cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petrás
Historia
pienoiskuva|vasen|220px|Petráksen arkeologista aluetta. pienoiskuva|vasen|220px|Petráksesta löydetty viininpuristin.
Asutus on ollut olemassa viimeistään varhaisminolaisella EM IIB -kaudella eli noin 2400–2200 eaa. Seuraavina vuosisatoina asutus kasvoi, ja ensimmäinen palatsi paikalle rakennettiin MM IIA -kaudella eli noin 1900–1800 eaa. Se tuhoutui 1600-luvun alkupuolella eaa.
Paikalle rakennettiin uusi palatsi myöhäisminolaisella LM IA -kaudella eli noin 1700–1600 eaa. Se tuhoutui 1500-luvun eaa. puolessa välissä ja rakennettiin uudelleen. Sitä laajennettiin LM IB -kaudella eli noin 1600–1450 eaa. Kyseisen kauden aikana se myös tuhoutui todennäköisesti maanjäristyksessä ja sitä seuranneessa tulipalossa. Vielä noin 1400–1300 eaa. alueella on ollut pienimuotoisempaa asutusta. Bysanttilaisella keskiajalla paikkaa käytettiin hautausmaana.
Alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1985 Metaxía Tsipopoúloun johdolla. Paikkaa oli osattu epäillä merkittävän asutuksen paikaksi, koska sen läheltä oli aiemmin löydetty kaksi vuorenhuippupyhäkköä.
Löydökset
Asutuksen keskus on palatsi, jonka koko on noin 2 800 neliömetriä. Siinä on minolaisille palatseille tyypillinen keskuspiha, joka oli rakennettu muiden palatsien tavoin pohjois-eteläsuunnassa. Sen koko oli noin 17,6 × 7,6 metriä ja siinä on ollut ainakin kaksi kerrosta. Rakennuksessa oli suuria portaikkoja ja viemäröinti, ja se oli koristeltu seinämaalauksilla. Palatsissa oli suuret varastotilat, joista on löydetty muun muassa 44 pithosta, sekä käsityöläisten tiloja. Palatsissa on ollut myös jonkinlainen kulttitila.
Palatsin arkistosta on löydetty sekä lineaari-A-kirjoituksella että kreetalaisilla hieroglyfeilla kirjoitettuja tekstejä savitauluilla ja sinettileimasimissa. Osa tauluista on jäänyt keskeneräiseksi maanjäristyksen tuhotessa paikan, ja niistä on voitu päätellä, että palatsissa oli tuolloin työssään ainakin kaksi eri kirjuria. Löytöjen perusteella palatsin yhteydessä on muun muassa tuotettu viiniä, värjätty villaa sekä valmistettu keramiikkaa.
Palatsin lisäksi alueelta on löydetty asuintaloja sekä kyklooppimuuri, jossa on kolme kulmikasta tornia.
Puistolumikello
thumb|Lumikello Puistolumikello, joskus lumikello, (Galanthus nivalis) on varhain kukintansa aloittava narsissikasvi Puistolumikellon kukat ovat valkoiset ja kellomaiset. Sen luontainen levinneisyysalue on Etelä-Euroopassa. Suomessa sitä käytetään koristekasvina.
Suomessa puistolumikello voi aikaisina keväinä kukkia jo maaliskuun lopussa, tavallisin kukkimisaika kuitenkin vaihtelee. Poikkeuksellisen lämpimillä paikoilla, etenkin Etelä-Suomessa, ne voivat lauhoina talvina kukkia jo tammikuun lopussa. Tyypillisenä vuotena ne aloittavat kukintansa Etelä-Suomessa huhtikuun alun pälvillä ja jatkavat huhtikuun loppupuolelle saakka kukintaansa. Pohjoissuomalaisissa puutarhoissa lumikellon kukinta tapahtuu tyypillisesti vapun tienoilla. Kasvin varhainen kukkiminen perustuu sen erikoiseen kykyyn alijäähdyttää kasvinesteensä sokerin avulla. Lumikelloa voi kasvattaa koko Suomessa.
Lumikellojen sipulit istutetaan syyskuussa maahan 8–10 cm syvyyteen. Lumikello ei ole nuuka siitä, millaisessa maassa se kasvaa, sillä se ehtii kukkia ennen kuin keväinen kosteus on ehtinyt haihtua maasta. Tiivistä savimaata tulisi kuitenkin välttää. Lumikello tulee toimeen niin porottavassa auringossa kuin varjossakin. Aurinkopaikoissa kukinta on normaalisti viikon pari aikaisempi kuin saman alueen varjopaikoissa.
Lumikellot ovat oivia kasveja perennapenkeissä, sillä ne kukkivat ensimmäisinä ennen kuin muita kasveja on edes näkyvissä. Myöhemmin keväällä ne antavat tilaa muille kasveille. Toinen hyvä vaihtoehto on istuttaa lumikellot pihanurmelle, esimerkiksi omenapuiden juurelle. Lumikello leviää melko hyvin sipuleista, sivusipuleista ja siemenistä, joita muurahaiset levittävät. Puistolumikellon siemenissä on elaiosomi eli rasvalisäke, joka houkuttelee muurahaisia. Sipulit tulisi jakaa kolmen vuoden välein kesällä loistavan kukinnan takaamiseksi. Sipulit sietävät huonosti säilytystä, joten ne kannattaa liottaa yön yli vedessä ennen istutusta.
Puistolumikello sisältää galantamiini nimistä alkaloidia, jota käytetään esimerkiksi Alzheimerin taudin hoidossa.
Pitsídia
Pitsídia on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Faistóksen kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Tympákin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Faistóksen kunnan Tympákin kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 666 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|240px|Pitsídiaan kuuluvan [[Mátalan kylä ja ranta.]] Pitsídia sijaitsee Kreetan eteläosassa lähellä Messaránlahden rannikkoa, noin 65 kilometriä lounaaseen Iraklionista. Kylä on alueen vanhimpia ja se on ollut olemassa jo bysanttilaisella ajalla. Kylän nimen sanotaan tulevan Pisidian alueesta Vähässä-Aasiassa.
Pitsídia muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Πιτσιδίων, Topikí Koinótita Pitsidíon), johon kuuluvat varsinaisen Pitsídian kylän lisäksi rannastaan tunnettu Mátalan kylä sekä Néo Kalamákin kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 760. Pitsídian lähellä rannikolla sijaitsee Kommóksen arkeologinen alue.
Minolainen huvila
Pitsídia on myös minolaisaikaisen huvilan arkeologinen kohde, joka sijaitsee kylän lähellä ja on saanut siitä nimensä. Huvila rakennettiin uudella palatsikaudella eli kausilla MM IIIB–LM IB noin ajalla 1750–1450 eaa. Rakennuksen koko on noin 20,75 x 13 metriä.
Kasarmitori
thumb|300px|Kasarmitori ja Kaartin kasarmi. Oikealla Kaartin hallin pääty. Kasarmitori on suora­kulmainen aukio Helsingin Kaartinkaupungissa. Sitä rajoittavat etelässä ja pohjoisessa Eteläinen ja Pohjoinen Makasiini­katu, idässä Fabianinkatu. Länsi­puolella torin ja Kasarmi­kadun välissä on Iikka Martaksen alun perin näyttelyhalliksi suunnittelema kaksi­kerroksinen Kaartin halli, jossa nykyisin toimii Kiinteistö Oy Kasarmitorin kauppakeskuksen vuokralaisina posti ja useita liikkeitä, muun muassa päivittäistavaroiden valintamyymälä ja hampurilaisravintola.
Torin alla on maan­alainen, vuonna 2005 valmistunut pysäköintihalli.
Torin, samoin kuin ohi kulkevan Kasarmi­kadun ja myös Kaartin­kaupungin nimi johtuu sen eteläpuolella sijaitsevasta Kaartin kasarmista, jossa nykyisin toimii Suomen puolustusministeriö.
Historia
Kasarmitori sisältyi jo Johan Albrecht Ehrenströmin vuonna 1812 laatimaan Helsingin asemakaavaan. Sen nimenä oli aluksi Nya Torget (Uusi tori), mutta vuonna 1820 sen nimeksi vahvistettiin Förstads torget (Esi­kaupungin tori), sillä Esplanadin eteläpuolelle kaavoitettua uutta kaupungin­osaa nimitettiin aluksi Uudenmaan esikaupungiksi. Ajoittain 1800-luvulla olivat käytössä myös nimet Handels­torget (Kauppa­tori) ja Stora Torget (Suuri tori).
Torin eteläpuolella oleva tontti varattiin aluksi teatteria varten, mutta ennen kuin sitä oli alettu rakentaa, Suomen ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinder määräsi kyseiselle tontille rakennettavaksi kasarmin, joka alun perin oli tarkoitus rakentaa Hietalahteen tontille, johon myöhemmin rakennettiin Teknillisen korkea­koulun pää­rakennus. Perimä­tiedon mukaan syynä suunnitelman muutokseen oli se, että Rehbinderin oli tarkastus­matkallaan tarkoitus kulkea Hietalahteen saakka katsomaan kasarmille varattua tonttia, mutta nautittuaan ylellisen päivällisen runsaine juomineen hän ei jaksanut kävellä Esi­kaupungin­toria pidemmälle vaan määräsi kasarmin rakennettavaksi sen reunaan. thumb|Kasarmitorin uusin rakennus vuodelta 2017. thumb|Fabianinkatu 17 Kasarmitorin kulmassa.
Engelin suunnittelema kasarmi valmistui vuonna 1822, ja pian sen jälkeen torista alettiin käyttää nimeä Kasern Torget, joka esiintyi kartoissa vuodesta 1837 lähtien. Myös suomen­kielinen nimi Kasarmi­tori oli käytössä jo 1800-luvulla. Vuonna 1909 nimi kuitenkin vahvistettiin muotoon Kasarmin­tori, mutta palautettiin nykyiseen muotoonsa vuonna 1928.
Torista 1800-luvulla käytetty nimitys Handels­torget johtuu siellä pidetyistä talvimarkkinoista, jotka kuitenkin lopetettiin vuonna 1865. Nykyään Kasarmi­torilla ei harjoiteta torikauppaa.
Kaupunki rakennutti torin keskelle vuonna 1814 yleisen kaivon, joka uusittiin vuonna 1839 ja siihen lisättiin pumput. Kaivo poistettiin käytöstä vuonna 1889 ja purettiin kaksi vuotta myöhemmin. Kaivon seinämät löydettiin maan alta pysäköintihallin rakentamisen yhteydessä vuonna 2003.
Kasarmitorin länsireunassa olevaan penkereeseen rakennettiin vuonna 1824 viisi holvattua myymälää teurastajien harjoittamaa lihakauppaa varten. Vuonna 1906 paikalle valmistui Selim A. Lindqvistin suunnittelema kauppahalli joka kuitenkin purettiin vuonna 1958 monista vastalauseista huolimatta, minkä jälkeen paikalle rakennettiin näyttelyhalliksi nykyinen Kaartin halli.
Kasarmitorin itäpuoliseen kortteliin Fabianinkadun varrelle rakennettiin 1800-luvulla kolme kaksikerroksista puutaloa. Vuosisadan vaihteessa paikalle rakennettiin kerrostaloja, joista keskimmäisessä toimi myöhemmin Yleisradio. Vuonna 1973 Kasarmitorille sijoitettiin joukko Itä- ja Pohjois-Helsinkiin liikennöivien bussien päätepysäkkejä. Kun Rautatientori oli ylikuormitettu, siirrettiin muutamien linjojen päätepysäkit aluksi ruuhka-aikoina, myöhemmin myös keskellä päivää Kasarmitorille. Sinne kulkevien linjojen tunnuksissa oli numeron jäljessä S-kirjain. Helsingin metron tultua käyttöön muutettiin Itä-Helsingin linjat metroasemilta lähteviksi liityntälinjoiksi, mutta muutamia linjoja liikennöitiin edelleen Kasarmitorille. Viimeiset päätepysäkit poistettiin sieltä 2000-luvun alussa, kun pysäköintihallia alettiin rakentaa torin alle.
Aiheesta muualla
60.16514°N, 24.94861°W
Suomen Geologinen Seura
Suomen Geologinen Seura (SGS, oik. Suomen Geologinen Seura - Geologiska Sällskapet i Finland ry) on suurin ja vanhin geologian alan yhdistys Suomessa. Se perustettiin vuonna 1886 ja jäseniä siinä on noin 900. Järjestö julkaisee omaa vertaisarvioitua tiedejulkaisua ja järjestää geologian alan tutkimusta edistäviä tapahtumia.
Yhdistyksen puheenjohtaja on tavallisesti geologian alalla tunnettu tutkija tai tutkimusjohtaja. Hallitukseen valitaan tyypillisesti alan tutkijoita ja konsultteja. Aiempia puheenjohtajia ovat olleet mm. Ilmari Haapala, Carl Ehlers, Mikael Fortelius ja Elias Ekdahl.
Julkaisutoiminta
Seura julkaisee vertaisarvioitua tiedejulkaisua Bulletin of the Geological Society of Finland. Julkaisu ilmestyy kahdesti vuodessa.
Seuran jäsenlehti Geologi perustettiin 1949. Se julkaisee alan uutisia, katsauksia ja artikkeleita. Lehteä jaellaan SGS:n jäsenten keskuuteen, joihinkin kirjastoihin ja alan harrastajille.
Muu toiminta
Yhdistys järjestää useita kertoja vuodessa tieteellisiä kokouksia, jotka pidetään tavallisesti Tieteiden talolla Helsingissä. Kokouksissa geologian alan asiantuntijat pitävät esitelmiä.
Lisäksi yhdistys osallistuu erilaisten tapahtumien, kuten tieteellisten konferenssien ja ekskursioiden järjestämiseen. Ekskursioita järjestetään lähes joka vuosi joko Suomeen tai ulkomaille.
Eskola-mitali
Suomen merkittävin geologian alan tutkimuspalkinto on Suomen geologisen seuran jakama Pentti Eskolan mukaan nimetty Eskola-mitali. Mitali on 18 karaatin kultaa, painaa 158 grammaa ja sen on suunnitellut kuvanveistäjä Heikki Häiväoja. Ensimmäinen Eskola-mitali annettiin Pentti Eskolalle. Mitalin vastaanottajat ovat listassa (myöntövuosi suluissa) :
Toivo Vuorela
Toivo Vuorela (11. toukokuuta 1909 Jalasjärvi – 17. toukokuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen kansatieteilijä ja koulutukseltaan filosofian tohtori.
Vuosina 1945–1972 Vuorela oli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustantamopäällikkönä. Vuosina 1949–1960 hän oli Kotiseudun päätoimittaja ja vuosina 1961–1970 Studia Fennican toimittaja. Hän on myös kuulunut Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen vuosikirjan toimikuntaan. Vuorela julkaisi useita kansatieteellisiä kirjoja. Vuonna 1961 hänelle myönnettiin professorin arvonimi ja 1977 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto.
Tyrnikerttunen
Tyrnikerttunen (Acrocephalus orinus) eli aiemmalta nimeltään intianruokokerttunen on Keski-Aasiassa pesivä ja eteläisessä Aasiassa talvehtiva huonosti tunnettu varpuslintu. Lajin nimesi Harry Church Oberholser 1905. Lajin löysi Allan Octavian Hume 1867, joka antoi sille ensin nimen Phyllopneuste macrorhyncha, mutta muutti sen 1869 muotoon Acrocephalus macrorhynchus. Muutokset eivät jääneet tähän, sillä Oberholser osoitti 1905, että nimeä ei voida hyväksyä, ja Acrocephalus orinus lopulta voitti nimen Acrocephalus macrorhynchus suosiossa.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 13 cm. Olemukseltaan ja väritykseltään se muistuttaa sekä viitakerttusta että papyruskerttusta, jonka alalajina sitä on pidetty. Joidenkin tutkijoiden mielestä se on ollut olemukseltaan outo viitakerttunen. Lajista tiedetään erittäin vähän, sillä kahden museonäytteen lisäksi se on vain kerran tavattu luonnossa. Kädessä tutkittaessa lajin voi erottaa viitakerttusesta pyöreämmän käsisiiven perusteella.
Esiintyminen
Hume keräsi ensimmäisen linnun Sutlej'n laaksosta läheltä Rampooria, Himachal Pradeshin osavaltiosta Intiasta 1867. Vuonna 2005 lajin status vahvistettiin DNA-testien ja uusien morfologisten tutkimusten ansiosta. Tutkimuksen teki Staffan Bensch Lundin yliopistossa. Toinen havainto lajista tehtiin Thaimaassa 27. maaliskuuta 2006, kun ornitologi Philip Round, Mahidolin yliopiston apulaisprofessori, pyydysti elävän yksilön Laem Phak Bia Environmental Research and Development Projectissa Phetchaburissa, Bangkokin lähellä. Lintu rengastettiin, siltä otettiin kaksi höyhentä ja se päästettiin vapauteen. Höyhenistä tutkittu DNA vastasi vuoden 1867 linnun DNA:ta. Tämän havainnon jälkeen löydettiin vanha intiankerttusnäyte Tringin luonnonhistoriallisen museon viitakerttusnäytteiden joukosta.
Afganistanissa ja Tadžikistan löydettiin vuosien 2008–2009 ja tutkimusten aikana tyrnikerttusen pesimäalue Badakhšanin alueelta. Museonäytteiden perusteella on arvioitu, että laji pesii myös Kirgisiassa, Kazakstanin etelä- ja kaakkoisosissa sekä Kiinan Xinjiangin läntisissä osissa.
2000-luvulla tehtyjen arvioiden perusteella tyrnikerttunen on suhteellisen yleinen esiintymisalueellaan. Populaatiokokoa ja sen trendiä ei kuitenkaan tunneta tarkasti, mutta koska levinneisyysalue on suhteellisen laaja, laji arvioitiin vuoden 2022 IUCN:n Punaisessa kirjassa elinvoimaiseksi.
Ravinto
Tyrnikerttunen on hyönteissyöjä.
Yamakaze (1936)
Yamakaze oli Keisarillisen Japanin laivaston Shiratsuyu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Uraga Dock Companyltä, missä köli laskettiin 25. toukokuuta 1935. Alus laskettiin vesille 21. helmikuuta 1936 ja valmistui 30. kesäkuuta 1937.
Palvelus
Alus upotettiin 23. kesäkuuta 1942.
Nothing Is Easy: Live at the Isle of Wight 1970
Nothing Is Easy: Live at the Isle of Wight 1970 on Jethro Tullin livealbumi, joka on nauhoitettu Isle of Wight Festivalilla 1970. Jethro Tull esiintyi päätöspäivänä, toiseksi viimeisenä ennen Jimi Hendrixiä. Esiintyminen on CD:llä mukana kokonaisena lukuun ottamatta editointeja rumpu-, piano- ja huilusooloissa.
DVD-julkaisu
DVD-julkaisu aiheen tiimoilta julkaistiin 22. maaliskuuta 2005.
Sisältö:
Nokia X2-05
Nokia X2-05 on lokakuussa 2011 julkaistu ja joulukuussa 2011 myyntiin tullut S40-käyttöjärjestelmällä toimiva matkapuhelinvalmistaja Nokian valmistama matkapuhelin.
Prassás
Prassás on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Iraklionin kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Prassás on osa Kallithéan kyläyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 412 (vuonna 2011).
Prassás sijaitsee noin yhdeksän kilometriä Iraklionista kaakkoon. Se on rakennettu noin 110 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylän aiempi nimimuoto oli Pras(s)á. Aiemmin kylä kuului Néa Alikarnassóksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Iraklionin kunnan Néa Alikarnassóksen kunnallisyksikköön.
Minolainen asutus
Prassás on myös minolaisaikaisen asutuksen arkeologinen kohde, joka sijaitsee kylän lähellä ja on saanut siitä nimensä. Kohteeseen kuuluu kaksi taloa, jotka tunnetaan tutkimuksessa kirjaimilla A ja B. Ne on ajoitettu kahteen vaiheeseen, protopalatsikaudelle MM I–II ja uudelle palatsikaudelle MM III – LM 1A. Alueella on ollut mahdollisesti useampiakin rakennuksia. Paikan arkeologiset kaivaukset alkoivat vuosina 1939–1940 Nikólaos Platónin johdolla. Niitä jatkettiin sotien jälkeen vuonna 1951.
Vantaan lapsibaletti
Vantaan lapsibaletti oli Vantaan vuosina 1983–2010 toiminut lasten balettiopetukseen erikoistunut ja taiteen perusopetusta antanut koulu, jota ylläpiti samanniminen rekisteröity yhdistys (Vantaan lapsibaletti ry). Vuonna 2010 oppilaita ilmoitettiin olleen noin 140. Opetusta balettikoulu antoi ainakin toimipisteessään Myyrmäen kaupunginosan Louhelassa.
Lapsibaletin perustivat vuonna 1983 ja sitä johtivat pitkään balettipedagogi ja koreografi Marin Veltchev ja hänen vaimonsa tanssitaiteilija Tamara Popova-Veltcheva. Lapsibaletti perustettiin Vantaalle kun vuonna 1950 balettipedagogi Airi Säilän perustaman balettikoulun opetuksen vastattavakseen saaneet Marin Veltchev ja Tamara Popova-Veltcheva siirsivät koulun Vantaalle vuonna 1983. Taiteen laajaa perusopetusta se antoi vuodesta 1993 lähtien. Vuonna 2005 vetovastuun otti Maria Hostikka.
Tunnustuksena ansioistaan balettikasvatuksessa Vantaan lapsibaletti sai yhdessä perustajiensa kanssa Vantaan kulttuuripalkinnon vuonna 2005. Useat lapsibaletin oppilaista päätyivät myöhemmin ammattitanssijoiksi ja tanssinopettajiksi.
Vantaan lapsibaletin toiminta päättyi kesällä 2010. Lapsibaletti kärsi loppuvaiheessa muun muassa rahoitusvaikeuksista. Päättymisvaiheessa lapsibalettia veti vs. rehtori Erja Asikainen-Sallinen, joka osaltaan ilmoitti myös aikomuksesta sulauttaa Vantaan lapsibaletin toiminta osaksi suurempaa Vantaan tanssiopistoa. Monet lapsibaletin opettajista ja pääosa oppilaista siirtyvätkin vuonna 2010 Vantaan tanssiopistoon. Ainakin osa opettajista siirtyi muualle tanssipedagogeiksi.
Kansas Pacific Railway
Kansas Pacific Railway (KP) oli Yhdysvalloissa vuosina 1855–1880 toiminut hallituksen rahoittama ja avustama rautatieyhtiö. Yhtiö rakensi 1870-luvulla Kansasin osavaltion poikki itä–länsisuunnassa kulkevia rautatielinjoja aina Coloradoon saakka, ja liikennöi osavaltion ensimmäisiä pitkänmatkan junayhteyksiä. Yhtiön tärkein rataosuus kulki Kansas Citystä Denveriin, ja sen on sanottu avanneen keskilännen preeriat uudisasutukselle. Kansas Pacific sulautettiin lopullisesti Union Pacific -rautatieyhtiöön vuonna 1880, mutta entinen Kansas Pacificin päärata on edelleen yksi Union Pacificin tärkeistä rataosuuksista.
Historia
Kansas Pacific Railway aloitti toimintansa nimellä Leavenworth, Pawnee and Western Railroad, mutta vuonna 1863 siitä muodostettiin Union Pacificin Eastern Division. Pacific Railway Actin myötä tämä Union Pacificin itäinen divisioona sai Yhdysvaltain kongressilta valtuudet rakentaa toinen rannikolta rannikolle ulottuva rautatieosuus Union Pacificin varsinaisen pääradan rinnalle. Nimi Kansas Pacific otettiin käyttöön vasta 1869.
Alun perin tarkoituksena oli rakentaa rautatielinja Kansas Citystä länteen Fort Rileyhin ja siitä pohjoiseen Nebraskan Fort Kearnyyn, jossa rataosuus liittyisi Union Pacificin päärataan. Yhdysvaltain hallitus tuki rautatien rakentamista tavoitteenaan parantaa Kansasin heikkoja rautatieyhteyksiä.
Radanrakennus aloitettiin Kansas Citystä syyskuussa 1863, ja seuraavana vuonna valmiina oli jo 64 kilometriä uutta rataa. Tuolloin pääteasema oli Lawrence. Syksyllä 1866 rautatieyhteys Junction Cityyn valmistui. Junction Citystä tuli merkittävä rautatiekaupunki, ja sinne rakennettiin mm. Kansas Pacificin veturivarikko. Salinaan saakka rautatie valmistui 1867, ja 1869 hallituksen päätöksellä rautatieyhtiön nimeksi tuli Kansas Pacific.
Kansas Pacific sai Union Pacificin tavoin käyttöönsä laajoja maa-alueita Pacific Railway Actin nojalla. Nämä maa-alueet jaettiin uudisasukkaille, jotka siten muodostaisivat asutusta ja liikennetarvetta rautatien varsille.
Alun perin rautatien oli tarkoitus yhdistaää Kansas City ja Fort Riley, mutta Denverin asukkaat saivat tahtonsa läpi, ja vuonna 1868 hallitus sääti lain, jonka myötä rakennettaisiin Union Pacificin kanssa kilpaileva rataosuus Kalliovuorille ja edelleen Tyynenmeren rannalle. Rataosuutta varten ei kuitenkaan annettu valtion rahoitusta. Saksalaisten rahoittajien turvin Kansas Pacific rakensi lokakuun 1869 ja maaliskuun 1870 välisenä aikana ratayhteyden Kit Carsoniin. Samaan aikaan aloitettiin radanrakennus Denveristä itään. Ratatyömaat kohtasivat Commanche Crossingissa, nykyisessä Coloradon Strasburgissa.
Nördlingenin taistelu
Nördlingenin taistelu (joskus myös Allbuchin taistelu) käytiin 6. syyskuuta 1634 kolmikymmenvuotisen sodan aikana lähellä Nördlingenin kaupunkia Etelä-Saksassa. Taistelussa Matthias Gallasin johtamat keisarilliset löivät perin pohjin protestanttien yhdistyneen armeijan. Taistelussa Kustaa Hornin ja Bernhard Weimarin johtama protestanttien armeija yritti pelastaa Nördlingeniä joutumasta sitä piirittäneiden keisarillisten käsiin.
Taistelu oli yksi sodan tärkeimmistä ja täydellinen katastrofi ruotsalaisille. Se käänsi sotaonnen keisarille suotuisaksi ja tuhosi ruotsalaisten haaveet sodan lopettamisesta heille edullisilla ehdoilla. Protestantit menettivät taistelussa noin puolet miehistään, Kustaa Horn joutui kahdeksaksi vuodeksi baijerilaisten vangiksi ja Heilbronnin liitto kaatui. Taistelun jälkeen Ranskan oli pakko puuttua kolmikymmenvuotiseen sotaan aktiivisesti, ja Saksan sisäinen uskonsota muuttui valtioiden väliseksi konfliktiksi.
Kansas Pacific Railway
Historia
Vuonna 1874 Union Pacificin sijoittaja Jay Gould sai Kansas Pacificin hallinnan, ja vuonna 1880 Kansas Pacific sekä Denver Pacific fuusioitiin Union Pacificin kanssa. Uudistunut Union Pacific päätti laajentaa toimintaansa Kalliovuorten halki kulkevalla rataosalla vastatakseen Chicago, Burlington and Quincy -rautatieyhtiön kilpailuun. 1880-luvun alussa Union Pacific teetti laskelmat uusien Kalliovuorten ylittävien rataosien rakentamisesta, mutta kun CB&Q luopui omasta Tyynenmeren-ratasuunnitelmastaan, Union Pacific hyllytti suunnitelmat uusista Kalliovuorten halki kulkevista rataosista.
Nördlingenin taistelu
Taustaa
thumb|150px|left|Porin kreivi [[Kustaa Kaarlenpoika Horn (1592–1657).]] thumb|150px|left|[[Bernhard Weimar (1604–1639).]] thumb|150px|left|Luceran herttua [[Matthias Gallas (1584–1647).]]
Protestantit
Kustaa II Aadolfin kaaduttua Lützenissä Ruotsin armeijan johtoon nousi Åke Tott. Hän kuitenkin erosi tehtävästä vuonna 1633, ja komentajiksi jäivät Kustaa Horn ja Bernhard Weimar. He olivat keskenään hyvin erilaisia ja tulivat huonosti toimeen. Weimar oli kiivas ja kunnianhimoinen, Horn maltillinen ja vaatimaton. Horn oli tottunut saamaan käskynsä Kustaa II Aadolfilta, jolta perimäänsä ruotsalaista sotataitoa hän pyrki toteuttamaan taistelukentällä.
Keisarilliset
Keisarillisen armeijan edellinen komentaja Albrecht von Wallenstein murhattiin 25. helmikuuta 1634. Keisari Ferdinand II kutsui armeijan uudeksi ylipäälliköksi poikansa, Unkarin kuningas Ferdinandin, mutta armeijan todellinen johto siirtyi Matthias Gallasille, jonka apuna toimi Ottavio Piccolomini.
Yhdistyneen Baijerin ja Katolisen liigan armeijan komentajaksi tuli Johann Tillyn kuoleman jälkeen Johann von Aldringen, joka kuitenkin kaatui Landshutin taistelussa ruotsalaisia vastaan. Liigan armeijan komentajana häntä seurasi Lothringenin herttua Kaarle IV. Italiasta tulevien espanjalaisten apuvoimien ylipäällikkö oli kardinaali Fernando, Espanjan alankomaiden kuvernööri, apunaan Leganesin markiisi. Unkarin kuningas Ferdinand ja Fernando olivat serkuksia.
Borel-joukko
Borel-joukot muodostavat matematiikassa laajan kokoelman joukkoja, joihin kuuluu mm. avoimet, suljetut, kompaktit, G_\delta- ja F_\sigma-joukot. Borel-joukkoja käytetään paljon erityisesti mittateoriassa helpon lähestyttävyyden vuoksi. Esimerkiksi avaruudessa Borel-joukot muodostavat hyvin laajan Lebesgue-mitallisten joukkojen kokoelman.
Nördlingenin taistelu
Armeijat
Keisarillisessa armeijassa oli jalkaväkeä 20 000 miestä ja 13 000 ratsukkoa. Näistä 12 000 oli keisarillisen armeijan sotilaita, 6 000 baijerilaisia ja 15 000 espanjalaisia. Lisäksi armeijoilla oli yhteensä 64 tykkiä.
Borel-joukko
Määritelmä
Olkoon topologinen avaruus. Kutsumme kokoelmaa joukon X Borelin perheeksi. Tämän perheen alkioita kutsutaan Borel-joukoiksi. Borelin perhe on siis määritelmänsä mukaan suppein niistä joukon X sigma-algebroista, jotka sisältävät X:n avoimet joukot eli topologian \mathcal{T}. Erityisesti Borelin perhe on X:n topologian virittämä sigma-algebra.
Esimerkkejä
Reaalilukujen joukon \mathbb{R} osajoukoista Borelin joukkoja ovat muun muassa:
Nördlingenin taistelu
Armeijat
Yhdistyneessä Ruotsin ja Heilbronnin liiton armeijassa oli 13 300 jalkaväkimiestä, 10 150 ratsukkoa ja 68 tykkiä. Suomalaisista joukoista mukana on ilmeisesti ollut vain Arvid Wittenbergin johtamaa Turun ratsuväkeä. Kokonaisuutena protestanttien armeija koostui lähes kokonaan palkkasotureista, sillä Lützenin ja Alte Vesten taisteluissa kärsityt tappiot olivat tuhonneet alkuperäisen, Saksaan vuonna 1630 maihin nousseen kansallisen armeijan. Palkkasoturit eivät kyenneet toimimaan taistelukentällä yhtä kurinalaisesti ja harjoitetusti kuin kansalliset joukot, joten vuoteen 1632 mennessä Ruotsi oli menettänyt sotilaallisen etulyöntiaseman Saksassa jo ennen Nördlingeniä.
Borel-joukko
Esimerkkejä
Itse asiassa ei olekaan helppo muodostaa esimerkkiä \mathbb{R}:n osajoukosta, joka ei ole Borelin joukko. Kuitenkin Borelin joukot muodostavat vain pienen osan \mathbb{R}:n kaikista osajoukoista. Kaikkien Borelin joukkojen joukon mahtavuus nimittäin on sama kuin \mathbb{R}:n (kontinuumin mahtavuus), kun taas \mathbb{R}:n kaikkien osajoukkojen joukon mahtavuus on aidosti suurempi.
\mathbb{R}:n Borelin joukoilla on keskeinen merkitys muun muassa toden­näköisyys­laskennassa. Toden­näköisyys­kentissä, joiden perusjoukkona on \mathbb{R}, on todennäköisyys määriteltävissä vain niille \mathbb{R}:n osajoukoille, jotka ovat Borelin joukkoja.
Nördlingenin taistelu
Taistelukenttä
Nördlingenin taistelu käytiin Nördlingenin kaupungin eteläpuolella. Alue on keskellä meteoriittikraatteria, joka sijaitsee Schwabenin Juran itäpäässä. Kraatteri on halkaisijaltaan 15 km ja ympäristöään 100–150 m syvempi. Kaupungista etelään on sarja kukkuloita: Galgenberg, Staffelberg, Adlerberg ja Schönfeld. Toinen kukkulajono alkaa heti Schönfeldin eteläpuolelta ja kulkee kaakosta luoteeseen: Allbuch, Heselberg, Lachberg, Lädle ja Himmelreich. Näistä erityisesti Allbuch on jyrkkärinteinen. Kukkulajonot päättyvät pohjoisessa Egerjokeen ja etelässä Rezenbachpuroon. Kukkulajonojen ja Egerin väliin jää suhteellisen avoin kolmionmuotoinen tasanko, Herkheimerfeld. Maasto sopi erityisen huonosti vetäytymiseen, koska se oli metsäistä sekä rikkonaista ja kukkuloiden välisten laaksojen pohjilla kulki jokia ja puroja.
Borel-joukko
Ominaisuuksia
Voidaan osoittaa, että jokainen avaruuden \R^n avoin joukko on Lebesgue-mitallinen. Tästä seuraa, että jokainen \R^n:n Borel-joukko on Lebesgue-mitallinen eli Nimittäin mitalliset joukot muodostavat sigma-algebran ja Borelin perhe  on saatu leikkaamalla kaikki ne sigma-algebrat, jotka sisältävät avoimet joukot.
Koska Borelin perhe on sigma-algebra, joka sisältää kaikki avoimet joukot, niin se sisältää myös kaikki suljetut joukot. Lisäksi sigma-algebran ominaisuuksista näemme, että Borelin perhe sisältää myös kaikki numeroituvat yhdisteet ja leikkaukset avoimista ja suljetuista joukoista. Tästä seuraa, että leikkaamalla, yhdistämällä ja komplementoimalla saadaan lukemattomia erilaisia joukkoja. Siksi on itse asiassa vaikea konstruoida joukkoa, joka ei ole Borel. Ei-Borel-joukkoja on kuitenkin olemassa. Tällainen saadaan muun muassa seuraavalla esimerkillä, jonka vaiheiden perustelut löytyvät tarkemmin lähteestä:
Nördlingenin taistelu
Tilanne ennen taistelua
thumb|268px|Nykypäivän ilmakuva meteoriittikraatterista, keskellä näkyy Nördlingen. Kuningas Kustaa II Aadolfin kaaduttua Ruotsin sijaishallitsijaksi oli noussut Axel Oxenstierna. Hänen tavoitteenaan oli irrottaa Ruotsi kolmikymmenvuotisesta sodasta siten, että olisi mahdollista liittää Pohjois-Saksan valloitetut alueet Ruotsin valtakuntaan. Huhtikuussa 1633 hän järjesti Saksan protestanttiset ruhtinaat Heilbronnin liitoksi, joka otti vastuulleen Ruotsin Etelä-Saksassa olevan armeijan huollon. Armeijan komentajaksi valittiin Bernhard Weimar, jonka oli tarkoitus operoida yhdessä Kustaa Hornin komentaman ruotsalaisarmeijan kanssa.
Borel-joukko
Ominaisuuksia
Olkoon C_1\, ja C_2\, (yleisiä) Cantorin joukkoja \mathbb{R}:ssä. Oletetaan, että esimerkiksi C_1\, positiivimittainen ja C_2\, on nollamittainen. Tällöin Lebesguen ulkomitan ominaisuuksista seuraa, että C_2\, sisältää ei-Lebesgue-mitallisen joukon A\,. Koska Cantorin joukot ovat keskenään homeomorfisia, niin on olemassa homeomorfismi. Tästä seuraa, että joukko ei itse asiassa ole Borel-joukko. Nimittäin jos se olisi Borel, niin olisi funktion f jatkuvuuden nojalla joukko Borel (homeomorfismit ovat erityisesti jatkuvia, joten ne ovat Borel-kuvauksia). Toisaalta funktion f bijektiivisyyden nojalla, joten joukko A olisi tällöin Borel. Tämä on mahdotonta, sillä oletimme, että A ei ole Lebesgue-mitallinen joukko ja siis ei erityisesti Borel-joukkokaan. Toisaalta voidaan osoittaa, että se taasen on mm. Lebesgue-mitallinen, mikä osoittaa sen, että Borelin perhe on aito osajoukko Lebesgue-mitallisten joukkojen kokoelmasta.
Borel-mitat ja Borel-ulkomitat
Ulkomitan Borel-säännöllisyys tuo esille Borel-joukkojen kätevyyden mittateoriassa. On mahdollista, että esimerkiksi todistaessa jollekin patologiselle joukolle jotain sen mitan avulla voi olla suoraan vaikeaa, sillä mitta on vaikeasti laskettavissa, mutta käyttämällä sitä Borel-joukkoa, joka peittää tämän joukon ja on samanmittainen, niin tilanne voi helpottua huomattavasti. Esimerkiksi joukon mitallisuus voidaan Borel-säännöllisen ulkomitan tapauksessa todistaa pelkästään Borel-joukkoja hyväksikäyttäen.
Borel-ulkomitat voidaan karakterisoida toisella tavalla metrisissä avaruuksissa. Jos siis edellä mainittu topologia \mathcal{T} metristyvä, ts. on olemassa jokin joukon X\, metriikka d\, siten, että, niin jokainen tämän topologian ulkomitta \mu^*\, on Borel jos ja vain jos ehdosta seuraa ominaisuus kaikilla.
Borel-funktiot
Olkoon topologinen avaruus ja joukko A \subset X. Kutsumme funktiota  Borel-funktioksi jos ja vain jos jokaisen avoimen joukon alkukuva kuvauksessa f on Borel-joukko.
Nördlingenin taistelu
Tilanne ennen taistelua
Kolmikymmenvuotisen sodan voimasuhteita muutti vuonna 1634 kaksi tapahtumaa: Ensinnäkin ruotsalaiset joutuivat varautumaan kuusikymmenvuotisen sodan jatkumiseen Puolan kanssa, koska Altmarkissa solmittu välirauha oli päättymässä ja Venäjä oli solminut rauhan Puolan kanssa Smolenskin sodan jälkeen. Tämän vuoksi Oxenstierna siirsi Baltian varusväeksi tuntuvan määrän kansallisia joukkoja, jotka olivat palkkasotureita luotettavampia. Toiseksi Espanja osallistui aikaisempaa aktiivisemmin kolmikymmenvuotiseen sotaan, kun se antoi Hollantiin tarkoitetut täydennysjoukot keisari Ferdinand II:n käyttöön.
Borel-joukko
Borel-funktiot
Tämä määritelmä voidaan myös lausua muodossa: joukko A on Borel-joukko ja joukko on Borel-joukko kaikilla. Borel-funktioita kutsutaan joskus kirjallisuudessa Bairen funktioiksi.
Voidaan osoittaa, että jokainen jatkuva kuvaus on Borel-kuvaus. Lisäksi jokaisessa Borel-kuvauksessa jokaisen Borel-joukon alkukuva on Borel.
Kerttutimalit
Kerttutimalit (Pellorneidae) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Heimon lajit luettiin aikaisemmin kuuluvaksi joko herttujen, kerttujen tai timalien heimoihin. Kerttutimalilajeja elää Afrikassa ja Aasiassa. Niiden elinympäritöä ovat metsät ja ravintoa hyönteiset. Tyypillisiä piirteitä ovat suurehko pää ja lyhyehkö nokka. Väritykseltään lajit ovat usein ruskeita.
Nördlingenin taistelu
Tilanne ennen taistelua
thumb|268px|[[Unkarin kuningas Ferdinand (vasemmalla) ja kardinaali Fernando tervehtivät toisiaan Nördlingenissä 2. syyskuuta 1634. (Rubensin maalaus vuodelta 1635)]]
Kerttutimalit
BirdLife Suomen luokituksen mukaan kerttutimaleihin kuuluu 16 sukua ja 54 lajia.
Nördlingenin taistelu
Nördlingenin piiritys
Werth saapui piiritysjoukkojen avuksi, ja 2. syyskuuta saapuivat espanjalaiset apuvoimat. Keisarilliset tekivät vielä yhden rynnäkön kaupungin valtaamiseksi, mutta vaikka se onnistuttiin torjumaan, seuraava rynnäkkö olisi saattanut johtaa kaupungin valtaukseen. Äärimmäisessä hädässä kaupunki pyysi apua asettamalla kirkontorniin palavan tervapadan. Protestanttien pääarmeija oli Egerjoen pohjoispuolella, noin 10 kilometriä Nördlingenistä luoteeseen.
Borel-joukko
Borel-funktiot
Lisäksi jos annettu topologia \mathcal{T} on metristyvä, niin voidaan osoittaa, että jokainen tämän topologian Borel-funktio on mitallinen jokaisen Borel-mitan suhteen.
Nördlingenin taistelu
Nördlingenin piiritys
Protestanteilla ei ollut enää vaihtoehtoja: Nyt oli pakko hyökätä, jos Nördlingen haluttiin pelastaa. Jos kaupunki joutuisi keisarillisten käsiin, Heilbronnin liitto saattaisi hajota. Kumpikaan protestanttien komentaja, Horn tai Weimar, ei myöskään halunnut tulla tunnetuksi pelkurina, joka ei auttanut Nördlingeniä. Weimar oli myös luvannut henkilökohtaisesti kaupunkilaisille, että auttaisi heitä.
Cloaca Maxima II
Cloaca Maxima II (2004) on CMX:n toinen kokoelma-albumi. Kolmen cd:n julkaisun kaksi ensimmäistä levyä sisältävät pääosin albumeilla julkaistuja kappaleita vuosilta 1998–2004 mutta mukana on myös kaksi uutta kappaletta, yksi uusi versio sekä CMX DVD:n mukana julkaistu ”Puuvertaus”-single. Kolmas levy sisältää singlejen b-puolia ja ”Päämäärä”-kappaleen, joka on uusi versio A. W. Yrjänän Hotelli Sointu -televisio-ohjelmassa kirjoittamasta samannimisestä kappaleesta.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt CMX sekä sanoittanut A. W. Yrjänä.
Nördlingenin taistelu
5. syyskuuta
thumb|450px|Nykypäivän ilmakuva, johon on merkitty alueen kaupungit (keltaisella), joet ja kukkulat (punaisella).
Protestanttien armeija oli Nördlingenin luoteispuolella, kun kaupunki ja keisarilliset piirittäjät olivat Egerjoen toiselle puolella. Oli vaarallista ylittää joki suoraan Nördlingenin kohdalla, joten protestantit ylittivät sen yläjuoksulla Bopfingenin luona. Tämän jälkeen armeija marssi etelään Neresheimiin saadakseen kaupungin varuskunnasta apuvoimia. Puolenpäivän aikaan armeijan kuormasto jätettiin sinne 2 700 württembergiläisen sotilaan vartioitavaksi, ja armeija eteni takaisin itään kohti Nördlingeniä.
Kevyt kroaattiratsuväki havaitsi protestanttien armeijan etenemisen, ja keisarilliset miehittivät Himmelreichin ja Allbuchin välisen kukkulaketjun kroaattiratsuväellä ja espanjalaisilla rakuunoilla. Alueelle päästyään Weimar johti joukkonsa hyökkäykseen noin kello 15 ja valtasi Himmelreichin ja Ländlen. Lachbergillä hänet pysäytti 500 espanjalaista musketööriä.
Horn oli jäänyt jälkeen, kun etujoukoissa ollut tykistö tukki ainoan alueelle johtavan tien. Hän saapui taistelukentälle vasta kello 22. Yhteistyössä protestanttien komentajat valtasivat vielä Heselbergin, mutta Allbuchin valtaus piti jättää seuraavaan aamuun, kun espanjalaiset veteraanit pysäyttivät hyökkääjät ja pimeä keskeytti taistelun.
Allbuch oli kukkulaketjun vaikein kohde, koska se oli jyrkkärinteinen ja paljaslakinen. Gallas käytti yön kukkulan vahvistamiseen: Hän rakennutti lisävarustuksia ja sijoitti niiden taakse vielä 5 000 espanjalaisen jalkaväen miestä.
Ryhmitys
thumb|220px|Armeijoiden ryhmitys ennen taistelua kello 5 aamulla (keisarilliset punaisia ja protestantit sinisiä). Protestanttien painopiste on oikealla siivellä, jota johti Horn. Protestanttien taistelusuunnitelmana oli vallata Allbuch aamunkoitteessa Hornin johtamalla vahvalla oikealla siivellä. Gallasin rakennuttamat asemat olivat vaikuttavat, samoin kuin kukkulan jyrkät rinteet, mutta niiden valtaaminen oli tärkeää, sillä muuten ei olisi mahdollista edetä auttamaan piiritettyä kaupunkia. Jos kukkula saataisiin haltuun ja miehitettyä, keisarillinen armeija olisi kukkulan alapuolella kuin tarjottimella.
Horn ryhmitti joukkonsa neljään riviin: ensimmäisessä rivissä oli kaksi jalkaväkiprikaatia ja kolme ratsuväkieskadroonaa, toisessa seitsemän eskadroonaa, kolmannessa kolme jalkaväkiprikaatia ja neljännessä rivissä kahdeksan eskadroonaa. Ensimmäisessä rivissä olivat parhaat voimat, kansalliset prikaatit sekä ratsuväki, ja myös Wittenbergin suomalaiset hakkapeliitat.
Weimar johti taistelulinjan keskustaa ja vasenta siipeä tarkoituksenaan puolustaa niillä edellisenä päivänä vallattuja kukkuloita. Toinen tärkeä tehtävä oli Hornin suojaaminen, jos oikea siipi joutuisi vetäytymään. Weimarin ryhmitys keskustassa Ländlen ja Heselbergin välissä oli seuraava: kolme prikaatia jalkaväkeä Heselbergillä ja siitä vasemmalle 20 raskasta tykkiä Lachbergillä. 21 ratsuväkieskadroonaa jaettiin kolmeen osaan, yksi osa jalkaväen taakse, kaksi osaa tykistön taakse. Vasemmalla siivellä eversti Taupadel suojasi tuhannen rakuunan osastolla sivustaa.
Keisarilliset olivat miehittäneet Allbuchin vahvasti, ja loput joukot sijoitettiin kukkulaketjulle, joka laskeutui pohjoiseen kohti Nördlingeniä. Tämä tehtiin siltä varalta, että Weimar koittaisi vapauttaa piiritetyn kaupungin suoralla hyökkäyksellä.
Allbuchin varustuksia puolusti espanjalainen jalkaväki, jota oli vahvistettu saksalaisilla joukoilla. Keskellä taisteluryhmityksessä oli katolisen liigan armeija, jota johti Kaarle IV. Pohjoisimpana, liigan armeijan ja Nördlingenin välissä, oli Gallasin johtama keisarillinen armeija, jonka oikeaa sivustaa suojasi kevyt kroaattiratsuväki. Tämän lisäksi katoliset joutuivat jättämään osan joukoistaan miehittämään Nördlingeniä ympäröiviä varustuksia.
Horn oikealla
thumb|220px|Hornin johtamat viisi jalkaväkiprikaatia hyökkäsivät taistelun alussa Allbuchille.
William Kenneth Hartmann
pienoiskuva|William Kenneth Hartmann vuonna 1998. William Kenneth Hartmann (s. 6. kesäkuuta 1939) on yhdysvaltalainen planeettatutkija, taiteilija ja kirjailija. Hän oli yksi ensimmäisistä, joka esitteli Kuun syntymisen törmäysteorian. Hartmann on myös yksi tunnetuimmista yhdysvaltalaisista avaruustaiteilijoista, jonka töitä on tilannut muun muassa NASA. Hartmannin mukaan Chesley Bonestellin töillä on ollut häneen suuri vaikutus. Hän on myös on kirjoittanut ja kuvittanut useista kirjoja Maan ja aurinkokunnan historiasta, usein yhdessä kuvittaja Ron Millerin kanssa.
Hän on valmistunut kandidaatiksi Pennsylvanian osavaltionyliopistosta ja maisteriksi Arizonan yliopistosta.
Hartmann oli yksi osallistuja Condonin raportissa, joka oli vuosina 1966–1968 tehdyn yhdysvaltalaisen Coloradon yliopiston ufoprojektin loppuraportti, eräs laajimmista ja kiistellyimmistä ufotutkimuksista.
Hartmannin mukaan on nimetty astedoidi 3341 Hartmann.
Nördlingenin taistelu
Horn oikealla
Kustaa Hornin johtamalla oikealla sivulla taistelu alkoi ratsuväkitaisteluna, kun äärimmäisenä oikealla ollut von Witzleben tulkitsi hyökkäyssignaalin tulleen ja hänen komentamansa ratsuväkirykmentti hyökkäsi ennen aikojaan. Keisarillisten raskas ratsuväki heitti rykmentin takaisin, mutta Hornin koko ratsuväki juuttui kahakkaan Rezenbachin laaksossa Allbuchin eteläpuolella. Tämän vuoksi Horn joutui aloittamaan taistelun ilman riittävää tykistövalmistelua.
Horn hyökkäsi vielä kolme kertaa Allbuchin rinteitä ylös, mutta puoli kahdeksalta aamulla oli selvää, että hän ei pystyisi valtaamaan kukkulaa ilman apuvoimia. Weimar lähetti keskustasta Heinrich Matthias von Thurnin johtamana kaksi prikaatia jalkaväkeä oikean siiven avuksi. Protestantit tekivät vielä kymmenen hyökkäystä, kunnes tuli selväksi, ettei Allbuchin varustuksia saataisi vallatuksi.
Thurnin lähettäminen oikealle avasi Weimarin keskustan ja Hornin oikean siiven väliin aukon, jolloin keisarilliset pääsivät iskemään Thurnin prikaatien sivustaan. Horn lähetti ratsuväkeä auttamaan Thurnia, mutta Kaarle IV:n komentamat baijerilaiset hyökkäsivät apuvoimien kimppuun ja ajoivat ne pakoon. Paineen alaisena Thurn vetäytyi metsän suojaan, mutta hän oli jo menettänyt yli puolet miehistään ennen kuin pääsi takaisin Heselbergille.
Tämän jälkeen Horn oli vaarassa joutua saarretuksi, ja koska oli myös selvää, että Allbuchia ei saataisi vallattua, hän komensi oikean siiven vetäytymään. Hän vetäytyi ratsuväen ja keskustassa Haselbergillä ja Lachbergillä vielä olevan jalkaväen suojaamana Rezenbachin laaksoa pitkin Ederheimiin tavoitteenaan kahlata siellä Rezenbachin yli.
Weimar – keskusta ja vasen siipi
thumb|220px|Weimar lähetti kaksi jalkaväkiprikaatia keskustasta Allbuchille, mikä avasi aukon keskustan ja oikean siiven väliin. Itse hän johti ratsuväen hyökkäykseen vasemmalle vetääkseen keisarillisten huomion sinne.
Taistelun alkaessa keskustan tykistö tulitti keisarillisten asemia kello 5.00 alkaen, ja vasemmalla siivellä olevat Taupadelin rakuunat kahakoivat tasangolla kroaattiratsuväen kanssa. Weimar lähetti Thurnin johtamat kaksi prikaatia oikealle tukemaan Hornia Allbuchin valtauksessa ja 2 000 ratsumiestä auttamaan Taupadelia tavoitteenaan kiinnittää keisarillisten huomio siihen suuntaan. Weimar itse johti kolme ratsuväkihyökkäystä keisarillisten oikeaa siipeä vastaan. Hornin vetäytyessä oikealla myös Weimar joutui alakynteen tasangolla käytävässä taistelussa. Kello 10 hänellä ei ollut enää lisäratsuväkeä käytettävissä, kun Gallasilla oli vielä ratsuväkireservit jäljellä.
Keisarillisten vastahyökkäys
Hornin vetäytyessä Gallas käytti tilaisuutta hyväkseen ja lähetti espanjalaiset sekä keisarilliset alas Allbuchin rinteitä hyökkäämään protestanttien kimppuun. Samaan aikaan oikealla siivellä voimasuhteet muuttuivat, kun Gallas lähetti taistelusta erossa pysyneet joukkonsa taisteluun. Werthin johtama ratsuväki hyökkäsi Weimarin rintamaan ja hajotti sen. Tämän jälkeen ratsuväki liittyi espanjalaisiin ja baijerilaisiin ja löi protestanttien keskustassa jalkaväen pois kukkuloilta.
Oikealla Hornin vetäytyminen oli sujunut hyvin, kunnes kukkuloilta pakeneva jalkaväkikeskusta pyrki myös Ederheimia kohti ja lähes koko protestanttien armeija sulloutui yhteen. Ahtaassa laaksossa pakokauhu tarttui koko armeijaan, kun pakenevia ahdistettiin kaikilta puolilta ja järjestäytynyt vastarinta loppui. Samalla Hornin oikea siipi ja vasemmalla ollut Weimar menettivät yhteyden toisiinsa.
Vain Hornin johtoprikaati pääsi Rezenbachin yli ennen kuin baijerilaiset valtasivat Ederheimin. Jälkijoukko pääsi pakoon alavirtaan, mutta koko muu keskusta ja oikea siipi joutui mottiin ja jäi vangiksi. Keisarillisten oikealla siivellä kroaatit etenivät aina Neresheimiin asti, hyökkäsivät protestanttien kuormaston kimppuun ja tappoivat sitä vartioivat württembergiläiset.
Tappiot
Protestantit menettivät armeijastaan puolet: Kaatuneita oli 8 000 miestä, kun myös haavoittuneet tapettiin armottomasti. Vangiksi jäi 4 000 miestä, jotka värvättiin ajan tavan mukaan voittajien armeijaan. Sotasaaliiksi saatiin satoja lippuja sekä koko protestanttien kenttätykistö ja kuormasto. Keisarillisten tappiot olivat 1 500 kaatunutta ja 2 000 haavoittunutta.
Kustaa Horn yritti henkilökohtaisesti pysäyttää paon ja taisteli eturintamassa, mutta joukkojensa tapaan myös hän joutui vangiksi. Baijerilaiset pitivät häntä vankinaan ja veivät hänet ensiksi Ingolstadtiin, josta hänet pian siirrettiin Burghauseniin. Siellä hän oli vankina kahdeksan vuotta, kunnes hänet saatiin vaihdettua vapaaksi kolmea keisarillista kenraalia vastaan vuonna 1642. Hornin taidot Breitenfeldissä kolme vuotta aikaisemmin olivat tehneet keisarillisiin vaikutuksen, ja he pitivät Hornia erityisen arvokkaana vankina.
Borel-joukko
Kirjallisuutta
Σ-άλγεβρα
Nördlingenin taistelu
Tappiot
Weimar taisteli urheasti vasemmalla sivustalla. Hänen altaan ammuttiin hevonen, mutta hän vältti vangitsemisen täpärästi ja pääsi vetäytymään haavoittuneena armeijan rippeiden kanssa taistelukentältä. Myös Wittenberg jäi vangiksi, mutta hänet vaihdettiin pian vapaaksi.
thumb|220px|Taistelu päättyi protestanttien totaaliseen tappioon, kun keisarilliset aloittivat vastahyökkäyksensä ja protestanttien oikea siipi ja keskusta vetäytyivät Ederheimin suuntaan tavoitteenaan ylittää Rezenbach siellä.
Välittömästi
Taistelua seuraavana päivänä Nördlingen antautui. Sovittiin, että kaupunki voi välttää ryöstämisen maksamalla huomattavan pakkoveron piirittäjille. Vaaditusta 100 000 riikintaalerin summasta kaupunkilaiset saivat kerättyä puolet. Lisävahinkoa aiheutti ruttoepidemia, johon kuoli vuonna 1634 yli 1 500 kaupunkilaista ja yli 300 kaupungissa oleskellutta pakolaista. Kaupunki kärsi kolmikymmenvuotisesta sodasta paljon: asukasluku laski lähes yhdeksästä tuhannesta puoleen ja palasi sotaa edeltävälle tasolle vasta vuonna 1939. Kahden suuren armeijan huollon järjestäminen taistelua edeltävinä viikkoina tuhosi ja autioitti myös ympäröivää maaseutua.
Weimar johti protestanttisen armeijan rippeet Reinin yli Elsassiin, jossa hän siirtyi ranskalaisten palvelukseen. Myös Wittenbergin suomalaiset hakkapeliitat seurasivat aluksi Weimaria, mutta liittyivät myöhemmin Torsten Stålhandsken palvelukseen.
Ruotsalainen jalkaväki peräytyi Augsburgin kaupungin suojaan. Baijerilaiset aloittivat kaupungin piirittämisen, ja puolustajat antautuivat maaliskuussa 1635 sitkeän vastarinnan jälkeen. Tätä seurasi Nürnbergin antautuminen.
Pitkällä aikavälillä
Nördlingenin taistelu oli Valkeavuoren taistelun ohella keisarillisten suurimpia voittoja kolmikymmenvuotisessa sodassa. Esimerkiksi Espanjan johtava ministeri Gaspar de Guzmán Olivárez julisti sen olevan ”Aikamme suurin voitto”. Se muutti sodan strategisen tilanteen täysin: Ruotsi evakuoi kaikki Mainin eteläpuoliset varuskuntansa Etelä-Saksassa, ja Heilbronnin liitto hajosi. Marraskuussa 1634 sen entiset jäsenet lähettivät Oxenstiernan tietämättä Pariisiin delegaation, joka tarjosi Ranskan kuninkaalle myönnytyksiä, jos se julistaisi sodan Espanjalle ja keisarille. Vakavin menetys protestanttiselle puolelle oli kuitenkin Saksin vaaliruhtinas Juhana Yrjö I:n johtamat rauhanneuvottelut keisarin kanssa. Ne johtivat Prahan rauhaan, joka solmittiin toukokuussa 1635 keisarin ja protestanttisten ruhtinaiden välillä.