cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaves to Armok II: Dwarf Fortress
Peli
Dwarf Fortressin tärkeä erityispiirre on pikkutarkka simulaatio: peli pitää lukua muun muassa jokaisen hahmon, eläimen ja hirviön elinaikanaan tekemistä tapoista ja saamista vammoista yksittäisten ruumiinosien tarkkuudella, jokaisen hahmon luonteenpiirteistä ja muista henkilökohtaisista ominaisuuksista (jotka vaikuttavat esimerkiksi siihen, kuinka halukkaasti ja tehokkaasti ne suorittavat tiettyjä tehtäviä), jokaisen hahmon mielialasta ja niihin vaikuttavista tapahtumista (esimerkiksi onko kääpiöllä oma makuuhuone ja kuinka hyvälaatuinen se on), pelaajan luoman yhdyskunnan haluttavuudesta siirtolaisille ja hahmojen välisistä suhteista. Yksityiskohtainen mielialasimulaatio on syynä ”raivospiraalina” (tantrum spiral) tunnettuun tapaan hävitä peli: kääpiöyhteisön yleisen mielialan ollessa tarpeeksi matalalla jokin sattumus saattaa yksittäisen kääpiön väkivaltaiseen raivokohtaukseen, mistä seurauksena loukkaantuneet, tappelua seuranneet, tai läheisiään menettäneet kääpiöt järkyttyvät ja saavat puolestaan raivokohtauksen.
Pelin rodut sisältävät maaperään kaivautuvat kääpiöt ja maahiset, taloja ja linnoituksia rakentavat ihmiset, sekä metsässä asusuvat haltiat. Lisäksi ei-pelattavia rotuja on kymmenittäin. Sekä kesy- että villieläimiä on myös runsaasti.
Tekniset erikoispiirteet
Dwarf Fortress on teknisiltä ominaisuuksiltaan erikoislaatuinen ja hyvin kehittynyt peli. Käyttöliittymältään se on merkkipohjainen, Nethackin vanhemman version kaltainen. Merkit ovat loogisia kuten: c = kissa (cat), d = koira (dog) Myös pelitekniikassa on videopeleille harvinaisia ominaisuuksia, kuten eläinten teurastaminen, maailmaa mahdollisimman tarkkaan mallintavat aineiden tiheydet ja jäätyneen vesipullon lämmittäminen, jotta veden voi juoda. New York Timesin mukaan Dwarf Fortress on luultavasti kaikkien aikojen monimutkaisin tietokonepeli.
Ympäristön simulaatio
Pelimaailma on fysikaalisesti hyvin realistinen fraktaaligeneroitu kolmiulotteinen ympäristö, jossa kaasut, vesi ja laava virtaavat, kerääntyvät ja patoutuvat realistisesti, ja maailmaan on mahdollista rakentaa hyvinkin isokokoisia toimivia mekaanisia laitteita, kuten suositussa Little Big Planet -pelissä. Jopa maa-ainekset kuten hiekka, kivi ja savi on simuloitu realistisesti.
Kallioon voi kaivautua, mutta erilaiset maakerrokset voivat olla vaarallisia Kerrokset:
Fantasiapelille ominaisesti pelimaailmasta voi löytää valtavia ja vaarallisia otusten täyttämiä maanalaisia luolia, olemattomia kiviä ja muuta sellaista. Myös rakennusten mallinnus on kehittynyttä, ja esimerkiksi taistelun voi voittaa kaatamalla vihollisen armeijan niskaan rakennuksen tai laavaa. Jotkut pelaajat ovat jopa tehneet puolustustarkoituksia ajatellen linnansa tulivuoreen. Tulivuoret eivät purkaudu (vielä), joten niissäkin voi asua.
Sosiaalinen käytös mallinnettu
Pelihahmojen sosiaalinen yhteisö on myös mallinnettu epätavallisen tarkkaan. Perusresurssien kuten ruoan ja veden (joita ei tarvitse jos peliä muokkaa) lisäksi yhteisö tarvitsee oikeanlaiset puitteet virkistäytymisalueineen. Yhteisön kehittymisen kannalta olennaista pelissä on tiettyjen roolien täyttäminen, kuten vartijat ja kuvernööri.
Kehittynyt taistelumallinnus
Erilaisilla aseilla ja haarniskoilla on suuri merkitys taistelun kulkuun. Esimerkiksi keihäsmiehillä on suurin todennäköisyys vahingoittaa sisäelimiä, kun taas nuijamiehet ovat tehokkaita raajojen murtamiseen ja saattavat joskus jopa osuessaan heittää vastustajan muutamia ruutuja kauemmas. Teräaseet voivat jumittua niin omiin kuin vastustajankin hahmoihin. Painijoiksi harjoitelleet sotilaat voivat taistellessaan tarttua näihin aseisiin/nuoliin ja repiä niitä aiheuttaen näin lisää vahinkoa. Painija voi myös viskoa, väännellä, repiä ja raapia vihollistaan. Painijat voivat myös murtaa luita tai tehdä tähdätyn iskun. Tähdättyjen iskujen voimaa ja tyyliä voi myös säätää erikseen jos halutaan tehdä esimerkiksi raskas tai nopea isku.
Peli pitää lukua jokaisen hahmon jokaisen ruumiinosan saamista vammoista ja niiden parantumisesta. Hahmo voi esimerkiksi menehtyä taistelusta saamansa haavan tulehtumisen edettyä viikkojen tai kuukausien aikana sepsikseen.
Adventurer mode
Pelatessa seikkailu pelimuodossa luodaan hahmo, jota pelaaja ohjaa itse. Pelimuoto mahdollistaa liikkumisen kiipeilemällä, hyppimällä ja/tai hiippailemalla. Hahmon liikkumisnopeutta voidaan säätää juoksusta hiipimiseen ja sama pätee kiipeilemiseen ja uimiseen. Pelaaja voi tehdä mitä haluaa, kuten vaikka ottaa tavoitteeksi tappaa kaiken elävän pelimaailmassa tai sitten vain kiipeillä puissa ja olla välittämättä muista olioista. Pelaaja voi myös ottaa haltuunsa alueita ja muun muassa joutua ryöstetyksi kadulla, pelaaja pystyy tosin myös itse ryöstämään muita pelihahmoja.
Vastaanotto
Dwarf Fortress on saanut julkisuutta New York Timesin artikkelissa, Gamasutra-pelinkehittäjäjulkaisun haastattelussa, Eurogamer -lehden artikkelissa , PC Gamer UK -lehden joulukuun 2006 -numeron arvostelussa, The Escapist -peliteollisuusjulkaisun haastattelussa ja se on valittu vuoden 2007 Roguelike -peliksi ASCII Dreams -yhteisön äänestyksessä. Lisäksi Dwarf Fortress pelille on kehittynyt laaja kulttikannattajajoukko.
Eurooppa-koulu
Eurooppa-koulut ovat Euroopan yhteisöjen henkilöstön lapsille perustettuja julkisia oppilaitoksia. Niiden hallinto on jaettu Euroopan yhteisön ja jäsenmaiden kesken.
Niiden toiminta perustuu vuonna 1957 Luxemburgissa allekirjoitettuun sopimukseen.
Aikuiset ja lapset kasvatuksen pyörteissä
Aikuiset ja lapset kasvatuksen pyörteissä, alaotsikoltaan 5-osainen valistushistoriallinen näytelmä, on näytelmä, jonka Aleksanteri Ahola-Valo (1900-1997) kirjoitti leikkikoulun teatteritoiminnan eli Neljän männyn teatterin tarpeisiin. Hän kirjoitti sen vain 14-vuotiaana vuonna 1914.
Eurooppa-koulu
Eurooppa-kouluja on tällä hetkellä 15. Sen lisäksi on yhdeksän akkreditoitua Eurooppa-koulua, joihin Helsingin eurooppalainen koulu kuuluu.
Laguna Verde
Laguna Verde on Bolivian kaakkoisosassa sijaitseva suolajärvi. Järvi kuuluu Eduardo Avaroan suojelualueeseen ja sijaitsee noin 4 400 metrin korkeudessa merenpinnan yläpuolella, Altiplanon ylängön lounaisosassa. Järvi sijaitsee 5 920 metriin kohoavan Licancabur-tulivuoren juurella. Ainoastaan kapea kaistale erottaa Laguna Verden sen itäpuolella sijaitsevasta Laguna Blancasta.
Järven vihreän- ja sinisenvärinen sävy johtuu mineraalipitoisesta sedimentistä, jossa on lyijyä, rikkiä, arsenikkia, kuparia ja kalsiumkarbonaattia.
Aikuiset ja lapset kasvatuksen pyörteissä
Näytelmän synty ja sisältö
Näytelmä on kuvaus hyvästä ja pahasta ja se sijoittuu Viiritsan kyläyhteisöön. Se sai myös aiheensa ja henkilöhahmonsa kylästä ja toimii siten dokumentaarisena aikakauden kuvauksena. Alik kirjoitti näytelmän kahdessa vuodessa. Se oli venäjänkielinen.
Leikkikoulun lapset itse näyttelivät kaikki osat. Näytelmän venäjänkielinen ensiesitys oli 1914. Suomeksi näytelmä on julkaistu vasta 1997 Elpo ry:n kustantamana, ja sen suomenkielinen ensiesitys oli Suomessa Aleksanteri Ahola-Valon kuolinvuonna 1997 Hämeenlinnan Miniteatterin esityksenä.
Aiheen Alik löysi lähiympäristöstään. Näytelmässä on päiväkirjoissa kuvattuja tapahtumia venäläistä virkavaltaa edustavan poliisimestarin kotipiiristä ja kylän elämästä. Perhe tavataan keväisenä sunnuntaina kirkonmäellä, poliisipäällikön virkahuoneessa, kyläkauppiaan olohuoneessa ja erään näyttelijän kotona. Näytelmän taustalla on nähty myös Anton Tšehovin teos "Lokki" (1894), joka kuvaa samankaltaista miljöötä ja tapahtumia ja jo johon Ali on saattanut tutustua opettajansa LyMin kirjaston kautta.
Roolihahmot ovat myös Alikin lähiympäristöstä ja tsaarin vallan Venäjältä. Poliisipäällikön vaimon ja lasten kolkot kotiolot ovat näytelmän teemana. Maalaisyhteisön ristiriitoja kuvataan keskeisen henkilön, poliisipäällikön, "uradnikan", paikallisen järjestysvallan ja itse keisarin edustajan kautta. Tämän mahtaileva auktoriteetti pitää asemaansa itse jumalalta saatuna. Tarinan päähenkilö asetetaan vastakkain perheensä, kerjäläisten, vanhan talonpoikaisnaisen, häpäistyn tytön omaisten, kauppiaan ja tämän pojan kanssa. Poliisipäällikön autoritäärisyyttä tukevat hänen alaisensa maalaispoliisit, "strašnikit" eli pelottelijat.
Perhe edustaa poliisipäällikön vaimon kautta itsenäisesti ajattelevaa ja kapinallista vallankumouksellisuutta. Lapset Šurik ja Mušja sekä Alik itse ja hänen veljensä Felix ovat mukana henkilögalleriassa. Mukana on myös myönteinen aikuinen, näyttelijä Impatij Filarnomovits Zavadski sekä Boris Pavlovitsh Kornejev, änkyttävä suurtilallinen.
Henkilögalleria kuvastaa vuosisadan vaihteen venäläistä maalaisyhteisöä ja sen jännitteitä. Näytelmässä esiintyy myös tavallisia raajarikkoja ja muita tavallisia kerjäläisiä sekä parantumattomia sairaita, "jurovideja", "kärsiviä pyhimyksiä", santarmiupseeri, maanmittari apulaisineen, rikas kauppias, renki ja talonpoikia.
Pahan ja hyvän problematiikka oli askarruttanut Alikia jo ennen kouluikää. Hänen perusoptimistista maailmankuvaansa kuvaa se, että tarina päättyy onnelliseen loppuun; poliisipäällikkö nöyrtyy lasten edessä, muuttuu hyväksi ja näytelmä päättyy ainakin näennäiseen hyvään loppuun. Valistus on voittanut.
Tony Marsh
Anthony Ernest "Tony" Marsh (20. heinäkuuta 1931 Stourbridge, Englanti – 7. toukokuuta 2009) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui viiteen Formula 1 -osakilpailuun kausilla 1957–1958 ja 1961. Hän oli parhaimmillaan kahdeksas Saksan GP:ssä 1958.
Marsh on voittanut Britannian Hillclimbing -sarjan mestaruuden kuudesti vuosina 1955–1957 ja 1965–1967. Hän kilpaili myös vuoden 1970 Le Mansin 24 tunnin ajossa John Wagstaffin kanssa. Marsh palasi kilpailemaan vuonna 1986 Marchilla. Hänen ajajansa Simon Law kuoli kolarissa Brighton Speed Trialsissa vuonna 1993. Marsh kuoli vuonna 2009 jouduttuaan sairaalaan hengitysvaikeuksien takia.
Baiyoke Tower II
thumb|220px|Bangkokin Baiyoke Tower II, jossa toimii hotelli Baiyoke Sky, on [[Thaimaan toiseksi korkein rakennus. (Kuvan korkein rakennus)]] thumb|220px|Baiyoke Tower I
Baiyoke Tower II on Thaimaan neljänneksi korkein rakennus, joka sijaitsee Rachaprarop-kadun varrella Pratunamissa Ratchathewin alueella Bangkokissa. Rakennuksessa toimii Baiyoke Sky -hotelli (kerrokset 22–74), jossa on 673 huonetta, ja lounasravintola Sky Buffet (kerrokset 76 ja 78).
Baiyoke Towerin korkeus on 304 metriä, ja kerroksia on 85. Kerroksessa 77 on näköalatasanne ja kerroksessa 84 360° pyörivä näköalatasanne Sky Walk. Rakennus valmistui vuonna 1997 (antenni vuonna 1999). Se oli Thaimaan korkein rakennus vuoteen 2016 eli MahaNakhon-rakennuksen valmistumiseen saakka.
Baiyoke Tower II:lla on matalampi pari, 151 m korkea Baiyoke Tower I, joka valmistui vuonna 1987.
Molikonlammi
Molikonlampi on Keski-Suomessa Luhangassa Onkisalon kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 4,4 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 106,7 metriä mpy.
Mustanokkatiira
Mustanokkatiira (Sterna striata) on oseanialainen tiira. Sen elinympäristö käsittää Uuden-Seelannin pääsaaret, Stewart Islandin, Chathamsaaret, Aucklandsaaret, mahdollisesti Snaressaaret, sekä Tasmanian koillispuolella sijaitsevat Flinders Islandin ja Cape Barren Islandin. Siitä tunnetaan kolme eri saariryhmillä elävää alalajia. Johann Friedrich Gmelin kuvaili lajin holotyypin Uudesta-Seelannista 1789.
Vapauden hurma
Vapauden hurma on Liljan Loisto -yhtyeen toinen pitkäsoitto. Sen julkaisi Suomen Musiikki 30. toukokuuta 2012, ja sen kappaleesta "Varkaat kulkurit" on julkaistu musiikkivideo. Albumi nousi Suomen virallisen albumilistan 26. sijalle viikolla 26/2012. Viikko jäi albumin ainoaksi listalla.
Karl Johan Lönegren
Karl Johan Lönegren (26. tammikuuta 1823 Pori – 2. heinäkuuta 1895 Pori) oli suomalainen teollisuudenharjoittaja ja liikemies, arvoltaan varatuomari.
Lönegrenin vanhemmat olivat Porin kaupunginlääkäri Fredrik Isak Lönegren ja Charlotta Lovisin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1841 ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon 1850. Lönegren sai varatuomarin arvon 1854.
Lönegren osti vuonna 1858 Leineperin ruukin laamanni Falckilta, ja vähän myöhemmin 1860-luvulla hän osti Noormarkun ruukin. Lönegrenin aikana Leineperin ruukin raudanvalmistuksessa otettiin käyttöön uusia menetelmiä, ja useita rakennuksia korjattiin tai rakennettiin uudelleen. Leineperissä panostettiin yhä enenevässä määrin maatalouteen, karjasuojat rakennettiin uudelleen ja ruukille valmistui oma meijeri. Lönegren rakennutti Leineperiin myös uuden ruukinkartanon. Vuonna 1853 hän perusti Poriin Baijerilaisen olutpanimon liikekumppaniensa Carl Anton Björnbergin ja Isaac Carströmin kanssa. Vuonna 1858 he perustivat Porin konepajan, jonka tarkoituksena oli erikoistua rautatievaunujen rakentamiseen. Lönegren vaikutti myös siihen, että Pohjanmaan Höyrylaivaosakeyhtiön toiminta siirrettiin Turusta Poriin. Lainoilla liiketoimensa rahoittanut Lönegren joutui kuitenkin talousvaikeuksiin 1860-luvun katovuosien aikana. Hän joutui myymään Leineperin ruukin ja teki konkurssin 1869. Porin konepajan tulipalo 1870 vei lopullisesti pohjan hänen liiketoimiltaan, ja myös Noormarkun ruukki myytiin samana vuonna Antti Ahlströmille.
Karl Johan Lönegren oli naimisissa vuodesta 1855 Anna Helena Björnbergin kanssa. Heidän lapsiaan olivat Kymi-yhtiön yli-insinööri Werner Lönegren (1869–1918) ja liikemies Arvid Lönegren (1871–1947).
Vaikeasti velkaantuneet köyhät maat
thumb|upright=2|HIPC-maat {{legend|darkgreen|täysi helpotus.}} {{legend|yellowgreen|osittainen helpotus.}} {{legend|gold|helpotuksen mahdollisuus, mutta ei vielä täytä.}}
Vaikeasti velkaantuneet köyhät maat tai raskaasti velkaantuneet köyhät maat (Heavily Indebted Poor Countries, HIPC) on 37 valtion ryhmä, johon kuuluvilla mailla on korkea köyhyysaste ja jotka ovat vaikeasti velkaantuneita.
HIPC-ohjelman tarkoituksena on mahdollistaa köyhien maiden omat toimet köyhyytensä poistamiseksi. Velkahelpotuksen ehtona on, että maa käyttää veloista vapautuneita varoja taisteluun köyhyyttä vastaan. Velkahelpotukset onkin yhdistetty rakennemuutokseen ja sosiaalipoliittisiin uudistuksiin.
HIPC-ohjelmaan hyväksyttiin 39 maata, ja niistä 36 oli lokakuuhun 2017 mennessä saavuttaneet ohjelman päätepisteen.
Leslie Marr
Leslie Marr (14. elokuuta 1922 Durham – 4. toukokuuta 2021 Gimingham, Norfolk) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui kahteen Formula 1 -osakilpailuun kausilla –. Hän oli 13. vuoden 1954 Britannian GP:ssä. Marr voitti MM-sarjaan kuulumattoman Cornwall MRC F1 -kilpailun vuonna 1955 ja oli samana vuonna neljäs Uuden-Seelannin GP:ssä. Kilpa-ajouran ohella ja sen jälkeen Marr toimi taidemaalarina ja erikoistui maisematauluihin. Hän esiintyi myös vuonna 1954 kilpa-ajajasta kertovassa elokuvassa Mask of Dust. Hän oli aatelisarvoltaan baronetti, joka oli perintöä isoisältä James Marrilta, mutta hän ei käyttänyt arvonimeä.
Jugoslavian hajoamissodat
Jugoslavian hajoamissodat olivat entisessä Jugoslavian alueella Balkanin niemimaalla vuodesta 1991 alkaen vuosikymmenen loppuun saakka käyty sotien sarja. Sotaa käytiin Sloveniassa, Kroatiassa, Bosniassa, Kosovossa ja Etelä-Serbiassa. Sisällissodan kaltaiset sodat olivat Euroopan verisimmät taistelut toisen maailmansodan jälkeen ja niissä kuoli ainakin 100 000, ehkä jopa 300 000 ihmistä. Myös ulkovallat pyrkivät puuttumaan tilanteeseen ja alueelle lähetettiin rauhanturvaajia.
Sotien syynä olivat Jugoslavian alueen etnisten ryhmien erimielisyys maan hallinnosta, taloudesta ja alueiden jaosta. Varsinkin Slovenia, Kroatia ja Kosovon albaanit halusivat itsenäistyä Jugoslaviasta. Serbia pyrki säilyttämään yhtenäisen serbivaltion tarvittaessa väkivalloin. Sotien taustana oli alueen historiasta johtuva etnisten ryhmien tilkkutäkkimäinen asuminen toistensa lomassa, mutta niiden välitön aiheuttaja oli jyrkkä kansallismielisyys. Jugoslavian hajoamista vauhdittivat sekä talouden että sosialismin romahtaminen.
Puolidemokraattisin keinoin toimiva sosialistinen ja konservatiivinen serbipoliitikko Slobodan Milošević nousi Serbian johtoon. Milošević hyödynsi muun muassa Vojislav Šešeljin ajamaa Suur-Serbian luomiseen tähdännyttä kiihkokansallismielistä serbipolitiikkaa, jossa muut Jugoslavian kansat nähtiin serbien oikeuksia polkevina vihollisina. Serbien johtama liittoarmeija, poliisi ja puolisotilaalliset tšetnikeiksi kutsutut joukot ryhtyivät tyhjentämään väkivaltaisesti muita etnisiä ryhmiä valtaamiltaan alueilta Kroatiassa, Bosniassa ja Kosovossa. Joukot syyllistyivät etniseksi puhdistukseksi luokitelluissa joukkokarkotuksissa lukuisiin sotarikoksiin kuten murhiin, kidutuksiin, polttoihin ja ryöstöihin.
Etnonationalismi nousi myös Jugoslaviasta eroon pyrkivillä alueilla, joten myös muut osapuolet alkoivat pian tehdä omia etnisiä puhdistuksiaan. Esimerkiksi kroaatit pyrkivät etnisillä puhdistuksilla Bosnian sodassa Suur-Kroatian luomiseen.
Alueen etninen tilkkutäkki ja maailmansotien aika
Entisen Jugoslavian alueella asui lukuisia erillisiä etnisiä ryhmiä. Kielen lisäksi erottavana tekijänä oli uskonto. Kroaatit olivat pääosin roomalaiskatolisia, serbit ortodokseja ja nykyisten Bosnian ja Albanian alueilla asui ottomaanien vallan seurauksena muslimeja. Jo ensimmäisen maailmansodan aika oli ongelmallinen: serbien četnikit ja armeija kohtelivat kaltoin sekä albaaneja Balkanin sodissa että kroaatteja ensimmäisessä maailmansodassa.
Maailmansodan jälkeen sloveenit, kroaatit, serbit ja Kosovon albaanit yhdistyivät yhdeksi Jugoslavian kuningaskunnaksi. Poliittinen väittely varsinkin serbien ja kroaattien välillä oli kiihkeää. Tilanteen kiristyminen johti lopulta ampumavälikohtaukseen ja kolmeen murhaan parlamentissa vuonna 1928. Välikohtauksen seurauksensa kuningas kaappasi itselleen vallan.
Titon Jugoslavia
Sekavan sisällissodan voittajiksi nousivat kommunistiset partisaanit. Partisaanijohtaja Josip Broz Tito loi uuden Jugoslavian, kuudesta tasavallasta koostuneen sosialistisen liittovaltion. Vaikka Tito pyrki Neuvostoliiton ohjeiden mukaisesti luomaan etnisten ryhmien välille tasa-arvoa, hän ei maininnut Bihacin julistuksessaan lainkaan muslimeja, unkarilaisia tai albaaneja. Jugoslavia ei kuitenkaan ollut sodan jälkeen Neuvostoliiton miehittämä, ja Titon johtama Jugoslavia irtautui kiinteästä Itäblokista kohti länttä jo vuonna 1948.
Etnisten ryhmien nationalismi säilyi jännitteinä pinnan alla ja nousi toisinaan avoimesti esille, vaikka sitä pyrittiin hillitsemään. Taitava poliitikko ja diktaattori Tito ei kuitenkaan kyennyt ratkaisemaan maan monimutkaista kansallisuusongelmaa lopullisesti. Jännitteet pidettiin valtaosin piilossa 1950-luvulla, mutta nousivat esiin 1960-luvun alussa. Vastakkain oli varsinkin Kroatian serbivastainen separatismi ja Serbian suurserbialaisuus. Serbien äärinationalismia tuki, joskaan ei avoimesti kannattanut vuoteen 1966 saakka Jugoslavian kovaotteisen salaisen poliisin päällikkönä toiminut Aleksandar Ranković. Rankovicilaiset vastustivat Slovenian ja Kroatian talouden vapauttamisaikeita. Etnisten ryhmien kulttuuri ja uskonto, mutta myös elintaso ja teollistumisen aste vaihtelivat. Varsinkin talous synnytti ristiriitoja, joita kärjistivät muistot yhteisen historian aikana kärsityistä vääryyksistä. Tito kukisti nationalistit kovin ottein esimerkiksi Kroatian keväässä 1970-luvun alussa ja Slovenian vastaavan kansallismielisen liikehdinnän aikana.
Jälkikäteen on arvioitu, että Titon kansallistunteiden ja uskonnon kieltämisen politiikka tukahdutti poliittista ajattelua ja synnytti painetta, joka purkautui myöhemmin voimakkaana kiihkokansallismielisyytenä. Toisaalta myös Titon ajan voima- ja pakkokeinot periytyivät. Rauhanomaisia ratkaisuja ei edes nähty, varsinkin kun jo Titon aikana armeijan upseeriston enemmistö oli serbejä. Jugoslavian hajoamissota voidaan kuitenkin nähdä kuitenkin myös eri etnisten ryhmien kansallisuusudentiteettien törmäyksenä, johon olisi päädytty myös ilman Titoa tai Miloševićia.
Nationalismin nousu Titon kuoleman jälkeen
1980-luvulla Titon kuoltua häntä ryhdyttiin arvostelemaan varsinkin Serbiassa, sillä Tito oli jakanut serbien alueita muille Jugoslavian osatasavalloille. Samaan aikaan maa ajautui talouskriisiin, joka paheni koko 1980-luvun ajan. Vuonna 1981 serbiarmeija murskasi asevoimin Kosovon albaanien mellakat. Kiihkokansallisten serbien mielestä Kosovon albaanit toteuttivat serbien kansanmurhaa. Kosovo oli tyhjenemässä serbeistä ja "pyhä maa" oli joutumassa albaanien käsiin. Serbian kommunistipuolueen johtoon noussut Slobodan Milošević alkoi tukea Kosovon alueella asuneita serbejä kiihkeissä puheissa, jotka yhdistivät populistista nationalismia, sosialismia ja serbien perinteistä ortodoksiuskontoa. Milošević puhdisti Serbian kommunistisen puolueen vastustajistaan, otti haltuunsa keskeiset tiedotusvälineet, loi joukkokokouksissa henkilökulttia ja onnistui luomaan itselleen laajan kannatuksen.
Vuonna 1988 myös Sloveniassa oli käynnissä voimakas itsenäistymisliike, joka kumpusi maan keskieurooppalaisesta perinteestä ja yhteyksistä länteen. Myös Kroatiassa nousi vanhoillinen kansallismielisyys vuoden 1989 aikana.
Nationalistinen Milošević murskasi 1980-luvun lopussa Vojvodinan ja Kosovon autonomian. Jugoslavian liittoarmeija oli käytännössä serbien puolella. Serbian oppositiossa oli samaan aikaan Miloševićiakin radikaalimpia serbinationalisteja, esimerkiksi Vuk Drašković ja Vojislav Šešelj. Serbijohtoista Jugoslaviaa tai Suur-Serbiaa voimakeinoin ajaneen Miloševićin politiikka aiheutti vastareaktion ja pelotti kroaatit ja sloveenit kohti itsenäistymistä valtioina. Osatasavaltojen valtapyrkimykset romahduttivat liittovaltion hallituksen arvovallan keväällä 1991. Osatasavaltojen johtajat yrittivät turhaan etsiä poliittista ratkaisua.
Slovenian ja Kroatian sodat
Yhdysvallat, EU, Jugoslavian liittoarmeija ja Jugoslavian hallinnon instituutiot vastustivat etukäteen Slovenian ja Kroatian itsenäistymistä. Liittovaltion presidenttineuvosto oli kuitenkin toimintakyvytön. Ainoa voimakas poliittinen toimija oli Slobodan Miloševićin johtama kommunistis-nationalistinen serbiryhmittymä. Liittoparlamentti julisti armeijan estävän tasavaltojen itsenäistymisyritykset, ja kun Kroatia ja Slovenia julistautuivat itsenäiseksi 25. kesäkuuta 1991, liittoarmeija lähetti panssareita valtaamaan Kroatian raja-asemia ja lentokenttiä. Suppean sotilasoperaation tarkoituksena oli lähinnä voiman näyttäminen.
Slovenian sota
Sloveenit olivat järjestäneet melko tehokkaan aluepuolustuksen, joka nujersi liittoarmeijan joukot monin paikoin jo 28. kesäkuuta. Sloveenit tukkivat panssarien tiet rekoilla ja saartoivat liittoarmeijan varusmiehiä kasarmeihinsa. Liittoarmeija vastasi pommittamalla Slovenian radio- ja TV-asemia ja tulittamalla ilmasta tiesuluiksi pysäköityjä rekkoja. Serbijohtoisen liittoarmeijan etupäässä varusmiehistä ja muista kansallisuuksista kuin serbeistä koostuneella miehistöllä ei kuitenkaan ollut taisteluhalua. Saarrettuilta joukoilta puuttui huolto ja sotilaita antautui noin 2 700. Taistelujen vielä kestäessä alkoivat diplomaattiset tunnustelut, jotka johtivat ensimmäiseen tulitaukoon jo 1. heinäkuuta, vaikka taistelut jatkuivat 4. heinäkuuta saakka. Slovenian sota oli lyhyt ja osapuolten tappiot pienet. Milošević ei halunnut taistella Slovenian alueesta, jolla asui vain vähän serbejä.
Kroatian sota
Miloševićin kansalliskiihkoinen Serbia oli alkanut luoda ensin peitellysti, mutta vähitellen yhä avoimemmin Kroatian alueelle Suur-Serbiaa. Kroaatteja ajettiin väkivalloin Kroatian serbialueilta. Franjo Tuđmanin johtama Kroatian hallinto oli myös kansallismielinen, erityisesti sen puolustusministeri Gojko Susak. Äärikroaatit vastasivat serbien väkivaltaan ja konflikti kiihtyi. Tuđman horjui sodan ja rauhan välillä ja vähätteli serbien halua taistella Kroatiaa vastaan. Hän uskoi helppoon rauhanomaiseen ratkaisuun. Osin ratkaisu oli pakon sanelema, sillä kroaateilta puuttui aseita.
Heinäkuun alussa serbit aloittivat jatkuvan sodan Kroatiassa. Serbijoukot puhdistivat Celijen kylän. Tenjassa taisteltiin pitkään ja rajusti, vaikkakin pienin joukoin. Nämä välikohtaukset olivat kuitenkin pientä tulevaan verrattuna. Serbisissit hyökkäsivät useisiin kyliin ajakseen asukkaat pois. Taistelut kovenivat heinäkuun puolivälissä ja uhriluku ja pakolaisvirta puhdistetuista serbikylistä kasvoivat päivä päivältä. Sota levisi uusille alueille. Kroatian kevyet puolisotilaalliset joukot eivät kyenneet estämään serbialueen laajenemista, sillä serbit olivat raskaasti aseistettuja. Serbit ajoivat kroaattisiviilit kodeistaan polttaen, räjäyttäen, ryöstäen, vangiten, kiduttaen ja tappaen. Samaan aikaan kroaattijohtaja Tuđman epäröi ja viivytteli vastatoimissaan. Elokuun alussa Daljin kylän välikohtaus oli askel vieläkin raaempaan sodankäyntiin. Kijevon kroaattikylä Krajinassa "puhdistettiin" liittoarmeijan suoralla tuella, kun panssarit tulittivat ja ilmavoimat pommittivat kylää.
Kroatiaan tuodut liittoarmeijan yksiköt ja serbien puolisotilaalliset joukot saartoivat suuren Vukovarin kaupungin. Vaikka kaupunkia tulitettiin kiivaasti tykistöllä ja sitä puolusti vain pieni joukko, taistelu kesti kuukausia. Serbien taistelumotivaatio oli vähäinen. Syyskuun puolivälissä kroaatit hyökkäsivät Jugoslavian liittoarmeijan kasarmeihin ja sota leimahti avoimeksi. Kroaatit valtasivat useita kasarmeja ja saivat saaliiksi niiden aseet, mikä helpotti tukalaa varustetilannetta. Syyskuussa rintamat olivat edenneet lähes lopullisille paikoilleen. Marraskuussa serbien saartama Vukovar antautui. Serbit murhasivat ja raiskasivat antautuneessa kaupungissa. Henkiin jääneet puolustajat kuljetettiin keskitysleireille Serbiaan.
Kroaatit alkoivat itsekin tehdä etnisiä puhdistuksia, ja Gospicin ja Sisakin alueella tehtiin serbeihin kohdistuneita joukkosurmia, joiden aikana kroaattipoliisi ryösteli serbien koteja. Franjo Tuđmanin hallinnon uskotaan katsoneen näitä tapauksia sormiensa lävitse, sillä ainakin HDZ:n ääriainekset kannattivat etnisesti puhdasta Kroatiaa. Jugoslavian liittoarmeija oli nyt avoimesti mukana taisteluissa auttaakseen kasarmeihin saarrettuja sotilaita. Kostoksi kasarmien saarrosta serbit saartoivat Jugoslavian etelärannikolla sijainneen Dubrovnikin ja tulittivat sitä ajoittain hyvin rajusti.
Bosnian sota
thumb|140px|[[Ratko Mladic]]
Tilanteen kiristyminen ja Bosnia-Hertsegovinan itsenäistyminen
Vielä vuonna 1990 Radovan Karadžić sanoi, ettei Bosniaan olla luomassa Suur-Serbiaa. Bosnian serbit kannattivat Bosnian pysymistä osana Jugoslaviaa, kun taas alueen kroaatit ja muslimit irtautumista. Serbien kiihkokansallismielinen johtaja Radovan Karadžić uhkasi vuonna 1991 liittoarmeijan estävän vaikka väkivalloin Bosnian itsenäisyyden. Pahimmillaan retoriikka kiihtyi uhkauksiksi muslimeja odottavasta tuhosta. Serbipropaganda maalasi kauhukuvaa bosniakeista eli muslimeista serbien vihollisina. Bosnian kroaattien propaganda oli yhtä kärjistynyttä kuin serbien. Myös alueen kroaatit tähtäsivät etnisiin puhdistuksiin. Vaikka muslimien kansallisuusaate oli lievempää, muslimien johtaja Alija Izetbegović kannatti sotaa, jos se johtaisi muslimien itsenäisyyteen.
Serbit lopettivat suurimman osan sotatoimista Kroatiassa vuoden 1992 alussa vallattuaan Kroatian serbienemmistöiset alueet. Joukkoja tarvittiin kipeästi Bosnia-Hertsegovinassa, jossa tilanne oli ajautumassa kohti pitkäksi ja vaikeaksi ennustettua sotaa. Eri etniset ryhmät olivat jo vuonna 1991 alkaneet perustaa omia pieniä asekaartejaan. Karadžićin johtama puolue julisti liittoarmeijan tuella vuonna 1991 laajat serbialueet autonomisiksi. Ensimmäinen sotaa edeltävä kuolonuhreihin johtanut välikohtaus sattui Višegradissa marraskuussa 1991, jolloin muslimit ja kroaatit pysäyttivät hetkeksi aikaa liittoarmeijan joukko-osaston. Bosnian serbit jäivät pois Bosnian itsenäistymistä käsittelevästä kansanäänestyksestä. Maaliskuun alussa serbien hääkulkuetta ammuttiin, yksi kuoli ja pappi haavoittui. Serbit pystyttivät katusulkuja, mutta purkivat sulut pian.
2. tammikuuta 1992 muslimijohtoinen Bosnia-Hertsegovina ilmoitti haluavansa irti Serbiasta ja itsenäistyi 5. huhtikuuta.
Etniset puhdistukset alkavat
Serbit saartoivat useita muslimien ja kroaattien kaupunkeja, muun muassa Sarajevon jo 7. huhtikuuta. YKn serbien tynkä-Jugoslavialle asettamat talouspakotteet eivät lopettaneet etnisiä puhdistuksia. Bosnia-Hertsegovinassa taistelivat Arkanin kaltaisten sissipäälliköiden johtamat puolisotilaalliset serbijoukot Ratko Mladićin komentaman serbiarmeijan tukemina. Serbit olivat vallanneet huhtikuussa 70 % Bosnia-Hertsegovinasta. Muslimien eli bosniakkien armeija kärsi asepulasta. Milošević reagoi lännen asettamiin talouspakotteisiin nimittämällä Yhdysvalloissa asuneen liikemiehen Milan Panićin tynkä-Jugoslavian pääministeriksi.
Länsimaiden ja ulkopuolisten valtojen toimet
Taktisista syistä Milošević julisti Bosnian serbitasavallan olevan itsenäinen Serbiasta. Serbia sanoutui virallisesti irti Bosnian väkivaltaisuuksista vaikka auttoikin salaisesti alueen serbejä. Länsimaat eivät uskoneet Serbian viattomuuteen ja Bosnian erillisyyteen. Vuonna 1992 YK ryhtyi avustamaan Bosnia-Hertsegovinan kroaatteja ja muslimeja, mutta apu oli kokonaisuutena melko tehotonta. Serbit muun muassa verottivat saarrettuihin kaupunkeihin vietyjä avustustarvikkeita. Länsimaiden ja YK:n toiminta Bosnia-Hertsegovinan sodan hillitsemiseksi oli puolinaista ja tehotonta ja monet rauhaa halunneet länsimaisetkin tuskastuivat kansainvälisten järjestöjen hitaaseen toimintaan. YK:n asevientikiellosta oli etua lähinnä raskaasti aseistetulle serbien armeijalle.
Samaan aikaan alueella tapahtui kiistattomia sotarikoksia. Serbit perustivat Bosnia-Hertsegovinaan keskitysleirejä, joissa ihmisiä surmattiin, hakattiin kepein, kidutettiin ja pidettiin nälässä. Rikokset paljastuivat lännessä ensi kertaa Newsday-lehden artikkelissa elokuussa 1992. Musliminaisia hakattiin ja raiskattiin leireillä, joista jotkut olivat tarkoitusta varten perustettuja. Serbien sala-ampujat surmasivat siviilejä Sarajevon kaduilla ja läheisiltä vuorilta kaupunkiin ammutut kranaatit osuivat leipäjonoihin tappaen kymmeniä.
Jälkikäteen lännen asenteen on nähty johtuneen siitä, että se uskoi serbien voittavan Bosnian sodan. Esimerkiksi Nato ei halunnut sotkeutua sissisotaan serbejä vastaan vuorisella Balkanilla. Osa lännen YK-upseereista saattoi jopa kannattaa serbejä. Syytä sotaan nähtiin serbien lisäksi myös muissa osapuolissa. Venäjä asettui Serbian tueksi historiallista syistä.
Bosnian kroaatit liittyvät sotaan
Kesällä 1992 Bosnian kroaatit julistautuivat itsehallintoalueeksi ja saivat aseita Kroatiasta. Kroaatit valtasivat alueita bosniakeilta, vaikka olivat näiden kanssa virallisesti liitossa taistelussa serbejä vastaan. Keväällä 1992 kroaatit olivat aloittaneet bosniakkien etniset puhdistukset. Kahakoinnin ja puhdistusten seurauksena kroaattien hallitsema alue Bosniassa laajeni. Vuoden 1992 lopulla Bosniakit olivat ryhtyivät kostamaan kroaattien tekoja.
Vuonna 1993 Bosnian kroaatit aloittivat avoimen, laajan sodan alueen muslimeja vastaan. Myös kroaatit tekivät etnisiä puhdistuksia, joiden päänäyttämö oli Lashvajoen laakso. Tunnetuin puhdistuksista tapahtui Ahmicin kylässä. Muslimit jäivät pahasti alakynteen. Kroaatit ja serbit pyrkivät jakamaan Bosnian alueen, eivätkä muslimitkaan tahtoneet vuonna 1993 vielä rauhaa.
Monilla alueilla Bosnia-Hertsegovinassa kukoisti järjestäytynyt rikollisuus. Myös puolisotilallisten četnikkien väkivallan motiivi oli usein rikollinen, esimerkiksi ryöstösaaliis. Bosnian sotaa on pidetty etnisenä konfliktina, mutta se liittyi kärjistyneeseen kansallismieliseen politiikkaan, jossa eri kansojen nationalistiset puolueet kamppailivat hegemoniasta.
Helmikuussa 1994 Bosnian kroaatit ja bosniakit solmivat aselevon.
Uudet puhdistukset, sodanvastaisuus lisääntyy Serbiassa ja Bosnian sodan päättyminen Naton väliintuloon
Helmikuussa 1994 serbit puhdistivat hallitsemiaan alueita muslimeista ja muista etnisistä vähemmistöistä yhtä rajusti kuin vuoden 1992 ensimmäisessä puhdistusaallossa. Vuonna 1993 Serbiassa oli hyperinflaatio ja suuria mielenosoituksia. Maassa perustettiin ensimmäinen oppositiorintama Depos. Hallituksen vastustajat järjestivät suuria mielenosoituksia sodan aikana, mutta myös serbien tynkä-Jugoslavian alueella kansallismieliset serbit surmasivat ja häiritsivät sotapolitiikan vastustajia. Esimerkiksi kiihkokansallinen serbimielinen oppositiopoliitikko Vuk Drašković, joka piti Bosnian sotaa turhana pidätettiin ja pahoinpideltiin.
Kyllästyttyään Bosnia-Hertsegovinan sotaan Milošević veti Radovan Karadžićin johtamilta Bosnian serbeiltä tukensa vuonna 1994. Tämä heikensi alueen serbien asemaa ratkaisevasti. Samaan aikaan länsi oli alkanut salassa tukea Kroatiaa, koska pelkäsi Venäjän kanssa hyvissä väleissä olleiden serbien vaikutusvallan laajenemista alueella.
Urban Ahlin
Urban Christian Ahlin (s. 13. marraskuuta 1964 Mariestad) on ruotsalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi Ruotsin valtiopäivien puhemiehenä vuosina 2014–2018. Valtiopäivillä Ahlin on istunut vuosina 1994–2018.
Jugoslavian hajoamissodat
Uudet puhdistukset, sodanvastaisuus lisääntyy Serbiassa ja Bosnian sodan päättyminen Naton väliintuloon
Bosnian serbit valtasivat kesällä 1995 saarretun Srebrenican kaupungin ja surmasivat tuhansia muslimimiehiä. Nato pommitti Bosnia-Hertsegovinan serbikohteita ja serbit ottivat panttivangeiksi YK-sotilaita kiristääkseen Natoa lopettamaan ilmaiskut. Syksyllä 1995 voimistuneet kroaatit ja muslimit hyökkäsivät rajusti Kroatiassa ja Bosnia-Hertsegovinassa. Serbit joutuivat ahdinkoon. Serbisiviilit pakenivat alueilta johtajiensa käskystä, sillä pelkäsivät kroaattien ja muslimien tekevän etnisiä puhdistuksia. Pian tämän jälkeen serbien ampuma kranaatti surmasi kymmeniä ihmisiä Sarajevon leipäjonossa. Syntyneen kohun seurauksena Nato aloitti ilmaiskut Bosniassa. YK:n rauhanturvaajat oli vedetty pois alueelta, eivätkä serbit enää kyenneet vastustamaan Natoa. 20. syyskuuta serbit vetivät raskaat aseet Sarajevon ympäristöstä. Rauha solmittiin 14. joulukuuta. Kroaattien Krajinassa sodan loppuvaiheessa tekemiin sotarikoksiin ei serbien ja puolueettomien kriitikoiden mukaan kiinnitetty riittävästi huomiota.
Urban Ahlin
Ahlin opiskeli vuosina 1986–1990 Karlstadin yliopistosta ja valmistui opettajaksi, minkä jälkeen hän työskenteli matematiikan ja luonnontieteiden opettajana Mariestadissa. Ahlin on naimisissa Jenni Ahlinin (s. 1969) kanssa, joka työskentelee Mariestads-Tidningen -sanomalehden perhe- ja kulttuuritoimittajana. Yhdessä heillä on kaksi tytärtä.
Jugoslavian hajoamissodat
UÇK:n ensimmäiset hyökkäykset
Jo vuonna 1995 Kosovossa kohdistettiin yksittäisiä hyökkäyksiä serbipoliiseihin ja -siviileihin. Tammikuussa 1996 läntisessä Kosovossa tehtiin sarja hyökkäyksiä, joiden kohteena olivat serbipoliisit, -viranomaiset ja serbipakolaisten asuttamat leirit. Hyökkääjäksi ilmoittautui albaanien sissiliike Kosovon vapautusarmeija (UÇK). Kosovon maltillinen, passiivista vastarintaa kannattanut albaanijohtaja Ibrahim Rugova uskoi aluksi UÇK:n sissien olevan Serbian tukemia provokaattoreita. Serbian hallinto julisti liikkeen terroristeiksi ja lisäsi joukkojaan alueella, mikä johti siihen, että alueen albaanisiviilien luottamus UÇK:hon vahvistui.
Urban Ahlin
Valtiopäivillä Ahlin on istunut jäsenenä ulkoasiainvaliokunnassa, missä hän oli puheenjohtajana vuosina 2002–2006 ja varapuheenjohtajan tehtävissä vuosina 2006–2014. Ahlin on ollut myös sosiaalidemokraattien puhemiehenä ulkopolitiikkaan liittyvissä asioissa. Vuoden 2014 vaalien jälkeen hänen arvioitiin olevan yksi mahdollisista vaihtoehdoista uudeksi ulkoministeriksi.
Jugoslavian hajoamissodat
UÇK:n ensimmäiset hyökkäykset
UÇK:n joukoissa oli ulkomaisia taistelijoita, pääosin albaaneja Yhdysvalloista ja muista länsimaista. Mukana ei kuitenkaan ollut vierastaistelijoita islamilaisista maista, kuten huhuttiin. Kosovon virallinen albaanihallinto ei tukenut UÇK:ta, muttei myöskään pyrkinyt sulkemaan sissien leirejä. UÇK kasvoi vuosina 1997–1999 ja oli vahvimmillaan 1997–1998. Liikkeessä oli eri arvioiden mukaan muutamasta sadasta muutamaan kymmeneen tuhanteen jäsentä. Sotilaallisesti heikon liikkeen aseistus koostui pääosin kevyistä käsiaseista.
UÇK onnistui lopulta valtaamaan noin puolet Kosovosta maaliskuuhun 1998 mennessä, jolloin sen vallan keskuksena oli Prekazin kylä Drenican alueella. Tämän jälkeen sota kääntyi ja serbit voittivat UÇK:n. Serbien puolella sissejä vastaan taistelivat armeija ja erikoispoliisit. Serbit surmasivat albaanisiviilejä, mutta myös UÇK syyllistyi ihmisoikeusrikoksiin tappamalla serbiystävällisiksi epäilemiään albaaneja. Kesällä 1998 serbit hyökkäsivät Orahovaciin aikomuksenaan puhdistaa seutu etnisesti kaikista albaaneista. UÇK:n oli pakko vetäytyä ja serbijoukot tappoivat kiinni saamansa ei-serbit.
Serbien toimet levisivät julkisuuteen ja maailmalta virtasi tuhansia albaaneja auttamaan UÇK:ta. Liike järjesti itsensä uudelleen tappion jälkeen ja perusti koulutusleirejä Albanian puolelle. Vuoden 1998 alussa Yhdysvallat poisti UÇK:n terroristijärjestöjen listalta. Yhdysvaltojen ja Euroopan maiden uskotaan auttaneen UÇK:ta salaisesti sodan alusta saakka. UÇK iski serbien sotilas- ja siviilikohteisiin ja serbit vastasivat kovin ottein. Talvella 1999 löytyi syrjäisen Račakin kylän läheltä ruumiita, jotka serbien mielestä olivat siviilivaatteisin puettuja UÇK:n sissejä, mutta albaanien mielestä serbien tappamia albaanisiviilejä. Maaliskuussa 1999 Jugoslavian armeija ja muut turvallisuusjoukot aloittivat avoimen täysimittaisen sodan UÇK:ta vastaan. UÇK menetti nopeasti alueensa, ja suurin osa jäljelle jääneistä taistelijoista pakeni Albaniaa. Kosovoon jäi vain muutaman tuhannen järjestön sissin joukko.
Naton hyökkäys käynnistää sodan
Javier Solanan johtama Nato halusi estää albaaneihin kohdistuneet verityöt. Se vaati Jugoslavialta Ranskan Rambouillet’ssa käydyissä neuvotteluissa vieraiden sotilasajoneuvojen liikkumisoikeutta koko Jugoslavian alueella. Serbit olivat suostuneet YK-joukkojen saapumiseen Kosovoon. Lännen asettamat kovat ehdot johtivat kuitenkin siihen, ettei Jugoslavia hyväksynyt Rambouillet’n sopimusta.
Nato katsoi, että käynnissä oli järjestelmällinen albaaneihin kohdistunut vaino ja käynnisti keväällä 1999 pommitukset Jugoslaviaan. Seurauksena serbit päättivät karkottaa Kosovon albaanit alueelta. Puhdistuksesta oli puhuttu jo kauan, ja osa albaaneista pakeni itse serbejä peläten. Nato oli iskuillaan provosoinut serbien toimia albaaneja kohtaan. Serbit väittivät albaanien pelästyneen Naton ilmaiskuja.
Alkoi täysimittainen Kosovon sota. Kosovossa toimivat serbipoliisi ja puolisotilaalliset joukot ajoivat satoja tuhansia albaaneja väkivalloin, tappaen ja ryöstäen kodeistaan. Albaanien karkotus eliminoi UÇK:n tuen puhdistetuilla alueilla. Samalla puhdistus oli kuitenkin poliittisesti järjetön, sillä se käänsi maailman mielipiteen serbejä vastaan. UÇK pysyi sodan ajan sotilaallisesti hyvin heikkona.
Naton ilmaiskut
Naton ilmaiskuilla ei näyttänyt olevan vaikutusta Jugoslavian armeijaan tai albaaneihin kohdistuviin karkotuksiin ja veritöihin. Nato kohdisti hyökkäyksensä serbien infrastruktuuriin tarkoituksenaan vaikeuttaa serbien elämää ja saada serbit vastustamaan hallitustaan. Harhautuneita ohjuksia osui myös pakeneviin albaaneihin ja serbisiviilikohteisiin. 23. huhtikuuta 1999 Nato pommitti Serbian yleisradio- ja televisioyhtiön Radio-televizija Srbijen päärakennusta. Muun muassa Amnesty International piti tekoa sotarikoksena. 7. toukokuuta Nato pommitti Kiinan suurlähetystöä Belgradissa. Pommituksessa kuoli kolme kiinalaista toimittajaa ja se aiheutti tuohtumusta Kiinassa. Yhdysvaltojen mukaan kyseessä oli vahinko. Nato sai tehdä ilmaiskujaan vapaasti. Serbien ilmavoimat eivät uskaltaneet nousta ilmaan, vaan piilottivat lentokoneensa. Mielipiteet maailmalla jakautuivat. Osa piti Naton ilmaiskuja oikeutettuina, osa tuomitsi ne jyrkästi.
Serbien puolustustahto oli korkealla. He toimivat ihmiskilpinä muun muassa pitämällä rock-konsertteja silloilla. Serbien propagandasota oli taitavaa. Televisiossa näytettiin, miten vanhat mummot tanssivat alas ammutun huippumodernin häivehävittäjän F-117 "Yöhaukan" päällä. Osa Naton kenraaleistakin oli etukäteen pelännyt serbien kostavan albaaneille ilmaiskut.
Ajan mittaan ilmaiskut kuitenkin tehosivat. Nato onnistui Persianlahden sotaa pienemmällä lentomäärällä tuhoamaan Jugoslavian serbiarmeijan huollon ja taistelumoraaliin. Nyt Serbiaa uhkasi Nato-joukkojen maahyökkäys Belgradiin ja täydellinen tappio. Milošević taipui rauhaan ja peruutti albaanien karkotuksen.
Sodan päättyminen ja perintö
Miloševićin kukistuminen vuoden 2000 lopuilla päätti väkivaltaisimman kauden Serbian historiassa, mutta pienempiä mielenosoituksen ja heikon sissisodan tyyppisiä yhteenottoja eri kansallisuuksien välillä on ollut sen jälkeenkin. Jugoslavian sotarikoksia tutkinut tuomioistuin sai Miloševićin Haagiin oikeudenkäyntiin, mutta tämä kuoli pitkän oikeudenkäyntiprosessin aikana selliinsä sydänkohtaukseen. Albaanisissit tappoivat ja sieppasivat serbejä Kosovossa jonkin aikaa sodan jälkeenkin.
Monia serbien ja muidenkin kansallisuuksien puolella taistelleita sotarikollisia piileskelee edelleen. Kosovossa albaanit ovat ajaneet 2000-luvulla serbejä maakunnasta. Vuosina 2007–2019 oli Kosovon itsenäistyminen, jota Serbia ei vielä elokuun alussa 2019 ollut valmis tunnustamaan. Serbian äärinationalistit halusivat edelleen Kosovon alueen serbihallintoon.
Ihmisoikeusrikkomukset
Jugoslavian sodassa serbit pyrkivät Bosniassa bosniakkien kansanmurhaan ja tekivät monia sotarikoksia Kroatiassakin. Serbien rikokset Kroatiassa olivat kostoa toisen maailmansodan kroaattijärjestö Ustašan toimia vastaan. Bosnia ja Hertsegovinaa kutsuttiin "pieneksi Jugoslaviaksi", koska alueen väestö oli siellä erityisen sekoittunutta. Tämä aiheutti siellä serbinationalismin paineen takia laajan, pitkäkestoisen ja vaikeasti ratkaistavan sodan. Serbien piirittämä Sarajevo oli puolestaan Bosnia ja Hertsegovina pienoiskoossa. Bosnian sota oli Jugoslavian sodista kaikkien verisin. Miljoonia ihmisiä karkotettiin tai pakeni tappamisen pelossa. Miehiä, lapsia, vanhuksia ja naisia tapettiin mielivaltaisesti. Tappajina olivat yleensä serbien puolisotilaalliset tšetnikit ja muut vastaavat joukot. Kaupunkeja tulitettiin tykeillä ja kranaatinheittimillä. Sala-ampujat surmasivat ihmisiä kaduilta. 95 % Kroatiassa ammutuista kranaateista osui siviilikohteisiin. Eräässä vaiheessa serbit perustivat kroaateille ja bosniakeille keskitysleirejä, joista osa saatiin kansainvälisellä painostuksella lakkautettua.
Ulkomailla ei aluksi laajalti edes tajuttu, että Jugoslavia oli hajoamassa. Jotkut ulkomaiset asiantuntijat huomasivat mitä oli tapahtumassa, mutta he eivät pystyneet vaikuttamaan esimerkiksi Yhdysvaltojen mielipiteeseen. Länsivallat antoivat sodan paisua ja tekivät jopa ratkaisuja, jotka pahensivat sotaa, sillä länsimaiden käynnistämä asesaartopolitiikka suosi serbejä joilla oli aseita yllin kyllin. Vaikka asesaarto vuosi kuin seula, se esti valtioita tukemasta julkisesti heikompia kroaatteja ja bosniakkeja. Yhdysvallat lähetti silti apua Kroatialle vuodesta 1992.
Ulkomaiden osuus
Sodan uhka oli käsin kosketeltava vuoden 1990 alussa, josta lähtien tilanne paheni koko ajan. Mutta ulkovallat pyrkivät karttamaan ongelman käsittelyä, ja jo huhtikuussa Viktor Meier, joka oli Frankfurter Allgemeine -lehden Balkan-tuntija, sanoi suoraan että Jugoslaviasta uhkaa tulla Persianlahden sodan lisäksi toinen esimerkki EY:n kyvyttömyydestä nähdä asioita ja toimia niiden mukaan.
Yhdysvallat
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA väitti syksyllä Jugoslavian hajoavan 18 kuukauden sisään ja hyvin todennäköisesti joutuvan sotaan. Yhdysvallat tuki Jugoslavian säilyttämistä paria viikkoa ennen sodan alkua ja alkoi tarkistaa kantaansa vasta heinäkuun alussa, jolloin tapahtumat räjähtivät käsiin Sloveniassa ja Kroatiassa. Etyk-kokous keskusteli 19.–20. kesäkuuta 1991 myös Jugoslavian tilanteesta, josta kertoi maan ulkoministeri Budimir Loncar. Yhdysvaltain ulkoministeri sanoi Belgradissa 22. kesäkuuta, ettei maa tunnusta Sloveniaa.
Euroopan yhteisö
Euroopan yhteisö EY ja Etyk epäonnistuivat rauhansovittelussa ja tekivät puolinaisia ratkaisuja. Ey:n troikka ei halunnut keväällä 1991 keskustella Jugoslavian tasavaltojen edustajien kanssa, vaikka näillä oli käynnissä keskinäisiä neuvotteluja Jugoslavian tilanteesta.
Kun Slovenian ja Kroatian kriisit leimahtivat sodaksi, EY pyrki Ranskan ja Englannin johdolla lähinnä estämään Euroopan yhdistymistä vastoin käynnissä olevaa Jugoslavian hajoamista. Ey ei halunnut tunnustaa "vanhanaikaisen nationalismin vallassa olleita" Jugoslaviasta irtautuvia pikkuvaltioita Sloveniaa ja Kroatiaa. Varsinkin Slovenia oli erään yhdysvaltalaisen diplomaatin mielestä "elinkelvoton pikkuvaltio", vaikka maa pärjäsi taloudellisesti parhaiten Jugoslaviassa. Niinpä ulkovallat tukivat mieluummin Serbiaa, joka pyrki pitämään Jugoslavian koossa. Ey pyrki Slovenian ja Kroatian sotien aikaan olemaan asettumatta kenenkään puolelle. Ehkä kyse oli paikallisen nationalismin pelosta Länsi-Euroopassa. EY:n troikka tunnusti Saksan ulkoministeri Hans Dietrich Genscherin painostuksesta Slovenian ja Kroatian vasta joulukuussa. Saksa oli alkanut vastustaa yhtenäistä Jugoslaviaa vasta Slovenian sodan jälkeen. Vasta Bosnian sodan alku muutti EY:n ja Yhdysvaltain asenteet Serbian vastaisiksi.
YK
YK:n koko entisen Jugoslavian alueelle julistama asevientikielto auttoi lähinnä serbejä, joilla oli käytössään lähes kaikki liittoarmeijan aseet.