cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bourbon-restauraatio
Alkuvaiheet
Tilaisuutta Ranskan ja Napoleonin lyömiseen ei tullut ennen vuotta 1812, jolloin Ranskan armeija kärsi musertavan tappion Venäjällä. Lokakuussa 1813 Ranskan armeija kärsi Leipzigin taistelussa tappion Preussin, Itävallan ja Venäjän muodostamalle liittokunnalle. Taistelussa kuoli lähes 70 000 ranskalaista sotilasta. Samaan aikaan Ison-Britannian armeija eteni Espanjan kautta kohti Ranskaa. Joulukuussa 1813 liittouman armeijat tunkeutuivat Ranskaan ja 31. maaliskuuta 1814 liittoutuneet marssivat Pariisiin Venäjän tsaari Aleksanteri I:n johdolla. Ranskan ensimmäinen keisarikunta oli kukistunut.
Napoleon luopui kruunusta 11. huhtikuuta 1814. Liittouman edustajat antoivat Napoleonin pitää Ranskan keisarin arvonimen, ja hänelle annettiin hallittavakseen Elban saari Välimereltä. Ranskalle perustettiin väliaikainen hallitus, jonka johtajaksi asetettiin kokenut poliittinen peluri, ruhtinas Talleyrand. Hän oli pohdinnoissaan päätynyt siihen, että Napoleonin hallinto ei ole Ranskan etu ja hänet tulee syrjäyttää. Uudeksi hallitsijaksi Talleyrand kaavaili aluksi Napoleonin poikaa Napoleon II:ta ja tämän alaikäisyyden ajaksi sijaishallitusta. Tämän ajatuksen hän joutui hylkäämään, sillä Iso-Britannia ei voinut ehdotusta hyväksyä.
Ainoaksi vaihtoehdoksi jäivät Bourbonit. Vallankumouksen aikana teloitetun kuninkaan Ludvig XVI:n veli oli Isossa-Britanniassa maanpaossa, ja hänelle tarjottiin kuninkuutta. Jo kuusissakymmenissä oleva Ludvig suostui ja otti hallitsijanimekseen Ludvig XVIII. Uusi kuningas sairasti kihtiä, ja hänen oli ajoittain vaikea hengittää. Hänen maltillinen suhtautumisensa hallitusasioihin ja ilmiselvä älykkyytensä tekivät vaikutuksen kaikkiin, jopa kuninkaallisiin yleensä penseästi suhtautuvaan Talleyrandiin. Hänet kuningas palkitsi hallituksensa ulkoministerin viralla.
Ranskassa oli kansalaispiirejä, jotka olisivat halunneet pyyhkäistä vuoden 1789 vallankumouksen ja Napoleonin valtakauden yli paksun viivan ja palata sitä edeltäneeseen ancien régimen aikaan, jossa itsevaltias kuningas hallitsi Jumalan armosta. Heitä miellytti kuninkaan päätös hylätä trikolorilippu ja Marseljeesi valtiosymboleina. Se, mitä kuningas teki seuraavaksi, ei heitä miellyttänyt.
Talleyrand oli tähdentänyt Ludvigille, että paluuta vuotta 1789 edeltäneeseen tilanteeseen ei ollut. Kuninkaan piti olla maltillinen ja sovinnollinen sekä kunnioitettava vapaamielisiä aatteita. Ludvig kuunteli Talleyrandia ja antoi Ranskalle perustuslain, vuoden 1814 peruskirjan, joka eräin muutoksin pysyi käytössä vuoteen 1848. Sen mukaan Ranskalle tuli kaksikamarinen parlamentti. Ylempään kamariin, päärien kamariin tuli kuninkaan nimittämiä ylhäisaatelin edustajia. Alemman kamarin jäsenet valittiin vaaleilla, mutta äänioikeus koski vain pientä, kaikkein varakkainta osaa miehistä. Uusia lakiesityksiä saattoivat tehdä vain kuninkaan nimittämät ministerit. Laki takasi lehdistön- ja uskonnonvapauden, joskin katolinen kirkko sai valtiokirkon aseman. Lisäksi kansalaisten julistettiin olevan lain edessä yhdenvertaisia, aatelisprivilegiot lakkautettiin ja kaikki ammatit julistettiin avoimiksi niihin lahjakkuttaan osoittaneille. Jotkut ranskalaisista pitävät Ludvig XVIII:tä nyt lähes maanpetturina. Heitä ryhdyttiin kutsumaan ultrarojalisteiksi.
Uusi peruskirja kuitenkin rajasi ääniokeuden vain 30 vuotta täyttäneille tuolloin merkittävää vähintään 300 frangin vuotuista veroa maksaneille miehille. Oikeus olla ehdokkaana taas kuului 40 vuotta täyttäneille vähintään 1000 frangia vuodessa veroa maksaville miehille. Äänioikeus kosketti näin ollen vain 0,25% väestöstä, kaikkiaan 72 000 miestä. Paikallisesti tämä tarkoitti sitä, että Korsikassa äänoikeutettuja oli vain 40 ja vauraassa Seinen departamentissa heitä oli 12 000. Niissä departamenteissä joissa ääniokeutettuja oli vähän he saattoivat joutua paikallisten painostamiksi, nämä kun halusivat "oman kylän miehen" ajavan heitä hyödyttäneitä asioita. On huomattava, että vähävarainen aatelismies saattoi nyt menettää ennen itsestäänselvän äänioikeutensa ja varakas porvari saattoi ensi kertaa eläissään ottaa osaa valtiollosiin asioihin.
Niin ultrarojalistit, suurporvarit, maaseudun aateli kuin Napoleoninkin aateloimat kannattivat äänioikeuden rajaamista vain varakkaimmille miehille. Kaikki ryhmät uskoivat, että vain varakkuus takaa arvostelukyvyn yhteiskunnallisissa asioissa. Osa alemmasta porvaristosta pyrki nyt vaurastumaan, jotta saisi ääniokeuden. On huomattavaa, että löytyi joitakin erittäin jyrkkiä Bourbonien kannattajia, jotka halusivat maahan yleisen miesten äänioikeuden. He uskoivat, että tavallinen kansa jakaisi heidän nostalgiset tunteensa aatelisten ja ylimpien kirkonmiesten valtaa kohtaan. Heidän uskonsa mukaan nämä äänestäisivät liberaaleja vastaan.
Armeijan keskuudessa suoritettiin heti vuonna 1814 puhdistukset. Kiihkeimmin bonapartistiset upseerit laitettiin eläkkeelle. Eläkkeen suuruus oli puolet normaalista upseerin eläkkeestä. Tämä koski 12 000 henkilöä. Tapauksesta kertoo Stendhal keskenjääneessä romaanissaan Lucien Leuwen.
Taitavan ulkoministerinsä Talleyrandin ansiosta Ranska sai ulkopoliittista menestystä. Ensimmäinen Pariisin rauha solmittiin 30. toukokuuta 1814. Ranska sai yllättävän edullisen rauhan, sillä Ison-Britannian neuvottelija lordi Castlereagh totesi, että Ranskaa ei saa nöyryyttää, vaan maailma tulee palauttaa rauhallisiin uomiinsa. Ranskan alue tuli jättää vuoden 1792 rajojen mukaiseksi, sen ei tarvinnut maksaa sotakorvauksia ja se sai jopa pitää ryöstämänsä taide-esineet. Se sai takaisin suurimman osan siirtomaistaan. Se kutsuttiin mukaan Wienin kongressiin. Asiat näyttivät sujuvan, kunnes Napoleon puuttui peliin.
Satapäiväinen keisarikunta
Vuoden 1815 helmikuun viimeisinä päivinä Napoleonin oli onnistunut huomaamattomasti poistua 1500 miehen kanssa Elbalta ja tehdä maihinnousu Ranskaan. Maaliskuun 10. päivänä hän oli asettunut Lyoniin. Kolme päivää myöhemmin Wienin kongressi antoi julkilausuman, että Napoleon on asetettu valtiokiroukseen maailmanrauhan rikkojana. Tämä tarkoitti, että hänen kanssaan ei neuvoteltaisi. Maaliskuun 19. päivän iltahämärissä kuningas Ludvig XVIII lähti maanpakoon ja seuraavana päivänä Napoleon asettui kuninkaanpalatsiin.
Napoleonin onnistui palata keisariksi ilman, että ainoatakaan ihmishenkeä oli menetetty. Napoleon muodosti kannattajistaan uuden hallituksen ja lähetti ulkomaille viestejä, joissa julisti tulleensa vapauttajana ja haluavansa vain rauhaa kaikkien kanssa. 22. maaliskuuta 1815 Wellingtonin herttua ilmoitti lähtevänsä Alankomaihin perustamaan uutta armeijaa.
Napoleonia ja Ranskaa vastaan kerääntyi suuri liittokunta. Ensiksi Napoleon kävi taistelun Preussin armeijaa vastaan 16. kesäkuuta. Taistelu päättyi Ranskan hyväksi, mutta marsalkka Gebhard Leberecht von Blücherin johtamaa armeijaa ei saatu kokonaan voitetuksi. Waterloon taistelussa Wellingtonin herttuan johtama brittiarmeija ja marsalkka Blücherin yhdistyneet joukot löivät Ranskan armeijan. Napoleon kärsi murskatappion.
Edel
Edel voi tarkoittaa seuraavia:
Bourbon-restauraatio
Ludvig XVIII:n valtakausi
Pariisin asukkaat eivät tulleet riemuiten kuningastaan vastaan, kun hän palasi maanpaosta. Kuningas muodosti uuden hallituksen, jonka tehtävänä oli poistaa viroistaan kaikki ne, jotka olivat mahdollistaneet kuningas Ludvig XVI:n teloituksen ja Napoleonin paluun valtaan. Myös kansanedustuslaitos saatiin hankkeeseen mukaan, ja se säätikin lain, että tällaiset henkilöt on karkotettava maasta loppuelämäkseen. Myös Talleyrand erotettiin, sillä kuningas halusi miellyttää Venäjän tsaari Aleksanteri I:tä ja vanhaa ruhtinasta pidettiin parantumattoman epäluotettavana juonittelijana.
Talleyrandin tilalle kuningas nimitti uudeksi ulkoministeriksi Armand Emmanuel du Plessis de Richelieun, jonka ensimmäinen tehtävä oli neuvotella uusi rauhansopimus. Erityisesti Isossa-Britanniassa oli noussut esiin poliitikkoja, jotka halusivat laittaa Ranskan polvilleen. Neuvotteluihin lähdettiin kuitenkin sillä ajatuksella, että turha alistaminen on uuden sodan siemen. Uudet rauhanehdot eivät olleet yhtä lievät kuin edellisellä kerralla. Nyt Ranskan alue palautettiin vuoden 1789 rajoihin, sen piti maksaa 700 miljoonaa frangia sotakorvauksia ja palauttaa varastetut taide-esineet. Lisäksi sen pohjois- ja itäosiin asetettiin miehitysjoukot viideksi vuodeksi.
Ranska saavutti ulkopolitiikallaan Euroopan maiden luottamuksen, ja se kutsuttiin vuonna 1818 pidettyyn Aachenin kongressiin, joka oli itävaltalaisen ruhtinas Klemens von Metternichin idea. Kokouksessa sovittiin aloitettavaksi uusi aikakausi, jossa vallitsisi rauha, hallitsijan yksinvalta sekä alamaisten kunnioitus ja valtioiden sisäinen vakaus. Valistusaatteet ja kaikenlainen turha vapausajattelu oli painettava rauhan säilymisen nimissä taka-alalle. Ranskan hallituksella ei ollut mitään tällaista ajattelua vastaan, sillä se halusi pitkään kestäneen sisäisten levottomuuksien ja sotien leimaaman ajan viimein loppuvan.
Wienin ja Aachenin kongressién hengessä ja osoittaakseen valistushenkisyyttään Ludvig XVIII antoi julistuksen, jolla kielsi vuonna 1818 orjakaupan Ranskassa ja kaikilla sen hallitsemilla alueilla.
Konservatiivisuuntaus vahvistuu
Vanhaan aateliin kuulunut François-René de Chateaubriand, joka oli runoilija ja Ranskan Lontoon-suurlähettiläs, oli Bourbon-restauraation näkyviä hahmoja. Toisaalta hän kaipasi ancien régimeä, mutta ei oikein halunnut täysin tuomita vallankumoustakaan. Nuorena hän aluksi ihaili Napoleonia, mutta inhosi tätä tämän tultua keisariksi ja keräsi aineistoa tämän tekemistä rikoksista. Hän päätyi pitämään Bourboneja ja Ludvig XVIII:tä Ranskan onnen kannalta parempana vaihtoehtona. Hän päätyi ajatuksissaan sekavahkoon oppirakennelmaan: kuninkaan pitää olla itsevaltias, mutta hänen hallituksensa tulee olla kansan poliittisen mielipiteen mukainen.
Maanpaosta palanneille ultrarojalisteille tämä oli liian vapaamielistä. He vaativat, että aatelistolle on palautettava kaikki vanhat etuoikeutensa ja heidän on saatava korvaukset menetetystä omaisuudesta. He panivat kesällä 1815 toimeen "valkoisen hirmuvallan", jonka aikana surmattiin toistatuhatta Napoleonin kannattajaa ja vanhaa vallankumouksellista. He painostivat kuningasta kansanedustuslaitoksen ylemmässä kamarissa, jossa heillä oli enemmistö. Jotkut ultrarojalistit jopa kaipasivat Ranskasta vuonna 1819 vedettyjä miehitysjoukkoja takaisin. Heidän mielestään vain suurvaltojen aseet pitäisivät jakobiinit poissa vallasta. Vuoden 1820 vaaleissa sai konservatiivisuuntaus voiton. Sen johdosta vanhan aateliston vaikutusvalta kasvoi. Sorbonnen yliopiston rehtori erotettiin ja tilalle nimitettiin pappi.
Poliittinen ilmapiiri kiristyi vuonna entisestään 1820, kun Berryn herttua Charles Ferdinand surmattiin. Herttua oli 13. helmikuuta 1820 poistumassa oopperasta kotiinsa, kun Napoleonia fanaattisesti ihaillut satulasepänkisälli Louvel puukotti häntä. Louvel halusi raivata pois koko Bourbonien suvun, sillä hän järkeili, että jos kruununperillinen kuolee, sammuu koko suku mieslinjaltaan. Ultrarojalistit eivät pitäneet suurimpana syyllisenä rikokseen surmatyöntekijää vaan perustuslakia. Heidän mukaansa se palveli vain Bourbonien vihollisia. thumb|Charles Ferdinandin, Berryn herttuan, murha hänen poistuessaan oopperasta.
Vaikka murhan tekijä saatiin heti kiinni, syytettiin rikoksesta myös Carbonari-salaseuraa. Siihen arvellaan kuuluneen noin 50 000 liberaalia ja demokraattia, joiden mielestä hallinto piti syrjäyttää. Se sai kannatusta erityisesti sotilaiden parista, mutta joukossa oli myös opiskelijoita ja työläisiä. Järjestön kanta salamurhiin oli horjuva. Vuoteen 1823 mennessä kymmenen sen johtohenkilöä oli teloitettu ja sen toiminta tukahdutettu.
Pääministerinä jatkoi surmatyön jälkeen aluksi Richelieun herttua, mutta hän joutui huomaamaan ultrarojalistien jatkuvan vaikutusvallan kasvun ja eroamaan paikaltaan. Häntä seurasi kreivi Joseph de Villèle, joka oli varsin maltillinen, mutta joutui myös taipumaan ultrarojalistien tahtoon. Hänen aikanaan vähennettiin äänioikeutettujen määrää nostamalla siihen vaadittavaa varallisuusrajaa. Jatkamalla tasapainopolitiikan linjalla hän sai yhteiskuntarauhan säilymään.
Terveysongelmista kärsinyt kuningas Ludvig XVIII pysyi maltillisena loppuun asti. Hänen lausuntonsa olivat yleensä harkittuja, mutta ne eivät kelvanneet ultarojalisteille eivätkä liberaaleille. Kumpikaan osapuoli ei tuntenut saavansa niistä mitään irti. Viimeisenä hallitustoimenaan hän erotti mielestään liian konservatiivin ulkoministerin Chautebriandin.
Äärikonservatiivinen Kaarle X
thumb|upright=1.3|Kaarle X kruunataan Ranskan kuninkaaksi Reimsin katedraalissa, [[François Gérardin maalaus.]] Tasapainopolitiikkaa ja maltillisuutta suosineen Ludvig XVIII:n kuoltua vuonna 1824 valtaistuimelle nousi hänen veljensä Kaarle X. Hänelle kaikki, mikä liittyi vallankumoukseen tai liberalismiin, oli vältettävää ja kauhistuttavaa. Hän ei ollut antanut edeltäjälleen anteeksi tämän julkaisemaa vuoden 1814 peruskirjaa.
Jo uuden kuninkaan kruunajaiset herättivät liberaaleissa tyrmistystä. Kruunajaiset menivät keskiaikaisten menojen mukaan ja niihin liittyi neuloilla pistelyä kuvaamaan Kristuksen haavoja ja risatautia sairastavien koskettelua. Haluttiin osoittaa, että nyt palautetaan monarkian vanhat oikeudet. Missään muualla Euroopassa tällaista ei oltu tehty yli sataan vuoteen ja jopa konservatiivisen de Chautebriandin mielestä tämä oli puhdasta hölynpölyä.
Seuraavaksi Kaarle X ärsytti kansalaisia virkanimityspolitiikallaan. Hän suosi virkanimityksissään vanhaa aatelia ohittaen monet pätevät nuoret miehet. Sen jälkeen hän ryhtyi vaatimaan, että valtionvaroista tulee maksaa korvauksia emigranteille. Tämä ärsytti niitä, jotka olivat eläneet vallankumouksen hirmuvallan läpi Ranskassa. Lisäksi Ludvig XVIII oli säätänyt lain, että vallankumouksen aikana tapahtuneisiin omistussuhteiden muutoksiin ei puututa. Laki haluttiin nyt muuttaa.
Joseph de Villèle myöntyi moniin konservatiivien vaatimuksiin, mutta joutui kuitenkin luopumaan pääministeriydestään. Häntä seurasi pääministerinä Jean-Baptiste de Martignac, joka joutui antamaan paikkansa vuonna 1829 äärikonservatiiviselle ja ultrarojalistiselle Jules de Polignacille. De Polignac ei ollut valmis minkäänlaisiin kompromisseihin. Hän uskoi, että kuninkaan on Jumala asettanut ja tähän on alamaisten tyytyminen. Siksi hän vannoi uskollisuutta ainoastaan kuninkaalle eikä vuoden 1815 peruskirjalle, joka hänen mielestään levitti "liberalismin myrkkyä". Pääministeriä pidettiin hyvämoraalisena ja rehtinä miehenä. Tosin monet arvostelivat häntä arvostelukyvyn ja jopa älyn puutteesta.
Oppositio nousee
Bourbonien paluuta valtaan kannatettiin aluksi laajalti kaupungeissa. Moni muisti vallankumousajan kaaoksen ja hirmuvallan eikä vallankumousajan kirkonvastaisuuskaan ollut saanut laajoja kansalaispiirejä taakseen. Hallinto yritti kitkeä maasta loputkin kumouksellisuuden tuntomerkit, mutta huonolla menestyksellä. Vuonna 1816 säädettiin laki, jonka mukaan tasavaltalaisten iskulauseiden sanominen ja bonapartististen tunnusten kantamisesta saattoi saada viisi vuotta vankeutta. Pormestareiden käskettiin hävittää kaupungeista vallankumoukseen ja Napoleoniin viittaavat muistomerkit ja kadut piti nimetä uudelleen. Napoleoniin viitanneet juhlapäivät poistettiin almanakasta ja tilalle tuli kansallinen surupäivä, jota vietttiin 21. tammikuuta, mikä oli Ludvig XVI:n teloituspäivä.
Kaarle X:n aikana ranskalaisista alkoi tulla entistä tyytymättömämpiä maansa hallintoon ja elinoloihin. Talleyrand esitti pilkallisia huomiotaan ja vaati maalle lehdistönvapautta. Hänen mukaansa Ranska oli ajautumassa kuilun reunalle. Hän kiinnitti huomionsa nuoreen historioitsijaan Adolphe Thiersiin, joka oli yhdessä ystäviensä kanssa perustanut sanomalehden, Le Nationalin. Talleyrand ryhtyi tukemaan nuoria miehiä, sillä näki heissä muutosvoiman.
Myös Orléansin herttua Ludvig Filip oli oppositiohenkinen. Hän samaisti itsensä liikemiehiin ja ryhtyi etsimään kannatusta heidän paristaan. Hän avasi kotinsa salongit loisteliaita juhlia varten ja kutsui niihin liike-elämän edustajia, poliitikkoja sekä taiteilijoita. Juhlissa luettiin Thiersin Le National -lehteä ja puhuttiin liberaaleista ajatuksista. Vielä tässä vaiheessa Ludvig Filip ei selkeästi asettunut opposition puolelle, vaan antoi vain ymmärtää kannattavansa sitä.
Napoleonin sotien jälkeen Ranskaan oli syntynyt uusi yhteiskuntaluokka: kaupunkiköyhälistö. Siihen kuului kisällejä, oppipoikia, nälkiintyneitä osa-aikatyöläisiä ja tehdastyöläisiä. Se tunsi olevansa yhtä riistettyä kuin talonpojat olivat olleet vuonna 1789. Se ei nähnyt muuta mahdollisuutta elämänsä parantumiseen kuin vallankumouksen. thumb|Ranskan laivasto hyökkää amiraali Guy-Victor Duperrén johtamana [[Algeriaan.]]
Vuonna 1825 kuoli kenraali Maximilien Sébastien Foy. Kenraali oli kansanedustaja ja tunnettu liberaali. Hänen hautajaisistaan muodostui poliittinen mielenosoitus, jossa 100 00 henkilöä oli läsnä seuraamassa kenraalin arkkua kirkosta hautausmaalle. Kahta vuotta myöhemmin nähtiin vieläkin suurempi mielenosoitus poliitikko Jacques-Antoine Manuelin hautajaisissa. Tässä tilaisuudessa pitivät puheitaan pankkiiri Jacques Laffitte ja vanha vallankumouksellinen Lafayette.
De Polignacin hallitus tiesi hyvin, että sen suosio oli vähäinen. Kansansuosiota päätettiin hankkia voittoisalla sodalla. Ranskan joukot hyökkäsivät Algeriaan, virallisena syynä barbareskimerirosvouden lopettaminen. Kaarle X julisti seuraavansa Ludvig Pyhän jalanjälkiä. Sota voitettiin ja saatiin alku Ranskan siirtomaavallalle Pohjois-Afrikassa. Sotasaaliina saatiin valtionkassaan 50 miljoonaa frangia.
Siitä huolimatta, että äänioikeus oli rajoitettu vain erittäin varakkaille miehille ja lehdistöä sensuroitiin, voittivat liberaalit vuoden 1829 vaalit. Edustajainhuone ja hallitus ajautuivat jatkuviin riitoihin. Vuoden 1830 Algerian valtauskaan ei nostanut hallituksen suosiota. De Polignac ja Kaarle X painattivat 26. heinäkuuta 1830 julistuksen, jota sanottiin heinäkuun ordonansseiksi. Edustajainhuone oli hajotettu jo edellisenä päivänä.
Uusi vallankumous
Kun heinäkuun ordonanssit tulivat julki, oli kansa aluksi rauhallista. Kuningasta uhmasi neljä oppositiolehteä, jotka ilmestyivät kiellosta välittämättä. Kun poliisi teki niihin näyttäviä ratsioita, alkoi kansaa kerääntyä niiden eteen vaatimaan vapaata sanaa. Suuri väkijoukko, joka edusti lähes kaikkia yhteiskuntapiirejä, kerääntyi pääministeri de Polignacin asunnon eteen huutamaan eläköötä perustuslaille.
Kansa alkoi rakentaa barrikadeja, ja 29. heinäkuuta puhkesi katutaisteluita. Talleyrand lähetti Ludvig Filipille viestejä, että tämän olisi aika astua näyttämölle. Sotilaat joko jättivät aseensa tai siirtyivät kapinallisten puolelle. Nyt huolestui jo kuningaskin, ja hän erotti de Polignacin pääministerin paikalta. Tämä ei enää riittänyt vallankumouksellisille, ja kuningas ilmoitettiin erotetuksi ja uuden kuninkaan olevan Ludvig Filip. Kaarle X luopui vallasta 2. elokuuta 1830 ja lähti maanpakoon Isoon-Britanniaan.
Vuodesta 1830 alkanutta ja vuoteen 1848 kestänyttä Ludvig Filipin valtakautta kutsutaan historiassa heinäkuun monarkiaksi.
Talouselämä
thumb|300px|Pariisin joukkoliikenne aloitti Bourbon-restauraation aikoina. Dame Blanche omnibus, kuva vuodelta 1828. Ranskan talous lähti kasvuun rauhan palattua ja sisäisten levottomuuksien päätyttyä. Vallankuoksen myllerrykset ja Napoleonin sodat olivat hidastaneet Ranskan siirtymistä feodalismista kapitalismiin. Sotien päätyttyä maan väkiluku lähti nousuun ja vuosien 1821- 1846 tilaston mukaan väkiluku nousi 16 prosenttia 30, 5 miljoonasta henkilöstä 35, 4 miljoonaan henkilöön.
Napoleonin mannermaasulkemuksen poistamista tervehtivät kauppiaat ilolla. Kaupan toipuminen oli hidasta, muun muassa siksi, että entinen sokeriraaka-aineen lähde Haiti oli menetetty sen itsenäistyttyä. Vuonna 1815 kaupan volyymi oli vain puolet vuoden 1788 vastaavasta eikä se nousuut samalle tasolle vuoteen 1830 mennessä.
Maataloudella ei mennyt kovin hyvin. Vuosina 1816–1817 saatiin huonot sadot, ja kuningas Ludvig XVIII alensi viljelijöiden veroja. Huonot sadot olivat aiheuttaneet Lyonissa ruokamellokoita ja kuningas järjesti sinne henkilökohtaisesti hyväntekeväisyyttä. Lisäksi kunikaan palatseihin tilattiin kaupungin sillkikutomoista kankaita, jotta työläisillä olisi töitä. Tämän seurauksena viljan hinnat laskivat, mikä suututti Bourbonien perinteisiä kannattajia, suurmaanomistajia. Huonoja satoja saatiin jälleen 1827–1830, jolloin sekä peruna- että viljasadot jäivät pieniksi. Suurmaanomistajat yrittivät painostaa verokysymyksessä konservatiivista Kaarle X:tä, joka ei kuitenkaan suostunut antamaan periksi.
Huonojen satovuosien kanssa samaan aikaan tapahtui teollisuuden nousu. Halvat teollisuustuotteet alkoivat syrjäyttää markkinoilta käsityöläisten valmistamia kalliimpia tuotteita. Elinkeinonsa menettäneistä käsityöläisistä tuli kaupunkiköyhälistöä, ja heitä muutti erityisesti Pariisiin lisäämään tyytymättömien kansalaisten määrää. Pariisin kasvu olikin vuosien 1801- 1831 välillä nopeaa; sen väkiluku kasvoi 547 000 asukkaasta 786 000 asukkaaseen.Pariisi oli kuitenkin vielä säilyttänyt keskiaikaisen luonteensa eikä sielä ollut vielä tuolloin juuri lainkaan teollisuustyöpaikkoja. Osa kaupunkiin muuttaneista oli aikaisemmin ollut kaupunkia ympäröineiden suuraatelisten alustalaisia. Napoleonin sotien köyhdyttämällä aatelilla ei ollut enää varaa palkata entistä määrää työläisiä tiloilleen.
Työläisten toimeentulosta huolestunut hallinto antoi työläisille luvan perustaa keskinäistä sosiaaliapua antavia yhdistyksiä jotka auttoivat muun muassa sairauden vuoksi työkyvyttömiä jäseniään. Yhdistyksistä kehittyi vähitellen ammattiliittoja. Työläisten palkat olivat laskeneet Napoleonin sotien aiheuttamien talouden laskun johdosta. Esimerkiksi suutarin palkkio laski 5 frangista 4,50 frangiin. Testamentteja tutkittaessa käy ilmi monen ranskalaisen köyhyys. Vuonna 1824 Bordeauxissa kuoli 1672 henkilöä ja heistä 80% oli täysin varattomia. Kuitenkin maassa eläneiden huippurikkaiden määrä nousi, yli 500 000 frangia omistaneiden määrä nousi 0,3 % 0,8% kahdessakymmenessä vuodessa. Pariisissa varallisuus kaksinkertaistui, mutta se jakaantui erittäin epätasaisesti.
Vuodelta 1819 raportoidaan Viennestä, Lyonin eteläpuolelta raivostuneiden käsitytyöläisten hyökkäyksitä teollisuuslaitoksiin ja heidän murskaamistaan koneista.
Ranskan pankkisektori lähti restauraation aikana kasvu-uralle, ja Pariisista tuli Euroopan toinen finanssikeskus heti Lontoon jälkeen. Pankkisektorin luomisessa kunnostautui erityisesti Ranskaan asumaan asettunut James Meyer de Rothschild.
right|thumb|upright|Kreikka Missolonghin raunioilla, Eugène Delacroixin maalaus, vuodelta 1826, Bordeauxin taidemuseo. Liikenneyhteyksien parantamiseen alettiin kiinnittää huomiota. Maanteitä parannettiin, kanavaverkostosta tuli tiheämpi, ja pienet höyryalukset yleistyivät. Rautateiden rakentamista ei aloitettu vielä Bourbon-restauraation aikana. Ensimmäinen rautatie avattiin vasta heinäkuun monarkian aikana.
Kulttuuri
Bourbon-restauraation aikaista elämää kuvasi kirjallisuudessa Stendhal. Hän piti restauraation aikaista elämää pienenä, tylsänä ja paikoilleen jähmettyneenä. Hänen mukaansa ulkoinen hyveellisyys oli tärkeämpää kuin aitous. Kuuluisassa romaanissaan Punaista ja mustaa, joka kuvaa nousukkuutta, Stendhal antoi ymmärtää, että kovinkaan paljon hyviä asioita ei Ranskalla ole odotettavissa lähitulevaisuudessa. Kustantaja uskalsi julkaista romaanin vasta vuonna 1831, heinäkuun monarkian aikana.
Toinen merkittävä restauraatioajan kirjailija oli Honoré de Balzac. Häneltä ilmestyi pitkä romaanisarja nimeltään La Comédie Humaine. Teossarja kertoi sekä Bourbon-restauraation että Heinäkuun monarkian ajan elämästä.
Hallinto pyrki tukemaan taiteita ja taideteollisuutta. Vuonna 1829 perustettiin taideteollinen oppilaitos École Centrale des Arts et Manufactures. Ranskan taideakatemia, École des Beaux-Arts, perustettiin Bourbon-restauraation alkuvaiheessa,sulauttamalla yhteen maalaustaiteen, arkkitehtuurin ja musiikin oppilaitokset vuonna 1816.
Eugène Delacroix oli aikakauden merkittävimpiä taidemaalareita. Toinen merkittävä taidemaalari oli Jean Auguste Dominique Ingres.
Yhteiskunnalliset olosuhteet
Borbon-restauraation aikana Ranskassa tasapainoiltiin vanhan aristokratian, kuninkaan isällisen itsevallan, parlamentarismin ja kansalaisten kasvavien vaatimusten välillä. Kuninkaan vuonna 1814 antama peruskirja osoittautui yhteiskuntaa muokanneeksi voimaksi. Suurporvaristo alkoi nousta vanhan aatelin rinnalle ja ohi uudeksi eliitiksi.
Suurinosa ranskalaisista, kaikkiaan 81% eli maaseudulla, missä vallankumouksesta huolimatta elettiin edelleen vanhojen tapojen ja ikiaikaisten hierarkioiden mukaan. Varakkain prosentti väestöstä omisti kaikkiaan 28 % viljelymaista. Viljelijäväestö koostui tilansa omistavista talonpojista, vuokraviljelijöistä sekä maatyöläisistä, joista osa kierteli ympäri kotimaakuntaa. 1800-luvun kirjallisuus kuvaili usein viljelijäperhettä joka eli omavaraisena omana tilallaan. He olivat pieni vähemmistö. Joillain seuduilla tilojen tuotto oli niin huono, että ne pystyivät maksamaan veroa vain 20 frangia vuodessa. Viljelijöiden lisäksi maaseudulla asui myös virkamiehiä, käsityöläisiä, opettajia ja pappeja.
Maaseudun elämää rytmittivät edelleen sadonkorjuu, uskonnolliset juhlat ja markkinat. Markkinoita järjestettiin paljon. Perheet olivat joko ydinperheitä tai suurempia isovanhempien, viljelijäpariskunnan sekä naimattomien sisarusten yhteenliittymiä. Vallankumouksen tuoma oikeus avioeroon kiinnosti vain kaupunkiporvaristoa. Suurinta osaa maalaisia ei heinäkuun vallankumous kiinnostanut. Sen puheet porvaristosta, tasavallasta ja vapaudesta ja demokratiasta olivat maalaisten mielestä Pariisin porvareiden asia. Moni piti Ludvig Filipiä laittomasti valtaannousseena kuninkaana.
Restauraation aikana kirkko kiinnitti huomionsa maaseutuun. Se pelkäsi, että kaupungeista oli levinnyt sinne vaarallisia vallankumousaatteita. Maaseudulla käynnistettiin lähetystyö jolla oli myös tuloksia. Eräissä departamenteissa havaittiin että jumalanpalveluksissa käyminen on noussut; 250- 300 miestäja 500- 600 naista enemmän osallistui kirkonmenoihin. Lähetystyötä tekivät myös kirkon hyväksymät "hurskaat naiset", jotka opettivat kansalle uskontoa. On huomattava, että juuri naiset opettivat myös paikalliskielillä, bretonilla, oksitaanilla sekä myös saksaksi.
Kun 1700-luvulla suurin osa papeista oli lähtöisin porvarisperheistä, Bourbon-restauraation aikana papin ammatin alkoivat valita myös käsityöläisten ja viljelijäperherheiden pojat. Papin työ tarjosi kunnioitetun aseman yhteisössä ja vaatimattoman elintason.
Kaupunkien terveydelliset olosuhteet pysyivät edelleen heikkoina. 1820-luvulla tehtiin tutkimus, jonka mukaan lähes puolet kuolemista johtui keuhkosairauksista. Nykyajan ihminen kiinnittää huomionsa siihen, että tuolloin tupakan kulutus oli 1kg/henkilö vuodessa. Tilastojen mukaan 63% miehistä, 48% naisista ja 25% lapsista oli joko sairaita tai "vaivaisia"
Suurporvaristo ja osa pikkuporvareistakin asui kaupungeissa omissa taloissaan. Palkansaajat asuivat heikkokuntoisissa asunnoissan. Juokseva vesi alkoi olla itsestäänselvyys varakkaissa kodeissa, mutta köyhälistön naisten päivästä merkittävä osa kului veden kantamisessa suihkulähteistä koteihin. Varakkaiden asuinalueille alkoi tulla jo viemäröinti, mutta köyhien alueella liikui edelleen öisin käymälöiden tyhjentäjiä. Likavesien puhdistamisen merkitystä ei vielä ymmärretty ja kaupunkien likavedet valuivat yleensä läheiseen vesistöön.
Hietasirkku
Hietasirkku (Rhopospina alaudina) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö
Hietasirkku voi kasvaa 14–17 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Hietasirkkukoiras on yleisväritykseltään harmaa ja selässä on leveitä mustia raitoja ja otsa on tumma. Pyrstössä on valkoinen raita ja vatsa on väriltään valkoinen. Hietasirkkukoiraan nokka on pitkähkö ja keltainen. Lajin naaras on ruskea ja selässä on tummemman ruskeita juovia, pyrstössä on valkoinen juova. Nokka on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Hietasirkkua tavataan Kolumbiasta Argentiinaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kuivat Andien vuorten väliset laaksot ja niiden hietikko- ja pensaikkomaat. Toisinaan niitä tavataan aavikoiltakin. Useimmiten lintu elää 1 200–3 200 metrin korkeudessa. Hietasirkku liikkuu yksin tai pareittain.
Suttung
pienoiskuva|Suttung ja kääpiöt riutalla. Louis Huardin piirros. Suttung on skandinaavisessa mytologiassa jotuni eli jättiläinen, jolla oli hallussaan runouden sima. Kun kääpiöt Fjalarr ja Galarr murhasivat hänen vanhempansa, Suttung otti kääpiöt, vei heidät merelle ja asetti heidät riutalle, joka peittyi nousuveden aikaan. Kääpiöt anoivat silloin armoa ja tarjosivat sovituksena Suttungin vanhempien murhasta arvokasta simaa. Suttung suostui ja vei siman kotiin, missä hän kätki sen kammioon Hnitbjörg-vuoren sisään ja asetti tyttärensä Gunnlodin vartioimaan sitä.
Kääpiöiden valmistama juoma oli runouden simaa, joka antoi juojilleen runouden ja viisauden lahjan. Aasojen johtaja Odin alkoi himoita sitä. Odin porasi tiensä kallion läpi ja vietteli Suttungin tyttären Gunnlodin, joka antoi siman Odinille. Odin joi kaiken siman ja lähti sen jälkeen lentämään kotkan muodossa Asgårdiin.
Suttung oli kuitenkin huomannut petoksen, ja hänkin muutti itsensä kotkaksi. Suttung alkoi tavoittaa Odinia. Kun aasat näkivät Odinin lähestyvän Asgårdia, he laittoivat pihalle valmiiksi vateja. Odin sylki niihin siman. Suttung oli kuitenkin saada Odinin kiinni, ja siitä säikähtäneenä Odin virtsasi osan simasta. Tätä kutsutaan kehnojen riimittelijöiden osaksi. Vateihin kerättyä simaa annettiin jumalille sekä niille ihmisille, joilla oli runouden lahja. Runoutta kutsutaankin Odinin saaliiksi ja lahjaksi sekä jumalten juomaksi. Käsitettä "Suttungin sima" käytetään usein runouden parafraasina.
Mark Lindsay Chapman
Mark Lindsay Champman (s. 8. syyskuuta 1954 Lontoo) on englantilainen näyttelijä. Hän on tunnettu muun muassa yliperämies Henry Wilden roolista vuoden 1997 elokuvassa Titanic.
Mark Lindsay Chapman näyttelee John Lennonia elokuvassa Chapter 27.
Eläinten veri
Eläinten veri (Le Sang des bêtes) on ranskalainen dokumenttielokuva vuodelta 1949. Siinä esiintyvät Georges Hubert ja Nicole Ladmiral. Se kuvaa sodanjälkeisen Pariisin köyhiä ihmisiä, ja sijoittuu suurelta osin teurastamoon.
Elokuva on ensimmäinen maineikkaan ranskalaisen ohjaajan Georges Franjun yhdeksästä dokumenttielokuvasta.
Linden (New Jersey)
Linden on kaupunki Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Unionin piirikunnassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 40 499.
Maantiede
thumb|vasen|Lindenin kartta. Linden sijaitsee New Jerseyn osavaltiossa Unionin piirikunnassa.
Historia
thumb|vasen|Näkymä Lindeniin vuonna 1974. Nykyisen Lindenin kaupungin alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat lenapet. Lenapet harjoittivat alueella metsästystä ja liikkuivat sen kautta kalastusalueilleen. Vanhoista intiaanien kulkureiteistä tuli monien myöhempien pääteiden pohjia.
Linden perustettiin vuonna 1664, ja alun perin se oli osa Elizabethtownia. Kaupungin nykyisen nimen taustalla on useampia teorioita. Yhden mukaan nykyisen Park Avenuen varrella aikanaan asunut rouva Tenney ei pitänyt tien silloisesta nimestä Dark Lane, ja hän muutti sen Linden Roadiksi yksinkertaisesti vaihtamalla tiekyltin. Toisen teorian mukaan nimi on johdettu lehmuspuusta (linden). Lehmus on puolestaan liitetty saksalaisiin siirtolaisiin. Vanhan kylän keskus oli vuonna 1745 rakennettu Wheatsheaf Tavern.
Hallinnollisesti Lindenistä muodostettiin itsenäinen kokonaisuus vuonna 1861 ja kaupunki vuonna 1924. Nykyinen Linden oli pitkään maatalousaluetta, ja sen viimeinen maatila lopetti toimintansa vuonna 1960. Linden alkoi teollistua 1830-luvulla, kun sinne rakennettiin rautatie. Sittemmin kaupungissa toimivat esimerkiksi Standard Oil ja General Motors.
Talous
thumb|Linden High School. Kotitalouksien keskimääräiset vuosiansiot Lindenissä vuosina 2014–2018 olivat 68 870 USD ja henkilöä kohden 29 259 USD. 9,2 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 40 499 ja vuoden 2019 arvion mukaan 42 361. Kaupungin asukkaista 52,7 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 33,4 %), 31,2 % afroamerikkalaisia, 30,3 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 3,4 % aasialaisia. 50,9 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 34 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Runoilijan veri
Runoilijan veri on ranskalainen elokuva vuodelta 1930. Se on ohjaajansa Jean Cocteaun ensimmäinen elokuva. Elokuvassa esiintyvät Lee Miller, Enrique Rivero ja Pauline Carton.
Ajojahti (vuoden 1967 elokuva)
Ajojahti on ranskalais-italialainen elokuva vuodelta 1967. Sen sanotaan perustuvan Joan McLeodin romaaniin The Ronin. Alain Delon esittää elokuvassa Jef Costello -nimistä palkkamurhaajaa. Costellon rakastajaa, Jane Lagrangea esittää Nathalie Delon, joka oli naimisissa Alain Delonin kanssa elokuvan kuvausten aikaan. Ajojahtia pidetään klassisena eurooppalaisena film noir -elokuvana.
Piirtäjän sopimus
Piirtäjän sopimus on brittiläinen elokuva vuodelta 1982. Se oli ohjaajansa Peter Greenawayn toinen elokuva ja hänen lopullinen läpimurtonsa arvostetuksi brittiohjaajaksi.
Ajojahti (vuoden 1967 elokuva)
The Guardianin elokuvakriitikon Derek Malcolmin mielestä Ajojahti oli viime vuosisadan 76:nneksi paras elokuva.
Piirtäjän sopimus
Elokuva sijoittuu 1600-luvulle. Rouva Herbert kutsuu nuoren taiteilija Mr. Nevillen tekemään 12 piirrosta, jotka esittävät hänen aviomiehensä maalaiskartanon ja puutarhan eri puolia.
Ajojahti (vuoden 1967 elokuva)
Näyttelijät
Lähde:
Piirtäjän sopimus
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Piirtäjän sopimuksen vuonna 1999 yhdeksi kaikkien aikojen sadasta parhaasta brittielokuvasta.
Wilfrid Laurier
Wilfrid Laurier (20. marraskuuta 1841 – 17. helmikuuta 1919) oli kanadalainen liberaalipoliitikko. Hän oli Kanadan 7. pääministeri vuosina 1896–1911. Laurier oli Kanadan ensimmäinen ranskankielinen pääministeri. Hän toimi myös liberaalipuolueen puheenjohtajana 1887–1919.
Laurier’n aikaansaannoksina pidetään muun muassa tullietuuksien myöntämistä Britannialle sekä kanadalaisten lähettämistä toiseen buurisotaan 1899–1903. Sen sijaan yrityksissään parantaa kauppasuhteita Yhdysvaltojen kanssa hän ei onnistunut.
Ismo Tuominen (virkamies)
Ismo Tapio Tuominen (s. 17. heinäkuuta 1964 Espoo) on suomalainen juristi ja virkamies.
Hurtig
Hurtig on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Ismo Tuominen (virkamies)
Tuominen on osallistunut merkittävässä määrin suomalaiseen lainvalmisteluun ja kirjoittanut muun muassa alkoholi- ja tupakkalakeja.
Leipurin vaimo
Leipurin vaimo (La Femme du boulanger) on ranskalainen elokuva vuodelta 1938. Sen ohjasi Marcel Pagnol. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat provencelaiseen kylään, jonka elämä järkkyy, kun leipurin kaunis nuori vaimo karkaa paimenen kanssa.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Leipurin vaimon vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Gustaf Wilhelm Liukkonen
Gustaf Wilhelm Liukkonen (7. lokakuuta 1844 Ristiina – 14. maaliskuuta 1916 Ristiina) oli suomalainen juristi ja valtiopäivämies.
Liukkosen vanhemmat olivat tilanvuokraaja Wilhelm Liukkonen ja Katarina Hujanen ja puoliso vuodesta 1883 Gerda Maria Groundstroem. Liukkonen tuli ylioppilaaksi 1865 ja suoritti kameraalitutkinnon 1869 ja tuomarintutkinnon 1870. Varatuomarin arvon hän sai 1872. Hän työskenteli ensin senaatissa, hoiti tuomarinvirkoja ja toimi Kakolan johtajan apulaisena. Hämeenlinnan vankilan johtajaksi Liukkonen tuli 1878 ja toimi lääninkamreerina Hämeenlinnassa 1881–1908. Valtiopäivillä Liukkonen edusti talonpoikaissäädyssä Mäntyharjun tuomiokuntaa 1877–1878 ja porvarissäädyssä Hämeenlinnaa 1882, 1894 ja 1899. Hän sai valtioneuvoksen arvon 1908.
Pääskykehrääjät
Pääskykehrääjät (Uropsalis) on kehrääjien heimoon kuuluva kehrääjälintusuku. Pääskykehrääjiin kuuluu BirdLife Suomen mukaan kaksi lajia.
Rosa ’Pohjolan Kuningatar’
Rosa ’Pohjolan Kuningatar’ on Rosa Rugosa -ryhmään eli tarhakurtturuusuihin kuuluva ruusulajike, jolle on tunnusomaista kerratut, tumman purppuranpunaiset, ruusuntuoksuiset kukat. Ruusu muistuttaa hansaruusua, mutta on tätä pienikukkaisempi, lyhytkasvuisempi ja versoiltaan sirompi. Ruusu on kulkeutunut Suomeen 1800-luvun loppupuolella. Se on säilynyt vanhoissa puutarhoissa Pohjois-Suomeen asti. Helsingissä sen vanhoja kasvustoja löytyy muun muassa Suomenlinnasta ja huvilapuutarhoista.
Alkuperä
Ruusu risteytettiin Pietarin kasvitieteellisessä puutarhassa 1860-luvulla. Sitä pidetään taiganruusun (Rosa davurica) ja jonkin tarhakurtturuusun (Rosa Rugosa-ryhmä) risteymänä. Tarhakurtturuusun siemenet lähetti Japanista Pietariin venäläinen kasvitutkija K. J. Maximowicz. Taiganruusu kasvaa luonnonvaraisena Koillis-Aasiassa. Kasvitieteellisen puutarhan johtaja E. A. von Regel kiinnitti huomionsa kauniiseen kerrannaiskukkaiseen pensaaseen, jota ryhdyttiin kasvattamaan ja lisäämään. E. A. von Regel antoi ruusulle vuonna 1876 venäläisen nimen ’Tsaritsa Severa’ ja saksalaisen nimen 'Kaiserin des Nordens', jotka molemmat tarkoittavat ’Pohjolan Kuningatarta’. Ruusun ruotsinkielinen nimi on ’Nordens Drottning’.
Ruusua on ollut myynnissä ainakin Viipurissa jo 1870-luvun lopulla ja Vaasassa 1890-luvun lopulla. Martta-järjestön puutarhakonsulentit istuttivat sitä Suomeen 1900-luvun alussa.
Kuvaus
pienoiskuva|Rosa 'Pohjolan Kuningatar' Rosa ’Pohjolan Kuningatar’ kasvaa Suomessa 1–1,5 metriä korkeaksi tuuheaksi, pystyhaaraiseksi, siroksi pensaaksi. Versojen ja oksien piikit ovat suoria ja neulasmaisia. Lehdet ovat soikeita, kärjestään suippoja, lievästi sahalaitaisia. Runsas, muutamia viikkoja kestävä kukinta alkaa Etelä-Suomessa kesä–heinäkuussa ja Pohjois-Suomessa heinä–elokuussa. Kukat ovat kerrattuja, tummanpunaisia tai tummanpurppuranpunaisia, halkaisijaltaan 5–7 cm, avautuessaan kuppimaisia. Vasta-auenneen kukan tuoksu on keskivoimakas, miellyttävä, pehmeä ruusun tuoksu. Jälkikukinta on vähäistä. Pyöreitä, punaisia kiulukoita muodostuu niukasti. Ruusu kasvattaa juurivesoja. Se viihtyy aurinkoisella tai puolivarjoisalla kasvupaikalla, tuoreessa, runsasravinteisessa maaperässä. Lajike sietää myös auringon paahdetta ja kuivuutta. Ruusu on hyvin talvenkestävä. Sen vanhemmat, taiganruusu ja kurtturuusu, ovat alkuperäisiä Venäjän Kaukoidässä. Lajike menestyy Suomessa Lappia myöten kasvuvyöhykkeillä I–VII.
Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailut 2005
Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailut 2005 kilpailtiin Shanghaissa, Kiinassa 29. huhtikuuta – 6. toukokuuta. Lajeina olivat miesten kaksinpeli, naisten kaksinpeli, miesten nelinpeli, naisten nelinpeli ja sekanelinpeli. Kiina voitti kaikki mestaruudet.
Syvännesimput
Syvännesimput (Abyssocottidae) on simppukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä Siperiasta.
Syvännesimppujen heimoon kuuluu lähteestä riippuen 6–7 sukua ja noin 20 lajia muun muassa kyrmysyvännesimppu (Abyssocottus gibbosus). Ulkonäöltään ne muistuttavat melko paljon simppuja. Tyypillisiä piirteitä ovat suurehkot rintaevät ja kaksi selkäevää. Syvännesimppuja tavataan Baikal-järvestä ja muutamista joista kuten Lena- ja Vitim-joista. Ne elävät yleensä yli 170 metrin syvyydessä ja eräät Abyssocottus-suvun lajit voivat elää yli 1 000 metrin syvyydessä.
Zduńska Wolan piirikunta
Zduńska Wolan piirikunta on yksi Łódźin voivodikunnan piirikunnista. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 66 380. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Zduńska Wola. Kolme maalaiskuntaa ovat Szadek, Zapolice ja Zduńska Wola ja niissä on kylien lisäksi yksi kaupunki; Szadek.
Zduńska Wolan piirikunnan pinta-alasta 21,9 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2018.
Zduńska Wolan piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa kuusi prosenttia. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Zduńska Wolan piirikunnassa oli 66 380 asukasta, joista 51,6 prosenttia naispuolisia ja 48,4 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 120 835 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 56 060 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaat muodostivat vuoden 2019 lopussa 17,9 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 59,8 prosenttia ja eläkeikäiset 22,3 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,1 vuotta. Piirikunnassa syntyi 2019 elävänä yhteensä 566 lasta.
Melges 24
Melges 24 on kilpapurjevene, joka lanseerattiin vuonna 1993. Vuonna 1998 kilpailtiin ensimmäisen kerran luokan maailmanmestaruudesta Torquayssa Englannissa 98 veneen voimin.
Nykyään Melges 24 -maailmanmestaruuskilpailuihin ja Euroopan mestaruuskilpailuihin poikkeuksetta yli sata venekuntaa. Myös Suomen ja Viron yhteinen ranking-sarja on tasokas, sillä luokassa purjehtii useita olympiapurjehtijoita.
Luokan houkuttelevuutta lisää veneen helppo ja kustannustehokas kuljetus kilpailupaikalta toiselle.
Historia
Vuonna 1992 Buddy Melges voitti America's Cupin America3-veneellä San Diegossa Kaliforniassa. America3-veneen oli suunnitellut Reichel Pugh. Pughin ja Melgesin yhteistyö veneenkehityksessä jatkui ja saman vuoden joulukuussa ensimmäinen Melges 24 näki päivänvalon. Melges 24 esiteltiin 1993 venemarkkinoille ja innovatiivisen suunnittelunsa ansiosta se asetti standardin urheilullisiin kilpaveneluokkiin.
Thelenin veljekset Kenneth ja Henrik toivat ensimmäinen Melges 24:n Suomeen vuonna 1994. Veljekset toimivat myös veneen virallisena maahantuojana muutamien vuosien ajan kiertäen eri kaupungeissa esittelemässä sen ominaisuuksia.
1996 purjehdittiin Suomen ensimmäiset Melges 24 -luokan kilpailut Turussa, Pyytinkarin paluukilpailun yhteydessä. Kilpailuun osallistui kolme venekuntaa. Thelenin edustama Fazer, Kari Heikkilän kipparoima Marinel Thunderboat sekä Antti Niinirannan vene Patu. Kilpailu purjehdittiin upeassa auringonpaisteessa ja reippaassa tuulessa. Melgesit lähes lensivät tavallisten perheveneiden ohi nopeuksien noustessa jopa 20 solmun yläpuolelle. Kilpailun voitti Fazer, seuraavina Marinel Thunderboat ja Patu.
Kenneth Thelen on edelleen Suomen menestynein Melges 24 -kippari. Viisinkertaisen luokkamestaruuden lisäksi hän on saavuttanut Euroopan mestaruuskilpailuissa pronssia vuonna 1996 Barcelonassa sekä amatöörien Euroopan mestaruuden 2003 Helsingissä.
Crawford Chamberlain
Crawford Trotter Chamberlain (9. toukokuuta 1821 – 13. joulukuuta 1902) oli brittiläinen kenraali. Hän palveli Brittiläisessä Intiassa ja osallistui useisiin aseellisiin konflikteihin. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1884.
Elämäkerta
Chamberlainin isä oli Yhdistyneen kuningaskunnan Brasilian-konsulina toiminut Henry Orlando Chamberlain. Sotamarsalkka Neville Bowles Chamberlain oli hänen vanhempi veljensä ja kenraalimajuri Thomas Hardy Chamberlain hänen nuorempi veljensä. Hän syntyi Lontoossa 9. toukokuuta 1821 ja sai koulutuksensa yksityiskouluissa ja tuutoroinnilla.
Vuonna 1837 Chamberlain liittyi Bengalin armeijaan Intiassa. Hänen yksikökseen määräytyi ennen pitkää 16. rykmentti. Hän osallistui ensimmäiseen afgaanisotaan ja siinä Ghaznin kaupungin piiritykseen. Vuonna 1845 hän matkusti toipilasmatkalle Kapmaahan, mistä palasi Intiaan seuraavana vuonna. Hän osallistui sekä ensimmäiseen että toiseen sikhisotaan.
Chamberlain ylennettiin kenraaliluutnantiksi lokakuussa 1877 ja kenraaliksi tammikuussa 1880. Hän vieraili samana vuonna Englannissa ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1837. Vuonna 1884 hän jäi eläkkeelle. Hänelle myönnettiin Order of the Indian Empire -ritarikunnan korkeimman jäsenluokan jäsenyys vuonna 1897 kuningatar Viktorian hallitusvuosijuhlallisuuksissa.
Chamberlain kuoli Lordswoodissa lähellä Southamptonia 13. joulukuuta 1902. Hänet haudattiin Rownhamsiin.
Perhe
Chamberlain avioitui ensimmäisen kerran Kapmaan siirtokunnassa vuonna 1845 Elizabeth de Wittin kanssa. Tämä kuoli 19. tammikuuta 1894, ja Chamberlain avioitui vuonna 1896 kenraalimajuri John Christien tyttären Augusta Victorian kanssa. Kummastakaan avioliitosta ei syntynyt lapsia.
Olivos
Olivos tarkoittaa seuraavia asioita:
Saksipyrstökehrääjät
Saksipyrstökehrääjät (Hydropsalis) on kehrääjien heimoon kuuluva kehrääjälintusuku. Saksipyrstökehrääjiin kuuluu BirdLife Suomen mukaan neljä lajia.
Pat Saiki
pienoiskuva|Pat Saiki Patricia ”Pat” Saiki (o.s. Fukuda; s. 28. toukokuuta 1930 Hilo, Havaiji) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko.
Varhaiset vaiheet ja poliittinen ura
Saiki syntyi Kazuo ja Shizue Fukudan lapseksi. Hän valmistui Hilon high schoolista vuonna 1948 ja sai luonnontieteiden kandidaatin arvon Havaijin yliopistosta, Mānoasta vuonna 1952. Vuonna 1954 Saiki meni naimisiin obstetrikko Stanley Saikin kanssa. Pariskunnalle syntyi viisi lasta: Stanley, Stuart, Sandra, Margaret ja Laura. Pat Saiki opetti historiaa Havaijin kouluissa kahdentoista vuoden ajan. 1960-luvun puolessavälissä hän alkoi toimia sihteerinä ja sitten varapuheenjohtajana Havaijin republikaaneissa. Vuonna 1968 Saiki tuli valituksi Havaijin edustajainhuoneeseen, jonka jäsenenä istui kuusi vuotta. Vuonna 1974 hänet valittiin Havaijin senaattiin, jossa hän palveli vuoteen 1982. Vuonna 1982 hän pyrki epäonnistuneesti varakuvernööriksi.
Saiki toimi Havaijin republikaanien puheenjohtajana kahden ja puolen vuoden ajan. Tänä aikana jäsenmäärä kolminkertaistui. Työ johti republikaanien voimistumiseen vahvasti demokraattivoittoisessa osavaltiossa ja vaikutti siihen, että vuonna 1984 Ronald Reagan voitti presidentinvaalit myös Havaijin tulosten osalta. Osavaltiopolitiikassa toimittuaan Saiki päätti hakea Yhdysvaltain edustajainhuoneen paikkaa, joka heinäkuussa 1986 vapautui demokraatti Cecil Hefteliltä tämän lähdettyä kuvernööriehdokkaaksi. Hän istui ensin tämän kauden osittain ja tuli sitten valituksi täydelle kaudelle 100. Yhdysvaltain kongressiin (1987–1989) edustajainhuoneen jäsenenä 59 %:lla kokonaisäänistä. Saiki valittiin myös 101. kongressin (1989–1991) jäseneksi edustajainhuoneeseen.