cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tikkurilan Teatteri
2000-luku
Vuonna 2008 Kimmo Tähtivirran ohjaama psykologisesti intensiivinen tulkinta näytelmästä "Equus" valittiin Työväen näyttämöpäivien ohjelmistoon Mikkeliin.
Marcelite J. Harris
Marcelite J. Harris (16. tammikuuta 1943 – 7. syyskuuta 2018) oli yhdysvaltalainen upseeri, josta tuli ensimmäinen ilmavoimien kenraalikuntaan nimitetty afroamerikkalainen nainen. Uransa aikana Harris toimi muun muassa ilmavoimien apulaishuoltopäällikkönä ja Yhdysvaltain ilmavoimien akatemian johtotehtävissä.
Tikkurilan Teatteri
2000-luku
Tikkurilan Teatterin esitys Niskavuoren nuori emäntä valittiin Seinäjoen Harrastajateatterikesään. Rosa-Maria Perän ohjaama näytelmä tarjosi katsojilleen persoonallisen tulkinnan Hella Wuolijoen klassikkotekstistä.
Marcelite J. Harris
Harris eläköityi ilmavoimista vuonna 1997, jolloin hän oli Yhdysvaltain puolustusministeriön korkea-arvoisin afroamerikkalainen nainen.
Harris oli naimisissa everstiluutnantti Maurice Harrisin kanssa. Pariskunnalla oli kolme lasta. Marcelite Harris haudattiin sotilaallisin menoin miehensä viereen Arlingtonin sotilashautausmaalle 7. helmikuuta 2019.
Tikkurilan Teatteri
2010-luku
Vuonna 2010 Tikkurilan teatterin ja Vantaan näyttämön yhteistyöproduktio Tahdotko Sinä? vieraili TNL:n Näyttämöpäivillä Mikkelissä. Poliittinen fantasiatarina Helsingin ja Vantaan kuntaliitoksesta keräsi raadilta ylistävää palautetta mielenkiintoisesta lähestymisestä vaativaan aiheeseen.
Tikkurilan Teatterikoulun esitys Kosketa pohjaa valittiin Tampereella pidettävään nuortenteatterifestivaali Murroksee. Esityksen ohjasi Tuukka Tiihonen.
Carita Välitalon ohjaama Rikos ja Rakkaus valittiin Seinäjoen Harrastajateatterikesän ohelmistoon. Esitykselle myönnettiin raadin kunniamaininta.
Vuonna 2011 Tikkurilan Teatterikoulaisten esitys Elmo valittiin KUULAS -festivaaleille. Esityksen ohjasi Rosa-Maria Perä.
Vuonna 2012 Tikkurilan teatteri julkaisi 50-vuotisen matkansa kunniaksi historiikkiteoksen Meitä ynnä näytelmää suopeasti sietäkää.
Vuonna 2013 Tikkurilan teatterin näytelmä Aina joku eksyy nappasi Seinäjoen Harrastajateatterikesän suurimman kannustinrahan ja kunniakirjan. Näytelmän ohjasi Carita Välitalo. Näytelmä kutsuttiin Ruotsinsuomalaisten Teatteripäiville Västeråsiin.
Ruotsinsuomalaisten harrastajateatteriliitto kutsui Kimmo Tähtivirran ohjaaman esityksen Yksiöön en Äitee ota vierailulle Eskilstunaan. Niin ikään Tikkurilan seatteri- ja sirkuskoulun esitys Prinsessa Ruusunen valittiin osaksi Kouvolassa pidetyn Kansainvälisen Lastenteatteritapahtuma Kuulaan ohjelmistoa.
Suomen Harrastajateatteriliiton Teatteripäivien 2014 yhteydessä jaettiin teatterialan tunnustuspalkintoja ansioituneille teatterintekijöille. Tikkurilan teatteri pokkasi Vuoden harrastajateatteri -palkinnon. Sen myönsivät Työväen näyttämöiden liitto ry ja Suomen harrastajateatteriliitto ry. Valitsija, näyttelijä Jemina Sillanpään perusteli valintaa seuraavasti:
''”Tikkurilan teatteri on jo vuosikymmeniä tehnyt laadukasta ja monipuolista työtä ja ansaitsee tulla nimetyksi vuoden 2014 harrastajateatteriksi. Teatteri tarjoaa eri-ikäisille ja eritaustaisille osallistujilleen monipuolista teatteritoimintaa ja taidekasvatusta ammattitaitoisten ohjaajien ja pedagogien käsissä. Vuoden harrastajateatterin valinnassa on tänä vuonna painotettu ennen kaikkea teatteritoiminnan yhteisöllisyyttä, yksilöiden erilaisuuden ja tarpeiden huomioonottamista, teatteritoiminnan monipuolisuutta, teatterin yhteiskunnallista hereillä oloa, teatteritoiminnan aktiivista kehittämistä, luovaa toimintaa sekä taiteellista lopputulosta.”''
Flanelli
Flanelli (< ) on puuvillasta tai villasta valmistettu pehmeäksi nukattu kangaslaatu. Se on toimikas- tai palttinasidoksinen ja joko toiselta tai molemmilta puolilta nukitettu. Flanelli voi olla muokkaamatonta, värillistä, raitaista, ruudullista tai painettua. Sitä käytetään paidoissa, alusvaatteissa, yöpuvuissa ynnä muissa käyttökohteissa.
Hydrologinen malli
Hydrologinen malli kuvaa veden kiertokulkua rajatulla valuma-alueella tai vesistössä. Malleilla voidaan arvioida vesimääriä eri varastoissa: lumipeitteessä, maaperässä, pohjavesimuodostumissa, joissa ja järvissä sekä veden virtausta varastojen välillä ja niiden sisällä. Hydrologisia malleja sovelletaan muun muassa tulvien ja kuivuuden ennustamisessa, vesivarojen hallinnassa, vesistöjen ravinnekuormituksen ja hiilen kiertokulun arvioimisessa.
Flanelli
Erityinen pintarakenne syntyy, kun valmistusvaiheessa kuiturakennetta kuohkeutetaan, jolloin kangas enemmän ilmaa sitovana toimii parempana eristeenä. Nukkamainen pinta tuntuu myös miellyttävältä ihoa vasten, josta syystä flanellia käytetään paljon yö- ja vauvanvaatteissa. Flanellin kulutuskestävyys on rikkonaisen kuiturakenteen johdosta varsin heikko.
Flanellia on valmistettu useilla kauppanimillä:
Hydrologinen malli
Suomessa esimerkiksi Suomen ympäristökeskus käyttää hydrologista mallia tulvariskien ennakointiin. Mallille annetaan lähtötietoina useiden sääennustusmallien antamia ennustesuureita sekä mittaus- ja paikkatietoa erilaisista automaattisista havaintojärjestelmistä ja ihmisvoimin tehdyistä kenttämittauksista.
Esimerkkejä hydrologisista malleista
Hydrologisia malleja voidaan luokitella erilaisiin useisiin mallityyppeihin. Hydrologisten mallien tarjonta ja käyttö on lisääntynyt tietokoneiden yleistyttyä 1970-luvulta lähtien. Eräs tunnetuimpia fysikaaliseen maastonkuvaukseen pohjautuva, tapahtumien mallintamiseen käytetty hydrologinen malli on yhdysvaltalainen hydrologinen mallinnusjärjestelmä HEC-HMS (Hydrologic Engineering Center, Hydrological Modeling System). Mallin laati Yhdysvaltain puolustusministeriön alainen suurvirasto U.S. Army Corps of Engineers, jonka viranomaisena vastaa maansa vesivoimalapadosta, kanavista ja tulvantorjunnasta sekä toimii laajalti ulkomailla. HEC-HMS -mallin pohjana oli vuonna 1973 julkaistu HEC-1, joka laadittiin alkujaan sateen jälkeisen pintavesien virtauksen simuloimiseksi valuma-alueella. HEC-1:stä julkaistiin useita kehittyneimpiä versioita ennen 1990-luvun lopulla julkaistua HEC-HMS -mallia. Toinen esimerkki tunnetusta hydrologisesta mallista on yhdysvaltalaisen Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston (EPA) 1971 julkaisema SMMM (Storm Water Management Model). Vuosien saatossa malleista on julkaistu useita uudistettuja versioita.
Jacques Doillon
Jacques Doillon [ʒak dwajɔ̃] (s. 1944) on ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, jonka tuotannon pääosa sijoittuu 1970-, 1980- ja 1990-luvuille. Vuonna 2017 valmistui Rodin, Doillonin elämäkertaelokuva sata vuotta aiemmin syntyneestä kuvanveistäjä Auguste Rodinistä, joka nähtiin Suomenkin teattereissa. Muita Doillonin Suomessa nähtyjä elokuvia ovat nuorisokuvaukset Pikku rikollinen (1990) ja Nuori Werther (1992).
Yksityiselämä
Näyttelijä Lou Doillon on Jacques Doillonin ja Jane Birkinin tytär.
Surmanajo
thumb|Eri akrobaattisia temppuja surmanajossa. thumb|Samanaikainen kilpailu neljällä surmanajomoottoripyörällä. thumb|Onni Suuronen surmanajoautossaan 2003. thumb|Kalevi ja Onni Suuronen 2003. Edessä surmanajopyörä, taustalla entinen surmanajopytty. Surmanajo on autolla tai moottoripyörällä ajoa metallihäkissä, lempinimeltään pytyssä. Pytty voi olla lieriön tai pallon muotoinen, ja ajoneuvo pysyy sen sisäpinnalla keskipakoisvoiman ansiosta. pienoiskuva|Hazel Marion Eaton Watkins esiintyi surmanajajana Hagerin Wall of Death -surmanajoissa 1920-luvun Yhdysvalloissa. Suomen ylivoimaisesti tunnetuimmat surmanajajat ovat olleet Onni (1923-2014 ) ja Kalevi Suuronen. Onni aloitti surmanajon vuonna 1948 ja hänen poikansa Kalevi vuonna 1971 Suuroset lopettivat surmanajon 1990-luvulla. Onni teki viimeisen ajonsa 72 vuoden iässä, mikä lienee maailmanennätys. Vuonna 2004 Yle TV1 esitti Suurosista kertovan televisio-ohjelman Tosi tarina: Surmanajaja elää. Samana vuonna Kansainvälinen tivoli- ja sirkusalan järjestö palkitsi Onni Suurosen hänen elämäntyöstään Kultaisen Ponin festivaalilla Italian Riminissä. Kalevi Suuroselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2022.
Historia
Ensimmäiset surmanajat Suomessa olivat virolaiset Kalan sisarukset, Herbert, Ludmila ja Konstantin 20-luvun lopussa. He ajoivat puurakenteisessa surmankirnussa, muun muassa 24.8. – 4.9. 1929 Lahdessa.
Tuohon aikaa Hämeen tivolia pitänyt tehtailija Kalle-Vihtori Jokilampi oli lapsineen seuraamassa surmanajoa Lahdessa ja innostus tuohon huimapäiseen lajin syttyi. Sisarukset Väinö, Yrjö ja Anna-Liisa (myöhemmin Ahonen) Jokilampi alkoivat ajaa surmanajoa 30-luvulla. Väinö ja Anna-Liisa ajoivat kirnussa myös yhtä aikaa, joskus Yrjö kolmantena. Yrjö ajoi myös pallossa.
Salemin kunta
Salemin kunta on Tukholman läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Södermanlandiin. Kunnan keskustaajama on Rönninge.
Surmanajo
Historia
Jokilampien puurakenteinen surmankirnu valmistuivat vuodeksi 1931 omassa pajassa Hollolan Herralassa, jossa oli valmistettu monet muutkin Hämeen tivolin laitteet maailmanpyörää myöten. Teräksinen surmanpallo valmistui hiukan myöhemmin samassa pajassa. Pyöristä on sen verran tietoa, että Väinö hankki 1924 2,5hv F.N.- merkkisen pyörän, joka on saattanut olla ensimmäinen surmanajossa käytetty moottoripyörä. Väinöllä oli myös 4,5hv JAMES –merkkinen pyörä 20-luvun lopulla. Keväällä 1932 Väinö hankki Raleigh-merkkisen moottoripyörän, jossa oli 5 hv moottori.
Salemin kunta
Kunnan maapinta-ala on 54,11 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 17 252 henkeä (31.12.2021).
Surmanajo
Historia
Jokilammen sisarukset ajoivat vuodesta -31 alkaen ympäri Suomen sekä Hämeen tivolien (oli jaettu kahteen, ajoittain jopa kolmeen osaan) mukana, että erillisissä tapahtumissa. Yrjö kävi myös Ruotsissa ajamassa pallossa. 30-luvun alussa Suomea kiersivät virolaiset Kalan sisarukset, sekä Jokilammen sisarukset, sattuen joskus jopa samaan aikaan samoille markkinoille.
Joitakin kertoja muun muassa moottorin kiinnileikkaamisen vuoksi sattui onnettomuuksia kirnussa ja loukkaantumisten vuoksi jäi esityksiä ajamatta. Yhden kerran Liisa ja Yrjö törmäsivät toisiinsa ja putosivat alas. Väinö joutui kiertämään ylhäällä niin kauan, että loukkaantuneet sisarukset ja pyörät saatiin korjattua alta pois. Tämän jälkeen tiettävästi ei kahta pyörää enempää kirnussa yhtä aikaa kiertänyt.
Salemin kunta
Salem sijaitsee Suur-Tukholman eteläreunalla, ja sen naapurikuntia ovat Botkyrka, Södertälje ja Ekerö.
Surmanajo
Historia
Jokilammet olivat olympiakesänä -52 ajamassa Helsingissä Linnanmäen kentällä. Jokilampien surmanajot päättyivät tähän vuoteen.
Salemin kunta
Salemin pitäjän nimi oli aluksi Slæm, joka on luultavasti muodostunut murteellisista sanoista "slån" ja "hem" (asuinpaikka, kartano). Kuitenkin nimi muutettiin jossain vaiheessa ennen 1600-lukua muotoon Salem. Taustalla oli luultavasti Jerusalemin raamatullinen nimi Saalem.
Vuonna 2007 kunnassa oli 7,23 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 13,3 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys
Salemin maalaiskunta muodostettiin vuoden 1862 kuntauudistuksen yhteydessä, ja tuolloin se kuului Svartlösan kihlakuntaan. Vuoden 1952 kuntauudistus ei vaikuttanut Salemiin. Seuraavassa kuntauudistuksessa Salem ei useimpien Tukholman läänin kuntien tavoin olisi halunnut luopua itsenäisyydestaan. Kuitenkin vuonna 1974 Salem liitettiin osaksi Botkyrkan kuntaa. Liitos jäi lyhytaikaiseksi, sillä 1.1.1983 Salemin kunta perustettiin uudelleen.
Rönninge kasvoi rautatieaseman ympärille ja vuonna 1915 tästä 975 asukkaan paikkakunnasta muodostettiin taajaväkinen yhdyskunta. Taajaväkinen yhdyskunta lakkautettiin vuonna 1957, jolloin siellä oli lähes 1 500 asukasta. Vuoteen 1965 asti se oli oma taajama, jonka asukasluku oli 1 956. Vuoden 1970 taajamarajauksesta lähtien SCB on määritellyt Rönningen kasvaneen osaksi Tumban taajamaa.
Salem oli aikaisemmin puhdasta maaseutua ja nykyisiä asuinalueita alettiin rakentaa vasta 1960-luvun lopulla. Muutaman vuoden sisällä rakennetun Salemstadenin myötä kunnan väkiluku viisinkertaistui. Kyseinen nimi ei koskaan tullut yleiseen käyttöön, joten nykyään "Salem"-sanalla viitataan niin kuntaan kuin keskustaajamaankin.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 512 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 3,3 prosenttia kunnan väestöstä. Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 11,4 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 629 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 5,1 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 226 520 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 54 000 kruunua.
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 1 taajama, jonka osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 98,8 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 186 asukasta. Kunnan koko taajamaväestö kuuluu Tumban taajamaan, josta tässä kunnassa asui 15 205 asukasta.
Koko Tumban taajamassa on 37 594 asukasta, ja se kuuluu pääosin Botkyrkan kuntaan.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Rönninge on sittemmin kasvanut yhteen Tumban taajaman kanssa.
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Salemin kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien. Vuosina 1973–1979 luvut ovat nollia, koska tuolloin Salem oli vielä osa Botkyrkan kuntaa.
Piirit
Vuodesta 2016 alkaen kunnassa on yksi piiri, Salemin piiri.
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Heprealainen kirjaimisto
Heprealainen kirjaimisto on 22 merkistä koostuva kirjaimisto, jolla kirjoitetaan heprean kieltä ja myös muun muassa jiddišiä ja ladinoa sekä juutalaisten arameankielisiä tekstejä kuten Talmudia. Heprealainen kirjaimisto on kehittynyt aramealaisesta kirjaimistosta.
Heprean kirjaimisto on abjad, ts. sillä merkitään ainoastaan konsonantit. Kirjaimisto ei sisällä vokaaleja, mutta tarvittaessa ne voidaan merkitä näkyviin nikkud-järjestelmän avulla. Jo ennen tämän yksityiskohtaisen järjestelmän kehittämistä pitkien vokaalien merkitsemiseen alettiin käyttää tiettyjä konsonantteja (niin kutsutut "lukemisen äidit", matres lectionis). Hepreankielinen sana aakkosille on אלף-בית (alef-bet) kahden ensimmäisen kirjaimen mukaan. Jiddišissä alefilla merkitään a:ta ja o:ta, ajinilla e:tä, jodilla i:tä ja vaavilla u:ta.
Heprealaisista kirjaimista viisi esiintyy lisäksi hiukan eri muodossa sanan lopussa (sofit), mikä kasvattaa merkkien kokonaismäärän 27:ään. Hepreaa kirjoitetaan oikealta vasemmalle.
Heprealaisen kirjaimiston kirjainten lukumäärä, järjestys, nimet ja äännearvot vastaavat miltei täysin aramean kirjaimistoa, koska sekä heprealaiset että aramealaiset lainasivat foinikialaisen kirjaimiston käyttöönsä toisen vuosituhannen lopulla eaa.
Heprealaiset kirjaimet
Heprealaisessa kirjaimistossa on 22 kirjainta. Näistä viidellä on erityinen sofit- eli lopetusmuoto, jota käytetään mikäli kirjain esiintyy sanan lopussa.
Kullakin heprealaisella kirjaimella on lukuarvo, jolloin niitä voidaan käyttää myös numeroiden merkitsemiseen (katso heprealaiset numerot).
Canaan Banana
Canaan Banana (5. maaliskuuta 1936 Essexvale, Etelä-Rhodesia – 10. marraskuuta 2003 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli zimbabwelainen poliitikko. Hän toimi Zimbabwen presidenttinä vuosina 1980–1987. Bananan hallitessa maata pääministerinä toimi Robert Mugabe. Mugabe korvasi Bananan presidenttinä vuonna 1987. Varsinaiselta ammatiltaan Banana oli metodistipappi.
Vuonna 1996 Bananaa syytettiin sodomiasta. Hän pakeni Etelä-Afrikkaan, mutta hänet saatiin kiinni ja tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankeuteen vuonna 1999. Banana armahdettiin vuonna 2001. Hän kuoli syöpään vuonna 2003.
Bananan puoliso oli Janet Banana ja heillä on neljä lasta.
Panssaridivisioona Hermann Göring
Poliisiyksikkönä
Divisioonan alkuperä juontaa juurensa 23. helmikuuta 1933 perustetussa Berliinin poliisin alaisessa ilmavoimien erikoispataljoonassa Polizeiabteilung z.b.V. Wecke. Göring alisti pataljoonan valtion poliisille vielä saman vuoden kesäkuussa, jolloin sille annettiin vastaava nimi Landespolizeigruppe Wecke z.b.V. Pataljoona oli nimetty johtajansa Walther Wecken mukaan. Wecke oli ensimmäisen maailmansodan veteraani ja varhainen kansallissosialistisen puolueen jäsen. Tuolloin Göring johti Berliinin poliisia sekä salaista poliisia Gestapoa, joiden kanssa pataljoona toimi yhteistyössä pidättäen sosialidemokraatteja, kommunisteja ja kansallissosialistien vastustajia.
Adolf Hitlerin painostuksesta vastahakoinen Göring joutui luopumaan Gestapon johdosta Heinrich Himmlerin hyväksi tammikuussa 1934. Göring oli kuitenkin päättänyt säilyttää oman poliisiyksikkönsä, jota hän oli myös vahvistanut miesmääräisesti ja antanut sille itsensä mukaan uuden nimen Landespolizeigruppe General Göring. Pitkien puukkojen yön aikana yksikkö osallistui yhdessä Gestapon ja SS:n kanssa kansallissosialistisen puolueen sisäiseen puhdistukseen, kun Ernst Röhmin johtamien SA-joukkojen johtoa ja jäseniä pidätettiin ja murhattiin.
Ilmavoimat
Göring ylennettiin Luftwaffen komentajaksi 1935. Hän ei halunnut luopua nimikkoyksiköstään, vaan siirsi sen mukanaan poliisista ilmavoimiin. Vuonna 1936 yksikkö siirtyi Göringin henkilökohtaiseksi henkivartiorykmentiksi. Sen tehtävään kuului myös turvata Hitlerin päämajojen ilmatorjunta. Yksikkö kasvoi pataljoonasta rykmentiksi ja joulukuussa sen nimeksi tuli Regiment General Göring. Rykmentti uudelleenvarustettiin ja harjoitettiin ilmavoimien maayksiköksi. Siitä siirrettiin osa laskuvarjokoulutukseen, ja näistä yksiköistä luotiin myöhemmin Saksan ensimmäinen laskuvarjojääkärirykmentti vuonna 1938.
Kun Itävalta liitettiin Saksaan, rykmentti oli yksi ensimmäisistä joka ylitti Itävallan rajan. Se oli mukana myös Tšekkoslovakian sudeettialueiden miehittämisessä lokakuussa 1938 ja Prahan miehittämisessä maaliskuussa 1939.
Toinen maailmansota
Saksan hyökätessä Puolaan syyskuussa 1939 vain pieni osa rykmentistä oli mukana taisteluissa. Suurin osa pysyi Berliinissä ilmatorjunnassa sekä Göringin ja kansallissosialistisen puolueen johdon suojelussa. Osia rykmentistä oli mukana kun Saksa hyökkäsi Tanskaan ja Norjaan menestyen hyvin taistelutoiminnassa.
Seuraavaa hyökkäystä varten suurin osa rykmentistä siirtyi Alankomaiden vastaiselle rajalle. Harhautuksen vuoksi rykmentistä käytettiin ilmatorjuntayksiköiden nimityksiä FlaK-Regiment 101 ja FlaK-Regiment 103. Saksan hyökätessä Belgiaan, Alankomaihin ja Ranskaan rykmentti oli aluksi mukana Alankomaiden ja Belgian valtaamisessa ja näiden antauduttua se siirtyi Ranskaan, jossa sen raskaita ilmatorjuntatykkejä käytettiin ranskalaisia panssarivaunuja vastaan. Ranskan antauduttua rykmentti siirtyi aluksi Englannin kanaalin rannikolle, josta se siirrettiin ilmatorjuntatehtäviin Pariisiin. Vuoden 1940 lopulla se siirrettiin takaisin Berliiniin kunniavartio- ja ilmatorjuntatehtäviin.
Barbarossa
thumb|200px|Divisioonalle kuulunut Sd.Kfz. 231 -panssariauto Vuoden 1941 alussa rykmentti järjestäytyi uudelleen motorisoiduksi rykmentiksi. Sille annettiin myös uusi nimi Regiment (mot) Hermann Göring, sillä Göring oli ylennetty valtakunnanmarsalkaksi. Tämän jälkeen se siirrettiin itään operaatio Barbarossaa varten. Operaatio myöhästyi, sillä Saksa joutui auttamaan liittolaisensa Benito Mussolinin Italiaa, jonka yritys vallata Kreikka oli kääntynyt katastrofiksi. Tuona aikana rykmentti osallistui Ploieştin öljykenttien suojelemiseen ilmahyökkäyksien varalta.
Antautuminen Afrikassa
Heinäkuussa 1942 rykmentti laajennettiin prikaatiksi nimellä Brigade Hermann Göring. Lokakuussa se päätettiin täydentää edelleen divisioonaksi ja siihen siirrettiin miehiä kokeneista armeijan panssariyksiköistä. Muutoksen ollessa vielä kesken yksikkö siirrettiin taisteluosastona Pohjois-Afrikkaan tukemaan Erwin Rommelin Deutsches Afrikakorpsia. Se sai väliaikaisen nimen Kampfgruppe Schmid komentajansa kenraalimajuri Joseph Schmidin mukaan. Saksa kuitenkin hävisi taistelun Pohjois-Afrikassa ja taisteluosasto Schmid joutui antautumaan muun Afrikakorpsin mukana liittoutuneiden joukoille. Antautumisen mukana yksikkö menetti koko valmiin vahvuutensa lukuun ottamatta joitakin komentoyksikköjä.
Sisilia – Italia
Göring määräsi divisioonan perustettavaksi uudelleen niistä harjoitettavista joukoista, joita ei oltu ehditty vielä lähettää Afrikkaan. Kesäkuussa 1943 divisioona oli valmis ja sen nimeksi tuli Panzer-Division Hermann Göring. Se siirrettiin puolustamaan Sisiliaa odotettavissa olevaa maihinnousua vastaan. Liittoutuneet käynnistivät Sisilian maihinnousun 10. heinäkuuta 1943. Divisioona osallistui Gelan taisteluun sekä taisteluihin Priolo Gargallossa ja Centuripessa, mutta liittoutuneet pakottivat saksalaiset yksiköt vetäytymään Messinaan ja edelleen pois Sisiliasta. Divisioona osallistui evakuointioperaatio Lehrgangiin selustan turvaajina ja oli yksi viimeisistä yksiköistä, jotka poistuivat saarelta.
Liittoutuneiden edetessä Fasistien suuri neuvosto ehdotti Italian kuninkaalle Mussolinin erottamista ja uusi hallitus solmikin aselevon liittoutuneiden kanssa. Divisioona osallistui operaatioihin, joiden tarkoituksena oli riisua aseista italialaiset yksiköt. Liittoutuneet nousivat maihin Salernossa 9. syyskuuta 1943. Divisioona oli tuolloin alueella ja se heitettiin taisteluun torjumaan maihinnousua. Se joutui vetäytymään Volturno-Termoli-linjalle, josta kovien taisteluiden jälkeen edelleen Gustav-linjalle, josta se viimein vedettiin lepoon ja täydennettäväksi.
Italiassa olonsa aikana yksikkö syyllistyi lukuisiin sotarikoksiin ja siviilien joukkomurhiin.
Harrison Glancy
Harrison Smith Glancy (17. syyskuuta 1904 Bens Run, Länsi-Virginia – 22. syyskuuta 2002 New Orleans, Louisiana) oli yhdysvaltalainen uimari. Hän kilpaili vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa ja voitti kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestijoukkueen jäsenenä. Hän toimi myöhemmin tuomarina kolmissa olympialaisissa.
Panssaridivisioona Hermann Göring
Monte Cassinon taideongelma
thumb|150px|Julius Schlegel Kun liittoutuneet jatkoivat etenemistään kohti Monte Cassinon luostaria, yksi huolto-osastoista yliluutnantti Julius Schlegelin johdolla tarjoutui viemään turvaan luostarissa olleet korvaamattoman arvokkaat taideteokset ja muut aarteet, joihin lukeutui Leonardo da Vincin, Tizianin ja Raffaellon maalauksia sekä Pyhän Benedictuksen maalliset jäämistöt. Munkkien suostumuksella lasti kuljetettiin Vatikaaniin ja säästyi näin varmalta tuholta. Kuitenkin, koska Göring tunnettiin pahamaineisena taideaarteiden saalistajana SS:n sotapoliisiyksikkö lähetettiin vangitsemaan yliluutnantti Schlegel. Kuitenkin munkit sekä divisioonankomentaja puuttuivat tapaukseen ja puolustivat Schlegeliä, eikä tätä vangittu. Hänet vapautettiin myös sodan jälkeisessä liittoutuneiden oikeudenkäynnissä vastaavasta syytteestä.
Tammikuussa 1944 liittoutuneet nousivat maihin Anziossa ja divisioona määrättiin alueelle torjumaan hyökkääviä joukkoja. Keväällä divisioona osallistui taisteluihin Cisternan, Rapido-joen ja Minturnon alueella.
Harrison Glancy
Glancy otettiin vuonna 1990 International Swimming Hall of Fameen.
Panssaridivisioona Hermann Göring
Monte Cassinon taideongelma
Huhtikuussa 1944 divisioona vedettiin taistelusta lähellä Toscanaa uudelleenjärjestettäväksi nimellä '''Fallschirm-Panzer-Division 1. Hermann Göring'''. Varsinaisia rakenteellisia muutoksia ei tehty, mutta yksikkö sai täydennystä sen oltua mukana taisteluissa kahdeksan kuukauden ajan. Tehtiin myös järjestelyjä, joiden tarkoitus oli siirtää divisioona Ranskaan torjumaan liittoutuneiden odotettavissa olevaa maihinnousua. Kuitenkin liittoutuneet käynnistivät hyökkäyksen kohti Roomaa 12. toukokuuta, jolloin divisioona lähetettiin takaisin taisteluun. Se suojasi saksalaisten osastojen evakuointia Roomasta ja sen vetäydyttyä 4. kesäkuuta liittoutuneet miehittivät kaupungin vielä samana päivänä.
Takaisin itärintamalle
Divisioona oli vetäytynyt Firenzeen, kunnes se määrättiin linjojen taakse odottamaan siirtoa itärintamalle. Sinä aikana siitä siirrettiin osia sen sisardivisioonaan ''Fallschirm-Panzergrenadier-Division 2. Hermann Göring''iin. Kahdesta divisioonasta alettiin muodostamaan yhteistä armeijakuntaa, jonka nimeksi tuli Fallschirm-Panzerkorps Hermann Göring.
Divisioona saapui Veiksel-joen varrelle Puolaan heinäkuun lopulla ja se heitettiin välittömästi taisteluun. Yhdessä SS-divisioona Wikingin kanssa divisioona tuhosi puna-armeijan 3. panssariarmeijakunnan.
Kun Varsovan kapina alkoi, puna-armeijan eteneminen taukosi kokonaan Josif Stalinin määräyksestä. Stalin halusi puolalaisten kapinan epäonnistuvan, sillä hän halusi liittää maan sodan jälkeen Neuvostoliiton etupiiriin. Yksin jäänyt Armia Krajowa taisteli sankarillisesti, mutta epätoivoisesti miehittäjiä vastaan elo- ja syyskuun, kunnes 2. lokakuuta saksalaiset saivat kukistettua kapinan. Tänä aikana divisioona sai pahan maineen käytettyään puolalaisia siviilejä ihmiskilpinä hyökätessään vastarintapesäkkeisiin. Seuraavina kuukausina saksalaiset hävittivät Varsovan käytännössä maan tasalle ja divisioona osallistui Wolan verilöylyksi kutsuttuihin kostotoimenpiteisiin, joiden aikana saksalaiset teloittivat 40 000–50 000 siviiliä.
Tammikuussa 1945 divisioona liitettiin uuteen armeijaryhmä Veikseliin, joka puolusti raunioiksi tuhottua kaupunkia, jota kutsuttiin nyt nimellä Festung Warschau, ”Varsovan linnoitus”.
Seuraavaksi panssariarmeijakunta Hermann Göring lähetettiin Itä-Preussiin ja Kuurinmaalle, jossa sen tarkoitus oli pysäyttää Puna-armeijan operaatio Bagrationiin liittyvä hyökkäys, joka oli jo saartanut Pohjoisen armeijaryhmän Kuurinmaan mottiin. Armeijakunta osallistui raskaisiin taisteluihin Gumbinnenin alueella. Neuvostoliiton hyökkäys tyrehtyi marraskuun lopulla ja panssariarmeijakunta rakensi staattisen puolustuslinjan alueelle.
Puna-armeijan käynnisti massiivisen Veiksel–Oder-operaation ja armeijakunta Hermann Göring jäi loukkuun Heiligenbeilin mottiin loppujen 4. armeijan joukkojen kanssa. Kärsittyjen tappioiden tasaamiseksi siihen liitettiin panssarikrenatööridivisioona Großdeutschland. Huolimatta useista murtautumisyrityksistä ainoaksi ulospääsyreitiksi motista jäi evakuointi Swinemünden kautta. Tappioita kärsinyt armeijakunta saatiin siirrettyä, mutta se heitettiin saman tien taisteluun Oder-Neisse-linjalle.
Huhtikuussa panssariarmeijakunta Hermann Göringin rippeet lähetettiin Sleesiaan, josta puna-armeija puski sen aina takaisin Saksiin. 22. huhtikuuta divisioona oli toinen divisioonista, jotka murtautuivat Puolan 2. armeijan ja Neuvostoliiton 52. armeijan väliseltä rintama-alueelta tuhoten vastustajan kommunikaatio- ja liikenneyhteyksiä. Divisioonat aiheuttivat myös tappioita Puolan 5. jalkaväkidivisioonalle ja Neuvostoliiton 16. panssariprikaatille, kunnes se pysäytettiin kaksi päivää myöhemmin. Toukokuun alkuun mennessä panssariarmeijakunta oli jälleen joutumassa saarroksiin Dresdenin lähistöllä. Sen rippeitä pyrki murtautumaan kohti länttä antautuakseen länsiliittoutuneille. Näistä huolimatta Puna-armeija saartoi yksikön ja se antautui Neuvostoliitolle 8. toukokuuta 1945. Neuvostoliitto ei suhtautunut näihin sotarikoksiin syyllistyneisiin Luftwaffen sotilaisiin suopeasti, vaan heidät siirrettiin vankileireille, joista valtaosa ei palannut takaisin.
Sotarikokset
thumb|250px|Göring muiden natsijohtajien kanssa Nürnbergin oikeudenkäynnissä, kuvassa ylimpänä vasemmalla. Panssaridivisioona Hermann Göring syyllistyi julmuuksiin ja sotarikoksiin alkaen sen sijoittamisesta Pohjois-Afrikkaan. Sodan jälkeen valtakunnanmarsalkka Hermann Göring joutui sotarikosoikeudenkäyntiin Nürnbergissä ja häntä syytettiin vastuullisena muiden sotarikosten ohella hänen yksikkönsä tekemistä sotarikoksista.
Walter Daffern
Walter Daffern (1882 – 21. marraskuuta 1953 ) oli englantilainen jalkapalloilija ja olympiavoittaja, joka pelasi keskikenttäpelaajana. Daffern edusti seuratasolla Chathamilaista Royal Engineers AFC:tä ja oli mukana Yhdistyneen kuningaskunnan joukkueessa Lontoon olympialaisissa 1908, joissa maa voitti kultaa.
Onni Suuronen
thumb|Onni (takana) ja Kalevi Suuronen vuonna 2003. Taustalla surmanajotynnyri. Onni Suuronen (28. elokuuta 1923 Kangasniemi – 9. tammikuuta 2014 Jyväskylä) oli suomalainen surmanajaja. Hän oli myös Suomen suurimpiin ja vanhimpiin tivoleihin kuuluvan Tivoli Suurosen perustaja. Se aloitti toimintansa vuonna 1949.
Ura
Suuronen työskenteli nuorena renkinä ruokapalkalla ja kävi kävi jatkosodan jälkeen seppäkoulun Mikkelissä. Vuonna 1947 hän siirtyi sepäksi Sirkus Sariolan palvelukseen. Suuronen kengitti sirkushevosia ja rakensi Keravalla sirkuksen surmanajajille niin sanottuja surmanajopyttyjä kiinnostuen myös itse lajista. Hän alkoi itse ajaa moottoripyörällä vuonna 1948 ja kiersi toisen surmanajajan Esa Paltilan kanssa kesän Sirkus Sariolan mukana. Seuraavana keväänä miehet päättivät ryhtyä itsenäisiksi yrittäjiksi. He hankkivat oman pytyn ja rakensivat myöhemmin myös surmanajoauton, jolla ajoivat ensimmäistä kertaa Mikkelin talvimarkkinoilla 1950.
Onni Suuronen ja Esa Paltila olivat myös Linnanmäen huvipuiston alkuperäisiä esiintyjiä. Heidän surmanajotynnyrinsä oli huvipuistossa sen avajaispäivästä 27. toukokuuta 1950 lähtien neljän kuukauden ajan, jonka jälkeen Suuronen ja Paltila lähtivät jälleen kiertämään maata. Suuronen jatkoi yhteistyötä Paltilan kanssa vielä muutaman vuoden ajan, jonka jälkeen lunasti hänen osuutensa tynnyristä itselleen. 1950- ja 1960-luvuilla Suuronen kiersi enimmäkseen yksin, joista neljän vuoden ajan Tivoli Sariolan mukana. Vuonna 1971 hän sai kumppanikseen silloin 17-vuotiaan poikansa Kalevin. Surmanajotynnyrin lisäksi Tivoli Suurosen mukana kiersi alusta lähtien myös muita esiintyjiä, kuten taikureita ja klovneja sekä erilaisia huvipuistolaitteita.
Heartfield
pienoiskuva|Heartfield-superstrat sähkökitara [[EMG (yhtiö)|EMG-mikrofoneilla.]] Heartfield oli vuosina 1989-1993 toiminut japanilais-yhdysvaltalainen sähkökitaravalmistaja. Soittimet valmistettiin Japanissa Fenderin tehtailla.
Onni Suuronen
Ura
Onni Suuronen jatkoi surmanajoa aina 1990-luvun alkuun saakka ja esiintyi viimeisen kerran kesällä 1995 muutaman vuoden tauon jälkeen. Myöhemmin hän kiersi Tivoli Suurosen mukana viimeisiin elinvuosiinsa saakka. Vuonna 2004 valmistui Suurosista kertova Yleisradion dokumentti Tosi tarina: Surmanajaja elää. Samana vuonna Kansainvälinen tivoli- ja sirkusalan järjestö palkitsi Onni Suurosen hänen elämäntyöstään Italian Riminissä.
Heartfield
Yhtiö valmisti lähinnä superstrat-kitaroita.
Tunnettuja Heartfield-kitaroita käyttäneitä muusikoita olivat esimerkiksi Vinnie Moore, Rush Parrish ja Jeff Pilson.
Senegalin alueet
right|thumb|300px|Senegalin alueet
Senegalin alueet ovat Senegalin aluehallinnollisia yksiköitä. Maa jakautuu 14 alueeseen. Alueet jakautuvat edelleen departementeiksi, joita on 34.
Historia
Siirtomaa-aikana Senegal oli jaettu cerlcles'hin, jotka oli jaettu edelleen kantoneihin. Itsenäistymisen jälkeen maa jaettiin seitsemään alueeseen, 27 depardementtiin ja 85 arrondisementtiin. Senegalin alueet olivat tuolloin Cap Vert, Casamance, Diourbel, Fleuve, Sénégal Oriental, Sine-Saloum ja Thiès.
Vuonna 1976 Diourbelin alueesta erotettiin Lougan alue. Vuonna 1984 jaettiin Casamance Koldan ja Ziguinchon alueiksi, Sine-Saloum Fatickin ja Kaolackin alueiksi ja Cap Vertin nimi muutettiin Dakariksi, Fleuven Saint-Louisiksi ja Sénégal Orientalin Tambacoundaksi. Vuonna 2002 Saint-Louisin alueesta erotettiin Matam. Vuonna 2008 Kaolackista erotettiin Kaffrine, Tambacoundasta Kédougou ja Sédhiou Koldasta.
Namib
thumb|Aavikon sijainti thumb|Satelliittikuva Namibin aavikosta. Namib on aavikko Afrikan lounaisrannikolla. Se sijaitsee suurimmaksi osaksi Namibian alueella ja myötäilee Atlantin rannikkoa 50–160 kilometrin levyisenä ja 1 600 kilometrin pituisena. Pinta-alaltaan aavikko on noin 50 000 neliökilometriä. Sana namib tarkoittaa ’valtavaa’ naman kielessä. Namibin arvellaan olevan vanhin nykyisistä aavikoista; se on syntynyt noin 80 miljoonaa vuotta sitten, kun kylmä Benguelanvirta alkoi aiheuttaa viileän ja kuivan ilman laskeutumisen alueella. Namibin alueella sataa alle 10 millimetriä vuodessa ja se on suurimmaksi osaksi autiota.
Namibissa sijaitsee ryhmä maailman korkeimpia hiekkadyynejä. Dyyni numero 7 on noin 340 metrin korkuinen. Yksi ainoista pysyvistä asutusalueista on Sossusvlei dyyniryhmän lähistöllä. Aavikon pohjoisreunalla sijaitsevat lisäksi Walvis Bayn ja Swakopmundin kaupungit. Mereltä saapuvan kostean ilman kohdatessa aavikon kuivan ilman syntyy rannikolle runsaasti sumua, joka tiivistyy aamukasteeksi harvalukuisen kasvillisuuden käyttöön. Sumu on aiheuttanut myös useiden laivojen eksymisiä ja haaksirikkoja rannikon läheisyydessä; osa hylyistä sijaitsee nykyisin maalla jopa 50 metrin päässä rannasta johtuen aavikon vähittäisestä levittäytymisestä merta kohti. Luurankomaisista hylyistä rannikko on saanut nimen Luurankorannikko.
Tunnetuin Namibin aavikon eläin lienee muun muassa Damaramaassa elävä ”aavikkonorsu”, joka on savanninorsun aavikolle sopeutunut muoto. Aavikkonorsut vaeltavat aavikolla keitaalta toiselle niin kuin ”aavikkosarvikuonoiksi” kutsutut suippohuulisarvikuonotkin. Namibin pitkän historian aikana aavikolle on ehtinyt kehittyä useita endeemisiä kasveja, jotka ovat tottuneet äärimmäiseen kuivuuteen ja kykenevät tyydyttämään vedentarpeensa pelkästä sumun kosteudesta. Tunnetuin esimerkki on eriskummallinen ikilehti. Luonnonvaroista merkittäviä ovat volframi, suola ja timantit.
Attila Bartis
Attila Bartis (s. 22. tammikuuta 1968 Târgu Mureș ) on unkarilainen kirjailija ja valokuvaaja. Hän on syntynyt Romanian puolella. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 2001 ilmestynyt romaani A nyugalom, joka on käännetty englanniksi nimellä Tranquility.
891 Naval Air Squadron
891 Naval Air Squadron (891 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue, joka perustettiin 1942 ja se lakkautettiin 1945. Laivue perustettiin uudelleen 1952 ja se lakkautettiin 1961.
Palvelus
Laivue perustettiin hävittäjälaivueena 1. heinäkuuta 1942 kalustonaan kuusi Hawker Sea Hurricane IB -hävittäjää RNAS Lee-on-Solentissa. Laivue oli alun perin suunniteltu sijoitettavaksi HMS Stalkerille, mutta alus ei ollut palveluksessa Pohjois-Afrikan maihinnousun alkaessa ja laivue siirrettiin mistä se siirrettiin elokuussa HMS Dasherille kalustonaan kuusi Sea Hurricane IIC -konetta suojatakseen maihinnousua. Joulukuussa laivueen lentokoneiden määrä nostettiin yhdeksään ja helmikuussa 1943 laivue liittyi aluksen mukana Kotilaivastoon. Laivue siirtyi Islantiin, mutta suunnitellut kolme seuraavaa matkaa peruuntuivat kolmen koneen tuhoutuessa saattuetukialuksen räjähtäessä Clydessä 27. maaliskuuta vieden mukanaan runsaasti miehistöä. Onnettomuuden seurauksena laivue lakkautettiin 5. huhtikuuta 1944.
Laivue perustettiin uudelleen 1. kesäkuuta 1945 Eglintonissa hävittäjälaivueeksi Tyynenmeren sotatoimiin kalustonaan kuusitoista Hellcat II(NF) -konetta. Sodan päättyessä perustaminen oli edelleen kesken ja laivue lakkautettiin virallisesti 24. syyskuuta 1945 Nutts Cornerissa.
Laivue perustettiin 8. marraskuuta 1954 Yeoviltonissa kalustonaan de Havilland Sea Venom FAW.20 joka sään hävittäjät ja sen ensimmäisenä komentajana oli M. A. Birrell. Aluksi kuitenkin kalustona oli ainoastaan kaksi Sea Venomia ja niitä täydennettiin neljällä Sea Vampire T.22 -koulukoneella. Uuteen vuoteen mennessä laivueen konevahvuus oli nostettu yhdeksään. Laivueeseen muodostettiin 1. maaliskuuta 1955 X-lentue (891X NAS), jonka tehtävänä oli kouluttaa Australian laivaston lentäjiä 808 RAN Squadronin perustamiseksi 10. elokuuta. Laivue vietti vuoden 1956 alussa muutaman viikon HMS Ark Royalilla Välimerellä. Laivueen kalusto vaihdettiin kesäkuussa Sea Venom FAW.21 -koneiksi. Laivue lakkautettiin 17. huhtikuuta 1956 Yeoviltonissa.
Laivue perustettiin uudelleen 3. syyskuuta Yeoviltonissa kalustonaan kahdeksan Sea Venom FAW.21 -hävittäjää. Marraskuusta alkaen laivue oli RNAS Merryfieldissä, koska Yeoviltonin kiirorataa kunnostettiin. Laivue siirrettiin HMS Bulwarkille maaliskuussa 1957, minkä jälkeen se vietti Kauko-Itään palaten Britteinsaarille Adenin kautta. Laivue siirrettiin HMS Centaurille, jonka mukana se purjehti Kauko-Itään kesäkuussa 1959. Matkalla laivue vieraili muun muassa marraskuussa Australiassa. Laivue palasi aluksen mukana Britteinsaarille huhtikuussa 1960, jonka jälkeen se oli pääasiassa sijoitettuna Yeoviltoniin. Se vieraili Norjassa syyskuussa 1960. Laivue lakkautettiin 27. heinäkuuta 1961.
Hirvisuon soidensuojelualue
Hirvisuon soidensuojelualue on Pudasjärven ja Oulun (aikaisemmin Ylikiimingin) kunnanrajalla valtatien 20 varrella sijaitseva suomaaston suojelukohde. Suolakeus muodostuu aapasuosta, jonka pinta-ala on 4 481 hehtaaria, ja sitä hoitaa Metsähallitus. Hirvisuo on linnustollisesti erittäin arvokas alue, tärkeä porojen kesälaidunalue sekä tunnettu linturetkikohde, alueella sijaitsee myös lintutorni.
Hirvisuo sijaitsee Kiiminkijoen ja Iijoen välisellä rannikkoalankoalueella, jonka suhteelliset korkeuserot ovat äärimmäisen pienet. Alueen vedet virtaavat kaikkiin ilmansuuntiin, mutta laskevat lopulta Iijokeen. Alueelta on kartoitettu yli 30 eri suotyyppiä, joista yleisimpiä ovat karut rimpi- ja kalvakkanevat.
Vuonna 2001 alueen länsiosassa sijaitsevan Ison Ahvenjärven länsi- ja eteläpuolella sijaitsevaa ojitettua suota on palautettu luonnontilaan. Ennallistamistoimien yhteydessä suo-ojat padottiin veden poisvirtaamisen vähentämiseksi.
Linnusto
Alueen linnustoon kuuluu useita vesilintulajeja, joista yleisimpiä ovat tavit ja jouhisorsat. Muita alueella tavallisimmin tavattavia lintulajeja ovat jänkäsirriäinen, mustaviklo, harmaalokki, niittykirvinen, keltavästäräkki, peippo, pajulintu, liro, kapustarinta, pikkukuovi, isokuovi, suokukko, valkoviklo, pajusirkku, järripeippo, harmaasieppo, metsäkirvinen, urpiainen ja leppälintu. Harvinaisempia lajeja ovat kuikka, metsähanhi, laulujoutsen, ampuhaukka, nuolihaukka, kurki, jänkäkurppa, vesipääsky, suopöllö, isolepinkäinen, hiiripöllö sekä pohjansirkku.
Reitit
pienoiskuva|Hirvisuon luontopolku. Hirvisuon suojelualueella sijaitsee kaksi retkireittiä, joiden päätepisteet ovat valtatien 20 levähdysalueella Oulun ja Pudasjärven kunnanrajan tuntumassa.
Luontopolku eli Ötökkäpolku on noin yhden kilometrin pituinen, ja se johtaa valtatien levähdysalueelta suolakeuden kautta metsäiseen niemekkeeseen lintutornille ja takaisin levähdysalueelle.
Noin kilometrin mittainen lintutornilta alkava reitti vie Häikiönniemeen vanhalle tervahaudalle.
Retkeily
Alueella ei ole erillisiä laavuja tai autiotupia. Telttailu on sallittu koko alueella jokamiehenoikeuden nojalla. Jätehuolto on omatoimista. Tulentekopaikka sijaitsee valtatien levähdysalueella.
Limasienet
Limasienet (Myxomycota tai Mycetozoa) ovat amebojen kehityslinjaan kuuluvia alkeellisia aitotumallisia eliöitä. Ennen ryhmä luokiteltiin sienikunnan pääjaksoksi (Myxomycetes), mutta molekyylitaksonomisten menetelmien käyttöönoton jälkeen todettiin niiden yhteinen kehityshistoria amebojen kanssa (Mycetozoa). Limasieniä esiintyy kaikkialla, mutta ne ovat tavallisesti pieniä ja huomaamattomia.
Limasienten fossiiliaineisto on äärimmäisen niukkaa. Sellaisia tunnetaan kuitenkin eoseeni-oligoseenikautisista meripihkoista.
Elämänvaiheet
Limasienten elämänvaiheet ovat varsin monimutkaiset ja muutokset eri elämänvaiheiden välillä ovat suuria.
Itiöt ja muut elämän varhaisvaiheet
Limasienten itiöt voivat säilyä luonnossa kymmeniä vuosia odottaen olosuhteiden muuttumista suotuisiksi itämistä varten. Laboratoriotutkimuksissa on havaittu, että samasta näytteestä peräisin olevien yksittäisten itiöiden itämisajankohdissa on suuria eroja eikä itämisen laukaisevia tekijöitä juuri tunneta. Itiön itäessä siitä syntyy aluksi muutamia protoplastiksi kutsuttuja soluja. Näistä voi ympäristön olosuhteista riippuen syntyä joko amebaa muistuttava myksameba tai uintisiimallinen parveiluitiö eli flagellaatti. Myksamebat voivat jakaantua bakteerien tavoin ja muuttua välillä flagellaateiksi palaten takaisin myksameban muotoon. Sekä flagellaatit että myksamebat ovat itsenäisiä eliöitä ja käyttävät ravinnokseen bakteereja.
Flagellaatit ja myksamebat ovat limasienten elämän suvullinen vaihe ja kaksi eri flagellaattia tai myksamebaa yhtyvät yksitumaiseksi tsygootiksi, josta aikanaan kehittyy mitoosien kautta seuraava elämänvaihe, monitumainen limakko. Erikoisen tästä yhtymisestä tekee se, että osalla limasienilajeista samasta itiöstä peräisin olevat parveiluitiöt voivat yhtyä keskenään, kun osalla lajeista yhtyminen vaatii eri itiöistä peräisin olevia parveiluitiöitä, jolloin parveiluitiöissä esiintyy eräänlaisia koiras- ja naarasyksilöitä. Kaikkein erikoisimpana piirteenä osalla lajeista lisääntyminen on mahdollista vain tiettyjen "koiraiden" ja "naaraiden" välillä. Käytännössä tämä tarkoittaa että parveiluitiöissä esiintyy useampia kuin vain kahta sukupuolta. Esimerkiksi lajilla Dictyostelium discoideum eri sukupuolia on kolme. Tsygootti syntyy kuitenkin aina kahden eri sukupuolta olevan parveiluitiön yhtyessä.
Toisaalta eräät limasienet lisääntyvät neitseellisesti eli limakko voi alkaa muodostumaan kokonaan ilman parveiluitiöiden yhtymistä.
Plasmodio eli limakko
Limasienet ovat saaneet nimensä tsygootista kehittyvän elämänvaiheen mukaan. Merkittävin limasienten ryhmä on plasmodiolimasienet (Myxogastria), jotka elämänkiertonsa näkyvimmässä vaiheessa ryömivät hitaasti ravinnon perässä heleänvärisinä massoina, joita kutsutaan limakoiksi eli plasmodioiksi. Plasmodio koostuu lukuisista tumista, joiden välillä ei kuitenkaan ole soluseiniä. Sitä voidaan siten pitää myös yhtenä jättikokoisena soluna, jonka koko vaihtelee mikroskooppisen pienestä jopa kahteen neliömetriin. Kaikki plasmodion tumat jakaantuvat samanaikaisesti. Väriltään plasmodiot ovat usein kirkkaan keltaisia, ruskeita tai valkoisia. Plasmodio liikkuu tavallisesti noin millimetrin tunnissa, mutta jotkut lajit voivat edetä jopa kaksi senttimetriä minuutissa. Ne käyttävät ravintonaan esimerkiksi bakteereja, sieniä ja hajoavia kasvinjätteitä. Eräiden limasienten on todettu myös syövän muita limasieniä. Limakot voidaan jakaa kokonsa ja rakenteensa puolesta kolmeen ryhmään.
Plasmodion erikoisuuksiin kuuluu liikuntakyvyn lisäksi kyky haarautua verkostoiksi sekä jakautua erillisiksi limakoiksi, jotka myöhemmin sulautuvat jälleen yhteen. Toisaalta limakosta irronnut osa voi myös jatkaa elämäänsä erillisenä yksilönä. Jos ympäristön olosuhteet muuttuvat sopimattomiksi, limakko voi kovettua limakkopahkaksi eli sklerootioksi, jossa se voi viettää pitkiäkin aikoja odottaen suotuisampia olosuhteita.
Vaikka limakolla ei ole aistinelimiä saati hermostoa ne reagoivat ympäristöönsä ja sen muutoksiin varsin mielenkiintoisilla tavoilla. Laboratoriokasvatuksissa limakot ovat esimerkiksi valikoineet ravintonsa tarpeen mukaan, oppineet välttämään toistuvia epämiellyttäviä kokemuksia, ratkaisseet optimointitehtäviä ja löytäneet tiensä ulos labyrintistä. Laboratoriotutkimuksissa suosittu limasieni on erityisesti Physarum polycephalum.
Ryhmiin Acrasiomycota ja Dictyosteliomycota kuuluvat limakoita muodostavat amebaeliöt muistuttavat varsinaisia limasieniä, mutta ilmeisesti edustavat omia kehityslinjojaan. Acrasiomycota-ryhmä vaikuttaa kuuluvan ameboflagellaatteihin ja Excavata-kuntaan. Dictyosteliomycota-ryhmän on puolestaan epäilty polveutuvan samoista kantamuodoista kuin Protosteliomycetes-limasienet. Kummankin ryhmän edustajat ovat normaalisti yksisoluisia ja amebamaisia eliöitä, mutta suotuisissa oloissa ne lisääntyvät ja muodostavat erillisistä amebamaisista soluista koostuvan valelimakon eli pseudoplasmodion, joka reagoi valon ja lämpötilan muutoksiin ja pystyy vaihtamaan elinpaikkaansa. Ihanteellisissa olosuhteissa se kehittyy hedelmälliseksi ja synnyttää varren, jonka päähän kehittyy muutamia itiöitä sisältäviä palloja. Näistä itiöistä syntyy uusia amebamaisia yksilöitä.
Sporofori eli itiöpesäke
Limasienet lisääntyvät kovakuorisilla itiöillä, jotka muodostuvat limakosta sen muututtua erityiseksi itiöpesäkkeeksi eli sporoforiksi. Usein itiöpesäkkeet syntyvät limakon hajotessa erillisiksi pisaroiksi, joista kukin kehittyy erilliseksi pesäkkeeksi, mutta joillakin lajeilla kukin limakko tuottaa vain yhden pesäkkeen. Muutos yksittäisestä limakosta pesäkkeeksi tai pesäkkeiden ryhmäksi on nopea ja tapahtuu usein yhden yön aikana. Itiöpesäkkeen muodostuessa se erittää pois nestettä ja lopputuloksena on hauras ja kuiva rakenne, joka alkaa vapauttaa itiöitä. Limasienten lisääntymiskierron erikoinen piirre on, että plasmodion muuttuessa lopulta itiöpesäkkeiksi, se muuttuu sellaisiksi kokonaan, eikä mikään osa alkuperäistä plasmodiota jatka enää elämäänsä.
Itiöpesäkkeen koko, muoto, väri ja rakenne ovat lajikohtaisia ja lähes aina limasienen lajinmääritys onnistuu vasta kypsän itiöpesäkkeen tuntomerkkien perusteella. Pesäkkeet jaetaan muotonsa ja rakenteensa perusteella neljään eri tyyppiin.