cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marc Crawford
Pelaajaura
Ennen uraansa ammattilaisena Crawford kiekkoili vuodet 1978–1981 Cornwall Roaylsin riveissä LHJMQ-juniorisarjassa. Hän oli voittamassa kahta LHJMQ-mestaruutta ja kahta Memorial Cupia, vuosina 1980 ja 1981. 1981 hänet myös nimettiin Memorial Cup -turnauksen tähdistökenttään. Hänen pisteiden valossa paras juniorikautensa oli kausi 1980–1981. Hän teki tuolla kaudella 63:ssa runkosarjaottelussa tehot 42 maalia ja 57 syöttöpistettä ja oli seuransa kolmanneksi paras pistemies Dale Hawerchukin ja Scott Arnielin jälkeen. NHL-varauksen Crawford sai vuonna 1980 Vancouver Canucksin varattua hänet numerolla 70 varaustilaisuuden neljännellä kierroksella.
Ammattilaisdebyyttinsä Crawford teki kaudella, jolla hän pelasi 40 runkosarjaottelua Canucksin riveissä NHL:ssä ja 34 ottelua Dallas Black Hawksissa Central Hockey Leaguessa. Keväällä 1982 hän edusti Canucksia Stanley Cupin loppuotteluissa, mutta New York Islanders vei mestaruuden suoraan neljässä ottelussa. Tulokaskautensa jälkeiset vuodet hän pelasi vuoroittain Canucksissa ja sen farmiseurassa Fredericton Expressissä AHL-liigassa onnistumatta vakiinnuttamaan paikkaansa Canucksin vakiomiehistössä.
Crawfordin viimeinen NHL-kausi pelaajana oli kausi, jolla hän pääsi pelaamaan 21:ssä ottelussa. Hän pelasi NHL-urallaan yhteensä 176:ssa runkosarjaottelussa ja teki 50 tehopistettä (19 maalia ja 31 syöttöpistettä), joista puolet kaudella, jolla hän teki 11 maalia ja antoi 14 maalisyöttöä. Pudotuspeliotteluja hän pelasi kaksikymmentä, joissa hän teki kolme tehopistettä, maalin ja kaksi syöttöpistettä. Hän päätti pelaajauransa lopullisesti vuonna 1989, ollessaan 28-vuotias. Viimeiset kaksi pelikauttaan hän edusti Fredericton Expressiä (1987–1988) ja IHL-seura Milwaukee Admiralsia (1988–1989). Hän toimi myös molempien apuvalmentajana.
Vuonna 1981 Crawford edusti Kanadaa jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän teki neljä tehopistettä, maalin ja kolme syöttöpistettä, viidessä ottelussa.
Valmentajaura
Crawford debytoi päävalmentajana vuonna 1989 entisessä junioriseurassaan Cornwall Roaylsissa, joka pelasi tuolloin OHL-liigassa, ja 1991 hän siirtyi AHL-seura St. John's Maple Leafsin peräsimeen. Hän valmensi Maple Leafsin heti ensimmäisellä kaudellaan AHL:n loppuotteluihin, pelaamaan Calder Cupin voitosta; Adirondack Red Wings vei mestaruuden voitoin 4–3. Vuonna 1993 hänelle myönnettiin AHL:n vuoden valmentajan palkinto Louis A. R. Pieri Memorial Award.
Kolmen AHL-kauden jälkeen Crawford aloitti uransa NHL-valmentajana. Heti ensimmäisen kautensa, kauden jälkeen hän sai vuoden valmentajalle jaettavan Jack Adams Awardin valmennettuaan Quebec Nordiquesin itäisen konferenssin runkosarjavoittoon. Hän sai palkinnon kautta aikain nuorimpana, 34-vuotiaana. Kaudella hän valmensi Colorado Avalanchen (Nordiques siirtyi Denveriin vuonna 1995) Stanley Cup -voittoon ja seura eteni pudotuspeleihin myös kahdella seuraavalla kaudella. Vuonna 1998 Avalanchen tuolloinen GM Pierre Lacroix tarjosi hänelle yksivuotista jatkosopimusta, mutta Crawford hylkäsi tarjouksen ja jätti seuran 27. toukokuuta samana vuonna.
Tammikuussa 1999 Crawford aloitti Vancouver Canucksin päävalmentajana ja toimi tehtävässä seitsemän vuoden ajan, huhtikuuhun 2006 asti, jolloin hänet erotettiin joukkueen jäätyä pudotuspelien ulkopuolelle kaudella. Hänen päävalmentajakaudellaan Canucks voitti 246 runkosarjaottelua, mikä on seuraennätys, ja eteni neljästi pudotuspeleihin. Pian Canucks-pestin päättymisen jälkeen, toukokuussa 2006, Crawford palkattiin Los Angeles Kingsin päävalmentajaksi, jona hän toimi kahden kauden ajan. Kings jäi molempina pudotuspelien ulkopuolelle ja seura irtisanoi hänet kesäkuussa 2008.
Kesäkuussa 2009 Crawfordista tuli Dave Tippettin seuraaja Dallas Starsin päävalmentajana. Hän valmensi Starsia kaudet ja, joilla molemmilla seura jäi pudotuspelien ulkopuolelle, jälkimmäisellä vain kahden pisteen erolla viimeiseen jatkoonmenijään. Seura voitti noina kausina yhteensä 79 ottelua ja hävisi 60 ottelua varsinaisella peliajalla sekä 25 ottelua jatkoajalla tai rangaistuslaukauskilpailun jälkeen. Stars erotti hänet huhtikuussa 2011.
Roger Lemerre
Roger Lemerre (s. 18. kesäkuuta 1941) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Marraskuusta 2021 lähtien hän on toiminut ES Sahelin päävalmentajana.
Marc Crawford
Valmentajaura
Crawford on valmentanut myös Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta. Hän oli apuvalmentajana vuoden 1996 jääkiekon maailmancupissa, jossa Kanada sijoittui toiseksi, ja päävalmentajana 1998 olympialaisissa, joissa Kanada jäi neljänneksi.
Roger Lemerre
Lemerre on toiminut valmentajana kuudella vuosikymmenellä. Hänen pitkän uransa kohokohtiin kuuluu Ranskan maajoukkueen valmentaminen Euroopan mestariksi vuonna 2000.
Marc Crawford
Muuta
Crawford on toiminut myös jääkiekkokommentaattorina televisiossa. Hän toimi Canadian Broadcasting Corporationin Hockey Night in Canadan kommentaattorina kaudella, ennen kuin siirtyi Vancouver Canucksin päävalmentajaksi, ja kaudella.
Roger Lemerre
Ura pelaajana
Lemerre pelasi ammattilaisena Ranskassa kaikkiaan 14 vuoden ajan. Maajoukkueessa kuusi maaottelua pelanneen Lemerren peliuran suurimmiksi saavutuksiksi Coupe de Francen kaksi finaaliesiintymistä.
Marc Crawford
Muuta
Crawford on naimisissa ja hänellä on vaimonsa Helenen kanssa kaksi lasta, poika Dylan ja tytär Kaitlin. Hänellä on kahdeksan sisarusta. Heistä kaksi on entisiä NHL-jääkiekkoilijoita: Bob Crawford edusti neljää eri NHL-seuraa, St. Louis Bluesia, Hartford Whalersiä, New York Rangersiä ja Washington Capitalsia, yhteensä 246:ssa runkosarjaottelussa ja 11:ssä pudotuspeliottelussa kausien ja  välillä ja Lou Crawford Boston Bruinsia yhteensä 26:ssa runkosarjaottelussa ja yhdessä pudotuspeliottelussa kausina  ja. Heidän veljensä Todd Crawford edusti Kanadaa rattikelkkailussa Naganon olympialaisissa 1998.
Roger Lemerre
Ura valmentajana
Lemerre aloitti valmennusuransa Red Starin peräsimessä 1975. Hän valmensi vuosien ajan Ranskan lisäksi myös Tunisiassa. 1986 hän siirtyi Ranskan sotilasmaajoukkueen päävalmentajaksi. Pesti huipentui maailmanmestaruuteen 1995.
Kesällä 1998 Lemerre nousi Ranskan A-maajoukkueen päävalmentajaksi maailmanmestarivalmentaja Aimé Jacquet'n lähdön jälkeen. Lemerren johdolla Ranskan kultajoukkue jatkoi menestyskulkuaan kaatamalla Italian jatkoajalla 2–1 EM-finaalissa 2000.
MM-kisoissa 2002 mestaruutta puolustanut Ranska jäi Lemerren johdolla alkulohkoon tekemättä kolmessa ottelussaan maaliakaan. Lemerre jätti tehtävänsä kisojen jälkeen siirtyen Tunisian maajoukkueen päävalmentajaksi.
Lemerren johdolla Tunisia juhli Afrikan mestaruutta 2004, kun joukkue kaatoi finaalissa Marokon 2–1. Lemerre luotsasi Tunisian myös MM-kisoihin 2006, joissa tie katkesi alkulohkoon. Afrikan mestaruuskisoissa 2006 ja 2008 Lemerre luotsasi Tunisian puolivälieriin.
Toukokuussa 2008 Marokon jalkapalloliitto tiedotti 66-vuotiaan Lemerren siirtyvän Marokon jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi heinäkuun alusta alkaen. Lemerren tavoitteena on luotsata Marokko MM-kisoihin 2010.
Heinäkuussa 2009 Lemerre sai potkut Marokon päävalmentajan paikalta. Marokon MM-karsinnat olivat alkaneet kehnosti ja kolmen ottelun jälkeen sillä oli kasassa vain kaksi pistettä, kun lohkon kärkisijaa pitäneellä Gabonilla oli kuusi.
Joulukuun lopulla 2009 Lemerre siirtyi turkkilaisen MKE Ankaragücün päävalmentajaksi kuuden kuukauden sopimuksella. Menestys jäi vaatimattomaksi Ankaragücün sijoituttua liigassa sijalle 12. Lemerre saikin potkut toukokuussa 2010.
Heinäkuun puolivälissä 2012 Lemerre palasi 71-vuotiaana valmennustehtäviin Algerian pääsarjassa pelaavan CS Constantinen uutena päävalmentajana. 31. toukokuuta Lemerre ilmoitti ettei tulisi jatkamaan seuran valmentajana. Hän johdatti Constantinen kauden päätteeksi Algerian pääsarjassa kolmanneksi.
Joulukuun lopulla 2013 Lemerre allekirjoitti puolivuotisen sopimuksen Étoile Sportive du Sahelin kanssa. Konkarivalmentajana johdolla Étoile voitti Tunisian cupin mestaruuden 2014. Lemerre jätti seuran kauden jälkeen.
Tammikuussa 2016 Lemerrestä tuli Nationalissa pelaavan CS Sedanin päävalmentajana. Lemerren johdolla Sedan säilytti sarjapaikkansa kauden 2015/16 päätteeksi. Heinäkuun alussa Lemerre jätti tehtävänsä seuran päävalmentajana.
Syyskuussa 2016 Lemerre palasi CS Constantinen päävalmentajaksi. Hän sai kuitenkin potkut jo lokakuussa.
Joulukuussa 2018 Lemerrestä tuli toistamiseen ES Sahelin päävalmentaja. Kokenut Lemerre luotsasi Sahelin Tunisian liigassa toiseksi kaudella 2018/19. Hän jätti tehtävänsä kauden jälkeen.
Tours FC
Tours Football Club on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1919. Sen kotistadion on 1979 käyttöön otettu ja 2006–2007 peruskorjattu Stade de la Vallée du Cher, jonka kapasiteetti on 11 912. Stadionin omistaa Toursin kaupunki. Seuran noustua Ligue 2:een se ehdotti yhteisymmärryksessä Toursin pormestarin kanssa toukokuussa 2008 hanketta, joka nostaisi kapasiteetin 25 000 katsojaan 3–4 vuoden aikajänteellä. 34 miljoonan euron hintaiseksi arvioitu projekti aiotaan rahoittaa alueen kuntien ja yksityissektorin yhteistyöllä. Nykyisin joukkue pelaa Ranskan viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla National 3:ssa.
Sune Jungar
Sune Harald Jungar (s. 8. lokakuuta 1936 Jepua) on suomalainen historiantutkija ja Åbo Akademin pohjoismaisen historian professori emeritus (1976–1999).
Jungar on tutkinut Venäjän ja Neuvostoliiton suhteita Pohjoismaihin.
Ford Flathead -moottori
thumb|Flathead-moottori vuoden 1937 Ford coupe-mallissa Ford Flathead on Fordin vuodesta 1932 vuoteen 1953 valmistama sivuventtiilimoottori. Sen lempinimi on "flathead" eli "lättäpää". Nimi juontuu sivuventtiileistä, joiden takia moottorin kannet ovat leveät ja matalat. thumb|Henry Ford halusi V8-moottorinsa lohkon tuotettavaksi yhdestä valukappaleesta. Sylinteriryhmän vieressä näkyvät sivuventtiilien ja kanavien sijainnit. thumb|Korkeasta virkaiästään huolimatta vanhalla lättäpäällä on yhä suosiota harrastajien keskuudessa. Vuonna 1937 julkaistiin pienempi 136 cu.in. eli 2,2-litrainen 60 hevosvoiman sivuventtiilinen V8, joka oli tuotannossa Yhdysvalloissa vain vuoteen 1941 saakka, jolloin 3,7-litrainen sivuventtiilikuutonen korvasi sen. Henry Ford itse henkilökohtaisesti sovelsi mikrotason johtamistapaa kehitellessään V8-moottoria neljässä toisistaan erillisessä tuotekehitystiimissä. Moottorin kaikki tekniset ratkaisut olivat Fordin itsensä hyväksymiä ja suurelta osin myös hänen ideoimiaan. Sotavuosina V8-moottorin lohkoja valettiin myös Suomessa. Pikkulättäpää 2,4-litraiseksi suurennettuna oli käytössä suurempien ranskalaisten Ford Vedetten ja Simca Versaillesin voimanlähteenä vielä vuoteen 1961 saakka. Sen jälkeen sama moottori oli käytössä Brasilian Simcan edustusmallien voimanlähteenä ja sivuventtiili-V8 poistui Simcan tuotannosta lopullisesti vasta vuonna 1969. Kuitenkin, Ranskan armeija käytti flathead-moottoreita vielä 1990-luvun alkupuolella. Nopein V8 lättäpäämoottorilla varustettu auto lienee Flatfire, joka ylitti maagisena haamurajana pidetyn nopeuden 300 mailia tunnissa vuonna 2002. Moottori on huomattavien muutostenkin jälkeen edelleen aito sivuventtiilimoottori ja tuottaa yli 650 hevosvoiman tehon. Uusinta tuotantoa on Motor Cityn 5,36-litrainen alumiininen V8, joka on vaihtokelpoinen vanhan Fordin sivuventtiilimoottorin kanssa.
SCO Angers
SCO Angers on vuonna 1919 perustettu ranskalainen jalkapalloseura Angersin kaupungista, Maine-et-Loiren departementista.
Angers on pelannut Ranskan pääsarjassa Ligue 1:ssä vuodesta 2015. Sitä edellisen kerran joukkue oli ollut pääsarjassa kaudella 1993–1994.
Vilho Soininen
Toiminta helluntaiherätyksessä
Vilho Soininen tuli uskoon 16-vuotiaana Kuopiossa. Fabian Paakkari piti Kuopiossa kokouksia vuonna 1928 ja tuolloin pidetyssä kastekokouksessa Soininen kastettiin upottamalla syvään veteen. Paakkari oli pitänyt Soinisen mieleen jääneen saarnan uskovien kasteesta. Paakkari oli Soinisen näkemyksen mukaan osoittanut lukuisiin raamatunkohtiin viittaamalla luterilaisen kasteen epäraamatulliseksi.
Vilho Soininen oli Turun Smyrna-seurakunnan saarnaajana ja johtaja elokuusta 1934 lähtien. Soininen oli jo siihen aikaan tunnettu saarnaaja. Vuonna 1936 tammikuussa Soininen lähti Smyrna-seurakunnasta ja 76 seurakuntalaista erosi samalla kertaa. Eronneet muodostivat helmikuun 17. päivänä 1936 Siion-seurakunnan, jonka saarnaajaksi kutsuttiin E. Kokkonen, Soinisen kieltäydyttyä tehtävästä. Turun Siionissa Vilho Soininen vaikutti sananjulistajana vuosina 1936–38.
Turun Smyrna-seurakunnan johtajana toiminut Eino Heinonen (1887–1977) tahtoi yhdistää seurakunnat ja lähetti kirjeen Siionilaisille. Vuonna 1937 viisi Siion-seurakuntalaista ehdotti vastauskirjeessään neuvotteluja yhdistämisestä. Smyrnan asettamat ehdot yhdistämiselle olivat kuitenkin sellaiset, ettei niiden pohjalta ollut mahdollista saavuttaa sovintoa. Asiasta seurasi riitainen seurakuntakokous, jolloin Heinonen asetti kovat ehdot oman toimintansa jatkamisen suhteen, vaatien Selim Suomelan ja Antti Vainion erottamista. Smyrnalaiset eivät tähän suostuneet ja Niilo Heinonen sanoi itsensä irti ja häntä tukeneista smyrnalaisista erosi 47 jäsentä seurakunnasta, myöhemmin vielä yksittäin 29 jäsentä. Siioniin siirtyi Niilo Heinosen aikana 76 Smyrnan jäsentä. Vilho Soininen muutti Turusta pois vuonna 1938, jonka jälkeen Uuno Palonen sai Turun Siion-seurakunnan saarnaajan tehtävän. Vilho Soininen vastusti yhteistyötä, jota harjoitettiin Eino I. Mannisen ja eräiden muiden johdolla evankelis-luterilaisen kirkon pappien ja muiden suuntien saarnamiesten kanssa. Soininen kirjoitti Kuopiossa toimiessaan pienen kirjan "Mikä on totuus kristittyjen yhteydestä", joka painettiin vuonna 1941. Siinä olivat mm. Toimi Yrjölän, Veikko Lähteen, Armas von Bellin ja Unto Kunnaksen kirjoitukset aiheesta sekä T. B. Barratin Ristin Voitossa julkaistu kirjoitus sekä Carl Forsbergin kirjasta otettu lainaus.
Vilho Soininen toimi 1950-luvulla Kuopion Eelim-seurakunnan saarnaajana, Soinisen aikana seurakunta kasvoi noin sadan uuden jäsenen vuosivauhdilla, ollen vuonna 1957 noin 1300-jäseninen. Vilho Soininen toimi Kristitty-lehden toimituskunnassa yhdessä Eino Mannisen ja Kalle Rantasen (1889–1952) kanssa 1940-luvulla.
Soininen toimi opettajana koko maata käsittävässä helluntaiherätyksen nuorisokonferenssissa Kuopiossa juhannuksena 1945, samoin seuraavana vuonna Lahdessa ja vuonna 1947 Turussa.
Toiminta Siion-seurakunnassa
Soininen siirtyi 18. maaliskuuta 1958 Helsingin Siion-seurakunnan saarnaajaksi ja hänelle pidettiin uuden saarnaajan tervetulojuhla.
Soininen erotettiin helluntaiherätyksen työyhteydestä 1960 ilmiannon perusteella. Soinista syytettiin hyvin läheisestä ja intiimistä suhteesta erääseen uskovaiseen naiseen. Myöhemmin on esitetty, että kyse oli kahden johtohenkilön keskinäisestä valtataistelusta, josta Eino I. Manninen selviytyi voittajana.
Saarnaaja Uuno Palonen toteaa muistelmissaan, että ns. Soinis-käräjät, joihin kutsuttiin 400 veljeä ja jotka pidettiin Tampereella 17. lokakuuta 1960, sammuttivat herätykset vuosiksi Tampereella ja koko herätysliikkeessä. Uuno Palonen ehdotti kolme kertaa, että asia olisi käsitelty vain muutaman veljen ja Soinisen kesken, mutta siihen ei suostuttu. Uuno Palonen kertoi, että ennen käräjiä oli Tampereella kastettu 1950-luvun lopulla 300 ihmistä vuosittain, tämän jälkeen kastettiin vain 30.
Soininen haastettiin oikeuteen vuosina 1958–1960 tapahtuneista hyväksikäytöistä. Raastuvanoikeus vapautti hänet syytteistä, mutta Helsingin hovioikeus tuomitsi hänet elokuussa 1962 yhdeksän kuukauden ehdolliseen vankeuteen jatketusta sekaantumisesta henkilöön, jonka opetus oli hänelle uskottu, ja haureuden harjoituksesta kahden henkilön kanssa, joiden opetus oli hänelle uskottu, sekä maksamaan asianomistajille 12 000 markkaa oikeudenkäyntikuluja.
Soininen kiisti pitämässään puheenvuorossaan häntä vastaan esitetyt syytökset. Myöhemmin hän kirjoitti pienen kirjan Monen ahdistuksen kautta, jossa hän tuo esille oman kantansa asiaan.
1960-luvun alussa Soininen perusti Suomen Vapaa helluntaiherätys -nimisen ryhmän, jonka jäsenmäärä kohosi lähes 3000:en. Suomen Vapaa helluntaiherätys julkaisi Ristin sanoma -nimistä lehteä, jonka päätoimittajana Soininen toimi.
Soininen toimi vuonna 1945 perustetun Helsingin Saalemista erkaantuneen Lauri Hokkasen perustaman Helsingin Siion-seurakunnan paimenena vuosina 1958–1976. Soininen kuoli 65-vuotiaana vuonna 1976. Helsingin Siion-seurakunta liittyi helluntaiherätykseen vuosien 1984–1985 vaihteessa.
Euroopan yhteisöt
Euroopan yhteisöt oli nimitys Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, Euroopan talousyhteisön ja Euroopan atomienergiayhteisön muodostamalle kokonaisuudelle. Euroopan yhteisöt sekoitettiin usein Euroopan unioniin, vaikka ne olivat vain osa unionin rakennetta Lissabonin sopimuksen voimaan tulemiseen asti. Tällöin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö ja Euroopan yhteisö sulautettiin Euroopan unioniin. EU:n historia on kuitenkin 1990-luvulle asti sama kuin Euroopan yhteisöjen historia.
Aiheesta muualla
Comunitat Europea Evropské společenství Ευρωπαϊκή Κοινότητα Comunităţile Europene
Mamma Mia (kappale)
Mamma Mia on Benny Anderssonin, Stig Andersonin ja Björn Ulvaeusin kirjoittama, ja alun perin ruotsalaisen ABBA-yhtyeen esittämä kappale vuodelta 1975. Siitä muodostui yhtyeen järjestyksessään toinen Britannian listaykköseksi noussut singlehitti. ”Mamma Mia” julkaistiin myös yhtyeen nimialbumin avausraitana. Kappaleessa on erikoista se, että sävel on hyvin iloinen, kun taas sanoitukset ovat surulliset.
Kappaleen alussa kuultava ”tik-tak”-tyylinen ääni on peräisin marimbasta, jota soitti Benny Andersson. Hän löysi sen studiosta, testasi sitä, ja otti sen mukaan kappaleeseen, koska piti sen äänestä.
Toinen ruotsalaisyhtye, A*Teens, teki kappaleesta menestyksekkään cover-version vuonna 1999. Se nousi muun muassa Ruotsin listaykköseksi sekä Britannian top 20:een.
Julkaisu ja vastaanotto
”Mamma Mia” ilmestyi ensimmäisen kerran 21. huhtikuuta 1975 studioalbumilla ABBA. Singlenä kappaletta ei olisi koskaan julkaistu ilman yhtyeen Australian levy-yhtiön, RCA Recordsin, painostusta. Kappaleen musiikkivideo esitettiin paikallisessa Countdown-ohjelmassa 10. elokuuta 1975, ja se sai aikaan kirjeryöpyn, joissa vaadittiin sen esittämistä uudelleen. Ihmiset halusivat ostaa kappaleen, mutta Polar Music oli valinnut albumin singlejulkaisuksi kappaleen ”SOS”, ja kieltäytyi aluksi ehdoitta RCA:n vaatimuksista julkaista ”Mamma Mia” singlenä yksin Australiassa. ABBAn managerin Stig Andersonin mukaan syynä tähän oli se, että RCA oli jo ennestään julkaissut Australiassa paljon ABBAn singlejä, jolloin yhtye sekä manageri Anderson kokivat, että heitä yritettiin riistää.
Lopulta RCA sai tahtonsa läpi, ja ”Mamma Mia” -single ilmestyi. ABBA oli tehnyt kappaleesta videon, ja siten ymmärtänyt kappaleen hittipotentiaalin, joten se ajatteli, että olisi typerää kieltäytyä itsepintaisesti sen julkaisemisesta. Ratkaisu osoittautui oikeaksi, sillä ”Mamma Mia” nousi Australian listaykköseksi kymmenen viikon ajaksi. ABBAn Britannian levy-yhtiö Epic Records ei ollut enää juurikaan kiinnostunut yhtyeestä, kunnes menestys Australiassa sai sen muuttamaan mielensä. ”Mamma Miasta” muodostui ABBAn toinen ykköshitti Britanniassa, kun se nousi listan kärkeen tammikuussa 1976. Se oli kärjessä kahden viikon ajan. Siitä tuli listaykkönen myös Sveitsissä (2 viikkoa), Länsi-Saksassa ja Irlannissa.
Vuonna 2008 ”Mamma Mia” palasi Britannian listalle uusintajulkaisuna. Se oli parhaimmillaan sijalla 56.
Listasijoitukset
2008 ja 2009
Kappaleet
A-puoli B-puoli
A*Teensin versio
Ruotsalaisen A*Teens-yhtyeen versio ”Mamma Miasta” oli suuri hitti Euroopassa vuonna 1999. Se oli listaykkönen Ruotsissa ja ylsi Britanniassa top 20:een. Kaikkiaan se pääsi top 20:een ainakin kymmenessä Euroopan maassa, mukaan lukien Norjassa kolmanneksi ja Suomessa 14:nneksi.
Kappaleet
Single
CD Maxi
Steven Lorentz
Steven Lorentz (s. 13. huhtikuuta 1996 Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija. Lorentz pelaa NHL-seura Florida Panthersissa. Carolina Hurricanes varasi hänet vuoden 2015 varaustilaisuuden seitsemännellä kierroksella varausnumerolla 186. Lorentz on pelipaikaltaan keskushyökkääjä ja kätisyydeltään left.
Myöhemmin samassa kuussa Lorentz teki Sharksin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Eurooppayhtiö
Eurooppayhtiö on tarkoitettu korvaamaan suurten monikansallisten yritysten olemassa oleva konsernirakenne, mitä kuvastaa vaadittava minimipääoma (120 000 euroa) ja vaatimus, että perustajien on oltava oikeushenkilöitä (käytännössä osakeyhtiöitä tai osuuskuntia, ks. eurooppayhtiölaki 13.8.2004/742). Eurooppayhtiöllä kotipaikka on aina jossain yhteisövaltiossa, jonka lainsäädäntöä siihen ensisijaisesti sovelletaan.
Perustaminen
Eurooppayhtiö voidaan muodostaa usealla eri tavalla:
Toiminimi
Eurooppayhtiön toiminimen edellä tai jäljessä on oltava lyhenne SE. Lyhenne on sallittu vain eurooppayhtiöiden nimissä. Sama lyhenne saattaa kuitenkin esiintyä vanhojen, ennen eurooppayhtiöitä perustettujen muiden yhtiöiden nimissä, sillä niiden ei tämän vuoksi tarvitse vaihtaa nimeään.
Hallinto
Eurooppayhtiössä on oltava henkilöstön edustus. Sen avulla henkilöstö voi vaikuttaa yhtiön päätöksiin osallistumalla esimerkiksi hallintoelinten toimintaan. Yhtiötä perustettaessa on perustettava erityinen neuvotteluryhmä. Ryhmässä ovat edustettuina eurooppayhtiön perustamisessa mukana olevien yhtiöiden, tytäryhtiöiden ja toimipaikkojen henkilöstö. Jäsenet nimetään tai valitaan kunkin jäsenmaan henkilöstön lukumäärän suhteessa.
Suomessa eurooppayhtiön verotuksen toimittaa Konserniverokeskus.
Dinosaurus (dokumenttielokuva)
Dinosaurus on Veikko Aaltosen ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2021.
Elokuva on henkilödokumentti suomalaisesta elokuvaohjaajasta Rauni Mollbergista (1929–2007). Elokuva luo katsauksen Mollbergin uraan ja elokuviin ja siinä haastatellaan useita hänen työtovereitaan, yhteistyökumppaneitaan sekä nykypäivän elokuvaohjaajia. Aaltonen on itse työskennellyt Mollbergin kanssa 1970-luvun lopulta lähtien, jolloin hän oli Milka-elokuvassa Mollbergin assistenttina sekä käsikirjoittajana ja Tuntematon sotilas -elokuvassa apulaisohjaajana ja käsikirjoittajana. Elokuvassa tuodaan myös kriittisessä valossa esiin Molbergin käyttämiä työskentelytapoja ja hänen käytöstään elokuvien kuvauksissa.
Iso Mäyriänjärvi
Iso Mäyriänjärvi eli Mäyriänjärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 15,6 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi pieni saari, joka sijaitsee järven pohjoisosassa. Järven rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järvellä on neljä vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet etelästä seututieltä 325.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Vesijaon valuma-alueeseen (35.784) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,6 metriä mpy. Laskuoja lähtee järven eteläpäästä ja laskee 200 metrin päässä eteläpuoliseen Vähään Mäyriänjärveen. Laskuojan pudotus on 1,7 metriä.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvi oli merkitty nimellä Mäyränjärvi. Vuoden 1965 peruskartassa järvi oli autio, mutta vuoteen 1985 mennessä järven lounaisrannalle oli rakennettu kaksi taloa.
Punainen kääpiö
thumb|300px|Aurinko, [[Barnardin tähti|pieni punainen kääpiö ja Jupiter kokovertailussa.]]
Punainen kääpiö on himmeä punainen tähti, joka on Aurinkoa kevyempi, pienempi, viileämpi ja himmeämpi. Noin neljä viidesosaa Linnunradan tähdistä on punaisia kääpiöitä. Tällöin punaiset kääpiöt ovat Linnunradan yleisin tähtityyppi, ja moni Auringon lähitähti on punainen kääpiö.
Punaisen kääpiön spektriluokka on M, lisämääre V. Punaisen kääpiön läpimitta on 10–50 % Auringon läpimitasta eli noin 140 000–695 000 kilometriä. Pieni punainen kääpiö on suunnilleen Jupiterin kokoinen. Viileytensä vuoksi punainen kääpiö säteilee runsaasti infrapunasäteilyä. Monissa punaisissa kääpiöissä tapahtuu voimakkaita purkauksia, flareja. Lisäksi on suuria tähdenpilkkuja. Punaiset kääpiöt ovat pitkäikäisiä, koska ne viileytensä takia polttavat vetyä hitaasti. Punaisia kääpiöitä kevyemmät tähdet ovat ruskeita kääpiöitä. Yhä kiistellään, missä määrin punaisilla kääpiöillä voisi olla elinkelpoisia planeettoja.
Ominaisuudet
Punaisia kääpiöitä on paljon, noin 75–90 % kaikista tähdistä, mutta vain harvoja niistä havaitaan. Hyvin suuri osa punaisen kääpiön säteilystä on silmille näkymätöntä infrapunasäteilyä. Punaiset kääpiöt tekee yleisiksi niiden oletettu suuri syntymismäärä kullakin kerralla ja niiden pitkä elinikä. Punaiset kääpiöt eivät auringon tapaan kehity jättiläistähdiksi, vaan himmenevät pikkuhiljaa ”mustiksi kääpiöiksi”. Tunnettuja punaisia kääpiöitä ovat Barnardin tähti, kaksoistähti Kruger 60:n molemmat komponentit A ja B, Gliese 229 A, AU Microscopii ja Lalande 21185.
Elinkelpoisten planeettojen mahdollisuus
Koska pitkäikäisiä punaisia kääpiöitä on paljon, tutkijoita kiinnostaa näitä tähtiä kiertävien planeettojen elinkelpoisuus.
Punaisen kääpiön elinkelpoinen vyöhyke on paljon tähteä lähempänä kuin Auringon vastaava vyöhyke. Niinpä keskustähden vetovoima on siellä niin suuri, että se riittää pysäyttämään planeetan pyörimisen melko nopeasti. Tällöin planeetan valoisa pallonpuolisko on liian kuuma ja pimeä puolestaan kylmä. Elämää voi tällöin olla vain kapealla vyöhykkeellä planeetan valon ja varjon rajan lähellä. Mutta jos paksu kaasukehä, pilvet ja/tai suuri meri tasaavat lämpötiloja, planeetta voi olla elinkelpoinen. Vahingollista elämän kannalta luultavasti on, että lähellä olevan keskustähden voimakkaat vuorovesivoimat luovat runsasta tulivuoritoimintaa. Purkauskaasujen takia syntyy karkaava kasvihuone-ilmiö, joka kuumentaa planeetan ”vuorovesi-Venukseksi”. Tällöin planeetan pinnalla vallitsee satojen asteiden lämpötila. Ilmiö vaikuttaa eniten myöhäisen spektriluokan punaisilla kääpiöillä, suurilla planeettojen massoilla ja soikeilla radoilla.
Lisäksi monet punaiset kääpiöt ovat aktiivisia, eli niissä on suuria tähdenpilkkuja ja valtavia roihupurkauksia. Aktiivisuus aiheuttaa planeetan pinnalla suuria lämpötilojen vaihtelua. Lisäksi lähellä tähteä oleva planeetta saa runsasta ultravioletti- ja röntgensäteilyä, jotka yhdessä tähtituulen kanssa kuorivat planeetan kaasukehän pois. Jotkut tutkijat ovat myös väittäneet, että punaisille kääpiöille syntyy helposti vedettömiä planeettoja jo planeettojen syntyvaiheessa. Toisaalta punainen kääpiö on pitkäikäinen ja näitä tähtiä on paljon. Kylmällä vyöhykkeellä syntynyt mini-neptunus saattaa ajan mukana ajautua elinkelpoiselle vyöhykkeelle. Tällöin mini-neptunuksen kaasuvaippa katoaa, ja siitä tulee ehkä elämälle otollinen valtameriplaneetta.
Roy Orbison
Roy Kelton Orbison (23. huhtikuuta 1936 – 6. joulukuuta 1988) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja kitaristi. Hän syntyi Texasin Vernonissa ja vaikutti muun muassa Tennesseen Memphisissä ja Nashvillessä. Orbison esiintyi ja levytti yli 30 vuoden ajan. Hänen tavaramerkkinsä olivat tummat aurinkolasit ja hän on tunnettu muun muassa hittikappaleestaan ”Oh, Pretty Woman”. Muita hänen ikivihreitä kappaleitaan ovat muun muassa ”Ooby Dooby”, ”Go Go Go”, ”California Blue”, ”Dream Baby”, ”Only the Lonely”, ”Running Scared”, ”Crying”, ”It's Over”, ”In Dreams”, ”Blue Bayou”, ”I Drove All Night” sekä ”You Got It”.
Ura
Roy Orbison teki yhteistyötä lukuisten tunnettujen artistien, kuten Elvis Presleyn, James Burtonin, Jerry Lee Lewisin, Carl Perkinsin, Johnny Cashin, Bruce Springsteenin, Bob Dylanin, George Harrisonin, John Lennonin, Paul McCartneyn, Elvis Costellon, Mireille Mathieun ja The Beatlesin kanssa. 1980-luvun lopulla Orbison oli Traveling Wilburys -yhtyeen jäsen.
Elvis Presley kutsui Roy Orbisonia julkisesti; "maailman mahtavimmaksi laulajaksi". Elvis Presley arvosti Roy Orbisonia erittäin korkealle, julkisesti todeten, että Roy Orbisonilla on "kaikkien aikojen täydellisin lauluääni". Heidän kunnioituksensa toisiaan kohtaan oli erittäin suurta ja tasapuolista, ja Roy Orbison kävi katsomassa Elviksen konsertteja vuodesta 1954 vuoteen 1976. Roy Orbison ja Elvis Presley olivat myös erittäin läheisiä ystäviä. Roy Orbison oli ainut artisti, joka toimi sekä Elvis Presleyn että The Beatlesin lämmittelijänä konsertissa.
Orbison valittiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 1987, noin vuotta ennen kuolemaansa.
Yksityiselämä
Roy Orbison meni ensimmäisen kerran naimisiin vuonna 1957 Claudette Fradyn kanssa. Hän menetti vaimonsa vuonna 1966, kun tämä kuoli moottoripyöräonnettomuudessa. Heidän kolmesta alaikäisestä pojastaan kaksi kuoli tulipalossa 1968. Vuonna 1969 Orbison avioitui saksalaisen teinitytön Barbara Jakobsin kanssa, he saivat vuosina 1970 ja 1975 syntyneet pojat. .
Orbisonille tehtiin sydämen ohitusleikkaus vuonna 1978. Kymmenen vuotta myöhemmin, joulukuussa 1988, Orbison kuoli sydäninfarktiin. Hän oli kuollessaan 52-vuotias. Barbara Orbison (1951–2011) kuoli päivälleen 23 vuotta myöhemmin haimasyöpään ja on haudattu miehensä viereen
Norrhydro
Norrhydro Oy käynnisti keväällä 2021 noin 15 miljoonan euron tuotantolaitoshankkeen, joka mahdollistaa tuotannon kapasiteetin kaksinkertaistamisen, kun kaikki suunnitelman mukaiset koneinvestoinnit on tehty. Projektin ensivaiheessa tuotantokapasiteetti kasvaa 30 % ja CO2-päästöt vähenevät jopa 20 % vuodessa nykyiseen tuotantolaitokseen verrattuna. Uusi tuotantolaitos rakennettiin Rovaniemen uudella teollisuusalueella sijaitsevalle tontille.
Uuden tuotantolaitoksen avajaisia juhlittiin 18.11.2022. Uudet tuotantotilat mahdollistavat liikevaihdon tuplaamisen, sekä henkilöstön kasvattamisen. Uudessa tuotantorakennuksessa ympäristöasiat on otettu huomioon jo suunnittelun alusta alkaen ja rakennukselle on haettu ympäristöluokitusta, LEED-sertifikaattia, jonka saamisen edellytyksenä on kiinteistön käyttämän energian vastuullisuus. Norrhydron tuotantolaitoksen sähköntuotannosta osa tuotetaan aurinkoenergialla, jota varten talon katolle on asennettu 1000 aurinkopaneelia.
Norrhydro Oy on kehittänyt digitaalisen hydrauliikkajärjestelmän NorrDigi yhteistyössä Tampereen Yliopiston ja Volvo CE:n kanssa. Järjestelmä lisää tuottavuutta sekä samalla leikkaa merkittävästi polttoainekustannuksia ja CO2-päästöjä maanrakennuskoneissa. Kun uusi ratkaisu otetaan laajamittaisesti maanrakennustoimialalla käyttöön, se auttaa alaa saavuttamaan kestävän kehityksen tavoitteensa ja parantaa samalla koneiden suorituskykyä. Uudet tuotantotilat tukevat merkittävästi NorrDigi-sarjavalmistuksen aloittamista.
Yhtiö on 15.10.2021 allekirjoittanut Motiomax Oy:n osakkeita koskevan osakekauppasopimuksen, jonka mukaan yhtiö hankkii 51 prosenttia Motiomaxin osakkeista. Motiomax on suomalainen sähköisten liikeratkaisujen toimittaja, jonka energiatehokkaat ja öljyttömät tuotteet soveltuvat muun muassa sähköistyviin tuotantoautomaatioratkaisuihin ja liikkuviin työkoneisiin. Osakekaupan myötä Yhtiön tuotetarjonta sähkömekaanisten ratkaisujen osalta tulee vahvistumaan entisestään.
Norrhydro listautui pörssiin Nasdaq First North Growth Market Finland -markkinapaikalle (”First North”) 1.12.2021 ensimmäisenä pörssiyhtiönä, jonka kotipaikka on Lapissa.
Norrhydrolle myönnettiin valtakunnallinen Yrittäjäpalkinto 22.10.2022. Palkintoraadin perusteluita Norrhydron valintaan olivat esimerkiksi yhtiön kannattava ja korkea osaaminen, tutkimusyhteistyön roolia korostava yritystarina, yrittäjähenkisyys listautumisesta huolimatta, uuden tuotantolaitoksen rakentaminen Rovaniemelle haastavana aikana sekä vahva kehitysote.
Historia
Lähde:
Kilpijärvi (järvi Pälkäneellä)
Kilpijärvi on Pirkanmaalla Pälkäneellä  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ämmätsänjärven–Myllyojan valuma-alueeseen (35.785) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 105,7 metriä mpy.
André the Giant
thumb|André the Giant saapumassa kehään. Kuva on 1980-luvun loppupuolelta. André the Giant (oik. André René Roussimoff, 19. toukokuuta 1946 – 27. tammikuuta 1993 Pariisi) oli ranskalainen showpainija. Hän oli yksi showpainimaailman tunnetuimpia painijoita urallaan 1960-luvun lopulta 1990-luvun alkuun.
André oli uransa aikana väitetysti 224 senttimetriä pitkä ja ottelupainoltaan vaihtelevasti 215–245 kilogrammaa.
Elämä ja ura
André Roussimoff syntyi Coulommiers'ssä Seine-et-Marnessa 19. toukokuuta 1946. Hänen vanhempansa olivat bulgarialainen Boris Roussimoff (1907–1993) ja äiti puolalainen Mariann Roussimoff Stoeff (1910–1997). Koska hänelle kehittyi akromegalia, kasvua kiihdyttävä sairaus, hän oli jo 12-vuotiaana kasvanut 190-senttiseksi ja 90-kiloiseksi.
Roussimoff päätti alkaa hyötyä suuresta koostaan ja ryhtyi jo nuorena showpainijaksi. Hän käytti uransa alkuvuosina painijanimeä Jean Ferré, ja hänestä oli tullut vuoteen 1969 mennessä suosittu painija Euroopassa ja ranskankielisessä Kanadassa. Vuonna 1971 hän tuli tunnetuksi myös Japanissa voitettuaan siellä IWA-turnauksen.
Kun Roussimoff tapasi World Wide Wrestling Federationin johtajan Vince McMahonin vuonna 1973, hän sai McMahonilta sopimuksen ja uudeksi painijanimekseen André the Giant. Andrén ensimmäinen WWWF-ottelu oli 26. maaliskuuta 1973. Omien tapahtumiensa lisäksi liitto vuokrasi Andréta otteluihin myös muualle Yhdysvaltoihin ja ulkomaille.
thumb|André the Giant kehässä vuonna 1973. Andrésta tuli hyvin suosittu WWWF:n yleisön keskuudessa, ja hän oli poikkeuksellisesti otteluillan tähti kaikkialla missä otteli. Koillis-Yhdysvalloissa otellessaan hän kävi legendaarisina muisteltavia otteluita ”Big Cat” Ernie Laddia, Don Leo Jonathania, Blackjack Mulligania ja Chuck Wepneria vastaan. Hänet nähtiin myös The Tonight Show -keskusteluohjelman vieraana ja televisiosarja Kuuden miljoonan dollarin miehessä cameoroolissa Bigfootina. Vuonna 1987 hän näytteli elokuvassa Prinsessan ryöstö (The Princess Bride, 1987). Roolisuoritus Fezzikinä tässä elokuvassa oli Andrén omasta mielestä hänen näyttelijänuransa paras.
André kävi ensimmäisen ottelunsa tähtipainija Hulk Hogania vastaan vuonna 1980. André oli kehässä voittamaton 15 vuoden ajan, kunnes hän hävisi Hoganille mestaruusottelussa WrestleMania III:ssa 1987. Tällöin André oli jo hitaampi ja lihavampi kuin parhaina vuosinaan. Seuraavana vuonna hän kuitenkin voitti MM-tittelin Hoganilta, mutta menetti sen vähän myöhemmin. André otteli McMahonin liitossa vuoteen 1991 saakka. Viimeisen ottelunsa hän kävi Japanissa 4. joulukuuta 1992. Koko urallaan hän otteli 5 000 kertaa.
André kuoli sairaskohtaukseen 46 vuoden ikäisenä vuonna 1993. Pian kuolemansa jälkeen hänestä tuli ensimmäinen jäsen WWE:n kunniagalleriassa.
Jälkimaine
Andrésta tehtiin vuonna 2018 julkaistu HBO-yhtiön dokumenttielokuva ja lisäksi hänestä on suunnitteilla myös sarjakuvaan perustuva elokuva.
Vapaapainija Big Shown tehdessä debyyttiä hänet kuvattiin André the Giantin kadonneena poikana, sillä he ovat hieman samannäköisiä ja molemmat yli kaksimetrisiä ja yli 200-kiloisia. Todellisuudessa näin ei kuitenkaan ole. Sukulaisuustarinaa käytettiin vahvistamaan juonikuviota, jossa Hulk Hogan piti vihaa Big Show’n kanssa.
Max Engman
thumb|right|Max Engman vuonna 2008. Max Robert Engman (27. syyskuuta 1945 Helsinki – 19. maaliskuuta 2020 Helsinki ) oli suomalainen historiantutkija, joka toimi Åbo Akademin yleisen historian professorina vuosina 1985–2011. Hänen tutkimuskohteitaan olivat muun muassa muuttoliikkeet, pietarinsuomalaisten historia ja ensimmäisen maailmansodan jälkeinen poliittinen historia.
Engman kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Svenska normallyceumista vuonna 1964, opiskeli historiaa Helsingin yliopistossa Jarl Gallénin johdolla ja väitteli tohtoriksi vuonna 1983 aiheenaan pietarinsuomalaiset. Engman työskenteli vuosina 1968–1973 Valtionarkistossa. Hän oli Historisk Tidskrift för Finlandin toimitussihteeri vuosina 1971–1982 ja vastaava päätoimittaja 1982–2000. Vuodesta 2003 hän oli Åbo Akademin säätiön tutkimuslaitoksen puheenjohtaja. Hän oli Svenska litteratursällskapet i Finlandin hallituksen jäsen vuodesta 1980 ja seuran puheenjohtaja vuosina 2010–2013.
Engman palkittiin vuonna 2007 Ruotsin suurimmalla historiapalkinnolla Hertig Karls prisillä ensimmäisenä ei-ruotsalaisena. Vuonna 2016 hän sai Ruotsin suurimman tietokirjapalkinnon Stora fackboksprisetin teoksestaan Språkfrågan: Finlandssvenskhetens uppkomst 1812–1922, ja vuonna 2017 hänelle myönnettiin Tollanderin palkinto samasta teoksesta. Hän sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuosina 1998 ja 2008. Lisäksi hänelle myönnettiin Hallbergin palkinto vuonna 1984.
Engman oli Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1994 ja Ruotsin Vitterhetsakademin jäsen vuodesta 2008.
Engman osallistui vuoden 1968 Vanhan valtaukseen.
Dv
Dv tarkoittaa seuraavia:
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Josemaría Escrivá
thumb|upright|Josemaría Escriván vaakuna.
Pyhä Josemaría Escrivá (Josemaría Julián Mariano Escrivá de Balaguer y Albás) (9. tammikuuta 1902 Barbastro, Espanja – 26. kesäkuuta 1975 Rooma, Italia) oli espanjalainen katolinen pappi ja katolisen kirkon sielunhoitoinstituution Opus Dein perustaja. Escrivá perusti myös Navarran yliopiston ja toimi sen suurkanslerina.
Nuoruus
Josemaría Escrivá de Balaguer syntyi Barbastrossa, Huescan maakunnassa 9. tammikuuta 1902 kuusilapsisen perheen toisena lapsena. Hänen vanhempansa olivat hartaita katolilaisia. Hän lapsuuttaan on pidetty onnellisena, vaikka perhe kärsi taloudellisista vaikeuksista isänsä yhtiön mentyä konkurssiin ja perheen menetettyä kolme lasta.
Seuraavana syksynä, vuonna 1918 hän aloitti papin opinnot Logroñon seminaarissa, josta hän vuonna 1920 vaihtoi Zaragozan Pyhän Franciscus Paolalaisen seminaariin. Isänsä kannustuksesta ja piispan luvalla hän suoritti Zaragozan yliopistossa samanaikaisesti myös siviilioikeuden opinnot. Pappiseminaarissa hän oli pidetty opiskelijoiden joukossa, ja hänen ollessaan 20-vuotias Zaragozan arkkipiispa asetti hänet valvoja- ja tukioppilaaksi. Escrivan isä kuoli yllättäen 27. marraskuuta juuri ennen Escrivan diakoniksi vihkimistä 20. joulukuuta 1924. Papiksi hänet vihittiin 28. maaliskuuta 1925.
Pappina
Pappistehtävänsä Escriva aloitti Zaragozan hiippakuntaan kuuluvassa Perdigueran seurakunnassa sairastuneen papin sijaisena. Tämän jälkeen hän siirtyi Zaragozan kaupunkiin reiluksi vuodeksi.
Keväällä 1927 hän sai arkkipiispaltaan luvan muuttaa Madridiin, sillä hän halusi jatkaa Madridin yliopistossa siviilioikeuden jatko-opintojaan ja suorittaa oikeustieteestä tohtorintutkinnon. Elättääkseen itsensä ja leskeksi jääneen äitinsä, hän toimi opettajana eräässä opiskelijoiden lakitieteellisessä akatemiassa. Näiden ohella hän suoritti pastoraalista työtä kaikkialla kaupungissa mutta erityisesti opiskelijoiden parissa. Hän toimi myös köyhälistökortteleissa köyhien ja avuttomien ihmisten parissa huolehtien muun muassa sairaaloissa olevista parantumattomasti sairaista ja kuolevista ihmisistä.
Opus Dein perustaminen
Kertoman mukaan Opus Dei syntyi lokakuun 2. päivänä 1928. Escrivan rukoillessa hän uskoi Jumalan näyttäneen hänelle näyn siitä, mitä Jumala häneltä odotti. Hän näki vision Opus Dein toimintaperiaatteesta konkreettisesti, kun siihen asti hän oli vain aavistanut sen. Hän käytti aina sanaa ”nähdä” siitä, miten hän koki saaneensa tehtävänsä Jumalalta: ”avata kirkkoon uusi kutsumuksen tie, jonka tarkoituksena on levittää pyrkimystä pyhyyteen ja harjoittamaan apostolaattia ammatillisen työn pyhittämisen kautta keskellä maailmaa siinä paikassa, missä itse kukin on”. Näyn mukaan jokainen ihminen oli kutsuttu elämään pyhää elämää, mikä oli tuohon aikaan katolisessa kirkossa uusi opetus, sillä pyhityselämä tarkoitti vielä tuolloin papeutta tai luostarielämää.
14. helmikuuta 1930 hänen kerrotaan saaneen rukouksessa varmuuden siitä, että Opus Dein tulee olla myös naisille avoin organisaatio. Näin ollen järjestöstä tuli katolisessa kirkossa avoin tie kaikille ihmisille pyhittymiseen ja lähetyskäskyn toteuttamiseen oman jokapäiväisen työn kautta, ilman tarvietta luopua asemastaan maailmassa.
Opus Dein perustamispäivästä alkaen Escrivan omistautui Jumalalta saamalleen tehtävälle. Hänen toimintaansa pidettiin apostolisena. Hän ei nähnyt itseään innovaattorina tai reformoijana vaan oli vakuuttunut, että liikkeen toimintaperiaatteet tulivat Jumalalta.
Espanjan sisällissodan aikana hän jatkoi pappistyötä ensin Madridissa ja myöhemmin Burgosissa, mutta sodan aikana hän oli hengenvaarassa pappeutensa takia. Tänä aikana hän luopui papillisten tunnusten käytöstä ja joutui toimimaan salaisesti. Sodan päätyttyä vuonna 1939 hän aloitti julkisen toimintansa uudestaan. Erityisesti hän sai nuoret opiskelijat liikkeelle kehottaessaan pyhittämään elämän kaikki osa-alueet kokonaan Kristukselle ja opettamalla, että myös maallikot oli kutsuttu pyhittämään elämänsä. Tämän uuden sanoman vuoksi monet piispat ja luostareiden johtajat pyysivät häntä puhumaan hiippakuntiensa papeille ja maallikoille, eikä hänen koskaan kerrota kieltäytyneen.
Escrivan perusti 14.2.1943 Pyhän Ristin pappisyhteisön, joka on vahvassa yhteydessä Opus Deihin. Tämä yhteisö teki mahdolliseksi Opus Dein jäsenten papiksi vihkimisen ja näiden pappien toiminnan Opus Deissä. Pyhän Ristin pappisyhteisön kautta myös hiippakuntapapit voivat harjoittaa Opus Dein toimintaperiaatteita pysyen kuitenkin oman hiippakunnan piispan alaisina.
Rooma
Escrivá oli vakuuttunut tämän kutsumuksen koskevan kaikkia maailman ihmisiä. Hän alkoikin sodan päättymisen merkkien ilmaannuttua järjestelemään asioita Opus Dein maailmanlaajuiseksi organisaatioksi leviämistä varten. Vuonna 1946 hän muutti Roomaan voidakseen paremmin varmistaa Pyhän Istuimen hyväksyvän Opus Dein. Paavi Pius XII ilmaisi ensimmäisen kerran hyväksyntänsä 24.2.1947 ja kolme vuotta myöhemmin 16.6.1950 Opus Dei sai toiminnalleen kirkon virallisen hyväksynnän. Paavi Pius XII ja hänen seuraajansa, uudistusmielinen Johannes XXIII, ilmaisivat useaan otteeseen kiintymystään ja arvostustaan Opus Deitä kohtaan. Vuonna 1964 paavi Paavali VI kirjoitti Escriválle Opus Dein olevan "elävä ilmaus kirkon jatkuvasta nuorekkuudesta". Roomassa 1962–1965 pidetty Vatikaanin toinen kirkolliskokous loi juridiset puitteet personaaliprelatuurille mutta vasta vuonna 1982 Opus Dei nimitettiin kirkon, tähän asti ainoaksi, personaaliprelatuuriksi, mikä toi sille sen kirkko-oikeudellisen muodon, johon Escrivá oli pyrkinyt.
Sekä oikeustiedettä että teologiaa opiskellut Escrivá vaikutti voimakkaasti paavillisissa komissiossa, joiden tehtävä oli selvittää kanonisen lakikirjan autenttista tulkintaa. Hän oli neuvonantajana sekä teologisten seminaarien että yliopistojen kongregaatiossa. Hän oli myös Roomassa olevan paavillisen teologisen akatemian ad honoremin jäsen. Katolisen kirkon sisällä Escrivá oli hyvin vaikutusvaltainen vaikuttaja, mitä Opus Dein vastustajat usein kritisoivat. Puolustajat puolestaan väittävät Pyhän Hengen aiheuttaneen kirkossa siihen aikaan voimakkaita sisäisiä muutoksia, mistä merkkinä olivat muun muassa Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen tuomat runsaat uudistukset. Samaa argumenttia on siis pidetty näkökulmasta riippuen joko kritiikkiinä tai todisteena jumalallisesta johdatuksesta.
Escriván kuollessa Opus Deihin kuului jo yli 60.000 jäsentä 80:stä eri kansallisuudesta. Josemaría Escrivá kuoli 26.6.1975 ja hänet haudattiin Roomaan, Opus Dein päämajassa olevan kirkon pääalttariin. Saman vuoden syyskuun 14. päivänä hänen seuraajakseen valittiin yksimielisesti monsignore Álvaro del Portillo. Tämä oli ollut monta vuotta Escriván lähin avustaja.
Opus Dei, joka heti alusta alkaen toimi hiippakunnan piispan luvalla, sai vuonna 1943 appositio manuum -hyväksynnän ja Pyhän Istuimen hyväksymisen 16. 6.1950. Marraskuussa 1982 se sai paavi Johannes Paavali II:lta personaaliprelatuurin aseman, joka oli Josemaría Escriván toivoma muoto ja mitä kohti hän oli vuosia tehnyt työtä.
Autuaaksi- ja pyhäksijulistaminen
Escrivan maine pyhänä henkilönä, joka hänellä oli jo hänen eläessään, on hänen kuolemansa jälkeen levinnyt kaikkialle maailmaan. 6000 ihmistä joka puolelta maailmaa kirjoittivat paaville kirjeitä, joissa paavia pyydettiin aloittamaan prosessi mons. Escrivá de Balaguerin julistamiseksi autuaaksi ja pyhäksi. Kirjoittajien joukossa oli 69 kardinaalia ja lähes 1300 piispaa (yli kolmannes katolisen kirkon piispoista). Pyhimykseksi julistamisia käsittelevä kongregaatio avasi asian käsittelyn 19.2.1981.
Vuosien 1981 ja 1986 välisenä aikana toteutettiin kaksi prosessia, toinen Roomassa ja toinen Madridissa, jotka käsittelivät mons. Escriván elämää ja hyveitä. 9. 4.1990 pyhien kongregaatio antoi lausunnon, jonka mukaan Escrivá oli harjoittanut kristillisiä hyveitä sankarillisesti. Paavi Johannes Paavali II allekirjoitti dekreetin, ja Opus Dein perustajalle myönnettiin arvonimi ”Kunnianarvoisa”. 6. 7.1991 paavi julisti erään hänen esirukoustensa ansioksi luetun parantumisen luonteeltaan ihmeeksi. Täten autuaaksijulistamisprosessi päättyi ja 17. toukokuuta 1992 Johannes Paavali II julisti Roomassa Opus Dein perustajan autuaaksi. Saman vuoden toukokuun 21. päivästä alkaen autuaan Josemarían ruumista on pidetty Roomassa Opus Dein prelatuurin päämajassa, Rauhan Pyhä Marian prelaatinkirkon alttarissa.
6. lokakuuta 2002 Johannes Paavali II julisti Opus Dein perustajan pyhäksi Roomassa. Hänen liturgista juhlapäiväänsä vietetään 26. kesäkuuta.
Kritiikki
Escrivaa vastaa on myös esitetty kritiikkiä. Yksi kriitikko on ollut espanjalainen María del Carmen Tapia, joka oli 18 vuotta Opus Dein numeraarijäsen. Kirjassaan Beyond the Threshold hän väittää, että Escriválta puuttui lempeyttä ja laupeutta, ja että hän johti järjestöä sotilaallisella komennolla. Hän väittää myös, että hänen aikanaan Opus Deissä oli eräänlainen kiellettyjen kirjojen lista, johon kuuluivat esimerkiksi Lutherin ja Kantin teokset. Toinen kriitikko on ollut tšekkiläinen pappi Wladimir Felzman, joka oli 23 vuoden ajan Opus Dein jäsenenä Escriván vielä johtaessa sitä. Hän on väittänyt Escriván vähätelleen Hitlerin ja Francon julmuuksia.