cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heavy Horses
Albumin tyyli
Musiikillisesti Heavy Horsesia on sanottu Jethro Tullin albumeista monimutkaisimmaksi. Sanoitusten ohella myös levyn sävellykset ovat melankolisia. Edellisalbumi Songs from the Woodiin verrattuna solisti Ian Andersonin äänen on sanottu kehittyneen rajumpaan ja karheampaan suuntaan. Samalla itse yhtyeen soiton on sanottu olevan ”tiukempaa” kuin Songs from the Woodilla. Mukana on vaikutteita englantilaisesta kansanmusiikista, mikä ilmenee melodioissa, akustisissa kitaroissa, mandoliineissa sekä Andersonin huilunsoitossa.
Curved Air -yhtyeen Darryl Way soittaa viulua kappaleissa ”Acres Wild” ja ”Heavy Horses”.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Ian Anderson.
Pieni Matkajärvi
Pieni Matkajärvi on Keski-Suomessa Keuruulla Riihon kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä. . Lakkautettu Haapamäki–Pori-rata kulkee järven pohjoispuolelta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Ristajoen valuma-alueella (35.65), jonka Ristajoen yläosan alueeseen (35.652) se kuuluu.
Porsche Supercup Belgian Grand Prix 2008
Porsche Supercup Belgian Grand Prix 2008 oli Porsche Supercup -kauden 2008 kymmenes osakilpailu, joka ajettiin 7. syyskuuta Circuit de Spa-Francorchamps’n moottoriradalla Belgiassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Belgian GP:n ohessa.
Dürr
Dürr on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Surakarta
Surakarta eli Solo on kaupunki Keski-Jaavalla, Indonesiassa. Sen pinta-ala on 44 neliökilometriä ja asukasluku noin 500 000.
Kaupunki sijaitsee Bengawan Solon, Jaavan saaren pisimmän joen varrella noin 55 km pohjoiseen Yogyakartasta. Hollantilaisten hallinnon aikana se oli Surakartan provinssin pääkaupunki. Japanilaiset miehittivät sitä toisen maailmansodan aikana.
Kaupungin tärkeimmät kielet ovat indonesia ja jaava.
FIFI Wild Cup
FIFI Wild Cup (FIFI tuli sanoista Federation of International Football Independents") oli kansainvälinen vuonna 2006 järjestetty jalkapalloturnaus sellaisilla maille, alueille ja kansallisuusryhmille, joilla ei ollut omaa FIFAn alaista maajoukkuetta. FIFI Wild Cup järjestettiin Hampurissa 29. toukokuuta—3. kesäkuuta 2006.
Turnaus
Turnaukseen osallistui viisi maajoukkuetta maista, jotka eivät olleet kansainvälisen jalkapalloliiton FIFAn tai sen maanosaliittojen jäseniä sekä isäntäjoukkue Saint Paulin tasavalta.
Ottelut pelattiin FC St. Paulin kotikentällä Millerntor-Stadionilla. Turnauksen pääsponsorina toimi saksalainen internet-vedonlyöntitoimiso mybet.de.
Loppuottelu
Pohjois-Kypros voitti rangaistuspotkukilpailun 4–1
Katso myös
Muita vastaavia maajoukkuekilpailuita ovat olleet VIVA World Cup ja ELF Cup.
Kuopion ortodoksinen seurakunta
Kuopion ortodoksinen seurakunta on Suomen ortodoksisen kirkon kolmanneksi suurin seurakunta ja se on perustettu vuonna 1846. Seurakunnan pääkirkosta tuli katedraali ja koko Suomen ortodoksisen kirkon keskus vuonna 1955, kun arkkipiispan istuin siirtyi Sortavalasta Kuopioon. Vuonna 2018 tapahtui uusi hallinnollinen muutos, jolloin arkkipiispan istuin siirtyi Kuopiosta Helsinkiin ja Pyhän Nikolaoksen katedraalista tuli Kuopion ja Karjalan hiippakunnan pääkirkko. Seurakunnan pääkirkkona toimii vuonna 1904 valmistunut pyhän Nikolaoksen katedraali Kuopiossa.
Kuopion seurakunta kuului yhtenä ns. Kuutosiin eli kuuden yhteistyöseurakunnan muodostamaan yhteistyöryhmään, joka julkaisi yhdessä näiden viiden muun yhteistyöseurakunnan kanssa omaa tiedotuslehteä nimeltään Solea. Solean julkaiseminen kuitenkin lopetettiin sillä nimellä, kun vuonna 2012 alkoi ilmestyä Karjalan hiippakunnan oma tiedotuslehti Aamun Koitto ja vuonna 2021 käyttöön otettiin koko Suomen ortodoksisen kirkon yhteinen tiedotuslehti, jota julkaistaan nimellä Aamun Koitto.
Rukoushuoneet
(Kuopion ortodoksisen seurakunnan pyhäköt kartalla: https://ortkuopio.fi/seurakuntamme/pyhakot/)
Jäsenmäärä
Kuopion ortodoksisen seurakunnan jäsenmäärä oli pitkään noin 4000 henkilöä, mutta seurakuntaliitosten myötä seurakunnan jäsenmäärä kasvoi vuoden 2021 alussa 5759 henkilöön.
Seurakunnan jäsenmäärän kehitys:
(31.12.2018)
Kirkkoherrat
Seurakunnan kirkkoherroina ovat toimineet:
Bursting Out
Bursting Out on Jethro Tull -yhtyeen syyskuussa 1978 julkaistu ensimmäinen varsinainen livealbumi. Se nauhoitettiin saman vuoden kevään Euroopan-kiertueella. Albumista on julkaistu myös yhden CD:n versio, jolta puuttuu joitakin kappaleita. Vuoden 2004 remasteroitu versio on tupla-CD, joka sisältää koko albumin.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Ian Anderson ellei toisin mainita.
Levy 1
A-puoli B-puoli
Levy 2
A-puoli B-puoli
Kytkykauppavirhe
Kytkykauppavirhe on argumentaatiovirhe, jossa oletetaan johonkin objektiin assosioituvan ominaisuuden periytyvän kuin kytkykauppana tämän objektin subjekteille.
Virhe on siinä, että assosiaatio ei tarkoita samaa kuin ja. Tässä virheessä assosiaatio samaistetaan additioon (ja -termiin). Mikäli esimerkin toisessa lauseessa olisi termi B on ominaisuus, joka esiintyy yhdessä kiinteästi A:n kanssa, päätelmä olisi validi.
Esimerkki kytkykauppavirheestä on:
Kotkan ortodoksinen seurakunta
Kotkan ortodoksinen seurakunta on Kotkan kaupungin ympäristössä toimiva ortodoksinen seurakunta. Kotkan lisäksi siihen kuuluvat Pyhtää, Loviisa, Myrskylä ja Lapinjärvi.
Kirkot ja tsasounat
thumb|Kotkan tsasouna Seurakunnan pääkirkko on Kotkassa sijaitseva Pyhän Nikolaoksen kirkko, joka on rakennettu 1799–1801. Kirkon arkkitehteina olivat Jacov Perrin ja Miller. Se edustaa klassista palladistista tyylisuuntausta. Seurakunnalla on Loviisassa Pyhän Jumalansynnyttäjän Kasanilaisen ikonin kirkko, joka on sijainnut Loviisassa vuodesta 1836 lähtien. Lisäksi seurakunnalla on tsasouna Kotkassa Metsolassa hautausmaalla ja Loviisassa kappeli hautausmaalla.
Kalevala Township
Kalevala on township Carltonin piirikunnassa Minnesotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen arvioitu väkiluku oli 285 vuonna 2019. Kalevala Township sai nimensä alueelle tulleilta suomalaisilta siirtolaisilta, jotka nimesivät sen Kalevalan mukaan.
Yhdysvaltain vuoden 2010 väestönlaskennassa Kalevala Townshipin väkiluku oli 327. Vuoden 2000 väestönlaskennassa väkiluku oli 302, ja tuolloin väestöstä 89,1 prosenttia puhui äidinkielenään englantia ja 10,9 prosenttia suomea.
Qatarin kansalliskirjasto
Qatarin kansalliskirjasto on Qatarin pääkaupungissa Dohassa toimiva kansalliskirjasto. Kirjaston johtajana työskentelee Sohair Wastawy.
Qatarin kansalliskirjastolle rakennettiin uudisrakennus vuosina 2012-2018. Sen suunniteltiin arkkitehti Rem Koolhaasin johdolla kansainvälisesti tunnetussa alankomaalaisessa arkkitehtitoimisto OMA:ssa (Office for Metropolitan Architecture). Kansalliskirjasto rakennettiin ja vihittiin käyttöön huhtikuussa 2018.
Qatarin aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) oli YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan lukutaitoisia 93,2 prosenttia (vuonna 2016). Vaikka väestön valtaosa muodostuu vierastyövoimasta, maa myöntää vain hyvin vähän pysyviä oleskelulupia maahan. On epäselvää, missä määrin vuosiakin maassa työskentelevien vierastyöläisten lukutaitoa on arvioitu väestön lukutaitoa tilastoitaessa.
Jean-Baptiste Colbert
thumb|230px|right| [[Antoine Coysevoxin tekemä Colbertin rintakuva. ]]
Jean-Baptiste Colbert, Seignelayn vapaaherra (29. elokuuta 1619 Reims – 6. syyskuuta 1683 Pariisi) oli ranskalainen valtiomies, talouspoliittisen filosofian ja colbertismin kehittäjä sekä Ludvig XIV:n kaikkivoipa ministeri. Hän uudisti maan valtiontalouden merkantilismin periaatteiden mukaisesti ja pyrki tekemään Ranskasta johtavan merivallan.
Elämäkerta
Colbert oli Nicholas Colbertin ja Marie Pussortin esikoinen. Colbert syntyi champagnelaiseen pankkiirisukuun, joka juontui skotlantilaisesta aatelissuvusta, vaikka siitä ei ollut olemassa minkäänlaisia todisteita ja useat tuon ajan tavalliset ihmiset yrittivät korostaa taustaansa kehittämällä aatelisia esivanhempia. Colbertin nuoruudesta ei liiemmälti ole tietoja, mutta hän opiskeli jesuiittojen koulussa. Vuonna 1634 hän työskenteli lyonilaisen pankkiirin, Mascannyn ja sittemmin pariisilaisen notaarin, isä Jean Chapelainin, luona. Tämän jälkeen hän oli korkea-arvoisen virkamiesserkkunsa Jean-Baptiste Colbert de Saint-Pouangen alaisuudessa. Serkku työskenteli Ludvig XIII:n sotaministeriön palveluksessa.
thumb|left|175px|Colbert juhla-asussaan
Vuonna 1640 Colbertin ollessa 21-vuotias hänen isänsä käytti henkilökohtaisia suhteitaan ja omaisuuttaan ostaakseen pojalleen viran, joka oli lopulta sotaministeriön valtiosihteerin avustajan tehtävä. Tämä tehtävä velvoitti matkustelemaan ja tarkastamaan armeijan yksiköitä. Tehtävä antoi Colbertille kohtuullisen arvovallan. Vuonna 1645 Colbertin serkku Saint-Pouange suositteli nuorukaista Michel Le Tellierille, joka oli sotaministeriön valtiosihteeri. Näin Colbert sai vuonna 1649 valtiosihteerin yksityissihteerin aseman. Vuonna 1651 Michel Le Tellier puolestaan esitteli Colbertin kardinaali Mazarinille, joka uskoi hänelle valtakunnan huomattavimpiin kuuluvan henkilökohtaisen omaisuutensa hoidon. Tämän jälkeen Colbertin virkana oli valtion finanssihallinnon valvonta. Lokakuussa 1659 hän kirjoitti Nicolas Fouquetin, talousasioiden yli-intendentin, varojen väärinkäytöksistä. Hän väitti, että alle puolet kerätyistä veroista saapui kuninkaalle ja valtion kirstuun.
Ennen kuolemaansa, 10. maaliskuuta 1661 kardinaali Mazarin ehdotti kuninkaalle Colbertin ottamista palvelukseen. Syyskuussa 1661 Colbert vihdoinkin onnistui pyrkimyksissään saattaa Fouquet epäsuosioon. Artagnai pidätti Fouquet’n Nantesissa 5. syyskuuta 1661, ja Colbertista tuli hänen seuraajansa finanssihallinnon johdossa, ensiksi valtiovarain intendenttinä ja sittemmin vuodesta 1665 lähtien yleistarkastajana (contrôleur général).
Yleistarkastajan viran pysyessä Colbertin keskeisimpänä tehtävänä hän oli myös kuninkaan hovin valtiosihteeri (secrétaire d’État à la Maison du Roi). Colbert oli vakuuttunut kaupan keskeisestä asemasta kansantaloudessa, ja sai kuninkaan suostumaan vuonna 1669 kauppalaivaston valtiosihteerin viran perustamiseen ja oli itse tämän viran ensimmäinen haltija. Kun Colbert lisäksi oli rakentamisen, taiteen ja käsityön yli-intendentti, hän käytännössä johti valtakunnan taiteellista toimintaa, joka oli tarkoitettu kuninkaallisten palatsien, eritoten Versaillesin kalustamiseen. Vuonna 1667 hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi, tuolille numero 24. Aluksi hän oli jyrkkä ja kaunopuheinen, pukeutui mustaan, oli valtion palveluksessa jo aamulla kello viisi ja Madame de Sévigné kutsui häntä ”Pohjoiseksi” (Le Nord).
Colbertin klaani
Colbert avioitui 13. joulukuuta 1648 Marie Charronin kanssa. Vaimo oli kuninkaallisen neuvoston jäsenen tytär ja hänen myötäjäisensä olivat 100 000 livreä. Avioparille syntyi neljä lasta:
Colbert kuului uransa alussa Le Tellierin klaaniin ja sai kokemusta sen harjoittamasta nepotismista. Hän päätti luoda oman klaaninsa saattamalla kaikki hänelle läheiset henkilöt avainasemiin: veljensä Charles Colbert de Croissyn tai serkkunsa Colbert de Terronin. Tosiasiassa hänestä ja hänen klaanistaan tuli kilpailija Le Tellieren klaanille ja erityisesti sotavoimien valtiosihteeri (secrétaire d'État à la guerre) François Michel Louvoisin klaanille.
Vuonna 1657 Colbert osti Yonnen departementistä Seignelayn vapaaherrakunnan, jolloin arvonimi seurasi kauppaa.
Metronidatsoli
Metronidatsoli on antibiootti, jota käytetään bakteeritulehdusten sekä trikomonaksen, giardian tai amebojen aiheuttamien sairauksien hoitoon. Metronidatsolia voidaan käyttää myös Helicobacter pylorin häätöhoitoon yhdessä muiden lääkkeiden kanssa. Metronidatsolilla tunnetaan haitallisia yhteisvaikutuksia monien lääkeaineiden kanssa. Antasidia ei pidä annostella samanaikaisesti metronidatsolin kanssa, koska ne voivat heikentää metronidatsolin imeytymistä ja alentaa tehoa. Alkoholin käytöstä on syytä pidättäytyä täysin metronidatsolihoidon aikana antabusreaktion vuoksi, sillä metronidatsoli estää alkoholin hajoamisen maksassa. thumb|left|Intialaisen lääketehdas [[Aurobindo Pharma|Aurobindon valmistamaa metronidatsolivoidetta.]] Metronidatsolin kanssa oli taannoin Suomessakin käytössä rinnakkaisesti tinidatsoli.
Alonso Berruguete
pienoiskuva|oikea|José Alcoverron veistämä patsas Berruguetesta Espanjan kansallisen arkeologisen museon sisääntulon vieressä. Alonso González de Berruguete (n. 1488–1561) oli espanjalainen myöhäisrenessanssin ja manierismin taidemaalari, kuvanveistäjä ja arkkitehti.
Berruguete syntyi Paredes de Navassa. Hänen isänsä oli taidemaalari Pedro Berruguete, jonka kuoltua vuonna 1504 hän lähti jatkamaan opintojaan Italiaan. Berrugueten tiedetään saaneen koulutusta Michelangelolta.
Berruguete palasi Espanjaan vuonna 1517 ja kuoli Toledossa ilmeisesti hieman yli 70-vuotiaana.
Nikita Hruštšov
Nikita Sergejevitš Hruštšov (, ; vanhentunut translitterointi Hruštšev) (15. huhtikuuta (J: 3. huhtikuuta) 1894 Kalinovka, Kurskin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 11. syyskuuta 1971 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen poliitikko, kenraali ja kommunistisen puolueen pääsihteeri eli Neuvostoliiton tosiasiallinen johtaja 1953–1964. Hän saavutti Neuvostoliiton johtajuuden Josif Stalinin kuoleman jälkeisessä valtakamppailussa puolueen sisällä. Hän oli myös ministerineuvoston puheenjohtaja 1958–1964. Hruštšov oli syntyperältään venäläinen, mutta hänellä oli lämmin suhde Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan.
Nuori työläinen
Nikita Hruštšov syntyi 15. huhtikuuta 1894 Kalinovkan kylässä Kurskin kuvernementin alueella (nykyinen Kurskin alue). Hänen isänsä oli nimeltään Sergei ja äitinsä Ksenia. Isä ansaitsi melko hyvin, mutta silti vähitellen perhe vajosi köyhyyteen. Perhe ei omistanut maatilaa eikä hevosta. Mies, joka ei omistanut hevosta, oli kylän sosiaalisessa hierarkiassa pohjimmaisena.
Kun perheen vaurastumisesta ei tullut mitään, se myrkytti perheen jäsenten välit. Ksenia halveksi miestään eikä nuori Nikitakaan häntä kunnioittanut. Äiti asetti poikaansa suuria odotuksia ja myös kyläkoulun opettaja Lidia Ševtšenko odotti pojan pärjäävän elämässään. Kyläkoulun opettajalla Hruštšov näki ensimmäisen kerran kiellettyä kumouksellista aineistoa. Koulumyönteinen poika vastusti isäänsä, joka otti hänet pois koulusta ensin peltotöihin ja sittemmin suutarin oppiin. Poika kieltäytyi suutarinopista ja isä etsi pojalle paikan varastokirjurin oppipoikana. Tästäkin Hruštšov kieltäytyi ja sanoi mieluummin karkaavansa kotoa, kuin olevansa varastokirjurin opissa.
Monet työläiset joutuivat elämään Juzovkassa äärimmäisessä köyhyydessä. Parakkeihin majoitettiin 50–60 henkilöä, joilla ei ollut käytössään juoksevaa vettä, eikä kaikilla edes omaa vuodetta. Työväenasunnoilla oli halventavia nimiä kuten ”Kurjala” ja ”Tappola”. Kuolleisuus oli sairauksien ja tapaturmien takia suuri, ja alkoholismi ja rikollisuus yleisiä. Palkat olivat matalia.
Tämä on vain kommunistisen historiankirjoituksen sävyttämä osatotuus. Vuoteen 1913 mennessä myös kaivostyöläisellä alkoi olla mahdollisuus sosiaaliseen nousuun. Lukutaitoisten kaivosmiesten määrä oli kasvanut, ja osa heistä omisti jo asuntonsa. Työläisten lapset kävivät koulua, kaupunki alkoi siistiytyä, siellä oli kesäisin ulkoilmakonsertteja, ammattiopistoja, juutalainen koulu ja lukusaleja. Kaupunki tarjosi Hruštšoville mahdollisuuden sosiaaliseen nousuun ja hän myös tarttui tilaisuuteen.
Vuoden 1912 paikkeilla Hruštšov kiinnostui politiikasta. Hän luki sosiaalidemokraattien sanomalehtiä, joita hän siteerasi lukutaidottomille työtovereilleen. Työtoverit pitivät häntä hyvänä juttumiehenä ja hän niitti mainetta myös naissankarina. Poliisi kiinnostui hänestä vuoden 1912 paikkeilla, jolloin hän keräsi avustuksia murhattujen kultakaivostyöläisten omaisille.
thumb|right|upright=0.7|Hruštšov ja hänen ensimmäinen vaimonsa Jefrosinja, kuva vuodelta 1916. Politiikkaa enemmän Hruštšovia kiinnosti taloudellinen vaurastuminen. Hän osti palkallaan kellon, kameran ja uuden polkupyörän, jotka olivat työläisillä harvinaisia. Hän halusi hyvän talon, lapsia ja vaimon vauraasta ja sivistyneestä perheestä. Viimeksi mainittu toteutui. Vuoteen 1914 mennessä hän oli menestyvä ja hyvin palkattu metallityöläinen, ja oli nainut Jefrosinja Pisarevin, joka oli kotoisin suhteellisen varakkaasta perheestä. Vuodelta 1916 on säilynyt valokuva, jossa nuorellaparilla on muodikkaat siistit vaatteet, ja elämä näyttää parhaita puoliaan. Tuohon aikaan Hruštšov kuului raittiusseuraan eikä juonut lainkaan alkoholia tai tupakoinut.
Ensimmäinen maailmansota syttyi vuonna 1914. Koska Hruštšov oli ammattitaitoinen metallityöläinen, häntä ei kutsuttu armeijaan. Hänen palkkansa nousi ja vanhana miehenä hän totesi katkerasti, että kapitalistien hallitessa hänen ja monien ystäviensä elämä oli parempaa kuin monilla työläisillä oli kommunismin aikana.
Ilman sotaa ja vallankumousta Hruštšov olisi todennäköisesti päätynyt haaveilemalleen insinöörin uralle. Maaliskuussa 1915 puhkesi suurlakko kaivoksilla ja Hruštšovin työpaikalla. Hän piti innostavia puheita, joissa vaati parempia työoloja sekä palkkausta. Seuraavana vuonna alkoi työläisillä olla sodanvastaisia mielipiteitä ja he menivät lakkoon. Hruštšov oli mukana organisoimassa näitäkin lakkoja. Kun tsaari Nikolai II pakotettiin luopumaan vallasta vuoden 1917 helmikuun vallankumouksessa oli tämä Hruštšoville suuri juhlapäivä ja hän osallistui mielenosoituksiin.
Aloitteleva puoluevirkailija
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjä suistui sekasortoon. Bolševikit olivat aluksi kaivostyöläisten keskuudessa yhtä vihattuja kuin porvarit. Porvareiden koteihin hyökkäiltiin, heitä pahoinpideltiin ja heidän omaisuuttaan tärveltiin. Isänmaallisesti ajattelevat kaivostyöläiset lynkkasivat vihollisen asiamiehinä pitämiään bolševikkeja. On epäselvää, mitä Hruštšov teki ja ajatteli uudessa tilanteessa. Virallisen neuvostoliittolaisen elämäkerran mukaan hän oli jo tuolloin sydämestään vallankumouksellinen, mutta monet hänet tuolloin tunteneet sanoivat, että hän ei ollut millään tavalla mukana vallankumouksessa vaan ainoastaan ammattiyhdistyksessä.
Hruštšov liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918. Ajatusmaailmaltaan hän oli kuitenkin lähempänä menševikkejä ja näiden pyrkimystä parantaa taloudellisia ja sosiaalisia olosuhteita kuin bolševikkien ajatusmaailmaa, jonka mukaan valtaan piti päästä keinolla millä hyvänsä.
Ukrainassa koittivat levottomat ajat: maa oli välillä itsenäinen Ukrainan kansantasavalta, välillä taas keskusvaltojen miehittämä ja jälleen itsenäinen valtio. Hruštšov mobilisoitiin puna-armeijaan vuoden 1918 lopussa tai 1919 alussa. Armeijassa hän yleni pienen puoluesolun esimiehestä 9. armeijan poliittisen osaston kouluttajaksi. Sanottavaa sotamenestystä hänellä ei ollut.
Sisällissodan jälkeen Ukraina oli raunioina. Puutetta oli asunnoista, hiilestä ja elintarvikkeista. Elintarvikepulan johdosta Hruštšovin ensimmäinen vaimo Galina kuoli nälkään. Lapset Leonid ja Julina jäivät isän yksinhuollettaviksi, kunnes hän 1924 meni naimisiin Nina Petrovnan kanssa. Leninin hallinto ei luottanut Donbassin alueen työläisiin, sanottiin että ”heidän proletaarinen tietoisuutensa oli hukassa”. Työläiset lakkoilivat, ja heitä teloitettiin summittaisesti. Hruštšov nimitettiin vuonna 1922 johtamaan Rutšenkovon kaivosta ja hän paneutui tehtävään tarmokkaasti. Hän olisi puoluetoimitsijan työn sijasta opiskellut kaivosteknikoksi. Puolueen linjariidoissa hän päätyi kannattamaan Trotskia, mitä hän joutui myöhemmin selittelemään ja varomaan.
Tiedoissa Hruštšovin vaiheista 1920-luvulla on aukkoja. Nyttemmin on paljastunut, että hänellä oli suhde Marusija-nimisen nuoren naisen kanssa. Marusijan sukunimi on jäänyt tuntemattomaksi. Hruštšovin äiti painosti poikaansa lopettamaan suhteen Marusijan kanssa, sillä hänen mielestään tämä oli sopimaton henkilö. Pian Marusijan lähdettyä Hruštšov tapasi kolmannen puolisonsa, Nina Petrovnan, joka toimi kommunistisen puolueen propagandistina.
Vuonna 1925 Hruštšovin ura sai hyvän sysäyksen eteenpäin. Hänet valittiin Petrovo-Marinskin puoluejohtajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuoden 1926 loppuun. Hän keskittyi hankkimaan asuntoja ja elintarvikkeita vaikeuksissa oleville työläisille ja myös kuunteli heidän ongelmiaan toisin kuin muut kommunistivirkailijat. Siksi hänet valittiin alueensa edustajaksi Ukrainan kommunistisen puolueen kokoukseen, josta hänet lähetettiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 14. kokoukseen Moskovaan. Siellä hän tapasi ensimmäistä kertaa Stalinin, joka teki Hruštšoviin miellyttävän vaikutelman.
Kohti Moskovaa
Ukrainassa kommunistipuolueen johdossa oli Lazar Kaganovitš, joka oli Josif Stalinin tukija. Hän otti nuoren Hruštšovin huomaansa, jonka jälkeen hänen uransa lähti nousuun. Hruštšov tuki Kaganovitšia Ukrainan puolueen valtakamppailussa ja Kaganovitš junaili Hruštšovin Stalinon alueen johtajaksi. Hruštšovin piti ensiksi järjestää Kaganovitšin tuella parjauskampanja alueen johtajaa Moisejenkoa vastaan. Hruštšov syytti Moisejenkoa ”järjestelmällisestä juoppoudesta” sekä ”puolueen sisäisen demokratian loukkaamisesta”. Moisejenko erotettiin, mutta Hruštšov ei päässyt hänen paikalleen.
Vuonna 1929 Hruštšov lähti opiskelemaan Stalinin mukaan nimettyyn teollisuusakatemiaan Moskovassa. Tämä oli seurausta Stalinin kampanjasta, jonka mukaan ”porvarispesialistit” piti sivuuttaa ja tilalle piti saada nuoria työläistaustaisia, kommunismille uskollisia opiskelijoita. Nyt Hruštšovin ura lähti todelliseen nousukiitoon: hänestä tuli koulun puolueosaston johtaja, 1931 kahden Moskovan kaupunginosaneuvoston johtaja, 1932 Moskovan puolueen toinen sihteeri ja 1934 puolueen Moskovan kaupungin komitean (gorkom) pääsihteeri. Moskovan puoluejohtajana Hruštšov lähetti osana Stalinin puhdistuksia 8 500 ”petturia” ammuttavaksi ja 33 000 vankileireille. Vuonna 1934 hänestä tuli varajäsen kommunistisen puolueen keskuskomiteaan ja politbyroon jäseneksi hän nousi vuonna 1939.
Asema puolueen sisäpiirissä toi Hruštšovin perheelle sellaiset aineelliset olot, joista muut neuvostokansalaiset näkivät vain unia. Heillä oli viiden huoneen huoneisto, jonne myös Hruštšovin vanhemmat muuttivat. Perheellä oli oma autonkuljettaja ja puhelin. Etuihin kuuluivat myös omat lomapaikat, kaupat ja kahvilat. Lisäksi kuukausittain maksettiin ylimääräinen kirjekuori täynnä rahaa. Lomapaikoissa oli ulkomailta tuotuja viinejä ja muita herkkuja, joista ei tarvinnut maksaa mitään. Muistelmissaan, joihin ei ole aina luottaminen, Hruštšov väittää eläneensä vaatimattoman yksinkertaista elämää. Kaikkien muiden johtohenkilöiden muistelmat kertovat päinvastaista.
Hruštšovin Moskovan vuosien aikana Stalin käynnisti puhdistukset. Moskovan kaupungin puoluekomitean 63 jäsenestä 45 surmattiin, koko läänin puoluekomitean 64 jäsenestä 46 surmattiin. Hruštšov avusti puoluetoverien kadottamisessa vankileirien saaristoon ja piti asiasta puheita, joissa totesi ”Ryökäleet on tuhottava. Tämä koituu miljoonien eduksi. Kätemme ei saa vapista.” Puoluekomitea asetti Moskovan kiintiöksi 35 000 kansanvihollista, joista 5 000 piti ampua heti. Stalinille hän esitti raportissaan löytäneensä 41 500 kulakkiainekseen kuulunutta, joista 8 500 oli ammuttu. Koska moni Hruštšovin alainen oli tuhottu, hän alkoi uumoilla olevansa seuraavana joukossa. Näin ei käynyt, vaan hänet lähetettiin Ukrainaan.
Ukrainan johtaja
Vuonna 1938 Hruštšovista tuli Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean pääsihteeri sekä Kiovan kaupungin ja alueen puoluekomiteoiden johtaja. Vuosina 1938–1941 Hruštšov toimi Ukrainassa Stalinin ”varakuninkaana”, ja sai huomattavasti omaa toimintavaltaa tottelevaisuutensa ansiosta. Ukrainassa Hruštšov alkoi kuitenkin kyseenalaistaa Stalin järjestelmän ja menetti Stalinia kohtaan aikaisemmin elättämänsä harhaluulot.
Vuosien 1938–1939 välisenä aikana Hruštšov alkoi ensin epäillä Stalinin toimia ja alkoi lopulta hiljaisesti vihata häntä. Hruštšov vieraili Stalinossa ja tapasi nuoruuden aikaisia tuttujaan. Yksi heistä oli luopunut kommunismista, sillä hänen olisi pitänyt vainota kulakkeina pidettyjä ihmisiä, toisen Hruštšov haetutti virkahuoneeseensa Kiovaan. Ystävä kertoi olleensa edellisvuotena pidätettynä ja kertoi joutuneensa kokemaan järjetöntä hakkaamista. Tämä järkytti Hruštšovia syvästi.
Ensimmäisenä varsinaisena hallitustoimenaan Hruštšov päätti paneutua maataloutta vaivanneisiin ongelmiin. Hän palkkasi assistentin, Andrei Ševtšenkon, jonka kaikki tehtävät liittyivät maatalouteen. Uudistusten myötä tiloille annettiin enemmän päätäntävaltaa. Aloitteellisimmille ja työteliäimmille kolhoositilallisille oli luvassa palkkiota. Hruštšov esitteli uudistuksensa Stalinille, joka oli luonnollisesti tyytyväinen tuotannon kasvuun, mutta moitti suunnitelmaa liiasta vapaamielisyydestä. Stalinin mukaan ilman kuria kaikki hajoaisi. Talous lähti Hruštšovin kaudella Ukrainassa selvään nousuun: sato ylittyi vuonna 1939 edellisvuotisesta 21,5 %, hiilentuotanto kasvoi ja uudet tehtaat valmistuivat suunnitellusti.
Diktaattorit Adolf Hitler ja Josif Stalin jakoivat Itä-Euroopan vuonna 1939 Molotovin–Ribbentropin sopimuksella. Neuvostoliitto hyökkäsi Puolan selkään sen taistellessa Saksaa vastaan ja Ukrainan ja Valko-Venäjän länsiosat liitettiin Neuvostoliittoon. Asiasta yritettiin tehdä laillista sarjalla irvokkaita kansanäänestyksiä, joissa alueet pyysivät päästä osaksi Neuvostoliittoa. Uusilla alueilla oli kansanvihollisia ja 10 % niiden väestöstä vietiin Neuvostoliiton sisäosiin ja kymmeniä tuhansia teloitettiin. Hruštšovin osuus tapahtumiin oli keskeinen. Maatalouden kollektivointia hän kuitenkin hidasti sen minkä uskalsi ja pystyi. Uusien alueiden älymystöä hän moitti jatkuvasti siitä, että he eivät ymmärtäneet neuvostokulttuurin hienoutta.
Työ Ukrainan sosialistisen neuvostasavallan johtajana toi luonnollisesti merkittäviä aineellisia etuja. Asuntona oli Kiovassa sijaitseva aikoinaan tehtailijalle kuulunut huvila. Kesäasunnoksi oli annettu vieläkin suurempi entinen luostari. Kummassakin asunnossa oli suuri henkilökunta keittiötyöntekijöineen, autonkuljettajineen ja henkivartijoineen. Moskovassa oleskelua varten oli varattu asunto, joka oli suurempi kuin entinen Moskovan asunto.
Toinen maailmansota
Kaksi vuorokautta ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon Hruštšov oli Stalin määräyksestä Moskovassa ilman muita työtehtäviä kuin osallistua johtajan alkoholin täyttämiin illallisiin. Lupaa kotiinlähtöön ei annettu. Kun hän viimein pääsi Kiovaan 22. kesäkuuta 1941, tuli ilmoitus, että Saksa on käynnistänyt suurhyökkäyksen. Kaikesta huolimatta Hruštšov oli toiveikas. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Hruštšov toimi kenraaliluutnantin arvoisena poliittisena upseerina. Tässä roolissa hän loi suhteita Neuvostoliiton armeijan kenraaleihin kuten seuraajaansa ja syrjäyttäjäänsä Leonid Brežneviin, joka toimi samanarvoisena poliittisena upseerina.
Stalinin annettua päiväkäskynsä numero 3, Hruštšov määräsi joukot vastahyökkäykseen ja murskaamaan vihollisen. Päivän aikana viholliset tuhosivat 1 200 neuvostoliittolaista lentokonetta. Saksan joukot etenivät kohtaamatta vastarintaa. Ainoastaan Hruštšovin komentamat joukot taistelivat, mutta saksalaiset olivat ylivoimaisia. Kiova oli uhattuna heinäkuun puolivälissä.
Hruštšovin perhe pakeni Kiovasta Moskovaan 2. heinäkuuta vuonna 1941. Moskovankin tullessa uhatuksi perhe siirrettiin yhdessä ulkomaisten diplomaattien ja korkeiden virkamiesten kanssa Kuibyševiin. Kiova joutui rintamien romahduksen vuoksi saksalaisten haltuun 16. syyskuuta 1941. Stalin syytti tästä Hruštšovia, tämän mielestä ilman syytä. Nyt Hruštšov pelkäsi joutuvansa ammutuksi. Stalin päätti jättää Hruštšovin enemmältä sättimiseltä ja määräsi varapääministeri Nikolai Vozneznskin hoitamaan haukkumisen. Marsalkka Žukov totesi myöhemmin, että Kiovan rintaman romahdus oli Hruštšovin vika.
Kiovan ja Harkovan antautumiset olivat Neuvostoliitolle valtava onnettomuus. Harkovan luhistuminen antoi saksalaisille mahdollisuuden edetä kohti Stalingradia ja Kaukasuksen öljykenttiä. Stalin määräsi Hruštšovin palaamaan Moskovaan, missä hän sai kuulla johtajaltaan lukuisia verhottuja uhkauksia. Tilaisuus päättyi siihen, että Stalin kaatoi piippunsa tuhkat Hruštšovin päähän. Hän palasi rintamalle Stalingradin taistelussa ja sen jälkeen hän toimi eteläisen rintaman johtavana poliittisena upseerina. Stalingradin taistelun voittamiseen Hruštšov antoi kiistatta myönteisen panoksensa. Hän oli organisoimassa vastahyökkäystä ja osasi rohkaista sotilaita eikä vajonnut pessimismiin. Kiitosta Stalinilta ei kuitenkaan herunut, vaan tämä soitti Hruštšoville ja haukkui tämän perusteellisesti.
Kiova vapautettiin 7. huhtikuuta vuonna 1944. Hruštšov saapui palavaan kaupunkiin heti toisessa sotilasjeepissä. Hän kävi katsomassa yliopistoa, joka oli vielä tulessa, kävi kumartamassa runoilija Taras Ševtšenkon patsasta ja sai halauksen tuntemattomalta ukrainalaiselta vanhukselta. Stalinia ilahduttaakseen hän lähetti johtajalleen Kiovan valtausta koskevan sähkeen, mutta kesän 1941 tapahtumista edelleen vihainen Stalin moitti Hruštšovia aikansa tuhlaamisesta.
Uudelleen Ukrainan johtajana
Pelkästään tilastojenkin valossa Ukrainan kärsimät menetykset sodassa tyrmistyttävät: 5,3 miljoonaa menehtynyttä asukasta, 2,3 miljoonaa Saksaan pakkotyöhön vietyä asukasta, 700 kaupunkia raunioina, 16 000 tuhottua teollisuuslaitosta, 28 000 joko kokonaan tai osittain tuhottua kolhoosia ja 40 % varastojen sisällöstä kadonnut. Inhimillistä kärsimystä lukuihin ei sisälly. Ukrainalaiset, kuten muutkin neuvostoliittolaiset, odottivat, että heidän uhrauksena palkittaisiin jotenkin, että Stalin luottaisi kansaansa ja antaisi kansalle vapautta.
Hruštšov näyttää uskoneen vilpittömästi voineensa auttaa ukrainalaisia ja olleensa heidän suosikkinsa. Hänen toimintansa oli kuitenkin sekoitus tragediaa ja farssia; hän vastusti ja hidasti Stalinin määräyksiä, mutta kävi julmaa sotaa Ukrainan kansallismielisiä sissejä vastaan. Hän auttoi kaikella tarmollaan jälleenrakentamaan taloutta, jonka tehottomuus aiheutti uuden nälänhädän.
Stalin oli julistanut kaikki pakkotöihin viedyt ja sotavangeiksi joutuneet neuvostokansalaiset pettureiksi. Heitä tulisi rangaista ankarasti. Hruštšov väittää muistelmissaan puolustaneensa heitä ja myös todisteet puhuvat hänen puolestaan. Hänen mukaansa puolue hylkäsi Ukrainan ja jätti maan saksalaisten armoille. Hän lähetti jopa asiaa koskevan kirjeen Stalinille, mutta turhaan. Sotavangit joutuivat leireille.
Ukrainan taloustilanne heikkeni entisestään vuonna 1945. Sato jäi kuivan kesän vuoksi huonoksi. Seuraava talvi oli erittäin kylmä. Sadonkorjuu oli vaikeuksissa traktorien ja hevosten vähäisten määrän vuoksi, eikä moni mies kyennyt sodasta palattuaan enää rauhanaikaisiin töihinsä. Valtio oli asettanut ylisuuret luovutuskiintiöt tiloille ja lisäsi niitä vielä vuonna 1946, sillä Neuvostoliitto halusi auttaa Itä-Euroopan kansandemokratioita. Pian Hruštšovin pöydälle alkoi tulla raportteja nälkäkuolemista.
Hruštšov oli omalta osaltaan osasyyllinen nälänhätään. Hän oli antanut Stalinille tilanteesta liian hyvän kuvan ja yritti jälkeenpäin paikata tilannetta. Hänen yrityksistään huolimatta luovutuskiintiöitä ei pienennetty jälkikäteen. Hän väittää muistelmissaan nousseensa rohkeasti kertomaan Stalinille kansan kärsimyksistä. Arkistolöydöt vahvistavat asian. Stalin kutsui Hruštšovin Moskovaan, missä oli luvassa mitä kovaotteisinta höykytystä. Karkean ojentamisen jälkeen Stalin lupautui antamaan Ukrainalle apua muun muassa katukeittiöiden ja siemenviljan muodossa.
Neuvostoliiton johtajana Hruštšov tuli tunnetuksi erikoisista ideoistaan. Vuonna 1944 hän keksi, että lehmistä voitaisiin pumpata maitoa suoraan kaupunkeihin. Hän alkoi varata jo putkia tätä tarkoitusta varten, mutta joku oli kertonut asiasta suoraan Stalinille. Stalin määräsi hankkeen heti lopetettavaksi ja sanoi Hruštšovia ”mielikuvitukseltaan turhan hurjaksi”.
Ukrainassa, erityisesti sen länsiosissa, oli vuonna 1944 kansallismielisiä partisaanijoukkoja, jotka taistelivat maan itsenäisyyden puolesta. Ukrainan kommunistisen puolueen politbyroo sähkötti maaliskuussa 1945, että joukkojen toiminta oli lopetettu. Todellisuudessa sota niitä vastaan jatkui 1950-luvulle saakka. Sota oli raaka, ja kumpikin osapuoli syyllistyi hirvittäviin julmuuksiin. Vuosina 1945–1952 puna-armeija sai vangiksi 600 000 ”valkobandiittia” joista kolmasosa surmattiin ja loput vietiin vankileireille tai ajettiin maanpakoon. Partisaanit taas surmasivat vangeiksi saamansa vastustajat hitaasti kiduttamalla. Hruštšovin tehtävänä oli johtaa kommunistien salaista poliisia ja hänelle ominainen suorasukaisuus vei hänet keskelle tapahtumia. Hän kehotti kirjeessään Stalinille, että ”valkobandiitteja” ei laitettaisi oikeuteen, vaan heidät surmattaisiin heti tavattaessa. Ongelmia aiheuttivat myös kirkonmiehet, jotka äänekkäästi puolustivat kansaa viranomaisten mielivaltaa vastaan. Hruštšovin osuus piispa Teodor Romžan murhaan on dokumentoitu. Sairaalassa olleen piispan luo meni MGB:n toksikologi, jonka Hruštšov oli paikalle lähettänyt ja antanut toimintaohjeetkin. Mitään Hruštšov ei myöhemmin myöntänyt tai pahoitellut. Hänelle Ukraina oli osa Neuvostoliittoa. Raakuutta hän ei katunut, vaan sitä että ei ollut voittanut sotaa riittävän nopeasti.
Länsi-Ukrainassa käytyä sissisotaa lukuun ottamatta Hruštšovilla alkoi mennä paremmin, hän sai käyttöönsä huvilan Livadjasta ja maatalouden parantuneet sadot laitettiin hänen ansiokseen. Hänen kilpailijansa Lazar Kaganovitš syrjäytettiin Ukrainan johdosta ja hänet palkittiin Leninin kunniamerkillä. Koska Hruštšov oli Ukrainassa ollut lojaali Stalinille muun muassa kamppailussa geenitutkijoita ja muita ”porvarillisia nationalisteja” vastaan, hän sai jälleen kutsun Moskovaan.
Sisärenkaassa
Stalin määräsi Hruštšovin palaamaan Moskovaan vuonna 1949. Hän saisi entiset puoluevirkansa Moskovasta, hänestä tulisi yksi keskuskomitean neljästä sihteeristä ja yksi puoluetta johtavan politbyroon jäsenistä.
Lombardian ympäriajo 2009
250px|pienoiskuva|oikea|Kilpailun reitti. Lombardian ympäriajo 2009 oli järjestyksessään 103. maantiepyöräilyn Lombardian ympäriajo. Kilpailu käytiin 242 kilometrin reitillä Varesesta Comoon 17. lokakuuta 2009.
Nikita Hruštšov
Sisärenkaassa
Stalinin viimeiset vuodet 1949–1953 olivat ankeaa aikaa. Kommunismi oli muuttunut venäläiseksi imperialismiksi ja Stalinin hovi kävi veristä valtataistelua. Stalin kärsi sydänkohtauksista vuosina 1945 ja 1947. Hän korvasi puolueen kokoukset irvokkailla aamuyöhön kestäneillä juomingeilla, joissa käsiteltiin valtion juoksevia asioita. Stalinin alaisille ne olivat puhdasta nöyryyttämistä. Stalinista oli huvittavaa kun ihmiset nolasivat itsensä ja kokivat nöyryytyksiä: tuolille laitettiin tomaatteja ja joku pakotettiin istumaan niiden päälle, viiniin laitettiin suolaa ja se joka oli raitis, pakotettiin juomaan votkaa niin kauan, että menetti tajuntansa.
Lombardian ympäriajo 2009
Kilpailureitti suuntautui aluksi Varesesta kohti Comoa, jonka jälkeen Comojärven ympäri. Ensimmäisten 160 kilometrin aikana noustiin Intelvin ja Bellabion nousut. Ratkaisuja alkoi tapahtua Madonna del Ghisallon 8,6 kilometrin nousussa, jyrkkyydeltään enimmillään 14 prosenttia. Nousun huipulta oli maaliin 44,3 kilometriä. Lopulliset ratkaisut tapahtuivat odotetusti Civiglion (15,7 kilometrin päässä maalista) ja San Fermon (5,7 km maalista) nousuissa.
Kilpailun ennakkosuosikkeihin kuuluivat Lombardian ympäriajon kolme kertaa voittanut Damiano Cunego, edellissunnuntain Pariisi–Tours-klassikon voittanut Philippe Gilbert sekä Mendrision MM-kilpailujen mitalikolmikko Cadel Evans, Aleksandr Kolobnev ja Joaquim Rodríguez. Muita ennakkokaavailuissa esitettyjä nimiä olivat Filippo Pozzato, Robert Gesink, Jakob Fuglsang, Thomas Lövkvist, Simon Gerrans, Sergei Ivanov, Alessandro Ballan, Aleksandr Vinokurov, edellisvuoden kakkonen Janez Brajkovič, Samuel Sánchez, Nick Nuyens ja Stefano Garzelli.
Nikita Hruštšov
Sisärenkaassa
Malenkovia pidettiin teknokraattina ja aktiivisena ja hyvänä hallintomiehenä. Stalinin tytär piti häntä älykkäimpänä isänsä työtovereista, mutta nämä taas pitivät häntä naismaisena. Berija oli puolestaan älykäs ja täydellisen kyyninen mies, jolla oli sadistisia taipumuksia. NKVD:n johtajana hän kidutti henkilökohtaisesti vankejaan. Hruštšovia pidettiin mukavana maalaismiehenä, joka ei kykene juonitteluun.
Lombardian ympäriajo 2009
Sergei Klimov, Reinier Honig, Marco Velo ja Nicolas Roche lähtivät kilpailun alkuvaiheessa irtiottoon. He kasvattivat eron 130 kilometriä ennen maalia yli seitsemään minuuttiin. Roche karkasi myöhemmin ryhmästä, mutta runsaslukuinen takaa-ajajien joukko tavoitti hänet Ghisallon nousussa. Johnny Hoogerland lähti samassa nousussa irtiottoon. Ghisallon huipun jälkeen hänet tavoitti ryhmä Matteo Carrara, Mauro Santambrogio, Dries Devenyns, Daniel Martin ja Gustav Larsson.
Nikita Hruštšov
Sisärenkaassa
Stalin puhdisti Leningradin kaupungin puoluejohtoa vuonna 1950. Heitä syytettiin venäläisnationalismista ja ryhmäkuntaisuudesta. Pidätettyihin kuului tarmokas ja hyvin koulutettu puoluevirkailija Kuznetsov. Häntä pidettiin yleisesti yhtenä politbyroon ehdokasjäsenistä ja hänen kihlauksensa Anastas Mikojanin tyttären kanssa asetti myös Mikojanin vaaraan. Hruštšov oli henkilökohtaisesti allekirjoittamassa Kuznetsovin kuolemantuomiota, mikä paransi hänen asemiaan Stalinin silmissä. Myöhemmin hän kiisti olleensa mukana missään juonittelussa.
Lombardian ympäriajo 2009
Civiglion nousun jälkeen kärkiryhmään jäivät jäljelle Santambrogio ja Larsson. Heidän seuraansa liittyi ennen San Fermon nousua Aleksandr Vinokurov. Nousussa Vinokurov karkasi muilta ja sai myöhemmin seurakseen Jakob Fuglsangin. Takaa-ajajien ryhmässä Cadel Evans vastasi pääasiassa vetotyöstä mäen alkupuolella. Nousun loppuvaiheessa, juuri kun kärkiajajat oltiin saavuttamassa, hänen tallitoverinsa Philippe Gilbert teki ratkaisevan iskun, johon vain Samuel Sánchez pystyi vastaamaan. Loppukirissä Gilbert ajoi edellä ja pystyi pitämään Sánchezin takanaan, vaikka tämä nousikin lopussa lähes rinnalle. Aleksandr Kolobnev voitti seuraavan ryhmän kirin sijoittuen kolmanneksi. Kyseessä oli Gilbertin neljäs peräkkäinen voitto hänen voitettuaan aiemmin lokakuussa yhden päivän kilpailut Coppa Sabatini, Pariisi–Tours ja Giro del Piemonte.
Nikita Hruštšov
Sisärenkaassa
Pian tämän jälkeen Stalin näyttää pyrkineen puhdistamaan puolueen johdosta koko vanhan kaartin. Hän lakkautti politbyroon ja perusti tilalle 25-jäsenisen presidiumin, joka täytettiin pääasiassa nuoremman polven miehistä. Tämän jälkeen seurasi kummallinen lääkärisalaliittoepisodi. Stalin vangitutti joukon lääkäreitä, joita syytettiin mitä törkeimmistä rikoksista. Hruštšov kirjoitti myöhemmin olleensa varma lääkäreiden syyttömyydestä ja katuneensa ettei estänyt koko järjettömyyttä. Hruštšovin viattomuudesta ei ole pitävää näyttöä, hänen väitetään myötäilleen asiassa Stalinia yhdessä Berijan ja Malenkovin kanssa. Toisaalta tiedetään että hän suojeli Komsomolin johtajaa Nikolai Sizovia. Hruštšov pelasi hankalaa valtapeliä: hänen oli lähestyttävä Malenkovia ja Berijaa ja oltava milloin tahansa valmis pettämään heidät.
Lombardian ympäriajo 2009
Tulokset
{|
Nikita Hruštšov
Sisärenkaassa
Varsinaisiin virkatehtäviinsä Hruštšov paneutui koko energiallaan ja tarmollaan. Hän sai niissä aikaan huomattavaa menestystä joka takasi hänelle Stalinin suosion ja epäonnistumiset saivat aikaan sen, että hänen kilpailijansa aliarvioivat hänet. Hruštšov ryhtyi parantamaan Moskovan asunto-oloja. Kaupungin väkiluku oli noussut miljoonalla, mutta asuntojen määrä ei ollut noussut vuoden 1940 jälkeen. Asuntotuotanto sai uutta vauhtia, kun Hruštšovin määräyksestä otettiin käyttöön elementtirakentaminen. Maatalouden tuotanto oli vuonna 1950 edelleen alle vuoden 1913 tason. Maatalouden resursseja oli vähennetty, ja työvoimaa oli muuttanut kaupunkeihin. Viljelijät elivät todellisuudessa neuvostomallisessa maaorjuudessa. Hruštšovin uudistuksiin kuuluivat pienten peltotilkkujen yhdistäminen, karjatilojen laajennus ja uudet viljelymenetelmät. Melonin viljelyssä ei saavutettu juuri minkäänlaisia tuloksia. Kritiikkiä hän ei agronomeilta ja viljelijöiltä suvainnut vaan raivosi sen esittäjille ja meni henkilökohtaisuuksiin.
Valtaannousu
Stalinin kuollessa 5. maaliskuuta 1953 alkoi Neuvostoliitossa vallan uusjako. Hruštšov toimi puolueen ensimmäisenä sihteerinä, ministerineuvoston puheenjohtajana (pääministerinä) toimi Georgi Malenkov ja korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi (presidentiksi) valittiin marsalkka Kliment Vorošilov. Malenkov luopui paikastaan puolueen sihteeristössä vallan jakamiseksi. Vjatšeslav Molotov oli edelleen ulkoministeri ja Berija sisäministeri ja salaisen poliisin päällikkö.
Presidiumissa alkoi kuitenkin pian valtataistelu. Myöhemmin Hruštšov väitti nähneensä aina todellisen Berijan ja ryhtyneensä toimiin tätä vastaan heti kun se oli turvallista. Kuitenkin aluksi Hruštšov liittoutui Berijan kanssa, kun tämä alkoi murentaa Stalinin mainetta. Berija oli esittänyt joukkoarmahdusta lähes 1 200 000 työleireissä syyttömänä olevalle vangille. Hruštšov pelkäsi Berijaa ja liittoutui Malenkovin ja Mikojanin kanssa Berijaa vastaan, sillä he pelkäsivät henkensä puolesta. Molotov jäi sivuun, sillä hän vihasi sekä Hruštšovia että Berijaa.
Berija vangittiin 26. kesäkuuta 1953. Tätä ennen oli käyty monimutkaisia juonitteluja, joista kaikkien väheksymä Hruštšov selvisi voittajana. Nyt myös Molotov oli saatu tukemaan Berijan syrjäyttämistä, samoin Mikojan. Hruštšov kutsui Berijan ministerineuvoston kokoukseen ja operaation turvallisuudesta vastasivat marsalkka Žukov ja Leonid Breznev. Malenkov avasi puheen ja totesi, että Berija oli ”laillistanut mielivallan ja heikentänyt sosialismia”. Berija ei ymmärtänyt tilanteen vakavuutta ja onkin epäilty että hänen agenttinsa eivät olleet informoineet häntä tai kyseessä oli merkillinen Hruštšovin ja Berijan kaksoissalaliitto, jossa Berija luuli aluksi olevansa mukana kaappaamassa valtaa Hruštšovin kanssa. Berija saatiin ansaan, vietiin maanalaiseen bunkkeriin ja myöhemmin hänet surmasi kenraali Batiski. Myöhemmin Hruštšov piti ihmishirviönä pitämänsä Berijan syrjäyttämistä ja surmaamista elämänsä voitokkaimpana hetkenä.
Pian vangittiin muitakin tiedustelupalvelun johtajia. Valtiollisen poliisin valtaa vähennettiin ja se alennettiin ministeriöstä komiteaksi (KGB). Seuraavaksi käynnistyi Hruštšovin ja Malenkovin välinen valtataistelu. Miehet olivat jo pitkään tunteneet toisiaan kohtaan syvää antipatiaa. Malenkovin syrjäyttämisessä Hruštšovia tukivat Mikojan, Molotov, Kliment Vorošilov ja Leningradin ja Ukrainan puoluejohtajat. Malenkov erosi virastaan helmikuussa 1955 syytettynä virheistä. Hän joutui sähkölaitosministeriksi. Pääministeriksi tuli marsalkka Nikolai Bulganin. 400px|thumb|Romanian kommunistijohtaja [[Gheorghe Gheorghiu-Dej (vasemmalla) hyvästelee Nikita Hruštšovin Bukarestin lentoasemalla Romanian kommunistisen puolueen 7:n puoluekokouksen jälkeen. Dejin takana on vasemmalla kommunistisen puolueen tuleva johtaja Nicolae Ceaușescu.]]
Neuvostoliiton johtajana
Stalin oli pitänyt Neuvostoliiton kommunistisen puolueen kokouksen viimeksi vuonna 1939. Uuden, helmikuussa 1956 pidetyn XX puoluekokouksen oli tarkoitus sopia puolueen Stalin ajan jälkeisestä linjasta. Kokousedustajia ihmetytti heti kokouksen aluksi, että kokoustilassa ei ollut ainuttakaan Stalinin kuvaa. Lisää ihmetyksen ja lopulta järkytyksen aiheita oli luvassa.
Lehdistö ei julkaissut puhetta, sillä Hruštšov kehotti paikalla olevia journalisteja pysymään siitä vaiti. Kovin kauan se ei kuitenkaan salaisena pysynyt. Se levisi läpi puolueorganisaation ja kansandemokratioiden puoluevirkailijat saivat tietää siitä helmikuun 25.–26. päivän välisenä yönä. Walter Ulbricht yritti pitää puheen salassa Itä-Saksan kansalta, joka kuuli siitä lopulta länsisaksalaisen median kautta.
Puolassa puhe päätettiin julkaista. Siitä otettiin 15 000 kappaleen painos ja se jaettiin puolueen kaikille osastoille. Puheen kopio päätyi Varsovasta salateitse Israeliin ja sieltä edelleen CIA:lle.
Stalinismista luopuminen merkitsi käännekohtaa Neuvostoliiton historiassa. Puheen motiiveista on monenlaisia tulkintoja. Sitä on kiitelty rohkeaksi yritykseksi uudistaa Neuvostoliittoa. Samalla Hruštšov pönkitti omaa valtaansa ja hyökkäsi kilpailijoitaan vastaan. Tämä johtui Kremlin vallanjaon logiikasta: oli varmistettava valtansa murskaamalla epälojaali vähemmistö ennen kuin se muodostuu enemmistöksi.
Puhe johti monenlaisiin reaktioihin. Puheen vaikutuksesta kerrotaan useamman kokousedustajan pyörtyneen ja kahden tehneen itsemurhan. Stalingradissa ja Gruusiassa puhkesi mellakoita Stalinin häpäisyn jälkeen.
Moni Stalinin valtakauden asia askarrutti Hruštšovin mieltä. Hän päätti tutkia, oliko Stalin Leningradin suositun puoluejohtajan Sergei Kirovin murhan tilaaja ja määrääjä. Kirovin murha käynnisti Neuvostoliitossa suuret puhdistukset. Arkistoja tutkittiin huolellisesti, mutta minkäänlaisia viitteitä asiasta ei löydetty, sen sijaan saatiin epäilyjä, että Stalin olisi määrännyt asiasta suullisesti.
Sekä Puolassa että Unkarissa tunnettiin syvää vastenmielisyyttä Venäjän ylivaltaa ja stalinismia kohtaan. Puolassa oli torjuttu maatalouden kollektivointi, mutta muuten kommunistit noudattivat Stalinin määräyksiä. Nyt Stalinin kuoltua puolalaiset katsoivat tilaisuutensa tulleen. Kesäkuussa 1956 työläiset nousivat Poznanissa kapinaan. Puolueen johtajaksi valittiin Władysław Gomułka ja Hruštšov oli varma, että Puola irtautuu kansandemokratioiden leiristä. Hän kiiruhti Puolaan ja oli jo antanut neuvostoarmeijalle käskyn edetä maahan. Neuvotteluilla, jotka eivät olleet kummallekaan osapuolelle kunniaksi, tilanne saatiin rauhoitettua eivätkä neuvostojoukot edenneet Puolaan.