cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Upseerikoulutuksen historia Suomessa
Suomen Kadettikoulu (1821–1903)
Suomen Kadettikoulu koulutti upseereita Venäjän keisarikunnan palvelukseen, joten opetus tapahtui venäjäksi, mutta myöhemmin osittain myös ruotsiksi. Vuosina 1843–1863 Suomen Kadettikoulun peräkkäisinä johtajina toimivat Haapaniemessä koulunsa aloittaneet kenraaliluutnantit Johan Munck (23. marraskuuta 1843–1855), Otto Leonard von Blom (12. marraskuuta 1855–1858) ja Carl Mauritz Martinau (12. toukokuuta 1858 – 29. maaliskuuta 1863).
Suomen Kadettikoulu oli tunnettu kovasta kuristaan ja spartalaisista olosuhteistaan. Esimerkiksi koulussa vuosina 1882–1886 opiskellut nuori Gustaf Mannerheim erotettiin koulusta, kun hän ei voinut sietää Carl Enckellin johtaman Suomen Kadettikoulun hänen mielestään järjetöntä, turhaa ja hyödytöntä epäinhimillistä kuria. Opintonsa aloittaneista 1 611 kadetista 960 sai lopputodistuksen. Näistä valmistuneista 181 saavutti myöhemmin kenraalin arvon ja 153 everstin arvon. Siviilialoilla Suomen Kadettikoulun kasvatteja toimi ministerivaltiosihteereinä, kenraalikuvernöörin apulaisina, senaattoreina ja kuvernööreinä. Muutamat menestyivät myös tieteen ja taiteen aloilla.
Kadettikouluun tultiin yleensä 9–10-vuotiaina. Vuosittain sisään otettiin 40 suomalaissivistyneistön lasta. Koulussa oli valmistava luokka ja neljä yleistä luokkaa, joilla opetettiin yleissivistäviä aineita ja kieliä. Kolmella teoriapainotteisella erikoisluokalla opetettiin sotilastaidot ja lopuksi suoritettiin tutkinnot taktiikasta, sotahistoriasta, tykistöopista, linnoitusopista, sotalaitosopista, sotalaeista, ohjesäännöistä ja venäjän kielestä. Nämä Kadettikoulun luokat suoritettuaan kadetti pääsi Keisarilliseen Aleksanterin-Yliopistoon ilman pääsykokeita.
Sortokausina alkanut Suomen oman armeijan alasajo näkyi myös Suomen Kadettikoulun toiminnan vaikeutumisessa. Erinäiset koulut toimintaa haitanneet määräykset olivat pudottaneet opiskelemaan pyrkijöiden määrän vuonna 1903, jolloin Kadettikoulun johtaja kenraalimajuri Oscar Enckell ehdotti koulun lakkauttamista ja anoi eroa armeijasta. Kumpaakin näistä pyynnöistä suostuttiin, ja viimeinen päiväkäsky allekirjoitettiin 19. tammikuuta 1905.
Entiset kadetit perustivat 1908 Suomen Kadettiklubin, joka myöhemmin siirsi Suomen Kadettikoulun henkisen perinnön tulevalle Kadettikoululle.
Haminan kadeteista osa jatkoi uraansa Suomen armeijassa. Näistä kadeteista yksi saavutti Suomen Marsalkan arvon, 28 kenraalin ja 36 everstin. Tunnetuimmat lienevät juuri Suomen Marsalkka Mannerheim, joka tosin erottamisensa jälkeen luki ylioppilaaksi ja siirtyi opiskelemaan Pietarin sotilasakatemian, josta valmistui, tykistökenraali Vilho Nenonen ja kenraaliluutnantti Hannes Ignatius.
Itsenäisen Suomen päällystökoulutuksen varhaisvaiheet (1917–1920)
Sortokausien lakkautettua Suomen armeijan sotilas- ja päällystökoulutusta ei voinut saada kuin Venäjän armeijassa tai vaihtoehtoisesti muissa Euroopan maissa. Venäjä oli poissuljettu vaihtoehto, ja suomalaisten katseet kääntyivät Saksaan. Syntyi jääkäriliike. Näin ollen 1895 suomalaista sai Saksassa sotilas- ja/tai upseerikoulutuksen. Syksyllä 1917 Suomeen saapui 60 jääkäriä, jotka alkoivat organisoida Suomen armeijan pohjaa kouluttaen suojeluskuntia. Jääkäreitä ei kuitenkaan riittänyt jokaisen suojeluskunnan päällystöksi, joten tuli tarve nopeasti järjestää päällystö- ja joukkueenjohtajakoulutusta tavallisille suojeluskuntalaisille. Joukkueen- ja ryhmänjohtajien tarve kasvoi erityisesti vuosisadan alussa lakkautetun asevelvollisuuden astuessa voimaan alkuvuodesta 1918. Ensimmäinen itsenäisen Suomen päällystö- ja upseerikoulutus järjestettiin Vimpelin Koulussa, joka kesti 28. joulukuuta 1917 – 13. tammikuuta 1918. Vimpelin sotakoulun opettajina olivat kymmenen jääkäriä.
12. tammikuuta 1918 päätettiin Vimpelin Koulun kokemusten perusteella järjestää vielä suurempi sotilaskoulutuskurssi, jossa annettaisiin 700 suojeluskuntalaisille alipäällystö- ja ryhmänjohtajakoulutusta. Ensimmäiset oppilaat saapuivat 26. tammikuuta eli vain pari päivää ennen sodan alkua. Helmi-maaliskuussa Vöyrin Koulun oppilasmäärä kasvoi sitä mukaa, kun rintamalta saatiin irrotettua koulutettavia. Koulun johtajana toimi jääkärikapteeni J. H. Heiskanen. 10. maaliskuuta 1918 lähtien Vöyrin koululaiset osallistuivat 700 miehen vahvuisena "Vöyrin Kaarti" -nimisenä pataljoonana, joka koki taisteluissa kovia tappioita. Vöyrin Kaarti kuitenkin hajotettiin ylipäällikkö Mannerheimin käskyllä ennen Tampereen valtausta, jotta vähäistä alipäällystöä ei menetettäisi. Vöyrin Koulun perinteitä jatkoi nyttemmin lakkautettu Maanpuolustusopisto.
Sodan jälkeen järjestettiin erilaisia päällystön tilapäiskursseja, joista tunnetuin lienee Viipurin upseerikokelaskurssi eli Markovillan kurssi, jonka ohjelmasta tuli runko tulevalle reserviupseerikoulutukselle. Kurssi alkoi 1. huhtikuuta 1920 jääkärikapteeni Kosti Sundbergin johdolla ja oppilaita oli 143.
Sotakorkeakoulukurssit ulkomailla
Itsenäistymisen ja sodan jälkeen Suomessa oli pula yleisesikuntaupseereista, eikä maalla ollut omaa niitä kouluttavaa sotakorkeakoulua. Yleisesikuntaupseereita koulutettiin ensimmäisen maailmansodan voittajavaltioissa, lähinnä Ranskassa ja Italiassa. Yleisesikunnan päällikön Oscar Enckellin asettamat tiukat ehdot ulkomaan opiskelukomennukselle pääsemiseksi tuottivat ongelmia koulutukselle.
Myös kielitaito oli ongelma; hyvin harva suomalainen upseeri osasi ranskaa tai italiaa. Lisäksi Suomen upseeriston hajanaisuus tuotti ongelmia, sillä upseeristossa oli useita täysin eritaustaisia ja eritasoisen koulutuksen saaneita henkilöstöryhmiä: Venäjällä koulutuksensa saaneita, Saksassa koulutettuja jääkäriupseereita ja suoraan Suomen sisällissodassa siviilistä aktiiviupseereiksi nousseita. Erityisesti korkeisiin arvoihin nousseet jääkäriupseerit katsoivat, että entiset Venäjän armeijan upseerit syrjivät heitä koulutuspaikkoja jaettaessa. Ulkomaan opintomatkalle pääsyn ehtona oli näet enintään kapteenin arvo, naimattomuus ja riittävä koulusivistys. Naimisissa olleille nuorille jääkärimajureille ja -everstiluutnanteille nämä ehdot olivat mahdottomia. Oli myös poliittinen kysymys, missä maassa sotakorkeakoulutus järjestettäisiin, koska jääkäriupseerit olivat poliittisesti suuntautuneita enemmänkin Saksaan kuin entente-valtioihin. Saksassa järjestettävä sotakorkeakoulukurssi oli poliittisesti arka asia, koska rauhansopimuksessa Saksaa oli kielletty antamasta tämänkaltaista opetusta, ja lisäksi virallinen Suomi oli jo keisarikunnan romahdettua katkaissut saksansuhteensa. Jääkärit suhtautuivat kuitenkin edelleen myötämielisesti Saksaan.
Heimoaktivisteihin kuulunut nuori majuri Paavo Sivén järjesti suomalaisille jääkäriupseereille kaksi sotakorkeakoulukurssia Saksassa yksityisellä rahoituksella vuosina 1921–1923 ja 1923–1925. Sotakorkeakoulun johtaja, jääkärikenraalimajuri Aarne Sihvo, hyväksyi Berliinin ensimmäisen kurssin oppilaitten yleisesikuntaupseeridiplomit vuonna 1926 Sotakorkeakoulun yleisen osaston kaksivuotista linjaa vastaavana, mutta jälkimmäisen kurssin diplomeita ei enää vastaavalla tavalla hyväksytty. Toisen kurssin osallistujien diplomien kelpoisuuden käsittely meni aina korkeimpaan oikeuteen asti. Diplomit vahvistettiin lopulta vasta alkuvuodesta 1930.
Kaiken kaikkiaan 13 suomalaista upseeria suoritti sotakorkeakouluopintonsa Berliinissä.
Jääkärikriisin ratkeamisen jälkeen Suomi lähetti ulkomaisiin sotakorkeakouluihin opiskelijoiksi myös korkeammissa arvoissa olleita jääkäriupseereita. Yhteensä 46 suomalaista upseeria, muun muassa myöhemmät puolustusvoimien komentajat Erik Heinrichs ja Aarne Sihvo opiskelivat Ranskan ja Italian sotakorkeakouluissa.
Kadettikoulu (1919–1992)
Tilapäiskursseista ei kuitenkaan ollut upseeripulan ratkaisijaksi. Suomen Kadettikoulun entisen oppilaan, kenraalimajuri Hannes Ignatiuksen johtama komitea asetettiin 4. tammikuuta 1919 suunnittelemaan "sotaopetusta". Komitean työ oli nopeaa ja uusi Suomen Kadettikoulu aloitti toimintansa 25. tammikuuta 1919.
Kadettikoulu sijoitettiin Helsinkiin ja kestopituudeksi määrättiin aluksi puolitoista vuotta. Vuodesta 1930 lähtien pituus oli kaksi vuotta, vuodesta 1962 lähtien kaksi ja puoli, vuodesta 1978 kolme ja neljä vuotta vuodesta 1991 lähtien. Aselaji- ja puolustushaarakoulut vastasivat aselajeihin ja puolustushaaroihin tulevien kadettien aselajikoulutuksesta. Merivoimien kadetit saivat koulutuksensa kokonaisuudessaan Kadettikoulussa vuoteen 1930 ja ilmavoimien kadetit vuoteen 1929 saakka.
Vuonna 1930 Kadettikouluun hakijan tuli olla alle 25-vuotias, ylioppilas, hyvämaineinen, ruumiinrakenteensa ja terveydentilansa puolesta aselajiin sopiva sekä reservinupseerina ylennettäväksi kelpaava, mutta näitä vaatimuksia tulkittiin väljästi. Opiskelijoiden saanti Kadettikouluun oli hankalinta 1940-luvun lopulla, jolloin tämän vuoksi kursseja aloitettiin kaksi kertaa vuodessa. Sittemmin tilanne on parantunut, ja nykyään hakijoita on vuosittain 400–500, joista noin 130 valitaan suorittamaan maisterintutkintoon tähtääviä opintoja.
Kadettikoulu antoi vuoteen 1993 asti upseerin peruskoulutuksen, kunnes se liitettiin uuteen Maanpuolustuskorkeakouluun. Vuonna 1993 kadettikoulun nimi muutettiin Perustutkinto-osastoksi, jonka perusyksiköinä toimivat kadettikurssit. Sittemmin Perustutkinto-osaston nimi on muutettu takaisin perinteelliseksi Kadettikouluksi. pienoiskuva|Kadettikoulun päärakennuksen sisäänkäynti Santahaminassa. Kadettikoulu sijaitsi vuosina 1919–1923 nykyisessä Luonnontieteellisessä museossa Arkadiankadun ja Nervanderinkadun kulmassa. Rakennus oli aikaisemmin toiminut venäläisenä Aleksanterin kimnaasina. Tämän jälkeen Kadettikoulu toimi Helsingin Munkkiniemessä entisessä Munkkiniemen pensionaatin talossa vuodet 1923–1940 ja Santahaminassa vuodesta 1940 lähtien. Vuosina 1941–1952 koulun nimenä oli Maasotakoulu.
Kadettikoulun ensimmäinen johtaja oli eversti Viktor Rafael Schauman. Kolme ensimmäistä johtajaa vuoteen 1925 saakka olivat Suomen Kadettikoulun entisiä oppilaita. Jääkäriupseerit toimivat Kadettikoulun johtajina, kunnes vuodesta 1945 koulun johtajana on ollut kadettiupseeri. Ensimmäinen Kadettikoulun johtajana (1945–1950) toiminut kadettiupseeri oli eversti Yrjö Valkama.
Suomen sodissa kaatui yhteensä 469 kadettiupseeria eli 18,5 % kadettien kokonaismäärästä. Itsenäisessä Kadettikoulussa aloitti opintonsa 74 vuoden aikana 8 440 kadettia.
Taistelukoulu (1927–1992)
Vuonna 1927 perustetussa Taistelukoulussa pidettiin aluksi kursseja komppanianpäälliköille ja joukkueenjohtajille. Lisäksi oli orientoivia kursseja ja majurikursseja. Koulun perustajia olivat Kadettikoulun taktiikan opettaja, jääkärimajuri Hannes Olkkonen, joka oli myös koulun ensimmäinen johtaja. Taistelukoulu opetti käytännön sotilaskoulutusta ja aselajien yhteistoimintaa.
Koulu toimi Viipurin koillispuolella sijainneessa Markovillassa. Rakennuksessa oli aiemmin toiminut kanta-aliupseerien koulutuksesta vastannut kapitulanttikoulu, joka liitettiin Taistelukouluun kanta-aliupseeriosaston nimellä.
Taistelukoulu jatkoi toimintaansa sodan jälkeen ensin Santahaminassa, sitten Haminassa ja vuodesta 1949 Tuusulassa. Koulussa pidettiin yleisiä komentajakursseja (esiupseerikurssi), kapteenikursseja ja luutnanttikursseja (jalkaväen yliupseerikurssi, vuoteen 1962 saakka). Esiupseerikurssin kävivät ne upseerit, jotka eivät käyneet Sotakorkeakoulua, kapteeni- ja luutnanttikurssin taas kävivät kaikki jalkaväen upseerit.
Taistelukoulu lakkautettiin 31. joulukuuta 1992. Sen toimintaa jatkaa Maanpuolustuskorkeakoulun jatkotutkinto-osaston esiupseerikurssi.
Sotakorkeakoulu (1923–1992)
Itsenäisen Suomen korkeampaa upseerikoulutusta varten määrättiin perustettavaksi sotakorkeakoulu jo vuonna 1919. Koulua ei kuitenkaan tuolloisissa epävarmoissa oloissa saatu alkuun, mutta sen sijaan useita upseereita, muun muassa jääkärimajuri A. E. Martola, lähetettiin opiskelemaan ulkomaisiin sotakorkeakouluihin. Koulun perustamishanke nousi uudelleen esiin vuonna 1923. Tuolloin asetettiin komitea pohtimaan upseerien jatkokoulutusta. Komitean toukokuussa 1923 valmistuneessa mietinnössä esitettiin sotakorkeakoulun perustamista, perusteluina muun muassa tarve omaperäisen taktiikan kehittämiseen. Samaan aikaan oli tykistön tarkastaja, eversti V.P. Nenonen tehnyt aloitteen korkeamman sotateknillisen opetuksen järjestämisestä Teknillisessä korkeakoulussa. Tämä aloite johti nopeaan tulokseen. Syksyllä 1923 aloitti 18 upseeria opintonsa Teknillisessä korkeakoulussa.
Ensimmäiselle kurssille komennettiin 34 upseeria. Lisäksi Teknillisessä korkeakoulussa opintonsa aloittaneet jatkoivat niitä syksystä 1925 alkaen Sotakorkeakoulussa. Ennen toista maailmansotaa Sotakorkeakoulussa koulutettiin 370 yleisesikuntaupseeria 15:llä yleisen osaston, viidellä sotateknillisen osaston, kahdella merisotaosaston ja yhdellä ilmasotaosaston kurssilla. (Ulkomailla, pääosin Ruotsissa, Saksassa, Ranskassa ja Italiassa, oli lisäksi suorittanut vastaavat opinnot 46 upseeria). Kurssit olivat yleensä kaksivuotisia, mutta sotateknillisen osaston kurssien pituus oli neljä vuotta. Ensimmäistä kurssia lukuun ottamatta kurssille otettiin upseerit pääsytutkinnon kautta. Sotakorkeakoulun opettajakunta suomalaistui nopeasti, kun kurssin käyneitä päteviä upseereita voitiin saada opettajiksi. Sotakorkeakoulu vakinaistettiin vuonna 1930.
Sotakorkeakoulun toiminta käynnistyi sodan jälkeen uudelleen vuonna 1946. Koulun organisaatioksi vakiintui jakautuminen kolmeksi puolustushaaralinjaksi, joilla kullakin oli yleinen ja teknillinen opintosuunta. Yleisen opintosuunnan kurssin pituus oli kaksi vuotta ja teknillisen opintosuunnan kolme vuotta. Kurssit alkoivat joka toinen vuosi; teknillinen opintosuunta opiskeli ensin yhden vuoden teknisiä ja luonnontieteellisiä aineita ja osallistui sitten kaksi vuotta pääosin yleisen opintosuunnan opintoihin.
Vuosina 1946–1993 Sotakorkeakoulussa suoritettiin kaikkiaan 1 564 yleisesikuntaupseerin tutkintoa, näistä 1 188 yleisillä ja 376 teknillisillä opintosuunnilla.
Sotakorkeakoulun organisaatioon liitettiin vuonna 1985 Sotatieteen laitos. Se oli perustettu 1971 yhdistämään Sotahistoriallisesta toimiston, Sota-arkiston, Sotamuseon ja Sotatieteellisen keskuskirjaston sekä strategian alan tutkimuksen. Sotakorkeakoulun yhteydessä toimivat vuodesta 1960 alkaen yhteiskunnallisesti merkittävässä asemassa toimiville henkilöille tarkoitetut valtakunnalliset maanpuolustuskurssit. Sotakorkeakoulu on myös järjestänyt yleisesikuntaupseerien jatkokoulutukseksi tarkoitettuja ylemmän päällystön kursseja.
Sotakorkeakoulun lakkauttamisen jälkeen sen koulutustehtävää jatkaa Maanpuolustuskorkeakoulun jatkotutkinto-osasto. Yleisesikuntaupseerin tutkinto koostuu nyttemmin vuoden pituisesta esiupseerikurssista, jonka käyvät kaikki upseerit, ja sen jatkona olevasta vuoden mittaisesta yleisesikuntaupseerikurssista, jonne pääsy perustuu opintomenestykseen esiupseerikurssilla.
Maanpuolustuskorkeakoulu (1993–)
Kadettikoulun, Sotakorkeakoulun ja Taistelukoulun tehtäviä jatkaa vuonna 1993 perustettu Maanpuolustuskorkeakoulu, Maanpuolustuskorkeakoulu on yliopisto joka kouluttaa ammattisotilaita. Maanpuolustuskorkeakoulun perustutkinnot ovat sotatieteen kandidaatin ja maisterin tutkinnot sekä jatkotutkintoja yleisesikuntaupseerin ja tohtorin tutkinto.
Opistoupseerit
Vanhan aliupseeriston vuonna 1974 korvanneita toimiupseereja koulutettiin vuoteen 1989 asti Päällystöopistossa. Vuodesta 1992 lähtien Maanpuolustusopistosta valmistui opistoupseereja. Viimeinen opistoupseerikurssi valmistui 2003. Nykyään on taas palattu takaisin aliupseereihin ja he ovat korvanneet opistoupseerit.
Reserviupseerit
Ensimmäinen reserviupseerikurssi järjestettiin vuonna 1920. Sitä edelsi 1918-1920 toiminut Markovillan Wiipurin Upseerikoulu.
Jääpallon SM-sarja 1943
Vuonna 1943 jääpallon Suomen mestaruuskilpailu oli mahdollista järjestää jatkosodasta huolimatta, koska Suomen rintamalla oli talvella 1943 sen verran hiljaista. Olosuhteiden pakosta sarja pelattiin kuitenkin cup-kilpailuna, joka ratkaisi "sotavuoden 1943 jääpallomestaruuden". Kilpailuun osallistui kymmenen joukkuetta. Uutena joukkueena mukana kilpailussa oli Helsingin Hukat, joka oli perustettu jatkamaan Viipurin Palloseuran toimintaa. ViPS ei palannut jatkosodan aikana takaisinvallattuun Viipuriin Susien tavoin. Muita viipurilaisseuroja kilpailussa ei ollut Ilveksen poisjäännin takia. Tuon ajan parhaista seuroista kilpailusta puuttuivat myös muun muassa Akilles, LUM ja YVPS.
Asemasotavaiheen aikana pelaajat pystyivät harjoittelemaan rintamalinjan taakse jäädytetyllä jääpallokentällä silloin tällöin, joukkueiden yhteisharjoitukset tosin jäivät vähäisiksi osan pelaajista ollessa rintamalla ja osan kotiseudulla. Joukkueet eivät myöskään aina saaneet pelata parhaalla kokoonpanollaan pelaajien ollessa rintamalla.
Ottelut piti pelata nopeassa tahdissa ja avauskierroksella Helsingin Väinämöisen kentällä pelattiin kolme ottelua peräkkäin. Ainutlaatuinen tapaus oli kuitenkin välieräottelu WP-35:n ja SaPKo:n välillä. Tammikuun 31. päivänä pelattu ottelu pelattiin aivan rintamalinjan takana Kaljalajärven jäällä, koska niillä seuduilla palveli paljon WP-35:n pelaajia. Taustalla kuului tykkien jyminä luomassa ottelulle omanlaisensa tunnelman. Kentältä oli suora näköyhteys etulinjaan, joten kentän reunoilla olevan yleisönkin piti olla ääneti. WP-35 voitti erikoisissa olosuhteissa pelatun ottelun 8-0.
Loppuottelun WP-35 sai pelata kotikentällään Varkaudessa HIFK:ta vastaan. HIFK johti tauolla 0-2, mutta WP-35 voitti lopulta ottelun maalein 3-2 ja sai ensimmäisen mestaruutensa. Koskaan aiemmin jääpallon Suomen mestaruus ei ollut mennyt Viipurin tai Helsingin ulkopuolelle.
Loppuottelu
21.helmikuuta 1943 Varkaus
Mestarit
WP-35:n joukkue: Pentti Antikainen (mv), Kaarlo Hilander (mv), Veikko Eronen, Artturi Jussila, Toivo Hilander, Kauko Immonen, Aarni Sutinen, Heikki Karikoski, Martti Vepsäläinen, Arvo Heiskanen, Väinö Markkanen, Viljo Eronen
Kemankeş Kara Mustafa pašša
Kemankeş Kara Mustafa pašša (1592 − 31. tammikuuta 1644) oli Osmanien valtakunnan suurvisiiri ja suuramiraali. Hänen suurvisiirikautensa kesti yli viisi vuotta, 19. joulukuuta 1638 − 31. tammikuuta 1644.
Taustaa
Mustafa pašša oli taustaltaan albaani, ja hänet värvättiin janitsaareihin devshirme-järjestelmän kautta. Hänet ylennettiin janitsaarien kenraaliksi ja apulaiskomentajaksi 1633 ja janitsaarien aghaksi 1635. Samana vuonna hänet nimitettiin myös laivaston suuramiraaliksi (Kapudan pašša). Silti hän osallistui kaukana rannikosta sijaitsevan Bagdadin valtaukseen 1638. Sulttaani Murat IV nimitti hänet suurvisiiriksi edellisen suurvisiirin Tayyar Mehmed paššan kaaduttua taistelussa 19. joulukuuta 1638.
Suurvisiirinä
Hyökkäys, jota Tayyar Mehmed pašša oli johtanut, oli kuitenkin menestyksekäs, ja Bagdad antautui 25. joulukuuta. Mustafa pašša johti rauhanneuvotteluja, jotka päättyivät 17. toukokuuta 1639 allekirjoitettuun Zuhabin rauhaan. Voimakkaana hallitsijana pidetty Murat IV kuoli 9. helmikuuta 1640, ja hänen jälkeensä valtaistuimelle nousi hänen veljensä Ibrahim. Uusi sulttaani oli mielenterveydeltään epävakaa ja hallitsijana heikko, mutta Mustafa pašša pystyi säilyttämään virkansa suurvisiirinä sekä vakiinnuttamaan poliittista ja taloudellista tilannetta. Hän oli tehokas ja neuvokas vaikeina aikoina, jolloin kapinat olivat valtakunnan provinsseissa tavallisia. Hän tukahdutti kapinat yleensä kovalla kädellä. Valtionkassan vajeen tasaamiseksi hän muun muassa vähensi sotaväkeä. Hänen voimakkaimmat vihollisensa löytyivät kuitenkin läheltä, sillä tuon ajan osmanihovissa oli kilpailevia ja juonittelevia valtakeskittymiä. Mustafa pašša keräsi kautensa aikana useita vihamiehiä, ja hänen voimakkaimmaksi vastustajakseen nousi sulttaaniäiti Kösem Sultanin, henkiparantaja Cinci Hocan ja visiiri Sultanzade Semiz Mehmed paššan muodostama triumviraatti, joka pyrki kääntämään Mustafa paššaa suosineen sulttaanin häntä vastaan. Viimein Ibrahim myöntyi äitinsä johtaman blokin vetoomuksiin, ja Mustafa pašša erotettiin 31. tammikuuta 1644. Hänet myös teloitettiin jo muutaman tunnin kuluttua. Sultanzade Semiz Mehmed pašša nousi seuraavaksi suurvisiiriksi.
N’Tillit
N’Tillit on maalaiskunta ja sen keskuspaikka Gaon alueen Gaon piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen oikeanpuoleisen rannan tasangolla 120 kilometriä Gaosta lounaaseen. Kunnassa on 22 100 asukasta (vuonna 2009).
N’Tillitin kunta rajoittuu pohjoisessa Gaon piirin Gounzoureyen ja idässä Gaberon sekä Ansongon piirin Tessitin kuntiin, etelässä Burkina Fasoon sekä lännessä Gourma-Rharousin piirin Gossin ja Ouinerdenin kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 21 paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat etupäässä tuaregeja. Lisäksi on fulbeja, arabeja ja songhaita. Vallitseva uskonto on islam.
Seudun pääelinkeino on karjanhoito. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja kamelit. Lisäksi harjoitetaan durran viljelyä, keräilyä, kaupankäyntiä ja käsityöammatteja.
Kunnassa on neljä alakoulua ja yksi yläkoulu. Terveyskeskuksia on kaksi ja terveysasemia yksi.
Bitwisards
Bitwisards – nuoret gurut kyberavaruudessa on Yle Draaman ja Aalto-yliopiston yhdessä tuottama nettisarja, joka perustuu Miha Rinteen sarjakuvaan Matkailua pelialalla. Sarjan on dramatisoinut ja ohjannut Jarno Elonen. Kaikki sarjan 11 jaksoa julkaistiin Yle Areenassa 4. elokuuta 2016. Näytellyn materiaalin sekaan on ujutettu animaatioita ja piirrettyjä elementtejä.
Sarja sijoittuu 1990-luvun alkuun, jolloin alettiin perustaa Suomen ensimmäisiä pelitaloja, ja siinä seurataan kahta dokumentaristia (Ylermi Rajamaa ja Antti Vuorenmaa) kuvitteellisen Bitwisards-nimisen pelitalon toimistolla. Työtä tehdään ympäri vuorokauden ja osa työntekijöistä asuu toimistolla. Mielipuolinen pomo Ice Hair (Kari Ketonen) on tehnyt työsopimuksen vain yhdelle työntekijälle. Tavoitteena on koodirivi ja pikseli kerrallaan päästä lähemmäksi valmiin pelin lähettämistä julkaisijalle. Sarja kattaa albumin ensimmäisen luvun.
Nina Garcia
Garcia on kirjoittanut kaksi muotia käsittelevää kirjaa, The Little Black Book of Style (2007) ja The One Hundred: A Guide to the Pieces Every Stylish Woman Must Own (2008), jotka ovat HarperCollinsin julkaisemia.
Jack Darragh
thumb|Jack Darragh John Proctor "Jack" Darragh (4. joulukuuta 1890 – 25. kesäkuuta 1924) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Hyökkääjä Darragh pelasi ammattilaisena Ottawa Senatorsissa National Hockey Leaguessa (NHL) ja sen edeltäjäsarjassa National Hockey Association (NHA).
Baitadin piirikunta
Baitadin piirikunta on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Kaukolännen kehitysalueen Mahakalin vyöhykkeellä. Piirikunta rajoittuu lännessä Intian Uttarakhandin osavaltioon. Pohjoisessa naapurina on Darchulan, idässä Bajhangin ja Dotin sekä etelässä Dadeldhuran piirikunta.
Baitadin piirikunnassa asui vuonna 2011 yhteensä 250 898 henkeä (234 418 as. vuonna 2001). Piirikunnan pinta-ala on 1 519 neliökilometriä ja väestötiheys 165 as./km2. Hallinnollinen keskus on Dasharathchandan kaupunki (16 791 as., 2011), jonka keskustaajama on vuorenhuipulla lähellä Intian rajaa ja josta käytetään joissain yhteydessä myös piirikuntaan viittaavaa nimeä Baitadi. Joulukuussa perustettiin uusi Patanin kaupunki.
Luonnonmaantieteellisesti piirikunta ryhmitellään yleensä osaksi Nepalin Kaukolännen kumpuvyöhykettä. Tarkemmassa jaottelussa piirikunnasta 13,1 % voidaan luokitella ylempään trooppiseen, 71,2 % subtrooppiseen % ja 15,7 % lauhkeaan kasvillisuusvyöhykkeeseen kuuluvaksi.
Olle Spring
Karl Olof ”Olle” Spring (s. 3. heinäkuuta 1942 Porvoo) on suomalainen toimittaja.
Spring työskenteli yli 40 vuoden ajan Västra Nyland -lehden palveluksessa. Hän toimi vuosina 1962–1965 lehden toimittajana, vuosina 1965–1971 toimitussihteerinä, vuosina 1971–1979 toimituspäällikkönä ja vuosina 1979–2005 päätoimittajana. Hän on toiminut myös Svenska folkskolans vänner -yhdistyksen lehden Svenskbygdenin toimittajana vuodesta 1988 ja yhdistyksen julkaiseman SFV-kalendernin toimittajana vuodesta 1989.
Velikije Lukin piiri
thumb|200px|Velikije Lukin piirin sijainti Pihkovan alueen kartalla. Velikije Lukin piiri on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Alueen kaakkoisosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 2 960 neliökilometriä ja asukkaita on 22 121 henkeä (2010).
Vuonna 1927 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Velikije Lukin kaupunki, joka ei kuulu piirin yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Velikije Lukin piiriin kuuluu 11 maalaiskuntaa:
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka tuottaa maitoa, lihaa, munia, viljaa, vihanneksia, pellavaa ja perunaa.
Sami Sillanpää
Sami Sillanpää (s. 1974 ) on Helsingin Sanomien ulkomaantoimittaja. Hän toimi lehden kirjeenvaihtajana Pekingissä vuosina 2003–2009 ja on toiminut lehden ulkomaantoimituksen esimiehenä. Sillanpää sai vuonna 2014 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon teoksestaan Kiinalainen rakkaustarina, joka kertoo Hu Jian ja Zeng Jinyanin elämästä. Kirja julkaistiin myös Saksassa ja Tanskassa.
2010-luvun puolivälissä Sillanpää toimii Helsingin Sanomien kirjeenvaihtajana Etelä-Afrikan Johannesburgissa.
Itserakkausjuttuu
”Itserakkausjuttuu” on suomalaisartisti Mariskan kappale hänen vuonna 2016 julkaistulta Matador-albumiltaan. Kappale julkaistiin albumin ensimmäisenä singlenä 29. toukokuuta 2015. Kappale on Mariskan ensimmäinen julkaisu sen jälkeen, kun Mariska & Pahat Sudet -yhtye lopetti syksyllä 2013.
Mariska on kertonut kyllästyneensä itsensä ja toisten mollaamiseen; kappaleessa kannustetaan kehumaan itseään. Artistin itsensä sanoittama kappale on genreltään poppia ja räppiä.
Paris (rap-artisti)
Parisilla on taloustieteen alempi korkeakoulututkinto Kalifornian yliopistosta, Davisista.
Vuonna 2006 Paris julkaisi ensimmäisen kokoelmalevynsä Paris Presents: Hard Truth Soldiers, Vol. 1, jolla esiintyvät muun muassa Public Enemy, The Coup, Dead Prez, Paris, T-K.A.S.H., Kam, The Conscious Daughters, Mystic, MC Ren, Sun Rise Above ja The S.T.O.P. Movement (Mobb Deep, Tray Deee, Soopafly, KRS-One, Defari, Daz, J-Ro, RBX, Bad Azz, WC, Dilated Peoples, Mac Minister, The Alchemist, Mack 10, Evidence, Everlast ja B-Real).
Aiheesta muualla
Guerilla Funk Recordingsin viralliset kotisivut
Hatfield
Hatfield on yleinen nimi englanninkielisissä maissa.
Dadeldhuran piirikunta
Dadeldhuran piirikunta on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Kaukolännen kehitysalueen Mahakalin vyöhykkeellä. Piirikunta rajoittuu lännessä Intian Uttarakhandin osavaltioon. Pohjoisessa naapurina on Baitadin, idässä Dotin ja Kailalin sekä etelässä Kanchanpurin piirikunta.
Dadeldhuran piirikunnassa asui vuonna 2011 yhteensä 142 094 henkeä (126 162 as. vuonna 2001). Piirikunnan pinta-ala on 1 538 neliökilometriä ja väestötiheys 92 as./km2. Hallinnollinen keskus on Amargadhin kaupunki (21 245 as., 2011), joka sijaitsee linnuntietä 495 kilometriä Kathmandusta länsiluoteeseen. Amargadhin kaupungin keskustaajamasta käytetään toisinaan koko piirikuntaan viittaavaa nimeä Dadeldhura. Joulukuussa 2014 perustettiin uusi Parshuramin kaupunki.
Luonnonmaantieteellisesti piirikunta ryhmitellään yleensä osaksi Nepalin Kaukolännen kumpuvyöhykettä. Tarkemmassa jaottelussa piirikunnasta 0,6 % voidaan luokitella alempaan trooppiseen, 34,7 % ylempään trooppiseen, 55,8 % subtrooppiseen ja 8,9 % lauhkeaan kasvillisuusvyöhykkeeseen kuuluvaksi.
Gounzoureye
Gounzoureye on maalaiskunta Gaon alueen Gaon piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella. Asukkaita on 30 800 henkeä (vuonna 2009).
Gounzoureyen kunta rajoittuu pohjoisessa Gaon piirin Soni Ali Berin, idässä Anchawadin ja Gaon, etelässä Gaberon ja lännessä N’Tillitin kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kuntaan kuuluu 13 kylää. Sen keskupaikka on Wabaria. Asukkaat ovat songhaita, fulbeja, tuaregeja ja arabeja. Vallitseva uskonto on islam.
Kunnassa toimii 16 alakoulua, neljä yläkoulua sekä viisi koulutus- ja kehityskeskusta (CED). Terveyskeskuksia on kolme. Nähtävyyksiin kuuluvat Gounzoureyen saari sekä Nigerin yllä kohoava Koiman vaaleanpunainen dyyni.
Harry Sinden
thumb|Harry Sinden vuonna 1975. Harry James Sinden (s. 14. syyskuuta 1932, Kingston, Ontario, Kanada) on entinen jääkiekkoilija, joka loi urheilijauran jälkeen uran Boston Bruinsin NHL-seuran toimitusjohtajana, valmentajana ja puheenjohtajana. Hän valmensi myös Kanadan joukkuetta vuoden 1972 Summit Seriesissä.
Galapagosinhiirihaukka
Galapagosinhiirihaukka (Buteo galapagoensis) on Galápagossaarilla tavattava päiväpetolintulaji. Se on saalistustavoiltaan opportunisti, saarten hallitseva maapeto ja saarten muiden lajien tapaan käyttäytymiseltään hyvin peloton. Tämän huomasi myös Charles Darwin kuvatessaan vuonna 1835 lajin käytöstä. Laji on noista ajoista harvinaistunut, ja on hävinnyt monilta saarilta.
Koko ja ulkonäkö
Galapagosinhiirihaukka kasvaa noin 55 sentin pituiseksi ja sen siipiväli voi olla 120 senttiä. Se muistuttaa kooltaan ja muodoltaan amerikanhiirihaukkaa ja preeriahiirihaukkaa. Aikuisen haukan höyhenpuku on tummanruskea, lukuun ottamatta harmaan juovikkaan pyrstön vaaleita raitoja. Nuorilla yksilöillä on kurkussa ja vatsassa tummanruskeita läiskiä. Nuoret yksilöt ovat aikuisia vaaleampia, minkä vuoksi lajilla uskottiin aiemmin olevan erikseen vaalea ja tumma värimuoto. Nokka on epätallisen käyrä, ja vahvat varpaat ovat keltaiset. Silmän värikalvo on ruskea ja näköaisti erittäin hyvä. Naaraat ovat selvästi koiraita suurempia. Varoitusääni on matalaa mutta terävää kirkunaa, jossa tavut seuraavat toisiaan nopeasti. Tavallisin ääni on lyhyitä sarjoja huutoja, jotka voidaan kääntää keer, keeu'. Toisinaan kuulee ‘cher, cher, cher'-huutoja.
Levinneisyys ja elinympäristö
Galapagosinhiirihaukkaa tavataan saarten kaikissa ympäristötyypeissä, kuten ranta-alueilla, laavakentillä, lehtimetsissä, pensaikkomailla ja korkealla vuoristoissa.
Elintavat
Galapagosinhiirihaukat ovat saarten hallitsevia pääpetoja, eikä niillä ole saarilla luonnollisia vihollisia ihmistä lukuun ottamatta. Ne ovatkin hyvin pelottomia. Haukat elävät etenkin pieninä perheryhminä, mutta toisinaan myös yksin. Perheryhmä voi käsittää esimerkiksi haukkapariskunnan ja niiden jälkeläiset. Laji on käytökseltään äänekäs, aggressiivinen, mukautuva ja energinen. Galapagosinhaukat tähyilevät ympäristöään mieluiten laavakallioilta tai kuolleiden puiden ylimmiltä oksilta. Ne viettävät aikaa myös maassa.
Ravinto
Galapagosinhiirihaukan saalisvalikoima on erittäin monipuolinen. Se syö kaikkea tuhatjalkaisista ja heinäsirkoista merileguaaneihin. Se on raadonsyöjä ja syö mielellään kuolleita merileijonan poikasia ja saarille tuotujen nisäkkäiden haaskoja. Se syö myös nuoria laava- ja merileguaaneja, käärmeitä, jyrsijöitä ja vastakuoriutuneita meri- ja jättiläiskilpikonnan poikasia.
Lisääntyminen
Galapagosinhiirihaukkanaaraalla voi olla jopa viisi kumppania, joiden kanssa se parittelee ja hoitaa poikasiaan. Useampi koiras saattaa suojella poikasia paremmin pesärosvoilta kuin yksi. Suuri pesä rakennetaan oksista ja luista. Se muurataan heinällä, lehdillä, kaarnalla ja muulla saatavilla olevalla materiaalilla. Pesä sijaitsee matalassa puussa, laavakielekkeellä tai jopa maassa. Pesiä käytetään useita vuosia, joten ne kasvavat ajan myötä. Niiden halkaisija voi olla 1,2 metriä ja korkeus 3 metriä.
pienoiskuva|vasen|220px|Galapagosinhiirihaukka kivellä.
Laji lisääntyy vuoden ympäri. Lisääntymisaikaan ne tekevät usein lentonäytöksiä, joissa ne nousevat korkealle ilmaan ja laskeutuvat ristiin rastiin. Haukkapari parittelee useita kertoja päivän aikana. Naaras munii kerralla kaksi vihertävänvalkoista munaa, joista yleensä vain toinen kasvatetaan. Haudonta kestää 37–38 päivää ja poikaset ovat lentokykyisiä 50–60 päivän ikäisinä.
Uhat ja suojelu
Galapagosinhiirihaukka on nykyisin vaarantunut laji. Sen kanta on pieni, mihin ovat syynä ihmiset ja saarille tuodut vieraslajit. Haukka on pelottomuutensa takia helppo saalis. Vieraslajit ovat ongelma etenkin Isabelan saarella. Lajin kanta on nykyisin kuitenkin vakaa.
Laji rauhoitettiin Ecuadorissa vuonna 1959. Kansainväliseltä kaupalta sitä suojaa CITES-sopimus, jonka liitteeseen II se kuuluu. Lisäksi suurin osa Galápagossaarista on nykyisin rauhoitettu kansallispuistona.
Suomalaisia tähtihetkiä
Suomalaisia tähtihetkiä on Yle TV2 -kanavalla vuosina 1980–1985 esitetty viihdeohjelmasarja, joka sisältää lyhyitä näyteltyjä kertomuksia suomalaisten arkielämästä ja joskus erikoisemmistakin tilanteista. Aiheita käsitellään humoristisesti ja usein yhteiskunnallisesta näkökulmasta.
Suomalaisten tähtihetkien käsikirjoittajia olivat Arto Paasilinna, Jorma Kairimo, Matti Rosvall ja Erkki Mäkinen ja muita keskeisiä tekijöitä Jussi Aarnio, Esko Leimu ja Hannu Lumivuori. Ohjelma voitti parhaan sarjaohjelman Venla-palkinnon vuonna 1983.
Aiheesta muualla
Suomalaisia tähtihetkiä Ylen Elävässä arkistossa
Muinaiskannadalainen kirjaimisto
pienoiskuva|Kannadankielinen kaiverrus 1000- ja 1100-lukujen vaihteesta Nagaresvaran temppelissä [[Karnatakassa.]] Muinaiskannadalainen kirjaimisto oli kannadan ja telugun kielien kirjoittamiseen käytetty kirjoitusjärjestelmä, joka periytyi brahmi-kirjoituksesta ja saavutti yhtenäisen muodon noin 900-luvulla jaa. Kirjaimisto oli laajalti käytössä Etelä-Intian kannadan- ja telugunkielisillä alueilla noin 1400-luvun lopulle asti, jolloin se jakautui nykyisiksi kannadalaiseksi ja telugulaiseksi kirjaimistoksi.
Hatfield (Kansas)
Hatfield oli pieni kaupunki nykyisen Finneyn piirikunnan pohjoisosassa Kansasissa noin viisitoista mailia luoteeseen Garden Citystä.
Alueelle perustettiin paikallisia uudisraivaajia palveleva postitoimisto 18. helmikuuta 1886 ja se sai nimekseen Whitson sitä hoitaneen perheen mukaan. Kirjailija John H. Whitson kuvaili äitinsä hoitamaa postitoimistoa "Yhdysvaltain pienimmäksi", sillä se käsitti vain muutamia kirjelokerikkoja keittiössä. Postitoimisto siirrettiin kaupunkiin ja sen nimeksi vaihdettiin kaupungin mukaan Hatfield 20. elokuuta 1887.
Kaupungin paikan mittasi John W. Gregory, joka toimi myöhemmin Garden City Sentinelin toimittajana. Gregory oli valinnut kaupungin sijainniksi paikan, jossa Cannon Ballin postivaunulinja Garden Citystä Leotiin ristesi suunnitellun Denver, Garden City and Southeast Railroadin ratalinjauksen kanssa. Parhaimmillaan Hatfield käsitti kaupungintalon, 11-huoneisen Antelope-hotellin, sekatavarakaupan, pastorin maatilan sekä muutamia muita maatilarakennuksia, sekä myöhemmin vielä G. C. Coutantin rakennuttaman suuren kaksikerroksisen ja kahdeksanhuoneisen turveseinäisen talon.
Vuosina 1887–1889 kaupungissa julkaistiin sanomalehteä nimeltä The Hatfield News, jonka ilmestyminen päättyi päätoimittajan kuolemaan.
Suunniteltua rautatietä ei koskaan rakennettu, ja Hatfield vaipui pian monien muiden pienten kaupunkien tapaan historiaan, osaksi koillisessa sijaitsevan Terrytonin kasvun vuoksi. Postitoimisto lakkautettiin 31. toukokuuta 1892.
Christopher McQuarrie
Christopher McQuarrie (s. 1968) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja. Hän on tehnyt urallaan useasti yhteistyötä ohjaaja Bryan Singerin ja näyttelijä Tom Cruisen kanssa.
McQuarrie voitti parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-palkinnon elokuvista Epäillyt vuonna 1995.
Hannoverin Gottfried Wilhelm Leibniz -yliopisto
thumb|250px|Gottfried Wilhelm Leibniz -yliopisto Hannoverin Gottfried Wilhelm Leibniz -yliopisto on Saksassa Hannoverissa toimiva yliopisto, joka on alun perin ollut teknillinen koulu ja sitten teknillinen korkeakoulu. Se on perustettu vuonna 1831, ja lukuvuonna 2011–2012 siellä opiskeli 20 598 opiskelijaa joista 3 138 on ulkomaalaisia. Yliopisto on vuonna 2006 nimetty Gottfried Wilhelm Leibnizin mukaan.
Ruusuinen tulevaisuus
Ruusuinen tulevaisuus on uuden aallon punkrockyhtye Vaavin toinen ja samalla viimeiseksi jäänyt studioalbumi.
Albumia edelsi single "Kun rakkaus kuolee"/"Lauantaiaamuyö", kappaleista jälkimmäinen ei ole mukana albumilla. Osa albumin kappaleista on mukana kokoelmalla Tytöt hymyilee.
N-asetyylimuramiinihappo
N-asetyylimuramiinihappo (C11H19NO8) on sokerijohdannainen ja osa bakteerien soluseinän peptidoglykaania.
Biologinen merkitys
N-asetyylimuramiinihappo on rakenteeltaan N-asetyyliglukosamiinin ja maitohapon eetteri. Yhdistettä esiintyy ainoastaan bakteereissa. N-asetyylimuramiinihappo ja N-asetyyliglukosamiini muodostavat peptidoglykaanin hiilihydraattiosan. N-asetyylimuramiinihappo liittyy polypeptidiketjuun, joka sisältää muun muassa L-alaniinia, D-alaniinia, D-glutamiinihappoa ja joko lysiiniä tai diaminopimeliinihappoa.
Eräät antibiootit vaikuttavat estämällä N-asetyylimuramiinihapon synteesiä. Yksi tällainen on fosfomysiini, joka estää N-asetyylimuramiinihapon synteesissä tarvittavaa enolipyruvaattitransferaasientsyymiä.
Victor Wetterström
Victor Emanuel Wetterström (27. elokuuta 1884 Tukholma – 11. toukokuuta 1956 Tukholma) oli ruotsalainen curlingpelaaja ja olympiamitalisti. Wetterström oli mukana maansa hopeaa voittaneessa joukkueessa Chamonix’n olympialaisissa 1924.
J. Holopainen
pienoiskuva|Frans Hjalmar Holopainen Frans Hjalmar (Jalle) Holopainen (21. marraskuuta 1889 Kuopio – 3. helmikuuta 1956 Juva) oli suomalainen apteekkari ja näytelmäkirjailija. Holopainen valmistui farmaseutiksi 1911 ja proviisoriksi 1917. Juvan apteekkarina hän toimi lähes 40 vuotta. Hän oli naimisissa Helmi Fredrika Holopaisen kanssa vuodesta 1917 lähtien.
Pekka Mykkänen
Mykkänen on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän opiskeli myös Harvardin yliopistossa stipendiaattina vuosina 2003–2004.
J. Holopainen
Työura
Holopainen sai Juvan apteekkioikeudet joulukuussa 1917. Apteekkari Holopainen oli aktiivinen Juvan kunnallispolitiikassa ja toimi muun muassa vuonna 1918 perustetun Juvan suojeluskunnan ensimmäisenä esikuntapäällikkönä. Kunnanvaltuustoon hän kuului vuodesta 1919 lähtien toimien muun muassa kunnan tilintarkastajana.
Holopainen toimi Juvan Säästöpankin puheenjohtajana sekä Savo-Karjalan Osake-Pankin Juvan konttorin puheenjohtajana.
Poliittinen toiminta
Holopainen oli kokoomuspuolueen riveissä ehdokkaana vuoden 1930 eduskuntavaaleissa, mutta ei tullut valituksi. Helmikuussa 1931 järjestetyissä presidentinvaaleissa hän toimi tasavallan presidentiksi valitun Pehr Evind Svinhufvudin valitsijamiehenä. Holopainen osallistui lapuanliikkeen toimintaan sen valtuuskunnan jäsenenä. Sen kokouksessa Lapualla 15.–16. maaliskuuta 1930 hän lausui: ''Ellei hallituksella ole laillisia keinoja [kommunistien toiminnan estämiseen], niin sen on ne hankittava. Ellei hallitus niitä hanki, silloin astuu voimaan Lapuan laki.''
Kirjoittaminen ja muita harrastuksia
Frans Hjalmar Holopainen oli ahkera kirjoittaja ja kirjoitti useita näytelmiä. Hän toimi myös Mikkelin Sanomien avustajana vuosikymmenien ajan. Apteekkari Holopainen tunnettiin innokkaana autoilijana ja toimi muun muassa vuonna 1927 perustetun yleisen autoliiton Mikkelin paikallisosaston ensimmäisenä puheenjohtajana. Hän toimi myös Mikkelin lentokerhon puheenjohtajana koko sen olemassaoloajan ja myöhemmin Mikkelin Ilmapuolustusyhdistyksen varapuheenjohtajana.
Holopaisen intohimona oli autojen lisäksi urheilukalastus.
Yksityiselämä
Frans Hjalmar ja Helmi Holopainen saivat Juvalla asuessaan viisi lasta. Nuorin lapsista oli maaliskuussa 1935 syntynyt tietokirjailija Eeva-Kaarina Holopainen.
Frans Hjalmar Holopainen kuoli 3. helmikuuta 1956 kotonaan Juvalla.
Scania OmniExpress 320LE
Scania OmniExpress 320LE on SOE Busproductionin valmistama linja-automalli, jota on koritettu Lahdessa entisen Lahden Autokorin tehtaalla.
OmniExpress 320LE:n valmistus loppui vuonna 2017 Scanian uuden Citywide LE Suburbanin tuotannon alettua. OmniExpress 320LE:tä on käytetty lähinnä pääkaupunkiseudulla, eikä se ole saanut Suomessa yhtä paljon suosiota kuin esimerkiksi melkein joka puolella Suomea liikennöity edeltäjänsä Lahti Scala tai sen seuraaja Scania Citywide LE Suburban, jota Koiviston Auto tilasi 51 autoa uusille kilpailutuskohteille Rovaniemelle ja Helsinkiin. Osasyynä vähäiseen suosioon Suomessa voi olla se, ettei vuosien 2014–2017 välillä ollut suuria bussilinjojen kilpailutuksia.
Uroboros (albumi)
Uroboros on Dir en greyn seitsemäs studioalbumi, joka on julkaistu Japanissa kolmena painoksena.
Ensimmäinen on normaali 13 kappaletta sisältävä yhden levyn paketti, toinen on kahden levyn rajoitettu painos, joka sisältää normaalipainoksen sisältämän levyn lisäksi Unplugged-CD:n joka sisältää mm. ennenjulkaisemattoman version DOZING GREEN -kappaleesta, akustiset versiot kolmesta uudella levyllä julkaistuista kappaleista, sekä remasteroidut -ja japaninkieliset versiot GLASS SKIN:stä ja DOZING GREEN:stä. Kolmas on ns. Deluxe Limited Edition -boxi, sisältää kahden viimeksi mainitun CD:n lisäksi DVD:n ja kaksi vinyylilevyä, joissa on samat kappaleet kuin CD:illä.
Luettelo Anssi Kelan kappaleista
Tämä on luettelo Anssi Kelan kappaleista hänen soolouraltaan. Kappaleet on pyritty järjestämään julkaisuajan mukaan vanhimmasta uusimpaan.
Hans Krieger
Hans Ernst Krieger (19. toukokuuta 1929 Landenberg – 11. kesäkuuta 2005 Lemgo) oli saksalainen kemisti ja professori. Hän toimi 1964–1991 Oulun yliopistossa orgaanisen kemian professorina.
Elämä ja ura
Valmistumisen jälkeen Krieger muutti Suomeen. Hän työskenteli aluksi 1959–1962 Lääke Oy:n laboratoriossa. Lääke Oy oli turkulaisen Farmos Oy:n tytäryhtiö. Alun perin Farmos Oy toimi (v:sta 1946) nimellä Lääke Oy, mutta vuonna 1958 yhtiön nimi vaihdettiin Farmos Oy:ksi ja nimeä Lääke Oy käytettiin sen tytäryhtiössä. Kemistinä Krieger patentoi 1960-luvun alkupuoliskolla menetelmän, jonka avulla voi valmistaa bisyklisiä aminoketoneja.
Vuodesta 1962 Krieger oli tutkijana ja opettajana Oulun yliopistossa. Hänet nimitettiin Oulun yliopiston orgaanisen kemian professoriksi vuonna 1964. Hän oli yliopistossaan ensimmäinen orgaanisen kemian professuurin haltija. Professori Kriegerin opastuksella orgaanisen kemian opintoja Oulussa suoritti muun muassa tuleva Jyväskylän yliopiston orgaanisen kemian professori Petri Pihko, joka toimi Oulun yliopistossa tutkimusassistenttina vuosina 1990–1991.
Krieger jäi virastaan eläkkeelle 1991. Hänen seuraajakseen nimitettiin 1992 Ari Koskinen. Jäätyään eläkkeelle Krieger palasi takaisin Saksaan, jossa hän vietti viimeiset vuotensa. Hän kuoli 86-vuotiaana Lemgon kaupungissa, Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa 11. kesäkuuta 2005.
Julkaisut
Professori Krieger julkaisi useita tieteellisiä artikkeleita kemian alan julkaisuissa. Hän julkaisi Arto Arstilan ja Lasse Koskenniskan kanssa myös lyhyen kirjasen Aminomethylierung von Camphen.
Mărăști (1920)
Mărăști oli Romanian kuninkaallisen laivaston Mărăști-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus luovutettiin Neuvostoliitolle, jonka laivastossa se palveli.
Valmistus
Alus tilattiin Napolista Pattisonin telakalta, missä köli laskettiin 29. tammikuuta 1914. Alus laskettiin vesille 26. maaliskuuta 1917 ja valmistui 15. heinäkuuta.
Palvelus
Alus oli modernisoitavana Italiassa 1925–1926, jolloin sen pääaseistukseksi vaihdettiin kaksiputkiset 4,7 tuuman 45 pituuskaliiperin Schneider-Canet-Armstrongin M1918/19 etu- ja takakannelle ja keskilaivaan vastaava tykki yksiputkisena asennuksena. Alukselta poistettiin myös kaksi kolmituumaista tykkiä yläkansilta. Alusta modernisoitiin uudelleen 1939, jolloin korvattiin keskilaivassa ollut tykki kahdella kaksipiippuisella Hotchkissin 13,2 millimetrin konekiväärillä. Loput kolmituumaiset korvattiin kahdella Rheinmetallin 37 millimetrin tykillä. Aluksen takakannelle asennettiin italialaiset syvyyspomminheittimet.
Aluksen turbiinimoottorinlavat vaurioituivat 1941-1942, minkä jälkeen sen huippunopeus laski 22 solmuun. Se ajoi karille huhtikuussa 1944, jolloin aluksen potkurit vaurioituivat. Alus makasi palveluskelvottomana Constanțassa sodan loppuun.
Puna-armeijan vallattua sataman 30. elokuuta alus siirrettiin Neuvostoliiton laivastolle nimettynä Lovkyksi. Vuonna 1946 alus palautettiin Romanialle, joka nimesi sen D11:ksi. Alus oli koululaivana, kunnes se poistettiin palveluksesta 1960-luvun alussa.
Finn Express 741
Finn Express 741, FE741 on 7,40 metriä pitkä purjevene joka on paranneltu versio Finn Express 74:sta.
Suunnittelu ja valmistus
Finn Express 741:n on suunnitellut Ron Holland, ja veneet on Nykran valmistamia.
Takila
Tanskalaisen JohnMastin valmistamassa reippaasti bendiä mahdollistavassa osatakilassa on FE-83:sta perityt mitat, lukuun ottamatta etuharusta, joka on FE-741:ssä lyhyempi. Takilassa on päävanttipari, alavanttipari, keulaharus sekä maston taivutukseen so. isopurjeen litistykseen taljalla säädettävä takaharus. Vinosti taaksepäin asennetut saalingit ovat alhaalla, joten maston nostoa ei kannata tehdä saalinkien alta. Puomia on kahta tyyppiä, pyöreämuotoista ja kulmikkaampaa. Myös konevalo on melko alhaalla mastossa.
Purjeet
Isopurje kahdella reivillä, fokka itseskuuttaava, myrskyfokka itseskuuttaava, genoa ja spinaakkeri. Rullagenoa on asennettu moniin FE741:iin, jolloin itseskuuttaavan fokan käyttö hankaloituu. Spinnuksi sopii myös FE-83:n tai H-veneen spinnu!
Finn Express yhdistys
Finn Express-perheeseen kuuluu viisi venemallia; FE64, FE74, FE741, FE83 sekä FE94. Kaikkien veneiden runkopituus selviää mallinimestä.
Nykyään yhdistys keskittyy enimmäkseen FE83-malliin. Heidän sivuillaan on kuitenkin edelleen kuvaukset muista FE-malleista.
Mikkel Hansen
Mikkel Hansen (s. 22. lokakuuta 1987 Helsingør) on tanskalainen käsipalloilija, joka edustaa seuratasolla Paris Saint-Germain Handballia. Aiemmin hän edusti konkurssiin mennyttä AG Københavnia. Tanskan maajoukkueessa Hansen on pelannut 100 ottelussa ja tehnyt niissä 468 maalia. Vuonna 2011 hänet valittiin vuoden mieskäsipalloilijaksi.