cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meri Kuusisto
Kuusiston esikoisromaani on vuonna 2014 julkaistu Amerikkalainen, jonka käsikirjoituksella Kuusisto sijoittui toiseksi Otavan järjestämässä Pentti Saarikoski -kirjoituskilpailussa. Kirjan päähenkilö Susette löytää pesulasta amerikkalaisen jalkapallon ja roskalavalta lastenrattaat. Susette nimeää pallon Amerikkalaiseksi ja ryhtyy kulkemaan kaupungin kaduilla työnnellen palloa rattaissa. Toinen päähenkilö Hermanni puolestaan ei viihdy katutasossa. Hänen ahdistuksensa helpottaa, kun hän kiipeää Ison Roobertinkadun korkeimman talon katolle.
Carolina Garcia-Aguilera
Carolina Garcia-Aguilera (s. 1949 Havanna) on kuubalaissyntyinen rikoskirjailija, joka muutti perheineen Yhdysvaltoihin vuonna 1959.
Garcia-Aguileran tuotannosta on suomennettu kaksi miamilaisesta naisetsivä Lupe Solanosta kertovaa rikosromaania: Kuumat vedet ja Kuuma häpeä.
Sarov
Sarov on suljettu kaupunki ja tiedekaupunki Nižni Novgorodin alueen etelärajalla Venäjällä, runsas 60 kilometriä Arzamasista lounaaseen. Sen nimi oli Arzamas-16 (Арзама́с-16) vuosina 1946–1991 ja Kremljov (Кремлёв) vuosina 1991–1995.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 92 047 henkeä.
Sarov on yksi Venäjän tiedekaupungeista (naukograd). Kaupungin tärkein työnantaja on Venäjän liittovaltion ydintutkimuskeskus VNIIEF(РФЯЦ-ВНИИЭФ — Российский федеральный ядерный центр, Всероссийский научно-исследовательский институт экспериментальной физики, RFJaTs - VNIIEF, Rossijski federalnyi jadernyi tsentr, Vserossijski nautšno-issledovateleski institut eksperimentalnoi fiziki)
Historia
thumb|left|250px|Sarovin luostarin [[Uspenskin katedraali (täsmennyssivu)|Uspenskin katedraali (1910)]] thumb|left|250px|[[Tsar-Bomba|Tsar-bomban malli Sarovin atomipommimuseossa.]] Sarovissa on ollut mordvalaista asutusta jo 1100–1200-luvuilla. Vuonna 1298 sen valloittivat tataarit.
Kaupunki sai nimensä Sarovkajoen varrella olevan Sarovin luostarin mukaan. Vuonna 1664 munkki Feodosi asettui vuorille. Ensimmäinen kirkko rakennettiin 1706. Pyhittäjä Serafim Sarovilainen asui Sarovissa 1778–1833. Vuonna 1903 keisari Nikolai II perheineen vieraili luostarissa. Tuolloin siellä oli yhdeksän kirkkoa ja noin 320 munkkia. Luostari suljettiin 1923 ja toisen maailmansodan aikaan siellä oli tehdas, jossa rakennettiin BM-13 "Katjuša"-raketinheittimiä.
Vuonna 1946 Saroviin perustettiin kokeellisen fysiikan keskus VNIIEF. Sarov oli ydinaseteollisuuden keskus ja suljettu kaupunki. Se sai aluksi salanimen Arzamas-60, koska se oli 60 km Arzamasista. Myöhemmin nimi muutettiin muotoon Arzamas-16 ja kaupunki poistettiin kartoilta. Arzamas-16 sai kaupunginoikeudet 1954. Suuren osan kaupungista rakensivat saksalaiset sotavangit.
Nykyisin siellä sijaitsee atomipommimuseo. Kaupunki otti vuonna 1993 ystävyyskaupungikseen yhdysvaltalaisen Los Alamosin.
Unni Lindell
thumb|Unni Lindell Unni Lindell (s. 3. huhtikuuta 1957 Oslo) on norjalainen kirjailija. Hänet tunnetaan ensisijaisesti rikoskirjailijana, mutta hän on julkaissut myös runouttautta sekä lasten- ja nuortenkirjallisuutta.
Lindell opiskeli Oslon yliopistossa ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon aineenaan ranskan kieli. Ennen kirjailijanuralle omistautumista hän työskenteli muutaman vuoden ajan journalismin parissa.
Lindell on julkaissut suositun rikosromaanisarjan komisario Cato Isaksenista. Hänen tuotantoaan on käännetty useille kielille, myös suomeksi. Cato Isaksen -sarjan rikosromaaneista suomeksi on käännetty Käärmeenkantaja, Unenvartija, Suruvaippa, Yösisko, Orkesterimonttu, Hunajasyötti, Mörkömies ja Sokerivalhe.
Valkeajärvi (Kokemäki)
Valkeajärvi on Satakunnassa Kokemäellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Karhiniemen alueeseen.
Maantietoa
Soikean muotoisen lammen halkaisija on 90 metriä. Se sijaitsee keskellä Vehkasuota Kyttälän ja Kauvatsanjoen välisellä ylängöllä ja sen ranta on soista metsää tai avosuota. Suon laitaan johtaa Kauvatsantieltä metsäautotie.
Luontoarvoja
Lammen ympäri suunnitellaan luontopolkua, joka on osittain toteutettu pitkospuilla. Polun varteen rakennetaan taukopaikalle laavu, nuotiopaikka ja käymälä. Polku on lyhyt ja sen kohderyhmänä onkin lapsiperheet. Polku toteutetaan vuoden 2022 aikana.
Tuorlan observatorio
Tuorlan observatorio on Turun yliopiston fysiikan ja tähtitieteen laitoksen tähtitieteen tutkimusyksikkö. Se sijaitsi alun perin Kaarinan Tuorlassa, noin 12 kilometrin päässä Turusta. Observatorion yksikössä työskentelee tai opiskelee noin 40 tutkijaa ja opiskelijaa.
Vanhan observatorion alueella toimii Opteon Oy, joka on yksi maailman johtavista erikoisoptiikan hiojista. Vanhan observatorion alueella toimii myös Tuorlan planetaario.
Historiaa
Professori Yrjö Väisälä perusti observatorion vuonna 1952 korvaamaan valosaasteesta kärsineen vanhan Iso-Heikkilän tähtitornin, joka on nykyisin harrastajakäytössä. Väisälä myös toimi observatorion johtajana kuolemaansa eli vuoteen 1971 saakka.
Observatorion rakennustyöt aloitettiin vuonna 1952, ja sen vanhimmat osat valmistuivat vuonna 1957. Väisälän johdolla muun muassa rakennettiin geodeettisen kolmiomittausverkosto etäisyysmittauksiin, mitattiin Maan akselin liikkeitä zeniitti-teleskoopilla sekä havainnoitiin pikkuplaneettoja ja komeettoja ja niiden ratoja. Väisälän väitetään tuotteliaimpina vuosina havainneen yhdessä myöhemmin tähtitieteen professoriksi nimitetyn Liisi Oterman kanssa enemmän pikkuplaneettoja kuin maailman kaikki muut observatoriot yhteensä.
Väisälän jälkeen observatorion johtajana toimi Liisi Oterma. Hänen aikanaan Tuorlaan muun muassa pystytettiin 60 senttimetrin peiliteleskooppi. Observatorion hallinnollinen asema on vaihdellut vuosien myötä, mutta käytännössä se on tähtitieteen professorin johdolla toimiva Turun yliopiston yksikkö. Tällä hetkellä observatorio on toinen fysiikan ja tähtitieteen laitoksen kahdesta osastosta. Tähtitieteen professorin ollessa pitkään poissa observatorion asioista vastaamaan on määräajaksi nimetty myös muita henkilöitä, muun muassa Pekka Teerikorpi, Seppo Mikkola, Chris Flynn, Esko Valtaoja ja Harry Lehto.
Dosentti Vilppu Piirola toimi tähtitieteen professorina vuodesta 1978 vuoteen 1980. Hänen aikanaan observatorion uudeksi tutkimusalueeksi lisättiin tähtien polarisaatio.
Professori Mauri Valtosesta tuli tähtitieteen professori vuonna 1980. Hänen aikanaan aktiivisista galakseista tuli eräs observatorion päätutkimusalueista. Observatorio ryhtyi harjoittamaan radiotähtitiedettä aiemman optisen tähtitieteen lisäksi käyttäen Metsähovin radiotutkimusaseman 14-m antennia. Tuorlan observatorio osallistui aktiivisesti yhteispohjoismaisen 2.5-m NOT-teleskoopin valmistukseen muun muassa valmistamalla sen optiikan Tapio Korhosen johdolla. Tuorlan observatorio toimi myös jonkin aikaa NOT-organisaation päämajana Vilppu Piirolan johtajakaudella. Observatorioon perustettiin erillinen NOT-tutkimusryhmä koordinoimaan NOT-teleskoopin käyttöä valtakunnallisesti. Henkilökunnan kasvusta johtuen observatorion työtiloja laajennettiin vuosina 1989 ja 2002 kahdella uudella lisärakennuksella.
Esko Valtaoja nimitettiin avaruustähtitieteen professoriksi vuonna 2002. Hänen johdollaan on Tuorlan observatorion tutkimuskenttää laajennettu avaruudessa tehtävään tähtitieteeseen ja astrofysiikkaan.
Juri Poutanen aloitti työn tähtitieteen professorina vuoden 2014 alussa. Hän toimii myös observatorion johtajana.
Vuoden 2010 alussa Tuorlan observatoriolla aloitti toimintansa Suomen ESO-keskus. Se on neljän yliopiston, Aalto-yliopiston, Helsingin yliopiston, Oulun yliopiston ja Turun yliopiston yhteinen tutkimuslaitos, joka edistää Euroopan eteläisen observatorion (ESO) tutkimuslaitteilla tehtävää tutkimusta Suomessa. ESO-keskuksen johtajana toimii tällä hetkellä Jari Kotilainen.
Huhtikuussa 2018 Tuorlan observatorion ja ESO-keskuksen henkilökunta siirrettiin Turun yliopiston kampukselle, fysiikan ja tähtitieteen laitokselle Quantum-rakennukseen. Heti sen jälkeen observatorion rakennuksia alettiin remontoida Tiedekeskus Tuorlan käyttöön, mutta maaliskuussa 2019 Turun yliopisto ilmoitti luopuvansa observatorion tiloista, koska tiedekeskus siirretään muualle. Planetaarion toimintaa Tuorlassa jatkaa Avaruuspuisto Väisälä.
Tutkimusalat
Tuorlan observatoriossa tutkittavia aihepiirejä:
Aiheesta muualla
60.41583°N, 22.445°W
Sege å
Sege å on Ruotsissa Skånen läänissä virtaava 53 kilometriä pitkä joki, joka kuuluu Sege ån vesistössä sen 58 kilometriä pitkään pääuomaan. Joen valuma-alueen pinta-ala on 334 neliökilometriä ja se laskee Itämeren Juutinraumaan Malmön pohjoisosassa satama-alueella Malmön pohjoisrajalla.
Joen kulku
Vesistön pääuoma muodostuu Börringesjönistä alaspäin Sege åsta. Yläjuoksulla on enää oja Fjällfotasjöniin Klostervikenin kautta.
Hakosilta
Hakosilta on Hollolan eteläinen kylä Herralan lähellä, josta alkaa Lahden oikorata Hakosillan vaihteen kohdalta. Hollolaan suunniteltu Nostavan logistiikkakeskus sijaitsisi perustetuksi tultuaan Hakosillan alueella.
Hakosillan poikki kulkevat Lahden oikorata ja samalla Riihimäki–Lahti-rata, jossa ne yhtyvät Lahden rautatieasemalle vievään rataosuuteen. Hakosilta on maaseutumaista aluetta ja kylän palvelut ovat keskittyneet Herralaan ja Nostavaan.
Jokikumpu
Alueella on Jokikumpu-niminen matkailupaikka, jossa on lampia. Piehenköllä ja kosteahkolla metsäisellä alueella on havaittu jopa yli 20 lintulajia.
Hiljaisuuden huone
Jokikummusta länteenpäin johtavan hiekkapäällysteisen tien pohjoispuolella mäellä on yksityinen puurakenteinen kappelia muistuttava Hiljaisuuden huone Koskimyllyntie 300:ssa. Hiljaisuuden huone on satunnaisesti auki ja siellä yleensä yhteislauletaan virsiä. Hiljaisuuden huoneen vihki käyttöön 2006 Jukka Kuoppamäki, mutta se ei ole Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnan kirkkorakennus.
Bekkerin numerointi
pienoiskuva|upright|Aristoteleen koottujen teosten nimilehti August Immanuel Bekkerin vuoden 1837 painoksesta. Bekkerin numerointia käytetään viitatessa Aristoteleen säilyneiden teosten tekstikohtiin. Numerointi on nimetty klassisten kielten filologin August Immanuel Bekkerin (1785–1871) mukaan, ja se on peräisin Bekkerin toimittamasta Preussin tiedeakatemian Aristoteleen teosten kootusta painoksesta vuodelta 1837.
Bekkerin numeroissa on kussakin:
Esimerkiksi Aristoteleen Nikomakhoksen etiikan alku on numeroltaan 1094a1, joka viittaa Bekkerin edition kreikankielisen tekstin sivuun 1094, ensimmäiseen sarakkeeseen, riville 1.
Kaikki nykyaikaiset Aristoteleen teosten editiot, jotka on tarkoitettu tieteelliseen käyttöön, sisältävät Bekkerin numeroinnin normaalien sivunumeroiden lisäksi. Numerointi on yleensä merkitty sivujen marginaaliin. Aristoteleesta kirjoittavat tutkijat käyttävät Bekkerin numeroita viittauksissa, jotta muiden tutkijoiden ei tarvitse käyttää samaa editiota tai käännöstä kuin alkuperäinen kirjoittaja.
Kaikilla Aristoteleen säilyneillä teoksilla ei kuitenkaan ole Bekkerin numeroita. Merkittävimpänä Ateenan valtiomuoto, joka löydettiin vasta vuonna 1890, oli luonnollisesti tuntematon Bekkerille, eikä sillä näin ole numeroa. Vaikka Bekkerin numerointi on yleisin tapa Aristoteleen teoksiin viitatessa, erityisesti katoliset tai tomistiset oppineet käyttävät usein keskiaikaista tapaa, jossa kirjojen osiin viitataan teoksen nimellä sekä kirjan, luvun ja lauseen numerolla.
Kaikki teokset eivät ole Aristoteleen aitoja teoksia. Epäaidot tai sellaisiksi epäillyt teokset on merkitty luettelossa asteriskilla (*).
Uusiutuva energia Kiinassa
thumb|300px|Tuulipuisto Xinjiang, Kiina Uusiutuvaa energiaa Kiinassa on 52 GW 2006. (42 GW 2005), ilman suurta vesivoimaa.
Se jakautui vuonna 2006 seuraavasti: tuulivoima 2,6 GW, biomassavoima 2 GW ja pieni vesivoima 47 GW. Kiinassa luokitellaan pieneksi vesivoimaksi alle 50 MW voimalat, Brasiliassa alle 30 MW voimalat ja muualla alle 10 MW voimalat.
Energia Kiinassa
Kiinan sähkönkulutukseksi on arvioitu 1000 GW (2020). Kiinan energiankulutus kasvoi 50 % 2000–2004, mikä teki Kiinasta maailman toiseksi suurimman energiankäyttäjän ja kolmanneksi suurimman öljyntuojan. BKT nousee 8,5 % vuosittain. Kiinalla on kolme kriittistä haastetta: hiiliriippuvuus, öljyvarojen puute ja vakavat ympäristöongelmat. Kiinassa on myös geotermisen energian ja merivoimapotentiaalia (marine power).
Tavoitteet
Tavoite on 60 GW (2010) ja 121 GW (2020). 60 GW vastaa noin 10 % Kiinan sähkökapasiteetista. Vuonna 2020 Kiinan uusiutuvan energian määräksi ennustetaan 20 000 PJ/vuodessa ja 17 % kokonaisenergiasta.
Uusiutuvan energian laki (Renewable Energy Law, feed-in-law) tuli voimaan 1.1.2006. Kiina on luonut useita instituutioita tavoitteiden toteuttamiseksi. Syyskuussa 2007 laaditun Kiinan uusiutuvan energian kehityssuunnitelman tavoite on 15 % uusiutuvaa energiaa primaarienergiasta (2020), ja sektorikohtaisesti 300 GW vesivoimaa, 30 GW tuulivoimaa, 30 GW biomassaa ja 1,8 GW aurinkokennoja (PV). Tavoite tarkoittaa uusiutuvan energian kapasiteetin kolminkertaistamista.
Uusiutuvan sähkön osuutta (ilman vesivoimaa) on tavoite nostaa 1%:sta (2010) 3 %:iin (2020). Yli 5 GW:n kapasiteetin energiatuottajilla on uusiutuvan energian tuotantovelvoite (ilman vesivoimaa) 3 % (2010) ja 8 % (2020). Investoinnit uusiutuvaan energiaan olivat $12 miljardia 2007 ja $7 ($6) 2005 (2004). Kiinan sähkökapasiteetti oli 510 GW (2005). Osa kiinalaisista elää sähköverkon ulottumattomissa.
Aurinkolämmitys ja lämmin vesi
Aurinkolämmityksessä on aurinkokerääjä lämmön talteenottoon, neste lämmön siirtämiseen käyttökohteeseen ja varaaja lämmön käyttöä varten myöhemmin. Aurinkolämpöä käytetään kotitalousveden lämmitykseen, huoneistojen lämmittämiseen ja jäähdyttämiseen ja uima-altaiden veden lämmitykseen. Kiinassa on 64,5 % maailman aurinkolämmityksestä (2006). Siitä saatiin 68 GWth pinta-alalla 97 milj. m2 (2006). Määrä kasvoi 35 % 14 GWth pinta-alalla 20 milj. m2 (2006). Kiinan aurinkolämmityksestä 95 % tuottaa vain lämmintä vettä. Itävallassa, Saksassa ja Ruotsissa yli 50 % järjestelmistä lämmittävät myös huonetilaa. Kiinan aurinkokeräinten hinta-arvio on 210 $/m2 ja Euroopan 800 $/m2. Kiinan aurinkokerääjien tavoite on 150 milj. m2 (2010) ja 300 milj. m2 (2020). Tekniikka on IEA:n mukaan taloudellisesti kannattavaa.
Aurinkosähkö
Vuonna 2007 (2006) maailman aurinkokennojen (PV) tuotantokapasiteetti oli 3 800 MW (2 500 MW). Kiinan aurinkokennojen tuotanto oli 370 MW (2006), josta Kiinaan asennettiin 200 MW. Kiinan PV tuotanto on kasvanut nopeasti. Suurin osa siitä menee vientiin. Solar Millennium (Saksa) kehittää kiinalaisyritysten kanssa 200 MW:n keskittävää aurinkovoimalaa Mongoliaan (2012). Kiinan tavoite on 1 000 MW keskittävää aurinkovoimaa (2020).
Biomassa
Biomassalla tuotettiin 2 GW (2005). Tavoite on 30 GW (2020).
Liikennepolttoaineet
Kiina on kolmas maailman bioetanolin tuotannossa. Kiinassa on 17 (12) miljoonaa biokaasun käyttäjää 2005 (2004). Bioplttoaineita tuotettiin miljardi litraa (2006). Yhdeksässä provinssissa on E10 velvoite. Kiinan biopolttoaineiden tavoite on 13 mrd litraa etanolia ja 2,3 mrd litraa biodieseliä (2020).
Tuulivoima
Kiinan tuulivoimakapasiteetti on 6050 MW (2007) ja 2605 MW (2006). Kapasiteetissa Kiina on viides Saksan, USA:n, Espanjan ja Intian jälkeen (2007). Kiinan tuulivoimapotentiaali on maalla 250 GW ja merellä 750 GW. Ensimmäinen kiinalainen tuulipuisto perustettiin vuonna 1986. Suurin osa tuulivoimaprojekteista on köyhillä syrjäisillä seuduilla, jossa ne hyödyttävät paikallista taloutta. Kiinan tavoite on 5 GW (2010) ja 30 GW tuulivoimaa (2020). 30 GW on vain pieni osa arvioidusta 1000 GW:n sähkönkulutuksesta vuonna 2020. Kiinan odotetaan ylittävän tavoitteensa 24 GW:lla (2020).
Kiinan tuulivoimayhdistys ennustaa Kiinaan 22 GW tuulivoimaa vuonna 2010. BTM Consult ennustaa Kiinaan 37,3 GW tuulivoimaa vuoden 2012 lopussa. Alueittain tuulivoimaa oli eniten vuonna 2007 sisä Mongoliassa (1563 MW). Ulkomaiset yritykset Vestas, Gamesa, Suzlon, Acciona ja GE Energy perustivat Kiinaan tuulivoiman tuotantotehtaan 2005. Vuonna 2005 perustettiin kaksi uutta kiinalaista turbiinien valmistajaa: Harbin Electric Machinery ja Dongfang Steam Turbine Works. Yhteensä neljä kiinalaista valmistajaa vastasi 29 %:sta Kiinan uusista asennuksista (2005).
Vesivoima
Kiina on johtava pienessä vesivoimassa maailmassa ja suuressa vesivoimassa toinen USA:n jälkeen (2005). Suurta vesivoimaa oli 80 GW (2005) ja pientä vesivoimaa 38,5 GW (2005). Kiina lisäsi 7 GW vesivoimaa 2005. Uuteen vesivoimaan investoitiin $10 miljardia (2005). Rakennettu vesivoima 120 GW (2005) on 25 % kapasiteetista. Vesivoiman tavoite on 300 GW (2020).
Kiinan joissa on 28 000 patoa, eniten maailmassa. Kiina aikoo kaksinkertaistaa energiakapasiteetin 2020 mennessä. Unescon maailmanperintökohteeksi listatulle Kolmen joen alueelle on suunniteltu kymmeniä patoja. Osa hankkeista on nyt keskeytetty. Patohankkeiden takana on yleensä yksi viidestä valtion voimayhtiöstä.
Suomi on suurin patohankkeiden rahoittaja Mekongilla. Suomi lupasi 1 mrd. € vuonna 2007. Toistaiseksi ainoa toinen rahoittaja on Japani. Suomen rahoitusta arvostelevat alueelliset ja kansalliset järjestöt, joiden mielestä patoaminen pitäisi lopettaa.
Suuria valmiita vesivoimaloita:
Suurimmat rakenteilla olevat vesivoimalat ovat :
Kiinan patohankkeet ulkomaille
Kiinasta on nopeasti tullut ahkerin patojen rahoittaja maailmassa. Kiinalaisia projekteja on monissa maissa: Aasiassa, Lähi-idässä, Afrikassa, ja Väli-Amerikassa. Kiinassa toimii puolet maailman suurista vesivoimaloista. International Rivers-järjestön mukaan Kiinalla on 195 patohanketta maailmassa. Maailmanpankki, joka on tähän mennessä maailman suurin padonrakentaja, osallistui 500 padon rakentamiseen 50 vuoden aikana. Koska hankkeet ovat kiistanalaisia, länsimaiset rahoittajat ovat vetäytyneet monista patohankkeista. Projekteihin sisältyy Merowen jättipato Sudanissa, 16 voimalaa Myanmarissa ja hankkeita Uzbekistanissa. Ulkomaisia patohankkeita tekee etenkin valtionyhtiö Sinohydro, jolla on 23 tytäryhtiötä. Rahoittaja on valtion China EXIM –pankki.
Carved in Stone (Vince Neilin albumi)
Carved in Stone on Mötley Crüen laulajana maineeseen nousseen laulaja Vince Neilin sooloalbumi joka ilmestyi 1995. Neilin ensimmäisen soololevyn Exposedin oltua tyylillisesti lähellä Crüen kahta viimeisintä albumia, Carved In Stone on äänimaisemaltaan kaukana tästä. Sanoitukset ovat tummempia ja pohdiskelevampia, kappaleet ovat hitaampia ja glam metal -ilottelun tilalla on industrial- sekä grunge-vaikutteita. Levyn yhdeksäs kappale on uusi versio Iggy Popin ja David Bowien klassisesta sävellyksestä ”Lust for Life”. Vince Neil omisti albumin kuolleelle ystävälleen Charlie Minorille.
Sound of R.E.L.S. (albumi)
Sound of R.E.L.S. on Sound of R.E.L.S. -yhtyeen debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 1995.
Albumi sisältää muun muassa yhtyeen ensimmäisen vuonna 1994 julkaistun singlen "Love Is The Powa!" sekä Steve Kekanan takavuosien hitin "Raising My Family" -coverversion, joka nousikin yhtyeen tunnetuimmaksi kappaleeksi.
Albumi pysyi Suomen virallisella listalla 20 viikkoa, paras sijoitus oli viikolla 45/1995 6. sija.
Wembley Parkin metroasema
Wembley Parkin metroasema on Lontoon metron asema Brentin alueella Luoteis-Lontoossa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Asema on lähin metroyhteys Wembleyn stadionille ja Wembley Arenalle. Asema sijaitsee matkakortin maksualueella 4.
Freedom (Lapkon albumi)
Freedom on Lapkon kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 27. helmikuuta 2015. Se debytoi Suomen virallisen listan kolmannella sijalla, ja pysyi listalla yhteensä kuusi viikkoa.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Rumban Kimmo K. Koskinen piti albumia hyvin intensiivisenä, jolla keskitytään olennaiseen, ja sanoi sen olevan yhtenäisen kokonaisuuden sijaan kuin singlekokoelma, jolla energiset kappaleet kilpailevat keskenään. Soundin Ville Sorvali piti albumia parhaimmillaan tähtiä hipovana, vaikka kokikin sen muistuttavan ensikuulemalta sisällöttömän amerikkalaisen teinidraamasarjan soundtrackia.
Rekottilan kalliomaalaus
Rekottilan kalliomaalaus sijaitsee Rekottilan linnavuorella Paimiossa Varsinais-Suomessa. Maalauksesta erottuu vain punaväriläiskiä, joten se voi olla muukin kuin pyyntiväestön kalliomaalaus. Mäki on toiminut keskiajalla pakolinnana ja lähistöllä on pronssikautisia hautaröykkiöitä eli hiidenkiukaita. Maalaus löydettiin vuonna 1989 inventoinnin yhteydessä.
Berlin Station
Berlin Station on yhdysvaltalainen draamasarja, jonka on luonut Olen Steinhauer. Sarjan kymmenjaksoinen ensimmäinen tuotantokausi alkoi Epix-kanavalla Yhdysvalloissa 16. lokakuuta 2016. Sarjaa jatkettiin marraskuussa 2016 toiselle tuotantokaudelle, jonka esittäminen alkoi 15. lokakuuta 2017. Kolmas tuotantokausi esitettiin 2. joulukuuta 2018 – 17. helmikuuta 2019, ja jäi sarjan viimeiseksi.
Rekottilan kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Kallio pistää esille saarekkeena peltoaukealla, mistä Sauvonjoki saa alkuuna Vainionojana. Paikka sijaitsee 700 metriä Turku-Helsinki moottoritiestä pohjoiseen ja Turku-Helsinki rautatiestä 300 metriä etelään. Paimio on kalliomaalaukselle erikoinen paikkakunta, sillä rannikon tuntumasta ei tunneta kovinkaan monta maalausta.
Miss Black America
pienoiskuva|Vuoden 1977 voittaja Claire Ford.Miss Black America on yhdysvaltalainen afroamerikkalaisille naisille tarkoitettu kauneuskilpailu.
Kilpailun kehitti J. Morris Anderson 17. elokuuta 1968 vastalauseena tummaihoisten osanottajien puuttumiselle Miss America -kilpailusta. Aluksi kilpailu järjestettiin vain paikallisena Philadelphian lähialueilla, mutta vuonna 1969 New Yorkin Madison Square Gardenissa järjestettyyn loppukilpailuun osallistui kilpailijoita jo 42 osavaltiosta.
Ford Thunderbird (1958)
Ford Thunderbird -henkilöautomallin toinen, nelipaikkainen sukupolvi syntyi, kun alkuperäisen Thunderbirdin myyntimäärän katsottiin olevan edelleen liian pieni kaksipaikkaisuuden takia. Nelipaikkainen auto suunniteltiin itsekantavalla korirakenteella, jotta saatiin mahdollisimman suuret sisätilat ulkomitoiltaan pieneen autoon. Autot rakennettiin uudessa Lincoln-merkille suunnitellussa tehtaassa Michiganin Wixomissa, koska myös uudet Lincoln-mallit hyödynsivät uutta itsekantavaa korirakennetta. Thunderbirdia valmistettiin ensimmäisenä mallivuonna 37 892 kappaletta, joka oli puolet enemmän kuin edellisen version vuotuinen tuotantomäärä, vaikka uuden version ensimmäinen tuotantovuosi oli vain yhdeksän kuukauden mittainen.
Tekniikka
Vakiovaihteistona vuoden 1958 Thunderbirdissä oli kolmivaihteinen manuaali, mutta lisävarusteena saatavissa olivat myös ylivaihteella varustettu versio sekä Cruise-O-Matic, kolmiportainen kaksialueinen automaattivaihteisto, joka oli auton ostajien keskuudessa ylivoimaisesti suosituin valinta.
Edessä on erillisjousitus kierrejousin ja epätavallisen pitkin A-varsin. Takana on jäykkä akseli kierrejousin tuettuna. Jarruina edessä ja takana on rumpujarrut.
Kehitys
vasen|pienoiskuva|Ford Thunderbird 1960 Vuonna 1959 keulan, perän ja sivujen koristelua muutettiin, saataville tuli myös nahkasisustus. Takajousitusta uudistettiin ja kierrejousien tilalle tuli lehtijouset, uudeksi moottorivaihtoehdoksi tuli seitsemän litran V8, joka kuului Lincolnin moottorivalikoimiin. Samalla myyntiluvut taas lähes kaksinkertaistuivat, ja autoa valmistettiin jopa 67 456 kappaletta, joista 10 261 kappaletta avomallia.
Half the World Is Watching Me
Half the World Is Watching Me on Mew-yhtyeen toinen albumi. Sen kappaleita äänitettiin uudelleen Frengers-albumiin.
Espoon Telinetaiturit
Espoon Telinetaiturit ry (EsTT) on vuonna 1978 perustettu, espoolainen voimistelulajien erikoisseura. Sen toiminnassa on vuosittain noin 1 400 lasta, nuorta ja aikuista. EsTT toimii pääasiassa Espoon Tapiolassa sijaitsevassa Tuulimäen väestönsuojassa, mutta viikoittaisia trampoliiniryhmiä pidetään Vanttilan koululla. Telinevoimisteluryhmiä pidetään myös Jalavapuiston, Rastaalan sekä ja Laurinlahden kouluilla.
Vuoden 2013 alussa avattiin myös Tapiolan Vesiputoustalossa oma sali, jossa harjoittelevat pääasiassa alle 10-vuotiaiden harrasteryhmät.
Indonesian jääkiekkomaajoukkue
Indonesian jääkiekkomaajoukkue (indonesiaksi Tim nasional hoki es Indonesia) edustaa Indonesiaa kansainvälisissä miesten jääkiekko-otteluissa. Maa liittyi Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäseneksi vuonna 2016. Vuonna 2022 Indonesiassa oli 45 miesjääkiekkoilijaa ja viisi jäähallia.
Maajoukkueen päävalmentajana toimii Khia Peng Tan, ja joukkueen kapteeni on Felix Yussanto. Joukkue pelaa puna-valkoisissa peliasuissa.
Asfalttihuopa
Asfalttihuopa ( <, maapiki) oli asfaltilla kyllästetty lumppu- tai selluloosapahvi, jota käytettiin rakennusten vesikaton peitteenä tai muualla kosteutta eristävänä kerroksena. Ennen ensimmäistä maailmansotaa asfaltiksi kutsuttiin puhdasta bitumia, myöhemmin asfaltiksi on kutsuttu bitumin ja kiviaineksen seosta.
Asfalttihuovan edeltäjä oli ruotsalaisen Arvid Faxen 1780-luvulla keksimä kivipaperi. Se oli valmistettu kastamalla paperi tervan ja hiekan seokseen. Oulussa ja Turussa tehtiin 1820-luvulla kokeiluja molemmilta puolilta tervatulla vuorauspaperilla. Se kiinnitettiin lautakaton päälle tasakantanauloilla ja pinnoitettiin hartsin, tervan ja punamullan seoksella. Ennen seoksen kuivumista pintaan siroteltiin hiekkaa, hienojakoista pajakuonaa ja tiilijauhoa, joilla vuorauspaperi saatiin pinnaltaan kivimäiseksi.
Asfalttihuopaa alettiin tuoda Suomeen 1870-luvulla ja siitä tulikin pian suosittu katemateriaali kaupunkien puutaloihin. Suomessa sen valmistus alkoi 1876 Turun Asfalttihuopatehtaassa, jossa huovat kyllästettiin luonnonasfaltilla. Jo 1880-luvulla kehitettiin menetelmä tislata maaöljystä bitumia huopien kyllästysaineeksi.
Vuonna 1922 ilmestynyt Tavarasanakirja piti nimityksiä asfalttihuopa ja kattohuopa samaa asiaa tarkoittavina. Siihen aikaan kaupoista oli ostettavissa useanlaisia kattohuopalajeja, joista toiset tarvitsivat ajoittain pinnan sivelyn eli ”tervauksen” ja toiset kestivät katteena ilman sivelyä. Kattohuopa valmistettiin yleensä villasta tai pehmeistä kuiduista, joiden lisänä käytettiin paperia, ja näin saatu vanuke kyllästettiin kuumassa asfalttitervassa. Joidenkin kattohuopalaatujen pinta hiekoitettiin ja jotkin toiset kyllästettiin kumia muistuttavilla aineilla. Yleensä vaikeasti syttyvä kattohuopa soveltui myös pärekaton kattamiseen.
Vähän myöhäisempi eli 1930-luvulla ilmestynyt Iso tietosanakirja piti asfalttihuopakattoa halpana, tulenkestävänä ja muutenkin kestävänä, kunhan rakennuksessa ei tapahtunut muodonmuutoksia. Sitä varten piti tehdä ruodelaudoitus pontatuista laudoista ja se tarvitsi kattokaltevuudeksi vähintään 10–15 astetta. Asennettu asfalttihuopakatto tuli sivellä kivihiilitervalla ja hiekoittaa. Kirja mainitsi, että vielä parempi maine oli bitumiinihuopakatoilla.
Otavan iso tietosanakirja ilmestyi 1960-luvulla ja sen mukaan asfalttihuopa ja kattohuopa merkitsivät samaa asiaa. Tällaisessa kateaineessa oli bitumilla tai kivihiilitervalla kyllästetty raakahuopa, joka tavallisesti oli lumppu- tai selluloosahuopaa tai vaativissa kohteissa juutti-, asbestikuitu- tai lasikuitukudosta. Pinnan sirotteena käytettiin hiekkaa tai talkkia. Näihin aikoihin oli tullut käyttöön myös menetelmä valaa huovan pintaan muovikalvo, joka mahdollisti huovan käärimisen rullalle ilman sen kerrosten kiinniliimautumista, ja näin käsitellyn huovan kyllästysaine ei myöskään alkanut valua, vaikka kattoon kohdistui auringonpaiste.
Pyörregalaksi
Pyörregalaksi (Messier 51, M51, NGC 5194) on kierteisgalaksi Ajokoirien tähdistössä. Sen etäisyyden arvioidaan olevan noin 23 miljoonaa valovuotta. Pyörregalaksilla on satelliittigalaksi NGC 5195 (M51b).
Pyörregalaksin löysi Charles Messier 13. lokakuuta 1773 ja sen kumppanin, galaksin NGC 5195, Pierre Méchain vuonna 1781. Pyörregalaksi on ensimmäinen galaksi, jonka havaittiin olevan spiraali. Tämä havainnon teki Lordi Rosse vuonna 1845 teleskoopillaan.
Tarpeeksi pimeällä alueella pyörregalaksin voi havaita kiikareilla.
Keskikosken silta
Keskikosken silta (oik. Keskikosken silta I ja Keskikosken silta II ) on teräksinen jäykistetty sauvakaarisilta Myllykosken taajamassa entisen Anjalankosken kaupungin alueella Kouvolassa. Vuonna 1954 valmistuneet kaksi siltaa ylittävät Kymijoen kapean saaren kohdalta. Läntinen silta (Keskikosken silta I) on otettu museosillaksi vuonna 1982. Sillan yli johtaa seututie 353.
Keskikosken sillat
thumb|vasen|Keskikosken siltojen valmistumisvuosi. Siltapaikka on kohdassa, jossa Kymijoessa on pitkä ja kapea Lemmensaari. Kaksi teräksistä sauvakaarisiltaa valmistuivat silloisten Anjalan ja Sippolan kuntien rajalle vuonna 1954. Niitä kutsuttiin tuolloin Myllykosken silloiksi, mutta siltojen nykyiset nimet ovat Keskikosken silta I ja Keskikosken silta II. Museosilta, silta I eli läntinen silta, on jänneväliltään pidempi. Kolmiaukkoisen sillan keskiaukko on 50,1 metriä ja jänneväli 51 metriä. Sillan hyötyleveys on 10 metriä, kokonaispituutta sillalle tulee 78,5 metriä. Itäisen sillan jännemitta on 37 metriä. Myllykosken sillat suunnitteli professori Herman Ossian Hannelius.
Keskikosken teräsbetonikantiset sillat ovat osa Myllykosken paperitehtaan tehdasympäristöä, joka kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Rakenteesta
Jäykistetyssä sauvakaarisillassa kohdistetaan toispuolisesta kuormasta johtuvat taivutusrasitukset lähes kokonaan jäykistyspalkkiin, joka on sillan kaaren yläpuolella. Taivutusjännitys jakaantuu palkille ja kaarelle niiden jäykkyyksien suhteessa, ja jäykistetyssä sauvakaarisillassa kaari tehdään ohueksi ja siten taipuisaksi. Sillassa on tiheässä kaaresta lähteviä pilareita, jotka tukevat teräksistä jäykistyspalkkia. Jäykistettyjä sauvakaarisiltoja on rakennettu muun muassa paikkoihin, joissa virtauksen takia ei voida rakentaa telineitä uomaan.
Georgia Eurovision laulukilpailussa
Georgia osallistui vuonna 2007 Helsingissä ensimmäistä kertaa Eurovision laulukilpailuun. Se ilmoitti osallistumisestaan vuoden 2007 kilpailuun 27. lokakuuta 2006. Georgia oli jo jonkin aikaa ollut pätevä osallistumaan Euroviisuihin, mutta maan televisioyhtiö koki osallistumisen ajankohtaiseksi vasta tuolloin.
Georgiaa edusti vuonna 2007 Sopo Khalvaši kappaleella Visionary Dream ja seuraavana vuonna edusti laulaja Diana Ghurtskaia kappaleella Peace Will Come.
Georgia ilmoitti elokuussa 2008, että se jää pois vuoden 2009 laulukilpailusta Etelä-Ossetian sodan vuoksi. Myöhemmin maa päätti sittenkin osallistua kilpailuun, koska Georgia voitti Lasten Eurovision laulukilpailussa ja sai Venäjältä 12 pistettä. Maa valitsi ehdokkaakseen Stefane & 3G:n esittämän kappaleen We Don't Wanna Put In. Euroopan yleisradiounioni tulkitsi laulun sanat poliittisiksi, mikä on vastoin Eurovision laulukilpailun sääntöjä. Esityskappale hylättiin ja Georgiaa pyydettiin joko kirjoittamaan uudet sanat tai lähettämään kokonaan uusi kappale. Maa kieltäytyi ja vetäytyi vuoden 2009 laulukilpailusta.
Vuonna 2012 Georgia karsiutui ensimmäisen kerran finaalista. "I'm a Joker" oli myös ensimmäinen laulu, jossa kuultiin osittain georgian kieltä, muut kappaleet on laulettu englanniksi. Vuonna 2018 kuultiin ensimmäinen georgiankielinen kappale.
Vuoden 2014 Euroviisuissa Georgian tuomariäänestyksessä tapahtui rikkomus, jota EBU ei sen kummemmin ole tuonut julkisuuteen. Rikkomus on kuitenkin sen verran vakava, että Georgia voi joutua kilpailukieltoon.
Kaksivaiheinen loppukilpailu
Kilpailu muutettiin vuonna 2004 kaksiosaiseksi. Semifinaali ja finaali käytiin kahtena eri päivänä ja laulukilpailuun voi osallistua korkeintaan 40 valtiota. Finaalissa suora finaalipaikka on edellisenä vuonna 10 parhaiten menestyneellä valtiolla sekä suurimmilla laulukilpailun rahoittajamailla Saksalla, Ranskalla, Espanjalla ja Isolla-Britannialla. Semifinaalista pääsee jatkoon 10 maata.
Kaksi semifinaalia
Vuonna 2008 otettiin käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä, jossa suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot taistelevat finaalipaikasta kaksiosaisessa semifinaalissa, josta finaaliin pääsee 20 maata.
Uusi pisteidenlaskujärjestelmä
Vuonna 2016 otettiin käyttöön uusi pisteidenlaskujärjestelmä, jolla halutaan pitää jännitys loppuun asti. Ennen vuotta 2016 voittaja saattoi selvitä jo hyvin varhaisessa vaiheessa pisteidenlaskua. Tämän ja usein moititun pisteiden vääristymisen takia haluttiin antaa molemmille äänestysryhmille täysin oma valta, joten pisteet jaettiin. Uudessa systeemissä jokaisen osallistujamaan raadit antavat pisteet 1-8, 10 ja 12. Sen jälkeen puhelinäänet julistetaan könttäsummina. Näin ollen voittaja selviää vasta kun eniten puhelinääniä saanut maa saa pisteet.
Georgian antamat pisteet
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Georgia ei osallistunut kisoihin 2009. Vuosina 2012, 2014 ja 2017 Georgia ei päässyt finaaleihin, mutta sai äänestää niissä.
Georgian saamat pisteet
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Georgia ei osallistunut kilpailuun 2009. Maa ei selviytynyt finaaliin vuonna 2012, 2014, ja 2017. Vuodesta 2004 lähtien myös semifinaaleissa karsiutuneet maat ovat voineet äänestää finaalissa.
18,19-dehydrobuprenorfiini
18,19-dehydrobuprenorfiini (HS-599) on buprenorfiinin didehydrojohdos. Ainoa ero on kaksoissidos C18-C19 välillä. Sillä on noin kaksinkertainen teho buprenorfiiniin ja 50-kertainen morfiiniin verrattuna. Eläinkokeissa sillä on todettu olevan pitkäkestoinen kivunlievitys.
18,19-dehydrobuprenorfiini ei ole aiheuttanut ehdollistettua paikkahakuisuutta koe-eläimissä toisin kuin buprenorfiini ja morfiini. 18,19-Dehydrobuprenorfiinilla on suunnilleen kolminkertainen affiniteetti μ-opioidireseptoriin mutta pienempi δ- ja κ-opioidireseptoreihin buprenorfiiniin verrattuna.
Venom: Let There Be Carnage
Venom: Let There Be Carnage on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin sarjakuvien Venom-sarjakuvahahmoon. Se jatko-osa vuoden 2018 elokuvalle Venom ja Sony’s Spider-Man Universen toinen elokuva. Elokuvan ohjaa Andy Serkis ja käsikirjoittaa Kelly Marcel. Pääosissa ovat Tom Hardy, Michelle Williams, Naomie Harris, Reid Scott, Stephen Graham ja Woody Harrelson.
Suunnitelmat Venomin jatko-osalle alkoivat jo ensimmäisen elokuvan tuotannon aikana, Harrelsonin tehtyä ensiesiintymisensä Cletus Kasadyn roolissa Venomin lopussa, tarkoituksenaan esiintyä suuremmassa roolissa elokuvan jatko-osassa. Elokuvaa alettiin työstää tammikuussa 2019, Marcelin palatessa käsikirjoittajaksi ja päänäyttelijöiden palatessa rooliinsa. Serkis palkattiin ohjaajaksi elokuussa ja kuvaukset alkoivat marraskuussa Leavesden Studiosin tiloissa Englannissa. Venom: Let There Be Carnage sai maailmanensi-iltansa faneille suunnatussa näytöksessä Lontoossa 14. syyskuuta 2021. Elokuvateattereihin se saapui Yhdysvalloissa 1. lokakuuta 2021 ja Suomessa 22. lokakuuta 2021.
Juoni
Vuonna 1996 nuori Cletus Kasady katsoo kuinka hänen elämänsä rakkaus, Frances Barrison, aiotaan St. Estesin nuorisovankilasta Ravencroft-nimiseen laitokseen. Barrison yrittää yliäänikirkaisun voimin karata nuorelta konstaapeli Patrick Mulliganilta. Mulligan ampuu Barrisonia silmään ja luulee tappaneensa hänet. Mutta Barrison onnistutaan salaa viemään Ravencroftiin, missä häntä pidetään äänenkestävien lasiseinien takana.
Kasadylle julistetaan kuolemantuomio ja hän kutsuu vielä kerran Brockin vierailemaan luonaan San Quentinin vankilassa. Hänen solvatessa Brockia ja väittäessä tätä hänen kaltaisekseen, Venom provosoituu ja ohjaa Brockin hyökkäämään Kasadyn kimppuun. Samalla Kasady puraisee Brockin kättä ja Brockin veren mukana pieni palanen symbioottia imeytyy Kasadyn sisään. Venom, joka haluaisi jälleen toimia ”Tappavana suojelijana” ja syödä pahojen ihmisten päitä, ajautuu tappeluun Brockin kanssa, kunnes päättää lähteä.
Mulligan pidättää Brockin, koska Brockin ja Kasadyn käymien keskusteluiden lisäksi Brock oli nähty Venomin tappamien rikollisten sekä vuosi sitten myös Life-säätiön raketin räjähdyksen lähettyvillä. Brock kieltäytyy vastaamasta Mulliganin kysymyksiin ja soittaa Weyingille. Weying ja Lewis löytävät ruumiista toiseen vaeltaneen Venomin rouva Chenin ruokakaupasta ja taivuttelevat tätä tekemään sovinnon Brockin kanssa. Venom asettuu Weyingin sisään ja Weying vie hänet Brockin luokse, joka pakenee Venomin avulla ja käskee Weyingiä ja Lewisia pakenemaan San Franciscosta.
Kasady ja Barrison hyökkäävät Weyingin ja Lewisin kimppuun, ottaen Weyingin sekä Mulliganin panttivangeiksi Gracen katedraaliin, jossa he aikoivat mennä naimisiin. Barrison jättää Lewisille vihjeen heidän olinpaikastaan houkutellakseen Brockin ja Venomin paikalle. Venom käy taisteluun Carnagea vastaan, mutta Carnage osoittautuu voimakkaammaksi. Barrison yrittää ketjun avulla kuristaa Mulliganin kuoliaaksi, mutta kieltäytyy antamasta Carnagen tappaa Weyingiä, jolloin Carnage yrittää vastoin Kasadyn tahtoa tappaa Barrisonin. Venom onnistuu pelastamaan Weyingin ja Barrisonin, minkä jälkeen Barrison käyttää yliäänihuutoaan erottaakseen Kasadyn ja Carnagen toisistaan. Katedraali romahtaa ja tornikello putoaa Barrisonin päälle, tappaen hänet.
Venom pelastaa Brockin putoamiselta ja nielaisee Carnagen. Kasady sanoi haluavansa vain olla Brockin ystävä, mutta Brock kieltäytyy ja Venom puraisee Kasadyn pään poikki. Brock, Venom, Weying ja Lewis pakenevat, kun taas yhä elossa oleva Mulligan avaa silmänsä, jotka hohtavat sinisinä. Brock ja Venom päättävät lähteä ulkomaille, jonnekin missä tarvittaisiin ”Tappavaa suojelijaa”. Lopputekstien välissä näytetyssä kohtauksessa, Venom oli hotellihuoneessa aikeissa kertoa Brockille symbioottien parviälystä sekä muita universumeita koskevasta tiedostaan, ennen kuin he siirtyvät mystisen valon kautta toisenlaiseen huoneeseen, ja näkevät televisiosta J. Jonah Jamesonin paljastamassa Hämähäkkimiehen henkilöllisyyttä.
Kehitys
Vuoden 2018 elokuvan, Venomin, pitkän kehitystyön aikana Carnagen odotettiin olevan elokuvan päävihollinen. Elokuvan esituotannon aikana luova tiimi päätti jättää hahmon pois elokuvasta keskittyäkseen päähenkilöihin, Eddie Brockiin ja Venomiin. Ohjaaja Ruben Fleischerin mielestä Venomin kauhein vihollinen antaisi jatko-osalle elokuvauniversumissa ”paikan, jonne mennä” ja olisi luonnollinen seuraava askel, joten he päättivät esitellä Carnagen lopputekstien välissä näytetyssä kohtauksessa tarkoituksenaan tuoda hahmo jatko-osassa mukaan. Fleischer halusi Woody Harrelsonin rooliin, koska tunsi ”luonnollisen yhteyden” hahmon sekä Harrelsonin elokuvassa Syntyneet tappajiksi (1994) tekemän roolisuorituksen välillä, ja keskusteli asiasta Harrelsonin kanssa samaan aikaan kun he keskustelivat myös Zombielandin (2009) jatko-osan toteuttamisesta. Tavattuaan Fleischerin lisäksi myös Tom Hardyn—joka näyttelee Brockia ja Venomia—, Harrelson suostui rooliin. Harrelson kuvaili päätöstään ”nopanheitoksi”, koska ei voinut lukea käsikirjoitusta ennen sitoutumistaan ensimmäiseen elokuvaan. Elokuussa 2018, ennen Venomin ensi-iltaa, Hardy vahvisti olevansa sitoutunut esiintymään kahdessa jatko-osassa.
Marraskuussa 2018 Sony lisäsi Marvel-universuminsa julkaisuaikatauluun ensi-iltapäivämäärän 2. lokakuuta 2020, jonka uskottiin kuuluvan Venom 2:lle, koska Venomin ensi-ilta sijoittui samaan vuodenaikaan, ja elokuvatuottoanalyytikot uskoivat Venomin menestyneen niin hyvin, että jatko-osa toteutettaisiin. Kuukauden kuluttua Venomin käsikirjoittaja Jeff Pinkner vahvisti, että jatko-osa tulee tapahtumaan, mutta ei itse olisi mukana sen käsikirjoittamisessa. Fleischer itse ei voinut kertoa jatko-osasta, mutta näki ensimmäisen elokuvan Brockin ja Venomiin ”yhteen tulemisena. Joten on luonnollinen evoluutio [jatko-osaan, missä], vaikka, kuvailtaisiin millaista olisi elää yhdessä? Se on eräänlainen bromattinen suhde.” Tammikuussa Kelly Marcel allekirjoitti sopimuksen Sonyn kanssa jatko-osan käsikirjoittamisesta ja asemasta yhtenä vastaavista tuottajista käsikirjoitettuaan ensimmäisen elokuvan. Studion työä elokuvan alkoi virallisesti, kun Avi Aradin, Matt Tolmachin ja Amy Pascalin kerrottiin palaavan tuottajiksi. Hardyn, Harrelsonin ja Michelle Williamsin odotettiin palaavan rooleihinsa jatko-osassa. Elokuvalla ei ollut vielä ohjaajaa ja Sony harkitsi valitsevansa toisen ohjaajan korvaamaan Fleischerin, joka työskenteli Zombieland: Double Tapin (2019) parissa, vaikka Fleischer itse aikoi olla mukana Venom 2:n toteuttamisessa.
Heinäkuun 2019 lopussa Sony ilmoitti toivovansa voivan aloittaa kuvaukset marraskuussa ja tavanneensa useita ohjaajia, jotka voisivat korvata Fleischerin ohjaajana, koska hän työskenteli yhä Zombieland: Double Tapin parissa. Studion ehdokkaisiin uudeksi ohjaajaksi kuuluivat Andy Serkis, Travis Knight ja Rupert Wyatt. Sony ilmaisi myös halunsa saada Rupert Sanders ohjaamaan elokuva, mutta ”se ei toiminut”. Elokuun alussa Serkis vahvisti keskustelleensa projektista Sonyn kanssa ja että se mahdollisesti tulisi toteutumaan ja pian tämän jälkeen hänet valittiin virallisesti ohjaajaksi. Serkis palkattiin osittain siksi, että hänellä oli sekä ohjaajana ja näyttelijänä kokemusta tietokonegrafiikan käytöstä ja liikkeenkaappauksesta. Keskusteltuaan elokuvasta pian palkkaamisensa jälkeen, Serkis kertoi Hardyn työskennelleen läheisesti Marcelin kanssa elokuvan jatko-osan käsikirjoituksen parissa.
Kuvaukset
Kuvaukset alkoivat 15. marraskuuta 2019, Leavesden Studiosin tiloissa Hertfordshiressa, Englannissa. Kuvaajana toimi Robert Richardson, joka oli työskennellyt aiemmin Serkisin kanssa elokuvan Breathe (2017) parissa.
Jälkituotanto
Sean Delaney paljasti huhtikuussa 2020, että hänellä oli hyvin pieni rooli jatko-osassa ja että elokuvan jälkituotanto oli alkanut ennen koronaviruspandemiaa, joka aiheutti useiden muiden elokuvien tuotannon väliaikaisen keskeytymisen. Sony vahvisti, että elokuvan ensi-illaksi oli silloin asetettu 2. lokakuuta 2020 ja se päivämäärä aiottiin pitää pandemiasta huolimatta. Myöhemmin saman kuukauden aikana Sony paljasti elokuvan viralliseksi nimeksi Venom: Let There Be Carnage ja ilmoitti asettaneensa uudeksi ensi-iltapäivämääräksi 25. kesäkuuta 2021. Lokakuussa 2020 kerrottiin kiinalaisen tuotantoyhtiö Tencent Picturesin osallistuneen ensimmäisen elokuvan tavoin myös jatko-osan tuottamiseen.
Julkaisu
Venom: Let There Be Carnage sai ensiesityksensä useissa faneille suunnatussa näytöksessä Lontoossa 14. syyskuuta 2021. Teatteriensi-iltansa elokuva tulee saamaan ensi-iltansa Yhdysvalloissa 1. lokakuuta 2021. Suomessa elokuva saa ensi-iltansa 22. lokakuuta 2021. Elokuvan ensi-illaksi oli aiemmin asetettu 2. lokakuuta 2020, 25. kesäkuuta 2021, 17. syyskuuta 2021, 24. syyskuuta 2021 ja 15. lokakuuta 2021. Usemmat näistä siirroista tehtiin pääosin koronaviruspandemian vuoksi ja kerran myös sen vuoksi, että Marvel Studios oli siirtänyt Shang-Chi and the Legend of the Ten Ringsin ensi-iltaa.
Jatko-osa
Hardy vahvisti elokuussa 2018 sitoutuneensa esiintymään myös kolmannen Venom-elokuvan pääosassa.
VVER
VVER-reaktorit ovat ydinvoimaloissa käytettäviä neuvostoliittolais-venäläisiä painevesireaktoreita. Ne ovat vesijäähdytteisiä, vesihidasteisia energiantuotantoreaktoreja, jotka vastaavat länsimaisia PWR-reaktoreja.
Ensimmäiset VVER-reaktorit suunniteltiin vuosien 1956 ja 1970 välillä. Prototyyppireaktorit VVER-210 (Novovoronež-1) sekä VVER-365 (Novovoronež-2) suljettiin vuosina 1984 ja 1990. Ensimmäinen standardoitu malli oli VVER-440 V230, jollaisia olivat Novovoronežin kolmas sekä neljäs yksikkö.
Yleisin VVER-reaktori on VVER-440 V213, joka kehitettiin edellisestä V230-mallista vuosien 1970 ja 1980 välillä. Tämä malli syntyi yhdessä ensimmäisten neuvostoliittolaisten turvallisuusvaatimusten kanssa: malli sisältää reaktorin hätäjäähdytys- sekä varasyöttövesijärjestelmät joita aiemmissa malleissa ei ollut.
VVER-1000-malli, joka edustaa kolmannen sukupolven VVER-reaktoria, kehitettiin 1975–1985. Suuremman tehonsa lisäksi se täyttää myös uudemmat neuvostoliittolaiset turvamääräykset, jotka yhtyvät joiltakin osin kansainvälisiin käytäntöihin, etenkin laitosturvallisuuden osalta.
VVER-440
VVER-440-reaktorit olivat alun perin sähköteholtaan 440 MW, mutta suurinta osaa laitoksista on tehostettu siten, että tehot saattavat yltää jopa yli 500 MW:iin.
VVER-1000
Sähköteholtaan 1 000 MW:n VVER-1000-reaktorin primääripiiri on vain neljäluuppinen. Höyrystimet ovat tässäkin mallissa vaaka-asennossa, kuten 440-sarjan reaktoreissakin.
VVER-1200
Pyhäjoen Hanhikivelle suunnitellun ydinvoimalaitoksen reaktorin piti olla tätä tyyppiä.
VVER-600
VVER-600 on uusin suunniteltu reaktorimalli jollaisia ei toistaiseksi ole käytössä. Reaktori on suunniteltu vähäisemmän sähköntarpeen alueille. Ensimmäiset reaktorit on tarkoitus ottaa käyttöön 2030-luvulla Kuolan ydinvoimalaitoksessa.
VVER-1500
Venäjän atomienergiaministeriö on kiirehtinyt VVER-1500:n kehittämistä tammikuussa 2004, koska kymmenen vuoden aikana vanhoja reaktoreita joudutaan sulkemaan ja sähköntuotanto saattaa vähentyä tämän vuoksi 30 000 MW. Vientimahdollisuuksien uskotaan aukeavan myös Kiinaan.
Yhden VVER-1500:n rakentamisen arvellaan maksavan noin 44 miljardia ruplaa, mikä on vain viidesosan VVER-1000-reaktorin rakennuskustannuksia enemmän.
Vetluga
Vetluga on:
Ari Lemmke
Ari Lemmke (s. 12. joulukuuta 1963) on suomalainen ohjelmoija, joka vaikutti suurelta osin siihen, että Linux-käyttöjärjestelmä tunnetaan nykyään sillä nimellä. Linus Torvalds käytti aluksi nimeä Linux ainoastaan projektinsa työnimenä. Viralliseksi nimeksi hän suunnitteli nimeä Freax johdoksena sanoista ”Free Unix” tai ”freaks”. Lemmke perusti Linuxille oman hakemiston ylläpitämälleen Funetin FTP-palvelimelle syyskuussa 1991, mutta koska hän ei pitänyt Freax-nimestä, hän loi palvelimelle hakemiston nimeltä Linux.
Samoihin aikoihin Lemmke ohjasi TKK:n harjoitustyön, jossa tehtiin maailman ensimmäinen graafinen WWW-selain, jonka nimeksi tuli Erwise. Se valmistui keväällä 1992. Demossa näytettiin koko silloinen WWW, jossa ei ollut tusinaa enempää sivustoja.
Intercom
Intercomin perustivat Kaliforniassa vuonna 2011 neljä irlantilaista suunnittelijaa ja insinööriä, Eoghan McCabe, Des Traynor, Ciaran Lee ja David Barrett.[4] He johtivat aiemmin irlantilaista ohjelmistosuunnittelukonsulttia Contrastia, joka teki virheenseurantatyökalun nimeltä Exceptional. Myytyään Exceptionalin Rackspacelle vuonna 2011, he käyttivät tuotot Intercomin perustamiseen.[5]