cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antiikin Korinthia
Isthmoksen pohjoispuoli
pienoiskuva|[[Heraion (Perachóra)|Perachóran Heraionin rauniot.]] Alue tunnettiin nimellä Peraia, mikä viittaa sen sijaintiin Korintista katsottuna ”toisella puolella”. Sen hallussapito oli korinttilaisille tärkeää. He saivat sen vuortenrinteiltä puuta, ja paimensivat siellä karjaansa aikana, jolloin tasankojen ruoho oli auringon polttamaa. Myös lyhyin tie Boiotian ja Fokiin suuntaan kulki tämän vuoristoisen alueen kautta. Alueen tärkein paikka oli Peiraion, nykyinen Perachóra, joka sijaitsi sisämaassa Heraionin ja Olmiain niemien välillä, ja jota ei tule sekoittaa aiemmin mainittuun Peiraioksen satamaan Saroninlahdella. Peiraion oli vahva linnoitus ja muodosti yhden osan linnoitusketjussa, joka suojasi Korinthiaa Megaran ja Ateenan suunnasta tulevilta hyökkäyksiltä. Peiraionin itäpuolella lähellä Alkyonidienlahtea sijaitsi Oinoin linnoitus. Kolmas linnoitus sijaitsi Heraionin niemessä. Se koostui Hera Akraian pyhäköstä itsestään, sillä se oli ympäröity vahvoilla muureilla.
Peraian alueen maantiede tulee ilmi Agesilaoksen sotaretkestä vuonna 390 eaa. Tuolloin hän valtasi Peiraionin, Oinoin ja Heraionin. Samassa yhteydessä Ksenofon mainitsee Therman, jossa oli kuumia lähteitä, ja joka sijaitsi lähellä Lekhaioninlahden rantaa Peiraioniin johtaneen tien varressa. Nämä kuumat lähteet ovat edelleen jäljellä nykyisessä Loutrákissa, joka on saanut niistä nimensä, paikassa, jossa Korintin kannaksen tasainen alue päättyy ja Peraian vuoret alkavat. Heraionin lähellä sijaitsi järvi nimeltä Eskhatiotis (nyk. Vouliagméni).
Saroninlahden puolella Geraneia-vuoret eivät olleet niin jyrkkiä kuin Peraian alueella. Korintin kannaksen tasaisen alueen ja Skironin kallioiden välillä oli kolme rannikkotasankoa. Alueen tärkein kaupunki oli Krommyon. Joskus koko aluetta Megaran ja Skhoinoksen välillä kutsuttiin Krommyoniaksi. Krommyonin ja Skhoinoksen välissä sijaitsi kylä nimeltä Sidus. Krommyonin itäpuolella Skironin kallioiden länsipäässä sijaitsi Apollon Latukselle omistettu temppeli, joka toimi Korinthian ja Megariin rajana Pausaniaan aikana. Se sijaitsi lähellä nykyistä Kinétaa.
Polikset
Korinthian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muut asutukset
Korinthian muita kaupunkeja ja kyliä olivat:
Historia
Korinthian historia seuraa Korintin kaupunkivaltion historiaa, ja on kuvattu sitä käsittelevässä artikkelissa. Korinthian arvellaan tulleen yhdistetyksi Korintin alaisuuteen Peloponnesoksen doorilaisvalloituksesta noin vuonna 900 eaa. lähtien.
500-luvulla eaa., todennäköisesti Kypseloksen suvun tyrannian aikana, Korinthian alue jaettiin kahdeksaan fyleen, jotka korvasivat aiemmat kolme doorilaista fyleä. Uusi fylejako perustui maantieteeseen, ja siinä kukin fyle oli jaettu osiin käyttäen hemiogdoa ja triakada -nimisiä alijakoja. Fylejaon uudistaminen tehtiin sekä poliittisin että sotilaallisin tarkoitusperin.
Talous
Korinthian alue oli varsin karua ja hedelmätöntä. Geraneia- ja Oneia-vuorten rinteet sen enempää kuin Korintin kannaksen kiviset ja hiekkaiset tasangotkaan eivät olleet suotuisia maanviljelyyn. Viljelymaaksi sopivaa maata oli jonkin verrain vain rannikolla Korintin ja Sikyonin kaupunkien välissä, ja jakaantui näiden kaupunkien kesken. Tämän alueen hedelmällisyyttä antiikin aikaiset kirjailijat ylistivät suuresti, ja ilmaisusta ”omistaa se mikä sijaitsee Korintin ja Sikyonin välillä” tuli suorastaan vaurautta ilmaiseva sanonta.
Tämän ei tarvitse tarkoittaa, että alue olisi ollut muita Peloponnesoksen hedelmällisiä alueita parempaa, mutta suuren Korintin kaupungin läheisyys kasvatti sen arvoa. Siksi tila kyseisellä alueella tuotti paljon suuremman voiton kuin monella muulla alueella. Alue sai vettä virroista, joiden alkuperä oli vuorilla Nemean ja Kleonain suunnassa. Se tarjosi Korintille ja sen satamakaupungeilla kasviksia ja hedelmiä, mutta ei kyennyt tuottamaan viljaa erityisen merkittäviä määriä. Muita Korintin seudun tuotteita ei juurikaan mainita. Seudun viiniä sanotaan huonoksi.
Pydnan taistelu
thumb|300px|Rooman tasavalta 100-luvulla eaa. Pydnan taistelu käytiin Rooman tasavallan ja Makedonian valtakunnan välillä 22. kesäkuuta 168 eaa. Taistelussa Lucius Aemilius Paulluksen johtama Rooman armeija voitti kuningas Perseuksen komentaman makedonialaisarmeijan. Sen tuloksena kolmas makedonialaissota päättyi, ja Makedonia sekä myöhemmin koko Kreikka päätyivät roomalaisten haltuun.
Perseus kärsi tappion Pydnassa lähinnä Rooman taktisen järjestelmän vuoksi. Osasyy oli myös taistelun hajanainen alku, jonka johdosta makedonialaiset eivät pystyneet ryhmittäytymään kunnolla taistelujärjestykseen. Se osoittikin, että roomalaisten manipuli-taktiikka oli joustavampi kuin kömpelömpi falangi. Taistelua onkin sanottu klassiseksi esimerkiksi legioonan ja falangin kohtaamisesta.
Taustaa
Toisen makedonialaissodan jälkeen Makedonian ja Rooman välit olivat edelleen kehnot, eikä niitä ollut yritettykään parantaa. Filippos V:n poika Perseus nousi valtaistuimelle vuonna 179 eaa. Isänsä tavoin hän vihasi Roomaa ja alkoikin heti haastaa roomalaisten arvovaltaa eri alueilla. Perseus otti vaimokseen Seleukidien valtakunnan kuninkaan Seleukos IV Filopatorin tyttären Laodiken ja teki liittolaissopimuksia muun muassa Kreikan, Epeiroksen, Seleukidien, Rhodoksen sekä useiden roomalaisvastaisten traakialais- ja illyrialaisheimojen kanssa. Hän marssitti armeijansa sekä Pohjois-Makedoniaan että etelään Kreikkaan ja rikkoi siten Makedonian aiempia sopimuksia Rooman kanssa. Lopuksi Perseus muodosti liiton Akhaian liiton ja muiden Kreikan kaupunkivaltioiden kanssa uhaten roomalaisten määräysvaltaa Makedoniassa ja Kreikassa.
Vuonna 172 eaa. Rooman uskollinen liittolainen ja Makedonian vihamies, Pergamonin kuningas Eumenes II tuli epäluuloiseksi ja kertoi roomalaisille Perseuksen toimista syyttäen tätä Pergamonin rajojen loukkaamisesta. Rooman senaatti ei kuitenkaan vielä kiinnittänyt asiaan paljon huomiota, koska roomalaisten huomio oli Illyriassa, missä he joutuivat toistuvasti taistelemaan paikallisia heimoja vastaan. Mielipiteet kuitenkin muuttuivat, kun Illyrian ongelmat ja Eumeneen salamurhayritys yhdistettiin Perseukseen. Senaatti päätti sotilaallisista toimista Perseusta vastaan, ja Rooma lähetti legioonalaisia ja lähettiläitä Epeirokseen ja Kreikkaan turvaamaan hyökkäysreitit Makedoniaan ja varmistamaan kreikkalaisten kaupunkien tuen Roomalle.
Sota julistettiin keväällä 171 eaa. Ensimmäisinä viikkoina roomalaiset onnistuivat saamaan lukuisia pieniä voittoja makedonialaisista, mutta Perseus voitti myöhemmin samana vuonna roomalaisen konsuli Publius Licinius Crassuksen johtaman roomalaisarmeijan Kallinikoksen taistelussa Larissan lähettyvillä. 250 roomalaista kaatui ja 6 000 jäi vangeiksi. Crassus ja hänen seuraajansa eivät osoittaneet kovinkaan suurta kyvykkyyttä taistelussa, ja heidän joukkojensa liikkeet olivat huonosti koordinoituja. Samana vuonna taistelun jälkeen preettori Lucretius Galluksen ja myöhemmin L. Hortensiuksen joukot ryöstivät useita makedonialaismielisiä kaupunkeja, mikä lietsoi vihaa kreikkalaisissa.
Seuraavina vuosina sota juuttui paikoilleen eikä kumpikaan puoli saanut strategista etua. Roomalaiset päätyivät lähinnä ryöstelemään makedonialaisia ja kreikkalaisia kaupunkeja. Perseus taas siirtyi puolustuskannalle ja keskittyi linnoittamaan asemiaan Makedonian rajalla. Vuonna 169 eaa. konsuli Quintus Marcius Philippus otti Makedoniassa olevan armeijan komentoonsa, muttei pystynyt pakottamaan makedonialaisia ratkaisevaan taisteluun, vaikka hänen onnistuikin murtautua äärimmäisen vaikeakulkuisen vuoristoalueen yli Olymposvuoren lähellä olevalle tasangolle ja vallata Herakleion, Dion sekä muut rannikkoalueen kaupungit.
Lucius Aemilius Paullus valittiin uransa toisen kerran konsuliksi 15. maaliskuuta 168 eaa., ja hänestä tuli Makedoniassa olevan armeijan komentaja. Kesäkuun alussa 168 eaa. Paullus saapui Rooman armeijan leiriin lähellä Filan kaupunkia.
Rooman armeija
thumb|300px|Yksityiskohta [[Gnaeus Domitius Ahenobarbus (vuoden 122 eaa. konsuli)|Gnaeus Domitius Ahenobarbuksen alttarista 100-luvulta eaa. Kuvassa näkyy kaksi raskasaseista legioonalaista 200- ja 100-luvulle eaa. tyypillisessä varustuksessa. Miesten varusteina on Montefortino-tyypin kypärä, rengashaarniska ja soikea kilpi (scutum). ]]
Roomalaisilla oli noin 35 000–40 000 miestä, mukaan lukien kaksi legioonaa. Näissä legioonissa oli poikkeuksellisesti 6 000 jalkaväkimiestä ja 300 ratsumiestä, kun normaalivahvuus oli 5 200 miestä. Ne olivat myös kokeneita, koska niihin kuului toisen puunilaissodan ja sitä seuranneiden konfliktien veteraaneja. Toisaalta legioonat olivat myös jossain määrin ikääntyneitä.
Armeija, jonka vahvuus oli 14 000 jalkaväki- ja 600 ratsumiestä, kutsuttiin palvelukseen ja lähetettiin Makedoniaan Paulluksen mukana täydentämään legioonat määrävahvuuteensa. Joukot olivat pääasiassa roomalaisia ja latinalaisia. Liittolaisjoukkoja oli Makedoniassa jo ennestään: itaaleja, kreetalaisia, marrukiineja, pelignejä, traakialaisia ja samnilaisia. Numidialaiset olivat antaneet roomalaisille myös sotanorsuja, ja maavoimien tukena oli preettori Gnaeus Octaviuksen komentama laivastoeskaaderi.
Pydnassa legioonat olivat keskustassa, Rooman liittolaiset niiden vieressä, ratsuväki sivustoilla ja 22 norsua oikealla sivustalla.
Makedonian armeija
Falangin iskuvoima suuntautui eteenpäin eikä se voinut puolustautua sivustasta tulevia hyökkäyksiä vastaan, joten sen kylkiä piti suojata muilla jalkaväki- tai ratsuväkiyksiköillä. Falangisotilailla oli tosin miekka, mutta heitä ei ollut yleensä koulutettu miekkamiehiksi. Falangin valio-osasto Pydnassa oli kuninkaallinen kaarti eli agema, johon kuului 2 000–3 000 miestä ja jota komensivat Leonnatos ja Thrasippos. Loput makedonialaisten falangista oli jaettu pronssikilpiin (khalkaspides), jotka taistelivat vasemmalla puolella, ja valkokilpiin (leukaspides) oikealla puolella.
Tiheä keihäsmuuri pelotti useampia vastustajia, ja falangi oli vaikea voittaa edestä päin, kunhan se vain pysyi linjassa. Paullus ei ollut aikaisemmin nähnyt falangia taistelussa, ja myöhemmin hän myönsi, että hänen elämänsä kauhistuttavin näky oli ollut makedonialaisten falangi etenemässä kohti hänen miehiään.
Paionialaisten, agrianien ja muiden liittolaisten joukoissa oli 3 000 miestä. Armeijassa oli myös 2 000 galatialaista, 3 000 traakialaista, 3 000 kreetalaista ja jonkin verran kreikkalaisia Leonideksen komennossa. Perseus oli myös kerännyt Makedoniasta 3 000 ratsumiestä, ja lisäksi Odrysian kuningas Kotys VI oli antanut hänelle 1 000 ratsumiestä ja 1 000 jalkaväkimiestä, joten hänen armeijassaan oli yhteensä noin 40 000 jalkaväki- ja 4 000 ratsumiestä.
Ennen taistelua
Roomalaisten leiri sijaitsi Filan alueella, mistä sai hyvin huonosti vettä, joten Paullus käski aluksi kaivaa kaivoja vedensaannin turvaamiseksi. Tämän jälkeen hän tiedusteli upseeriensa kanssa Elpeus-joen (nyk. Mavrólongo) aluetta, ja eteni sitten muutaman kilometrin pohjoiseen ja käski armeijan leiriytyä joen etelärannalle. Tiedusteluissa oli saatu selville, että Perseus oli linnoittanut Olymposvuoren ja merenrannan välisen alueen ja kaikki miehet ja naiset oli määrätty rakentamaan linnoituslaitteita. Valleilla oli erikokoisia heittokoneita, joten puolustuslinja oli erittäin vahva ja hyökkäys olisi ollut vaarallinen yritys.
Paullus ei kuitenkaan innostunut näistä ehdotuksista, ja kokouksen päätyttyä hän kutsui puheilleen kaksi Perrhaibiasta kotoisin olevaa kauppiasta, jotka tunsivat alueen hyvin. He kertoivat, ettei maasto ollut erityisen vaikeaa mutta Perseus oli asettanut osastoja puolustamaan vuoristoreittejä. Paullus päätti näiden tietojen perusteella lähettää tribuuni Publius Cornelius Scipio Nasican komentaman marssiosaston Herakleionista vuorten yli vihollisen selustaan kauppiaiden opastamina. Paullus toivoi yllättävänsä vihollisen ja valtaavansa sen asemat, jolloin pääjoukko voisi tunkeutua puolustuslinjan lävitse. Taisteluosaston koosta ei ole varmaa tietoa, mutta Livius ja Polybios kertovat siinä olleen 5 000 miestä ja Plutarkhos 8 000 jalkaväki- ja 320 ratsumiestä.
thumb|365px|Paulluksen, Nasican ja Milon liikkeet ennen taistelua Paullus päätti harhauttaa Perseusta, joten hän käski Octaviuksen laivojen purjehtia Herakleioniin ja kerätä sen jälkeen muonavaroja kymmenen päivää. Myös Nasican osaston piti matkata aluksi Herakleioniin ja antaa näin Perseuksen uskoa, että iskuosaston oli määrä nousta laivoihin ja suorittaa maihinnousu pohjoisessa, makedonialaisten selustassa. Mutta kun osasto oli Herakleionissa, Nasica marssikin oppaiden avulla länteen kohti Pythionin lähellä olevaa solaa, aikeenaan hyökätä makedonialaisten kimppuun selustasta.
Seuraavana päivänä Paullus teki harhautushyökkäyksiä makedonialaisten asemia vastaan Elpeus-joella. Tavoitteena oli kiinnittää Perseuksen huomio pois Nasican osastosta. Vaikean maaston takia taisteluita käytiin pääasiassa kevyen jalkaväen kesken. Makedonialaiset olivat vahvoilla, ja roomalaiset kärsivät tappioita vihollisen heittoaseiden takia. Parin päivän taisteluiden jälkeen Paullus kutsui joukkonsa takaisin.
Tällä välin Nasica oli päässyt määränpäähänsä ja hyökännyt aamuyöllä. Makedonialaisten asemat vallattiin kiivaassa lähitaistelussa, jossa roomalaiset olivat selvästi vahvempia. Tämän jälkeen osasto laskeutui Petran solan kautta tasangolle, lähelle Dionin kaupunkia.
Eräs roomalaisten riveissä taistellut kreetalainen siirtyi Perseuksen puolelle ja kertoi, että roomalaisten taisteluosasto oli makedonialaisten selustassa. Perseus kokosi 10 000 palkkasotilasta ja 2 000 makedonialaista ja lähetti nämä Milon komennossa roomalaisia vastaan. Osasto kuitenkin lyötiin, ja Perseus päätti vetäytyä lähelle Katerinin kylää Pydnasta etelään. Tämä maasto sopi myös paremmin falangille. Paullus ylitti joukkoineen Elpeus-joen kohtaamatta lainkaan vastarintaa ja liittyi Nasican osastoon.
Perseus oli vaikeassa tilanteessa, sillä hänen täytyi kohdata vihollinen taistelussa, jotta hänen arvovaltansa ei kärsisi. Hän ryhmitti 21. kesäkuuta armeijansa Pydnan eteläpuolella olevalle tasangolle. Paullus hämmästyi vihollisen päättäväisyydestä, mutta ei hyökännyt, vaikka monet hänen miehistään olivatkin eri mieltä. Nasica kehotti Paullusta hyökkäämään viipymättä, koska Perseuksen armeija oli nyt avoimella kentällä, mutta Liviuksen mukaan Paullus oli vastannut:
Tämä oli todennäköisesti viisas päätös, sillä roomalaiset olivat uupuneita, kuri uhkasi romahtaa ja kiireesti kootut muodostelmat olivat hajanaisia. Perseuksen armeija oli taas täysissä voimissaan ja valmiina taisteluun. Oli epätodennäköistä, että roomalaiset olisivat voineet lyödä heidät. Paullus käski armeijansa vetäytyä hyvässä järjestyksessä hyökkäysten varalta, ja Perseus sai tyytyä moraaliseen voittoon vihollisen vetäytyessä. Roomalaisten armeija leiriytyi Olympos-vuoren länsirinteille makedonialaisten entisistä asemista länteen.
Taistelupaikka
Taistelun tarkka sijainti on pystytty kartoittamaan. Antiikin lähteet kertovat Pydnan taistelun sijainnin olleen Pydnan kaupungin eteläpuolella olevalla tasangolla. Plutarkhoksen mukaan tämä maasto oli juuri oikeanlaista falangille ja tasangolle lähellä oleville rinteille pystyttiin sijoittamaan kevytaseisia jalkaväkijoukkoja.
Taistelun alku
Kummankin osapuolen armeijat ryhmittyivät kiireesti taistelukentälle ilman kunnollista taistelulinjaa. Osastot marssivat leireistään ja ryhmittyivät taistelumuotoon. Paullus itse johti I legioonansa roomalaisten rintaman keskustan oikealle lohkolle, makedonialaisten khalkaspides-joukkoja vastapäätä. Vuoden 173 eaa. konsuli Lucius Postumius Albinus komensi toista legioonaa. Se seurasi Paulluksen perässä ja asettui tämän vasemmalle puolelle.
Paullus itse oli harmissaan siitä, että taistelu alkoi sekavasti, mutta kätki harminsa. Hän kiersi armeijaansa ja rohkaisi miehiään. Plutarkhoksen mukaan Paullus jätti pukeutumatta punaiseen panssaripaitaansa ja kypäräänsä, mahdollisesti osoittaakseen ylenkatsetta vihollista kohtaan.
Polybios kertoo, että heti taistelun alettua Perseus jätti armeijansa ja pakeni Makedonian pääkaupunkiin Pellaan väittäen, että hänen täytyi uhrata Herakleelle. Poseidonios kuitenkin puolustaa Perseusta kertoen, että hän oli edellisenä päivänä saanut hevosenpotkun jalkaansa, eikä aluksi tämän vuoksi pystynyt ottamaan osaa taisteluun. Myöhemmin hän kuitenkin huonosta kunnostaan huolimatta nousi hevosen selkään ja ratsasti taisteluun ilman rintapanssariaan.
Ensimmäiset taistelukosketukset
Makedonialaiset etenivät aluksi löyhästi porrastettuina ja pysähtyivät vasta roomalaisten ankaraan vastarintaan. Valiokaarti agema iski yhteen Rooman itaalisten liittolaisten kanssa. Kiivas yhteenotto ei johtanut mihinkään. Falangi pysyi koossa, eivätkä sivustahyökkäykset onnistuneet, koska sivustoja suojasivat palkkasoturiosastot. Lopulta pelignikohortin päällikkö Salvus yritti murtaa tilanteen sieppaamalla yksikön lipun ja heittämällä sen makedonialaisten riveihin. Saadakseen kallisarvoisen tunnuksen takaisin pelignit tekivät ankaran rynnäkön ja koettivat katkaista miekoillaan sarissa-keihäät. Makedonialaiset kärsivät tappioita, mutta pysyivät muodostelmassaan. Raskaita tappioita kärsineiden pelignien piti irrottautua ryhmittyäkseen uudelleen, ja samalla jotkut roomalaisten liittolaisista pakenivat. Plutarkhos kertoo, että Poseidonioksen mukaan itaalien vetäytyminen sai Paulluksen turhautumaan ja repimään tunikansa.
Käännekohta
Tämän jälkeen falangi hyökkäsi ja liikkui hitaasti eteenpäin. Se oli kuitenkin edennyt jo pitkän matkan ja sen muodostelmat alkoivat hajota niiden kaartaessa luonnollisista syistä toisten yksiköiden tielle ruuhkauttaen armeijaa. Kaiken lisäksi maasto alkoi olla epätasaista, joten jotkut muodostelmat hajosivat jättäen sivustat paljaiksi. Paullus käski tällöin legioonansa hyökätä sivustoja vastaan. Kun makedonialaiset huomasivat uhan, jotkut pudottivat peitsensä ja ottivat miekkansa tupesta. Makedonialaisilla ei kuitenkaan ollut mahdollisuuksia hyvin varustautuneita ja koulutettuja legioonalaisia vastaan, ja he kärsivät ankaria tappioita. Roomalaisten oikealla siivellä sotanorsut olivat lähteneet liikkeelle aiheuttaen sekasortoa. Perseus oli tosin muodostanut erityisen norsuntorjuntaosaston (elefantomakhai) piikikkäine aseineen ja panssareineen ja yrittänyt totuttaa hevoset norsujen hajuun ja niiden suureen kokoon, mutta se ei ollut onnistunut.
Makedonialaisten rintamassa oli nyt suuria aukkoja, ja koko makedonialaisten vasen sivusta oli pakokauhun vallassa norsujen takia, joten Paullus käski antaa ratkaisevan iskun Perseuksen armeijalle. Vähitellen legioonalaiset murtautuivat vihollisen rintamaan. Seuranneissa lähitaisteluissa roomalaisten gladius hispaniensis -miekan ja suuren ovaalinmuotoisen scutum-kilven yhdistelmä osoittautui tappavan tehokkaaksi ja aiheutti suuria tappioita makedonialaisille. Keskustassa loputkin falangeista lyötiin ja eloonjääneet kääntyivät pakoon. Perseus huomasi taistelun käännekohdan ja ratsasti pakoon Makedonian pääkaupunkiin Pellaan ratsuväkensä kanssa, joka ei ollut käytännössä osallistunut lainkaan taisteluun.
Roomalaiset surmasivat eloonjääneitä armotta. Livius kertoo pimeyden pelastaneen loput makedonialaiset, sillä jos taistelu olisi alkanut aiemmin, koko Perseuksen armeija olisi todennäköisesti tuhottu. Hämärän laskeuduttua roomalaiset eivät kuitenkaan enää uskaltaneet lähteä ajamaan takaa vihollisiaan näiden omalla maaperällä.
Taisteluun osallistui myös Paulluksen 17-vuotias poika Scipio Aemilianus, jonka Scipio Africanuksen poika oli adoptoinut, sekä Cato vanhemman poika. Molemmat kunnostautuivat hyvin taistelussa ansaiten isiensä tunnustuksen.
Tappiot
Vaikka taistelu kestikin vain tunnin, makedonialaisten riveistä ehti kaatua 20 000 sotilasta ja 11 000 otettiin vangeiksi. Vain makedonialaisten ratsuväki onnistui pakenemaan taistelusta ilman suuria tappioita. Roomalaisten tappiot olivat selvästi pienemmät, vain 1 000 kaatunutta ja vähän enemmän haavoittuneita. Liviuksen mukaan roomalaisten puolella oli vain 100 kaatunutta, pääasiassa pelignejä.
Makedonialaisten valiokaarti agema oli pyyhitty pois taistelukentältä. Plutarkhos kertoo Perseuksen saaneen osuman keihäästä, joka oli repinyt hänen takkinsa.
Taistelun jälkeen
350px|thumb|Kuningas Perseus Paulluksen edessä. [[Jean-François Pierre Peyronin maalaus vuodelta 1802.]] thumb|300px|[[Lucius Aemilius Lepidus Paullus|Lucius Aemilius Lepidus Paulluksen lyöttämä kolikko vuodelta 62/55 eaa. Vasemmalla roomalainen sovun jumalatar Concordia diadeemi päässään. Reunoilla kiertää teksti: PAVLLVS LEPIDVS CONCORDIA. Oikealla Lucius Aemilius Paullus ja kuningas Perseus yhdessä kahden poikansa kanssa. Paullus seisoo oikealla. Alhaalla teksti PAVLVS ja ylhäällä TER, joka viittaa luultavasti Paulluksen kolmeen voittoon Hispaniassa (190 eaa.), Liguriassa (181 eaa.) ja Pydnassa (168 eaa.). ]]
Taistelun jälkeen Perseus pakeni Pellaan pienen ratsuväkiosaston kanssa ja kutsui ystävänsä ja liittolaisensa koolle. Harvat kuitenkin saapuivat paikalle, joten Perseus joutui lähtemään kaupungista Amfipoliksen kautta Galipsokseen, mistä hän jatkoi veneellä Traakianmerellä sijaitsevaan Samothraken saareen. Tämän jälkeen myös Octavius ilmestyi Samothrakeen, ja osin hänen painostuksestaan Perseus ja hänen poikansa päättivät lopulta antautua.
Perseuksen tappio päätti sodan. Muutama päivä taistelun jälkeen suurin osa Makedonian kaupungeista oli antautunut, mukaan lukien Pella, jonka Paullus antoi ryöstää tyhjäksi. Perseus vietiin Roomaan, ja hän joutui kulkemaan Paulluksen suuressa voitontriumfissa, jossa tämä sai lisänimensä Macedonicus (Makedonialainen). Paulluksen triumfi oli tosin aluksi vaakalaudalla, sillä monet hänen sotilaansa ajattelivat, että heitä ei oltu palkittu riittävästi ansioistaan. Senaatti kuitenkin päätti myöntää Paullukselle triumfin. Erityisesti toisessa puunilaissodassa ansioitunut veteraani Marcus Servilius Pulex Geminus kannatti triumfin myöntämistä.
Triumfi kesti poikkeuksellisesti kolme päivää. Ensimmäisenä päivänä näytettiin erilaisia taideteoksia, jotka oli ryöstetty Makedoniasta sodan aikana, toisena päivänä taas sotasaaliksi saatuja aseita ja muita varusteita. Viimeisenä päivänä esiteltiin kuningas Perseus, jonka jälkeen saapui Paullus upeasti koristelluilla sotavaunuilla. Plutarkhoksen mukaan Perseuksen ja hänen perheensä sekä palvelijoidensa kuljettaminen kahleissa kaupungin läpi sai monet roomalaiset liikuttumaan kyyneliin.
Pahiten kärsi kuitenkin Epeiros, josta Paullus päätti tehdä varoittavan esimerkin Makedonian ja Kreikan kansoille. Hän käski, että alueen 70:n kaupungin piti luovuttaa kulta- ja hopeavarastonsa roomalaisille. Tämän jälkeen hän ryösti ja tuhosi kaupungit surmaten ja orjuuttaen 150 000 ihmistä.
Vaikka sodasta saadut voitot olivatkin suuret, Plutarkhos sanoo Paulluksen itse pysyneen köyhänä. Hän toi ainoastaan Perseuksen laajan kirjaston Roomaan poikiensa käyttöön. Kun Paullus kävi Delfoissa tapaamassa kuuluisaa oraakkelia, hän näki tyhjän jalustan, joka oli tarkoitettu kuningas Perseuksen patsaalle. Hän käski pystyttää paikalle omasta voitostaan kertovan muistomerkin, josta osa on säilynyt nykyhetkeen asti.
Vaikka Makedonia oli nyt roomalaisten hallussa, vihollisuudet eivät loppuneet. Vuonna 150 eaa. alkoi neljäs makedonialaissota, kun eräs Andriskos yritti perustaa Makedonian kuningaskunnan uudelleen. Hän nousi kuninkaaksi nimellä Filippos VI ja väitti olevansa Perseuksen poika. Hänet kuitenkin voitettiin toisessa Pydnan taistelussa; Roomalaiset lakkauttivat Makedonian neljä tasavaltaa ja Makedoniasta tuli Rooman laajenevan valtakunnan ensimmäinen provinssi.
Taistelun päivämäärä
Pydnan taistelun päivämäärä on kiistanalainen. Taistelua edeltäneenä päivänä oli kuunpimennys, minkä perusteella taistelun mahdollinen ajankohta on pystytty laskemaan. Eräät yksityiskohdat eivät kuitenkaan sovi kreikkalaisen historioitsija Plutarkhoksen kuvaukseen, joten taistelun päivämääräksi on esitetty myös 11.–12. kesäkuuta 167 eaa. tai 2.–3. syyskuuta 172 eaa.
Viitteet
40.36528°N, 22.61306°W
Abdelkader
Abdelkader (, myös muodoissa Abd el-Kader, Abdul-Qadir tai ‘Abd al-Qadir, koko nimeltään ʿAbd al-Qadir ibn Muḥyī al-Dīn ibn Musṭafā al-Ḥasanī al-Jazāʾir; 6. syyskuuta 1808 Guetna, lähellä Mascaraa, Algeria – 26. toukokuuta 1883 Damaskos, Syyria) oli algerialainen uskonnollinen johtaja, joka johti vastarintaa Ranskaa vastaan vuosina 1832–1847. Abdulqadir menestyi pitkään sodassaan ranskalaisia vastaan halliten suuria alueita Algeriassa, mutta joutui lopulta antautumaan Ranskalle vuonna 1847 ja kuoli maanpaossa Syyriassa.
Elämäkerta
thumb|vasen|Abdulqadirin 1830-luvulla hallitsemat alueet Algeriassa. Abdelkader syntyi 6. syyskuuta 1808 Guetnassa lä'hellä Mascaraa. Hänen isänsä Muhyi al-Din ibn Mustafa al-Hasani al-Jaza’iri oli paikallisen suufilaisen veljeskunnan ja uskonnollisen koulun johtaja. Ranskan armeija hyökkäsi nimellisesti Osmanien valtakunnan alaiseen Algeriaan vuonna 1830. Algerialainen yhteiskunta oli hyvin jakaantunut ja siksi kyvytön puolustautumaan tehokkaasti ranskalaisia vastaan. Merkittävintä vastarintaa johtivat uskonnolliset veljeskunnat ja niihin kuuluva Abdulqadirin isä, Muhyi al-Din. Vuonna 1832 Muhyi al-Din äänestytti poikansa veljeskunnan johtoon ja Abdulqadir sai vastuun vastarinnan järjestämisestä Oranissa ja Mostaganemissa. Abdulqadir julisti jihadin ranskalaisia vastaan ja sai arvonimen amir al-mu’manin, eli vapaasti käännettynä ’uskollisten johtaja’. Hän osoittautui kyvykkääksi komentajaksi, ja ranskalaiset taipuivat lopulta solmimaan Desmichelsin sopimuksen vuonna 1834, joka jätti Oranin ja sen lähialueet Abdulqadirin haltuun. Sittemmin hän laajensi hallitsemiaan alueita Médéaan ja Milianaan voitti Camille Trézel at Mactan johtamat ranskalaiset joukot taistelussa. Voittojen jälkeen hän solmi vuonna 1837 Tafnan sopimuksen, joka laajensi hänen hallitsemiaan alueita.
Tafnan sopimuksen jälkeen Abdulqadir vietti kaksi vuotta vahvistaen valtaansa alueillaan. Hänen pääasiallinen tukikohtansa oli vaihtelevasti Mascara ja Tiaretin linnoitus. Hän uudisti verotusta ja tarjosi esimerkiksi koulutusmahdollisuuksia paikallisille. Virkamiehiä palkattiin taitojen perusteella heimosuhteiden sijaan. Abdulqadirilla oli käytössään noin 2 000:n miehen vahvuinen vakinainen armeija, jota tarpeen vaatiessa täydensivät heimosoturit ja vapaaehtoiset. Linnoitetut kaupungit kuten Boghar, Taza, Tiaret, Sebdou ja Saga tarjosivat suojaa ranskalaisten rannikon suunnasta tekemiltä hyökkäyksiltä, ja samalla Abdulqadir levitti omaa valtaansa vielä Ranskan ulottumattomissa oleville alueille Algerian sisämaahan. Vain vuodessa hän laajensi valtaansa laajalle alueelle aina Kabyliesta pohjoisessa Biskran keitaalle Marokon rajalla.
Vuonna 1841 Ranskan Algerian kenraalikuvernööriksi nousi paikallisia oloja tunteva Thomas-Robert Bugeaud. Ranskan asenne Algerian suhteen muuttui, enää ei katsottu riittäväksi miehittää rannikkoa, vaan myös sisämaa tuli saattaa ranskalaisen hallinnon alle. Bugeaud oli puolestaan suunnitellut Algerian olosuhteisiin sopivia taktiikoita. Hänen johtamansa joukot tuhosivat Abdulqadirin linnoitetut tukikohdat, perustivat omia tukikohtiaan ja järjestivät partioita vasta valloitetuilla alueilla. Sodankäynti tuli erityisen kalliiksi paikalliselle väestölle ranskalaissotilaiden polttaessa kyliä ja viljelyksiä. Vuonna 1842 Abdulqadir vietti jonkin aikaa maanpaossa Marokon sulttaanin Abd al-Rahmanin luona, joka tuki hänen toimintaansa brittien välittämillä aseilla. Abdulqadir menetti kuitenkin sulttaanin tuen Bugeaudin voitettua Algeriassa sotaan liittyneet marokkolaiset joukot Islyn taistelussa vuonna 1844. Abdulqadirilla ei näin enää ollut aseita tai tarpeeksi hallittua aluetta jatkaakseen sotaa ranskalaisia vastaan. Vuonna 1847 hän antautui kenraali Christophe-Louis-Leon Lamorcièren johtamille ranskalaisille. Abdulqadiria pidettiin ensin vankina Ranskan Paussa, kunnes silloinen presidentti ja myöhemmin Ranskan keisari Louis Napoléon Bonaparte antoi hänelle luvan matkustaa Bursaan ja sieltä edelleen Damaskokseen Syyriaan.
Turn Back the Clock
Turn Back the Clock voi viitata:
FC Dacia Chișinău
Fotbal Club Dacia Chișinău on jalkapalloseura Moldovan pääkaupungista Chișinăusta. Sen joukkue pelaa Moldovan korkeimmalla sarjatasolla Divizia Naționalăssa.
Dacia perustettiin vuonna 1999, ja pelasi ensimmäiset viralliset ottelunsa Moldovan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Divizia A:ssa kaudella 2000–2001. Seura oli vaarassa hajota talousvaikeuksien vuoksi jo ensimmäisen kauden jälkeen, mutta pääsi ahdingosta puheenjohtajaksi tulleen liikemiehen Gabriel Statin avulla.
Dacia nousi ensimmäisen kerran Moldovan korkeimmalle sarjatasolle kaudeksi 2002–2003 ja on sittemmin vakiinnuttanut paikkansa sarjassa. Kaudella 2010–2011 joukkue voitti Igor Dobrovolskin valmennuksessa Moldovan-mestaruuden, mikä päätti Sheriff Tiraspolin kymmenen kautta kestäneen mestaruusputken. Moldovan cupissa Dacia on ollut kolmesti loppuottelun häviävänä osapuolena.
Seuran nimi viittaa muinaiseen Daakian kuningaskuntaan ja daakialaisiin.
Lentoliskot
Lentoliskot eli siipisaurukset, pterosaurukset, pterosaurit (Pterosauria), olivat dinosaurusten aikaan mesotsooisella maailmankaudella eläneitä lentäviä matelijoita, joilla oli nykyisen lepakon siipeä muistuttavat nahkaiset siivet. Ne eivät silti olleet lintuja eivätkä dinosauruksia. Lentoliskot olivat ensimmäisiä lentokykyisiä selkärankaisia.
Lentoliskot hallitsivat taivaita triaskaudelta liitukaudelle kaikkiaan noin 160 miljoonaa vuotta ja katosivat sukupuuttoon samaan aikaan kuin dinosauruksetkin.
Ulkonäkö ja piirteet
Fossiililöytöjen perusteella lentoliskojen aivorakenne on kehittynyt petolintujen tapaan siten, että ne olivat erityisen tarkkanäköisiä. Lisäksi ne olivat voimakkaita ja lintumaisen ketteriä. Onttojen luiden ansiosta ne olivat keveitä kokoonsa nähden. Niillä oli suuret, lihaksikkaat nahkasiivet ja joillakin lajeilla lepakkomainen karvoitus. Niiden siipiraajat soveltuivat myös kävelemiseen, joten ne pystyivät kulkemaan neljällä jalalla. Ilmeisesti uroksilla on ollut pääharja, koska munineen löytyneellä kivettyneellä naaraalla ei ollut harjaa.
Suurimmat lentoliskot napsivat suihinsa kuuden metrin korkeudelle nousevalla nokallaan jopa Tyrannosauruksen poikasia.
Toisin kuin linnunpoikaset, lentoliskojen poikaset pystyivät siipiluiden vahvuuden perusteella lentämään heti kuoriutumisen jälkeen. Vanhemmat eivät todennäköisesti pitäneet poikasista huolta. Poikaset ja aikuiset eivät kilpailleet samoista ekologisista lokeroista: poikaset elivät tiheissä metsissä, missä ne pienikokoisina pystyivät pujottelemaan puiden välissä, kun taas aikuiset, jotka olivat siihen liian suuria, elivät aukeilla alueilla, joilla ne pystyivät hyödyntämään suurempaa siipiväliään tekemällä pitkan matkan lentoja.
Koko
Kaikista pienin lentolisko oli Nemicolopterus, jonka siipiväli oli noin 250 millimetriä. Löydetty yksilö saattoi olla poikanen tai keskenkasvuinen, ja aikuiset olivat luultavasti suurempia.
Löytöhistoria
thumb|Kuvalaatta [[Holotyyppi|alkuperäisestä Pterodactylus antiquus- yksilöstä. Egid Verhelst II, 1784]] Ensimmäisen lentoliskon fossiilin löysi italialainen luonnontieteilijä Cosimo Alessandro Collini vuonna 1784 Baijerista, Etelä-Saksasta. Collini kuitenkin tulkitsi löytönsä väärin: hän piti sitä merieläimenä, joka käytti pitkiä eturaajojaan räpylöinä. Osa tutkijoista kannatti tätä tulkintaa vielä vuonna 1830, kuten saksalainen eläintieteilijä Johann Georg Wagler. Ranskalainen Georges Cuvier esitti ensimmäisenä vuonna 1801, että kyse oli lentävistä matelijoista, ja antoi 1809 saksalaiselle fossiilille nimen ”Ptero-dactyle”. Vastaavasti se lentoliskojen suku, johon fossiili kuuluu, sai viralliseksi nimekseen Pterodactylus. Etenkin englannin kielessä sanalla ”pterodactyl” saatetaan kuitenkin viitata kaikkiin lentoliskoihin. Nykyään paleontologit suosivat ”pterosauri”-nimeä ja viittaavat termillä ”pterodactyli” joko sukuun Pterodactylus tai laajemmin alalahkoon Pterodactyloidea.
Evoluutio
226px|thumb|left|Lentoliskot ovat saattaneet kehittyä [[Sharovipteryxin tyyppisestä matelijasta, mutta se eli liian myöhään, myöhäistriaskaudella,kun lentoliskot olivat jo olemassa. ]] Myöhäistriaskauden fossiiliaineistossa ei tunneta yhtään varmaa lentoliskojen kantamuotoa, eikä niiden lentokyvyn kehitystä tiedetä. Eläinten fossiloitumisen todennäköisyys on pieni, varsinkin kevytrakenteisten lentäjien. Siitä huolimatta on säilynyt muutamia esimerkkejä. thumb|Kaksi [[Scleromochlusta puussa]] On mahdollista että lentoliskojen esi-isät olivat primitiivisiä arkosaureja, mahdollisesti liskomaisia eläimiä, jotka juoksivat takajaloillaan. Jotkut niistä ovat voineet kiivetä puihin niissä elävien hyönteisten perässä. Ne sopeutuivat puu-elämään, ja niille kehittyi pitkät raajat sekä kevytrakenteinen ruumis. Seuraava vaihe saattoi olla liitopoimu, joka kehittyi raajojen väliin ja joka helpotti puusta puuhun liikkumista. Kuinka tällainen muoto kehittyi lämminveriseksi, aktiiviseksi lentäväksi eläimeksi, lihaksikkailla helposti liikutettavilla siivillä, on edelleen selvittämättä.
Luokittelu
Vanha luokittelu jakaa pterosaurukset kahteen alalahkoon. Alkeelliset lentoliskot olivat alalahkossa Rhamphorhynchoidea, ja ne elivät myöhäistriaskaudelta myöhäisjurakaudelle. Alalahkoon Pterodactyloidea kuuluivat tunnetuimmat lentoliskot, jotka saattoivat kasvaa hyvin suuriksi.
Kladistisessa luokittelussa parafyleettistä (epäluonnollista) alalahkoa Rhamphorhynchoidea ei käytetä.
Fylogenia
Lentoliskojen tarkat sukulaissuhteet ovat vielä ratkaisemattomat. Monet lentoliskojen tutkimukset menneisyydessä sisälsivät rajoitetusti tietoa ja olivat hyvin ristiriitaisia. Kuitenkin uudet, laajemmat tutkimukset ovat selventäneet asioita. Kladogrammi alla Andres & Myers (2013) fylogeneettisen tutkimuksen mukaan:
Luettelo Suomen sokeritehtaista
Luettelo Suomessa toimineista sokeritehtaista.
Hannu Hautala
thumb|250px|Matkailukeskus Karhuntassu, jossa on myös Hannun Jäljet – Hannu Hautala luontokuvakeskus. Hannu Juhana Hautala (12. toukokuuta 1941 Töysä – 20. heinäkuuta 2023 Kuusamo ) oli suomalainen luontokuvaaja ja -kirjailija. Hän oli Suomen ensimmäinen ammattimainen luontokuvaaja ja on edelleen ehkä maan tunnetuin luontokuvaaja. Hautala kuvasi luontoa runsaat viisi vuosikymmentä, otti yli puolitoista miljoonaa kuvaa ja julkaisi runsaat 50 kuvakirjaa. Niistä suosituin on Kuukkelin maa, jota on myyty yli 32 000 kappaletta.
Elämä
Hautala tuli suuren yleisön tietoisuuteen kuvallaan Kotkat parittelevat. Se oli Suomen ensimmäinen kuva kotkien parittelusta. Se valittiin vuoden lehtikuvaksi vuonna 1974.
Kuusamossa vuodesta 1979 asunut Hautala tunnetaan erityisesti Koillismaan luonnon ikuistajana. Hänen nimeään kantava Suomen ensimmäinen luontokuvakeskus Hannun Jäljet – Hannu Hautala luontokuvakeskus avattiin yleisölle vuonna 2007 matkailukeskus Karhuntassun yhteyteen.
Hautala oli alun perin ammatiltaan autonasentaja. Hän myi ensimmäisen kuvallisen luontojuttunsa Vaasa-lehteen vuonna 1958. Hänen ensimmäinen kirjansa Erämetsän elämää ilmestyi vuonna 1968. Saatuaan valtion puolivuotisen taiteilija-apurahan vuonna 1970 Hautala ryhtyi päätoimiseksi luontokuvaajaksi. Hänestä tuli Suomen ensimmäinen ammattiluontokuvaaja.
Hautala tapasi puolisonsa Irman vuonna 1971. Vuonna 1987 myönnetyn valtion apurahan myötä puoliso jäi pois töistä ja omistautui yhteiseksi muuttuneen valokuvausuran tukemiseen.
Vuonna 2000 Hautalaa syytettiin kuvamanipuloinnista. Hän oli käsitellyt kuviaan digitaalisesti ja muun muassa yhdistänyt kaksi perättäistä ruutua kertomatta siitä. Tätä jotkut pitivät huijauksena. Hautala itse perusteli, että hän teki digitekniikalla todeksi sen, mitä luonnossa näki.
Runsaasti palkittu Hautala sai valokuvataiteen valtionpalkinnon vuonna 1972. Tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinnon hän sai vuonna 2012 ja Pro Finlandia -mitalin kaksi vuotta myöhemmin. Hänet nimettiin Oulun yliopiston luonnontieteellisen tiedekunnan filosofian kunniatohtoriksi 2002. Hän sai Suomen valokuvajärjestöjen keskusliiton Finnfoto-palkinnon vuonna 2003. Hautalalle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2004.
Luohuanjoki
Luohuanjoki on Siikajoen sivujoki Pohjois-Pohjanmaalla. Se sijaitsee pääosin Siikajoen kunnan alueella. Joki laskee Siikajokeen parin kilometrin päässä Ruukin keskustasta itään. Luohuanjokea käytetään pääasiassa virkistys- ja kotitarvekalastukseen. Ammattimaista kalastusta on hyvin vähän tai ei ollenkaan. Yleisimmät kalat ovat ahven, hauki ja särki. Myös harvinaisemmat taimen ja kirjolohi voivat tarttua syötiin.
1970-luvulla suoritetut jokiuoman ruoppaus ja siivoaminen vähensivät joen runsasta keväistä tulvimista.
Mika Kuismanen
Mika Kuismanen on suomalainen taloustieteilijä ja Suomen Yrittäjien pääekonomisti. Aiemmin hän on työskennellyt muun muassa finanssineuvoksena ja kansantalousosaston suhdanneyksikön päällikkönä valtiovarainministeriössä, ekonomistina Suomen Pankissa ja Euroopan keskuspankissa sekä tutkijana Valtion taloudellisessa tutkimuksessa. Kuismanen on yhdessä Juha Kilposen, Antti Ripatin ja Jouko Vilmusen kanssa kehittänyt Suomen Pankin ennustemallin, Aino-mallin.
Alfa Romeo 159
Vuoden 2006 Euro NCAP -kolaritestistä 159 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Mika Kuismanen
Kuismanen on koulutukseltaan valtiotieteiden lisensiaatti Helsingin yliopistosta ja taloustieteen tohtori University College Londonista. Kuismanen on tutkinut muun muassa työn tarjontaa sekä erilaisten verojärjestelmien tehokkuutta ja tulonjakovaikutuksia.
Alfa Romeo 159
Alfa Romeo 159 esiteltiin sedan-korisena Geneven autonäyttelyssä keväällä 2005. Sportwagon-farmarimallin ensiesittely oli samassa näyttelyssä vuotta myöhemmin. Bensiinimoottoreina olivat aluksi suorasuihkutteiset 1,9 JTS (160 hv), 2,2 JTS (185 hv) ja 3,2 JTS V6 (240 hv), joka oli aina nelivetoinen. Dieselmoottorit olivat nelisylinterinen 1,9 JTDM (8V 120 hv, 16V 150 hv) ja viisisylinterinen 2,4 JTDM (200 hv). vasen|pienoiskuva|Alfa Romeo 159 Sportwagon Keväällä 2007 esiteltiin uutena bensiinimoottorina 1,8 MPI (140 hv). Hieman myöhemmin 2,4-litraisesta dieselistä tuli tarjolle 210-hevosvoimainen versio, jonka yhteyteen oli saatavana neliveto.
1,9 JTS poistui valikoimasta keväällä 2008. Kevään 2009 uutuudet olivat 1,75 TBi (200 hv), joka korvasi aiemman 2,2-litraisen sekä dieselmoottori 2,0 JTDM (170 hv). 2,0-litraisesta dieselistä tuli kesällä 2010 saataville myös pienitehoisempi 136-hevosvoimainen versio.
Bensiinimoottorit Hakasulkeissa olevat arvot automaattivaihteistolla
Dieselmoottorit Hakasulkeissa olevat arvot automaattivaihteistolla, suluissa nelivedolla varustetuilla malleilla
Kde domov můj
Kde domov můj on Tšekin kansallislaulu. Se on ollut käytössä Tšekin itsenäistymisestä alkaen vuodesta 1993. Tšekkoslovakian aikaan (vuoden 1992 loppuun) laulu muodosti ensimmäisen osan maan kansallislaulusta, ja nykyinen Slovakian kansallislaulu toisen osan.
Laulun kirjoittivat säveltäjä František Škroup ja dramaatikko Josef Kajetán Tyl komediaan Fidlovačka aneb žádný hněv a žádná rvačka. Se esitettiin ensimmäisen kerran Prahassa Stavovské divadlossa (Säätyteatterissa) 21. joulukuuta 1834. Alkuperäisessä laulussa on kaksi säkeistöä, mutta vain ensimmäinen niistä on virallistettu kansallislauluksi.
Kansantaloudellinen Yhdistys
Kansantaloudellinen Yhdistys oli vuosina 1884–2008 toiminut suomalainen tieteellinen seura. Se yhdistyi vuoden 2009 alussa Taloustieteellisen Seuran kanssa, jolloin syntyi nykyinen Taloustieteellinen Yhdistys.
Kansantaloudellinen Yhdistys aloitti toimintansa 1880-luvulla yksityisenä keskustelukerhona ja se perustettiin virallisesti vuonna 1884. Alkuaikoina yhdistyksen muodosti lähinnä samoin ajattelevien vanhasuomalaisten piiri. Kansantaloudellisen Yhdistyksen keskeinen toimintamuoto on ollut suomenkielinen julkaisutoiminta: vuonna 1904 aloitti toimintansa yhdistyksen oma lehti Yhteiskuntataloudellinen Aikakauskirja, jonka nimi muutettiin Kansantaloudelliseksi aikakauskirjaksi vuonna 1929. Yhdistyksen ensimmäinen esimies oli Yrjö-Sakari Yrjö-Koskinen (1892). Esimiehinä toimivat myös muun muassa Juho Kusti Paasikivi (1908, 1925, 1930 ja 1931) ja Risto Ryti (1926). Mauno Koivisto oli johtokunnan jäsenenä vuodet 1966–1968.
Säästäväisyyspäivä
Kansainvälinen säästäväisyyspäivä on 31. lokakuuta vietettävä kansainvälinen vuosipäivä. Sai alkunsa vuonna 1924 Milanossa, kun ensimmäinen säästöpankkikongressi lausui toivomuksen siitä, että kokouksen päättymispäivä 31.10. julistettaisiin kaikkialla säästämisen päiväksi. Säästäväisyyspäivän tavoitteena on kertoa erityisesti lapsille ja nuorille säästämisen tärkeydestä. Suomessa Säästöpankit ovat viettäneet säästäväisyysviikkoa vuodesta 1926 lähtien.
Eduard Kojnok
pienoiskuvaEduard Kojnok (14. elokuuta 1933 – 27. lokakuuta 2011) oli slovakialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 24. kesäkuuta 1956 ja nimitettiin Rožňavan hiippakunnan piispaksi 14. helmikuuta 1990. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jozef Tomko, jota avustivat Ján Sokol ja Ján Chryzostom Korec.
Kojnok jäi eläkkeelle 27. joulukuuta 2008.
Turn Back the Clock (kappale)
Turn Back the Clock on brittiläisen popyhtyeen Johnny Hates Jazzin kappale vuodelta 1987. Se on yhtyeen vuoden 1988 esikoisalbumin Turn Back the Clock nimikkokappale ja kolmas single, joka albumilta julkaistiin.
”Turn Back the Clock” sijoittui Britannian singlelistan ja Suomen virallisen listan 12. sijalle sekä Billboardin Adult Contemporary -singlelistan 5. sijalle.
Kreikan parlamenttivaalit
Kreikan parlamenttivaaleissa valitaan 300 jäsentä Kreikan parlamenttiin. Vaalit järjestetään yleensä neljän vuoden välein, ellei parlamenttia hajoteta tätä ennen.
Vaalit suoritetaan vaalipiireittäin, joita on vuodesta 2018 lähtien 59. Parlamentin paikoista jaetaan 288 vaalipiireittäin ja loput 12 maanlaajuisesti.
Luettelo parlamenttivaaleista
Kreikan kolmannen tasavallan aikana eli vuodesta 1974 on järjestetty seuraavat parlamenttivaalit:
Der er et yndigt land
thumb|Der er et yndigt land Der er et yndigt land on Tanskan kansallislaulu. Kun monarkki on läsnä, lauletaan kuninkaallinen sävelmä Kong Kristian stod ved højen mast.
Laulun sanat on kirjoittanut 1819 Adam Gottlob Oehlenschläger. Laulun on säveltänyt 1835 H. E. Krøyer ja sovittaneet myöhemmin Thomas Laub ja Carl Nielsen. Kansallislaulu kappaleesta tuli 1866.
On armahainen maa
Suomenkieliset sanat: Heikki Klemetti
Oehlenschlägerin Isänmaan laulu
Der er et yndigt land perustuu Adam Oehlenschlägerin runoon "Isänmaallinen laulu". Runon kolme ensimmäistä ja viimeinen säkeistö otettiin kansallislauluksi. Seuraavassa koko Oehlenschlägerin runo:
Oehlenschlägerin laulun otsikoksi valitsema Horatiuksen motto on suomeksi "Tämä maankolkka nauraa minulle enemmän kuin mikään muu". Runon teksti noudattaa vanhaa tanskalaista oikeinkirjoitusta.
Taloustieteellinen Seura
Taloustieteellinen Seura oli suomalainen tieteellinen seura, joka toimi vuosina 1936–2008. Se yhdistyi vuoden 2009 alusta Kansantaloudellisen Yhdistyksen kanssa, jolloin syntyi nykyinen Taloustieteellinen Yhdistys.
Taloustieteellinen Seura aloitti toimintansa Taloustieteellisen Kerhon nimellä vuonna 1936. Järjestö perustettiin nuorten taloustieteilijöiden omaksi yhdistykseksi vastareaktiona Kansantaloudellisen Yhdistyksen vanhoilliseksi koetulle ilmapiirille, mutta taustalla oli myös oppihistoriallisia näkemyseroja niin sanotun ”historiallinen koulukunnan” ja John Maynard Keynesin oppeihin tukeutuvan Tukholman koulukunnan välillä. Seuran erityisenä tavoitteena oli kehittää suomalaista kansantaloustiedettä ja opetusta levittämällä historiallisesta koulukunnasta poikkeavia näkemyksiä. Taloustieteellinen Kerho vaihtoi nimensä Taloustieteelliseksi seuraksi vuonna 1957.
Taloustieteellisen Seuran puheenjohtajat 1936–2008:
José Pedro Fuenzalida
José Pedro Fuenzalida Gana (s. 22. helmikuuta 1985 Santiago de Chile, Chile) on chileläinen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on oikea laitapuolustaja. Fuenzalida edustaa Chilen Primera Divisiónissa pelaavaa Universidad Católicaa.
Seurajoukkueura
Fuenzalida on Universidad Católican kasvatti, joka nousi seuran edustusjoukkueeseen kaudeksi 2004. Hän on ammattilaisurallaan edustanut chileläisiä Universidad Católicaa (2004–2007, 2016–), Colo-Coloa (2008–2014) ja O’Higginsiä (lainalla 2008–2009) sekä argentiinalaista Boca Juniorsia (2014–2015).
Fuenzalida on voittanut Chilen-mestaruuden kolmesti – Universidad Católicassa 2005 ja 2015–2016 sekä Colo-Colossa 2008 – ja Argentiinan-mestaruuden Boca Juniorsissa 2015. Hän voitti Boca Juniorsissa 2015 myös Argentiinan cupin.
Maajoukkueura
Fuenzalida on pelannut kaikkiaan 48 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Adad
pienoiskuva|Assyrialaiset sotilaat kantavat Adadin patsasta. Adad on mesopotamialaisessa mytologiassa sateen jumala. Kun Enlil päätti rangaista ihmiskuntaa kaupunkien aiheuttamasta melusta, hän pyysi Adadia lopettamaan sateet. Lopulta ihmisten rukoukset saivat kuitenkin Adadin heltymään ja hän päästi myrskyn valloilleen.
Adad on akkadinkielinen nimi jumalalle, ja se tunnettiin sumeriksi nimellä Iškur. Sumerit pitivät Iškuria hedelmällisyyden jumalatar Inannan melko vähäpätöisenä veljenä, eikä jumala ollut niin tärkeässä asemassa kuin akkadilainen Adad. Sumerien Iškur mainitaan jumalien luettelossa, joka on löytynyt Farasta. Iškurin arvostuksen vähäisyyteen vaikutti kenties se, että eteläisessä Babyloniassa sateet ja myrskyt olivat harvassa ja viljely riippui siellä enemmän kastelujärjestelmistä kuin sateista. Myös jumalilla Enlil ja Ninurta oli myrskyjumalan piirteitä, jotka omalta osaltaan vähensivät Iškurin merkitystä jumalana. Hän esiintyy joskus jommankumman tai jopa molempien apulaisena tai kilpailijana.
Tiikerikalat
Tiikerikalat (Datnioididae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan makeista ja murtovesistä eteläisen Aasian alueella.
Taksonomia
Tiikerikalojen heimoon kuuluu 1 suku ja 4–5 lajia. Lajit ovat tiikerikala (Datnioides microlepis), raitatiikerikala (Datnioides quadrifasciatus), Datnioides campbelli, Datnioides puclher ja Datnioides undecimradiatus. Tiikerikalojen taksonomia on osittain epäselvä. Aikaisemmin niiden katsottiin kuuluvaksi kolmipyrstöjen (Lobotidae) heimoon. Eräät kalatieteilijät, muun muassa Joseph S. Nelson luokittelevat tiikerikalat kuuluvaksi edelleen samaan heimoon kolmipyrstöjen kanssa, vaikka tämän ryhmän monofyleettisyydestä ei ole varmuutta.
Anatomia
Tiikerikalalajit ovat ruumiinrakenteeltaan korkeita ja litteähköjä kaloja. Selkäeviä on kaksi, joista takimmainen on pyöristynyt. Myös peräevä on pyöreähkö. Lajeille on tyypillistä tummat pystyraidat.
Levinneisyys
Tiikerikalat elävät makeissa vesissä, ja raitatiikerikala myös murtovesissä. Niitä tavataan eteläisessä Aasian alueella, joka ulottuu Intiasta Borneoon. Eräitä lajeja, kuten tiikerikalaa pidetään myös akvvarioissa ja tiikerikala on myös arvostettu ruokakala esimerkiksi Thaimaassa.
Verkkosivujen suunnittelu
thumb|[[Wikipedian etusivu]]