cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valentin Vaala
Fennica-Filmin kausi
Talvella 1931 Vaala ja Tugai tarttuivat uuteen aiheeseen. Vaala ohjasi ja Tugai näytteli pääosaa melodraamassa Laveata tietä (1931), joka toteutui jo ammattitaitoisemmin. Se oli melankolinen tarina kahden nuoren miehen ystävyydestä, jossa on jälkikäteen nähty myös homoeroottisia viitteitä. Elokuva oli alun perin kuvattu mykkänä, mutta siihen liitettiin jälkikäteen musiikkia, tehosteita ja kaksi laulua. Kalliiden kustannusten takia tekijöiden käteen ei jäänyt voittoa lainkaan.
Vaala ja Tugai tapasivat 1930-luvun alussa siskokset Rakel ja Regina Linnanheimon, joista tuli heidän elokuviensa vakionäyttelijöitä. Ystävysten kantapaikka oli Kluuvikadun Fazer-kahvila, jonne he kokoontuivat keskustelemaan elokuvista.
Vaala ja Tugai jakoivat paljon samoja ajatuksia kansainvälistymisaatetta edustaneiden Tulenkantajien kanssa. He eivät olleet kiinteästi mukana ryhmän toiminnassa, mutta pistäytyivät joskus kerhon kokouksissa ja viettivät aikaa heidän seurassaan ravintola Ala-Helsingissä. Siellä Vaala ja Tugai ystävystyivät ryhmään kuuluneen Mika Waltarin kanssa, joka tarjosi heille filmattavaksi julkaisematonta novelliaan ”Sininen overall”. Novellin pohjalta tehty Sininen varjo (1933) oli kaksikon ensimmäinen äänielokuva. Se oli dekkarimainen jännityskertomus, jossa Tugai näytteli kaksoisroolissa veljeksiä, joista toinen oli hyvä ja toinen turmeltunut. Vaalan ja Tauno Tattarin käsikirjoitus poikkesi novellista niin perusteellisesti, että Waltari ei enää tuntenut tekstiä omakseen. Hän sai kuitenkin palkkioksi viskigrogin, jolla oli kieltolain aikana oma arvonsa.
Siirtyminen komediaan ja yhtiön vaihto
Fennicalla Vaala jatkoi yhteistyötä Tauno Tattarin kanssa. Tattari käsikirjoitti ja Vaala ohjasi elokuvan, jonka lajista, modernista kaupunkikomediasta, tuli hänen omimpansa. Helsingin kuuluisin liikemies (1934) oli Tauno Majurin ensielokuva ja Regina Linnanheimon ensimmäinen näkyvämpi rooli. Tattari teki ennen varhaista kuolemaansa 1936 käsikirjoituksen vielä Vaalan toiseen Suomi-Filmi-elokuvaan, Vaimokkeeseen. Vaalan seuraava Fennica-komedia Kun isä tahtoo... (1935) jäi kesken keväällä 1934 yhtiön joutuessa selvitystilaan. Sen tuotti loppuun Emil ja Yrjö A. Viljasen omistama Bio-Kuva. Vaala itse näytteli myös keskeistä osaa, automonttööri Manne Hietikkoa. Hän oli etsinyt pitkään sopivaa näyttelijää sankarin rooliin, muttei löytänyt haluamaansa ja päätti lopulta esittää roolin itse. Hän kuitenkin katui päätöstä loppuikänsä ja siirtyi sen jälkeen kokonaan ja yksinomaan kameran toiselle puolelle.
Fennica-Filmi ajautui pahoihin talousvaikeuksiin 1934, jolloin yhtiön elokuvatoiminta päättyi. Vaala siirtyi tuona syksynä entisen yhteistyökumppaninsa Heikki Ahon omistaman Aho & Soldan -yhtiön palvelukseen lyhytelokuvien tekijäksi ja elokuvalaborantiksi. Hän ahkeroi erilaisten vapaamuotoisten ja tilauselokuvien kuvaajana, ohjaajana ja leikkaajana. Yhteistyö sujui hyvin, ja Vaalalle suunniteltiin ohjattavaksi näytelmäelokuva Juha. Hän sai kuitenkin jo seuraavana keväänä työtarjouksen Suomi-Filmiltä.
Suomi-Filmin tuotantopäällikkö Risto Orko oli 1934 ohjannut suurmenestyksen saavuttaneen salonkikomedian Siltalan pehtoori, joka elvytti talousvaikeuksien kanssa painineen yhtiön uudelle nousukaudelle. Hän oli nähnyt Vaalan aiempia töitä ja pyysi häntä palvelukseensa. Vaala oli tehnyt ensimmäiset filminsä kaveriporukassa ja tuttavien rahoituksella ja toiminut studiolla myös siivoojana sekä juoksupoikana. Orko tarjosi hänelle paikkaa Suomi-Filmin toisen kuvausosaston ohjaajana, mikä takasi hänelle kohtuullisen toimintavapauden sekä vakaan toimeentulon. Vaala otti nopeasti tarjouksen vastaan.
Kalevi Wiik
Ura
Wiik oli murteiden, erityisesti kotikaupunkinsa Turun murteen tuntija ja julkaisi aihepiiristä sekä tietokirjoja että lukuisia lehtikirjoituksia. Wiikin oppilaisiin kuului murrerunoilija Heli Laaksonen, jonka esikoisrunokokoelmaan Wiik kirjoitti esipuheen.
Walter Lantz
thumb|250px|Walter Lantz vuonna [[1983 Nakke Nakuttajan piirroksen kanssa]] Walter Lantz (27. huhtikuuta 1899 New Rochelle, New York – 22. maaliskuuta 1994 Burbank, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen animaattori. Hän perusti oman studionsa (Walter Lantz Productionsin), jossa hän tuotti monia tunnettuja animaatioita, muun muassa Nakke Nakuttajaa.
Kalevi Wiik
Teoria suomalaisten alkuperästä
Wiik tuli 1990-luvulla suuren yleisön tietoisuuteen suomalaisten ja eurooppalaisten esihistoriasta kertovien teosten kirjoittajana. Hänen näissä teoksissa esittämät käsitykset erityisesti kielellisestä substraatista eivät kuitenkaan ole saaneet laajempaa kannatusta. Aleksis Kiven Seura myönsi hänelle Eskon puumerkin vuonna 2003. Palkinnon perusteluissa todetaan: ”Professori Kalevi Wiik on ollut talttumaton puolustaessaan menneisyyttämme selittävää kontaktiteoriaa. Hän on maalannut Euroopan kartalle leveällä pensselillä vyöhykkeen, jota suomalais-ugrilaisen kielen puhujat ovat hallinneet jääkauden jälkeen Atlantilta Uralille, alkukodin kannattajat ovat jääneet Volgan mutkaansa.”
Wiikiä on syytetty huuhaa-tutkimuksen harjoittamisesta. Kun hänen teoksensa Eurooppalaisten juuret vuonna 2001 nostettiin Tieto-Finlandia-ehdokkaaksi, arvosteli joukko tunnettuja suomalaisia kielentutkijoita ehdokkuutta näennäistieteen suosimiseksi. Viimeksi Wiikin teoriaan kohdistunutta arvostelua on tarkasteltu kootusti Itä-Suomen yliopistossa vuonna 2012 valmistuneessa pro gradussa. Opinnäytetyön loppupäätelmä on, että Wiikin teoria perustuu piittaamattomuuteen tieteellisestä menetelmästä ja kuuluu näennäistieteen piiriin.
Yksityiselämä
Kalevi Wiikin puoliso oli arkkitehti Kirsti Wiik (o.s. Tavio) vuodesta 1960. Lapset Marikki (s. 1965), Ville (s. 1968).
Aleksandriansenna
Aleksandriansenna (Senna alexandrina) on hernekasvilaji, jota käytetään lääkekasvina ulostuslääkkeen valmistukseen. Se sisältää glykosideihin kuuluvia sennosideja useaa eri tyyppiä, joita on varsinkin lehdissä ja paloissa.
Aleksandriansenna on matala pensas, joka kasvaa metrin korkuiseksi. Parilehdykkäisissä lehdissä on 3–7 lehdykkäparia. Kukat ovat kirkkaankeltaiset. Palot ovat vihertävänruskeat, ohuet ja käyrät. Palossa on 6 tai 7 siementä. Laji esiintyy alkuperäisesti Pohjois-Afrikassa, Sudanissa, Mauritaniassa, Malissa ja Egyptin Siinaissa.
Valentin Vaala
1930-luvun menestyskomediat
thumb|Valentin Vaala ohjaa [[Ansa Ikonen|Ansa Ikosta elokuvaan Vaimoke.]] Vaala siirtyi keväällä 1935 Suomi-Filmille ja pysyi uskollisesti sillä uransa loppuun asti. Hänen pitkäaikaisimpia yhteistyökumppaneita olivat elokuvaaja Eino Heino sekä näyttelijä ja käsikirjoittaja Lea Joutseno. Vaala aloitti Suomi-Filmin toisen kuvausyksikön ohjaajana, mutta vuonna 1936 Risto Orko siirtyi yrityksen johtoon ja Vaalasta tuli yhtiön ykkösohjaaja.
Vaalan ensimmäinen ohjaus Suomi-Filmissä oli Kaikki rakastavat (1935). Se on Helsingissä, Espoossa ja Hangossa kuvattu romanttinen komedia nuorten ihmisten mutkikkaasta rakkaussuhteesta. Vaala toi elokuvassa yhteen Suomen tunnetuimmaksi nousevan tähtiparin Tauno Palon ja Ansa Ikosen. Vaala valitsi erään aikalaisnäkemyksen mukaan Palon vakionäyttelijäkseen sekä ulkonäön ja näyttelijäkykyjen perusteella että Palon joustavuuden ja erilaisiin työtilanteisiin sopivuuden ansiosta. Vastaavasti Ansa Ikonen oli yksi Vaalan monista valkokangaslöydöistä: hän oli tavannut tuolloin vielä klaffityttönä toimineen Ikosen ensi kerran Suomi-Filmin konttorissa.
Kaikki rakastavat oli sangen ohut ja maneerinen komedia, mutta Vaalan seuraava elokuva, Hilja Valtosen romaaniin perustuva Vaimoke (1936), osoittautui täysosumaksi. Se kertoi Ansa Ikosen näyttelemästä lukkarin tyttärestä, joka Tauno Palon esittämän agronomin vedonlyönnin seurauksena joutuu kiperään tilanteeseen: tämä on päättänyt ottaa vaimokseen ensimmäisen vastaan tulevan nuoren naisen. Elokuva oli ensi-iltavuotensa katsotuin ja teki Palosta ja Ikosesta suomalaisen elokuvan rakastetuimman tähtiparin. Vielä samana kesänä Vaala ohjasi Vaimokkeelle epäsuoran jatko-osan Mieheke, joka sai ensi-iltansa joulun alla 1936. Näkökulma siinä on selkeästi urbaanimpi kuin romaanipohjaisessa Vaimokkeessa. Molemmat edustivat amerikkalaista screwballkomediaa, jossa romanttiseen komediaan oli lisätty farssimaisia piirteitä.
Seuraavaksi Vaala vaihtoi modernista komediasta melodraamaan. Vuonna 1937 valmistunut Koskenlaskijan morsian oli toisinto Erkki Karun vuonna 1923 valmistuneesta mykkäelokuvasta. Vaala roolitti Palon ja Ikosen myös Koskenlaskijan morsiameen, jonka alkuperäisteksti oli Väinö Katajan. Tarinassa ovat vastakkain naisen vapaus sekä vanhoillisen väen puritaaninen moraali. Naisen osa on perinteisen alistettu ja miehet ovat sisäisten ristiriitojen repimiä. Mukana on myös seikkailuelementtiä, jota edustavat tukkilaiset, sekä uskonnollista paatosta. Taitavasti toteutettujen koskenlaskukohtausten ansiosta Vaalan versiota arvostettiin pitkään hänen onnistuneimpana elokuvanaan.
Vaala jatkoi screwballkomedian parissa 1930-luvun lopulla, jolloin syntyivät Sysmäläinen (1938) ja Rikas tyttö (1939). Sysmäläinen on yksi Vaalan harvoista historialliseen aikaan sijoittuvista elokuvista, ja se kuvaa sukupuolten välistä taistelua ja sukupuolirooleilla leikkimistä. Aikalaisarvostelijat kiittelivät elokuvaa, mutta myöhemmissä arvioissa sitä on pidetty Vaalan välityönä. Rikas tyttö on moderni komedia, jossa oli sama asetelma kuin useissa Vaalan elokuvissa: yhteiskuntaluokkien yhteentörmäys. Sitä on myös pidetty melko tavanomaisena 30-luvun tyylinäytteenä, joka ei kuulu Vaalan tuotannon kärkipäähän. Molempien elokuvien pääosassa näytteli Vaalan uusin filmilöytö Sirkka Sari, joka kuoli tapaturmaisesti Rikkaan tytön ensi-iltakaronkassa.
Hella Wuolijoki -elokuvat
Vaala sovitti elokuviksi monia suomalaisen kirjallisuuden klassikkoja. Kirjailija Hella Wuolijoki hallitsi draamat sekä elävöitti historialliset ja yhteiskunnalliset ristiriidat. Alun perin Risto Orko ei olisi halunnut tuottaa Wuolijoki-elokuvia, koska kirjailijan tausta oli poliittisesti vasemmalla. Vastaavasti Vaala tarvitsi yhteiskunnallista näkemystä elokuviinsa. Hän ohjasi uransa aikana peräti kuusi Wuolijoki-elokuvaa, joista Niskavuoren naiset hän ohjasi kahdesti (1938 ja 1958).
Wuolijoki-elokuvista ensimmäinen, Juurakon Hulda (1937), perustuu Helsingin Kansanteatterissa ensiesitettyyn näytelmään. Se on tarina köyhästä maalaistytöstä, joka muuttaa Helsinkiin nuoren tuomarin kotiapulaiseksi. Wuolijoen näytelmä ja Vaalan elokuva olivat vahva kannanotto naisen tuonaikaiseen yhteiskunnalliseen asemaan. Elokuvaversion käsikirjoitus syntyi nuorena kuolleen Jaakko Huttusen ja Vaalan yhteistyönä. Pääosaa esittivät vastikään Juhassa (1937) ensiesiintynyt Irma Seikkula ja Tauno Palo. Juurakon Hulda rikkoi ensimmäisenä suomalaisena elokuvana miljoonan katsojan rajan.
Sodan jälkeen Niskavuori-sarja sai jatkoa Loviisasta (1946). Se on osoitus Vaalan ja Wuolijoen yhteistyön hedelmällisyydestä. Näytelmästä puuttui kokonaan elokuvan eeppinen alkuosa. Elokuva oli myös näyttelijäntyöltään Vaalan vahvimpia: Tauno Palo, Emma Väänänen ja Kirsti Hurme loistivat rooleissaan. Loviisa sijoittuu aikaan ennen Niskavuoren naisten tapahtumia. Tarinassa Palon esittämä Niskavuoren Aarnen isä Juhani rakastuu Niskavuoren karjakkoon ja saattaa tämän raskaaksi. Suhde selviää Juhanin vaimolle Loviisalle ja kolmiodraama syntyy. Loviisa on nähty paitsi historiallisena ajankuvana ja maalaisena miljöökuvauksena, myös sukupuolten ja luokkien ristiriitoja kuvaavana psykologisena draamana. Sitä on arvostettu täysipainoisimpana ja kypsimpänä Niskavuori-teoksena, ja se oli myös Vaalan oma suosikki. Vaala sai elokuvasta toisen parhaan ohjauksen Jussi-palkintonsa 1947.
Vaalan seuraava Wuolijoki-filmatisointi Jossain on railo (1949) käsitteli osittain samoja teemoja kuin Niskavuori-elokuvat. Muista Wuolijoki-elokuvista poiketen se ei perustunut näytelmään vaan Wuolijoen alkuperäiseen elokuvakäsikirjoitukseen. Sitä pidetään toteutukseltaan Vaalan heikoimpana Wuolijoki-elokuvana. Jossain on railo on tarina talonpoikaisnaisen ja aatelisherran luvattomasta rakkaudesta. Elokuvatutkija Markku Varjolan mukaan pääosaa näyttelevä Ansa Ikonen on parhaimmillaan, mutta ulkoisista puitteista huolimatta elokuvan sisältö on kuivakka eikä saa juurikaan eloa.
1940-luvun maalaismelodraamat
Koskenlaskijan morsiamen ja Vihreän kullan lisäksi Vaala ohjasi muitakin melodramaattisia maaseutukuvauksia. Välirauhan aikana 1940 valmistui Lauri Haarlan romaaniin pohjaava Jumalan myrsky. Melodraama rakentuu ihmisen ja luonnon vastaavuuksille sekä kulttuuriristiriidoille. Niin Turo Karton käsikirjoituksessa kuin Vaalan ohjauksessa on nähty voimakkaan dramaattista latausta ja jopa veren kiihkoa. Antreas ja syntinen Jolanda (1941) puolestaan käsitteli sokeutta melodraaman aiheena. Syntymästään sokea miespäähenkilö rakastuu kevytkenkäiseen naiseen, mutta tajuaa tämän kavaluuden vasta saatuaan näkönsä takaisin. Lopussa hän aavistelee uutta onneaan puhdassydämisen tytön kanssa. Vaalan ilmaisu vältti ylenmääräistä melodramaattisuutta, ja elokuva on yleisvireeltään jopa sadunomainen.
Vaala käsitteli melodraamoissaan kärjekkäätkin asetelmat hillitysti, enemmän realismin kuin melodraaman tyylilajissa. Kun Teuvo Tulion sodanjälkeiset melodraamat kärjistyivät lähes poikkeuksetta tragediaan tai tuhoon, Vaalan lähestymistapa oli romanttisempi. Hän lievitti melodramaattisia aineksia koomisilla episodeilla ja lyyrisillä luontokuvilla. Lähes kaikki Vaalan elokuvat melodraamoja myöten myös päättyvät sovintoon ja onneen. Henkilöhahmot eivät ole mustavalkoisia, vaan heidät on nähty vivahteikkaassa valossa. Muuten Vaalan melodraamat noudattavat perinteistä mallia: taistelua patriarkaatin sisällä sekä naisen roolin, kahlitun seksuaalisuuden ja yhteiskunnallisen hierarkian rajojen ylittämistä.
Uutiskatsauksien koostaja
Talvisodan aikana Vaala työsti fiktioelokuvien lisäksi lyhyitä propagandadokumentteja. Ennen jatkosotaa tehdyssä kutsuntojen ensitarkastuksessa 31-vuotias Vaala todettiin kenttäkelpoiseksi. Hänen rintamapalveluksensa kuitenkin peruttiin, joten hän työskenteli jatkosodassa Päämajan Kuvaosastolla ja kokosi uutiskatsauksia. Sodan jälkeen Vaala sai kiitokseksi talvisodan muistomitalin, vaikka ei ollut käynyt armeijaa ja oleskeli Suomessa Nansen-passin turvin. Vaalalle myönnettiin Suomen kansalaisuus 11. marraskuuta 1940. Hänet palkittiin myös Vapauden mitalilla vuonna 1943. Vaala ei myöhemmin käsitellyt näytelmäelokuvissaan sotaa ja harvoin edes sivusi sitä.
Moderni komedia
thumb|Valentin Vaala ja [[Erkki Siitonen tutkivat Morsian yllättää -elokuvan interiöörisuunnitelmia.]] Suomi-Filmi tuotti vuosina 1941–1946 viisi komediaa, joiden yhdistävinä tekijöinä olivat Vaala, näyttelijä-käsikirjoittaja Lea Joutseno sekä kirjailija Kersti Bergroth. Kolmikon ensimmäinen yhteistyö oli Morsian yllättää (1941). Sitä seurasi neljän vauhdikkaan komedian rypäs: Tositarkoituksella (1943), Dynamiittityttö (1944), Vuokrasulhanen (1945) ja Viikon tyttö (1946) olivat kaikki yleisömenestyksiä. Elokuvien päänaisnäyttelijänä on Joutseno, joka esittää sanavalmista modernia tahtonaista. Vaala löysi alun perin Suomi-Filmissä kääntäjänä työskennelleen Joutsenon sivurooliin Juurakon Huldaan 1937. Käsikirjoittajana toimi Vaalan ja Joutsenon lisäksi Bergroth, joka käytti tässä yhteydessä nimimerkkiään Tet. Vaala palkittiin Dynamiittityttö-elokuvan ansiosta parhaan ohjauksen Jussilla vuonna 1945. Aikanaan Viikon tyttö -elokuva täytti yleisön toiveen, kun Joutseno ja Tauno Palo nähtiin ensimmäistä kertaa tähtiparina.
Tämä sarja oli jatkoa Vaalan 1930-luvun moderneille komedioille, joita edustivat Kaikki rakastavat (1935), Juurakon Hulda (1937), Rikas tyttö (1939) sekä ”Valtos-filmit” Vaimoke (1936) ja Mieheke (1936). Elokuvissa korostui urbaani ympäristö ja naisen yhteiskunnallisen aseman muuttuminen. Elokuvien juonet rakentuvat soidinmenorituaalille, jossa etsitään aviopuolisoa yritysten ja erehdysten kautta. Myöhempi naistutkimus on huomannut elokuvissa perinteisen patriarkaatin yhteiskunnan kyseenalaistamista ja rajojen koettamista. Pääroolissa on ”uusi nainen”, joka on syntynyt teollistumisen ja kaupungistumisen myötä. Elokuvahistorioitsija Peter von Bagh on arvioinut elokuvat Viikon tyttö ja Morsian yllättää Vaala–Joutseno–Bergroth-sarjan parhaiksi.
Jatkosodan aikana Vaala ohjasi myös kaksi uutta Hilja Valtosen aiheeseen perustuvaa komediaa pääosassa Lea Joutseno. Varaventtiiliä (1942) ja Neiti Tuittupäätä (1943) on pidetty kokonaistoteutukseltaan melko laimeana. Niissät toistuvat myös Vaalan elokuvien hallitsevat aiheet: väärinkäsitykset ja epäsovinnaiset naispäähenkilöt. Valtosen ideoimat naistyypit ajavat itsemääräämisoikeuttaan ja ottavat haluamansa miehen vasta, kun tämä on osoittautunut heidän arvoisekseen. Vaimokkeen tavoin myös Varaventtiilissä päähenkilö taistelee sukupuolisen tasa-arvon ja itsenäisyyden puolesta komediallisessa rekisterissä. Neiti Tuittupäässä tämä teema hämärtyy alun jälkeen ja jää melko konservatiiviselle tasolle.
Sota-ajan Vaala-Joutseno-Tet-komedioista Dynamiittityttö menestyi parhaiten, ja sen parhaana antina on yleisesti pidetty Joutsenon roolisuoritusta. Siinä nainen kapinoi porvarillista elämänjärjestystä vastaan ihailemalla murtovarkaita ja joutumalla vahingossa mukaan heidän toimintaansa. Tositarkoituksella-elokuvassa yläluokkainen naishahmo sijoitetaan tälle mahdollisimman outoon ympäristöön: maaseudulle. Vuokrasulhasessa eroamassa olevan nainen laittaa aviomiestään järjestykseen osoittamalla itsenäisyyttään suhteessa elämäänsä ja miehiin. Viikon tytössä ylemmän keskiluokan naisia näytellyt Joutseno siirtyy työläisnaisen rooliin, mikä voidaan nähdä yhteytenä työväenliikkeen vallan kasvuun sodanjälkeisessä Suomessa. Kaikki Vaalan poikkeusoloissa tekemät elokuvat on sijoitettu kuvausaikaansa, mutta sota ei ole niissä esillä.
Linnaisten vihreä kamari
Jatkosodan jälkeen Vaala ohjasi Sakari Topeliuksen vanhaan sukukartanomiljööseen sijoittuvaan romaaniin perustuvan elokuvan Linnaisten vihreä kamari (1945), joka kuvaa 1840-lukua. Vaala ohjasi uransa aikana vain muutamia historialliseen aikaan sijoittuvia elokuvia, joista toinen tunnettu on Sysmäläinen (1938). Pääosassa ei ole niinkään historiallinen aikakausi, vaan elokuvassa on enemmänkin moderni yleistunnelma. Vaalalle tyypillisesti elokuvassa on minuuttien ajanjaksoja, joissa on vain näyttelijä, valojen ja äänien efektit sekä yksinäisyys. Goottilaista kauhuromantiikkaa ja huumoria sisältävä elokuvasovitus on varsin uskollinen alkuperäistekstille ja samalla harvinaislaatuinen näyte suomalaisesta kauhuelokuvasta.
Linnaisten vihreän kamarin kuvaukset keskeytyivät Helsingin suurpommituksiin talvella 1944 ja saatiin valmiiksi vasta vuoden lopulla. Elokuva kiehtoi yleisöä ja kriitikoita. Se oli vuoden 1945 ylivoimaisesti katsotuin suomalainen elokuva ja voitti peräti neljä Jussi-palkintoa. Vaala sai parhaan ohjauksen palkinnon, jonka yhteydessä mainittiin myös hänen vuoden 1944 jännityskomediansa Dynamiittityttö.
Ihmiset suviyössä
thumb|left|Valentin Vaala [[Ihmiset suviyössä (vuoden 1948 elokuva)|Ihmiset suviyössä -elokuvan kuvauksissa Hauholla kesällä 1948.]] Yhdeksi Vaalan parhaista elokuvista on monessa yhteydessä mainittu Ihmiset suviyössä (1948), joka on hänen sovituksensa F. E. Sillanpään samannimisestä romaanista. Se on tarina yhdestä juhannusyöstä, jolloin monen ihmisen kohtalot nivoutuvat yhteen. Tarinassa on sillanpääläiseen tapaan läsnä niin kuolema kuin syntymäkin. Vaikka elokuvassa on useita henkilöitä, sen varsinaisessa pääosassa on suomalainen kesäyö. Elokuva sai aikanaan kiittävät arviot muttei menestynyt kaupallisesti, minkä jälkeen yhtiö ei ollut enää innostunut tekemään elokuvia Sillanpään aiheista.
Waltari-trilogia
thumb|Valentin Vaala ohjaa [[Anja Räsänen|Anja Räsästä ja Rauha Rentolaa elokuvassa Huhtikuu tulee.]] Wuolijoki-filmatisointien ohella Vaalan merkittävimpiä elokuvasovituksia ovat Mika Waltarin näytelmiin perustuvat kolme elokuvaa. Gabriel, tule takaisin (1951) on sydämetön komedia, jossa Tarmo Manni näyttelee auervaaralaista huijaria. Vaalan ohjaamaa, käsikirjoittamaa ja leikkaamaa elokuvasovitusta arvostetaan suomalaisen elokuvan henkevimpänä ja purevimpana komediana. Manni näyttelee vaativaa roolia miehenä, joka rakkautta teeskennellen vie lemmenkipeiden vanhojenpiikojen säästöt. Keskeisissä naisrooleissa ovat Salli Karuna ja Emma Väänänen, jotka palkittiin rooleistaan Jussi-patsailla, kuten myös lavastaja Tapio Vilpponen.
Omena putoaa... (1952) on veijarikomedia, joka koostuu osittain samoista aineksista kuin Gabriel, tule takaisin – se kuvaa kokonaista huijariperhettä ja naispäähenkilö on huijari, mutta pohjimmiltaan lämminsydäminen. Kertoman mukaan Orko ei ollut kovin innostunut alamaailma-aiheesta ja slummimiljööstä, mutta Vaala sai tahtonsa läpi ja elokuva oli menestys.
Huhtikuu tulee -elokuvan (1953) teemana on perheen naisen oikeudet miehen tyranniaa vastaan. Elokuva noudattaa kuitenkin sovinnaisen komedian tyylilajia. Vaala teki käsikirjoitukset myös Waltarin teoksista Ihmeellinen Joosef ja Kultakutri, mutta ne jäivät kuvaamatta suomalaisen elokuvateollisuuden kriisin myötä.
Taiteellinen laskukausi
thumb|left|upright|Valentin Vaala ja [[Leila Lampi Minä ja mieheni morsian -elokuvan kuvauksissa.]] Vaalan uran myöhäistuotanto oli taiteelliselta kannalta laskevaa, ja vuonna 1949 ilmestyi hänen uransa pohjanoteerauksena pidetty Sinut minä tahdon. Vuoden 1952 jälkeen Vaala ei kyennyt enää ohjaamaan yleisesti tunnustettuja klassikoita. Laskukauteen vaikutti osaltaan suomalaisen elokuvan kaupallinen ja taiteellinen kriisi 1950-luvun lopulla. Tuottajat yrittivät vastata ongelmiin lämmittämällä uudelleen vanhoja aiheita, mikä ei tarjonnut parhaita edellytyksiä uusien katsojasukupolvien tavoittamiselle. Myös Vaala ohjasi uudestaan 1930-luvun menestyselokuviaan, kuten Niskavuoren naiset (1938, 1958) sekä Miehekkeen (1936) uudelleen sovitettuna nimellä Minä ja mieheni morsian (1955). Lisäksi Vaala sovitti uudet versiot elokuvista Siltalan pehtoori (1953) ja Nummisuutarit (1957). Toisaalta Markku Varjola on katsonut uudenlaiset vakavat, draamalliset komediat Huhtikuu tulee (1953) ja Yhteinen vaimomme (1956) älykkyydessään ja kypsyydessään varsin onnistuneiksi. Varjola on arvioinut myös farssin Minäkö isä! (1954) riemukkaan toimivaksi kreisikomediaksi.
Värielokuvat
Vuonna 1956 Suomen Filmiteollisuus oli tuottanut ensimmäisen suomalaisen täyspitkän värielokuvan ohjaajanaan maisteri Toivo Särkkä. Suomi-Filmin Risto Orko ei halunnut jäädä tästä jälkeen vaan suunnitteli yhtiölle oman värielokuvan. Tuloksena oli Nummisuutarit (1957), joka oli Aleksis Kiven samannimisen näytelmän kolmas elokuvasovitus. Ohjaajana toimi yhtiön pääohjaaja Vaala. Elokuva kuvattiin sovcolor-tekniikalla, ja teknisenä neuvonantajana toimi moskovalainen värifilmiasiantuntija.
Nuoren, vasta teatterikoulusta valmistuneen Martti Kuninkaan roolityö Nummisuutarien Eskona vakuutti Vaalan, joka otti tämän pääosaan seuraavaankin elokuvaansa Nuoreen mylläriin (1958). Se oli sovitus Maiju Lassilan samannimisestä kansannäytelmästä. Lehdistöarvioiden mukaan edeltäjänsä tavoin tätäkään värielokuvaa ei katsottu kuuluvaksi Vaalan parhaimmistoon, vaikka se oli ensi-iltavuotensa katsotuimpia. Jörn Donner kuitenkin antoi Vaalalle tunnustusta ”kadonneen aikakauden haikeuden kuvaajana”, suomalaisen maiseman ylistäjänä.
Miltei vuosi Nuoren myllärin jälkeen ensi-iltansa sai Niskavuoren naiset (1958). Se oli Vaalan väreissä tekemä uusintaversio samaisesta Wuolijoen näytelmästä, jonka hän oli filmannut 20 vuotta aikaisemmin. Elokuva sai aikalaisarvioissa tyrmäävän vastaanoton. Myöhemmin Niskavuoren naiset on arvioitu mainettaan paremmaksi, vaikka Markku Varjolan mielestä amatöörinäyttelijä Erkki Viljos ei yltänytkään Tauno Palon tasolle. Varjola on nähnyt elokuvan dramaturgisesti toimivana, kuvien rakentelultaan täsmällisenä ja ekonomisena teoksena.
Kolmen klassikkofilmatisoinnin lisäksi Vaala osallistui 1950-luvun lopulla alkaneeseen iskelmäelokuvien buumiin ja ohjasi musikaalin Nuoruus vauhdissa (1961). Aikalaisarviot olivat pääasiassa tylyjä, eniten kiitosta sai onnistunut värikuvaus. Vaala oli uransa lopulla ensimmäinen ja pitkään myös ainoa värielokuvaan erikoistunut suomalaisohjaaja. Hän ohjasi yhteensä neljä värifilmiä – aikana jolloin ne tekivät vasta tuloaan Suomeen.
Viimeinen elokuva
Vaalan viimeiseksi pitkäksi elokuvaksi jäi Totuus on armoton (1963), joka on kunniallinen ja nykyaikainen draama. Se on tarina kahdesta lakimiehestä, joista toinen on katkera toisen menestyksestä. Totuus on armoton oli toinen Mauri Sariolan romaaniin perustuva elokuva. Ensimmäinen oli ollut Yrjö Nortan ohjaama Kolmas laukaus (1959). Suomen elokuva-ala kärsi 1960-luvulla suurista rakennemuutoksista. Vuonna 1962 elokuvien katsojamäärät olivat pudonneet yli 29 prosenttia aiempiin vuosiin verrattuna. Osasyinä tähän olivat television yleistyminen sekä Suomen näyttelijäliiton vuonna 1963 aloittama pitkäaikainen näyttelijälakko. Samaan aikaan elokuva-alalla alkoi uusi aalto, kun nuorempi sukupolvi löi läpi itsenäisillä tuotannoillaan.
Vuonna 1963 Vaala siirrettiin pääohjaajan tehtävästä Suomi-Filmin lyhytkuvaosastolle. Tuolloin 53-vuotiaalla Vaalalla oli työn alla kahden pitkän komedian käsikirjoitusvaihe. Hänen ansioitaan kansallisten laatufilmien pitkäaikaisena ohjaajana arvostettiin, mutta studioelokuvien aika oli ohitse. Toisaalta siirtyminen lyhytelokuvien pariin ei merkinnyt hyppyä tuntemattomaan, sillä Vaala oli ehtinyt tehdä tilauselokuvia jo vuodesta 1959. Vaalan siirto ajoittui samaan ajankohtaan kuin myös Suomi-Filmin tuotanto painottui pysyvästi tilauselokuvien tekoon. Lyhytelokuvia Vaala ohjasi 15 vuoden mittaan nelisenkymmentä. Tilaajina toimivat julkiset tahot ja yritykset, ja niissä oli omat rajoituksensa, eikä Vaala ohjannut niin sanottuja vapaita lyhytelokuvia.
Työskentelytapa ja näkemykset
Näyttelijöitä ohjatessaan Vaala niin sanotusti teki kohtauksen eteen, eli näytti itse yksityiskohtaisesti, mitä halusi näyttelijöiden tekevän. Sisäänotossa hän eli ja elehti ohjaajantuolillaan koko ajan kohtauksen mukana. Vaalalla oli omien sanojensa mukaan aiemmin tapana määrätä näyttelijän jokainen liike, mutta vuosien varrella antoi heidän tuntea vapaammin oma roolihahmonsa eikä olla vain ohjaajan nukke. Vaala valitsi elokuviinsa mielellään uusia kasvoja ja myös ammattinäyttelijöitä, kunhan he eivät olleet ”teatterin pilaamia”. Hän koki raskaiden näyttämömaneerien toimivan huonosti valkokankaalla ja korosti sen sijaan aitoutta ja läsnäoloa.
Käsikirjoitukset Vaala pyrki valitsemaan yleisön mielenkiintoa silmällä pitäen ja näki niiden suhteen paljon vaivaa. Aiheet tulivat useimmiten tuottajalta, mutta kaikki Vaalan sota-ajan komediat syntyivät hänen omista ideoistaan. Vaala kirjoitti paljon itse mutta antoi dialogin yleensä käsikirjoituskumppaniensa tehtäväksi. Vaalan käsikirjoittajia tai yhteistyökumppaneita käsikirjoitusten laatimisessa olivat muiden muassa Kersti Bergroth, Tauno Tattari, Usko Kemppi, Martti Larni, Turo Kartto sekä Lea Joutseno. Vaala osallistui käsikirjoitusten tekemiseen itse alusta alkaen ja vei teknisiä ratkaisuja jo kirjoitusvaiheessa niin pitkälle kuin mahdollista. Vastoin yleistä tapaa Vaala piti käsikirjoituksissaan repliikit vasemmalla ja kuvaselostukset oikealla puolella.
Vaala itse leikkasi joko yksin tai toisen leikkaajan kanssa kaikki elokuvansa. Kuvauspaikalla ei juurikaan improvisoitu, ja valmiiksi harjoitellun kohtauksen Vaala leikkasi mielessään jo sisäänotossa. Vaalalla oli selvä sääntö siitä, että näyttelijät eivät saa nähdä päivän otoksia, etteivät alkaisi muutella itseään. Hekin näkivät työn tulokset vasta ensi-illassa. 1930-luvulla filmattiin kirkkaiden ja näölle vaarallisten hiililamppujen valossa, minkä vuoksi kuvauspaikalla oli kuuma. Vaala käytti studiossa mustia hitsaajanlaseja suojatakseen silmiään, mutta kärsi tästä huolimatta ajoittain päänsäryistä, ja kerran hän sokeutui useiksi päiviksi. Myöhemmin filmin valoherkkyys parani, jolloin suuria valomääriä ei enää tarvittu.
Vaala oli työssään rauhallinen eikä hermoillut tai kiroillut. Hän oli henkilökuntansa suhteen huolehtivainen ja sai toisinaan jopa kestittyä heitä ruualla, mikä oli säännöstelyn aikana vain kortilla. Vaalaa on luonnehdittu ”turvalliseksi” ohjaajaksi: näyttelijät tiesivät, mitä heiltä odotettiin, ja odotukset pysyivät elokuvasta toiseen samoina.
Vaala piti vuoden 1946 Loviisaa yhtenä parhaista elokuvistaan. Sota-ajan komedia Tositarkoituksella (1943) ja jälkikäteen klassikoksi nostettu Ihmiset suviyössä (1948) kuuluivat niin ikään Vaalan omiin suosikkeihin. Sen sijaan Kaikki rakastavat -elokuva oli Vaalan mukaan ”pannukakku” – tuotanto käynnistyi liian myöhään, ja kesäiset kohtaukset oli kuvattava myöhäissyksyn viileissä säissä. Myös Jumalan myrsky oli yksi omista elokuvista, joista Vaala ei erityisemmin pitänyt. Hän ohjasikin mieluiten komedioita ja ihaili erityisesti Ernst Lubitschia klassisen elokuvakomedian mestarina.
Vaalan näyttelijät
Yhdysvaltalaisia elokuvia markkinoitiin filmitähdillä, ja elokuvan kulta-ajan alkaessa 1930-luvun puolivälissä alettiin Suomessakin rakentaa tietoisesti tähtikulttia. Valentin Vaala tunnettiin ohjaajana joka ”keksi” filmitähtiä. Hän ei valinnut heitä mahdollisten näyttelijänkykyjen vuoksi, vaan etsi jatkuvasti uusia henkilöitä, joilla oli ulkoisen olemuksensa perusteella ainesta elokuvatähdiksi. Ohjaustyön ohessa Vaala koulutti näyttelijöitään aitouteen ja läsnäoloon kameran edessä.
Tauno Palo oli yksi Vaalan vakiotähdistä 1930-luvulla ja näytteli kaikkiaan kymmenen kertaa hänen ohjauksessaan. Vaalan elämäkerturien näkemyksen mukaan hän ohjasi Paloa useammassa tämän parhaista osasuorituksista kuin kukaan muu. Irma Seikkula oli puolestaan esiintynyt vain yhdessä elokuvassa ennen kuin Vaala kiinnitti hänet Juurakon Huldan pääosaan, joka nosti hänet suuren yleisön tietoisuuteen. Myös esimerkiksi Emma Väänänen ja Kirsti Hurme olivat Vaalan luottotähtiä 1940-luvulla, vaikka olivatkin esiintyneet jo aiemmin muiden ohjaajien elokuvissa.
Yksityiselämä
Seksuaaliselta suuntautumiseltaan Vaala oli homoseksuaali, mutta se ei ollut ulospäin kovinkaan näkyvää. Hänen suhteistaan ei ole tarkempaa tietoa. Vaalan kuvaussihteerit olivat alalla totutusta poiketen aina miespuolisia. Viimeisinä vuosinaan hänen talouttaan hoiti nuori miespuolinen palvelija Kaitsu.
Vaala pysyi helsinkiläisenä koko elämänsä ajan. Hän asui vuosikymmeniä Uudenmaankatu 13:ssa, jonka samaan kiinteistöön vuonna 1952 muutti myös Suomi-Filmin laboratorio ja lyhytkuvaosasto. 1970-luvun puolimaissa Vaala muutti Ullanlinnaan Neitsytpolulle. Hän jakoi asunnon aina sisarensa Tatjanan eli Tanjan kanssa.
Vaala oli humanisti ja lämmin ihminen ja istui mielellään keskipisteenä tähtiensä ympäröimänä, vaikkakin valikoi vapaa-ajan seuransa. Hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muun muassa näyttelijät Kirsti Hurme ja Rakel Linnanheimo sekä elokuvakriitikot Hans Kutter ja Paula Talaskivi. Vaala vietti ystävineen usein iltaa ravintola Klaus Kurjessa tai Bulevardiassa. Hän oli ketjupolttaja, piti slaavilaisesta ruuasta ja myöhempinä vuosina hänen mielijuomansa oli punaviini, johon lisättiin sokeria.
Viimeiset vuodet
Vaalan työsuhde päättyi 65 vuoden iässä lokakuussa 1974. Samana vuonna hänelle myönnettiin taiteilijaeläke. Vaala kuoli sairauskohtaukseen kotonaan marraskuussa 1976. Ruumiinsiunaus pidettiin Helsingin ortodoksisen hautausmaan kappelissa. Saattojoukko oli pieni: mukana oli Vaalan sisaren lisäksi joitakin lähimpiä ystäviä, muiden muassa Teuvo Tulio, Linnanheimon siskokset ja Kirsti Hurme. Myös Vaalan pitkäaikainen työnantaja Risto Orko oli paikalla. Vaala on haudattu samaisen hautausmaan kortteliin numero 35.
Merkitys elokuva-alalle
Vaala teki ohjaajana yhden laadultaan, pituudeltaan ja suosioltaan merkittävimmistä urista suomalaisessa elokuvassa. Hän ohjasi lähes kaikkia mahdollisia lajeja komedioista psykologisiin draamoihin. Vaala nautti niin aikalaisten kuin jälkipolvenkin silmissä arvostusta, joskin ajoittain hieman varautunutta. Hänen elokuvansa saivat aikanaan lähes poikkeuksetta vähintään kohtuullisen vastaanoton, vaikkakin alimmillaan arvostus oli viimeisten näytelmäelokuvien aikana. Menestys takasi Vaalalle kohtuullisen toimintavapauden ja vakaan kuukausittaisen toimeentulon. Aikanaan Vaalan asema oli siitä poikkeuksellinen, että hän oli niin elokuva-arvostelijoiden, katsojien kuin oman työnantajansakin suosiossa.
Aikalaisarvioissa korostettiin usein Vaalan kykyä ”kertoa kuvin”; häntä on pidetty tapainkuvaajana, jonka elokuvien toistuvana asetelmana on erilaisten kulttuurien, arvojen ja yhteiskuntaluokkien yhteentörmäys. Vaalan perushenkilö on yleensä ulkopuolinen, epäsovinnainen tai kapinallinen hahmo, joka asettaa yhteisön ja sen arvot kyseenalaisiksi, nousee ympäristöään vastaan ja alkaa muokata elämästään jotain muuta. Moderni nainen ja hänen oikeutensa itsenäisyyteen oli Vaalan tuotannon keskeisiä aiheita. Tällainen hahmo löytyi kaikista Wuolijoki-filmatisoinneista, Vaimokkeesta sekä useista Lea Joutseno-komedioista. Seurapiirit joutuvat näissä elokuvissa usein piikittelyn kohteeksi, melodraamoissa taas kapina saa joskus tuhoisiakin sävyjä. Onnelliset loppuratkaisut ovat kuitenkin Vaalan elokuvien kulmakivi. Radikaaleimmin ohjaajan elokuvista päättyvät Niskavuoren naiset, Vihreä kulta ja Gabriel, tule takaisin; niissä perinteinen yhteiskuntamoraali kärsii tappion.
Uransa päättyessä Vaala säilyi suuren yleisön tietoisuudessa, kun televisio alkoi esittää hänen elokuviaan. Erityisesti Juurakon Hulda on ollut kansainvälisten elokuvafestivaalien kysytyimpiä teoksia. Jälkipolvet ovat nähneet Vaalan tuotannon eri aikakausina eri tavoilla. Studioelokuvien aikakauden päättyessä 1960-luvulla hänet nähtiin ainoastaan perinteisen maaseudun kuvaajana, mikä johtui elokuvista Niskavuoren naiset, Loviisa ja Ihmiset suviyössä. Myöhemmin tunnistettiin myös hänen monet modernit kaupunkikuvauksensa, kuten Vaalan ja Lea Joutsenon komediat sekä Mieheke ja Juurakon Hulda. Erään määritelmän mukaan kaupunkikuvausta ei olisi tarvinnut keksiä yhä uudelleen, mikäli Vaalan tuotanto olisi säilynyt jälkipolvien muistissa.
Vouti
Vouti on Pohjoismaissa kuninkaan virkamiehestä käytetty nimitys.
Historia
Keskiajalla voudit kuuluivat ylhäisaateliin. Heidän tehtäviään oli tuolloin periä kuninkaalle menevät verot sekä toimia käskynhaltijana tietyllä alueella tai linnassa linnanisännän apulaisena. Esimerkiksi Turun linnanvoutina toimi vuosina 1515–1520 laamanni Klaus Henrikinpojan poika Krister.
Voudin asema saattoi houkutella haltijansa väärinkäytöksiin. Vuonna 1589 Ruotsin kuningas Juhana III:lle Tukholmaan toimitetussa Suuressa valituksessa kerrotaan voudeista seuraavaa:
Jo aikaisemmin, vuonna 1581, oli Juhana III antanut määräyksen erityisistä tutkintakäräjistä sen selvittämiseksi, olivatko eräät voudit ja voudinkirjurit pettäneet häntä tai hänen alamaisiaan.
Myöhemmin voudilla voidaan tarkoittaa eräänlaista tilanhoitajaa tai toisaalta tiettyyn tehtävään nimettyä luottamushenkilöä (jahtivouti, lohivouti, siltavouti). Esimerkiksi Aleksis Kivi mainitsee Seitsemässä veljeksessä kyläläisten keskuudestaan valitseman jahtivoudin ja toisaalta Viertolan kartanon voudin.
Maavouti
Turun linnaläänissä oli maavouti jo 1400-luvulla, jonka tehtävänä paikallishallinnon virkamiehenä oli johtaa hallintoa ja kruunun veronperintää tietyllä alueella.
Lohivouti
Lohivouti oli 1600-, 1700- ja 1800-luvuilla Suomessa nimetty pitäjän kalastusta valvova virkamies (yleensä talonpoikaisvirka), jokaiselle joelle asetettiin oma lohivouti, joka toimi kruunun luottamusmiehenä ja johti paikallista kalastusta, sekä nautti valtion palkkaa.
Jahtivouti
Jahtivouti oli 1700- ja 1800-luvuilla Suomessa kruunun vakinaisia virkamiehiä avustava virkailija, jonka tehtäviin kuului petoeläinten kuten susien metsästysten toimeenpano ja metsäpalojen sattuessa sammutustöiden johtaminen. Tämä tehtävä lakkautettiin vuonna 1891 annetulla asetuksella.
Siltavouti
Siltavouti oli 1600-, 1700- ja 1800-luvuilla Suomessa pitäjään nimitetty kunnallinen järjestysmies, jonka tehtävänä oli valvoa maanteiden, aitojen ja siltojen kunnossapitoa pitäjän alueella. Sama henkilö hoiti usein myös jahtivoudin tehtäviä. Siltavoudin toimet lakkautettiin 1892 jolloin nämä tehtävät siirtyivät maaseudun poliisikonstaapeleille. Silta- ja jahtivoutien palkkaamiseksi kerättiin erityistä silta- ja jahtivoudin kapoiksi kutsuttua veroa. Tämä vero meni virkojen lakkauttamisen jälkeen valtiolle ja sen periminen päättyi vuonna 1925.
Nykyään
Nykyisin paikallisena ulosottomiehenä Suomessa toimii kihlakunnanvouti ja Ruotsissa kruununvouti.
Ošta
thumb|220px|Oštan kunta Vytegran piirin kartalla. Ošta (, vepsäksi Šušt) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Vologdan alueen Vytegran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Oštajoen varrella 60 kilometriä Vytegrasta länteen. Kylässä on 1 200 ja kunnassa 1 700 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede ja asutus
Oštan kunnan pinta-ala on 1 455,49 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Vytegran piirin Megran ja kaakossa Koštugin kuntiin, etelässä Vologdan alueen Babajevon piiriin, lännessä Leningradin alueeseen ja pohjoisessa Ääniseen. Pinta-alasta 82,1 prosenttia on metsää ja 16,8 prosenttia maatalousmaata.
Kunnan eteläosa kuuluu Vepsän ylänköön ja pohjoisosa Äänisen alankoon. Idässä sijaitsee 304 metrin korkeuteen kohoava Malgora. Joet kuuluvat etupäässä Ääniseen laskevien Oštan ja Vodlitsan valuma-alueisiin. Kunnan lounaiskulmassa Tukšajoki virtaa kohti Laatokkaa. Suurimmat järvet ovat Äänisen ohella Megorskoje, Šimozero ja Jandozero. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, hiekka, sora, rakennuskivi ja tulenkestävä savi. Kunnan alueella sijaitsee 85,53 neliökilometrin laajuinen Šimozeron rauhoitusalue. Suunnitteilla on Megran järvialueen rauhoitusalueen sekä Vologodskoje Poozerje -nimisen luonnonpuiston perustaminen.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Gornyi Rutšein taajama sekä seitsemän kylää: Kardanga, Kedra, Kurvošski Pogost, Nižnjaja Vodlitsa, Rutšei, Simanovo ja Verhnjaja Vodlitsa. Suurimmat asutuskeskukset ovat Ošta, vajaan 300 asukkaan Gornyi Rutšei ja noin 150 asukkaan Nižnjaja Vodlitsa. Entisessä Žabinetsin kylässä on huvila-asutusta.
Historia
Seudun kanta-asukkaita ovat vepsäläiset, joista suurin osa on ajan mittaan venäläistynyt. Vepsän kieli säilyi pisimpään kunnan eteläosassa sijaitsevalla Šimozeron alueella, joka on autioitunut toisen maailmansodan jälkeen.
Oštan pogosta (ven. Oštinski pogost) mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvun lopussa. Vuosina 1927–1956 se oli Oštan piirin keskus. Jatkosodan aikana lokakuussa 1941 neuvostoarmeija pysäytti suomalaisten hyökkäyksen kylän länsipuolelle, johon muodostui rintamalinja vuoteen 1944 saakka. Oštan kyläneuvostoon liitettiin vuonna 1954 Kurvošin kyläneuvosto ja vuonna 1958–1959 Nižnjaja ja Verhnjaja Vodlitsan kyläneuvostot. Oštan pogostaan yhdistettiin vuonna 2000 Andrejevon, Kurginon, Neškinan, Nizin, Tarasinan ja Tšeleksan kylät, jotka saivat yhteisen virallisen nimen Ošta.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan kautta kulkee Lotinapellon ja Vytegran välinen osittain päällystetty maantie P37 sekä Oštan ja Petroskoin välinen maantie P19. Keskuskylästä on linja-autoyhteydet Vytegraan, Vologdaan, Petroskoihin, Podporožjeen ja Pietariin. Lähin rautatieasema on Podporožjessa ja lähin lentokenttä Vologdassa.
Seudun pääelinkeino on puunhankinta, jota harjoittaa Onegalesprom ja kolme yksityisyritystä. Lisäksi on kaksi sahalaitosta, kivennäisvesipullottamo ja leipomo. Oštan maatalousyritys on lopettanut toimintansa. Nykyään maataloutta edustaa noin 650 palstaviljelmää.
Keskuskylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, yleisönpalvelukeskus, posti, pankki, ruokala ja joukko kauppoja. Eräitä palveluja on myös Gornyi Rutšeissa ja Nižnjaja Vodlitsassa.
Nähtävyydet ja matkailu
Pavšozeron rannalla Gornyi Rutšein lounaispuolella on neoliittikauden asuinpaikka. Muinaisia asuin- ja hautapaikkoja on myös Šimozeron rannalla. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1800-luvulta peräisin olevat Nižnjaja ja Verhnjaja Vodlitsan sekä Kurvošski Pogostin kirkot, Kardangan tsasouna, Mežinin talo Verhnjaja Vodlitsassa sekä Vodlitsajoen ylittävä kivisilta. Oštassa on toisen maailmansodan muistomerkki ja kotiseutumuseo. Kunnassa ei ole matkailupalveluja.
Winterreise
thumb|Winterreisen ensimmäisen laulun alkua Winterreise (Talvinen matka) op. 89, D. 911, on Franz Schubertin vuonna 1827 säveltämä laulusarja, joka pohjautuu Wilhelm Müllerin runoihin.
Schubert sävelsi sarjan viimeisinä vuosinaan ja tarkisti teoksen painoon lähtevän version viimeisinä elinpäivinään. Siitä on tullut lied-repertuaarin maineikkain teos, jota esitetään ja levytetään jatkuvasti.
Sarjassa on 24 laulua, jotka kuvaavat päähenkilön päämäärätöntä matkaa pois hänet hylänneen rakastettunsa talosta. Matkan varrella erilaiset kohteet antavat aiheen runolle. Näiden ihmisten rakennelmien ja luonnonilmiöiden kautta päähenkilö peilaa suruaan.
Runot muodostavat jatkumon, mutta niin irrallisen, että useimpien runojen paikkaa voitaisiin vaihtaa tarinan logiikan kärsimättä. Ensimmäiset laulut sijoittuvat kaupunkiin, josta päähenkilö lähtee. Myöhemmissä ollaan kaupungin ulkopuolella tai muissa kylissä.
Laulut
Laulujen yhteydessä ilmoitettu nimen lisäksi alkusanat ja alkuperäissävellaji.
Levytyksiä
Elokuvaversioita
Plagioklaasi
Plagioklaasi on maasälpälaji ja yleisimpiä Suomen kivimineraaleista. Sen kovuus on Mohsin asteikolla 6 ja ominaispaino 2,6–2,7. Plagioklaasi on läpikuultavaa, väriltään usein harmaata, ja siinä on lasimainen pintakiilto. Plagioklaasia on myös korukivenä tunnettu sinihohtoinen labradoriitti ja sen monivärinen muunnos spektroliitti.
Plagioklaasit
Plagioklaasi on albiitin (NaAlSi3O8) ja anortiitin (CaAl2Si2O8) muodostama seossarja. Taulukossa plagioklaaseista käytettyjä seossuhteesta riippuvia nimityksiä.
Aiheesta muualla
Feldspat
Juigalpa
Juigalpa on kaupunki Nicaraguassa Chontalesin departementissa. Kaupungissa oli 52 083 asukasta vuoden 2017 arvioissa.
Ilmasto
Juigalpassa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan savanni-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 26 °C ja keskimääräinen sademäärä 1 230 millimetriä. Toukokuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 28 °C. Viilein kuukausi on joulukuu, jolloin keskilämpötila on noin 25 °C. Sateisin kuukausi on syyskuu, jolloin sataa keskimäärin noin 260 millimetriä. Helmikuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 4 millimetriä.
Aleksandr Jakovlev
Kanadaan suurlähettilääksi karkotettuna
Vuonna 1972 hän julkaisi kriittisen isovenäläistä šovinismia ja neuvostoliittolaista antisemitismiä vastustavan artikkelin, joka johti hänen siirtämiseensä Neuvostoliiton suurlähettilääksi Kanadaan, missä hän tutustui maataloudesta vastaavaan Mihail Gorbatšoviin, joka oli vierailulla Kanadassa löytääkseen jotakin Neuvostoliiton maataloudessa sovellettavaksi. 1980-luvun alussa Gorbatšov ja Jakovlev tapasivat uudelleen ja keskustelivat Neuvostoliiton uudistamisesta. Kaksi viikkoa tämän jälkeen Jakovlev sai palata takaisin Neuvostoliittoon Kanadasta Neuvostoliiton tiedeakatemian kansainvälisten suhteiden ja maailmantalouden instituutin johtajaksi.
Perestroika-politiikan arkkitehti
Gorbatšovin tultua valituksi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeriksi 1985 Jakovlev nimitettiin vanhemmaksi neuvonantajaksi, joka avusti pääsihteeriä ja politiikan muotoilua viidessä tapaamisessa Yhdysvaltain presidentti Ronald Reaganin kanssa.
Jakovlev nimitettiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen poliittisen toimikunnan, politbyroon jäseneksi vuonna 1987, mutta perestroikan edetessä lähinnä Jegor Ligatšovin ja muiden konservatiivien lujittaessa otettaan puolueen johdossa Jakovlevin asema tuli kriittiseksi. Kaksi päivää ennen poikkeustilakomitean elokuussa 1991 suorittamaa vallankaappausyritystä Jakovlev erotettiin politbyroosta.
Jeltsiniä kannattava demokraatti
Jakovlev liittyi avoimesti Boris Jeltsinin johtamaan demokraattiseen oppositioon 21. elokuuta 1991, kun poikkeustilakomitean aloittama vallankaappausyritys oli rauennut.
Ihmisoikeuspuolustaja
Neuvostoliiton purkauduttua Jakovlev luennoi Neuvostoliitosta ja Stalinin ajan vainoista. Putinin ensimmäisellä kaudella hänestä tuli 2002 presidentillisen poliittisten vainojen uhrien arvoonpalauttamisen komitean puheenjohtaja.
Salon kaupunginvaltuusto
Salon kaupunginvaltuusto on kuntalain mukaan Salon kaupungin korkein päättävä elin.
Salon kaupunginvaltuustoon kuului ennen vuoden 2009 kuntaliittymää 43 valtuutettua. Uuteen suurkuntaan valittiin vuonna 2009 siirtymäkaudeksi 75 valtuutettua, minkä jälkeen seuraavaksi kaudeksi valtuutettujen määrä laskee 51:een.
Salon kaupunginvaltuuston valtuustoryhmät vuoden 2017 vaalien jälkeen (suluissa valtuustokauden 2012-2017 paikkamäärä) :
Sotiemme sankaritarinat
Sotiemme sankaritarinat on toimittaja Marko Mannilan kirjoittama kirja, joka kertoo 20 suomalaisille sotilaille voitokasta tositarinaa talvi-, jatko- ja Lapin sodasta. Tarinat eivät ole sidoksissa keskenään, ja mukana on tunnettuja sotaretkiä kuten Suursaaren valtaus, ja vastaavasti pieniä yksittäisiä sankaruuden osoituksia kuten Ojasen bunkkerin tuhoaminen Ohtassa 1942.
Muiden tarinoiden tapahtumapaikat ovat talvisodassa Russarö, Kuivaniemi, Tolvajärvi, Pelkosenniemi, Lemetti sekä Kitilä. Jatkosota: Bengtskär, Säiniö, Krivi, Petrovski Jam, Suursaari, Someri, Ahvenanmeri, Lavansaari, Helsinki, Kotka ja Sammatus. Lapin sodan sotaretken paikkana on Tornio.
Teoksen kirjoittaja Mannila (s. 1962) on helsinkiläinen toimittaja ja viestintäasiantuntija, joka harrastaa sotahistoriaa. Teoksen tarinat perustuvat tositapahtumiin. Teos perustuu haastatteluihin ja historialliseen tutkimustyöhön.
Envenom
Envenom on japanilaisen metalliyhtyeen Sabbatin ensimmäinen täyspitkä albumi. Se on julkaistu vuonna 1991.
Cuenca
Cuenca tarkoittaa seuraavia:
Stan Laurel
Stan Laurel (oikealta nimeltään Arthur Stanley Jefferson; 16. kesäkuuta 1890 Ulverston, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 23. helmikuuta 1965 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli brittiläinen näyttelijä ja koomikko, joka tunnetaan erityisesti Ohukainen ja Paksukainen -elokuvien Ohukaisen roolista.
Syntymä ja nuoruus
Laurel syntyi 16. kesäkuuta 1890 isovanhempiensa kotona Ulverstonissa, Englannissa. Hän oli toiseksi vanhin viidestä sisaruksesta. Hänen isänsä A.J. Jefferson teki erinäisiä töitä teattereissa, ja hänen äitinsä oli näyttelijä. Laurel eli isovanhempiensa kanssa kuusivuotiaaksi asti, muutti sitten isänsä luokse ja aloitti koulun. Teatteri viehätti häntä jo lapsena.
Koulutus
Ensimmäinen koulu, johon Laurel meni, sijaitsi Gainfordissa. Myöhemmin hän meni Kuningas Jamesin Grammar Schooliin Bishop Aucklandissa, Tynemouthissa, ja opiskeli myös Glasgow’ssa, jossa valmistui. Laurel aloitti työt Metropol Theatressa, jossa myös hänen isänsä työskenteli. Isä kehotti Laurelia pyrkimään teatterin johtajistoon, mutta hänellä oli muita suunnitelmia.