cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carl Seber
Sotilasuran alku
Seber oli lähtöisin lakimiesperheestä ja liittyi vuonna 1903 Saksan armeijaan. Hän palveli aluksi tykistössä ja ensimmäisessä maailmansodan aikana Saksin kuninkaallisissa ilmavoimissa kenttälento-osaston komentajana. Hän osallistui ilmataisteluihin Ranskassa ja sai sekä ensimmäisen että toisen luokan rautaristin. Vuonna 1915 hänelle myönnettiin Saksin korkein kunniamerkki, Pyhän Henrikin ritarikunnan ritariristi. Seber nimitettiin Kuurinmaan Autzissa sijainneen lentäjäkoulun johtajaksi.
Suomen ilmavoimien komentajana
Suomen sisällissodan jälkeen Suomeen lähetettiin saksalaisia upseereita auttamaan Suomen armeijan rakentamisessa. Tuolloin kapteenin arvoinen Seber lähetettiin Suomeen huhtikuussa 1918 auttamaan Suomen ilmavoimien luomisessa. Hänestä tuli 29. huhtikuuta "Suomen ilmailuvoimien" toinen päällikkö epäpäteväksi todetun ruotsalaisen kapteeni Allan Hygerthin jälkeen. Seber olisi halunnut perustaa Suomeen ilmailukoulun, mutta se ei vielä hänen komentajakaudellaan onnistunut. Hän toi mukanaan Suomeen saksalaisia lentäjiä ja asiantuntijoita ja hänen komentajakaudellaan yli 50 suomalaista ilmavoimien upseeria ja aliupseeria lähti opiskelemaan Saksaan. Seber laati toukokuussa Suomen lentojoukkojen ensimmäisen kehittämissuunnitelman, joka edellytti itsenäisen aselajin luomista.
Seberin suunnitelman painotus oli vesilentokoneissa, koska Suomen niittyjen ei katsottu sopivan lentokentiksi kuten Keski-Euroopassa oli ollut tapana. Ilmeisesti hän ymmärsi, ettei Suomella ole varaa rakentaa maakoneisiin perustuvia ilmavoimia. Vesikonedoktriini säilyi ilmavoimissa 1930-luvun puoliväliin ja silloinkin muun muassa Mannerheimin piti ravistella ilmavoimia nykyaikaan.
Vesilentokonepainotus oli venäläistä alkuperää ja oli tähdännyt Itämeren laivaston suorittamaan saksalaisten torjumiseen Suomenlahdella. Seberin ajatuksena oli Suomen ilmailuvoimien esikunnan perustaminen Mikkeliin, venäläisiltä jääneen vesilentokaluston selvittäminen, siirtämisen uusille paikoilleen ja käyttöönotto, Antrean lentoaseman siirto Lappeenrantaan väliaikaisesti, lento-opetuksen aloittaminen Turussa, Lappeenrannassa ja Helsingissä, Koiviston, Santahaminan ja Sortavalan lentoasemien perustaminen sekä Lappeenrannan lentoaseman siirto Uttiin kuin myös Turun lentoaseman ja Helsingin Hermannin lentoaseman siirto Santahaminaan, johon perustettiin ilmailupataljoona.
Seber antoi 17. syyskuuta 1918 Suomen Ilmailuvoimien Päällikön päiväkäskyllä 41 ensimmäisen lentomerkin kapteeni Väinö Mikkolalle.
Hävittyään maailmansodan Saksa joutui ympärysvaltojen vaatimuksesta vetämään upseerinsa pois Suomesta. Näin myös Seberin toiminta Suomen ilmavoimien komentajana päättyi 13. joulukuuta 1918. Hän kuitenkin jäi vielä yksityishenkilönä Suomeen ja toimi sotaministeri Wilhelm Thesleffin ehdotuksesta ilmavoimien uuden komentajan neuvonantajana vuoteen 1920 asti, jolloin hänet korvattiin ranskalaisella majuri Paul Étiennellä.
Rontti
Rontti voi tarkoittaa:
Carl Seber
Myöhemmät vaiheet
Seber vuokrasi vuonna 1919 Pohjan kunnasta Dragontorpin maatilan ja asui vuosikausia Suomessa maanviljelijänä. Vuoden 1934 lopussa hän palasi Saksaan ja ryhtyi uudelleen armeijan palvelukseen, sillä hänen sotilaseläkkeensä maksaminen oli loppunut. Hän työskenteli aluksi ilmailuministeriössä lentokenttien rakentamisesta vastaneella osastolla, mutta siirtyi keväällä 1936 sotilastiedustelu Abwehrin palvelukseen. Seber lähetettiin uudelleen Suomeen huhtikuussa 1941 Helsinkiin sijoitettujen saksalaisten joukkojen komendantiksi. Nämä joukot käsittivät vain parisataa miestä ja alle sata upseeria. Tässä vaiheessa Seberin sotilasarvo oli eversti. Hän toimi Helsingin paikalliskomendanttina 1. heinäkuuta 1944 asti, jolloin hänet kutsuttiin takaisin Berliiniin.
Seber jäi eläkkeelle tammikuussa 1945. Sodan päätyttyä Neuvostoliiton sotilastiedustelu SMERŠ pidätti hänet Berliinissä saman vuoden heinäkuussa ja häntä syytettiin vakoilusta ja vehkeilystä Neuvostoliittoa vastaan, sillä hän oli työskennellyt Abwehrin Suomen osastossa. Hänet todettiin syylliseksi ja tuomittiin 11. lokakuuta Berliinin varuskunnan sotaoikeudessa Neuvostoliiton rikoslain 58 pykälän perusteella kuolemaan ampumalla. Tuomio pantiin täytäntöön 12. marraskuuta. Venäjä julisti Seberin rehabilitoiduksi huhtikuussa 1999.
Matti Lepistö
Lepistön vanhemmat olivat maanviljelijä Josua Lepistö ja Ida Pekkarinen. Käytyään kansakoulun ja vuonna 1916 kiertävän maamieskoulun hän toimi maanviljelijänä Toholammilla. Lepistö kävi myös Työväen Akatemian 1926.
Lepistö oli SDP:n kansanedustajana Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuodet 1929–1958. Lepistö siirtyi riippumattomaan sosiaalidemokraattien eduskuntaryhmään 1957 ja oli sen edustajana 1957–1958.
Lepistö oli maatalousministerinä Fagerholmin I hallituksessa vuosina 1948–1950 ja toisena maatalousministerinä Kekkosen II hallituksessa 1951, Kekkosen III hallituksessa 1951–1952, Sukselaisen I hallituksessa 1957 ja Kuuskosken virkamieshallituksessa 1958. Lisäksi hän toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1931, 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956.
Toholampilainen pienviljelijä Matti Lepistö tuli tunnetuksi nimenomaan pienviljelijöiden asioiden ajajana niin kansanedustajana kuin ministerinäkin. Hän oli tukemassa niin sanotulla apulantamiljardilla silloisen pienviljelijäväestön toimeentuloa. Fagerholmin I hallituksessa Lepistö valmisteli uutta metsänhoitoyhdistyslakia.
Tuomio valtakunnanoikeudesta
Lepistö oli yhtenä syytettynä Valtakunnanoikeudessa niin sanotussa salaputkijutussa. Valtakunnanoikeus päätti 18. syyskuuta 1953, että yritykselle oli annettu valtionapua väärin perustein ja Raatikainen oli antanut perätöntä tietoa ministeritovereilleen. Raatikainen tuomittiin sakkoihin ja Lepistö maksamaan korvauksia valtiolle.
Õhtuleht
Õhtuleht ("Iltalehti") on virolainen iltapäivälehti ja maan toiseksi suurin päivittäinen sanomalehti. Sen levikki on 47 600 kappaletta ja sillä on noin 242 000 lukijaa. Lehti syntyi vuonna 2000 kun kaksi kilpailevaa iltapäivälehteä, Ekspress Gruppin Õhtuleht ja Eesti Meedian Sõnumileht, yhdistyivät. Liitoksesta syntyneen Õhtulehden ensimmäinen numero ilmestyi 3. heinäkuuta 2000.
Lehden omistajana toimi Eesti Meedia, joka myöhemmin siirtyi norjalaisen Schibstedin omistukseen. Toinen omistaja on Ekspress Grupp.
Going the Distance (vuoden 2004 elokuva)
Going the Distance on vuonna 2004 tehty kanadalainen teinikomedia. Brightlight Picturesin tuottaman elokuvan on ohjannut Mark Griffiths. Sen käsikirjoittivat Eric Goodman ja Kelly Senecal.
Valdemar Liljeström
Vladimir (Valdemar) Liljeström (26. helmikuuta 1902 Pietari – 11. marraskuuta 1960 Geneve) oli suomalainen Metallityöväen Liiton puheenjohtaja, kansanedustaja (1955–1960) ja kolmessa hallituksessa ministeri. Liljeström erosi SDP:n eduskuntaryhmästä vuonna 1958 ja siirtyi Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liittoon.
Ammattiyhdistysjohtajana
Liljeström oli voimakas johtaja joka noudatti Suomen Metallityöväen Liitossa 1950–1960-luvun puheenjohtajavaltaista linjaa. Toimissaan Liljeström oli erittäin itsenäinen, eikä häntä voinut sanoa minkään ryhmän varsinaiseksi edustajaksi vaikka hänet skogilaiseksi mainittiin. Vastustajien puheissa väitettiin, että hän olisi jopa etääntynyt itse jäsenistöstä. Liljeström toivoi ammattiyhdistysliikkeen eheytymistä ja kannatti Veikko Helteen sovintoehdotusta ammattiyhdistysliikkeen kilpailevien ryhmien välille.
Metallityöväen Liittoa puheenjohtaja Liljeström piti TPSL:n käsissä kommunistien valtausyrityksen aikana kylmän sodan ehkä kiivaimpina vuosina. Hän piti kommunistit poissa liiton päätöksenteosta joidenkin mielestä osin jopa epädemokraattisin keinoin. Liljeström oli poistanut kommunistit kokonaan muun muassa liiton työehtosopimusneuvottelukunnasta.
Liljeströmillä oli hyvät suhteet työnantajajärjestöjen johtoon, josta oli hyötyä työmarkkinaneuvotteluissa. Hän allekirjoitti työnantajaosapuolten kanssa metallin piirissä ensimmäisen kaksivuotisen indeksiin sidotun työehtosopimuksen vuonna 1960. Liljeström hoiti myös suhteita ulkomaihin ja teki tästä syystä lukuisia ulkomaanmatkoja. Neuvostoliiton matkan seurauksena Liljeström valittiin edustamaan SML:a Neuvostoliiton kauppavaltuuskunnan jäsenenä 1959.
Ollessaan Kansainvälisen Metallityöväen liiton kokouksessa Genevessä vuonna 1960 Liljeström sai hotelli huoneessa sydänkohtaukseen. Hänen siunaustilaisuuteensa saapui surunvalitteluja yhteiskunnan kaikista kerroksista. Onni Närvänen nostettiin hänen seuraajakseen Metallityöväenliiton johtoon Emil Skogin tuella, ohittaen Liljeströmin oman suosikin Esko Suikkasen.
Shangaanit
thumb|Shangaanien kansantanssiesitys Shangaanit ovat  afrikkalainen  etninen ryhmä. He elävät pääosin Maputon ja Gazan maakunnissa Mosambikin eteläosassa ja Limpopon provinssissa Etelä-Afrikan puolella sekä Swazimaassa ja Zimbabwessa. Shangaaneja on noin 1,5 miljoonaa sekä Mosambikissa että Etelä-Afrikassa, satatuhatta Zimbabwessa ja 20000 Swazimaassa.
Shangaanien kieli on hyvin lähellä tsongan kieltä tai mahdollisesti sen murre, ja shangaanit, tongat ja tsongat lasketaan toisinaan samaksi kansaksi, toisinaan lähisukulaisiksi. Etelä-Afrikassa puhutaan myös Shangaan–Tsonga-kulttuurista.
HMS Tordön (1865)
HMS Tordön oli Ruotsin laivaston vuonna 1865 vesillelaskettu John Ericsson -luokan monitori.
Valmistus
Alus tilattiin Motalan telakalta 864 285 Ruotsin kruunulla ja sen köli laskettiin 1864. Alus laskettiin vesille 1. joulukuuta 1865 ja se otettiin palveluksen 16. elokuuta 1866.
Palvelus
Heinäkuussa 1867 Tordön lähti sisaralustensa HMS John Ericssonin ja HMS Tirfingin, höyryfregatti HMS Vanadisin ja siipirataskorvetti HMS Thorin sekä Norjan laivaston monitorin KNM Scorpionin kanssa Tukholmasta ammuntoihin saaristoon. Kuningas Oskar II vieraili osastossa 17. heinäkuuta, tarkasti kaikki alukset ja seurasi ammuntoja. Osasto lähti 24. heinäkuuta laivastovierailulle Helsinkiin ja Kronstadtiin vara-amiraali Christian Anders Sundinin johdolla. 20. kesäkuuta 1867 annetun kuninkaallisen määräyksen numero 242 mukaan osaston tuli viipyä Helsingissä viisi ja Kronstadtissa kaksitoista vuorokautta. Osasto saapui 3. elokuuta Kronstadtiin, jossa suurherttua Konstantin teki kahden ja puolen tunnin vierailun osaston aluksilla. Osasto lähti paluumatkalle 17. elokuuta. Vierailu oli monitorien ainoa yhdessä tekemä.
Alus poistettiin palveluksesta 25. elokuuta 1922 ja myytiin marraskuussa 1923 Saksaan romutettavaksi.
Aleksandrian Pyhän Markuksen ritarikunta
Aleksandrian Pyhän Markuksen Ritarikunta on ortodoksinen ritarikunta, jonka suurmestarina toimii Aleksandrian ja koko Afrikan paavi ja patriarkka Theodoros II. Sen kunniamerkit ovat suurristi, 1. ja 2. luokan kaulassa kannettavat, lähinnä komentajamerkkejä vastaavat ansioristit sekä mitalit. Kunniamerkkien nauha on sinivihreä. Ritarikunta myöntää kunniamerkkejään ennen muuta kristillisistä ansioista ortodoksista, katolista tai evankelis-luterilaista uskontoa tunnustaville henkilöille. Suomessa Ritarikunnan kunniamerkkejä kantavat mm. Ortodoksisen kirkkomme nykyiset ja entiset arkkipiispat sekä eräät Konstantinus Suuren Ritarikunnan hallituksen jäsenet.
Taistelukoulu
Taistelukoulu (TaistK, aik. TK) oli vuosina 1927–1992 toiminut Suomen puolustusvoimien oppilaitos, jossa annettiin monipuolista upseerikoulutusta eri vaiheissa oleville upseereille. Se yhdistyi vuonna 1992 Sotakorkeakoulun ja Kadettikoulun kanssa muodostaakseen Maanpuolustuskorkeakoulun.
Ennen sotien aikaa koulussa järjestettiin komppanianpäälliköille kapteenikursseja (TKK) ja joukkueenjohtajille luutnanttikursseja (TKL). Lisäksi järjestettiin joitakin orientoivia kursseja sekä yksi majurikurssi (TKM). Taistelukoulu antoi koulutusta ennen sotien alkua 1 207 upseerille ja noin 1 550 kanta-aliupseerille.
Sotien jälkeen kursseina olivat yleinen komentajakurssi (esiupseerikurssi) sekä kapteenikurssi. Lisäksi pidettiin luutnanttikursseja (jalkaväen yliupseerikurssi) vuoteen 1962 saakka. Taistelukoulu järjesti myös useita muita jatko- ja erikoiskoulutuskursseja sekä suurempia kertausharjoituksia erityisesti jalkaväelle. Yhteensä sotien jälkeen Taistelukoulu antoi koulutusta noin 4200 upseerille.
Upseerikoulutuksen synty
Ensimmäisiä kapteenitason kursseja järjestettiin Suomessa vuosina 1925-1926 Sotakorkeakoulussa, ja samoin Suojeluskuntajärjestö järjesti muutaman kuukauden pituisia päällystökursseja Päällystökoulun nimellä tammikuusta 1925 alkaen. Näistä suojeluskuntien kursseista olikin tarkoitus kehittää koulu jalkaväkiupseereille, mutta eroavaisuudet Puolustusvoimien ja suojeluskuntien välillä osoittautuivat lopulta liian suuriksi. Vuoden 1927 maaliskuussa annetuissa väliaikaisissa määräyksissä puolustuslaitoksen uudesta kokoonpanosta mainittiin ensi kertaa Taistelukoulun nimi.
Koulun perustajaksi nimettiin jääkärimajuri Hannes Olkkonen ja hän esitti laajan mietinnön koulun perustamisesta Taistelu- ja Ampumakoulun nimellä. Koulun oli tarkoitus antaa laajaa koulutus niille upseereille, jotka eivät käy Sotakorkeakoulua tai aselajien täydennyskoulutusta. Erityisen tärkeää oli käytännön opetus. Olkkonen esitti aluksi koulun sijoittamista Tuusulan Hyrylään, jolloin etuna olisi Päällystökoulun läheisyys, mutta suunnitelma kariutui pääasiassa logistista syistä. Sijoituspaikaksi määräytyi lopulta Markovillan rakennus Viipurin kasarmialueella, sillä siellä toimi Suomen suurin varuskunta ja oli siten hyvät puitteet koulutukselle.
Ensimmäinen komppanianpäällikkökurssi alkoi 10. lokakuuta 1927 kello 12.00 29 oppilaan voimin. Tuo päivämäärä valikoitui myöhemmin Taistelukoulun perinnepäiväksi toisen maailmansodan jälkeen. Oppilaista 14 oli jääkäriupseereita, ja kaikki oppilaat olivat sotineet sisällissodassa. Kurssi kesti kolme kuukautta päättyen 28. tammikuuta 1928. Sotakorkeakoulun johtaja, eversti Lennart Oesch kuvasi kurssin ensimmäisen opetussuunnitelmaa käytännönläheiseksi mutta erittäin tarkoituksenmukaiseksi: esimerkiksi sotahistoriaa tai sotilasmaantiedettä ei opetettu kurssilla lainkaan. Suurin painoarvo oli taktiikalla, joka käsitti myös käytännön toimintaa metsässä.
Suurin ongelma ensimmäisellä kurssilla olivat käytännön järjestelyt, sillä oppilaat eivät voineet majoittua tai ruokailla Markovillassa, mikä vaikeutti aikataulujen tekemistä suuren aikamäärän kuluessa siirtymiin. Majuri Olkkonen ratkaisi ongelman pyytämällä myöskin Markovillassa toimineen Jalkaväen kapitulanttikoulun yhdistämistä Taistelukouluun. Ehdotus hyväksyttiin, ja Kapitulanttikoulu yhdistettiin Taistelukouluun kanta-aliupseeriosastona vuonna 1927. Taistelukoulu laajeni lisää vuodenvaihteessa 1928, kun siihen yhdistettiin myös Hämeenlinnassa toiminut Kenttätykistön kapitulanttikoulu. Näin myös upseeriosaston oppilaat pääsivät toimimaan ja majoittumaan Markovillassa. Jo vuosina 1929–1930 rakennuksen viereen rakennettiin oppilaiden asuinrakennuksia ja muun muassa sairastupa.
Monipuolinen kurssitoiminta ennen sotia
Vuonna 1928 koulun repertuaariin lisättiin joukkueenjohtajakurssi, ja Taistelukoulun toiminta koostui vuoteen 1939 saakka pääosin sen ja komppanianpäällikkökurssin järjestämisestä. Lisäksi järjestettiin joitakin yksittäisiä ylimääräisiä kursseja, kuten orientoivia joukko-osastojen komentajien kursseja. Joukkueenjohtaja- ja komppanianpäällikkökurssit kestivät aluksi kahdesta kolmeen kuukautta, noin neljänneksen opetuksesta ollessa teoreettista harjoitusta ja lopun käytännön harjoitusta. Syksyllä 1930 komppanianpäällikkökurssista muokattiin kapteenikurssi, jonka kesto oli viisi kuukautta, ja joukkueenjohtajakurssista luutnanttikurssi, jonka kesto oli kolme kuukautta. Koulun johtaja, everstiluutnantiksi ylennetty Olkkonen toivoi, että kapteenikurssin oppilaat olisivat jo luutnanttikurssin käyneitä upseereita. Tämä toteutui kuitenkin vain pienessä osassa oppilaista.
Vuonna 1931 koulun opetukseen lisättiin seitsemän kuukautta kestävät majurikurssit, jotka siirrettiin Sotakorkeakoulusta Taistelukoulun vastuulle. Kurssien opetussuunnitelma sisälsi runsaasti myös teoreettisempaa opetusta, kuten sotahistoriaa ja valtio-oppia. Ensimmäisen, lopulta yli vuoden kestäneen kurssin jälkeen kursseja ei kuitenkaan enää järjestetty. Suunnitellut majurikurssit jouduttiin erinäisistä syistä perumaan 1930-luvulla, paljolti koska ne olivat opettaja- ja materiaaliprioriteetiltaan vasta kahden muun kurssin jälkeen.
6. syyskuuta 1939 koulun toiminta keskeytettiin ja oppilaat komennettiin omiin joukko-osastoihinsa. Yhteensä 651 upseeria oli ehtinyt valmistua 15 kapteenikurssilla ja 544 upseeria 21 luutnanttikurssilla ennen sodan alkua. 10. syyskuuta 1939 kaikki sotaoppilaitokset lakkautettiin toistaiseksi, ja ne korvattiin Kankaanpään Sotakoulukeskuksella. Talvisodan komppanianpäälliköistä noin 40 prosenttia oli aktiiviupseereita, ja heistä noin 30 prosenttia oli käynyt kapteeni- tai luutnanttikurssin. Pataljoonankomentajista 10 prosenttia oli käynyt luutnanttikurssin, 50 prosenttia kapteenikurssin ja 2 prosenttia majurikurssin.
Muutto Tuusulaan ja vakinaistunut koulutus
Kesäkuussa 1945 koulun toiminta jatkui sodan jälkeen. Koulu aloitti toimintansa Maasotakoulun tiloissa Santahaminassa, sillä Viipuri ja Markovilla oli menetetty sodassa. Korkeimmaksi prioriteetiksi nähtiin aluksi rintamakokeneiden everstiluutnanttien ja majurien komentajakoulutus. Yleinen komentajakurssi 1 jäi kuitenkin viimeiseksi laatuaan, sillä lopulta nuorempien upseerien koulutus nähtiin kaikkein tärkeimmäksi, ja kapteenikurssi 16 aloitti tammikuussa 1946. Sijainti Santahaminassa tiedettiin alusta alkaen väliaikaiseksi, sillä Maasotakoulu tulisi itse tarvitsemaan kaikkia tiloja ennen pitkää, eikä Taistelukoululle tarpeellisia harjoitusmaastoja ollut lähistöllä ollenkaan.
Tuusula nähtiin edelleen koulun parhaaksi sijoituspaikaksi, mutta koska sinne ei voitu muuttaa, koulu muutti maaliskuussa 1947 Haminaan. Tilat olivat huonokuntoisia eikä majoitustiloja ollut edes kolmasosalle opettajista. Vuonna 1949 nuorempien upseerien koulutus alkoi jälleen, ja marraskuussa 1949 koulu muutti Tuusulaan. Tilat sijaitsivat aivan entisen Päällystokoulun rakennusten läheisyydessä, mutta Päällystökoulun tilat olivat Suomen Punaisen Ristin omistuksessa. Suomen valtioneuvosto käsitteli asiaa 23. marraskuuta 1951, ja todettiin, että rakennukset olisivat välttämättömiä Puolustusvoimille ja lisäksi ne oli alun perin rakennettu valtion rahoilla. Täten Punainen Risti suostui luovuttamaan Päällystökoulun kiinteistöt valtiolle vuonna 1952.
1960-luvulla Taistelukoulu keskittyi yhä enemmän vanhempien upseerien koulutukseen Kadettikoulun ottaessa enemmän vastuuta nuorista upseereista. Yliupseerikurssit siirtyivät Kadettikoululle ja Taistelukoulu keskittyi kapteeni- ja esikuntaupseerien järjestämiseen. Koulutettavien uusien kadettien määrän kasvettua merkittävästi 1950-luvulta alkaen myös Taistelukoulun tilat uhkasivat käydä pieniksi. Lopulta vuonna 1963 varmistui, että Taistelukoulu jää pysyvästi Tuusulaan, jonne siten 1960-1970-lukujen vaihteessa koululle rakennettiin runsaasti lisää tiloja.
Koulu profiloitui sodan jälkeen järjestämään kapteeni- ja esikuntaupseerikurssien lisäksi upseerikokelaiden tiedustelukursseja, esikuntayksiköiden ja pataljoonien kertausharjoituksia sekä insinööriupseerikursseja, joista ensimmäinen järjestettiin vuonna 1976. Koulu jatkoi toimintaansa tasaisena aina 1980-luvun lopulle saakka. Koulu järjesti kursseja säännöllisesti ja teki runsaasti yhteistyötä erityisesti Pääesikunnan jalkaväkiosaston mutta myös Kadettikoulun ja Sotakorkeakoulun kanssa. 1980-luvun lopulla alettiin suunnitella uutta opistoupseerin koulutusmuotoa, ja lopulta uudistettiin koko upseerien koulutusjärjestelmä. Samalla koulut yhdistettiin Maanpuolustukorkeakouluksi ja Taistelukoulu itsenäisenä organisaationa jäi historiaan 31. joulukuuta 1992. Koulun toiminnot jatkuivat Maanpuolustuskorkeakoulun jatkotutkinto-osastolla esiupseerikurssin nimellä.
Sotien jälkeen koulussa koulutettiin yhteensä yli 4 000 upseeria. Olemassaolonsa aikana koulu teki paljon työtä upseerikoulutuksen eteen ja oli lisäksi merkittävä vaikuttaja myös ohjesääntöjen kirjoituksessa ja tiedustelujärjestelmien kehittämisessä.
Edward Short
Edward Watson Short, Paroni Glenamara CH PC (17. joulukuuta 1912 – 4. toukokuuta 2012 ) oli brittiläinen poliitikko. Hän edusti Työväenpuoluetta
Short istui parlamentin jäsenenä Newcastle upon Tyne Centralista vuosina 1951–1976. Hän oli maansa kolmanneksi viimeinen Postmaster General vuosina 1966–1968. Sen jälkeen hän toimi mm. opetusministerinä 1968–1970 ja Työväenpuolueen varapuheenjohtajana 1972–1976.
Short oli edustajainhuoneen johtaja ja Councilin Lord President vuosina 1974–1976. Hän oli Northumbrian yliopiston kansleri aina vetäytymiseensä vuonna 2005. Hänellä on ollut vuodesta 1977 elinikäinen päärinarvo.
Tune Up!
Tune up! on saksalainen Eurotrance -kokoonpano. Bändin jäseninä toimivat DJ Manian ja Yann Peifer (molemmat kuuluvat myös Cascadaan). Markus Beilke (Triffid) kuului bändin alkuperäiseen kokoonpanoon mutta erosi vain hieman perustamisen jälkeen. Ryhmän tunnetuimpia kappaleita lienevät Another Day, Raver's Fantasy sekä Bounce. Tune Up! on myös tehnyt muutamia remixejä.
Manny Mori
Immanuel "Manny" Mori (s. 25. joulukuuta 1948 Fefan, Chuuk, Mikronesia) on Mikronesian liittovaltion seitsemäs presidentti. Hänet valittiin 11. toukokuuta 2007, ja virkaanastujaiset tapahtuivat samana päivänä. Kausi jatkui 11. toukokuuta 2015 asti, jolloin presidentiksi nousi Peter M. Christian.
Mori syntyi Fefanin saarella ja on sukujuuriltaan japanilainen. Hän valmistui Xavier High Schoolista ja Guamin yliopistosta. Hänet valittiin mikronesialaiseen kongressiin vuosina 1999, 2001, 2003, 2005 ja 2007. Vuonna 2007 hän jätti kongressipaikan presidentiksi nousemisensa yhteydessä. Häntä edelsi Joseph J. Urusemal.
Morilla on puoliso Elina Ekiek ja neljä tytärtä.
Sergei Anohin
Sergei Nikolajevitš Anohin (, 1. huhtikuuta 1910 Moskova – 15. huhtikuuta 1986) oli neuvostoliittolainen koelentäjä. Anohin tutustui vuonna 1924 purjelentoon. Vuonna 1934 hänestä tuli lennonopettaja Koktebelissa toimivaan purjelentokouluun. Siellä hän teki uuden koneen koelennot. Suuren isänmaallisen sodan aikana hän lensi useita eri koneita. Hän oli kehittämässä myös rahtikoneversiota liitokoneesta.
Anohin joutui pahaan lento-onnettomuuteen 17. toukokuuta 1945. Onnettomuudessa hän menetti toisen silmänsä. Tästä huolimatta lentoura jatkui. 1950-luvulla hänestä tuli koelentäjien kouluttaja.
Anohin oli naimisissa purjelentäjä Margarita Rasenskajan kanssa.
Syksyn sävel
Syksyn sävel on vuosina 1968–2001, 2011–2013 sekä vuodesta 2021 eteenpäin esitetty suomalainen television laulukilpailuohjelma. Ohjelma oli MTV3:n ohjelmistoa, mutta vuodesta 2021 lähtien sitä on esitetetty Alfa-tv-kanavalla. Kilpailun isinä pidetään Musiikki-Fazerin tuottajaa Jaakko Borgia ja säveltäjä-tuottaja Rauno Lehtistä.
Kilpailussa erilaiset artistit ja yhtyeet esittivät kappaleita ja katsojat äänestivät suosikkiaan. Runsaan osanoton ja suuren yleisösuosion vuoksi ohjelma sai rinnalleen Kevään Sävel -ohjelman vuosina 1984, 1985 ja 1986.
Syksyn sävel -kilpailun syntymäaikana Suomessa oli vain kaksi televisiokanavaa eikä kevyelle musiikille ollut omaa foorumia. Ohjelmalla oli suosionsa huippuaikoina 1970- ja 1980-luvuilla enimmillään noin 2,5 miljoonaa katsojaa. Kilpailu oli aluksi kaikille avoin, kunnes se muutettiin vuonna 1987 kutsukilpailuksi, jolloin finaalissa kuultiin 10–12 esitystä. Tämä herätti katsojissa ja osallistujissa epäilyjä tiettyjen lauluntekijöiden ja laulajien suosimisesta, vaikka ohjelman tekijät kiistivät tällaiset väitteet. Järjestäjät perustelivat muutosta osanottajien tason laskulla, koska varteenotettavat säveltäjät, sanoittajat ja sovittajat eivät heidän mielestään olleet enää kiinnostuneita kilpailusta. Vuodesta 1977 lähtien yksi lauluntekijä sai osallistua kilpailuun vain yhdellä kappaleella, millä haluttiin saada osanottajajoukko mahdollisimman monipuoliseksi. Kilpailun alkuaikoina käytössä olleesta postikorttiäänestyksestä luovuttiin vuonna 1980. Syksyn sävelen suosio hiipui 1990-luvulla, kun alan tarjonta lisääntyi kaupallisten kanavien tulon myötä ja yleisön huomio siirtyi muualle.
Vuonna 2002 Syksyn Sävel oli ollut jo pitkään lopettamisuhan alla. MTV3:n ohjelmajohtaja Jorma Sairanen kertoi että "tuote oli kannattamaton eikä kiinnostanut sponsoreita". MTV3 päätti vaihtaa Syksyn Sävelen mainostajia paremmin houkuttelevaan Popstars-uutuuskilpailuun. Australialaisperäinen Popstars pyöri kaksi kautta ja korvautui sitten brittiläisellä Idols-formaatilla.
Kesällä 2011 MTV3 esitti "Syksyn sävel -retro" -nimisen ohjelman, joissa muisteltiin Syksyn sävel -kilpailuja vuosi vuodelta. Kesällä 2011 käsiteltiin vuodet 1968–1981 ja haastateltiin niissä esiintyneitä artisteja. Syksyllä 2012 MTV3-kanavalla näytettiin jatko, jossa käsiteltiin vuodet 1982-2001.
Syksyllä 2011 Syksyn sävel palasi MTV3:n ohjelmistoon ja kilpailun keräystuotto käytettiin Suomen Syöpäyhdistyksen ja sen jäsenjärjestöjen tekemään työhön: valtakunnalliseen syöpäneuvontaan ja potilastyöhön. Syksyllä 2021 Syksyn sävel tuli ohjelmistoon AlfaTV-kanavalla.
Vuoteen 1975 asti kilpailu lähetettiin mustavalkoisena. Ensimmäinen värillinen Syksyn sävel esitettiin vuonna 1976.
Julkaisut
Useampana vuonna julkaistiin kilpailujen yhteydessä kokoelmaäänite, joka sisälsi kyseisen vuoden kilpailuun osallistuneita kappaleita.
Dimitri
Dimitri tai Dmitri on varsinkin Venäjällä yleinen miehen etunimi. Muodossa Dimitri se esiintyy myös Ranskassa. Nimi on muunnos kreikkalais­peräisestä nimestä Demetrios (, joka johtuu muinais­kreikkalaisen Demeter-jumalattaren nimestä. Nimi Demetrios tai sen latinalaistettu muoto Demetrius on esiintynyt myös muutamalla varhais­kristillisellä pyhimyksellä.
Kotimme on Venäjä
thumb|270px|right|Kuva NDR:n vuoden 1999 puoluekokouksesta Kotimme on Venäjä oli poliittinen puolue Venäjällä vuosina 1995–2000. Puolueen perusti silloinen Venäjän federaation varapääministeri Viktor Tšernomyrdin Boris Jeltsinin tuella toisia duuman vaaleja varten.
Dimitri
Suomessa nimi Dimitri on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 968 ja Dmitri hieman yli 1500 henkilölle.
Kotimme on Venäjä
Puolue tuki hallitusta ja Jeltsiniä ja pyrki saamaan konservatiiviäänestäjiä liikkeelle. Se sai noin 10 prosenttia äänistä, mikä oli tukijoille pettymys. Sen kannatus hiipui pian Tšernomyrdinin menetettyä pääministerin aseman ja Jeltsinin hallinnon alettua tukea Yhtenäisyys-puoluetta. Kolmansissa duuman vaaleissa joulukuussa 1999 puolue sai 1,19 % äänistä ja jäi ilman paikkoja.
Dimitri
Aiheesta muualla
Дмитрий Dmitrij Дмитрий Dimitrij 德米特里
Québecin taistelu (1775)
Quebecin taistelu käytiin 31. joulukuuta 1775 Yhdysvaltain vapaussodan aikaan. Amerikkalaiset vallankumoukselliset yrittivät vallata kanadalaisen Québecin kaupungin ja lisätä ranskalaiskanadalaisten tukea Amerikan vallankumoukselle. Hyökkäyksessä amerikkalaisjoukkoja johtivat Benedict Arnold ja Richard Montgomery, mutta britit kenraalikuvernööri Guy Carletonin johdolla pystyivät torjumaan hyökkäyksen.
Amerikkalaiset jatkoivat Québecin piirittämistä, mutta 6. toukokuuta 1776 kaupunkiin saapui 8 000 brittisotilasta ja amerikkalaiset vetäytyivät takaisin omaan maahansa.
HMS Tirfing (1866)
HMS Tirfing oli Ruotsin laivaston vuonna 1866 vesillelaskettu John Ericsson -luokan monitori.
Valmistus
Alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1866 ja se otettiin palveluksen 4. heinäkuuta 1867.
Losser
Losser on kunta Alankomaissa, Overijsselin provinssissa. Asukkaita kunnassa on 22 601 (31.12.2008) ja väestötiheys on 229 as./km². Kunnan pinta-ala on 99,64 neliökilometriä, josta vettä on 0,74 km². Losserin pormestarina toimii Jan Westendorp.
HMS Tirfing (1866)
Palvelus
Heinäkuussa 1867 Tirfing lähti sisaralustensa HMS Tordönin ja HMS John Ericssonin, höyryfregatti HMS Vanadisin ja siipirataskorvetti HMS Thorin sekä Norjan laivaston monitorin KNM Scorpionin kanssa Tukholmasta ammuntoihin saaristoon. Kuningas Oskar II vieraili osastossa 17. heinäkuuta, tarkasti kaikki alukset ja seurasi ammuntoja. Osasto lähti 24. heinäkuuta laivastovierailulle Helsinkiin ja Kronstadtiin vara-amiraali Christian Anders Sundinin johdolla. 20. kesäkuuta 1867 annetun kuninkaallisen määräyksen numero 242 mukaan osaston tuli viipyä Helsingissä viisi ja Kronstadtissa kaksitoista vuorokautta. Osasto saapui 3. elokuuta Kronstadtiin, jossa suurherttua Konstantin teki kahden ja puolen tunnin vierailun osaston aluksilla. Osasto lähti paluumatkalle 17. elokuuta. Vierailu oli monitorien ainoa yhdessä tekemä.
Alus poistettiin palveluksesta 25. elokuuta 1922 ja myytiin vuonna 1923 Saksaan romutettavaksi.
Losser
Vanhin maininta Losserista on 900-luvulta. Alun perin kylä muodostui kahdesta erillisestä osasta. Molemmat tuhoutuivat lähes täysin 21. syyskuuta 1665, kun Münsterista tulleet sotajoukot polttivat ne.
Natale Abbadia
Natale Abbadia (11. maaliskuuta 1792 – 25. joulukuuta 1861) oli italialainen säveltäjä. Hän sävelsi muun muassa oopperan La Giannina di Pontieu ossia La Villanella d'onore. Uransa aikana Abbadia myös opetti laulamista. Hänen tyttärensä Luigia Abbadia oli kuuluisa oopperalaulaja.
Losser
Muutaman kilometrin länteen De Lutten asutuskeskuksesta, lähellä Oldenzaalin rajaa, sijaitsee Tankenberg. Se on 85 metriä korkea mäki, ja näin ollen Overijsselin provinssin korkein kohta.
Losserin yhteistyökaupunki on Ala-Saksin osavaltiossa, Saksassa sijaitseva Emsbüren.
thumb|left|250px|Kartta Losserin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Asutuskeskukset
Losserin kunta muodostuu seuraavista asutuskeskuksista :
Asukasluvut 1. tammikuuta 2004: Lähde: CBS
Aiheesta muualla
thumb|left|180px|Martinustoren Losserissa.
Amfiktyon
Amfiktyon oli alun perin Thermopylain kuningas, joka nai Kranaoksen, Ateenan kuninkaan, ja Pediaksen tyttären. Myöhemmin hän kuitenkin syrjäytti Kranaoksen vallasta julistaen itsensä Ateenan kuninkaaksi. Hänen valtakauttansa kesti 12 vuotta kunnes hänet karkotti Erikhthonios.
Legendan mukaan Delfoin Amfiktyoniliitto, jonka tehtävänä oli suojella ja ylläpitää Apollonin temppeliä Delfoissa ja Demeterin temppeliä Anthelassa Thermopylain lähellä, olisi ollut Amfiktyonin perustama. Liiton kaksitoista jäsentä kokoontuivat Thermopylaissa keväisin ja Delfoissa syksyisin.
Pariisin kommuuni
thumb|300px| [[Place Vendômen voitonpylvään tuhoaminen Pariisin kommuunin määräyksestä.]] Pariisin kommuuni (, commune = "kunta") tarkoittaa vallankumoushallitusta, joka hallitsi Pariisia 18. maaliskuuta – 30. toukokuuta 1871, vaikkakin se julistettiin virallisesti perustetuksi vasta 28. maaliskuuta. Kommuunin jäsenistä käytetään nimitystä kommunardit. Termillä 'Commune de Paris' oli perinteitä jo Ranskan vallankumouksen ajoilta, jolloin Pariisia hallitsi Pariisin kommuuni.
Sota Saksaa vastaan ja kapina
Pariisin kommuunin syntymisen taustalla oli 1871 Ranskan sodassa Saksaa vastaan kokeman tappion nostattama kansannousu ja vallankumouksellisten aatteiden leimahtaminen. Saksalaisten rauhanehtoihin kuului Pariisin miehitys. Kaupunki itse ja sen kansalliskaarti olivat pitäneet valloittajat pois kaupungista kuuden kuukauden ajan. Pariisin väestö oli miehitystä vastaan, ja he rajoittivat preussilaisten joukkojen hallinnoiman alueen pieneen osaan kaupunkia ja pitivät vahtia sen rajoilla. Adolphe Thiersin hallinnoima kolmannen tasavallan hallitus oli huolissaan siitä, että työläiset aseistautuisivat kansalliskaartin varustein ja provosoisivat Preussin johtamia saksalaisia. Tämän estämiseksi, 18. maaliskuuta, ranskalaiset joukot tunkeutuivat Pariisiin ottamaan aseet haltuunsa. Kansalliskaarti kieltäytyi luovuttamasta niitä, ja Ranskan hallituksen joukot joutuivat pakenemaan Versailles'n kaupunkiin julistaen sodan Pariisille.
Kommuunin perustaminen ja määräykset
26. maaliskuuta uusi 81-jäseninen kaupunginvaltuusto valittiin presidenttinään Louis-Auguste Blanqui. 28. maaliskuuta Pariisin kommuuni julistettiin perustetuksi. Eräät paikalliset vyöhykkeet säilyttivät piirityksenaikaiset organisaationsa. Pariisin kommuuni lakkautti asevelvollisuuden ja korvasi vakinaisen armeijan kaikkien asetta kantamaan pystyvien kansalaisten muodostamalla kansalliskaartilla. Kommuuni myös laittoi lailla jäihin kaikki maksamattomat sota-ajan vuokrat ja kielsi panttilainaamoja myymästä tavaroita ulos. Panttilainaamojen jäädyttämisen syy oli pelko siitä, että työläiset olivat mahdollisesti sodan aikana pantanneet työkalunsa. Kommuuni myös erotti kirkon valtiosta ja teki kaikesta kirkon omaisuudesta valtion omaisuutta, kielsi uskonnon kouluista, siirsi velkavelvoitteita ja kielsi velkakoron. Kirkkojen sallittiin jatkaa uskonnollista toimintaa vain, jos ne tarjosivat iltaisin tilat julkisille poliittisille kokouksille. Tämä määräys teki kirkoista tärkeitä kommuunin poliittisia keskuksia. Kommuuni otti myös käyttöön vanhan Ranskan suuren vallankumouksen aikaisen ajanlaskun.
Samaan aikaan paikalliset, piirityksen aikana muodostetut kokousryhmät jatkoivat omien tavoitteidensa ajamista, useimmiten paikallisten työläisten alaisuudessa. Vaikka kommuunin hallinto oli muodollisesti reformistinen, oli kokonaisuus ennemminkin vallankumouksellinen. Näitä aatteita edustivat muun muassa anarkistit, sosialistit, Blanquistit ja liberaalimmat tasavaltalaiset. Tietyillä poliittisilla ratkaisuilla, erilaisten vallankumouksellisten ennennäkemättömällä yhteistyöllä ja suurella työläisvallan määrällä Pariisin kommuuni on saanut vankkumattoman aseman anarkistien ja marxilaisten sosialistien juhlinnan kohteena aina tähän päivään saakka.
Luhistuminen ja tappiot
Hallituksen Versailles’n-armeija hyökkäsi kommuunin kimppuun 2. huhtikuuta, ja kaupunkia pommitettiin jatkuvasti. Hyökkääjän ylivoima oli niin suuri, että huhtikuun puolesta välistä asti se kieltäytyi neuvottelemasta. Joukot saavuttivat ja mursivat kaupunginmuurin lännestä käsin 21. toukokuuta. Kovin vastarinta tuli itäisistä työväenkortteleista, joissa taistelu jatkui kahdeksan päivän katutaisteluissa ennen lopullista tappiota Bellevillessä ja Menilmontantissa. Hallituksen joukot syyllistyivät monesti aseettomien kansalaisten tappamiseen. Kuolonuhreja uskotaan olleen 30 000. Pidätetyistä 30 000:sta monet ammuttiin ja 7 000 karkotettiin Uuden Kaledonian rangaistussiirtolaan.
Vastarinnan murennuttua viimeiset kommunardit ammuttiin Père-Lachaisen hautausmaan muuria vasten, joka nykyään tunnetaan tapahtuman johdosta kommunardien muurina. Tuhansia muita kommuunin jäseniä marssitettiin oikeudenkäynteihin Versailles'hin. Muutamat harvat kommunardit pakenivat, pääasiallisesti pohjoisessa olevien preussilaisten linjojen läpi. Lopulliset kommunardien tappioiden uskotaan olleen 20 000–40 000; hallituksen menetykset liikkuvat 9 000:n tuntumassa. Pariisi jatkoi sotatilan alaisuudessa seuraavan viiden vuoden ajan.
thumb|center|550px|Kenraalit Lecomte ja Clément-Thomas ammuttavana Montmartrella heidän joukkojensa liityttyä kapinaan. (Valokuvaa varten tehty rekonstruktio, ei aito kuva teloituksesta.)
Myöhempi merkitys
Kommuunin kaatumisen jälkeen sen johtoa arvosteltiin liian lempeistä otteista haudanvakavassa tilanteessa. Karl Marxia ärsytti se, että kommunardit olivat "haaskanneet kallista aikaa" järjestäessään demokraattisia vaaleja sen sijaan, että olisivat kerralla tehneet lopun Versailles’n armeijasta ja hallituksesta. Ranskan kansallispankki miljardeine frangeineen jäi kommunardeilta tyystin koskematta ja vartioimatta. Kommuuni vain pyysi kohteliaasti lainaa pankista. He pelkäsivät, että pankin valtaaminen aiheuttaisi tuomion maailmalta. Niinpä paljon rahaa siirrettiin Pariisista Versailles’hin rahoittamaan armeijaa, joka murskaisi kommuunin. Marxin näkemyksiä Pariisin kommuunista voi lukea hänen kirjoituksestaan Kansalaissota Ranskassa.
Pariisin kommuunia ovat myöhemmin ihailleet monet sosialistijohtajat. Mao Zedong viittasi usein siihen, ja Vladimir Lenin piti Marxin ohella kommuunia ”elävänä esimerkkinä proletariaatin diktatuurista”. Hän vaati, että hautajaisissa hänet käärittäisiin punaiseen lippuun, joka oli säästynyt Pariisin kommuunin ajoilta. Neuvostoliiton avaruuslento Voshod 1 vei mukanaan palasen kommunardilippua.
Chaos in Motion 2007–2008
Chaos in Motion 2007–2008 on Dream Theater -yhtyeen vuonna 2008 julkaisema live-DVD. Kappaleet on koottu yhtyeen vuonna 2007 julkaistun studioalbumi Systematic Chaosin jälkeen seuranneen Chaos in Motion -maailmankiertueen eri konserteista.
Rajoitettu painos
Chaos in Motion 2007–2008:sta julkaistiin myös rajoitettu painos, joka sisältää kahden DVD:n lisäksi kolme CD:tä.
Setsuko Hara
Setsuko Hara (, oik. Masae Aida, ; 17. kesäkuuta 1920 Jokohama, Kanagawan prefektuuri, Japani – 5. syyskuuta 2015 Kanagawan prefektuuri, Japani) oli japanilainen näyttelijä, joka näytteli kuudessa Yasujiro Ozun elokuvassa, muistettavimpana Norikon rooli Noriko-trilogiassa (Myöhäinen kevät, Varhainen kesä (Bakushu) ja Ensimmäinen matka).
Hänen läpimurtonsa tapahtui, kun hänet löysi saksalainen ohjaaja Arnold Fanck, jonka saksalais-japanilaisessa yhteistyöelokuvassa Die Tochter des Samurais (1937) hän näytteli pääosaa. Sitä ennen hän oli näytellyt neljässä japanilaisessa elokuvassa. Toisen maailmansodan aikana hän oli suosituin japanilainen näyttelijä. Sodan päätyttyä alkoi hänen menestyksekkäin aikansa, jolloin hän näytteli pääosia Yasujiro Ozun, Akira Kurosawan, Mikio Narusen ja muiden merkittävien ohjaajien elokuvissa.
Hara on japanilaisen elokuvan 1950-luvun kultakauden symboli, ja häntä on Japanissa sanottu "ikuiseksi neitsyeksi". Hän lopetti näyttelemisen yhtäkkiä 1963, samana vuonna, jolloin Ozu kuoli, ja sen jälkeen hän on elänyt eristynyttä elämää Kamakurassa suostumatta haastatteluihin ja valokuviin. Hän piti jo aiemmin taukoja, minkä lisäksi veljen tapaturmainen kuolema järkytti häntä syvästi. Japanilaisen elokuvan tutkija Donald Richie on sanonut häntä Japanin Greta Garboksi. Hänen viimeinen merkittävä roolinsa oli Oishi Yoshion vaimo Riku elokuvassa Chushingura (1962). Hän on ollut osittain aiheena animaatioelokuvan Millennium Actress (Sennen joyû, 2001) päähenkilön hahmolle.
thumb|left|Setsuko Hara, 1936.
TOTEM
TOTEM on yksi LHC:n kuudesta koeasemasta. Se sijaitsee LHC:n IP5-mittauspisteessä lähellä CMS-mittausasemaa, jonka kanssa TOTEM tekee osittain yhteistyötä. TOTEM-projektiin osallistuu 50 tutkijaa 10 eri instituutista 8 eri maasta. Koelaitteistoa käytetään protoni-protoni -törmäytyksien tutkimiseen ja sen tarkoituksena on selvittää protonin rakennetta. LHC:n muut projektit käyttävät TOTEM:illa tehtyjä mittauksia kalibroidakseen kirkkausmonitorejaan.
Rakenne
TOTEM-koelaitteisto on 440 m pitkä, 5 m korkea ja 5 m leveä ja sen massa on 20 tonnia.
Ilmaisimet
Roman Pot -ilmaisin on saanut nimensä siitä, että laitetta käyttivät ensimmäistä kertaa roomalaiset italialaisfyysikot. Roman Potit havaitsevat hiukkasia, joiden siroamiskulma on pieni. LHC:ssä ne on sijoitettu suoraan hiukkasputkeen 147 m ja 220 m etäisyydellä hiukkasten törmäyspisteestä. Ne kykenevät havaitsemaan jäljittämään protonien liikeradan. Roman Pot -ilmaisimet koostuvat kahdesta yksiköstä, jotka on sijoitettu 4 metrin välimatkan päähän toisistaan. Yksittäinen yksikkö koostuu vaaka- ja pystysuuntaisesta potista.
T1- ja T2-teleskoopit sijaitsevat CMS:n luolassa 10,5 m ja 13,5 m päässä hiukkasten törmäyspisteestä. Ne havaitsevat protoni-protoni -törmäyksessä syntyneiden varattujen hiukkasten radat. T1-ilmaisimet koostuvat viidestä hiukkassuihkun radan suhteen pystysuuntaisesta tasomaisesta etuilmaisimesta. Sen sijaan T2-ilmaisin koostuu 20 puoliympyrämäisestä limittäisestä tasosta muodostaen 10 kokonaista ilmaisintasoa.
AC Schnitzer
pienoiskuva|AC Schnitzerin logo pienoiskuva|AC Schnitzer Tension AC Schnitzer Automobile Technik GmbH on BMW-merkkisten autojen viritykseen erikoistunut yritys, joka pitää päämajaansa Aachenin kaupungissa Saksassa. Yhtiö on perustettu vuonna 1987. Tätä ennen noin kolmen vuosikymmenen ajan yhtiön perustaja Herbert Schnitzer toimi kilpa-ajajana ja tallipäällikkönä ajattaen itse virittämiään BMW:n malleja saavuttaen useita voittoja ja mestaruuksia.
Yhtiön lippulaiva on Schnitzer Tension -prototyyppi, joka pohjautuu vuoden 2006 BMW M6 -urheiluautoon. Optimoimalla moottorinohjausjärjestelmän ja korvaamalla vakiopakoputkiston paremmalla, autosta on saatu puristettua ulos 406 kW:n teho ja 520 Nm:n huippuvääntö. Näillä eväillä auto kiihtyy 0–100 km/h vain 4,5 sekunnissa ja saavuttaa 325 km/h rajatun huippunopeuden. Ilman nopeudenrajoitinta autolla on Nardon radalla saavutettu 331,78 km/h huippunopeus.
Giuseppe Martucci
Giuseppe Martucci (6. tammikuuta 1856 Capua, Italia – 1. kesäkuuta 1909 Napoli) oli italialainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja opettaja.
Kapellimestarina Martucci oli erikoistunut Richard Wagnerin teoksiin. Hän johti Italian ensimmäisen esityksen oopperasta Tristan ja Isolde. Martucci sävelsi muun muassa kaksi sinfoniaa, oratorion Samuel, kaksi pianokonserttoa, sonaatteja, lauluja ja kamarimusiikkia. Toisin kuin useat muut tuon ajan italialaiset säveltäjät, Martucci ei säveltänyt ainuttakaan oopperaa. Martucci sai vaikutteita Johannes Brahmsilta ja Robert Schumannilta.
Merivirta
thumb|400px|Pintamerivirtojen kartta vuodelta 1943. Merivirta on valtameressä tapahtuva virtaus, jossa pintavesi liikkuu eteenpäin tai pintavesi liikkuu pystyvirtauksena painuen alaspäin. Monet merivirrat ovat suuria, satoja jollei jopa tuhat kilometriä leveitä ja melko pysyviä. Merivirrat jaetaan lämpimiin ja kylmiin merivirtoihin niiden kuljettaman veden ja vastaavalla leveyspiirillä vallitsevan meriveden lämpötilan mukaan.
Giuseppe Martucci
Elämäkerta
Martucci syntyi Capuassa ja oppi musiikin perusteet isältään, joka soitti trumpettia. Hän soitti pianoa varhain ja opiskeli Napolin konservatoriossa 11-vuoden ikäisestä. Paolo Serraolta hän oppi sävellyksen perusteita.
Martuccin oppilaisiin kuului muun muassa Ottorino Respighi.
Merivirta
Merivirrat syntyvät veteen vaikuttavien voimien vaikutuksesta. Tällaisia voimia ovat Maan pyöriminen, tuuli, lämpötila- ja suolaisuuserot sekä vuorovesivoima. Lämpö- ja suolaisuuserot aiheuttavat erityisesti pystyvirtauksia. Myös merenpohjan muodot, rannikko ja toiset merivirrat vaikuttavat merivirtojen suuntiin ja voimakkuuksiin. Merivirrat kaartuvat pohjoisella pallonpuoliskolla myötäpäivään eli oikealle ja eteläisellä vastapäivään eli vasemmalle lähinnä Coriolis-ilmiön vaikutuksesta. Merivirrat siirtyvät hieman tuulten vuodenaikaissiirtymän mukaisesti, mikä taas johtuu lähinnä Auringon zeniittiaseman muutoksesta.
Lauri Kivekäs (vuorineuvos)
Lauri J. Kivekäs valmistui varatuomariksi 1930 ja alkoi jo sitä ennen työskennellä appensa Emil Aaltosen yrityksissä. Hän toimi Aaltosen eri kenkätehtaiden isännöitsijänä, myyntipäällikkönä ja toimitusjohtajana vuosina 1926–1947 ja siitä eteenpäin Aaltosen kenkätehdas Oy:n toimitus- ja pääjohtajana 1947–1976 sekä Aaltosen Tehtaat Oy:n hallituksen puheenjohtajana 1976–1980. Kivekäs toimi myös Sarvis Oy:n toimitusjohtajana 1941–1966, Lokomon johtokunnassa 1938–1970 ja toimitusjohtajana 1948–1964 sekä Suomen Puunjalostustehdas Oy:n toimitusjohtajana 1929–1971. Kivekäs oli johtokunnan tai hallituksen jäsenenä tai puheenjohtajana myös Finlaysonissa, Suomen Kumitehdas Oy:ssä, Suomen Kaapelitehdas Oy:ssä ja Kansallis-Osake-Pankissa. Yrityselämän ulkopuolisisia luottamustoimia hänellä oli Juupajoen kunnanvaltuustossa, Tampereen kaupunginvaltuustossa ja -hallituksessa, Tampereen teatterissa, kenkäteollisuusjärjestöissä sekä Pro Musica- ja Emil Aaltosen säätiöissä.
Merivirta
Maapallon lämpötilaerot ovat ilmakehän ja sen tuulten lisäksi myös merivirtojen ansiota. Päiväntasaajan seudulle keskittynyt auringonpaiste lämmittää paikalliset vesimassat, jotka siirtyvät merivirtojen välityksellä kohti kylmiä napa-alueita. Lämpösäteilyn ylijäämäalueilta lämpöenergia siis siirtyy merivirtojen välityksellä säteilyn alijäämäalueille meriveteen absorboituneena. Vesi varastoi lämpöä paljon ilmaa pidempään, joten määränpäässä tuulet saavat merivirrasta lämpöä tai vastaavasti viileyttä riippuen siitä, onko kyseessä lämmin vai kylmä merivirta. Merivirrat aiheuttavat mantereisiin ja saariin törmätessään kyseisille alueille sateita tai kuivuutta. Lisäksi merivirtojen kumpuamisalueet ovat hyviä kalastusalueita, koska merivirrat kumpuavat mannerjalustaan tai toisiinsa törmätessään ravintoa merenpohjasta pintavesiin.
Lauri Kivekäs (vuorineuvos)
Vuorineuvoksen arvon Kivekäs sai 1953.
Merivirta
Meren virtaukset
Merivirrat jaetaan lämpimiin ja kylmiin merivirtoihin niiden kuljettaman veden ja vastaavalla leveyspiirillä vallitsevan meriveden lämpötilan mukaan. Todellisuudessa merivirtojen lämpötilaerot ovat vain muutamia asteita.
Lämpimät merivirrat
Lämmin merivirta on merivirta, jonka lämpötila on korkeampi kuin ympärillä olevan veden. Lämpimät merivirrat tuovat päiväntasaajalta lämmintä merivettä kohti napoja. Tunnetuin lienee Karibianmereltä alkava Pohjois-Atlantin Golfvirta. Sen lisäksi esimerkiksi Kuroshio eli Japaninvirta on lämmin merivirta. Lämpimien merivirtojen alueilla haihtuminen on voimakasta, ja sen vuoksi lämpimät merivirrat usein lisäävät sademääriä.
Kylmät merivirrat
Kylmä merivirta taas kuljettaa ympäristöään viileämpää vettä. Se aiheuttaa kuivuutta, koska kosteus tiivistyy jo merellä ja sataa alas. Useat Välimeren ilmaston alueet ja aavikot ovat kylmien merivirtojen vaikutusalueilla. Kylmät merivirrat saavat alkunsa napojen läheltä ja voivat kulkea osittain lämpimien merivirtojen alitse.
Tunnetuimpia kylmiä merivirtoja ovat esimerkiksi Kanarianvirta Kanariansaarten lähellä ja Labradorinvirta Grönlannin lähellä sekä Ojasivo ja Humboldtinvirta eli Perunvirta Tyynellämerellä. Etelämannerta kiertää lännestä itään kylmä virtaus, Länsituulten virta, joka yhdistää eri valtameret toisiinsa.
Syvänmeren virtaukset
Syvällä meressä on omat virtauksensa, joiden suunta on usein toinen kuin pintavirtojen. Lisäksi on olemassa virtauksia, jotka kulkevat pintavirtausten alla, muun muassa Cromwellin virta. Niihin vaikuttavat lämpötilan ja suolaisuuden aiheuttamat veden tiheyserot. Napaseuduilla merivesi on tavallista suolaisempaa, koska vesi sitoutuu jäätiköihin. Tavallista suolaisempi vesi on myös tavallista tiheämpää, ja napaseuduilla vesi on jo kylmyydenkin vuoksi tiheimmillään. Tällainen vesi painuu alas ja aiheuttaa pystyvirtauksen. Samoin tapahtuu trooppisilla alueilla, joissa vettä haihtuu voimakkaasti. Haihtuminen nostaa veden suolapitoisuutta, ja vesi painuu samalla tavoin alas.
Pysty- ja pintavirtaukset liittyvät yhteen saumattomaksi kokonaisuudeksi, termohaliinikierroksi. Ilman sitä meret päiväntasaajan seudulla, missä vettä haihtuu enemmän kuin sataa, muuttuisivat ajan mukana yhä suolaisemmiksi, kun taas jokien lähellä suolapitoisuus vain laskisi laskemistaan. Länsi-Eurooppaa talvella lämmittävä Golfvirta on termohaliinikierron osa.
Merivirtojen vaikutukset
Voimakas kylmä merivirta viilentää maapalloa, lämmin lämmittää. Jos kylmä merivirta kiertää esteettä maapallon navan ympäri, maapallo kylmenee. Jos lämmin merivirta kiertää päiväntasaajaa, maapallo lämpenee.