cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Descom
2010-luku
Keväällä 2011 uutisoitiin, että Jyväskylän yliopisto, Jyväskylän ammattikorkeakoulu, Kela, IBM ja Descom kehittävät yhdessä sähköisiä palveluja perustamassaan Elmo-ekosysteemi-yhteistyöverkossa. Verkoston tavoitteena on saada it-alan opiskelijat perehtymään opintojensa ohessa ammattilaisten työvälineisiin, jolloin voidaan varmistaa työelämän kasvavien vaatimusten mukainen osaaminen. Descomin tiloissa toimii pilottilaboratorio, jossa opiskelijat pääsevät perehtymään sähköisten palvelujen rakentamiseen.
Lokakuussa 2011 Descom kaksinkertaisti kokonsa ostamalla Konehuone Oy:n ja laajensi samalla palvelutarjontaansa palvelin- ja tallennusratkaisuosaamiseen. Tuotepaletti koostuu ohjelmistoista, laitteistoista ja tietoliikennepalveluista. Syynä laajentumiseen oli toimitusjohtaja Juha Harjun mukaan se, että yritykset ovat alkaneet haluta ratkaisutoimittajan ottavan vastuun koko järjestelmästä, kun aiemmin ne ostivat infrastruktuurin ja sovellukset eri toimittajilta. Kaupan myötä Descomin henkilöstön määrä nousi yli 200:n ja yritys nousi Tietoviikon 250 suurinta IT-alan yritystä -listalla sijalta 104 sijalle 57.
Descom perusti osaamiskeskuksen Puolaan, Wrocławin kaupunkiin.
Heinäkuussa 2015 Solteq osti Descom Group Oyj:n ja kaupan myöta Descomista tuli osa Solteq -konsernia. Kaupan ulkopuolelle jäi Descomin Data Center Solutions -liiketoiminta. Yhtiöstä tulee n. 550 asiantuntijan ja 68 miljoonan euron vuosittaisen liikevaihdon yritys.
Palkinnot
Descom sai Jyväskylän vuoden yrittäjä -palkinnon tammikuussa 2008. Vuonna 2012 Descom valittiin Pohjois-Euroopan sarjassa Distinguished Business Achievement Award -palkinnon saajaksi.
Kami
Kami tarkoittaa šintolaisuudessa pyhää tai kunnioitettua ilmiötä. Kami käännetään harhaanjohtavasti usein ”hengeksi” tai ”jumalaksi”. Sanaa voidaan käyttää sekä tarkoittamaan kami-luonnetta, tietynlaisia pyhiä ominaisuuksia (vertaa latinan numen), tai tiettyjä olentoja, elollisia, elottomia tai jumalallisia, joilla on kami-luonne. Erilaisia ja erityyppisiä kameja on huomattavan suuri määrä: perinne kuvaa kamien valtavaa määrää sanoin yaoyorozu no kami, ”lukematon määrä kameja”, kirjaimellisesti ”kahdeksan miljoonaa kamia”. Kameja on šintolaisuudessa kaikkialla; niitä ovat paitsi luonnonelementit, kuten aurinko, kuu, vesi, vuoret ja niin edelleen, myös itsenäiset, ihmisen toimintaa suojelevat ja ihmisten valmistamissa esineissä asuvat olennot. Kameja voivat olla myös esimerkiksi kuolleet esi-isät, menneisyyden suuret henkilöt tai aiemmin keisari. Uusia kameja tulee koko ajan lisää sitä mukaan kuin niitä tunnustetaan kameiksi.
Jokaisella kamilla on sisäinen voima, tama, joka voidaan usein jakaa karkeaan ja väkivaltaiseen puoleen (aramitama) ja hienostuneeseen ja rauhalliseen puoleen (nigitama). Tama on šintolaisuudessa rituaalisen toiminnan kohteena ja se on olemassa myös ihmisissä (tamashii). Šintolaisissa seremonioissa paikalle kutsuttu kami asettuu väliaikaiseen astiaan (shintai), joka voi olla luonnonelementti kuten kivi tai ihmisen valmistama esine, usein peili tai miekka. Kami voidaan jakaa osiin lukemattomia kertoja ilman, että se heikkenisi, ja pyhittää uusiin paikkoihin (kanjō) aiemman kamin fragmentteina (bunshin).
Kamin määritelmä ja luonne
Kamin käsitettä on yritetty määritellä lukuisia kertoja. Varhaisia yrityksiä ovat buddhalaisen Tendai-lahkon papin Sengakun teos Man'yōshū chūshaku 1200-luvulta ja Inbe no Masamichin 1300-luvun kirjoitus Jindai no maki kuketsu. Inbe liitti sanan kami toiseen, samoin lausuttavaan kirjoitusmerkkiin 上 (ue, kami), joka tarkoittaa ”ylhäällä”, ja piti kameja siten ”ylempänä” elävinä olentoina. Tämä käsitys nousi suosituksi Edo-kaudella ja muuttui myöhemmin lähes yleistiedoksi, mutta uudemman kielitieteellisen tutkimuksen mukaan homonyymit eivät ole sukua toisilleen. Tätä mieltä oli jo Motoori Norinaga, joka antoi käsitteelle seuraavanlaisen määritelmän:
Kamien luonteeseen kuuluu myös se, että vaikka ne olisivat näkymättömiä, ne voivat tulla näkyviksi erilaisina ilmentyminä ja asettua luonnonmuotoihin, kuten kiviin, puihin ja tuleen, tai ihmisen valmistamiin esineisiin, kuten peileihin. Tällaiset esineet (yorishiro) houkuttelevat kameja puoleensa. Kamit ilmentyvät myös luonnonvoimissa, kuten ukkosessa, ja ne voivat ottaa valtaansa myös ihmisiä. Kamit koetaan siis kouriintuntuvien muotojen ja ilmiöiden kautta, eivätkä ne ole käsitteitä tai abstrakteja olentoja. Kamin voima paljastuu vasta, kun se asettuu kiinteään muotoon tai olentoon.
Kameja ei voi kuvailla käsittein ”hyvä” tai ”paha”, mutta niillä voi olla ”rauhallinen puoli” (nigitama) ja ”karkea puoli” (aramitama). Vaikka kameja pidettiin jo varhain ihmisen kaltaisina olentoina, joita tulee lähestyä samoin kuin muita ihmisiä, niitä ei kuvattu taiteessa ihmispiirteisiksi olennoiksi. Tällaiset kuvat (shinzō) yleistyivät vasta buddhalaisen vaikutuksen myötä. Kamien ajateltiin nauttivan ihmisten tavoin musiikista, tanssista ja runoudesta ja vihaavan likaisia (kegare) asioita, kuten kuolemaa ja verta. Tämän vuoksi kamien palvonta tapahtui rituaalisesti puhdistetuissa paikoissa. Kamien ajateltiin vihastuvan tai käyttäytyvän väkivaltaisesti, jos niitä ei palvottu hyvin, kun taas tyytyväinen kami suojeli ihmisiä. Kameja palvottiin esimerkiksi uhraamalla niille riisiä, sakea tai muuta ruokaa, viihdyttämällä niitä ja niin edelleen.
Kamien eri tyypit
thumb|220px|Kettuja, Inarin lähettiläitä, [[Hiroshigen puupiirroksessa vuodelta 1857.]]
Kamit voidaan jakaa suurpiirteisesti kahteen eri luokkaan: ”luontokameihin” ja ”kulttuurikameihin”. Luontokamit edustavat tavallisesta poikkeavia piirteitä, joita on ajateltu olevan erilaisissa luonnonmuodoissa ja -voimissa. Nämä kamit voidaan jakaa edelleen ”taivaallisiin” kameihin ja ”maanpäällisiin” kameihin; edellisiin lukeutuvat muun muassa planeetat, aurinko ja kuu sekä säätieteellisiä ilmiöitä, kuten ukkonen (ukkosen kami Raijin) ja tuuli (kaze no kami). Jälkimmäisiin kuuluvat esimerkiksi vuorten, maan, metsien, meren, jokien, saarten ja soiden kamit ja myös eläimet ja kasvit. Kameina pidettyihin eläimiin lukeutuvat muun muassa käärmeet, sudet, karhut, apinat, jänikset, linnut ja muut Japanin luonnossa esiintyvät eläimet. Eläinkamit liitetään usein muihin luontokameihin: linnut auringon kamiin, karhut vuoren kamiin, jänikset kuun kamiin ja niin edelleen. Eläimiä voidaan pitää myös jonkun muun kamin lähettiläinä, kuten kettuja (kitsune) pidetään Inarin viestinviejinä. Tiettyjä puulajeja, kuten mäntyjä ja salpapensasta, kunnioitetaan usein kameina (shinboku), ja kamiluonne voidaan nähdä jopa myös erikoisissa, epämuodostuneissa kasviksissa, kuten haaroittuneissa retiiseissä, joiden muoto muistuttaa ihmistä.
Kulttuurikamit voidaan vuorostaan jakaa kolmeen ryhmään: yhteisön kameihin, joita tietyt ihmisryhmät palvovat, toiminnallisiin kameihin, jotka liittyvät esimerkiksi tiettyyn ammattiin, ja ”ihmiskameihin” eli lähinnä historiallisiin henkilöihin, joita pidetään kameina. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat muun muassa sukujen ja klaanien kamit, asumusten kamit (yashikigami) ja dōsojin-kamit, jotka suojelevat kylien rajaseutuja tunkeutujilta. Toimintoihin liittyvät kamit voivat taas suojella esimerkiksi syntymää (ubugami), kuolemaa, kumppanin löytämistä, sairautta, maataloutta, kalastusta, kauppaa, purjehdusta, sotaa (gunshin) tai tiedettä. Myös pienet kodeissa asuvat kamit, jotka suojelevat tulisijaa, kaivoa, käymälää ja niin edelleen, voidaan luokitella toiminnallisiin kameihin. Viimeinen, henkilökamien ryhmä sisältää sekä eläviä että kuolleita henkilöitä. Elävinä kameina on saatettu pitää uskonnollisia toimintoja suorittavia henkilöitä (esimerkiksi pyhäköiden mikot), kuuluisia ja arvostettuja henkilöitä ja keisaria. Kami voi myös asettua ihmiseen uskonnollisen juhlan aikana, jolloin kyseistä ihmistä pidetään kamina. Kuolleiden henkilöiden kamit voivat olla esimerkiksi esi-isiä tai kostonhimoisia henkiä, jotka ovat kuolleet tyytymättöminä.
Tällaiset luokittelut eivät ole kuitenkaan yksiselitteisiä, ja eri kamit voivat ottaa erilaisia rooleja. Muun muassa luonto- ja henkilökamien luokat saattavat usein kohdata toisensa. Esimerkkinä tästä Sugawara no Michizanen ja Taira no Masakadon henkien uskottiin ottaneen ukkosen kamin muodon ja iskeneen sitten vihollisiaan vastaan.
Kamien palvonta
thumb|240px|Palvojia [[Kitano Tenman-gūn pyhäköllä. Punavalkoinen naru on kellon soittamista varten.]]
Kamien palvonnan tapa vaihtelee. Joitakin kameja, kuten Inaria, voivat käytännössä palvoa kaikki, joitakin kameja palvotaan ensisijaisesti henkilökohtaisista syistä, kuten Tenjiniä kokeisiin valmistauduttaessa. Jotkin kamit, esimerkiksi Atago, ovat palvonnan kohteena niiden antaman yleishyödyllisen suojelun vuoksi, joitakin palvotaan kotona joka aamu perhealttarilla (kamidana). Yleisesti ottaen kamien palvonta on yhteisöllinen ilmiö, ja uskonnolliset festivaalit (matsuri) ja riitit ovat luonteeltaan osallistumiseen kannustavia.
Šintolainen pyhäkkö on rakennus, joka on tarkoitettu kamin palvomiseen. Pyhäköt kehittyivät japanilaisesta kansanuskosta, mutta kansanuskoa ei ole koskaan täysin sulautettu muodolliseen palvontaan pyhäköissä vaan se elää edelleen vahvana ja kohdistuu esimerkiksi pelkkiin luonnonmuotoihin, kuten kiviin ja puihin, tai pieniin tienvarsipyhäköihin (hokora). Suuri osa pyhäköistä edustaa muutamaa suosittua arkkitehtuurin tyylisuuntaa, nagare-zukuria ja kazuga-zukuria, mutta monet etenkin tärkeät pyhäköt ovat yksilöllisiä.
Pyhäkössä päähalli (honden) on omistettu pelkästään kamin käyttöön. Päähallissa on yleensä shintai, ”kamin ruumis”, johon kami voi asettua. Yleisiä shintaita ovat muun muassa peilit, miekat ja jalokivet; buddhalaisen vaikutuksen myötä shintaina alettiin käyttää myös kameja esittäviä kuvia ja mandaloja. Myös muut pyhäkön alueella olevat objektit, joita pidetään yorishiroina, voivat olla pyhiä. Pyhäkön muihin tärkeisiin rakennuksiin lukeutuvat esimerkiksi rukoushalli (haiden), uhrihalli (heiden) ja rituaalitanssille tarkoitettu halli (kaguraden). Pyhäköt voivat olla myös kannettavia (mikoshi): tällaisia pyhäköitä käytetään festivaalien aikana, kun kamia kuljetetaan kulkueessa. Päähallia ei välttämättä ole lainkaan, jos pyhäkkö sijaitsee esimerkiksi vuorella, joka on itsessään shintai.
Japanissa on noin 100 000 šintolaista pyhäkköä. Kamin palvontaan pyhäkössä kuuluu puhdistautuminen pesemällä kädet ja huuhtelemalla suu, kolikoiden heittäminen, kellon soittaminen kamin paikalle kutsumiseksi ja käsien taputtaminen ja kumartaminen kamin tervehtimiseksi. Pyhäkkövierailuja tehdään usein vuodenkiertoon liittyvien juhlien yhteydessä, kuten uutenavuotena, tanabata- ja obon-festivaalien aikana ja niin edelleen sekä esimerkiksi lapsen syntymän tai häiden yhteydessä. Kamien palvontaan ei liity juuri minkäänlaista teologiaa. Oikealla tavalla palvotun kamin odotetaan tuovan palvojalle siunausta, joka liittyy aina tapahtumiin tässä maailmassa: menestykseen kokeessa, parantumiseen sairaudesta, onnelliseen avioliittoon, pitkäikäisyyteen. Myös pyhäköt ovat edelleen kiinteässä yhteydessä luontoon – vuoriin, puihin ja kiviin, joita pidetään kamien asuinpaikkoina.
Kameille pyhäköissä annettavia uhrilahjoja kutsutaan nimellä heihaku. Muinoin ne olivat tyypillisesti vaatteita, nykyisin etenkin rahaa tai esimerkiksi ema-kuvalaattoja. Vastalahjaksi uhreista palvojalle voidaan antaa vastineeksi kamin voimaa symboloiva esine.
Kamien nimien yhteydessä käytetään mm. seuraavia kunnioitusta osoittavia partikkeleita: -sama, -no mikoto tai -okami.
Merkittäviä kameja
thumb|220px|Daikokuten, [[Ogata Kōrinin tussipiirros vuodelta 1705.]] Kameja on valtava määrä, mutta joillakin kameilla on japanilaisessa mytologiassa erityisen tärkeä asema tai niiden palvonta on laajalle levinnyttä. Seuraavassa luettelossa on joitakin erityisen merkittäviä kameja:
Varhainen uskonnollisuus
Aivan varhaisesta esihistoriallisesta Jōmon-kauden uskonnollisuudesta ei tiedetä paljoa. Sitä seuranneen Yayoi-kauden kulttuuri, joka merkitsi maanviljelyksen yleistymistä, oli Masao Okan esittämän hypoteesin mukaan monipuolinen sekoitus uskonnollisia perinteitä. Sen muodostivat melanesialainen elementti, johon kuuluivat horisontaalinen kosmologia ja esi-isien henkien kunnioitus, austroaasialainen elementti, johon kuuluivat šamaanit ja myytti maataloutta ohjaavasta auringonjumalattaresta, tunguusilainen elementti, joka piti sisällään siperialaisen šamanismin muodon ja vertikaalisen kosmologian, austronesialainen elementti, jonka mukana Japaniin saapui muun muassa riisinviljely, ja edelleen altailainen elementti, johon kuului patriarkaalinen klaaneihin perustunut sosiaalinen järjestelmä ja tapa palvoa taivaallisia jumaluuksia, joiden uskottiin laskeutuvan puihin tai vuorenhuipuille. Munakatan pyhäkön ulkopuolelta on löytynyt kivisiä hevos- ja laivaveistoksia: luultavasti kamien uskottiin saapuvan paikalle ratsain tai mereltä, mikä liittynee altailaisen ryhmän saapumiseen Japaniin 200-luvulla. Alkuperäinen kosmologinen perspektiivi oli horisontaalinen, ja siitä on edelleen jälkiä joissakin uskonnollisissa festivaaleissa, joissa kamit tulevat paikalle horisontin takaa eivätkä taivaasta.
Jo varhaisissa kameissa yhdistyi erilaisia piirteitä, ja jotkin niistä olivat usean eri kamin yhdistelmiä. Esimerkiksi varhainen Amaterasu lienee ollut altailaisen pääjumalan ja austroaasialaisen ruoantuotannon jumalan yhteenliittymä. Altailaisen kulttuurin uji-klaanijärjestelmä nousi vähitellen vallitsevaksi. Uji-klaanilla oli oma kaminsa (uji-gami), jota pidettiin klaanin perustajana ja jonka pyhäkköä johti klaanin päämies. Klaanin kamin lisäksi japanilaisten elämää säätelivät lukuisat muut olennot, joilla oli kami-luonne. Nämä olennot voidaan jakaa erilaisiin ryhmiin. Oka on esimerkiksi jakanut ne viiteen eri tyyppiin sen mukaan, miten ihmiset suhtautuivat niihin: ensimmäiseen kuuluvat ihmisissä tai luonnonelementeissä, etenkin eläimissä, olevat henget (mono), toiseen ryhmään lukeutuvat kamien tai ihmisten ”sielut”, tamat. Kolmanteen luokkaan kuuluvat marebito-henget, esi-isien henget tai aaveet, jotka olivat horisontaalisen melanesialaisen kosmologian tuotos. Neljännessä ryhmässä ovat ”varsinaiset” kamit, vertikaalisen kosmologian mukanaan tuomat olennot, jotka laskeutuivat taivaasta esimerkiksi puihin. Viidenteen lukeutuvat taivaankappaleet, kuten aurinko ja kuu, ja sään ilmiöt. Termi ”kami” alkoi myöhemmin tarkoittaa kaikkia kami-luonteisia henkiä.
Klaanien päälliköt eivät kyenneet toimimaan kaikkien näiden olentojen kanssa omien kamiensa lisäksi. Šamanistisilla ennustajilla, jotka toimivat kamien ja ihmisten välikappaleina, olikin merkittävä osa varhaisten japanilaisten uskonnollisuudessa.
Varhaisissa kertomuksissa ja myyteissä on nähtävillä, että myös ihmisiä pidettiin kameina, mutta myöhemmin keisarihuoneen vallan kasvaessa kami-luokka varattiin useammin ylimyksille. Yamato-valtion hallitsijan harjoittamaa politiikkaa ohjasi kamien oikukas tahto, joka välittyi oraakkelien, unien ja ennustusten kautta. Rajaa uskonnollisen ja profaanin tai uskonnollisten rituaalien (matsuri) ja politiikan (matsuri-goto) ei juuri ollut. Monarkin velvollisuus oli olla tiiviissä yhteydessä omaan esi-isäänsä auringon kamiin (Amaterasu).
Buddhalaisuus saapuu Japaniin
Koko esimodernin ajan buddhalaisuuden saapumisen jälkeen kameja, ja erityisesti eliitille merkityksellisiä kameja, palvottiin lähes ainoastaan buddhalaisessa kontekstissa. Samalla paikalliset kamit muodostivat vastaavasti keskeisen osan japanilaista buddhalaisuutta. Nykyisenkaltainen ”šintolaisuus” ei tällä ajalla muodostanut buddhalaisesta erillistä perinnettä, ja uskonnollisuus koostui sekoituksesta erilaisia aatteita ja uskomuksia. Tätä paikallisten japanilaisten uskomusten ja Manner-Aasiasta saapuneen buddhalaisuuden synkretismiä kutsutaan termillä shinbutsu shūgō.
Buddhalaisuuden saapuessa Japaniin ja maan hoviin viimeistään 500-luvulla paikalliset perinteet ja uusi uskonto piti sovittaa toisiinsa. Ensimmäisten joukossa tätä yritti prinssi Shōtoku 600-luvun vaihteessa, tavoitteenaan ilmeisesti keskushallinnon vallan kasvattaminen. Hovin laatimaan 17 artiklaa käsittävään perustuslakiin valikoitiin piirteitä kungfutselaisista ja buddhalaisista perinteistä. Myöhemmin hovi jatkoi kiinalaistyyppisen hallintojärjestelmän kehittämistä. Poiketen kiinalaisesta mallista, jossa keisari toimi taivaan ja maan välikappaleena, hallitsija kohotettiin nyt elävän kamin asemaan, ja hänen tahtonsa välittyi keisarillisten asetusten kautta. Tämän ritsuryō-ideaalin tarkoitus oli käytännössä tehdä Japanista ”jumalallinen” maa, jonka hallitsija oli samanaikaisesti ylipappi, monarkki ja elävä kami. Ideaalin myötä hallinto käski laatia kaksi mytologis-historiallista kronikkaa, Kojikin ja Nihonshokin. Ritsuryō-malli rapautui vähitellen 800-luvulta alkaen.
Paikalliset kamit liitettiin pitkän ajan kuluessa noin vuosina 700–1100 buddhalaiseen pantheoniin. Tämä tapahtui useassa eri vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa buddhalaisia jumaluuksia alettiin palvoa ”ulkomaisina kameina”, jotka erosivat paikallisista kameista vain alkuperän ja rituaalien mutta eivät luonteen puolesta. Vähitellen buddhalaisten aiheuttama paine paikallista uskonnollisuutta kohtaan kasvoi ja näkyi erityisesti kiistoissa kameille pyhistä paikoista ja materiaaleista, esimerkiksi puiden kaatamisessa temppelien rakentamista varten. Ensimmäiset merkit kamien ja buddhien liittämisestä yhteen olivat ”pyhäkkötemppelit”, joita perustettiin pyhäköiden lähelle, jotta kameille voitiin tarjota buddhalaisia opetuksia. Kamien ajateltiin olevan tuntevia olentoja, jotka tarvitsivat pelastuksen ja joiden voimia ja luonnetta voitaisiin hallita ja parantaa buddhalaisen dharman avulla. Yleensä pyhäkkötemppelin perustaminen sai alkunsa kamin antamasta oraakkelista, kuten seuraavasta vuonna 788 ylös kirjatusta Tadon kamin antamasta tiedonannosta:
thumb|left|220px|Hachiman buddhalaisen munkin asussa. Vielä pidemmälle tämä liitos vietiin Hachimanin kultissa, jonka varhainen keskus oli Usassa Kyūshūlla. 740-luvulla keisari Shōmu teetti suuren Vairocana-buddhan patsaan, johon tarvittiin kuparia alueelta. Hanke kohtasi vaikeuksia, kunnes Hachiman lupasi oraakkelin kautta auttaa patsaan valmistuksessa. Vuonna 749 Hachiman ja hänen vaimonsa Himegami saatettiin Usasta pääkaupunkiin seuraamaan patsaan silmienavaamisseremoniaa, ja myöhemmin vuonna 781 Hachimanille annettiin bodhisattvan arvonimi. Tässä tapauksessa kami ei ollut enää pelastusta tarvitseva hädänalainen, vaan voimakas dharman suojelija, joka esitettiin usein buddhalaisen munkin asussa. Nyt myös Hachimanin pyhäkköjä alettiin rakentaa buddhalaisten temppelien alueille, eikä vain toisin päin.
Honji suijaku
Viimeinen vaihe liittoprosessissa oli honji suijaku -paradigman kehittyminen. Sen mukaan kamit olivat buddhalaisten jumaluuksien (honji, ”alkuperäinen maa”) jälkiä tai paikallisia ilmentymiä (suijaku). 1000-luvun puoliväliin mennessä tämä käsitys alkoi olla hyvin juurtunut, mutta kameille annetut buddhalaiset alkumuodot vaihtelivat vielä; vuonna 1046 kirjoitetussa dokumentissa pohditaan Hachimanin luonnetta:
Tärkeimpien kamien alkuperät vakiintuivat vähitellen 1100-luvun kuluessa. Kamien esittäminen buddhalaisten alkuperiensä avulla yleistyi Kamakura-kaudella ja säilyi suosittuna Edo-kaudelle saakka. Paradigman vakiintumisen myötä sitä käsiteltiin ja pohdittiin teologisessa kirjallisuudessa. Näissä teksteissä buddhien ja bodhisattvojen ajateltiin ”himmentäneen säteilyään ja muuttuneen samanlaisiksi kuin [profaanin maailman] tomu” (wakō dōjin). Toisin sanoen buddhat olivat liian monimutkaisia ja vaikeita Intiasta kaukana asuvien japanilaisten ymmärrettäviksi, joten heidän täytyi vähentää loistoaan voidakseen levittää dharmaa japanilaisten keskuuteen. Koska liitosprosessi tapahtui käytännössä aina paikallisella tasolla, eri pyhäköissä ja temppeleissä harjoitettu synkretismi oli erilaista.
Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että buddhat olivat, ontologisesti tai muulla tavoin, kameja tärkeämpiä. Kamit olivat hyvin konkreettisia olentoja, jotka toimivat Japanin pelastamiseksi. Liitosprosessia monimutkaistaa kaksi kehityskulkua. Toinen on shinbutsu kakuri, ”kamien erottaminen buddhalaisuudesta”, jonka vuoksi monet kamit pidettiin useilla eri tavoilla järjestelmällisesti erillään buddhalaisista rituaaleista. Toinen aiheutui muiden kiinalaisperäisten aatteiden ja käytäntöjen eli taolaisuuden ja jin–jang-ajattelun omaksumisesta. Nämä käytännöt sekä auttoivat että monimutkaistivat liitosprosessia, mutta toimivat erityisesti siltana kamirituaalien ja buddhalaisuuden välillä. Kuvaa monipuolistivat samalla lukuisat muut palvottavat olennot, jotka eivät olleet varsinaisia kameja tai buddhia, kuten ”vihaiset aaveet” (goryō) ja useat eri lähteistä peräisin olevat jumaluudet.
Myöhempi kehitys
Edo-kaudella honji suijaku -ajattelu vakiintui ja siihen liittyvät käytännöt läpäisivät koko yhteiskunnan. Se valjastettiin myös poliittisiin tarkoituksiin. Kun Tokugawa Ieyasu oli kohotettu kamin asemaan (Tōshō Daigongen, katso gongen), monet daimiot tekivät itsestään ja esi-isistään yhdistelmäkameja; he olivat kamien inkarnaatioita, jotka vuorostaan olivat buddhien ilmentymiä. Näiden uusien jumaluuksien rituaalit otettiin osaksi seremoniallista kalenteria. Kamien, buddhien ja ihmisten yhdistäminen jumaluuksiksi jatkui vielä Meiji-kaudelle saakka. Vuoden 1871 anomus Higashi Hongan-jin temppeliltä Meiji-hallinnolle kertoo:
Toisaalta Edo-kaudella oli myös voimakkaita yrityksiä pitää kamit erillään buddhalaisista käytännöistä. Monet koettivat nostaa ”šintolaisuuden” erilliseksi, itsenäiseksi perinteekseen jatkaen suurimmaksi osaksi Yoshida Kanetomon (1435–1511) aloittamaa ajattelua. Kanetomo oli pitänyt omaa šintolaisuuttaan täysin ei-buddhalaisena. Kehittyi erityisesti useita kungfutselaisen šintolaisuuden muotoja.
Meiji-kaudella Japanin avautumisen jälkeen honji suijaku -paradigma tuhottiin systemaattisesti. Uuden Meiji-hallinnon ensimmäisiin tekoihin kuului ”šintolaisuuden” erottaminen ”buddhalaisuudesta” (jolle keksittiin uusi termi, bukkyō). Synkretismin kieltoa kutsutaan nimellä shinbutsu bunri. Käytännössä tämä tarkoitti kahden aivan uuden uskonnon luomista ja johti aiempien uskonnollisten perinteiden ja myös buddhalaisten temppelien tuhoamiseen. Yhdistelmäkameista on kuitenkin edelleen jäljellä joitakin jälkiä nykyisessä japanilaisessa uskonnollisuudessa: kamien ja buddhien välillä ei välttämättä nähdä selkeää rajaa, ja buddhiakin nimitetään yleensä sanalla ”kami” (tosin käännöksenä länsimaisista käsitteistä ”jumala” tai ”jumaluus”).
Kamit mytologiassa
Japanilaisessa mytologiassa esiintyy erilaisia kameja. Tärkeimmät lähteet varhaisille myyteille ovat 700-luvulla laaditut kronikat Kojiki ja Nihonshoki. Nämä myytit eivät muodosta koherenttia kuvaa maailmankaikkeuden synnystä tai Japanin varhaishistoriasta, mutta niissä on säilynyt varhaisten japanilaisten kuva maailmasta, elämästä ja kamien luonteesta. Mytologiassa mainittujen tapahtumien ajateltiin tapahtuneen myyttisenä ajanjaksona ja ne antoivat ”taivaallisen” mallin maallista elämää varten. Myytit voidaan jakaa erilaisiin luokkiin:
thumb|650px|center|Susanoo lyö kahdeksanpäisen käärmeen. Toyohara Chikanobu, 1870-luku.
Kamit nykyajan Japanissa
Virallisen šintolaisen järjestelmän mukaan Japanissa on noin 110 miljoonaa šintolaista. Virallinen šintolaisuus ei kuitenkaan ole sama asia kuin kamien palvonta paikallisissa pyhäköissä, eikä ”šintolaisuudella” ole käytännön merkitystä valtaosalle japanilaisista. Erityisesti keisari-instituutioon, keisariin liitettyihin kameihin ja pyhäköihin keskittynyt ideologinen, poliittinen šintolaisuus onkin erotettava arkipäivän uskonnollisuudesta. Vuonna 2003 tehdyn tutkimuksen mukaan japanilaisista 35,6 prosenttia uskoo kamien tai jumalien olemassaoloon, 36,3 prosenttia buddhien  olemassaoloon ja 36,3 prosenttia esi-isien henkien olemassaoloon. Noin neljäsosan mielestä ”kami” ja ”buddha” ovat sama asia, neljäsosan mielestä täysin erilainen asia ja neljäsosan mielestä erilaisia, mutta molemmat toimivat samalla tavoin. Vain 29,1 prosenttia on ”uskovia” ja heistä 22,0 prosenttia ”šintolaisia”. 91,2 prosenttia ei kuulu mihinkään uskonnolliseen ryhmään.
Antero Priha
Antero Priha (s. 4. lokakuuta 1965) on suomalainen trumpetisti-säveltäjä. Hän on esiintynyt ja levyttänyt useiden kotimaisten ja ulkomaisten artistien kanssa, sekä toiminut trumpettisolistina ja säveltänyt ja sovittanut monen eri tyylilajin musiikkia. Hän aloitti muusikon uransa vuonna 1978 Helsingin Kaupunginteatterista. Hän opiskeli vuodesta 1990 Sibelius-Akatemiassa jazzosastolla, josta valmistui musiikin kandidaatiksi.
Ura
Priha aloitti 1978 muusikon uransa Helsingin Kaupunginteatterista ja Vantaan Orkesterista, mikä on johtanut freelancer-muusikoksi mm. Big bandeihin, studiomuusikoksi äänitteille, eri artistien kiertueille, televisioon ja radioon.
Hän on vetänyt omia yhtyeitä ja sävellysprojekteja kuten Antero Priha Breadmachine, Antero Prihan Orkesteri, Afrocola, Kiiskinen-Priha, Mielen Taivas, Asko Keränen, Antero Priha, Pikkarainen-Priha, Ylva ja Organ Free. Hän työskentelee mm. työryhmissä Comapañía Kaari & Roni Martin ja Afrojazz Quintet feat. Charlotta Kerbs.
Priha on levyttänyt omia sävellyskokonaisuuksia esimerkiksi Mielen taivas -laulusarjan Anu Komsille, Mika Waltarin runoja Harri Saksalalle ja Dorkalan portilla -levyn Markku Toikalle. Priha on tehnyt musiikkia Anssi Mänttärin ja Roope Aholan elokuviin ja mm. Liisa Prihan tanssiteokseen.
Muita yhtyeitä, projekteja ja työryhmiä ovat olleet muun muassa J. Karjalainen ja Mustat lasit, Hasse Walli & Asamaan, Edvard Wesala Sound & Fury, Sakari Kuosmanen Band, Otto Donner Free fo All, Priha/ Veijonsuo Punishment, Pentti Lahti Quintet, Tuomas Kauppi Quartet, Yrjänä Sauros & Ääriasento, Pekka Tegelman & Kulumo ja Stadin Juhlaorkesteri.
Vuonna 1982 ilmestyivät ensimmäiset äänitteet, joilla Priha oli mukana: Espoo Big bandin Live in Montreux ja J. Karjalainen & Mustat lasit -yhtyeen Tatsum tisal. Priha on soittanut äänitteillä muun muassa Dave Lindholm, Ismo Alanko, J. Karjalainen, Tuomari Nurmio, Juice, Sielun Veljet, Hector, Pave Maijanen ja Kirka ja esiintynyt muun muassa Carla Bley, Ray Charles, Kevin Mahogany, Maria Schneider, Kenny Wheelerin kanssa. Hänen yhteistyökumppaneitaan ovat olleet muun muassa Upi Sorvali, Edward Vesala, Hasse Walli ja Otto Donner.
Yksinäinen ratsastaja
Yksinäinen ratsastaja tarkoittaa seuraavia asioita:
Kahdeksas ihme
Kahdeksas ihme on suomalaisen rockyhtyeen Eppu Normaalin tunnetuimpia albumeita ja myös yhtyeen myydyin studioalbumi. Kahdeksas ihme oli albumilistan ensimmäisellä sijalla kuusi viikkoa ja yhteensä listaviikkoja kertyi 35. Albumin tuotti yhtyeen kitaristi Pantse Syrjä MSL-studiolla vuonna 1985.
Dmitri Donskoi
Suku
thumb|vasen|pysty=1.2|[[Sergei Radonesilainen siunaa Dmitri Donskoin ennen Kulikovon taistelua, Eduard Lissner, 1907.
Kahdeksas ihme
Levyn tunnetuimmat kappaleet ovat ”Vuonna '85” ja ”Kitara, taivas ja tähdet”, joita on soitettu radiossa aktiivisesti albumin ilmestymisestä lähtien. Levyllä on myös kolme muuta tunnettua kappaletta, ”Voi kuinka me sinua kaivataan”, ”Elämän tarkoitus” ja ”Vihreän joen rannalla (kauan sitten)”.
Dmitri Donskoi
Suku
Maalaus Troitse-Sergijevan lavrasta.]] thumb|Dmitri Donskoin patsas.
Kahdeksas ihme
Levyn kaikki kappaleet on sanoittanut Martti Syrjä sekä säveltänyt Pantse Syrjä. Poikkeuksina kappale nimeltä ”Yöjuttu”, jonka ovat säveltäneet Juha Torvinen ja Martti Syrjä sekä kappaleet "Elämän tarkoitus" ja "Tihkumme seksiä", jotka ovat sanoittaneet Martti ja Pantse Syrjä.
Kappalelista
Levystä julkaistiin vuonna 2005 20-vuotisjuhlapainos, jonka mukana on myös Video, taivas ja tähdet -DVD (julkaistu aikaisemmin videokasettina), joka sisältää Tampereen Työväen Teatterissa syyskuussa 1985 äänitetyn ja kuvatun keikan ja kyseiseltä keikalta ennenjulkaisemattoman ääniraidan kappaleesta ”Vihreän joen rannalla”.
Dmitri Donskoi
Suku
Dmitri Ivanovitšin vanhemmat olivat Iivana II ja hänen toinen vaimonsa, Moskovan pormestarin tytär, suuriruhtinatar Aleksandra Vasiljevna Veljaminova Ivanovna (k. 1364). Heille syntyi neljä lasta, joista vain Dmitri ja Ljuba Anna Ivanovna, Volynian ruhtinatar elivät aikuisiksi.
Perhe
Dmitri Ivanovitšille ja suuriruhtinatar Jevdokija Dmitrijevna Suzdalille (1353–1407) syntyi kaksitoista lasta, joista ajalle poikkeuksellisesti vain kolme kuoli lapsina.
Suuriruhtinas
Dmitri Ivanovitšin valtakauden alun tärkein tehtävä oli Moskovan Kremlin varustaminen ensi kertaa kivimuurein, jotka valmistuivat vuonna 1367. Dmitri sekaantui Tverin suuriruhtinaskunnan asioihin, jolloin ruhtinas Mikael pyysi appensa, Liettuan suuriruhtinaskunnan Algirdaksin avukseen, ja Moskovaa piiritettiin kaksi kertaa, vuosina 1368 ja 1370. Dmitri sai Khiḍr-kaanin luvalla pitää Vladimirin ruhtinaskunnan ja vuonna 1375 hän nujersi Tverin ruhtinaskunnan ja pakotti sen tunnustamaan Moskovan oikeuden suuriruhtinaan arvoon. Vain Rjazan jäi alistamatta.
Kultainen orda oli heikentynyt valtakamppailun vuoksi, ja sen rinnalle oli syntynyt Valkoinen ja Sininen orda. Dmitri Ivanovitš lopetti veronmaksun ordalle vuonna 1371, mutta kenraali Mamai keräsi tataarien joukot ja valmistautui nujertamaan kapinoitsijan. Dmitri puolestaan keräsi vihollista vastaan lähes kaikki Venäjän ruhtinaat. Mamain ensimmäinen hyökkäys Rjazaniin torjuttiin Vožajoella vuonna 1378. Kaksi vuotta myöhemmin kaani kokosi 120 000 miehen armeijan ja johti sen itse Liettuan tuella Moskovaan. Se lyötiin Kulikovon niityllä Donin yläjuoksulla vuonna 1380.
Lyöty Mamai syrjäytettiin, ja tataarien joukot yhdisti Kultaisen ordan kaani Toktamyš, joka lähti sotaretkelle vuonna 1382. Dmitri Donskoi sai tiedon hyökkäyksestä liian myöhään eikä ehtinyt koota apuvoimia. Moskovan suuriruhtinaskunta puolustautui piiritystä vastaan käyttäen ensi kertaa tykkejäkin, mutta se vallattiin Nižni-Novgorodin ruhtinaitten petoksella, ryöstettiin ja poltettin. Sitten palattiin veronmaksuun ordalle. Dmitri Donskoi vannoi uskollisuutta Toktamyšille ja ordalle, joka palautti hänet pääasialliseksi veronkerääjäksi ja Vladimirin suuriruhtinaaksi. Kuollessaan 38-vuotiaana vuonna 1389 Dmitri Ivanovitš Donskoi oli ensimmäinen suuriruhtinas, joka jätti arvonimensä pojalleen Vasili I:lle ilman kaanin hyväksyntää.
The Edge of Seventeen
Edge of Seventeen on vuonna 2016 julkaistu yhdysvaltalainen draamakomediaelokuva, jonka on kirjoittanut ja ohjannut Kelly Wolfson Craig. Elokuvassa nähdään näyttelijät Hailee Steinfeld, Woody Harrelson, Kyra Sedgwick ja Haley Lu Richardson. Kuvaukset alkoivat 21. lokakuuta 2015 Vancouverissa ja päättyivät 3. joulukuuta 2015.
Elokuva sai ensi-iltansa Toronton kansainvälisillä elokuvajuhlilla 16. syyskuuta 2016, ja ensi-ilta elokuvateattereissa oli 18. marraskuuta 2016. Se sai myönteisiä arvioita ja lipputulot tuottivat yli 18 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Paatova
Paatova on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla 31 kilometriä Hatsinasta etelään ja 2,5 kilometriä Possatasta lounaaseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Asukkaita on 1500 henkeä (vuonna 2010). Paatova on kunnan toiseksi suurin asutuskeskus.
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1800-luvun alussa se kuului dekabristi Kondrati Rylejevin äidille ja myöhemmin Nabokovin suvulle. Kylän asukkaat olivat venäläisiä.
Nykyään Paatova koostuu toisen maailmansodan jälkeen rakennetuista omakotitaloista sekä viisikerroksisista kerrostaloista. Kylässä toimii Oredež-maatalousyrityksen suurkanala. Palveluja ovat lastentarha, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto, lääkärin vastaanotto, posti ja kauppa. Lähistöllä sijaitsee suuri puutarhapalsta-alue. Nähtävyyksiin kuuluvat Rylejevin syntymäkartanon jäännökset muistomerkkeineen.
Lähteet
59.31806°N, 29.90139°W
Tšekin lippu
thumb|250px|border|Tšekin lippu
Tšekin lippu on Tšekin tasavallan lippu. Se otettiin käyttöön vuoden 1993 samettieron jälkeen, jolloin Tšekkoslovakia jakaantui Tšekiksi ja Slovakiaksi. Tätä ennen samainen lippu oli ollut Tšekkoslovakian lippuna. Lipussa oleva sininen kolmio lisättiin Böömin lippuun, jotta se eroaisi Puolan lipusta.
Markku Ounaskari
pienoiskuva|Markku Ounaskari, Jazz på Jølst 2019 Markku Ounaskari (s. 27. syyskuuta 1967) on suomalainen rumpali, jonka tyylilajeja ovat groovejazz, moderni mainstream sekä vapaampi säestys. Hänen kykyjään ovat hyödyntäneet yhtyeissään muun muassa saksofonistit Sonny Heinilä, Manuel Dunkel ja Esa Pietilä, pianistit Kirmo Lintinen ja Seppo Kantonen sekä kitaristit Pekka Tegelman ja Jani Malmi. Ounaskari on soittanut muun muassa yhtyeissä Piirpauke, Pekka Pohjola Group ja Antero Priha Breadmachine.
Vuonna 2014 Ounaskari sai Suomen Jazzliiton myöntämän Yrjö-palkinnon. Markku-liitto valitsi hänet vuonna 2015 vuoden Markuksi.
Nouna
250px|thumb|Katolinen kirkko Nounassa. Nouna on kaupunki Burkina Fasossa. Se sijaitsee Kossin provinssissa ja on tämän pääkaupunki. Nounassa oli vuoden 2006 väestönlaskennassa 70 010 asukasta.
Rientola
Rientola voi tarkoittaa seuraavia:
Diedriryhmä
Diedriryhmä on säännöllisen monikulmion symmetriaryhmä. Diedriryhmän kukin alkio on jokin sellainen tason kierto, peilaus tai kierron ja peilauksen yhdistelmä, joka kuvaa kyseisen monikulmion takaisin itselleen. Kun monikulmiossa on n sivua, on sen diedriryhmässä 2n alkiota ja sitä merkitään D_n.
Esimerkiksi kahdeksankulmion diedriryhmässä on 16 erilaista kuvausta, joiden vaikutukset 8-kulmaiseen STOP-merkkiin näkyvät seuraavassa kuvassa. Ylärivissä merkkiä on kierretty vastapäivään 45 astetta kerrallaan. Alarivissä merkki on ensin peilattu vaaka-akselin suhteen ja sitten kierretty vastapäivään.
500px
Diedriryhmä ei ole vaihdannainen (kun n > 2). Esimerkiksi kierto 90 astetta vastapäivään ja sen jälkeen peilaus vaaka-akselin suhteen tuottaa eri tuloksen kuin jos samat operaatiot tehdään eri järjestyksessä (ensin peilaus ja sitten kierto).
Datame
Datame Oy oli suomalainen Finnet-ryhmän @450-verkon laajakaistaoperaattori. Yhtiö meni konkurssiin 2013, jolloin myös @450-verkko suljettiin Suomessa.
Datame Oy:n omisti 11 Finnet-yhtiötä, jotka olivat PPO-Yhtiöt Oy, Kymen Puhelin Oy, Telekarelia Oy, Pohjois-Hämeen Puhelin Oy, Ikaalisten-Parkanon Puhelin Oy, JAPO (Alajärven Puhelinosuuskunta), Laitilan Puhelin Osk, Härkätien Puhelin Oy, Vakka-Suomen Puhelin Oy, Eurajoen Puhelin Osk ja Keikyän Puhelin Osk. Datame Oy asetettiin konkurssiin 28.11.2013 omistajien hakemuksesta samaan aikaan tytäryhtiö Dicame Oy:n kanssa. Konkurssin syyksi ilmoitettiin muuttunut markkinatilanne ja toimintaympäristö sekä se, etteivät omistajat halunneet antaa lisää pääomaa eikä liiketoimintojen myynti onnistunut. Konkurssin jälkeen @450-laajakaista suljettiin.
Vuodesta 2014 lähtien Ukkoverkot Oy on tarjonnut entisen @450-verkon taajuudella omia LTE-tekniikalla toteutettuja laajakaistapalvelujaan.
Sähkövero Suomessa
Sähkövero on valmistevero, jota on alettu kantaa vuonna 1997 sähköverkon haltijoilta ja sähköntuottajilta. Lisäksi kannetaan huoltovarmuusmaksua. Sähkön ostajat, myyjät tai maahantuojat eivät pääsääntöisesti ole verovelvollisia. Myös sähköyhtiöiden maksaman polttoaineiden valmisteveron sekä huoltovarmuusmaksun kokonaisuudesta käytetään nimeä sähkövero.
Sähköveroa ei tule sekoittaa kuluttajilta sähkölaskun yhteydessä perittävään energiaveroon.
Sähkövero ja huoltovarmuusmaksu on porrastettu kahteen veroluokkaan:
Luokan I sähkövero 2000-luvulla (sis. alv):
Verosta on vapautettu mm. sairaaloiden varavoima, autojen, junien ym. kulkuvälineiden omat sähköntuottojärjestelmät, sähkö joka siirretään sähköverkkojen välillä ja joka toimitetaan sähköisen raideliikenteen välittömään käyttöön sekä sähkö, joka kulutetaan voimalaitoksen sähkön tai yhdistetyn sähkön ja lämmön tuotannon omakäyttölaitteissa.
Ulla Renko
Ulla Hakola-Renko on Sibelius-Akatemiasta valmistunut musiikinopettaja, laulupedagogi ja diplomilaulaja, joka on toiminut laulun lehtorina Lahden ammattikorkeakoulun musiikin laitoksen musiikkiteatterilinjalla. Nykyään hän opettaa Tiirismaan lukiossa.
Pitkän ammattilaulajan ja musiikkipedagogin uran lisäksi Hakola-Rengon työuransa sisältää useiden musikaalien lauluvalmennusta sekä piirrettyjen elokuvien dubbausta ja ohjausta. Hän on esiintynyt ääninäyttelijänä, laulajana, ohjaajana ja kääntäjänä vuodesta 1993 lähtien useissa animaatioelokuvissa (mm. Aladdin, Leijonakuningas, Mulan, Bambi, Maija Poppanen, Tarzan) ja tv-sarjoissa. Hän vastaa myös Disney on Ice -kiertueen suomenkielisistä versioista.
Sähkövero Suomessa
Suomessa sähkövero oli vuonna 2012 noin 17 euroa megawattitunnilta. Ruotsissa vastaava vero on puoli euroa megawattitunnilta. Tämän uskottiin vaikuttaneen ainakin Facebookin palvelinkeskuksen sijoitukseen Ruotsin Luulajaan Kajaanin sijaan.
Ulla Renko
Hakola-Renko on toiminut mm. jazz-yhtyeiden ja big bandien solistina, pitänyt teatterilauluiltoja ja konsertoinut lied-laulajana Suomessa ja ulkomailla (Saksa, Belgia, Ranska). Kuorolaulajan ammatista hänellä on kokemusta mm. Suomen Kansallisoopperan kuorosta.
Sähkövero Suomessa
Teollisuuden sähköveroa päätettiin Suomessa vuonna 2020 Euroopan unionin minimitasolle.
HMS Cassandra (R62)
HMS Cassandra (viirinumero R62) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Ca-luokan hävittäjä.
Sähkövero Suomessa
Energiaveroilla on Suomessa tuloeroja lisäävä vaikutus, sillä pienituloisimmat kotitaloudet maksaavat noin kaksi kertaa enemmän sähköveroa suhteessa tuloihinsa kuin suurituloisimmat.
HMS Cassandra (R62)
Valmistus
Alus tilattiin 16. helmikuuta 1942 nimellä HMS Tourmaline 11. hätälaivueessa Yarrow and Companyltä Scotstounista, missä köli laskettiin 30. tammikuuta 1943. Aluksen nimi oli vaihdettu marraskuussa 1942, kun amiraliteetti päätti nimetä perustettavana olleen laivueen alukset Ca-alkuisin nimin. Alus laskettiin vesille 29. marraskuuta 1943 nimellä HMS Cassandra ja valmistui 28. heinäkuuta 1944.
Sähkövero Suomessa
=== Sähkön pientuottajat ja mikrovoimalaitokset === Pienimmät sähköntuottajat eli enintään 100 kVA:n nimellistehoisilla mikrovoimalaitoksilla sähköä tuottavat on kuitenkin vapautettu kaikista sähköverotuksen velvollisuuksista. Näiden toimijoiden ei tarvitse rekisteröityä verovelvollisiksi eikä antaa sähköntuotannostaan veroilmoituksia.
HMS Cassandra (R62)
Palvelus
Vastaanottotestit aloitettiin 26. heinäkuuta 1944. Elokuussa testien ja varustamisen jälkeen alus siirrettiin Scapa Flowhun miehistön koulutukseen Kotilaivastoon. Se liittyi Kotilaivaston 7. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana alus suojasi raskaita pinta-aluksia ja valvoi luoteisen reitin sekä Pohjanmeren merenkulkua. Alus suojasi 23. lokakuuta lentotukialus HMS Implacablea ja risteilijä HMS Bellonaa lentotukialuskoneiden iskiessä Sørreisaan ja Bardufossiin ja Tromssan lähistöllä piileskelevän Saksan laivaston taistelulaivan Tirpitzin kuvatiedustelun aikana. Cassandra erkani 31. lokakuuta osastosta saattaakseen SS Empress of Australiaa, joka kuljetti liittoutuneiden Normandiassa vangitsemia neuvostokansalaisia Neuvostoliittoon.
Sähkövero Suomessa
Tätä suuremmat yli 100 kVA:n nimellistehoiset, mutta enintään 800 000 kWh vuodessa tuottavat sähkön pientuottajat joutuvat sen sijaan rekisteröitymään Verohallinnolle sähköverovelvollisiksi, mutta niiden ei tarvitse antaa veroilmoitusta kuin yhden kerran vuodessa (helmikuun 12. päivä tai jos määräpäivä on lauantai tai pyhäpäivä, se siirtyy seuraavaksi arkipäiväksi), jotta säädettyä vuosituotantorajaa voidaan valvoa.
HMS Cassandra (R62)
Palvelus
Alus kohtasi 2. marraskuuta Empress of Australian ja sitä suojanneen osaston, joka muodosti saattueen JW61A. Alus aloitti 11. marraskuuta kotimatkan Kuolan niemimaalta Clydeen saman osaston mukana. Cassandra liittyi 1. joulukuuta Kuolaan matkanneeseen saattueeseen JW62. Alus teki 10. joulukuuta sukellusveneentorjuntamatkan sukellusveneiden kokoontumispaikalle ja liittyi sen jälkeen palaavaan saattueeseen RA62. Seuraavana päivänä alukseen osui Saksan laivaston sukellusveneen U-365 laukaisema torpedo, joka tuhosi aluksen keulaosan ja surmasi miehistönjäseniä. Fregatti HMS Bahamas hinasi vaurioituneen aluksen takaisin Kuolaan.
Sähkövero Suomessa
Sähköveron luonteesta
Sähköntuotannon polttoaineet ovat verottomia. Sitä vastoin käytettäessä veronalaisia polttoaineita lämmöntuotantoon polttoaineista on suoritettava valmisteveroa. Yhdistetyssä sähkön- ja lämmöntuotannossa verotetaan vain hyötylämmön tuottamiseen käytettyjä polttoaineita. Sähköveroa kannetaan kaikesta sähköstä sen tuotantotapaan katsomatta, eikä sähkön vero, vaikka se kannetaan lisäveron muodossa, perustu sähkön tuottamisessa käytettyjen polttoaineiden hiilisisältöön.
HMS Cassandra (R62)
Palvelus
Alus siirrettiin 5. tammikuuta 1945 Murmanskissa telakalle. Huhtikuussa se lähti Britteinsaarille, jossa se siirrettiin telakalle. Alus palasi palvelukseen vasta Japanin antauduttua ja toisen maailmansodan päätyttyä. Alus oli Välimerellä ja Intian valtamerellä ennen paluutaan Britteinsaarille, jossa se poistettiin palveluksesta. Se oli reservissä, kunnes alus päätettiin modernisoida. Palvelukseen palattuaan Cassandra siirrettiin Kaukoitään ja Välimerelle, kunnes se poistettiin 1966 palveluksesta.
Sähkövero Suomessa
Sähköveron luonteesta
Toisaalta energiaverolainsäädäntöön sisältyy sähköntuotannon tukijärjestelmä. Tukea myönnetään sähköstä, joka on tuotettu tuulivoimalla tai vesivoimalaitoksessa, jonka nimellisteho on enintään yksi megavolttiampeeri. Tukijärjestelmä koskee myös sähköä, joka on tuotettu puulla ja puupohjaisilla polttoaineilla, kierrätyspolttoaineella, biokaasulla, metsähakkeella, metallurgisten prosessien jätekaasuilla tai kemiallisten prosessien reaktiolämmöllä.
HMS Cassandra (R62)
Palvelus
Alus oli Portsmouthin reservissä, kun se sijoitettiin poistolistalle ja myytiin BISCOlle romutettavaksi. Alus saapui 28. huhtikuuta 1967 hinattuna T. W. Wardille Inverkeithingiin romutettavaksi.
Oldsmobile Silhouette
Buick Terraza korvasi Silhouetten vuonna 2005.
Ampparit
Ampparit.com on suomalainen portaaliverkkosivusto, joka kerää muilta verkkosivuilta uutisotsikoita ja -linkkejä, säätietoja sekä television ohjelmatietoja ja esittää ne erilaisina luetteloina. Palvelun omistaa Alma Media Oyj. Amppareiden uutiskeräin hakee uutisotsikot noin 290 eri lähdemediasta. Palvelun käyttö ei vaadi rekisteröitymistä, mutta rekisteröityneet käyttäjät voivat muokata sivun ulkoasua ja rakentaa omaa uutisvirtaa suodattamalla uutismedioita, -kategorioita ja -otsikoita sekä lisäämällä omia uutislähteitä ja aiheita.
Verkkosivuston ohella palvelua voi käyttää iPhone- ja Android-sovelluksilla.
Sivuston nimi tulee puhekielisestä ampiaista tarkoittavasta amppari-sanasta ja viittaa palvelun käyttämiin hakurobotteihin, jotka keräävät uutisotsikoita verkkosivuilta.
Historia
Ampparit.comin perustivat joensuulaiset Petteri Hannonen ja Florian Berger. Palvelu avattiin heinäkuussa 2004 ja keväällä 2012 Ampparit siirtyi Otava-konsernin hallintaan, kun NettiX osti enemmistön palvelua vuodesta 2007 ylläpitäneen Ampparit Oy:n osakekannasta. Samassa yhteydessä palvelun puolueettomuus nousi esille, sillä Otavamedia ylläpitää useita verkkosivustoja. Amppareiden silloinen toimitusjohtaja Hannonen kertoi, ettei omistusmuutos tule vaikuttamaan palvelun periaatteisiin.
Vuonna 2015 Amppareiden alkuperäiset perustajat siirtyivät pois palvelun kehittämisestä ja vastuun ottivat uudet Ampparit-tiimin jäsenet. Ampparit Oy:n liiketoimintapäälliköksi valittiin Lauri Sihvonen, joka oli myös Muropaketti-sivuston päätoimittaja samaan aikaan. Ennen muihin tehtäviin siirtymistään Hannonen totesi, ettei palvelun tarkoituksena ole suosia Otavan julkaisuja tai syrjiä kilpailijoita. Tämän jälkeen palvelu on uudistunut perusteellisesti. Vuonna 2016 palveluun tehtiin teknisiä muutoksia , ja tammikuussa 2017 Ampparit perusti julkaisuneuvoston, joka muun muassa käsittelee uusien sivustojen hakemukset. Päätökset ja niiden kriteerit eivät ole julkisia, eikä julkaisuneuvosto käy julkista keskustelua asiasta.
Sivuston rakenne
Ampparit jakautuu osioihin ”Uutiset”, ”Sää”, ”TV-opas”, ”Haku”. Uutiset-osiossa voi selata lähdemedioiden uutisotsikoita luetteloituna julkaisuajankohtaan, merkittävyyteen, aiheeseen tai maantieteelliseen alueeseen perustuvissa kategorioissa. Kaikista lähteistä otsikot näyttävä ”Uusimmat”-kategoria on myös palvelun etusivu. Sää-osiossa esitetään Forecan säätietoja kymmenen päivän paikkakuntakohtaisina ennusteina ja Suomen ja maailman sääkartoilla. TV-opas-osio esittää television ohjelmatietoja taulukossa. Haku-osiossa voi etsiä uutisia tai television ohjelmatietoja.
Aiemmin Amppareissa oli myös osiot ”Netti-TV”, ”Kartta” ja ”Some”. Netti-TV-osio keräsi ja listasi suomalaisten televisiokanavien videopalvelujen Yle Areenan, MTV Katsomon ja Ruudun, lehtien Iltalehti ja Ilta-Sanomat sekä MoonTV:n ja YouTuben videoita ja TV-ohjelmia. Kartta-osio näytti paikkatiedon sisältäviä uutisia Google Maps -karttapohjan päällä. Some-osio (lyhenne sanoista sosiaalinen media) luetteloi Uutiset-osion tavoin linkkejä. Osioon kerättiin suosituimpia, suosittuja ja uusimpia linkkejä Facebookista, Twitteristä ja Google+-palvelusta sekä suomalaisista verkkokaupoista.
Suosio ja ”ampparointi”
Ampparit oli viikolla 5/2013 Suomen www-kävijämääriä mittaavan TNS Metrixin Eri kävijät -tilastossa sijalla 30, ja sillä oli 2 244 549 käyntiä ja 191 742 eri kävijää. Ennen kuin Otavamedia osti sivuston, Ampparit oli suurimpia suurten mediatalojen ulkopuolisia sivustoja. Vuonna 2015 Ampparit Oy:n liikevaihto oli 1,3 miljoonaa euroa ja nettotulos 0,6 miljoonaa euroa.
Amppareiden tai yleisemmin uutiskeräinten ja RSS-syötteiden on arvioitu tuovan merkittävästi lukijoita pienille uutissivustoille, mutta olevan isoille sivustoille suhteellisen merkityksettömiä. Tästä huolimatta Ampparit ja muut vastaavat palvelut ovat herättäneet keskustelua otsikoinnin merkittävyydestä Internetissä isoissa medioissa ja esimerkiksi Santtu Toivonen on puhunut ”ampparointi-ilmiöstä” Tietoviikon blogissaan. Ampparoinnilla tarkoitetaan mahdollisimman suuren klikkausmäärän tavoittelua huomiota herättävillä otsikoilla.
Witpik
Ampparit Oy kehitti Ampparit.comin pohjalta mediaseurantatyökalun Ampparit Pron, joka vuonna 2006 sijoittui Joensuun Tiedepuisto Oy:n järjestämän Ideka 2006 -kilpailun kolmannelle sijalle. Tästä kehittyi Ampparit Pro -tiedonhakupalvelu verkkojulkaisujen seurantaa varten. Talvella 2010 Ampparit Pron nimi vaihtui Witpik-mediaseurannaksi ja palvelu laajentui myös kansainvälisille markkinoille. Witpik-mediaseurannan avulla yritys voi seurata omaa julkisuuskuvaansa ja sen kehittymistä, jakaa tietoa omalle henkilöstölleen tärkeimmistä aiheista sekä kerätä tietoa omaan arkistoonsa ja analysoida sitä myöhemmin. Nykyään palvelun nimi on Hakuvahti.
AirBaltic
AirBalticin muita solmukohtia ovat Vilnan kansainvälinen lentoasema ja Tallinnan Lennart Meri -lentoasema. Lisäksi yhtiö ilmoitti 14. joulukuuta 2021 perustavansa uuden solmukohdan Tampere-Pirkkalan lentoasemalle. Yhtiöllä oli aiemmin tiivistä yhteistyötä Scandinavian Airlines -lentoyhtiön kanssa, muun muassa kanta-asiakasohjelman muodossa. AirBaltic työllistää noin 790 ihmistä.
Historia
Vuonna 1996 airBaltic sai ensimmäisen Avro RJ70 -koneensa. Samana vuonna airBaltic liittyi SAS:n EuroBonus-yhteistyöhön. Vuonna 1997 aloitettiin rahtitoiminnot, ja vuonna 1998 yhtiön laivastoon liittyi Fokker 50 -konetyyppi. Vuonna 1999 tällä konetyypillä korvattiin Saab 340 -koneet.
Ensimmäiset Boeing 737-500 -koneet liittyivät airBalticin laivastoon vuonna 2003. 1. kesäkuuta 2004 airBaltic aloitti toiminnot Liettuan pääkaupungin Vilnan lentoasemalla, josta se alkoi lentää viiteen kohteeseen. Lokakuussa 2004 lentoyhtiö alkoi käyttää nimestään muotoa airBaltic.