cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruskeala (Karjalan tasavalta)
Luterilaisen kirkon toiminta
Ruskealassa toimii luterilainen seurakunta, joka kuuluu Inkerin kirkkoon. Vanhan, 1940 palaneen kirkon raunioiden viereen on rakennettu uusi 150-paikkainen kirkko, joka vihittiin kesällä 2010. Seurakunta on jo 1990-luvulta asti ylläpitänyt myös majoitus- ja ruokalatoimintaa vanhassa pappilassa puuhamiehensä ja pappinsa Kalevi Keinosen johdolla. Kirkko tuhoutui tulipalossa 18. maaliskuuta 2013.
Ruskealan kyläneuvostoalue
Aiemmin Ruskeala oli Sortavalan kaupunkihallinnon alaisuuteen kuulunut kyläneuvostoalue, joka käsitti suunnilleen entisten Ruskealan ja Pälkjärven kuntien alueet Jänisjärven ja Suomen rajan välisellä alueella. Tämän Ruskealan asukasluku vuonna 1987 oli noin 3 000. Kuntauudistuksen jälkeen alueella on Kaalamon maalaiskunta.
Ruskealan kyläneuvostoalueen kylät
Pääosa asukkaista asui Kaalamossa, Matkaselässä, Ruskealassa ja Puikkolassa. Muut alueet ovat autioituneet ja jääneet asumattomiksi.
Sotilaspoliisi
Sotilaspoliisit Suomessa
Sotilaspoliisivarusmiehiä koulutetaan lähes kaikissa puolustusvoimien joukko-osastoissa. Varusmieheltä edellytetään hyvää ruumiillista ja henkistä kuntoa. Miehistötehtävien koulutusaika on kahdeksan ja puoli kuukautta, ja ryhmän- ja joukkueenjohtajien 11,5 kuukautta. Osa joukko-osastoista lähettää johtajakoulutettavat sotilaspoliisivarusmiehensä toisen joukko-osaston aliupseerikouluun. Joukkueenjohtajat koulutetaan Reserviupseerikoulun Esikunta- ja viestikomppanian sotilaspoliisilinjalla Haminassa. Osa miehistön sotilaspoliiseista koulutetaan tarkka-ampujiksi, tukiasetehtäviin tai koiranohjaajiksi. Koiranohjaajat koulutetaan Sotakoiraosastossa Niinisalossa.
Karjalan Prikaatissa sotilaspoliisivarusmiehet on jaettu operatiivisiin ja taktisiin joukkueisiin vuoden 2013 alusta lähtien. Operatiivinen sotilaspoliisijoukkue osallistuu sodanajan koulutukseen sekä hoitaa vartioinnin Vekaranjärven varuskunnassa, kun taas taktinen sotilaspoliisijoukkue harjoittelee ainoastaan sodanajan sotilaspoliisitoimintaa. Tällä hetkellä Karjalan Prikaati on ainoa joukkoyksikkö, joka on jakanut sotilaspoliisitoimintansa tällä tavalla.
Sotilaspoliisialan ammattisotilaat koulutetaan Utin Erikoisjääkäripataljoonan sotilaspoliisikoulussa. Palkatulle henkilöstölle pääsyvaatimuksena sotilaspoliisikoulun tarjoamaan koulutukseen on pysyvässä virassa palveleminen ja riittävä fyysinen kelpoisuus.
Yleisesti sotilaspoliisien koulutukseen kuuluu vähintään lakiasiain perusta, oikeudenhoitoa, voimakeinojen käytön harjoittelua, asutuskeskustaistelua, lähitaistelua kylmin asein, mekaanista- ja räjähdemurtamista, (hätä)ensiavun antamista sekä henkilön ja vaarallisen henkilön kohtaamista.
Sotilaspoliisin henkilökohtaisina aseina ovat rynnäkkökivääri ja pistooli. Poikkeusoloissa sotilaspoliisiryhmällä on lisäksi käytössään tarkkuuskivääreitä ja haulikoita.
Sotilaspoliiseja kutsutaan puolustusvoimien käyttämän lyhenteen mukaan spolleiksi ja joskus leikkisästi sotakoiriksi.
Kansainvälisesti
Suomalaisten sotilaspoliisien tehtäväkenttä on poikkeuksellinen. Normaaliolojen aikana sotilaspoliisivarusmiehet suorittavat tehtäviä, jotka muissa maissa ovat kokeneiden ammattialiupseereiden tehtäviä. Poikkeusoloissa suomalaiset sotilaspoliisit valmistautuvat ensisijaisesti kansallisen puolustuksen tarpeisiin varsin vaativilla tehtävillä.
Kansainvälisesti sotilaspoliisien tehtävät vaihtelevat kyseisen valtion toimintamallien mukaan. Pääsääntöisesti sotilaspoliisilla on täydet kansalliseen lainsäädäntöön perustuvat poliisivaltuudet kyseisen valtion sotilasalueilla.
Kansainvälisesti sotilaspoliisin poikkeusolojen tehtävät poikkeavat suomalaisesta erilaisen koulutusjärjestelmän ja erilaisten uhkakuvien ja tehtävien vuoksi. Muissa valtioissa erikoisjoukkojen vastainen toiminta on ensisijaisesti suunnattu omille erikoisjoukoille. Kriisiaikana sotilaspoliisien tehtävät säilyvät ennallaan.
Kansainvälisissä tehtävissä olevilla sotilaspoliisijoukoilla yksiköiden tehtävät on ensisijaisesti suunnattu järjestyksen turvaamiseen, kiinniotettujen käsittelyyn ja oman joukon toiminnan kontrolloimiseen. Yhtenä tehtävänä on myös sotilaspoliisitiedustelu, johon kuuluu sekä CIMIC (Civil-Military Co-operation) että reittitiedustelu.
Kriisinhallintatehtävissä toimivien sotilaspoliisijoukkojen toimintaa johtaa suoraan operaation komentajan alaisuudessa oleva Provost Marshall. Sotilaspoliisin toimivaltuudet riippuvat Yhdistyneiden Kansakuntien operaatiolle myöntämästä mandaatista, Euroopan unionin mandaatista tai Naton mandaatista ja viime kädessä operaatiokohtaisista voimankäytön säännöksistä (Rules Of Engagement, ROE).
Sotilaspoliisilla ei ole yleismaailmallista tunnusta tai merkkiä, yleensä sotilaspoliisijoukoissa palvelevalla on oman kansallisuuden maastokuvioon sopiva hihavaate, jossa musta tunnus "MP" (military police).
Sotilaspoliisikoulu
1930-luvulla perustettua sotapoliisia varten puolustusvoimilla ei ollut olemassa omaa koulutushaaraa tai -linjaa, vaan henkilöstö otettiin sodan ajan kenttäarmeijaan muualta hankitun soveltuvan osaamisen perusteella.
Myöhemmin ilmenneen tarpeen perusteella 1963 perustettiin Sotilaspoliisikoulu (SpolK) kouluttamaan puolustusvoimien rauhan- ja sodan ajan tarpeen edellyttämät sotilaspoliisit joilla ei enää edellytetty olevan esim. poliisitaustaa.
Ensimmäinen Sotilaspoliisikoulu sijaitsi Helsingissä Mechelininkadulla, Taivallahden kasarmilla osana senaikaista Erillistä Autokomppaniaa. Puolustusvoimien silloisen organisaatiouudistuksen mukana Sotilaspoliisikoulu liitettiin myöhemmin silloiseen Kaartin Pataljoonaan, mutta se jatkoi toimintaansa samoissa tiloissa Erillisen Autokomppanian yhdistyessä pataljoonaan.
Seuraavaksi sotilaspoliisikoulu siirrettiin Parolaan, jossa se toimi vuoden 1996 loppun saakka. Siellä koulun johtajana toimi mm. kapteeni Maunu Uoti.
Vuonna 1997 Sotilaspoliisikoulu siirrettiin Utin Jääkärirykmenttiin (UtJR), jossa se toimi itsenäisenä toimalakouluna vuoteen 2005. Vuonna 2005 koulu liitettiin osaksi perustettua Erikoisjääkäripataljoonaa.
Sotilaspoliisikoulu koulutti varusmiehiä ja palkattua henkilökuntaa vuoteen 2005 asti, jonka jälkeen se koulutti ainoastaan palkattua henkilökuntaa. Vuosina 2005–2011 sotilaspoliisikoulu koulutti yli 150 henkilöä joka vuosi eri kursseilla ja opetustilaisuuksissa. Kursseilla keskityttiin normaali- ja poikkeusolojen sotilaspoliisitaktiikkaan ja -taistelutekniikkaan, toimivaltakysymyksiin sekä sotilaspoliisin erikoisvälineiden käsittelyyn. Sotilaspoliisikoulu johti myös sotilaspoliisitoiminnan tutkimus- ja kehittämistyötä sekä koordinoi valtakunnallisesti sotilaspoliisitoimintaa.
Sotakoiraosasto
Puolustusvoimien Sotakoiraosasto sijaitsee Porin prikaatin Tiedustelukomppaniassa Niinisalossa. Sotakoiraosasto vastaa puolustusvoimien koiratoiminnasta.
Kainuun Prikaatissa sijaitseva prikaatin oma sotakoiraosasto vastaa koirien ja -ohjaajien kouluttamisesta KAIPR:n tarpeisiin.
Varusmiehistä koulutetaan sotilaskoirien ohjaajia, koiranohjaaja-aliupseereita ja eläinhuoltomiehiä jokaisesta saapumiserästä marginaalinen määrä. Koulutukseen hakevia on yleensä runsaasti. Esimerkiksi vuonna 2010 koiranohjaajan tehtäviin Kainuussa haki yli sata henkilöä, 70 pyydettiin haastatteluun, joista lopulta valittiin kymmenen. Niinisalossa koirien koulutus keskittyy sotilaspoliisitehtäviin ja Kainuussa sissitehtäviin.
Tykistöprikaatissa varusmieskoiranohjaajien koulutushaara on sotilaspoliisi.
Josef Boumedienne
Boumedienne pelasi urallaan lukuisissa joukkueissa Ruotsissa, Suomessa, Sveitsissä, Valko-Venäjällä, Slovakiassa ja Pohjois-Amerikassa. Hän on kaksinkertainen Suomen-mestari.
Sotilaspoliisi
Sotakoiraosasto
Sotilaspoliisikoulu ja Tykistöprikaatin sotakoiraosasto tekevät tiivistä yhteistyötä sotilaspoliisialalla.
Josef Boumedienne
Uran alku
Boumedienne pelasi viimeiset juniorivuotensa ruotsalaisessa Huddinge IK:ssa, jossa pelasi myös ensimmäiset aikuisten ottelunsakin, kun edusti seuraa Allsvenskanissa kaudella 1995–1996. Kesällä 1996 New Jersey Devils varasi Boumediennen NHL:ään. Seuraavaksi kaudeksi Boumedienne siirtyi Elitserienin Södertäljeen. Södertäljessä hän pelasi kaksi kautta, kunnes siirtyi Tapparaan SM-liigaan.
Sotilaspoliisi
Sotakoiraosasto
Puolustusvoimien koiria koulutetaan suojelu-, jäljestys-, huume- ja räjähdekoiriksi. Koirat koulutetaan usein ns. combi-koiriksi, joilla on sekä suojelukoulutus että jokin erikoisetsintäkoulutus.
Josef Boumedienne
Tapparan kautta Pohjois-Amerikkaan
Tampa Bayssä Boumedienne pelasi vain kolme ottelua, kun pääosa loppukaudesta meni AHL-joukkue Springfield Falconsissa. Boumedienne kaupattiin vuoden 2002 varaustilaisuuden yhteydessä Ottawa Senatorsiin, josta Tampa Bay sai vaihdossa seitsemännen kierroksen varausoikeuden. Hän pelasi Ottawan organisaation AHL:n Binghamton Senatorsissa joulukuuhun 2002, kunnes Washington Capitals hankki hänet vaihdossa Dean Melansoniin. Washingtonissa hän aloitti farmijoukkue Portland Piratesissa, mutta nousi loppukaudesta Washingtoniin, jossa pelasi kuusi ottelua. Kesällä 2003 hän sai vuoden jatkosopimuksen Washingtoniin. Boumedienne pelasi kaudella 2003–2004 37 peliä Washingtonissa, mutta edusti myös AHL:n Portlandia. Kauden jälkeen hän teki jälleen vuoden jatkosopimuksen.
Takaisin Eurooppaan ja Suomen-mestariksi
NHL:n työsulun takia Boumedienne pelasi Euroopassa kauden 2004–2005. Hän aloitti kauden Elitserienin Brynäs IF:ssä, kunnes siirtyi SM-liigaan ja Oulun Kärppiin. Kärpissä Boumedienne voitti Suomen-mestaruuden, ja hänet valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen. Boumedienne aloitti kauden 2005–2006 Zürich Lionsissa Sveitsin pääsarjassa, mutta hän sai potkut Zürichistä 17 pelin jälkeen, vaikka hän oli tehnyt hyvin pisteitä. Zürichin mukaan Boumedienne oli heikko puolustuksessa, joten heikosti pelannut joukkue erotti Boumediennen. Loppukauden hän pelasi Södertäljessä Elitserienissä.
Boumedienne teki Kärppien kanssa kahden vuoden sopimuksen joulukuussa 2006. Hän ei ollut pelannut alkukaudesta vielä missään alavatsaleikkauksen takia ja liittyi Kärppiin kesken kauden. Boumedienne voitti Kärpissä kauden päätteeksi toisen Suomen mestaruutensa.
Uusi yritys NHL:ssä ja nopea paluu Eurooppaan
Boumedienne palasi kaudeksi 2007–2008 Washington Capitalsiin NHL:ään. Hän teki kesällä 2007 joukkueen kanssa yksivuotisen ja -suuntaisen sopimuksen. Boumedienne pelasi kuitenkin koko kauden AHL:n Hershey Bearsissa, ja seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Toronto Maple Leafsin organisaatioon. Alkukauden hän pelasi Maple Leafsin farmijoukkueessa Toronto Marliesissa, mutta siirtyi kuitenkin takaisin Kärppiin kesken kauden 2008–2009. . Kärpissä Boumedienne voitti uransa kolmannen SM-mitalin, kun joukkue sijoittui hopealle.
Boumedienne aloitti kauden 2009–2010 valkovenäläisessä KHL-joukkueessa Dynamo Minskissä. Hän sai joukkueesta kuitenkin potkut 17 pelin jälkeen, vaikka oli joukkueensa tehokkain puolustaja.
Boumedienne siirtyi vuoden 2010 alussa Sveitsin pääsarjan EV Zugiin loppukauden kattavalla sopimuksella. Kausi jäi ainoaksi Zugissa ja 30. toukokuuta 2010 Ruotsin Elitserienissä pelaava Djurgården ilmoitti tehneensä sopimuksen kaudesta 2010–2011 Boumediennen kanssa. Sopimuksessa oli myös optio kaudesta 2011–2012. Helsingin Jokerit hankki Boumediennen 30. tammikuuta 2012 loppukauden sopimuksella. Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi KHL-seura Slovan Bratislavaan, mutta sopimus purettiin marraskuussa ja hän palasi takaisin Ruotsiin odottamaan seuroilta sopimustarjouksia. Kärpät teki tammikuussa 2013 jälleen Josefin kanssa sopimuksen ja hän lähti neljättä kertaa Ouluun pelaamaan.
Maajoukkueessa
Boumedienne pelasi Ruotsin ikäkausimaajoukkueissa kolmessa arvoturnauksessa. Hän oli voittamassa pronssia vuoden 1996 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa. Boumedienne edusti Ruotsia myös nuorten MM-kilpailuissa 1997 ja 1998.
Urheilu-uran jälkeen
Boumedienne on osakas ammattiurheilijoiden varainhoitoa tarjoavassa Helsinki Capital Partnersissa. .
Seitsenpistepirkko
Seitsenpistepirkko (Coccinella septempunctata) on 5,2–8 millimetriä pitkä leppäkerttulaji, jolla on punaisissa peitinsiivissään seitsemän mustaa täplää. Lajin toukka on tumma ja 7–8 millimetriä pitkä. Seitsenpistepirkko on peto ja se syö erityisesti kirvoja.
Ulkonäkö ja koko
Aikuinen seitsenpistepirkko on 5,2–8 millimetriä pitkä. Sen peitinsiivet ovat punaiset, ja niissä on seitsemän mustaa täplää. Etuvartalo on musta, ja sen kulmissa on keltaiset läikät. Eteläisessä Aasiassa elävät seitsenpistepirkot ovat väritykseltään muualla eläviä tummempia, jopa lähes mustia. Erot peitinsiipien tummuudessa ovat sopeutumia erilaisiin lämpötiloihin ja kosteusoloihin.
thumb|left|240px|Seitsenpistepirkon [[toukka.]] Seitsenpistepirkon munat ovat värttinänmuotoisia ja noin millimetrin pituisia. Toukalla on kolme paria selvästi erottuvia jalkoja. Se on tumman värinen ja kasvaa 7–8 millimetriä pitkäksi.
Seitsenpistepirkon luontaisia saalistajia ovat: etelänkurkkuhämähäkki (Araniella opisthographa), Cheilomenes sexmaculata, pihaharsokorento (Chrysoperla carnea), japaninviiriäinen (Coturnix coturnix japonicus), Ischiodon scutellaris, Mesocyclops aspericornis, Mesocyclops darwini, sinitiainen (Parus caeruleus), pikkuvarpunen (Passer montanus), jokapaikannopsakki (Philodromus cespitum) ja harakka (Pica pica).
Levinneisyys
Seitsenpistepirkko on alkujaan peräisin Euroopasta ja Aasiasta, mutta sitä tavataan myös Lähi-idässä ja Pohjois-Amerikassa. Sitä on istutettu Yhdysvaltoihin 1950-luvulta alkaen torjumaan tuhohyönteisiä.
Elintavat ja ravinto
220px|right|thumb|Lajin munia lehdellä Seitsenpistepirkko on peto, joka syö ennen kaikkea kirvoja sekä aikuisena että toukkana.
Seitsenpistepirkot talvehtivat aikuisena tyypillisesti kuolleiden lehtien joukossa. Ne kokoontuvat talvehtimaan samoihin paikkoihin lajitoveriensa kanssa.
Keväällä ne lähtevät liikkeelle ja syövät kirvoja ennen munimista. Naaras munii alkukesän aikana 200–1000 munaa pieniin ryhmiin kasvin lehdille, tyypillisesti ympäristöön, jossa on paljon kirvoja. Toukka kasvaa millimetrin mittaisesta 7–8 millimetriä pitkäksi 10–30 päivän kuluessa. Sen kasvuvauhti riippuu kirvojen saatavuudesta. Toukka voi kulkea ravinnon perässä jopa 12 metriä. Kotelovaihe kestää 3–12 päivää.
Jos seitsenpistepirkkoa ahdistellaan, se erittää pahanhajuista nestettä, joka sisältää myrkkyjä. Myrkky koostuu pääasiallisesti alkaloideihin kuuluvista kokkinelliinista ja prekokkinelliinista. Näitä alkaloideja esiintyy kaikissa seitsenpistepirkon kudoksissa.
Alalajeja
Japanissa tavattavia seitsenpistepirkkoja on pidetty joskus omana lajinaan, Coccinella brucki, mutta myöhemmin se luokiteltiin molekyylibiologisten tutkimuksien perusteella alalajiksi Coccinella septempunctata brucki, jolloin nimialalaji saa nimekseen Coccinella septempunctata septempunctata. C. s. brucki -alalajilla pilkut peitinsiivissä ovat muita populaatioita suuremmat, minkä arvellaan olevan paikallinen sopeutuma.
Käyttö
Seitsenpistepirkko on suosittu laji maataloudessa, jossa sitä käytetään biologiseen tuholaisten torjuntaan. Seitsenpistepirkot syövät kirvoja, jotka puolestaan saattavat tehdä suurta tuhoa pelloilla, sillä ne käyttävät ravinnokseen useiden kasvilajien niloja. Lisäksi kirvat levittävät kasveihin tauteja ja sieniä. Seitsenpistepirkkoja on käytetty muun muassa ympäri Yhdysvaltoja torjumaan kirvoja.
Seitsenpistepirkko on kuitenkin levitessään ajanut maanviljelysmaiden ulkopuolella monia muita leppäkerttulajeja ahtaalle. Vaikka seitsenpistepirkko onkin käyttökelpoinen hyönteinen biologiseen tuholaisten torjuntaan, sen leviäminen heikentää monin paikoin luonnollisen ekosysteemin tilaa.
Hearts of Iron
Pelissä on määrä ohjastaa lähes mitä tahansa toisen maailmansodan aikaista valtiota. Ennen pitkää suurimmissa koko maailman kattavissa pelin kampanjoissa on määrä liittyä johonkin liittokuntaan, joita on pelissä kolme: akselivallat (Axis), liittoutuneiksi kutsutut länsiliittoutuneet (Allies) sekä Neuvostoliittoa ja sen satelliitteja edustava Comintern.
Pelaaja asettuu eräänlaisen jumalhahmon rooliin maan johdossa: muun muassa oman maan vaalituloksia ja teknisen kehittelyn painopisteitä voi muokata pelin edetessä. Tärkein ohjattava osa-alue pelissä on kuitenkin armeija, jota rakennetaan Industrial Capacityksi (pelin pelaajien slangissa käytetään lyhennettä ”IC”) kutsutun teollisen kokonaistuotannon avulla ja jota johdetaan strategiselta tasolta.
Chuck Comeau
Charles-Andre "Chuck" Comeau (s. 17. syyskuuta 1979) on kanadalainen rockmuusikko. Hänet tunnetaan Simple Plan -yhtyeestä, jossa hän työskentelee rumpalina ja taustalaulajana.
Comeau syntyi Montréalissa, Québecissä, ja kuului yhdessä Pierre Bouvierin kanssa jo Simple Plania edeltäneeseen Resetiin.
Come Hell or High Water
Come Hell or High Water on Deep Purplen vuonna 1994 julkaisema livealbumi. Se nauhoitettiin vuoden 1993 Euroopan kiertueella ja on viimeinen albumi, jolla Ritchie Blackmore on mukana. Hän erosi saman kiertueen päätteeksi Helsingin konsertin (17.11.1993) jälkeen. Myös samanniminen video ja DVD on julkaistu. Albumi on nauhoitettu Stuttgartissa (16.10.1993) ja Birminghamissa (9.11.1993).
Sébastien Lefebvre
thumb|Sébastien Lefebvre Gaétan-Jean Sébastien Lefebvre Pépin (s. 5. kesäkuuta 1981) on kanadalainen rockmuusikko. Hän syntyi Montréalissa, Québecissä, ja tuli tunnetuksi Simple Plan -yhtyeestä, jossa hän työskentelee kitaristina ja taustalaulajana. Sebastienin lempinimi on Seb.
Mayojen historia
Mayojen historia jaetaan kolmeen kauteen: esiklassiseen, klassiseen ja jälkiklassiseen.
Come Hell or High Water
DVD
Albumin videopainos julkaistiin vuonna 1994. Sen kappaleet on kuvattu yhtyeen Birminghamin National Exhibition Centren konsertissa 9. marraskuuta 1993, joka jäi kitaristi Ritchie Blackmoren viimeiseksi yhtyeessä. Konserttimateriaalin lisäksi videolla on yhtyeen jäsenten haastatteluja Blackmorea lukuun ottamatta.
Mayojen historia
Mayat ovat asuneet nykyisen Meksikon Chiapasin ja Guatemalan Jukatanin niemimaalla 1000-luvulta eaa. lähtien. Mayojen varhaisista vaiheista tiedetään vain vähän, eikä osata sanoa syntyikö mayojen sivistys olmeekeilta saaduista vaikutteista. Mayat loivat Väli-Amerikkaan esiklassisella kaudella vuosina 1000 eaa. – 300 jaa. korkeakulttuurin, joka vaikutti voimakkaasti useisiin heitä seuranneisiin kulttuureihin, mm. tolteekkeihin. Tällä kaudella rakennettiin jo ensimmäiset monumentaaliset temppelirakennukset. Mayat kehittivät tuolloin myös tähtitieteen ja ajanlaskun korkealle tasolle sekä loivat kuvakirjoituksen. Esiklassisen ajan tärkein keskus oli Uaxactúnin kaupunki.
Mayakulttuurin klassinen kausi ajoittuu vuosille 300–900. Tällä ajalla mayat rakensivat yli neljäkymmentä kaupunkia, joissa oli suuria rakennuksia. Kaikki kaupungit olivat itsenäisiä kaupunkivaltioita, eivätkä ne yhtenäisestä kulttuuristaan huolimatta muodostaneet pysyvää valtioliittoa. Klassisen kauden tunnetuin keskus oli Tikal. Useimmat klassiset maya kaupungit tuhoutuivat jo 800-luvulla. Syitä ovat saattaneet olla kuivuus, alituiset sisällissodat, maaperän köyhtyminen tai kulkutaudeista johtunut väestön romahdus.
Mayat alkoivat 900-luvulla rakentaa uusia kaupunkeja Jukatanin niemimaan pohjoisosiin. Tällöin ja jo aiemminkin näkyi Putunin mayojen leviäminen ja Puuc-tyyli. Keskeiseen asemaan kohosi itzá-heimo, jonka pääkaupunki Chichén Itzá oli jälkiklassisen kauden huomattavin keskus. Muita merkittäviä kaupunkeja olivat Uxmal ja Mayapán. Nämä kaupungit olivat pitkään liitossa keskenään, mutta alkoivat myöhemmin kamppailla toisiaan vastaan, jolloin nouseva tolteekkien kulttuuri käytti epäsopua hyväkseen laajentaen valtaansa mayojen alueille.
Varhaiset metsästäjät, maanviljelijät ja mayojen saapuminen
Mayojen alueella on asuttu jo ainakin vuodesta 8000 eaa. Ensimmäiset asukkaat olivat suurriistan metsästäjiä. Maissin viljely alkoi noin 3000 eaa. ja levisi laajalle maya-alueella 2000 eaa. mennessä.
Varhaisia kyliä ilmestyi Tyynenmeren rannikolle joskus 1800 eaa. Tällöin alkoi saviastioiden teko. Se viittaa osaltaan kiinteään asutukseen. Suunnilleen samaan aikaan mayasivilisaation kanssa syntyi olmeekkien sivilisaatio. On kiistelty siitä, synnyttikö olmeekkien sivistys mayojen sivistyksen.
Etelä-Amerikan vaikutus
Tyynenmeren varhainen kyläyläkulttuuri sai vaikutteita Etelä-Amerikasta. Keramiikka lienee levinnyt etelästä. Vaikutteet lienevät kulkeneen meritse. Varsinkin varhaisen Ecuadorin taiteessa on samoja piirteitä Mesoamerikan muodostavan kauden kulttuuripiirteiden kanssa. Näitä ovat mm savinaamio, jaguaarin kidassa oleva ihmispää, sängyssä makaava hahmo, uurteiset kasvot omaava hahmo, Keramiikassa on monia yhtymäkohtia esim Guatemalan Ocos- ja  Conchas-vaiheen ja Ecuadorin Chorrera-vaiheen välillä. Esimerkiksi Barran ja Ocosin kulttuurin tecomate-saviastioita muistuttavia oli tuohon aikaan Etelä-Amerikassa Ecuadorissa.
Mayakulttuurin alku
Ihmisiä muutti ehkä Chiapasin vuorilta ja El Salvadorin yläjuoksulta mahdollisesti seurailemalla jokia Jukatanin niemimaan tyvessä sijaitsevaan sisämaahan, Pétenin alueelle, joka on kausisademetsää. Nakben asuinpaikka on tältä ajalta, 1400 eaa. Peténiin rakennettiin ensimmäiset kylät ja mayatemppelit noin 1000 eaa., ja alkoi niin sanottu keskiesiklassinen kausi. Näihin aikoihin olmeekkien sivilisaatio oli voimakas, ja levitti vaikutustaan laajalle alueelle. Noin 1000 eaa. Mamamo-keramiikka ilmestyi varhaiseen mayakeskukseen Cuelloon, ja levisi Chiapasin halki noin 600 eaa. .
Niinpä noin 1000–350 eaa. keskiesiklassisella kaudella väestö levittäytyi alangolle, alettiin rakentaa keskuksia joissa oli suuria terasseja ja temppeleitä. Tämä viittaa johtavan, määräävän luokan ilmestymiseen. Varhaiset monumentit olivat hautakumpuja. Nakbeen alettiin rakentaa suurta alustaa temppelirakennelmia varten noin 1200 eaa. mitä luultavimmin ennalta tehdyn suunnitelman mukaan. Noin 800–700 eaa. rakennettiin ensimmäinen suuri temppeli, ja noin vuodelta 800 eaa. on löydetty kiekkoja, jotka kertovat eliitistä.
Tältä kaudelta ovat myös El Mirador ja Cerros. N. 600 eaa. rakennettiin ensimmäiset mayojen suuret keskukset pääosin kolmiomaiseen, osin kalkkisten vuorten ympäröimään Miradorin laaksoon Peténin osavaltion pohjoisosiin Guatemalassa. Tätä aluetta pidetään mayakulttuurin kehtona. El Mirador perustettiin noin 650 eaa.
Noin 400 eaa. mayahallitsijat alkoivat pystyttää steeloja, joilla julistuivat saavutuksiaan ja valtaansa.
Keskusten synty
Joidenkin tutkijoiden mielestä esiklassinen mayakulttuuri olisi romahtanut Miradorin altaassa ennen vuotta 250. Muun muassa Nakbe hävisi. El Mirador hylättiin äkkiä 150 jaa. samoin kuin monet ympäristön keskukset. Tällöin vallitsi kuivuus. Tätä sanotaan esiklassisen-klassisen ajan alun romahdukseksi. Osa kaupungeista lakkasi pystyttämättä kiviä sen takia, että naapurikaupunki valloitti ne, mikä oli "normaalia" mayakaupunkien elämää, ja joillain paikoila esimerkiksi obsidiaanityökalujen tuotanto ja väkiluku laskivat hitaasti vuosilukupilväiden pystyttämisen lakattua. Viljakasvien jäänteet näyttävät vähenevän vuoden 100 jaa. jälkeen, ja pysyvät alhaisina 130–225 jaa.
Klassinen kausi
Mayojen klassinen kausi alkoi 300-luvulla jolloin kaupungit (mm. Tikal ja Uaxactun) kasvoivat suuriksi. Noin 250–300 jaa. kehittyi klassinen mayakirjoitus. Tänä aikana rakennettiin satoja mayakaupunkeja ja kulttuuri levisi Peténissä laakson reunoille. Tikal oli varhaisklassisen kauden merkittävin keskus. Mayavaltiot kävivät keskenään sotia, milloin mikin dynastia oli voimakkain.
Tunnettuja dynastioita oli Calakmulissa, Caracolissa, Yaxchilanissa, Piedras Negrasissa ja Copánissa. Merkittäviä olivat myös Palenque, Dos Pilas, Uaxactun, Altun Ha ja Bonampak. Myös pohjoisempana Jukatanilla "mayatasangolla" oli monia suuria keskuksia kuten Oxkintok, Chunchucmil ja varhainen Uxmal. Mayakulttuuri huipentui 730–790 jaa. Meksikon ylängöllä ollut pohjoinen Teotihuacán vaikutti maya-alueella tällä kaudella joko kaupan tai sotien kautta.
Klassisen kulttuurin romahdus
Kesskisen Peténin klassinen maya-alue luhistui melko nopeasti välillä 750–1050 jaa. ja suuret asutuskeskukset hylättiin. Romahdus näkyy nimenomaan kuninkaiden ja aatelisten vallan häviämisenä, suuria monumentteja ei enää tehty ja kirjoitus hylättiin. Väestö näyttää laskeneen hitaammin ainakin joillain seuduilla, mm Copanissa. Kuva akillisestä romahduksesta ei ole aivan yksiselitteinen, eri alueet ja keskukset kukoistivat ja romahtivat eri aikoina.
Vakava kuivuus koetteli maya-aluetta noin vuodesta 750, ja paheni kovaksi vuoden 800 jälkeen toistuen aaltomaisesti 50 ja 200 vuoden jaksoissa. Noin vuonna 810 koettiin paha kuivuuspiikki. Pahimmat kuivuuskaudet kestivät vuosikausia. Kuivuus on voinut ensi alkuun pilata sadon ja pitkittyessään maaperän, kun monilla alueilla veden saanti riippui sadevesisäiliöiden täyttymisestä. Copanin seuduilla näyttää eroosio tuhonneen ylärinteiden pellot jo vuoteen 700 jaa. mennessä. Samoihin aikoihin ainakin Petexbatúnin alueella käytiin mayakaupunkien välisiä ankaria ja tuhoisia taisteluja, joihin näyttää liittyneen lopulta sotaisten niin sanottujen Putúnin mayojen tunketuminen seudulle. Nämä olivat saaneet vaikutteita pohjoisemmasta Meksikosta. Putúnin mayojen keskus oli aiemmalla olmeekkialueella sijainnut Xicalanco. Putúnin mayoja on pidetty kauppias- ja sotataipumustensa takia tuon ajan ja seudun viikinkeinä. Pääteklassisella ajalla leviittäytyi pohjoisen jukatanin Puuc-tyyli, jossa myös oli meksikolaisvaikutteita.
Maatalousväestö on ehkä joutunut jättämään pellot viljelemättä, sotatoimien takia. On myös arveltu, että kasvaneen ylimystön aiheuttama vero- ja työrasitus ajoi kansan kapinaan. Syynä voisi olla näiden yhdistelmä: kuivuuden aiheuttama huono sato saattoi ajaa väestön kapinaan "kaikkitietäviä" pappeja ja ylimystöä vastaan. Väärän viljelyn ja metsien hakkuun on väitetty aiheuttaneen vakavan ekokatastrofin. Vaikka arkeologisia todisteita ei olekaan, on veikkailtu maanjäristystä ja tulivuorenpurkausta sekä pyörremyrskyä. Romahduksen syynä voi olla monia yhtaikaa vaikuttaneita.
Kulttuurin painopiste siirtyi pohjoiseen Jukataniin sekä etelään Guatemalaan. Noin 900-luvulla maya-alueelle tunkeutui Itza-tolteekkiheimo Kukulcanin johdolla, ja he perustivat keskuksensa 692 autioituneeseen Chichen Itzáan. Pian Uxmalin ja Mayapánin kanssa syntyi mayakronikoiden mukaan liitto, Mayapánin liitto eli "uusi valtakunta" 987—1194. Syttyi sota, jonka Mayapán voitti. 1441 mayat hyökkäsivät itzojen pääkaupunkiin hävittäen kaupungin.
Espanjalaisten saapuessa maya-alueelle vuonna 1527 oli heillä vastassaan hajanaisia kaupunkivaltioita, jotka taistelivat raivokkaasti valloittajia vastaan. Espanjalaisten toinen valloitusretki 1542 johti Jukatanin mayojen kukistamiseen ja heidän orjuuttamiseensa. Mayoja pakeni Peténiin, jossa he saivat olla rauhassa vuoteen 1618 asti. Tayasal, viimeinen mayakaupunki, kukistui vasta vuonna 1697.
The Ultimate Collection (Uriah Heepin albumi)
The Ultimate Collection on progressiivisen hard rock -yhtye Uriah Heepin kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Se sisältää kahden CD-levyn verran yhtyeen tunnetuimpia kappaleita vuosilta 1970–1991. Ainoa näiden vuosien studioalbumi, jolta The Ultimate Collection ei sisällä kappaleita, on Equator (1985).
Hydroformylointi
thumb|250px|Hydroformyloinnilla valmistetaan aldehydejä alkeenista, hiilimonoksidista ja vedystä katalyytin läsnä ollessa Hydroformylointi on kemiallinen reaktio, jossa alkeeni reagoi siirtymämetallikatalyytin, tyypillisimmin koboltti- tai rodiumkatalyytin, läsnä ollessa hiilimonoksidin ja vedyn kanssa muodostaen aldehydin. Teollisuudessa hydroformyloinnista käytetään usein nimitystä oksoprosessi tai oksosynteesi. Hydroformylointi on nykyisin tärkein tapa valmistaa synteettisesti useita aldehydejä, ja sitä pidetään yhtenä tärkeimmistä 1900-luvulla tehdyistä kemiallisista keksinnöistä.
Hydroformyloinnin olosuhteet ja tuotteet
Ensimmäisen kerran hydroformylointireaktion raportoi vuonna 1938 saksalainen kemisti Otto Roelen, joka työskenteli saksalaisessa kemianalan yrityksessä Ruhrchemie AG:llä. Hän huomasi kobolttia ja toriumia sisältävän katalyytin katalysoivan propanaalin muodostumista eteenistä ja synteesikaasusta. Ensimmäinen hydroformylointiprosessia hyödyntävä laitos valmistui vuonna 1945. Hydroformylointireaktiolla reagoivat lähes kaikki alifaattiset tai aromaattiset alkeenit. Nopeimmin reagoivat terminaaliset alkeenit ja hitaimmin haarautuneet alkeenit, joissa kaksoissidos sijaitsee hiiliketjun keskellä. Eteeniä pidempiketjuisista terminaalisista alkeeneista muodostuva aldehydi voi olla joko suoraketjuinen n-aldehydi tai haarautunut. n-Aldehydi on tyypillisesti päätuote. Alkeeneissa voi olla läsnä useita muita funktionaalisia ryhmiä, kuten hydroksyyli-, karbonyyli-, karboksyyli- tai syanoryhmiä, mutta halogeeniatomit yleensä häiritsevät reaktiota.
Teollisessa mittakaavassa käytettävät hydroformylointikatalyytit ovat joko koboltti- tai rodiumyhdisteitä, mutta myös ruteeni- ja platinapohjaisia katalyyttejä on tutkittu. Katalyyttinä käytetään tyypillisesti joko oktakarbonyylikobolttia tai ruteenin komplekseja, joissa ligandeina ovat hiilimonoksidi ja trifenyylifosfiini tai trifenyylifosfiinin johdannainen. Kobolttikatalyytit ovat halvempia mutta eivät yhtä tehokkaita kuin rodiumkatalyytit. Rodiumkatalyyttien kehitys alkoi 1970-luvun puolivälissä, ja ne ovat suuressa määrin syrjäyttäneet kobolttikatalyytit. Käytettäessä kiraalisia fosfiiniligandeja tai kiraalisia apuaineita voidaan hydroformylointi suorittaa asymmetrisesti ja saada puhtaita optisia isomeereja. Käytettäessä kobolttikatalyyttejä dieeneistä muodostuu tyydyttynyt monoaldehydi ja rodiumkatalyyteillä tyydyttynyt dialdehydi. 1,4-dieenit tai 1,5-dieenit voivat muodostaa syklisen ketonin. thumb|left|Hydroformylointien katalyyttinä käytetään muun muassa tris(trifenyylifosfiini)rodium- karbonyylihydridiä Hydroformylointireaktioiden olosuhteet riippuvat paljolti käytetystä katalyytistä. Käytettäessä oktakarbonyylikobolttia reaktio vaatii 110–180 °C:n lämpötilan ja 200–350 bar paineen. Rodiumkatalyyteillä reaktio tapahtuu 80–130 °C:n lämpötilassa ja 10–100 bar paineessa. Hiilimonoksidin ja vedyn suhde on reaktiossa usein joko 1:1 tai 1:1,2. Rodiumkatalyyttejä käytettäessä reaktion selektiivisyys on kobolttikatalyyttiä parempi: n-alkeenia on parhaimmillaan edellisissä 95 % tuotteesta, kun kobolttikatalyytillä n-aldehydien ja isoaldehydien suhde on 80:20. Kobolttikatalyyttiä käytettäessä muodostuva aldehydi usein pelkistyy alkoholiksi, mikä voi olla myös suotavaa, mikäli prosessin haluttu lopputuote on kyseinen alkoholi. Muita hydroformylointiprosessissa tapahtuvia mahdollisia sivureaktioita ovat aldolireaktiot, asetaalin muodostuminen ja Tishchenko-reaktio. Muodostuva tuote puhdistetaan tislaamalla ja katalyytti erotetaan ja kierrätetään.
Kobolttikatalysoidun hydroformyloinnin mekanismi
Kobolttikatalysoidussa hydroformylaatioissa varsinainen katalyytti on oktakarbonyylikoboltista muodostuva trikarbonyylihydrokobolttimolekyyli. Trikarbonyylihydrokoboltti koordinoituu alkeenin kaksoissidokseen ja tätä hapettavaa additiota seuraa hydrometallointi. Seuraavassa vaiheessa hiilimonoksidi liittyy kobolttikompleksiin ja reagoi alkeenin kanssa karbonylointireaktiolla. Pelkistävässä eliminaatiossa pelkistimenä toimii tetrakarbonyylihydrokoboltti tai vety ja aldehydi vapautuu. Alla on kobolttikatalysoidun reaktion katalyyttinen sykli.
Rodiumkatalysoidun hydroformyloinnin mekanismi
Rodiumkatalyyttinä toimii tyypillisesti trifenyylifosfiinikompleksi kuten tris(trifenyylifosfiini)rodiumkarbonyylihydridi. Tämä katalyytti on kemiallisessa tasapainossa useiden erilaisten kompleksien kanssa, jotka muodostuvat dissosiatiivisella mekanismilla tris(trifenyylifosfiini)rodiumkarbonyylihydridistä. Useimmiten aktiivisen kompleksin katsotaan olevan rakenteeltaan HRh(CO)2L2. Rodiumkatalyytti koordinoituu alkeeniin ja trifosfiiniligandien aiheuttamista steerisistä vaikutuksista johtuen metalli koordinoituu terminaaliseen hiiliatomiin, mikä selittää korkean selektiivisyyden n-aldehydin suhteen. Koordinoitumista seuraavat hapettava additio, karbonylointi ja pelkistävä eliminointi, jolloin aldehydi vapautuu ja katalyyttisesti aktiivinen rodiumkompleksi regeneroituu. Alla rodiumkatalysoidun hydroformyloinnin katalyyttinen sykli.
A1 Zhuhain Grand Prix 2007
A1 Zhuhain Grand Prix 2007 oli A1 Grand Prix -kauden 2007–2008 neljäs osakilpailu, joka ajettiin 16. joulukuuta Zhuhain moottoriradalla Kiinassa.
Andrzej Olechowski
pienoiskuva|Olechowski toukokuussa 2010. Andrzej Marian Olechowski (ääntäminen puolaksi: [ˈandʐɛj ɔlɛˈxɔfskʲi] (s. 9. syyskuuta 1947 Krakova, Puola) on puolalainen poliitikko. Hän oli yksi Kansalaisfoorumi-puolueen perustajista vuonna 2001 yhdessä Donald Tuskin ja Maciej Płażyńskin kanssa. Hän toimi valtiovarainministerinä vuonna 1992 Jan Olszewskin hallituksessa ja ulkoministerinä vuosina 1993–1995 Waldemar Pawlakin hallituksessa.
Olechowski oli sitoutumaton ehdokas vuoden 2000 presidentinvaaleissa ja tuli toiseksi istuvan presidentin Aleksander Kwaśniewskin jälkeen. Vuonna 2002 hän oli Kansalaisfoorumin ehdokas Varsovan pormestariksi, mutta ei päässyt edes toiselle kierrokselle. Sen jälkeen hän alkoi siirtyä pois politiikan parista.
Kevon Pierre
Kevon Pierre (s. 30. maaliskuuta 1982 Trinidad ja Tobago) on trinidadtobagolainen pikajuoksija.
Pierre osallistui Helsingin MM-kisoihin 2005, joissa hän karsiutui 200 metrin juoksun alkuerissä. Hän oli mukana Tridad ja Tobagon 4 x 100 metrin viestijuoksujoukkueessa, joka voitti kisoissa MM-hopeaa. Hän karsiutui Kansainyhteisön kisoissa 2006 200 metrin välierissä.
Pietarin synagoga
Synagoga suljettiin vuonna 1930, mutta avattiin pian uudelleen. Sittemmin se oli avoinna koko neuvostoajan loppuun saakka. Nykyään sen yhteydessä toimii juutalaisia oppi- ja hyväntekeväisyyslaitoksia, myymälä ja košer-ravintola. Pietarin keskustan länsilaidalla sijaitsevan synagogan osoite on Lermontovin prospekti 2.
Anttolan hyvinvointiasema
Anttolan hyvinvointiasema on Mikkelin Anttolan pitäjän kirkonkylällä palveleva julkinen sosiaali- ja terveysasema. Vuoden 2017 alusta Mikkelin terveys- ja sosiaalipalveluiden toteuttamisesta on vastannut usean kunnan yhteisen Etelä-Savon sosiaali- ja terveyspalvelujen kuntayhtymä Essote ja vuoden 2023 alusta Etelä-Savon hyvinvointialue.
Terveysaseman laboratoriotoiminnoista vastaa Itä-Suomen laboratoriokeskuksen liikelaitoskuntayhtymä (ISLAB).
Monstereophonic – Theaterror vs. Demonarchy
Monstereophonic – Theaterror vs. Demonarchy on suomalaisen hard rock ja heavy metal -yhtye Lordin kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin Suomessa 16. syyskuuta 2016.
Albumin musiikki
Alkupuoliskon kappaleet edustavat perinteisempää Lordia, loppupuoliskon kappaleet muodostavat tarinan. Tarina on 1990-luvulta, jolloin Mr. Lordi teki kotitekoisia kauhuelokuvia. Tarina kertoo reviirikiistasta, jota käy vampyyrikreivi, ihmissusinainen, noita ja noidan poika, joka on zombi. Hirviöt kokoontuvat säännöllisesti kokouksiin keskustelemaan, miten kukakin on noudattanut reviirisääntöjä. Tarina päättyy verilöylyyn.
Lähteet
Maria Jyrkäs, Mr. Lordi: Lordiary. Tammi, 2022
Svenska social- och kommunalhögskolan
Svenska social- och kommunalhögskolan (lyhenne Soc&kom) on Helsingin yliopiston itsenäinen yhteiskuntatieteellistä opetusta antava yksikkö. Korkeakoululla on muun muassa oma rehtori.
Historia
Korkeakoulu perustettiin vuonna 1943 yksityisenä korkeakouluna nimellä Svenska medborgarhögskolan. Korkeakoulun alkuperäisenä tehtävänä oli kouluttaa virkamiehiä Suomen ruotsinkielisen väestön tarpeisiin, ja sieltä valmistui ruotsinkielisiä sosionomeja. Nimi muutettiin Svenska social- och kommunalhögskolaniksi vuonna 1964, samalla kun koulu muutti omaan rakennukseen Töölöön Topeliuksenkadulle. Korkeakoulu valtiollistettiin 1974 ja liitettiin Helsingin yliopiston valtiotieteelliseen tiedekuntaan 1984. Vuoden 1997 yliopistolaissa säädettiin, että Soc&kom kuuluu Helsingin yliopistoon erillisenä ruotsinkielisenä yksikkönä ja vastaa yliopiston organisaatiossa tiedekuntaa.
Kanal 2
Kanal 2 on virolainen televisiokanava, jonka omistaa Eesti Meedia. Kanavan ensimmäinen lähetys esitettiin 1. lokakuuta 1993.
Svenska social- och kommunalhögskolan
Opiskelu
Opiskelija, joka on saanut opinto-oikeuden Soc&komin opiskelijavalinnassa, voi automaattisesti jatkaa suorittamaan valtiotieteen maisterin tutkintoa valtiotieteellisessä tiedekunnassa.
Kanal 2
Norjalainen Schibsted-mediakonserni tuli Kanal 2:n osakkeenomistajaksi vuonna 1995 ja konserni hankki kanavan kokonaan omistukseensa vuonna 2001. Schibsted omisti Kanal 2:n holding-yhtiönsä Eesti Meedian kautta, jonka yhtiön toimiva virolainen johto ja liikemies Margus Linnamäe ostivat Schibstediltä syksyllä 2013.
Historiaa
Kanava aloitti lähetyksensä 1. lokakuuta 1993. Ensimmäinen ohjelma uudessa verkossa nähtiin virolainen animaatioelokuva Kapsapea (Kaalinpää). Alkuvaiheessa kanava lähettää viikonloppuisin, saman vuoden joulukuun 17. päivästä alkaen, ympäriviikkoiset lähetykset.
Svenska social- och kommunalhögskolan
Opiskelu
Soc&komissa voi suorittaa valtiotieteiden kandidaatin tutkinnon pääaineessa oikeustiede (käytännössä julkisoikeuden ala oikeustieteessä, vaikka pääaineen nimi onkin oikeustiede), mutta opiskelija suorittaa maisterin tutkinnon pääsääntöisesti jossakin muussa korkeakoulun oppiaineissa tai siirtyy suorittamaan maisterin tutkintoa pääaineessa julkisoikeus Åbo Akademissa. Yksikössä on noin 440 opiskelijaa (2018) ja 47 opetushenkilökuntaan kuuluvaa (2018). Soc&komin tilat sijaitsivat ennen Topeliuksen­kadulla Taka-Töölössä, mutta se muutti vuonna 2009 keskustakampukselle osoitteeseen Snellmaninkatu 12.
Vuoteen 2016 asti tutkinnon suorittamisen jälkeen pystyi ilman erillistä pääsykoetta siirtyä suorittamaan maisterin tutkintoa valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Vuodesta 2017 alkaen Soc&komilla on valtiotieteellisen tiedekunnan kanssa ruotsinkielinen maisteriohjelma siten, että Soc&kom ja valtiotieteellinen tiedekunta suunnittelevat ja järjestävät yhdessä opetuksen ja valtiotieteellinen tiedekunta myöntää tutkinnon. Uudistusta kritisoitiin sen nopeasta aikataulusta: arveltiin, että osa oli ehtinyt aloittaa kandidaattivaiheen opinnot siinä luulossa että saa automaattisesti jatkaa valtiotieteelliseen tiedekuntaan, mutta he eivät saisi siirtymäajan erivapautta vaan halutessaan pääsisivät valtiotieteelliseen tiedekuntaan normaaliin tapaan maisterihaun kautta. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan ennen vuotta 2017 aloittaneet voivat jatkaa halutessaan valtiotieteelliseen tiedekuntaan.
Korkeakoulun tehtävänä on myös yhteiskuntatieteiden tutkimus, jonka tueksi kouluun perustettiin oma tutkimusyksikkö vuonna 1986. Yksikkö toimi entisessä Suojeluskuntatalossa Pohjoisella Hesperiankadulla, mutta muutti lukuvuoden 2009–2010 alussa muun laitoksen mukana Snellmaninkadulle. Vuoden 2010 yliopistolakiuudistuksessa tutkimusyksikkö lakkasi itsenäisenä hallinnollisena yksikkönä ja toimii nykyisin tutkimusverkostona.
Uusi rakennus
Soc&kom sai vuonna 2009 uudet toimitilat Kruununhaasta, kun Snellmaninkadun ja Yrjö-Koskisen kadun kulmaan valmistui Juha Leiviskän ja Jari Heikkisen suunnittelema rakennus. Talo on muurattu kermanvalkoisista käsin lyödyistä Ylivieskan tiilitehtaan tiilistä. Rakennuksen olemusta yhdistävät läheiseen Metsätaloon Snellmaninkadun julkisivun pystysuorat ikkuna-aukot. Sitä muistuttaa hengeltään Leiviskän suunnittelema Kulttuuritalo Sandels. Yrjö-Koskisen kadun puolella rakennuksessa on hiven keskiaikaista tunnelmaa. Kriitikko kuvaa rakennuksen pihanpuoleista julkisivua musikaaliseksi huipennukseksi. Se laskeutuu asteittain kohti pihan patiota.
Suomen Big Band -mestaruuskilpailu
Suomen Big Band -mestaruuskilpailu pidetään joka toinen vuosi. Järjestäjinä ovat Suomen Big Band -yhdistys ja Imatra Big Band Festival. Välivuosina järjestetään big band -sävellyskilpailu.
Kilpailu on avoin kaikille Suomessa toimiville big bandeille. Edellytyksenä kilpailuun osallistumiselle on se, että orkesteri toimii vakituisesti eikä ole kilpailua varten koottu.
Voittajat
Kilpailussa oli kaikille avoimen kilpailun (alla "senior-sarja") rinnalla vuosina 1984–1998 myös junior-sarja, johon osallistuvien orkestereiden soittajista suurimman osan oli oltava alle 25-vuotiaita.
Suomen Big Band -mestaruuskilpailun voittajat ovat olleet:
Långnäs (Lumparland)
thumb|250px|Långnäsin satama
Långnäs on niemi ja satama Lumparlandin itäisellä rannalla Ahvenanmaalla. Långnäsistä on noin 30 kilometriä Maarianhaminaan ja muutama kilometri Klemetsbyhyn.
Långnäsin satama
Långnäsin satamasta kulkee Ålandstrafikenin yhteysaluksia Kumlingeen ja Paraisten Galtbyhyn Kökarin kautta. Lisäksi sieltä on yhteys Naantaliin rahtilautta Fjärdvägenillä. Lauttasatama rakennettiin 1960-luvun puolessavälissä, jolloin sen pääasiallinen käyttäjä maakuntalauttojen ohella oli Siljavarustamo (nyk. Silja Line). Satamasta vastaa Långnäs Hamn Ab.
Tax-free-myynnin loputtua vuonna 1999 EU-jäsenmaiden välisessä liikenteessä rakennettiin Långnäsiin uusi terminaali matkustaja-autolautoille. Uudesta terminaalista on öisin Silja Linen ja Viking Linen autolauttayhteys Turkuun ja Tukholmaan. Tämän lisäksi Finnlinesin Naantalista Kapellskäriin kulkevat alukset pysähtyvät molempiin suuntiin matkatessaan Långnäsissä iltapäivisin ja öisin. Kun ruotsinlaivat käyvät reittimatkallaan Ahvenanmaalla, laivoissa voidaan edelleen myydä tuotteita verovapaasti.
Onnettomuudet
Turun–Tukholman vuorolaivareitillä olleet matkustaja-alukset Ilmatar ja Botnia törmäsivät Långnäsin sataman edustalla 28. marraskuuta 1968. Onnettomuudessa sai surmansa kuusi ihmistä ja siitä aiheutui liki 700 000 markan vahingot. Näkyvyys oli onnettomuushetkellä sakean sumun vuoksi erittäin huono.
Viktor Gorbatko
Elämäkerta
Hän kävi keskikoulun ja astui asepalvelukseen. Vuodet 1952–1956 hän oli sotilaslentokoulutuksessa. Sen jälkeen hän palveli Neuvostoliiton ilmavoimissa opiskellen eteenpäin.
Vostok ja Voshod
Maaliskuussa 1960 Gorbatko ja 19 muuta sotilaslentäjää valittiin Neuvostoliiton ensimmäiseen kosmonauttiryhmään. Hän ei kuitenkaan päätyneet ensimmäisten kuuden joukkoon, jotka lensivät ensimmäisinä. Näissä missioissa hän toimi lennonjohdossa ja kuului varamiehistöihin, muttei lentänyt avaruuteen.
Sojuz
thumb|250px|[[Sojuz 7:n miehistö. Gorbatko oikealla.]] Syksyllä 1965 Gorbatko valikoitui Sojuz-lentäjien joukkoon saaden koulutusta kaavailtua Kuu-lentoa varten. Elokuussa 1967 hänellä havaittiin sydänongelmia, mutta ne ilmeisesti eivät olleet fyysistä alkuperää.
Gorbatko lensi seuraavat lennot
Hän vietti kaikkiaan 31 vuorokautta avaruudessa. 15. joulukuuta 1968 Gorbatko sai diplomin Zukovskin testilentäjäkoulusta.
Saljut ja Interkosmos
7. helmikuuta 1977 Gorbatko lensi Sojuz 24 -aluksella Saljut 5-avaruusasemalle 18 päivän lennon.
2. heinäkuuta 1980 hän lensi Sojuz 37 -avaruusaluksella Saljut 6-avaruusasemalle.
Muuta
Hän erosi palveluksesta 28. elokuuta 1982 ryhtyen urheilukomitean johtajaksi. Myöhemmin hän toimi professorina Ilmavoimien akatemiassa, Moskovassa.
Gorbatko oli naimisissa ja perheessä oli kaksi tytärtä.
Polióchni
Polióchni (usein myös Poliochne tai Poliokhne) on neoliittisen ja helladisen kulttuurin aikaisen esihistoriallisen asutuksen arkeologinen kohde Límnoksen saarella Kreikassa. Paikka oli asuttuna noin 3700–1400 eaa., ja se on koko Euroopan varhaisin kaupunkimainen asutus. Arkeologinen kohde sijaitsee lähellä nykyistä Polióchnin kylää, josta kohde on saanut nimensä. Sen muinaista nimeä ei tunneta.
Historia
Polióchnin paikka asutettiin myöhäisellä neoliittisella kaudella noin 3700 eaa. Varhaisella helladisella pronssikaudella Polióchnista kehittyi yksi varhaisia suuria kaupunkikeskuksia ja koko Euroopan ensimmäinen kaupungiksi luettavissa oleva asutus. Sitä vastaavia saman ajan asutuksia samoilla seuduilla olivat muun muassa Troija ja Liman Tepe Vähä-Aasian rannikolla sekä Emporeiós Chíoksella.
pienoiskuva|vasen|220px|Pienoismalli Polióchnin esihistoriallisesta asutuksesta. pienoiskuva|vasen|220px|Polióchnin ”[[buleuterionin” rauniot siniseltä kaudelta n. 3200–2700 eaa.]] Asutuspaikan historia jaetaan kausiin arkeologian kautta tunnistettujen rakennusvaiheiden mukaan. Kaudet on paitsi numeroitu myös nimetty rakennusten värisävyjen mukaan, ja ne ovat:
Neoliittisen eli mustan kauden asutus oli vielä pieni. Asutus kasvoi pronssikaudella, ja kehittyi ajankohtaan nähden suureksi kaupungiksi siniseltä keltaiselle kaudelle tultaessa. Sinisen kauden asutus syntyi todennäköisesti jo ennen Troija I:stä. Sen aikana kaupungissa oli noin 800– asukasta. Vihreällä kaudella kaupunki saavutti huippunsa ja sen väkiluku oli noin. Punaisella kaudella väkiluku väheni.
Polióchnin asukkaat harjoittivat maanviljelystä, kalastusta, tekstiilien tuotantoa ja erilaisten työkalujen valmistusta. Kaupunki kukoisti kaupan ansiosta. Sen sijainti oli edullinen Vähä-Aasian rannikon ja Egeanmeren saariston välissä, ja sillä oli hyvä satamapaikka ja ympärillä viljavaa maata. Kaupungilla oli laajat kauppayhteydet Pohjoisen Egean saarille, Kykladeille, Vähä-Aasian rannikolle sekä Manner-Kreikkaan.
Kreikkalaisessa mytologiassa Límnos eli antiikin Lemnos oli amatsonien kotiseutua. Tätä on joskus pidetty viitteenä siitä, että saaren muinainen, esihistoriallinen kulttuuri olisi ollut matriarkaalinen. Arkeologiassa tätä tukee mahdollisesti se seikka, että asutuksen talot vaikuttavat olevan tasa-arvoisia keskenään, mikä saattaa viitata yhteiskuntaluokkien puuttumiseen.
Kaupunki tuhoutui maanjäristyksessä keltaisen kauden lopulla vuonna 2100 eaa., jonka jälkeen se hylättiin lähes kokonaan. Ruskealla ja violetilla kaudella paikalla on kuitenkin ilmeisesti ollut jonkinlaista vähäistä asutusta.
Paikka oli hylättynä myöhäiseltä pronssikaudelta aina keskiajalle saakka. Alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuosina 1931–1936 Alessandro Della Setan johdolla. Lisää kaivauksia suoritettiin vuosina 1951–1956 Luigi Bernabò-Brean johdolla. Vuodesta 1986 lähtien kaivauksia jatkettiin Santo Tinen johdolla, ja samalla alueella suoritettiin kunnostustöitä.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|220px|Keskusviljavaraston rauniot siniseltä kaudelta n. 3200–2700 eaa. pienoiskuva|220px|Viemäröintiä keltaiselta kaudelta n. 2200–2100 eaa. pienoiskuva|220px|Kultaisia kaulakoruja Polióchnista, n. 2500–2300 eaa. [[Kansallinen arkeologinen museo (Ateena)|Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.]]