cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heikki Kinnunen
Turun kaupunginteatteri
Turun kaupunginteatterissa rinnan Aapon roolin kanssa Kinnunen näytteli kappaleissa Dantonin kuolema, Galilein elämä ja Kirsikkapuisto. Viimeksi mainitussa Kinnunen oli Trofimovina. Hän näytteli Esko Salmista vastaan, ja näytelmä jäi molempien mieleen näyttämötaiteen juhlana, joka nousee tavanomaisempien tuotantojen yläpuolelle. Viimeisenä näytelmänään Turun kaupunginteatterissa Kinnunen näytteli Kiven farssissa Olviretki, joka oli erinomainen päätös taiteellisesti voittoisalle Turun kaudelle.
KOM-teatteri
Holmbacka ja Långberg jättivät Turun 1977, ja menestynyt ensemble hajosi. Kinnunen siirtyi helsinkiläisen KOM-teatterin kaartiin. Hän näytteli muun muassa lentojätkä Komulaista teoksessa Etappi ja räätäli Halmetta teoksessa Pohjantähti. KOM teki paljon kiertueita ja palkat olivat matalat. Kinnusen KOM-kausi kesti pari vuotta.
Helsingin kaupunginteatteri
Kinnunen työskenteli vapaana taiteilijana 1980-luvun taitteessa. Vuonna 1982 hänet kiinnitettiin Helsingin kaupunginteatteriin, missä hänen tuloroolinsa oli asianajaja Billy Flynn musikaalissa Chicago. Musikaalit ylipäätään olivat tuolloin suosittuja. Lasse Lindemanin ohjaama tuotanto sai 189 esityskertaa ja lähes 170 000 katsojaa. Koreografina toimi Jorma Uotinen ja orkesteria johti Jukka Linkola. Uuden Suomen Veltheimin mielestä Kinnunen ilmensi roolissaan "kaiken oleellisen" kyynisenä asianajajana. Chicagon pääroolissa oli Eija Ahvo. Sekä Kinnunen että Ahvo pitivät Chicagon tekemisestä. Kinnusen mielestä musikaali on ylivoimainen, mikäli se kulkee: esitys etenee kurinalaisesti eikä improvisoinnille jää tilaa, päinvastoin kuin puhenäytelmissä. Musikaali on hänestä sangen helppo laji.
Musikaalit saivat jatkoa Andrew Lloyd Webberin teoksesta Cats syyskuussa 1986. Ohjaajana ja koreografina oli Uotinen ja kapellimestarina Linkola. Kinnusen roolina oli vanha teatterikissa Gus. Jälleen kerran Kinnunen sai erinomaiset arvostelut. " --- Kinnusen teatterikissa on tutisevassa avuttomuudessaan sydäntä riipaisevan valloittava hahmo", Aamulehden Harry Sundqvist kirjoitti. Cats sai 213 esityskertaa ja huikeat 186 000 katsojaa.
Kinnunen näytteli Helsingin kaupunginteatterissa myös muun muassa nimiroolin Ludvig Holbergin klassikossa Jeppe Niilonpoika. Näytelmää on esitetty Suomen teattereissa 1860-luvulta alkaen, Helsingin kaupunginteatterin tuotanto sai ensi-iltansa helmikuussa 1985 ohjaajanaan Jouko Turkka. Kinnunen koki näytelmän psyykkisesti kuormittavaksi – Turkan ohjaustapaa hän piti itselleen vieraana. Yhtä kaikki Kinnunen sai taas suitsutusta suoriutumisestaan. Uuden Suomen Riitta Wikström kuvaili Jeppe Niilonpoikaa "mittavaksi mestarilliseksi kärsimysnäytelmäksi", jonka onnistuminen oli pitkälti Kinnusen harteilla.
Helsingin kaupunginteatteri teki 1980-luvulla kolmen Tšehov-näytelmän kokonaisuuden, johon kuuluivat Ivanov, Platonov ja Metsähiisi. Kinnunen näytteli nimiosan tragediassa Platonov. Aamulehden Sundqvist kiitti Kinnusen muuntautumiskykyä Platonovina. Molièren tekopyhyydestä kertova komedia Tartuffe sai ensi-iltansa joulukuussa 1985, ja katsojia kertyi runsaan sadan esityskerran myötä yli 25 000. Tartuffen yhteydessä Kinnunen tapasi tulevan puolisonsa Satu Silvon.
Kinnusen viimeisiä rooleja Helsingin kaupunginteatterissa oli päärooli David Mametin näytelmässä Myyntitykit ja Estragonin rooli Samuel Beckettin näytelmässä Huomenna hän tulee. Viimeksi mainittu on jäänyt Kinnusen mieleen mieluisana kokemuksena, koska yhteistyö ohjaaja Antti Halosen ja näyttelijä Esko Nikkarin kanssa sujui mutkatta. Kolmikko ei pitänyt Beckettiä lainkaan vaikeaselkoisena, vaan heille näytelmä oli täysin itsestään selvää. Kinnusen kaupunginteatterin kausi päättyi 1990.
Tampereen Teatteri
Ammatillisesti hajanaisen ja taloudellisesti kimurantin 1990-luvun jälkeen Kinnunen löysi tiensä Tampereen Teatteriin. Sinne hänet houkutteli ohjaaja Heikki Vihinen. Kinnunen oli näytellyt jo 2001 Espoon kaupunginteatterin ja Tampereen Teatterin yhteistuotannossa Herrojen Eeva eli Kihlaus ja Se yö Aapelin roolin. Kinnusen kiinnitys Tampereen Teatteriin herätti huomiota, sillä hän oli tuohon aikaan vielä runsaanlaisesti julkisuudessa. Suhtautuminen oli pääosin suotuisaa, joskin eräs kriitikko oli muodostanut mielipiteensä Kinnusesta "onks Viljoo näkyny" -hahmon perusteella. Kriittisetkin tahot saivat pian huomata Kinnusen taiteellisen rekisterin koko laajuuden.
Tampereella Kinnunen avasi sivuosalla Henrik Ibsenin klassikossa Nukkekoti joulukuussa 2002. Pääroolin eli Noran teki Anna-Elina Lyytikäinen. Tampereen Teatterin konkari Tuija Ernamo näytteli niin ikään tuotannossa, ja hän oli otettu Kinnusen tulkinnasta. Syyskuussa 2003 sai ensi-iltansa Charles Dickensin Nicholas Nicklebyn elämä ja seikkailut, jossa Kinnunen näytteli kitupiikkiä. Aamulehden kriitikon mielestä Kinnunen näytteli "liian hyvin". Nicholas Nickleby sai 40 esityskertaa ja runsaat 12 000 katsojaa.
Kinnusen Tampereen kauden tapaus oli Timo Kahilaisen ja Heikki Vihisen farssi Alivuokralainen, joka sai ensi-iltansa 26. marraskuuta 2003. Näytelmän suosio yllätti kaikki ja siitä tehtiin myös yliopistotutkimus. Kinnusen roolina oli Lauri Mustonen, keskeisiä naisrooleja näyttelivät Tuija Ernamo ja Ritva Jalonen. "Meidän porukka oli pirun hyvä. Hessu piti sen niin kasassa, että siinä ei päässyt tulemaan yleisön kosiskelua ja mielistelyä ---", Ernamo analysoi näytelmän menestystä. " --- perustaisin Beatlesin heti jos tietäis, mistä se suosio syntyy", Vihinen puolestaan eritteli vuonna 2008. Alivuokralaista esitettiin aina vuosikymmenen loppuun asti. Se sai 296 esityskertaa ja yli 134 000 katsojaa.
Tampereella Kinnusen taiteellisiin voittoihin lukeutui myös Leea Klemolan Kokkola-trilogia. Sen kahdessa ensimmäisessä osassa hän näytteli Marja-Terttua ja viimeissä osassa Kaulus-Larssonia. Trilogian osien ensi-illat annettiin 2004, 2008 ja 2011. Jokainen menestyi sekä kaupallisesti että taiteellisesti. "Heikki Kinnusen hylkeeksi muuttuva Marja-Terttu on työ, jota ei unohda ikinä", Helsingin Sanomien Kirsikka Moring arvioi.
Kinnunen vietti 40-vuotistaiteilijajuhlaansa vuonna 2007. Juhlanäytelmänä oli Jean-Paul Sartren jännitysnäytelmä Likaiset kädet, jonka ohjasi Kinnusen vanha ystävä Jotaarkka Pennanen. Kinnunen ei ollut täysin tyytyväinen suoritukseensa Hoedererin roolissaan. Joulukuussa 2008 Kinnunen näytteli tohtori Willisiä näytelmässä Hullu kuningas. Mikko Viherjuuren ohjaama tuotanto sai lähes 10 000 katsojaa. Keväällä 2009 Kinnunen jäi eläkkeelle Tampereen Teatterista.
Eläkevuodet
Kinnusen eläköityminen jäi puolitiehen, mikä on näyttelijöille varsin tavanomaista. Jo syyskuussa 2009 hän näytteli Tampereen Teatterissa Bengt Ahlforsin käsikirjoittamassa ja ohjaamassa draamakomediassa Viimeinen sikari. Tuotannossa näyttelivät myös Esko Roine ja Seela Sella. Se sai erinomaisen vastaanoton niin kriitikoilta kuin katsojiltakin. Esityskertoja kertyi täydet sata ja katsojia yli 40 000. Elokuussa 2014 Kinnunen näytteli Viherjuuren ohjaamassa Villikalkkunassa jälleen kerran Tuija Ernamoa vastaan. Ylöjärven Uutisten Päivi Kuokkanen kirjoitti: "Kinnusen ja Ernamon sanailu on kaksinpeliä parhaimmillaan: näyttelijöiden kemia toimii ja rytmi tikkaa tarkasti kuin jämäkkä Singer".
2010-luvulla Kinnusella on ollut rooleja myös muun muassa Kolmen pennin oopperassa, Hamletissa ja Ihmisen osassa. Ihmisen osa on Kari Hotakaisen kirjoittama perhedraama, jonka ohjasi Tampereen Teatteriin Marika Vapaavuori. Kinnunen näytteli Anja Pohjolaa vastaan vähäpuheisen miehen roolin. Sekä Kinnunen että Pohjola saivat hyvän kriitikkovastaanoton. Ihmisen osa oli myös kassamenestys yli 20 000 katsojallaan.
Syksyllä 2015 Kinnunen näytteli Tampereen Komediateatterissa Sirin roolin Ronald Harwoodin tragikomediassa Pukija. Tuotannon ohjasi Viherjuuri. Kinnunen piti Siriä itselleen täydellisenä roolina, sillä se antoi mahdollisuuden tehdä tragiikan kautta komediaa, eli juuri sitä, mikä Kinnusta on aina kiehtonut.
Teatterielokuvat
Kinnunen aloitti elokuvauransa vakavalla draamalla, minkä jälkeen ura jatkui lähinnä komedioitten parissa, kuten televisiossakin. Kinnusen tähdittämien elokuvien katsojaluvut vaihtelevat parista tuhannesta useisiin satoihin tuhansiin, ja niiden kriitikkovastaanotto on ollut kirjavaa. Sivuosia Kinnunen on tehnyt muun muassa useissa Spede-tuotannoissa, joita kuvattiin yleensä kesäisin teatterien näytäntövuosien välissä.
Joulupäivänä 1981 sai ensi-iltansa komedia Pölhölä, jonka Kinnunen ohjasi yhdessä Pertti Reposen ja Taavi Kassilan kanssa. Hän myös näytteli pääroolin. Kriitikot suhtautuivat Pölhölään penseästi, mutta katsojia se keräsi lähes 160 000. Vuonna 1983 Kinnunen näytteli miespääosan Suvi-Marja Korvenheimon draamakomediassa Regina ja miehet, joka sai osin myönteisen kriitikkovastaanoton, mutta katsojia oli vain 1 600. Niin ikään 1983 Kinnunen näytteli Rapen roolin Matti Ijäksen komediassa Koomikko. Fiktiivisestä viihdyttäjäryhmästä kertovassa elokuvassa oli pitkälti sama näyttelijäkaarti kuin television suositussa Valehtelijoiden klubissa. Kriitikot olivat ymmällään teoksen suhteen ja katsojia se sai vain 14 000.
Vuonna 1984 Kinnusella oli iso sivuosa Markku Onttosen veijarikomediassa Kun Hunttalan Matti Suomen osti. Rauni Mollbergin komediassa Paratiisin lapset Kinnunen näytteli kaavoituspäällikkö Suurmetsää. Elokuva sai kehnohkon kriitikkovastaanoton ja alle 3 000 katsojaa. Vuonna 2000 Kinnusella oli keskeinen rooli Ere Kokkosen komediassa Hurmaava joukkoitsemurha. Arto Paasilinnan romaaniin perustuva elokuva sai kohtalaisen huonon vastaanoton niin yleisöltä kuin kriitikoiltakin.
Vuonna 2018 Kinnunen teki pitkästä aikaa pääroolin teatterielokuvassa. Hän näytteli mielensäpahoittajaa Tiina Lymin ohjaamassa draamakomediassa Ilosia aikoja, Mielensäpahoittaja. Antti Litja oli tehnyt omanlaisensa tulkinnan mielensäpahoittajasta Dome Karukosken ohjaamassa elokuvassa Mielensäpahoittaja vuonna 2014. Episodi-sivuston Jesse Raatikainen oli vaikuttuneempi Kinnusen tulkinnasta: " --- komediallisesti Kinnunen on näyttelijänä aivan omassa luokassaan", hän kirjoitti. Elokuva sai 350 000 katsojaa.
Kinnunen on näytellyt myös lastenelokuvissa. Vuonna 1982 hän näytteli pääministeriä Päivi Hartzellin ja Liisa Helmisen ohjaamassa elokuvassa Kuningas jolla ei ollut sydäntä. Vuonna 2004 Kinnunen oli postiljoonina Helmisen ohjaamassa elokuvassa Pelikaanimies.
Heikki Kinnunen esiintyy Toinen mies -elokuvassa, joka sai ensi-iltansa huhtikuussa 2022.
Televisio
Teatterikoulussa ei opetettu kameralle näyttelemistä vielä 1960-luvulla. Vaikka perusta elokuva- ja televisiotyössä on sama kuin teatterissa, tekniikka on toisenlainen. Lähikuvassa on oltava hillitty, ellei rooli toisin vaadi. Uusia tuulia kaihtamaton Kinnunen otti television haltuunsa jo uransa alussa. Hän esiintyi muun muassa astianpesuainemainoksessa vuonna 1968.
Kinnusen varhaisia televisiotöitä ovat Olviretki ja Kahden maanantain muisto, kumpainenkin Mainos-TV:n tuotantoa vuodelta 1967. Tapaninpäivänä 1970 lähetettiin yhteiskunnallinen viihdeohjelma Sirkus Pasila, joka oli ajan hengen mukaisesti vahvasti vasemmistolainen. Ohjelma närkästytti ihmisiä, mutta Kinnunen piti siitä noussutta hälyä liioiteltuna. Kinnunen on esiintynyt myös venäjän kielen Požaluista- ja Kapusta Master -opetusohjelmissa ja viron kielen opetusohjelmassa Nael kummi. Kotimaiset Kasvikset ry:n mainoksissa hänellä oli tapana todeta: "Ei kun syömään". 1970-luvulla Kinnunen oli monien muiden kulttuuri-ihmisten tapaan taistolainen.
Televisiossa Kinnunen erikoistui komediallisiin tuotantoihin. Niitä ovat esimerkiksi televisiosarja Ällitälli vuodelta 1971. Kinnunen teki sen yhdessä Leo Lastumäen kanssa. Ällitälli aloitti viihdeohjelmien jatkumon, jota kesti parikymmentä vuotta, ja Kinnusesta tuli kotikatsomojen vakiokasvo. Turun kaupunginteatterin hektiset vuodet 1970-luvulla tosin hieman hidastivat viihdeuraa.
Kinnunen on näytellyt myös lapsille suunnatuissa televisiotuotannoissa, kuten Nyhverö Nyyssönen, jossa hänen näyttelemänsä nimihenkilö käy vuoropuhelua sammakko Nykäsen kanssa ja tekee havaintoja menneisyyden arvoituksista. Matti Ijäksen ohjaama Nyhverö Nyyssönen ensiesitettiin keväällä 1977. Loppuvuonna 1981 Kinnunen näytteli Sulevi Peltolan kanssa autioituvaan maaseutuun kyllästyneitä variksenpelättimiä Ijäksen televisioelokuvassa Kehvelit.
Vääpeli Körmy
Ere Kokkonen tuotti ja ohjasi 1990-luvulla viisi Vääpeli Körmy -sotilasfarssia. Nimiroolin teki Heikki Kinnunen. Elokuvien budjetti oli pieni ja ne saivat kerrassaan heikon kriitikkovastaanoton. Helsingin Sanomien Mikael Fräntin mielestä Körmy oli kovin sovinistinen. Yleisöä Körmyt sitä vastoin keräsivät kohtalaisesti: ensimmäinen Körmy-elokuva sai noin ja toinen yli. Kolmas Körmy ylsi vielä yli, mutta kahden viimeisen katsojamäärät jäivät vaatimattomiksi. Kinnunen itse uskoi Körmyyn, ja hän piti armeijan valtasuhteita hedelmällisenä aiheena.
Musiikki
Kinnunen on levyttänyt noin 170 musiikkikappaletta. Hänen 1979 julkaistu debyyttialbuminsa Ei ihmeitä tässä menestyi heikosti, mutta 1980-luvulla julkaistut albumit myivät paremmin, sillä ne tehtiin televisiosta tuttujen sketsihahmojen varaan. Eräässä vaiheessa Toivo Kärki oli kiinnostunut yhteistyöstä Kinnusen kanssa, mutta tämä torjui tarjouksen nuoren miehen uhossaan. Iskelmät eivät kiinnostaneet. Myöhemmin Kinnunen katui kieltäytymistään, tosin nauraen asialle.
Vuonna 1987 julkaistiin albumi Kinnunen laulaa Lavia, jolla Kinnunen tulkitsi kaksitoista Veikko Lavin sävellystä. Kaksi vuotta myöhemmin samaisesta albumista julkaistiin hieman muunneltu versio Extra. Vuonna 1990 julkaistiin albumi Kinnunen Laulaa Tanneria – Mamman Lellipoika, joka sisältää muun muassa klassikot "Orpopojan valssi" ja "Kulkurin valssi".
Tunnetuin Kinnusen levytyksistä lienee vuodelta 1987 peräisin oleva "Prinsessan sukkanauha".
Sosiaalinen media
”Mä oon 70-vuotias, mitä helevettiä mä meen juutuubeja kattomaan tai selfieitä lähettelemään”, Kinnunen valottaa suhdettaan sosiaaliseen mediaan vuonna 2016 julkaistussa elämäkerrassaan. Sosiaalisen median alustat ovat tuoneet Kinnusen sketsejä ja televisiomainoksia kenen tahansa katsottaviksi milloin tahansa, mutta mies itse ei somesta piittaa. Muun muassa YouTubessa on useita ÄWPK:n ja Soitinmenojen sketsejä.
Yksityiselämä
Kinnunen asuu avoliitossa puvustaja Marianne Pietiläisen kanssa. Aiemmin hän on ollut naimisissa Rose-Marie Prechtin ja Satu Silvon kanssa, jotka molemmat ovat näyttelijöitä. Näyttelijä Santeri Kinnunen syntyi avioliitosta näyttelijä Rose-Marie Prechtin kanssa. Liitosta näyttelijä Satu Silvon kanssa Kinnusella on lapset Vilma ja Paavo, jotka jäivät erossa vuonna 2002 isälle. He ovat myös kumpikin näyttelijöitä. Kinnunen on vapaamuurari.
Muuta
Kinnunen oli 1990-luvulla julkisuudessa yrityksensä taloudellisten vaikeuksien, erityisesti verovelkojen vuoksi. Syksyllä 1999 Kinnunen tuomittiin seitsemän kuukauden ehdollisen vankeusrangaistukseen veroasioista. Kinnunen on laskenut saavansa maksettua verovelat loppuun 74-vuotiaana.
Albumit
Kinnunen on mukana myös muun muassa albumeilla Soi-tin-me-not (1985) ja Hui-Hai (1987). (Diskografia ei ole täydellinen)
Ivo Viktor
pienoiskuva Ivo Viktor (s. 21. toukokuuta 1942 Křelov) on Tšekkoslovakiaa edustanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän oli Tšekkoslovakian maajoukkueessa voittamassa Euroopan-mestaruutta vuonna 1976. Hänet valittiin maansa vuoden jalkapalloilijaksi vuosina 1968, 1972, 1973, 1975 ja 1976. France Football -lehden listauksissa hän oli Euroopan paras maalivahti vuosina 1968 ja 1976.
Viktor pelasi juniorina Spartak Šternberkin joukkueessa ja edusti sittemmin kaudella 1960–1961 Železárny Prostějovia, kaudella 1961–1962 RH Brnota, kaudella 1962–1963 Spartak Brnota sekä kausina 1963–1977 Dukla Prahaa. Hän voitti Tšekkoslovakian mestaruuden vuosina 1964, 1966 ja 1977. Kaudella 1966–1967 Dukla Praha ylsi Euroopan cupissa välieriin pudotettuaan jatkosta tanskalaisen Esbjergin, belgialaisen Anderlechtin ja alankomaalaisen Ajaxin. Välierissä Dukla hävisi skotlantilaiselle Celticille kahden ottelun yhteismaalein 1–3. Viktor pelasi kaikki kahdeksan cup-ottelua.
Viktor pelasi Tšekkoslovakian maajoukkueessa 63 maaottelua, ensimmäisen kesäkuussa 1966 ja viimeisen marraskuussa 1977. Hän pelasi MM-kilpailuissa 1970 ja voitti Euroopan-mestaruuden 1976. Tšekkoslovakia voitti EM-loppuottelussa Länsi-Saksan rangaistuspotkukilpailussa. Viktor valittiin EM-turnauksen tähdistöjoukkueeseen.
Kuollut saapuessaan
Kuollut saapuessaan (D.O.A.) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1950. Sen on ohjannut Rudolph Maté. Elokuva on film noir -klassikko. Tarinassa myrkytetty mies yrittää selvittää, kuka hänet myrkytti.
Elokuvan tekijänoikeuksia ei uusittu, kuten Yhdysvaltojen laki olisi edellyttänyt, joten se on nyt vapaasti levitettävissä ja nähtävissä esimerkiksi Internet Archivessa ja siitä on saatavana VHS- ja DVD-versioita.
Elokuva on kuvaajana mainetta keränneen Rudolph Matén ensimmäinen ohjaus ja hänen ohjauksistaan kestävin.
Juoni
Elokuva etenee takaumina. Alkurepliikissä päähenkilö soittaa poliisille murhailmoituksen. Frank Bigelow on saanut tappavaa myrkkyä iridiumia, ja lääkäri kertoo ettei hänellä ole enää pitkään elinaikaa. Bigelow yrittää muistella edellisen vuorokauden tapahtumia selvittääkseen, kuka hänet myrkytti. Tilanteesta tietämättömän sihteerinsä Paula Gibsonin avulla hän jäljittää myrkyn rikollisjoukkioon, joka käyttää sitä rikollisiin toimiin. Syytä miksi Bigelow on saanut myrkkyä, ei kerrota vaan piinaava jännitys säilyy loppua kohden, jolloin vie hänet ajelulle psykopaatti, jolla on mieltymys hakata uhrejaan vatsaan.
Musiikki
Elokuvan musiikin on säveltänyt Dimitri Tiomkin:
Muita versioita
Samasta tarinasta on Rocky Morton ohjannut vuonna 1988 elokuvan K.J.S. – Kuollut jo saapuessaan.
Turkama & Kumppanit
Turkama-mainostoimisto syntyi vuonna 1963 mainostoimisto SEKistä irtautuneiden viiden työntekijän (Yrjö Turkama, Matti Harkonmäki, Airi Hast, Rauno Ruotsinsalo ja Rauli Warto) perustamana. Sen ensimmäisiä asiakasyrityksiä olivat Tuottajain Lihakeskuskunta, Kone ja Koneen tuolloin omistama torniolainen Ke-Ri-nailonsukkatehdas.
Mainostoimiston sisaryritykseksi perustettiin 1964 T&K-tiedotuspalvelu, josta tuli myöhemmin itsenäinen Suomen Tiedotuspalvelu Oy (STP). Sen asiakkaina oli etenkin vaatetusteollisuuden merkkejä, kuten Ke-Ri Oy:n Amar-sukat, Mattisen Teollisuus Oy:n James-farkut ja turkulainen Kestilä.
Käkisalmen lento-onnettomuus 1937
Lentoasema 5:n Fokker-koneet FO-67 ja FO-73 olivat tulleet ilma-ampumaharjoituksiin Laatokalle Suur-Merijoelta. Koneet nousivat ilmaan kello 13.15:n aikaan Käkisalmen Hiekkalan lentokentältä. Toinen koneista FO-73 hinasi perässään pitkän vaijerin päässä ollutta maalipussia ns. hihaa johon toinen kone suoritti maaliinammuntoja. Koneet saapuivat kello 13.35 Laatokkaan Käkisalmen pohjoispuolella laskevan Pärnänjoen suun edustalla olevan Ruotsaaren pohjoiskärjen länsipuolelle noin 400 metrin päähän saaresta lentäen 700-800 metrin korkeudessa. Tällöin ampujakone FO-67 yritti kaartaa vastaan tulleen maalinhinauskoneen pyrstön taitse, mutta törmäsi joko hinauskoneen pyrstöön tai hinausvaijeriin jolloin koneet syöksyivät veteen. Ampujakone hajosi osittain jo ilmassa ja syöksyi suoraan veteen, maalia hinannut kone taas pysyi jonkin aikaa ilmassa, mutta putosi sitten syöksykierteessä alas. Kone oli jonkin aikaa veden pinnalla, mutta upposi ennen kuin lähistöllä olleet Laatokan kalastajat ehtivät paikalle. Tästä koneesta pelastui yksi mies, ohjaaja Tarmo Turpeinen, laskuvarjolla laskeutuen veteen noin 700-800 metrin päähän onnettomuuspaikasta. Hän upposi kuitenkin veden alle laskuvarjoineen ennen kuin pelastaja ehti soutuveneellä paikalle. FO-73:n hylky löytyi samana iltana ja se saatiin hinattua Ruotsaaren rantaan. Hylyssä ei ollut lentäjien ruumiita. FO-67:n hylky löytyi lauantaina 28. elokuuta, mutta lentäjien ruumiita ei etsinnöissä onnistuttu löytämään.
Turkama & Kumppanit
Turkama & Kumppanit kasvoi nopeasti 1960-luvulla ja alkoi 1970-luvun puolivälissä hankkia omistukseensa muita mainos- ja viestintätoimistoja, kuten Lars Christiansson ja Pentti Alatalon AC-mainos ja AC-tiedotus, Suomen Ilmoituskeskus Ilmo ja lahtelainen Advisor. Myöhemmin Turkama-konserniin kuului jo yli kymmenen yritystä, joista muodostettu Advisor-konserni oli alan suurimpia yritysryhmiä. Vuonna 1987 Talouselämä-lehden imagotutkimuksessa Turkama & Kumppanit oli Suomen tunnetuin mainostoimisto. Yrjö Turkama sai kauppaneuvoksen arvon 1983.
Käkisalmen lento-onnettomuus 1937
Onnettomuuden uhrien ruumiinsiunaus tapahtui 7. syyskuuta 1938 Laatokan Ruotsaaressa. Samalla paljastettiin saaren korkeimmalla kalliolla sijainnut lentäjien muistomerkki.
Turkama & Kumppanit
Suomen 1990-luvun alun lamavuosina Advisor-ryhmä koki monen muun yrityksen tavoin konkurssin. Osa konsernin yrityksistä jatkoi toimintaansa vuonna 1992 tehtyjen MBO-kauppojen kautta. Marja-Liisa Rosberg osti AC-Tiedotuksen, joka toimii nyt nimellä AC-Sanafor. Erkki Yrjölä osti enemmistön Markkinointi Topitörmästä, joka myytiin pian ranskalaiselle Publicis-ryhmälle.
Käkisalmen lento-onnettomuus 1937
Onnettomuudessa saivat surmansa maalinhinauskoneen FO-73 ohjaaja kersantti Tarmo Turpeinen ja tähystäjä, aseteknikko Yrjö Edmund Teilo sekä ampujakoneen FO-67:n ohjaaja luutnantti William Alfred Raja-Halli ja tähystäjä-ampuja vänrikki Aimo Eranko.
Turkama & Kumppanit
Turkama & Kumppaneiden pitkäaikaisia suuria asiakkaita olivat muiden muassa Canon sekä Silja Line, jolle Turkamalla löydettiin tunnusmusiikiksi 1970-luvulta vuoteen 2018 asti käytetty Francis Lain sävelmä ”Un homme et une femme” Claude Lelouchin elokuvasta Mies ja nainen.
Springfield (Illinois)
Springfield on Keskilännellä sijaitsevan Illinoisin osavaltion pääkaupunki. Kaupungin asukasluku vuonna 2013 oli 117 006 ja pinta-ala 175 km², josta vettä on 16 km². Springfield perustettiin vuonna 1819 ja siitä tuli Illinoisin pääkaupunki 1837.
Asukkaat
Kaupungin asukkaista 72 prosenttia on valkoisia, 19,8 prosenttia mustia ja 2,65 prosenttia latinalaisamerikkalaisia. 6,27 prosenttia puhuu myös muita kieliä kuin englantia. 97,9 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 38,6 vuotta.
Luxemburgin vaakuna
thumb|200px|right|Luxemburgin vaakuna. Luxemburgin vaakuna on yksi Euroopassa sijaitsevan Luxemburgin kansallistunnuksista. Siinä on sini-valko-raitaisella taustalla punainen leijona, jolla on kultainen kruunu, kieli ja kynnet. Vaakunan ajatus muotoutui jo keskiajalla. Samantyyppinen ajatus löytyy Luxemburgin vaakunan lisäksi myös Belgian sekä Alankomaiden vaakunasta, joissa myös esiintyy kaksi leijonaa pitelemässä kilpeä taustanaan viitta ja kruunu. Leijonien pitelemä kilpi on Luxemburgin Henri IV:n tunnus.
thumb|200px|Henri IV:n tunnus. Tunnus löytyy myös Luxemburgin vaakunasta [[leijona|leijonien pitelemänä.]]
Bernard Blaquart
Bernard Blaquart (s. 16. elokuuta 1957) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Hän on toiminut viimeksi Nîmes Olympiquen päävalmentajana vuosina 2015–2020.
Ura
Blaquart aloitti jalkapalloilijan uransa Girondins Bordeaux'n paidassa debytoiden kaudella 1976/77. Hän edusti joukkuetta viiden kauden aikana pelaten 52 ottelua edustusjoukkueen paidassa. Kaudella 1978/79 hän haki lisää peliaikaa Toulousesta lainapestillä. Blaquart ei lainapestinsä jälkeenkään onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa Bordeaux-kokoonpanossa ja siirtyi seurasta Division 2:ssa pelanneen Sporting Toulon Varin joukkueeseen kesällä 1981. Vastuu jäi vähäiseksi myös Toulonissa, ja Blaquart edusti vielä Stade Françaisia ja GC Lunelia, kunnes lopetti uransa vuonna 1987.
Valmennusuran Blaquart aloitti GC Lunelin pelaajavalmentajana kaudella 1984/85 ja valmensi seuraa kaikkiaan seitsemän vuotta Ranskan amatöörisarjoissa. Hän työskenteli alempien sarjatasojen joukkueiden peräsimessä vuosien ajan. Kaudeksi 2004/05 hän siirtyi Grenoble Footin organisaatioon reservijoukkueen päävalmentajaksi. Maaliskuussa 2006 hän nousi kevätkauden ajaksi seuran edustusjoukkueen päävalmentajaksi ja onnistui säilyttämään seuran Ligue 2:ssa. Kauden jälkeen hän palasi reservijoukkueen peräsimeen.
Kesäkuussa 2010 Blaquart siirtyi Toursin organisaatioon valmennuskeskuksen johtoon. Hän toimi lyhyen aikaa myös reservijoukkueen valmentajana, kunnes nousi elokuussa 2012 Toursin edustusmiehistön päävalmentajaksi. Blaquartin johdolla Tours sijoittui kauden päätteeksi Ligue 2:n keskikastiin kymmenenneksi. Hän jätti tehtävänsä kauden päätteeksi ja siirtyi Nîmes Olympiquen urheilutoimenjohtajaksi.
Marraskuussa 2015 Blaquartista tuli Nîmes'n päävalmentaja. Blaquartin johdolla joukkue säilytti sarjapaikkansa kauden 2015/16 päätteeksi ja Blaquart jatkoi päävalmentajana. Menestystä tuli heti kaudella 2016/17, kun Nîmes sijoittui Ligue 2:ssa kuudenneksi. Sijoitus oli seurahistorian paras sitten kauden 1993/94 neljännen sijan. Blaquart valittiin France Footballin toimesta vuoden 2016 parhaaksi valmentajaksi Ligue 2:ssa sekä pelaajayhdistys UNFP:n toimesta Ligue 2:n parhaaksi valmentajaksi kaudella 2016/17.
Kaudella 2017/18 Blaquart luotsasi Nîmes Olympiquen Ligue 2:n toiselle sijalle ja joukkue nousi kauden päätteeksi pääsarjatasolle 25 vuoden tauon jälkeen. Blaquartin johdolla Nîmes säilytti sarjapaikkansa ja sijoittui peräti yhdeksänneksi ensimmäisellä pääsarjakaudella 2018/19. Seuraavilla kausilla menestys jäi vaatimattomammaksi ja joukkue sijoittui kahdesti perättäin liigassa sijalle 18 ja säilytti vain niukasti sarjapaikkansa. Blaquart jätti seuran kauden 2019/20 jälkeen luotsattuaan joukkuetta viiden vuoden ajan.
Denis Menšov
Ura
thumb|Denis Menšov [[Italian ympäriajon johtajan paidassa vuonna 2009.]] Menšov aloitti ammattilaisuransa Banesto-tallissa vuonna 2000 ja voitti seuraavana vuonna nuorille ajajille tarkoitetun Tour de l'Avenir -kilpailun. Vuonna 2002 hän voitti Dauphiné Libérén toisen etapin ja oli kokonaiskilpailussa kuudes. Seuraavana vuonna hän oli paras Ranskan ympäriajon nuorten kilpailussa sijoittuen kokonaiskilpailussa yhdenneksitoista. Lisäksi hän voitti Clasica Ciclista Los Puertos Guadarrama -kilpailun ja sijoittui toiseksi Vuelta a Castilla y León -etappikilpailussa.
Vuonna 2004 Menšov ajoi viimeisen kautensa espanjalaistallissa, joka tunnettiin tuolloin nimellä Illes Balears - Banesto. Hän voitti Baskimaan ympäriajon kokonaiskilpailun ja neljännen etapin sekä Pariisi–Nizza-ajon kuudennen osuuden. Espanjan ympäriajossa hän oli kolmannella etapilla kolmas ja voitti viidennen osuuden. Lisäksi hän sijoittui toiseksi Burgosin sekä Aragonin ympäriajossa, jossa myös voitti ensimmäisen etapin.
Vuosina 2005–2010 Menšov edusti Rabobank-tallia. Heti debyyttivuonnaan alankomaalaistallissa hän juhli Espanjan ympäriajon voittoa. Alun perin Menšov sijoittui kilpailussa toiseksi, mutta Roberto Herasin jäätyä kiinni dopingista hän nousi kokonais- ja yhdistelmäkilpailujen voittajaksi. Menšov voitti kilpailun ensimmäisen ja yhdeksännen etapin, jotka molemmat olivat aika-ajoja. Lisäksi hän oli toinen kuudennella ja kolmas kymmenennellä osuudella sekä toinen pistekilpailussa. Tour de Romandie -kilpailussa hän sijoittui kolmanneksi.
Vuonna 2006 Menšov sijoittui Ranskan ympäriajossa kuudenneksi ja voitti kilpailun 11. etapin. Hän oli lisäksi paras Dauphiné Libérén neljännellä osuudella ja tuli kokonaiskilpailussa kuudenneksi. Vuonna 2007 Menšov sijoittui kolmanneksi Katalonian ympäriajossa; hän voitti kilpailun 5. osuuden (aika-ajon) sekä pistekilpailun. Dauphiné Libéréssä hän oli neljäs.
Menšov sijoittui vuonna 2008 neljänneksi Tour de Romandiessa ja Ranskan ympäriajossa. Italian ympäriajossa hän oli viides ja Clásica de San Sebastiánissa kuudes. Pekingin olympialaisten aika-ajossa Menšov sijoittui 20:nneksi.
Vuonna 2009 Menšov voitti Vuelta a Murcia -etappikilpailun kokonaiskilpailun. Italian ympäriajossa hän voitti viidennen etapin ja oli kymmenennellä etapilla kolmas. Hän voitti myös kahdennentoista etapin, aika-ajon, siirtyen samalla kokonaiskilpailun johtoon. Kuudennellatoista etapilla hän sijoittui toiseksi. Menšov piti kokonaiskilpailun johtonsa loppuun asti ja voitti sen 41 sekunnin erolla Danilo Di Lucaan. Lisäksi hän sijoittui toiseksi pistekilpailussa ja kolmanneksi mäkikirikilpailussa.
Vuonna 2010 Menšov sijoittui toiseksi Tour de Romandiessa. Ranskan ympäriajossa hän sijoittui kokonaiskilpailussa alun perin kolmanneksi, mutta nousi toiseksi Alberto Contadorin jäätyä kiinni dopingista. Pyreneillä ajetulla 14. etapilla Menšov oli toinen. Saman vuoden Espanjan ympäriajossa hän oli 17. etapin aika-ajossa toinen.
Menšov edusti kaudella 2011 Geox-TMC-tallia. Vuelta a Murciassa hän nousi Contadorin doping-hylkäyksen myötä toisen etapin voittajaksi. Italian ympäriajossa Menšov sijoittui seitsemänneksi. Espanjan ympäriajossa hän oli 15. etapilla kolmas ja kokonaiskilpailussa viides. Kaudella 2012 hän kilpaili Katjuša-joukkueessa. Hän voitti aika-ajon Venäjän-mestaruuden ja sijoittui Ranskan ympäriajossa 15:nneksi. Lontoon olympialaisten aika-ajossa hän oli 20:s. Espanjan ympäriajossa hän voitti 20. etapin.
Menšov ilmoitti lopettavansa uransa kesken kauden 2013. Vuonna 2014 hän sai kahden vuoden kilpailukiellon biologisen dopingpassin perusteella. Hänen suorituksensa vuosien 2009, 2010 ja 2012 Ranskan ympäriajoissa hylättiin.
Jari Hänninen
Hännisen tutkimusala on kohdentunut Itämeren biologiseen oseanografiaan sekä meribiologiaan, päämääränä on ollut selvittää miten Itämeri toimii osana isompaa kokonaisuutta, Atlantin valtamerta, ja mikä säätelee Itämeren ja Pohjanmeren keskinäistä vuorovaikutusta ekosysteemitasolla, muun muassa vedenvaihdossa. Hännisen tieteellinen tuotanto sisältää noin 150 tieteellistä ja popularisoivaa julkaisua. Tasavallan Presidentti on myöntänyt vuonna 2017 Hänniselle Suomen Valkoisen Ruusun Ritarimerkin hänen akateemisista ansioistaan.
Henrik Gabriel Porthan
Henrik Gabriel Porthan (8. marraskuuta 1739 Viitasaari – 16. maaliskuuta 1804 Turku) oli Turun akatemian professori ja kirjastonhoitaja, fennofiili ja Suomen 1700-luvun humanistisen kulttuurin merkittävin hahmo. Maailmankatsomukseltaan Porthan edusti lockelaista valistusfilosofiaa.
Lapsuus
H. G. Porthan oli sukujuuriltaan karjalainen. Hänen isänsä puolelta suku johti viipurilaiseen kauppiaaseen Kustaa Purtaseen, jonka poika oli päässyt pappisuralle ja vaihtanut nimensä asianmukaisesti hienompana pidetyksi Porthaniksi. Isä toimi kirkkoherrana Viitasaarella, jossa Henrik Gabriel syntyi 1739. Isä sairastui mieleltään Henrik Gabrielin ollessa viiden, ja tämä päätyi enonsa, Kruunupyyn kirkkoherran Gustaf (Kustaa) Jusleniuksen huollettavaksi. Gustaf Juslenius oli ensimmäisen fennofiilin Daniel Jusleniuksen poika, ja Porthan sai häneltä vaikutteita kansallisiin harrastuksiinsa. Toinen Porthanin suomalais-isänmaallisuuteen vaikuttanut hahmo oli piispa K. F. Mennander. Porthanin ajattelun ohjenuorana olivat kuitenkin ennen muuta valistusfilosofian empiiriset ja rationaaliset menetelmät.
Ura
Porthan aloitti opiskelut 15-vuotiaana Turussa ja valmistui maisteriksi vuonna 1760. Tämän jälkeen Porthan toimi palkattomana kaunopuheisuuden dosenttina ja yksityisopettajana. Vuonna 1770 Porthan perusti yhdessä serkkunsa Pietari Jusleenin ja C. F. Fredenheimin kanssa Aurora-seuran. Seuraan liittyi Porthanin nimenomaisesta pyynnöstä muun muassa Kokkolan silloinen kirkkoherra Anders Chydenius, piispa Karl Fredrik Mennander ja muita merkkihenkilöitä.
Kirjeessään Anders Chydeniukselle 6. lokakuuta 1770 Porthan hahmotteli seuran aikeita ja pyrkimyksiä seuraavasti: "”Täällä Turussa on perustettu seura, jonka tarkoituksena on vaalia ja levittää keskuuteemme ennen kaikkea kaunokirjallisuuden harrastusta. Seura on myös pättänyt maanmiestensä luettavaksi julkaista viikkolehteä, joka tulee sisältämään sekä uutisia Turusta ja muilta Suomen paikkakunnilta että kirjoituksia maan historiasta, maantieteestä, kielestä jne. Samaten siihen tulee kuvauksia kaikensäätyisten huomattavien maanmiestemme elämästä, tietoja Suomen koulujen tilasta, lyhyitä selostuksia ja tietoa taloudellisista asioista, katsauksia maan ja kaupunkien elinoloihin ja liikenteeseen ym. – – Seura ei voi saavuttaa päämääriään, elleivät sitä tue eri puolilla Suomea asuvat taitavat ja kunnioitettavat henkilöt. Sen vuoksi on päätetty ottaa joukko poissa olevia jäseniä. Tällöin on seuran piirissä erikoisesti muistettu herra Kirkkoherran tunnetusti laajat tiedot ja isänmaallinen ajatustapa.”"
thumb
Osana toimintaansa seura alkoi näin melko koruttomasti julkaista Suomen ensimmäistä sanomalehteä, Tidningar Utgifne af et Sällskap i Åbo, vuonna 1771. Lehti perustettiin alun pitäen edellä mainitun sisällön ohella myös yleisen tieteellisen ja akateemisen sivistyksen laajempaa julkaisemista varten. Lehti ilmestyi 1771–1778 ja 1782–1785 ja jatkui sen jälkeen nimellä Åbo Tidningar. Kirjoitustensa monipuolisuuden ja laadukkaan tason johdosta lehti oli oloissamme ainutlaatuisen merkittävä. Lehteen kirjoittivat Porthanin lisäksi muun muassa Calonius, J. J. Tengström ja F. M. Franzén.
Vuonna 1772 Porthan nimitettiin Turun akatemian kirjastonhoitajaksi. Hän kartutti yliopiston kirjavarastoa etenkin vanhoilla suomalaisilla teoksilla, mikä merkitsi Suomen kansalliskirjaston alkua. Vuonna 1777 Porthan nimitettiin kaunopuheisuuden professoriksi; virkaa oli hakenut myös Gabriel Tidgren. Porthanin luennot olivat tavattoman suosittuja, ja hän herätti oppilaissaan suurta ihailua. Paitsi Cicerosta ja Horatiuksesta hän luennoi myös monista muista aiheista: Hugo Grotiuksen ja edelleen Samuel Pufendorfin kehittämästä luonnonoikeudellisesta filosofiasta, oppihistoriasta ja jopa arkkitehtuurista. Julkiset luentonsa hän piti latinaksi, yksityiset ruotsiksi. Porthan matkusteli paljon Suomessa, ja vuonna 1779 hän teki matkan Saksaan ja tapasi sikäläisiä oppineita.
Porthan oli hyvin kiinnostunut Suomen kansallisesta menneisyydestä. Hän oli omaksunut uuden lähdekriittisen menetelmän. Siksi hän tyrmäsi monet aiemmat teoriat epätieteellisinä, esimerkiksi näkemykset suomen ja heprean sukulaisuudesta, joita muun muassa Daniel Juslenius oli esittänyt. Porthan tutki suomalaista kansanrunoutta ja historiallisia kysymyksiä, kuten Paavali Juusteinin piispainkronikkaa ja pirkkalaisia. Porthania onkin sanottu "Suomen historian isäksi". Tämän uuden, empiirisellä pohjalla alkaneen kansallisen tutkimustyön seurauksena alkoivat väitöskirjat nyt, romantiikan ajan kynnyksellä, käsitellä oman maan historiaa, kansanperinnettä, kansanrunoutta ja suomen kieltä. Suomen kielen arvostuksestaan huolimatta Porthan ei nähnyt ongelmaa siinä, että Suomessa käytettiin kahta muutakin kieltä (ruotsia ja latinaa), eikä vastustanut esimerkiksi sosiaaliseen nousuun liittynyttä kielenvaihtoa ruotsiin vaan ainoastaan ruotsin kielen levittämistä pakolla.
Porthanin merkityksen vuoksi aikakautta on sanottu ”Porthanin ajaksi”. Hänen perintönsä vaikutti suuresti 1800-luvun alun kansallisen kulttuurin nousuun, esimerkiksi Turun romantiikkaan.
Tuotanto
Vuosina 1766–1778 Porthanilta oli ilmestynyt viisiosainen väitöskirja De Poesi Fennica (Suomalaisesta runoudesta), joka perustui hänen lukuisilla keräys- ja tutkimusmatkoillaan muistiin merkitsemiinsä kansanrunoesityksiin sekä hänen tietoihinsa muun muassa antiikin runoudesta. Porthanin tutkimus oli uraauurtava myös uudenaikaisen metodinsa vuoksi. Runonäytteitä esittämällä hän selvitteli ja eritteli kansanrunoutemme muotoja ja lainalaisuuksia. Teoksessa onnistuttiin ensimmäisen kerran selittämään muun muassa kalevalainen runomitta.
Vuonna 1779 tekemällään ulkomaanmatkalla Porthan tutustui Saksan tieteelliseen elämään ja uusiin eurooppalaisiin hengenvirtauksiin. Kohdistaessaan huomionsa tämän jälkeen uudelleen oman maansa ja kansansa sivistyshistoriaan Porthan teki useammallakin eri alalla perustavanlaatuista tieteellistä esityötä. Hän selvitti muinaissuomalaisten alkuperää, tutki suomalaisten muinaisia uskomuksia (De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica, 1782), suomalaisten loitsutaitoa (De fama magiae Fennis attributa, 1789), suomalais-ugrilaisia kieliä, sananlaskuja, murteita ym.
Porthanin pääteoksena on pidetty vuosina 1784–1800 ilmestynyttä laajaa, 56-osaista selvitystä Paavali Juusteinin piispainkronikasta (M. Pauli Juusten Chronicon Episcoporum Finlandensium). Aikaisemmissa teoksissaan hän oli luonut kuvan suomalaisten sivistyksen tilasta pakanuuden ajan lopulla; tällä teoksella, joka sisälsi alkuteosta monin verroin laajemmat selitysosiot, Porthan valotti onnistuneesti myös Suomen keskiaikaa.
Porthanin kriittinen metodi
thumb|Porthanin hautamuistomerkki on [[Turun tuomiokirkko|Turun tuomiokirkon kaakkoispuolella. Muistomerkin on lahjoittanut Turun akatemia vuonna 1804. ]] Porthan oli ärsyyntynyt edeltäjiensä, goottilaisten historiankirjoittajien, mielikuvituksellisista tutkimustuloksista ja olemattomasta lähdekritiikistä. Goottilaisen perinteen mukaisesti kirjoittaneet puhuivat avoimesti luottamuksestaan todennäköisyyteen, "probabilitas", ja käyttivät sitä historiallisena metodina huomattavalla vapaudella. Todennäköisyyskäsitys joutui kuitenkin vastatusten absoluutin totuuden kanssa kartesiolaisen vallankumouksen ja rationalismin myötä. Suomessa tätä uutta suuntausta tuli ensimmäisenä edustamaan Porthan.
Porthan esitti tutkimustaan ohjaavat periaatteet väitöskirjassaan "Historiallisesta skeptisismistä", jota pidetään ensimmäisenä Suomessa ilmestyneenä historian metodioppina. Se oli suunnattu ennen kaikkea ylioppilaille, joita Porthan opasti luennoitsijana ja professorina.
Laskenta ja tallennus tulivat myös historiankirjoitukseen. Ruotsin historiaa kirjoittanut Anders Botin korosti lähteiden määrää laadun takeena ja vannotti käyttämään vähintään kahta yhtäpitävää lähdettä. Hänen kollegansa Jonas Hallenberg taas vyörytti esiin mahdollisimman monia arkistolähteitä tallentamisfunktiossa. Porthanin piispainkronikan selityksissä yhdistyvät molemmat suuntaukset, joista hän on saanut myös maineensa lähdekriittisenä ja nykyajan historiankirjoituksen vaateet täyttävänä tutkijana. Porthan ei kuitenkaan ollut vapaa edeltäjiensä perinnöstä, vaan käytännössä hän johti tutkimustuloksensa todennäköisyyspäätelmin. Asiat joko tuntuivat todennäköisiltä tai ainakaan ne eivät olleet epätodennäköisiä. Näin kriittisyyttä jäi edustamaan lähinnä aiemmin sanotun dokumentointi.
Lähteet
thumb|140px|H. G. Porthan [[Suomen Punainen Risti|Suomen Punaisen Ristin avustus­posti­merkissä vuodelta 1935.]]
Carin Strömberg
Carin Strömberg (s. 10. heinäkuuta 1993 Nacka, Tukholma ) on ruotsalainen käsipalloilija, joka edustaa Viborg HK-seuraa sekä Ruotsin naisten maajoukkuetta. Hän pelasi vuoden 2015 naisten käsipallon MM-kilpailuissa Tanskassa.
Népszava
Népszava on Budapestissa ilmestyvä unkarilainen sosiaalidemokraattinen sanomalehti, joka perustettiin 1877.
Népszava perustettiin 1870-luvulla sosiaalidemokraattisen puolueen viralliseksi lehdeksi. Kommunismihallinnon aikana se oliammattiliittojen ainoa sallittu sanomalehti. Nykyään Népszavan lukijat ovat pääasiassa vasemmistolaisia, ja sillä on läheiset suhteet Unkarin sosialistiseen puolueeseen.
Oskari Valtola
Oskari Valtola (s. 3. tammikuuta 1976 Mikkeli) on suomalainen kokoomuslainen poliitikko. Hän on Mikkelin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja, maakuntahallituksen ensimmäinen varapuheenjohtaja ja Etelä-Savon hyvinvointialueen hallituksen jäsen. Siviiliammatiltaan Valtola on työterveyshuollon erikoislääkäri. Hänellä on vaimo ja kolme lasta. Valtola valittiin eduskuntaan vuoden 2023 eduskuntavaaleissa.
Gordon Banks
thumb|250px|right|Banks vuonna 2007. Gordon Banks (30. joulukuuta 1937 Sheffield, Englanti – 12. helmikuuta 2019 ) oli englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti.
Banks tunnetaan erityisesti saavutuksistaan Englannin maajoukkueessa, jossa hän pelasi maailmanmestaruuteen päättyneissä vuoden 1966 kotikisoissa.
Seurajoukkueessa Banks aloitti ammattilaisuransa vuonna 1955 3. divisioonaan Chesterfieldissä ja siirtyi 1959 Leicesteriin 7 000 punnalla. Banks nousi pian joukkueen ykkösvahdiksi Dave McLarenin loukkaannuttua ja esitettyään hänen korvaajanaan hyviä otteita. Vuonna 1961 joukkue pelasi FA Cupin finaalissa Tottenhamia vastaan, mutta hävisi 2–0.
Vuonna 1965 Banks valittiin Englannin maajoukkueen ykkösmaalivahdiksi. 1966 MM-kisoissa alkulohkossa Banks ei päästänyt selkänsä taakse maaliakaan. Ensimmäinen takaisku tuli vasta välierässä Portugalia vastaan. Banks olikin Englannin ehdottomia runkopelaajia MM-voittoon päättyneessä turnauksessa.
Vuonna 1967 Banks siirtyi Stokeen, kun hänen paikkansa Leicesterissa otti nuori paikallinen lupaus Peter Shilton. Banks pelasi maajoukkueessa 1968 EM-kisoissa, joissa Englanti sijoittui neljän parhaan joukkoon. 1970 Meksikon MM-kisoista Banks muistetaan luultavasti parhaiten alkusarjan ottelusta Brasiliaa vastaan, jossa hän kurotti kätensä Pelén tarkan puskun tielle. Englanti lopulta hävisi ottelun 0–1 Jairzinhon maalilla. Joukkue raivasi silti tiensä puolivälieriin, missä vastaan asettui Saksan liittotasavalta, Banks kärsi kuitenkin vatsakivuista eikä voinut pelata. Tämä tapahtuma sai liikkeelle useita salaliittoteorioita. Englanti hävisi ottelun maalein 3–2.
Vuonna 1972 Banks joutui auto-onnettomuuteen ja menetti toisesta silmästään näön, eikä enää kyennyt pelaamaan huippumaalivahtina. Tästä huolimatta hän siirtyi vielä 1977 Yhdysvaltoihin Fort Lauderdale Strikersiin, jossa samaan aikaan pelasi myös George Best.
Banks pelasi vuosina 1963–1972 yhteensä 73 maaottelua Englannin paidassa. Pääsarjaotteluita Englannissa hänelle kertyi 316.
Bill Mumy
Charles William ”Bill” Mumy (s. 1. helmikuuta 1954 San Gabriel, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Mumy esiintyi muun muassa televisiosarjoissa Matkalla avaruuteen ja Babylon 5 sekä elokuvassa Rascal – pesukarhu. Hän on vieraillut myös televisiosarjassa Me hirviöt.
Melbournen sinfoniaorkesteri
thumb|300px|Melbournen sinfoniaorkesteri esiintymässä vuonna [[2005]] Melbournen sinfoniaorkesteri (engl. Melbourne Symphony Orchestra, MSO) on australialainen sinfoniaorkesteri, joka on perustettu vuonna 1934. Orkesterissa soittaa yhteensä sata muusikkoa. Orkesterin ylikapellimestarina on vuodesta 2013 lähtien toiminut Sir Andrew Davis.
Bill Mumy
Bill Mumyn tytär on näyttelijä Liliana Mumy.
Apetit (yritys)
Apetit Oyj on Helsingin pörssissä noteerattu elintarviketeollisuuden yrityskonserni. Apetit valmistaa pakasteita ja kalajalosteita minkä lisäksi se tuottaa kasviöljyjä ja harjoittaa viljan sekä rehuraaka-aineiden kauppaa. Yhtiö perustettiin Säkylään vuonna 1950 nimellä Länsi-Suomen Sokeritehdas Oy.
Historia
Yhtiön oma sokeriliiketoiminta loppui 1990-luvun alussa, kun Lännen Tehtaat ja Cultor perustivat yhteisyritys Sucros Oy:n. Lännen Tehtaiden omistusosuus yrityksestä oli 20 prosenttia, mikä on myös tänä päivänä Apetit Oyj:n osakkuus Sucroksesta. Konepajatoiminta puolestaan päättyi vuonna 2004, kun Lännen Tehtaat myi Lännen-tuotemerkillä harjoittamansa kaivurikuormaajien valmistuksen Lännen Tractors Oy -nimiselle uudelle yhtiölle, jossa Lännen Tehtaat ei ollut osakkaana.
Tammikuussa 2007 Lännen Tehtaat ja Hankkija-Maatalous sopivat Lännen Tehtaiden omistamien Suomen Rehu Oy:n ja Avena Nordic Grain Oy:n osake-enemmistöjen (51 %) siirtymisestä Hankkija-Maatalouden omistukseen. Kilpailuviraston suorittaman selvityksen jälkeen osapuolet luopuivat Avena Nordic Grainin osakkeiden kaupasta. Suomen Rehu Oy:n osakkeiden kauppa kuitenkin toteutui kesäkuussa 2007. Hankkija-Maataloudella oli oikeus ostaa loput Suomen Rehun osakkeista aikaisintaan 15 kuukauden kuluttua tehdystä kaupasta.
Apetit Pakaste Oy:n ja Ravintoraision yhteisyrityksen Ateriamestarit Oy:n toiminta päättyi vuoden 2012 lopussa, ja Apetit ja Raisio huolehtivat tämän jälkeen suurkeittiömyynnistä molemmat itsenäisesti.
Lännen Tehtaat päätti kevään 2013 yhtiökokouksessa muuttaa nimensä Apetit Oyj:ksi. Hallitus katsoi, ettei Lännen Tehtaat vastannut enää yhtiön nykyisiä liiketoimintaa, minkä lisäksi Apetit oli jo Lännen Tehtaiden kuluttajatuotteissa käyttämä merkki.
Matti Karppinen toimi yhtiön toimitusjohtajana vuodesta 2005, kunnes hänet irtisanottiin huhtikuussa 2014. Päätöstä perusteltiin Apetitin uudistustarpeella. Karppisen seuraajaksi valittiin syyskuussa Stora Enson johtokunnasta diplomi-insinööri Juha Vanhainen, joka aloitti toimitusjohtajana 2. huhtikuuta 2015.
Vuonna 2016 Apetit päätti strategiassaan keskittyä liiketoiminnassaan kasvispohjaiseen syömiseen, mihin liittyen yhtiö päätti myydä kalaliiketoimintansa kesäkuussa 2017 norjalaiselle Insulalle.
Apetit myi heinäkuussa 2019 tuoretuotetoimintansa ruotsalaiselle Greenfoodille. Juha Vanhainen puolestaan luopui toimitusjohtajan tehtävistä 31. elokuuta 2019, jolloin hänen seuraajanaan aloitti HKScanin johtotehtävissä työskennellyt, maatalous- ja metsätieteiden maisteri, Esa Mäki.
Liiketoiminta
pienoiskuva|Lännen Tehtaat länsipuolelta kuvattuna. Apetit-konserni on jakautunut kolmeen liiketoiminta-alueeseen: Ruokaratkaisut, Öljykasvituotteet ja Viljakauppa. Konserniin kuuluu myös osakkuusyhtiö Sucros Oy (20 % omistus), minkä lisäksi Apetit-konserni on Escamar Seafood Oy:n vähemmistöomistaja (alle 20 prosentin omistusosuus). Säkylän lisäksi Apetit-konsernilla on toimipisteet Helsingissä, Kirkkonummella ja Pudasjärvellä.
Ruokaratkaisut tuottaa vihannes- ja ruokapakasteita sekä käyttövalmiita kasviksia. Yhtiön Öljykasvituotteet jalostaa kasviöljyjä ja tuottaa öljykasvipohjaisia rehuraaka-aineita Kirkkonummella sijaitsevassa öljynpuristamossa. Lisäksi Apetit toimii Viljakauppa -liiketoiminta-alueen kautta vilja-, öljykasvi- ja rehuraaka-ainemarkkinoilla. Yhtiön päähankinta-alueet ovat Suomi ja Baltian maat.
Pronssitonkija
Pronssitonkija (Satanoperca jurupari) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji, joka soveltuu akvaariossa pitoon. Johann Jakob Heckel kuvasi lajin tieteelle vuonna 1840.
Koko ja ulkonäkö
Pronssitonkijan pituus on aikuisena 15–25 senttimetriä. Koiras on naarasta hoikempi.
Elinympäristö ja levinneisyys
Laji elää trooppisissa, 24–28 asteen lämpimissä vesissä. Pronssitonkijaa on tavattu villinä Brasiliasta ja Guyanasta.
Ravinto ja elintavat
Pronssitonkijalle voi antaa akvaariossa liha- sekä kasvisravintoa. Sen akvaarion tilavuus tulisi olla vähintään 400 litraa. Pronssitonkija on suuhautoja, molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen.
Juuda
thumb|right|Portugalilainen ääripiirros, jossa esiintyy nimi Juuda. thumb|right|250px|Juuda ja [[Tamar (Raamattu)|Tamar Horace Vernetin kuvaamana (1840).]] Juuda on Raamatun Vanhassa testamentissa Jaakobin ja Lean poika, josta Juudan heimon sanotaan polveutuneen.
Juudan heimo oli alkujaan vain yksi Israelin 12 heimosta, mutta se kasvoi vähitellen niistä ylivoimaisesti suurimmaksi ja merkittävimmäksi. Sen mukaan ovatkin juutalaiset saaneet nimensä. Juudan heimon mukaan sai nimensä myös Juudan kuningaskunta, joka syntyi, kun Israelin kuningaskunta Salomon kuoleman jälkeen jakautui kahtia. Sen pääkaupunkina oli Jerusalem.