cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Onshape
Yrityksen historia
Ohjelmiston ensimmäinen julkinen beta julkaistiin 2015 maaliskuussa. Samassa yhteydessä julkaistiin iPhone-sovellus. Android-sovellus julkaistiin saman vuoden elokuussa. Varsinainen kaupallinen versio julkaistiin vuoden 2015 lopussa.
Aiheesta muualla
https://www.onshape.com
Maria Partanen
Maria Johanna Tahvanainen, kirjailijanimi Maria Partanen (9. tammikuuta 1930 Sortavala – 12. marraskuuta 2014 Savonlinna) oli suomalainen kirjailija.
Me delfiinit
Me delfiinit oli Ten Years Production Oy:n tuottama MTV3:lla vuonna 2005 esitetty leikkimielinen visailuohjelma 9-12-vuotiaille lapsille. Ohjelmaa kuvattiin Särkänniemen delfinaariossa, Tampereella. Juontajana toimi Heidi Willman.
Maria Partanen
Partasen vanhemmat olivat kauppias Toivo Juhana Mauritz Partanen ja Elsa Irene Treuthardt. Hän kävi keskikoulun ja valmistui 1952 nuoriso-ohjaajaksi Suomen kirkon seurakuntaopistosta. Hän asui Iisalmessa, Varkaudessa ja viimeksi Savonlinnassa.
Me delfiinit
Ohjelmassa kaksi kolmihenkistä joukkuetta kilpailivat erilaisissa tehtävissä, jotka suurimmilta osin liittyivät delfiineihin ja niiden hoitamiseen. Ohjelmassa saatiin myös tietoa alan asiantuntijoiden johdolla.
Maria Partanen
Maria Partanen oli naimisissa vuodesta 1952 lääkäri Seppo Juha Tapani Tahvanaisen kanssa.
Me delfiinit
Ohjelmaan valittiin hakutehtävien kautta 12 joukkuetta eri puolilta Suomea. Alkueräkilpailun joukkueet olivat Tampereelta, Viialasta, Vantaalta, Helsingistä, Lahdesta, Turusta, Salosta ja Kuopiosta. Kuuden alkueräkilpailun jaksoissa joukkueet kilpailivat toisiaan vastaan ja voittajajoukueet etenivät semifinaaliin. Finaalijaksossa kilpailivat kolme parasta finalistijoukkuetta. Pääpalkintona oli mahdollisuus päästä hoitamaan delfiinejä Särkänniemen delfinaariossa.
Ohjelmaa tehtiin vain yhden tuotantokauden verran vuonna 2005. Ohjelman jaksot kuitenkin uusittiin kertaalleen vuonna 2006.
Nokia 2115
Nokia 2115 on Nokian vuonna 2005 julkaisema matkapuhelin. Puhelimesta on julkaistu myös 2115i-versio.
Suomen ilmavoimien Bristol Blenheimit
Suomen ilmavoimien Bristol Blenheimit olivat Bristol Aeroplane Companyn valmistamia keskiraskaita kokometallisia pommikoneita, jotka ostettiin Britanniasta. Niitä käytettiin sotatoimissa sekä talvi- että jatkosodassa, minkä jälkeen ne poistettiin käytöstä.
Hankinta
pienoiskuva|Suomen Ilmavoimien Bristol Blenheim Mk. IV (BL-129) Suomi kiinnostui Britain Firstistä vuonna 1934. Aluksi käytiin kauppaa isommasta Type 143:sta mutta Britannian ilmavoimien tilattua Blenheimejä vuonna 1935 kiinnostus siirtyi Blenheimiin.
Puolustusneuvoston kokous päätyi 29. helmikuuta 1936 Blenheimin hankinnan kannalle. Suomi tilasi 6. lokakuuta 18 Blenheim I:tä. Koneisiin tuli suomalaiset Tolfvan-pomminripustimet 800 kg:n pommikuormalle. Puolet koneista tilattiin täydellisinä ja toinen puoli ilman moottoreita, joihin asennettiin Suomessa Tampellan valmistamat Mercury-moottorit. Täydellisen koneen hinta oli 14 444 puntaa (3,3 miljoonaa markkaa) ja ilman moottoreita 10 344 puntaa. Koneisiin piti vielä hankkia konekivääritornit, joista maksettiin 300 000 markkaa kappale. Lisäksi puolustusministeriö tilasi metrijakoiset mittarit, radiot ja pommiripustimet erikseen. Koneiden lopullinen hinta nousi reiluun viiteen miljoonaan markkaan.
Kaksi ensimmäistä lähti 26. heinäkuuta 1937 Filtonista Croydonin, Amsterdamin, Hampurin, Malmön ja Tukholman kautta Helsinkiin, jonne ne saapuivat 29. heinäkuuta. Joulukuussa lennettiin kolme lentokonetta, helmikuussa neljä, heinäkuussa loput. Kaksi viimeistä konetta saapuivat Suomeen 27. heinäkuuta 1938, jolloin I-sarja saatiin täyteen.
Puolustusministeriö osti 12. huhtikuuta 1938 Bristolilta Blenheim I:n valmistuslisenssin. Valtion Lentokonetehtaalle toimitettiin 6. huhtikuuta 1939 tilaus, jolla tilattiin 15 II-sarjaksi kutsuttua Blenheim I -konetta. Tuotannon käynnistäminen, koneeseen suunnitellut muutokset sekä osien ja tarvikkeiden hankinta vei kuitenkin aikaa. Koneet luovutettiin vasta kesäkuun 1941 ja tammikuun 1942 välisenä aikana.
Talvisodan sytyttyä Suomi halusi ostaa aseita muun muassa Britannialta, joka joulukuussa 1939 suostui myymään 12 Blenheim IV:tä eli sarja III. Siirtokuljetuksessa yksi katosi ja yksi vaurioitui. Muut kymmenen konetta saatiin Suomeen tammikuussa 1940. Helmikuussa Britannia suostui luopumaan toisesta 12:n Blenheimin erästä. Nämä Blenheim I:t tulivat Suomeen helmikuun lopussa 1940. Näissä koneissa oli englantilaismalliset ripustimet vain 454 kg:n pommikuormalle.
Kesäkuussa 1941 Ilmavoimien esikunta pyysi Valtion Lentokonetehdasta tarjoamaan kymmenen koneen Blenheim I -erää. Kun Saksan sotasaalisvarastosta saatiin ostaa puolalaisia Mercury-lisenssimoottoreita ja jugoslavialaisia Ikarus-tehtaan lisenssillä valmistamia Blenheim-osia (mm. Blenheim IV:n keulan jigi ja piirustukset), nostettiin tilaus 30:een koneeseen. Koneet luovutettiin Ilmavoimille huhti-joulukuussa 1943.
Saksan sotasaalisvarastoista ostetut Blenheim-osat mahdollistivat vielä kymmenen Blenheim IV:n tilaamisen vuoden 1941 lopussa. Osat saatiin Suomeen vuoden 1942 alkupuolella ja koneet valmistuivat helmi-huhtikuussa 1944.
Vuonna 1943 päätettiin varaosista koota vielä viisi Blenheimiä mutta tilaus keskeytettiin kesäkuussa 1944 ja osat käytettiin vaurioituneiden koneiden korjauksiin.
Vuonna 1951 Valmet Oy ”kunnosti” BL-106:n ja BL-197:n. Koska kunnostettavat koneet olivat tuhoutuneet lähes täydellisesti, kunnostus tarkoitti käytännössä uusien koneiden rakentamista. Valmistuneissa koneissa ei ollut montakaan – jos yhtään – alkuperäistä osaa. Näin tehtiin lisenssimaksujen säästämiseksi.
Blenheimit jakautuivat siis seuraavasti:
VI-sarjan "pitkänokat" kykenivät kantamaan 972 kg pommikuorman, kun taas III- ja IV-sarjojen koneiden pommikuorma rajoittui 526 kg:aan. Eri sarjojen koneiden pommikuiluja, ripustimia ja pommiluukkuja modifioitiin Lentokonetehtaalla peruskorjausten yhteydessä suuremmille pommeille sopiviksi.
Käyttö
Talvisodassa Suomen ilmavoimat teki koneilla 423 pommituslentoa, jatkosodassa noin 3 000. Blenheimeillä saatiin myös viisi ilmavoittoa, joista kaksi saavutti yksi kone samalla lennolla. Suomen Ilmavoimat menetti puolet 97:stä Blenheimistä pommituslennoilla. Talvisodassa koneiden pientä määrää ja pommikuormaa kompensoitiin joillain lennoilla lisäämällä mukaan neljäs mies, joka tulitti metsäteille ahtautuneita vihollisrivistöjä matalalennossa Suomi-konepistoolilla.
Välirauhan aikana syyskuusta joulukuuhun vuonna 1940 yksi Blenheim IV, BL-130, oli lainattuna Saksaan testausta ja tutustumista varten.
Blenheimejä käytettiin muun muassa maalinhinauskoneina vuoteen 1958.
Museokoneet
pienoiskuva|BL-200 Keski-Suomen ilmailumuseossa. Yksi Blenheim IV BL-200 on näytteillä Keski-Suomen ilmailumuseossa. Se entisöitiin 2006 - 2008. , Blogi entisöimisestä
Kanadan provinssi
Kanadan provinssi oli brittiläinen siirtokunta Pohjois-Amerikassa, joka perustettiin 23. heinäkuuta 1840 hyväksytyllä säädöksellä ja astui voimaan 10. helmikuuta 1841. Säädöksellä lakkautettiin Ylä- ja Ala-Kanadan lakia säätävät elimet ja perustettiin samalla poliittinen entiteetti Kanadan provinssi. Säädöksellä entisestä Ala-Kanadasta tuli Itä-Kanada ja Ylä-Kanadasta Länsi-Kanada.
Kanadan provinssin ensimmäinen pääkaupunki oli Kingston. Vuoden 1843 jälkeen pääkaupungiksi tuli Montreal ja sittemmin vuorotellen Toronto ja Québec. Vuonna 1866 Kanadan provinssin parlamentin viimeinen istunto pidettiin Ottawassa, jossa parlamenttirakennukset rakennettiin vuonna 1865.
Yksi liiton päätarkoituksista oli saada kanadanranskalaiset omaksumaan brittiläinen kulttuuri, mutta siinä epäonnistuttiin.
Koska sekä Itä- että Länsi-Kanadalla oli 42 edustajanpaikkaa provinssin lakia säätävässä elimessä, englantilaiset ja ranskalaiset päätyivät päätöksissä umpikujaan. Aluksi enemmistönä olleet ranskalaiset vaativat edustajanpaikkojen suhteuttamista väkilukuun, mutta englantilaiset vastustivat sitä. Kun englantilaisten määrä kasvoi maahanmuuton vuoksi ja ohitti ranskalaisten määrän, vaativat englantilaiset samanlaista väkilukuun suhteuttamista. Lainsäädännöllinen umpikuja synnytti lopulta liikkeen, joka kannatti valtioliittoa. Kanadan valtioliitto perustettiin vuonna 1867.
Kanadan provinssi lakkautettiin, kun valtioliitto perustettiin ja se liittyi New Brunswickin ja Nova Scotian kanssa yhdeksi liittovaltioksi. Kanadan provinssi jaettiin Ontarion englanninkieliseksi ja Québecin ranskankieliseksi provinssiksi.
Yhdysvaltain demokraattiset sosialistit
Yhdysvaltain demokraattiset sosialistit (engl. Democratic Socialists of America, DSA) on yhdysvaltalainen demokraattista sosialismia kannattava järjestö, joka perustettiin vuonna 1982. DSA on suurin sosialistinen järjestö Yhdysvalloissa. Organisaation nuorisojärjestö on nimeltään Young Democratic Socialists.
Alexandria Ocasio-Cortez, joka valittiin New Yorkin 14. kongressivaalipiiristä Yhdysvaltain liittovaltion parlamentin alahuoneen kansanedustajaksi marraskuussa 2018, on järjestön jäsen. Järjestö on myös osoittanut tukeaan vaaleissa senaattori Bernie Sandersille, joka tuli toiseksi vuosien 2016 ja 2020 Yhdysvaltain presidentinvaalien demokraattipuolueen esivaaleissa.
Luettelo Australian avointen naisten nelinpelin voittajista
Australian avoin tennisturnaus on vuosittain järjestettävä tennisturnaus, joka pelataan kovapohjaisilla ulkokentillä Melbourne Parkissa Melbournessa, Australiassa.
Yhdysvaltain demokraattiset sosialistit
Historia
DSA perustettiin vuonna 1982, kun Democratic Socialist Organizing Committee (DSOC) ja New American Movement (NAM) yhdistyivät. Puolueen yhteispuheenjohtajiksi valittiin Michael Harrington ja kirjailija Barbara Ehrenreich.
Presidentinvaalien 2016 jälkeen järjestö on kasvanut nopeasti. Vuoden 2017 lopussa organisaatiolla oli 32 000 maksavaa jäsentä, jossa oli kasvua 6 700 jäsentä edellisvuodesta. Kasvua on selitetty vastareaktiona Donald Trumpin presidentinvaalivoitolle. Heinäkuussa 2018 organisaatiolla oli 45 000 ja joulukuussa 2018 jo 55 000 jäsentä. Elokuussa 2020 järjestöllä oli 70 000 jäsentä.
Ideologia
Järjestön toimijoiden joukossa esiintyy laaja kirjo erilaisia poliittisia ideologioita demokraattisen sosialismin lisäksi, sosiaalidemokratiasta anarkososialismiin ja kommunismiin.
Vuoteen 2017 asti järjestö oli jäsenenä sosiaalidemokraattisten puolueiden sosialistisessa internationaalissa, mutta päätti jättää organisaation vastalauseena sen uusliberalistisen talouspolitiikan hyväksyvän linjan vuoksi.
Peter Weiss
thumb|Peter Weiss 1918. Peter Ulrich Weiss, kirjailijanimi Sinclair, (8. marraskuuta 1916 Nowawes, Potsdam – 10. toukokuuta 1982 Tukholma, Ruotsi) oli saksalais-ruotsalainen kirjailija, taidemaalari, graafikko ja kokeellisten elokuvien tekijä. Hänet tunnetaan parhaiten näytelmäkirjailijana muun muassa draamasta Marat/Sade, joka sai Tony-palkinnon. Näytelmän virallinen nimi on hyvin pitkä, suomennettuna Jean Paul Marat’n vainoaminen ja murha Charentonin mielisairaalan potilaiden näyttelijäryhmän esittämänä herra de Saden johdolla.
Elämä ja ura
Peter Weiss oli sveitsiläissukuisen näyttelijän Frieda Weissin (o.s. Hummel, 1885–1958) ja unkarinjuutalaisen Eugen ”Jenö” Weissin (1885–1959) poika. Hänellä oli kaksi vanhempaa velipuolta, Arwed (1905–1991) ja Hans (1907–1977), äidin ensimmäisestä avioliitosta 20 vuotta itseään vanhemman rakennusmestari Ernst Thierbachin kanssa, joka kuoli 1912. Peter Weissin nuoremmat sisarukset ovat Irene (s. 1920), Margit Beatrice (1922–1934) ja Gerhard Alexander (1924–1987).
Jenö Weissin vapauduttua asepalveluksesta 1918 perhe asettui Bremeniin, jonne isä yhtiökumppaneineen perusti menestyvän tekstiililiikkeen Hoppe, Weiss & Co. Jenö Weiss kääntyi juutalaisuudesta kristinuskoon. Vuonna 1929 perhe muutti Berliiniin, jossa Peter Weiss kävi vapaamielisenä pidettyä Heinrich von Kleist -lukiota ja alkoi kiinnostua yhä enemmän taiteista ja kulttuurista ja luki muun muassa Hermann Hessen, Thomas Mannin ja Bertolt Brechtin koko tuotannon sekä aloitti maalausopinnot Eugene Spiron johdolla esikuvinaan saksalaiset ekspressionistit Emil Nolde, Paul Klee ja Lyonel Feininger.
Ruotsissa Peter Weiss avioitui kolmasti: vuonna 1943 taidemaalari Helga Henschenin, vuonna 1949 Carlota Dethoreyn ja vuonna 1964 paronitar Gunilla Palmstiernan kanssa. Hän oli vasemmistopuolueen aktiivijäsen ja osallistui vuonna 1967 Tukholmassa Bertrand Russellin organisoimaan epäviralliseen Vietnam-oikeudenkäyntiin Yhdysvaltoja vastaan.
Weissin menestysnäytelmä Marat/Sade kantaesitettiin Länsi-Berliinissä 1964, mutta sen läpimurto alkoi seuraavana vuonna Peter Brookin ohjauksesta Stratford-upon-Avonin Royal Shakespeare Theatressa, jossa pääosaa esitti Glenda Jackson. Teos tuotettiin Lontoossa uudelleen vuonna 2011 juhlistamaan Royal Shakespeare Theatren 50-vuotista toimintaa. Näytelmä tutkii marxilaisesta näkökulmasta yhteiskunnan valtasuhteita kahden täysin erilaisen historiallisen henkilön, Ranskan vallankumouksen sankarin Marat’n ja sadismille nimensä antaneen markiisi de Saden kautta. Teosta pidetään Weissin merkittävimpänä. Monikerroksisuudessaan se on esityksellinen haaste: vuonna 1793 tapahtunutta murhaa esitetään näytelmänä vuonna 1808 ja näyttelijöinä ovat potilaat.
Vuonna 1965 Weiss kirjoitti dokumentaarisen draamansa Die Ermittlung (Tutkimus) Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnistä. Vuonna 2007 näytelmä toteutettiin Lontoon Young Vic -teatterissa vastikään kansanmurhan omassa maassaan kokeneiden ruandalaisten näyttelijöiden voimin.
Vuonna 1970 Weiss sai sydänkohtauksen, mutta keskittyi kuitenkin läpi 1970-luvun kirjoittamaan kolmiosaista romaaniaan Die Ästhetik des Widerstands. Teos ilmestyi vuonna 1975. Siinä nuoret työläiset keskustelevat esimerkiksi surrealismista, Kafkan Linnasta ja Picasson Guernicasta. Hän kuoli Tukholmassa 1982.
Kirjallisuutta
Ellerströms 2014.
Täydennysmies
Täydennysmies on varusmies joka palvelee täydennysmiehen tehtävissä. Täydennysmies täydentää räjähteitä, elintarvikkeita, vettä, ampumatarvikkeita sekä poltto- ja voiteluaineita. Täydennysmiehen koulutus kestää 165 tai 347 päivää. Täydennysmies kuuluu Suomen puolustusvoimien huoltoon.
Täydennysmies voi myös tarkoittaa sotatilanteessa tappioita kärsineeseen joukko-osastoon lähetettyä uutta miestä. Täydennysmiehet kootaan reservissä olevista ikäluokista tai aiemmin haavoittuneista, jotka ovat kuntoutuneet rintamakelpoisiksi.
Gabriele Falloppio
Gabriele Falloppio (1523 Modena, Italia – 9. lokakuuta 1562 Padova, Italia) oli italialainen roomalaiskatolinen pappi ja lääkäri. Hän oli yksi 1500-luvun johtavista anatomian tutkijoista.
Elämä
Falloppio syntyi noin vuonna 1523 Modenassa, jossa hänestä tuli katedraalin kaniikki. Hän opiskeli lääketiedettä Ferrarassa, ja Euroopan kiertomatkan jälkeen hänestä tuli anatomian opettaja kyseisessä kaupungissa. Sieltä hän muutti Pisaan ja sieltä Toscanan suurherttuan Cosimo I:n aloitteesta Padovaan, jossa hän hoiti anatomian, kirurgian ja kasvitieteen professuureja ja toimi uuden kasvitieteellisen puutarhan esimiehenä. Hän kuoli Padovassa 9. lokakuuta 1562.
Falloppion elinaikanaan ilmestyi vain yksi tutkielma, Observationes anatomicae (Venetsia, 1561). Hänen kokoelmateoksensa Opera genuina omnia julkaistiin Venetsiassa vuonna 1584. Falloppion anatomian alan teokset koskevat kaikkia ihmiskehon osia. Hänen tutkimuksistaan etusijalle on asetettava luuston ja kuuloelinten kehitystä koskevat tutkimukset.
Exodus: Gods and Kings
Exodus: Gods and Kings on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Ridley Scottin ohjaama elokuva, joka pohjautuu Raamatun kertomukseen Mooseksesta ja hänen tehtävästään viedä israelilaiset luvattuun maahan.
Elokuvan pääosissa ovat Christian Bale, Joel Edgerton, John Turturro, Aaron Paul, Sigourney Weaver ja Ben Kingsley.
Ensio Seppänen
Kauko Ensio Seppänen (7. syyskuuta 1924 Kemi – 28. kesäkuuta 2008 Kemi) oli suomalainen kuvanveistäjä, professori ja Lapin kuvanveiston pioneeri.
Elämä ja ura
Ensio Seppäsen vanhemmat olivat kirvesmies Kaarlo Seppänen ja Martta Seppänen, o.s. Järvinen. Puoliso vuodesta 1958 lähtien oli Tyyne Seppänen, o.s. Korhonen. He saivat kaksi poikaa.
Seppäsen ensimmäinen näyttely oli Rovaniemellä vuonna 1950. Hän veisti yhteensä 127 julkista veistosta. Jo vuonna 1984 hän oli tehnyt enemmän julkisia veistoksia kuin kukaan muu Suomessa: ”Kuvanveistäjä Ensio Seppänen on Suomen ennätysmies” otsikoi Helsingin Sanomat 1984. Hän pystyi elättämään perheensä taiteellaan ilman apurahoja eläkeikään asti.
Seppäsen veistosten materiaali on eri tavoin työstettyä pronssia ja graniittia ja hitsaamalla muotoiltua jaloterästä. Suurin osa veistoksista on näköispatsaita. Teoksiin sisältyy sisäinen sanottava tai aihe. Tyypillistä veistoksille on, että vaatteet ja työkalut ovat historiallisesti oikean näköiset. Suurin osa tuotannosta on tilaustöitä. Julkisten töiden lisäksi hän teki lukemattoman määrän hautaveistoksia, reliefejä, muistokivisuunnitelmia, muotokuvia, mitaleita, plaketteja ja pienoisveistoksia yksityisille henkilöille sekä suunnitteli urheilu- ja järjestölippuja, standaareja, käsiohjelmia, julistemainoksia. Hän maalasi myös tauluja ja suunnitteli ryijyjä. Seppäsen ohjenuorana oli Uuden Suomen taidekriitikon A. I. Roution ajatus: "Taiteilija, joka ryhtyy uskonnon tai ideologian lipunkantajaksi, on allekirjoittanut vararikkoilmoituksensa".
Seppänen teki 81-vuotiaaksi asti julkisia veistoksia, joista viimeisen vuonna 2005.
Teokset
Suurin osa veistoksista liittyy sotamuistoihin ja muuhun historiaan, kuten patsaat Torniossa tai Kajaanin Jääkärimuistomerkki vuodelta 1983. Pohjan stadionilla Olympiatulen saapumisen muistomerkki ja Röyttän maihinnousu muistomerkki sekä Kulkukauppias patsas, Keikyässä
Vesisaaressa Norjan Ruijassa paljastettiin vuonna 1977 hänen veistämänsä maahanmuuttajien muistomerkki eli kveenipatsas, jota olivat paljastamassa Norjan ja Ruotsin kuninkaat sekä Suomen tasavallan presidentti. Kemissä on yhdeksän patsasta, kuten Hyppäävät lohet. Ylitorniolla on viisi patsasta ja Kukkolankoskella Lauttamies-patsas. Sodankylässä on veistos Poro ja lappalainen. Pellossa on kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja ''Eero Mäntyrannan hiihtäjäpatsas, "Kaarteetki täysillä". '' Suurin osa muistomerkeistä sijaitsee Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosissa.
Ensio Seppäsen teoksia on Kemin taidemuseon ja Kemin kotiseutumuseon, Presidentti Urho Kekkosen, Aineen taidemuseon, Veli Aineen, Norrbottenin lääninhallituksen, varatuomari Kalle Länsitien, valtioneuvos Martti Miettusen, Luulajan teknillisen yliopiston, Kemin VPK-säätiön, Kemin ystävyyskaupunkien ja Lapin yliopiston kokoelmissa.
Muu tuotanto ja työskentely
Monipuolisena taiteilijana Ensio Seppänen suunnitteli ja piirsi 13 rakennusta, joista osa sijaitsee Ruotsissa. Lisäksi hän oli mukana suunnittelemassa Dunder 2060 -moottorikelkkaa. Hän myös suunnitteli ja rakensi perheelleen asuntovaunun. Vapaa-aikanaan hän teki lukuisan määrän huonekaluja ja työkoneita, muun muassa lumitraktorin. Ensio Seppänen toimi Kemin kaupunginteatterin lavastajana vuosina 1959–1965.
Huomionosoitukset ja palkinnot
Ensio Seppänen sai professorin arvonimen vuonna 1978 ja Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkin 1998. Hänen mukaansa on nimetty Kemissä sijaitseva Ensio Seppäsen kuja vuonna 1995. Seppäselle myönnettiin Kemin kaupungin, Ateneumin taidemuseon Magnus von Wright- ja Kemin taideyhdistyksen stipendit, sekä Suomen Kulttuurirahaston Pohjois-Suomen rahaston apuraha ja Lapin taidetoimikunnan palkinto sekä Valtion taiteilijaeläke 1985.
Erkki Puomi
Erkki Elias Puomi (10. helmikuuta 1898 Helsinki – 23. huhtikuuta 1939 Hyvinkää) oli suomalainen everstiluutnantti, joka toimi Neuvostoliittoon kohdistuneesta tiedustelusta vastanneen yleisesikunnan tilastotoimiston päällikkönä 1930-luvulla kuolemaansa asti. Hänen edeltäjänsä tehtävässä oli Erik Malmberg ja häntä seurasi Yrjö Pöyhönen.
Hannu Vehviläinen
Hannu Juhani Vehviläinen (s. 30. lokakuuta 1945 Suonenjoki) on suomalainen eläköitynyt metsänhoitaja, maatalous- ja metsätieteiden kandidaatti, virkamies ja metsätalousjohtaja, joka on saanut metsäneuvoksen arvonimen.
Erkki Puomi
Puomi osallistui Suomen sisällissodan aikana Helsingin valtaukseen Helsingin valkokaartin mukana. Sodan jälkeen hän valmistui upseeriksi Viipurissa pidetyiltä upseerikokelaskursseilta.
Ensio Seppänen
Huomionosoitukset ja palkinnot
Muita Seppäsen saamia huomionosoituksia ovat:
Erkki Puomi
Puomi toimi majurina ollessaan Suomen sotilasasiamiehenä Moskovassa 1929–1931. Hän oli yleisesikunnan tilastotoimiston eli vuoteen 1937 saakka yleisesikunnan osasto 2:n toimisto V:n ja vuosina 1938–1939 ulkomaaosaston (U) tilastotoimisto (U 2) päällikkönä 1934–1939. Puomi ylennettiin everstiluutnantiksi 1936. Puomi opetti myös tiedustelua Sotakorkeakoulussa 1930-luvulla.
Hannu Vehviläinen
Henkilöhistoria
Vehviläisen vanhemmat olivat kauppias Taavetti Vehviläinen ja Martta Miettinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1972 on osastonhoitaja Merja Riitta Johanna Tuovinen. Vehviläinen tuli ylioppilaaksi Suonenjoen yhteislyseosta 1964 ja valmistui Helsingin yliopistosta metsänhoitajaksi 1971 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1972. Hän oli harjoittelija Pohjois-Savon metsänhoitolautakunnassa 1965–1967 ja Kymi Oy:ssä 1965–1966, Metsäntutkimuslaitoksen metsäekonomian osaston tutkija 1968–1973, maa- ja metsätalousministeriön metsäosaston esittelijä 1973–1976 ja taloussihteeri 1976–1980, luonnonvarainneuvoston pääsihteeri 1980–1981, maa- ja metsätalousministeriön yleisen osaston taloustoimiston päällikkö 1981–1985 ja metsäosaston apulaisosastopäällikkö 1985–1991 sekä Etelä-Savon metsälautakunnan, vuodesta 1996 Etelä-Savon metsäkeskus, johtaja Mikkelissä 1991–2009. Hänellä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Vehviläinen sai 2009.
Ensio Seppänen
Näyttelyt ja veistoskilpailut
Ensio Seppänen ei uran alkuvaiheita lukuun ottamatta osallistunut näyttelyihin. Hän osallistui Suomen taiteen näyttelyihin ulkomailla, Lapin taiteen näyttelyyn Luleåssa 1959, Pohjoiskalottinäyttelyyn Hammerfestissa 1960, Pohjoiskalottinäyttelyyn Tromsøssa 1968, sekä Kemin taiteen näyttelyyn Volgogradissa Neuvostoliitossa vuonna 1970.
Ekoparken
Puistossa vierailee 15 miljoonaa kävijää vuosittain.
Erkki Puomi
Tilastotoimisto keskittyi tietojen hankkimiseen Neuvostoliitosta ja sen sotalaitoksesta. Se järjesti ja johti Neuvostoliittoon kohdistuvaa tiedustelua, analysoi keräämänsä tiedot ja jakoi edelleen laatimansa asiakirjat muille viranomaisille. Näitä asiakirjoja olivat muun muassa säännöllisesti julkaistut "Tiedotuksia Neuvostoliitosta" ja "Yleiskatsaus".
Aasiankatkerokala
Aasiankatkerokala (Acheilognathus asmussii) on itäaasialainen särkikalojen alalahkoon kuuluva makean veden kalalaji. Laji elää alkuperäisenä ja runsaana Amurjoen vesistöalueen alemmissa osissa Venäjällä ja Kiinassa. 2010-luvulla levinneisyys näyttää laajentuneen Amurin yläjuoksun sivujokiin.
Aasiankatkerokala on pieni kala, yleensä noin viisisenttinen, ja korkeintaan 16 senttimetriä pitkä. Se muistuttaa ulkonäöltään eurooppalaista katkerokalaa. Suomut ovat hopeanväriset, evät ja pyrstö punertavat. Kaikkien katkerokalojen lisääntyminen on riippuvainen makean veden simpukoista, joiden sisään ne kutevat.
Kuuba
Kuuban tasavalta eli Kuuba on Karibialla sijaitseva saarivaltio, joka koostuu Kuuban pääsaaresta, pienemmästä Isla de la Juventudin saaresta sekä useista muista pienemmistä saarista. Kuuba sijaitsee Karibianmeren pohjoisreunalla Meksikonlahden ja Atlantin valtameren yhtymäkohdassa. Kuuban lähinaapurit ovat pohjoisessa Yhdysvallat ja Bahama, idässä Turks- ja Caicossaaret ja Haiti, lännessä Meksiko ja etelässä Caymansaaret ja Jamaika.
Kuuban suurin kaupunki ja samalla pääkaupunki on maan luoteisosassa sijaitseva Havanna. Kuubassa on noin 11 450 000 asukasta.
Lähes 400 vuoden espanjalais- ja yhdysvaltalaisvallan jälkeen maa itsenäistyi vuonna 1902. Vuonna 1933 vallan otti kersantti Fulgencio Batista. Vuonna 1959 Fidel Castron johtama vasemmistolainen sissiliike kaappasi vallan. Castro pysyi vallassa vuoteen 2008, jonka jälkeen valta siirtyi hänen veljelleen Raúlille. 2013 varapresidentiksi valittiin Miguel Díaz-Canel. Hänestä tuli maan presidentti Raúl Castron siirryttyä syrjään huhtikuussa 2018.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Kuuban kartta Kuuban sosialistinen tasavalta sijaitsee samannimisellä saarella Karibialla. Se on Karibian suurin saari. Kuuban saari on 1 200 km pitkä ja 32–145 km leveä ja kuuluu Isojen Antillien saariryhmään. Sen pinta-ala on 104 945 km2. Maan toiseksi suurin saari Isla de la Juventud on pinta-alaltaan 2 200 km2, pikkusaaret 3 715 km2 ja koko valtio yhteensä 110 860 km2. Kuuba rajoittuu lännessä Meksikonlahteen ja Jukataninsalmeen, pohjoisessa Floridansalmeen ja Bahamasaariin, idässä Windwardin väylään ja etelässä Karibianmereen. Lähimmät naapurit ovat lännessä Jukatanin niemimaa (Meksiko), pohjoisessa Florida (Yhdysvallat) ja Bahamasaaret, idässä Haiti sekä etelässä Jamaika ja Caymansaaret (Yhdistynyt kuningaskunta) sekä Yhdysvaltojen kiistanalainen laivastotukikohta Guantanamo Bay.
Pääosa eli noin kolme neljäsosaa Kuubasta on loivasti kumpuilevaa tasankomaata. Maassa on myös vuoristoja, joista suurin on saaren itäpuolella sijaitseva Sierra Maestra, jonka korkein huippu on Pico Real del Turquino (1 974 m). Saaren itäosissa myös sijaitsevat pienemmät Nipen ja Cristalin vuoristot. Kuuban keskiosassa sijaitseva Escambrayn korkein vuori on Pico San Juan, 960 m korkea. Maan länsipäässä, Pinar del Ríon provinssissa sijaitsevat Sierra de los Órganosin ja Sierra del Rosarion kumpuilevat alueet.
Maan suurin kaupunki on pääkaupunki Havanna. Vuonna 2010 muita yli 200 000 asukkaan kaupunkeja olivat Santiago de Cuba, Camagüey, Holguín, Guantánamo ja Santa Clara.
Ilmasto on trooppinen, mutta sitä viilentävät pasaatituulet. Sadekausi kestää toukokuusta lokakuuhun. Itärannikolle iskee hurrikaaneja elokuun ja marraskuun välisenä aikana suunnilleen joka toinen vuosi.
pienoiskuva|vasen|Kuubanamatsoni Kuuban luonto on säilynyt paremmin kuin muualla Karibialla. Kestämättömät metsänhakkuut ja kosteikkojen raivaus sokeripelloiksi ovat tosin tehneet tuhojaan myös Kuubassa, mutta maassa on edelleen myös koskematonta sademetsää ja kosteikkoja sekä koralliriuttoja. Talouskasvun pelätään kuitenkin jatkossa lisäävän luonnon kulumista.
Noin viidesosa saaresta, 200 metrin yläpuolella, on ollut alkujaan kosteiden metsätyyppien: sademetsän, vuoristometsän ja pilvimetsien peitossa. Niistä on löydetty noin 30 kotoperäistä lajia. Vuonna 1995 arvioitiin, että 75 % metsätyypistä on tuhottu kahvin ja kaakaon viljelyn takia, mutta jäljellä on edelleen yksi luonnontilainen yli 500 neliökilometrin laikku. Yli puolet maan pinta-alasta on ollut kuivaa metsää, mutta 80 % siitä on raivattu viljelyksiksi, laitumeksi ja savanniksi. Vuoristoissa on kasvanut havumetsää, josta on jäljellä kolme yli 250 neliökilometrin laikkua. Metsän päälajina on karibianmänty (Pinus caribaea), jonka suojissa elää monia kotoperäisiä lintu- ja kasvilajeja.
Maailman pienin lintu kimalaiskolibri elää Kuubassa, samoin kuin kuubansmaragdikolibri, endeeminen kuubantodi ja kuubanamatsoni. Kansallislintu on kuubantrogoni. Capromys pilorides -hutialajia tavataan Kuuban lisäksi joillakin lähisaarilla. Kuubankrokotiili on kadonnut muualta kuin Kuubasta.
Historia
pienoiskuva|Havannan satama noin vuonna 1639. pienoiskuva|Kuubalaisia sotilaita 1898.
Varhaiset vaiheet ja siirtomaakausi
Kuuba asutettiin arkeologisten löytöjen perusteella viimeistään 4000-luvulla eaa. Isojen Antillien varhaisimpia asukkaita on kutsuttu casimiroidisiksi Casimiran löytöpaikan mukaan ja he levisivät alueelle Jukatanin niemimaalta. Casimiroidista väestöä seurasivat niin sanotut saladoidiset ihmiset Venezuelata tai Pieniltä Antilleilta ensimmäisellä vuosituhannella eaa. He olivat vuorovaikutuksessa ja mahdollisesti myös sekoittuivat aikaisempaan väestöön. Ajan myötä heistä muodostui tainojen kulttuuri. Eurooppalaisten saapuessa Kuubaan tainot asuttivat saaresta noin kahta kolmasosaa ja läntisintä kolmasosaa asuttivat kulttuuriltaan alkukantaisempina pidetyt guanahatabeyt.
Kristoffer Kolumbus saapui Kuuban saarelle ensimmäisenä eurooppalaisena 1492. Espanjalaiset alkoivat kuitenkin asettua saarelle vasta 20 vuotta myöhemmin Diego Velázquezin johdolla. Espanjalaiset alistivat tainot encomienda-järjestelmään. Tainot nääntyivät pakkotyöhön viljelmillä ja kaivoksissa, ja eurooppalaisten tuomat taudit jylläsivät. Vuonna 1550 tainoja oli alle viisituhatta. Espanjalaiset toivat saarelle afrikkalaisia orjia vuodesta 1526 alkaen.
1500-luvun puolivälistä 1700-luvun puoliväliin Kuubassa oli jatkuvia yhteenottoja varakkaiden espanjalaisten kauppiaiden ja merirosvojen välillä. Espanjalaiset yrittivät turhaan suojata omaisuuttaan rakentamalla linnoituksia saaren satamien ympäristöön. Vuonna 1762 Espanja liittyi seitsenvuotiseen sotaan Ranskan puolelle Britanniaa vastaan. Britit näkivät mahdollisuuden vallata Espanjan tuottoisat omistukset Karibialla ja valtasivat Havannan. Brittien valtakaudella sokeriruo'on viljely kukoisti, varsinkin kun vuonna 1790 saarelle pakeni ranskalaisia plantaasinomistajia Haitin orjakapinan tieltä. Vuoteen 1820 mennessä Kuubasta kehittyi maailman johtava sokerintuottaja, ja vastamuodostunut Yhdysvallat oli sen suurin asiakas.
Kuuba pysyi pitkään Espanjalle uskollisena, ja siirtokunnassa ei syntynytkään itsenäisyysaatetta 1800-luvun alussa, kun muut Espanjan siirtomaat pyrkivät itsenäisyyteen. Orjuutta kannattanut kreolieliitti alkoi kuitenkin pitää itseään syrjittynä, ja vuosisadan puoliväliin mennessä Kuubassakin alkoi viritä toiveet itsenäisyydestä. Rinnalla heräsi myös ajatus liittymisestä Yhdysvaltoihin, jonka etelävaltioissa orjuus oli sallittua. Ensimmäinen laajamittainen yritys itsenäistymiseen alkoi lokakuussa 1868, kun Carlos Manuel de Céspedesin plantaasilla käynnistyi kymmenvuotinen sota. Espanjalaiset solmivat rauhan keskenään riitautuneiden kapinallisten kanssa 1878.
Itsenäisyystaistelun marttyyriksi nousi José Martí, joka perusti 1892 New Yorkissa itsenäisyysjuntan. Kuuban itsenäisyyssota käynnistyi helmikuussa 1895, ja Martí kuoli jo sen ensimmäisissä taisteluissa. Sota levisi pian maan itäosista muualle maahan. Yhdysvallat ei halunnut puuttua maan tilanteeseen, mutta se julisti sodan Espanjalle, kun Havannan satamassa vierailulla ollut USS Maine (ACR-1) räjähti helmikuussa 1898 ja vei mukanaan 266 yhdysvaltalaista. Molemmat maat syyttivät räjähdyksestä toisiaan. Espanjan ja Yhdysvaltain sota kesti huhtikuusta elokuulle, ja sen seurauksena Espanja joutui vetäytymään Kuubasta sekä luovuttamaan Puerto Ricon ja Filippiinit Yhdysvalloille, joka ei kuitenkaan antanut itsenäisyyttä Kuuballe vaan asetti johtoon oman sotilashallintonsa. Vaikka miehityshallinto onnistui kehittämään yhteiskuntaa, enemmistö kuubalaisista ei hyväksynyt maan siirtymistä uudelle isännälle.
Itsenäisyys
pienoiskuva|vasen|Fulgencio Batista Kuuba itsenäistyi vuonna 1898. Yleislakko vuonna 1933 syöksi presidentti Gerardo Machadon vallasta ja nosti armeijan kersantti Fulgencio Batistan maan johtoon. Maan presidenttinä oli Federico Laredo Brú, mutta todellinen johto oli Batistan käsissä. Vuonna 1940 Batista nimitettiin presidentiksi. Batista joutui kuitenkin syrjään vuonna 1944, kun presidentiksi valittiin Ramon Graú. Vuonna 1948 presidentiksi tuli Carlos Prío Socarrás, jonka Batista syrjäytti vuonna 1952. Niin sanottu Plattin lisälauseke rajoitti Kuuban itsenäisyyttä ja Yhdysvallat piti oikeutenaan puuttua halutessaan Kuuban asioihin.
Vuonna 1959 Fidel Castro syrjäytti Batistan epäsuositun ja korruptoituneen hallinnon vallankumouksessa. Batista pakeni Yhdysvaltoihin, jonne hän siirsi myös huomattavan määrän rahaa. Lisäksi Kuubasta lähti noin 700 000 Batistan kannattajaa. Yhdysvallat, Iso-Britannia, Ranska ja Neuvostoliitto sekä lähes kaikki Latinalaisen Amerikan maat tunnustivat Kuuban uuden hallituksen jo tammikuun 1959 ensimmäisellä viikolla. Castron johtama 26. heinäkuuta -sissiliike koostui liberaaleista ja maltillisista vasemmistolaisista, mutta myöhemmin Castro julisti vallankumouksen olleen luonteeltaan sosialistinen, keskitti vallan käsiinsä, perui vapaat vaalit ja unohti lupauksensa vanhan 1940 perustuslain kunnioittamisesta. Sissiliikkeen nimi juontui vallankumouksen lähtölaukauksena olleesta, Castron johtamasta hyökkäyksestä Moncadan varuskuntaan Santiagon kaupungin liepeillä 26. heinäkuuta 1953 ja sen esikuvana oli Ranskan toisen maailmansodan aikainen vastarintaliike. Castron kehittämää omalaatuista sosialismia on kutsuttu ”castrolaisuudeksi”, joskus myös ”fidelismiksi”.
Heti Batistan paettua Kuubasta maan uusi hallitus aloitti rankaisutoimet niitä Batistan hallinnon jäseniä vastaan, joita syytettiin kansalaisten murhaamisesta ja kiduttamisesta, ja perusti tätä varten erityisiä sotaoikeuksia. Ulkomaisten näkemysten mukaan sotaoikeuksien toiminta sai näissä tapauksissa järjestelmällisen koston luonteen. Syytetyt tuomittiin pikaisissa, usein jopa hätäisissä oikeudenkäynneissä poikkeuksetta kuolemaan ja teloitettiin julkisesti, mutta ulkomaisten vastalauseiden vuoksi teloitukset muutettiin pian salaisiksi. Kesäkuun 1959 loppuun mennessä, jolloin sotaoikeudet lakkautettiin, oli teloitettu noin 500 henkilöä.
Useimmat sanomalehdet lakkasivat tai otettiin haltuun vuoden 1960 loppuun mennessä. Kaikki radio- ja televisioasemat otettiin valtion hallintaan.
Vuosittain vangittiin noin 20 000 toisinajattelijaa. Maltilliset opettajat ja professorit poistettiin tehtävistään. Homoseksuaaleja, uskonnonharjoittajia ja muita vietiin työleireille poliittiseen ”aivopesuun”.
Syyskuussa 1960 perustettiin ”vallankumouskomiteoita” (CDR), jotka vakoilivat naapurustoja. Kuuba rakensi Latinalaisen Amerikan toiseksi suurimman armeijan.
Vuosina 1959–1962 teloitettiin 3 200 ihmistä Yhdysvaltain ulkoministeriön arvion mukaan, joidenkin arvioiden mukaan poliittisia teloituksia oli kaikkiaan 4 000–33 000.
Kylmän sodan aika
Yhdysvallat suhtautui Kuuban uuteen hallintoon aluksi rauhallisesti, mutta varsin pian tilanne muuttui täysin. Batistan hallintoon kohdistuneet teloitukset horjuttivat jo vakavasti Yhdysvaltain luottamusta Castroon. Ulkomaisten teollisuusyritysten ja öljy-yhtiöiden kansallistaminen vuonna 1960 katkaisi välit Yhdysvaltoihin. Yhdysvallat lopetti sokerin ostot Kuubasta, jonka taloudelle puolestaan sokerin vienti oli elintärkeää ja Yhdysvallat ylivoimaisesti suurin kuubalaisen sokerin ostaja. Tässä tilanteessa Kuuba kääntyi sosialististen maiden puoleen ja näin alkoi Kuuban ja Neuvostoliiton yhteistyö, joka ei tosin aina sujunut hankauksitta. Kylmän sodan kiristyessä Kuubasta tuli suurvaltojen välisten kiistojen välikappale. Yhdysvaltalaiset organisoivat kuubalaisten pakolaisten huhtikuussa 1961 tekemän epäonnistuneen Sikojenlahden maihinnousun tavoitteenaan syrjäyttää vallankumoushallinto. Operaation epäonnistuminen oli vakava arvovaltatappio Yhdysvaltain juuri virkaan astuneelle presidentille John Kennedylle. Vuonna 1962 Kuuba erotettiin Amerikan valtioiden järjestöstä (OAS), koska Yhdysvaltain ajaman päätöksen mukaan ”marxilais-leniniläinen linja oli ristiriidassa amerikkalaisen järjestelmän periaatteiden kanssa”. 1960-luvun alussa Kuuba oli maailmanpolitiikan näyttämönä Kuuban ohjuskriisissä (15.10.-20.11.1962). Ohjuskriisin lauettua povattiin yleisesti Kuuban ja Neuvostoliiton suhteiden kylmenemistä, mutta jo keväällä 1963 Castro teki ensimmäisen vierailunsa Neuvostoliittoon ja tapasi puoluejohtaja Nikita Hruštšovin.
1960-luvulla Castro ja hänen läheinen toverinsa, Kuuban valtionpankin johtaja, syntyperältään argentiinalainen Ernesto ”Che” Guevara yrittivät markkinoida ”castrolaista” sosialismia muihin Latinalaisen Amerikan maihin, joihin lähetettiin runsaasti rahaa, aseita ja sissisodan asiantuntijoita. Yrityksistä huolimatta ”castrolaisuus” ei juuri saavuttanut näissä maissa vastakaikua. Suurin osa maiden väestöstä oli kylläkin köyhiä talonpoikia, mutta nämä olivat kuitenkin pääosin saaneet lunastetuiksi pienet maatilkkunsa omikseen eivätkä innostuneet sosialismin mukaisesta tuotantovälineiden yhteisomistuksesta. Guevara joutui syrjään hänen ja Castron näkemyserojen vuoksi: Castro kannatti yhteistyön tiivistämistä Neuvostoliiton kanssa, Guevara suurempaa riippumattomuutta Moskovasta. Guevara lähti Kuubasta vuonna 1965 ja hän sai surmansa Boliviassa vuonna 1967 yritettyään turhaan nostattaa kapinaa presidentti Rene Barrientosia vastaan.
Kuuban kommunistinen puolue perustettiin vuonna 1961, mutta ensimmäisen puoluekokouksensa se piti vasta vuonna 1975, jolloin Fidel Castro valittiin sen johtoon. Vuonna 1976 tehdyn perustuslain muutoksen nojalla määriteltiin kommunistisen puolueen johtoasema ja Castro nimitettiin Kuuban valtioneuvoston puheenjohtajaksi eli maan presidentiksi. Vuonna 1972 Kuuba liittyi sosialististen maiden talousyhteisön (SEV) jäseneksi.
1970- ja 1980-luvuilla kuubalaisia sotilaita oli tukemassa useita eri vasemmistohallituksia Afrikassa (muun muassa Angolassa) ja Etelä-Amerikassa. Angolassa Kuuba tuki merkittävästi Vapautuksen kansanrintamaa (MPLA), joka sai yliotteen maan sisällissodassa vuonna 1976, Frelimo-puoluetta Mosambikissa sekä PAIGC-puoluetta Guinea–Bissaussa ja Kap Verdessä. Jonkinasteista tukea saivat myös Päiväntasaajan Guinean ja Ugandan diktaattorit Francisco Macías Nguema ja Idi Amin sekä silloisen Zairen presidenttiä Mobutu Sese Sekoa vastustaneet kapinalliset. Toisaalta Castro esiintyi mielellään kehitysmaiden yhteisenä johtohahmona ja puolestapuhujana ja sanoi Kuuban pyrkivän vähentämään itsenäisyyden saavuttaneiden Afrikan maiden riippuvuutta entisistä siirtomaaisännistä ja ylipäätään länsimaista, etenkin Yhdysvalloista. Tällöin hän joutui kuitenkin varomaan ainakin kovin näkyvää tukea kumouksellisille liikkeille. Ongelmia Kuuballe tuottivat Afrikan valtioiden ja etnisten ryhmien keskinäiset erimielisyydet, joista yksi esimerkki oli sen tukemien Etiopian ja Somalian ajautuminen keskinäiseen Ogadenin sotaan vuonna 1977. Muualla maailmassa Kuubaa pidettiin lähinnä Neuvostoliiton käsikassarana Neuvostoliiton vaikutusvallan lisäämiseksi Afrikassa ja kuubalaisten läsnäoloa siellä Moskovan vaatimana hintana talousavusta Kuuballe.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen
1990-luvun alussa Neuvostoliiton taloudellisen tuen loputtua Kuubassa koettiin suuria taloudellisia ongelmia. Vuonna 1991 pidetyssä Kuuban kommunistisen puolueen järjestyksessä neljännessä puoluekokouksessa Castro vakuutti maansa pysyvän sosialistisena; samaan aikaan Neuvostoliitto kävi kuolinkamppailuaan, ja valtio katosi vuoden lopussa maailmankartalta. Viimeiset venäläiset sotilaat poistuivat Kuubasta heinäkuun alussa 1993. Elokuussa 1994 Kuubassa alkoivat siihen saakka vakavimmat levottomuudet Castron valtakaudella, kun tuhannet kuubalaiset osoittivat mieltään ja huusivat Castron vastaisia iskulauseita maan pääkaupungissa Havannassa. Samalla käynnistyi uusi kuubalaisten joukkopako Yhdysvaltoihin. Castro syytti Yhdysvaltoja mielenosoitusten lietsomisesta. Yhdysvaltain alettua jarruttaa kuubalaisten maahanmuuttoa elokuun lopussa mm. Panama ja Honduras ilmoittivat olevansa valmiita ottamaan vastaan kuubalaisia pakolaisia. Levottomuuksien katsottiin jopa käynnistäneen Castron lähtölaskennan.
Fidel Castro teki marraskuussa 1996 historiallisen vierailun Vatikaaniin, jossa hän keskusteli paavi Johannes Paavali II:n kanssa lähinnä katolisen kirkon asemasta Kuubassa. Castro kutsui paavin Kuubaan vastavierailulle, joka toteutui tammikuussa 1998. Kuuba oli viimeinen Latinalaisen Amerikan maa, jossa paavi ei ollut vieraillut.
Presidentti Vladimir Putin vieraili Kuubassa ensimmäisenä Venäjän valtionpäämiehenä Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen joulukuussa 2000. Putinin ja Castron keskustelujen päätteeksi ilmoitettiin Venäjän ja Kuuban päässeen sopimukseen Kuuban huomattavien neuvostoaikaisten velkojen maksusta.
Yhdysvaltojen ja Kuuban suhteet ovat jatkuvasti pysyneet kireinä. Presidentti George W. Bushin hallinnossa kansainvälisestä turvallisuudesta vastaavana apulaisulkoministerinä toiminut John Bolton on lukenut Kuuban ”pahan akseliin” kuuluvaksi. Vuonna 2002 Yhdysvallat lennätti Kuubassa Guantanamo Bayssa sijaitsevaan laivastotukikohtaansa Afganistanissa ottamiaan vankeja. Yhdysvallat on syyttänyt Kuubaa terrorismin tukemisesta. Samalla se on kuitenkin itse antanut anticastrolaisten olla Miamissa vapaasti, vaikka heitä on syytetty terroristisista teoista. Anticastrolaiset terroristit ovat muun muassa uhkailleet Kuubaan matkaavia turisteja, iskeneet havannalaisiin hotelleihin ja räjäyttäneet kuubalaisen matkustajakoneen, joka johti yli 70 ihmisen kuolemaan. Kuuba on syyttänyt tapauksista CIA:ta.
Kuuban johtajana vuosina 1959–2008 toimi Fidel Castro. Hän luovutti vuodesta 1976 hallussaan olleet presidentin tehtävät väliaikaisesti veljelleen Raúl Castrolle kesällä 2006 jouduttuaan sairaalahoitoon. Talvella 2008 Fidel Castro luopui julkisista viroistaan, ja seuraajaksi presidenttinä valittiin veli Raúl. Fidel Castron luovuttua vallasta helmikuussa 2008 Kuuban kansantaloutta on hieman avattu. Kuubalaisilla on oikeus hankkia aiemmin säädeltyä viihde-elektroniikkaa ja tietokoneita, ja matkustusrajoituksia on höllennetty. Vuonna 2009 Kuuba hyväksyttiin jälleen Amerikan valtioiden järjestön jäseneksi.
Helmikuussa 2013 Kuuban parlamentti valitsi Raúl Castron toiselle kaudelle maan presidentiksi. Hän ilmoitti luopuvansa virasta kautensa päättyessä vuonna 2018. Kokouksessa varapresidentiksi nousi Miguel Díaz-Canel, joka valittiin maan presidentiksi huhtikuussa 2018.
Joulukuussa 2014 Barack Obama ilmoitti, että Yhdysvallat aikoo normalisoida suhteensa Kuubaan. Yhdysvallat aikoi palauttaa diplomaattiset suhteet Kuubaan ja perustaa maahan lähetystön. Obama pyrkii myös lopettamaan Kuuban kauppasaarron, mutta tarvitsee siihen kongressin tuen. Heinäkuussa 2015 Kuuba ja Yhdysvallat solmivat diplomaattisuhteet 54 vuoden tauon jälkeen.
Kuuba salli yksityisyritteliäisyyden määrätyille aloille vuonna 2010. Koronaviruspandemian ja pakotteiden aiheuttaman talousnotkahduksen takia Kuuba salli vapaan alle 100 hengen pien- ja keskisuuren yritysten toiminnan yli 2 000 alalle.
Poliittinen järjestelmä
Kuubassa on sosialistinen hallintojärjestelmä. Maassa on käytössä Kuuban kommunistisen puolueen (Partido Comunista de Cuba) hallitsema yksipuoluejärjestelmä. Kuuban kommunistinen puolue on yhteiskunnan johtava ideologinen voima, joka ei kuitenkaan osallistu vaaleihin. Valtioelimet valitaan vaaleilla, joissa ehdokkaat asetetaan kansalaisten avoimissa kokouksissa asuinalueilla.
Valtioneuvoston puheenjohtajana toimii presidentti. Presidentillä on toimeenpanovalta ja kansalliskokouksella lainsäädäntövalta. Kansalliskokous myös valitsee korkeimman oikeuden jäsenet. Hallituksen johtoon pääministeriksi nimitettiin 21. joulukuuta 2019 Manuel Marrero, mutta tosiasiallinen johtaja on yhä presidentti. Fidel Castro lakkautti pääministerin tehtävän 40 vuotta aikaisemmin 1976.
Presidentti, varapresidentti ja kansalliskokous (Asemblea Nacional del Poder Popular) valitaan vaaleilla viiden vuoden jaksoiksi. Kansalliskokous koostuu 614 paikasta. Vaaleissa kunkin ehdokkaan on saatava vähintään 50 prosentin kannatus tullakseen valituksi. Presidentti tekee suosituksen ministereistä kansalliskokoukselle, joka nimittää ministerit. Kansalliskokous nimittää itselleen myös 31-jäsenisen valtioneuvoston, joka toimii sen sijaisena istuntokausien ulkopuolella. Koska kansalliskokous on koolla vain lyhyen kauden kaksi kertaa vuodessa, valtioneuvostolla on paljon valtaa.
Ulkopolitiikka
Kuubassa oli myös Neuvostoliiton Lourdesin kuunteluasema 1964–2001. Kiina solmi vuonna 2000 sopimuksen Kuuban kanssa Kuuban satelliittitiedusteluaseman vuokraamisesta.
Kuuballa on läheiset suhteet Kiinaan ja Venezuelaan. Kiina on toimittanut maahan nikkeliä ja Venezuela edullista öljyä. Vuonna 2009 Venäjä alkoi lämmitellä yhteyksiä neuvostoaikojen liittolaiseen, ja teki sopimuksen merenalaisten öljyvarojen kartoittamisesta.
Monet kuubalaiset ovat vuosien varrella lähteneet siirtolaisiksi. Vuonna 2008 Kuuba oli maailman viidenneksi eniten siirtolaisia lähettänyt maa Meksikon, Kiinan, Intian ja Filippiinien jälkeen. Tuona vuonna 49 500 kuubalaista muutti laillisesti ulkomaille. Monet laittomat pakolaiset livahtavat pikaveneillä Yhdysvaltoihin, jolla on erityisohjelma, jonka turvin myös laittomasti saapuneet kuubalaiset voivat hakea heti työlupaa.
Suhteet Suomeen
Suomen ja Kuuban väliset diplomaattisuhteet solmittiin 5. huhtikuuta 1929. Vallankumouksen jälkeen Suomi tunnusti maan 23. tammikuuta 1959.
Kuuba avasi vuonna 1962 Helsingissä väliaikaisen asiainhoitajan johtaman suurlähetystön. Kuuba sulki Helsingin suurlähetystön 1992, mutta avasi tammikuussa 1999 uudelleen väliaikaisen asiainhoitajan johtaman suurlähetystön. Vuodesta 2007 Kuuballa on jälleen ollut suurlähettilään johtama edustusto Helsingissä.
Suomi huomioi suhteissaan Kuubaan EU:n yhteisen Kuubaa koskevan kannan, jota EU tarkastelee säännöllisin väliajoin.
Suomen vienti Kuubaan vuonna 2012 oli arvoltaan 4,6 miljoonaa euroa ja tuonti miljoona euroa. Maassa vierailee vuosittain noin 6 000 suomalaista matkailijaa.
Ihmisoikeudet
Kuuban hallitusta on syytetty vakavista ihmisoikeusloukkauksista kuten kidutuksesta, mielivaltaisista vangitsemisista, epäoikeudenmukaisista oikeudenkäynneistä ja laittomista teloituksista (”El Paredón”). Ihmisoikeusjärjestö Human Rights Watchin mukaan hallitus ”tukahduttaa lähes kaikki toisinajattelun muodot” ja ”kuubalaisilta evätään järjestelmällisesti ilmaisunvapaus, yhdistymisvapaus, kokoontumisvapaus, yksityisyys, liikkumisenvapaus ja lainmukaisuus”. Vuonna 2003 Euroopan unioni syytti Kuuban hallitusta jatkuvasta vakavista ihmisoikeuksien loukkaamisesta.
Myös YK on arvostellut Kuuban ihmisoikeustilannetta. Ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin mukaan monia mielipidevankeja on vapautettu, mutta ilmaisunvapautta sekä kokoontumis- ja yhdistymisvapautta rajoitetaan ja yksipuoluehallituksen linjan arvostelijoita vainotaan. Toisinajattelijoita pidätetään mielivaltaisesti, millä estetään osallistuminen kokouksiin ja mielenosoituksiin. Maassa on voimassa kuolemanrangaistus, mutta viimeisin teloitus on tapahtunut vuonna 2003.
Vuoteen 2013 asti kansalaiset eivät voineet lähteä Kuubasta eivätkä saapua sinne ilman virallista lupaa passiensa ja viisumiensa lisäksi.
Ilmaisunvapaus
Vuonna 2008 Kuubassa oli vangittuja journalisteja eniten maailmassa Kiinan jälkeen, mistä raportoivat mm. Committee to Protect Journalists (CPJ), Human Rights Watch ja Suomen Pen.