cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ernst Billgren
Elämä ja ura
Billgren on kommentoinut myös suomalaisia klassikkoja kuvittamalla Vänrikki Stoolin tarinat ja maalaamalla uusiksi kuusi Suomen taidehistorian klassikkoa, joista osa on myös äänestetty Ateneumin suosituimpien maalausten joukkoon. Billgrenin mukaan ainoa hänen lapsuudenkotinsa seinällä ollut kuva oli jäljennös Helene Schjerfbeckin Toipilaasta. Toipilaan ohella Billgren on tehnyt versioita Hugo Simbergin Haavoittuneesta enkelistä, Pekka Halosen Avannolla-maalauksesta, Ferdinand von Wrightin Taistelevista metsoista sekä Albert Edelfeltin Kuningatar Blankasta ja Luxembourgin puistossa -maalauksesta. Teokset ovat olleet esillä vuonna 2010 Galerie Anhavassa ja Ateneumin kokoelmanäyttelyssä. Ihmisten tilalla maalauksissa on usein Billgrenille ominaisia eläinhahmoja, kuten kauris ja bambi Kuningatar Blankan ja hänen lapsensa paikalla. Eniten tulkintoja on syntynyt Pekka Halosen Avannolla -maalauksesta. Osa teoksista on peilien avulla tehtyjä kolmiulotteisia versioita.
Billgrenin teoksia oli ensi kertaa esillä Suomessa 1990-luvun alkupuolella, hieman myöhemmin hänen näyttelynsä Taidehallissa sai ennätyssuuren yleisön. Hän on myös tehnyt veistoskokonaisuuden Kohtauspaikat Kampintorille (1998) ja kirjoittanut kirjoja, kuten Mitä on taide ja sata muuta tositärkeetä kysymystä (2010).
Puolivakinainen palokunta
Puolivakinainen palokunta on vanha nimitys palokuntamuodosta, jossa sivutoimiset palomiehet ovat tehneet henkilökohtaisen työsopimuksen aluepelastuslaitoksen kanssa. Eli miehistö toimii toimenpidepalkkaisena työntekijänä erotuksena VPK:n jäsenistä, jotka ovat mukana yhdistyksensä tekemän sopimuksen perusteella. Toimenpidepalkkainen saa korvausta tuntipalkan muodossa osallistumisestaan pelastustoimeen (harjoitukset, koulutukset ja hälytykset). Myös vuorollaan varallaolaosta maksetaan osassa pelastuslaitoksia, yleensä 30 % tuntipalkasta. Varallaolovuoroisen on osallistuttava hälytykseen, muiden osallistuminen vaihtelee muun muassa vuorokaudenajan ja siviilityön mukaan. VPK:ssa toiminta perustuu yleensä talkootyöhön.
Puolivakinaiset sammutusmiehet toimivat yleensä operatiivisissa tehtävissä yhdessä ja rinnan pelastuslaitoksen vakituisen päällystön ja miehistön kanssa. Peruskoulus järjestetään erilaisilla kursseilla. Peruskursseja ovat: sammutustyön-, savusukellus-, pelastustyön-, palokuntien ensiapu-, vaarallisten aineiden torjunnan ja öljyntorjunnan kurssit. Jatkokoulutusta ovat mm. yksikönjohtajan kurssit ja ensivaste yms. erikoiskurssit. (samat kurssit kuin VPK:laisilla) Täydennyskoulutus toteutetaan viikkoharjoituksina, joihin on sitouduttu osallistumaan työsopimuksessa.
Puolivakinaiset tekevät samoja pelastustoimen tehtäviä kuin vakinaisetkin, pois lukien sairaankuljetus. Perustaitoisen tulee hallita savusukellus, kemikaalisukellus ja pintapelastus. Vesisukellukseen voi kouluttautua erikseen palvelutasopäätösten mukaan. Suurin osa puolivakinaisista osallistuu myös ensivasteeseen.
Matarinpuiston silta
Matarinpuiston silta (tai Matarinkosken kävelysilta ) on Keravanjoen ylittävä kevyen liikenteen silta Vantaalla. Silta yhdistää Matarin kaupunginosaan kuuluvan Matarinpuisto-ulkoilualueen Päiväkummun viheralueisiin. Pieni osa sillasta sekä sen katuverkkoon yhdistävä asfalttiosuus kuuluvat Rekolaan, mikä tekee sillasta kolmen kaupunginosan rajapyykin. Vuonna 2020 rakennettu noin 59-metrinen kirkkaanpunainen silta ylittää joen vinosti itä–länsisuunnassa ja erottuu ”räväkkänä” jokimaisemassa.
Suunnittelu ja rakentaminen
Matarinpuiston siltaa on kutsuttu yli 15-vuotiseksi hankkeeksi, koska sen suunnittelu alkoi jo vuonna 2005. Kaksi ulkoilualuetta toisiinsa yhdistävä silta koettiin tarpeelliseksi jo tuolloin, ja Vantaa toimitti ympäristölupavirastoon lupahakemuksen sillan rakentamiseksi. Lupa myönnettiin, mutta hanke kuitenkin kariutui kymmeneksi vuodeksi, koska kaupungilla ei ollut riittävän laajaa omistusta maa- ja vesialueisiin. Aluehallintovirasto myönsi rakennusluvan vuonna 2016, jolloin kunta oli hankkinut tarvittavat alueet. Suunnitelmana oli saada silta valmiiksi vuoden 2018 lopussa.
Rakentamisen aloittamista kuitenkin hidasti useat paikallisilta asukkailta saadut valitukset. Osa asukkaista pelkäsi sillan tuhoavan jokimaiseman ja mahdollistavan mopoliikenteen. Osa valituksista käsitteli lintuja, ja suunnitellun sillan valaistuksineen sanottiin häiritsevän myös lepakoiden elämää. Vantaan kaupungin selvityksen mukaan silta ei kuitenkaan heikennä lepakoiden elinympäristöä tai haittaa lentoratoja, ja Ympäristökeskuksen mukaan sillat voivat parhaimmillaan hyödyttää lepakoita tarjoamalla niille sopivia päiväpiilopaikkoja. Uhanalaiset ja suojellut vuollejokisimpukat täytyi sukeltaen siirtää pois sillan ympäristöstä joen yläjuoksulle.
Rakentaminen alkoi lopulta kesällä 2020. Hankkeen aikaisia ympäristövaikutuksia vähensi se, että sillan kantava rakenne valmistettiin konepajalla ja nostoasennettiin paikoilleen tukien varaan. Urakkaan kuuluivat myös asfalttipintainen yhteys suoraan sillalta Rekolan Joukontielle sekä kivituhkapintainen puistoraitti sillan ympäristössä useine valaistustöineen. Valosaasteen minimoimiseksi valaistukseen suunniteltiin 60 prosentin himmennys, joka painottuu hiljaisimpiin liikkumisaikoihin. Silta avattiin käyttöön joulukuussa 2020.
Sillan mitat ja rakenne
pienoiskuva|Näkymä [[Päiväkumpu|Päiväkummun suuntaan]] Matarinpuiston silta on 59 metriä pitkä teräksinen ja kantavakaiteinen ristikkosilta, jonka ristikkorakenne toimii myös sillan kaiteina. Alusrakenteet ovat teräsbetonirakenteisia. Korkeus vedenpinnasta on noin kaksi metriä. Noin 4,5 metriä metriä leveä kansi eli päällysrakenne on valmistettu painekyllästetystä puusta.
Naantali
Naantali on kaupunki Suomessa. Se sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on sisävesiä. Väestötiheys on 0 asukasta/km². Kaupungin asukkaista suomenkielisiä on 97,6 % ja ruotsinkielisiä 1,7 %.
Naantalissa sijaitsee tasavallan presidentin kesäasunto Kultaranta.
Merimasku, Rymättylä ja Velkua liittyivät osaksi Naantalia vuoden 2009 alussa. Kaupungin nimi ja vaakuna säilyivät ennallaan. Osakuntaliitos 1.1.2011 siirsi Livonsaaren ja Lempisaaren alueet Maskusta Naantaliin. Liitosten jälkeen asukasluvuksi tuli vajaat 20 000. Liitetyt alueet kasvattivat kaupungin pinta-alaa yhteensä noin 50 neliökilometriä, maata alueesta on runsaat 27 km², loput vesialuetta.
Taloustutkimuksen vuoden 2008 kuntien imagotutkimuksen mukaan Naantalilla on kokoluokkansa (alle 20 000 as.) kunnista paras imago.
Maantiede
Naantalin naapurikunnat ovat Parainen, Masku, Raisio, Taivassalo ja Turku.
Naantalista on Turkuun matkaa 16 kilometriä.
Historia
pienoiskuva|vasen|[[Naantalin kirkko]] Naantali on yksi Suomen vanhimmista kaupungeista. Se perustettiin keskiajalla birgittalaisluostarin ja sen kaupunkia edelleen hallitsevan kirkon ympärille. Kaupungin perusti kuningas Kristofer Baijerilainen, joka siirsi alun perin Maskun Karinkylään perustetun (1438) luostarin Naantalin kirkon yhteyteen vuonna 1443. Luostarille myönnettiin oikeudet kaupankäyntiin, ja kaupunki alkoi kasvaa sen ympärille. Kaupungista tuli myös merkittävä pyhiinvaellusten kohde. Naantalin vaakunan kirjaimet vg tulevat Karinkylässä sijainneen luostarin synnyinpaikan latinankielisestä nimestä Vallis gratiae (Nådendal, ’Armon laakso’).
Luostari suljettiin 1500-luvulla uskonpuhdistuksen jälkeen. Tämä merkitsi kaupungille suurta lama-aikaa, jonka aikana se tunnettiin luostarin perintönä lähinnä kudotuista sukistaan. Lamaa kesti 1700-luvun puoleen väliin saakka. Tällöin kaupunki sai tullipuomin ja tullikamarin. pienoiskuva|Naantalin kuntaliitokset. Kylpylätoiminta Naantalissa alkoi jo 1723 kun Viluluodon terveyslähde avattiin. Toiminta vakiintui kuitenkin vasta 1863, kun kylpylä siirrettiin kaupungin rantaan kirkon alapuolelle. 1868 valmistui edelleen toimiva ravintola Kaivohuone. Vanhan kylpylän toiminta päättyi kysynnän vähennyttyä 1863. Vuonna 1922 Luonnonmaalla sijaitsevasta Kultarannasta tuli tasavallan presidentin kesäasunto.
Vuonna 1933 Naantalissa järjestettiin pohjoismainen piispainkokous arkkipiispa Lauri Ingmanin toimiessa isäntänä.
Kaupungille koitti parempi aika 1950-luvulla, kun se taloutta hallitsevat raskaan teollisuuden yksiköt perustettiin. Vuonna 1964 kaupungin asukasluku kasvoi huomattavasti, kun Naantali ja väkiluvultaan suurempi Naantalin maalaiskunta yhdistettiin. Vuonna 1984 turkulaisten yrittäjien, Ritva ja Pekka Niemen yhtiö Kuntoutusyhtymä Oy rakennutti Kalevanniemelle uuden ja ajanmukaisen kylpylän. Tämä kohotti kaupungin mainetta matkakohteena.
Liikenne
pienoiskuva|S/S Ukkopekka Naantalissa vuonna 2004. Naantaliin johtava päätie on Armonlaaksontie eli kantatie 40 eli E18. Saaristoon johtava tie on Rymättyläntie eli seututie 189 ja mantereesta erottava silta on Naantalinsalmen silta. Ukko-Pekan silta sen vieressä on kevyelle liikenteelle.
Raision keskustan kautta kulkeva vanha Naantalintie on Turun ja Naantalin välisen tiheän bussiliikenteen pääreitti. Kaupunkiin johtaa myös rautatie Raisiosta, mutta sillä ei ole enää henkilöliikennettä. Naantalin satama on Suomen kolmanneksi suurin kunnallinen satama. Naantalista 15 kilometrin säteellä Turussa sijaitsevat Turun lentoasema, kolme rautatieasemaa (satama, päärautatieasema ja Kupittaa) sekä Turun satama.
Kesäisin Turun ja Naantalin väliä liikennöi kahdesti päivässä Suomen rannikon viimeinen reittiliikenteessä oleva matkustajahöyrylaiva, S/S Ukkopekka.
Elinkeinoelämä
pienoiskuva|Nesteen omistama [[Naantalin jalostamo|Naantalin öljynjalostamon satama on osa Naantalin satamaa.]] Turismin lisäksi Naantalin merkittävimmät elinkeinot ovat sähkötuotteiden valmistus, öljynjalostus, muu teollisuus ja palvelut. Naantalin satama on Suomen kolmanneksi suurin tavarasatama. Satamassa on myös Suomen Viljavan Naantalin viljasiilot, Fortumin Naantalin voimalaitos, joka muun muassa tuottaa vesikaukolämpöä Turun alueen asukkaille, Nesteen Naantalin jalostamo ja Exxon Mobilin Naantalin voiteluainetehdas. Luonnonmaalla sijaitsee Turun Korjaustelakka Oy, joka on Pohjois-Euroopan suurin kuivatelakka.
Suurimmat työnantajat ovat Neste, Fortum, Tata Steel Naantali Steel Service Centre, Finnfeeds Finland, Turun Korjaustelakka, Naantalin Kylpylä, Naantalin kaupunki, Muumimaailma, Boyfood, Terhi Oy ja Cityvarasto Oyj. Yritystoimipaikkoja kaupungissa on 936.
Kylpylätoiminta
Naantalin kaupungilla on pitkät kylpyläperinteet. Naantalin kehittyminen kylpyläkaupungiksi sai alkunsa Luolalanjärven rannalla sijainneen Viluluodon lähteen löytymisestä. 1700-luvulla lähdettä käytettiin terveyslähteenä ja lähteelle rakennettiin pieni kaivohuone. Vuonna 1863 Nunnalahdelle rakennetun kylpylän hoitoihin kuului mm. Viluluodon 'ihmeitä tekevän' terveysveden juonti ja savihoidot. Myöhemmin kylpylätoiminta tyrehtyi, kunnes se herätettiin jälleen henkiin 1984, kun Naantalin Kylpylä perustettiin.
Urheilu
Naantalin tunnetuimmat urheiluseurat ovat Naantalin Löyly (lajeina maastohiihto ja yleisurheilu) sekä VG-62 (lajeina jalkapallo, jääkiekko, lentopallo, ringette, yksinluistelu ja muodostelmaluistelu). Näiden seurojen toiminta keskittyy Kuparivuoren mäelle, jossa sijaitsee yleisurheilukenttä ja kaksi jäähallia, vuonna 2002 avattu 500-katsomopaikkainen Aurinkoareena ja 1986 avattu Kuparivuori-halli. Koripallossa Naantalia edustaa Naantalin Koripalloilijat (NaKo).
Vartiuksen rautatieasema
Vartiuksen ratapiha ja asema sijaitsevat aivan Suomen ja Venäjän välisen rajavyöhykkeen sekä Vartiuksen raja-aseman läheisyydessä. Liikennepaikka toimii Suomen ja Venäjän välisen rautatieyhdysliikenteen luovutus- ja vastaanottoasemana. Venäläiset junat liikennöivät rajan ylitse Vartiukseen vain yhdysliikenteen vuoksi. Venäjän puolella seuraava liikennepaikka on Kivijärven ratapiha, joka sijaitsee käytännössä rajavyöhykkeellä.
Naantali
Golf
Naantalissa on kaksi golfkenttää. Vuonna 2006 avattiin Aurinko Golf Venkaan ja 2007 Kultaranta Golf Luonnonmaalle. Molemmilla kentillä on täysimittainen 18-reikäinen golfkenttä; Aurinko Golf:issa on lisäksi tasoituskelpoinen 9 reiän kenttä ja Kultaranta Golf:issa par 3- ja par 2-kentät. Molemmilta kentiltä löytyy myös klubitalo palveluineen.
Vartiuksen rautatieasema
Vartiuksen asemarakennus valmistui vuonna 1976. Se oli 1970-luvulla rakennetuksi puuasemaksi poikkeuksellisen suuri. Rakennukseen suunniteltiin tilat VR:lle, rajavartiostolle ja tullille. Aseman katto rakennettiin kotaa muistuttavaksi. Vartiukseen rakennettiin myös kaksi rivitaloa henkilökunnan perheille.
Naantali
Salibandy
Jääkiekon ja jalkapallon jälkeen harrastajamäärältään Suomen kolmanneksi suurin laji, salibandy, on myös Naantalissa vahvasti edustettuna. Naantalin salibandyseura on SB Naantali. Joukkueita on naisissa, miehissä ja junioreissa.
Lentopallo
Lentopalloa pelataan miehissä ykkössarjassa, kaksi joukkuetta kolmossarjassa sekä viitossarjassa. Naisissa sarjana on nelossarja. Joukkue on VG-62. Lisäksi kaupungissa on aktiivista lentopallopuulaakitoimintaa, joukkueita siinä on talvella yli kaksikymmentä, kesällä beach-puulaakissa hieman enemmän.
Vartiuksen rautatieasema
Vartiuksen ratapihalla on viisi läpiajettavaa ja sähköistettyä raidetta, joita käytetään rajan yli kulkevan tavaraliikenteen hoitamiseen. Lisäksi ratapihalla on yksi sähköistämätön kuormausraide.
Naantali
Ringette
Naantalilla on pitkät perinteet ringetessä. Jo Suomen ensimmäisessä ringetteturnauksessa 1980 oli mukana kaksi joukkuetta Naantalista. Nykyään Naantalin VG-62 on SM-sarjan menestynein ringettejoukkue.
Nähtävyydet
pienoiskuva|[[Suomen tasavallan presidentti|Tasavallan presidentin kesäasunto Kultaranta Luonnonmaan saarella.]] pienoiskuva|Naantalin vanhaa kaupunkia (2012) pienoiskuva|pysty|Naantalin vierasvenesatamaa, ja [[Risto Räppääjä -elokuvista tuttu ”Elvi-tädin kioski”]] pienoiskuva|pysty|Muumi- ja Hemulin talo Muumimaailmassa. pienoiskuva|[[Karvetti|Karvetin kaupunginosa.]] Naantalin vanha kaupunki on vanha puutaloalue, joka on nähtävyys jo itsessään. Miljöö on tuttu myös Risto Räppääjä -elokuvista. Meritse kesällä, kahdesti päivässä, yhteyttä Naantalin ja Turun välillä pitää höyrylaiva S/S Ukkopekka.
Vartiuksen rautatieasema
Sähköistys rataosalla Kontiomäki–Vartius otettiin käyttöön 1. joulukuuta 2006. Vartiuksen liikennepaikan liikenteenohjaustoiminnot on hoidettu vuodesta 2006 lähtien kaukokäytöllä Oulun liikenteenohjauskeskuksesta käsin.
Hong Kong Free Press
Hong Kong Free Press (lyh. HKFP) on hongkongilainen verkkolehti. Lehti on ilmainen ja voittoa tavoittelematon. Sivusto on perustettu vuonna 2015. Se on harvoja paikallisia vapaita medioita sen jälkeen kun Hongkongin kansallisen turvallisuuden laki tuli voimaan vuonna 2020.
Naantali
Nähtävyydet
Kaupungissa on useita tunnettuja matkailunähtävyyksiä. Näitä ovat luostarikirkon lisäksi Kailon saaressa sijaitseva Muumimaailma sekä presidentin kesäasunto Kultaranta. Vilkas venesatama, lukuisat ravintolat ja kahvilat sekä pienet putiikit ja galleriat ovat kaupungin matkailullisia vetovoimatekijöitä.
Hong Kong Free Press
Vuonna 2021 norjalaiset kansanedustajat Ola Elvestuen, Terje Breivik ja Jon Gunnes ehdottivat HKFP:ta Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi.
Naantali
Nähtävyydet
Naantalissa järjestettäviä tapahtumia ovat kesäkuussa järjestettävät Naantalin Musiikkijuhlat (vuosittain lähes 18 000 konserttikävijää) sekä heinäkuussa vietettävä Unikeonpäivä.
Papágou
Papágou on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Papágou-Cholargóksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Παπάγου, Dimotikí Enótita Papágou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Pohjois-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 13 699 (vuonna 2011).
Naantali
Nähtävyydet
Suomen Asuntomessujen hallitus päätti 19.4.2018 kaupungin hakemuksesta, että vuoden 2022 asuntomessut järjestetään Naantalin Luonnonmaalla.
Hong Kong Free Press
Sivustolle pääsy on estetty Manner-Kiinassa.
Papágou
thumb|left|240px|Papágoun kulttuuritalo. Papágou sijaitsee Ymittós-vuoren länsipuolella noin kuusi kilometriä Ateenan keskustasta itään. Se on Ateenan esikaupunkialuetta. Kaupunki on nimetty kenraali Aléxandros Papágoksen mukaan. Tämä johti Kreikan armeijaa toisessa maailmansodassa sekä hallituksen joukkoja Kreikan sisällissodassa.
Naantali
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Naantalissa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat : Nämä seurakunnat muodostavat Naantalin seurakuntayhtymän.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Naantalissa toimii Naantalin helluntaiseurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Naantalin kaupungin nykyisellä alueella :
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Naantalin keskustaajama/kaupunkialue ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on osa Turun keskustaajamaa, joka ulottuu Naantalin lisäksi usean Turun lähikunnan alueelle. Yhteensä Turun keskustaajamassa on 272 230 asukasta ja sen pinta-ala on 280,82 neliökilometriä.
Kaupunginosat ennen kuntaliitosta 2009
Naantali on kaupunkisuunnittelua ja tilastointia varten jaettu 21 kaupunginosaan, joista 12 sijaitsee mantereella ja loput Luonnonmaalla. Mannerpuolella asuu 12 207 asukasta. Kaupunginosat ja asukasluvut:
Ympäristö ja luonto
Naantalin edustan merialue on tyypillistä Saaristomeren sisäsaaristoa, jossa erikokoiset salmet, selät ja saaret vaihtelevat. Turun-Naantalin edustan merialueen tilaa on systemaattisesti tarkkailtu 1960-luvun lopulta lähtien.
Naantalin merkittävin luontokohde on valtakunnallisesti arvokas luonnonsuojelualue, Tamminiemen luonnonsuojelualue, josta suurin osa on jalopuuvaltaista kuivaa lehtometsää.
Naantalin keskustasta kilometri itään sijaitsee Luolalanjärvi, joka on suosittu lintuvesi.
Naantalin lounaisosissa sijaitsee Pakinaisten saaristo, joka on 571 hehtaarin kokoinen, saaristoinen Natura 2000- ja luonnonsuojelualue. Naantalin keskiosissa Merimaskussa sijaitsee noin 11 hehtaarin kokoinen Villivuoren luonnonsuojelualue joka on maakuntakaavaluonnoksessa merkitty maakunnallisesti arvokkaana suojelukohteena luonnontieteellisin ja maisemallisin perustein. Villivuorella pesii uhanalainen kangaskiuru.
Luonnonmaan saaren länsirannalla sijaitsee Naantalin ainoa luonnonsuojelulain nojalla rauhoitettu luonnonmuistomerkki. Se on vanha ja kookas mänty, joka on maakunnallisesti arvokas luontokohde ja esitetty Turun seudun maakuntakaavassa.
Naantalin kaupungin nimikkokasvi on humala ja nimikkolintu on leppälintu.
Ruokakulttuuri
Naantalin pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla suutarinlohi, piparkakut sekä omenaviipaleilla täytetty hapanleipä, omenaleipä.
Phil Myre
Philippe Louis Myre (s. 1. marraskuuta 1948 Ste. Anne de Bellevue, Quebec) on entinen kanadalainen jääkiekkomaalivahti. Hänet varasi NHL:n Montreal Canadiens vuonna 1966. Myre pelasi NHL:ssä Montreal Canadiensissa, Atlanta Flamesissa, St. Louis Bluesissa, Philadelphia FlyersissaColorado Rockiesissa sekä Buffalo Sabresissa.
Naantali
Tilastoja
pienoiskuva|250px|Naantalin kirkko ja ranta 1920-luvulla.
Phil Myre
Pelaajauransa jälkeen Philippe siirtyi valmentajaksi. Nykyisin hän on Florida Panthersien maalivahtivalmentaja.
Naters
Naters on kunta Sveitsissä Valais’n kantonissa. Siellä on vajaat 10 000 vakinaista asukasta. Naters on yksi Brigin hallinnollisen alueen seitsemästä kunnasta. Nykyinen Naters muodostettiin 1.1.2013, kun kolme kuntaa, Birgisch, Mund ja vanha Naters, yhdistyivät.
Sijainti
Naters sijaitsee Valais’n saksankielisessä osassa, Ylä-Valais’ssa. Natersin keskustaajama muodostaa yhtenäisen taajama-alueen eteläisen naapurinsa Brigin kanssa. Rhônejoki muodostaa kunnan eteläisen rajan. Suuri osa Natersista on vuoristoa, jonka korkein huippu on Aletschhorn (4 193 m mpy.). Aletschjäätikkö sijaitsee osittain Natersin alueella.
Matkailu
Blatten-Belalpin seutu Massajoen laakson länsirinteillä 1 300–2 700 metrin korkeudessa on tunnettu talviurheilu- ja kesäretkeilyalue.
Vesivoima
Aletschjäätikön laskujoessa Massassa on Natersin alueella Gibidumin tekojärvi.
Liikenne
Rhônen laakson pohjalla kulkeva valtatie 19 kulkee Natersin eteläosan poikki. Brigin rautatieasema sijaitsee osittain Natersin alueella. Asemalta lähtee viisi rautatietä neljään suuntaan: Andermattiin, Simplonin tunnelin kautta Italiaan, Vispiin ja Lötschbergin tunnelin kautta Berniin. Mundin ja Blattenin kyliin on linja-autoyhteys Brigistä.
Natersin tykistölinnoitus
Natersin kylän länsipuolelle Rhônen laakson pohjoisrinteeseen vajaat 100 metriä laaksoa korkeammalle rakennettiin 1930- ja 1940-lukujen vaihteessa tykistölinnoitus. Linnoituksessa oli käytäviä 1 000 metriä ja erilaisia tiloja 4 000 neliömetriä. Aseistuksena oli kuusi 75–105 mm kanuunaa. Linnoituksen tarkoituksena oli suojata Simplonin tunnelia ja muita liikenneyhteyksiä Brigin seudulla. Linnoitus oli aktiivikäytössä vuoteen 2002 asti. Natersin kunta osti linnoituksen vuonna 2005. Tilat ovat olleet vuodesta 2010 lähinnä museokäytössä.
Museot
Entisessä linnoituksessa toimivat muun muassa Sveitsiläiskaartin museo ja malminetsijöiden museo (Schweizer Strahlermuseum).
Hugo Winter
Hugo Teodor Winter (6. marraskuuta 1872 Helsinki – 25. joulukuuta 1951 Helsinki ) oli yritysjohtaja ja vaikuttaja kirjapaino- ja kustannusalalla.
Hugo Winterin vanhemmat olivat eversti Alexander Emil Winter ja Matilda Plathán. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1916 Elvi Anna Ekholm. Winter tuli ylioppilaaksi Borgå gymnasiumista vuonna 1893 ja harjoitti kaupallisia opintoja sekä perehtyi kirjapainoalaan Tukholmassa ja Leipzigissa. Hän oli WSOY:n palveluksessa vuodesta 1893 ja toimi kirjatehtaan teknillisenä johtajana Porvoossa 1897–1910. Kirjateollisuusasioimisto-yhtiön, nykyisin KTA-Yhtiöt Oy, toimitusjohtaja Winter oli vuodesta 1910. Hän oli myös WSOY:n johtokunnan jäsen sekä useiden kirjapaino- ja graafisen alan yhdistysten ja niiden johtoelinten jäsen.
Savonlinnan Pallokerho
Savonlinnan Pallokerho (SaPKo) on savonlinnalainen, vuonna 1929 perustettu urheiluseura. Alun perin seura harjoitti jalka- ja jääpallotoimintaa, mutta 1960-luvulla sen pääasialliseksi urheilulajiksi nousi jääkiekko.
Edustusjoukkue kävi pelaamassa kiekkoa jopa SM-sarjassa neljän kauden ajan 1960-luvulla, mutta putosi vuonna 1971 takaisin Suomensarjaan. Lisäksi SaPKo on pelannut pääsarjatasolla lentopalloa, jääpalloa ja naisissa pesäpalloa. Vuonna 1974 SaPKo pääsi uutena sarjana aloittaneeseen I-divisioonaan, johon myöhemmin vakiinnutti paikkansa muutamaa satunnaista II-divisioonassa pelattua kautta lukuun ottamatta. Vuosina 1967 ja 1968 SaPKo pelasi Suomen Cupin loppuotteluissa, mutta hävisi ensimmäisen Ässille ja toisen KooVeelle.
Joukkueen myöhemmän menestyksen kohokohta sijoittuu kaudelle 1994–1995, jolloin se kävi tiukkaa taistoa liigakarsintapeleissä Tampereen Ilvestä vastaan. Menestystä seurannut alamäki kulminoitui putoamiseen Suomi-sarjaan, mistä joukkue nousi kauden 2005–2006 päätteeksi Jääkiekkoliiton korkeimmalle sarjatasolle Mestikseen. SaPKo voitti Mestiksen runkosarjan kaudella 2016–2017.
Kesällä 2022 Savonlinnalaisjoukkueen taustayhtiö hakeutui konkurssiin. SaPKo oy kertoi päätöksestään yhtiökokouksessa. Organisaation suuret velat paljastuivat tiistain kokouksessa. SaPKolla oli velkaa kokonaisuudessaan noin 230 000 euroa ja ostovelkaa noin 55 000 – 57 000 euroa. Edellytyksiä toiminnan jatkumiselle ei nähty.
Joukkue pelasi kotiottelunsa Talvisalon jäähallissa.
Perustaminen
Savonlinnan Pallokerhon perustamisen kannalta tärkeä tapahtuma tapahtui jo vuonna 1907. Tuolloin Savonlinnaan saatiin ensimmäinen jalkapallo. 1900-luvun parina ensimmäisenä vuosikymmenenä Savonlinnassa pelattiin harrastusmielessä jalka- ja jääpalloa. Savonlinnan Riento viritteli kilpailutoimintaakin. Varsinainen kilpailutoiminta alkoi kuitenkin vasta Savonlinnan Pallokerhon perustamisen myötä. Perustaminen tapahtui 1929. Aluksi lajeina toimivat jalka- ja jääpallo. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Mikko Holopainen.
Jääkiekon historia
Väinö ja Lauri Ropponen toivat jääkiekon Savonlinnaan 1950-luvun alussa. Kenttävaikeuksien jälkeen kunnolla toiminta alkoi vasta vuonna 1954, kun Kirkkopuistoon tuli jääkiekkokaukalo. Ensimmäisen ottelunsa SaPKo oli kuitenkin pelannut jo vuonna 1952 Pieksämäellä. SaPKon historian ensimmäisen maalin ampui Pieksämäellä rangaistuslaukauksesta Juho Puhakka. Kaudella 1955–1956 SaPKo kirjautti nimensä Maakuntasarjan voittajien listaan. Samalla se nousi historian ensimmäistä kertaa Suomen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle eli silloiseen Suomensarjaan. SaPKo säilyi sarjassa kolme kautta ja putosi vuonna 1959.
Vuonna 1962 SaPKon valmentajaksi tuli Jorma Kajanto ja se näkyi muun muassa joukkueen nuorentuessa. Niinpä SaPKo voittikin Maakuntasarjan jälleen vuonna 1964. Näin ollen se nousi jälleen Suomensarjaan. Paluun jälkeen heti toinen kausi Suomensarjassa tuotti savonlinnalaisille syytä juhlaan. SaPKo nimittäin voitti Suomensarjan kauden 1965–1966 päätteeksi. Samalla Kajanto nosti savonlinnalaiset ensimmäistä kertaa Suomen pääsarjatasolle eli SM-sarjaan.
Ensimmäinen kausi SM-sarjassa ei mennyt SaPKon osalta täysin putkeen, vaikka se pääsi siirtymään upouudelle Talvisalon tekojääradalle. SaPKolla oli nuori joukkue jonka keulakuvina olivat muun muassa SaPKon pitkäaikainen kapteeni Paavo Tirkkonen, Jyrki Turunen, Raimo Turkulainen ja Jussi Piuhola. Se jäikin pääsarjassa kaudella 1966–1967 12 joukkueen sarjassa viimeistä edelliseksi jätettyään ainoastaan Kokkolan Hermeksen taakseen. Näin SaPKo putosi heti takaisin Suomensarjaan. Joukkue voitti kauden 22 ottelusta kaksi ja pelasi neljä tasan. Maaliero oli 45–116.
Suomensarjan itälohkoon paluun tehnyt SaPKon joukkue vahvistui ja voittikin jälleen Suomensarjan. Sen valmentajaksi Kajannon tilalle siirtyi Suomensarjakaudeksi Danny Malone. Siellä SaPKo pelasi tappiottoman kauden. Näin se nousi heti kaudeksi 1968–1969 takaisin Suomen pääsarjatasolle. Vuosina 1967 ja 1968 SaPKo selviytyi kahtena vuonna peräkkäin Suomen Cupin loppuotteluun. Ensimmäisen loppuottelun voitti Ässät 7-0, ja toisen KooVee Tampereelta lukemin 10–2. SaPKon Paavo Tirkkonen valittiin vuonna 1968 mukaan Grenoblen olympialaisiin.
SM-sarjassa Malonen luotsaama SaPKo pelasi kohtuullisen kauden kauden sijoituttuaan kymmenenneksi. Tosin putoamisviivan alla olevaan SaiPaan jäi eroa ainoastaan yksi piste. Seitsemän voittoa ja yksi tasapeli 22 ottelusta riitti kuitenkin turvaamaan SaPKon sarjapaikan. Tosin SaPKo oli lähes koko kauden viimeistä edellisenä ja näytti putoavan sarjasta. Se kuitenkin voitti kolme viimeistä otteluaan ja sarjapaikka säilyi. SaPKon tärkeimmät pelaajat olivat Timo Tuomainen, Paavo Tirkkonen, Jyrki Turunen, Erkki Räsänen, Raimo Turkulainen, Timo Väätämöinen ja Seppo Repo. SaPKon paras pistemies oli pistepörssissä kuudenneksi yltänyt Repo tehoin 20+12=32. SaPKon kauden paras katsojamäärä oli Lukkoa vastaan 2789.
Kaudella 1969–1970 sijoitus 12 joukkueen pääsarjassa oli sama kuin edellisenä vuonna. Vahvistuksiksi saapuivat Jussi Piuhola ja Timo Viskari. Noihin aikoihin Savonlinnassa oli jääkiekkobuumi ja otteluja seurasi yleisesti 2 000–4 000 katsojaa. SaPKon kaikkien aikojen yleisöennätys syntyi 27.2.1970, kun HIFK tuli vierailemaan talvisaloon. Tuota ottelua seurasi 5262 katsojaa. Pisteitä kaudella kertyi yksi enemmän kuin edellisellä kaudella. Tosin eroa putoamisviivaan kertyi 12 pistettä Hilparan ja Reippaan jäätyä selvästi muista joukkueista. Repo oli jälleen joukkueen paras pistemies oltuaan kokonaispörssissä sijalla kahdeksan ja niinpä hän siirtyikin kauden jälkeen Jokereihin. Hänen tehonsa olivat 18+14=32. Revon lisäksi muita runkopelaajia olivat Paavo Tirkkonen, Jyrki Turunen, Erkki Räsänen, Martti Turunen ja Viskari.
Seuraavalle kaudelle 1970–1971 SaPKon kokoonpano säilyi lähes edellisvuoden kaltaisena Revon lähtöä lukuun ottamatta. Mestaruussarja alkoi Talvisalossa lokakuussa SaPKon kukistettua nimekkään Turun Palloseuran lukemin 3–2. Vaihtelevien otteiden vuoksi SaPKo jäi kuitenkin sarjassa viimeistä edelliseksi kerättyään 12 pistettä ja putosi sarjasta. Sen edellä ollut Lukko varmisti sarjapaikkansa niukasti yhden pisteen erolla. SaPKo oli keikkunut koko kauden sijoilla 7–9, mutta loppukausi sujui huonosti. Vielä viimeisessä ottelussa SaPKolla oli voitolla mahdollisuus säilyttää sarjapaikkansa, mutta se hävisi KooVeelle. SaPKon paras maalintekijä oli Jussi Piuhola maalillaan ja paras pistemies oli Jaakko Koikkalainen tehoin 11+8=19. Se riitti koko sarjan pistepörssissä vasta sijalle 34. SaPKon kolmen kauden putki pääsarjassa loppui eikä SaPKo ole sittemmin sille tasolle koskaan päässyt. Kaikkiaan SaPKo pelasi SM-sarjassa neljän kauden aikana 88 ottelua, joista se keräsi 51 pistettä. Se riittää pääsarjan maratontaulukossa sijaan 25. Voittoja kertyi 21 ja tasapelejä yhdeksän. Maaliero oli 279–438.
Suomensarjassa 1971–1972 ensimmäinen kausi meni SaPKolta ihan hyvin. Se sijoittui kuuden joukkueen lohkossaan toiseksi 13 pisteellä. Lohkovoittajana SaiPa nousi SM-sarjaan. SaPKo voitti kymmenestyä ottelusta kuusi ja pelasi yhden tasan. Keväällä 1973 SaPKolle tuli vielä mahdollisuus karsia SM-sarjapaikasta TPS:aa vastaan kaksiosaisessa karsinnassa. Vieraspeli meni lupaavasti, mutta romahdys kotipelissä murskasi haaveet sarjanoususta. Suomen toiseksi korkeimpanan sarjatasona aloitti uusi kahdeksan joukkueen I-divisioona kaudella 1974–1975. Siihen SaPKo varmisti paikkansa niukasti keväällä 1974 kaatamalla JYP:n ratkaisevassa ottelussa jatkoajan jälkeen 7-5. Ensimmäisellä kaudellaan siellä SaPKo sijoittui seitsemänneksi kerättyään 33 ottelusta 23 pistettä. Eroa neljänteen sijaan jäi vain kaksi pistettä. Vaikean kauden jälkeen edessä olisi normaalisti ollut putoaminen, mutta SaPKon onneksi sarjaa päätettiin laajentaa ja sarjapaikka säilyi.
Muiden lajien historia
Perustettaessa SaPKon lajeja olivat jalka- ja jääpallo. SaPKo aloittikin toimintansa jääpallossa melko menestyksekkäästi. Heti vuonna 1930 seura voitti Suomen Palloliiton Savon piirin mestaruuden. Siitä kului ainoastaan kaksi vuotta kun joukkue karsi jo paikasta SM-sarjaan. Nousua saatiin kuitenkin odottaa aina vuoteen 1937 saakka. Pääsarjassa joukkue pelasikin kaikkiaan kolme kautta ennen kuin putoaminen alemmas tapahtui vuonna 1940. Tuona aikana joukkue pelasi 14 ottelua, joista se voitti kaksi ja pelasi kolme tasan keräten seitsemän pistettä. Maaliero oli 25–41. Samaan aikaan kun jääpallossa pelattiin huippuvuosia, jalkopallossa SaPKolla ei mennyt hyvin. Jalkapallojoukkue pelasi ottelunsa Savolassa sahojen vieressä. Ennen sotia SaPKo pelasi jalkapallossa ainoastaan alasarjoissa.
Pesäpallo tuli SaPKon lajivalikoimaan uutena lajina vuonna 1945. Heti seuraavana vuonna seura oli mukana jo sarjatoiminnassa. SaPKon naisten joukkue toikin menestystä ja voitti vuonna 1949 piirinmestaruuden. Tosin miehetkin pääsivät kahdesti 1940-luvulla karsimaan paikasta Mestaruussarjaan. Jalkapallossakin 1940-luvun loppu oli menestyksekäs miesten noustua kauden 1948 päätteeksi ensimmäistä kertaa Suomensarjaan eli Suomen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle. Kausi 1949 alkoikin hyvin, mutta jatkossa peli ei kulkenut. Kauden päätteeksi olikin edessä paluu Maakuntasarjaan, kun joukkue voitti kauden 22 ottelustaan ainoastaan yhden keräten kaksi pistettä. SaPKo jäikin koko itälohkon viimeiseksi. Maalierokin jäi hirveän paljon pakkasen puolelle sen oltua 26–104. Vuonna 1949 jääpallossa SaPKon A-juniorit selvisivät aina SM-sarjan loppusarjaan asti.
Pesäpallossa SaPKon naiset nousivat SM-sarjaan vuonna 1955. Karsinnoissa kaatuivat Nokian Urheilijat lukemin 17–12 ja Heinolan Iskun 18–11. Kausi 1956 jäi kuitenkin SaPKon ainoaksi pääsarjatasolla joukkueen jäätyä sarjan viimeiseksi. Joukkue voitti koko kauden aikana ainoastaan yhden kamppailun, joka sekin oli kauden päättävä ottelu. SaPKon kauden lyötyjen ja tuotujen juoksujen suhde kuudessa ottelussa oli katarstrofaalinen 30–98, mikä tarkoittaa että SaPKo päästi keskimäärin yli 15 juoksua ottelua kohden. Paikallisesti naisten pesäpallojoukkue oli kuitenkin menestyvä sillä SaPKo voitti vuodesta 1949 aina vuoteen 1962 asti kaikki piirinmestaruudet lukuun ottamatta vuotta 1960.
Lentopallossa SaPKo voitti vuonna 1971 oman Suomensarjan lohkonsa. Sen vuoksi se pääsi karsimaan paluusta miesten pääsarjaan. Nousu ei kuitenkaan onnistunut. SaPKo pelasikin Suomensarjassa aina vuoteen 1975 asti. Tuolloin SaPKon lentopallotoimintakin oli tullut tiensä päähän. Lentopallo siirtyi Savonlinnan Ajolle ja jääkiekko jäi SaPKon ainoaksi lajiksi.
Kotikentät
right|thumb|250px|Talvisalon jäähalliAlun perin SaPKolla oli vaikeuksia aloittaakaan jääkiekkotoimintaa pelipaikan puuttumisen takia. Vuonna 1954 Kirkkopuistoon pystytettiin jääkiekkokaukalo, joka sittemmin toimi SaPKon kotikenttänä. Ennen luonnonjäiden tuloa SaPKo kävi noihin aikoihin harjoittelemassa Lauritsalassa tekojäällä. Vuonna 1966 SaPKo pääsi siirtymään Kirkkopuistikolta Talvisalon uudelle tekojäälle, mikä oli edellytys myös seuran juuri hankitulle SM-sarjapaikalle. Tekojäällä SaPKon otteluissa oli hyvä tunnelma, kun tuhansia ihmisiä oli tekojäätä reunustavilla rinteillä. Vuonna 1978 valmistui Talvisalon jäähalli, joka tuli tekojään paikalle. Halli tuli vanhan tekojääradan paikalle. Tuossa 3 400-paikkaisessa Talvisalon jäähallissa SaPKo pelaa edelleenkin kotiottelunsa. Tosin vuonna 2008 hallin nimi muuttui Gigantti-areenaksi. Vuonna 2009 seura palasi Kirkkopuiston ulkojäälle pelaamalla 80-vuotisjuhlaottelunsa Jukureita vastaan siellä 8. helmikuuta. Jukureiden 2–1-voittoon päättynyttä ottelua oli seuraamassa 2 995 katsojaa.
Nykyinen joukkue
Muokkaa kokoonpanoa
Talous
Ennen 2000-luvun alkua SaPKo joutui suuriin ja hankaliin talousvaikeuksiin, eikä joukkue voinut enää jatkaa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Niinpä vuonna 2000 edustuskiekkoilu siirtyi osakeyhtiöiden aikaan ja ry toimi enää junioripuolella. Tuolloin perustettiin Savonlinnan Jääkiekon Tuki oy, joka hallinnoi SaPKon edustuskiekkoilua. Se pelasti savonlinnalaisen edustuskiekkoilun. 2000-luvun alussa SaPKon taloutta kunnostettiin useamman vuoden ajan ja sarjatasona oli monta vuotta Suomi-sarja.
SaPKon noustua vuonna 2006 Mestikseen sen budjetti oli Mestiksen kolmanneksi pienin ja pelaajabudjetti toiseksi pienin. Seuraavalla kaudella se oli jälleen budjetiltaan kolmanneksi pienin seura, mutta sen pelaajabudjetti lähes kaksinkertaistui 140 000 euroon. Kaudella 2008–2009 SaPKon budjetti oli Mestiksen neljänneksi alhaisin ja pelaajabudjetti kuudenneksi alhaisin, joten SaPKo on tehnyt nousua Mestisseurojen vertailussa. Osakeyhtiön nimen muutos tehtiin 2014, jolloin nimeksi tuli Savonlinnan Pallokerho Oy.
SaPKon merkitys ja kannatus
Savonlinnan Pallokerholla on Savonlinnassa suuri merkitys. Savonlinna kun on yleisesti tunnettu Olavinlinnasta, Savonlinnan Oopperajuhlista ja jääkiekosta. Vaikka jääkiekon merkitys savonlinnalaisille on laskenut, seura on edelleen tärkeä. SaPKolla onkin nykyisin myös oma kannattajaryhmänsä, jonka nimi on SaPKofanit. 1960- ja 1970-luvuilla SaPKon merkitys oli huipussaan. Tuolloin jopa kolmannes Savonlinnan väestöstä oli jännittämässä kaukalon reunalla SaPKon puolesta. Neljänkymmenen viime vuoden aikana SaPKo on ollut tärkeä myös suomalaiselle jääkiekolle seuran menestyksen lisäksi myös tuottamalla Suomen huipulle sekä pelaajia että valmentajia.
Tunnukset
Savonlinnan pallokerhon alkuperäisessä logossa oli ympyrän muotoisella mustalla taustalla iso jalkapallo ja pienemmällä jääpallo ja jääpallomaila. Myöhemmin jääpallotoiminta loppui ja jääpallomailan tilalle vaihtui jääkiekkomaila (taulukossa vasemmalla). Logo oli käytössä vielä SaPKon pääsarjavisiitillä 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Myöhemmin SaPKo otti käyttöönsä pässin kuvan logossaan, ja se oli käytössä jo 1980-luvun alussa. Pässi pohjautuu Savonlinnassa sijaitsevan Olavinlinnan pässiin. Myöhemmin logo on vaihdellut, mutta pässi siinä on säilynyt. Nykyisin SaPKon logossa on ainoastaan pässin pää. Vuonna 2008 SaPKo lanseerasi juhlalogon (taulukossa oikealla) 80-vuotisjuhliensa kunniaksi.
Peliasu
SaPKo pelaa kotipelinsä sini-valko-punaisella paidalla, punaisilla housuilla, valko-sini-punaisilla sukilla sekä valkoisella kypärällä. Vierasottelut SaPKo pelaa valko-sini-punaisella paidalla sekä sinisillä sukilla. Joukkueen peliasu muistuttaa etenkin värimaailmaltaan NHL:ssä pelaavan Columbus Blue Jacketsin peliasua, ja se on lähes yhtäläinen myös Mestiksessä pelaavan Lempäälän Kisan kanssa.
Seurassa pelanneet NHL-pelaajat
200px|thumb|right|[[Stanley Cup-voittaja Tuukka Rask siirtyi SaPKosta 16-vuotiaana Tampereen Ilvekseen vuonna 2003.]]
Daihatsu
pienoiskuva|[[Daihatsu Charade vuosimallia 1991.]] pienoiskuva|Daihatsu Copen
Vuonna 1907 perustetun yhtiön nimi oli alun perin Osaka Hatsudoki Seizo Kabushiki Kaisha. Se valmisti vuodesta 1930 lähtien 3-pyöräisiä ajoneuvoja, joita myytiin nimillä Daihatsu ja Tsubasa. Vuonna 1951 yhtiön nimeksi otettiin Daihatsu Kogyo Kabushiki Kaisha. Merkin tunnuksena on D-kirjain ympyrässä.
Daihatsu Suomessa
Daihatsu-autoja tuotiin Suomeen 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa ja uudelleen 1980- ja 1990-luvuilla. Merkki ei koskaan tullut yleiseksi ja japanilaisista automerkeistä se oli Suomessa koko ajan pienin.
Bongo
Bongo (Tragelaphus eurycerus) on afrikkalainen nautaeläinlaji, joka elää sademetsissä.
Daihatsu
Daihatsu Suomessa
Ensimmäinen Daihatsun maahantuoja Suomessa oli helsinkiläinen Uotila Oy, joka oli tuonut maahan muutaman italialaisen Lancia-auton 1960-luvun alkupuolella. Yhtiö toi Daihatsu 1000 -henkilöautoja keväästä 1968 lähtien, mutta ne eivät saaneet mainittavaa vastakaikua suomalaisten autonostajien keskuudessa. Vuoteen 1971 mennessä rekisteröitiin vain vajaat 40 Daihatsu-henkilöautoa ja merkin ensimmäinen yritys Suomen automarkkinoilla päättyi siihen.
Péfka
Péfka on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Neápoli-Sykiésin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Πεύκων, Dimotikí Enótita Péfkon) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Thessalonikin alueyksikössä Keski-Makedonian alueella ja kuuluu Thessalonikin metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 13 052 (vuonna 2011).
Daihatsu
Daihatsu Suomessa
Vuodesta 2011 uusia Daihatsu-autoja ei ole tuotu lainkaan Eurooppaan.
Bongo
Ulkonäkö
Bongo on 170–250 cm:n pituinen ja painaa 240–400 kg. Sen ruskeassa turkissa on 14–15 kellertävän vaaleaa poikkijuovaa. Lisäksi bongolla on päässä ja kaulassa valkoisia laikkuja ja viiruja. Kummallakin sukupuolella on sarvet, mutta uroksella ne ovat isommat, jopa 80 cm pitkät. Bongon lyyramaisesti kaartuvat sarvet ovat tyypilliset kierteissarviantilooppien suvulle. Muista suvun lajeista bongo eroaa kuitenkin niin paljon, että se on sijoitettu omaan alasukuunsa Boocerus.
Péfka
Péfka sijaitsee noin viisi kilometriä Thessalonikin keskustasta koilliseen ja se on Thessalonikin esikaupunkialuetta. Se oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Neápoli-Sykiésin kunnaksi yhdessä Ágios Pávloksen, Neápolin ja Sykiésin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Daihatsu
Daihatsu Suomessa
Suomessa oli Daihatsu-autoja vielä vuoden 1999 lopussa rekisterissä 6 135 autoa, joista yli puolet (3 585 kpl) oli Charade-mallia. Huhtikuussa 2010 Daihatsuja oli rekisterissä enää 1 865 kpl.
Bongo
Levinneisyys
Bongon laaja levinneisyys ulottuu Guinea-Bissausta Keniaan keskisessä Afrikassa. Ugandan, Togon ja Beninin kannat ovat häviämässä tai hävinneet.
Elintavat
Bongo elää yleensä pareittain tai pienissä ryhmissä. Se on hyvin arka, eikä sen elintavoista tiedetä vielä paljoakaan. Bongot viihtyvät jokien varsilla kasvavissa bambutiheiköissä tai sellaisten vesistöjen läheisyydessä, joiden laitamilla on tiheä kasvillisuus. Ravinto koostuu hedelmistä, lehdistä ja ruohoista. Naaras synnyttää yhdeksän kuukauden kantoajan jälkeen yhden vasan, jota se hoitaa kuusi kuukautta. Bongo tulee sukukypsäksi 20 kuukauden ikäisenä ja voi elää 19 vuotta.
Uhat
Bongo ei toistaiseksi ole uhanalainen vaikka on monilla alueilla harvinaistunut tai hävinnyt. Laji luokitellaan silmälläpidettäväksi ja sen Ghanassa elävä alalaji kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen 3. Kenian asuva alalaji Vuoribongo on erittäin uhanalainen ja luonnossa on 140 yksilöä. Ne lisääntyvät paremmin eläintarhoissa ja Amerikassa 400.
Carl Sanders
pienoiskuva|Carl Sanders vuonna 1966.Carl Edward Sanders, Sr. (15. toukokuuta 1925 – 16. marraskuuta 2014 ) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Sanders sai paikan Georgian edustajainhuoneesta vuonna 1954 ja senaatissa 1956. Hän toimi kahden vuoden ajan osavaltiollisen senaatin puheenjohtajana pro tempore ja osavaltionsa kuvernöörinä vuosina 1963–1967 voitettuaan Marvin Griffinin vuoden 1962 vaalissa.
Silloisen lain johdosta Sanders ei voinut asettua suoraan uudelleen ehdolle vuonna 1966, ja hän hävisi vuoden 1970 vaalin Jimmy Carteria vastaan. Hän jatkoi sen jälkeen lakiuraansa.
Kimolos (kaupunki)
Kimolos oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Kímolos) Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi saaren lounaisrannikolla.
Maantiede
Kimoloksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi samannimisen saaren lounaisrannikolla nykyisin nimellä Elliniká tunnetussa paikassa, linnuntietä noin neljä kilometriä länteen nykyisestä Kímoloksen kylästä eli Chórasta. Siihen kuului nykyinen Ágios Andréaksen (myös Daskalió) kalliosaari, joka oli antiikin aikana niemi ja yhteydessä pääsaareen. Niemen pohjoispuolelle muodostui samalla kaupungin satamalahti.
Historia
Kimoloksen saari on ollut asuttu viimeistään pronssikaudella. Antiikin aikana saarta asuttivat doorilaiset, ja sen historia liittyi aina läheisesti Meloksen vaiheisiin. Plinius vanhemman mukaan saari tunnettiin myös nimellä Ekhinusa. Kimoloksen kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Kimōlios.
Kimoloksen historiasta tiedetään antiikin ajan lähteiden kautta vain vähän. Se on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi sillä perusteella, että monet seikat tukevat tällaista tulkintaa, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi vielä klassisen kauden lähteissä. Kaupunki saattoi olla Meloksen poliksen alainen. 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Kimolos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 425/424 eaa. ja 416/415 eaa.
Vuonna 338 eaa. Kimoloksen tiedetään olleen riidoissa Meloksen kanssa Polyaigan, Etereian ja Libeian hallinnasta. Korintin liitto päätti antaa kiistan Argoksen ratkaistavaksi, ja argoslaiset päättivät saarten kuuluvan Kimolokselle. Kimolos sai ilmeisesti itsenäisemmän aseman ateenalaisten kukistettua Meloksen 416–415 eaa. Hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa. kaupunki tuli hellenististen kuningaskuntien alaisuuteen.
Rakennukset ja löydökset
Kimoloksen kaupunkikeskuksen paikalta on löydetty joitakin muurien, pyhäköiden ja muiden rakennusten jäänteitä. Suuri osa kaupungin jäänteistä on kadonnut meriveden pinnan muutosten seurauksena, ja osa säilyneistäkin jäänteistä on meren pohjassa matalassa vedessä. Kaupungin tärkein pyhäkkö oli omistettu Athenelle. Se sijaitsi mahdollisesti nykyisellä Ágios Andréaksen saarella.
Kaupungin ympäristöstä on löydetty hautoja myöhäiseltä mykeneläiseltä kaudelta sekä geometriselta, klassiselta ja hellenistiseltä kaudelta. Merkittäviin hautalöytöihin lukeutuu piirtokirjoituksin ja reliefein varustettuja hautakiviä sekä geometrisen kauden keramiikkaa 800–700-luvuilta eaa.
Myös Ellinikán läheltä Palaiókastrin kukkulalta on löydetty antiikin aikaisen ja keskiaikaisen asutuksen jäänteitä. Saaren etelärannikolta Ellinikásta itään on löydetty tornin rauniot. Nykyisestä Prassásta saaren itärannikolta on löydetty hautoja hellenistiseltä kaudelta. Siellä sijaitsi mahdollisesti saaren toinen satamapaikka.
Antonio Tejero
pienoiskuva|Antonio Tejero vuonna 1981. Antonio Tejero Molina (s. 1932, Alhaurín el Grande, Málaga) on entinen Espanjan Guardia Civilin everstiluutnantti, joka yritti nimellä 23-F (23 de febrero) tunnettua vallankaappausta 23. helmikuuta 1981.
Tejero liittyi puolisotilaalliseen Guardia Civiliin 1951. Francon kuoleman jälkeen maassa tapahtui monia mullistuksia. ETA aloitti terrorikampanjansa, lakot ja kommunistipuolue sallittiin, eivätkä kaikki armeijan osat sopeutuneet demokraattiseen järjestelmään.
Tejero otti osaa salaliitoon nimeltä operaatio Galaxia, joka oli vallankaappausyritys 11. marraskuuta 1978 kuningas Juan Carlos I:n ollessa Etelä-Amerikassa. Juonittelijat, joihin kuuluivat Tejero, poliisin päällikkö Ynestrilla ja eräs toinen eversti, saatiin kuitenkin kiinni ennalta ja Tejero tuomittiin 8. toukokuuta 1980 sotaoikeudessa seitsemäksi kuukaudeksi vankeuteen, mutta hän sai säilyttää sotilasarvonsa.
23. helmikuuta 1981 illalla hän johti 200 Guardia Civilin poliisia parlamentin alahuoneeseen sen äänestäessä pääministeristä ja kenraali Milans del Bosch julisti poikkeustilan ja käski panssarijoukot Valencian kaduille kukistamaan yleislakon.
Tejero tuomittiin 30 vuodeksi vankeuteen Alcalá de Henaresin sotilasvankilaan. Hänet vapautettiin 2. joulukuuta 1996. Hän asuu Alhaurín de la Torressa lähellä Málagaa.
Ios (kaupunki)
Ios oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Íos) Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Íoksen kylän paikalla.
Maantiede
Ioksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi samannimisen saaren länsirannikolla samalla paikalla kuin nykyinen Íoksen kylä eli Chóra. Sen akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina toimi sama Kástron kukkula, joka on ollut linnoituksena myöhemminkin. Kaupungilla oli hyvä luonnonsatama, joka avautui lounaaseen ja oli saman muotoinen kuin Pireuksessa.
Ioksen kaupunkivaltion alue käsitti koko Ioksen saaren, jolla ei ollut muita poliksia. Antiikin nimistöllä saari sijaitsi Theran pohjoispuolella etelään Paroksesta ja Naksoksesta. Antiikin aikana saari luettiin yleensä osaksi Sporadeja. Stefanos Byzantionlainen luki sen kuitenkin osaksi Kykladeja, joihin se luetaan edelleen. Plinius vanhempi arvioi saaren pituudeksi 25 roomalaista mailia, ja etäisyydeksi Naksoksesta 18 mailia ja Therasta 25 mailia.
Historia
pienoiskuva|vasen|Antiikin aikainen piirtokirjoitus Pyhän Georgioksen (Pyhän Yrjön, Ágios Geórgios) kirkossa Íoksen Chóran Kástrossa.
Ioksen saari on ollut asuttu viimeistään varhaisella kykladisella kaudella. Myöhemmin sitä asuttivat kaarialaiset, pelasgit, mykeneläiset sekä foinikialaiset. Antiikin aikana Ios oli joonialaista aluetta. Nämä asuttivat saaren noin 1050 eaa. Plinius vanhemman ja Stefanos Byzantionlaisen mukaan Ioksen varhaisempi nimi oli Foinike. Nimen Ios selitetään usein tulevan joonialaisista. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Iētēs tai Ietēs.