cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andronikos III Palaiologos
Ennen vuonna 1341 tapahtunutta kuolemaansa Andronikos III teki lähimmästä miehestään, Johannes Kantakuzenosista, poikansa Johannes V Palaiologosin holhoojan ja valtakunnan hallitsijan siihen asti, kunnes poika olisi täysi-ikäinen.
Johannes V Palaiologos (1332–1391) oli Bysantin keisari vuosina 1341–1376 ja 1379–1391. Poikansa Andronikos IV Palaiologos kaappasi vallan itselleen vuosiksi 1376-1379.
Titaniitti
thumb|Vihreää titaniittia thumb|Ruskehtavaa titaniittia Titaniitti on silikaattimineraaleihin kuuluva mineraali. Sen värisävy vaihtelee vihreän ja ruskean sekä harmaan ja mustan välillä. Titaniitin kemiallinen kaava on CaTiSiO5.
Epäpuhtaudet
Titaniitin seassa on usein rautaa ja alumiinia. Harvinaisempia epäpuhtauksia ovat cerium ja yttrium.
Esiintyminen
Yleisimpiä titaniittia sisältäviä kivilajeja ovat pegmatiitti, gneissi ja liuskekivet. Jalokivilaatuista titaniittia on löydetty Meksikosta. Mineraalia on löydetty myös Sveitsistä, Yhdysvalloista, Uralin vuoristosta ja Kuolan niemimaalta.
Pirttilampi (Jyväskylä)
Pirttilampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Reijunperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 13,3 hehtaaria, se on 1,1 kilometriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Syväojan valuma-alueeseen (14.293) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 129,3 metriä mpy.
D-30
thumb|Kaksi D-30-haupitsia pienoiskuva|Käyttäjämaat sinisellä, entiset käyttäjät punaisella. D-30 Ljaguška tai 2A18, Suomessa 122 H 63 on 1960-luvulla Neuvostoliitossa suunniteltu vedettävä 122-millinen 38 kaliiperin pituisella putkella varustettu kevyt kanuunahaupitsi, joka on levinnyt laajalti maailmalle. Tykkiä on sanottu myös maailman suosituimmaksi tykkimalliksi, joka on valmistajan mukaan käytössä 35:ssä maassa entisen Neuvostoliiton ulkopuolella.
Tykin pääsuunnittelija oli insinöörikenraaliluutnantti Fjodor Petrov suunnittelutoimisto 9:ssä Jekaterinburgissa. Tykin suunnittelussa on otettu vaikutteita erityisesti lavetin osalta tšekkiläisestä kehitysasteelle jääneestä Škodan 105 mm kevyestä haupitsista "10.5 cm leichte Feldhaubitze 43".
Tykissä on kolmihaarainen lavetti, joka mahdollistaa 360 asteen ampumasektorin alakulmilla. Tykillä pystytään ampumaan myös yläkulmilla, suurin korotus on noin 70 astetta. Yläkulmilla ammuttaessa tykin mekanismi estää laukaisun peräkappaleen ollessa lavettihaaran päällä rajoittaen ampumasektoria. Suhteellisen pieni massa (noin 3200 kilogrammaa) mahdollistaa tykin hinaamisen normaalilla maastokuorma-autolla hankalassakin maastossa sekä tykin siirtämisen miehistön voimin lyhyillä matkoilla.
Tykin kantama on noin 14-15 kilometriä ja rakettiavusteista ampumatarviketta käytettäessä vajaat 22 kilometriä. Tavallisesti tulinopeus on rajoitettu kuuteen laukaukseen minuutissa putken ylimääräisen kulumisen välttämiseksi, mutta kokenut miehistö pystyy ampumaan huomattavasti nopeammin, jopa 8 laukausta minuutissa.
Versiot
Tykistä on kolme keskenään varsin samankaltaista versiota:
Lukko
Tykki on varustettu pystysuunnassa liukuvalla puoliautomaattisella lukolla, joka painaa noin 35 kiloa. Lukko sulkeutuu automaattisesti kartussin lataamisen jälkeen ja poistaa hylsyn laukauksen jälkeen jättäen lukon auki ja virittyy samalla. Lukko voidaan avata ja sulkea sekä virittää tarpeen vaatiessa myös manuaalisesti.
Ampumatarvikkeet
Ampumatarvikkeen tyyppinä on kartussilaukaus. Laukaus koostuu kahdesta erikseen ladattavasta osasta; kranaatti, jonka päähän on kiinnitetty sytytin, sekä kartussi eli hylsy, jonka pohjassa on pohjanalli ja sisällä panos. Kartusseja on kahta päätyyppiä, täyspanoskartusseja ja sarjapanoskartusseja. Ensimmäisessa panos koostuu yhdestä kaiken ruudin sisältävästä pussista, jälkimmäisessä taas pienemmistä pusseista joita poistamalla kyetään muodostamaan pienempiä panoksia.
Neuvostovalmisteiset ampumatarvikkeet voidaan toimittaa tuliasemaan kaksi täydellistä laukausta sisältävissä noin 75 kiloa painavissa kahvattomissa puulaatikoissa. Kranaattien sytyttimet toimitetaan yleensä erillisissä laatikoissa. Eräät neuvostovalmisteiset ampumatarvikkeet sisältävät kiinteän sytyttimen, minkä takia ne ovat rauhan aikana käyttökiellossa. Kranaatin paino on noin 22 kiloa ja kartussin noin 10 kiloa.
Kranaattivalikoima on laaja. Saatavilla on sirpale-, ontelo- ja fosforisavusytytyskranaatteja, sekä laaja valikoima erityisammuksia kuten kuorma-, valaisu- ja savuammuksia sekä kemiallisten aseiden levittämiseen käytettäviä ammuksia. Sirpalekranaatin lähtönopeus on noin 680 metriä sekunnissa. Panssarinläpäisy pyöriväjohtorenkaista pyrstövakavoitua ontelokranaattia käytettäessä on suurimmillaan noin 460 millimetriä terästä (etäisyydestä riippumatta). Sytyttimiä on saatavissa neljää tyyppiä; tavanomaisia iskusytyttimiä (mm. RGM-2), aika-, aikaisku- sekä herätesytyttimiä.
Suuntaaminen ja ampuminen
Suuntaamiseen käytetään epäsuoraa tulta ammuttaessa neuvostovalmisteista PG-1M –kiertokaukoputkea ja kollimaattoria tai kiinnityspistelaattaa (erityisesti nopean kääntötuliasematulen yhteydessä).
Suora-ammuntaa voidaan ampua joko kiertokaukoputkea käyttämällä tai erityisen OP 4M-45 –tähtäinkaukoputken kanssa. Tähtäinlaitteet voidaan varustaa valaisulaitteilla pimeätoimintaa varten.
Suuntaimessa on yksinkertainen mekaaninen laskin, jolla ampuma-arvot voidaan määrittää parempien menetelmien puuttuessa. Suuntaaminen tapahtuu käyttämällä korkeus- ja sivusuunnassa putkea liikuttavia kampia (sivu- ja korokampi sekä tasainrumpu), jotka ovat kaikki suuntaajan käytettävissä. Suuntaaja käyttää myös kahta kahvaa, joista yksi laukaisee tykin ja toinen virittää lukon. Lataajalla on myös kahva tykin oikealla puolella joka sulkee/avaa lukon. Lukon ylimääräistä aukomista vältetään ja siksi sitä käytetään lähinnä häiriötilanteissa.
Käyttö Suomen Puolustusvoimissa
122 H 63:ta käytetään jalkaväki- ja jääkäriprikaatien kevyiden patteristojen kalustona. Niitä on alun perin ostettu Neuvostoliitosta tyyppimerkinnän mukaisesti vuodesta 1963 lähtien. Lisäksi haupitseja on hankittu myöhemmin 1990-luvulla myös Saksan demokraattiselta tasavallalta jääneinä Saksan liittotasavallasta. Puolustusvoimissa tykin miehistöön kuuluvat tykinjohtaja, suuntaaja, lataaja, asettaja, panostaja, kaksi ammusmiestä ja kuljettaja.
Tulitoiminnan aikana tykinjohtaja johtaa toimintaa tykillä saamiensa komentojen mukaan. Suuntaaja suuntaa tykin tykinjohtajan komentojen tai laskinpäätteen osoittamien arvojen mukaan ja laukaisee tykin tykinjohtajan tai jaosjohtajan käskystä. Lataaja työntää latasimella kranaatin putkeen tarpeeksi syvälle, jolloin kranaatti tarttuu tykin putken rihloihin johtorenkaistaan. Kranaatin lataamisen jälkeen putkeen työnnetään kartussi, joka samalla laukaisee tykin pystysuunnassa nousevan lukon yläasentoon, jonka jälkeen tykki on laukaisuvalmis. Tulitoiminnan aikana tykkiryhmän muut jäsenet valmistelevat ja kantavat ampumatarvikkeita tykille kuljettajan avustaessa tarvittaessa.
Valmisteltuun tuliasemaan saavuttaessa tykki hinataan ennalta määritellylle paikalle ja irrotetaan vetäjästä. Mahdolliset suojapeitteet poistetaan ja tykki nostetaan ilmaan tykin alla olevan hydraulisen maalevyn avulla pumpaten tykin vasemmalla puolella olevasta vivusta. Tämän jälkeen tykin pyörät nostetaan yläasentoon oikealla puolella olevan vivun avulla ja kytkemiskunnossa putken suuntaisesti olevat lavettihaarat käännetään takaviistoon nostettujen pyörien alta ja lukitaan taka-asentoon. Tykki lasketaan alas ja tämän jälkeen voidaan valinnaisesti parantaa tykin maahan kiinnitystä lyömällä maakiilat juntalla lavettihaarojen päissä olevien reikien läpi. Tulipatterin asemaanajon yhteydessä tehtävän suunnastamisen jälkeen tykki on ampumavalmis. 122 H 63 on valtakunnallinen kenttätykki, joka koulutetaan jokaisessa varuskunnassa jossa on kenttätykistöä.
122 H 63:n käyttöä opetetaan asevelvollisille useissa maavoimien joukko-osastoissa. Tykillä ammutaan mm. Pohjankankaan ampuma-alueella, Rovajärven ampuma-alueella ja Vuosangan ampuma-alueella.
Ominaisuudet
thumb|122 mm D-30 -haupitsin tunnistuslaatta tietoineen
Ammuksia
thumb|OF-462-sirpalekranaatti thumb|BK 13-ontelokranaatti
Lasse Wellander
Lars-Ove Wellander (18. kesäkuuta 1952 Vikerin seurakunta, Nora, Ruotsi – 7. huhtikuuta 2023 Övergranin piiri, Håbo) oli ruotsalainen muusikko ja musiikkituottaja. Hän teki pitkäaikaista yhteistyötä muun muassa Abban kanssa.
Ura
Lasse Wellander aloitti muusikon uransa 16-vuotiaana Peps & Blues Quality -kokoonpanossa, jota johti Peps Persson. Kokoonpanoa muokattiin uusiksi ja sen nimeksi tuli Nature vokalistinaan Mats Ronander. Nature hajosi 1977. Tuolloin Wellander & Ronander jatkoivat duona. Wellander teki yhteistyötä vuosien kuluessa useiden tunnettujen muusikoiden kanssa (Povel Ramel, Magnus Uggla). Abban kitaristina hän toimi yhtyeen kultakauden levytyksissä ja kiertueilla sekä Voyage-albumilla (2021).
Wellander teki yhteistyötä Benny Anderssonin ja Björn Ulvaeuksen kanssa musikaaleissa Chess ja Kristina från Duvemåla. Hän soitti myös kahden Mamma mia! -musikaalielokuvan soundtrackeillä.
Wellander ja toinen tunnettu Abba-kitaristi Janne Schaffer olivat mukana rockyhtyeessä Stockholm All Stars, joka toimi vuodesta 1985 vuoteen 1988.
Wellander teki musiikillista yhteistyötä myös lukuisten muiden ruotsalaisten muusikoiden kanssa Lill-Babsista Vikingarnaan.
Godbyn taistelut
Godbyn taistelut olivat Suomen sisällissodan aikana 17. ja 19. helmikuuta 1918 Ahvenanmaan Godbyssä käytyjä taisteluja. Ensimmäisen taistelun aikana Uudenkaupungin suojeluskunta valtasi Godbyn kylän sitä hallussaan pitäneiltä venäläisiltä ja jälkimmäisessä puolestaan torjuivat takaisinvaltausta yrittäneen Turun punakaartin osaston. Kyseessä olivat ainoat sisällissodan aikana Ahvenanmaalla käydyt taistelut. Sisällissodan ohella Godbyn tapahtumat kytkeytyivät ensimmäisen maailmansodan aikaiseen Ahvenanmaan konfliktiin, jonka osapuolina olivat myös Ruotsi ja Saksa.
Taustaa
Suomen itsenäistyttyä joulukuussa 1917 Neuvosto-Venäjä alkoi tyhjentää Ahvenanmaata joukoistaan. Sisällissodan syttyessä tammikuun lopulla saarilla oli edellisen syksyn 7 000 – 8 000 miehestä jäljellä enää noin 1 700. Venäläisillä joukoilla ei ollut suurta mielenkiintoa saarten puolustamiseen, vaan ne keskittyivät lähinnä odottamaan kotiuttamista. Myös Ruotsilla ja Saksalla oli omat intressinsä Ahvenanmaan suhteen ja molemmat lähettivätkin saarille miehitysjoukkojaan helmi–maaliskuun aikana.
Ensimmäinen taistelu
Ensimmäinen yhteenotto käytiin myöhään sunnuntai-iltana 17. helmikuuta Godbyn ja pari kilometriä sen eteläpuolella sijaitsevan Gölbyn alueilla. Kiivaasta laukaustenvaihdosta huolimatta yhtään venäläistä ei ilmeisesti kuollut, mutta valkoiset menettivät kaatuneena yhden miehen. Lisäksi he saivat vangeiksi noin 130 venäläistä. Ruotsalaiset sanomalehdet kertoivat tykkien jylyn ja suuliekkien kantautuneen Ahvenanmeren ylitse aina Tukholman saaristoon saakka.
Vajaan 15 kilometrin päässä sijaitsevassa Maarianhaminassa lähes 200 taistelujen ääniä pelästynyttä kaupunkilaista haki suojaa Ruotsin konsulaatista. Valkoiset yrittivät Godbyn vallattuaan jatkaa etenemistään, jolloin venäläiset ilmoittivat vastaavansa heidän sotatoimiinsa ampumalla Maarianhaminaa tykistöllään. Tämän jälkeen tilanteeseen puuttui ruotsalaisten komentajana toiminut amiraali Carl August Ehrensvärd, joka ilmoitti ruotsalaisten liittyvän taisteluun, mikäli Maarianhaminaa tulitetaan.
Jo aikaisemmin saman päivän aikana oli Finströmissä ollut pieni yhteenotto, kun suojeluskuntalaiset pysäyttivät kolmen venäläisen saattaman kuljetuksen ja ampuivat pakoa yrittäneen sotilaan. Tästä kostona venäläisten tykistö tulitti seuraavana päivänä Finströmiä kolmen tunnin ajan, mutta henkilövahinkoja ei syntynyt. Myös nämä laukaukset kantautuivat Ruotsiin saakka. Välikohtauksessa surmansa saanut matruusi haudattiin pari päivää myöhemmin Maarianhaminaan.
Toinen taistelu
Godbyn toinen taistelu käytiin kahden päivän kuluttua tiistaina 19. helmikuuta, kun Turusta saapunut Harry Borgin johtama punakaartin osasto yritti vallata kylän takaisin. 150–200 punakaartilaisen tukena oli myös pieni osasto venäläisiä sotilaita. Taistelu käytiin Maarianhaminaan ja Getaan johtavien maanteiden risteyksen tuntumassa paikalla, jossa nykyään sijaitsee ostoskeskus.
Valkoisilla oli käytössään venäläisiltä vallattua tykistöä, joka oli sijoitettu Haraldsbyn kylään pari kilometriä Godbyn koillispuolelle. Tulitus oli tarkkaa, sillä tulenjohto sai ohjeita Godbyn puhelinkeskuksesta. Såliksessa sijainnut venäläisten rannikkotykkipatteri antoi tukea punaisille, mutta tulitus jäi epätarkaksi, koska tulenjohtoa ei ollut. Kyseessä oli ainoa kerta, kun ensimmäisen maailmansodan aikana Ahvenanmaalle rakennettua venäläistä rannikkotykistöjärjestelmää käytettiin sodankäynnissä. Valkoiset onnistuivat lopulta miesylivoimansa turvin pitämään Godbyn hallussaan ja punaiset joutuivat perääntymään Maarianhaminaan.
Venäläiset menettivät taistelussa 1–2 kaatunutta ja punaiset kolme, lisäksi 18 punaista haavoittui. Kaatuneiden joukossa oli myös punakaartilaisten päällikkönä toiminut turkulainen konttoristi Harry Borg. Vangiksi jäi 11 venäläistä ja kahdeksan punaista, jotka valkoiset teloittivat vielä saman päivän iltana Färjsundetin jäällä. Suojeluskuntalaisia taistelussa kaatui yksi.
Teloitukset
Sunnuntaina 24. helmikuuta eräs paikallinen asukas löysi lumesta verijälkiä, jotka johtivat Färjsundetin rantaan nykyisen öljysataman seutuville. Paikalle hälytetty väkijoukko löysi pian päähän ammutun keski-ikäisen miehen ruumiin ja hetken kuluttua vielä kolme muuta surmattua punakaartilaista. Kolme heistä oli ammuttu ja yksi oli kuollut päähän osuneesta kirveeniskusta. Läheisestä Gullbergsholmenin saaresta paljastui lumihankeen peiteltynä kolme ruumista lisää. Hieman myöhemmin löydettiin Färjsundetin kalliolta vielä yksi ammuttu mies. Teloitetut kuljetettiin mantereelle ja haudattiin 10. maaliskuuta Turun hautausmaalle niin sanotussa suuressa vallankumoushautauksessa.
Taisteluiden jälkeen
19. helmikuuta käydyn toisen taistelun jälkeen ruotsalaiset ja venäläiset kävivät jälleen neuvotteluja Ahvenanmaan tilanteesta. Venäläiset esittivät nyt ehdotuksen, jonka mukaan he poistuvat saarilta viiden viikon kuluessa, mikäli valkoiset vetätäytyvät välittömästi. Ehdotus sisälsi myös punakaartin riisumisen aseista. Sopimus allekirjoitettiin vielä 20. helmikuuta, jolloin ruotsalaiset saivat valkoiset jättämään Ahvenanmaan vapaaehtoisesti esittämällä heille väärennetyn kenraali C. G. E. Mannerheimin käskyn saarilta vetäytymisestä. Kolmen päivän kuluttua suojeluskuntalaiset kuljetettiin laivalla Ruotsiin, josta he Haaparannan kautta palasivat jälleen kotimaahan. Punaiset ehtivät vielä saamaan Turusta 400 miehen lisäjoukon 26. helmikuuta, mutta hekin poistuivat ennen kuin saksalaiset miehittivät saaret 5. maaliskuuta. Myös venäläisiä lähti Ahvenanmaalta, mutta suurin osa jäi saksalaisten vangiksi ja kuljetettiin myöhemmin Liettuaan.
Muistomerkit
Valkoisten pysyttämä muistomerkki paljastettiin Godbyssä heinäkuussa 1938 sodan 20-vuotismuistojuhlallisuuksien yhteydessä. Ahvenanmaalaiset työväenjärjestöt pystyttivät Färjsundetissa teloitetuille kahdeksalle punakaartilaiselle muistomerkin vuonna 1968. Se sijaitsee teloituspaikan lähistöllä Höga C -näkötornin ja sen juurella olevan kahvilan tuntumassa. Paljastustilaisuudessa puhuivat muun muassa kirjailija Atos Wirtanen ja Ahvenanmaan maakunnan maaneuvos Martin Isaksson. Nykyään paikalla on myös Ahvenanmaan lääninhallituksen pystyttämä infotaulu vuoden 1918 teloituksista.
Georg Johannesen
Georg Johannesen (1931 Bergen, Norja – 2005 Egypti ) oli norjalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija.
Sancho IV (Navarra)
pienoiskuva|Sancho IV Navarra. Compendio de crónicas de reyes, 1312-1325. Biblioteca Nacional de España. Sancho Garcés IV (esp. "el de Peñalén" tai "el Noble") (n. 1039 - 4. kesäkuuta 1076), oli Navarran (eli Pamplonan) kuningas vuosina 1054–1076 isänsä Garcia III:n jälkeen tämän kuoltua taistelussa veljeään Ferdinand I:stä vastaan. Navarran joukot julistivat 14-vuotiaan Sanchon kuninkaaksi Atapuercan taistelukentällä hänen isänsä menehdyttyä. Periessään kruunun Sanchon oli luovutettava osa La Burebaa sedälleen Ferdinand I:lle.
Sanchon äiti oli oksitanialainen Stephanie de Foix (n. 1014-1058/1066), joka oli todennäköisesti Bigorren ja Couseransin kreivi Bernard-Rogerin ja Bigorren kreivitär Arsinden tytär. Kuningatar Estefania oli poikansa sijaishallitsija aina omaan kuolemaansa 25. toukokuuta 1058 asti.
Aragonian Sancho I käytti tilannetta hyväkseen, valtasi maan ja yhdisti Navarran ja Aragonian yhdeksi valtioksi.
Suku ja perhe
pienoiskuva|Pamplonan kuningaskunnan jakokartta Sancho IV:n kuoleman jälkeen vuonna 1076 asetettuna Navarran nykyisten rajojen päälle.     violetti - Kastilian [[Alfonso VI (León)|Alfonso VI:n valloittama alue     vaaleanpunainen - Aragonian Sancho Ramírezin valloittama alue    vihreä - Pamplonan kuningaskunta, kastilialaisten Aragonian hallitsijalle pitämä alueLähde: Luis Javier Fortún Pérez de Ciriza, Historia ilustrada de Navarra, luku 7, s. 106. ]]Sancho IV avioitui noin 1068​ ranskalaisen Normandiasta tulleen Placencia-nimisen aatelisnaisen kanssa (k. 4. huhtikuuta 1088 jälkeen).
Heillä oli kaksi lasta:
Sancho IV:llä oli lisäksi useita aviottomia lapsia.
Jimena-nimisen naisen kanssa:
Muita aviottomia lapsia, joitten äitien nimiä ei tiedetä:
Pulla-Pirtti
pienoiskuva|Pulla-Pirtin leipomon toimitilat Oulun Lepolassa. Pulla-Pirtti on perinteinen oululainen leipomoalan perheyritys. Leipomo valmistaa lähes kaikkia mahdollisia leipomotuotteita leivästä pullaan ja konditoriatuotteisiin. Sen toimialaan kuuluvat monipuolisten leipomo-, konditoria- ja einestuotteiden valmistus sekä myynti.
Pulla-pirtin leipomo on sijainnut Oulussa jo vuodesta 1958 ja on yksi Oulun vanhimmista yhä toiminnassa olevista leipomoista. Pullapirtillä on kaksi leipomoa ja se on osakas leipomo Primula Oy:ssa.
Historia
Leipomo-konditoria Pulla-Pirtti aloitti toimintansa vuonna 1958, kun Lumijoelta kotoisin oleva Antero Räinä osti Oulun Aleksanterikatu 10:ssä 1900-luvun alusta toimineen leipomon. Myös Anteron puoliso Tuulikki Räinä tuli toimintaan mukaan, ja 1980-luvulla perheen pojat Hannu ja Heikki aloittivat työt yrityksessä.
Sanginsuu
thumb|210px|Fermionin tehtaat talvella 2007. Sanginsuu on Oulun kaupunginosa, joka sijaitsee Oulujoen ja sen sivujoen, Sanginjoen, liittymäkohdassa Madekosken kaupunginosaa vastapäätä Oulujoen pohjoisrannalla. Kaupunginosaan lasketaan kuuluvaksi myös Mikonmäen ja Peräkylän alueet. Kaupunginosasta johtaa Sangin silta -niminen silta Madekosken kaupunginosaan.
Sanginsuussa sijaitsevat muun muassa Chempoliksen biojalostusteknologioiden tutkimus- ja demonstraatiolaitos, Fermionin lääkeainetehdas sekä Oulun ammattikorkeakoulun luonnonvara-alan yksikkö. Näiden lisäksi Sanginsuun alueella on myös Sankivaaran golfkenttä sekä Eläinkoti Nikula.
Pulla-Pirtti
Historia
Pulla-Pirtti kasvoi vuosikymmenten myötä yhdeksi koko Pohjois-Suomen tunnetuimmista ja isoimmista leipomoista. Pulla-Pirtillä työskenteli vuonna 1958 kuusi leipomoalan ammattilaista. Kasvun myötä leipomo työllistää nykyisin noin 120 henkilöä. Perheyrityksessä työskentelee omistajia jo kolmannessa sukupolvessa.
Nykyään Pulla-Pirtillä on kaksi leipomoa, Oulussa ja Raahessa. Niiden lisäksi löytyvät leipomomyymälä-kahvilat Raahesta, Oulusta ja Kempeleestä. Vuonna 2018 avattiin Oulun keskustaan uusi Konditoria-kahvila Sofia.
Pulla-Pirtti on kuulunut aiemmin Perheleipurit-yhteistyöketjuun. Vuonna 2015 se jatkoi toimintaansa omana alueellisena leipomona.
Tuotteet
Pulla-Pirtti on tunnettu rieskoistaan. Maineeltaan Pulla-Pirtti onkin rieskatalo. Leipomo on koko Pohjois-Suomen suurin rieskan leipoja. Leipomossa leivotaan myös vaaleita leipiä, tummaa leipää, pullia ja konditoriatuotteita eli leivoksia ja kakkuja. Pulla-Pirtin munkit, laskiaispullat ja Runebergin tortut ovat erityisen suosittuja tuotteita alueellaan.
Pulla-Pirtin tuotteita on saatavilla koko Pohjois-Suomen alueelta Utsjoelta Kokkolaan ja Vaasaan asti.
Pulla-Pirtti kierrättää kaiken ylimääräisen leipänsä paikalliselle Viskaalin tilalle. Leivät syötetään tilan naudoille osana niiden ravintoa. Samalla leipomo pystyy vähentämään paljon leipomisesta syntyvää jätettä ja ympäristövaikutuksia.
Kettula (Suomusjärvi)
Kettula on kylä Suomusjärvellä Salossa Varsinais-Suomen maakunnassa lähellä Nummi-Pusulan rajaa. Kettulassa on mökkeillyt mm. itse Urho Kekkonen. Vielä kymmenkunta vuotta sitten Kettulassa oli kyläkauppa ja posti. Parikymmentä vuotta sitten lakkautettiin kamariherra Hjalmar Linderin vuonna 1913 Kettulan kyläläisille lahjoittama kansakoulu.
Nykyään kylässä on noin sata asukasta, mutta kesäisin väkiluku monikertaistuu mökkiläisten (n. 300) myötä. Kettulassa sijaitsee myös Kettulan pirtti, joka vihittiin käyttöön vuonna 1932. Pirtillä järjestetään kesäisin tansseja ja muita juhlia. MTK:n säätiöllä on Kettulassa metsäomaisuutta ja Kettulan tila, jota käytetään MTK:n kokous-, seminaari-, tiedotus- ja edustuskäytössä. MTK omistaa Kettulan maista noin puolet. Kettulassa on 13 järveä tai lampea kuten Oksjärvi, Kylänalanen, Iso-Torava, Pikku-Torava ja Kaituri. Suomusjärven Patikka ry:n 25 kilometrin pituinen vaellusreitti Ketunkierros kulkee enimmäkseen Kettulan kylän alueella.
Lipara
Lipara oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä, nykyisin Liparina tunnetulla saarella Aiolisilla saarilla nykyisen Italian alueella. Sen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Liparin kaupungin paikalla.
Lipara oli alun perin kreikkalainen siirtokunta. Se sijaitsi merkittävimmällä Aiolisista saarista, ja siksi historiassa myös muilla saariryhmän saarilla tapahtuneet asiat liitetään yleensä Liparaan ilman, että niitä voidaan erottaa toisistaan. Lipara vaurastui merenkulun kannalta edullisen sijaintinsa ja hedelmällisen, tuliperäisen maaperänsä ansiosta. Kaupunki tuli Rooman valtaan vuonna 252/251 eaa.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Nykyinen [[Lipari (kaupunki)|Liparin kaupunki. Etualalla arkeologiset alueet, taustalla antiikin aikainen akropolis eli nykyinen Castello di Lipari.]]
Liparan kaupunki sijaitsi samannimisen saaren itärannikolla nykyisen Liparin kaupungin paikalla. Liparan saari oli suurin Sisilian pohjoisrannikon ja Italian välillä sijaitsevista Aiolisista saarista (nyk. Eoliset saaret) ja ilmeisesti myös ainoa, jolla oli enemmän asukkaita. Tämän vuoksi muut saaret olivat aina riippuvaisia siitä, ja koko saariryhmää kutsuttiin usein Liparan saariksi, mistä on peräisin myös saarten toinen nykyinen nimi Liparisaaret.
Lipara sijaitsi saarista lähimpänä Sisiliaa lukuun ottamatta sen eteläpuolella sijainnutta Hieran eli Thermessan saarta (nyk. Vulcano). Saariryhmän muut pääsaaret tunnettiin antiikin aikana nimillä Didyme (nyk. Salina), Euonymos (Panarea) ja Strongyle (Stromboli). Saaret ovat osa Aitnan (Etna) ja Vesuviuksen välistä tuliperäistä ketjua.
Liparan kaupunkivaltio käsitti koko saaren ja oletettavasti myös saariryhmän muut saaret, sillä liparalaiset vaikuttavat viljelleen myös muita saaria Hieraa, Strongylea ja Didymea. Kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Alue oli pieni mutta saarten tuliperäisyyden ansiosta hedelmällinen. Vielä tärkeämpi resurssi Liparalle olivat sen alunakaivokset, mistä oli myös kiittäminen saaren tuliperäisyyttä.
Strabon ja eräät muut antiikin aikaiset kirjailijat mainitsevat Liparalla tapahtuneen tuliperäisiä ilmiöitä. Saarella oli paljon kuumia lähteitä ja siellä purkautui joskus vulkaanisia kaasuja, mutta siellä ei ilmeisesti tapahtunut ainakaan suurempia tulivuorenpurkauksia koko antiikin aikana.
Esihistoria ja mytologia
Liparan kaupungin paikalla on ollut asutusta viimeistään neoliittisella kaudella. Sekä Strabon että Plinius sanovat Liparan saaren alkuperäisen nimen olleen Meligunis, mikä oli todennäköisesti peräisin kreikkalaista siirtokuntaa edeltäneeltä ajalta. Kreikkalaisessa mytologiassa saari sai nimen Lipara Liparokselta, Ausonin pojalta, joka hallitsi ennen Aiolosta. Aioloksen nimi liittyy saariin hyvin kiinteästi. Tämän asuinpaikkana pidettiin varhaisimmissa myyttiperinteissä Liparan saarta itseään, mutta myöhemmin hänet yhdistettiin ennen kaikkea Strongyleen. Antiikin aikana saaren alkuperäistä, kreikkalaisten siirtokuntalaisten tuloa edeltänyttä väestöä pidettiin Aioloksen jälkeläisinä.
Arkaainen ja klassinen kausi
Liparan kaupunki perustettiin kreikkalaisena siirtokuntana arkaaisella kaudella noin vuonna 580–577 eaa. Tämä ajoitus perustuu Diodoros Sisilialaiseen, joka sanoo sen tapahtuneen 50. olympiadin aikaan. Eusebios sijoittaa sen niinkin varhaiseksi kuin vuoteen 630/629 eaa., mutta arkeologia tukee paremmin Diodoroksen ajoitusta. Siirtokunnan perustivat Knidoksesta ja Rhodokselta tulleet doorilaiset. Siirtokuntalaisten johtajaksi mainitaan knidoslainen Pentathlos, ja knidoslaiset vaikuttavat olleen asukkaissa enemmistönä, minkä vuoksi sitä pidettiin aina Knidoksen siirtokuntana. Joidenkin tietojen mukaan Pentathlos itse ei ehtinyt eläessään Liparalle, vaan kaatui sodassa Selinuksen puolella Segestaa vastaan, mutta siirtokunnan perustivat tämän pojat. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Liparaīos, myöhemmin latinaksi Liparensis.
pienoiskuva|vasen|upright|Pieni votiivipatsas Liparasta, 500-luku eaa. Liparan historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Kaupunki nousi kuitenkin vahvaksi ja vauraaksi, ja kamppaili Tyrrhenanmeren hallinnasta tyrrheenien eli etruskien kanssa. Tarve suojautua etruskimerirosvoilta sai kaupungin hankkimaan itselleen laivaston. Liparalaiset saivatkin etruskeista merivoittoja, ja antoivat kiitokseksi arvokkaita votiivilahjoja Delfoihin, mikä kertoo osaltaan kaupungin vauraudesta. Toisaalta liparalaiset itsekin vaikuttavat harjoittaneen merirosvoutta, ja kerrotaan, että kerran heidän kaapparilaivansa sieppasi roomalaisten Delfoihin lähettämän lahjan. Liparalaisten johtaja Timasitheos kuitenkin palautti lahjan ja antoi sen jatkaa määränpäähänsä.
Lipara löi omaa pronssirahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Ateenan läntisille kreikkalaisalueille suuntautuneen, Lakheen johtaman sotaretken aikaan vuonna 427 eaa. Lipara oli liitossa Syrakusan kanssa todennäköisesti yhteisen doorilaistaustan vuoksi, ja torjui Ateenan ja Rhegionin hyökkäyksen. Vuosina 396–394 eaa. Lipara oli edelleen ystävällisissä väleissä Syrakusan ja sen tyrannin Dionysioksen kanssa. Tämän vuoksi karthagolaiset hyökkäsivät sinne Himilkonin johdolla ja saivat kaupungin hallintaansa joksikin aikaa. Sodan jälkeen se oli jälleen liitossa Syrakusan sekä Tyndariin kanssa.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
Ensimmäisessä puunilaissodassa 264–241 eaa. Liparasta tuli karthagolaisten tukikohta, koska siellä oli hyvä satama ja se mahdollisti sijaintinsa puolesta Sisilian pohjoisrannikon hallinnan. Konsuli Gnaeus Cornelius epäonnistui saaren valtaamisessa Roomalle vuonna 260 eaa., ja jäi vangiksi koko laivasto-osastonsa kanssa. Vuonna 257 eaa. Rooman ja Karthagon laivastot ottivat jälleen yhteen saaren lähistöllä. Roomalaiset valtasivat Liparan lopulta Gaius Aureliuksen johdolla vuonna 252/251 eaa.
Toisen puunilaissodan 218–202 eaa. alussa Karthagon laivasto koki suuren haaksirikon Liparan ja Hieran rannoilla. Myöhemmin saari oli jälleen merkittävänä tukikohtana Sextus Pompeiuksen sodassa vuonna 36 eaa. Siinä Sextus Pompeius linnoitti Liparan, mutta Octavianuksen laivastoa komentanut Agrippa sai vallattua sen. Tämän jälkeen hän uhkasi Hieran saarelta päin Pompeiuksen joukkoja Mylaissa ja Messenessä.
Lipara kukoisti edelleen Rooman keisarikaudella. Diodoros sanoo kaupungin olleen merkittävä satamapaikka ja vaurastuneen alunan viennin ansiosta. Saari oli kuumien lähteidensä ansiosta kylpyläkaupunki, ja toisaalta myös karkotuspaikka poliittisille vastustajille.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Liparan arkeologista aluetta. pienoiskuva|Kreikkalaisia sarkofagihautoja.
Milana Misicin diskografia
Tämä on Milana Misicin diskografia.
Lipara
Liparan saarella
Liparan kaupunki sijaitsi täsmälleen samalla paikalla kuin nykyinen Liparin kaupunki, ja vaikuttaa myös olleen suurin piirtein saman kokoinen. Tämä on hankaloittanut kaupungin kaivauksia. Liparan ”akropoliina” eli eräänlaisena yläkaupunkina ja linnoituksena toimi sama rannikolla oleva noin 65 metriä korkea niemi tai kukkula, jossa sijaitsee myös Liparin kaupungin myöhempi linna, ja joka nykyisin tunnetaan nimillä Castello ja La Cittade. Sen paikalla arvioidaan olevan arkeologisia kerrostumia noin yhdeksän metrin paksuudelta neoliittiselta kaudelta nykyaikaan. Akropoliilla on yksi laajempi arkeologinen alue heti nykyisen Chiesa dell'Addolorata -kirkon itäpuolella.
Alakaupunki levttäytyi akropoliin länsipuolelle. Sen alueella sijaitsee nykyisin nimellä Parco Archeologico di Diana tunnettu arkeologinen puisto. Liparan akropolis ja ainakin osa alakaupungista on ollut ympäröity muurein. Niistä on säilynyt osia, jotka on ajoitettu 300–200-luvuille eaa., mutta niiden koko reittiä ei tunneta. Kaupungilla oli kaksi satamaa, jotka sijaitsivat oletettavasti akropoliin niemen pohjois- ja eteläpuolilla.
Muilla saarilla
Antiikin aikaisia löytöjä on tehty myös muilta Liparan kaupunkivaltion haltuun kuuluneilta saarilta. Salinan saarelta on löydetty roomalaisen ajan rakennusten jäänteitä sekä kreikan- ja latinankielisiä piirtokirjoituksia. Myös Basiluzzon saarelta on löydetty roomalaisaikaisia rakennuksia, joissa on ollut mosaiikkilattiat ja seinämaalauksia. Filicudin saarelta on löydetty kreikkalaisen ja roomalaisen kauden hautoja, ja Strombolin saarelta roomalaisen kauden hautoja.
Esinelöydöt
Liparisaarilta tehtyjä esinelöytöjä on Liparin arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Regionale Eoliano), joka sijaitsee Castellossa, sekä muun muassa Palermon arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Regionale Antonino Salinas) ja Syrakusan arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Regionale Paolo Orsi).
Yhdistyneet arabiemiirikunnat
Yhdistyneet arabiemiirikunnat eli Arabiemiirikunnat, myös Emiraatit (vanha nimi Arabiemiirikuntien liitto ) on pääosin autiomaan peittämä valtio Arabian niemimaan koillisosassa Persianlahden rannikolla. Sen rajanaapurit ovat Oman ja Saudi-Arabia. Maa koostuu seitsemästä emiirikunnasta, ja sen pinta-ala on noin 83 600 neliökilometriä. Väkiluvuksi on arvioitu noin yhdeksän miljoonaa, joista suurin osa on kansalaisuutta vailla olevia vierastyöläisiä. Arabiemiirikuntien pääkaupunki on Abu Dhabi.
Maantiede
Maan itäosassa on vuoria; suurin osa alueesta on hiekka-aavikkoa. Maan sijainti on strateginen Hormuzinsalmen puolustuksen takia. Rannikolla on monia saaria, hiekkasärkkiä ja koralliriuttoja, joten navigointi on vaikeaa. Dubai on paras luonnonsatama. Abu Dhabin alueella on kaksi merkittävää keidasta, joiden pohjavesivarat riittävät maanviljelyyn.
Arabiemiraattien ilmasto on pääosin kuuma ja kuiva. Kuuminta on heinä- ja elokuussa, jolloin lämpötila rannikkotasangolla nousee 48 asteeseen. Vuorilla on selvästi viileämpää. Loppukesällä kostea kaakkoistuuli tekee rannikkoalueiden säästä erityisen epämiellyttävää. Rannikolla sataa vuodessa alle 120 mm, vuorilla paikoin jopa 350 mm. Rankkasateet saavat toisinaan aikaan paikallisia tulvia. Hiekkamyrskyt haittaavat säännöllisesti näkyvyyttä.
Rannikon ekosysteemeissä, saarilla, koralliriutoilla, vuorovesirannikolla ja mangrovesoilla elää monenlaisia kasvi- ja eläinlajeja. Arabiemiraattien ensimmäiset meriluonnonsuojelualueet perustettiin 1995 ja vuonna 2012 ne kattoivat yhteensä 6 563 km² Aavikoilla on käynnissä metsitysohjelmia. Itäosan Hajarvuoristo tarjoaa turvapaikan harvinaisille eläimille, kuten leopardille ja arabiantarille (Hemitragus jayakari).
Historia
pienoiskuva|200px|1700-luvulla rakennettu torni [[Hattassa.]] Nykyisellä Yhdistyneiden arabiemiirikuntien alueella on ollut asutusta jo pronssikaudella. Yli kaksituhatta vuotta eaa. Umm al-Nariksi kutsuttu kulttuuri kehittyi nykyisen Abu Dhabin lähellä. Sen vaikutus levisi pitkälle sisämaahan ja rannikkoa pitkin Omaniin asti. Islam saapui alueelle vuonna 636, ja kristityt nestoriolaiset perustivat Sir Bani Yasin luostarin samannimiselle saarelle lähelle Abu Dhabia 600-luvulla. Keskiajalla Hormuzin eli Ormusin kuningaskunta hallitsi koko aluetta.
Pian sen jälkeen, kun Vasco da Gama vuonna 1498 oli purjehtinut Afrikan ympäri Intiaan, Persianlahden etelärannikon šeikkikunnat joutuivat Portugalin ylivallan alaisiksi. Portugalin valta alueella kesti 1600-luvulle saakka, minkä jälkeen alue oli pitkään Osmanien valtakunnan vaikutusvallan alaisena. Britannian valta alkoi kasvaa 1800-luvulla ja lopulta vuonna 1892 alueesta tuli Britannian protektoraatti
Korkein neuvosto, presidentti ja liittovaltion neuvosto
Arabiemiirikuntia hallitsee korkein neuvosto, johon kuuluvat kaikkien seitsemän emiirikunnan johtajat. Abu Dhabin ja Dubain emiireillä on neuvostossa veto-oikeus. Neuvosto valitsee presidentin ja varapresidentin.
Parlamentissa eli Liittovaltion neuvostossa (Majlis al-Ittihad al-Watani) on 40 paikkaa. Edustajista 20 valitaan emiirikuntien vaalilautakunnissa. Kunkin emiirikunnan johto saa valita, ketkä saavat äänestää, joten äänioikeus on vain noin 13 prosentilla asukkaista. Kunkin emiirikunnan edustajapaikat määräytyvät sen väkiluvun mukaisesti: Abu Dhabi ja Dubai saavat kummatkin neljä, Sharja ja Ras al-Khaima kolme sekä Ajman, Fujaira ja Umm al-Qaiwain kaksi edustajaa. Loput 20 edustajaa nimitetään suoraan emiirikuntien johdon toimesta. Nimetyt edustajat valitaan niin, että neuvostossa on aina puolet naisia, puolet miehiä.
Oikeuslaitos
Yhdistyneiden arabiemiirikuntien lakijärjestelmä pohjaa Koraaniin. Myös Ranskan oikeusjärjestelmän vaikutus näkyy lakiteksteissä. Islamin lakia, šariaa, noudatetaan etenkin perhelainsäädännössä kuten avioeroa ja perintöasioita koskevissa määräyksissä.
Arabiemiraattien huumelait ovat ankaria. Turisteja on tuomittu vuosien vankeusrangaistuksiin heidän vaatteistaan löytyneiden huumausainejäänteiden vuoksi.
Seitsemän emiraattia ja niiden nykyiset johtajat
thumb|Arabiemiirikuntien hallinnollinen kartta Liittovaltio muodostuu seitsemästä emiirikunnasta. Niiden nykyiset emiirit ovat:
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Yhdistyneet arabiemiirikunnat ei ole vapaa maa. UAE on seitsemän emiraatin liitto, jota käytännössä johtaa Abu Dhabi, pinta-alaltaan suurin ja luonnonvaroiltaan rikkain. Liittovaltion neuvoa-antavalle elimelle järjestetään rajoitetut vaalit, mutta poliittiset puolueet on kielletty, ja kaikki toimeenpano-, lainsäädäntö- ja oikeusvalta kuuluu viime kädessä seitsemälle perinnölliselle hallitsijalle. Sekä kansalaisten että ei-kansalaisten, jotka muodostavat ylivoimaisen enemmistön väestöstä, kansalaisvapauksiin kohdistuu merkittäviä rajoituksia.
Asevoimat
Yhdistyneet arabiemiirikunnat on 2000-luvun alkupuolella aseistautunut voimakkaasti, vuonna 2008 se oli maailman kolmanneksi suurin aseiden tuoja, Kiinan ja Intian jälkeen. Maa on hankkinut muun muassa 80 F-16E ja 50 Mirage 2000-9 -hävittäjää vuosina 2004–2008. Maan sijainti Hormuzinsalmen äärellä on strateginen öljykuljetuksien kannalta.
Yleinen asevelvollisuus miehille otettiin käyttöön vuonna 2014. Varusmiespalvelus kestää 24 kuukautta, korkeakoulututkinnon suorittaneille riittää 16 kuukauden palvelus, naiset voivat osallistua vapaaehtoisina palvelukseen yhdeksän kuukauden ajan. Merkittävä osa värvätystä henkilöstöstä tulee ulkomailta.
Talous
thumb|vasen|upright|Ilmakuva [[Jumeirah Lake Towers -projektialueelle Dubaissa.]] Abu Dhabista löytyi öljyä vuonna 1958. Se tuottaa edelleen valtaosan maan öljystä, ja siellä sijaitsevat myös emiraattien suurimmat maakaasukentät. Energiantuotannon riippuvuutta fossiilisista polttoaineista on pyritty vähentämään ydinvoiman ja aurinkoenergian avulla.
Muista arabimaista poiketen Arabiemiirikuntien liitolla on poikkeuksellisen vahva ja monipuolinen talous, joka ei ole täysin riippuvainen öljystä ja maakaasusta. Erityisesti Dubai on matkailun ja vapaan kaupan voimalla kohonnut koko Persianlahden liikekeskuksen asemaan. Yksi monipuolistamisen suurimmista tuloksista on vakaasti kehittyvä matkailuteollisuus, joka on keskittynyt rannikolle, aavikolle, urheilukohteisiin ja infrastruktuuriin. Matkailuteollisuuden lisäksi myös edulliset kuluttajahinnat, lämmin ilmasto, tekniikan ihmeet kuten Burj al-arab -hotelli ja Palmusaaret ja ystävällisyys lännelle ovat johtaneet kutsumaan Dubaita Lähi-idän Hongkongiksi. Emiraattien suurten rakennusprojektien valmistuminen on pitkälti noin 120 euron kuukausipalkalla työskentelevien siirtotyöläisten ansiota. Tällä hetkellä yli 80 prosenttia maan väestöstä on siirtotyöläisiä, joilla ei ole kansalaisoikeuksia. Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa ei ole lakko-oikeutta eikä ammattiyhdistysliikettä. Siirtotyöläisten ihmisoikeudet ovat herättäneet runsaasti kansainvälistä keskustelua.
Maatalous on keskittynyt Ras al-Khaiman ja Fujairan emiraatteihin. Sen osuus kansantaloudesta on pieni, mutta keinokastelun turvin maa pystyy olemaan liki omavarainen hedelmien ja vihannesten osalta. Tärkeimpiä viljelykasveja ovat taatelit, tomaatti ja kurkku.
Liikenne
Maassa on 43 lentokenttää ja 4 080 kilometriä maantietä. 1960- ja 1970-luvulla rakennettu tieverkko on hyvälaatuinen. Dubaissa toimii automaattimetro. Abu Dhabin ja Dubain välille valmistui rautatie vuonna 2022, rautatieverkkoa on suunniteltu laajennettavaksi kaikkiin sietsemään emiraattiin.
Dubaissa on suuri konttisatama, Das-saarella nesteytetyn maakaasun eli LNG:n lastaussatama. Muita satamakaupunkeja ovat Al Fujayrah, Mina' Jabal 'Ali (Dubai), Khor Fakkan (Khawr Fakkan) (Sharja), Mubarraz Island (Abu Dhabi), Mina' Rashid (Dubai) ja Mina' Saqr (Ras al-Khaima)
Väestö
thumb|vasen|Haukankouluttaja Arabiemiirikunnissa. Haukka on yksi maan kansallissymboleista.
Vuonna 2022 YK arvioi maan väkiluvuksi noin kymmenen miljoonaa. Väestöstä 88% on siirtolaisia. Asutus on keskittynyt voimakkaasti maan koillisosaan Musandamin niemimaalle. Lähes 85% asukkaista elää kolmen suurimman emiraatin alueella: Abu Dhabi, Dubai ja Sharja.
Islam on valtionuskonto. Muslimit muodostavat 76 prosenttia ja kristityt 9 prosenttia väestöstä. Muiden uskontojen osuus väestöstä on 15 prosenttia, josta pääosa on hinduja ja buddhalaisia. Arabia on maan virallinen kieli ja sitä käytetään hallituksessa ja byrokratiassa, mutta englannin kielen merkitys talouselämässä on kasvanut: se toimii lingua francana arabiantaidottomille maahanmuuttajille.
Peter Joppich
Peter Joppich (s. 21. joulukuuta 1982 Koblenz, Saksa) on saksalainen florettimiekkailija. Joppich on kolminkertainen floretin maailmanmestari (vuosina 2003, 2006 ja 2007). Hän on ammatiltaan sotilas Saksan armeijan urheilujoukossa. Joppichin valmentajana toimii Uli Schreck.
Yhdistyneet arabiemiirikunnat
Kulttuuri
Arabiemiirikunnilla on vahvat siteet muuhun arabimaailmaan. Hallitus on omistautunut perinteisten taide- ja kulttuurimuotojen säilyttämiselle muun muassa Abu Dhabin kulttuurihallinnon kautta, jonka ohella myös muissa emiraateissa on omat kulttuurihallintonsa. Vuodesta 2009 rakennettu Louvre Abu Dhabi valmistui vuonna 2017. Kuitenkin sosiaalisessa elämässä tapahtuu suuria muutoksia: asenteet naisia kohtaan ovat muuttumassa, ja uusista urheilulajeista on tulossa suosittuja perinteisten kameliajojen rinnalle. Islamin vuoksi sianlihaa ja alkoholia ei tarjoilla yleisesti, mutta myös vähemmistöuskontoja kunnioitetaan: muun muassa hindutemppeleiden rakentaminen on sallittu.
Emiraattien perinteinen keittiö muistuttaa libanonilaista ja muita arabikeittiöitä. Siihen kuuluvat meze-alkupalat, täytetty lammas, lammaspata, maustettu riisi ja linssikeitto. Jälkiruoat ovat perinteisesti makeita. Talouskasvun myötä maahan on perustettu huippuravintoloita, joita pyörittävät kuuluisat ravintoloitsijat ja kokit Gordon Ramsaystä alkaen.
Mardi Gras (albumi)
Mardi Gras on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Creedence Clearwater Revivalin seitsemäs ja viimeinen albumi, joka julkaistiin vuoden 1972 huhtikuussa. Tom Fogertyn jätettyä yhtyeen Pendulum-albumin jälkeen, tämä levy tehtiin kokoonpanolla John Fogerty (kitara, kosketinsoittimet, laulu), Stu Cook (basso, kitara, laulu) ja Doug Clifford (rummut, laulu).
Cook ja Clifford osallistuivat ensimmäistä kertaa Fogertyn kanssa kappaleiden tekemiseen, laulamiseen ja tuottajan tehtäviin. Levyn tunnetuimpia kappaleita ovat singlet ”Someday Never Comes” ja ”Sweet Hitch-Hiker”. Kriitikot ja fanit kuitenkin tyrmäsivät Mardi Gras'n, ja yhtye hajosi.
Mardi Gras on Creedence Clearwater Revivalin seitsemästä studioalbumista ainoa, josta ei ole julkaistu bonuskappaleita sisältävää ”40th Anniversary Edition” -painosta. Muiden CCR-levyjen 40th Anniversary Edition -painokset julkaistiin vuonna 2008, jolloin yhtyeen debyyttialbumin, Creedence Clearwater Revivalin, julkaisusta tuli kuluneeksi neljäkymmentä vuotta.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
GP2 Euroopan Grand Prix 2008
GP2 Euroopan Grand Prix 2008 oli GP2-kauden 2008 kahdeksas osakilpailu, joka ajettiin 23.–24. elokuuta Valencian katuradalla Espanjassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Euroopan GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voitti Campoksen Vitali Petrov. Sunnuntain kilpailun voitti Petrovin tallikaveri Lucas di Grassi.
Luettelo Mikroskoopin tähdistön tähdistä
Luettelo Mikroskoopin tähdistön tähdistä:
Penteeni
200px|thumb|1-penteenin rakenne. 200px|thumb|cis-2-penteenin rakenne. 200px|thumb|trans-2-penteenin rakenne. Penteeni on alkeeneihin kuuluva hiilivety, jossa molekyylin muodostaa 5 hiiliatomia ja 10 vetyatomia. Penteenin kemiallinen kaava on C5H10 ja moolimassa 70,13 g/mol. Joidenkin hiiliatomien välillä on siis kaksoissidos. Penteenillä on isomeerisia muotoja.
Suoraketjuisia penteenin isomeereja ovat:
Haaraketjuisia penteenin isomeereja ovat:
Pokrovan yhteisö
thumb|Pokrovan yhteisön kirkkona toimii vanha tallirakennus. Kuva vuodelta 2005. Pokrovan yhteisö on Kirkkonummella toimiva ortodoksinen luostari, joskaan sillä ei ole virallista luostaristatusta.
Luostari toimii entisellä Dannedbrogin maatilalla ja talli on muutettu kirkoksi. Luostarin on perustanut munkki Hariton (oik. Hariton Tuukkanen, s. 1953), joka sai vuonna 1995 luvan luostarin perustamiseen KP arkkipiispa Johannekselta. Täten Pokrovan yhteisö on Suomen ainoa itsenäisyyden aikana perustettu luostari. Dannedbrogin tilan kunnostustyöt alkoivat 1996 ja vanhasta tallista tehtiin kirkko, joka vihittiin 2001. Lisäksi tilalla on viljelyksiä, rukoushuone ja muita rakennuksia. Yhteisössä käy vuosittain noin 10 000 vierasta.
Björn Nord
Björn Nord (s. 5. huhtikuuta 1972) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi Huddinge IK:ssa kauteen 1992-1993 asti, jolloin siirtyi Djurgårdens IF:ään. Hän pelasi Djurgårdensissa vuoden 2004 lopettamiseensa asti lukuun ottamatta kautta 2000-2001, jolloin hän pelasi saksalaisessa Nürnberg Ice Tigersissa. Nordin ura päättyi joulukuussa 2004 loukkaantumisen vuoksi. Hän oli voittamassa Ruotsin mestaruutta Djurgårdensissa kaudella 1999-2000. Washington Capitals varasi Nordin NHL:ään yhdeksännellä kierroksella 289. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa vuonna 2000.
The Luxury Gap
The Luxury Gap on englantilaisen synthpop-yhtyeen Heaven 17:n toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin alun perin huhtikuussa 1983 Virgin Records -levy-yhtiöllä. The Luxury Gap on yhtyeen parhaiten myynyt albumi, myyden platinaa. Albumi sijoittui Britannian albumilistan sijalle 4. ja siitä tuli myös vuoden 1983 17:nneksi myydyin albumi. Suomessa albumi sijoittui Suomen virallisen listan sijalle 13. ja oli musiikkilistalla yhteensä seitsemän viikkoa.
Toisin kuin yhtyeen esikoisalbumi Penthouse and Pavement, The Luxury Gapin singlet sijoittuivat musiikkilistoille vahvasti, erityisesti ”Temptation”, joka sijoittui Britannian singlelistan sijalle 2. Single oli myös vuoden 1983 34:nneksi myydyin single. Muita hittikappaleita olivat ”Come Live with Me”, joka sijoittui Britannian singlelistan sijalle 5. ja ”Crushed by the Wheels of Industry”, joka sijoittui Britannian albumilistan sijalle 17. Ensimmäinen single ”Let Me Go” sijoittui Suomen virallisen listan sijalle 24.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säv. ja san. Glenn Gregory, Ian Craig Marsh ja Martyn Ware.
Rat Park
Hypoteesiaan testatakseen Alexander rakensi rottapuiston, 8,8 m²:n kokoisen, neliömäärältään 200 kertaa normaalia laboratoriohäkkiä suuremman ympäristön. Tilaan sijoitettiin 16–20 kumpaakin sukupuolta edustavaa rottaa, runsaasti ruokaa, palloja ja renkaita leikkimistä varten sekä tarpeeksi tilaa paritteluun ja kuivikkeiden keräämiseen. Kokeen tulokset vaikuttivat tukevan hänen hypoteesiaan. Rottapuistoon tuotiin rottia joille oli annettu morfiinihydrokloridia 57 päivän ajan. Rotille tarjottiin mahdollisuus valita puhtaan veden ja morfiinipitoisen veden väliltä, ja useimmissa tapauksissa ne valitsivat puhtaan veden. Alexander kirjoittaa: "Emme onnistuneet aiheuttamaan mitään addiktion suuntaistakaan normaaliin ympäristöön asutetuille rotille." Kontrolliryhmiksi pieniin häkkeihin sijoitetut rotat käyttivät huomattavasti enemmän morfiinia sekä tässä että useammissa seuranneissa tutkimuksissa.
Kaksi suurinta tiedejulkaisua, Science ja Nature kieltäytyivät julkaisemasta Alexanderin, Coambsin ja Hadawayn ensimmäistä tutkimusta, joka julkaistiin sen sijaan arvostetussa mutta huomattavasti pienemmässä julkaisussa, Psychopharmacologyssa, vuonna 1978. Aluksi tutkimuksen julkaisu ei herättänyt mitään reaktioita. Muutaman vuoden kuluttua Simon Fraser -yliopisto lakkautti Rat Parkin rahoituksen.
Malli päihdeaddiktiosta sairautena
Tutkijoiden keskuudessa vallitsee yhteisymmärrys siitä, että joidenkin aineiden jatkuva käyttö aiheuttaa käytön lopettaville epämiellyttäviä vieroitusoireita. Tieteilijöiden erimielisyydet koskevat sitä, missä määrin aineet vievät käyttäjänsä itsehillinnän, jolloin kyseessä ei olisi pelkästään vieroitusoireiden vaikutus — vaan varsinainen päihdeaddiktio, joka määritelmän mukaan on "päihteidenkäyttöä tavalla, jota voidaan luonnehtia hallitsemattomaksi keskittymiseksi päihdeaineeseen (pakonomainen käyttö) ja sen hankintaan, sekä huomattavaa taipumusta retkahtaa uudestaan vieroituksen jälkeen."