cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Ajanlaskukiista oli Suomen ortodoksisessa kirkossa vuosina 1899–1924 käynnissä ollut oppiriita, joka koski siirtymistä vanhasta juliaanisesta ajanlaskusta uuteen gregoriaaniseen. Vanhan ja uuden ajanlaskun juhlapyhien ajankohta saattoi poiketa jopa pari viikkoa, joten asia tuotti paljon käytännön ongelmia.
Kiistaa kärjisti Venäjän kirkon tiukka sitoutuminen vanhaan ajanlaskuun ja Suomessa tunnettu epäluulo Moskovan patriarkaattia kohtaan, sillä sen arveltiin olevan neuvostohallinnon käskyvallassa. Lisäksi Suomen tuolloinen ortodoksinen arkkipiispa Serafim (Aleksander Lukjanov) oli ehdottoman uskollinen Venäjän kirkolle.
Kiista orastaa
Kun tsaarin hallinto vuonna 1899 antoi Helmikuun manifestin, se herätti voimakkaita tunteita myös suomalaisten ortodoksien keskuudessa. Eräs vastareaktio oli ryhtyä hiljalleen puuhaamaan muusta Suomesta poikkeavan juliaanisen ajanlaskun eli niin sanotun vanhan luvun vaihtamista gregoriaaniseen, koska käytännöllisten ongelmien lisäksi tsaarinvallan suosima vanha ajanlasku koettiin osaksi venäläistämistä.
Hanke jäi vielä keskusteluasteelle, koska vuoteen 1904 hallinneen, venäläistäjänä pidetyn arkkipiispa Nikolain ankara hallintotapa esti kaikki uudistukset. Kun edeltäjäänsä suvaitsevampi arkkipiispa Sergei astui virkaan, asia voitiin tuoda uudelleen esille. Varsinaisena lähtölaukauksena ajanlaskukiistalle voidaan pitää Marraskuun manifestia.
Suomi itsenäistyy, ortodoksit joutuvat tuuliajolle
Suomen itsenäistyessä joulukuussa 1917 Suomen ortodoksisen kirkon yhteys Venäjän kirkkoon koettiin monin tavoin hankalaksi. Piispanvirka oli venäläisten hallussa ja Suomen ortodoksinen kirkko oli edelleen täysin venäläinen virastolaitos. Kirkkokunnan toimintaa säätelivät vuosina 1883–1906 annetut viisi asetusta. Suomen ortodoksisessa hiippakunnassa korkeinta hengellistä valtaa käytti Viipurin Hengellinen konsistori, jota johti apulaispiispa Serafim, koska arkkipiispa Sergei oli jo loppukesällä 1917 nimitetty Vladimirin piispaksi. Maaliskuun vallankumouksen jälkeen senaattori E. N. Setälän aloitteesta oli perustettu erityinen kirkolliskomitea tutkimaan ortodoksisen hiippakunnan asioita. Komitean puheenjohtajaksi senaatti nimitti katedraalirovasti Mihail Kasanskin ja jäseniksi rovastit Sergei Okulovin ja Sergei Solntsevin sekä maallikkojäseniksi kansakoulunopettaja Jaakko Härkösen ja kansakouluntarkastaja Aleksanteri Sadovnikovin. Kaikki nimitetyt kuuluivat hiippakunnan suomalaiskansallisiin piireihin.
Kaikkein vaikeimmaksi ongelmaksi koettiin kuitenkin ajanlaskutapa.
Ajanlaskuongelma
Käytännön syistä vanhan juliaanisen ajanlaskun noudattaminen olisi tehnyt Suomen ortodoksisen kirkon asemasta liian vaikean, koska valtaosa maasta käytti gregoriaanista ajanlaskua, joten itsestään selvää oli, että siirryttiin läntiseen ajanlaskuun, tarkkaan ottaen sitä täydellisesti noudattavaan niin sanottuun meletiaaniseen kalenteriin; kalenteri vastasi tarkasti gregoriaanista.
Alun alkaenkin ongelmaksi Suomessa muodostui se, etteivät tietyt vanhoilliset ja varsin vaikutusvaltaiset piirit hyväksyneet mitään muutoksia; syntyi niin sanottu ajanlaskukiista, jonka painopisteeksi kehittyi kuta kuinkin itsestään Valamon luostari.
Lokakuussa 1917 Valamossa pidetty Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokous hyväksyi ehdotuksen siirtymisestä uuteen ajanlaskuun eli meletiaaniseen (= gregoriaaniseen) kalenteriin, mutta päätökselle oli vielä silloin saatava Venäjän kirkon hyväksyminen. 15. elokuuta 1917 alkanut Venäjän kirkolliskokous oli vielä käynnissä, ja piispa Serafim, joka otti siihen osaa, lähetti joulukuussa 1917 Moskovasta sähkeen, jossa ilmoitti patriarkka Tihonin ja Pyhän Synodin antaneen luvan uuden kalenterin käyttöön niissä seurakunnissa, joissa seurakuntalaisten enemmistö niin halusi. Sanamuoto oli yksiselitteinen: päätösvallan siinä suhteessa piispa jätti vuosien 1883 ja 1905 asetuksen mukaisesti paikallisseurakuntien kirkonkokouksille.
Patriarkka Tihon lähetti vahvistusukaasin, mutta yllättäen se olikin paljon monimielisempi: lupa uuden kalenterin käyttöön annettiin "niitä varten, jotka niin halusivat", eli sen saattoi tulkita siten, että uuden kalenterin käyttö olisi kerta kerralta harkittu poikkeustapaus. Äärimmilleen vietynä voitiin jopa väittää, ettei kalenteriasiaa olisi tarvinnut käsitellä kaikkia seurakuntalaisia velvoittavissa kirkonkokouksissa, koska patriarkan ukaasi antoi mahdollisuuden erityisjumalanpalvelusten toimittamiseen uuden kalenterin mukaan. Suomalaiset tulkitsivat moniselitteistä ukaasia oman mielensä mukaisesti; päätökset uuden kalenterin käyttöön otosta tehtiin kirkonkokouksissa vuosina 1917–18 ja arkkipiispan tehtäviä tammikuussa 1918 hoitamaan määrätty piispa Serafim pääsääntöisesti vahvisti ne.
Uusi ajanlasku leviää
Ensimmäisenä ehtivät päätöksen tehdä Sortavalan, Suistamon, Ilomantsin, Joensuun, Taipaleen, Korpiselän, Tiurulan, Palkealan, Salmin ja Mantsinsaaren seurakunnat jo vuoden 1917 loppupuolella, koska paineet uudistukseen olivat niissä erityisen suuret. Piispa Serafim mainitsi nämä seurakunnat erityisesti vahvistuspäätöksessään. Muutamaa kuukautta myöhemmin perässä tulivat vielä Suojärven, Annantehtaan, Pitkärannan, Käkisalmen, Lappeenrannan ja Turun seurakunnat. Ulkopuolelle jäi vielä toistaiseksi monia seurakuntia, esimerkiksi tuolloin hyvin venäläisvaltainen Helsinki. Luostareissa uusi ajanlasku tahdottiin aluksi torjua täydellisesti; ne jäivätkin toistaiseksi ulkopuolisiksi tässä vaikeassa kysymyksessä. Suurin syy tähän lienee ollut se, että hyvin vaikeat kieli- ja kansalaisuuskysymykset olivat tuolloin etusijalla; luostarien pääkieli oli venäjä, ja vain osa munkeista ja nunnista oli Suomen kansalaisia. Tosin nämäkin asiat hoidettiin asianmukaisella tavalla.
Kiista politisoituu
Uudistuksen rajat tulivat selviksi jo vuonna 1918, kun piispa Serafim hylkäsi Turun, Lappeenrannan ja Käkisalmen ortodoksisten seurakuntien päätökset uuteen ajanlaskuun siirtymisestä. Tosin Turku sai hiukan myöhemmin erityisen oikeuden uuden kalenterin käyttöön. Venäjän kirkko, tai oikeammin sen nimissä toiminut piispa Serafim, halusi turvata vanhan ajanlaskun käyttäjien oikeudet niissä seurakunnissa, joissa he olivat vähemmistönä tai joissa uuden ajanlaskun käyttäjiä oli vahva oppositio. Piispa korosti erityisesti, että uuden ajanlaskun käyttäjien tulisi ottaa huomioon myös vanhan luvun käyttäjien toiveet.
Monissa seurakunnissa seurauksena oli kaksinkertaiset pyhäpäivät, osin päällekkäin, mikä sekoitti työpaikkojen ja koulujen elämää.
Kiista kärjistyy
Ajanlaskukysymys alkoi varsinaisesti kärjistyä Raja-Karjalassa; Salmin seurakunta teki jo 7.syyskuuta 1919 päätöksen palata vanhaan ajanlaskuun. Päätös seurakunnankokouksessa tehtiin murskaenemmistöllä eli luvuin 243–6. Mantsinsaari ja Suojärvi tulivat jo seuraavana vuonna perässä. Suojärvestä hiukan aiemmin irtautunut Annantehtaan seurakunta sen sijaan pysyi uudessa ajanlaskussa, pitkälti kirkkoherransa, myöhemmän Viipurin piispan Aleksanteri Karpinin vaikutuksesta. Uuden ajanlaskun kannalla jo alusta asti olleet mitrarovasti Sergei Okulov ja myöhempi pappisseminaarin rehtori rovasti Nikolai Varfolomejev (myöhemmin Valmo) pitävät kiistan tärkeimpinä syinä väestön alhaista sivistystasoa ja venäläisten kiihotustoimintaa: uutta ajanlaskua pidettiin liiankin yleisesti "paavin tahallisena eksytyksenä" – koska uusi ajanlasku oli laadittu alun perin juuri Roomassa – ja molemminpuolinen, väärinkäsityksestä laajentunut alun perin vuonna 1054 langetettu kirkonkirous Rooman ja Konstantinopolin välillä oli vielä silloin voimassa; sen kumosivat vasta paavi Paavali VI ja ekumeeninen patriarkka Athenagoras I vuonna 1965.
Tilanteen kärjistymisen tärkein syy oli kuitenkin liian pikaisesti tehdyt päätökset; vaikka Viipurin hiippakuntakokous vuonna 1917 oli nimenomaan edellyttänyt, että päätökset tehtäisiin suurina juhlapyhinä runsaan osallistujamäärän vuoksi, jotta päätökset olisivat mahdollisimman sitovia, niin kuitenkin muun muassa Salmissa päätös kiirehdittiin joulun 1919 läheisyyden vuoksi. Tästä syystä niin Salmissa kuin Mantsinsaarellakin päätökseen osallistuneiden määrä jäi seurakunnan jäsenlukuun nähden pieneksi.
Taikausko sotkee kuvioita
Salmissa raja uuden ja vanhan ajanlaskun kannattajien välillä ei kulkenut kielirajan mukaan. Vaikka pitäjä olikin selvästi suomalaisenemmistöinen, niin väestön selvä enemmistö puhui tai ainakin jotenkin ymmärsi venäjää. Myös Mantsinsaaressa venäjäntaito oli lähes vastaava, vaikka sielläkin enemmistö oli suomenkielisiä. Kuitenkin yleinen sivistystaso oli matala, ja tästä seuraten vanhaa ajanlaskua pidettiin oikeana ja osana todellista uskovaisuutta.
Tätä käsitystä vastaan oli taisteltu aiemminkin. Erityisesti rovasti Okulov käytti perusteena sitä, että kyseinen käsitys oli pikemminkin pakanuuteen takautuvaa taikauskoa kuin todellista uskovaisuutta. Juliaanisen kalenterin oli ottanut käyttöön tsaari Pietari Suuri noin vuonna 1703 osana länsimaistamiskampanjaansa, jonka tärkein osa oli ollut Pietarin kaupungin rakentaminen. Tsaarin poistama vanha venäläinen kalenteri, jonka mukaan ortodoksinen kirkkovuosi kulkee edelleen, aloitti syyskuun alusta eikä 1. tammikuuta.
Hajaannusta seurakunnissa
Liiankin kiireisesti tehdyistä päätöksistä palata vanhaan ajanlaskuun seurasi se, että eritoten näistä kahdesta seurakunnasta tuli kirkollishallitukselle oikea tulva anomuksia uuden ajanlaskun käytön puolesta – joskin kirkollishallituksen mahdollisuudet puuttua päätöksiin olivat rajalliset, etenkin jos päätökset oli tehty edes muodollisen laillisesti.
Salmissa kiista sai ajoittain jopa sellaisia muotoja, että jopa uuden kalenterin mukaisina pääsiäispyhinä vanhan luvun kannattajat tekivät arkisimpia mahdollisia töitä – aivan kuin olisi ollut kysymys tavallisista arkipäivistä.
Tästä tosin seurauksena oli se, että vanhan ajanlaskun kannattajilla ei sinä vuonna ollut pääsiäistä: kun seurakuntalaiset tulivat juhlavaatteissaan viettämään juliaanista pääsiäistä, uuden ajanlaskun kannattajat olivat huolehtineet siitä, että kirkkojen ovet olivat näkyvästi lukossa ja ovella isot ilmoitukset, että pääsiäinen on jo ollut kaksi viikkoa aiemmin.
Vastalauseisiin tuli kylmä vastaus: vanha ajanlasku on poistettu käytöstä ja siihen vetoaminen on rienausta! Yritykset viettää vanhan luvun mukainen pääsiäisjuhla kirkon ulkopuolella sammuivat poliisin asiaan puuttumiseen.
Vuonna 1922 saivat vanhan ajanlaskun kannattajat lopullisesti alistua – tai jäädä vaille pääsiäistä. Niskoitteluyrityksistä tehtiin kovakourainen loppu. Monien pelkäämiä siirtymisiä luterilaisuuteen ei kylläkään tapahtunut, ei edes nimeksi: kaikkein itsepintaisimmat pitivät vanhan luvun hartauksia kodeissaan, hetkipalveluksina ilman pappia, ja kun tilanne aikanaan ratkesi vanhaa lukua noudattavien uusien seurakuntien myötä, he siirtyivätkin niihin. Mitään vanhauskoisuuden kaltaista skismaa ei ajanlaskusta kuitenkaan syntynyt.
Sortavalan ensimmäinen kirkolliskokous
Sortavalassa maaliskuussa 1921 pidettyyn kirkolliskokoukseen kutsuttiin kaikki samat edustajat kuin vuoden 1919 kokoukseenkin; tosin nimenomaan papiston kohdalla jouduttiin turvautumaan varamiehiin. Tämä siksi, että marraskuussa 1918 annetun asetuksen mukaan kirkon viranhaltijoiden tuli olla Suomen kansalaisia, ja osalla papistoa oli kansalaisuushakemuksien käsittely edellisen kokouksen aikana vielä kesken. Nyt ne olivat jo selviä, mutta muutokset eivät ainakaan vahvistaneet venäläisten asemaa; Sortavalan kokoukseen tuli nyt lähes yksinomaan Suomen kansalaisia. Arkkipiispa Serafimin kansalaisuushakemus oli vielä käsittelemättä. Hallituksen edustajaksi oli lähetetty Sortavalan seminaarin johtaja, ankarana suomalaisuusmiehenä tunnettu Oskar Relander, joka 1916 joutui ensin vankilaan ja sieltä karkotetuksi Siperiaan. Hänen valintansa edustajaksi saattoi viestittää, että hallitus tulkitsi ajanlaskukysymyksessä mielipiteiden kulkevan kieli- ja kansallisuusrajojen mukaan eli suomalaiset kannattaisivat uutta lukua ja venäläiset vanhaa. Relander oli saanut ohjeet tuoda esille hallituksen kanta ajanlaskuasiassa ja tehdä selväksi, että hallitus oli valmis vahvistamaan gregoriaaniseen kalenteriin siirtymisen. Hänen ohjekirjeestään ei käy ilmi, olisiko myös päinvastainen päätös vahvistettu; käytännössä sellainen ei olisi ollut mahdollista, koska se olisi ollut ristiriidassa niin kirkon suomalaisen linjan kuin hallituksen politiikankin kanssa – eli Sortavalan kokouksella ei juuri ollut vaihtoehtoja. Kokousta varten asetettu valmistusvaliokunta esitti mietinnön, jonka mukaan ajanlaskupäätös olisi esitettävä valtioneuvoston vahvistettavaksi. Itse kokous sujui valtioneuvoston edellyttämällä tavalla; se asetti 9. maaliskuuta 1921 ajanlaskuvaliokunnan, jonka antama mietintö olikin muotoiltu hiukan toisin kuin valmisteluvaliokunnan: neljännessä ponnessa edellytettiin hankittavan patriarkan hyväksyntä kalenteriuudistukselle.
Arkkipiispa Serafim antaa periksi
Arkkipiispa Serafimin loppupuhe 10. maaliskuuta 1921 oli ratkaiseva: hän asettui tukemaan rovasti Solntsevin aiemmin esittämää kantaa, jonka mukaan yksittäiset paikalliskirkot eivät saaneet mitätöidä kirkon kanoneja, sen sijaan saatettaisiin kieltäytyä noudattamasta sellaisia kanoneja, jotka eivät olleet enää ajan tasalla. Tämä on yllättävää, koska yleensä arkkipiispa Serafim ja rovasti Solntsev olivat asioista eri mieltä. Selitys löytynee keskeneräisestä kansalaisuushakemuksesta: ilmeisesti Serafim pelkäsi, että jos hän suututtaa Relanderin, seurauksena olisi kansalaisuuden epääminen ja ehkä jopa maasta karkottaminen. Pelko lienee ollut lähes aiheeton, mutta aika oli sellainen, että varman päälle toiminta näytti viisaimmalta. Painoarvoa tällaiselle käsitykselle saattoivat antaa aktivistien sotaisat julkilausumat Suomen venäläisistä ja venäläisestä kulttuurista (kuten aiemmin esiintyneet Etsivän Keskuspoliisin vaateet venäläisten karkottamisesta). Ajanlaskuvaliokunnan päätös meni lopulta sellaisenaan läpi, myös arveluttavana pidetty neljäs ponsi äänin 46–11. Viimeksi päätettiin kalenteriuudistuksen ajankohdasta. Uusi ajanlasku olisi oltava toteutettuna 5. /18. lokakuuta 1921 (vanhaa/uutta lukua). Valtioneuvosto vahvisti päätöksen kesäkuussa 1921.
Myös opetusministeri Lauri Ingman (1930–34 luterilainen arkkipiispa) asettui tukemaan arkkipiispa Serafimin kansalaisuushakemusta, olihan tämä osoittanut lojaalisuutta maan hallitukselle – eli arkkipiispan tilannearvio oli kuin olikin ollut oikea.
Maalaisliiton jyrkkyys vauhdittaa kiistaa
Lisäksi maassa vaihtui hallitus samoihin aikoihin ; huhtikuussa 1921 oli aloittanut Vennolan toinen hallitus, jonka opetusministeri Niilo Liakka otti huomattavasti edeltäjäänsä Lauri Ingmania tiukemman kannan maassa oleskeleviin venäläisiin – kuten Maalaisliitto ylimalkaankin.
Maalaisliittolaisten jyrkän kannan selittää se seikka, että yhteenotto rojalistien kanssa eli lopulta nurin saatu Suomen kuningaskuntahanke oli sattunut niin vähän aikaa sitten, että vanha kiihkotasavaltalaisuus – jonka eräs muoto oli äärimmäisen vihamielinen ja torjuva suhtautuminen kaikkeen tsaarin hallinnosta periytyvään – tahtoi tulla esiin yllättävilläkin tavoilla. Malliesimerkki tästä asenteesta on suosittu tasavaltalainen herja, jonka akateemikko Väinö Linna sijoitti pääteokseensa Täällä Pohjantähden alla pitäjän ankarimpana tasavaltalaisena tunnetun opettajan suuhun:
– eli kyseessä oli pitkälti perisuomalainen jääräpäisyys ja vieraaseen kohdistuva vastenmielisyys.
Arkkipiispa Serafim muuttaa kantansa – ja sytyttää konfliktin
Uudistuksen esittely Moskovan patriarkalle viivästyi yhteyden saantivaikeuksien vuoksi, ja kaikki seurakunnat ja luostarit siirtyivät uuteen ajanlaskuun päätöksen mukaisena aikana lokakuussa 1921.
Myös vastaan hangoitelleessa Salmin seurakunnassa toteltiin määräystä uuteen ajanlaskuun siirtymisestä, ja niskuroijat palautettiin tiukasti kuriin. Pari kaikkein itsepäisintä venäläistä pappia jouduttiin jopa karkottamaan. Mutta selvitetyksi luultu tilanne saikin odottamatta uuden käänteen, johon tehdyt uudistukset näyttivät kerta kaikkiaan romahtavan; yllätyksenä kaikille suomalaisosapuolille tulikin arkkipiispa Serafimille kielteisen kalenteripäätöksen sisältävä virkakirje Venäjän kirkon Synodilta. 18./31.lokakuuta (vanhaa/uutta lukua) päivätyn kirjeen oli allekirjoittanut Orlovin piispa Serafim ja sihteeri N. Numerov. kiellon peruste oli se, että yleisvenäläinen kirkolliskokous vuosina 1917–1918 oli määritellyt ajanlaskukysymyksen ratkaisun kuuluvan tulevalle yleisortodoksiselle kirkolliskokoukselle eli suurelle synodille. Kirje nimenomaan korosti, että tätä päätöstä odotettaessa piti ehdottomasti pysyä vanhassa ajanlaskussa, sillä uuteen siirtyminen olisi kanonien rikkomista ja kirkonkirouksen alainen teko. Yleisortodoksista kirkolliskokousta ei ole vielä tätä kirjoitettaessa (kesäkuu 2007) edes näköpiirissä – eli vaikeana pidetty ajanlaskukysymys ilmeisesti haluttiin poistaa päiväjärjestyksestä mahdollisimman pysyvästi. Arkkipiispa muuttikin käskyn mukaan kantaansa ajanlaskun suhteen; tämä johtui siitä, että hän pyrki kaikin tavoin turvaamaan venäläisten aseman myös itsenäisessä Suomessa.
Tähän hän pyrki korostamalla Venäjän kirkon määräysvaltaa Suomen kirkossa ja toisaalta jarruttamalla kaikkia sellaisia hankkeita, jotka olisivat voineet vaarantaa Suomen hiippakunnan ja Venäjän kirkon välisen kirkollisen yhteyden säilymisen. Toisaalta hänellä ei mielestään piispanvalansa johdosta ollut juurikaan vaihtoehtoja, kun patriarkka näytti asettuneen kalenteriasiassa kielteiselle kannalle: toisenlainen asennoituminen olisi tehnyt hänestä skismaatikon, mikä lisäksi olisi ollut vastoin Venäjän kirkon ja suomenvenäläisten etua. Hän tiesi liiankin hyvin, että jos hän joutuisi väistymään, toista venäläistä hänen tilalleen ei hevillä valittaisi eli hänen piti näistä syistä pysytellä virassaan mahdollisimman pitkään ja kaikin keinoin.
Arkkipiispalta unohtui tahallaan tai vahingossa eräs hyvin olennainen asia: hän oli piispanvalassaan vannonut uskollisuutta paitsi kirkolliselle myös maalliselle esivallalle:
– ja tsaarin esivaltaa ei ollut olemassa – itse asiassa Lenin oli luovuttanut sen Suomen hallitukselle tunnustaessaan Suomen itsenäisyyden; lisäksi arkkipiispa oli vannonut uskollisuutta Suomen hallitukselle kansalaisuusanomuksessaan, joka oli hyväksytty. Tämän vuoksi hänen olisi pitänyt nurisematta totella valtioneuvoston päätöksiä. Mutta koska valtioneuvosto oli ehtinyt vahvistaa Sortavalan kalenteripäätöksen, asia saikin uudet mitat: siitä tulikin Moskovan patriarkaatin ja Suomen hallituksen välinen valtaoikeuskiista, jonka pelinappuloiksi joutui Suomen ortodoksinen väestö. Tätä ei suomenvenäläinen papisto aikonut millään muotoa hyväksyä, vaan vuodenvaihteessa 1922 alkoi mahdollisuuksiensa mukaan työn kalenteripäätöksen purkamiseksi; taktiikaksi valittiin mahdollisimman monien poikkeuslupien anominen juliaanisen kalenterin käyttöön. Tämä merkitsi, että odotettavissa oli avoin konflikti.
Sisällissota ortodoksisen kirkon hallinnossa puhkeaa
Ajanlaskukysymys saattoi kirkollishallituksen ja arkkipiispan välit nopeasti avoimeen ristiriitaan; 19. joulukuuta 1921 arkkipiispa Serafim jätti kirkollishallitukselle kirjallisen vastalauseen sen menettelystä ajanlaskuasiassa: hänen esittelemänsä Kyyrölän ja Viipurin seurakuntien anomukset juliaanisen kalenterin käyttöön otosta oli torjuttu suoralta kädeltä. Tämä vastalause sivuutettiin täysin: sitä ei edes merkitty tiedoksi vaan kirjelmä arkistoitiin ilman kommentteja. Seuraavaksi arkkipiispa Serafim – tai ehkä pikemminkin hänen uskollinen kannattajansa, Helsingin seurakunnan silloinen kirkkoherra rovasti Vasiljev – yritti ajaa asiaa Helsingissä esittämällä valtioneuvostolle, etteivät juliaaniset poikkeusluvat olisi ongelma, kunhan päälinja olisi gregoriaaninen. Tulos oli edelleenkin kielteinen: juliaanista ajanlaskua ei aiottu suvaita, pikemminkin juuria kokonaan pois Suomesta. Kirkollishallitus puolestaan piti kalenterikysymystä kirkolliseen opetustoimeen liittyvänä asiana, johon ei tarvittaisi patriarkan hyväksymistä.
Piispan ja hallinnon välit tulehtuvat lopullisesti
Kirkollishallitus ja valtioneuvosto alkoivat vähitellen tuskastua joka asiassa vastahankaiseen Serafimiin – mutta piispattakaan ei voitu olla; se olisi merkinnyt liian pahaa hajaannusta.
Ja koska moniin asioihin tarvittaisiin piispaa, päätettiin hankkia Serafimin lisäksi apulaispiispa.
Arkkipiispa vastustaa ehdotusta turhaan
Serafim torjui ehdottomasti esityksen apulaispiispan hankkimisesta: hänen mukaansa apulaispiispaa ei tarvittaisi. Lisäksi hän teki kerta kaikkiaan selväksi, että jos hän vastustaisi hanketta, Moskovan patriarkka ei vihkisi apulaispiispaa ilman hänen suostumustaan.
Yksityisesti Serafim ehdotti että koko maa, myös luterilaiset, palaisi "koettuun ja turvalliseen" vanhaan ajanlaskuun, mutta sitä pidettiin vielä mahdottomampana. Karlovcin synodista ei haluttu kuullakaan, koska kaikki muut ortodoksit tuomitsivat sen olemassaolonkin. Lisäksi jo muutama oheistiedustelu selvitti, että kaikki pakolaissynodin piispat olivat vielä tiukemmin vanhan ajanlaskun kannalla ja ummikkovenäjänkielisiä, jotka tarvitsivat vieraissa maissa tulkkia.
Serafim piti kieliasiaa merkityksettömänä, koska hänen mukaansa aitoon oikeauskoisuuteen kuului paitsi vanha ajanlasku myös slaavinkieliset palvelukset ja venäjänkieliset saarnat sekä venäjä virkakielenä. Tätä kantaa ei hyväksynyt sen enempää valtioneuvosto kuin kirkollishallituskaan, ja arkkipiispan asema vaikeutui entisestään. Oikeastaan arkkipiispa asettumalla tälle kannalle vain varmisti suomenkielisen ja suomalaisten kannalla olevan apulaispiispan valinnan välttämättömyyden. Apulaispiispan nimitysprosessi käynnistettiin, ja samalla alkoi lähtölaskenta Serafimin syrjään siirtämiselle, vaikkei sitä ääneen sanottukaan.
Vaikea ja pitkällinen valintaprosessi
Ensimmäinen valittu apulaispiispa oli ehdottoman suomalaismielinen ja yksiselitteisesti uuden ajanlaskun kannalla ollut Viipurin katedraalirovasti Mihail Kasanski, joka oli vuonna 1915 hävinnyt apulaispiispan vaalin Serafimille, koska vaalin ratkaisseet venäläiset sotilaspapit pitivät häntä liian suomalaismielisenä.
Kasanski nimitettiin apulaispiispan virkaan, ja patriarkka Tihon vahvisti valinnan, mutta uusi piispa ehti kuolla ennen vihkimistä eikä Suomesta muuta sopivaa ehdokasta löytynyt. Ennen kuolemaansa hän ehti ehdottaa kirkollishallitukselle, että Virossa olisi hyviä piispaehdokkaita. Arkkipiispa vastusti Viron puoleen kääntymistä ja sanoi että Suomestakin löytyisi erinomaisia ehdokkaita; hänet torjuttiin, koska kaikki hänen ehdokkaansa olivat ummikkovenäjänkielisiä ja verrattain korkeassa iässä oppiakseen suomea. Epävirallisesti puhuttiin että yhdessäkin vanhoillisessa piispassa oli jo kestämistä, kaksi olisi aivan liikaa.
Tammikuussa 1922 kirkollishallitus otti yhteyttä Viron kirkon synodiin ja pyysi esittämään sopivaa piispaehdokasta. Vastaus tulikin pian: erittäin sopivaksi katsottiin Hiidenmaalla sijaitsevan Mustjalan seurakunnan kirkkoherra, pastori Herman Aav, joka oli juuri jäänyt leskeksi. Hän oli Kuresaaren piirinvalvoja, tuottelias uskonnollinen kirjailija ja yleisesti ottaen äärimmäisen arvostettu hengenmies – siis erittäin sopiva piispaksi. Kanonisen naimattomuusehdonkin hän leskimiehenä täytti. Lisäksi pastori Aav osasi jotenkin suomea ja oli erittäin perehtynyt kielitieteeseen. Hän oppikin suomen kielen erinomaisesti, joskin lopun ikäänsä hän puhui selvällä hiidenmaalaiskorostuksella.
Kirkollishallitus otti häneen suoraankin yhteyttä ja erittäin hyviä tuloksia tuottanut vierailu Suomessa eri seurakunnissa ja luostareissa toteutui varsin pian. Kirkkoherra Aav teki isäntiinsä "kansallismielisen, vakavan ja rehellisen miehen vaikutuksen". Tosin tehtävä ei ollut hänelle välttämättä mieleinen: hän itse sanoi, että suurta tuskaa tuotti se, että
mutta täydensi:
Tämä puheenvuoro kertonee selvästi, kuinka velvollisuudentuntoisesta miehestä nyt oli kysymys – miehestä, jonka voitiin suorastaan sanoa syntyneen esipaimenen tehtäviin. Julkisesti hän ei sen koommin valittanut sitä tosiasiaa, että koskaan enää sodan jälkeen hän ei päässyt käymään puolisonsa haudalla, jota tosin Viron kirkko hoitaa uskollisesti vielä nykyisinkin.
Maximilian Njegovan
Maximilian Njegovan (30. lokakuuta 1858 Zagreb – 1. heinäkuuta 1930 Zagreb) oli kroatialainen sotilas ja meriupseeri. Hän toimi Itävalta-Unkarin laivaston komentajana ensimmäisen maailmansodan aikana helmikuusta 1917 maaliskuuhun 1918 asti.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Vaikea ja pitkällinen valintaprosessi
Arkkipiispa Serafim vastusti asiaa, mutta hänet sivuutettiin. Hänen ja ehdokkaan tapaamiset sujuivat huonosti, mutta prosessissa valtiovaltaa edustanut senaattori E. N. Setälä sulki korvansa venäläisen piispan vastalauseilta. Arkkipiispa yritti vedota eritoten siihen, että uusi ehdokas oli kuuden lapsen yksinhuoltaja, ja joutuisi siis laiminlyömään joko virkansa tai perheensä. Tähän senaattori E. N. Setälä vastasi hyvin vihaisesti, ettei ikänsä perheettömänä eläneen miehen tulisi puuttua asioihin joita ei edes voisi ymmärtää! Viron kirkko sinetöi päätöksen myöntämällä pastori Aaville apulaispiispan arvonimen – tosin ilman virkaa – Suomen vierailun jälkeen. Nyt ehdokas oli valmis uuteen haasteeseensa.
J. N. Vainio
Vainion vanhemmat olivat talollinen Simo Antinpoika Vainio ent. Bragge ja Maria Erkintytär Bragge. Perheessä oli 11 lasta joista tunnettuja olivat kansanedustaja Antti Vainio ja jääkärikenraalimajuri Väinö Vainio. J. H. Vainio oli naimisissa vuodesta 1901 opettaja Bertta Vilhelmiina Hällforsin (s. 1877) kanssa.
Vainio toimitti vuonna 1909 ilmestyneen Valistuksen laulukirjan josta ilmestyi 41 painosta. 220 laulua sisältänyt kirja oli tarkoitettu kansakoulujen laulunopetuksen käyttöön ja myös iltamiin ja kokouskäyttöön.
Vainion sävellyksiä ovat muun muassa Satakunnan laulu, Kissimirri (Kissimirri, kissimirri koreana käyt), Köyhän lapsen joulukuusi, Mammanpojan laulu, Minäpä olen se pikkuinen poika ja Mirri (Mirrin kolttu se kirjava on). Vainion Porin lyseolle lahjoittama sävellysarkisto on kadonnut.
Vainio oli opettajana 1899–1901 Räisälän Tiurin koululla ja sen jälkeen Porissa. Räisälässä asuessaan Vainio kokosi yhdistetyn Räisälän sekakuoron joka esiintyi muun muassa Helsingin laulujuhlilla vuonna 1900. Porissa Vainio toimi Porin Kansallisköörin johtajana ja johti lähes 40 vuoden ajan Porin lyseon oppilasorkesteria.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Vaikea ja pitkällinen valintaprosessi
Tässä vaiheessa esitettiin mahdollisuutta, että apulaispiispa Aav olisi vihitty virkaansa virolaisessa kirkossa, jonne Serafimin valta ei ulottuisi, mutta koska piispan vihkimiseen tarvitaan vähintään kaksi piispaa, tultiin siihen lopputulokseen, että Konstantinopolissa asia kävisi helpoimmin, eritoten koska sinne piti yhtä kaikki lähteä hoitamaan hengellisen johdon siirtoa pois Moskovasta. Näin eritoten siksi, että yhteyttä Moskovan synodiin ei enää ollut eikä virallisesti saati sitten kanonisesti asematonta pakolaissynodia voitu ottaa huomioon, vaikka arkkipiispa Serafim muuta väittikin; Serafim jopa toi julki, että
Setälä vastasi, että tosiasian kieltäminen olisi pahempi rikos, ja suurempaa ihmismäärää vastaan.
Toinen Sortavalan kirkolliskokous tekee ratkaisevan päätöksen
13. kesäkuuta 1922 Sortavalassa pidetty varsinainen kirkolliskokous ennakoitiin asialistan perusteella raskaaksi; nyt valtion etua valvoi suomalaisuuden luottomies E. N. Setälä.
Valamon edustaja piti pitkän venäjänkielisen puheenvuoron, mutta kokouksen puhemiehistö päätti jättää sen kääntämättä ja huomiotta koska puhe oli rönsyilevä ja pikkuasioihin takertuva, kirkollis-juridista kapulakieltä tulviva kiihkoisa vanhan ajanlaskun puolustus, ja vanha ajanlasku piti nyt ehdottomasti hylätä!
Elric Melnibonélainen (romaani)
Elric Melnibonélainen (Elric of Melniboné) on vuonna 1972 julkaistu Michael Moorcockin kirjoittama fantasiaromaani. Teos on esiosa Moorcockin 1960-luvulla aloittamalle, Elric Melnibonélaisesta kertovien novellien sarjalle, ja on kronologisesti sarjan ensimmäinen osa. Se oli myös ensimmäinen julkaistu Elric-romaani.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Toinen Sortavalan kirkolliskokous tekee ratkaisevan päätöksen
Arkkipiispan jyrkkä vastalause tämän puheenvuoron sivuuttamisen johdosta vaiennettiin; pöytäkirjaan merkittiin vain etteivät kummatkaan venäjänkieliset puheenvuorot anna aihetta toimenpiteisiin. Valmistusvaliokunta asettui täysin suomalaisten kannalle, samoin kokouksen asettama lakivaliokunta. Lopputuloksena suomalaisten kanta voitti äänin 38–17; arkkipiispa esitti jyrkän vastalauseensa pöytäkirjaan sanoen:
Maximilian Njegovan
Elämäkerta
Njegovan syntyi Agramissa (nyk. Zagreb) ja opiskeli laivastoakatemiassa Fiumessa (nyk. Rijeka), mistä valmistui vuonna 1877. Hän osallistui Länsi-Afrikkaan ja Brasiliaan suunnatuille tutkimusretkille uransa alkuvaiheessa. Ensimmäisen aluksensa hän sai komennettavakseen vuonna 1893, jolloin hänestä tuli torpedovene Condorin päällikkö. Myöhemmin vuosina 1906–1907 hän toimi rannikkotaistelulaiva SMS Budapestin päällikkönä. Hänet ylennettiin kapteeniksi vuonna 1907, jolloin hänestä tuli laivaston komentajan amiraali Rudolf Montecuccolin esikuntapäällikkö ja sotaministeriön laivaston osaston operaatiopäällikkö. Vuonna 1911 hänet ylennettiin lippueamiraaliksi ja vuonna 1913 vara-amiraaliksi.
Elric Melnibonélainen (romaani)
Elric Melnibonélainen julkaistiin Petri Hiltusen kuvituksella suomeksi vuonna 1992. Suomenkielisen laitoksen viimeisellä sivulla mainostetaan myös seuraavaa osaa Kulkija kohtalon merillä (The Sailor on the Seas of Fate), jota ei kuitenkaan koskaan julkaistu suomeksi.
Building Empires
Building Empires on Queensrÿche-yhtyeen VHS-videotallenne vuodelta 1992. Se sisältää haastatteluja, musiikkivideoita ja livemateriaalia yhtyeen samannimiseltä kiertueelta. EMI julkaisi videon uudelleen DVD:llä vuonna 2002. VHS- ja DVD-versiot ovat sisällöltään identtisiä.
RIAA palkitsi yhtyeen kultalevyllä videon ylitettyä 50 000 kappaleen myynnin huhtikuussa 1993.
Sisältö
Queensrÿche / The Warning
Rage for Order / Operation: Mindcrime
<li>Gonna Get Close to You</li> <li>Eyes of a Stranger (Alt. Version)</li> </ol>
Empire
Elric Melnibonélainen (romaani)
Juoni
Elric on Mélnibonen keisarisuvun perillinen, josta on isänsä kuoleman jälkeen tullut valtakunnan hallitsija. Hän on mahtava noita ja taitava miekkamies, mutta fyysisesti heikko ja riippuvainen maagisista lääkkeistä, jotka pitävät hänet elossa ja toimintakykyisenä. Mélnibone on aiemmin hallinnut koko tunnettua maailmaa tuhansien vuosien ajan, mutta nyt sen mahti on heikentynyt ja kansa moraalisesti rappeutunut. Melnibonélaiset ovat julmia ja ikivanhojen perinteiden sitomia, mutta Elric uskoo, että heidän on tuhon välttääkseen uudistuttava. Elric myös poikkeaa maanmiehistään siinä, että hänellä on omatunto eikä hän halua noudattaa kansansa julmia perinteitä. Kaikki Melnibonélaiset eivät kuitenkaan pidä uuden keisarin ajatuksista; heidän johtajansa on Elricin serkku Yyrkoon, joka haluaisi keisariksi. Tilannetta mutkistaa myös se, että Yyrkoonin sisko Cymoril on Elricin rakastettu ja tuleva keisarinna.
Maximilian Njegovan
Elämäkerta
Njegovan toimi Polaan sijoitetun 1. taistelulaivaviirikön komentajana ensimmäisen maailmansodan alkaessa elokuussa 1914. Hänen alaisuudessaan viirikkö tulitti 23.–24. toukokuuta 1915 Anconaa Italiassa. Kun laivaston komentaja Anton Haus kuoli helmikuussa 1917, Njegovan nimitettiin tämän seuraajaksi ja ylennettiin amiraaliksi. Hänestä tuli saman vuoden huhtikuussa lisäksi sotaministeriön laivaston osaston johtaja.
Elric Melnibonélainen (romaani)
Juoni
Barbaarit hyökkäävät Mélnibonen saarelle, mutta Elricin johdolla viholliset lyödään. Meritaistelun aikana Elricin kunto pettää, ja Yyrkoon työntää hänet mereen. Elric kuitenkin kutsuu vedenjumala Straashan avukseen ja palaa Melnibonéen taikakeinoin. Huomatessaan vallankaappauksensa epäonnistuneen Yyrkoon pakenee Cymoril mukanaan barbaarimaihin ja alkaa kätyreineen hautoa vallankumousta. Elric lähettää Melnibonén laivaston etsimään Yyrkoonia, mutta turhaan. Lopulta Elric päätyy tekemään liiton Melnibonén keisarien perinteisen suojelusdemonin Ariochin kanssa. Ariochin ja Straashan avulla Elric löytääkin Yyrkoonin ja tuhoaa tämän laivaston ja armeijan.
Building Empires
Sisältö
<li>Empire</li> <li>Best I Can</li> <li>Silent Lucidity</li> <li>Another Rainy Night (Without You) (Alt. Version)</li> <li>Another Rainy Night (Without You)</li> <li>Anybody Listening?</li> </ol>
Maximilian Njegovan
Elämäkerta
Komentajana Njegovan ei suostunut heltymään Saksan keisari Vilhelm II:n ja Itävalta-Unkarin keisarin Kaarle I:n vaatimuksiin käyttää koko laivastoa hyökkäykseen Venetsiaa vastaan. Hänen komentajuusaikanaan Itävalta-Unkarin laivasto jatkoi lähinnä tehtäväänsä ”fleet in being” -roolissa. Laivaston moraali oli alhainen ja siinä palvelevien etnisten ryhmien välit keskenään olivat huonot.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Toinen Sortavalan kirkolliskokous tekee ratkaisevan päätöksen
Vuoden 1922 kalenteripäätös tosiasiassa siis katkaisi Suomen ja Venäjän kirkkojen välit – joskin ratkaisevaa lienee ollut, että neuvostovalta asetti patriarkka Tihonin toukokuussa 1922 kotiarestiin ja tuhosi käytännössä koko Venäjän kirkon keskushallinnon.
Maximilian Njegovan
Elämäkerta
Njegovanin komentajuuskaudella laivaston satamatiloja Cattarossa (nyk. Kotor) laajennettiin sukellusveneitä varten, mutta kyseisessä tukikohdassa puhkesi helmikuussa 1918 kapina. Kapinan syinä olivat huono muonitus ja merimiesten huono kohtelu upseerien taholta. Njegovan erosi kapinan vuoksi laivaston komentajan tehtävästä 1. maaliskuuta 1918. Häntä seurasi komentajana nuorehko kontra-amiraali Miklós Horthy ja sotaministeriön laivaston osaston johtajana vara-amiraali Franz von Holub.
Building Empires
Sisältö
Live
Maximilian Njegovan
Elämäkerta
Njegovan kuoli Zagrebissa Jugoslaviassa 1. heinäkuuta 1930 71-vuotiaana.
Matti Katila
Matti Lauri Katila (s. 10. joulukuuta 1945 Mäntsälä) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kilpakävelijä. Hän edusti Jokelan Kisaa ja hänen valmentajinaan toimivat Viljo Luukkola sekä Jaakko Honkanen.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Piispanvaali ja siitä seurannut välirikko
Samassa kokouksessa toimitettiin uusi apulaispiispan vaali, jota Serafim yritti epätoivoisesti estää ja sittemmin profanoida: hän väitti että "epäkanoninen" vaali olisi toimitettava kokoushuoneessa. Kirkolliskokouksen enemmistö torjui ehdotuksen: vaali olisi kanoninen ja siis toimitettava kirkossa jumalanpalveluksen jälkeen.
Davis Cleveland
Davis Cleveland (s. 5. helmikuuta 2002) on yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan televisiosarjassa Shake It Up.
Matti Katila
Kalevan kisoista Katila saavutti 20 kilometrin kävelystä kultaa vuonna 1984 sekä kuusi hopeaa vuosina 1978–1983. Lisäksi hän 50 kilometrin kävelystä SM-tasolla kaksi kultaa vuosina 1980 ja 1983, neljä hopeaa vuosina 1976, 1981, 1984 ja 1985 sekä kolme pronssia vuosina 1974, 1975 ja 1988. Viestijuoksun SM-kilpailuista Katila saavutti pronssia 3 x 5 000 metrin kävelyviestistä vuonna 1983. Sisäratojen SM-kilpailuista hän saavutti 5 000 metrin kävelystä neljä hopeaa vuosina 1975, 1979, 1983 ja 1984 sekä pronssia vuonna 1976.
Elric Melnibonélainen (romaani)
Juoni
Yyrkoon vaivuttaa Cymorilin maagiseen uneen ja pakenee toiseen ulottuvuuteen, johon ikivanhat taikamiekat Myrskyntuoja ja Murhemiekka on piilotettu. Elric löytää Myrskyntuojan ja saa siltä yliluonnolliset voimat, joiden avulla hän voittaa Yyrkoonin. Tappioiden nöyryyttämänä tämä alistuu Elricin valtaan ja herättää Cymorilin unesta. Kaikki kolme palaavat Melnibonéen, jota Elric hallitsee jälleen keisarina. Nähtyään elämää Melnibonén ulkopuolella Elric joutuu kuitenkin seikkailunhalun valtaan ja päättää lähteä tutkimaan maailmaa vuoden ajaksi. Sijaishallitsijaksi hän jättää Yyrkoonin, jonka uskoo tulleen järkiinsä. Mukaan seikkailulleen Elric ottaa Myrskyntuojan, jonka maagisten voimien hän toivoo alistuvan valtaansa. Tietämättään Elric on kuitenkin väärässä sekä Yyrkoonin että Myrskyntuojan suhteen.
Matti Katila
Virallisissa kilpailuissa Katila ei ole esiintynyt vuoden 1989 jälkeen.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Piispanvaali ja siitä seurannut välirikko
Vaali toimitettiin ja Herman Aav valittiin. Serafim ei uskaltanut lopultakaan tuoda esille omaa ehdokastaan, yksityiskeskustelussa ilmaisemaansa ehdottoman venäläismielistä ja ummikkovenäjänkielistä pappia nimeltä Agafonov. Tulehtunutta tilannetta hyvin kuvaava välikohtaus syntyi, kun suomalaiset lauloivat spontaanisti Aavin valinnan jälkeen: "Aksios, aksios, aksios!" (=otollinen), joka lauletaan normaalisti papiston jäsentä vihittäessä kunkin vaiheen lopuksi.
Elric Melnibonélainen (romaani)
Vastaanotto
Karin L. Krossin mukaan Elric Melnibonélainen on enemmän kuin pelkkä tavanomainen miekka ja magia -tarina. Romaanissa on purevaa ironiaa sekä omalaatuista huumoria. Erityistä kehua saa kohtaus, jossa Elric laskeutuu lihasta tehtyyn ”Tunneliin suon alla” ja löytää Myrskyntuojan ”Sykkivästä luolasta”. Krossin mukaan kohtaus on freudilainen, mutta Moorcock onnistuu pitämään sen vakavana eikä selittele lukijalle liikaa. Romaanin suurin heikkous löytyy henkilöhahmoista: Yyrkoon on tavanomainen roisto ja Cymoril klassinen neito pulassa. Myöskään Elricin hahmo ei ole mielenkiintoisimmillaan, koska hänestä ei vielä ole kehittynyt se häikäilemätön antisankari, jollainen hän on sarjan kronologisesti myöhäisemmissä osissa.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Piispanvaali ja siitä seurannut välirikko
Serafim esitti vakavan ja kovasanaisen moitteen asiasta: oli HÄNEN eikä kokouksen vallassa päättää, oliko ehdokas otollinen – ja hänen mukaansa ei ollut. Hänen mielestään "aksioksen" laulaminen oli siis tapahtunut rikos kirkkojärjestystä vastaan, koska HÄN ei ollut sitä tehnyt ensimmäisenä; hänen kantansa oli "Ne aksios" eli "Ei otollinen". Se oli liikaa, ja kansallismielisten katkeruus purkautui; puheenjohtajana toiminut kansakouluntarkastaja Aleksanteri Sadovnikov teki ulkopuolella päiväjärjestyksen seuraavanlaisen ehdotuksen:
Nyt oli siis ajauduttu suoralle välirikon tasolle esipaimenen ja kirkolliskokouksen välillä. Rovasti Solntsev käytti vakavan puheenvuoron ”karjalaisille veljilleen”, mutta venäläiset vaikenivat tyystin, ja lopulta arkkipiispa katsoi asialliseksi poistua kokouksesta.
Toimikunta asetetaan ja toimii
Puhemiehistön ehdottama apulaispiispatoimikunta asetettiin yksimielisesti ja siihen valittiin rovasti Solntsev, pastori Simo Okulov, fil.maist. K. Kononoff sekä varajäseninä kirkkoherra M. Mihailov ja opettaja P. Mihailov, kaikki suomalaismielisiä venäläisestä nimestään huolimatta.
Kirkolliskokous lähetti sähkeen Viroon pastori Aaville ilmoittaen hänen valinnastaan apulaispiispaksi, – mutta yhtä jäykän ominaisesti kannalleen arkkipiispa merkitytti pöytäkirjaan, ettei hän ollut osallisena valinnassa eikä sähkeen lähettämisessä. Toimikunta sai tuota pikaa Virosta myönteisen vastauksen.
Apulaispiispa Aav kävi syksyllä 1922 Suomessa neuvottelemassa Helsingissä opetusministeri Yrjö Loimarannan ja Viipurissa kirkollishallituksen jäsenten kanssa. Rovasti Nikolai Okulovin seurassa hän tapasi myös arkkipiispan.
Konstantinopoliin
Suomen kirkon uuden ajanlaskun kannattajien suhteen sattui onnellisesti, kun ekumeeninen patriarkka Meletios IV piti pyhänä velvollisuutenaan ottaa huostaansa ne kirkot, jotka sekasorron vuoksi olivat jääneet orvoiksi eli ilman korkeinta hengellistä johtoa.
Kansallismieliset saivat jo varhain epävirallisen yhteyden Konstantinopoliin. Vuoden 1922 yleiskirkollisessa maailmankongressissa Kööpenhaminassa Suomen luterilaista kirkkoa edustanut rovasti O. V. Aarnisalo toimi välittäjänä kansallismielisten ja ekumeenisen patriarkan edustajan, Lontoon eksarkkina toimineen Thyateiran metropoliitta Germanoksen kanssa. tästä voimakastahtoisesta ja vaikutusvaltaisesta piispasta tuli hallitseva hahmo koko siirtymäprosessissa jälkitoimineen.
Suomen ortodoksiselle kirkolle päätettiin anoa autokefaliaa eli täyttä itsenäisyyttä. Valtioneuvosto teki 22. joulukuuta 1922 päätöksen lähettää Konstantinopoliin lähetystö hoitamaan sekä siirtyminen että apulaispiispa Aavin piispaksi vihkiminen, mutta asiassa ei moneen kuukauteen tapahtunut mitään. Vasta maaliskuussa valtioneuvosto hyväksyi lopullisesti päätöksen apulaispiispa Aavin nimittämisestä kirkkokunnan apulaispiispaksi nimikkeellä KS Viipurin piispa, ja presidentti K. J. Ståhlberg vahvisti nimityksen 21. huhtikuuta 1923. Samalla uusi piispa sai kahden vuoden määräajan suorittaa suomen kielen tutkinnon. Virallista tutkintoa ei tosin koskaan pidetty, se vain merkittiin hyväksytyksi määräajan umpeutuessa.
Building Empires
Sisältö
<li>Resistance</li> <li>Walk in the Shadows</li> <li>The Thin Line</li> <li>Take Hold of the Flame</li> <li>The Lady Wore Black</li> <li>Silent Lucidity</li> <li>I Will Remember (MTV Unplugged)</li> <li>Della Brown (MTV Unplugged)</li> </ol>
Azealia Banksin diskografia
Tämä on räppäri Azealia Banksin diskografia.
A. H. Österblad
A. H. Österblad oli suomalainen 1800-luvun lopulla elänyt arkkiveisujen tekijä.
Ajanlaskukiista (Suomen ortodoksinen kirkko)
Konstantinopoliin
Arkkipiispa Serafim oli lähettänyt ekumeeniselle patriarkalle kirjeen, jossa vetosi tähän, ettei Aavia vihittäisi piispaksi eikä autokefaliaa myönnettäisi; patriarkka ja pyhä Synodi totesivat yksimielisesti kirjeen laittomaksi eikä toimenpiteitä aiheuttavaksi.
Monen viivytyksen jälkeen Suomen delegaatio eli senaattori E. N. Setälä, rovasti Solntsev, Viron arkkipiispa Aleksanteri ja apulaispiispa Aav matkustivat keväällä 1923 Konstantinopoliin. Delegaatio vei Suomen kirkon lahjana patriarkalle hopeisen panagian hopeavitjoilla. Neuvotteluista muodostui vaikeat. Jo alkuun ne uhkasivat katketa, kun arkkipiispa Serafimin valtuutusta ei ollut, mutta lopulta rovasti Solntsev onnistui todistamaan, että patriarkka Tihoninkin tunnustama kirkollishallituksen valtuutus, jolla Suomen kirkko oli saanut autonomian Venäjän kirkolta, olisi pätevä nytkin. Mielipide-erojen tasaaminen osoittautui hankalaksi, mutta onneksi lähetyskunnalla oli valtuudet tarvittaessa antaa periksi, koska vaaditut myönnytykset eivät lopultakaan olleet kovinkaan mittavia.
Autokefaliaa ei myönnetty kirkon pienuuden vuoksi, mutta autonomia katsottiin voitavan antaa. Autonomia myönnettiin "mitä laajimmassa muodossa" eli se merkitsi, että arkkipiispan nimitys tulisi vahvistaa Konstantinopolissa, ekumeeninen patriarkka mainita rukouksissa sekä pyhä mirha tuoda Konstantinopolista. Kaikessa muussa Suomen kirkko olisi täysin itsenäinen.
Valtuuskunta katsoi tämän riittävän, olletikin kun autokefalia-asiaan voitaisiin myöhemmin, olojen vakaannuttua riittävästi, ehkä palatakin. Näin tehtiinkin 1970-luvun lopulla, joskin asia kehittyi toisin 1980-luvulla ja asia sai eri syistä jäädä uudelleen lepäämään
Apulaispiispa vihitään virkaansa
Monen mutkan jälkeen Herman Aav vihittiin Suomen apulaispiispaksi ja Suomi liitettiin Konstantinopoliin. Vihkimisen toimitti itse patriarkka Meletios IV ja yhdeksän metropoliittaa papiston avustamana, joukossa myös tämän arvon juuri saanut Viron arkkipiispa Aleksanteri, joka käytti toimituskielenään viroa; rovastien vanhimpana toiminut rovasti Solntsev käytti suomea. Myös vihittävä lausui uskontunnustuksensa ja piispanvalansa suomeksi. Omasta toivomuksestaan hänelle luovutettiin seremoniassa sama panagia, jota Viron ensimmäinen marttyyripiispa Platon oli kantanut murhatuksi tullessaan.
Suomeen paluu
Suomen lähetystö ja uusi piispa lähtivät kotiin 20. heinäkuuta 1923. Mukaansa he saivat autonomian myöntävän Tomos-asiakirjan, patriarkan tervehdys- ja onnittelukirjeen Suomen presidentille, patriarkan lähetyskirjeen Suomen ortodoksisille kristityille, sekä arkkipiispa Serafimille erityisen paljon postia: otteen patriarkaatin virallisesta lehdestä sekä käsikirjeet ajanlaskusta ja juuri tapahtuneesta piispan nimityksestä. Viimeksi mainitussa painotettiin erityisesti sitä, että arkkipiispan olisi muutettava suhtautumistaan piispa Aaviin ja helpotettava suhdettaan hallitukseensa ja kaittaviinsa.
Pakkotilanteessa ollut Serafim noudatti patriarkan ohjeita: hän lähetti Helsinkiin piispallisen jumalanpalveluspuvun ja ylidiakonin, jotta uusi piispa voisi toimittaa jumalanpalveluksen heti saavuttuaan.