cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fotosynteesi
Valoreaktiot
Syklinen reaktio toimii samaan tapaan, mutta se tuottaa ainoastaan ATP:tä, eikä pelkistä NAPD:tä NAPDH:ksi. Reaktio tapahtuu pelkästään fotosysteemi I:ssa. Kun fotosysteemistä vapautunut elektroni on välitetty akseptorille, se palautetaan takaisin fotosysteemi I:lle ja kiertää näin syklisesti järjestelmässä.
Hiilihydraattisynteesi
Fotosynteesin toisen vaiheen muodostavat valoa tarvitsemattomat reaktiot eli ns. pimeäreaktiot. Käytännössä reaktiot kuitenkin yleensä toimivat valossa, sillä ne tarvitsevat valoreaktioiden syöttämää energiaa. Hiilihydraattisynteesissä hiilidioksidista syntesoidaan sokereita, joista voidaan edelleen tuottaa monimutkaisempia yhdisteitä, kuten sakkaroosia, tärkkelystä ja selluloosaa.
Kasvit käyttävät kolmea erityyppistä fotosynteesiä: C3, C4 ja CAM. Yleisin on C3-fotosynteesi, jota käyttää 85% kasveista.
Calvinin kierto
C3-fotosynteesissä pimeäreaktioina on Calvinin kierto. Se on 13-osainen karboksylaatiosykli, jossa on mukana 11 entsyymiä. Keskeinen elementti on entsyymi nimeltä Rubisco, joka katalysoi hiilen sitomista (fiksaatiota). Kasvin lehden sisällä olevista liukoisista proteiineista on arvioitu jopa 50 % olevan Rubiscoa, joka lieneekin runsain proteiini koko maailmassa.
Calvinin kierron alussa Rubisco-entsyymi kaappaa ilmasta hiilidioksidimolekyylin (CO2) ja kiinnittää sen viisi hiiliatomia sisältävään sokeriin, ribuloosi-1,5-bisfosfaattiin (RuBP). Tuloksena syntyy kuusi hiiliatomia sisältävä sokeri, joka hajoaa kahdeksi 3-fosfoglyseraatti (3PG) -molekyyliksi. Toisessa vaiheessa 3-fosfoglyseraattikinaasientsyymi fosforyloi ATP:n avulla 3PG:n glyseroli-1,3-bisfosfaatiksi (BPG). Kolmannessa vaiheessa trioosifosfaattidehydrogenaasientsyymin katalysoimana ja NADPH-koentsyymin avulla muodostuu glyseraldehydi-3-fosfaattia (GAP), joka on Calvinin kierron lopputuote ja jonka mukaan C3-fotosynteesi on nimetty.
Osa GAP-molekyyleistä otetaan ulos käytettäväksi eliön aineenvaihduntaan ja rakennusaineiksi, mutta noin 5/6 kierrätetään ribuloosi-1,5-bisfosfaatin palauttamiseksi. Muutaman välivaiheen kautta syntyy ribuloosi-5-fosfaattia (Ru5P). Viimeinen vaihe on Ru5P:n fosforylaatio, jossa kuluu ATP:tä samalla, kun muodostuu RuBP:tä.
RuBP reagoi hiilidioksidin lisäksi myös hapen kanssa (oksygenaatio). Tämä kilpaileva sivureaktio tuottaa fosfoglykolaattia, joka kuljetetaan kloroplastin ulkopuolelle ja käytetään valohengityksessä eli fotorespiraatiossa.
C4- ja CAM-fotosynteesit
C3-fotosynteesin ongelmana on, että lämpötilan noustessa yhä suurempi osa RuBP:stä reagoi hapen kanssa, jolloin hiilidioksidin synteesi heikkenee ja yhä suurempi osa kuluu fotorespiraatioon. Kasvi voi myös joutua sulkemaan ilmarakojaan veden haihtumisen estämiseksi, jolloin hiilidioksidin saanti heikkenee.
C4-fotosynteesi on menetelmä, jolla eräät kuumassa ilmastossa elävät kasvit pyrkivät korjaamaan tätä ongelmaa. Se on kaksivaiheinen prosessi, jossa hiilidioksidin sitominen tapahtuu lähellä lehden pintaa olevissa ohutseinämäisissä soluissa, joihin hiilidioksidi diffundoituu soluseinämän läpi. Sitomista katalysoi Rubiscon sijasta PEP-karboksylaasientsyymi. Tämän ensimmäisen vaiheen tuloksena on nelihiilinen välituote, tyypillisesti omenahappo.
Välituote pumpataan sitten aktiivisesti soluseinämän läpi viereiseen, lähempänä lehden johtojännettä olevaan paksuseinämäiseen soluun, missä se hajoaa hiilidioksidiksi ja kolmihiiliseksi yhdisteeksi. Hiilidioksidi käytetään Calvinin kierrossa, kun taas kolmihiiliset yhdisteet pumpataan takaisin ohutseinäiseen soluun. Hiilen pumppaamisen ja hapen pääsyn estämisen ansiosta hiilidioksidin määrä solussa on 10–120 kertainen normaaliin verrattuna, joten fotorespiraatio ei pääse heikentämään yhteyttämisen tehoa. Haittapuolena on, että pumppaamiseen tarvitaan ylimääräistä energiaa ATP-molekyyleistä.
Vain noin 0,4% kasvilajeista on C4-kasveja, mutta niiden joukossa on useita tärkeitä viljelyskasveja, kuten sokeriruoko, maissi, hirssi ja durra.
CAM-fotosynteesiä käyttävät erityisesti kuumassa ja kuivassa ympäristössä elävät kasvit. Se toimii samaan tapaan kuin C4-fotosynteesi, mutta siinä hiilen sitominen ja Calvinin kierto ovat ajallisesti erillisiä prosesseja. CAM-kasvit sitovat hiilidioksidia yön aikana nelihiilisiin orgaanisiin happoihin, josta ne vapauttavat sitä päivällä Rubiscon käyttöön. Näin kasvi voi yhteyttää päivällä, vaikka sen ilmaraot ovat suljettuna veden haihtumisen estämiseksi.
CAM-kasveja on noin 10 % kasvilajeista. Niihin kuuluvat mm. kaktuskasvit, orkideat, ananas ja jotkin saniaiset.
Fotosynteettiset kalvot ja elimet
[[File:Chloroplast.svg|thumb|300px|right|Viherhiukkasen rakenne:
1. Ulkomembraani
2. Membraanien välinen tila
3. Sisämembraani
4. Strooma (neste)
6. Tylakoidin pintakalvo
8. Tylakoidi (lamella)
9. Tärkkelystä
10. Ribosomi
11. Plastidiaalinen DNA
12. Plastoglobuleita (lipidipisaroita) ]]
Kasveilla ja syanobakteereilla fotosynteesi tapahtuu soluelimessä, jota kutsutaan viherhiukkaseksi tai kloroplastiksi. Tyypillisessä kasvisolussa on 10–100 viherhiukkasta. Viherhiukkasen sisällä on kiekon muotoisia tylakoideja, joiden pintakalvolla valoherkät pigmentit sijaitsevat. Tylakoidin sisäosasta käytetään nimitystä luumen. Tylakoidit ovat kasaantuneet kimpuiksi, joita kutsutaan graanoiksi. Graanoja ympäröi neste, strooma.
Oksygeenisten eli vettä hapettavien organismien fotosynteesilaitteisto sijaitsee tylakoidin pintakalvolla. Laitteistoa kutsutaan Emersonin ja Arnoldin fotosynteettiseksi yksiköksi (PSU). Se koostuu kahdesta toisiinsa vahvasti kytkeytyneestä fotosysteemistä (PS I ja PS II), jotka toimivat yhteistyössä valonkeruussa ja energian- ja elektroninsiirrossa. (Nimet tulevat siitä, että PS I on havaittu ennen PS II:ta.)
Kumpikin fotosysteemi käsittää antennikompleksin, joka kerää valon, ja reaktiokeskuksen, jossa tapahtuu elektronin viritys korkeammalle energiatasolle. PS II:n antennikompleksi käsittää 35–40 klorofyllimolekyyliä ja 6–12 karetenoidia. Reaktiokeskusklorofylli on P680 klorofyllierikoispari. PS II:n tärkein tehtävä on elektronien riisto vesimolekyyleiltä. PS I on erittäin suuri membraaniproteiinikompleksi, joka koostuu 11–13 proteiinialayksiköstä. Reaktiokeskuksessa toimii P700 klorofyllierikoispari. PS I katalysoi valoenergian siirtymistä plastosyaniiniproteiinilta, joka sijaitsee tylakoidin luumenin puoleisella osalla kalvoa, ferredoksiinille, joka sijaitsee tylakoidin strooman puoleisella osalla kalvoa.
Hiilidioksidi
Yhteyttämisen raaka-aineena toimii hiilidioksidi, jonka kasvit ottavat ilmasta, veden alla olevat kasvit vedestä. Hiilidioksidista kasvit saavat kaiken orgaanisiin aineisiin tarvittavan hiilen. Yhteyttämistuotteisiin sitoutunut hiili palautuu hiilidioksidina takaisin ilmakehään kasvien omassa, kasviainesten välittömien ja välillisten kuluttajien sekä hajottajien hengityksessä.
Jos ilman hiilidioksidipitoisuus on pienempi kuin kasvin ns. kompensaatiopiste, yhteyttäminen ei tuota enempää yhteyttämistuotteita kuin minkä samanaikainen hengitys kuluttaa, vaikka valaistus ja lämpötila olisivatkin suotuisat. Tällöin myös kasvu pysähtyy. C3-kasveilla kompensaatiopiste on 50–100 ppm. C4-kasveilla sen sijaan ei käytännössä alarajaa ole.
Ulkoilmassa on hiilidioksidia keskimäärin 400 ppm. Hiilidioksidin määrän lisääminen kiihdyttää fotosynteesia ja siten kasvin kasvua tiettyyn rajaan asti. Siksi kasvihuoneisiin usein lisätään hiilidioksidia (hiilidioksidilannoitus).
Valo
Valoa on usein liikaa, paljon yli käyttökyvyn, mutta usein myös liian vähän. Valo on fotosynteesin osatekijä, joka useimmiten rajoittaa tuottoa niukkuudellaan. Kompensaatiopiste on tasapaino, jossa kulutus ja tuotto ovat oikeassa suhteessa. Se saavutetaan kasvilajista riippuen 100–1 000 luksin valaistusvoimakkuudessa. Yhteyttämiselle välttämätöntä 400–700 nm aallonpituusaluetta kutsutaan fotosynteettisesti aktiiviseksi säteilyksi (photosynthetically active radiation, PAR).
Fotosynteesin kannalta valon määrä ei ole oleellisin seikka, vaan valon säteilykoostumus. Vain lehtivihreään imeytyvä säteily on tehokasta. Suunnilleen tämän valon myös ihmissilmä tajuaa valona (400–700 nm). Tehokkaimmin lehtivihreään imeytyy sininen ja helakanpunainen säteily, vihreä ja keltainen huomattavasti heikommin. Fotosysteemi 1:n reaktiokeskus P700 absorboi parhaiten 700 nanometrin valosäteilyä, fotosysteemi 2:n reaktiokeskus P680 absorboi 680 nanometrin säteilyä. Ympäröivän valon kuitenkin kaappaavat ns. antennikomplekseissa olevat pigmenttimolekyylit, jotka ovat erilaisia klorofyllejä ja karotenoideja. Näiden pigmenttien absorptiospektrit määrittelevät sen, mitä aallonpituuksia viherhiukkanen voi hyödyntää yhteyttämisessä.
Fotosynteesin käyttövoimana oleva valoenergia jää kemiallisena energiana talteen reaktioiden lopputuotteisiin. Kasvin kannalta tärkeimpänä tuloksena on rakennusaineiden tuottamisen ohella se, että valoenergia saadaan sidotuksi pysyvään, varastoitavaan muotoon myöhempää käyttöä varten.
Lämpö
Valoreaktiovaiheessa lämpötilan vaikutus on vähäinen, mutta jatkovaiheen entsyymireaktiot ovat siitä riippuvia. Useimmiten fotosynteesi alkaa noin 0 °C:ssa, joillain kasveilla jopa –5 °C:ssa. Lämpötilan kasvu vaikuttaa fotosynteesin tehokkuuteen, mutta samalla myös yhteyttämistuotteiden kulutukseen hengityksessä. Eri kasvilajit ovat sopeutuneet erilaisiin lämpötiloihin. Suomen oloihin sopeutuneiden kasvien yhteyttämisteho on paras noin 20–25 asteen lämpötiloissa. Kasveilla, jotka eivät ole sopeutuneet kuumaan ilmastoon, yhteyttäminen loppuu jopa kokonaan liian korkeissa lämpötiloissa.
Vesi
Kasvi käyttää fotosynteesiin alle prosentin koko vedenkäytöstään, mutta jotta ilmaraot pysyvät avoinna, tarvitsee kasvi riittävästi vettä. Hiilidioksidi pääsee kasviin lähinnä ilmarakojen kautta, koska se ei läpäise tiivistä pintakelmua lähes lainkaan. Jos ilmarakoaukot pienenevät tai kokonaan sulkeutuvat, fotosynteesin tuotto hidastuu ja pysähtyy.
Yhteyttämistuotteet
Yhteyttämisen perustuote on glukoosi, joka on koko kasvien ainestuotannon lähtökohta. Muita tuotteita ovat galaktoosi (C6H12O6) ja eräät hapot, usein myös muutkin sokerilajit, kuten fruktoosi ja sakkaroosi. Useimmilla siemenkasveilla osa glukoosista muuttuu jo viherhiukkasissa veteen liukenemattomaksi tärkkelykseksi. Koska tärkkelys värjäytyy voimakkaasti jodilla, on jodikokeella helppo todeta, onko lehdissä tapahtunut yhteyttämistä. Yhteyttämiseen kuluva aika on sekunnista kolmeen sekuntiin valon aallonpituuden mukaan.
Ihmiskunnan yhteyttämistarve
Ihminen tarvitsee noin 50 litraa happea tunnissa. Kasvien lehdet tuottavat vaihtelevan määriä happea riippuen muun muassa kasvin iästä, vuorokaudenajasta, hiilidioksidin määrästä ilmassa ja kasvilajista. Yleisesti voi kuitenkin sanoa, että jokainen lehti tuottaa noin 5 millilitraa happea tunnissa. Jokainen ihminen tarvitsee siis noin 10 000 lehteä hapentarpeeseensa. Tämä tarkoittaa noin 300–500 kasvia jokaista ihmistä kohden.
Kehityshistoria
Varhaisimpina valon avulla yhteyttävinä organismeina pidetään bakteereita, joiden yhteyttämisreaktiot kuitenkin poikkesivat nykyisistä kasveista. Ne käyttivät lähtöaineina esim. rikkiä tai erilaisia aminohappoja, eivätkä tuottaneet happea.
Varhaisimpia ilmeisesti fotosynteesiin liittyviä filamentteja on löydetty fossiileista, jotka on ajoitettu 3.4 miljardin vuoden päähän nykyhetkestä.
Kyky käyttää vettä elektronin luovuttajana fotosynteesissä kehittyi ensimmäisenä syanobakteereilla. Geologisten merkkien perusteella tämä tapahtui vähintään 2 450–2 320 miljoonaa vuotta sitten, ehkä aikaisemminkin. Ensimmäiset syanobakteerit eivät kuitenkaan välttämättä tuottaneet happea. Se, milloin happea tuottava fotosynteesi alkoi, ei ole vielä tiedossa. Syanobakteerit toimivat pääasiallisena hapen tuottajana läpi koko Proterotsooisen kauden (2 500–542 miljoonaa vuotta sitten). Viherlevät liittyivät hapen tuottajiin mannerjalustoilla Proterotsooisen kauden loppupuolella, mutta vasta Mesotsooisella kaudella (251–65 miljoonaa vuotta sitten), kehittyneempien levien myötä, nykyisen muotoinen hapen perustuotanto pääsi käyntiin.
Fotosynteesin myötä happi tuli hiilidioksidin sijasta typen rinnalle ilmakehän toiseksi ainesosaksi. Happamuus väheni huomattavasti ilmasta ja vesistä, mikä mahdollisti suuremman biodiversiteetin.
Symbioosi
Monet merieläimet elävät symbioosissa levien kanssa, esimerkkinä korallit, sienieläimet ja merivuokot. Jäkälä on sienen ja yhden, mahdollisesti useammankin leväosakkaan symbioosi.
Vielä läheisempi symbioosi voi olla selitys viherhiukkasten synnylle. Viherhiukkasissa on monia yhtäläisyyksiä syanobakteerien kanssa, mm. rengasmainen kromosomi, ribosomit ja samantyyppiset proteiinit fotosynteesin reaktiokeskuksessa. Endosymbioositeorian mukaan ensimmäiset kasvisolut syntyivät kun syanobakteereita joutui varhaisten aitotumallisten solujen sisään. Kasvien viherhiukkaset olisivat siten alun perin syanobakteereita, jotka ovat sopeutuneet elämään solun sisällä. Mitokondrioiden tavoin myös viherhiukkasilla on omaa DNA:ta, joka on erillään kasvisolun tuman DNA:sta.
Ympäristön kaasupitoisuuksien muutoksen vaikutus yhteyttämiseen
Yhteyttäminen kehittyi olosuhteissa, joissa kaasukehässä oli paljon hiilidioksidia ja vähän happea. Yhteyttäminen kuitenkin nosti kaasukehän happipitoisuutta. Yhteyttäminen ei kasveilla onnistu tässä tilassa täydellisesti, sillä kasvi ottaa hiilidioksidin ohella happea, mikä häiritsee yhteyttämisentsyymien toimintaa. Tämä fotorespiraatioksi kutsuttu ilmiö aiheuttaa ylimääräistä energiankulutusta hapen poistamiseksi. Tätä tilannetta on sanottu leikillisesti evoluutiovirheeksi. Eräät kasvit ovat kehittäneet ratkaisun ongelmaan. Biologit ovat yrittäneet korjata evoluutiovirhettä vuosikymmenten ajan, jotta viljelykasvit kasvaisivat tehokkaammin ja saataisiin enemmän ruokaa.
Tutkimushistoria
1600-luvulla Jan Baptist van Helmont tutki kasvien kasvua. Punnitsemalla kasvin ja mullan hän totesi, että mullan massa muuttui vain vähän vaikka kasvin massa lisääntyi. Hän päätteli, että kasvin massan kasvu oli peräisin kasteluvedestä, koska se oli ainoa ruukkuun lisätty aines.
1727 Englantilainen S. Hales havaitsi, että vesihöyryn tilavuus kasvin ympärillä muuttuu kasvatettaessa kasvia suljetussa tilassa.
1754 Sveitsiläinen C. Bonnet havaitsi, että nesteeseen upotetut kasvin lehdet tuottavat kuplia.
1772 Joseph Priestley havaitsi, että kun kynttilää polttaa astian alle suljetussa ilmatilassa, se sammuu varsin nopeasti. Hän totesi, että myös hiiri voi samaan tapaan "vammauttaa" ilman. Myöhemmin hän osoitti, että kasvi voi korjata tällä tavoin "vammautuneen" ilman.
1778 Jan Ingenhousz toisti Priestleyn kokeet. Hän havaitsi auringon valon vaikutuksen kasviin ilman elvyttämisessä ja myöhemmin, 1796, että kasvi tarvitsee hiilidioksidia hiilen lähteeksi.
1796 Jean Senebier, sveitsiläinen pastori ja kasvitieteilijä, osoitti, että kasvit kuluttavat hiilidioksidia ja tuottavat happea valon vaikutuksesta. Pian sen jälkeen Nicolas-Théodore de Saussure osoitti, että kasvin massan kasvu muodostui sen käyttämästä hiilidioksidista ja vedestä. Näin oli hahmoteltu perusreaktio, jolla fotosynteesi tuottaa ravintoa kuten glukoosia.
1818 Ranskalaiset Pelletier ja Caventou nimesivät lehtien vihreät pigmentit klorofylleiksi.
1837 Saksalainen H. von Mohl löysi kloroplastin.
1845 Saksalainen J. R. Mayer päätteli, että valon energiaa muutetaan kemialliseksi energiaksi.
1862 Saksalainen J. von Sachs löysi ensimmäisen fotosynteesin näkyvän tuotteen, tärkkelyksen.
Robert Emerson löysi kaksi valoreaktiota käyttämällä valon eri aallonpituuksia. Pelkkää punaista valoa käytettäessä valoreaktiot vaimenivat. Kun käytössä oli punainen ja sininen valo, reaktiot olivat paljon voimakkaampia. Hän päätteli, että on kaksi fotosysteemiä, joista toinen käyttää 600 nm aallonpituutta, toinen 700 nm aallonpituutta. Reaktio oli tehokkain kun kumpaakin aaltopituutta oli sama määrä.
Samuel Ruben (1913–1943) ja Martin Kamen (1913–2002) osoittivat radioaktiivisia isotooppeja käyttäen, että fotosynteesissä vapautuva happi on peräisin vedestä.
Melvin Calvin, Andrew Benson ja James Bassham selvittivät hiilen assimilaatiota kasveissa. Calvin sai tästä Nobel-palkinnon vuonna 1961.
1978 Englantilainen Peter D. Mitchell sai Nobel-palkinnon kemiosmoositeorian avulla selitetystä biologisen energian siirtymisestä.
1988 Saksalaiset Johann Deisenhofer, Robert Huber ja Hartmut Michel saivat Nobel-palkinnon fotosynteettisen reaktiokeskuksen 3D-rakenteen selvittämisestä.
1992 Amerikkalainen Rudolph A. Marcus sai Nobel-palkinnon elektroninsiirtoreaktioita koskevista tutkimuksistaan.
1999 Egyptiläinen Ahmed Zewail sai Nobel-palkinnon femtosekunti-spektrokopian käytöstä tutkittaessa kemiallisten reaktioiden siirtymätiloja.
Viitteet
<references group=HyPh />
Ben-Hur (vuoden 2016 elokuva)
Ben-Hur on historiallinen 3D-elokuva, jonka on ohjannut Timur Bekmambetov ja käsikirjoittanut Keith R. Clarke ja John Ridley perustuen Lew Wallacen samannimiseen kirjaan vuodelta 1880. Se on viides kirjasta tehty elokuva, aikaisemmat valmistuivat 1907, 1925 ja 1959 sekä animaatio elokuva 2003. Pääosia esittävät Jack Huston, Morgan Freeman, Toby Kebbell, Nazanin Boniadi ja Rodrigo Santoro. Kuvaukset alkoivat Roomassa helmikuussa 2015. Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 19. elokuuta 2016.
Juoni
Juudealainen väärin syytetty Judah Ben-Hur (Jack Huston) selviää vuosien orjuudesta saadakseen kostaa hänet pettäneelle lapsuudenystävälleen Messalalle (Toby Kebbell).
Thomas Keating
Thomas Keating (7. maaliskuuta 1923 New York – 25. lokakuuta 2018 Spencer) oli yhdysvaltalainen trappistimunkki ja pappi, joka oli yksi keskittävänä rukouksena tunnetun nykyaikaisen kontemplatiivisen rukouksen menetelmän pääkehittäjistä.
Keating kehitti keskittävän rukouksen kahden munkkitoverinsa kanssa kristillisen kontemplatiivisen perinteen nykyaikaiseksi muodoksi 1970-luvun puolivälissä. Se sai vaikutteita 1300-luvun jälkipuoliskolta peräisin olevasta hengellisestä klassikkoteoksesta Tietämättömyyden pilvi.
Vittorio Giannini
Vittorio Giannini (19. lokakuuta 1903 Philadelphia, Pennsylvania – 28. marraskuuta 1966 New York, New York) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän syntyi ammattimuusikoiden perheeseen ja pääsi suorittamaan neljävuotisia opintoja Milanon Verdi-konservatorioon yhdeksän vuoden iässä. Myöhemmin Giannini opiskeli Juilliard Schoolissa pääasiassa Rubin Goldmarkin johdolla. Richard Strauss antoi 1930-luvulla tunnustusta Gianninin oopperoille Lucedia ja The Scarlet Letter.
Myöhemmin Giannini sävelsi muun muassa seitsemän sinfoniaa, toistakymmentä oopperaa ja musiikkia puhallinorkesterille. Etenkin puhallinorkesterille sävelletystä kolmannesta sinfoniasta tuli menestysteos. Gianninin tyyli kehittyi 1960-luvulla aiempaa dissonoivammaksi ja ilmaisultaan syvemmäksi. Hän opetti Juilliard Schoolissa, Manhattan School of Musicissa ja Curtis Institutessa. Oppilaisiin kuuluivat John Corigliano, Nicolas Flagello, David Amram ja Thomas Pasatieri. Giannini oli vuonna 1965 North Carolina School of the Artsin perustajajohtaja.
Giannini kuoli sydänkohtaukseen 63-vuotiaana.
Shaun Bartlett
Thurston Shaun Bartlett (s. 31. lokakuuta 1972 Kapkaupunki, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen peliuransa lopettanut jalkapalloilija, joka on sittemmin toiminut jalkapallovalmentajana. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Etelä-Afrikan maajoukkueessa Bartlett pelasi vuosina 1995–2005 yhteensä 74 maaottelua, joissa hän teki 28 maalia. Hän oli mukana MM-kilpailuissa 1998 sekä Afrikan-mestaruuskilpailuissa 1996, 2000 ja 2002 saavuttaen AM-kultaa 1996 ja AM-pronssia 2000.
Valmennusuran Bartlett aloitti eteläafrikkalaisessa Golden Arrowsissa, jossa hän toimi apuvalmentajana 2012–2014 ja päävalmentajana 2014–2015. Vuonna 2015 hän aloitti Etelä-Afrikan alle 23-vuotiaiden maajoukkueen apuvalmentajana.
Saavutukset
Cape Town Spurs
Colorado Rapids
FC Zürich
Etelä-Afrikan maajoukkue
Ilkka Laitakari
thumb|right|Ilkka Laitakari silloisen [[Geologian tutkimuskeskus|Geologian tutkimus­laitoksen museossa Espoossa vuonna 1964.]] Ilkka Tiera Ylermi Laitakari (3. lokakuuta 1929 Helsinki – 30. maaliskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen geologi ja professori.
Laitakari suoritti vuonna 1963 laudaturarvosanan geologiassa ja mineralogiassa. Filosofian lisensiaatin tutkinnossa vuonna 1966 oli pääaineena geologia ja mineralogia, samoin kuin 1969 filosofian tohtorin tutkinnossa.
Uransa aikana Laitakari laati yli sata tieteellistä julkaisua, karttaa sekä tieteen popularisointiin liittyvää artikkelia. Laitakari oli pääasiassa kartoittaja, jonka tuottamat kallioperäkarttalehdet suurelta osin sijoittuvat Päijät-Hämeen alueelle. Hän vastasi Geologian tutkimuskeskuksessa kartografiasta sekä tulivuoriperäisten kivien tuntemuksesta.
Laitakarin väitöskirja käsitteli Hämeen diabaasijuoniparvea. Tässä tutkimuksessaan ja monessa muussa hän osoitti juonikivitutkimuksen merkityksen kallioperän historian selvittelyssä. Laitakari harrasti tieteen popularisointia, kuten isänsä Aarne Laitakari. Laitakarin puoliso oli filosofian kandidaatti Hilja Annikki o.s. Teppo.
Rovaniemen Palloseuran kausi 2009
Rovaniemen Palloseuran kausi 2009 oli RoPS:n 24:s kausi pääsarjatasolla ja nykyisessä Veikkausliigassa 16:s. Vaihtuvuus kaudeksi 2009 Rovaniemen Palloseuran pelaajistossa oli suurta.
Lähteneet pelaajat
Kauden 2008 ykkösmaalivahti Kalle Rönkkö sai lähteä. Puolustuksesta lähtivät myös Antti Uimaniemi, Juha Majava, sekä Patrice Ollo N'Doumba. Ainoastaan avauskokoonpanon Uimaniemen RoPS olisi halunnut pitää, mutta kun Uimaniemen sopimus loppui syksyyn 2008 ja hän sai tarjouksen MyPalta. Näin Uimaniemi siirtyi pois Rovaniemen Palloseurasta ilmaiseksi etelään. Jo aikaisemmin joukkueesta oli lähtenyt keskuspuolustaja Aleksandr Kulik. Sopupeliepäilyt pelaajaa kohtaan johtivat lopulta sopimuksen purkamiseen. Samasta syystä myös toinen maalivahti Nikolai Pavlenko oli poistunut joukkueesta.
Keskikentällä RoPS koki karvaimmat menetykset kun 71:n maaottelun kokemuksen pelaaja ja johtaja Mika Nurmela siirtyi AC Ouluun. Saksalainen Daniel Bauer myös vakuutti peleissään, mutta loukkaantumiset eivät johtaneet jatkosopimuksen syntyyn. Keskikentän oikealta laidalta lähti Titi Essomba, jonka sopimus loppui ja joka aikoi tehdä päätöksensä joukkueen valinnasta vasta keväällä 2009 ja Rovaniemen Palloseuralla ei ollut aikaa odotella Titin päätöstä. Hyökkäyksestä lähti vielä tehoton pelaaja Philip Edeipo (kaksi maalia 17 pelissä) oli joukkueen radikaali muuttuminen kaudelle 2009 selviö. Vain neljä miestä säilyi avauskokoonpanosta kaudelle 2009.
Pikijärvi (Heinola, suuri)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 11,6 hehtaaria, se on 1,1 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,6 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Konniveden alueella (14.13), jonka Konniveden lähialueeseen (14.131) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 101,2 metriä mpy.
Pikijärvi (Heinola, pieni)
Pikijärvi on Päijät-Hämeessä Heinolassa Heinolan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,3 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Konniveden alueella (14.13), jonka Konniveden lähialueeseen (14.131) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 107 metriä mpy.
Phú Yên
thumb| Maakunta Vietnamin kartalla. Phú Yên on maakunta Vietnamin eteläosassa Nam Trung Bộin alueella. Sen pääkaupunki on nimeltään Tuy Hòa. Maakunnan pinta-ala on 5 061 km². Vuonna 2009 maakunnassa oli 862 tuhatta asukasta.
Sukupolvenvuorottelu
Sukupolvenvuorottelu on biologiassa eräiden eliöiden elinkaareen liittyvä ilmiö, jossa peräkkäiset sukupolvet muodostuvat vuoroin suvuttomasti lisääntyvistä yksilöistä ja suvullisesti lisääntyvistä yksilöistä. Ilmiö on ominainen kaikille kasveille, eräille leville ja sienille sekä joillekin eläimille.
Eläimet
Aikuisen eläimen keho rakentuu diploideista soluista. Keho tuottaa meioosissa haploideja gameetteja eli sukusoluja, joko munasoluja tai siittiöitä, jotka ovat ainoat haploidiset solut eläimen elinkaaressa. Munasolu ja siittiö fuusioituvat hedelmöityksessä tuottaen diploidisen tsygootin, josta kehittyy uusi monisoluinen eläinyksilö. Kaikilla eläimillä asia ei ole niin yksinkertainen.
Lehtikirvoilla ensimmäinen polvi lisääntyy suvullisesti hedelmöitettyjen munien välityksellä ja toinen taas suvuttomasti (neitseellisesti) hedelmöittymättömien munien avulla. Vesikirpuilla suvullista lisääntymistä tapahtuu lähinnä syksyisin, jolloin esiintyy myös koiraspuolisia yksilöitä. Muulloin lisääntyminen tapahtuu ainoastaan suvuttomasti.
Kasvit
Lisääntyminen on maakasveilla hyvin monimutkaista eläimiin verrattuna. Kaikilla kasveilla elinkiertoon kuuluu sukupolvien vaihtelu diploidisen sukupolven eli sporofyytin ja haploidisen sukupolven eli gametofyytin välillä. Lisäksi maakasvien sukusolut eli gameetit tuotetaan mitoosissa, ei meioosissa. Diploidiset sporofyytit tuottavat monisoluisia itiöpesäkkeitä eli sporangioita, joissa tapahtuu meioosi, jossa syntyy haploidisia itiöitä. Itiö jakautuu mitoottisesti kehittyen monisoluiseksi haploidiseksi gametofyytiksi. Gametofyytti tuottaa monisoluisia sukusolupesäkkeitä eli gametangioita, joissa sukusolut kehittyvät mitoosin kautta. Sukusolut itsessään jakautuvat naarasgametofyyttien tuottamiin munasoluihin ja koirasgametofyyttien tuottamiin siitos- eli siittiösoluihin, kuten eläimilläkin. Eri gametofyyttiyksilöiden sukusolut fuusioituvat muodostaen diploidisen tsygootin, joka vuorollaan kehittyy uuden diploidisen sporofyytin alkioksi.
Sekä sporofyytin että gametofyytin pitää selvitä maalla. Vedessä gameetit ja itiöt saattavat uida tai kellua irrallaan, mutta maalla ne ovat riippuvaisia sporofyytistä.
Sammalet (bryofyytit)
Sammalet ovat embryofyyttien alkeellisin ryhmä. Niihin kuuluvat sarvisammalet, maksasammalet ja varsinaiset sammalet. Ensimmäisten sammalten uskotaan eriytyneen putkilokasvien kehityslinjasta yli 450 miljoonaa vuotta sitten.
Sammalet kasvavat yleensä kosteissa tai märissä ympäristöissä, kuten happamalla turvenevalla, missä rahkasammal on yleinen. Mutta niitä on myös alueilla, jotka ovat ajoittain kuivia ja kuumia, esimerkiksi kattotiilillä. Tällaisilla paikoilla ne selviävät kuivista ajoista horrostilassa, ja kun vettä on saatavilla ne imevät sitä, ja kasvavat jälleen.
Fotosynteettiset eli yhteyttävät kasvit, jotka tunnistamme esimerkiksi sammaliksi, ovat haploidisia gametofyyttejä. Sarvi- ja maksasammalien gametofyytit kehittyvät talluksen muotoon. Se on litteä, maata syleilevä kasvi, joka kehittää alapinnalleen rizoideja, jotka ovat juurikarvoja muistuttavia yksittäisiä soluja. Sammalten ja joidenkin maksasammalten gametofyytit ovat erilaistuneet varren ja lehden kaltaisiksi rakenteiksi, joita voi peittää kutikula. Sammalen varren sisällä on usein pidentyneitä soluja, joiden uskotaan toimivan veden ja ravinteiden kuljettajina, mutta ne ovat erilaisia kuin putkilokasvien kuljetussolukot. Monisoluiset rihmamaiset rizoidit ankkuroivat sammalten gametofyytit maahan. Diploidiset sporofyytit ovat vähemmän näkyvillä, ja ne ovat ravinnonsaannin kannalta riippuvaisia gametofyyteistä.
Gametofyytti tuottaa gameetteja monisoluisessa elimessä nimeltä gametangia. Munasolu jää gametangiaan (arkhegoniaan), kun taas siittiöt vapautuvat koiraspuolisista gametangioista (antheridiumeista). Siittiöt uivat vesikelmun läpi munasolun luokse. Hedelmöittyminen tapahtuu arkhegoniassa.
Samassa paikassa tsygootti jakautuu ja kehittyy diploidiseksi alkioksi. Alkiosta kehittyy sporofyytti, mutta sekään ei lähde minnekään, vaan gametofyyttinaaras elättää sitä. Aikuisella sporofyytillä on varsi ja palko. Palossa tapahtuu meioosi, ja kehittyy haploideja itiöitä. Tuuli levittää itiöt, ja kun ne itävät, niistä kehittyy uusia kasvimaisia gametofyyttejä.
Putkilokasvit
Uskotaan, että varhaisimmilla putkilokasveilla gametofyytti ja sporofyytti ovat olleet itsenäisesti eläviä ja suhteellisen samankokoisia. Näille varhaisille maakasveille erilaistui kuljetussolukko veden, ravinteiden ja sokerien siirtelyyn. Putkilokasvit jaetaan kolmeen luokkaan: lykofyytit, sanikkaiset ja siemenkasvit. Kasvit, jotka tunnistamme saniaisiksi, havupuiksi ja kukkiviksi kasveiksi, ovat diploidisia sporofyyttejä.
Liekomaiset kasvit (lykofyytit)
Lykofyyttien sukuhaara erilaistui muista trakeofyyteistä (korkeammista kasveista) noin 40 miljoonaa vuotta sitten. Nykyään niitä on vain vähän, mutta kambikaudella ne olivat yleisin ryhmä. Nykyisiä lykofyyttejä ovat klubisammalet ja piikkisammalet ja lahnanruohot. Toisin kuin bryofyyteillä, lykofyyttien sporofyyteillä on oikeat juuret, varsi ja lehdet, ja lehdissä lehtisuoni. Itiöpesäkkeet syntyvät erilaistuneissa lehdissä, ja tuottavat itiöitä tuulen levitettäväksi. Gametofyytit ovat itsenäisiä kasveja, joilla on yksinkertainen rakenne, eikä lainkaan kuljetussolukkoa. Ne tuottavat spermaa, jonka solut uivat vesikalvon läpi munasolujen luokse.
Sanikkaiset (monilofyytit)
Vaikka jotkut saniaiset elävät vedessä, useimmat ovat maakasveja. Lykofyyttien tapaan saniaisten elinkaareen kuuluu suuri sprofyyttinen sukupolvi, ja huomaamaton luultavasti itsenäinen gametofyytti. Normaalisti havaitsemamme sanikkaisiin kuuluvat kasviyksilöt ovat kaikki sporofyyttejä, itiöitä tuottavia suvuttoman polven edustajia. Meioosin avulla syntyvät itiöt leviävät ympäristöön ja niistä kasvaa suvullisen polven yksilöitä eli gametofyyttejä, joita sanikkaisten tapauksessa kutsutaan alkeisvarsikoiksi eli protallioiksi. Alkeisvarsikko on sekovartinen, lehtivihreällinen, vain muutaman millimetrin levyinen ja yhden solukerroksen paksuinen levy, joka juurtumahapsillaan kiinnittyy alustaansa. Se muodostaa usein symbioosin sienijuuren kanssa. Se sisältää siittiö- ja munapesäkkeet, ja kosteuden turvin siittiöt uivat munasoluihin hedelmöityksen aikaansaamiseksi. Tämän jälkeen uusi sporofyytti alkaa kasvaa alkiosta, ja alkeisvarsikko lakastuu pois.
Saniaisten sporofyytit ovat hyvin sopeutuneet maalle: niiden maanpäällisiä osia peittää epidermi ja kutikula, lehdet ovat suuret ja monisuoniset. Lehdet ovat usein ainoa maanpäällinen osa. Useilla saniaisilla on maan alla poikittainen varsi sekä monimutkainen juuristo. Sporofyytit tuottavat haploidisia itiöitä tuulen levitettäväksi, ja itiöpesäkkeet sijaitsevat lehtien alapinnalla.
Itiöt itävät tuottaen gametofyyttejä. Lajista riippuen niillä voi olla joko naaras- tai urosgametangioita tai molempia. Megaitiöt kehittyvät naarasgametofyyteiksi ja mikroitiöt urosgametofyyteiksi. Gametofyytit ovat fotosynteettisiä, mutta hyvin pieniä, usein vain sentin mittaisia. Niillä ei ole kunnollisia elimiä, vain juurimainen rizoidi ankkuroi ne alustaan. Ne voivat selvitä vain kosteilla alueilla. Gametofyytit tuottavat munasoluja arkhegonioissa ja spermaa antheridiumeissa. Siittiön pitää uida vesikelmun läpi munasolun luo.
Siemenkasvit
Nykyiset siemenkasvit jaetaan kahteen luokkaan: paljassiemenisiin ja koppisiemenisiin. Molempien sporofyytit tuottavat kahdenlaisia itiöpesäkkeitä; siemenaiheita ja siitepölylokeroita.
Näissä pesäkkeissä tuotetut itiöt eivät vapaudu, vaan jakautuvat paikan päällä gametofyyteiksi. Tämä järjestelmä tarjoaa kolme etua sopeutumisessa maaelämään.
Paljassiemeniset
Yli 320 miljoonaa vuotta sitten paljassiemenisten sukulinja eriytyi. Siihen kuuluu nykyään viisi alaryhmää: Cycadit, ginkofyytit (joihin kuuluu vain yksi laji), gnetofyytit, männyn sukuiset, ja muut havupuut. Havupuiden joukosta löytyvät maailman suurimmat ja pisimpään elävät olennot. Paljassiemenisten siementä ei suojaa kuori, siitä nimi.
Emikävyssä siemenaiheet tuotetaan siemenaihesuomujen alapinnalla. Siemenaihe on suljettu suojaavaan kalvoon, jonka yksi pääty on avoin, ja siitä siiteputki voi tulla sisään. Megaitiön äitisolu jakautuu meioottisesti tuottaen neljä haploidista megaitiötä, joista kolme degeneroituu. Jäljelle jäävä megaitiö jakautuu mitoottisesti kasvaen naarasgametofyytiksi. Se jää siemenaiheen sisään, ja saa ravintonsa kävyltä.
Männyillä pölytys tapahtuu muutamaa viikkoa ennen kuin megaitiöt ovat muodostuneet siemenaiheessa. Emikävyn ulkopinta tuottaa tahmeaa eritettä käpysuomujen väliin. Sitä kutsutaan pölytyspisaraksi. Tuulen tuoma siitepöly tarttuu pisaroihin, ja kun ne kuivuvat, ne imaisevat siitepölyhiukkasen siemenaiheeseen. Noin 3 kuukautta pölytyksen jälkeen siitepöly itää, ja siiteputki kuljettaa spermasolun naarasgametofyyttiin. Siiteputkelta voi kestää vuoden saavuttaa gametofyytti.
Sillä välin naarasgametofyytin kehitys alkaa. Vähintään vuoden kuluttua se on kehittänyt useita arkhegonioita, joista jokainen sisältää yhden munasolun. Suunnilleen niihin aikoihin, kun siiteputki saavuttaa naarasgametofyytin, sen generatiivinen solu jakautuu kerran tuottaen steriilin solun ja spermasolun. Kun siiteputki saapuu archegoniaan, spermasolu jakautuu kahdeksi. Siiteputki fuusioituu munasolun plasmamembraanin kanssa ja jättää molemmat spermasolut sen solulimaan. Toinen hedelmöittää munasolun tuman, mistä syntyy diploidinen tsygootti, ja toinen degeneroituu. Samaan siemenaiheeseen voi joutua useita siitepölyhiukkasia, ja useita munasoluja voi hedelmöittyä. Tyypillisesti vain yksi tsygootti silti kehittyy alkioksi.
Kun alkionkehitys etenee, siemenaiheen sisäinen solukko kasvaa kokoa. Päällyskalvo muuttuu siemenen päällysteeksi ja lentolavaksi. Kypsässä männyn siemenessä on solukkoa kolmesta geneettisesti eriävästä sukupolvesta: siemenen päällyste äitisporofyytistä, haploidinen naarasgametofyytti, jonka sisältämää vararavintoa käytetään alkion ruokkimiseen, ja itse diploidinen alkio.
Ensimmäisenä keväänä tapahtuu pölytys. Seuraavana keväänä tapahtuu hedelmöitys, sitä seuraavana syksynä siemenet vapautuvat.
Koppisiemeniset
Perinteisesti koppisiemeniset on jaettu kahteen luokkaan: kaksisirkkaisiin ja yksisirkkaisiin. Vain koppisiemenisillä kasveilla on kukkia. Kukka sisältää sporofyytin lisääntymiselimet: siemenaiheet, siitepölysäkit, ja avustavat streriilit elimet. Täydelliseen kukkaan kuuluu neljä kiehkuraa. Uloimmalla kiehkuralla ovat verholehdet, seuraavalla kehällä, koronalla, ovat terälehdet houkuttelemassa pölyttäjiä, seuraavalla kehällä ovat heteet, joista jokaisen päässä on useita siitepölyä tuottavia pölylokeroita, ja keskimmäisellä kehällä ovat emit (joskus vain yksi). Emit ovat vaasin muotoisia. Ylimpänä on luotti, johon siitepöly tarttuu, keskellä on vartalo, jonka läpi siiteputki kasvaa, ja alimpana on siemenaihe.
Koirasgametofyytit kehittyvät heteiden pölylokeroissa. Siellä diploidiset solut käyvät läpi meioosin muodostaen haploidisia mikroitiöitä. Niistä jokainen jakautuu mitoottisesti muodostaen gametofyytin eli siitepölyhiukkasen, jossa on vain kaksi solua: putkisolu ja generatiivinen solu. Joillakin lajeilla generatiivinen solu jakautuu välittömästi muodostaen kolmanneksi soluksi liikkumattoman sperman, mutta useimmilla lajeilla tämä jakautuminen tapahtuu vasta pölytyksen jälkeen. Siitepölyhiukkaseen kehittyy kova kuori.
Paljassiemenisten tapaan naarasgametofyytti kehittyy siemenaiheen sisällä. Tässä tapauksessa siemenaihetta ympäröi emin sikiäin. Sikiäimen sisäpinnan kalvoissa on yhdessä kohtaa reikä nimeltä mikropyle, josta siiteputki pääsee saapumaan. Siemenaiheessa yksi solu jakautuu meioottisesti tuottaen neljä haploidia megaitiötä, joista kolme degeneroituu. Jäljelle jäänyt jakautuu mitoottisesti muodostaen naarasgametofyytin, eli alkiorakon. Siinä on seitsemän solua: kolme yksitumaista solua kummassakin päädyssä, ja yksi suuri keskussolu, jossa on kaksi polaarista tumaa. Mikropyleen luona olevasta solukolmikosta keskimmäinen on munasolu. Kaksi vieressä olevaa solua ovat synergidejä, jotka avustavat siiteputken löytämistä perille. Verrattuna paljassiemenisten naarasgametofyyttiin, jossa voi olla tuhansia soluja, koppisiemenisen gametofyytti on hyvin pieni.
Pölytyksessä siitepöly kulkeutuu tavalla tai toisella siitepölysäkistä emin luotille. Kasveilla on eri mekanismeja, joilla ne estävät siitepölyhiukkasta itämästä, jos sukusolut eivät ole yhteensopivia. Kun siitepöly itää, se tuottaa siiteputken, jossa on kaksi spermasolua. Putki kasvaa vartaloa pitkin mikropyleelle asti. Siellä putki fuusioituu toisen synergidisolun kanssa, ja vapauttaa siihen spermasolut. Toinen niistä kulkeutuu munasoluun, missä tumat yhdistyvät ja muodostuu tsygootti. Toinen kulkeutuu keskustumien luokse, missä muodostuu triploidinen endospermisolu. Tätä kutsutaan kaksoishedelmöitykseksi.
Tsygootista kehittyy alkio, ja endospermin solukosta sen vararavinto. Endospermisolukko kehittyy gametofyytin sisään. Molempien kehitys alkaa heti hedelmöittymisen tapahduttua. Varhainen alkionkehitys on kaikilla koppisiemenisillä hyvin samankaltainen. Aluksi tsygootti jakautuu kahtia: ylemmästä solusta tulee varsinainen alkio, ja alemmasta suspensori (istukka). Alkionkehitys on oma tarinansa.
Endospermin solun tuma jakautuu moneen kertaan ilman, että soluseinää tai edes erottavia kalvoja muodostuu. Aikanaan soluseinät muodostuvat tumien välille. Esimerkiksi kookospalmussa jakautuminen ei lopu ennen kuin siemenen itäessä. Sen seurauksena kookospähkinässä on sekä soluuntunutta kiinteää endospermiä että vapaista tumista koostuvaa nestemäistä endospermiä, joka tunnetaan kookosmaitona.
Kypsässä siemenessä on siis suojaava kuori, endospermi ja itse alkio.
Patlabor
Patlabor (tulee sanoista "patrol" ja "labor") viittaa Mobile Police Patlabor (機動警察パトレイバー Kidō keisatsu Patlabor) -anime- ja -mangateoksiin. Sen loi ryhmä nimeltä Headgear, jonka jäseniä ovat ohjaaja Mamoru Oshii, kirjoittaja Kazunori Ito, mecha-suunnittelija Yutaka Izubuchi, hahmosuunnittelija Akemi Takada, ja manga artisti Masami Yūki. Manga sai Shogakukan manga award -palkinnon vuonna 1991.
Patlabor koostuu mangasta, TV-sarjasta, kahdesta OVA-sarjasta, kolmesta elokuvasta ja lyhytfilmistä. Sarjan pohjalta on luotu videopelejä ja lisenssituotteita OST:stä leluihin.
Uusi näytelty sarja ja elokuva ilmestyy vuosina 2014 ja 2015 nimeltään The Next Generation -Patlabor-. Sarja koostuu 12-jaksosta, jotka näytetään 7:ssä osassa alkaen huhtikuun 5. 2014 ja elokuva ilmestyy keväällä 2015. Sarjan pääohjaajana ja elokuvan ohjaajana toimii Mamoru Oshii.
Tarina
Tarina sijoittuu julkaisun aikaiseen lähitulevaisuuteen 1998-2002. Robotit, joita kutsutaan nimellä "Labor", käytetään raskaissa rakennustöissä. Tokyo Metropolitan Police käyttää Patlabor-robotteja taistellakseen laboreilla käytävää rikollisuutta vastaan.
Rahtulan seisake
Seisakerakennus siirtyi 2007 Senaatti-kiinteistölle ja edelleen myyntiin.
Juha Kinnunen
Juha Kinnunen on Itä-Suomen yliopiston terveyshallintotieteen osa-aikainen professori. Hänet on valittu Pirkanmaan hyvinvointialueen sairaalapalveluiden johtajaksi. Valinnan vahvisti Pirkanmaan hyvinvointialueen aluehallitus kokouksessaan 26. syyskuuta 2022. Aiemmin Kinnunen erosi Keski-Suomen sairaanhoitopiiri n johtajan tehtävästä 19. tammikuuta 2022 kun sairaanhoitopiirin jäsenkunnat esittivät epäluottamusta Keski-Suomen Sairaala Novan ylittyneiden rakennuskustannusten sekä Aster – asiakas- ja potilastietojärjestelmän ylittyneiden kustannusten ja siitä johtuneen hankinnan kaatumisen johdosta. Virkasuhde päättyi 19. maaliskuuta 2022.
Hän on ollut yhteiskuntatieteiden ja kauppatieteiden tiedekunnan dekaani, Minna Canth -instituutin varajohtaja sekä Kuopion hyvinvointitutkimuskeskuksen (KWRC, Kuopio Welfare Research Center) ma. johtaja.
Kinnunen on väitellyt terveydenhuollon tohtoriksi Kuopion yliopistossa 1990. Väittelynsä jälkeen hän on työskennellyt Kuopion yliopiston lisäksi Oulun yliopistossa sekä vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa (Massachusetts Institute of Technology, Sloan School of Management).
Kuopion yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan varadekaani hän oli 1995-2000 ja dekaani 2001-2004.
Kuopion yliopiston ylioppilaskunta osoitti kunnioitustaan Kinnusen työlle opiskelijoiden hyväksi ja aktiiviselle näkymiselle tiedeyhteisön ulkopuolisessa mediassa valitsemalla hänet Uitettavaksi Proffaksi vuonna 2005. Uitettava proffa paljastetaan vapunaattona Kuopion torilla, jossa hänet heitetään uimaan Velj'mies-patsaan altaaseen. Proffa on heitetty altaaseen vuodesta 1974.
Kinnusen vetämässä Kuopion yliopiston Terveyshallinnon ja -talouden laitoksen HumanRe-tutkimusprojektissa (2004–2007), jossa tutkitaan henkilöstövoimavarojen johtamisen innovaatioita terveydenhuollossa, alustavat tulokset ylittivät uutiskynnyksen Suomen Kuvalehdessä. Lehti uutisoi näyttävästi ko. tutkimuksen mukaan Suomen terveydenhuollossa olevan paljon ylikapasiteettia. Esimerkiksi leikkauksista 30–40 prosenttia kerrottiin olevan turhia, terveyskeskuksissa on 2–3 kertaa enemmän henkilöstöä kuin on tarpeen ja sairaalapaikkoja on 5 000 liikaa. Vielä keskeneräisen tutkimuksen lopulliset tulokset julkaistaan lokakuussa.
Tutkimus poiki heti tuoreeltaan kritiikkiä peruspalveluministeri Paula Risikolta, jonka mielestä tutkimus sisältää rajuja yleistyksiä. Ministeri aikoi kuitenkin tarkastella terveysalan rakenteita, sillä leikkausjonoja on, mutta viime aikoina ei ole kiinnitetty huomiota siihen, mistä nämä johtuvat.
Nokia
Nokia tarkoittaa seuraavia asioita:
Nokia viittaa lisäksi seuraaviin yrityksiin:
Yle TV1
Yle TV1 (puhekielessä Ykkönen) on Yleisradion omistama televisiokanava, joka tarjoaa yleisölle uutisia, urheilua ja viihdettä suomeksi.
Yle TV1 lähetti ohjelmaa nimellä Suomen Televisio vuodesta 1958 vuoteen 1965. Kun Yle osti Tesvision ja Tamvision, Suomen Televisio sai nimekseen TV-ohjelma 1, ja Tesvisio-Tamvisio sai nimekseen TV-ohjelma 2.
Päivittäin esitettävät ohjelmat
Arkiaamuisin kello 6.25–9.30 esitetään Ylen aamu ja iltapäivällä klo 15.00–15.55 koostelähetys Ylen aamun parhaat.
Säännöllinen arkipäivien ohjelmisto
Arkipäivien ohjelmisto alkaa kello 5.55 ohjelmauusinnalla, jota seuraa Ylen aamu. Aamuohjelmaa seuraavat uusinnat ja vanha kotimainen elokuva.
Viiden minuutin mittaisia uutissähkelähetyksiä esitetään kello 17.00. Yle Uutiset selkosuomeksi ovat klo 16.40, saamenkieliset uutiset klo 16.45 (Ođđasat), venäjänkieliset uutiset klo 16.50 (Novosti Yle) ja Yle Uutiset viittomakielellä klo 16.55. Alueellinen uutislähetys on vuorossa klo 17.06 ja 18.21 (sekä illan viimeisen uutislähetyksen jälkeen esitettävä koostelähetys Uutis-Suomi - Kiinnostavat poiminnat päivän alueuutisista). Torstaisin Ođđasat, Novosti Yle ja Yle Uutiset viittomakielellä esitetään tuntia aikaisemmin alkaen klo 15.45 eduskunnan kyselytunnin takia. Yle TV1:n joka ilta kello 20.30 esitettävä pääuutislähetys on Suomen katsotuin uutislähetys ja kerää kanavalle päivittäin peräti miljoona katsojaa. Uutisten myöhäislähetyksen alkamisaika riippuu muusta ohjelmistosta.
Kello 17:n Yle Uutisten jälkeen on vuorossa ulkomainen sarja, esimerkiksi Isä Brown ja hänen laumansa, Doc Martin, Murdochin murhamysteerit tai Kotiin takaisin. Maanantaista perjantaihin kello 18.30 esitetään viihteellinen keskusteluohjelma Puoli seitsemän.
Maanantai-illan ohjelmistoon kuuluvat historiadokumentti tai dokumentaarinen historiallinen draamasarja, MOT, A-studio ja dokumenttisarja Suomi on metsäläinen. Tiistai-illassa ohjelmistoon kuuluvat Docstop, A-studio ja ulkomainen elokuva tai minisarja. Keskiviikko-ilta on varattu Prisma-dokumentille, Akuutille, A-studiolle ja draamasarjalle Outlander – Matkantekijä. Torstai-illan ohjelmistoon kuuluvat Dokumenttiprojekti, A-studio: Talk, Ulkolinja-dokumentti ja rikossarja Hiljainen todistaja. Perjantai-illan ohjelmistoa ovat Perjantai ja rikossarja Hiljainen todistaja.
Kesäisin ohjelmisto poikkeaa syys- ja kevätkauden ohjelmistosta.
Viikonloppujen ohjelmisto
Viikonloppuisin esitetään Yle Uutisten viiden minuutin sähkelähetys tunnin välein kello 8.00–11.00. Ykkösaamu on vuorossa kello 10.05. Sunnuntaisin normaalisti kello 10.00 esitettävän uutislähetyksen alkamisaika saattaa aikaistua viidellä minuutilla jumalanpalveluksen takia. Uutislähetysten välissä esitetään uusintoja.
Lauantai-iltaisin klo 20.30 uutislähetyksen jälkeen ennen Urheiluruutua lähetettiin aiemmin suora lottoarvonta, joka siirtyi MTV3:lle lokakuussa 2013. Viimeinen arvonta nähtiin TV1:ssä 28. syyskuuta 2013. Urheiluruudun jälkeen vuorossa on kotimainen musiikkiohjelma SuomiLOVE.
Viihde
Yle lähettää viihdettä pääasiassa toisella pääkanavalla Yle TV2:ssa, mutta Ylen katsotuimmat viihdeohjelmat ovat pääasiassa ykköskanavalla. Kanavan katsotuin viihdeohjelma oli vuosina 1998–2018 esitetty Uutisvuoto, joka keräsi lauantai-iltaisin keskimäärin 450 000–700 000 katsojaa. Kanavan toiseksi katsotuin ohjelma oli Uutisvuotoa lauantai-illan ohjelmistossa edeltänyt, syyskuusta 2011 aloitettu ja vuoden 2016 huhtikuuhun asti esitetty YleLeaks. Ohjelmapaikalla esitettiin vuosina 2001–2008 kotimaista klassikkosatiirisarjaa Itse valtiaat. Tätä ennen poliittista satiiria edusti Iltalypsy vuosina 1993–2001. Näiden lisäksi suosittuja satiirisarjoja ohjelmapaikalla ovat olleet Ihmisten puolue (2008–2010) ja Presidentin kanslia (2008–2011). TV1 lähetti Eurovision laulukilpailut Suomen televisiossa vuosina 1960–2001, jonka jälkeen se siirtyi TV2:lle. Eurovision laulukilpailun 2017 ensimmäinen semifinaali näytettiin kuitenkin TV1:llä jalkapallo-ottelun takia, kun taas toinen semifinaali ja finaali tulivat TV2:n puolelta. Myös vuosien 2021 ja 2022 Eurovision laulukilpailut näytettiin TV1:llä.