cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pyhän Marian kirkko (Pietari)
Pyhän Marian kirkko on vuonna 1805 valmistunut luterilainen Inkerin kirkon piispankirkko Pietarissa lähellä Nevski prospektia ja Palatsiaukiota. Kirkko vihittiin uudelleen käyttöön helluntaina 19. toukokuuta 2002. Se peruskorjattiin Kirkon Ulkomaanavun rahoittamana vuosina 1999–2002.
Historia
Nykyseurakunnan edeltäjä perustettiin 1640 Nevanlinnassa, ja se kuului ruotsalaisen seurakunnan yhteyteen. Pohjan sodan jälkeen Inkerin alue siirtyi Venäjän alaisuuteen, ja osa seurakuntalaisista muutti asumaan Pietariin. Seurakunta alkoi kokoontua 1703 pastori Jaakko Meidelinin kodissa.
1734 keisarinna Anna lahjoitti seurakunnalle nykyisen Nevski Prospektin läheisyydestä tontin, jolle rakennettiin puinen Pyhän Annan kirkko. 1745 suomalainen seurakunta erotettiin ruotsalaisesta omaksi yhteisökseen. 1767 suomalaiset saivat ensimmäisen oman kirkkonsa. Puukirkko vaihtui sittemmin kiviseksi. Kirkon yhteydessä oli kaksi orpokotia, vaivaistalo, köyhien avustusrahasto ja koulu. Seurakunnan omistuksiin kuului myös kappeli Mitrofanin hautausmaalla ja rukoushuone Lahden kylässä.
1938 kirkko suljettiin ja muutettiin yhteisasuntolaksi. 1970–1990 tiloissa toimi Dom Prirody -niminen pysyvä botaninen näyttely. 1990 rakennus luovutettiin Inkerin kirkolle ja vihittiin toukokuussa 2002. Vihkimystilaisuuden vieraina olivat tasavallan presidentti Tarja Halonen, Pietarin silloinen kuvernööri, äidin puolelta inkerinsuomalainen Vladimir Jakovlev ja arkkipiispa Jukka Paarma.
Nykyinen kivirakennus on vuodelta 1803, ja se vihittiin käyttöön 12. joulukuuta 1805. Alkuperäistä Paulsenin suunnittelemaa rakennusta muutettiin 1871 (arkkitehti Anderson) ja vielä 1890-luvulla (Benois).
Von Rosenin palatsi
thumb Von Rosenin palatsi on palatsimainen rakennus Tukholman Östermalmilla. Se sijaitsee yhdellä Tukholman tunnetuimmista kaduista, Strandvägenilla, osoitteessa Strandvägen 55. Rakennus on rakennettu vuosina 1895–1899, sen suunnitteli arkkitehti Isak Gustaf Clason. Se oli Tukholman ensimmäinen talo, jonka julkisivussa käytettiin Ekebergin marmoria. Vuonna 1941 rakennusta uudistettiin arkkitehti Gustaf Clasonin johdolla ja se muutettiin vuokra-asunnoiksi.
Michael Rasmussen (pyöräilijä)
thumb|273px|Rasmussen pilkkupaidassa vuoden 2005 Tour de Francella. Michael Rasmussen (s. 1. kesäkuuta 1974 Tølløse, Tanska) on tanskalainen uransa lopettanut pyöräilijä. Hän voitti maastopyöräilyn maailmanmestaruuden 1999, jonka jälkeen hän siirtyi vuonna 2001 maantiepyöräilyn ammattilaiseksi. Hän kilpaili urallaan tanskalaisessa CSC:ssä, alankomaalaisessa Rabobank-tallissa, meksikolaisessa Tecos Trek -joukkueessa, italialaisessa Miche-Silver Cross -joukkueessa ja tanskalaisessa Christina Watches-Onfone -joukkueessa.
Ammattilaisura
Rasmussen oli erinomainen mäkiajaja ja tämän lisäksi ajotyyliltään aggressiivinen, usein koettaen pidemmillä etapeilla irtautua pääjoukosta jo aikaisessa vaiheessa. Hän sijoittui seitsemänneksi Espanjan ympäriajossa vuonna 2003 yhden etappivoiton saavuttaen. Hän ajoi ensimmäisen kerran Ranskan ympäriajossa vuonna 2004, sijoittuen vuorten valtias -kategoriassa kolmanneksi Richard Virenquen ja Lance Armstrongin jälkeen. Tourin jälkeen hän pyysi joukkueeltaan lupaa saada harjoitella yksin seuraavan vuoden kilpailua varten. Lupa myönnettiin ja harjoitusohjelma osoittautui menestykseksi vuoden 2005 kilpailussa, jossa hän valtasi pilkkupaidan 8. etapilla ja seuraavalla etapilla murtautui irti pelotonista muutaman muun ajajan kanssa jo kolmen kilometrin jälkeen, jätti heidät ja voitti etapin ajettuaan lähes 130 kilometriä yksin. Hän voitti lopulta ”vuorten valtiaan” tittelin ja sijoittui kokonaiskilpailussa seitsemänneksi. Seuraavana vuonna Rasmussen uusi mäkikilpailun voiton.
Doping-epäilyt
Vuoden 2007 Ranskan ympäriajossa Rasmussen voitti Alpeilla ajetun kahdeksannen etapin ja siirtyi kokonaiskilpailun johtoon. Muutamaa päivää myöhemmin ilmoitettiin hänen jättäneen useaan kertaan ilmoittamatta olinpaikkatietonsa Tanskan Pyöräilyunionille; seurauksena varoituksia Kansainväliseltä Pyöräilyunionilta sekä Tanskan antidopingtoimikunnalta. Lisäksi ilmoitettiin, ettei häntä tulla valitsemaan Tanskan maajoukkueeseen vuoden 2007 MM-kilpailuihin eikä Pekingin olympialaisiin,. Rasmussenin maastopyöräilyvuosien kilpakumppani Whitney Richards lisäsi tanskalaiseen kohdistuvia epäilyjä ilmoittamalla tämän pyytäneen häntä vuonna 2002 tuomaan Yhdysvalloista Italiaan laukun, jossa väitettyjen kenkien sijasta olikin dopingaineita.
Kohusta huolimatta Rasmussen jatkoi kilpailua menestyksekkäästi Pyreneiden vuorietapeilla. Kilpailun 14. osuudella hän sijoittui toiseksi samalla ajalla etapin voittaneen, kokonaiskilpailussa toisena olleen Alberto Contadorin kanssa. Seuraavana päivänä he tulivat jälleen samalla ajalla maaliin huolimatta Contadorin useista ratkaisuyrityksistä viimeisillä kilometreillä. Pyreneiden viimeisellä osuudella, kilpailun 16. etapilla, Contador yritti jälleen pudottaa tanskalaisen kyydistään moneen otteeseen, mutta viimeisellä kilometrillä Rasmussen karkasi sekä Levi Leipheimerilta, joka tuli etapilla toiseksi, että Contadorilta, joka jäi kolmanneksi 35 sekuntia Rasmussenille hävinneenä. Kokonaiskilpailussa Rasmussen johti Contadoria ennen neljää viimeistä etappia kolmella minuutilla ja kymmenellä sekunnilla ja hänen voittonsa näytti varmalta. . Myöhemmin samana iltana tanskalaisen Rabobank-talli kuitenkin yllättäen hyllytti ajajansa häneen kohdistuvien doping-epäilysten vuoksi.
Heinäkuussa 2008 Rasmussen sai kahden vuoden kilpailukiellon testaajien välttelystä. Kilpailukieltoon hänet asetettiin ajalle 25. heinäkuuta 2007 – 24. heinäkuuta 2009. Kilpailukieltonsa jälkeen hän jatkoi ammattilaisuraansa meksikolaisessa UCI Continental Circuits -tason Tecos Trek -joukkueessa. Hänen vaimonsa on meksikolainen ja hän on sanonut aikovansa itsekin hakea Meksikon kansalaisuutta.
Tunnustus
Vuonna 2013 Rasmussen myönsi käyttäneensä dopingia vuosina 1998–2010. Hän kertoi käyttäneensä epo-hormonia, kasvuhormonia, testosteronia, insuliinia, kortisonia ja veritankkausta. Tunnustuksestaan johtuen hän sai kahden vuoden kilpailukiellon ajalle 8.2.2013–7.2.2015. Aikaisemmasta kilpailukiellosta johtuen olisi toisen kilpailukiellon pitänyt olla vähintään kahdeksan vuotta, mutta hänen tehtyään yhteistyötä antidopingviranomaisten kanssa kilpailukielto lyhennettiin kahteen vuoteen. Samalla kaikki hänen tuloksensa tammikuusta 2005 maaliskuuhun 2010 hylättiin takautuvasti.
Hän ei jatkanut uraansa kilpailukieltonsa jälkeen.
Kluanen kansallispuisto
Kluanen kansallispuisto on Kanadan Yukonin territorion lounaiskärjessä sijaitseva kansallispuisto, joka perustettiin vuonna 1976. Kansallispuiston pinta-ala on 21 980 neliökilometriä. Siihen kuuluu myös Kanadan korkein vuori, 5 950 metriä korkea Mount Logan. Vuoret ja jäätiköt peittävätkin noin 80 % koko kansallispuiston pinta-alasta.
Maailmanperintöalue
Kluanen, Wrangell-St Eliaksen, Glacier Bayn ja Tatshenshini-Alsekin kansallispuistot lisättiin yhdessä UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 1979.
Eliöstö
Kansallispuiston alueella asuu noin 150 eri lintulajia, muun muassa maakotka ja muuttohaukka. Lintujen lisäksi alueella elää esimerkiksi harmaakarhuja, peuroja ja lumikenkäjäniksiä.
Supramax
Supramax tai super handymax tai ultra handymax on laivojen kokoluokka, jolla tarkoitetaan korkeintaan 190 metriä pitkiä irtolastilaivoja. Tällaisten laivojen kantavuus on 50 000–60 000 tonnia. Tyypillisen supramax-laivan leveys on 32,26 metriä ja suurin syväys 11,9–12,5 metriä. Se voi kuljettaa viljaa 63 000–70 000 kuutiometriä 14 solmun (26 km/h) nopeudella.
Derrick: Metsätie
Derrick: Metsätie on saksalaisen rikossarjan Derrickin pilottijakso. Jakso on uusittu Saksassa useita kertoja, ja se on vuodesta 2010 asti ollut saatavilla DVD-muodossa. Jakso sai ensi-iltansa Saksassa sunnuntaina 20. lokakuuta 1974, jolloin se keräsi yli 31 miljoonaa katsojaa.
Juoni
Ellen Theiss, nuori opiskelijatyttö palaa myöhään illalla junalla Münchenistä. Hän huomaa kuitenkin polkupyöränsä renkaan olevan puhki, joten hänen on taluutettava pyörä metsän läpi. Ellen on peloissaan, sillä toinen tyttö on surmattu lähialueella puoli vuotta sitten. Metsässä Ellen törmää Rudolf Mangeriin, yhteen opettajistaan, ja tämä houkuttelee tytön kotiinsa luvaten lainata polkupyörän pumppua. Manger kuristaa Ellenin talossaan, ja toimittaa ruumiin metsään. Ruumis löydetään vielä samana yönä, ja poliisitutkinta alkaa.
Tuotantoryhmä
Jakson, kuten koko sarjan, on käsikirjoittanut Herbert Reinecker ja tuottanut Helmut Ringelmann. Ohjaajana toimii Dietrich Haugk. Päärooleja näyttelevät Lina Carstens, Herbert Boetticher, Karl Lieffen, Hilde Weissner sekä Wolfgang Kieling, joka esiintyi aiemmin eräässä Alfred Hitchcockin elokuvassa.
Sensuuri
Jakson murhakohtausta on leikelty ensiesityksen jälkeen, ja se on lyhennetty myös DVD-julkaisuun. Alkuperäinen murhakohtaus pyöri ainakin Ranskan televisiossa vuoteen 2010 asti, mutta sittemmin siitä on luovuttu kokonaan.
Ohjelmistokehys
Ohjelmistokehys (myös sovelluskehys, ) tarkoittaa ohjelmistotuotetta, joka muodostaa rungon (myös termi ydin on käytössä) sen päälle rakennettavalle tietokoneohjelmalle. Ohjelmistokehys on ohjelmoinnin apuväline, jonka tarkoituksena on nopeuttaa uusien ohjelmistotuotteiden valmistusta. Kehys tarjoaa valmiiksi rakennettuja tietokoneohjelman osia, joita ei tarvitse kirjoittaa uudelleen ohjelmistokehityksen aikana – tämä nopeuttaa kehitystyötä. Tavallisesti ohjelmistokehystä ei voi käyttää sellaisenaan suoritettavana ohjelmana, vaan varsinainen toimiva lopputuote saadaan aikaan rakentamalla uusi ohjelma kehyksen päälle.
Ohjelmistokehykset rakentuvat ohjauksen kääntämisen periaatteelle, jossa ohjelman kontrollitoiminnot siirtyvät säiliön tai sovelluskehyksen vastuulle. Oman käyttäytymisen lisääminen tarkoittaa kehyksen luokkien laajentamista tai omien luokkien lisäämistä.
Monet ohjelmistokehykset ovat oliopohjaisia. Web-sovelluskehykset ovat suunnattu web-sovellusten kehittämiseen, mutta muitakin ohjelmistokehyksiä on olemassa. Esimerkiksi agenttiohjelmointi on eräs kehysten sovellusalue. Ohjelmistokehyksiä on toteutettu mm. Java-, PHP-, Ruby- ja Python-ohjelmointikielillä.
Ohjelmistokehykset ovat muodoltaan kirjastoja, joissa hyvin määritelty ohjelmointirajapinta (engl. API) on uudelleen hyödynnettävissä missä tahansa uuden kehitettävän ohjelmiston sisällä. Tietyt ominaisuudet kuitenkin erottavat ohjelmistokehykset muista kirjastomuodoista. Esimerkiksi ohjelmistokehysten käyttäjät eivät voi muokata kehyksen koodia, mutta voivat laajentaa sitä.
Arkkitehtuuri
Ohjelmistokehys koostuu laajennuskohdista (engl. hot spot) sekä uudelleenkäytettävästä ohjelmarakenteesta eli kehyksen jäädytetyistä kohdista (engl. frozen spot). Jäädytetyt kohdat ohjelmistokehyksessä määrittelevät ohjelmiston kokonaisarkkitehtuurin eli ohjelmiston peruskomponentit ja niiden väliset suhteet. Jäädytetyt kohdat pysyvät siis muuttumattomina kaikissa ohjelmistokehyksen instansseissa. Laajennuskohdat ovat kehyksessä se osa, johon kehystä hyödyntävät ohjelmistokehittäjät voivat lisätä omia ohjelmistorakenteitaan oman projektin toiminnallisuuksien luomista varten. Täydentämällä näitä ohjelmistokehyksien laajennuskohtia, kehyksistä saadaan tuotettua erilaisia ohjelmistokokonaisuuksia. Oliopohjainen ohjelmistokehys koostuu abstrakteista ja konkreettisista luokista.
Kun ohjelmistokehittäjät kehittävät ohjelmistojärjestelmiä ohjelmistokehysten avulla, he hyödyntävät laajennuskohtia järjestelmien erityisominaisuuksien ja -vaatimusten toteuttamiseen. Ohjelmistokehykset perustuvat Hollywoodin periaatteeseen ("älä soita meille, me soitamme sinulle"). Tämä tarkoittaa sitä, että käyttäjän määrittelemät luokat (esimerkiksi uudet alaluokat) saavat viestejä ennalta määritellyiltä kehysluokilta.
Edut
Ohjelmistokehysten tarkoituksena on yksinkertaistaa kehitysympäristöä. Tällöin kehittäjät voivat keskittyä ohjelmiston vaatimuksiin sen sijaan, että keskittyisivät käsittelemään kehyksen toistuvia toimintoja. Kun uudelleen käytetään valmiiksi rakennettua ja testattua koodia, parannetaan järjestelmien luotettavuutta sekä vähennetään ohjelmointiin, testaustyöhön ja markkinointiin kuluvaa aikaa. Ohjelmistokehykset usein tarjoavat ohjelmistoon uusia toimintoja, parempaa suorituskykyä tai parempaa laatua ilman, että ohjelmistokehyksen käyttäjän tarvitsisi tehdä suurta määrää lisää kehitystyötä.
Aulis Peltomäki
Aulis Peltomäki (9. toukokuuta 1946 Alajärvi – 15. huhtikuuta 2014 Seinäjoki) oli suomalainen pesäpalloilija ja pelinjohtaja. Vuosina 1971–1980 Peltomäki pelasi SM-sarjassa Seinäjoen Maila-Jussien, Nurmon Jymyn ja Alajärven Ankkureiden joukkueissa. Peltomäki valittiin kahdesti Itä–Länsi-otteluun vuosina 1975 ja 1976. Pelipaikaltaan Peltomäki toimi etenijänä ja siepparina.
Pelaajauransa jälkeen Peltomäki toimi Kauhajoen Karhun ja SMJ:n pelinjohtajana vuosina 1969 ja 1982. Pesäpallon lisäksi Peltomäki menestyi myös pikajuoksijana. Vuonna 1963 Peltomäki juoksi alle 17-vuotiaiden poikien Etelä-Pohjanmaan piirinennätyksen 300 metrin matkalla ajalla 37,1. Yleisurheilussa Peltomäki edusti kasvattajaseuransa Alajärven Ankkureiden lisäksi Seinäjoen Urheilijoita, Lappajärven Veikkoja, Kauhajoen Karhua ja Vaasan Vasamaa. Peltomäen parhaat ajat pikamatkoilla olivat 100 metriä 11,1, 200 metriä 22,9, 110 metrin aidat 15,7 ja 400 metrin aidat 58,6.
Ari Rinta-Rahko
Ari Rinta-Rahko (s. 21. kesäkuuta 1956) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija ja pelinjohtaja. Vuosina 1977–1992 Rinta-Rahko pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä 356 runkosarjaottelua Seinäjoen Maila-Jussien joukkueessa. Rinta-Rahko valittiin viidesti Itä–Länsi- ja seitsemän kertaa Liitto–Lehdistö-otteluun.
Pelaajauransa jälkeen Rinta-Rahko toimi SMJ:n pelinjohtajana vuosina 1993–1996. Pelinjohtajana Rinta-Rahko johdatti joukkueensa kahdesti pronssimitaleihin. Vuonna 1996 hänet valittiin Itä–Länsi-otteluun pelinjohtajaksi.
Raimo Lehtinen
Raimo Esa Lehtinen (29. joulukuuta 1931 Paimio – 4. marraskuuta 2010 Helsinki ) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja.
Lehtinen oli varatuomari, hän oli vakuutusoikeuden vakuutustuomari vuodesta 1973 ja Akavan puheenjohtaja vuodesta 1982.
Sabrina (animaatiosarja)
Sabrina on yhdysvaltalainen DiC Entertainment -yhtiön tuottama Young Artist -palkittu animaatiosarja, joka perustuu samannimiseen sarjakuvaan ja televisiosarjaan Sabrina, teininoita. Sarjaa tehtiin yhteensä 65 jaksoa, jotka esitettiin alun perin Yhdysvalloissa vuosina 1999–2000. Suomessa sarjaa esitti Nelonen suomeksi tekstitettynä.
Juoni
Sarja keskittyy 13-vuotiaaseen Sabrinaan, joka kokee ikäiselleen tyypillisiä arkipäivän ongelmia. Hänen kokemattomuutensa noituudessa aiheuttaa myös lisäongelmia, kun hän käyttää niitä ystävänsä Chloen kanssa useissa tilanteissa. Myös Sabrinan tädit Hilda ja Zelda joutuvat läksyttämään tyttöä tekemistään virheistä, jotka yleensä ilmenevät jakson lopussa opetuksena siitä, ettei taikuuttaa tarvita päivittäisiin tekemisiin.
Georgian historia
Tämä artikkeli käsittelee Georgian historiaa.
Esihistoria
1,8 miljoonaa vuotta sitten – Vanhimpia löytöjä varhaisten ihmisten astumisesta Afrikan ulkopuolelle on löydetty Georgian Dmanisista. Löydöt olivat pystyihmisen (Homo Erectus) kalloja. Eräät tutkijat puhuvat myös ihmislajista Homo georgicus eli georgianihminen.
50 000–35 000 vuotta sitten – Muinaisihmisen jäämistöä Yashtkhvasta läheltä tämän päivän Suhumi (myös Sukhumi tai Sokhumi) Abhasian alueella.
30 000–10 000 vuotta sitten – asutusta Jruchi-, Sagvarjile- ja Chakhati-nimisistä luolista. Myöhäispaleoliittiselta kaudelta runsaasti jäämistöä muun muassa Devis Khvrelissä ja Sakazhiassa.
5000–3800 eaa. – Shulaveri-Shomu-kulttuurin kukoistus koko Kaukaasian alueella.
4000–2200 eaa. – Transkaukasian kulttuuri leviää Etelä-Kaukasiaan ja Armeniaan.
2200–1500 eaa. – Trialetin kulttuuri kukoistaa Etelä-Kaukasiassa.
Georgiasta on löydetty todisteita viininviljelystä 6 000 ennen ajanlaskun alkua. Kansainvälisen tutkijaryhmän löydökset ajoittuvat neoliittiselle kaudelle 6000–5800 eaa. Arkeologisissa tutkimuksissa löydettiin muun muassa jäänteitä viinihaposta ja viininvalmistuksessa syntyneistä orgaanisista hapoista. Kemialliset analyysit tehtiin löydöksistä, jotka löytyivät muun muassa isoista keraamisista säilytysastioista (300 litraa). Viinin historia 8 000 vuoden päähän siirsi rypäleviinin historiaa tuhat vuotta aikaisemmaksi kuin ennen on arvioitu. Tutkijaryhmä uskoo, että kyseessä on vanhin paikka missä rypäleitä on kasvatettu viiniä varten Euraasian alueella.
Myöhäisneoliittisella kaudella vaikutti myös Shulaveri-Shomu kulttuuri, joka alueellisesti sijoittui Georgian, Azerbaizanin ja Armenian alueille. Kulttuurin vaikutusajaksi lasketaan 6000-4000 eaa. Nimi Shulaveri tulee georgilaisesta kaupungista, joka tunnetaan nykyään nimellä Shaumiani.
Antiikki ja keskiaika
thumb|Kaukasus thumb|upright=2.0|Tbilisi 1600-luvulla Georgiasta on 1970-luvulla löydetty arkeologisissa kaivauksissa useita muinaisia asutuskeskuksia jo viidenneltä vuosituhannelta eaa. Neoliittisen kulttuurin asuttamat talot olivat pyöreitä tai soikeita. Samanlaisia piirteitä on myös myöhemmissä georgialaisissa Darbazi-tyyppisissä rakennuksissa.
Herakleidit
Alkuperä
Herakleen, jonka Zeus oli alun perin tarkoittanut Argoksen, Lakonian ja Pyloksen hallitsijaksi, oli Hera juonikkaasti syrjäyttänyt, ja kaikki hänelle tarkoitetut asemat olivat liukuneet Heran suosikin, Mykenen kuninkaan Eyrustheuksen, käsiin. Herakleen kuoleman jälkeen hänen lapsensa löysivät monien vaiheiden jälkeen turvapaikan Eurystheukselta Ateenasta. Eurystheus, jonka vaatimukset näiden luovuttamisesta tulivat torjutuiksi, hyökkäsi Ateenaan, mutta hän kärsi taistelussa tappion ja sai surmansa. Näistä tapahtumista kertoo Euripideen tragedia Herakleen lapset (Hērakleidai).
Hyllos ja hänen veljensä tunkeutuivat tämän jälkeen Peloponnesokseen, mutta vuoden retken jälkeen he joutuivat perääntymään kulkutaudin vuoksi Thessaliaan. Siellä Aigimios, doorilaisten myyttinen kantaisä, jota Herakles oli auttanut sodassa lapiitteja vastaan, adoptoi Hylloksen ja antoi tälle kolmanneksen valtakunnastaan hallittavaksi.
Georgian historia
Antiikki ja keskiaika
Vaikka maan valloittivat vuorotellen arabit, mongolit, persialaiset ja turkkilaiset, Georgia onnistui säilyttämään jonkinasteisen itsenäisyyden yli tuhannen vuoden ajan. Kaikki Georgian ruhtinaskunnat yhdistettiin vuonna 978 Georgian kuningaskunnaksi (978–1466) Bagrationi-dynastian hallinnassa. Dynastian perusti Ašot I Suuri vuonna 809. Suvun tärkeimpiä edustajia ovat Daavid Rakentaja (Devid IV Agmašenebeli, hallitsi 1089–1125) ja kuningatar Tamar (1184–1213). Georgian ortodoksikirkko on julistanut molemmat pyhiksi. Georgian kuningaskuntaan kuului tuohon aikaan myös Armenia, Azerbaidžan ja Kaukasuksen pohjoispuolisia alueita. Kuningaskunnan hajottua Georgia pirstoutui useisiin pienempiin osiin ja taantui Persian ja Osmanien valtakunnan vaikutuksen alle. Vuosina 1801–1810 Venäjän keisarikunta miehitti Kartl-Kakhetin (Itä-Georgia) ja Imeretin (Länsi-Georgia) kuningaskunnat georgialaisten pyynnöstä, koska he halusivat suojaa etelästä painostavaa Persiaa vastaan.
Herakleidit
Alkuperä
Aigimioksen kuoleman jälkeen hänen poikansa Pamfilos ja Dymas vapaaehtoisesti alistuivat Hyllokselle, josta siten tuli doorilaisten hallitsija. Haluten valloittaa takaisin isänsä perinnön Hyllos kysyi Delfoin oraakkelilta neuvoa. Tämä kehotti häntä odottamaan "kolmatta satoa" ja marssimaan sitten Peloponnesokseen pitkin "kapeaa käytävää meren äärellä". Saamansa neuvon mukaisesti hän kolmantena vuonna hyökkäsi Korintin kannasta pitkin Atreusta, Eurystheuksen seuraajaa, vastaan, mutta tuli Ekhemoksen, Tegean kuninkaan, surmaamaksi kaksinkamppailussa. Toinen ja kolmas yritys tehtiin Kleodaioksen komennossa ja neljäs Aristomakhoksen. Jokainen näistä epäonnistui yhtä surkeasti.
Georgian historia
Georgia osana Venäjää 1801–1918
thumb|left|Georgia Venäjän osana; kartta vuodelta 1882 Vuonna 1801 Venäjän tsaari Aleksanteri I lakkautti georgialaisen Kartl-Kakhetin kuningaskunnan ja pakotti sen kuningasperheen maanpakoon. Valtio liitettiin lopullisesti Venäjään vuonna 1804 suuren venäläistämisohjelman jälkeen, jolla yritettiin korvata georgialaista kulttuuria ja yhteiskuntajärjestelmää venäläisellä. Myös Georgian ortodoksikirkko lakkautettiin.
Herakleidit
Herakleidien paluu – doorilaisten maahantunkeutuminen
Lopulta Temenos, Kresfontes ja Aristodemos, Aristomakhoksen pojat, valittivat oraakkelille, että tämän neuvot olivat osoittautuneet kohtalokkaiksi niille, jotka olivat yrittäneet niitä noudattaa. He saivat vastauksen, että "kolmas sato" tarkoitti "kolmatta sukupolvea", ja että "kapea käytävä" oli Rhiumin salmi. Tämä mukaisesti he rakensivat laivaston Naupaktoksessa, mutta ennen kuin he pääsivät purjehtimaan Aristodemos sai surmansa salamasta ja laivasto tuhoutui, koska yksi herakleideista oli tappanut akarnanialaisen ennustajan.
Georgian historia
Georgia osana Venäjää 1801–1918
Georgialaisten tyytymättömyys tsaarin autoritäärisyyteen johti maassa kansalliseen vapautusliikkeeseen 1800-luvun loppupuolella. Suuri talonpoikaiskapina, joka johti yhteiskunnallisiin uudistuksiin, käytiin vuonna 1905. Samalla marxistisesta sosiaalidemokraattisesta puolueesta tuli tärkein poliittinen voima Georgiassa, ja sillä oli hallussaan muun muassa kaikki vuonna 1905 perustetun duuman Georgialle varatut paikat. Josif Vissarionovitš Djugašvilistä (Josif Stalin), georgialaisestä bolševikista, tuli Georgian vallankumouksellisen liikkeen johtaja.
Georgian demokraattinen tasavalta 1918–1921
thumb|Georgian parlamentti julistaa itsenäisyyden 1918. Venäjän vallankumous lokakuussa 1917 veti Venäjän veriseen sisällissotaan, jonka aikana useat Venäjän alueet julistautuivat itsenäisiksi. Georgia oli yksi niistä, ja itsenäinen Georgian demokraattinen tasavalta julistettiin 26. toukokuuta 1918. Uutta maata hallitsi sosiaalidemokraattisen puolueen menševikki-haara, joka perusti maahan parlamentaarisen monipuoluejärjestelmän vastoin bolševikkien proletariaatin diktatuuria Venäjällä. Tärkeät eurooppalaiset valtiot tunnustivat Georgian 1918 ja Neuvosto-Venäjä toukokuussa 1920.
Herakleidit
Herakleidien paluu – doorilaisten maahantunkeutuminen
Herakleidit, joista siten tuli käytännössä Peloponnesoksen hallitsijoita, siirtyivät jakamaan alueita keskenään. Temenos sai Argoksen, Prokles ja Eurysthenes, Aristodemoksen kaksoispojat, Lakonian ja Kresfontes Messenian. Hedelmällinen Elis oli sopimuksella varattu Oksylokselle.
Georgian historia
Georgian demokraattinen tasavalta 1918–1921
Helmikuussa 1921 puna-armeija valloitti Georgian lyhyen sodan jälkeen. Georgian hallitus joutui pakenemaan. Hajanaista vastarintaa 1921–1924 seurasi laaja isänmaallinen kansannousu elokuussa 1924.
Georgia Neuvostoliitossa 1921–1990
Toisen maailmansodan aikana Adolf Hitlerin tärkeimpiä tavoitteita Neuvostoliiton valloituksessa elokuussa 1941 oli Kaukasuksen öljykenttien saavuttaminen. Akselivallat ei kuitenkaan päässyt Georgiaan saakka. Maasta tuli puna-armeijalle lähes 700 000 sotilasta (joista 350 000 kuoli), ja Georgia oli myös tärkeä tekstiilien ja asetarvikkeiden lähde. Stalinin onnistunut vetoaminen Neuvostoliiton yhtenäisyyteen heikensi sodan aikana ja sen jälkeen georgialaista nationalismia.
thumb|Gruusian sosialistinen neuvostotasavalta 1922. thumb|Gruusian sosialistinen neuvostotasavalta 1957–1991. 1950-luvun puolivälin hallinnon hajauttamisohjelma antoi pian Georgian kommunistiselle puolueelle mahdollisuuden rakentaa omaa valtakeskittymäänsä. Kommunistisen valtiontalouden rinnalle syntyi kukoistava harmaa kapitalistinen talous, ja Georgiasta tuli yksi menestyneimmistä neuvostotasavalloista. Toisaalta myös korruptio lisääntyi voimakkaasti. Vaikka korruptio oli tavallista muuallakin Neuvostoliitossa, siitä tuli Georgiassa niin yleistä, että siitä tuli ongelma Moskovan viranomaisille. Maan sisäministerinä 1964–1972 toiminut Eduard Ševardnadze sai mainetta korruption vastustajana ja masinoi Georgian kommunistisen puolueen sihteerin Vasil Mžavanadzen eron. Ševardnadze nousi hänen paikalleen Moskovan siunauksella. Hän oli Georgian kykenevä johtaja vuosina 1972–1985 ja paransi muun muassa maan taloutta.
Georgialaisten nationalismi voimistui erityisesti sen vuoksi, että georgialaissyntyinen Josif Stalin joutui kuolemansa jälkeen Neuvostoliitossa epäsuosioon. Neuvostojohtaja Nikita Hruštšov piti helmikuussa 1956 Stalinia arvostelevan puheen, jossa syyttävä sormi osoitti Georgiaan ja georgialaisiin. Tällöin nousi Tbilisissä mielenosoituksia, jotka neuvostoarmeija 9. maaliskuuta 1956 tukahdutti verisesti ja kymmeniä georgialaisia opiskelijoita ammuttiin. Neuvostoliitto ja georgialainen nationalismi törmäsivät uudelleen vuonna 1978, kun Moskova määräsi georgian kielen virallisen aseman maassa uudelleen harkittavaksi. Jättimäiset katumielenosoitukset 14. huhtikuuta 1978 pakottivat keskushallinnon olemaan puuttumatta kielen asemaan, ja 14:nnestä huhtikuuta tehtiin georgian kielen päivä.
Kun Ševardnadze nimitettiin Neuvostoliiton ulkoministeriksi 1985, hänet korvasi Georgiassa Džumber Patiašvili, joka oli konservatiivi ja pärjäsi huonosti perestroikan asettamien haasteiden kanssa. 1980-luvun lopulla oli enenevässä määrin yhteenottoja kommunististen viranomaisten, georgialaisen nationalistisen liikkeen ja vähemmistöjen asuttamien alueiden separatistien (erityisesti Etelä-Ossetia) välillä. 9. huhtikuuta 1989 neuvostojoukot tukahduttivat rauhanomaisen mielenosoituksen Tbilisissä, 20 georgialaista kuoli ja satoja haavoittui tai myrkyttyi. Tapahtuma radikalisoi Georgian politiikkaa, mikä sai jopa monet kommunistit pitämään itsenäisyyttä varteenotettavana vaihtoehtona.
Gamsakhurdian kausi 1991–1992
Opposition järjestämät mielenosoitukset ja lakot johtivat viimein avoimiin monipuoluevaaleihin 28. lokakuuta 1990. Vaalit voitti Zviad Gamsakhurdian johtama ”Pyöreä pöytä” -koalitio, ja hänestä tuli maan korkeimman neuvoston puheenjohtaja. 31. maaliskuuta 1991 Gamsakhurdia ei tuhlannut aikaa järjestäessään kansanäänestyksen itsenäisyydestä, jonka hyväksyi 98,9 % äänestäneistä. Muodollinen itsenäisyys Neuvostoliitosta julistettiin 9. huhtikuuta 1991, vaikka kestikin jonkin aikaa ennen kuin ulkovallat kuten Yhdysvallat tunnustivat valtion. Gamsakhurdian hallitus vastusti voimakkaasti mitään Venäjän vallan jäänteitä, kuten jäljelle jääneitä neuvostotukikohtia tai IVY:yn liittymistä.
Gamsakhurdia valittiin presidentiksi 26. toukokuuta 1991, ja hän sai 86 prosenttia äänistä. Hänen hallintoaan syytettiin autoritäärisuudesta ja hallitsemattomuudesta, ja nationalistit ja reformistit liittyivät vastahakoisesti Gamsakhurdiaa vastustavaan koalitioon. Suuri määrä riiteleville osapuolille saatavilla olevia maahan jääneet neuvostoarmeijan aseita ja puolisotilaallisten joukkojen vallankasvu vaikeuttivat valmiiksi kireää tilannetta. 22. joulukuuta 1991 aseistautuneet oppositioryhmät aloittivat väkivaltaisen vallankaappauksen, jossa Gamsakhurdia ja hänen tukijansa savustettiin ulos Tbilisin hallintorakennuksista. Gamsakhurdia onnistui pakenemaan Georgiasta Tšetšeniaan tammikuussa 1992.
Gamsakhurdian jälkeinen aika
Uusi hallitus kutsui Eduard Ševardnadzen valtioneuvoston johtajaksi – käytännössä presidentiksi – maaliskuussa 1992, millä yritettiin parantaa monille vastenmieliseksi tulleen Gamsakhurdian jälkeisen hallinnon uskottavuutta.
Sota Abhasiassa ja Etelä-Ossetiassa 1992
Elokuussa 1992 kiistat Abhasian separatistien kanssa kiihtyivät, kun puolisotilaallisia ja hallituksen joukkoja lähetettiin alueelle tukahduttamaan separatistien liikehdintää. Abhasialaiset ryhtyivät taisteluun Venäjän Pohjois-Kaukasuksen alueelta tulleiden puolisotilaallisten joukkojen ja väitetysti myös Abhasian Gudautan tukikohdassa olleiden venäläisjoukkojen avustuksella. Syyskuussa 1993 hallituksen joukot kärsivät katastrofaalisen tappion, jossa alueen koko georgialainen väestö karkotettiin Abhasiasia. Noin 14 000 kuoli ja 300 000 joutui pakenemaan.
thumb|Etelä-Ossetian separatistihallinnon johtaja Eduard Kokoiti tuhoaa huumeita huumeidenvastaisessa tempauksessa Tskhinvalissa. Etninen väkivalta leimahti myös Etelä-Ossetiassa mutta rauhoittui vähitellen, mikä vaati tosin satojen kuoleman ja 100 000 osseetin pakenemisen Venäjän hallinnoimaan Pohjois-Ossetiaan. Lounais-Georgiassa Adžarian autonomisessa tasavallassa valtaan nousi Aslan Abašidze, joka onnistui hallitsemaan tasavaltaansa lähes Tbilisistä riippumattomana vuoteen 2004 asti.
Gamsakhurdian kapina
24. syyskuuta 1993 Abhasian katastrofin kiihtyessä Zviad Gamsakhurdia palasi maanpaosta järjestääkseen kansannousun hallitusta vastaan. Hänen tukijansa onnistuivat käyttämään hallituksen joukkojen sekavaa tilaa hyödykseen ja hallitsivat pian suurta osaa Länsi-Georgiasta. Venäjän, Armenian ja Azerbaidžanin hermostuttua Venäjän armeijan yksiköitä lähetettiin auttamaan Georgian hallitusta. Kapina romahti pian ja Gamsakhurdia kuoli 31. joulukuuta 1993.
Georgiasta IVY-valtio
Ristiriitoja herättäneessä sopimuksessa Ševardnadzen hallitus suostui liittymään IVYyn sotilaallisen ja taloudellisen tuen vastineeksi.
Ševardnadzen murharyritys
Ševardnadze selviytyi täpärästi pommi-iskusta elokuussa 1995. Hän käytti tilaisuutta hyväkseen ja vangitakseen puolisotilaallisen johtajan Džaba Ioselianin ja kieltääkseen hänen Mkhedrioni-militiansa toiminnan. Hänen hallituksensa ja perheensä assosioitiin kuitenkin yhä vahvemmin Georgian talouskasvua hidastaneeseen korruptioon. Hän voitti presidentinvaalit marraskuussa 1995 ja huhtikuussa 2004 suurilla enemmistöillä, vaalivilppisyytösten saattelemana.
Tšetšenian sota aiheutti suuria erimielisyyksiä Venäjän kanssa, kun Georgian väitettiin avustaneen tšetšeenikapinallisia. Lisäksi Ševardnadzen läheiset suhteet Yhdysvaltoihin haittasivat Venäjä-suhteita. Georgiasta tuli Yhdysvaltain talous- ja sotilaallisen avun tärkeä vastaanottajamaa, Georgia solmi kumppanuussopimuksen Naton kanssa ja julisti tavoitteekseen liittyä paitsi Natoon myös Euroopan unioniin. Vuonna 2002 Yhdysvallat lähetti satoja sotilaita auttamaan Georgian joukkoja taistelemaan separatisteja vastaan. Maa myös varmisti öljyputken rakentamisen Azerbaidžanista Georgian kautta Turkkiin.
Ruusuvallankumous
thumb|upright=0.5|left|Nino Burdžanadze
Mikheil Saakašvilin, Nino Burdžanadzen ja Zurab Žvanian johtama uudistusmielinen koalitio yhdistyi vastustamaan Ševardnadzen hallitusta marraskuun parlamenttivaaleissa 2003. Vaalitulosta pidettiin yleisesti täysin väärennettynä, ja oppositio järjestikin massiivisia mielenosoituksia Tbilisin keskustassa. Kahden viikon jälkeen Ševardnadze erosi 23. marraskuuta 2003, ja hänen seuraajakseen presidenttinä nousi väliaikaisesti Nino Burdžanadze.
Tammikuussa 2004 Mikheil Saakašvili voitti uudet presidentinvaalit valtavalla 96 prosentin äänienemmistöllä. Parlamentin läpi kiirehdittiin perustuslain muutoksia, jotka lisäsivät presidentin valtaa hajottaa parlamentti ja loivat pääministerin viran. Zurab Žvaniasta tuli pääministeri ja Nino Burdžanadzesta parlamentin puhemies.
Ruusujen vallankumouksen jälkeen Georgian keskushallinnon ja Adžarian johtajan Abašidzen välit huononivat nopeasti, ja molemmat puolet valmistautuivat sotilaalliseen yhteenottoon. Saakašvilin uhkavaatimukset ja suuret mielenosoitukset pakottivat Abašidzen eroamaan ja pakenemaan maasta.
Helmikuussa 2005 pääministeri Žvania kuoli ja virkaan nimitettiin Zurab Nogaideli. Georgia on osallistunut Irakin sotaan, ja toukokuussa 2005 Yhdysvaltain presidentti George W. Bush vieraili maassa.
Entinen puolustusministeri Irakli Okruašvili antoi syyskuussa 2007 lausuntoja, joissa syytti Saakašvilia väärinkäytöksistä. Okruašvilin pikainen pidätys sai oppositiopuolueet osoittamaan mieltään hänen vapauttamisekseen.
thumb|Georgian kaupungit Lopulta 7. marraskuuta 2007 mellakkapoliisi hajotti Saakašvilin vastaisen mielenosoituksen kumiluotien, kyynelkaasun ja vesitykkien avulla. Kyseessä olivat opposition suurimmat mielenosoitukset sitten vuoden 2003 vallankumouksen. Mikheil Saakašvili syytti levottomuuksien lietsomisesta Venäjää. 7. marraskuuta julistettiin koko maan kattava poikkeustila 15 vuorokauden ajaksi. Poikkeustila julistettiin päättyneeksi 16. marraskuuta ja presidentti Saakašvili erotti pääministeri Nogaidelin ja nimitti uudeksi pääministeriksi pankkiiri Lado Gurgenidzen.
Painostuksen alaisena Saakašvili ilmoitti marraskuun alussa ennenaikaisesti järjestettävistä presidentinvaaleista ja jätti presidentinviran 25. marraskuuta 2007. Vaalissa Saakašvilin merkittävimmät vastaehdokkaat olivat kymmenen oppositiopuolueen nimittämä ehdokas Levan Gatšetšiladze ja liikemies Badri Patarkatsišvili.
Vaalit pidettiin 5. tammikuuta 2008, ja ne voitti Mikheil Saakašvili. Kun entinen puolustusministeri Irakli Okruašvili pidätettiin syyskuussa 2007, oppositiopuolueet muodostivat yhteisrintaman ja vaativat parlamenttivaalien siirtämistä keväälle 2008. Oppositio järjesti syksyllä useita massamielenosoituksia, joista suurimpaan osallistui vähintään 80 000 henkeä, ja vaati presidentin eroa. Marraskuussa mellakkapoliisi hyökkäsi mielenosoittajia vastaan ja hallitus julisti hätätilan, jonka varjolla se sulki kaksi oppositiota tukenutta televisiokanavaa. Saakašvili kuitenkin myöntyi ennenaikaisiin vaaleihin. Hänet valittiin niissä uudelle viisivuotiskaudelle 53,45 prosentin ääniosuudella; seuraavaksi eniten ääniä sai opposition ehdokas Levan Gatšetšiladze, 25,68 prosenttia. Vaalien yhteydessä järjestettiin myös äänestykset maan mahdollisesta Nato-jäsenyydestä ja parlamenttivaalien siirtämisestä vuoden 2008 keväälle. Molemmat ehdotukset hyväksyttiin. Etyjin vaalitarkkailijoiden mukaan vaalit olivat pääpiirteittäin rehelliset ja kansainvälisten vaatimusten mukaiset, mutta niissä oli huomattavia ongelmia. Oppositio kuitenkin syytti hallitusta vaalien väärentämisestä ja jatkoi mielenosoituksia.
Etelä-Ossetian sota 2008
Georgian poliittiset tavoitteet ovat liittyneet paljolti länsi-integraatioon. Georgia on halunnut liittyä ensin Naton jäseneksi. Kuitenkin huhtikuussa 2008 Ranska ja Saksa kielsivät Georgian ja Ukrainan osallistumisen Nato-jäsenyyteen tarkoitetuksi johtavaan prosessiin. Georgia oli pienilukuisen ammattiarmeijan maaksi verrattain aktiivinen muun muassa Yhdysvaltain johtamassa vapaaehtoisten koalitiossa Irakissa.
Beijingin olympialaisviikolla yritti Georgia sotilaallista ratkaisua aseleponeuvottelujen kestäessä 7.–8. elokuuta 2008 Venäjän federaation pääministeri Vladimir Putinin ollessa olympialaisissa sillä tuloksella, että Venäjän federaatio lähetti ensin Etelä-Ossetiaan neljä moottoroitua rykmenttiä Rokin solan kautta ja myöhemmin 9 000 laskuvarjosotilasta Abhasiaan varmistamaan Kodorin solan. Voimasuhteiden tasoituttua georgialaissotilaat vetäytyivät ja pakenivat kohti Tbilisiä luovuttaen Gorin kaupungin, 65 T-72- ja T-55-taistelupanssarivaunua sekä noin 30 miehistönkuljetusvaunua sekä ensimmäisen prikaatin varikon venäläisille. Osa viivyttämään jätettyä reserviä antautui miltei taisteluitta.
EU:n seuraavana vuonna laatiman raportin mukaan Georgialla oli suuri vastuu väkivaltaisuuksien laukeamisessa. Venäjä miehitti suuren osan Georgiasta, tuhosi Georgian infrastruktuuria ja perusti maahan tarkastuspisteitä. Selkkaus päättyi runsaan viikon jälkeen solmittuun tulitaukosopimukseen. Sen jälkeen Venäjä tunnusti Abhasian ja Etelä-Ossetian itsenäisiksi. Länsimaat tuomitsivat Venäjän toimet. Vastalauseeksi Georgia erosi Itsenäisten valtioiden yhteisöstä.
Georgialainen unelma
Syyskuun 2012 parlamenttivaalien lähestyessä miljardööri Bidzina Ivanišvili rahoitti voimallisesti kuuden oppositiopuolueen muodostamaan Georgialainen unelma -koalitiota. Georgialainen unelma voitti enemmistön parlamentissa, Ivanišvilista tuli pääministeri. Seuraavan vuoden presidentinvaalit voitti Ivanišvilin suojatti Giorgi Margvelašvili, jonka seuraajaksi valittiin marraskuun 2018 presidentinvaaleissa niin ikään hallitsevan Georgialainen unelma -koalition tukema ehdokas Salome Zurabisvili. Hän oli Georgian historian ensimmäinen naispresidentti. Georgiassa astui voimaan myös uusi perustuslaki, joka muutti presidentin viran seremonialliseksi ja vähentää olennaisesti presidentin poliittista valtaa.
Georgian-Venäjän kriisi
Georgia läheni 2010-luvulla Natoa. Venäjän kommunistipuoleen edustaja Sergei Gavrilov piti Georgian parlamentissa puheen vuonna 2019. Tämä suututti Venäjään hallitusta kielteisemmin suhtautuvan opposition. Protestoijat tunkeutuivat parlamenttitaloon, josta Gavrilov pakeni. Venäjä asetti maiden väliselle lentoliikenteelle rajoituksia.
Markku Partinen
Markku Mikael Partinen (s. 4. joulukuuta 1948 Helsinki) on suomalainen unilääketieteen uranuurtaja, professori, neurologian erikoislääkäri ja tietokirjailija. Hän sai unilääketieteen erityispätevyyden (niin sanottu "unilääkäri" vuonna 1998 ensimmäisten suomalaisten lääkäreiden joukossa. Hän on kouluttanut ja ohjannut lukuisia nuorempia lääkäreitä heidän perehtyessään unilääketieteeseen. Neurologian professorin pätevyyden hän sai vuonna 2002 ja Tasavallan presidentti myönsi hänelle professorin arvonimen vuonna 2012.
Partinen opiskeli lääketiedettä Montpellierin yliopistossa Ranskassa ja hän sai laillistetun lääkärin oikeudet vuonna 1975. Hän palasi vielä Ranskaan viimeistelemään väitöskirjansa mononukleoosin aiheuttamista pikkuaivotulehduksista (kerebelliitti). Hän valmistui lääketieteen tohtoriksi (Dr Med) tammikuussa 1977. Hän opiskeli lääketieteen opintojen ohessa neurofysiologiaa professori Pierre Passouantin johdolla. Passouant oli yksi unilääketieteen uranuurtajista maailmassa. Muita sen ajan johtavia unitutkijoita olivat muun muassa ranskalainen Michel Jouvet Lyonissa, Nathaniel Kleitman Chicagossa sekä William Dement ja Christian Guilleminault Stanfordin yliopistossa USA:ssa. Opiskeluaikanaan Partinen tutustui kaikkiin edellämainittuihin ja moniin muihin alan pioneereihin. Partinen osallistui maailman ensimmäiseen kansainväliseen narkolepsiakoferenssiin La Grande Mottessa Ranskassa vuonna 1975. Palattuaan Suomeen hän aloitti työn Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa professori Erkki Kivalon johtaman neurologian klinikan kliinisen neurofysiologian osastossa. Meilahden sairaalassa ei tunnettu tuohon aikaan vielä unilääketiedettä ja Partinen aloittikin professori Kivalon kannustamana yhteistyön neurofysiologian dosentti Pekka Putkosen (14.7.1935 - 30.12.1981) kanssa. Pekka Putkonen oli tutkinut muun muassa alfa-adrenergisten ratojen ja serotoniinin merkitystä kissoilla. Putkonen oli ollut aiemmin Michel Jouvetin laboratoriossa tutkijana; Putkosta ja Partista yhdisti ranskalainen unitutkimus.
Väiteltyään Partinen toimi Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa apulaisopettajana ja erikoislääkärinä ja tutkijana Työterveyslaitoksen epidemiologian ja biostatistiikan osastolla ennen lähtöään Stanfordin yliopistoon vuonna 1985. Stanfordissa hänen ohjaajanaan toimi professori Christian Guilleminault. Hän tutki uniapneaepidemiologiaa ja ylähengitysteiden anatomisten muutosten vaikutusta uniapnean vakavuuteen. Palattuaan Yhdysvalloista Partinen aloitti Suomessa uniapnean CPAP-hoidot. Keskeisenä suomalaisena tutkimuspaikkana oli tuolloin Miina Sillanpään Säätiön ylläpitämä Ullanlinnan unihäiriöklinikka. Ullanlinnassa tutkittiin narkolepsiaa ja siellä aloitettiin myös kirkasvalohoitotutkimus. Sittemmin THL:n tutkimusprofessorina toiminut Timo Partonen valmisteli Partisen ohjauksessa Ullanlinnassa väitöskirjansa kirkasvalohoidosta ja kaamosdepressiosta. Partinen esitti, että HYKSiin perustettaisiin laaja-alainen unihäiriöklinikka muun muassa Stanfordin yliopiston mallin mukaisesti, mutta se ei saanut HYKS:n johdossa riittävää kannatusta. Myös Lääkintöhallituksen perustama unihäiriötyöryhmä professori Erkki Kivalon vetämänä esitti, että jokaiseen yliopistosairaalaan perustettaisiin laaja-alainen unihäiriöyksikkö. Psykiatrian klinikka, kliinisen neurofysiologian yksikkö, neurologian klinikka, lastentautien klinikka ja korva- nenä- ja kurkkutautien klinikka kannattivat asiaa, mutta se ei riittänyt.
1990-luvulla Partinen on toiminut Epilepsiasäätiössä johtajaylilääkärinä ja Rinnekodin tutkimuskeskuksessa ylilääkärinä. Nykyisin Partinen toimii Terveystalossa unilääketieteen lääketieteellisenä johtajana.
Lääkäriliitto myönsi Partiselle liikennelääketieteen erityispätevyyden vuonna 1991 ja hän on kirjoittanut useita tieteellisiä kirjoituksia mm. väsymyksen merkityksestä liikenteessä. Hän on toiminut pitkään (vuodesta 1981) Vakuutusyhtiöiden liikenneturvallisuustoimikunnan (VALT) lääkärijäsenenä. Vuonna 2000 hänelle myönnettiin Liikenneturvan liikenneturvallisuuden tiedotuspalkinto ja Liikenne- ja Viestintäministeriön liikenneturvallisuusalan ansiomitali. Vuonna 2008 VALT myönsi hänelle liikenneturvallisuuden edistämisen palkinnon (nr 10).
Järjestötoiminta
Partinen on ollut aktiivinen myös järjestötoiminnassa. Opiskeluaikan Montpelleirissa hän oli perustamassa Ranskassa lääketiedettä opiskelevien yhdyselimenä toimivaa lääkäriseura Coccyx ry:tä ja hänet valittiin yhdistyksen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Hän toimi opiskeluaikaan myös Suomen Medisiinariliitossa ja Nuorten Lääkärien yhdistys ry:ssä ja hän toimi Nuori Lääkäri -lehden toimitussihteerinä. Vuonna 1988 hän oli perustamassaSuomen Unitutkimusseura ry:tä ja hän oli seuran ensimmäinen puheenjohtaja. Hän on ollut myös potilasjärjestö Uniliitto ry:n perustajajäsen ja pitkäaikainen puheenjohtaja. Uniliitto ry on nimittänyt hänet järjetön kunniapuheenjohtajaksi. Hän on ollut aktiivisesti mukana myös Suomen uniapneayhdistyksen, Suomen narkolepsiayhdistyksen ja Levottomat Jalat -RLS yhdistys ry:n toiminnassa. Liikennelääketieteen yhdistys ry:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 2012-2014. Vuosina 2016-2023 hän on ollut Parkinsonliitto ry:n (nykyisin Liikehäiriösairauksien liitto ry) liittohallituksen puheenjohtaja. Vuoden 2023 liittokokous valitsi uudeksi puheenjohtajaksi vuodesta 2024 alkaen neurologi Osmo Pammon. Vuonna 2023 Partiselle myönnettiin Liikehäiriösairauksien liiton kultainen ansiomerkki. Hän on ollut pitkään myös Suomen neuropsykiatrinen yhdistys ry:n hallittuksen jäsen ja varapuheenjohtaja. Hän on aktiivisesti mukana Uniliiton ja Suomen unitutkimusseura ry:n toiminnassa. Kansainvälisessä järjestötoiminnassa hän on toiminut Euroopan unitutkimusyhdistyksen (ESRS) tieteellisen toimikunnan jäsenenä ja varapuheenjohtajana, Maailman unitutkimusyhdistysten liiton (WFSRS) koordinoivana sihteerinä ja Maailman unilääketieteen yhdistyksen (World Association of Sleep Medicine; nykyisin World Sleep Society) perustajajäsenenä ja puheenjohtajana.
Politiikka
Aiemmin Partinen on toiminut 1990-luvulla Helsingissä terveyslautakunnassa. Tammikuun 2022 aluevaaleissa hänet valittiin Länsi-Uudenmaan hyvinvointialueen varavaltuutetuksi Kokoomuksen edustajana. Hän on Länsi-Uudenmaan hyvinvointialueen tarkastuslautakunnan jäsen ja HUS-yhtymän TKKI-toimikunnan jäsen.
Mitch Daniels
Mitchell Elias ”Mitch” Daniels Jr. (s. 7. huhtikuuta 1949 Monongahela, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen republikaanipuolueen poliitikko. Hän toimi Indianan osavaltion kuvernöörinä vuosina 2005–2013.
Varsovan herttuakunta
Varsovan herttuakunta oli Napoleonin perustama, Preussilta valloittamistaan maista vuonna 1807 muodostama Ranskan liittolaisvaltio. Varsovan herttuakunnan olemassaolo päättyi Wienin kongressiin vuonna 1815, jolloin maa jaettiin Preussin, Itävallan ja Venäjän kesken.
Herttuakunnan synty
Puolalaisten ja Napoleonin välinen yhteistyö alkoi jo 1700-luvun lopussa. Napoleonin Italian-armeijassa palveli puolalainen legioona. Se osallistui taisteluihin Itävaltaa ja Italiaa vastaan ja jopa Haitin vallankumouksen kukistamiseen. Puolalaisen legioonan johtajan Jan Henryk Dąbrowskin tavoitteena oli saada Napoleon tukemaan Puolan itsenäisyyden palauttamista. Puolalaiset tukivatkin Napoleonin sotaa Preussia vastaan järjestämällä kansannousun Posenissa vuonna 1806, ja Napoleon voitti kapinassa heikentyneen Preussin. Napoleonin valloitettua Preussin alueet niille perustettiin kaksi puolalaista valtiota, Danzigin tasavalta ja Varsovan herttuakunta. Niiden nimissä ei haluttu käyttää sanaa Puola, jotta Napoleonin ja Venäjän solmima Tilsitin sopimus ei vaarantuisi.
Dąbrowskin ystävä Józef Wybicki sävelsi herttuakunnan Italian-sotaretken hymniksi masurkan Puolalaisten legioonien laulu Italiassa, josta myöhemmin tuli Dąbrowski-masurkaksi kutsuttu Puolan kansallislaulu.
Loppuvaiheet
Napoleon nimitti vuonna 1807 Varsovan herttuakunnan hallitsijaksi Saksin kuningas Fredrik August I:n. Toimenpiteen taustalla oli Napoleonin halu saada armeijaansa lisää sotilaita ja herttuakunnassa pantiinkin toimeen yleinen asevelvollisuus. Prinssi Józef Antoni Poniatowskin komennossa puolalaisten armeija taisteli menestyksekkäästi Itävaltaa vastaan vuonna 1809. Voiton jälkeen herttuakuntaan liitettiin Itävallalta vallattu Länsi-Galitsia. Liitoksen jälkeen herttuakunnan koko oli noin 150 000 neliökilometriä ja siellä oli neljä miljoonaa asukasta. Napoleonin Suuren armeijan Venäjän-sotaretkellä puolalaiset muodostivat 100 000 miehen joukollaan Napoleonin suurimman liittolaisarmeijan. Puolalaisia taisteli Ranskan rinnalla vielä sotaonnen käännyttyäkin, esimerkiksi Leipzigin taistelussa vuonna 1813.
Varsovan herttuakunta jaettiin sodan loppuselvittelyssä Wienin kongressissa Venäjän, Preussin ja Itävallan kesken.
Iso Omena
Iso Omena on kauppakeskus Espoon Matinkylässä. Se avattiin 24. syyskuuta 2001. Isossa Omenassa toimii yhteensä noin 220 muodin, sisustuksen, vapaa-ajan ja hyvän olon erikoisliikettä sekä päivittäistavarakauppoja ja ravintolamaailma. Vuonna 2018 kauppakeskuksessa oli vuokrattavaa liikepinta-alaa noin 100 900 neliömetriä. Vuonna 2018 Iso Omena oli Suomen kolmanneksi suurin kauppakeskus sekä pinta-alaltaan, myynniltään että kävijämäärältään.
Rolf Lindblad
Rolf Erik Lindblad (20. kesäkuuta 1916 Viipurin maalaiskunta – 10. lokakuuta 2005 Espoo) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Iso Omena
Isoa Omenaa laajennettiin vuosina 2013–2017. Länsimetron Matinkylän metroasema sijoittui laajennusosan yhteyteen.
2001–2010
Ison Omenan nimi on käännetty New Yorkin lempinimestä the Big Apple.
Iso Omena avattiin 24. syyskuuta 2001, jolloin se oli Suomen toiseksi suurin kauppakeskus. Kaupan tilojen ohella kokonaisuuteen kuului toimistotiloja ja senioriasuntoja. Yli 500 miljoonaa markkaa maksaneen rakennusprojektin toteuttivat Espoon kaupunki, Asuntosäätiö, Aleksia ja Tielaitos (loppuvaiheessa Tieliikelaitos). Alkuaikoina Isoon Omenaan avattiin muun muassa K-Citymarket, Maxi, Alko, H&M, Onoff, Stadium ja muutaman ravintolan muodostama ravintolamaailma. Kauppakeskuksen toiseen kerrokseen eli palvelutasolle avattiin muun muassa kirjasto, elokuvateatteri, lääkäriasema ja palvelutiloja.
Elokuussa 2007 Citycon osti Ison Omenan brittiyhtiö Doughty Hansonin hallinnoimilta rahastoilta. Kaupan arvo oli on noin 329 miljoonaa euroa.
Vuonna 2008 singaporelainen kiinteistösijoitusyhtiö GIC osti 40 prosenttia Isosta Omenasta.