cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaporisaattori
Höyrystintä käytettäessä kukinto lämmitetään 180–200 asteen lämpötilaan, jossa vaikuttavat aineet höyrystyvät, mutta kasviaines ei vielä syty palamaan. NORML-MAPSin tutkimuksessa Volcano Vaporizer -vaporisaattorimallin höyry sisälsi 95 % tetrahydrokannabinolia (THC), hieman kannabinolia (CBN) ja loput noin 5 % muita yhdisteitä. Itsetehtyjä höyrystimiä käytettäessä kannabis usein kuumenee hiiltymislämpötilaan asti, jolloin muodostuu myös tervaa.
Tiedekirjasto Tritonia
Tritonian päätoimipiste on Vaasan yliopiston kampusalueella Palosaarella. Lisäksi Tritonialla on toimipiste Pietarsaaressa Campus Allegron yhteydessä.
Tritonian eri vaiheet
Ensimmäiset maininnat Vaasan yhteisestä korkeakoulukirjastosta ovat jo vuodelta 1969. Tritonia sijaitsi aluksi Yliopistonrannnassa. Ensimmäisen kirjastorakennuksen, jonka suunnitteli arkkitehtuuritoimisto Käpy ja Simo Paavilainen, virallisia avajaisia vietettiin 20.8.2001. Tritonian alkuaikoina Vaasan yliopiston, Hanken Vasan ja Åbo Akademi Vasan yhteisen kirjaston lisäksi Tritoniassa aloitti toimintansa oppimiskeskus EduLab.
Tritonian, Vaasan ammattikorkeakoulun ja Yrkeshögskolan Novian tietokannat yhdistettiin ja tekniikan yksiköiden kirjastot muuttivat Tritoniaan marraskuussa 2009, ja viiden korkeakoulun omistama Tritonia avattiin virallisesti 7.1.2010.
Vuoden 2016 lopussa Novian ja Vaasan ammattikorkeakoulun sosiaali- ja terveysalan opetus siirtyi Palosaarelle uuteen Alere-kiinteistöön ja toiminta Tritonian Raastuvankadun ja Sarjakadun yksiköissä päättyi. Vuoden 2020 alusta Hankenin kirjastotoiminta Vaasassa siirtyi keskustaan Vaasan kaupunginkirjastoon ja Hankenin omaan taloon. Åbo Akademi siirsi oman kirjastotoimintansa kampukselleen Academill-rakennukseen vuoden 2020 lopussa.
Kesällä 2022 Tritonia muutti nykyiselle paikalleen Luotsi-rakennukseen Vaasan yliopiston kampuksella. Luotsi-rakennus kävi läpi mittavan remontin, ja uudet modernit kirjastotilat suunnitteli arkkitehti Kimmo Lintula arkkitehtitoimisto K2S:stä. Uuden Tritonian viralliset avajaiset pidettiin 1.9.2022.
Aiheesta muualla
63.105°N, 21.59194°W
Fireball (albumi)
Fireball on brittiläisen Deep Purple -yhtyeen viides studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1971. Levy oli tyylillisesti progressiivisempi kuin edellinen albumi Deep Purple in Rock, joka edusti suoraviivaisempaa heavy metalia. Albumilla jatkaa yhtyeen kuuluisin kokoonpano, niin sanottu Mark II -miehitys; Ian Gillan (laulu), Ritchie Blackmore (kitara), Jon Lord (kosketinsoittimet), Roger Glover (basso) ja Ian Paice (rummut).
Suuresta konserttimäärästä johtuen albumin työstö kesti odotettua pidempään, ja lisäksi se tehtiin edellisalbumin mainiosta menestyksestä johtuen suuren paineen alla. Levy työstettiin useassa studiossa pääosin keikkatauoilla, minkä vuoksi siitä tuli tyylillisesti hajainen. Albumi nousi kuitenkin Britanniassa listaykköseksi, vaikka sitä myytiinkin vähemmän kuin edellisalbumi In Rockia. Sen sijaan Yhdysvalloissa albumi oli Deep Purplen menestynein kolmeen vuoteen. Kriitikoilta se sai kaksijakoisen vastaanoton ja myös suurin osa yhtyeen jäsenistä ilmoitti tyytymättömyytensä Fireballia kohtaan.
Yhdysvalloissa albumi julkaistiin heinäkuussa 1971, kun Britanniassa se ilmestyi vasta syyskuussa. Yhdysvaltain-painoksen kappalelistaan kuului hittisingle ”Strange Kind of Woman”, joka puuttui brittipainoksesta. Vuonna 1996 albumista julkaistiin 25-vuotisjuhlapainos bonuskappalein varustettuna.
Taustaa
Vuonna 1968 perustetun Deep Purplen kolme ensimmäistä albumia Shades of Deep Purple (1968), The Book of Taliesyn (1968) ja Deep Purple (1969) olivat saavuttaneet jonkinasteista menestystä Yhdysvalloissa. Niistä jokainen oli yltänyt vähintään top 200:aan. Näiden kolmen albumin jälkeen yhtyeestä erotettiin solisti Rod Evans sekä basisti Nick Simper, ja heidät korvasivat Ian Gillan ja Roger Glover. Näin syntyi niin sanottu Mark II -kokoonpano.
Kotimaassa Britanniassa yhtyeen nosti listoille vuonna 1969 ilmestynyt Concerto for Group and Orchestra, joka oli äänitetty orkesterin kanssa Lontoon Royal Albert Hallissa. Lopullisesti yhtyeen löi läpi Britanniassa seuraava albumi Deep Purple in Rock (1970), joka ylsi sijalle neljä. Samalla yhtyeen tyylilaji oli siirtynyt hard rockiin ja heavy metaliin.
Albumin työstö
Suurten konserttimäärien takia yhtyeellä ei ollut yhtäkään kappaletta valmiina äänitettäväksi, kun nauhoitukset alkoivat syyskuussa 1970. Albumin tekeminen kestikin odotettua kauemmin, sillä viimeiset sessiot järjestettiin seuraavan vuoden toukokuussa. Ensimmäisessä sessiossa saatiin valmiiksi vain yksi kappale: country-tyylinen ”Anyone’s Daughter”. Se oli kuitenkin vain lyhyt hengähdystauko, sillä yhtye aloitti pian Britannian-kiertueensa. Yhtyeellä ei ollut aikaa palata studioon, eivätkä he olleet saaneet hädin tuskin kappaleita levyn valmiiksi.
Albumin äänityksissä oli useampia ongelmia, joista merkittävin oli kitaristi Ritchie Blackmoren ja Ian Gillanin erimielisyydet. Niitä ei helpottanut Gillanin runsas alkoholinkäyttö, mikä teki hänestä persoonana vaikean. Myös Blackmorella oli asenneongelmia, ja Gillan ajatteli, että hänelläkin on oikeus käyttäytyä samoin. Gillan on myöhemmin todennut, ettei muista Fireballin ajoista mitään. Yhtyeen muiden jäsenten ongelmat olivat fyysisellä puolella. Kosketinsoittaja Jon Lordia vaivasi selkä, jonka hän oli kipeyttänyt jo vuosia aiemmin entisessä yhtyeessään, kun oli rahdannut Hammond-urkujaan aikakaudella, jolloin roudareita ei liiemmin tunnettu. Lordin selkävaivat olivat niin pahoja, että yhtye joutui niiden vuoksi toisinaan jopa peruuttamaan konserttejaan. Lisäksi hänen Gemini Suite -projektinsa vei hänen voimiaan. Basisti Roger Glover kärsi stressin aiheuttamista vatsakivuista, joiden takia Glover romahti keikoilla useampaan otteeseen. Toisinaan Gloveria tuurasi encoren ajan Chas Hodges. Glover sai lopulta vaivaansa apua hypnoterapiakurssilta, jossa opetettiin rentouttamaan kireitä vatsalihaksia.
Vuoden 1970 lopulla erään musiikkilehden haastattelussa Roger Glover kertoi, että yhtye haluaisi saada Fireballin valmiiksi helmikuuhun 1971 mennessä ja julkaista sen kuukautta myöhemmin. Hän kertoi yhtyeellä olevan valmiina yhdeksän tai kymmenen kappaletta, mikä oli kuitenkin liioiteltua puhetta. Hän kertoi myös Deep Purplen keskustelleen hintatasoltaan normaalia halvemman studio/live-rakenteisen tupla-albumin julkaisemisesta kiitokseksi faneille.
Tammikuussa 1971 Deep Purple peruutti neljä Skotlannin-konserttiaan saadakseen ylimääräisen viikon studiotyöskentelylle. Se meni äänittämään niihin studioihin, joihin se vain pääsi, ja yksi sessio tehtiin maineikkaalla Abbey Roadin studiolla. Näissä Martin Birchin kanssa pidetyissä sessioissa yhtye sai lisää materiaalia kasaan.
Helmikuussa laulusolisti Ian Gillan kertoi haastattelussa albumista innostuneena:
Nauhoitukset jatkuivat De Lane Leassa sekä Olympic-studioilla Lontoossa. Toukokuuhun mennessä levy-yhtiöt alkoivat olla hermostuneita, erityisesti yhtyeen Pohjois-Amerikan julkaisija Warner Bros. Records, sillä Deep Purplen piti aloittaa siellä kiertue kesällä. Yhtye pysyi kuitenkin kesäkuun ensimmäisen puoliskon yhä studiossa. Ian Gillan rauhoitti kärsimättömiä brittifaneja lupaamalla uuden albumin sisältävän muun muassa pidemmän version helmikuussa julkaistusta hittisinglestä ”Strange Kind of Woman”.
Musiikki
Avausraita ”Fireball” on suoraviivainen heavy metal -kappale. Kappaleessa ei ole lainkaan Ritchie Blackmoren kitarasooloa, mutta siinä kuullaan sen sijaan basso- ja kosketinsoolot. Kappale julkaistiin singlenä lokakuussa 1971, jolloin se nousi Britanniassa sijalle 15. Hyvän menestyksen ansiosta Deep Purple pääsi esittämään sen Top of the Pops -tv-ohjelmassa 16. joulukuuta 1971. ”Fireballia” seuraa ”No No No”, jossa Ritchie Blackmoren kitaransoitto sisältää funk-vivahteita. Tämä teki basisti Roger Gloveriin vaikutuksen. Myöhemmin hän kuitenkin kertoi pitävänsä sitä yhtenä albumin heikoimmista kappaleista. ”Demon’s Eye” työstettiin albumin kappaleista viimeisenä. Myös se sisälsi pieniä funk-vaikutteita, ja yhtye ajatteli kappaleen olevan hyvä livenumero. Yhdysvaltain- ja Kanadan-painoksilla ”Demon’s Eyen” tilalla oli kappale ”Strange Kind of Woman”. Se on yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ja lähteestä riippuen sen sanoitus kertoo joko prostituoidusta tai eräästä Ian Gillanin ystävän tavoittelemasta naisesta.
Ensimmäisessä äänityssessiossa valmistunut ”Anyone’s Daughter” edustaa country-musiikkia, ja se on Ritchie Blackmoren kunnianosoitus ihailemilleen country-tyylisille kitaristeille, kuten Albert Leelle. Roger Gloverin mukaan kappale äänitettiin päivä sen jälkeen, kun yhtyeen sisällä oli käyty suuri keskustelu tyylillisesti ”jännittävänä ja raskaana” olemisesta. Yhtye istui studiossa odotellen inspiraatiota, kun Blackmore ryhtyi leikkimään sointukuvioilla ja muu yhtye liittyi siihen. Ian Gillan teki kappaleeseen humoristiset sanoitukset, mutta piti myöhemmin laulun valitsemista levylle virheenä.
B-puolen aloittava ”The Mule” oli konserteissa Ian Paicen rumpusoolonumero, ja sen liveversio löytyy muun muassa albumilta Made in Japan. Kappaleen äänityksen jälkeen tapahtui erehdys, jonka takia osa Paicen alkuperäisestä rumpuraidasta tuhoutui. Paice joutui soittamaan osan kappaleesta uudestaan lainatulla rumpusetillä, koska hänen oma settinsä oli jo äänitysten päätteeksi matkalla tuleville konserttipaikoille. Lainasetin soundi ei ollut samanlainen kuin Paicen omissa rummuissa, ja tarkasti kuunneltuna rumpujen vaihtumisen pystyy kuulemaan.
Julkaisu ja vastaanotto
thumb|right|300px|Deep Purple vuonna 1971. Vasemmalta [[Jon Lord, Roger Glover, Ian Gillan, Ritchie Blackmore ja Ian Paice.]] Warner Bros. julkaisi albumin Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Japanissa heinäkuussa 1971, sillä yhtye oli juuri aloittamassa Amerikan-kiertuetta. Mukana oli Euroopassa menestystä saavuttanut ”Strange Kind of Woman”, joka kuitenkin erosi singleversiosta pidemmän kitarafeidauksen osalta. Yhdysvalloissa albumi otettiin hyvin vastaan. Albumi nousi Billboard 200 -listalle sijalle 21. elokuuta, ja rikkoi muutamassa päivässä edellisalbumi In Rockin parhaan sijoituksen 143. Parhaimmillaan albumi oli sijalla 32. Se oli yhtyeen menestynein albumi Yhdysvalloissa sitten vuonna 1968 julkaistun esikoisalbumin Shades of Deep Purple. Vuonna 2001 Fireball oli saavuttanut Yhdysvalloissa kultalevyyn oikeuttavan myyntimäärän, 500 000 kappaletta.
Britanniassa albumin julkaisi Harvest Records syyskuussa 1971, jolloin äänitysten alkamisesta oli kulunut tasan vuosi. Britannian-painoksessa ei ollut ollenkaan ”Strange Kind of Womania”, sillä se oli korvattu sessioissa viimeisenä valmistuneella kappaleella ”Demon’s Eye”. Harvest oli julkaissut albumin Länsi-Saksassa kuukausi ennen Britannian-painosta. Saksan-painos ei eronnut kappaleiltaan brittiversiosta. Britanniassa albumi nousi listaykköseksi viikon ajaksi, mutta sitä myytiin vähemmän kuin neljänneksi sijoittunutta edellisalbumi In Rockia. Listan kärkeen Fireball pääsi myös ainakin Länsi-Saksassa ja Ruotsissa. Yhtyeen Saksan levy-yhtiö suunnitteli järjestävänsä uudenvuodenaattona juhlat, joissa Deep Purplelle jaettaisiin tuoreet kultalevyt. Suunnitelmaa jouduttiin kuitenkin muuttamaan, kun Fireball oli myynyt vain noin puolet tarvittavasta määrästä. Järjestäjät päättivät halkaista levyt puoliksi ja antaa ne yhtyeen jäsenille kokonaisten sijaan.
Kritiikki
Kriitikot eivät vastaanottaneet albumia yhtä positiivisesti kuin edellistä Deep Purple in Rockia. Myös yhtyeen sisällä Fireball aiheutti eriäviä mielipiteitä. Ritchie Blackmoren mielestä levyllä oli vain kolme hyvää kappaletta; ”Fireball”, ”No No No” ja ”Fools”, ja Ian Gillan puolestaan piti albumia yhä 2000-luvullakin Deep Purplen parhaana. Jon Lord oli muuten tyytyväinen, mutta myönsi, että albumi olisi ”ehkä kaivannut lisää höyryä”. Hän piti sitä kuitenkin In Rockia parempana. Gillania lukuun ottamatta yhtyeen arvio oli, että levy oli tyyliltään liian radikaali ja seuraavalla albumilla tulisi palata suoraviivaisempaan ilmaisuun. Myös fanien keskuudessa albumin katsottiin yleisesti kärsivän materiaalin hajanaisuudesta.
Fireballin lievän väheksymisen syynä on pidetty muun muassa sitä, että se julkaistiin kahden todella arvostetun albumin Deep Purple in Rockin ja Machine Headin välissä, eikä sitä pidetä myöskään yhtä yhtenäisenä kokonaisuutena. Lisäksi albumin brittipainos ei sisällä varsinaisesti yhtäkään suurta Deep Purple -klassikkoa.
Roger Glover analysoi albumia 1990-luvun lopulla:
Albumin arvostus on kuitenkin noussut, ja tämänpäivän arvosteluissa se on saanut, toisin kuin ilmestyessään, hyvää palautetta. Esimerkkinä Allmusic-sivusto, jonka kriitikko Eduardo Rivadavia antoi arvostelussaan Fireballin Yhdysvaltain-painokselle neljä ja puoli tähteä viidestä. Neljä tähteä viidestä antoi Progarchives-sivuston arvostelija, joka toteaa, ”ettei vihaa albumia tarpeeksi voidakseen antaa sille vähemmän kuin todella hyvän arvion”. Hän kuitenkin täsmentää, ettei inhoa kuin yhtä levyn kappaletta; raitaa ”No No No”, joka on hänen mielestään lähestulkoon parodia Deep Purple in Rock -albumin heavy metal -kappaleista. Sputnikmusic-sivuston kriitikko nostaa albumilta esiin kappaleet ”Fools”, ”Fireball”, ”The Mule” ja ”Demon’s Eye”, ja antaa levylle niin ikään neljä tähteä viidestä.
Suomenkielisen Deep Purple -historiikin kirjoittanut Heikki Heino pitää levyä mestariteoksena ja yhtenä Deep Purplen onnistuneimmista albumeista.
Kiertue
260px|thumb|right|Juliste mainostaa [[Hannoverissa 9. helmikuuta 1972 järjestettävää konserttia.]] Levyn julkaisua seurasi Fireball World Tour -kiertue. Koska valtaosa yhtyeen jäsenistä oli sitä mieltä, että Fireballin kappaleista suurin osa ei toiminut livenä, ainoastaan Ian Paicen rumpusoolonumero ”The Mule” sekä ”Strange Kind of Woman” pysyivät setissä pidemmän aikaa. Niinpä yhtye kehitti konsertteihin sopivampaa materiaalia, ja seuraavalla studioalbumilla Machine Head julkaistut kappaleet ”Highway Star” ja ”Lazy” olivat mukana keikoilla jo Fireballin ilmestymisen aikoihin. ”Lazy” korvasi pitkään yhtyeen ohjelmistossa olleen kappaleen ”Wring That Neck”, joka oli ainoa kappale, jossa Ritchie Blackmore käytti yhä Gibson 335 -kitaraa. Näin ollen hän käytti jatkossa yksin Fender Stratocasteria. Fireballin muista kappaleista ”No No No” esitettiin kiertueella muutaman kerran ja lisäksi ”Demon’s Eye” ja ”Anyone’s Daughter” oli soitettu aiemmin samana vuonna ennen itse kiertuetta. ”Fireball” toimi toisinaan encorena.
Kiertueella yhtyeen sisäiset ongelmat pahenivat. Blackmore ja laulaja Ian Gillan eivät tulleet enää toimeen keskenään. Blackmore oli sitä mieltä, että Deep Purplen menestys oli hänen virtuoosimaisen soittonsa ansiota. Ian Gillan oli myös tajunnut olevansa maailman arvostetuimpia rocklaulajia, ja molemmat sitä mieltä, että saivat tehdä, mitä halusivat. Detroitin konsertissa Gillan teki mikrofonitelineellä reikiä konserttilavan kumiseen alustaan. Paikallisen ammattiliiton edustajat raivostuivat tapahtuneesta, ja Gillan pakotettiin allekirjoittamaan papereita, joissa hän myönsi syyllisyytensä tuhotyöhön ja lupasi kustantaa korvaukset. Gillan ja Blackmore olivat myös keksineet, että häiriköimällä he saivat itselleen ilmaista mainosta. Blackmoren ja Roger Gloverin välit eivät myöskään olleet parhaat mahdolliset, koska Blackmore ei pitänyt Gloverin bassonsoittotyylistä.
Yhtye oli soittanut Pohjois-Amerikan-kiertueen ensimmäisen osion menestyksekkäästi The Facesin lämmittely-yhtyeenä, ja lokakuussa se aloitti toisen puoliskon vuorostaan pääesiintyjänä. Deep Purple sai jokaisesta esiintymisestään noin 5 000–6 000 dollarin palkkion, mutta kiertue jouduttiin keskeyttämään kolmen konsertin jälkeen solisti Gillanin sairastuttua hepatiittiin.
Painoksia
Lähde:
La Fayette -luokka
La Fayette -luokka on Ranskan merivoimien DCNS:n valmistamien keveiden monikäyttöisten fregattien muodostama alusluokka. Hieman muutettuna alustyyppi on käytössä myös Saudi-Arabian, Singaporen ja Taiwanin laivastoilla. Luokan aluksia pidetään häiveteknologiaa hyödyntävinä, koska niiden tutkaheijastusta on pyritty vähentämään tavanomaisesta poikkeavalla tasaisella, erilaisia kulmia tuottavilla kansirakenteella, joissa on lisäksi käytetty tutkaheijastusta vähentäviä materiaaleja kuten komposiitteja.
Alukset
Kolme ensimmäistä alusta tilattiin heinäkuussa 1988 ja loput kolme 1992. Ronarc'hin (runkonumero F715) tilaus peruutettiin 1996.
Kangding-luokka
Elokuussa 1991 Thomson-CSF ja taiwanilainen China Shipbuilding Corporation allekirjoittivat sopimuksen kuuden Kangding-luokan aluksen rakentamisesta Lorientin telakalla. Ne valmistettiin 1993-1998. Aluksissa oli La Fayette-luokan runko ja propulsiojärjestelmä, mutta kansirakenteita oli muutettu. Lisäksi niiden ase- ja elektroniikkajärjestelmät olivat erilaiset.
Al Riyadh -luokka
Saudi-Arabian hallinto tilasi Sawari 2 -ohjelmassa kolme Al Riyadh -luokan alusta, jotka olivat hieman suurennettuja La Fayette -luokan aluksia. Ne valmistettiin 1999-2004 Lorientissa. Alusten Crotale-järjestelmät oli korvattu Aster-järjestelmällä ja siihen liittyvällä Arabel-tutkalla.
Formidable-luokka
Maaliskuussa 2000 Singapore tilasi kuusi pienennettyä La Fayette -luokan alusta. Niistä ainoastaan ensimmäinen valmistettiin 2002-2007 Lorientissa ja loput Singaporessa. Kaksi viimeistä valmistuivat alkuvuodesta 2009. Alusten aseistuksena olivat Aster-ohjukset ja niiden 100 millimetrin tykki oli korvattu OTO 76 mm Super Rapid -tykillä sekä MM40 Exocet -merimaaliohjukset yhdysvaltalaisen Boeingin valmistamalla Harpoon-järjestelmällä.
Lotus Elise
Lotus Elise on Lotus Carsin suunnittelema ja valmistama roadster-mallinen urheiluauto. Autoa alettiin suunnitella vuonna 1994 ja se julkaistiin syyskuussa 1996. Auton runko on liimattu kokoon alumiiniprofiilista ja -levystä, minkä ansiosta runko on kevyt ja kuitenkin mahdollisimman jäykkä. Runko on päällystetty lasikuitu/muovisekoitteesta tehdyillä koripaneeleilla. vasen|pienoiskuva|Ensimmäisen sukupolven Lotus Elise. Lotus Elise Series 1 oli puritaaninen urheiluauto sanan alkuperäisessä mielessä. (Katukäyttöön rekisteröity auto joka soveltuu kilpailukäyttöön). 65 kg alumiinimonokokin ympärille rakennettu auto painoi vain 723 kg, joten 118 hevosvoimainen 1.8l Rover K -moottori antoi riittävän suorituskyvyn. K-sarjaa on myös helppo virittää, ja myös Lotus tarjosi moottoria eri viritysasteilla suorituskykyisempinä erikoismalleina.
Muotoilu toi mieleen 1960-luvun klassiset kaksipaikkaiset kilpurit ("sports prototype"). Julian Thomsonin innoittajia olivat muun muassa Lotus 23 -kilpuri, Lotus Elan, Caterham Seven, ja Ducatin 1990-luvun katumoottoripyörät. Rungon suunnitellutta Richard Rackhamia voidaan melkein pitää auton toisena suunnittelijana, sillä auton muotoilu ja tekniikka oli mietitty yhdeksi kokonaisuudeksi; esimerkiksi ohjaamossa ei ole panelointia tai verhoilua, vaan sisusta on itse auton alumiinirunko. vasen|pienoiskuva|Toisen sukupolven Lotus Elise. Lotus Elise series 1 oli itse asiassa tarkoitettu pienen valmistuserän erikoismalliksi, jonka tarkoituksena oli ennen kaikkea toimia Lotus Engineeringin teknisen osaamisen näyteikkunana. Tarkoituksena oli saada myytyä 500 autoa vuodessa kolmen vuoden ajan.
Autoa kuitenkin valmistettiin yli 10 000 kappaletta, ja vuonna 2001 se vaihtui (monen mielestä ennenaikaisesti) series 2:een, joka oli laadukkaampi ja sivistyneempi tulkinta Elise-teemasta. Muotoilu on selvästi moderni (ks. kuva).
Series 2:n myötä laaduntarkkailu nousi uudelle asteelle kun Lotus teki uuden kokoonpanolinjan Elise 2:ta ja GM:n Opel Speedsteriä/Vauxhall VX220:tä varten, ja muun muassa lasikuitukatteita ei enää tehty käsin Lotuksen tehtailla vaan ne saatiin Ranskasta alihankkijalta.
Series 2:n moottorina käytettiin ensin K-sarjaa, mutta nykyään Toyotan 1.8l VVT-i -moottorin erilaisia muunnelmia, joten luotettavuus tekniikankin puolelta on aivan eri planeetalta kuin mihin Lotuksen tapauksessa on totuttu.
Geigermittari
Geigermittari, Geigerputki tai Geiger–Müller-ilmaisin on vuonna 1908 keksitty elektroniputkityyppinen hiukkasilmaisin, joka mittaa ionisoivaa säteilyä. Se havaitsee alfa- ja betahiukkasia sekä gammasäteitä.
Geigerputken sisällä on voimakas sähkökenttä ja putki on täytetty matalapaineisella kaasulla, jossa säteily ionisoi kaasumolekyylejä. Kukin ionisaatiotapahtuma aiheuttaa lyhyen virtapulssin, joka voidaan mitata. Usein piiriin on mittarin lisäksi liitetty pieni kaiutin, josta kuuluu rasahdus aina kun säteilyn kvantti on havaittu. Geigermittarin tikitys kertoo säteilyn intensiteetistä mutta ei yksittäisten säteilykvanttien energiasta.
Yksinkertaisuutensa vuoksi geigerputkia käytetään nykyäänkin säteilysuojelussa sekä kaikkialla missä on tarve seurata radioaktiivisen säteilyn voimakkuutta. Geiger–Müller-mittarilla on käyttöä muun muassa ydinfysiikan ja geofysiikan (kaivannaistoiminta) aloilla sekä lääketieteessä röntgenkuvauksessa.
Geigermittarin toimintaperiaate
Geiger-mittarin toiminta perustuu siihen, että säteily tönii putken sisällä olevia kaasumolekyylejä ionisoiden näitä eli hajottaen molekyylin elektroniksi ja ioniksi, jotka sähkökentän pakottamana liikkuvat kohti elektrodeja. Elektroni tönii matkallaan lisää kaasumolekyylejä ionisoiden näitä, jolloin syntyy anodia kohti kulkeva elektronivyöry eli kaasumonistus. Elektronivyöryn elektronit virittävät kaasun molekyylejä siten, että viritystilan purkautuessa emittoituu fotoneita, jotka tuottavat uusia elektronivyöryjä. Ne aiheuttavat laitteeseen havaittavan signaalivirran.
Elektronivyöryissä syntyneet positiivisesti varautuneet ionit kulkevat kokonsa takia paljon elektroneja hitaammin, joten niitä kertyy suuri määrä anodin lähelle. Tämä pienentää sähkökenttää niin voimakkaasti, että uusien elektronivyöryjen tuotto loppuu. Ennen ilmiön loppumista on kuitenkin jo ehtinyt syntyä voimakas signaalipulssi.
Jännitepulssien määrän ilmaisee viisarineula, lamppu ja/tai kuuluva tikitys. Nykyaikaiset geigermittarit voivat havaita useita radioaktiivisesta aineesta lähtevän säteilyn voimakkuuden eri kertaluokkia. Jotkin geigermittarit voivat myös tunnistaa gammasäteilyn, vaikkakin voimakkaan gammasäteilyn havainnointiherkkyys voi olla alhaisempi kuin tiettyjen muiden mittauslaitteiden. Tämä johtuu laitteen usein pienestä kaasun tiheydestä, jolloin energialtaan suuret gammasäteilyn fotonit pääsevät useimmiten laitteen lävitse ilman, että sitä pystytään mittaamaan. Alemman energian fotonit on helpompi tunnistaa, sillä säteilymittari absorboi niitä paremmin.
Geigermittarin käyttö ja rajoitukset
Geiger–Müller-putki kuuluu kaasutäytteisten säteilynilmaisimien luokkaan. Geigermittarit voivat tunnistaa vain säteilyn voimakkuuden, mutta eivät säteilyn tai hiukkasten energiaa. Verrannollisuuslaskuri on Geiger-Müller-putken kaltainen ilmaisin, joka mittaa säteilyhiukkasten määrän lisäksi myös niiden liike-energian: verrannollisuuslaskureissa mitatun sähköisen signaalin suuruus on verrannollinen säteilykvanttien energiaan. Monilankaverrannollisuuslaskureilla voidaan mitata myös säteilylähteen paikka ja säteilyn tulokulma.
Gammasäteilyn mittaamiseen parempi laite on natriumjodidituikeilmaisin. Hyviä alfa- ja beeta-tuikeilmaisimia on olemassa, mutta geigermittareita pidetään yleisesti kätevämpinä yleismittareina niiden helpomman kuljetettavuuden, halvemman hinnan ja kestävyyden takia.
Geigerputken variaatiota käytetään mittamaan neutroneita. Neutroni-ilmaisimessa käytetty kaasu on booritrifluoridia ja muovia käytetään hidastamaan neutroneja. Tämä aikaansaa alfahiukkasia, jotka voidaan havaita.
Historia
Hans Geiger kehitti laitteen (jota myöhemmin alettiin kutsua geigermittariksi) vuonna 1908 yhdessä Ernest Rutherfordin kanssa. Heidän kehittämänsä mittari kykeni havaitsemaan alfa-säteilyä. Vuonna 1928 Geiger ja Walther Müller (Geigerin oppilas) paransivat mittaria siten, että se pystyi havaitsemaan kaikkea ionisoivaa säteilyä.
Nykyversio geigermittarista on nimeltään halogeenimittari, ja sen kehitti vuonna 1947 Sidney H. Liebson. Tämä laite yleistyi sillä sen käyttöikä oli paljon pidempi ja tarvittava jännite pienempi kuin alkuperäisen.
Villiä hurjempi länsi
Villiä hurjempi länsi (Blazing Saddles) on Mel Brooksin ohjaama yhdysvaltalainen lännenkomedia vuodelta 1974.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Villiä hurjemman lännen kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle sijalle 20. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Metsäruusu
Metsäruusu (Rosa majalis tai Rosa cinnamomea ) on Euraasiassa kasvava metsien punakukkainen ruusulaji. Suomessa laji on yleinen lähes koko maassa.
Metsäruusun tieteellisenä lajinimenä on Suomessa alettu uudelleen käyttää Carl von Linnén antamaa, aiemmin hylättyä nimeä cinnamomea, mutta muualla se tunnetaan yleensä edelleen lajinimellä majalis.
Ulkonäkö ja koko
thumb|300px|Metsäruusu. Metsäruusu kasvaa 20–200 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on kanelinruskea ja se muodostaa juurivesoja. Nuorissa varsissa ja vanhojen varsien alaosissa piikit ovat neulamaisia ja tavallisesti tiheässä. Muualla kasvissa piikit ovat käyriä ja sijaitsevat harvakseltaan. Kukkivan haaran piikit ovat pareittain nivelissä. Lehden korvakkeet ovat leveäkärkisiä. Lehti on kerrannaislehti. Pitkulaiset lehdykät ovat 1,5–4,5 cm pitkiä, tavallisesti päältä harmaakarvaisia ja harmahtavanvihreitä, alta vaaleanvihreitä ja tiheäkarvaisia. Lehdyköiden laidat ovat kapea- ja suippohampaisia, mutta tyviosa on tavallisesti hampaaton. Kukat ovat punaisia ja ovat yksittäin. Kukkaperä on 1–2 cm pitkä ja nystykarvaton. Metsäruusu kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Hedelmä on punainen, 1 cm pitkä, pallomainen tai naurismainen kiulukka.
Suomessa tavattavista ruusuista metsäruusu muistuttaa eniten karjalanruusua (R. acicularis). Metsäruusu risteytyy helposti kurtturuusun kanssa kantalajien kasvaessa lähekkäin. Tätä monimuotoista risteymää kutsutaan pietarinruusuksi (R. × majorugosa).
Levinneisyys
Metsäruusua tavataan laajalla alueella Euraasian keskiosissa Norjasta, Ruotsista ja Puolasta itään läpi Venäjän Keski-Siperiaan saakka. Euroopassa lajia tavataan lisäksi Alpeilta. Metsäruusu on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa metsäruusua tavataan koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Muualla Suomessa laji on yleinen keskistä Suomea lukuun ottamatta. Metsäruusu on ainoa lähes koko Suomessa kasvava alkuperäinen ruusulaji.
Elinympäristö
thumb|300px|Metsäruusun kiulukoita talvimaisemassa. Metsäruusu kasvaa lehdoissa, lehtokallioilla, valoisissa ja rehevissä rantametsissä ja tienvarsilla. Laji esiintyy joskus myös villiintyneenä viljelykarkulaisena ja -jäänteenä.
Käyttö
Metsäruusua kasvatetaan toisinaan jalostettuna koristepensaana. Sen lajikkeita ovat esimerkiksi arnonruusu ('Arno'), mökinruusu ('Foecundissima'), malvaruusu ('Malvankukka') ja tornionlaaksonruusu ('Tornedal').
Omenajärvi
Omenajärvi on Pirkanmaalla Oriveden Uiherlassa lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 9,0 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se sijaitsee Eräjärven ja Längelmäveden Enonselän välissä Syrjänmäen länsirinteen alla. Mäki kohoaa noin 60 metriä järveä korkeammalle. Järvi sijaitsee peltoalueella loivassa notkelmassa ja sen ympärille on jätetty suoja-alueeksi tulkittava kosteikkoalue. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä ja sen rannat ovat luhta-aluetta. Järven ympärillä on sijainnut viisi maatilaa. Rantojen lähelle on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa ja niille tulee tiet Uiherlan kautta kulkevalta yhdystieltä 14217 ja etelään kulkevalta yhdystieltä 3260.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Uiherlanjoen valuma-alueeseen (35.726) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 90,4 metriä mpy. Siihen on johdettu ympäröiviltä pelloilta kuivatusojia ja sen laskuoja yhtyy suoraksi kaivettuna Uiherlanjoen keskijuoksulle. Se puolelstaan on Eräjärven laskujoki, joka laskee Längelmäveden Enonselälle.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Ominajärvi”. Kartassa ei ole piirrettynä järven laskuojaa, mutta nykyinen suora ola ei varmaankaan ole sen luontainen oja. Sellaiseksi voisi tulkita myöhemmissä kartoissa esiintyvää pohjoisempaan kulkevaa ja mutkittelevaa ojaa. Kartassa järven pohjoispuolelle ulottuu joitakin Uiherlan peltomaita ja muut järven rannat on raivattu niityiksi. Järven muoto on myös piirretty erilaiseksi kuin se on nykyään. On siten mahdollista, että nykyinen oja on syvempi kuin aikaisempi laskuoja ja että järven vedenpinta olisi laskenut sen kaivamisen myötä. Vuoden 1957 peruskartassa näkyvät vielä vanha ja uusi oja laskevina ojina. Vanhaa ojaa ei enää piirretä karttoihin.
Sint Eustatius
Sint Eustatius on Alankomaihin kuuluva saari Karibianmerellä. Se muodostaa oman erityisasemassa olevan kuntansa. Sen hallinnollinen keskus on Oranjestad. Saaren pinta-ala on 21 neliökilometriä ja asukasluku noin 3 791 (2012).
thumb|left|270px|Alankomaiden saaret Saba ja Sint Eustatius (alhaalla keskellä) ympäristöineen Pienillä Antilleilla. Sint Eustatius kuului vuoteen 2010 saakka Alankomaiden Antilleihin, joka hajotettiin 10. lokakuuta. Sint Eustatius, Bonaire ja Saba muodostivat omat erityiskuntansa. Sint Maartenista ja Curaçaosta tehtiin autonomiset valtiot.
Tommi Holttinen
pienoiskuva|Tommi Holttinen Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.Tommi Mikael Holttinen (s. 3. toukokuuta 1997 Turku) on suomalainen seiväshyppääjä. Hän edustaa Turun Urheiluliittoa ja hänen valmentajanaan on syksystä 2022 lähtien toiminut Johan Meriluoto. Aikaisemmin häntä valmensi isänsä Jari Holttinen.
Holttinen sijoittui alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 kymmenenneksi, alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2016 yhdenneksitoista ja alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2017 seitsemänneksi. EM-kilpailuissa Berliinissä 2018 hän karsiutui loppukilpailusta ulkoratojen ennätyksellään 551 cm. Holttinen oli mukana Eugenen MM-kisoissa 2022. Karsinnassa hän hyppäsi tuloksen 550, mikä ei riittänyt finaalipaikkaan. Hän karsiutui samana vuonna loppukilpailusta myös Münchenin EM-kilpailuissa niin ikään tuloksella 550.
Kalevan kisoista Holttinen on saavuttanut seiväshypyssä hopeaa vuosina 2017 ja 2021 sekä pronssia 2018. Sisäratojen SM-kilpailuista Holttinen on saavuttanut kultaa 2020, hopeaa vuosina 2018 ja 2019 sekä pronssia 2021.
Hänen ennätyksensä ulkoradoilla on 564 cm (2021) ja sisäradoilla 561 cm (2021).
Oulun Arktos
thumb|250px|Arktoksen tähtitorni Puolivälinkankaan vesitornin huipulla. Oulun Arktos ry on oululainen tähtitieteellinen yhdistys, joka perustettiin 1962 eli samaan aikaan kun Oulun yliopistolla aloitettiin tähtitieteen luennot.
Rainer Friman
Rainer Rikhard Friman (s. 23. elokuuta 1958 Pori) on suomalainen laulaja, toimittaja ja kirjailija. Friman oli 1990-luvun alkupuolen menestyneimpiä suomalaisia iskelmälaulajia, jonka albumeja on myyty noin 600 000 kappaletta. Hän lopetti laulajanuransa terveysongelmien vuoksi syksyllä 2019. Friman tunnetaan myös kirjailijana, toimittajana, radiojuontajana ja evankelistana. Hän on julkaissut seitsemän kirjaa ja toiminut useiden eri lehtien kolumnistina.
Oulun Arktos
Arktosilla on kaksi tähtitornia. Puolivälinkankaan tähtitorni Oulussa on rakennettu Puolivälinkankaan vesitornin huipulle vuonna 1969. Tornin kaukoputki on Celestron 8 -peilikaukoputki, joka on hankittu yhdistykselle 1970-luvulla. Kaupungin valosaasteen vuoksi yhdistyksen toinen tähtitorni rakennettiin maaseudulle noin 45 km:n päähän Oulusta Paavolan kylään. Paavolan tähtitorni valmistui 1989. Tornin kaukoputki on 30 cm Newton-tyyppinen peilikaukoputki.
Rainer Friman
Lapsuus ja nuoruus
Romaniperheeseen syntynyt Friman vietti lapsuutensa Porissa Toejoen kaupunginosassa. Hänen isänsä Kalle Isberg oli romukauppias ja äiti Rauha Friman hoiti lapsia kotona. Friman esiintyi ensimmäistä kertaa Porin teatterissa 12-vuotiaana ja aloitti säännöllisenä avustajana kolme vuotta myöhemmin. Varsinainen laulajanura käynnistyi vuonna 1975 kristillisessä Freidiba Boodos -yhtyeessä. Friman oli lapsena innokas lukija, mutta kertoo saaneensa viimeisen koulutodistuksensa noin 14-vuotiaana.
Ura laulajana
Friman nousi julkisuuteen vuonna 1986, jolloin hänet valittiin Seinäjoen Tangomarkkinoiden tangoprinssiksi. Debyyttialbumi Oi kuu, oi kuu ilmestyi vuotta myöhemmin. Vuosina 1990 ja 1992 hän voitti Syksyn Sävel -kilpailun Jukka Koiviston kappaleilla ”Se on salaisuus” ja ”Virta vie, virta tuo”. Koivisto on säveltänyt ja sanoittanut myös suurimman osan muista Frimanin levytyksistä. 1990-luvun alussa Frimanista tuli Suomen tanssilavojen suosituin artisti ja vuosikymmenen puoliväliin mennessä hänen albumeitaan myytiin yli puoli miljoonaa. Friman on julkaissut 15 studioalbumia, joista viisi on myynyt platinaa ja kolme kultaa. Hänen menestynein albuminsa on 1989 ilmestynyt Linnut, jota on myyty 82 000 kappaletta.
1990-luvun puolivälissä Friman joutui maksamaan lähes puolen miljoonan markan verovelat ja myöhemmin tulleet uudet verorästit veivät hänet henkilökohtaiseen konkurssiin. Vuonna 1998 rankan työtahdin uuvuttama Friman pyörtyi kesken esiintymisen ja joutui sairaalaan. Lääkäri määräsi loppuunpalaneelle Frimanille vuoden pituisen sairasloman, joka jatkui lopulta kuusi vuotta. Esiintymistaukonsa aikana Friman ryhtyi kolumnistiksi ja teki ohjelmia kristilliselle radiokanavalle. Vuonna 2005 hän julkaisi Erno Enrothin, Kyösti Rothin ja Kicke Paanasen kanssa hengellisen levyn Elämän estradilla. Friman toimi myös parin vuoden ajan saarnaajana Helsingin Saalem-seurakunnassa, kunnes palasi iskelmälavoille syksyllä 2006. Terveysongelmista kärsivä Friman ilmoitti lopettavansa laulajanuransa marraskuussa 2019, jolloin hän teki viimeisen keikkansa Merikarvian Merikievarissa. Sairauksien ohella Friman ilmoitti lopettamisen syyksi toimittajan työt sekä opinnot Suomen teologisessa opistossa.
Toimittaja ja kirjailija
Friman on työskennellyt muun muassa keskustalaisten Suomenmaan ja Lallin toimittajana sekä Satakunnan Kansan ja useiden hengellisten lehtien kolumnistina. Hän on tehnyt myös ohjelmia Yleisradiolle sekä eri paikallisradioille. Frimanin viimeisin radio-ohjelma on Radio Deissä kuultava Ihmisen ääni, jota hän on toimittanut Jipun kanssa vuodesta 2016 lähtien. Friman on julkaissut seitsemän kirjaa, joiden joukossa on uskontoa ja yhteiskuntaa käsitteleviä teoksia sekä kolumnikokoelmia. Juha Nummisen kirjoittama Frimanin elämäkerta Tähti etsii taivasta ilmestyi 1995.
Vuonna 2009 Frimanille myönnettiin keskustalaisten lehtimiesten Peitsi-palkinto näkemyksellisen journalismin edistämisestä. Kaupunkilehti Porin Sanomien yleisöäänestyksessä Friman valittiin 1990-luvulla kolme kertaa Vuoden porilaiseksi.
Näkemyksiä
Friman kertoo tulleensa uskoon parikymppisenä. Hän on seurakuntakäsitykseltään helluntailainen, mutta sanoo omaavansa vaikutteita myös luterilaisuudesta ja metodismista. 2010-luvulla Friman erosi evankelis-luterilaisesta kirkosta parin vuoden ajaksi. Vuonna 2006 Friman puhui televisiossa uskon ja iskelmäuran yhdistämisen vaikeuksista sekä arvosteli lehtihaastattelussa kristittyjä piirejä suhtautumisesta seksuaalivähemmistöihin, minkä johdosta hän sai lukuisia tappouhkauksia. Friman kannattaa tasa-arvoista avioliittolakia ja on kuvannut Päivi Räsäsen puheita homoseksuaaleista ”järkyttäviksi”.
Friman on arvostellut myös romaniyhteisöä muun muassa vuonna 2007 Romano-tv-ohjelman synnyttäneen kohun yhteydessä. A-Studiossa esiintyessään Friman syytti romaneita itsekritiikin puutteesta. Hänen mielestään romaniyhteisö ei voi vaatia vain oikeuksia, vaan sen on myös huolehdittava velvollisuuksista.
Friman oli pitkään Suomen Keskustan jäsen ja vuonna 2003 hän oli puolueen ehdokkaana eduskuntavaaleissa. Puoluelehti Suomenmaassa Friman esitti usein kovasanaista kritiikkiä keskustan johtoa kohtaan, mikä johti vuonna 2010 yhden kolumnin hyllytykseen. Hieman myöhemmin Friman erosi keskustasta ja liittyi sosiaalidemokraattien jäseneksi. Vuonna 2021 antamassaan haastattelussa Friman kertoi edustavansa arvomaailmaltaan liberaalia vasemmistoa. Hän on myös sanonut sijoittuvansa puoluekartalla vihreiden ja vasemmistoliiton välimaastoon.
Yksityiselämä
Friman on ollut kolmasti naimisissa. Hänellä on neljä tytärtä ja yksi poika, joista vanhin tytär Sarita Friman-Korpela on Suomen ensimmäinen tohtoriksi väitellyt romanitaustainen henkilö. Frimanin nuorin tytär Reija Friman valittiin Vantaan kaupunginvaltuustoon vuoden 2021 kuntavaaleissa vihreiden edustajana.
Synnyinkaupunkinsa ohella Friman on asunut pitkään Oulussa ja Helsingissä. Vuodesta 2016 lähtien hän on asunut Salossa.
Akira Takaki
Akira Takaki (s. 23. kesäkuuta 1996) on ääninäyttelijä, joka on ääninäytellyt suomenkielisissä animaatioelokuvissa ja -sarjoissa. Yksi hänen rooleistaan on Sosuke-poika elokuvassa Ponyo rantakalliolla. Hänen pitkäaikaisin roolinsa on Nalle Puhissa esiintyvä kengurunpoikanen Ruu, jota hän on esittänyt mm. elokuvassa Nalle Puh ja Möhköfantti.
Vuonna 2017 Takaki osallistui Idolsin kahdeksannelle tuotantokaudelle.
Joram (Juuda)
Joram tuli Juudan kuninkaaksi isänsä Josafatin jälkeen. Hän oli kuninkaaksi tullessaan 32 vuoden ikäinen ja hallitsi kahdeksan vuotta, todennäköisesti 845–837 eaa. Hän kulki samaa tietä kuin Israelin kuninkaat. Hänellä oli vaimonaan Ahabin tytär Atalja. Joramin aikana Edom nousi kapinaan ja irrottautui Juudasta. Sotaretki Edomin takaisinvaltaamiseksi epäonnistui. Myös Libna irtautui Juudasta. Kun Joram kuoli, tuli kuninkaaksi hänen poikansa Ahasja.
Tito Buss
Buss jäi eläkkeelle 30. elokuuta 2000.
Marattiaceae
Marattiaceae on trooppinen saniaisheimo, joka muodostaa lahkon Marattiales ja luokan Marattiopsida. Heimolla on hyvin pitkä evoluutiohistoria ja varhaisimmat sen fossiilit ovat kivihiilikaudelta. Nykyisiä lajeja Marattiaceae-heimossa on noin 130 tai noin 150. Levinneisyydeltään heimon lajit ovat pantrooppisia, ja lajirunsaus painottuu Oseaniaan.
Tuntomerkit
Heimon lajit kasvavat usein huomattavan suurikokoisiksi. Kaikissa kasvinosissa on limatiehyitä. Juuret ovat kookkaita ja meheviä. Mehevät juurakot (ritsomit) ovat lyhyet ja pystyt tai matavat ja pitkänomaiset, joskus pallomaiset. Lehtien liittymäkohdissa on meheviä tai paperimaisia korvakemaisia ulokkeita. Samoissa kohdissa on myös usein jälkisilmuja, joista voi kasvaa uusia yksilöitä. Lehdet ovat tavallisesti kookkaita, meheviä tai nahkeita. Tavallisesti ne ovat useaan kertaan pari- tai sormilehdykkäisiä, harvoin ehyitä. Ruodissa on pulvinukset eli turvonneet nivelet ja korkkihuokosia (lentisellejä). Lehtilapa ja juurakot ovat kilpikarvojen peittämiä.
Itiöpesäkkeet ovat vaihtelevissa määrin kasvaneet yhteen pyöreiksi tai pitkänomaisiksi synangioiksi. Ne avautuvat raoilla tai huokosilla, ja sisältävät 1000–7000 itiötä. Itiöt ovat muodoltaan tavallisesti kaksikylkisiä tai soikeamaisia, ja niissä on yksi ituaukko. Suvullinen sukupolvi eli gametofyytti kasvaa maan pinnalla, ja on muodoltaan herttamainen, kookas ja lehtivihreällinen.
Evoluutio
Ylähiilikaudelta tunnetaan fossiileja, joiden varren anatomia eli sisärakenne ja synangiot ovat selvästi Marattiaceae-heimolle tyypillisiä. Ryhmä on siten yksi vanhimmista vielä elossa olevista maakasviryhmistä. Nykyään eläviä sukuja tunnetaan varmuudella trias- ja jurakautisista kerrostumista, joiden syntyaikaan heimo oli levinnyt laajalti pohjoisella pallonpuoliskolla. Nykyään levinneisyyskeskukset sijoittuvat yhtäältä Pohjois-Andeille, toisaalta Etelä-Kiinaan. Mikään nykyisistä kasviryhmistä ei ole Marattiales-lahkon ja sen ainoan heimon läheinen sukulainen.
Suvut
Uudemman systematiikan mukaan heimo jakautuu kahteen alaheimoon, kuuteen sukuun ja käsittää noin 135 lajia:
Aiemmin tutkimuksen ”A classification for extant ferns” (2006) mukaan Marattiaceae-heimoon kuului neljä sukua. Muissa lähteissä sukuja on mahdollisesti esitetty enemmän.
Käyttö
Etelä-Aasiassa käytetään toisinaan ravinnoksi eräiden pirskosaniaisten (Angiopteris) lajien tärkkelyspitoisia juurakoita, Polynesiassa niillä maustetaan riisiä ja Intiassa niistä valmistetaan päihdyttävää juomaa. Havaijilla ja Uudessa-Seelannissa eräitä heimon lajeja on käytetty ja viljeltykin ravinnoksi.
Antônio Possamai
Antônio Possamai (5. huhtikuuta 1929 – 27. lokakuuta 2018) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin salesiaanien papiksi 8. joulukuuta 1957 ja nimitettiin Ji-Paranán hiippakunnan piispaksi 4. maaliskuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gregório Warmeling, jota avustivat Bonifácio Piccinini ja Tito Buss.
Possamai jäi eläkkeelle 78-vuotiaana 11. huhtikuuta 2007.
Joan Plaza
Plaza toimi badalonalaisen Joventutin juniorijoukkueiden valmentajana ja vuodesta 2000 lähtien seuran edustusjoukkueessa Manel Comasin ja Aíto García Renesesin apuvalmentajana. Kaudeksi 2005–2006 hän siirtyi Real Madridiin Božidar Maljkovićin apuvalmentajaksi. Maljkovićin lähdettyä kauden päätteeksi nousi Plaza päävalmentajaksi. Ensimmäisellä päävalmentajakaudellaan Plaza johdatti joukkueen mestaruuteen Espanjan pääsarjassa ACB:ssä ja ULEB Cupissa, ja toiseksi Espanjan cupissa. Hän valmensi joukkuetta kauden 2008–2009 loppuun asti.
Espanjan koripallovalmentajien liitto valitsi Plazan vuoden valmentajaksi heinäkuussa 2007.
Walther Bothe
Bothe synti Oranienburgissa lähellä Berliiniä ja opiskeli Berliinin yliopistossa. Max Planck ohjasi hänen väitöskirjaansa joka valmistui juuri ennen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista. Vuosina 1913–1930 Bothe työskenteli Valtion fysikaalis-teknisessä tutkimuslaitoksessa (Physikalisch-Technische Reichsanstalt). Siltä hän siirtyi ensin Giessenin, sitten Heidelbergin yliopistoon ja lopulta Max Planck -instituutin johtajaksi.
Bothen kokeellinen työ muodosti tärkeän osan modernin ydinfysiikan perusteista. Hän sai Nobelin koinsidenssimenetelmän kehittämisestä ja siihen liittyivistä tutkimuksista.
Koinsidenssi- eli samanaikaisuusmenetelmässä seurataan kahden laskurin avulla, lähteekö röntgensäteillä pommitetusta vedystä yhtä aikaa sekä valokvantti että irtonainen elektroni.
Pallonivel
Pallonivel on kahden tai useamman luun liitoskohta, jossa toinen osa muodostaa pallomaisen rakenteen, toinen vastaavanlaisen kupin.
Ihmisen tunnetuimpia palloniveliä ovat lonkkanivel sekä olkanivel. Lonkkanivelessä pallo muodostuu reisiluusta sekä lonkan lonkkamaljasta. Olkanivel on monimutkaisempi: Pallo on kyllä olkanivelen pää, mutta kuppi muodostuu lähinnä lapaluusta sekä muista ympäröivistä kudoksista, ja se onkin altis menemään sijoiltaan.
Pallonivel antaa nivelelle mahdollisuuden yksinään taipua lähes mihin tahansa suuntaan toisin kuin esimerkiksi sarananivel.
Teknisenä sovelluksena
Keinotekoisia palloniveliä käytetään muun muassa kulkuneuvojen rakenteissa.
Hassan Paššan moskeija
Hassan Paššan moskeija on moskeija Kosin kaupungissa Kosin saarella Kreikassa. Se sijaitsee lähellä Hippokrateen puuta ja Nerantzián linnaa.
pienoiskuva|vasen|upright=0.96|Hassan Paššan moskeija ja [[Hippokrateen puu.]] Moskeija rakennettiin noin vuonna 1778–1786. Se on saanut nimensä rakennuttajastaan Hassan paššasta, saaren tuolloisesta hallitsijasta. Moskeijan rakentamisessa käytettiin uudelleen antiikin aikaisten rakennusten osia.
Moskeija on kaksikerroksinen pienen palatsin näköinen rakennus vailla tyypillistä kupolia. Siihen kuuluu minareetti, joka kärsi vaurioita italialaisvallan aikana vuoden 1933 maanjäristyksessä, ja kunnostettiin tämän jälkeen.
Vihasjärvi (järvi)
Vihasjärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Vihasjärven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,7 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järven ympäristössä on peltomaata, jossa on pieniä metsäisiä saarekkeita. Peltoiset rinteet viettävät järveen päin ja sinne on kulkeutunut aikoinaan paljon ravinteita. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja sen ympäristössä sijaitsee kahdeksan maatilaa. Järvi on maanteiden risteysalueella. Siinä kohtaavat yhdystiet 3260, 14021 ja 3252.
Vedenlaatu
Järven sijainti peltomaiden keskellä on vaikuttanut järven ekologiseen tilaan suuresti. Sen ravinnetilanne on hälyttävä, sillä se rehevöittää jo Eräjärveäkin. Järvi on suppamaisesti yhdeksän metriä syvä, minkä seurauksena se lämpötilakerrostuu kesäisin ja talvisin. Järven pinta-ala on niin pieni, ettei välikausina aina synny täyskiertoa. Silloin alusveden vesimassat jäävät pohjalle eivätkä hapetu normaalisti. Kun järven vesi tutkittiin vuonna 2012, se oli kolmesta metristä alaspäin täysin hapetonta. Vesi haisi lievästi rikkivedyltä, mikä johtuu anaerobisten bakteerien toiminnasta ja kertoo veden hapettomuudesta. Päällysveden kokonaisfosforipitoisuus oli 120 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja alusvedessä se oli 1 000 μg/l. Tästä pitoisuudesta oli 910 μg/l eliöille suoraan käytettävissä olevaa vesiliukoista fosforia. Koska järven pohja oli hapetonta, ovat ravinteet liuenneet veteen todennäköisesti sisäisen kuormituksen vuoksi. Järvi on tulosten perusteella ylirehevöitynyt.
Koska Eräjärven kunnostushankkeessa pohditaan ympäröivien vesistöjen kuormituksen vähentämistä, ovat Vihasjärven ja Toisjärven tilanteet nousseet tärkeysjärjestyksen kärkeen. Vihasjärven tilaa voidaan parantaa, mikäli sen ravinteet pystytään saostamaan takaisin järven pohjaan kemiallisesti. Helppo tapa estää tai vähentää laskuojasta Eräjärveen kulkeutuvien ravinteiden kulku on käyttää laskeutusaltaita ja pohjapatoja ojan alajuoksulla. Patoihin voidaan rakentaa fosforisieppareita estämään ravinteiden kulkua eteenpäin.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Uiherlanjoen valuma-alueeseen (35.726) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 87,9 metriä mpy. Järveen on johdettu pelto-oja ja sen laskuoja laskee Toisjärveen, josta vedet jatkavat Vihasojaa myöten Eräjärveen. Toisjärveen johtavan laskuojan korkeusero on nolla metriä.
Chalfont & Latimerin asema
Chalfont & Latimerin asema on asema Lontoon metron Metropolitan Linella sekä Chiltern Railwaysin Lontoosta Aylesburyyn vievällä reitillä. Asema avattiin 8. heinäkuuta 1889. Alkuperäinen nimi oli Chalfont Road, mutta se vaihdettiin nykyiseksi 1. marraskuuta 1915.
Matka Chalfont & Latimerista Cheshamiin, 6,3 kilometriä, on pisin kahden aseman välinen etäisyys Lontoon metrossa.
Savines-le-Lac
Savines-le-Lac on kunta Ranskan kaakkoisosassa Hautes-Alpesin departementissa Provence-Alpit-Riviera‎n alueella. Se sijaitsee Écrinsin kansallispuiston alueella Lac de Serre-Ponçon -tekojärven rannalla, ja se on suosittu matkailukohde.