cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lontoon ePrix 2015
Sunnuntai
Sade sotki sunnuntain kilpailun aika-ajot ja teki samalla kuljettajien maailmanmestaruustaistelusta erittäin mielenkiintoisen. Stéphane Sarrazin ajoi paalupaikalle ja otti samalla myös Venturin ensimmäisen paalupaikan.
Lauantai
Lauantain kilpailuun lähdettiin turva-auton takaa ensimmäisen mutkaan tehtyjen muutosten takia, joilla estettiin ensimmäisessä mutkassa sijainneen pompun päältä ajaminen. Turva-autolla varmistettiin kilpailun alun turvallisuus. Sébastien Buemi ajoi kilpailun voittoon ja paranteli samalla asemiaan kuljettajien maailmanmestaruus taistelussa. Kilpailun jälkeen E.dams-Renault varmisti myös valmistajien maailmanmestaruuden.
Sunnuntai
Sunnuntain kilpailun voitti Sam Bird, ja Nelson Piquet varmisti sarjan mestaruuden ajamalla kilpailussa seitsemänneksi ohitettuaan varikkokäyntien jälkeen tallikaveri Oliver Turveyn ja Amlin Agurin kuljettajan Salvador Duránin.
Henry Wahl
Henry Wahl (9. maaliskuuta 1915 Odda – 13. lokakuuta 1984, Trondheim oli norjalainen pikaluistelun MM- ja EM-pronssimitalisti yhteispisteissä.
Wahl kilpaili ennen maailmansotaa 1930-luvulla Norjan työläisurheiluliiton alaisuudessa edustaen trondheimeniläistä työläisurheiluseuraa. Parhaat tuloksensa hän saavutti pitkillä matkoilla. Hän saavutti työläisurheilijoiden EM-kisoissa 4. sijan vuonna 1936.
Hän edusti työläisurheiluseuraa maailmansodan lopulle asti, jolloin hän syksyllä 1945 siirtyi edustamaan Norjan luisteluliiton alaista trondheimeniläistä SK Falkenia. Tällöin muodostui menestyksekäs ns. Falken-trio eli Hjallis Andersen, Sverre Farstad ja Henry Wahl. Talvella 1946 hän oli mukana Norjan mestaruuskisoissa ja EM-kisoissa ilman suurempaa menestystä. Seuraavalla kaudella hän otti Norjan mestaruuden yhteispisteissä ja oli kuudes MM-kisoissa Suomen Lasse Parkkisen voittaessa. Olympiavuonna 1948 Norjan mestaruuskisoissa tuli menestystä pitkillä matkoilla eli 5 000 ja 10 000 metrillä. Niinpä hänet valittiin edustamaan Norjaa St. Moritzin olympialaisten 10 000 metrillä, mutta kisoissa hän keskeytti ennen 8 000 metrin täyttymistä. Saman vuoden MM-kisoissa Helsingin olympiastadionilla noin kaksi viikkoa myöhemmin hän otti MM-pronssia maanmiehensä Odd Lundbergin voittaessa ja Yhdysvaltain John Werketin ottaessa hopeaa yhteispisteissä. Heikon kauden 1949 jälkeen Wahl oli mukana Norjan mestaruuskisoissa ottaen hopeaa Hjallis Andersenin jäljessä. Pian sen jälkeen käydyissä Helsingin EM-kisoissa Wahl oli ensimmäisen kilpailupäivän jälkeen kolmantena, mutta toisen päivän avausmatkalla 1 500 metrillä hän vaihtoi rataa väärin ja hylättiin. Kauden 1951 alussa pidetyissä Oslon EM-kisoissa tuli Wahlille tasainen suoritus kaikilla matkoilla loppusijoituksen oikeuttaessa yhteispisteissä kolmanneksi maanmiehensä Andersenin ja Hollannin Wim van der Voortin jäljessä. Olympiavuonna 1952 Wahlia ei kelpuutettu joukkueeseen huonosti sujuneiden Norjan mestrauuskisojen vuoksi. Kauden 1952 jälkeen Wahl päättikin 38-vuotiaana pikaluistelu-uransa.
Henry Wahl oli maailmansodan aikaisen saksalaismiehityksen aikana vangittuna.
Kuhankeittäjä
Kuhankeittäjä (Oriolus oriolus) on kellertävä varpuslintulaji.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|vasen|Kuhankeittäjänaaras Kuhankeittäjä on 22–25 senttimetriä pitkä kellertävä lintu. Uroksen pääväri on kirkkaankeltainen, kun taas naaras ja nuori lintu ovat yläpuolelta vihertäviä ja alapuolelta kellertäviä. Naaras on vatsapuolelta harmaanvalkoinen ja tummaviiruinen. Kuhankeittäjäkoiraan pyrstö ja siivet ovat mustat. Kuhankeittäjän nokka on punainen ja jalat siniharmaat. Nuoren linnun nokka on ruskea.
Levinneisyys
Kuhankeittäjän pesimäalueet ovat Euroopassa ja Aasiassa. Sen talvehtimisalue on trooppisessa Itä-Afrikassa. Suomessa kuhankeittäjiä pesii arviolta 2 000–3 000 paria lähinnä Etelä- ja Järvi-Suomessa.
Suomessa kuhankeittäjien kanta on taantunut. 1800-luvulla sillä oli vahva kanta, mutta 1900-luvun alkupuolella kanta väheni. 1980-luvun lopulla kuhankeittäjien määräksi arvioitiin 5 000 paria. Taantuman syistä ei ole tietoa, mutta sen arvellaan johtuvan talvehtimisalueen olosuhteista. Ainakin Välimeren alueella kuhankeittäjiä on pyydystetty.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut kuhankeittäjän elinvoimaiseksi. Suomessa laji on erittäin uhanalainen ja se on rauhoitettu. Kuhankeittäjän korvaussummaksi on asetettu 252 euroa. Vuonna 2000 kuhankeittäjä luokiteltiin Suomen uhanalaisuusarvioinnissa elinvoimaiseksi ja vuoden 2010 arvioinnissa silmälläpidettäväksi. Vuoden 2015 arvioinnista lähtien se on ollut erittäin uhanalainen.
Elinympäristö
Kuhankeittäjän elinympäristöä ovat vanhat lehtimetsät, Baltiassa ja Keski-Euroopassa myös rehevät puistot. Suomessa lajia tavataan tyypillisesti vesistöjen läheisissä lehtimetsissä. Kuhankeittäjä viihtyy puiden lehvästön suojassa, minkä takia sitä näkee todella harvoin, ellei sitä osaa sen huilumaisen laulun perusteella etsiä.
Ravinto
Kuhankeittäjä syö hyönteisiä, selkärangattomia, marjoja ja siemeniä.
Erityistä
Kuhankeittäjä on valittu Etelä-Savon maakuntalinnuksi. Se oli myös Liberaalit-puolueen tunnuslintu.
Canadian Women's Hockey League
Canadian Women's Hockey League (Kanadalainen naisten jääkiekkoliiga, CWHL) oli vuonna 2007 perustettu ammatillinen naisten jääkiekkoliiga, joka koostui Kanadan, Kiinan ja Yhdysvaltojen joukkueista. Se oli National Women's Hockey Leaguen ohella toinen naisten palkallinen jääkiekkoliiga. Liigan palkinto oli nimeltään Clarkson Cup.
Liigassa pelasi sen historian aikana myös joitakin suomalaisia, mukaan lukien Noora Räty ja Venla Hovi.
Maaliskuussa 2019 yllättäen ilmoitettiin, että liiga lopetetaan 1. toukokuuta 2019.
Liigan perustaminen
Aloitte liigan perustamiseksi tuli kuudelta kanadalaiselta naisjääkiekkoiljalta, jotka olivat pelanneet hiljattain aiemmin vuonna 2007 purkautuneessa National Women's Hockey Leaguessa. Tarkoitus oli, että liiga olisi vastuussa kaikista matka-, jäänvuokraus- ja peliasukustannuksista sekä osasta varusteista, mutta ei maksaisi pelaajien palkkoja.
Laajentuminen Kiinaan ja palkanmaksu
Kesäkuun 5. päivänä 2017 ilmoitettiin, että CWHL laajentuisi Kiinaan. KHL-joukkue Kunlun Red Starin naistenjoukkue ja uusi Vanke Rays -joukkue liittyivät sarjaan. Uudessa sarjaformaatissa jokainen joukkue pelasi yhteensä 30 ottelua. Matkakustannukset Kiinaan minimoitiin siten, että jokainen pohjoisamerikkalainen joukkue matkusti Kiinaan kerran pelaamaan kolmen ottelun sarjan.
Ilmoitettu syy Kiinan laajentumiseen oli, että Kiinan valtio halusi kehittää jääkiekkojoukkueitaan valmistautuessaan Pekingin talviolympialaisiin 2022.
Kiinaan laajentumisen myötä liiga ilmoitti myös, että se alkaa maksaa pelaajilleen palkkaa ensimmäistä kertaa. Palkat oli tarkoitus maksaa liigan Kiinan-laajentumisen ansiosta kasvaneista tuloista. Jokaisen pelaajan oli tarkoitus tienata vähintään kaksi tuhatta ja enintään kymmenen tuhatta dollaria kaudessa, jokaisen seuran palkkakaton ollessa sata tuhatta dollaria. Ilmoitus teki liigasta toisen naisten ammattilaisliigan Pohjois-Amerikassa vuonna 2015 perustetun National Women's Hockey Leaguen jälkeen.
Heinäkuussa 2018 Vanke Raysin jäsenyys liigassa päätettiin. Samalla Kunlun Red Star nimettiin uudelleen Shenzhen KRS Vanke Rays -nimiseksi.
Liigan yllättävä lopettaminen
31. maaliskuuta 2019 äkillisesti ilmoitettiin, että liigan hallitus oli päättänyt lopettaa liigan toiminnot alkaen 1. toukokuuta 2019. Toronto Furies ja Les Canadiennes -joukkueet reagoivat tähän tarkoituksenaan liittyä Pohjois-Amerikan ammattilaisliiga NWHL:ään.
Huhtikuun 2. päivänä 2019 NWHL ilmoitti, että liiga laajenee Torontoon ja Montrealiin miesten NHL-liigan tukemina. Toistaiseksi ei ole tiedossa, miten suoraan aiemmat CWHL-joukkueet on mahdollista siirtää liigasta toiseen.
Kielo
Kielo on kaikilta osiltaan myrkyllinen kasvi, ja siitä on löydetty ainakin 38 sydämen toimintaan vaikuttavaa ainetta. Tästä syystä sitä on käytetty myös muun muassa sydänlääkkeenä jo vuosisatojen ajan. Lisäksi kieloa on käytetty muun muassa joulukukkana ja puutarhakasvina. Kielosta on jalostettu myös koristekasveja. Kieloja kasvaa monentyyppisissä metsissä napapiirin eteläpuolelta Etelä-Eurooppaan ulottuvalla alueella. Edellä mainitut kielon muut muodot kasvavat Amerikassa ja Aasiassa samoilla leveysasteilla. Kielo valittiin vuonna 1967 kansanäänestyksellä Suomen kansalliskukaksi. Muualla maailmassa kielon voi nähdä esimerkiksi useiden paikkakuntien vaakunoissa.
Askeleentakanen
Askeleentakanen on Keski-Suomessa Jyväskylässä Jylhänperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Kielo
Ulkonäkö ja koko
Kielo kasvattaa 15–25 senttimetriä korkean varren, joka on tyveltään sinipunainen tai vihreä. Kielolla on kaksi suurta, ehytlaitaista ja pitkäruotista lehteä, joiden lapa on 10–20 cm pitkä ja muodoltaan soikea. Joissakin yksittäisissä versoissa voi olla yksi tai kolmekin lehteä. Kielo kukkii touko-kesäkuussa, jolloin lehtien muodostamasta tupesta kasvaneeseen kukkavarteen puhkeaa 6–12 hyväntuoksuista kukkaa. Valkoiset, yhdyslehtiset ja pullean kellomaiset kukat sijaitsevat nuokkuvassa, terttumaisessa kukinnossa. Kukinnan lopuksi kielo kasvattaa pieniä kellanpunaisia marjoja, jotka nekin, kuten koko muu kasvi, ovat myrkyllisiä. Marjojen sisällä on sinisiä siemeniä. Kielo kasvattaa vaakasuoran juurakon, joka haaroittuu voimakkaasti. Juuret ovat muodoltaan hoikkia, ja niiden pinta on suomuinen.
Askeleentakanen
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Makkarajoen valuma-alueeseen (14.296) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 131,2 metriä mpy.
Kielo
Ulkonäkö ja koko
Lähteestä riippuen kielosta erotetaan myös joitakin ulkonäöltään poikkeavia maantieteellisiä muotoja. Esimerkiksi kielon pohjoisamerikkalainen muoto C. majalis var. montana eroaa ulkonäöltään jonkin verran nimimuodosta. Sen lehdet ovat pidemmät ja leveämmät kuin nimimuodolla, lisäksi eroja on muun muassa kukkavarren pituudessa ja versojen tiheydessä.
Muut samannäköiset lajit
Fennoskandiassa ei tavata samannäköisiä lajeja kuin kielo. Suomessa kasvaa kolme samaan entiseen kielokasvien heimoon Convallariaceae kuulunutta lajia: kalliokielo, lehtokielo ja oravanmarja. Ne kuitenkin erottaa kielosta helposti lehtien ja kukkien perusteella. Italiassa on kirjattu muutamia myrkytystapauksia, kun ihmiset ovat keränneet luonnosta kieloja karhunlaukkana ja käyttäneet niitä ruoan valmistuksessa, vaikka lajien ulkonäkö ja tuoksu ovat selvästi erilaiset.
Taksonomia
Kielon ja sen lähilajien taksonomiassa on tapahtunut 2000-luvulla useita muutoksia ja esimerkiksi maantieteellisten muotojen luokittelu on vielä toistaiseksi epävarma. Edellä mainittu muoto C. majalis var. montana katsotaan usein myös omaksi C. majuscula -lajikseen. Toisten tutkijoiden mukaan kyseessä puolestaan on kielon alalaji, jolle on annettu tieteellinen nimi C. majalis subsp. majuscula.
Pohjoisamerikkalaisen kielon lisäksi aasialaisen kielon C. majalis var. keiskei taksonominen asema on epäselvä, sillä tämänkin muodon katsotaan toisinaan muodostavan oman lajinsa C. keiskei tai C. japonica. Lisäksi kielon kaukasialaiset populaatiot on joskus luettu omaksi lajikseen C. transcaucasica. Aiemmin myös kiehkurakielo (Polygonatum verticillatum) on luettu kuuluvaksi kielon kanssa samaan sukuun.
Myös ylemmän tason luokittelussa on tapahtunut muutoksia. Kielo ja sen lähisukuiset lajit luokiteltiin pitkään omaan kielokasvien heimoonsa (Convallariaceae), mutta uusimman, vuonna 2009 julkaistun APG III -luokittelun mukaan ne kuuluvat nykyään parsakasvien heimoon (Asparagaceae) ja sen Nolinoideae-alaheimoon. Kyseinen alaheimo puolestaan tunnettiin aikaisemmassa, vuonna 2003 julkaistussa APG II -luokittelussa ruskuskasvien heimona (Ruscaceae).
Ekologia ja genetiikka
120px|thumb|right|Kielon marjoja Kielo lisääntyy suvullisesti siementen avulla ja suvuttomasti maavarresta kasvavien kloonien avulla.
Suvullisessa lisääntymisessä kukkien pölytys voi tapahtua joko itse- tai ristipölytyksenä, mutta siemeniä sisältäviä marjoja syntyy yleensä vain ristipölytyksessä. Kukissa ei ole mettä, vaan kielo houkuttelee pölyttäjiä pelkästään tuoksullaan. Kielon suvullisen leviämisen mahdollistavat pienet nisäkkäät, erityisesti erilaiset jyrsijät, jotka levittävät kielon marjoja uusille alueille. Mahdollisesti myös jotkut linnut syövät marjoja ja ulostavat niiden siemenet uusille kasvupaikoille.
Itäneistä siemenistä muodostuu uusia versoja yleensä 2–3 vuoden kuluessa. Uudella kielokasvustolla menee noin kahdeksan vuotta itämisestä ensimmäiseen kukintaan. Kielokasvuston halkaisija suurenee keskimäärin noin 15 senttiä vuodessa, mikä mahdollistaa kloonin iän likimääräisen arvioinnin. Vanhimmat kielokasvustot voivat olla iältään 200–300 vuotta vanhoja. Yleensä kasvuston versoista vain noin 2–3 prosenttia on kukallisia. Kielon juurakko muodostaa laajan maanalaisen verkoston, jonka avulla kielo lisääntyy suvuttomasti. Tämä lisääntymismuoto on huomattavasti suvullista lisääntymistä yleisempi. Kielo myös talvehtii juurakkonsa avulla, sillä kasvuston maanpäälliset osat kuolevat syksyllä.
Kielo kasvaa useimmiten laajoina kasvustoina. Sen japanilaisella alalajilla tehdyssä tutkimuksessa suurimmat havaitut kloonikasvustot olivat halkaisijaltaan yli 40 metriä; toisaalta samassa tutkimuksessa yhdeltä kasvupaikalta laskettiin jopa 56 eri yksilöä vastaavaa genotyyppiä. Aikaisemmissa geneettisissä tutkimuksissa on havaittu, että normaali diploidi kromosomiluku on 38, joten lajin solujen tumassa on 19 erilaista kromosomia. Niiden lukumäärä on sama ainakin japanilaisissa ja korealaisissa sekä eurooppalaisissa että yhdysvaltalaisissa kannoissa. Kielon kromosomistossa tapahtuu toisinaan myös polyploidisaatiota, joka voi johtaa uusien muotojen syntyyn.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kielon nimimuoto C. majalis var. majalis kasvaa luontaisesti Fennoskandiassa noin napapiirin korkeudelle asti. Koillisessa levinneisyys ulottuu Pohjanlahden pohjoispuolelta Keski-Venäjälle Moskovan itäpuolelle. Sieltä lajin luontaisen levinneisyyden kaakkoisraja ulottuu Adrianmeren rannoille, ja etelässä se jatkuu Pohjois-Italiaan ja Ranskaan, aivan maan eteläisintä rannikkoa lukuun ottamatta. Espanjassa ja Portugalissa kieloja kasvaa vain aivan maiden pohjoisimmissa osissa, Pyreneiden tuntumassa. Keski-Euroopan ohella kielo on levittäytynyt Englantiin ja Walesiin sekä Irlannin eteläisimmälle rannikolle. Lisäksi nimimuotoa tavataan pienehköllä erillisalueella Mustanmeren ja Kaspianmeren välisellä kannaksella. Suomessa kielo on harvinainen Kainuussa ja Etelä-Lapissa ja puuttuu kokonaan pohjoisemmasta Lapista. Maan eteläisemmissä osissa se on yleinen.
Lajin muoto C. majalis var. montana on levinneisyysalueeltaan pohjoisamerikkalainen. Sitä tavataan seitsemässä Yhdysvaltain itäisessä osavaltiossa, Georgiassa, Kentuckyssä, Pohjois-Carolinassa, Pennsylvaniassa, Tennesseessä, Virginiassa ja Länsi-Virginiassa. Muotoa C. majalis L. var. keiskei puolestaan tavataan itäisessä Aasiassa. Muodon levinneisyysalue kattaa Venäjän itäisimpien osien lisäksi alueita Mongoliasta, Kiinasta, Japanista ja Korean niemimaalta sekä Myanmarista. Kielon nimimuoto majalis on levinnyt lisäksi muun muassa Yhdysvaltojen, Kanadan ja Japanin alueelle. Nämä kasvustot ovat kuitenkin saaneet alkunsa ihmisen istuttamista yksilöistä, joten tämä muoto luokitellaan molemmissa maissa haitalliseksi vieraslajiksi.
Uhanalaisuus ja suojelu
Suomessa kielo ei ole suojeltu eikä uhanalainen laji. Lisäksi muun muassa Iso-Britanniassa ja Sveitsissä laji on luokiteltu elinvoimaiseksi. Silti laji on kokonaan tai osittain rauhoitettu useissa Sveitsin kantoneissa. Myös Puolassa laji on osittain rauhoitettu eikä lajin luonnonvaraisia yksilöitä saa kerätä ilman lupaa. Kokonaan rauhoitettu kielo on ainakin Bulgariassa, Kreikassa ja Slovakiassa. Sveitsin ohella lajilla on voimassa oleva uhanalaisuusluokitus osissa Espanjaa, missä se on luokiteltu vaarantuneeksi, ja Slovakiassa, jossa laji on silmälläpidettävä.
Myrkyllisyyden vuoksi kielolla ei juuri ole luontaisia vihollisia, sillä lajin versot kelpaavat ravinnoksi ainoastaan kielokukolle (Lilioceris merdigera). Lisäksi ainakin yhdeksän sienilajia loisii kielolla. Näitä ovat esimerkiksi kotelosieniin kuuluva Gloeosporium convallariae, joka aiheuttaa lehtiin ruskeita pilkkuja, ruostesieniin kuuluva Puccinia sessilis ja harmaahomeen sukuinen Botrytis paeoniae Lajia uhkaavina tekijöinä on luonnollisten uhkatekijöiden sijaan mainittu keräämisen ohella metsien hakkuut, lehtimetsien umpeenkasvu, kieloa kasvavien alueiden ylilaidunnus ja esimerkiksi villisikojen maata tonkiessaan aiheuttamat juurakkovauriot. Koska kielo leviää usein klonaalisesti, voi lajin kasvustojen perinnöllinen monimuotoisuus olla alhainen. Tämä voi johtaa eristyneiden kasvustojen huonompaan kykyyn selviytyä elinympäristön muutoksista.
Myrkyllisyys
thumb|300px|right|Värjätty mikroskooppikuva kielon maavarren poikkileikkauksesta. 1. epidermi eli pintasolukko, 2. parenkyymi- eli perussolukko, 3. endodermi eli kuoren sisäkerros, 4. perussolukko, 5. puusolukko, 6. [[nila.]] thumb|left|Konvallatoksiini on yksi kielon sisältämistä myrkyllisistä glykosideista Kielosta on löydetty ainakin 38 sydämen toimintaan vaikuttavaa glykosidia. Näistä yleisimpiä ja potenteimpia sydänglykosideja ovat kielossa esimerkiksi konvallatoksiini, konvallariini, konvallamariini, konvallatoksoli, konvallosidi, desglukokeirotoksiini ja lokundjosidi. Näiden glykosidien vaikutus on samankaltainen kuin sormustinkukan glykosideilla. Glykosidiyhdisteet sijaitsevat pääosin kielon solujen vakuoleissa. Kasvissa on myös kelidonihappoa, erilaisia alkaloideja ja saponiineja.
Kuivatuissa kielon lehdissä glykosidien osuus on 0,2–0,6 prosenttia painosta. Yhdisteitä on selvästi enemmän vanhoissa kuin nuorissa versoissa. Määrä on silti pieni ja henkeä uhkaavat myrkytykset ovat harvinaisia. Kielon maljakkovesi on myrkytöntä. Kielon aiheuttamaa myrkytystä voidaan hoitaa lääkehiilellä tai vakavammissa tapauksissa vastamyrkyillä. Kielomyrkytyksen oireita ovat suun ja mahalaukun limakalvojen ärtyminen ja pahoinvoinnin tunne, oksentelu ja ripuli. Myrkytys voi myös kiihdyttää virtsaneritystä, aiheuttaa huimausta ja ahdistavaa tunnetta rinnassa. Jos saatu myrkkyannos on ollut suuri, oireet aiheuttavat sydämen toiminnan heikentymistä ja rytmihäiriöitä sekä ääritapauksessa tajuttomuutta ja lopulta kuoleman.
Käyttö
thumb|200px|[[Charles-André van Loo, La Marquise de Pompadour en jardinière (Markiisitar de Pompadour puutarhurina), noin 1754–1755. Markiisittaren korin kukkien joukossa on myös kieloja.]] Kielon makeatuoksuisia kukkia käytetään kukkakimpuissa ja -asetelmissa. Kieloja käytettiin joulukukiksi jo 1880-luvulla, joten ne kuuluivat hyasinttien ja syreenien tapaan ensimmäisiin joulukukkiin. Sitä varten kukat hyödettiin eli saatiin lämpöä ja valoa säätelemällä kukkimaan luonnollisen kukinta-ajan ulkopuolella, keskitalvella. Suomessa kieloa on ollut tapana istuttaa myös pihoille, joihin taimet on saatu joko luonnosta tai muutamalta kieloa kasvattavalta taimitarhalta. Pihan perennapenkeissä kieloa voidaan käyttää reunuskasvina, mutta se soveltuu myös maanpeitekasviksi. Kielot suositellaan istutettaviksi tavalliseen puutarhamultaan, puolivarjoiseen paikkaan. Kielosta on koristekäyttöön jalostettu useita erilaisia muotoja ja lajikkeita. Näitä ovat esimerkiksi vaaleanpunakukkainen muoto C. majalis var. rosea, lehdiltään valkoraidallinen lajike ’Albostriata’ ja keltaraidallinen ’Aureovariegata’.
Hajuvesiteollisuus käyttää oikeita kieloja, mutta tuoksua on osattu tuottaa myös synteettisesti jo 1900-luvun alusta. Kielo on osana kymmenissä klassisissa parfyymeissä, ja sen sanotaan olleen Christian Diorin suosikkikukka. Venäjällä naiset ovat myös hieroneet kielon juurien nestettä poskiinsa saadakseen ne rusottamaan.
Kieloa on käytetty sen myrkyllisyydestä huolimatta lääkkeenä vuosisatojen ajan. Sen kukista on muun muassa tehty aivastuspulveria, ja sitä on käytetty epilepsialääkkeenä. Kasvia on kuitenkin käytetty erityisesti sydämen toimintahäiriöiden lääkkeenä. Kielon myrkyllisiä ainesosia on käytetty myös muiden sydänglykosidien tapaan sydämen vajaatoiminnan lääkkeenä. Niillä on sama positiivinen inotrooppinen vaikutus ja negatiivinen kronotrooppinen vaikutus kuin esimerkiksi digitaliksella. Positiivinen inotrooppinen vaikutus tarkoittaa sydämen supistuskyvyn tehostumista ja negatiivinen kronotrooppinen vaikutus puolestaan sydämen lyöntitiheyden laskua. Näiden yhteisvaikutuksena sydämen hapenkulutus vähenee, minkä seurauksena sydämen hyötyosuus paranee. Tämä vaikutus saadaan näkyviin vain sairaassa, laajentuneessa sydämessä. Terveelle sydämelle ei näillä aineilla ole teoriassakaan hyötyä. Vaikutusmekanismi perustuu osittain kalsiumionien soluunottoon. Brittiläisessä kansanlääkinnässä kielon on kerrottu myös auttavan eri tavoin valmistettuna muun muassa muistin vahvistamisessa, puhekyvyn parantamisessa ja maalaisjärjen kehittymisessä. Erityisesti kielon on kerrottu tehoavan Bellin halvauksen ja sisäisten verenvuotojen hoidossa. Suomessa katovuosina on kielon juurakoita käytetty lisäksi leivän ainesosana.
Kasvin nimi
thumb|left|200px|Raamatun [[Laulujen laulua kuvaava fresko italialaisen luostarin seinällä: Kuin lilja ohdakkeiden keskellä .]] Kielon lajinimi majalis tulee latinan toukokuuta tarkoittavasta sanasta Maius ja suvun nimi Convallaria latinan sanasta convallis ’laakso’. Suvun ja lajin nimen taustalla on Raamatun Vanhan testamentin Laulujen laulu, jossa tyttö vertaa itseään laaksojen liljaan, vaikka Raamatun kasvi onkin todennäköisesti ollut madonnanlilja (Lilium candidum) eikä kielo. Tämän kertomuksen pohjalta saksalaiset kasvitieteilijät alkoivat kuitenkin jo 1500-luvulla kutsua kieloa ”laaksojen liljaksi”, Lilium convallium, josta nimen käyttö levisi myös muualle Eurooppaan. Carl von Linné muokkasi nimityksestä kielon nykyisen tieteellisen nimen. Myös kielon ruotsinkielinen nimi liljekonvalj on väännös edellä mainitusta latinankielisestä nimestä.
Wolter von Plettenberg
Wolter von Plettenberg oli Liivinmaan ritarikunnan maamestari vuosina 1494–1535. Plettenbergiä on pidetty usein Liivinmaan maamestareista suurimpana ja hän voitti ritarikunnan käymän sodan Moskovan ruhtinaskuntaa vastaan vuosina 1501–1503. Voittoa seurasi pitkä rauha ja taloudellinen kukoistus. Toisaalta Liivinmaa oli heikentynyt sotilaallisesti ja uskonpuhdistuksessa von Plettenberg pidättäytyi katolilaisuudessa, mikä esti osaltaan Vanhan-Liivinmaan muotoutumisen sekulaariksi yhtenäisvaltioksi. Se säilyi sen sijaan löyhänä konfederaationa Saksan keisarikunnan yhteydessä.
Elämäkerta
thumb|vasen|Plettenbergin rintakuva ja vaakuna 1800-luvulta [[Cēsisin kirkossa.]] Suuriruhtinaaksi vuonna 1462 noussut Iivana III ja hänen hallitsemansa Moskova oli alkanut liittää pienempiä venäläisiä ruhtinaskuntia itseensä. Novgorodin tasavalta oli vallattu vuonna 1478 ja nyt Iivana uhkasi myös Vanhaa-Liivinmaata. Venäläiset olivat hyökänneet Liivinmaalle vuonna 1481 ja he polttivat esimerkiksi Viljandin. Venäläiset solmivat lopulta 10-vuotisen välirauhan, joka uusittiin vuonna 1493. Liivinmaalla puhuttiinkin käsitteestä Ruche gefahr eli Venäjän vaara. Plettenberg valittiin Liivinmaan ritarikunnan maamestariksi vuonna 1494. Hän pyrki käyttämään uuden välirauhan aikaa Liivinmaan sotilaallisen valmiuden kasvattamiseen. Uutta sotaa pidettiin väistämättömänä ja merkkinä tästä oli Hansaliiton kauppahovin sulkeminen Novgorodissa. Liivinmaan maapäivät päätti ylimääräisestä sotaverosta, jonka avulla kunnostettiin vanhoja linnoja. Plettenberg pyrki myös solmimaan liiton Liettuan suuriruhtinaskunnan kanssa, joka kaatui kuitenkin Puolan valtakiistoihin. Vuonna 1501 von Plettenberg teki yksin ritarikunnan joukkojen kanssa hyökkäyksen Venäjälle. Sotaretki ei tuottanut suurempia tuloksia ja samaan tapaan päättyi myös sitä seurannut venäläisten vastaisku. Vuonna 1502 Pihkovan lounaispuolella käytiin kuitenkin suuri taistelu Smolinajärvellä, jossa ritarikunta sai huomattavan voiton venäläisistä. Ritarikunta solmi venäläisten kanssa uuden välirauhan, jota jatkettiin sopimusta uusien aina vuoteen 1558. Plettenberg oli voitollaan näin saavuttanut harvinaisen pitkän rauhan jakson, jota seurasi taloudellinen nousukausi.
Ulkoinen uhka oli torjuttu, mutta Liivinmaalla oli von Plettenbergin kaudella myös sisäisiä muutoksia. Uskonpuhdistus levisi 1520-luvulla ja esimerkiksi Saksalaisen ritarikunnan suurmestari Albrekt Brandenburgilainen oli julistanut ritarikuntansa evankeliseksi vuonna 1525. Liivinmaalla evankelistuminen olisi saattanut johtaa eroon Saksan keisarikunnasta ja ritarikunnan sekularisoitumiseen, mikä oli voinut merkitä yhtenäisen ritarikuntavaltion muodostumista. Wolter von Plettenberg liittoutui kuitenkin Wolmarin maapäivillä heinäkuussa 1525 katolilaisen papiston ja vasalliston kanssa. Liivinmaan territoriot pysyivät näin keisarikunnan yhteydessä ja maa säilyi löyhänä säätyvaltais-territoriaalisena konfederaationa. Plettenbergistä tuli Saksan valtakunnanruhtinas ja hän sai äänioikeuden Saksan Reichstagissa vuonna 1526. Saksalaisen ritarikunnan luterilaistumisen myötä ritarikunnan omistukset Preussissa muutettiin Preussin herttuakunnaksi, mikä merkitsi myös Liivinmaan ritarikunnan muodollista itsenäistymistä. Albrekt myi oikeutensa Liivinmaahan von Plettenbergille 4 000 guldenin hintaan. Käytännössä ritarikunta oli ollut kuitenkin itsenäinen jo vuodesta 1459 Saksalaisen ritarikunnan alati heikentyessä. Toisaalta myös Liivinmaan ritarikunta oli von Plettenbergin sodan jäljiltä sotilaallisesti heikko. Plettenbergin kaudella ritarikunnalla oli suurimmillaan 450 ritariveljeä ja määrä puolittui vuosisadan puoliväliin mennessä. Monet Liivinmaan linnoista oli rakennettu ennen tuliaseiden aikaa, mikä teki niistä vanhentuneita. Halua maksaa linnojen korjaamista ei kuitenkaan ollut. Talonpojilta vietiin puolestaan aseenkanto-oikeus 1500-luvun alussa. Plettenberg kuoli vuonna 1535 ja hänen seuraajansa kamppailivat Liivinmaan sisäisten ongelmien kanssa. Lopullisesti Liivinmaa romahti Liivinmaan sodan alettua vuonna 1558 ja sen hallitsemat alueet päätyivät Ruotsin, Tanskan, Puola-Liettuan ja Moskovan Venäjän käsiin.
Hamidou Raïs
Hamidou Raïs (k. 17. kesäkuuta 1815) oli algerialainen barbereskikaappari. Hän saavutti niin sanotuissa barbareskivaltioissa legendaarisen aseman toiminnallaan vääräuskoisia vastaan, mutta sai surmansa Yhdysvaltain laivaston osaston hyökättyä hänen laivaansa vastaan 17. kesäkuuta 1815 toisen barbreskisodan alussa.
Hänen mukaansa on nimetty lähiö Algerissa.
Elämä
Vuonna 1805 Hamidou otti vangeiksi useita napolilaisia, amerikkalaisen kuunarin 58-henkisen miehistön ja portugalilaisen fregatti Swanin 282 miehistön jäsentä. Vuoteen 1815 mennessä Algeria oli joutunut sotaan Portugalin, useiden italialaisten valtioiden, Alankomaiden, Espanjan, Preussin, Tanskan ja Venäjän kanssa. Algeriaa hallinneen deyn palkintoja varten pidetyn kirjanpidon mukaan Hamidou toi Algeriaan vuosien 1812 ja 1815 välillä ryöstösaalista lähes kahden miljoonan frangin arvosta. Hän varoi hyökkäämistä Ranskan ja Ison-Britannian laivoja vastaan; pääkohteita olivat heikompien maiden, kuten Kreikan, Tanskan, Ruotsin ja Yhdysvaltojen laivat.
Yhdysvaltain ja Iso-Britannian välisen vuoden 1812 sodan aikana algerialainen fregatti, mahdollisesti Hamidoun lippulaiva Mashouda kaapasi yhdysvaltalaisen priki Edwinin. Sota päättyi rauhaan 1814, ja amerikkalaiset päättivät tämän jälkeen lopettaa barbareskien hyökkäykset heitä vastaan. Presidentti James Madison kirjoitti uhkauskirjeen Algerian deylle ja lähetti sotalaivajoukon kuljettamaan sitä. Kirjettä kuljettanut saattue kohtasi 17. kesäkuuta 1815 Hamidoun Mashoudan Cabo de Gatassa. Hamidou oli tuolloin ollut parin viikon purjehduksella Espanjan rannikolla. Mashoudan lisäksi mukana oli ollut Hamidoun portugalilaisilta aiemmin kaappaama fregatti Estedio, mutta hän oli lähettänyt sen tiedustelemaan kauemmas rannikolle.
Amerikkalaiset päättivät vallata Mashoudan ja pääsivät sen lähelle, sillä Hamidou luuli heitä ystävällismielisiksi briteiksi. Seuranneessa yhteenotossa hän haavoittui ensin puunsäleestä, mutta jatkoi komentojen antamista laivan kannella. Amiraali Hamidou sai surmansa kun amerikkalainen laiva ajoi Mashoudan viereen ja tuhosi suuren osan sen kantta yhteislaukauksella. Mashoudan miehistö heitti kapteeninsa ruumiin mereen, jottei se päätyisi vääräuskoisten käsiin.
Aikalaiskuvaukset ja yksityiselämä
Hamidoun menestyksen takia useat algerialaiset runoilijat tekivät hänestä runoja, joissa kuvattiin myös hänen ulkonäköään. Runojen mukaan Hamidou oli keskikokoinen, vaaleahiuksinen ja sinisilmäinen, mikä ei ole tavatonta Algeriassa. Hänellä oli ajettu parta, mutta hän kasvatti suuria viiksiä. Algeriassa toimineen brittiläisen konsulin tytär Elizabeth Blanckley kuvaili häntä komeaksi. Hänen mukaansa Hamidou ei myöskään noudattanut Koraania kovin tiukasti, sillä hän joi satunnaisesti alkoholia. Hamidoun vankina ollut italialainen runoilija Filippo Pananti kuvaili Hamidoua ystävälliseksi ja teräväksi mutta toisaalta pöyhkeäksikin. Hamidoun yksityiselämästä tiedetään vähän, mutta vuonna 1810 hän kaappasi Tunisissa laivan, jolla olleista neljästä mustasta naisesta yksi annettiin hänen käyttöönsä. thumb|220px|Hamidou Raïsin muistolaatta Algeriassa.
Ryūkyūlaiset
Ryūkyūlaiset (okinawaksi ウチナンチュ, uchinanchu; ) ovat Japanissa Ryūkyū-saarilla Taiwanin ja Kyūshūn välissä elävä alkuperäiskansa. Ryūkyūlaiset puhuvat (japanin lisäksi) japanilaisiin kieliin kuuluvia ryūkyū-kieliä, joista suurin on okinawan kieli noin miljoonalla puhujalla. Ryūkyūlaisten kulttuuri on lähellä Japanin kulttuuria, mutta Kiinan kulttuuri on vaikuttanut siihen historiallisesti enemmän ja ryūkyūlaisilla on japanilaisista eroavat poliittiset ja uskonnolliset perinteet.
Historia
200px|thumb|vasen|Ryūkyūlainen papitar eli Noro, naiset johtivat perinteisesti ryūkyūlaisten uskonnolista elämää.
Okinawalla sijainnut Ryūkyū-kuningaskunta yhdisti saaret saman vallan alle 1300-luvun paikkeilla, ja näin syntynyt valtio muodosti kauppayhteyksiä Kiinaan ja muualle Aasiaan. Kuningaskunnasta tuli Kiinan vasallivaltio, jota kuitenkin hallitsi paikallinen kuningas, joka hallitsi Shurista eli nykyisestä Nahasta käsin. Kuninkaan hallitessa arkipäiväisiä asioita hänen siskonsa vastasi uskonnollisista menoista. Sukupuolijako näkyi yleisemminkin miesten johtaessa politiikkaa ja naisten johtaessa uskontoa. Uskontoa harjoittaneet naiset, joita kuninkaan sisko johti, tunnettiin nimellä kaminchu.
Satsuman han hyökkäsi Okinawalle vuonna 1609, mutta satsumalaiset sallivat paikallisen kuninkaan säilyttää asemansa ja kuningaskunnan suhteet Kiinaan. Satsuma han pääsi näin osallistumaan Ryūkyūn kautta kulkeneeseen kauppaan, vaikka Tokugawa-shōgunaatti samaan aikaan sulki Japanin rajat ulkopuolisilta. Japanilaisvaikutus ei kuitenkaan ollut saarilla tämän jälkeenkään kovin suurta, kun taas kiinalaisvaikutus näkyi voimakkaammin. Paikalliset esimerkiksi harjoittivat kungfutselaisuutta, kiinalaisia kauppa- ja naimatapoja, sekä pukeutuivat kiinalaisittain.
Ryūkyū liitettiin Japaniin vasta vuonna 1879. Tuolloin myös saarten nimi vaihdettiin Okinawaksi. Vaikka saaret liitettiinkin kiinteäksi osaksi Japania, siitä tuli japanilaisessa mielikuvassa takapajuinen, luonnonvaraton raja-alue, jonka asukkaat puhuivat outoa kieltä. Nykyajan ilmentymät kuten sähkö ja lennätinyhteydet tulivat paikalle varsin hitaasti muuhun Japaniin verrattuna. Kehitys johti kuitenkin siihen, että japanilaiset tavat kuten kieli ja pukeutumistyyli yleistyivät ryūkyūlaisten keskuudessa. Näihin aikoihin paikallisia alkoi myös muuttaa saarten ulkopuolelle Japanin pääsaarille ja muualle maailmaan.
220px|thumb|Amerikkalainen sotilas poltetun auton edessä amerikkalaisvastaisten mellakoiden aikana vuonna 1970.
Toinen maailmansota osoittautui tuhoisaksi ryūkyūlaisille. Saarten väestöstä arviolta yksi kolmas- tai neljäsosa kuoli sodan aikana. Okinawan taistelu oli yksi Tyynenmeren suurimmista ja Yhdysvaltojen joukkojen tulivoima muutti suuren osan Okinawan saarta erämaaksi. Sodan jälkeen Okinawan miehittivät Yhdysvaltojen joukot. Miehitys ei ollut ongelmaton ja Yhdysvaltojen vastaisia asenteita herätti etenkin maan takavarikointi armeijan tukikohtia varten. Korvauksia maasta maksettiin vasta, kun takavarikot herättivät mielenosoituksia 1950-luvulla. Yhdysvallat hallitsi Okinawaa Japanista erillisenä alueena aina vuoteen 1972 saakka, jolloin saaret liitettiin taas Japaniin. Amerikkalaisten tukikohdat kuitenkin jäivät saarille ja niistä on koitunut edelleen ongelmia paikallisille. Huomiota herätti, kun amerikkalaiset sotilaat raiskasivat 12-vuotiaan koululaisen vuonna 1995.
Katariina Poskiparta
Katariina Poskiparta (s. 30. heinäkuuta 1961 Lahti) on Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön (YTHS) toimitusjohtaja 1. lokakuuta 2014 alkaen. Hän toimi vuosina 2011–2014 vihreiden ympäristöministeri Ville Niinistön valtiosihteerinä. Vuosina 2008–2011 Poskiparta työskenteli Tarja Cronbergin ja Anni Sinnemäen valtiosihteerinä työ- ja elinkeinoministeriössä.
Ura
Koulutukseltaan Poskiparta on yhteiskuntatieteiden maisteri. Vuonna 1989 Poskiparta toimi Suomen ylioppilaskuntien liiton puheenjohtajana. Hän on ollut myös Tampereen yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtaja.
Poskiparta toimi vihreiden puoluesihteerinä vuosina 1993–1995. Puoluesihteerinä Poskiparran tuli remontoida puoluetoimiston talous ja organisaatio. Hän olikin asettanut ehdoksi, että puolueessa olisi hyväksyttävä sääntöuudistuspaketti, jos hänet valitaan toimeen. Sääntöuudistuksiin kuului muun muassa puoluehallituksen hallinnollisen ja valtuuskunnan poliittisen roolin erottaminen ja siirtyminen yhteen puoluekokoukseen vuodessa.
Vuosina 1995–2002 Poskiparta oli vihreän ministeriryhmän erityisavustaja Paavo Lipposen ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa. Hän on ollut myös Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen.
Vuosina 2004–2005 Poskiparta oli Suomen Lakimiesliiton viestintäpäällikkö. Vuosina 2005–2007 hän toimi Vantaan kaupungin asukaspalvelujohtajana. Virka vastasi apulaiskaupunginjohtajan tehtävää, ja Poskiparran vastuualueeseen kuuluivat muun muassa työllisyys- ja maahanmuuttoasiat.
Daphne (nimi)
Daphne, josta tunnetaan myös rinnakkaismuoto Dafne, on naisen etunimi. Se tulee kreikan kielestä ja merkitsee laakeripuuta. Kreikkalaisessa mytologiassa esiintyy tämänniminen nymfi.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on toukokuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 40–60 Daphne-nimistä ja noin 10–20 Dafne-nimistä naista.
Teemu Anttila
Teemu Anttila (1948–2021) oli suomalainen pistooliampuja. Anttila on ilmapistoolin joukkuekilpailun maailmanmestari Etelä-Korean Soulissa järjestetyistä vuoden 1978 maailmanmestaruuskilpailuista. Urallaan hän edusti Haminan Ampumaseuraa.
Kristoffer Pahr
Kristoffer Pahr oli pohjoisitalialaiseen Pahrin arkkitehtisukuun kuulunut kuvanveistäjä, joka vaikutti 1500-luvulla Saksassa ja Ruotsissa.
Juhana III kutsui vuonna 1572 veljekset Johan Baptista Pahrin, Franciscus Pahrin ja Dominicus Pahrin Ruotsiin, jossa heillä sekä heidän kuvanveistäjäveljellään Kristoffer Pahrilla oli ruotsalaisen renessanssiarkkitehtuurin luomisessa huomattava osuus (mm. Kalmarin linna ja Borgholmin linna)
General Roca
General Roca on kaupunki Pohjois-Patagoniassa Río Negron maakunnassa Koillis-Argentiinassa. Kaupungin perusti 1. syyskuuta 1879 eversti Lorenzo Vintter sotaministeri Julio A. Rocan määräyksestä Aavikon Valloituksen aikana.
Kaupungissa on noin 86 000 asukasta vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan, mikä tekee siitä maakunnan toiseksi suurimman kaupungin Barilochen jälkeen.
Lapin Helvetti (Lapin Helvetin albumi)
Lapin Helvetti on samannimisen yhtyeen esikoisalbumi, joka julkaistiin 8. joulukuuta 2017. Alun perin albumin oli määrä ilmestyä jo lokakuussa, mutta se viivästyi julkaisuteknisistä syistä.
Albumista julkaistiin CD-painoksen lisäksi vinyylipainos, joista 300 mustalla ja 200 sinisellä vinyylillä.
Kulttuuritalo Valve
thumb|300px|Kulttuuritalo Valve Kulttuuritalo Valve, entinen Nuoriso- ja kulttuurikeskus NUKU, on yksi Oulun seitsemästä kulttuurilaitoksesta, joiden toiminta-ajatuksena on tuottaa kulttuuripalveluja yhteistyössä taiteilijoiden, taide- ja kulttuurijärjestöjen sekä yhdistysten kanssa. Vuosittain Oulussa järjestettävät festivaalit ovat näkyvin osa kulttuuritalo Valveen toimintaa.
Kulttuuritalo Valveella toimii oma lastenkulttuurin tuotanto, joka on osana valtakunnallista Taikalamppu-verkostoa. Valveen lastenkulttuurissa toimii mm. Valveen elokuvakoulu ja Valveen sanataidekoulu, jotka järjestävät runsaasti koulutusta ja kursseja vauvaikäisistä aikuisiin. Yhteistyössä Oulun taidemuseon kanssa järjestetään vauvojen värikylpyä.
Kulttuuritalo Valve toimii Oulun Pokkisen kaupunginosassa lähellä kaupungintaloa korttelissa 118, osoitteessa Hallituskatu 7.
Entinen Nuoriso- ja kulttuurikeskus NUKU on toiminut nimellä Kulttuuritalo Valve vuoden 2008 alusta, jolloin nuorisokeskus sai uudet tilat Byströmin talosta.
Rakennus
Kulttuuritalo Valven vanha osa, joka sijoittuu Tori- ja Ojakatujen varteen, on rakennettu kahdessa osassa vuoden 1882 suurpalon jälkeen. Ensimmäinen ja toinen kerros on rakennettu vuosina 1883–1884 lääninarkkitehti John Lybeckin suunnitelmien mukaisesti uusrenessanssityyliin. Talonomistajan, kauppias Granbergin, jouduttua konkurssiin Oulun kaupunki osti rakennuksen ja arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjerna suunnitelmien mukaan talo laajennettiin nykyiseen kokoonsa ja siitä tehtiin Oulun kaupungintalo. Muutostyöt tehtiin vuosina 1893–1894. Tuolloin rakennettu kolmas kerros on rakennustyyliltään lähinnä uusgotiikkaa.
Kaupungin virastojen lisäksi taloon sijoittui tuolloin myös poliisilaitos sekä kauppa- ja teollisuuskoulu. Kaupungin virastot muuttivat myöhemmin viereiseen Seurahuoneen kiinteistöön eli nykyiseen kaupungintaloon ja niiden tilalle tuli muita toimintoja. Poliisilaitos sai talon kokonaan hallintaansa 1950–luvulla, jolloin sen viereen rakennettiin myös poliisivankila.
1989 alkaneissa peruskorjaustöissä sai alkunsa nykyinen kulttuurikeskus. Vanhan osan korjauksissa pyrittiin säilyttämään mahdollisimman paljon vanhoja rakennusosia ja pintamateriaaleja. Vuonna 1953 rakennettu poliisivankila sen sijaan purettiin ja sen paikalle rakennettiin kulttuurikeskuksen uudisrakennus. Uudisrakennuksen ja vanhan osan väliin jäävä lasikatteinen sisäpiha yhdistää rakennukset toisiinsa. Arkkitehtitoimisto Laation suunnittelemat korjaustyöt saatiin valmiiksi 1990 ja uudisrakennus 1992. Oulun kaupungille myönnettiin Oulun läänin rakennussuojelupalkinto, Viisikanta–palkinto, onnistuneesta käyttötarkoituksen muutoksesta vuonna 1991.
Vólos
Vólos on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Βόλου, Dímos Vólou), joka sijaitsee Magnesian alueyksikössä Thessalian alueella. Kaupunki on Magnesian hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 387,1 neliökilometriä ja väkiluku 144 449. Varsinaisen Vóloksen kaupungin väkiluku on 86 046 (vuonna 2011).
Vóloksen kaupunki sijaitsee noin 330 kilometriä pohjoiseen Ateenasta. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Vóloksen arkeologinen museo. Vóloksen lentoasemana toimii Néa Anchíaloksen lentoasema, joka sijaitsee noin 30 kilometriä kaupungista lounaaseen lähellä Almyrósta.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Vóloksen kunta muodostuu yhdeksästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Veijo Murtomäki
Veijo Tapio Murtomäki (s. 26. heinäkuuta 1954 Pyhäjärvi ) on suomalainen musiikkitieteilijä ja emeritusprofessori.
Murtomäki opiskeli Jyväskylän yliopistossa ja Sibelius-Akatemiassa. Hän suoritti Sibelius-Akatemian teoriadiplomin 1982. Murtomäki väitteli Helsingin yliopistossa filosofian tohtoriksi vuonna 1991 Sibeliuksen sinfonioista väitöskirjalla Sinfoninen ykseys: Muotoajattelun kehitys Sibeliuksen sinfonioissa.
Jäämies (sarjakuvahahmo)
Jäämies on Marvel Comicsin kustantama kuvitteellinen sankari, jonka loivat Stan Lee ja Jack Kirby. Hahmo esiintyi ensi kerran X-Men lehden numerossa 1, vuonna 1963.
Veijo Murtomäki
Työurallaan Murtomäki toimi Sibelius-Akatemian sävellyksen ja musiikinteorian osaston musiikinhistorian professorina, aluksi vuodesta 1991 apulaisprofessorina. Hän on musiikintutkija erikoisalanaan muun muassa Jean Sibeliuksen musiikki. Vuoteen 2022 saakka hän myös kirjoitti musiikkiarvosteluita ja -artikkeleita Helsingin Sanomiin.
Syksyllä 2022 Murtomäki oli mukana Janus Putkosen järjestämällä ystävyysmatkalla Venäjälle. Hän kritisoi matkan toteutusta jälkikäteen, mutta kertoi lehdistölle pitävänsä Suomea kansainvälisen propagandan ohjailemana käytännössä fasistisena valtiona. Murtomäen mukaan Yhdysvallat masinoi Venäjän suurhyökkäyksen Ukrainaan (2022) saadakseen Venäjän luonnonvarat.
Jäämies (sarjakuvahahmo)
Historia
Mutta tätä rauhallista elämää ei jatkunut pitkään. Ollessaan ulkona tyttöystävänsä kanssa, jengi hyökkäsi heidän kimppuunsa. Bobby suojasi itseään ja tyttöystäväänsä käyttämällä vaistomaisesti jäävoimaansa ja jäädytti yhden pojista. Muut pojat juoksivat karkuun, kuten myös nuoren Bobbyn tyttöystävä.
Pian Professori X lähetti Kykloopin pyytämään Bobbya liittymään Ryhmä-X:ään. Bobby kuitenkin kieltäytyi, mutta pian joukko vihaisia kyläläisiä hyökkäsivät Bobbyn ja Kykloopin kimppuun tarkoituksena hirttää heidät. Kaikkien onneksi Professori X tyhjensi vihaisten kyläläisten muistin ja samalla Bobby päätti liittyä Ryhmä X:ään.
Myöhemmin, House of M -tarinan päätteeksi myös Jäämies menetti voimansa Purppuranoidan loitsun takia.
Elokuvat
Jäämies esiintyy jokaisessa X-Men elokuvassa näyttelijänään Shawn Ashmore.
Elokuvassa X-Men hänellä ei ole suurta roolia. Hänen tärkein "esiintyminen" elokuvassa on kohtaus, jossa Mystikko näyttelee häntä saanakseen Roguen häipymään koulusta. Suuri ero sarjakuvaan nähden on hänen ulkonäkönsä.
X-Men 2 hänellä on paljon suurempi rooli ja hänen ja Roguen välille on kehkeytynyt romanssi.
X-Men: Viimeinen kohtaaminen hänen roolinsa on jälleen pienempi ja hänellä alkaa olemaan tunteita myös Varjokissaa kohtaan. Hänen sarjakuvista tuttu ulkonäkönsä näkyy lopussa taistelussa Pyroa vastaan ja hän lopulta valitsee Roguen.
Dorrit von Fieandt
Dorrit Margareta von Fieandt (o.s. Flinkenberg; 5. marraskuuta 1927 Helsinki – 14. elokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija, joka saavutti maailmanmainetta eritoten Arabian tehtaiden koristemaalarina.
Von Fieandt haki 16-vuotiaana salaa vanhemmiltaan Ateneumin piirustuskouluun ja opiskeli sitten Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1944–1949 ensin tekstiiliosastolla, sitten keramiikkaosastolla ja jonkin verran myös graafisella osastolla. Hänen opettajiaan olivat muiden muassa Arttu Brummer, Elsa Elenius ja Rafael Blomstedt sekä Birger Kaipiainen. 1948 syksyllä hän opiskeli Kunstfagskolenissa Oslossa. Lisäksi hän opiskeli 1950-luvun lopulla Vapaassa taidekoulussa, jossa häntä opettivat Sam Vanni, Torger Enckell ja Unto Pusa. Hän työskenteli omassa ateljeessaan vuosina 1949–1954 ja 1965–1986.
Vuosina 1986–1998 von Fieandt työskenteli vierailevana taiteilijana Arabian tehtaiden taideosastolla, jossa hänellä oli oma työhuone. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Arabian esineiden kuvioaiheet Palermo, Poetic, China Tea sekä Hubertus.
Von Fieandt osallistui useisiin eri puolilla Eurooppaa ja maailmaa pidettyihin yhteisnäyttelyihin. Samoin hänellä oli parikymmentä yksityisnäyttelyä Suomen lisäksi Saksassa, Alankomaissa ja Ruotsissa. Dorrit von Fieandtin töitä on sekä suomalaisissa kokoelmissa että kokoelmissa Ruotsissa.
Vuonna 1993 Tasavallan presidentti myönsi Dorrit von Fieandtille Pro Finlandia -mitalin.
Von Fieandt julkaisi myös kolme romaania vuosina 2000–2003: Bröllop 1925, Minns du 30-talet, Theresa? ja Krigsvinter på Larssäter.
Triumph of Evilution
Triumph of Evilution on venäläisen brutaalin death metalin yhtyeen Katalepsyn EP-levy. Se julkaistiin digitaalisena joulukuussa 2005.
Kaikki EP:n kappaleet ilmestyivät aikaisemmin samana vuonna julkaistulla samannimmisellä split-albumilla, jolla esiintyivät myös Fleshrot sekä Blunt Force Trauma.
Banana (Kongo)
Banana on satamakaupunki Atlantin rannikolla, Kongo-joen suulla Kongon demokraattisessa tasavallassa. Bananan asukasluku on noin 3 100. Se on hallinnollisesti osa Muandaa, joka sijaitsee noin 15 kilometriä pohjoiseen.
Sijainti
Banana sijaitsee niemekkeellä Kongo-joen suiston pohjoisrannalla. Lännessä on Atlantin valtameri rannikon öljykenttineen. Bananasta lähtee 390 kilometriä pitkä öljyputki Kinshasaan. Idässä Kongo-joki muodostaa laajan suistoalueen. Joki on purjehduskelpoinen Matadiin saakka. Etelässä, jokisuiston vastapuolella, noin 20 kilometrin päässä on Angola ja Soyon kaupunki. Pohjoisessa sijaitsee Muanda ja Angolalle kuuluva Cabindan kaistale.
Historia
Banana oli paikallinen orjakaupan keskus 1800-luvulla. Kaupunkia ja sen satamaa kehitettiin huomattavasti 1970- ja 1980-luvuilla ja sinne rakennettiin muun muassa rautatie.
Get Scraped
Get Scraped on deadmau5:n ensimmäinen täyspitkä albumi, joka julkaistiin CD:nä vuonna 2005 ja digitaalisena vuonna 2006. Albumi julkaistiin itsenäisellä levymerkillä nimeltään ZOOLOOK.
Albumi eroaa tyylillesti deadmau5:n uudemmasta ja paremmin tunnetusta progressiivisen housen soundista. Monissa kappaleissa on vaikutteita mm. IDM, ambient, downtempo, noise pop ja trip hop -tyylilajeista.
Gayatri Chakravorty Spivak
Gayatri Chakravorty Spivak (s. 24. helmikuuta 1942 Kalkutta, Intia) on intialainen kirjallisuudentutkija. Hän suoritti kanditutkintonsa Kalkutan yliopistossa, jatkoi opintojaan Cambridgessa ja väitteli Cornellin yliopistossa vuonna 1967. Sen jälkeen hän opetti englantia ja vertailevaa kirjallisuuden tutkimusta useissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa. Hän on kehittänyt dekonstruktiosta oman suuntauksensa, jota hän kutsuu "interventionismiksi".
Spivak käänsi dekonstruktion kehittäjän, ranskalaisfilosofi Jacques Derridan pääteoksen De la grammatologie (1967) englanniksi vuonna 1976. Hän on rohkaissut naisia osallistumaan dekonstruktion teorian kehittämiseen.
Civic Arena
Civic Arena oli Pittsburghissa Pennsylvanian osavaltiossa Yhdysvalloissa sijaitseva urheiluareena. Se avattiin 19. syyskuuta 1961. Areenassa oli 16958 paikkaa hallin ollessaan mukautettu jääkiekko-ottelua varten. Paikoista 1696 oli klubipaikkoja. Yhdysvalloissa areenasta käytettiin nimitystä ”The Igloo” (suomeksi ”Iglu”).
Kaudesta 2010–2011 alkaen Penguins on pelannut kotipelinsä Consol Energy Centerissä.
David Pemberton
David Pemberton on Vihreän liiton entinen puoluesihteeri. Hänen puoluesihteerikaudellaan vuosina 1991–1993 Vihreää liittoa ohjattiin yleispuolueen suuntaan. Nykyään Pemberton on Vihreän liiton pää-äänenkannattaja Vihreän Langan kustantajan toimitusjohtaja.