cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antiikin Akhaia
Esihistoria ja mytologia
Teisamenoksen jälkeläisten kerrotaan hallinneen Akhaian kaupunkeja aina Ogygokseen saakka. Hänen kuolemansa jälkeen kuninkuudet lakkautettiin ja kaupungit siirtyivät demokratiaan.
Arkaainen ja klassinen kausi
Akhaialaiset mainitaan vain harvoin Kreikan kukoistuskaudella. Koska alue oli hieman erillään Kreikan vaiheita hallinneiden joonialaisten ja doorilaisten alueista, se jäi suurimmaksi osaksi myös syrjään suurista sodista. Näin Akhaian kaupungit kukoistivat suhteellisessa rauhassa aina 300-luvun eaa. puoliväliin saakka. Akhaialaiset eivät osallistuneet 400-luvun eaa. alun persialaissotiin.
Koska Akhaian kaupunkien yhteistyö oli enemmän uskonnollista kuin poliittista, niiden voidaan nähdä toimineen historiassa usein toisistaan varsin riippumatta. Pellene oli ainoa, joka liittyi Spartan puolelle peloponnesolaissodan alussa, kun taas muut kaupungit pysyivät puolueettomina. Sodan myöhemmässä vaiheessa Patrai oli ainoa, joka oli Ateenan puolella. Liiton alkuperäinen kokoontumispaikka oli Helike, jossa suoritettiin yhteiset uhrit sen suojelusjumalalle Poseidonille. Sen jälkeen kun Helike oli tuhoutunut vuoden 373 eaa. maanjäristyksessä, kokoukset siirrettiin Aigioniin, jossa uhrattiin Zeus Homagyriokselle tai Homariokselle sekä panakhaialaiselle Demeterille.
Vuonna 454 eaa. akhaialaiset tekivät liiton Ateenan kanssa. Ateenalaiset joutuivat kuitenkin Spartan ja sen liittolaisten kanssa vuonna 445 eaa. tekemässään rauhassa luovuttamaan alueen kolmeksikymmeneksi vuodeksi. Peloponnesolaissodassa akhaialaiset olivat Spartan puolella, vaikkakin todennäköisesti varsin vastahakoisesti. He säilyttivät kuitenkin hyvän maineen muiden kreikkalaisten parissa. Tämä näkyi muun muassa siinä, että monet Suur-Kreikan kreikkalaissiirtokunnista pyysivät heitä välittäjiksi kiistoissaan ja omaksuivat heidän yhteiskuntamallinsa. Myöhemmin spartalaiset ja thebalaiset valitsivat heidät välittäjiksi vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun jälkeen.
Ensimmäinen suurempi isku Akhaialle oli Khaironeian taistelu vuonna 338 eaa. Siinä akhaialaiset taistelivat ateenalaisten ja boiotialaisten puolella Filippos II:n Makedoniaa vastaan, ja kärsivät merkittäviä tappioita. Vuonna 331 eaa. Akhaian kaupungit Pelleneä lukuun ottamatta liittoutuivat Spartan kanssa tavoittelemaan Kreikalle vapautta makedonialaisvallasta, ja kärsivät Spartan kanssa tappion Megalopoliin taistelussa, jossa Spartan kuningas Agis III kaatui. Tämä nujersi akhaialaiset niin, etteivät he voineet tarjota kreikkalaisten liittokunnalle apua vuosien 323–322 eaa. Lamian sodassa Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen.
Akhaian liiton uudelleenperustaminen
Akhaian kaupunkien itsenäisyysmielinen henki sai Makedonian hallitsijat Demetrioksen, Kassandroksen ja Antigonos Gonataksen sijoittamaan niihin varuskuntia tai pitämään ne hallussaan paikallisten tyrannien avulla. Lysimakhoksen kuolema vuonna 281 eaa. tarjosi Akhaian kaupungeille tilaisuuden ottaa vapautensa jälleen takaisin. Hieman tämän jälkeen tapahtunut gallien hyökkäys esti makedonialaisia puuttumasta tapahtumiin Peloponnesoksella. Patrai ja Dyme olivat ensimmäiset kaupungit, jotka karkottivat makedonialaiset. Niiden esimerkkiä seurasivat pian Tritaia ja Farai. Tämän jälkeen nämä neljä kaupunkia herättivät vanhan Akhaian liiton uudelleen henkiin, mikä ajoittuu vuoteen 280 eaa.
Vuonna 275 eaa. liittoon liittyivät myös Aigion ja Bura. Varsinkin Aigionin liittyminen mukaan oli tärkeää, sillä se oli ollut aiemman liiton kokoontumispaikka Heliken tuhon jälkeen. Liitolle hahmoteltiin valtiomuoto. Lisäksi pystytettiin pylväs, johon oli kirjoitettu kaikkien liittolaiskaupunkien nimet. Pian tämän jälkeen myös Keryneia liittyi mukaan. Hieman myöhemmin mukaan liittyivät myös Leontion, Aigeira ja Pellene, jonka jälkeen kaikki jäljellä olleet vanhan Akhaian liiton kaupungit olivat mukana, sillä Helike oli tuhoutunut ja Olenos oli tuossa vaiheessa jo jäänyt asumattomaksi. Näin uuteen liittoon kuului kymmenen kaupunkia.
Henkiin herätetystä Akhaian liitosta tuli Kreikan voimakkain poliittinen toimija. Näin eräänlaisen yhteensattuman kautta akhaijeista, jotka olivat nauttineet suurta mainetta herooisella kaudella mutta jotka olivat lähes kadonneet historiasta useiden satojen vuosien ajoiksi, tuli jälleen kaikkein merkittävimpiä itsenäisten kreikkalaisten valtioiden viimeisinä aikoina. Uuden liiton päämääränä oli läheisempi poliittinen liitto kuin vanhassa Akhaian liitossa. Mikään jäsenkaupunki ei saanut yksinään sopia sodasta tai rauhasta tai tehdä muita sopimuksia ulkovaltojen kanssa, vaan nämä asiat piti sopia liiton tasolla. Jokaisella jäsenkaupungilla oli kuitenkin yksinoikeus omiin sisäisiin asioihinsa. Liiton tasolla päätäntävalta oli liittokokouksella, joka kokoontui alun perin Aigionissa ja myöhemmin Korintissa sen jälkeen kun liitto oli laajentunut Akhaian ulkopuolelle. Asioista ei päätetty kokouksen osanottajien äänten enemmistöllä vaan jäsenkaupunkien määräenemmistöllä.
Liittokokouksen lisäksi liitolla oli neuvosto, joka teki ennakkopäätökset niistä asioista, jotka oli tarkoitus laittaa liittokokouksen käsiteltäviksi. Liitolla oli useita virkamiehiä. Tärkein oli strategos eli kenraali, joka toimi liiton päämiehenä. Liiton alkuaikoina strategoksia oli kaksi, mutta loppuajalla vuodesta 255 eaa. nimitettiin vain yksi strategos. Ensimmäisenä tehtävässä toimi yksin Markos Keryneialainen kyseisestä vuodesta lähtien. Todennäköisesti samasta ajankohdasta lähtien alettiin nimittää hipparkki eli ratsuväenkomentaja, jonka virka korvasi lakkautetun toisen strategoksen viran.
Aratoksen aika
Plutarkhos kuvaa Akhaian liiton olleen heti alussa perustamisensa jälkeen vielä niin merkityksetön, että sen yhteenlaskettu väkiluku vastasi hädin tuskin yhden kunnollisen kaupungin väkilukua. Se nousi suureksi Aratoksen aikana. Tätä ennen liitto oli pelkästään Akhaian kaupunkien liitto, eikä ajatuksena ollut ottaa mukaan muita kaupunkeja. Sen jälkeen kun Aratos oli vapauttanut kotikaupunkinsa Sikyonin sen tyrannista ja oli saanut taivuteltua kaupunkinsa asukkaat liittymään Akhaian liittoon vuonna 251 eaa., liitto sai uutta voimaa. Aratos nousi liiton henkiseksi johtajaksi, vaikka olikin tuolloin vasta 20-vuotias. Hänen päämääränään oli vapauttaa Peloponnesoksen kaupungit niitä hallinneista tyranneista, jotka olivat enemmän tai vähemmän riippuvaisia Makedonian tuesta, ja saattaa kaupungit osaksi Akhaian liittoa. Hänen kykyjensä ansiosta liittokunta sai jatkuvasti uusia jäseniä.
pienoiskuva|Akhaian liiton lyömä hopeinen tetroboli, n. 175–168 eaa. Makedonian Antigonos Gonatas ja hänen seuraajansa Demetrios II tekivät kaikkensa murskatakseen liittokunnan, ja saivat tähän tukea Aitolian liitolta, jonka kaupungit pelkäsivät Akhaian liittoa yhtä paljon. Aratos kuitenkin voitti nämä, ja liitto menestyi pitkän aikaa. Vuonna 243 eaa. Aratos valtasi Korintin yllätyksellä, karkotti sen tyrannin ja liitti tämän merkittävän kaupungin Akhaian liittokuntaan. Esimerkkiä seurasivat läheiset Megara, Troizen ja Epidauros, jotka liittyivät liittoon jo samana vuonna. Joitakin vuosia myöhemmin, todennäköisesti vuonna 239 eaa., myös Megalopolis liittyi Akhaian liittoon. Vuonna 236 eaa. siihen liittyi Argos.
Näin oli koittanut aika, jolloin Aratos saattoi haaveilla koko Peloponnesoksen yhdistämisestä samaan liittoon. Hän kuitenkin kohtasi suurempaa vastustusta Spartan taholta kuin oli odottanut. Spartan kuninkaaksi oli hieman aiemmin noussut Kleomenes III, joka osoittautui sotilaallisilta kyvyiltään Aratosta suuremmaksi, ja näin Spartaa ei saatu taipumaan liittoon. Kun Aratos yritti saada haltuunsa Orkhomenoksen, Tegean ja Mantineian, jotka olivat liittyneet Aitolian liittoon ja jotka tämä liitto oli luovuttanut Spartalle, Spartan ja Akhaian liiton välille syttyi sota vuonna 227 eaa. Tässä sodassa, jota Polybios kutsuu Kleomeneen sodaksi, akhaialaiset kokivat useita tappioita ja menettivät eräitä tärkeitä paikkoja. Lopulta akhaialaiset taipuivat liittoon Spartan kanssa ja tunnustivat Kleomeneen johtajakseen. Aratos ei voinut sietää tätä nöyryytystä, vaan pyysi apua Makedonian Antigonos III:lta, ja saattoi Akhaian kaupungit jälleen Makedonian alaisiksi, näin kumoten aiemmat suurtekonsa. Sota päättyi siihen, että Antigonos voitti Kleomeneen Sellasian taistelussa vuonna 222 eaa. Kleomenes jätti Spartan ja siirtyi Egyptiin. Näin Sparta tuli Antigonoksen valtaan. Hän ei kuitenkaan liittänyt sitä Akhaian liittoon, koska ei halunnut tehdä liittoa entistäkin suuremmaksi.
Seuraava sota, johon akhaialaiset osallistuivat, oli sekin heille nöyryyttävä ja osoitti jälleen heidän riippuvaisuuttaan Makedoniasta. Tämä sota oli vuosien 220–217 eaa. sota, joka tunnetaan toisena liittolaissotana tai Aitolian sotana. Aitolialaiset hyökkäsivät Peloponnesokselle ja voittivat akhaialaiset. Tämän jälkeen Aratos pyysi apua Filippos V:ltä, joka oli seurannut Makedonian kuninkaana Antigonos III:tta. Filippos menestyi sodassa hyvin, ja aitolialaiset joutuivat lopulta sopimaan rauhasta vuonna 217 eaa. Tämän jälkeen akhaialaiset saivat olla rauhassa muutaman vuoden, mutta olivat toisaalta menettäneet entisen johtoasemansa ja päätyneet Makedonian alaisiksi. Aratoksen suuri vaikutus nostatti kuitenkin Filippoksesssa kateutta, ja yleisesti uskotaan, että Aratoksen kuolema vuonna 213 eaa. olisi johtunut jonkinlaisesta hitaasta myrkyttämisestä, joka olisi tapahtunut Filippoksen toimeksiannosta.
Filopoimenin aika
Akhaian liitto sai uutta elinvoimaa jälleen Filopoimenin aikana. Hän teki suuria uudistuksia liittokunnan armeijaan ja otti muun muassa käyttöön makedonialaisia taktiikoita sekä falangimuodostelman. Teoillaan hän sai liiton sotilaat taistelemaan oman etunsa puolesta ainakin jossakin määrin itsenäisinä Makedoniasta. Filopoimen saavutti voiton Spartan tyrannista Makhanidaasta vuonna 208 eaa., mikä tuotti sekä mainetta hänelle itselleen että nosti Akhaian armeijan jälleen merkittäväksi toimijaksi.
pienoiskuva|vasen|Konsuli [[Titus Quinctius Flamininus|Flaminius puhuu Akhaian liiton neuvostolle. Alessandro Allorin maalaus, 1578–1582.]] Rooman ja Filippos V:n välisessä toisessa makedonialaissodassa Akhaian liitto oli Rooman puolella, ja akhaialaiset tekivät Rooman kanssa rauhan vuonna 198 eaa. Samoihin aikoihin sekä vielä seuraavinakin vuosina akhaialaiset olivat vihollisuuksissa Spartan tyranniksi Makhanidaan jälkeen nousseen Nabiksen kanssa. Aitolialaiset voittivat Nabiksen vuonna 192 eaa. Tämän jälkeen Filopoimen kiirehti Spartaan ja sai sen liittymään Akhaian liittoon. Seuraavana vuonna eli 191 eaa. myös messenialaiset ja elisläiset liittyivät liittokuntaan. Näin koko Peloponnesos kuului lopulta Akhaian liittoon. Sen itsenäisyys oli kuitenkin nimellistä, ja sen liikkumavapaus oli mitä suurimmassa määrin Rooman senaatin päätösten varassa. Kun Filopoimenin johtamat akhaialaiset pyrkivät rankaisemaan Spartaa vuonna 188 eaa. tuhoamalla kaupungin linnoitteet ja hylkäämällä Lykurgoksen lait, senaatti asetti tälle rajat. Sama alisteisuus Roomalle tuli esiin muulloinkin toistuvasti.
Roomalaiset hyväksyivät akhaialaisille kuitenkin nimellisen itsenäisyyden, ja intomielisimmät pyrkivät vastustamaan kaikkia Rooman pyrkimyksiä rajoittaa liiton jäsenten vapautta ainakin silloin, kun se voitiin tehdä ilman sodanuhkaa. Tämän puolueen johdossa olivat Filopoimen ja hänen kuolemansa jälkeen Lykortas, Ksenon Patrailainen ja Polybios Megalopolislainen. Kallikrates Leontionlainen edusti toista puoluetta, joka kannatti myöntyväisyyspolitiikkaa Rooman suuntaan. Roomalaisten voitettua Makedonian Perseuksen Kallikrates, joka pyrki pääsemään eroon poliittisista vastustajistaan, teki akhaialaisen luettelon, joka käsitti liittokunnan merkittävimmät henkilöt. Roomalaiset veivät nämä Italiaan vuonna 167 eaa. sillä tekosyyllä, että he olisivat auttaneet Perseusta. Roomalaiset eivät koskaan saattaneet näitä henkilöitä oikeuden eteen, vaan pitivät heitä Italian eri kaupungeissa. Vasta 17 vuoden kuluttua, kun heidän määränsä oli jo pudonnut 300:aan, senaatti antoi heille luvan palata Kreikkaan. Palaajien joukossa oli muun muassa historioitsija Polybios. Heihin lukeutui myös monia, jotka olivat kokemuksistaan katkeroituneita ja yllyttivät kotimaataan sotaan Roomaa vastaan.
Akhaian liiton loppu
Sen jälkeen kun Spartan ja Akhaian liiton välille oli kehittynyt vihollisuuksia, senaatti lähetti vuonna 147 eaa. Kreikkaan lähetystön, joka vaati, että Sparta, Korintti, Argos ja monet muut kaupungit tuli irrottaa liitosta. Näin se olisi kutistunut takaisin alkuperäiseen asemaansa, jolloin siihen kuuluivat lähinnä Akhaian kaupungit. Liittokunnan johtajat raivostuivat vaatimuksesta, ja sen strategos Kritolaos alkoi yllyttää kansaa sotaan Roomaa vastaan. Seurauksena liitto päätti vastustaa Roomaa ja ryhtyi sotaan ensin Spartaa vastaan. Tämä vastasi sodanjulistusta Roomalle itselleen, minkä akhaialaisetkin ymmärsivät. Keväällä 146 eaa. Kritolaos marssi Boiotian halki pohjoiseen Thessalian eteläosaan, mutta perääntyi, kun Metelluksen joukot lähestyivät Makedoniasta. Metellus voitti Kritolaoksen joukot Skarfeian taistelussa hieman etelään Thermopylaista ja ajoi nämä pakoon. Kritolaoksesta ei kuultu tämän jälkeen.
pienoiskuva|[[Patrain roomalaisen odeionin rauniot.]] Metellus ajoi pakenevia takaa Korinttiin. Akhaian liiton strategokseksi noussut Diaios yritti jatkaa sotaa, koska oli ollut yksi sen alkuperäisistä kannattajista ja tiesi, ettei saisi armoa roomalaisilta. Samaan aikaan konsuli Mummius saapui joukkoineen Korintin kannakselle Metelluksen seuraajana. Diaios sai joitakin pieniä voittoja roomalaisista, ja intoutui täysimittaiseen taisteluun näitä vastaan. Roomalaiset voittivat akhaialaiset helposti. Korintti antautui, ja roomalaiset tuhosivat sen kostoksi. Miehet surmattiin, naiset ja lapset myytiin orjiksi, taide-esineet ja arvotavarat ryöstettiin ja koko kaupunki poltettiin, mikä tapahtui vuonna 146 eaa.
Roomalainen kausi
Tappio tarkoitti samalla Akhaian liiton ja koko Kreikan itsenäisyyden loppua. Roomalaisella kaudella Akhaia liitettiin aluksi vuonna 145 eaa. perustettuun Macedonian provinssiin. Vuonna 27 eaa. varsinaiselle Hellaalle perustettiin oma provinssi, joka sai Akhaian aikaisemman maineen vuoksi nimen Achaea. Se käsitti alkuperäisen Akhaian lisäksi myös muun Peloponnesoksen sekä Keski-Kreikan. Varsinaisen Akhaian alueella merkittävin kaupunki oli roomalaisella kaudella Patrai (lat. Patrae).
V (yhtye)
V oli brittiläinen vuosina 2004–2005 toiminut poikabändi, jonka jäseniä olivat Antony Thomas Brant, Aaron Buckingham, Mark Harle, Kevin McDaid ja Leon Pisan. Päälaulaja Antony Brant keksi yhtyeen nimeksi roomalaisissa numeroissa viittä tarkoittavan kirjaimen V, koska yhtyeessä oli viisi jäsentä. Yhtye oli kuitenkin koossa vain noin vuoden.
Elokuussa 2005 Westlife-yhtyeen Mark Feehily ilmoitti olevansa homoseksuaali ja seurustelevansa V-yhtyeen Kevin McDaidin kanssa. Heinäkuussa 2006 myös toinen V:n jäsen, Aaron Buckingham, tunnusti olevansa homoseksuaali. Mark Harle on nykyään rumpali indie-yhtyeessä Little Comets.
MySpacen mukaan Kevin on nykyään valokuvaaja ja Aaron laulaa teatteriesityksissä Yhdysvalloissa.
...Where the Shadows Lie
...Where the Shadows Lie on Battleloren esikoisalbumi, joka julkaistiin 4. helmikuuta 2002. Julkaisun jälkeen kitaristi Tommi Havo jätti yhtyeen henkilökohtaisista syistä. Hänen tilalleen tuli Jussi Rautio.
Kokoonpano
+
Lights Out (Lil Wayne)
Lights Out on rap -artisti Lil Waynen toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin 19. joulukuuta 2000.
Into Auer
Into Kalervo Auer (16. lokakuuta 1890 Viipuri – 6. toukokuuta 1948 Tampere) oli suomalainen aktivisti, jääkärivärväri ja Špalernajaan vangittu ”kalterijääkäri”. Auer oli mukana jääkäriliikkeen alkuvaiheissa ja tukitoiminnoissa. Armeijan palveluksessa hän yleni majuriksi pääosin esikuntatehtävissä. Auer vaikutti muun muassa Isänmaan ja Lain Puolesta -järjestössä, työskenteli lehtimiehenä Helsingin Sanomissa ja toimi Kalterijääkärien yhdistyksessä.
Ylioppilas
Into Auerin vanhemmat olivat ruotsinkielen lehtori Karl Emil Auer (1864–1928), alkujaan Falenius ja rakennusmestarintytär Hilda Auer, o.s. Pitkänen (1862–1943), joka kuului ensimmäisiin savolaisiin naisylioppilaisiin. Intolla oli nuorempi sisko Ilta Kyllikki (s. 23. toukokuuta 1892).
Into Auer aloitti opinnot Viipurin klassillisessa lyseossa 1901 ja valmistui ylioppilaaksi 1910. Opinnot Helsingin yliopistossa hän aloitti saman vuoden syksyllä aineinaan kansanrunous, suomen kieli ja kansantalous. Auer toimi innokkaasti viipurilaisessa osakunnassa. Hän oli mukana kansanvalistustoiminnassa Karjalankannaksella ja esiintyi talvella 1914 puhujana ainakin Kivennavalla, Raudussa ja Metsäpirtissä. Auer harrasti myös teatteria ja runoutta. Ida Aalberg oli hänen ihailunsa kohde. Auer lausui hänelle omistamansa runon idolinsa läsnä ollessa.
Aktivistina ja jääkärivärvärinä
Into Auer oli mukana yliopiston kevään 1914 promootiojuhlassa, jonka puheissa tuotiin esiin itsenäisyysajatuksia ja joka siten oli myös jääkäriliikkeen alkusysäyksiä. Auer kuului Ylioppilaiden Näyttämöyhdistykseen, kuten ainakin kaksi muutakin aktivistia, Ilmari Räsänen ja Esko Riekki. Aluksi Auerin tehtävät jääkäriaktivismissa olivat tiedustelu- tai vakoilutehtäviä. Hän, kuten ns. Liisankadun toimiston organisoimat tiedustelijat, teki havaintoja Venäjän laivaston toiminnasta. On epäselvää, kuuluiko Auer ko. toimiston organisaatioon. Myöhemmin Auer siirtyi Viipuriin, ensin tiedustelemaan Isak Alfthanin alaisena ja värväystoimintaan etenkin joulukuun 1915 ja heinäkuun 1916 välisenä jaksona. thumb|right|200px|﻿Špalernajan tutkintavankila. Toimessaan Viipurin etapin pääsihteerinä Auer oli etapin läpi kulkeville jokseenkin tuntematon. Jääkärien ”virallisena historiana” pidetty Lauerman teos Jääkäripataljoona 27: vaiheet ja vaikutus mainitsee hänet vain kerran: Aarne Sihvo lähettää Auerin neuvottelemaan Keskuskomitean kanssa Helsingissä. Tältä matkalta palattuaan Auer jää santarmien vangiksi 12. heinäkuuta 1916 ja päätyy Špalernajan koppiin 212.
Špalernajassa vankina olleet 75 kalterijääkäriä vapautuivat maaliskuun vallankumouksen pyörteissä 12. maaliskuuta 1917. Pietarissa toimineet suomalaiset virkamiehet auttoivat špalerniitteja pääsemään Suomeen; sitä ennen he olivat jo saaneet viestejä, että heidän vapauttamisensa oli ollut erehdys. Viipurissa odotti juhlava vastaanotto, mutta Etelä-Suomesta tuli kehotuksia piiloutua venäläisiltä, joille špalerniitit olivat edelleen "saksalaisten vakoojia".
Sisällissodassa
Sodan alussa Lappeenrannan punakaarti pidätti Auerin, mutta hän pääsi pakenemaan Viipuriin, missä hänen perheensä edelleen asui. Uudestaan hänet pidätettiin 8. helmikuuta Viipurissa. Auerin onnistui jälleen paeta ja kohdata valkoiset joukot Antreassa. Täällä hänestä tuli 19. helmikuuta alkaen pääesikunnan sihteeri, jonka yhtenä tehtävänä oli aineistoa keräämällä valmistella sodanjälkeistä historiankirjoitusta. Hänellä oli mahdollisesti myös tehtäviä Woldemar Hägglundin adjutanttina.
Sotatilanne mahdollisti nopeat ylenemiset myös esikuntatehtävissä. Viipurin valtauksen aikaan Auer oli sotilasarvoltaan vänrikki, Aarne Sihvon adjutantti ja esikuntaupseeri.
Sotilasura sisällissodan jälkeen
Reserviupseerista aktiiviupseeriksi eteneminen edellytti asianomaista kurssia, ja sen Auer suoritti huhtikuussa 1920. Luutnantti Auerin palveluspaikkana oli ensin Joensuussa ja sitten Kuopiossa sijainnut Pohjois-Savon rykmentti (aiempi 1. Karjalan rykmentti) syyskuuhun 1922 asti.
Kirjallista mainetta hankkineen Auerin arvioitiin soveltuvan paremmin esikuntatyöhön kuin kenttäupseeriksi ja hänet siirrettiin syksyllä 1922 yleisesikuntaan Helsinkiin sekä ylennettiin kapteeniksi vielä saman vuoden aikana. Hän kirjoitti kymmeniä raportteja sekä osallistui lukuisiin työryhmiin. Syksyn 1924 Auer oli puolustusjärjestelmän uudistamista pohtineen puolustusrevisionin eli Hornborgin komitean sihteerinä Lauri Leanderin sijaisena.
Kiihkeä työ vajaasti miehitetyllä operatiivisella osastolla ja kunnianhimoinen asenne verottivat Auerin terveyttä. Esimies, kenraali Martti Wallenius totesi hänen olevan "loppuunkulutettu ylenmääräisellä työllä". Maaliskuusta 1926 saman vuoden syyskuulle Into Auer oli sairauslomalla. Palattuaan työhön lokakuun alussa hänet komennettiin taktiikan kursseille, mutta työ ei auttanut hänen masennukseensa ja alkoholiongelmaansa. Auerin ura aktiiviupseerina päättyi eroon majurin arvoisena kesäkuussa 1927.
Järjestömiehenä ja journalistina
Majuri evp. Into Auer toimi järjestötehtävissä Itsenäisyyden liitossa. Keskeinen hahmo tässä yhdistyksessä oli sen sihteeri, kirjailija Erkki Räikkönen. Into Auer sai liiton valistussihteerin tehtävän tammikuussa 1928. Yhteistyö itsetietoisen ja voimakastahtoisen Räikkösen kanssa ei kuitenkaan sujunut. Työsuhde kesti alle kaksi kuukautta.
Joutuessaan eroamaan armeijasta Auerilla oli ahkeran upseerin maine, mutta rasitteenaan alkoholiongelma. Aktiivipalveluksen sekä kalterijääkärien ja upseeriliiton tehtävien kautta hänelle oli muodostunut laaja suhdeverkosto. Siitä hän sai tukea ja ammatillista hyötyä pyrkiessään Helsingin Sanomien palvelukseen. Hänestä tuli kotimaanosaston toimittaja heinäkuussa 1928 tehtäväkenttänään erityisesti ooppera ja teatteri.
Stipendimatkalla Neuvostoliitossa
Vuonna 1930 Auer sai stipendin Neuvostoliittoon tehtävää matkaa varten. Matka ei ollut lähtökohdiltaan journalistinen, vaan pikemminkin ilmeisesti useiden rahoittajatahojen intressejä palveleva tiedonkeruumatka. Auer ulotti matkansa Moskovan lisäksi Ukrainaan ja Kaukasukselle. Matkalla hänelle oli tarjolla lukuisia korkeatasoisia kontakteja. Lisäksi hän perehtyi ympäristöön omatoimisesti huolimatta kulttuuriyhteistyöorganisaatio VOKS:n tiukasta valvonnasta. Hän kirjoitti matkastaan raportin Eljas Erkolle. Sitä vastoin Helsingin Sanomiin tehty juttu venäläisestä pääsiäisestä kirvoitti vastalauseen Suomen Moskovan-lähettiläältä Pontus Artilta, ja julkinen raportointi matkasta lakkasi.
Auer ja ILP
Into Auer palasi Neuvostoliittoon ja Baltiaan tekemiltään matkoilta sisäpoliittisen kuohunnan keskelle. Äärioikeiston organisoiduttua Lapuan liikkeeksi liberaaleja ja keskustalaisia voimia ryhmittyi Helsingin Sanomien ja Turun Sanomien taustatuella toimivan Isänmaan ja Lain Puolesta -liikkeen (ILP) liepeille. Auerista tuli ILP:n pääsihteeri, käytännön työn tekijä mm. organisaation tiedonhankintatoiminnassa. Edellytykset sille loi Helsingin Sanomien Eljas Erkko myöntämällä Auerille vapaata toimittajan tehtävästä. ILP:n toimisto oli aluksi Auerin kotona Töölössä, osoitteessa Mechelininkatu 31, myöhemmin hotelli Tornissa.
Tapio Turpeisen mukaan Into Auerin aktiivisin toiminta ILP:ssä keskittyi noin puolen vuoden jaksolle marraskuusta 1931 toukokuuhun 1932. Auer mm. laati muistioita ja ohjelmia, hoiti kirjeenvaihtoa maakuntiin ja verkostoitui vaikuttajien kanssa. Auerin suhdeverkostoon ja ILP:n johto- tai taustavoimiin kuuluivat tuolloin niin tuleva Helsingin ylipormestari Eero Rydman kuin Urho Kekkonenkin. Helsingin Sanomien Erkko ja Turun Sanomien Urho Toivola edustivat tiedotusvälineiden valtaa. Kontakteja oli vastapuolellekin: Špalernajan ajoilta Auer tunsi esimerkiksi Vihtori Kosolan. Myös "Lapuan kapteeni" Minna Craucher "kirjallisine salonkeineen" kiinnosti häntä. Psykohistorioitsija Juha Siltala pohtii, miksi Into Auer, vaikka oli entinen jääkärivärväri, suuntautui ILP:hen Lapuan liikkeen sijasta. Hän päätyy tulkintaan, että Auerille, samoin kuin Jalmari Finnelle, Lapuan liikkeen kannattaminen olisi johtanut ristiriitaan valtioon samastumisen ja oman seksuaali-identiteetin välillä. Samastuminen valtioon vaati tämän, George L. Mossen tutkimukseen pohjaavan, tulkinnan mukaan seksuaalisten taipumusten suuntaamista yksinomaan avioliitossa toteutettavaan heteroseksuaalisuuteen.
Kalterijääkärien kronikoitsija
Yhtenä näkyvistä entisistä spalerniiteista Auer oli kuitenkin kalterijääkärien matrikkelikomitean jäsen. Matrikkelin kirjoittamisen aloitti Sulo-Weikko Pekkola, mutta työ päättyi kirjailijan itsemurhaan 1930. Vuonna 1935 ilmestyneen kolmannen osan kirjoitti Auer, vaikka tekijätiedoissa mainitaan edelleen myös Pekkolan nimi. Auer ilmoitti kustantajalle olevansa valmis saattamaan työn päätökseen. Kirjoittaminen alkoi julkaisuvuoden huhtikuussa ja teos oli valmis marraskuussa. Auerin työtahti oli jälleen kova.
Tekijä oli toiminut varovaisesti, mielialoja seuraillen: vasemmistolaisista kalterijääkäreistä ja heidän joukossaan olleista sisällissodan yliloikkareista ei kerrottu (tällainen oli esimerkiksi työmies-kalterijääkäri Väinö Lönnqvist). Kirja sai hyvän vastaanoton poliittisen rintaman eri puolillakin.
Tapio Turpeinen tulkitsee, että kirjan avulla Auer saattoi saada tilapäisen hyväksynnän, vaikka häntä kohtaan tunnettiin jo monenlaista epäluuloa. Kirja ennakoi myös kalterijääkärien yhdistyksen muodostumista samana vuonna. Into Auerista tuli luonnollisesti yhdistyksen sihteeri. Tässä osa-aikaisessa tehtävässä Auer toimi vuodet 1935-1944.
Into Auerin tragediat ja kohtelu
Into Auerin persoonassa ja elämässä näyttää olleen kaksi vahvasti erilaista puolta. Toinen oli näkyvä, idealistinen ja aikaansaapa tekijä, jota arvostettiin. Toinen taas oli herkkä ja haavoittuva sekä lisäksi arvoiltaan 1930-40-lukujen Suomessa hyvin oudoksuttu. Auerin elämän kaksijakoisuus liittyy hänen habitukseensa ja valintoihinsa suhteessa siihen ympäristöön, aikaan ja asemaan jossa hän eli ja toimi. Auerin ja hänen sidosryhmiensä suhde kärjistyi tehden hänestä monille piireille kiusallisen tapauksen, josta oli vaiettava tai joka oli vaiennettava: Lapuan liikkeessä mukana olleet karsastivat Aueria hänen ILP-toimintansa ja "punaisuutensa" vuoksi. Suomalaisen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonan muodostamisessa aktiivisesti vaikuttaneet kalterijääkärit, erityisesti Esko Riekki, puolestaan pelkäsivät tähän toimintaan liittyviä tietovuotoja punaiselle Valpolle. Riekki kantoi Auerille kaunaa myös siksi, että ILP oli Mäntsälän kapinan aikana toiminut hallituksen tiedonhankkijana Riekin johtaman Etsivän keskuspoliisin ohi. Auerin homoseksuaalisuutta vieroksuivat esimerkiksi Aarne Sihvo ja Paavo Susitaival.
Kalterijääkärien johdon jäsenet Riekki, Harry Backberg, Kaarlo Ruuskanen, Otto Rossi, Aale Roos ja Väinö Sola toimivat vuonna 1945 aktiivisesti Auerin passittamiseksi mielisairaalaan. Lääketieteellistä tukea antoi niin ikään kalterijääkäri Juho "Jurre" Aalto laatimalla tarvittavat asiakirjat. Auer toimitettiin poliisin kuljettamana Kivelän sairaalaan 26. huhtikuuta 1945.
Juha Siltala luonnehtii, että Lapuan liikkeen yhtenä tavoitteena oli "luoda uusi arvoykseys, uusi yhtenäiskulttuuri modernisoituvaan, ristiriitaiseen yhteiskuntaan". Auer otti etäisyyttä Lapuan liikkeeseen, vastustaen sitä aktiivisesti, mutta Jääkäriliike - monien jääkärien kuuluessa "lapualaisiin" - ei ollut sen armeliaampi ympäristö, kuten Turpeinen toteaa: "Auerista tuli epähenkilö, ei niinkään tietämättömyydestä, vaan päinvastoin: koska tiedettiin hänen totaalisesta erilaisuudestaan."
Elämäkerturinsa mukaan Into Aueria kohtasi inho, joka kohdistui siihen, ettei Auer seurannut heteronormatiivisia odotuksia, mutta ei myöskään sublimoinut seksuaalienergiaansa muuksi toiminnaksi, vaan ilmensi sitä aktiivisesti homoseksuaalisissa suhteissaan nuoriin miehiin tai poikiin. Jääkäriliikkeessä saman kohtalon oli kokenut aiemmin Fritz Wetterhoff. Myös Auerin mielenterveysongelmat olivat osa hänen "heikkouksiaan".
Auer oli mielisairaalassa hoidettavana ensimmäisen kerran 1926 yritettyään itsemurhaa. Monet muutkin kuolemantuomion uhan alla eläneet Špalernajan vangit potivat mielenterveydellisiä ja muita terveysongelmia. Heistä ainakin Kyösti Wilkuna, Sulo-Weikko Pekkola ja Ilmari Relander päätyivät itsemurhaan.
Into Auer kuoli Tampereen yleisessä sairaalassa 6. toukokuuta 1948. Hautapaikka Kalevankankaalla jäi merkitsemättä, koska yksin ja tukijoitta jääneen miehen hautakivelle ei löytynyt maksajaa.
Airlink
thumb|Airlinkin lentoja operoivan Budapest Aircraft Servicen Embraer EMB-120 Brasilia Helsingissä. Airlink on suomalainen yritys, joka markkinoi reittilentoja Savonlinnan lentoaseman ja Helsinki-Vantaan lentoaseman välillä. Virossa Airlink markkinoi lentoja Tallinnan ja Kuressaaren sekä Tallinnan ja Kärdlan välillä.
Vuosina 2011–2012 Airlink vastasi Tampereen ja Oulun välisten lentojen markkinoinnista.
Justin Gatlin
Justin Alexander Gatlin (s. 10. helmikuuta 1982 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen pikajuoksija, olympiavoittaja ja kuusinkertainen maailmanmestari. Huhtikuussa 2006 hän antoi positiivisen dopingnäytteen ja heinäkuussa 2006 hänet tuomittiin kahdeksan vuoden kilpailukieltoon. Gatlin vaati tapaukselleen välimieskäsittelyä ja tammikuussa 2008 välimiesoikeus lyhensi kilpailukiellon neljän vuoden pituiseksi.
Juoksu-ura
Alkujaan Gatlin juoksi 110 metrin aitoja (ennätys 13,78). Hän herätti huomiota jo Floridassa, missä hänen perheensä tuolloin asui, lukioiden mestaruuskilpailuissa vuonna 2000 voittamalla pika-aidat, 100 metrin sileän ja 300 metrin aidat sekä sijoittumalla pituushypyssä kolmanneksi. Samana vuonna hän pääsi Tennesseen yliopistoon. Yliopistoaikoinaan hän voitti kuusi yliopistomestaruutta. Vuonna 2001 hän jäi kiinni amfetamiinin käytöstä Yhdysvaltain nuorten mestaruuskisoissa. Gatlin sai kahden vuoden kansainvälisen kilpailukiellon, mutta sai silti edelleen luvan kilpailla kotimaassaan. Gatlin valitti päätöksestä ja väitti positiivisen tuloksen johtuneen hänen ADHD-lääkityksestään. Valitus hyväksyttiin, kahden vuoden kilpailukielto kumottiin heinäkuussa 2002 ja hän pääsi varoituksella. Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF kuitenkin ilmoitti, että seuraava dopingrike voi johtaa elinikäiseen kilpailukieltoon. Vuosina 2001 ja 2002 hän voitti Yhdysvaltain mestaruuden 100 ja 200 metrillä.
Vuonna 2002 hän jätti opinnot ja siirtyi ammattimaiseksi urheilijaksi, ja jo sisäratojen MM-kisoissa 2003 Birminghamissa hän voitti 60 metrillä kultamitalin ajalla 6,46. Saman vuoden Pariisin ulkoratojen MM-kisoihin Gatlin ei päässyt kun karsiutui 100 metrillä Yhdysvaltain mestaruuskisoissa alkuerissä.
Ateenan olympialaisissa 2004 Gatlin oli huippukunnossa. Hän voitti satasen kilpailun omalla ennätysajallaan 9,85, juoksi Yhdysvaltain hopealle sijoittuneessa pikaviestijoukkueessa ja saavutti 200 metrillä pronssia ajalla 20,03.
Vuoden 2005 Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa Gatlin otti vilppilähdön 100 metrin alkuerissä ja hylättiin, mutta sai silti osallistua välieriin. Lopulta hän voitti Yhdysvaltain mestaruuden niin 100 kuin 200 metrillä. Helsingin MM-kisoihin hän lähti ennakkosuosikkina, varsinkin kun keväällä maailmanennätyksen juossut jamaikalainen Asafa Powell ei loukkaantumisen vuoksi ollut 100 metrillä mukana. Gatlin lunastikin odotukset voittamalla sekä 100 (aika 9,88) että 200 metrin (20,04) maailmanmestaruuden.
Keväällä 2006 Gatlin oli etukäteen uhonnut juoksevansa 100 metrillä uuden maailmanennätyksen 12. toukokuuta 2006 Dohassa, Qatarissa. Dohan kilpailuiden alkuerässä Gatlin sivusi jo omaa ennätystään 9,85. Finaalissa kellot pysähtyivät aikaan 9,77 josta tarkistuksen jälkeen putosi yksi sadasosa pois aikaan 9,76. 17. toukokuuta 2006 Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF ilmoitti että Gatlinin aika oli pyöristetty väärin eikä hän juossutkaan uutta maailmanennätystä vaan sivusi Asafa Powellin vanhaa ennätystä. Gatlinin tarkka aika Dohassa oli 9,766, joka virheellisesti pyöristettiin alaspäin.
Neljän vuoden kilpailukieltonsa jälkeen Gatlin kilpaili ensimmäisen kerran 4. elokuuta 2010 Rakveressa Virossa 100 metrillä. Alkuerässä hän juoksi ajan 10,34 s ja loppukilpailussa 10,24 s. Daegun MM-kisoissa 2011 hän karsiutui 100 metrin välierissä. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Gatlin voitti 60 metrin juoksun maailmanmestaruuden ajalla 6,46. Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa 2012 hän voitti 100 metriä ennätyksellään 9,80.
Lontoon Olympialaisissa Gatlin juoksi kolmanneksi ennätyksellään 9,79. Lisäksi hän juoksi alun perin toiseksi sijoittuneessa Yhdysvaltojen pikaviestijoukkueessa, joka kuitenkin myöhemmin hylättiin Tyson Gayn dopingkäryn takia. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 Gatlin sai hopeaa sekä 100 metrillä ajalla 9,85 että pikaviestissä.
Kaudella 2015 Gatlin paransi ennätyksiään sekä 100 että 200 metrillä. Hän juoksi toisen osuuden Yhdysvaltojen voittaessa World Relays -kilpailuissa 4 × 100 metrin viestin maan ennätysajalla 37,38. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän saavutti 100 metrillä hopeaa ajalla 9,80. Hän hävisi Usain Boltille yhdellä sadasosasekunnilla. Gatlin oli toinen myös 200 metrin juoksussa, ajalla 19,74. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sai 100 metrillä hopeaa ajalla 9,89. 200 metrillä hän karsiutui välierissä.
Gatlin voitti World Relays -kilpailuissa kultaa pikaviestissä 2017. Saman vuoden Yhdysvaltain MM-karsinnoissa hän voitti 100 metriä kauden parhaalla ajallaan 9,95 s (−0,7m/s). Lontoon MM-kisoissa Gatlin voitti 100 metrillä kultaa ajalla 9,92 s. Pikaviestissä hän juoksi toisen osuuden Yhdysvaltojen hopeajoukkueessa. Hän saavutti vuoden 2019 World Relays -kilpailuissa hopeaa 4 × 100 metrin viestissä. Saman vuoden Dohan MM-kilpailuissa hän sai 100 metriltä hopeaa ajalla 9,89 s. Pikaviestissä Yhdysvallat voitti kultaa maan ennätysajalla 37,10.
Doping-käry
29. heinäkuuta 2006 Gatlin ilmoitti tiedotusvälineille jääneensä kiinni dopingista. Gatlinin mukaan häneen näytteessään oli merkkejä kehon ulkopuolisesta testosteronista tai sen johdannaisista. Gatlin antoi positiivisen näytteen viestijuoksun jälkeen Kansas Cityssä 22. huhtikuuta 2006. Käryn jälkeen Gatlinin valmentaja Trevor Graham ilmoitti olevansa varma, että testitulos oli lavastettu ja hänen mukaansa syyllinen oli Gatlinin hieroja Chris Whetstine.
Koska kyseessä oli Gatlinin toinen käry, häntä uhkasi elinikäinen kilpailukielto. Gatlin kuitenkin hyväksyi Yhdysvaltain antidopingtoimikunnan (USADA) hänelle tekemän ehdotuksen kahdeksan vuoden kilpailukiellosta. Ehdotuksen vaatimuksena oli, että Gatlin todistaa valmentajaansa Trevor Grahamia vastaan. Kilpailukielto astui voimaan 15. elokuuta 2006. Väliaikaisessa kilpailukiellossa hän oli ollut 25. heinäkuuta 2006 lähtien. Gatlin vaati tapauksensa käsittelyä välimiesoikeudessa. Tammikuussa 2008 välimiesoikeus päätyi neljän vuoden kilpailukieltoon. Myöhemmin Gatlin valitti Urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen (CAS) yrittäen saada mitätöidyksi vuoden 2001 kärynsä, jolloin hän olisi selvinnyt kahden vuoden kilpailukiellolla. CAS kuitenkin hylkäsi Gatlinin valituksen ja hänet asetettiin neljän vuoden kilpailukieltoon ja hänen 22. huhtikuuta 2006 jälkeen tehdyt tuloksensa, mukaan lukien ME 9,77, hylättiin.
Amerikkalainen jalkapallo
Juoksuradoille kilpailukiellon saanut Gatlin aikoi vaihtaa lajia amerikkalaiseen jalkapalloon. Hän harrasti lajia vielä ensimmäisenä vuotenaan Tennesseen yliopistossa ennen kuin ryhtyi keskittymään juoksemiseen. 4. toukokuuta 2007 hänet valittiin NFL-joukkue Tampa Bay Buccaneersin testileirille.
Humboldt-yliopisto
thumb|[[Humboldt-yliopiston päärakennus Unter den Linden -kadun varressa.]] Humboldt-yliopisto (, lyhennettynä HU Berlin) on Berliinin neljästä yliopistosta vanhin ja arvostetuin. Se perustettiin vuonna 1809 ja sijaitsee Mitten kaupunginosassa aivan kaupungin keskustassa.
Humboldt-yliopiston vaiheet kytkeytyvät tiiviisti Berliinin värikkääseen historiaan.
Historia
Aloite yliopiston perustamiseen tuli valtiomies-filosofi-kielitieteilijä Wilhelm von Humboldtilta. Opetustoiminnan käynnistyessä vuonna 1810 yliopisto tunnettiin nimillä Berliner Universität (Berliinin yliopisto) ja Alma Mater Berolinensis, mutta vuonna 1828 sen nimeksi tuli Friedrich-Wilhelms-Universität virallisen perustajansa, Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III:n mukaan. Nykyisen nimensä yliopisto sai vasta vuonna 1949, kun DDR:n vallanpitäjät katsoivat vanhan nimen poliittisista syistä sopimattomaksi.
Humboldtin koulutuspoliittiset ihanteet, joita hän toteutti uuden yliopiston luomisessa, ovat vaikuttaneet voimakkaasti modernin yliopiston ideaan muuallakin länsimaissa. Etenkin humanistiset alat saivat vahvan sijan, mutta Wilhelmin veljen Alexander von Humboldtin ansiosta yliopisto nousi myös luonnontieteiden alalla kansainväliseen kärkeen. Yliopiston saavuttamasta korkeasta tasosta niin ihmis- kuin luonnontieteissä kertoo se, että kun Nobel-palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1901, kemian nobel meni Humboldt-yliopistossa toimineelle Jacobus Henricus van ’t Hoffille ja seuraavana vuonna kirjallisuuden nobel meni saman yliopiston antiikin historian professorille Theodor Mommsenille. Koko historiansa aikana Humboldt-yliopisto on tuottanut peräti 29 nobelistia.
Kolmas valtakunta johti kuitenkin Humboldt-yliopiston alennustilaan. Juutalaisia tutkijoita ja opiskelijoita sekä natsien poliittisia vastustajia ja muita ei-toivottuja ihmisryhmiä alettiin vainota. Heidät erotettiin yliopistosta, heidän saavuttamansa tutkinnot ja arvonimet mitätöitiin ja monet heistä vangittiin keskitysleireille. Noin kolmannes koko yliopiston henkilöstöstä joutui näiden vainojen kohteeksi. Aiemmin humanismin etuvartiona tunnetun sivistyslaitoksen kannalta oli erityisen kiusallista, että lukuisat yliopistolaiset itse osallistuivat kirjarovioon, joka järjestettiin 10. toukokuuta 1933 päärakennuksen edustalla olevalla Opernplatzilla (nykyinen Bebelplatz) ja jossa poltettiin tuhansittain ”epäsaksalaisia”, kansallissosialismin aatteisiin sopimattomia kirjoja.
Toisen maailmansodan päätyttyä tilanne pysyi edelleen vaikeana. Yliopisto kylläkin pääsi jatkamaan toimintaansa vuonna 1946, mutta nyt sen toiminnan reunaehdot saneli toinen totalitaarinen valtio, DDR. Opintojen sisältö ja tutkimuksen painopisteet määräytyivät kommunismin oppien mukaisesti ja toisinajattelijoita vainottiin jälleen. Tämä johti vuonna 1948 siihen, että osa henkilöstöstä ja opiskelijoista irtautui Humboldt-yliopistosta ja perusti Länsi-Berliinin Dahlemin kaupunginosaan uuden yliopiston, jonka nimeksi annettiin Freie Universität Berlin (”Berliinin vapaa yliopisto”). Saksan ja Berliinin kahtiajaon pitkittyessä jako Humboldt-yliopistoon ja Freie Universitätiin muodostui lopulliseksi.
Berliinin muurin murtuminen vuonna 1989 ja Saksojen jälleenyhdistyminen vuonna 1990 vei Humboldt-yliopiston jälleen suuriin myllerryksiin. Organisaatio pantiin taas uusiksi ja muun muassa kaikkien professorien oli haettava virkojaan uudestaan. Ne, joilla oli ollut liian tiiviit suhteet DDR:n hallintoon tai salaiseen poliisiin Stasiin, saivat lähteä. Suuri osa henkilöstöstä vaihtui, ei tosin pelkästään poliittisista syistä, vaan myös rakenteellisten muutosten takia. Berliinin eri yliopistojen välinen työnjako ei ole kuitenkaan vielä nykyäänkään kaikilta osin selvinnyt. Joka tapauksessa Humboldt-yliopisto nähdään yleisesti jälleen Berliinin ykkösyliopistona.
Nykypäivä
thumb|Niin kutsuttu [[Alte Bibliothek|Kommode ("Lipasto"), entinen kuninkaallinen kirjasto, nykyinen oikeustieteellisen tiedekunnan rakennus Bebelplatzilla.]]
Tiedekunnat
Lääketieteellisen tiedekunnan muodostaa vuonna 1710 perustettu sairaala Charité, ja se on Humboldt-yliopiston ja Freie Universitätin yhteinen. Humboldt-yliopiston alaisuudessa toimiviin erillislaitoksiin kuuluu muun muassa vuonna 1889 rakennettu luonnontieteellinen museo Museum für Naturkunde.
Rakennukset
Humboldt-yliopiston päärakennus sijaitsee Berliinin historiallisessa keskustassa Unter den Lindenillä. Vuosina 1748–1766 rakennettu ja vuosina 1913 ja 1920 laajennettu kompleksi toimi alun perin Preussin prinssi Henrikin palatsina.
Tatuoitu loppuelämän
Tatuoitu loppuelämän on vuonna 1965 valmistunut japanilainen yakuza-elokuva, jonka on ohjannut Seijun Suzuki.
Humboldt-yliopisto
Aiheesta muualla
52.51811°N, 13.39361°W
Belemniitit
Kaikkien nykyisten mustekalojen (Neocoleoidea) katsotaan polveutuvan belemniiteistä. Belemniitit kuolivat sukupuuttoon liitukauden lopun joukkotuhossa 65 miljoonaa vuotta sitten.
Vuorisjärvi (Keuruu)
Vuorisjärvi on Keski-Suomessa Keuruulla Roosinpohjan kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,5 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Syväojan valuma-alueeseen (35.694) se kuuluu.
500 Degreez
500 Degreez on rap -artisti Lil Waynen studioalbumi, joka julkaistiin 23. heinäkuuta 2002.
Ammoniitit
Fossiilit
Ammoniitit ilmestyivät noin 400 miljoonaa vuotta sitten siluuri- ja devonikausien vaihteessa ja hävisivät sukupuuttoon liitukauden lopun joukkotuhossa 65 miljoonaa vuotta sitten. Koska ammoniitit olivat hyvin yleisiä ja evoluutio tuotti muutaman miljoonan vuoden välein uusia lajeja edellisten kuollessa sukupuuttoon, ammoniittilajin määrittämisellä voidaan arvioida fossiilikerrostuman ikä (niin kutsutut johtofossiilit).
Rakenne ja luokittelu
Ammoniitti kasvatti kuoren ympärilleen. Eläimen kasvaessa ja kuorikammion käydessä ahtaaksi se kasvatti seuraavan suuremman kammion ja kammioiden väliin jäi väliseinä, joten ammoniittien kuori lopulta muodostui sarjasta suurenevia kammioita joiden läpi kulki putki sen avulla eläin lisäsi ja vähensi veden määrää tyhjissä kammioissa ja täten sääti uimasyvyyttään vedessä. Viimeisimmässä kammiossa ja suurimmassa oli itse eläin.
Fossiileista on löytynyt pieniä meritähtiä ja niveljalkaisia kuten rapuja joita ne ilmeisesti söivät.
Ammoniitit luokitellaan lahkoihin kuoren rakenteen perusteella. Ammoniittien kuoret ovat kiertyneet tavallisesti tasomaisesti spiraaliin, mutta kuori voi olla myös suora, osittain kiertynyt tai pitkittäin kiertynyt. Näitä jälkimmäisiä tyyppejä kutsutaan myös heteromorfisiksi ammoniiteiksi.
Ammoniittilajit tunnistetaan muodon ja kasvusaumojen kuvioiden mukaan. Eri lajeja tunnetaan useita tuhansia. Nykyisistä eläimistä ammoniitit ulkoisesti muistuttivat eniten helmiveneitä (Nautilus), mutta lienevät kuitenkin läheisempää sukua mustekaloille.
Festival of Pacific Arts
Festival of Pacific Arts on Tyynenmeren maissa neljän vuoden välein järjestettävä festivaali, jonka tarkoituksena on esitellä sen osallistujamaiden perinteistä ja nykyaikaista kulttuuria. Jokaisella Oseanian maalla ja epäitsenäisellä alueella on mahdollisuus osallistua tapahtumaan.
Festival of Pacific Arts perustettiin 1972, jolloin osallistujamaita oli neljätoista. Uusimpaan tapahtumaan vuonna 2004 osallistui 27 maata.
Tapahtumat
Festival of Pacific Arts on järjestetty yhdeksän kertaa:
Jorma K. Virtanen
Jorma Kalevi Virtanen (s. 8. elokuuta 1942 Tampere) on suomalainen toimitusjohtaja ja päätoimittaja. Hän oli Hymy-lehden päätoimittajana lehden huippuvuosina 1970-luvun alussa ja sittemmin hän oli mukana käynnistämässä Iltaset ja Iltalehti-iltapäivälehtiä.
Virtasen vanhemmat olivat Eino Virtanen ja Laina Mehtälä. Hän kävi keskikoulun.
Virtanen oli Lehtimiehet Oy:n palveluksessa toimittajana, päätoimittajana ja julkaisujohtajana 1964–1973. Hän oli 1970-luvun alussa Hymy-lehden päätoimittajana. Virtasen kaudella vuonna 1970 Hymyn levikki saavutti kaikkien aikojen huippunsa, 435 407 kappaletta. Virtanen ja Lehtimiehet Oy:n toimitusjohtaja Urpo Lahtinen tuomittiin kirjailija Timo K. Mukan yksityiselämää loukanneesta kirjoittelusta sen jälkeen kun Hymy-lehti oli julkaissut tammikuun 1973 numerossa Mukasta jutun otsikolla Riiput jo ristillä, Timo K. Mukka. Tapauksen seurauksena säädettiin vuonna 1974 niin kutsuttu Lex Hymy eli rikoslain kohta yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä.
Virtanen oli sitten Yhtyneet kuvalehdet Oy:n kustannusjohtajana 1973–1976, Iltaset-lehden julkaisujohtajana ja Oy Uuden Suomen toimitusjohtajana vuodesta 1976. Hän toimi 1980 perustetun Iltalehden toimitusjohtajana ja oli myöhemmin Apu-lehden ja Johtoporras-lehden päätoimittajana. Virtanen oli myös Naantalissa toimivan vuonna 1993 perustetun Muumimaailma Oy:n ensimmäinen toimitusjohtaja. Viimeksi Virtanen on toiminut Hämeenlinnan Viikkouutiset-lehden päätoimittajana.
Salmijärvet (Keuruu)
Salmijärvet on Keski-Suomessa Keuruulla Roosinpohjan kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,0 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Syväojan valuma-alueeseen (35.694) se kuuluu.
Rick Tabaracci
Richard Stephen ”Rick” Tabaracci (s. 2. tammikuuta 1969 Toronto, Ontario, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkomaalivahti.
Tabaracci varattiin vuoden 1987 varaustilaisuudessa 26. pelaajana. Varaajana oli Pittsburgh Penguins. Tabaracci pelasi myös Winnipeg Jetsissä, Washington Capitalsissa, Calgary Flamesissa, Tampa Bay Lightningissa, Atlanta Thrashersissa ja Colorado Avalanchessa. Tabaracci pelasi 286 ottelua NHL:ssä vuosien 1989 ja 1999 välillä. Vuonna 2000, kun Columbus Blue Jackets ja Minnesota Wild liittyivät NHL:ään, ne saivat vuorollaan valita pelaajia muista joukkueista. Tabaracci oli koko tilaisuuden ensimmäinen varattu pelaaja, mutta hän ei kuitenkaan pelannut enää yhtään NHL-ottelua, vaan siirtyi IHL-joukkue Utah Grizzliesiin, jossa lopetti uransa.
Tabaracci edusti Kanadaa kolmessa arvoturnauksessa.
Ukonkivi
Ukonkivi tarkoittaa seuraavia asioita:
Sword’s Song
Sword’s Song on Battleloren toinen studioalbumi, joka julkaistiin 12. toukokuuta 2003. Kuten muillakin yhtyeen levyillä, myös Sword’s Songilla sanoitukset perustuvat J. R. R. Tolkienin tuotantoon.
Andrada
Andrada on seuraavien henkilöiden sukunim
Usambaransambu
Usambaransambu (Allanblackia stuhlmannii) on klusiakasvien (Clusiaceae) heimoon, sambujen (Allanblackia) sukuun kuuluva kasvilaji.
Usambaransambu on ainavihanta puu, joka voi kasvaa 35 metriä korkeaksi, paikoittain jopa 45 metriä korkeaksi. Runko on suora ja oksaton noin yhdeksän metrin korkeuteen asti ja voi olla halkaisijaltaan 65 cm.
Usambaransambua kasvaa luonnossa vuoristometsien rinteillä ja laaksoissa 800–1200 metrin korkeudella merenpinnasta, joskus 1600 metrin korkeuteen asti. Lajia tavataan luonnonvaraisena ainoastaan Tansaniassa ja se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU) lajiksi.
Usambaransambulla on öljypitoiset siemenet ja ne ovat tärkeitä paikallisilla markkinoilla, mutta niitä on tuotu myös Eurooppaan. Laji on kuitenkin herättänyt kiinnostusta myös kansainvälisessä elintarviketeollisuudessa. Siementen lisäksi puista saadaan puutavaraa sekä polttopuuta. Usambaransambua ei yleensä kasvateta.
Tha Carter
Tha Carter on Lil Waynen neljäs studioalbumi sekä Carter-albumisarjan ensimmäinen osa, joka julkaistiin 29. kesäkuuta 2004.