cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ham (simpanssi)
Lennon jälkeen Ham eli 21 vuotta Washingtonin National Zoossa ja sen jälkeen North Carolina Zoossa, kunnes kuoli 27-vuotiaana 19. tammikuuta 1983.
thumb|left|Ham ja teknikko käyvät läpi avaruuslennolla käytettävää laitteistoa
John Fortescue
thumb|Sir John Fortescue
John Fortescue (n. 1394 - n. 1479) oli englantilainen oikeusoppinut, joka on kirjoittanut Englannin laista kertovan kirjan De laudibus legum Angliae. Kirja oli tarkoitettu Henrik VI:n pojan oppikirjaksi, mutta oli tarpeeksi selkeä tavalliselle kansallekkin.
Leike
pienoiskuva|[[Wieninleike]] Leike on ohut, mutta melko iso naudan tai sian lihasta leikattu lihaviipale, joka on kypsennetty pannulla. Ennen paistamista se usein leivitetään eli kastellaan vatkatulla kananmunalla ja kastetaan korppujauhon, suolan ja pippurin seokseen. Leivittäminen tekee paistopinnoista rapean. Tällainen on esimerkiksi wieninleike. Muita leikkeitä ovat ovat muun muassa sveitsinleike (juusto-kinkkutäyte), havaijinleike (päällä ananasrengas) ja oskarinleike (päällä katkarapuja ja parsaa kastikkeessa). Leike voi olla myös leivitetty siipikarjan tai kalan lihasta leikattu viipale. Leike-nimitystä käytetään lisäksi leikkeletuotteista, kuten vaikkapa kinkkuleikkeestä.
Osmo Laine
Osmo Johannes Laine (3. helmikuuta 1914 Turku – 19. syyskuuta 2004 Turku) oli turkulainen kuvataiteilija ja kriitikko. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Väinö Laine ja Martta Laine (o.s. Manner). Osmo Laineen puoliso oli lastentarhanjohtaja Salme Laine (o.s. Saari) ja heille syntyi kaksi lasta Antti (Rimaaja),1942 ja Päivi-Anneli (Toikkanen), 1947. Osmo Laine debytoi Helsingissä vuonna 1938.
Osmo Laine kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulua vuosina 1935–1937 ja Taideteollista keskuskoulua vuosina 1937–1941, 1945–1946. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1986.
Osmo Laine oli kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen ystävä. Laine kertoi Wäinö Aaltosesta Yleisradion haastattelussa, jonka hän antoi Wäinö Aaltosen museossa vuonna 1994.
Banaba
Banaba on saari Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee Gilbertsaarten ja Naurun välissä ja on osa Kiribatin saarivaltiota. Banaba on Naurun ja Makatean ohella yksi Tyynenmeren merkittävimmistä fosfaattikivisaarista. Saari sijaitsee Naurusta noin 300 kilometriä itään.
Vanha banaban kieli on kuollut kieli. Sen on saarella syrjäyttänyt kiribati. Saarella sijaitsee Kiribatin korkein kohta, joka on 87 metriä merenpinnasta.
Banaballa oli vuonna 2001 noin kaksisataa asukasta. Toisen maailmansodan jälkeen useita banabalaisia siirrettiin Rabin saarelle, Fidžille, ja maailmanlaajuisesti banabalaisperäisiä ihmisiä on nykyisin noin 6 000. Kaikki Rabin neljä kylää nimettiin Banaban vanhojen kylien mukaan, jotka tuhoutuivat toisessa maailmansodassa.
Banaba on fosfaatin merkittävä esiintymisalue, ja 90 % sen pinta-alasta louhittiin pois vuosina 1900–1979.
Amalienborgin linna
pienoiskuva|thumb|Amalienborgin linna ilmasta nähtynä Amalienborgin linna (tanskaksi Amalienborg slot) on Kööpenhaminassa, Frederiksstadenin kaupunginosassa sijaitseva Tanskan kuningasperheen talvikoti. Se koostuu neljästä samanlaisesta rokokoo-tyylisestä palatsista, jotka rakennettiin 1750- ja 1760-luvuilla kahdeksankulmaisen aukion ympärille (Amalienborg Slotsplads). Aukion keskellä sijaitsee Amalienborgin perustajan, kuningas Frederik V:n ratsastajapatsas.
Palatsit rakennettiin Frederik V:n käskystä Kristian I:n kruunajaisten ja samalla Oldenborgin hallitsijasuvun 300-vuotisjuhliin. Neljän palatsin rakennuspaikat annettiin neljälle merkittävälle aatelismiehelle; A.G. Moltke, Christian Frederik Levetzau, Joachim Brockdorff sekä Severin Løvenskiold. Heidät velvoitettiin rakentamaan neljä identtistä palatsia hovirakennusmestarin Nicolai Eigtvedin suunnitelmien mukaisesti. Rakennustyöt kestivät lähes kymmenen vuotta.
Amalienborgista tuli kuninkaallinen residenssi Christiansborgin linnan tuhouduttua tulipalossa maan tasalle helmikuun 26. ja 27. päivän välisenä yönä 1794. Kuningas osti muutaman päivän sisällä Moltken ja Schackin palatsit.
Kuningatar ja kuninkaallinen perhe näyttäytyvät Amalienborgin parvekkeella kuningattaren syntymäpäivänä 16. huhtikuuta, sekä muiden kuninkaallisen perheen juhlien yhteydessä, kuten kruununprinssiparin häiden vuonna 2004. alt=|pienoiskuva|Kuninkaallinen perhe Kristian IX:n palatsin parvekkeella kuningattaren 70-vuotispäivänä 16. huhtikuuta 2010.
Tarzan, viidakon valtias (kirja)
Tarzan, viidakon valtias (Tarzan, Lord of Jungle) on Edgar Rice Burroughsin romaani, joka julkaistiin vuonna 1928. Tarzan, viidakon valtias on Tarzan -kirjasarjan 11. osa.
Amalienborgin linna
Kuninkaallinen henkivartiosto, Den Kongelige Livgarde, vartioi Amalienborgia ja muita kuninkaallisia linnoja ja palatseja. Vahdinvaihto tapahtuu Amalienborgissa päivittäin klo 12.00. Lisäksi vartiovuorot vaihdetaan kahden tunnin välein.
Tarzan, viidakon valtias (kirja)
Ensimmäinen suomennos julkaistiin vuonna 1929.
Amalienborgin linna
Neljä palatsia
Neljä palatsia ovat nimeltään:
Kristian VII:n palatsi
Kristian VII:n palatsi eli Moltken palatsi, rakennettiin vuosina 1750-54 ylihovimarsalkka A. G. Moltkelle. Kun kuninkaallisesta perheestä tuli koditon Christiansborgin linnan tulipalossa vuonna 1794, osti Kristian VII palatsin.
Kristian VII:n kuoltua vuonna 1808 Frederik VI käytti palatsia hovinsa tarpeisiin. Ulkoministeriö käytti osia palatsista 1852-85. Vuodesta 1885 lähtien palatsia on käytetty yksinomaan vieras- ja edustuspalatsina. Rakennus oli kuitenkin lyhyen ajan kruununprinssi Frederikin (IX) ja kruununprinsessa Ingridin ja myöhemmin kruununprinsessa Margareetan (II) ja prinssi Henrikin kotina omien palatsiensa kunnostustöiden aikana.
Vuonna 1971-75 palatsissa oli myös pieni lastentarha ja sittemmin luokkahuone kruununprinssille ja prinssi Joachimille.
Asuntoministeriö aloitti vuonna 1982 palatsin ulkopuolisen restauroinnin. Vuosina 1993-96 tehtiin hallituksen ja useiden yksityisten sponsoreiden tuella sisätilojen restaurointi.
Kristian VII:n palatsi on avoin yleisölle.
Kristian VIII:n palatsi
Kristian VIII:n palatsi eli Levetzaun palatsi, rakennettiin todellinen salaneuvos Kristian Frederik Levetzaulle vuonna 1750-60. Perintöprinssi Frederik osti rakennuksen vuonna 1794 ja antoi taidemaalari ja arkkitehti Nicolai Abildgaardille vastuun palatsin sisätilojen modernisoinnista empiretyyliseksi. Kun prinssi kuoli vuonna 1805, palatsi ja arkkitehti siirtyi hänen pojalleen prinssi Kristian Frederikille. Abildgaard kuoli kuitenkin vuonna 1809, ja sisätyöt pysähtyivät. Vuonna 1839 Kristianista tuli kuningas, ja palatsia kutsuttiin sitten Kristian VIII:n palatsiksi.
Kuningas kuoli vuonna 1848, ja leskikuningatar Caroline Amalie vuonna 1881. Vuodesta 1885 osa palatsista oli ulkoministeriön käytössä, mutta se joutui väistymään vuonna 1898, kun palatsista tuli kruununprinssi Kristian (X) ja prinsessa Alexandrinen asunto.
Kristian X:n kuoleman vuonna 1947 ja kuningatar Alexandrinen vuonna 1952 jälkeen palatsi annettiin prinssi Knudin käyttöön.
Vuonna 1980 asuntoministeriö aloitti palatsin restaurointityöt, jolloin sinne sijoitettiin asuin- ja edustustilat kruununprinssi Frederikille ja prinssi Joachimille, kuningattaren kirjaston varastotiloja sekä Glücksburg-dynastiaa esittelevä museo (Amalienborgmuseet)
Sen jälkeen, kun kruununprinssipari sai haltuunsa Frederik VIII:n palatsin 2010, prinssi Joachim, prinsessa Marie ja prinsessa Benedikte käyttävät Kristian VII:n palatsia, kun he oleskelevat Kööpenhaminassa.
Kristian VIII:n palatsin takana ovat hovin käsityöläisverstaat ja pesula.
Frederik VIII:n palatsi
Frederik VIII:n palatsi eli Brockdorffin palatsi rakennettiin 1750-60 paroni Joachim Brockdorffille. Hän kuoli vuonna 1763, jonka jälkeen ylihovimarsalkka A.G. Moltke osti palatsin. Kaksi vuotta myöhemmin hän myi palatsin Frederik V:lle. Vuodesta 1767 palatsissa toimi kadettikoulu.
Kadetit joutuivat luovuttamaan palatsin, kun Frederik VI halusi tyttärensä prinsessa Vilhelminen ja kruununprinssi Frederikin (VII) asettuvan asumaan sinne häiden jälkeen. Avioliiton purkauduttua vuonna 1837 palatsissa asui kuninkaallisen perheen jäseniä kunnes kruununprinssi Frederik (VIII) muutti palatsiin vuonna 1869. Kruununprinssi (Frederik VIII) tuli kuninkaaksi vuonna 1906, jonka mukaan palatsi sai nimensä.
Palatsi kunnostettiin kruununprinssi Frederikin (IX) ja kruununprinsessa Ingridin käyttöön vuonna 1934. Kuningas Fredrik IX:n kuoleman vuonna 1972 jälkeenkin kuningatar Ingrid asui palatsissa kuolemaansa asti (marraskuu 2000).
Vuonna 2004 aloitettiin perusteellinen sisä- ja ulkopuolen restaurointi, jonka jälkeen kruununprinssipari sai palatsin käyttöönsä vuonna 2010. Palatsissa on nykyisin kruununprinssiparin yksityisasunto ja kruununprinssin hovin hallinto- ja edustustilat.
Kristian IX:n palatsi
Kristian IX:n palatsin eli Schackin palatsin rakentaminen aloitettiin vuonna 1750. Vuonna 1754 rakennuttaja, todellinen salaneuvos Severin Løvenskiold, kuitenkin luopui hankkeesta taloudellisista syistä. Kreivitär Anne Sophie Schack otti palatsin hallintaansa ja antoi sen pojanpoikapuolelleen Hans Schackille. Hans Schackista tuli vuonna 1757 ylihovimarsalkka A. G. Moltken vävy, joka lainasi oman palatsinsa parhaita taidekäsityöläisiä sisätilojen viimeistelyyn.
Christiansborgin linnan tulipalon jälkeen Schackin palatsi ostettiin kruununprinssi Frederikille. Palatsi liitettiin Moltken palatsiin kahdeksan joonialaisen pylvään kolonnaadilla, jonka päällä kulki toisen kerroksen tasalla salakäytävä yli Amaliegade-kadun.
Kruununprinssistä, joka vuodesta 1784 oli ollut sairaan isänsä sijaishallitsija, tuli kuningas (Frederik VII) vuonna 1808. Kuninkaan kuoleman vuonna 1839 ja kuningatar Marien vuonna 1852 jälkeen palatsi oli mm. Korkeimman oikeuden ja ulkoministeriön käytössä.
1863 palatsi annettiin Kristian IX:n käyttöön, jonka mukaan palatsi on nimetty. Kristian IX, "Euroopan appi", asui täällä kuolemaansa saakka vuonna 1906, jonka jälkeen koti jätettiin koskemattomaksi, kunnes irtaimisto luetteloitiin 1948.
1967 palatsia kunnostettiin silloisen kruununperillisen prinsessa Margrethen ja prinssi Henrikin käyttöön. Kuningatar käyttää edelleen palatsia asuinpalatsinaan talvikuukausina.
Keltainen palatsi (Det Gule Palæ)
Hovin hallinto sijaitsee ns. keltaisessa palatsissa (Det Gule Palæ) Amaliegade-kadulla.
Rakennus rakennettiin vuosina 1764-67 kauppias Henning Frederik Bargumille ja sen suunnitteli ranskalainen arkkitehti Nicolas-Henri Jardin. Sitä pidetään Kööpenhaminan ensimmäisenä uusklassisena rakennusena, ja se on poikkeus  Frederikstaden-kaupunginosan muuten yhtenäisessä rokokoomiljöössä.
Keskiyön pako
Keskiyön pako (Midnight Run) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Martin Brest ja pääosassa on Robert De Niro.
Elokuva kertoo entisestä poliisista, Jack Walshista joka toimii nykyään palkkionmetsästäjänä. Jack on saanut uuden keikan johon sisältyy käyminen New Yorkissa, josta Jackin pitää hakea mafialta rahaa huijanneen Jonathan "Duke" Mardukas. Jackin pitää viedä Jonathan Los Angelesiin, ennen kuin mafian tappajat saavat heidät kiinni. Hommaa vaikeuttaa Jackin ja Duken jatkuvat erimielisyydet ja FBI-agentti, joka jahtaa kanssa Dukea saadakseen hänet avaintodistajaksi erään mafiapomon kiinni ottamiseen.
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen luonnehti elokuvaa hulvattoman yllätykselliseksi ja tiheätempoiseksi ja antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Generation Swine
Generation Swine on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Mötley Crüen seitsemäs studioalbumi. Sen tuottivat yhtyeen basisti Nikki Sixx ja rumpali Tommy Lee yhdessä tuottaja Scott Humphreyn kanssa, ja sen julkaisi levy-yhtiö Elektra Records 24. kesäkuuta 1997. Levy on yhtyeen viimeinen, jonka se julkaisi Elektran kanssa ennen oman levy-yhtiönsä Mötley Recordsin perustamista vuonna 1998.
Markku Fredman
Markku Kalevi Fredman (s. 8. syyskuuta 1960 Helsinki) on suomalainen asianajaja, varatuomari ja oikeustieteen tohtori. Hän on prosessioikeuden dosentti Helsingin yliopistossa vuodesta 2019. Hänet on nimitetty osa-aikaiseksi (40 %) oikeustieteellisen tiedekunnan työelämäprofessoriksi kolmivuotiskaudeksi elokuusta 2023 alkaen.
Generation Swine
Levyn taustaa
Laulaja Vince Neil oli palannut yhtyeeseen vuonna 1996, ja täten Generation Swine oli ensimmäinen yhtyeen alkuperäiskokoonpanon soittama albumi sitten vuoden 1989 Dr. Feelgoodin. Rumpali Tommy Lee erosi yhtyeestä kuitenkin pian kokoonpanon paluukokoontumisen jälkeen vuonna 1999. Seuraavan kerran alkuperäinen Mötley Crüe julkaisi studioalbumin vasta vuonna 2008 Saints of Los Angelesin muodossa.
Markku Fredman
Fredman valmistui 1985 oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta, ja hänet hyväksyttiin asianajajaksi 1989. Oikeustieteen lisensiaatiksi hän valmistui kesäkuussa 2011. Oikeustieteen tohtoriksi hän väitteli toukokuussa 2018 Turun yliopistossa. Hänen väitöskirjansa Puolustajan rooli: Rikoksesta epäillyn ja syytetyn avustajan roolin kehitys Suomessa 1980-luvulta nykypäivään käsitteli asianajajaoikeutta ja asianajajan roolia ja tehtäviä.
Generation Swine
Menestyminen
Generation Swine nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan neljänneksi ylittäen kultalevyn myyntirajan elokuussa 1997. Albumin kaupallinen menestyminen sekä vastaanotto kriitikoiden keskuudessa oli vahvasta listasijoituksesta huolimatta vaisu. Myös yhtye itse on suhtautunut albumiin kielteisesti sen julkaisemisen jälkeen: esimerkiksi laulaja Vince Neil on sanonut Generation Swinen olevan ”hirveä” albumi sen liiallisen kokeilullisuuden vuoksi.
Markku Fredman
Fredman tunnetaan ihmisoikeusjuristina ja vähemmistöjen oikeuksien puolustajana. Hän oli perustamassa Pakolaisneuvonta ry:tä ja oli sen ensimmäinen puheenjohtaja. Hän on vuonna 1990 perustetun Asianajotoimisto Fredman & Månssonin osakas ja on ollut Suomen Asianajajaliiton hallituksen jäsen.
Suomen Kansanpuolue
Suomen Kansanpuolue (KP) oli Suomessa vuosina 1951–1965 toiminut liberaali keskiluokan edunvalvontapuolue.
Kansanpuolueen aatteellisessa perustassa olivat vahvasti mukana kansallismieliset ja kristilliset arvot. Tärkein asia oli toimia keskiluokan edunvalvontaryhmittymänä. Jotkut liberaalit vastustivat Kansanpuoluetta, koska he edellyttivät neutraaliutta uskonnollisten näkemysten välillä, suosivat kansainvälisyyttä, eivätkä kannattaneet eturyhmäpolitikointia. Liberal International -järjestö ei hyväksynyt Suomen Kansanpuoluetta jäsenekseen hakemuksista huolimatta.
Historia
Kansanpuolue perustettiin helmikuussa 1951 Kansallisen Edistyspuolueen maakunnallisten järjestöjen ja Itsenäinen Keskiluokka -puolueen yhdistyttyä. Perustamiskokouksensa Suomen Kansanpuolue piti Laulumiesten ravintolassa Helsingissä 3. helmikuuta 1951. Ensimmäinen puheenjohtaja oli metsäekonomian professori Eino Saari.
Kansanpuolue osallistui Tuomiojan, Sukselaisen I, Fagerholmin III, Karjalaisen I ja Virolaisen hallituksiin. Puolue julkaisi Polttopiste-lehteä, joka parhaimmillaan ilmestyi kerran viikossa, tabloid-kokoisena sanomalehtenä.
Vuonna 1965 Kansanpuolue yhdistyi Vapaamielisten Liiton kanssa muodostaen Liberaalisen Kansanpuolueen.
Vaalimenestys
Eduskuntavaaleissa Suomen Kansanpuolue sai 8–13 kansanedustajaa ja noin 6–8 prosenttia äänistä. Kansanpuolueen ja Kansallisen Kokoomuksen välillä oli jyrkkä kilpailuasetelma. Eduskuntavaaleissa Kansanpuolueen lisätessä paikkamääräänsä paikat tulivat yleensä kokoomukselta ja päinvastoin.
Philips
pienoiskuva|250px|Philipsin pääkonttori Amsterdamissa. Koninklijke Philips N.V., lyhyemmin Philips, on terveysteknologiaan keskittynyt alankomaalainen suuryritys. Vuonna 2022 yritys saavutti 17,8 miljardin euron liikevaihdon ja sen palveluksessa oli yli 77 000 henkilöä noin 75 maassa. Philipsin keskushallinto sijaitsee Amsterdamissa, mutta monet yrityksen toiminnot keskittyvät edelleen Eindhoveniin, jossa yritys perustettiin.
Philips on tunnettu kulutuselektroniikasta, kodinkoneista ja valaistuksesta, mutta yrityksen nykyinen päätoimiala on terveysteknologia. Philipsin toimitusjohtajana on toiminut vuodesta 2022 Roy Jakobs.
Philipsillä on 56 000 voimassa olevaa patenttia.
Historia
pienoiskuva|Philipsin valmistama radio 930A vuodelta 1931. Philipsin perustivat vuonna 1891 Alankomaiden Eindhovenissa Frederik ja Gerard Philips. Yrityksen alkuperäisenä toimialana oli valmistaa hehkulamppuja ”ja muita sähköteknillisiä laitteita”. Aluksi toiminta painottui hiililankalamppujen tuotantoon. 1900-luvun alkaessa Philips kuului jo Euroopan suurimpiin lamppujen valmistajiin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen yritys alkoi laajentaa toimialaansa. Philips alkoi valmistaa röntgenputkia lääketieteellisiin tarkoituksiin sekä kinotekniikkaa (elokuvaprojektoreita ja niiden oheislaitteita) vuonna 1918, aloitti radioiden tuotannon vuonna 1927 ja esitteli ensimmäisen Philishave-sähköparranajokoneensa vuonna 1939.
Saksan hyökätessä Alankomaihin vuonna 1940 Philipsin johtajat siirtyivät Yhdysvaltoihin, josta he johtivat yrityksen toimintaa sodan ajan. pienoiskuva|Philips 7300 -sarjan parranajokone. Philipsin kehittämästä C-kasetista (1963) tuli menestystuote, samoin kuin Philipsin yhteistyössä Sonyn kanssa kehittämästä CD-levystä (1983). Pioneerin kanssa yhteistyössä kehittämän Laserdiscin (1972) suosio jäi kuitenkin rajoitetummaksi. Philipsin ja Grundigin videonauhuristandardiksi esittämä Video 2000 hävisi kilpailun VHS:lle. Philipsin Sonyn MiniDiscin kilpailijaksi tarjoama digitaalinen äänikasettiformaatti Digital Compact Cassette (1992) jäi flopiksi, sillä markkinat olivat valmiit siirtymään uuteen tallennusmuotoon odotettua paremmin.
Elokuussa 2006 Philips ilmoitti sopineensa puolijohdeliiketoimintojensa myynnistä pidättäen itsellään vain vähemmistöosuuden muodostettavaan yhtiöön. Puolijohteet-yksikön (Philips Semiconductors) myyntihinta vuonna 2005 oli 4,6 miljardia euroa, ja sillä oli noin 37 000 työntekijää. Kauppa oli osa Philipsin pyrkimystä irrottautua toimialoilta, joilla esiintyy voimakasta kausivaihtelua, ja profiloitua terveydenhuollon ja elämäntyylin ratkaisujen toimittajaksi. Uusi puolijohdeyhtiö irrotettiin Philipsistä 29. syyskuuta 2006, ja se sai nimekseen NXP Semiconductors.
Vuoden 2008 alussa Philips muodosti aikaisemmasta neljästä tuotedivisioonasta kolme sektoria: Philips Healthcare (aikaisempi Philips Medical Systems), Philips Lighting ja Philips Consumer Lifestyle (aikaisemmat Philips Consumer Electronics ja Philips Domestic Appliances and Personal Care).
Tammikuussa 2013 Philips ilmoitti sopineensa audio- ja videolaitetuotantonsa myynnistä japanilaiselle Funaille. Yritys oli jo aiemmin siirtänyt televisiotuotantonsa hongkongilaisen TPV:n kanssa muodostettuun yhteisyritykseen.
Toukokuussa 2013 Philipsin yhtiökokous hyväksyi Electronics-sanan poistamisen yrityksen aiemmasta virallisesta nimestä Koninklijke Philips Electronics N.V.
Syyskuussa 2014 Philips ilmoitti yhdistävänsä terveydenhoito- ja kuluttajatuotesektorinsa ja muodostavansa valaistusliiketoiminnasta erillisen yrityksen. Uusi yritys Philips Lighting listattiin pörssiin toukokuussa 2016. Se vaihtoi myöhemmin nimensä Signifyksi, ja vuonna 2019 Philips luopui kokonaan yrityksen omistuksesta.
Winfried Schäfer
Hänet muistetaan erityisesti Karlsruhen päävalmentajana. Hän työskenteli seurassa 12 vuoden ajan 1986–1998 nostaen Karlsruhen Saksan Bundesliigan.
Philips
Philips Suomessa
pienoiskuva|Sonalleve MR-HIFU -hoitolaite. Philipsillä on ollut tytäryhtiö Suomessa vuodesta 1924. Philips Oy:n pääkonttori sijaitsee Espoossa. Nykyisin Philipsillä on Suomessa myynti-, markkinointi- ja asiakastukiorganisaatio. Aiemmin Philips on valmistanut Suomessakin mm. radioita ja televisioita sekä kehittänyt lääketieteellisiä laitteita ja ohjelmistoja.
Winfried Schäfer
Ura pelaajana
Schäfer pelasi Kickersissä viisi kautta ja siirtyi 1975 Karlsruheen, josta kahden kauden jälkeen takaisin Mönchengladbachiin. Toisella yrittämällä Gladbachissa ei tullut Saksan mestaruutta, mutta menestystä hän pääsi maistamaan UEFA Cupin voiton myötä kaudella 1978/79. Schäfer lopetti uransa Gladbachissa 35-vuotiaana 1985.
Ura valmentajana
Schäfer aloitti valmennusuransa 1986 Karslruhen päävalmentajana. Pestistä muodostui lopulta pitkä, 12 vuoden mittainen uurastus seurassa, jossa tuona aikana nousivat pinnalle muun muassa Oliver Kahn, Jens Nowotny ja Mehmet Scholl. Debyyttikaudella Schäfer johdatti KSC:n 2. Bundesliigan kakkoseksi ja seura nousi pääsarjaan, jossa se pelasi koko Schäferin kauden ajan sijoittuen parhaimmillaan kuudeksi kolmena kautena. Seura menestyi Schäferin johdolla myös eurokentillä esiintyen UEFA Cupin välierissä kaudella 1993/94 sekä kahdesti neljännesvälierissä. Kaudella 1995/96 seura oli myös Saksan cupin loppuottelussa.
Heinäkuussa 1998 Schäfer siirtyi VfB Stuttgartin päävalmentajaksi. Edelliskaudella Bundesliigassa neljänneksi sijoittunut seura lähti kauteen kovin odotuksin, mutta menestys oli syyskaudella kehnoa ja joulukuussa Schäfer sai potkut. Potkujensa jälkeen Schäfer oli puolisen vuotta sivussa valmennustehtävistä ja palasi kaudeksi 1999/2000 kentän laidalle Tennis Borussia Berlinin päävalmentajaksi. Pesti jäi yhteen kauteen Regionalligassa.
Marraskuussa 2001 Schäfer siirtyi Kamerunin jalkapallomaajoukkueen peräsimeen. Menestystä tuli tammikuussa 2002, kun Kamerun juhli Afrikan mestaruutta. MM-kisoissa 2002 Kamerun pelasi vaisusti ja putosi jo lohkovaiheessa. Schäfer sai kuitenkin jatkaa tehtävissään ja johdatti Kamerunin Afrikan mestaruuskisojen neljännesvälieriin 2004. Lopulta pesti päättyi marraskuussa 2004 potkuihin Kamerunin hävittyä maaottelussa Saksalle 0–3.
Maaliskuussa 2005 Schäferin ura jatkui Arabiemiraateissa Al Ahlin päävalmentajana. Hänen johdatti seuran Arabiemiraattien mestariksi 2006 ensi kertaa 26 vuoteen. Helmikuussa 2007 Schäfer sai potkut seurasta. Ura jatkui Arabiemiraateissa joulukuussa 2007, kun hänestä tuli Al Ainin päävalmentaja. Menestystä tuli jälleen ja 2009 seura juhli Emirates Cupin, President's cupin ja UAE Super Cupin mestaruutta. Menestys poiki Schäferille jatkosopimuksen seuran kanssa vuoteen 2010. Kehno menestys syksyllä 2009 johti kuitenkin potkuihin joulukuussa.
Kesäkuussa 2010 Schäfer siirtyi azerbaidžanilaisseura FK Bakun päävalmentajaksi kaksivuotisella sopimuksella. Schäfer sai kuitenkin potkut tehtävistään jo tammikuussa 2011.
Kesäkuussa 2011 Schäferistä tuli kolmivuotisella sopimuksella Thaimaan maajoukkueen päävalmentaja. Schäfer valmensi Thaimaata kaksi vuotta ja kehitti tehtävässään maan valmennus- ja junioritoimintaa. Kesäkuussa 2013 liitto ja Schäfer purkivat sopimuksensa. Saksalaisvalmentaja siirtyi tämän jälkeen Muangthong Unitedin päävalmentajaksi. Sopimus purkautui kuitenkin jo heinäkuun puolivälissä, kun Schäferistä tuli Jamaikan maajoukkueen päävalmentaja. Schäfer luotsasi Jamaikan Caribbean Cupin 2014 voittoon. Copa Américassa Jamaika jäi alkulohkonsa viimeiseksi, mutta hävisi ottelunsa Uruguaylle, Paraguaylle ja Argentiinalle vain niukasti 1–0. Samana vuonna Schäfer luotsasi Jamaikain alkulohkonsa voittoon Gold Cupissa. Välierissä Jamaika yllätti Yhdysvallat 2–1 ja eteni loppuotteluun ensimmäistä kertaa maan historiassa. Finaalissa Jamaika taipui kuitenkin Meksikolle 1–3.
Jamaikan jalkapalloliitto hyllytti Schäferin tehtävistään syyskuussa 2016, kun saksalaisvalmentaja kieltäytyi MM-karsintaottelun jälkeen haastattelusta ja hänen epäiltiin katkaisseen myös manageri Roy Simpsonin haastattelun.
Lokakuussa 2017 Schäfer allekirjoitti kauden loppuun ulottuvan sopimuksen iranilaisen Esteghlalin kanssa. Schäfer luotsasi seuran Iranin cupin mestariksi kaudella 2017/18 ja jatkoi valmentajana myös seuraavalla kaudella. Tulokset eivät kuitenkaan tyydyttäneet seurajohtoa ja Schäfer sai potkut kaksi kierrosta ennen Iranin sarjakauden päättymistä huhtikuussa 2019. Heinäkuussa 2019 Schäferistä tuli Baniyasin päävalmentaja. Hän jätti seuran sopimuksensa päätyttyä kauden 2019/2020 jälkeen.
Urheilu
thumb|Jalkapallo on maailman suosituin urheilulaji Urheilu on liikuntamuoto, jota harjoitetaan fyysisen kunnon ylläpitämiseksi, virkistykseksi tai sääntöjen mukaisena kilpailuna. Siihen kuuluvat myös huvi- tai kilpailumielessä harrastetut suoritukset, joissa mekaanisten laitteiden tai eläinten osuus on merkittävä. Kilpaurheilun näkyvin osa on huippu-urheilu.
Kilpaurheilulle tyypillistä on yksilön tai joukkueen taidoissa tai ylivertaisuudessa kilpaileminen. Urheilu voidaan jakaa tulos- ja sääntöurheiluun: tulosurheilussa tärkeintä on saavutetun tuloksen suuruus, kun taas sääntöurheilussa pyrkimyksenä on suorituksen muodon sääntöjen mahdollisimman tarkka noudattaminen kuten voimistelussa, tanssissa tai uimahypyissä.
Urheilulajeja on runsaasti, ja ihmiset käyttävät niihin nykyään merkittävän osan ajastaan, rahastaan ja huomiostaan joko harrastajina, kilpailijoina tai katsojina eli ”penkkiurheilijoina”.
Urheilu on myös merkittävä mediaviihteen muoto. Maailman seuratuimpia urheilutapahtumia ovat jalkapallon, kriketin ja rugbyn maailmanmestaruuskilpailut, jalkapallon Mestarien liiga ja Maanosaliittojen Cup, kesäolympialaiset, Aasian kisat ja pyöräilykilpailu Ranskan ympäriajo.
Etymologia
Suomen kielen sana urheilu perustuu joko adjektiiviin urhea tai tämän kantasanaan urho. Se vakiintui laajaan käyttöön 1800-luvun lopulla sen jälkeen, kun Kotikielen Seura oli suositellut sitä vuonna 1886. Aikaisemmin puhuttiin kilvasta ja kilvoituksesta. Jo Mikael Agricola käytti sanaa kilpa, mutta siitä johdettu verbi kilpailla tuli käyttöön vasta 1800-luvulla.
Monissa muissa kielissä käytetään sanaa sport, jonka taustalla on vanha ranskankielinen sana desport.
Määrittely
Urheilu määritellään suppeammin kilpailulliseksi liikuntamuodoksi, jossa voidaan myös käyttää erilaisia laitteita kuten moottoriajoneuvoja tai aseita, taikka eläimiä, kuten hevosia tai koiria. Laajemmin urheiluun voidaan lukea myös elektroninen urheilu, jota harjoitetaan pelaamalla videopeliä. Urheilupiireissä monet eivät kuitenkaan pidä elektronista urheilua oikeana urheiluna sillä perusteella, että siinä ei juurikaan liikuta. Kansainvälisen olympiakomitean vuonna 2017 antaman linjauksen mukaan elektroninen urheilu voidaan kuitenkin laskea "oikeaksi urheiluksi". Myös älypelien kuten shakin asema urheiluna on kiistanalainen. Shakki on Kansainvälisen olympiakomitean tunnustama urheilulaji, mutta olympialajiksi sitä ei ole otettu, koska siitä puuttuu fyysinen elementti.
Muinaiset sivilisaatiot
Monia urheilulajeja on harjoitettu tuhansien vuosien ajan. Kolmannella ja toisella vuosituhannella eaa. urheilua harrastettiin jo Egyptissä: seinämaalauksissa ja reliefeissä on kuvauksia voimistelusta, painista, painonnostosta ja pallopeleistä, sekä jousiammunnasta, ratsastuksesta ja purjehduksesta. Kreetalta minolaisen kulttuurin ajalta on löydetty sinettikiviä, jotka kuvaavat voimistelijoita ja härkähyppääjiä. Myös nyrkkeily ja paini olivat minolaisten suosiossa. Heitä seuranneet mykeneläiset harrastivat lisäksi juoksukilpailuja ja hevosajoja jo ennen vuotta 1000 eaa.
thumb|left|[[Diskobolos on kiekonheittäjää esittävä tunnettu kreikkalainen veistos.]] Homeroksen 700-luvulla eaa. luomat eepokset Ilias ja Odysseia mainitsevat urheilun ensimmäisinä kirjallisina lähteinä. Iliaassa on hautajaiskohtaus, jonka yhteydessä järjestetään kahdeksan lajin kilpailut: hevosvaljakkoajoissa, nyrkkeilyssä, painissa, juoksussa, asetaistelussa, kiekonheitossa, jousiammunnassa ja keihäänheitossa. Odysseia puolestaan huipentuu jousiammuntakilpailuun.
Varhaiset urheilulajit ovat usein liittyneet valmentautumiseen taisteluihin, mutta monissa kulttuureissa urheilulla on ollut myös uskonnollinen elementti: urheilua jumalan tai jumalten kunniaksi. Antiikin Kreikassa tunnettuja urheilulajeja olivat nyrkkeily, paini, juoksu, ratsastus, kilpa-ajo hevosella ja viisiottelu, jonka lajeja olivat kiekko, keihäs, pituushyppy, juoksu ja paini.
Rooman valtakunnan suosituin urheilu oli vaunukilpa-ajot. Roomalaiset korostivat suuresti urheilun sotilaallista merkitystä ja harjoittivat myös nyrkkeilyä, painia, keihäänheittoa ja juoksua.
Keskiaika
Keskiajan Euroopassa suosittua oli erilainen markkinoilla harjoitettu voimailu kuten kivien tai säkkien nostelu. Kylien välillä järjestettiin niittyjen yli käytyjä jalkapallo-otteluita, jotka saattoivat olla hyvin väkivaltaisia. Porvaristo kilpaili muun muassa jousiammunnassa ja ritarit turnajaisissa.
Myös Euroopan ulkopuolella kehittyi monenlaisia omaperäisiä urheilulajeja, kuten Itä-Aasian lukuisat taistelulajit ja japanilainen sumo. Afrikassa suosittua oli etenkin paini eri muodoissaan, kuten myös juoksu.
Uusi aika
Nykyaikainen urheilu syntyi ja kehittyi paljolti Englannissa 1600-luvulta 1800-luvulle. Englannissa tai Skotlannissa keksittyjä tai siellä nykymuotoonsa kehitettyjä urheilulajeja ovat esimerkiksi jalkapallo, sulkapallo, tennis, pöytätennis, golf, kriketti, rugby, curling ja squash. Englannissa kehitettiin myös lähes kaikki yleisurheilun kenttälajit sekä aitajuoksu ja estejuoksu. Lisäksi englantilaiset määrittivät juoksumatkojen, uinnin, soudun ja hevosurheilun kilpailumatkojen pituudet sekä monet muut urheilussa käytettävät mitat, painot ja materiaalit. Englantilaiset valmistivat ensimmäiset kilpapurjeveneet ja -sotuveneet, jalkapallomaalit, nyrkkeilyhanskat, sekuntikellot ja useimmat muutkin urheilussa käytettävät välineet. Englannissa laadittiin myös lähes kaikkien joukkuepelien kirjalliset säännöt sekä keksittiin monet urheiluun liittyvät käsitteet, kuten tasoitukset, vedonlyöntikertoimet, amatööriurheilun käsite, reilun pelin käsite sekä ennätykset.
Monet urheilumuodot levisivät 1900-luvulla maailmanlaajuisiksi, ja nykyisin niitä harjoittavat kaikki kansat ja yhteiskunnalliset ryhmät. Usean lajin suosio on silti säilynyt vain paikallisena.
Kilpailut
Kreikassa järjestettiin satojen vuosien ajan Olympian kisat neljän vuoden välein aina vuoteen 393 asti, jolloin ne lakkautettiin.
Skotlannissa on järjestetty jo 1000-luvulta alkaen Ylämaan kisoja, joissa miehet mittelevät voimiaan. Englantilainen kapteeni Dover järjesti 1600-luvulla vuotuiset urheilukilpailut nimeltään Cotswold Olympick Games, ja muutkin englantilaiset kaupungit alkoivat järjestää omia vastaavia kisojaan. Ruotsissa järjestettiin vuosina 1834 ja 1836 Jeux Olympiques Scandinaves -kilpailut, Kreikassa vuosien 1859–1870 välillä Zappaan olympialaiset, ja Englannissa vuodesta 1850 alkaen Wenlockin olympialaiset kisat. Palloilusarjat ja maaottelut alkoivat englanninkielisissä maissa 1800-luvulla.
Nykyaikaiset olympialaiset perustuvat useita vuosisatoja Kreikassa jatkuneiden antiikin olympiakisojen perinteeseen. Nykyaikaiset olympialaiset järjestettiin ensimmäisen kerran Ateenassa vuonna 1896. Vuodesta 1924 alkaen kisat on jaettu erillisiin kesä- ja talviolympialaisiin ja vuoteen 1992 saakka kesä- ja talvikisat järjestettiin samana vuonna. Tämän jälkeen rytmiä muutettiin siten, että seuraavat talvikisat olivat 1994 ja siitä lähtien neljän vuoden välein.
Suomen varhainen urheiluhistoria on liittynyt sotilaskoulutukseen. Ensimmäiset urheiluseurat ovat olleet purjehdusseuroja; vanhimpana niistä Poriin perustettu Segelföreningen i Björneborg vuodelta 1856. Metsästysseura järjesti ampumakilpailut vuonna 1868. Voimistelu oli alusta asti koulujen opetusohjelmassa ja ensimmäinen voimisteluseura perustettiin vuonna 1875.
Jaottelu
thumb|400px|Suosituimmat urheilulajit eri maissa National Geographic -lehden mukaan. Vihreällä [[jalkapallo, sinisellä jääkiekko, keltaisella baseball, punaisella kriketti.]] Urheilu jakaantuu useisiin urheilumuotoihin ja lajiryhmiin, joissa puolestaan on useita urheilulajeja.
Kilpailujen osanotto-oikeus voidaan rajata monin eri tavoin, esimerkiksi osanottajien kansallisuuden, sukupuolen, iän tai menestyksen mukaan. Kansallisissa sarjoissa järjestetään kansallisia mestaruuskilpailuja. Kansainvälisistä kilpailuista suurimpia ovat maailmanmestaruuskilpailut ja olympialaiset, joihin urheilijat voivat lajista riippuen osallistua yksilöinä tai oman maansa edustajina. Osanottajien henkilökohtaisten ominaisuuksien mukaan rajattuja kilpailusarjoja ovat esimerkiksi naisten urheilu, junioriurheilu, veteraaniurheilu, vammaisurheilu ja opiskelijaurheilu. Kansallisissa palloilusarjoissa on yleistä jakaa joukkueet sarjatasoihin.
Ammattilaisurheilija ansaitsee urheilusta elantonsa. Suurimmissa ammattilaissarjoissa kaikki kilpailijat saattavat olla ammattilaisurheilijoita, mutta alemmilla tasoilla kilpailijat ovat yleensä amatöörejä. Olympialaiset olivat pitkään vain amatööriurheilijoille, mutta nykyisin niihin voivat osallistua myös ammattilaisurheilijat.
Sponsorointi ja kaupallisuus
Huippu-urheilun kaupallisuus on laajennut 1980-luvulta alkaen. Huippu-urheilijoiden palkkiot ovat kasvaneet huimasti ja yritysten harjoittama sponsorointi on laajentunut urheiluliiketoiminnaksi. Suomessa urheilusponsorointiin käytettiin 100 miljoonaa euroa vuonna 2010, siis 5 % mainonnasta (Ruotsissa 15 % ja Norjassa 16 %). Opetus- ja kulttuuriministeriö tukee liikuntaa 130 miljoonalla eurolla (2010), josta 19 miljoonaa euroa on huippu-urheiluun käytettäviä veikkausvoittovaroja.
Lieveilmiöitä
Teollisen vallankumouksen jälkeen perustettiin työväen urheiluseuroja, ja urheilun kahtiajako työväen urheiluun ja porvareiden urheiluun säilyi pitkään. Kylmän sodan aikana Neuvostoliiton valtapiiri kilpaili omissa kisoissaan, Spartakiadeissa.
Olympialaisiin on liittynyt useita näyttäviä boikotteja poliittisista syistä. 28 Afrikan maata boikotoi vuoden 1976 olympialaisia protestina Etelä-Afrikan osallistumista vastaan. Vuoden 1980 kisoja Moskovassa boikotoitiin laajasti protestina Neuvostoliiton Afganistanin-sotaa vastaan. Neuvostoliitto liittolaisineen boikotoi vastaavasti vuoden 1984 olympialaisia Los Angelesissa.
Doping ja vedonlyöntiin liittyvä kilpailumanipulaatio näyttävät muodostuneen pysyviksi lieveilmiöiksi.
Ympäristövaikutukset
Tiettyjä urheilumuotoja on arvosteltu siitä, että ne vaativat kalliita välineitä, tuhlaavat luonnonvaroja ja saastuttavat ympäristöä. Kestävän kehityksen näkökulmasta liikuntaharrastuksen eri muotoja ei voi suoraan jakaa suositeltaviin tai ei-suositeltaviin. Toiminta, joka koetaan jollakin alueella uhaksi, voi olla mahdollista toisaalla kestävän kehityksen vaarantumatta. Suurimmat ympäristövaikutukset aiheuttaa lajien harrastamiseen liittyvä liikenne. Suuressa mittakaavassa tarkasteltuna suomalaisen liikunnan ja urheilun ympäristövaikutukset ovat vähäisiä.
Euroopan neuvoston urheilun peruskirjaan on Suomen aloitteesta kirjattu tarve kestävän kehityksen esille nostamiseen urheilussa. Artikla edellyttää, että urheilukulttuurin tulee olla sopusoinnussa kestävän kehityksen periaatteiden kanssa. Tämä tarkoittaa luonnon ja ympäristöarvojen ottamista huomioon urheilupaikkoja suunnittelussa, urheilujärjestöjen kestävän kehityksen mukaisen toiminnan tukemista ja ihmisten tietoisuuden lisäämistä urheilun ja kestävän kehityksen välisestä suhteesta.
Tienhaaran taistelu
Tienhaaran taistelu oli Viipurin luoteispuolella Tienhaarassa jatkosodan loppuvaiheessa käyty taistelu. 22.–25. kesäkuuta 1944 käydyssä taistelussa Neuvostoliitto yritti murtaa Suomen puolustuksen ja avata tien Helsinkiin siinä kuitenkaan onnistumatta. Everstiluutnantti Alpo Marttisen johtama suomenruotsalainen JR 61 saavutti keskitetyn tykistön tulituen avulla torjuntavoiton ylivoimaisista neuvostojoukoista.
Vigilante Carlstroem
thumb|Vigilante Carlstroem vuonna 2007. Vigilante Carlstroem (oikealta nimeltään Mikael Karlsson) on ruotsalaisen rockyhtye The Hivesin kitaristi Fagerstasta. Hänen idoleinaan ovat toimineet mm. Sex Pistols, Dead Kennedys ja monet paikalliset punkyhtyeet.
Fine van Brooklyn
Fine van Brooklyn on Mika Waltarin kirjoittama pienoisromaani, jossa suomalainen tiedemies muistelee nuorena tekemäänsä matkaa Bretagneen ja ihastumisestaan nuoreen hollantilaiseen naiseen, joka kuitenkin vain leikitteli hänen tunteillaan. Waltari kirjoitti Fine van Brooklynin kesällä 1939, mutta koska kustantaja ei aluksi halunnut julkaista sitä, se ilmestyi ensin jatkokertomuksena aikakauslehdessä 1941. Fine van Brooklynia pidetään yhtenä Waltarin parhaista pienoisromaaneista, ja se oli myös Waltarin omia suosikkeja.
Juoni
Lopulta kertoja näki, miten Fine kohtelee samalla tavalla myös nuorta ranskalaista, ja lähti takaisin Pariisiin. Mutta vielä vuoden päästä hän oli näkevinään Helsingissä Finen kasvot ensilumessa. Kertomuksen lopussa hän on jo etääntynyt tapahtumista ja toteaa: ”Niin, Fine van Brooklyn, paha, turmeltunut tyttö. Jos nyt tapaisin sinut sellaisena kuin kerran olit, nipistäisin armotta sinua korvasta ja läimäyttäisin isällisesti sievää takamustasi. Mutta ehkä sittenkin väistäisin tummansinistä loistavaa katsettasi.”
Taustaa ja tulkintaa
thumb|Carnacin megaliitteja.
Fine van Brooklynin taustalla on matka, jonka Waltari teki Carnaciin kesällä 1928. Vanhat pystykivet tekivät häneen suuren vaikutuksen, ja lisäksi hän ihastui nuoreen tummatukkaiseen tyttöön, joka hänen omien sanojensa mukaan ”käytti oikein ranskalaisen nuoren naisen tavoin hyväkseen sitä silmitöntä ihastusta, jota hän oli helposti huomannut minun tunteessani häntä kohtaan”. Waltarin yhdistää Fine van Brooklynin kertojaan muun muassa se, että kummatkin ovat suomalaisia, opiskelevat ranskaa vanhan tädin opetuksessa, lainaavat matkaa varten rahaa isän ystävältä ja rakastuvat pakkomielteenomaisesti. Pienoisromaani ei kuitenkaan ole suoraan omaelämäkerrallinen eikä kireää ja sovinnaista kertojahahmoa voi täysin rinnastaa nuoreen Waltariin.
Itsenäinen Keskiluokka
Itsenäinen Keskiluokka oli professori Esa Kaitilan ja tämän liittolaisten perustama puolue, joka toimi vuosina 1949–1951. Monet puolueaktiivit olivat 1930-luvulla toimineet isänmaallisissa liikkeissä ja kansalaisjärjestöissä, kuten Akateemisessa Karjala-Seurassa. Puolueen kasvualusta oli sodan jälkeinen virkamiehistön syvä palkkakuoppa.
Fine van Brooklyn
Taustaa ja tulkintaa
Fineä on pidetty Waltarin tuotannon ”ensimmäisenä noitanaisena”, jolla on yhteys sekä Sinuhen Neferneferneferiin että muihin hänen historiallisten romaaniensa demonisiin naishahmoihin. Toisaalta Panu Rajala huomauttaa, että Fine van Brooklynin toiminnalle voi aina löytää viattomankin selitysmahdollisuuden, ja itse asiassa suurin osa kiihottavuudesta ja nöyryytyksestä syntyy kertojan mielessä. Kuitenkin miehen tunteilla leikkivä nainen toistuu usein Waltarin tuotannossa.
Itsenäinen Keskiluokka
Alkuvuonna 1950 Itsenäinen Keskiluokka osallistui presidentin valitsijamiesvaaleihin Paasikiven tukijoukoissa. Puolue asetti ehdokkaita Uudenmaan vaalipiirissä ja sai läpi johtajansa Kaitilan. Puolueen ehdokkaat keräsivät 9 152 ääntä. Itsenäinen Keskiluokka osallistui myös lokakuun 1950 kunnallisvaaleihin joillakin paikkakunnilla, ja se solmi vaaliliittoja ainakin edistyspuolueen kanssa. Varsinkin kokoomus hyökkäsi vaalikampanjassaan uutta puoluetta vastaan; korostaen, että se oli keskiluokan tärkein puolue.
Helmikuussa 1951 puolue sulautui Suomen Kansanpuolueeseen, jossa se sai aluksi haltuunsa yhden varapuheenjohtajapaikan. Kesällä 1951 IK:n johtohenkilöt osallistuivat ensimmäistä kertaa eduskuntavaaleihin, ja Kaitila nousi kansanpuolueen edustajaksi.
Fine van Brooklyn
Julkaisu
Waltari tarjosi Fine van Brooklynia kustantajalle vuonna 1939 neljän pienoisromaanin kokoelmassa, jossa olivat lisäksi Ei koskaan huomispäivää, Jokin ihmisessä ja Sellaista ei tapahdu, mutta WSOY hylkäsi kokoelman, koska tekstit olivat ”epämiellyttäviä ja sairaalloisia”. Fine van Brooklyn ilmestyi ensin jatkokertomuksena Hopeapeilissä vuonna 1941 ja siitä julkaistuna eripainoksena 1942, ja WSOY julkaisi sen erikseen 1943. ja uudelleen kokoelmassa Koiranheisipuu vuonna 1961 V. A. Koskenniemi kirjoitti teoksesta kiittävän arvostelun, jossa piti sitä suorastaan ”ylimielisen taiturimaisena” ja julisti sen olevan ”uuden suomalaisen novellitaiteen parhaita näytteitä”.
Fine van Brooklyn on käännetty ainakin kuudelle kielelle: espanjaksi, italiaksi, ranskaksi, tšekiksi, unkariksi ja viroksi.
Thomas Helmer
Thomas Helmer (s. 24. huhtikuuta 1965) on entinen saksalainen jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli puolustaja. Helmer edusti urallaan viittä eri seuraa ja pelasi vuosina 1990–1998 Saksan maajoukkueessa 68 ottelua. Helmer voitti vuonna 1996 Euroopan mestaruuden. Hän oli EM-kisajoukkueessa myös Ruotsissa 1992. Hän oli mukana myös vuosien 1994 ja 1998 MM-kisoissa.
Moldovan rautatiet
Moldovan rautatiet on Moldovan junaliikenteestä vastaava valtiollinen rautatieyhtiö.
thumb|180px|left|Eiffel-silta yli Unghenissa (Prutin yli Romaniaan, 1877). Junayhteys Tiraspolista Chișinăuhun käynnistettiin 28. elokuuta 1871, mitä pidetään Moldovan rautateiden nykyverkoston alkuna. Tätä tosin edelsi alkujaan hevosvetoisena jo 1840-luvulla käynnistetty raidehanke Odessasta Dnestrille. Rataa jatkettiin Chişinăusta länteen ja vuonna 1875 junanrata ulottui jo Ungheniin, Romanian rajalle. Perusta nykyiselle pääradalle oli luotu. Romanian Iasin puolelle johtava, Prutjoen ylittävä "Eiffel-silta" avattiin huhtikuussa 1877.
Nykyään pääradan lisäksi Unghenista vie yksiraiteinen sivurata pohjoiseen, mikä rata jakautuu kahteen Ukrainaan johtavaan haaraan Bălțissa. Sieltä yksi sivurata jatkaa pohjoisluoteeseen, toinen itään (asemia mm. -Floreşti–Rîbnița-Ukraina). Pohjoisluoteeseen johtava rata (mm. -Drochia–Donduşeni-) haarautuu vielä ennen Ukrainan rajaa kahtia Ocniţassa. Chișinăusta ja Benderistä (toisen lähteen mukaan vain jälkimmäisestä) erkanee mutkitteleva sivurataverkosto Moldovan eteläosiin, aina Tonavalle saakka. Osa rataosuuksista kulkee Ukrainan Odessan alueen kautta; Basarabeascassa on risteysasema Ukrainan rataverkkoon. Eteläiseltä rataverkostolta on kaksi liityntää myös Romanian rataverkostoon.
Tärkeimpiä rautatieasemia Moldovassa
Merkittäviä rautatiepaikkakuntia ovat muun muassa :
Liityntä naapurimaiden rataverkkoihin
Moldovan rautateiden (CFM) rataverkko kytkeytyy kiinteästi naapurimaiden ratoihin. Ukrainan tavoin Moldovan rautatieverkko pohjautuu samaan raideleveyteen kuin Ukrainan rautateiden rataverkko (1 520 mm). Osa matkustajaliikenteenkin junavuoroista liikennöidään Ukrainan, Venäjän (Pietari, Moskova) tai Valko-Venäjän suuntaan, osin sikäläisellä vaunukalustolla. Moldovan eteläosien rataverkko kulkee osin Ukrainan Odessan alueen puolella ja siksi sujuva yhteistyö Ukrainan rautateiden ja viranomaisten suuntaan on siksikin tärkeää. Sen sijaan läntisen naapurimaan Romanian raideleveys on 1 435 mm, mistä syystä pieni osa (13,9 km) kaikkiaan 1 139,3 kilometrin pituisesta rataverkostosta on tällä raideleveydellä. Länsiliikenteessä junien vetureita ja vaunujen telejä joudutaan vaihtamaan rajan tuntumassa tai on käytettävä raideleveyden muutokseen sopeutuvaa kalustoa. Tärkeitä raideliikenteen yhteistyökumppaneja ovat siis:
Leikkele
pienoiskuva|Lajitelma erilaisia leikkeleitä. Leikkele on kuumentamattomana syötävä viipaloitu tuote, joka nautitaan voileivän päällä tai osana noutopöydän valikoimaa esimerkiksi aamiaisella. Viipaleet leikataan kypsästä lihasta, makkarasta, aladobista, kalasta tai juustosta. Lihaleikkeleet voivat olla kokolihaleikkeleitä tai ne voidaan tehdä leikkelemakkaroista, kestomakkaroista, maksamakkarasta, lihahyytelöstä tai maksapasteijasta.
Leikkelelautanen on alkuruoka, johon on koottu erilaisia leikkeleitä ja salaattia tai vihanneksia sekä mahdollisesti lämpimiä keitettyjä perunoita. Runsas leikkelelautanen voidaan tarjota myös pääruokana. Se saattaa sisältää monelle tapaa valmistettua kalaa, kuten esimerkiksi silliä ja savukalaa, lihaleikkeitä, juustoja, kasviksia ja perunaa.
Leikkelepöytä on noutopöytä, jossa on tarjolla erilaisia leikkeleitä.
Rintakehä
thumb|upright|[[Ihminen|Ihmisen rintakehän luut ja rustot edestä. Keskellä rintalasta, siitä haarautuvat kylkiluut, takana rintaranka.]] Rintakehä (thorax) on ylävartalossa sijaitseva luiden ja rustojen muodostama kehys. Sen muodostavat selkärangan 12 rintanikamaa, 12 paria niihin kiinnittyviä kylkiluita sekä näihin liittyvät kylkirustot ja rintalasta. Rintakehän yläaukeamaa rajoittavat ensimmäinen kylkiluupari ja rintalasta. Rintakehän ala-aukeama on laajempi, ja sitä rajaavat alimmat kylkiluut. Hengitettäessä rintakehän tilavuus suurenee ja pienenee.
Rintakehän sisälle jäävässä suojaisassa rintaontelossa sijaitsevat hengityselimet, kuten keuhkot ja hengityslihakset, sydämen ja suurten verisuonten tyviosat sekä vatsaontelon yläosa.
Hyväntekeväisyysranneke
Ensimmäisenä rannekkeita alkoi myydä kilpapyöräilijä Lance Armstrongin nimeä kantava säätiö, joka tukee syöpäpotilaita. Ranneketta käyttämällä voi näyttää myötätuntonsa sekä muistuttaa lähimmäisiä sekä vapaaehtoistyön että omasta terveydestä huolehtimisen tärkeydestä. Armstrongin säätiön rannekkeet ovat keltaisia - väri muistuttaa Ranskan ympäriajon johtoasemaa osoittamaan käytetystä liivistä - ja niissä lukee "Livestrong". Näillä rannekkeilla on kerätty yli 70 miljoonaa dollaria vuodesta 2004 alkaen.
Muita kansainvälisesti tunnettuja rannekkeita ovat rintasyöpäjärjestöjen vaaleanpunainen sekä tsunamin uhreja tukeva tummansininen.
Suomessa rannekkeita ovat julkaisseet Suomen lastenklinikoiden kummit ry, Invalidiliitto, Ronald McDonald lastentalosäätiö ja Syöpäjärjestöt.
GM/Fiat Premium -pohjalevy
thumb|Alfa Romeo 159 Premium-pohjalevy on General Motorsin ja Fiatin yhteinen pohjalevy, joka tuli käyttöön ensimmäisenä Alfa Romeo 159 -malliin. Molemmilla yhtiöillä on oikeus jatkokehittää tähän rakenteeseen perustuvia malleja tulevaisuudessa. Pohjalevyn kehitykseen osallistui pääasiassa Saab ja teknistä apua antoivat Alfa Romeo, Holden ja Opel/Vauxhall.
Saab keskeytti oman Premium-automallinsa kehityksen vuoden 2002 lopussa. Pohjalevy nähtiin vuonna 2003 Opel Insignia -konseptiautossa, mutta tuotantomallissa käytettiin General Motorsin Epsilon II -pohjalevyä. Suunniteltu Buick-malli ei toteutunut.
Paul Neumann
Paul Neumann (13. kesäkuuta 1875 Wien – 9. helmikuuta 1932 Wien) oli itävaltalainen juutalainen uimari, joka osallistui vuoden 1896 kesäolympialaisiin voittaen kultaa 500 metrin vapaauinnissa. Hänestä tuli samalla ensimmäinen itävaltalainen olympiavoittaja ikinä.
Neumann osallistui kyseisissä olympialaisissa 500 ja 1200 metrin vapaauintikilpailuihin. Hän voitti 500 metrin vapaauinnin aikaan 8.12,6, mutta koska 1200 metrin vapaauinti pidettiin välittömästi 500 metrin vapaauinnin jälkeen ei Neumann ehtinyt levätä tarpeeksi seuraavaa uintisuoritusta varten. Lopulta Neumann keskeytti 1200 metrin vapaauinnin.
Neumannin uran muita kohokohtia ovat olleet muun muassa Itävallan jokiuintimestaruus vuonna 1892 ja Itävallan mestaruus 510 metrin vapaauinnissa vuonna 1894
Vuonna 1897 Neumann teki maailmanennätykset 2, 3, 4 ja 5 mailin uinneissa.
Hänet on valittu myös kansainväliseen uinnin hall of fameen ja kansainväliseen juutalaisten urheilijoiden hall of fameen.