cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
August Fridolf Peltonen
Peltonen oli Suomen lähetyskoulun opettajana 1901–1906, Helsingin yliopiston raamatun alkukielten apulaisena 1907–1917 ja 1931–1936, Mikkelin maaseurakunnan kirkkoherrana 1917–1931 sekä toimi Savonlinnan tuomiokapitulin asessorina 1920-1923, Viipurin tuomiokapitulin asessorina 1927–1930 ja Mikkelin rovastikunnan lääninrovastina 1924–1931. Hän sai professorin arvon 1940.
Peltonen oli naimisissa vuodesta 1904 voimistelunopettaja Tyyne Pohjalan kanssa. Peltosen veli oli oikeusneuvos, kansanedustaja Johannes Peltonen. August ja Johannes Peltonen omistivat vuodesta 1910 alkaen Raalan kartanon Nurmijärvellä.
Enid Mumford
Enid Mumford (6. maaliskuuta 1924 Merseyside, Englanti – 7. huhtikuuta 2006) oli brittiläinen sosiologi ja tietojärjestelmätieteilijä, jonka työ sosioteknisen järjestelmäajattelun kehittämisessä sai erityisesti huomiota tietojärjestelmätieteen parissa. Mumford toimi professorina Manchesterin yliopistossa. Hän oli Jyväskylän yliopiston kunniatohtori (1996).
Alankomaiden alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkue
Alankomaiden alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkue on Alankomaiden kuninkaallisen jalkapalloliiton hallinnoima kansallinen alle 21-vuotiaiden jalkapallojoukkue.
Alankomaiden joukkue on voittanut alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden kahdesti, vuosina 2006 ja 2007.
Lindkulla
Lindkulla on Lohjalla, Uudellamaalla sijaitseva entinen kappalaisen asunto. Nykyisin rakennus toimii Lohjan seurakunnan nuorisotilana.
Historia
Lindkullan tila on yksi Lohjan kylän kantatiloista. 1600-luvun lopulta lähtien tila on toiminut kappalaisen asuntona ja viimeksi se oli asuinkäytössä 1990-luvulla. 2000-luvun alun saneerauksen yhteydessä päärakennukseen teetettiin seurakunnan nuorisotyön toimitilat. Tällöin muös alimpia hirsiä sekä vesikaton rajassa olevia hirsiä vaihdettiin. Lattiarakenteet ja peltikatto uusittiin myös. Päärakennuksen sisääntulokuisti rakennettiin kokonaan uudestaan samalla sitä laajentaen. Remontin yhteydessä ikkunat, ulko-ovet, vuorilaudat ja listat uusittiin vanhan mallisiksi. Sauna purettiin.
Lindkullan puurakenteinen päärakennus edustaa tyyliltään uusrenessanssia.
Ville Väisänen (sotilas)
Ville Väisänen (17. helmikuuta 1918 Sonkajärvi – 28. kesäkuuta 1944 Tali) oli Mannerheim-ristin ritari numero 145. Rajajääkäripataljoona 2:ssa panssarintorjuntakiväärimiehenä palvellut korpraali (ylennetty korpraaliksi 18.9.1941) Väisänen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 12. heinäkuuta 1944.
Perhe
Ville Väisänen (MR 2, VM 2) syntyi Sonkajärvellä ja kävi neljä luokkaa kansakoulua. Hänen vanhempansa olivat maatyömies, teurastaja Juho Väisänen ja Anna Maria Martikainen. Isän kuoltua Väisänen kierteli huutolaispoikana Vänninmäen kylän taloissa, viimeksi Kotalehdossa. Vänninmäen kyläkirjassa kerrotaan Väisäsen käyneen kansakoulua hyvällä menestyksellä. Sodassa kuolivat myös hänen isoveljensä sotilassairaalassa ja pikkuveljensä tarkka-ampujan luotiin.
Hannu Haapalainen
Hannu Wilhelm Haapalainen (28. helmikuuta 1951 Nokia – 5. marraskuuta 2011) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja.
Ville Väisänen (sotilas)
Taistelupaikat
Tyrjä, Elisenvaara, Kurkijoki, Salmenkaita, Muolaa, Kivennapa, Valkeasaari, Lempaala, Tali.
Hannu Haapalainen
Haapalainen edusti Suomessa tamperelaisseuroja. Hän aloitti pääsarjauransa KooVeessä vuonna 1969. Kahden KooVeen kauden jälkeen pienikokoinen, vain 172 senttimetriä pitkä, Haapalainen siirtyi Tapparaan kahdeksaksi kaudeksi, jonka jälkeen hän jatkoi uraansa Saksan liittotasavallassa, kunnes palasi Tapparaan vielä kolmeksi kaudeksi vuonna 1983. Haapalainen voitti Tapparassa viisi Suomen mestaruutta ja sai yhteensä yhdeksän SM-mitalia. SM-sarjassa ja -liigan runkosarjassa Haapalainen pelasi 416 ottelua tehoin 53+86. Pudotuspeleissä hänen saldokseen muodostui 6+5 44 ottelussa.
Ville Väisänen (sotilas)
Fiktiossa
Åke Lindmanin elokuvassa Tali-Ihantala 1944 näyttelijä Markku Hyvösen esittämä korpraali Väisänen tuhoaa kaksi neuvostoliittolaista T-34-panssaria saksalaisilla panssarinyrkeillä.
Barsnesfjorden
Barsnesfjorden on Sognevuonoon kuuluva ja Sogndalsfjordenista haarautuva sivuvuono Sognin ja Fjordanen läänissä Norjassa. Vuono sijoittuu kokonaan Sogndalin kunnan alueelle. Sen pituus on 5 kilometriä.
Tampereen kehätie
Tampereen kehätie on Tampereen kaupunkiseutua kiertävä kehätie, joka on koko matkaltaan moottoritietä. Tie on merkittävä liikenneväylä sekä seudulliselle että valtakunnalliselle liikenteelle. Se oli aikoinaan kantatie, jonka numero oli alun perin 45, myöhemmin 60, mutta nykyisin sen länsiosa muodostaa osan valtatiestä 3, itäosa taas valtatiestä 9. Tien osista käytetään usein myös omia nimiään Tampereen läntinen kehätie ja Tampereen itäinen kehätie. Läntisen ja itäisen kehätien rajaajana toimii Helsinki–Tampere-moottoritien ja kehätien risteys eli Lakalaivan eritasoliittymä. Läntisen osan pituus on 21 kilometriä ja itäisen 10 kilometriä. Lännestä itään kehätien osat ovat tunnettuja myös nimillä Nokiantie, Ylöjärventie ja Pyhäjärventie.
Tie kulkee seuraavien kuntien alueella lännestä itään: Ylöjärvi – Tampere – Nokia – Pirkkala – Tampere (uudelleen).
Tampereen kehätie alkaa lännessä Ylöjärveltä valtatie 3:n ja kantatie 65:n eritasoliittymästä, josta valtatie 3 menee Vaasaan ja kantatie 65 Tampereelta Virroille. Ylöjärveltä kehätie kulkee Tampereen ja Nokian rajaa seuraillen Kalkun eritasoliittymään, josta eroaa valtatie 11 Poriin, ja edelleen Pitkäniemen eritasoliittymään, jossa se risteää valtatietä 12 Raumalta Tampereen kautta Lahteen ja Kouvolaan. Tämän jälkeen kehätie ylittää Rajasalmen sillan ja saapuu Pirkkalan kuntaan, kiertää Pirkkalan kuntakeskuksen ja Tampere-Pirkkalan lentoaseman välistä ja saapuu taas Tampereen alueelle. Lakalaivan eritasoliittymässä risteävät valtatiet 3 ja 9 Helsingin ja Turun suuntiin. Lakalaivan liittymän itäpuolella on Karkunvuoren moottoritietunneli. Kehätie päättyy idässä Tampereen Alasjärvelle valtateiden 9 ja 12 liittymään, jossa valtatie 9 jatkuu Jyväskylän kautta Kuopioon ja jo mainittu valtatie 12 Kouvolaan.
Tampereen kehätie on ollut moottoritietä koko pituudeltaan vuodesta 2009 lähtien. Lakalaivan kohdalla on Suomen ainoa nelitasoliittymä. Myös kantatie 60:n/valtatie 3:n ja valtatie 12:n eli kahden moottoritien eritasoliittymä Nokialla on massiivinen Suomen mittakaavassa. Kyseiseen liittymään rakennettiin 25 siltaa vuosina 2003–2006.
Historiaa
Numero 60 oli aikaisemmin ollut kahdella muullakin kantatiellä. Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 60 oli Haminasta Sippolan Liikkalan ja Myllykosken kautta Kouvolaan kulkenut tie. Kun Kouvolasta Mikkeliin johtanut tie 1970-luvulla valmistui, se yhdessä entisen kantatien 60 kanssa muutettiin valtatieksi 15, joka ulottui nyt Kotkasta Mikkeliin, ja samalla kantatienumero 60 siirtyi Kuusankosken Voikkaan ja Heinolan väliselle tielle, joka nykyisin on kantatie 46. Kuusankosken ja Heinolan välinen tie puolestaan numeroitiin kantatieksi 46 tienumeron 60 siirtyessä Tampereen kehätielle. Tienumero 60 poistettiin kehätiellä käytöstä vuonna 2011.
I Thrash, Therefore I Am
I Thrash, Therefore I Am on kokoelma-albumi, joka sisältää pohjoismaisten hardcore punk -yhtyeiden kappaleita. Se julkaistiin kasettiformaatissa vuonna 1985. Vuonna 2008 albumista julkaistiin uusintapainos CD- ja vinyyliformaateissa.
Aumalen metroasema
Aumale on Brysselin metron asema Anderlechtin kunnassa. Sitä käyttävät linjan 5 junat.
Pirmasens
Pirmasens on kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa lounaisessa Saksassa. Kesäkuussa 2020 kaupungissa asui 40 148 asuaksta. Kaupungin väestötiheys oli 654 as./km2 ja pinta-ala on 61,35 neliökilometriä.
Pirmasens on niin kutsuttu piiritön kaupunki, eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista. Kaupungissa kuitenkin sijaitsee Südwestpfalzin piirikunnan hallinto.
Maantiede
Pirmasens sijaitsee Rheinland-Pfalzin eteläosassa Pfälzerwaldin lounaisella laidalla. Kaupunki on kokonaan Südwestpfalzin piirikunnan ympäröimä. Osavaltion pääkaupunki Mainz sijaitsee Pirmasensistä 100 kilometriä koilliseen.
Historia
Varhaisin tunnettu maininta Pirmasensista on peräisin vuoden 850 tienoilta. Tuolloin alueeseen viitattiin nimellä pirminiseusna. Nimi viittaa saarnaaja Pirminiukseen, joka perusti Hornbachin luostarin.
Hessen-Darmstadtin maakreivi Ludvig IX myönsi Pirmasensille kaupunginoikeudet vuonna 1763. Maakreivi asui kaupungissa isänsä maakreivi Ludvig VIII:n metsästyslinnassa. Hän uudisti kaupunkia useaan otteeseen. Maakreivin kuoltua vuonna 1790 sai Pirmasensin lyhyeksi jäänyt kukoistuskausi kohdata loppunsa.
Pirmasens oli vuodesta 1793 vuoteen 1815 osa Ranskaa. Sen jälkeen se siirtyi muun Pfalzin ohella Baijerille.
Vaarallinen romanssi
Vaarallinen romanssi on Alfred Hitchcockin ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1959.
Elokuva kertoo mainosmiehestä nimeltään Roger Thornhill, jota mysteerisen terroristiorganisaation jäsenet erehtyvät luulemaan valtion agentiksi ja yrittävät murhata hänet. Yrityksen epäonnistuttua Thornhill yrittää hakea apua valtiolta, jossa samat terroristit onnistuvat lavastamaan hänet syylliseksi valtion diplomaatin murhaan. Tällöin Thornhill, jota valtio luulee terroristiksi ja oikeat terroristit valtion agentiksi, lähtee pitkälle ja vaaralliselle matkalle puhdistamaan nimeään. vasen|pienoiskuva|Vaaroja ja jännitystä elokuvasta Vaarallinen romanssi. Hitchcock totesi itse usein, että Vaarallinen romanssi oli tavallaan synteesi kaikista hänen yhdysvaltalaisista elokuvistaan. Yksi elokuvan tunnetuista kohtauksista on takaa-ajotarinan kohtaus, maissipellolla tapahtuva pako hyönteismyrkkyä suihkuttavan lentokoneen edellä. Elokuva on myös yhteiskunnallinen analyysi ihmisen vieraantumisesta. Näkemys tiivistyy kuvaan YK:n päämajan katolta, josta ihmiset näyttäytyvät kärpäsen kokoisina.
Rooleissa
vasen|pienoiskuva|225x225px|Cary Grant vasen|pienoiskuva|225x225px|Eva Marie Saint
Vastaanotto
Vaarallinen romanssi sai erittäin hyvän vastaanoton kriitikoilta, jotka kehuivat sen tarinaa, hahmoja, sekä jännitystä hyvin onnistuneeksi. Se oli myös maailmanmenestys, ja se nousi 19,2 miljoonan tuotoilla vuoden 1959 viidenneksi eniten tuottaneeksi elokuvaksi.
Henriette Delille
Kunnianarvoisa Henriette Delille S.H.F. (1814 New Orleans, Louisiana – 17. marraskuuta 1862 New Orleans, Louisiana) oli roomalaiskatolisten valkoisen miehen ja vapaan värillisen naisen tytär, joka eli koko elämänsä USA:n eteläosassa aikana ennen orjuuden lakkauttamista ja perusti 1836 sääntökunnan Sisters of the Presentation, joka vuonna sai kirkollisen hyväksynnän 1837 ja muutti nimensä 1842 muotoon Sisters of the Holy Family, ja joka toimii yhä opettaen ja huolehtien köyhistä ja vanhuksista. Hänen vanhempansa eivät voineet mennä naimisiin Louisianan lain mukaan, mutta käytäntö oli yleinen kreoliyhteisössä, kun toisaalta hänen isoisoisoäitinsä oli ollut Afrikasta tuotu orja, joka tuli vapaaksi omistajansa kuoltua ja ansaitsi tarpeeksi vapauttaakseen tyttärensä ja kaksi lastenlastaan maksamalla siitä. Henrietellä oli yksi sisko ja kaksi veljeä ja hän itse eli pyhän elämän, pitäen huolta orjista, sairaista, orvoista, ikääntyneistä, unohdetuista ja halveksituista. Hän eli seuraavien viiden paavien hallintokausien aikana: Pius VII (1800-1823), Leo XII (1823-1829), Pius VIII (1829-1830), Gregorius XVI (1831-1846) ja autuas Pius IX (1846-1878). 1960-luvulla Sisters of the Holy Family alkoi tutkia Henrietten kanonisointia, 1988 paavi Johannes Paavali II julisti hänet Jumalan palvelijaksi, tutkimukset mahdollisesta ihmeestä kerättiin 2005 ja 2006 Vatikaani julisti ihmeen, sekä paavi Benedictus XVI julisti naisen kunnianarvoiseksi 27. maaliskuuta 2010. Henriette on ensimmäinen USA:n natiivi afrikkalaisamerikkalainen, jonka kanonisointiprosessi on avattu katolisessa kirkossa, ja toinen ihme tarvitaan hänen varsinaiseen kanonisointiinsa, jolloin hän olisi myös ensimmäinen USA:n natiivi afrikkalaisamerikkalainen pyhimys. Hänen tunnetaan rukoilleen: “Uskon Jumalaan. Toivon Jumalaan. Rakastan, haluan elää ja kuolla Jumalalle.”
Concert champêtre
Concert champêtre on Francis Poulencin säveltämä konsertto cembalolle ja orkesterille. Teos sävellettiin vuosina 1927-1928 ja omistettiin cembalisti Wanda Landowskalle. Concert champêtren ensiesitys oli 3. toukokuuta 1929 Pariisissa. Sen esittivät Wanda Landowska ja Pariisin sinfoniaorkesteri, jota johti kapellimestari Pierre Monteux. Teos on kolmessa osassa:
Mary Ruefle
Mary Ruefle (s. 1952 Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen runoilija.
Ruefle asui lapsena isänsä armeijauran vuoksi eri puolilla Yhdysvaltoja ja Euroopassa. Kotipaikka on nykyisin Vermontissa. Hän opiskeli kirjallisuutta ja valmistui 1974. Esikoisteos Memling's Veil ilmestyi 1982, Pulitzer-ehdokkaana ollut Dunce 2019.
Kari Rahkamo
Kari Tapani Rahkamo (s. 30. toukokuuta 1933 Lahti) on suomalainen poliitikko ja yleisurheilija. Rahkamo on koulutukseltaan diplomi-insinööri ja puoluetaustaltaan kokoomuslainen. Hän on työskennellyt rakennushallituksessa toimistopäällikkönä 1976–1989 ja apulaisosastopäällikkönä 1989–1991. Rahkamo toimi Helsingin kaupunginjohtajana vuosina 1991–1996 pitkäaikaisen kaupunginjohtajan Raimo Ilaskiven seuraajana.
Rahkamo oli presidentin valitsijamiehenä 1968. Lisäksi hän on toiminut Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1965–1987, puheenjohtajana 1987–1991 sekä kaupunginhallituksen jäsenenä 1969–1987.
Rahkamo oli 1950-luvun lopulla kansainvälisen tason yleisurheilija lajinaan kolmiloikka. Hänen seuransa oli Helsingin Kisa-Veikot (HKV). Hänen kolmiloikkaennätyksensä on 16,40 metriä, pituushypyssä 734 senttimetriä. Rahkamo paransi aikanaan 1957–1960 Suomen ennätystä kuudesti. Hän edusti Suomea 31 maaottelussa, kaksi kertaa olympialaisissa eli 1956 Melbournessa 14:s tuloksella 15,21 ja 1960 Roomassa 8:s tuloksella 15,84 sekä EM-kisoissa kolme kertaa eli 1954, 1958 ja 1962. Uransa jälkeen hän toimi HKV:n puheenjohtajana 1963–1966.
Stadin Slangi ry. valitsi Rahkamon vuoden 1996 Stadin Kundiksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 1996.
Kari Rahkamon tytär on taitoluistelija Susanna Rahkamo.
Imatran Impi
thumb|Imatran Impi Imatran Impi -veistos sijaitsee Imatralla Kruununpuiston Patopuistossa. Veistos on sijoitettu suihkualtaaseen Vuoksen varrelle. Veistoksen on tehnyt Taisto Martiskainen, joka voitti kutsukilpailun. Altaan on suunnitellut Kari Pärssinen. 180 000 markkaa maksanut veistos paljastettiin vapunaattona 1972. Se on huomionosoitus ihmisille, jotka ovat tehneet itsemurhan hyppäämällä Imatrankoskeen.
Veistoksesta on olemassa noin 20 senttimetrin pituinen pienoisversio pronssivaluna. Sen alustana on pieni jalopuun kappale. Sitä lienee tehty jonkin kokoinen sarja (numeroimaton) ja sitä käytetty muistona hankkeen tukijoille tms. ja ehkä myytykin hankkeen rahoittamiseksi. 61.16938°N, 28.77504°W
Rebecca Troupp
Rebecca Troupp (13. lokakuuta 1967 Lontoo – 18. heinäkuuta 2001 Helsinki ) oli suomalainen näyttelijä.
Teatterin puolella Troupp näytteli muun muassa Suomen kansallisteatterissa ja Lilla Teaternissa, joiden lisäksi hän näytteli myös elokuvissa ja televisiosarjoissa. Teatterikorkeakoulussa Trouppin mentorina toiminut Asko Sarkola kertoi elämäkerrassaan Trouppin olleen ehdolla Amon Göthin taloudenhoitajan rooliin elokuvassa Schindlerin lista. Sarkolan kannustuksesta huolimatta hän kieltäytyi roolista, vedoten taloudellisen riskin pelkoon.
Troupp avioitui toimittaja Peter Nymanin kanssa marraskuussa 2000. Avioliitto päättyi kahdeksan kuukautta myöhemmin Trouppin menehdyttyä syöpään 33-vuotiaana.
Kreosootti (täsmennyssivu)
Kreosootti voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Eidsfjorden
Eidsfjorden on Sognevuonoon kuuluva ja Sogndalsfjordenista itään haarautuva sivuvuono Sognin ja Fjordanen läänissä Norjassa. Vuono sijoittuu kokonaan Sogndalin kunnan alueelle.
Sen itäpäädyssä sijaitsee Eiden kylä.
Zielona Góran piirikunta
Zielona Góran piirikunta on Puolan piirikunta Lubuszin voivodikunnassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 75 559. Piirikunta jakautuu yhdeksään maalaiskuntaan, jotka ovat Babimost, Bojadła, Czerwieńsk, Kargowa, Nowogród Bobrzański, Sulechów, Świdnica, Trzebiechów sekä Zabór. Hallinnollinen keskus Zielona Góra on piirikuntatason kaupunki eikä siten kuulu piirikuntaan.
Zielona Góran piirikunta menetti 1. tammikuuta 2015 huomattavan osan väkiluvustaan, kun sen hallintokeskus Zielona Góra sulautettiin yhteen aiemmin Zielona Góran piirikuntaan kuuluneen Zielona Góran maalaiskunnan kanssa.
Zielona Góran piirikunnan pinta-alasta 49,2 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018. Sillä on yhteistä rajaa Świebodzinin, Nowy Tomyślin, Wolsztynin, Nowa Sólin, Żagańin, Żaryn ja Krosnon piirikuntien kanssa. Oder-joki virtaa piirikunnan halki.
Zielona Góran piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 5,7 prosenttia. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Zielona Góran piirikunnassa oli 75 559 asukasta, joista 50,7 prosenttia naispuolisia ja 49,3 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 93 375 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä kasvavan 96 965 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden osuus piirikunnan väestöstä oli vuoden 2019 lopussa 18,3 prosenttia, työikäisten 61,7 prosenttia ja eläkeikäisten 20 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,8 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 694 lasta.
Tiitus Rantala
Tiitus Rantala on suomalainen lapsinäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Muutoksii-elokuvan Anttina. Rantala on näytellyt myös elokuvissa Kohtaamisia, Harjunpää ja pahan pappi ja Lauri Mäntyvaaran tuuheet ripset.
Larisa Lazutina
Larisa Jevgenjevna Lazutina (, os. Ptitsina; s. 1. kesäkuuta 1965 Kontupohja, Karjalan ASNT, Neuvostoliitto) on entinen huipputason hiihtäjä, moninkertainen arvokisavoittaja. Lazutinan menestyksekäs ura päättyi vuoden 2002 keväällä dopingrikkomukseen.
Endoribonukleaasit
Endoribonukleaasit ovat hydrolaaseihin kuuluvia entsyymejä. Ne osallistuvat tarpeettoman tai virheellisen RNA-molekyylin hajottamiseen tekemällä kaksijuosteisen RNA:n yksijuosteiseksi RNA:ksi ja hajottamalla RNA-ketjun keskeltä pienemmiksi paloiksi. Lisäksi ne osallistuvat eräiden RNA-tyyppien modifikaatioon oikeanlaisen toiminnan varmistamiseksi. Endoribonukleaaseja esiintyy sekä esi- että aitotumaisissa soluissa.
Larisa Lazutina
Elämä
Lazutina aloitti hiihtämisen jo nuorella iällä, 5-vuotiaana, mutta hänen uransa parhaat vuodet ajoittuivat kypsälle iälle, 1990- ja 2000-luvun vaihteen tienoille. Lazutina hiihti jo 1987 Oberstdorfin MM-hiihdoissa, missä hän saavutti viestikultaa ja 20 kilometriltä pronssia. Hän kuului Neuvostoliiton hiihtojoukkueeseen myös 1988 Calgaryn olympialaisissa, mutta vain varajäsenenä, sillä joukkueessa oli sellaisia huippunimiä kuin Smetanina, Vencienė, Tihonova ja Nageikina.
Endoribonukleaasit
Endoribonukleaasien katsottiin aikaisemmin esiintyneen ainoastaan esitumaisissa soluissa kuten bakteerisoluissa ja aitotumaisten eliöiden RNA:n hajottamisesta katsottiin vastaavan ainoastaan eksoribonukleaasit. Myöhemmin on kuitenkin selvinnyt, että myös aitotumaisten eliöiden eksosomikompleksi sisältää endonukleaasiaktiivisuutta. Endonukleaasien tehtävänä on hydrolysoida RNA:n rakennetta stabiloivia sidoksia ja näin ne tekevät RNA:n alttiimmaksi eksoribonukleaasien katalysoimalle hydrolyysille. Endoribonukleaaseihin kuuluvat muun muassa ribonukleaasi A ja ribonukleaasi P.
Larisa Lazutina
Elämä
1989 Lahden MM-kisoissa Lazutina pääsi hiihtämään ja voitti 30 kilometrillä hopeamitalin. Kaudella 1989–1990, hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun. 1992 Albertvillen olympialaisissa hän oli 26 vuoden ikäinen. Tuolloin henkilökohtaisista kirkkaimmista mitaleista kamppailivat maannainen Ljubov Jegorova sekä italialaiset Stefania Belmondo ja Manuela Di Centa. Lazutina voitti kultamitalin viestijoukkueessa Albertvillessa.
1993 MM-kisoissa Lazutina voitti 5 kilometrin kilpailun sekä oli mukana kultaa hiihtäneessä viestijoukkueessa ja hiihti hopealle 10 kilometrin kilpailussa. Viestikultaa hän voitti myös Lillehammerissa 1994.
1995 Thunder Bayn MM-hiihdoissa Lazutina voitti neljä kultamitalia ja hopean. 1997 MM-hiihdoissa Norjan Trondheimissa hän voitti viestin maailmanmestaruuden.
Trondheimin kisojen jälkeen, 31 vuoden ikäisenä, Lazutina ilmoitti lopettavansa hiihtouransa. Syynä päätökseen olivat muun muassa väsymys, sairastelu ja erimielisyydet Venäjän maajoukkueen johtajien kanssa. Kuitenkin saman vuoden toukokuussa Anatoli Aksentjev pyysi Lazutinan takaisin huippu-urheilun pariin. Lazutina ehdotti paluulle ehdoksi, että hän saisi harjoitella yksin, muun maajoukkueen ulkopuolelle. Häntä ryhtyi valmentamaan miehensä Gennadi. Uusi harjoitusmenetelmä tuotti hyviä tuloksia. Lazutina voitti 1998 Naganon olympialaisissa kolme kultamitalia, hopean ja pronssin. Kotiinsa palattuaan presidentti Boris Jeltsin myönsi hänelle Venäjän federaation sankarin tähden, korkeimman mahdollisen Venäjän kansalaiselle myönnettävän arvonimen. Samana vuonna hän voitti myös toistamiseen urallaan, yhdeksän vuoden tauon jälkeen, hiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun.
1999 MM-hiihdoissa Itävallan Ramsaussa hän voitti kultamitalin 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa ja viestissä kultamitalin, ja 2001 MM-hiihdoissa Lahdessa hän sai hopeaa takaa-ajosta ja 10 kilometrin hiihdosta pronssia.
Lazutina oli ilmoittanut 2002 Salt Lake Cityn olympialaisten jäävän hänen viimeisiksi arvokilpailuikseen. Olympialaisissa Venäjän naisten joukkue ei voinut osallistua viestihiihtoon Lazutinan hemoglobiiniarvon ylitettyä sallitun 160 rajan. Hän ei tiennyt mistä syy korkeisiin lukemiin johtui, mutta epäili korkeaa ilmanalaa ja kuukautisia. Hän joutui virtsatestiin, mutta pääsi ladulle 30 kilometrin kilpailuun ja voitti sen. Kilpailun jälkeisessä testissä hän, samoin kuin maannaisensa Olga Danilova sekä miesten 50 kilometrin kilpailun voittanut Espanjan Johan Mühlegg, jäi kiinni kielletyn darbepoetiini-hormonin käytöstä. Myöhemmin selvisi, että Lazutina oli antanut positiivisen doping-näytteen jo aiemmin saman kauden aikana, eikä hänellä olisi ollut osallistumisoikeutta koko kisoihin, ja menetti myös kaksi muuta kisoista voittamaansa mitalia samoin kuin kauden aikaisemmat maailmancupin sijoituksensa. On epäselvää, miksi Lazutinan ylipäätänsä annettiin hiihtää kisoissa.
Yksityiselämä
Urheilu-uransa jälkeen Lazutina on lähtenyt politiikkaan, ja ollut duuman varajäsen vuodesta 2003. Lazutinalla on karjalaisia sukujuuria.
Loranthus kaoi
Loranthus kaoi on Loranthaceae-heimoon kuuluva kasvilaji. Se on pensasmainen laji, joka kasvaa noin 30 cm korkeaksi. Lehtiruodit ovat 6–7 mm pitkiä. Lehtilavat ovat muodoltaan soikeita tai puikeita, 3–4 cm pitkiä ja 1–2 cm leveitä. Kukintona on 2–3 cm pitkä terttu, jossa on 10–20 kukkaa. Kukat ovat kaksineuvoisia ja laji kukkii helmi–kesäkuussa. Hedelmänä on pieni, kellertävä marja ja laji tuottaa hedelmiä elo–joulukuussa.
Loranthus kaoi -lajia kasvaa Taiwanin saarella vuorten rinteillä 800–2300 metrin korkeudessa. Laji kasvaa loiskasvina muiden Loranthaceae-heimoon kuuluvien lajien pinnoilla. Loranthus kaoi loisii muun muassa Taxillus liquidambaricola, Taxillus nigrans ja Taxillus sutchuenensis -lajeilla.
Veikko Toivio
Veikko Eerikki Toivio (12. tammikuuta 1914 Metsäpirtti – 8. maaliskuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 143. Pataljoonankomentajana Jalkaväkirykmentti 49:ssä toiminut Toivio nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 9. heinäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli majuri. Toivio toimi Edvin Laineen Tuntematon sotilas -filmatisoinnin sotilasasiantuntijana.
Heather North
Heather May North Kenney (13. joulukuuta 1945 Pasadena, Kalifornia – 30. marraskuuta 2017 Studio City, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Scooby-Doo-sarjojen Daphne Blaken ääniroolista. Roolissa hän oli vakituisesti aina 1970-luvulta 1990-luvun animaatiosarjoihin ja elokuviin. Hän jatkoi roolissa myös 2000-luvulla muutamissa suoraan DVD:lle julkaistuissa elokuvissa.
Ura
Heather Northin näyttelijän ura televisiossa alkoi 1960-luvulla, jolloin hän esiintyi aina vuoteen 1971 asti televisiosarjassa Päivien viemää. Hän esiintyi myös Seesamtiessä vuosien 1968–1990 aikana. Hänet valittiin vuonna 1970 Stefanianna Christophersonin tilalle Scooby-Doo, Where Are You! -animaatiosarjan toiselle tuotantokaudelle. Ääninäyttelemisen ohella hän jatkoi televisiossa esiintymistä vierailevissa rooleissa.
Perhe-elämä
Hän oli naimisissa Wes Kenneyn, joka tunnetaan Päivien viemää -televisiosarjan tuottajana, kanssa vuodesta 1971 tämän kuolemaan 2015 saakka.
North kuoli 71-vuotiaana ilmatiehyttulehduksen aiheuttamaan sydänkohtaukseen kotonaan Kaliforniassa 30. marraskuuta 2017,
Renata Zarazúa
Renata Zarazúa (s. 30. syyskuuta 1997 México) on meksikolainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 142 marraskuussa 2020 ja nelinpelissä sijalla 135 lokakuussa 2018.
AMD Athlon 64
pienoiskuva|AMD Athlon 64 3400+ "Newcastle" Socket 754 -kannassa AMD Athlon 64 on AMD:n valmistama AMD64-käskykantaa ajava 64-bittinen suoritin. Suoritin perustuu K8-arkkitehtuuriin, joka tunnetaan myös nimellä Hammer. Suorittimesta on valmistettu 1,8–3,2 GHz nopeuksilla toimivia malleja, ja siitä on saatavilla FX-loppuisilla nimillä tunnetut kerroinlukottomat ja kalliimmat mallit. Athlon 64:n sekä sen palvelinversion Opteronin menestys on johtanut siihen, että Intel joutui myös lisäämään uusiin suorittimiinsa AMD64-käskykannan tuen.
Eero Rydman
Hjalmar Erik (Eero Hjalmar) Rydman (19. elokuuta 1889 Turku – 15. kesäkuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustajana 1927–1929 ja 1933–1936. Rydman oli Kansaneläkelaitoksen ensimmäinen pääjohtaja 1937–1944, minkä jälkeen hän toimi Helsingin kaupunginjohtajana 1944–1956. Hän oli ehdolla presidentinvaaleissa 1956.
AMD Athlon 64
Athlon 64 pohjaa samaan suunnittelufilosofiaan kuin aikaisempi Athlon-suoritin, ja siinä on paljon yhtäläisyyksiä edeltäjäänsä, vaikka leventäminen 64-bittiseksi ja uusi väylärakenne onkin tarkoittanut merkittäviä muutoksia.
Eero Rydman
Rydman valmistui ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassisesta lyseosta 1906, filosofian kandidaatiksi 1909 ja filosofian maisteriksi 1910. Lakitieteen kandidaatiksi hän valmistui 1914 ja sai varatuomarin arvon 1917. Lakitieteen lisensiaatiksi Rydman valmistui vuonna 1947.
AMD Athlon 64
AMD Athlon 64 on ylikellotuksen vähentämiseksi kerroinlukittu, joten ilman fyysisiä muutoksia suorittimen kellotaajuuden kerrointa ei saa muutettua. Athlon 64 FX -suorittimessa sitä vastoin kyseistä kerroinlukkoa ei ole, joten Athlon FX on ihanteellinen ylikellotettava.
Uusimmat Athlon 64 -suorittimet (tuotenimeltään X2) sisältävät tuplaytimen valmistettuna yhdelle piirille.
Elokuussa 2007 julkaistu 3,2 GHz kellotaajuudella toimiva kaksiytiminen 6400+-malli jäi nopeimmaksi Athlon 64 -malliksi. Tämän jälkeen Athlon 64 korvattiin K10-pohjaisilla Phenom-suorittimilla, jotka julkaistiin loppuvuodesta 2007.
Suoritinkannat
AMD Athlon 64 -suoritin liitetään Socket 754, Socket 939 tai Socket AM2 -kantaan. Kalleimmat mallit käyttävät 939- tai AM2-kantaa, kun vastaavasti edullisimmat mallit käyttävät Socket 754- tai 939-kantaa. Socket AM2 -kannan tulo poisti Socket 754 -kannan kokonaan käytöstä, sillä mikään uusista suorittimista ei enää tue Socket 754:ää.
Socket 754 -kannan ja Socket 939 -kannan suurin ero on muistin käsittelyleveys. Socket 939:n muistinkäsittelyn kaistanleveys on Socket 754 -malliin verrattuna kaksinkertainen. Socket 939 -kannan ja Socket AM2 -kannan ero on yksi pinni kannassa lisää, lisäksi eroa tuo AM2-kantaan uusittu muistiohjain, joka tukee DDR-muistien sijasta DDR2-muisteja.
Muistiohjain
Athlon 64:ssä on sisäänrakennettu muistiohjain, eli muistipiirit keskustelevat suoraan suorittimen kanssa ilman välissä olevaa muistiohjainpiiriä. Tämä mahdollistaa muistista datan saamisen pienemmällä viiveellä, mikä nopeuttaa suorittimen toimintaa. Toisaalta sisäänrakennettu muistiohjain myös tarkoittaa sitä, että muistityypin vaihtamiseksi pitää itse suorittimeen tehdä muutoksia, eikä riitä että vain vaihtaa muistiohjainpiiriä. Tämä lienee osasyynä siihen, että AMD otti DDR2-muistityypin käyttöön vasta yli vuosi Intelin jälkeen.
Sukulaisuus Opteroniin ja moniprosessorituki
Palvelinkoneisiin myytävä AMD Opteron -suoritin on käytännössä aivan sama kuin Athlon 64, eroa on vain erilainen kanta ja useampi hypertransport-linkki monen suorittimen kytkemiseksi toisiinsa; normaalit Athlon 64:t eivät toimi usean suorittimen kokoonpanoissa.
Vastauksena Intelin neliydinsuorittimelle AMD julkaisi syksyllä 2006 uudet tuplaytimiset Athlon 64 FX-70 -sarjan suorittimet, jotka menevät Opteronia varten suunniteltuun 1207-kantaan ja toimivat kahden suorittimen kokoonpanoissa. AMD markkinoi näitä suorittimia ja niitä tukevia emolevyjä markkinointinimellä Quad FX (4x4 on vanha nimitys), mikä on hiukan hämäävä nimi, koska ytimiä on yhteensä vain neljä, ei 16 kappaletta: toinen 4 tulee mahdollisuudesta käyttää neljää näytönohjainpiiriä. Quad FX ei kuitenkaan saavuttanut markkinoilla suurta menestystä, koska se oli kallis eikä siltikään pärjännyt suorituskyvyssä Intelin neliydinprosessoreille pelikäytössä.
Markkina-asema
Tullessaan markkinoille syksyllä 2003 Athlon 64 oli Intelin Pentium 4 -suoritinta tehokkaampi, ja se menestyi hyvin tätä vastaan markkinoilla seuraavien parin vuoden ajan. Intelin julkaistua uudet Intel Core 2 Duo -suorittimet kesällä 2006 AMD jäi kuitenkin suorituskyvyssä hiukan jälkeen, ja on tämän jälkeen joutunut myymään Athlon 64 -suorittimia selvästi aiempaa halvempaan hintaan.
Ensimmäiset kaksi suoritinydintä sisältävät Athlon 64 X2 -suorittimet tulivat markkinoille 31. toukokuuta 2005
Prahan kielitieteellinen piiri
Prahan kielitieteellinen piiri (ransk. Cercle linguistique de Prague, tšek. Pražský lingvistický kroužek) eli Prahan koulukunta on Prahassa vuonna 1926 perustettu, aluksi lähinnä kielen- ja kirjallisuudentutkijoista muodostunut löyhä ryhmittymä, jolla on ollut huomattava vaikutus myöhempään tutkimukseen. Prahan piirissä otettiin käyttöön termi strukturalismi kuvaamaan uutta suuntausta, joka pyrki erottumaan historiallis-vertailevasta kielitieteestä.
Piirin kultakaudella, ennen toista maailmansotaa, nimekkäimpiä jäseniä olivat venäläissyntyiset Roman Jakobson, N. S. Trubetzkoy ja Sergei Kartsevski sekä tšekkiläiset Vilém Mathesius (1882–1945), Jan Mukařovský (1891–1975), Bohumil Trnka (1895–1984) ja Bohuslav Havránek (1893–1978).
Nykyisin Prahan kielitieteellinen piiri on aatteellinen yhdistys, joka pyrkii lisäämään ymmärtämystä kielestä ja sen merkkijärjestelmistä funktionaalis-strukturaalisin periaattein. Se järjestää säännöllisesti luentoja ja keskusteluja, julkaisee tiedemateriaalia sekä järjestää kansainvälisiä tapahtumia.
Indrefjorden
Indrefjorden on Sognevuonoon kuuluva ja Arnafjordenista haarautuva sivuvuono Sognin ja Fjordanen läänissä Norjassa. Vuono sijoittuu kokonaan Vikin kunnan alueelle.
Kosinta
thumb|Klassinen kosinta polvistuen. Kosinta on tilanne, jossa henkilö pyytää toista menemään kanssaan naimisiin. Kosinnan tarkoitus on johtaa avioliittoon. Hyväksytty kosinta saa aikaan sopimuksen avioliiton solmimisesta eli kihlauksen.
Sisu Auto
Oy Sisu Auto Ab on vuonna 1931 perustettu suomalainen autotehdas, joka syntyi nimellä Oy Suomen Autoteollisuus Ab. Yritys on yksityisomisteinen ja valmistaa Sisu-merkkisiä kuorma-autoja siviili- ja sotilaskäyttöön. Nykyisin sen tehdas sijaitsee Raaseporin Karjaalla.
Kosinta
Perinteisesti miehen on odotettu kosivan naista. Suomalaisessa kansanperinteessä poikkeuksena tästä olivat neljännesvuotiset karkauspäivät, jolloin myös naisilla oli lupa kosia nuorukaisia. Kieltävästä vastauksesta nuorukaisen tuli ostaa neidolle hyvitykseksi hamekankaita. Naiset eivät ole vastaavasti ostaneet mitään miehille kieltäytyessään kosinnastaan. Nykyisin pariskunnat voivat sopia yhdessä avioliitosta, mutta perinteisesti mies valmistautui kosintaan kertomatta siitä kosittavalle. Tällöin mies osti usein vaatimattoman kultasormuksen jo ennen kosintaa valmiiksi. Mikäli nainen hyväksyi kosinnan, tästä kultasormuksesta tuli hänen kihlasormuksensa. Varsinainen hääsormus ostettiin myöhemmin tai perittiin vanhemmilta. Suomalaiseen perinteeseen on myös kuulunut niin sanottu käden pyytäminen vanhemmilta. Kosinta ei tällöin siis tapahtunut vain parin välillä vaan nuorukaisen tuli vahvistaa avioliitto myös tytön vanhemmilta. Sukujen merkitys oli ennen nykyistä suurempi avioliittoa solmittaessa.
Sisu Auto
Historia
right|thumb|Sisu-kuorma-autoissa käytettyjä logoja. thumb|250px|Ennallistettu Sisu S-15 vuodelta 1948. Auto kuului Töysän linjalle. thumb|250px|[[Paloauto Sisun valmistamalla alustalla.]]
Kosinta
Ennen kosinnat saattoivat tapahtua hyvinkin spontaanisti ja lyhyen tuntemisen jälkeen. Naimattomat nuoret miehet saattoivat kantaa sormusta povitaskussaan aivan varmuuden vuoksi tai kilpakosia kylän ainoita nuoria naisia. Länsimaissa naisella on ollut usein oikeus päättää hyväksyykö hän kosinnan vai ei. Aasian kulttuureissa sekä uskonnollisissa yhteisöissä järjestetyt avioliitot ovat tyypillisempiä ja kosinta tapahtuu lähes poikkeuksetta vanhempien kesken.
Sisu Auto
Suomen Autoteollisuus ja Sisu-tavaramerkki
Kahden Helsingin Kalliossa toimivan autokoritehtaan liiketoiminnat yhdistettiin vuonna 1931, jolloin syntyi O/Y Suomen Autoteollisuus A/B. Yhtiö aloitti toimintansa osoitteessa Fleminginkatu 27 vuonna 1933. Autojen suunnittelu alkoi. Auton sisäisenä työnimenä oli alusta alkaen ”Sisu”. Komponenttitoimittajaksi valittiin ruotsalainen Volvo. Yhtiön pitkäaikaisena toimitusjohtajana toimi Tor Nessling. Auton Sisu-nimi vahvistui yleisökilpailun perusteella viralliseksi tavaramerkiksi. Nimeä ehdotti hämeenlinnalainen Veikko Arohonka.
Kosinta
Klassisessa kosinnassa mies polvistuu naisen eteen toisen polven varaan ennen kuin esittää ratkaisevan kysymyksen.
Sisu Auto
Suomen Autoteollisuus ja Sisu-tavaramerkki
Ensimmäiset yhdeksän valmistettua autoa – yksi linja-auto ja kahdeksan kuorma-autoa – valmistuvat vuoden 1932 kesän ja syksyn aikana. Tuotantoperiaatteena oli ”tehtaalta suoraan ajoon”, mikäli asiakas niin halusi. Tuotanto aloitettiin Helsingissä kolmella eri mallilla, joiden kokonaispaino oli 4 800 kg ja kantavuus 2 300 kg.
Ensimmäisen panssariauton prototyypin yhtiö valmisti vuonna 1938. Kuorma-autojen kysyntä vilkastui nousukauden ja sotaan valmistautumisen ansiosta. Autoja vietiin Viroon ja Latviaan. Raitiovaunujen sarjavalmistus alkoi vuonna 1938.
Yhteissisu
Vuonna 1943 Suomen Autoteollisuus luovutti Yhteissisu Oy -nimiselle yhtiölle viideksi vuodeksi yksinoikeuden Sisu S-22 -kuorma-autojen valmistukseen. Yhteissisu perustetaan Helsinkiin, aloite tulee Puolustusvoimilta, mukana ovat valtio ja maan kaikki tärkeimmäit metalliyritykset. Yhtiö rakennutti tehtaan Vanajan pitäjään lähelle Hämeenlinnaa. Viimeiset Sisu -kuorma-autot valmistuivat Yhteissisun tehtaalta vuonna 1948, minkä jälkeen yhtiö jatkoi toimintaansa Vanajan Autotehdas Oy -nimisenä valmistaen Vanaja-merkkisiä kuorma- ja linja-autoja. Kaikkiaan Yhteissisu valmisti 294 Sisu-merkkistä kuorma-autoa.
Muutto Karjaalle
Suomen Autoteollisuuden Helsingin tehtaan toiminta siirtyi vuonna 1944 Karjaalle, mistä oli hankittu tontti jo vuonna 1941. Nykyisen Oy Sisu Auto Ab:n tehtaat toimivat edelleen Karjaalla. Jatkosodan jälkeen Suomen Autoteollisuus toimitti sotakorvauksina Neuvostoliittoon yli 2 000 kappaletta Sisu AMC -sivuventtiilimoottoreita.
Ennen talvisotaa päättynyt oma ohjaamotuotanto alkaa uudelleen 1955, ensimmäisenä tuotteena Nalle-Sisun kokoteräshytti. Samana vuonna esitellään kevyt kuorma-automallisto Nalle-Sisu. Keskiraskas kuorma-automallisto saa nimekseen Kontio-Sisu. Vuonna 1959 päättyy Sisun oma raitiovaunuvalmistus.
Suomen Autoteollisuus on tuonut Suomeen myös Rolls-Royce-henkilöautoja vuonna 1946 ja Leyland-kuorma-autoja vuonna 1955. 1970-luvulla se toi Suomeen British Leylandin automerkkejä Mini, Austin, Morris, Triumph, Rover ja Jaguar.
Sisu KB-112 (1962) on ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt eurooppalainen kuorma-auto, jossa on hydraulisesti eteenpäin kipattava ohjaamo.
Suomen Autoteollisuus oli listautuneena Helsingin pörssiin vuosina 1962–1976. Leyland Motors tuli Suomen Autoteollisuuden osakkaaksi vuonna 1964. Vuorineuvos Tor Nesslingin lesken Maj Nesslingin kuoltua vuonna 1974 Suomen valtio lunasti Nesslingin suvun omistusosuuden ja kasvatti omaa osuuttaan siitä lähtien saavuttaen 83,9 prosentin osuuden vuonna 1978. Vuodesta 1974 Suomen Autoteollisuuden toimitusjohtajana toimi vuorineuvos Erik Gillberg.
Fuusio ja valtion omistus
Vuonna 1968 Suomen Autoteollisuus ja Vanajan Autotehdas Oy fuusioituivat. Fuusion jälkeen Sisu alkoi käyttää Vanajan aiemmin käyttämää, amerikkalaista synkronoimatonta Fuller-vaihteistoa sekä diplomi-insinööri Veikko Murosen suunnittelemaa nostoteliä, joka kykeni nostamaan taka-akselin auton ollessa täydessä kuormassa. Suomen Autoteollisuus valmisti vuodesta 1969 lähtien myös terminaalitraktoreita. Vuonna 1975 Suomen Autoteollisuudesta tuli valtionyhtiö.
Vuonna 1976 tehtiin kolmikantasopimus Leylandin, Saab-Scanian ja Suomen Autoteollisuuden kesken, jolloin Leylandille ja Saab-Scanialle siirtyi kummallekin kymmenen prosenttia Suomen Autoteollisuuden osakkeista. Leyland Motors myi oman omistusosuutensa Saab-Scania Ab:lle vuonna 1981. Suomen Autoteollisuus muutti nimensä Oy Sisu-Auto Ab:ksi samana vuonna.
Vuonna 1985 Sisu Autosta tuli jälleen valtion kokonaan omistama yhtiö. Sisu-Auto luopui linja-autojen valmistuksesta. Valmetin kuljetusväline- ja traktoriliiketoiminnot yhdistettiin 1. toukokuuta 1994 Sisu Autoon.
Yhtiöittäminen, Partekin omistus ja myynti sijoittajille
Oy Sisu Auto Ab:sta irrotettiin ensimmäisenä Oy Sisu Trucks Ab marraskuussa 1994 ja seuraavan vuoden alussa Sisu Defence Oy, Sisu Terminal Systems Oy and Fastems Oy, joiden lisäksi Sisu Diesel Oy irrotettiin Sisu Traktorit Oy:stä. Fastems myytiin Mercantilelle vuonna 1995. Hämeenlinnan akselitehtaasta muodostui Sisu Axles Oy vuoden lopussa. Sinex myytiin vuonna 1996.
Tammikuussa 1997 yhtiön pääomistaja Suomen valtio päätti myydä pääosan yhtiöstä Partekille. Muutos toteutettiin omistajuuden asteittaisella siirrolla vuoden mittaan. Vuoden aikana yhtiö perusti Renaultin kanssa markkinointiyhtiön sekä solmi laajan sopimuksen osatoimituksista ja vientitoiminnasta. Vuoden aikana jatkettiin myös yhtiön uudelleenjärjestelyä: Saksassa toiminut Stama Maschinenbau GmbH myytiin Chiron-Werke GmbH & Co. KG:lle. Sisu Defence myytiin valtion omistamalle Suomen Puolustusväline Oy:lle ja liitettiin siihen seuraavana vuonna nimellä Patria Vehicles. Partek otti Oy Sisu Ab:n kokonaan haltuunsa vuoden 1997 loppuun mennessä.
Sisu Akselit myytiin pääomasijoittajille vuonna 1999. Vuonna 2002 Kone Oyj osti Partek Oyj:n. Vuonna 2004 Kone Oyj myi Oy Sisu Auto Ab:n suomalaisten yksityishenkilöiden muodostaman sijoittajaryhmän ja yhtiön johdon perustamalle Suomen Autoteollisuus Oy:lle.
Vuonna 2005 perustettiin kokonaan uusi Sisu Defence -yksikkö vastaamaan sotilaskuorma-autojen valmistuksesta ja markkinoinnista. Renault hyötyajoneuvojen maahantuontia ja markkinointia varten perustettiin tytäryhtiö LT Finland Oy.
Vuonna 2008 Sisu voitti kansainvälisen tarjouskilpailun Venäjälle toimitettavista puutavara-autoyhdistelmistä; Sisu Auto toimitti 91 puutavara-autoyhdistelmää Venäjän suurimmalle kansainväliselle metsäteollisuusyhtiölle ILIM Groupille. ILIM Group tilasi myös 12 tehdasvarusteltua SISU Rock 6x4 maansiirtoautoa.
Kiristyneet päästönormit aiheuttivat Sisulle ongelmia, sillä sekä Cummins- että Mack-moottoreiden Euro 3/4 -luokitus puuttui.
Timo Korhosen kausi
Vuonna 2010 sijoittajaryhmä myi koko Suomen Autoteollisuus Oy:n osakekannan toimivan johdon (Timo Korhonen, Olof ja Maija Elenius) perustamalle yhtiölle, Suomen Erikoisajoneuvot Oy:lle (SEA).
Kuorma-autolehti Auto, tekniikka ja kuljetus valitsi vuonna 2012 Sisun Vuoden kuorma-auto Suomessa 2012 -tittelin voittajaksi. Sisu osti kuorma-autotuotannon takaisin Komas Oy:ltä. Kaupassa Sisulle siirtyi 45 työntekijää.
Vuonna 2013 Sisu Auton toimitusjohtaja Timo Korhonen hankki omistukseensa Olof ja Maija Eleniuksen osuudet SEA:sta. Hallituksen puheenjohtaja Timo Korhonen omistaa siten nyt koko Oy Sisu Auto Ab:n osakekannan.
Vuonna 2018 Latvian puolustusministeriö oli tilaamassa panssaroituja GTP 4x4 -ajoneuvoja. Kaupan hinnaksi arvioitiin 200–250 miljoonaa euroa.
M-sarja
250px|pienoiskuva|Sisu M-162
S-sarja (kirjaimin)
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu SL 190
Sisu Polar
250px|pienoiskuva|oikea|Sisu Polar Works DK16M K-AKK-8x4/335+140+137 Vuonna 2010 Sisu aloitti komponenttiyhteistyön Daimlerin kanssa ja esitteli Sisu Polar -malliston, jossa käytetään paljon Mercedes-Benz-kuorma-autojen komponentteja. Mallistolle on myönnetty Suomalaisen Työn Liiton Avainlippu ja Design from Finland -tunnukset.
Toisen sukupolven Polar Euro VI -mallin tuotanto aloitettiin toukokuussa 2014. Malli on kokonaan uudistettu ja Suomessa suunniteltu. Moottorit ovat edelleenkin Mercedes-Benziltä, mutta edellisen sukupolven moottoriversioihin verraten vääntömomenttia on 100–200 Nm enemmän. Ensimmäisestä, Euro V -sukupolvesta tutut erilaisiin käyttäjäympäristöihin optimoidut kuusi tuoteryhmää ovat myös Euro VI -malliston runko.
Sotilasmallisto
Sisun puolustusvoimien käyttöön kehittämän malliston perustana oli pitkään autojen kiertyvä runko, joka takasi hyvän maastoliikkuvuuden pyörien pysyessä kiinni maassa.
Proto-Sisu
thumb|250px|Sisu A-45, varustettuna Pasin vanteilla ja renkailla Ensimmäinen Sisun valmistama nelivetoinen maastokuorma-auto, Sisu KB-45, luovutettiin puolustusvoimille vuonna 1964. Puolustusvoimissa tämän mallin sekä sen eri versioiden, A-45 ja AH-45, kutsumanimeksi vakiintui Proto-Sisu tai lyhyemmin Proto. Proto luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi, ja sitä käytetään muun muassa keveiden tykkien ja raskaiden kranaatinheitinten vetäjänä.
Nyttemmin puolustusvoimat on huutokaupannut käytöstä poistettua Proto-kalustoa, joka on saavuttanut suosiota yksityisten harrastajien keskuudessa. Protolla on pienen kokonsa ja kiertyvän rungon ansiosta erinomaiset maasto-ominaisuudet. Moni harrastaja on vaihtanut Protoonsa isommat 14.00R20-renkaat, ns Masin renkaat. Isommilla renkailla hyvät maasto-ominaisuudet paranevat entisestään.
Sisu KB-46 oli vuonna 1968 rakennettu maastokuorma-auton prototyppi.
Sisu SA-110
SA-110-mallia valmistettiin 1980-luvun puolessa välissä vain 7 kpl.
Masi
thumb|250px|Sisu SA-150 "Masi" Vuonna 1982 puolustusvoimat hankki Sisulta lisää maastokuorma-autoja. Kutsumanimen Masi(Maasto-Sisu) saanut Sisu SA-150 on kehitetty Proton pohjalta ja on sen tavoin nelipyöräinen. Selvimmät erot ovat uudelleen suunniteltu ohjaamo sekä suuremmat renkaat, joiden ansiosta Masin maavara on tasauspyörästöjen kohdalta mitattaessa 40 cm. Masi luokitellaan keskiraskaaksi maastokuorma-autoksi ja puolustusvoimissa sen pääasiallinen käyttötarkoitus on kenttätykkien veto sekä huoltokuljetukset.
Vuonna 1990 esiteltiin Sisu SA-151, joka eroaa ulkoisesti hyvin vähän SA-150-mallista. Tärkein ero on 10 cm leveämpi lava.
Masin uusimmassa 1992 esitellyssä Sisu SA-130 -mallissa on ulkoisesti uudistunut ohjaamo sekä pienempitehoinen (vähäpäästöinen) moottori verrattuna vanhempiin malleihin. Myös akselit ovat uudempaa mallia, niissä on pyörän navassa viisi planeettapyörää. Vanhemmissa Maseissa (ja protoissa, Raseissa, Paseissa ja siviili-malleissa) on kolme planeettapyörää. Lisäksi lehtijouset ovat paraabeli-tyyppiset.
Pasi
thumb|250px|Sisu XA-180 "Pasi" rauhanturvaamistehtävissä Bosnia-Hertsegovinassa maaliskuussa 1996. Sisu XA-180/185 -mallit, kutsumanimeltään Pasi eli Panssari-Sisu, ovat kolmiakselisia panssaroituja miehistönkuljetusvaunuja.
Huolimatta hyvin samanlaisesta tyyppimerkinnästä, XA-203 ei ole Sisun valmistama. Sen valmistajana toimi Patria.
Nasu
thumb|250px|Sisu NA-110 "Nasu" Sisu NA-110 kutsumanimeltään Nasu eli "Nauha-Sisu" on ruotsalaisen Bandvagnin tyyppinen tela-ajoneuvo.
Raisu
Miinanraivaaja, tyyppimerkintä RA-140.
Aallon Group
Aallon Group Oyj on suomalainen First North -listalla noteerattu, Suomen suurimpiin lukeutuva tilitoimisto. Sen osakkeella käydään kauppaa First North -markkinapaikalla.
Sisu Auto
Raisu
"Raisu" on rakennettu modifioidulle Pasi-alustalle. Siinä on rungon päällä ohjaamokoppi, keskimmäinen akseli on poistettu, ja laitteen peräosassa on järeä raivausroottori. Laitteesta on tehty erilaiset versiot maavoimien ja ilmavoimien käyttöön.
Aallon Group
Historia
Aallon Group -konserni syntyi vuosina 2018–2019, kun kuusi tilitoimistoa yhdistyivät. Yhdistyneet tilitoimistot olivat Aallon Tilitoimisto Oy (Helsingistä), Talouskolmio Oy (Helsingistä ja Espoosta), Tilitoimisto Reijo Lehtimäki Oy (Turusta), Tampereen Kirjanpitotoimisto Oy, Dextili Oy (Pihtiputaalta ja Jyväskylästä) ja hieman myöhemmin Tilitoimisto Simo Salonen Oy (Oulusta). Aallon Group järjesti listautumisannin keväällä 2019. Osakkeen merkintähinta oli 6,60 €. Julkinen kaupankäynti yhtiön osakkeella alkoi First North -listalla 8. huhtikuuta 2019 selvästi merkintähintaa korkeampaan kurssiin. Yhtiön ensimmäisen toimitusjohtajan Elina Pienimäen kausi päättyi alle vuodessa elokuuhun 2019. Hallituksen puheenjohtaja Tapani Aallon toimittua väliaikaisena toimitusjohtajana tehtävään nimettiin lokakuussa Ari Kelloniemi.
Syyskuussa 2019 yhtiö osti osakevaihdolla eControllers Oy:n. Marraskuussa 2019 yhtiö osti Tilitoimisto Avion Oy:n liiketoiminnan. Kesäkuun 2020 alussa julkistettiin yhtiön siihen asti suurimpiin kuulunut yrityskauppa, turkulaisen Tili-Koivu Oy:n osto tytäryhtiöineen. Syyskuussa 2020 yhtiö osti pienen turkulaisen Tilitoimisto Akipo Oy:n liiketoiminnan. Tammikuun 2021 alussa Aallon Group toteutti kaksi liiketoimintakauppaa hankkiessaan tamperelaisen Kymppikirjanpito Oy:n ja helsinkiläisen TalousNosturi Oy:n liiketoiminnat.
Omistus ja hallinto
Aallon Groupin selvästi suurin osakkeenomistaja on Tapani Aallon määräysvaltayhteisö Dirigo Oy noin 23 prosentin osuudellaan. Muut yli kolme prosenttia yhtiön osakkeista omistavia ovat konserniin fuusioituneiden tilitoimistojen johtohenkilöstöä tai sijoitusrahastoja.
Sisu Auto
ET-sarja (Eemeli), 1. sukupolvi
thumb|Sisu E11 8x8-polttoaineauto. Vuodesta 1999 lähtien Sisu on valmistanut Sisu ET -mallisarjaa, jokapyörävetoista erityisesti maasto-olosuhteisiin tarkoitettua kuorma-autoa. Aiemmista Sisu-maastokuorma-autoista poiketen tässä mallissa käytetään Renault'n ohjaamoa ja lähes normaalia maantiekuorma-auton runkoa, jossa ei ole aiempien mallien hyvää maastoliikkuvuutta taannutta kiertyvää runkoa. Kohtuullisen maastoliikkuvuuden takaa kuitenkin pyörien suuret, toisistaan riippumattomat joustovarat. Tätä mallia tehdään sekä jatkuvalla 6x6-että 8x8-vetotavoilla varustettuna. Suurin osa puolustusvoimien käytössä olevista ET-malleista on varustettu 11-litraisella Cummins-moottorilla ja joko 6- tai 7-vaihteisella Allison-automaattivaihteistolla. Tämä malli tunnetaan myös nimillä Sisu HMTV ja Sisu Defence.
Aallon Group
Omistus ja hallinto
Aallon Groupin hallituksen muodostavat hallituksen puheenjohtaja Tapani Aalto sekä hallituksen jäsenet Timo Koskinen, Ville Rantala, Anni Ronkainen ja Miia Sarkola.