cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kontulan historia
Keskustan ahtaudesta Kontulaan
Ensimmäinen kauppa, Elannon myymälä, tuli Kontulaan Porttikujalle vuonna 1965. Vuonna 1966 alueella aloittivat toimintansa Keinutien Elanto ja Tanhuantien Talouskaupan myymälä. Pankki-, posti- ja lääkäripalvelut toteutettiin alkuvuosina tilapäisratkaisuina muun muassa autotallitiloissa. Suosittu kirjastoauto kävi alueella viitenä päivänä viikossa; vuonna 1968 lainauksia kertyi peräti 64 582 kappaletta. Heikkoa palveluntasoa nosti ostoskeskuksen valmistuminen vuonna 1967. 31 liikkeen tiloilla se oli pari vuotta aikaisemmin valmistunutta Puotinharjun ostoskeskusta suurempi. 1 100 m² suuruinen Keskon K-kauppa Kotikontu oli aikanaan Suomen suurin kauppa. Nykyisin Keskolla on Kontulassa K-Supermarket Kontumarket, Kotikontu-nimi on nykyisin Asematunnelissa olevalla K-Marketilla. Elannolla, T-market Haasmaalla ja HOK:lla olivat lähes yhtä isot tilat. Ostoskeskuksen kauppojen lisäksi kontulalaisia palvelivat myös alueen lisääntyneet lähikaupat. Ensimmäisen huoltoaseman avasi E-öljyt Keinutielle vuonna 1967; vuonna 1970 avautui Gulfin, sittemmin Kesoilin huoltoasema, ja vuonna 1972 toinen E-huoltamo Kotikonnuntielle, joka nykyisin Neste-nimisenä on Kontulan ainoa huoltoasema.
Kontulan nuoriso sai jo 1960-luvulla hurjan maineen. Helsingin Sanomat uutisoi vuoden 1967 yhteenottoja kaduilla ja ostoskeskuksessa ”nuijasodaksi”, kannanotoksi kaupunkisuunnittelijoille. Noin 5 000 nuoren Kontulassa ei nimittäin ollut lähes ollenkaan palveluita nuorille. Kirjoituksessa alueen kahtiajakoa moitittiin, ja tappelun syyksi laskettiin elintasoerot vuokratalojen ja omistusasuntojen asukkaiden välillä. Levottomuuksia nuorten välillä aiheutti etenkin jengien muodostuminen, ja varsinkin asuinalueiden väliset tappelut olivat yleisiä. Huonot liikenneyhteydet keskustaan pitivät nuoret kotiseudulla ja he kokoontuivat jengeihin. Tiedotusvälineet ottivat Kontulan silmätikukseen, ja alue tavattiin nostaa valokeilaan negatiivisten kirjoitusten avulla.
Kansalaisaktivismia
Kontulaan muuttaneet asukkaat perustivat pian kymmenittäin uusia yhdistyksiä. Maaliskuussa 1966 Kontula-Seura alkoi toimia asukkaiden edunvalvojana. Seura järjesti alueella useita erilaisia tapahtumia, ja sen pitämiin kansankokouksiin osallistui satoja ihmisiä. Seuran aloittaman perinteen, Kontula-päivän, järjestäminen jatkui vielä 1970-luvulle, kunnes sen suosio laantui. Kontula-Seura julkaisi myös Kontula-lehteä, joka sekin lopetti toimintansa 1970-luvulla.
1960-luvun lopulla perustettiin noin parikymmentä eri yhdistystä, joihin lukeutuivat muun muassa Lions Club, Martat ja SPR. Tuolloin perustettua Suomi–Neuvostoliitto-seuraa jatkaa nykyisin Suomi–Venäjä-seuran Itä-Helsingin osasto. Asukkaat perustivat alueella kaksi urheiluseuraa, jotka olivat Kontulan Kunto ja Kontulan Urheilijat (KontU). Kummatkin seurat vetivät väkeä ja vuonna 1969 kummassakin oli yli 500 jäsentä. Yleisseuroina molemman seuran lajivalikoimiin kuuluivat useat lajit, kuten hiihto, jalkapallo ja voimistelu. Lentopallossa Kunnon joukkue ylsi 1970-luvulla kakkossarjaan, KontU:n koripallojoukkue puolestaan pääsi mestaruussarjaan kaudeksi 1970–1971. Näiden lajien ylle nousi kuitenkin pikkuhiljaa jalkapallo.
Metrolla lähemmäksi Helsinkiä
250px|thumb|Vuonna 1986 käyttöön otettu [[Kontulan metroasema.]]
Helsingin metron rakentaminen aloitettiin vuonna 1977. Metroliikenne Itäkeskukseen alkoi vuonna 1982, ja metron rakentaminen Kontulaan aloitettiin ensimmäisen vaiheen valmistuttua. Kaavailtu Kurkimäen asema jäi lopullisesta suunnitelmasta pois. Minimivaatimuksin toteutettu Kontulan metroasema otettiin käyttöön 1. marraskuuta 1986.
Kaupunginvaltuuston päättäessä vuonna 1983 metroliikenteen jatkamisesta Kontulaan alueen merkitys kasvoi. Vuonna 1985 laadittiinkin ostoskeskusta ja sen ympäristöä käsittelevä asemakaavan muutosehdotus, ja uudistustöihin ryhdyttiin metroaseman valmistumisen yhteydessä vuonna 1986. Ostoskeskusta ei haluttu kattaa, vaan suunnitelmana oli rakentaa se kahden aukion ja sivukäytävien varaan. Laajennuksen myötä myös julkiset palvelut saivat lisää tiloja. Keväällä 1988 alkoi uusitun asemakeskuksen toiminta, terveyskeskus avattiin vuoden 1989 alussa ja Mikaelinkirkko otettiin käyttöön keväällä 1988. Uuden asemakeskuksen ja vanhan osan uudistamisen suunnitteli arkkitehtitoimisto Hyvämäki-Karhunen-Parkkinen.
Kontulan lähiympäristön rakentamista alettiin suunnitella Kontulan valmistuttua, jolloin suunnitelmissa olivat Malmin ampumaratojen ja Kurkimäen rakentaminen. Varsinkin alueiden lähellä asuneet vastustivat ulkoilumaikseen muodostuneiden metsien muuttamista asuinalueiksi. Aktiiviset kontulalaiset saivat aikaan joitakin muutoksia rakennussuunnitelmiin, mutta asuinalueiden paikoilla sijainneita ulkoilumaastoja se ei säästänyt. Kurkimäki valmistui 1980-luvulla, ja Kivikko Malmin ampumaradoille 1990-luvulla. Kivikko sai asiantuntijoilta kiitosta maastonsa monipuolisesta hyödyntämisestä rakentamisessa.
1990-luvun laman aikana Kontula leimautui yhdeksi laman symboleista. Työttömyysaste nousi yli Helsingin keskiarvon, kun se ennen lamaa oli ollut vain noin 2 %. Työttömyysaste on yhä Helsingin keskiarvoa korkeampi. Laman aikana Kontulan sisäiset elintasoerot kasvoivat. 1990-luvun alussa Kontulaan alkoi myös muuttaa ulkomaalaistaustaisia asukkaita. Toukokuussa 1997 Kontulan skinheadit hyökkäsivät Sakaran kentällä somalien kimppuun. Tapauksen myötä Kontulan skinit nousivat julkisuuteen. Ulkomaalaisvastaisuus oli noussut asteittain 1990-luvun kuluessa, varsinkin vuosina 1993–1997, jolloin ulkomaalaisten osuus Kontulassa kaksinkertaistui.
Ivan Hlinkan muistoturnaus 2014
Ivan Hlinkan muistoturnaus 2014 alkoi 11. elokuuta ja finaali pelattiin 16. elokuuta 2014. Turnauksen voitti Kanada, kaadettuaan loppuottelussa Tšekin numeroin 2-6.
Erik Dekker
Hendrik "Erik" Dekker (s. 21. elokuuta 1970) on entinen alankomaalainen maantiepyöräilijä, joka aloitti ammattilaisuransa vuonna 1992. Hän kuului Rabobankiin vuodesta 1996, kunnes vetäytyi vuonna 2006; hän on sittemmin jatkanut uraansa valmentajana.
Dekker voitti hopeaa Barcelonan kesäolympialaisissa vuonna 1992. Hän voitti Ruotsin ympäriajon kahdesti (1994, 1995) ja Alankomaiden ympäriajon kolmesti (1997, 2000, 2004). Hän voitti vuosina 2000–2001 neljä etappia Ranskan ympäriajossa.
Vuonna 2001 Dekker voitti Amstel Gold Racen Limburgissa. Vuonna 2004 hän sijoittui samassa kilpailussa seitsemänneksi. Muita merkittäviä saavutuksia ovat olleet voitot Clásica de San Sebastiánissa (2000) ja Paris-Toursilla (2004). Maantiepyöräilyn maailmancupin hän voitti vuonna 2001.
Yokohama kōsokutetsudō
pienoiskuva|Y500-sarjan juna
Minatomirai-linjan lisäksi yhtiö omistaa niin ikään Jokohamassa sijaitsevan toisen rautatielinjan, Kodomonokuni-linjan, jota liikennöi kuitenkin Tōkyū-rautatiet. Merkittävimpiä osakkeenomistajia ovat Jokohaman kaupunki ja Kanagawan prefektuuri. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Jokohaman Nakan suuralueen Motomachin kaupunginosassa.
Historia
Minatomirai-linja rakennettiin palvelemaan kaupungin uutta Minatomirai 21 -satamakaupunginosaa ja yhdistämään se muihin keskustan kaupunginosiin, kuten Kannain alueeseen. Jokohama-pikarautatie perustettiin tätä tarkoitusta varten maaliskuussa 1989. Linjan rakennustyöt aloitettiin 1990-luvun alussa ja se avattiin lopulta vuonna 2004. Myöhemmin linjan ja siten Jokohaman keskusta-alueiden yhteyksiä Tokion suuntaan on parannettu lisäämällä läpiajoliikennettä muille rautatielinjoille aina Saitaman prefektuurin lounaisosiin saakka.
Linjat
Jokohama-pikarautatie liikennöi metron kaltaista, kokonaan maan alle rakennettua Minatomirai-rautatielinjaa, joka kulkee kaupungin keskusta-alueella merkittävältä Jokohaman rautatieasemalta Motomachi-Chūkagain rautatieasemalle saakka. Linjalta harjoitetaan vastavuoroista läpiajoliikennettä Tōkyū-rautateiden Tōyoko-linjalle Tokion suuntaan ja sen kautta Tōkyō metron Fukutoshin-linjalle ja edelleen Seibu- ja Tōbu-rautateiden linjoille, joten käytännössä yhtiön liikennöimä rautatieverkko on paljon tätä yhtä linjaa laajempi. Nopeisiin pikajunavuoroihin lukeutuu S-Train.
Härkäahvenet
Härkäahvenet (Bovichtidae, joskus myös Bovichthyidae), aiemmin kongolit, on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät Etelä-Amerikan ja Australian ja Uuden-Seelannin ympäristössä.
Taksonomia
Härkäahventen heimoon kuuluu lähteestä riippuen yleensä kolme sukua ja noin 11 lajia. Molekyylifylogeneettisten tutkimusten mukaan heimo on parafyleettinen ja eräät lähteet, kuten ITIS katovat, että kongoli (Pseudaphritis urvillii) kuuluu jääahventen (Nototheniidae) heimoon.
Kalliolampi (Soini, Kukonkylä, pohjoinen)
Kalliolampi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Kukonkylän lähellä sijaitseva lampi. Samalla paikalla sijaitsee toinenkin saman niminen lampi, joista tämä on niistä pohjoisempi ja suurempi.
Härkäahvenet
Anatomia
Härkäahvenet ovat kooltaan 10–40 cm pitkiä. Ruumiinrakenteeltaan heimo on Notothenioidei-alalahkon heimoista alkeellisin. Ruumis on usein pitkulainen ja litteähkö. Selkäeviä lajeilla on kaksi, joista ensimmäinen on piikikäs. Kalat voivat työntää leukojaan eteenpäin. Härkäahvenilla on yksi kylkiviiva, kun muilla saman alaheimon lajeilla niitä on useampia.
Kalliolampi (Soini, Kukonkylä, pohjoinen)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 184,7 metriä mpy.
Semjon Lavotškin
pienoiskuva Semjon Aleksejevitš Lavotškin (, 29. elokuuta 1900 – 9. kesäkuuta 1960) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.
Lavotškin värväytyi Puna-armeijaan vuonna 1921 ja lähetettiin sieltä Moskovan teknilliseen valtionyliopistoon. Hän valmistui insinööriksi vuonna 1927. Hän toimi useissa suunnittelutoimistoissa kunnes nousi vuonna 1939 kärkinimien joukkoon. Toisen maailmansodan aikana hän suunnitteli useita LaGG- ja La-hävittäjälentokoneita. Erään legendan mukaan LaGG-lyhennettä pidettiin lentäjien suussa sanoista "Takuuvarma lakattu ruumisarkku" tulevana, mutta tämän kaltainen lentokoneen nimittely on sotien aikana ollut universaali ilmiö. Kolminkertainen Neuvostoliiton sankari Ivan Kožedub saavutti 62 ilmavoittoaan saksalaisista lentäen pääasiassa La-hävittäjillä. Lavotškin sai Neuvostovaltion palkinnon vuosina 1941, 1943, 1946 ja 1948 ja kolme Lenin-palkintoa.
Turun Säästöpankki
Turun Säästöpankki – Åbo Sparbank oli Turussa toiminut Suomen ensimmäinen säästöpankki. Sen perusti Johan Julin vuonna 1822. Vuonna 1989 se yhdistyi muiden alueen kaksikielisten säästöpankkien kanssa Turun Alueen Säästöpankiksi, joka puolestaan liittyi vuonna 1992 Suomen Säästöpankkiin. Nykyisin säästöpankkitoimintaa Turun seudulla hoitaa Someron Säästöpankki.
Semjon Lavotškin
Toisen maailmansodan jälkeen Lavotškin ei enää pärjännyt tarjouskilpailuissa vaikka yhtiö kehitti Neuvostoliiton ensimmäisiä suihkumoottoreilla varustettuja lentokoneita. Artjom Mikojan, jonka johtajan veli oli merkittävä poliitikko, pärjäsi paremmin. Kyseessä on voinut olla myös teollisuuden restrukturointi, koska yhtiö siirtyi avaruustekniikkaan.
Turun Säästöpankki
Historiaa
Säästöpankkiaate oli syntynyt muutamaa vuosikymmentä aiemmin Britanniassa parantamaan teollisen vallankumouksen synnyttämän kaupunkien köyhän palkansaajaväestön asemaa. Säästöpankkien perustaminen teki rahan tallettamisen ja lainanoton ensi kertaa mahdolliseksi tavalliselle kansalle.
Semjon Lavotškin
Lavotškinista tuli ilmailutekniikan kenraalimajuri vuonna 1944. Hän sai Sosialistisen työn sankarin palkinnon vuonna 1943 ja 1956. Hän oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen vuodesta 1953. Hän kuului vuodesta 1958 alkaen Neuvostoliiton tiedeakatemiaan. 1950-luvulla hänen suunnittelutoimistonsa siirtyi ensin pitkän kantaman ohjusten ja sitten avaruusalusten suunnitteluun.
Turun Säästöpankki
Historiaa
Turun akatemian apteekkari Johan Julin nuorempi kirjoitti huhtikuussa 1822 Åbo Tidningar -lehdessä otsikolla ”Ajatuksia köyhien auttamisesta”. Hän oli huolestunut köyhien asemasta, josta saattoi hänen mukaansa tulla yhteiskunnalle taakka. Julin oli käynyt Englannissa tutustumassa köyhäinhoitoon ja uuteen säästöpankkiajatukseen, jonka hän näki yhtenä mahdollisena ”auttavana kätenä”. Tuolloin Turun suurin väestöryhmä, 40 prosenttia kaupungin 11 400 asukkaasta, muodostui piioista ja rengeistä.
Elokuuhun 1822 mennessä Johan Julin oli saanut kerätyksi kaupungin varakkaalta väestönosalta 3 190 ruplaa, minkä hän katsoi riittävän säästöpankin peruspääomaksi. Ensimmäisissä säännöissä ilmaistiin pankin toiminta-ajatus: "Säästöpankin tarkoitus on vastaanottamalla pienempiä rahasummia ja niistä korkoa maksamalla saattaa vähävaraisemmat henkilöt tilaisuuteen täydellä varmuudella ja ilman kustannuksia koron kasvulla lisäämään niitä rahoja, joita he voivat säästää kokoon, ja siten herättämään taipumusta säännöllisyyteen, säästäväisyyteen ja omaan vaurastumiseen."
Konttoria pidettiin aluksi auki lauantai-iltaisin. Pankki otti aluksi vastaan vain Venäjän ruplia. Näin tehtiin siitäkin huolimatta, että liikkeellä oli etupäässä Ruotsin rahaa.
Alun jälkeen osoittautui vaikeaksi saada kansan laajoja kerroksia osallistumaan säästämiseen. Vuonna 1829 uusien tallettajien joukossa ei ollut ainoatakaan työväenluokkaan kuuluvaa henkilöä. Tallettajien joukossa alimmat yhteiskuntakerrokset olivat vähemmistönä, vaikka ponnistuksia heidän taivuttelemisekseen tehtiinkin. Alkuperäinen tarkoitus ei ollut palvella varakkaita, mutta oli kuitenkin tavallista, että säätyläisisät tallettivat lastensa lukuun suurimman sallitun talletusmäärän. Asia ratkaistiin lopulta vuonna 1836 siten, että kaikilla oli rajoittamaton oikeus tallettaa rahaa ”säädystä, ehdoista tai olinpaikasta riippumatta”.
Pankin toimitalo tuhoutui Turun palossa vuonna 1827, mutta arvopaperit ja kassa saatiin pelastettua. 1830-luvulla pankin toiminta kohtasi vaikeuksia, kuten koko muukin Turun talouselämä palon jälkeisen jälleenrakennuksen ja yliopiston Helsinkiin muuton takia. 1840-luvulla toiminta piristyi, kun pankin isännät olivat päättäneet avata talletusoikeuden kaikille säädyille. 1860-luvun lopun suuret nälkävuodet olivat taas vaikeita. Sen jälkeen pankin toiminta alkoi kasvaa Suomen uuden oman valuutan markan ja yleisen noususuhdanteen ansiosta niin, että pankille tuli jopa ongelmia rahojen sijoittamisessa. Pankin isännät päättivät rakennuttaa oman toimitalon, vuonna 1891 valmistuneen Sebastian Gripenbergin piirtämän pankkipalatsin Linnankadun varteen, jossa Turun Säästöpankki piti pääkonttoriaan aina vuoteen 1992 saakka. Vielä läpi 1920-luvun ajan pankin henkilökuntaan kuului vain 13 henkilöä: toimitusjohtaja, asiamies, kamreeri, ensimmäinen kassanhoitaja, toinen kassanhoitaja, seitsemän virkailijaa ja vahtimestari.
Vuonna 1906 Turun Säästöpankki liittyi perustettuun Suomen Säästöpankkiyhdistykseen ja vuonna 1908 Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankkiin, johon pankin hallitus kuitenkin suhtautui alkuun nuivasti.
Kotisäästölippaat otettiin käyttöön vuonna 1895, ja kansakoulunsa aloittaville alettiin 1913 jakamaan 2 markan alkutalletuksen sisältäviä vastakirjoja.
Maailmansota vuonna 1914 aiheutti talletuspaon, josta selviytyäkseen pankki joutui ottamaan Suomen Pankilta lainan. Kansalaissodan aikana pankki oli avoinna normaalisti.
Vuoden 1918 uusi säästöpankkilaki aiheutti muutoksia Turun Säästöpankin säännöissä. Säästöpankit saivat mahdollisuuden ottaa rahaa vastaan ns. juokseville tileille ja antaa vekseliluottoja. Turun Säästöpankki otti juoksevan tilin käyttöön 1921, mutta vekseliliikkeen vasta 1964.
Turun Säästöpankin täyttäessä 100 vuotta 1923 se oli yhä maan suurin säästöpankki ennen Helsingin Säästöpankkia. Paikallinen kilpailu oli kuitenkin kiristynyt 1904 perustetun Turun Suomalaisen Säästöpankin ja 1905 perustetun Turun Työväen Säästöpankin myötä. Vuonna 1922 säästöpankkien kanssa alkoi kilpailla Turun Seudun Osuuspankki.
Vuonna 1931 syntyi Suomen Pankin aloitteesta Suomen ensimmäinen korkosopimus. Pienet paikallispankit saivat maksaa puolta prosenttia suurempaa korkoa kuin liikepankit, mutta Turun Säästöpankin kaltaiset suuret säästöpankit vain neljännesprosentin suurempaa korkoa.
Ensimmäinen sivukonttori avattiin Aninkaistenkadun ja Tuureporinkadun kulmaan vuonna 1937. Talvisodan tuhoisassa pommituksessa 29.1.1940 Linnankadun pankkitalo kärsi vakavia vaurioita.
Vuonna 1943 vakuutusyhtiöiden Sampo ja Verdandi perustama pieni Sparbanken Fortuna päätettiin yhdistää Turun Säästöpankkiin, mikä kasvatti Turun Säästöpankin ottolainausta vain runsaalla prosentilla. Konttoriverkko laajentui Iniöön 1947, Martin kaupunginosaan 1948 ja Turun kauppatorin laidalle 1957.
Säästämiseen kannustava säästöpankki-ideologia oli kokenut kolhuja sodan aiheuttaman inflaation seurauksena. Talletusintoa piristi hieman talletusten täydellinen verottomuus vuonna 1951 ja niin sanotut indeksitilit, jotka olivat käytössä 1950-luvun puolivälistä vuoteen 1968.
Pysähtyneeksi, vanhanaikaiseksi ja ruotsinkieliseksi koettu Turun Säästöpankki alkoi 1970-luvulla lisätä sivukonttorien määrää, panostaa tietotekniikkaan ja markkinointiin ja luopua pakollisesta säästämisestä lainan saamiseksi. Asuntoluototusta helpotettiin ja alettiin panostaa yritysten rahoitukseen, jonka osuus luottokannasta oli 1970-luvun lopulla jo kolmannes.
1980-luvulla rahamarkkinoiden vapautuessa uusi toimitusjohtaja Göran Grönroos jakoi pankin toiminnan yksityisasiakkaisiin ja yritysasiakkaisiin. Sivukonttoreiden luottovaltuutetut saivat oikeuden myöntää luottoja tietyissä rajoissa. Konttoriverkko oli jo niin tiheä, että alettiin puhua konttoreiden yhdistämisistä.
Turun Alueen Säästöpankiksi
1970-luvulta alkaen paikallinen säästöpankki-ideologia oli alkanut säästöpankkien keskuselimissä väistyä suurempien yksiköiden tieltä. Vielä vuonna 1985 ajatus Turun ja saaristoalueen kaksikielisestä pankkiryhmästä ei saanut kannatusta, mutta kilpailun yhä kiihtyessä ja säästöpankkien vakavaraisuusvaatimusten tiukentuessa ajatus alkoi kiinnostaa enemmän. Vuonna 1988 Turun, Kemiön, Västanfjärdin, Paraisten ja Dragsfjärdin säästöpankit päättivät fuusioitua Turun Alueen Säästöpankiksi (Sparbanken i Åboland).
TKS (tanketti)
TKS oli Puolassa ennen toista maailmansotaa valmistettu ja sen aikana käytetty tanketti. Puolan asevoimat hankkivat monien muiden Euroopan maiden tapaan tanketteja etenkin tiedustelutehtäviin. TKS oli jatkokehittelyä aikaisemmasta TK-3-tanketista. Sen pääase oli 7.92mm wz. 25 Hotchkiss-konekivääri ja pieneen osaan asennettiin 20 mm FK wz. 38-tykki. Konekiväärilliset tanketit eivät menestyeet toisen maailmansodan puhjettua, mutta 20 mm tykillä varustetut TKS-tanketit kuuluivat Puolan tehokkaimpiin panssarintorjunta-ajoneuvoihin.
Suunnittelu ja piirteet
thumb|vasen|Sivuprofiili. thumb|vasen|TKS 20 mm tykillä. Tanketit olivat yleistyneet eri Euroopan maiden asevoimissa 1930-luvulla. Yksi suosituimmista oli brittiläinen Carden-Loyd, jota myytiin useisiin eri maihin. Puolassa koekäytettiin Carden-Loyd-mallia Mk VI vuonna 1929 ja saman vuonna niitä ostettiin kymmenen kappaletta. Tanketin jousitus osoittautui koekäytössä turhan jäykäksi. Lopulta päädyttiin kokonaan uusiin suunntielmiin valtionyhtiö Państwowe Zakłady Inżynierii eli PZInż valmisti lopulta vuonna 1931 käyttöön tulleen TK-3-tanketin. TKS:n suunnittelytyöt alkoivat vuonna 1933 vanhemman TK-3:n jatkokehittelynä. Taloudellisten syiden takia kokonaan uuden ajoneuvon valmistamiseen ei haluttu ryhtyä. Vuoteen 1939 mennessä TKS-tanketteja valmistettiin lähes 300.
TKS-tanketin huomattavin ero TK-3-tankettiin verrattuna oli sen runko. TKS:n panssarointi tehtiin kulmaan, jolloin sen ballistinen suoja ja panssarin paksuus kasvoivat. TK-3:n yksi huonoista ominaisuuksista oli sen miehistön huono näkyvyys. TKS:n suunnittelussa tämä ratkaistiin lisäämällä ajajalle näköluukku. Vaunun komentaja sai puolestaan käyttönsä puolalaisen Gundlach-periskoopin. Tanketin muita parannuksia olivat voimansiirron kehittäminen ja leveämmät telat. Alun perin tanketteihin asennettiin uusia 7.92 mm Ckm wz. 30-konekiväärejä. Lopulta tehtiin kuitenkin päätös konekiväärien luovuttamisesta ensisijaisesti jalkaväelle ja konekiväärit korvattiin vanhemmalla Hotchkiss-mallilla. Konekiväärillä oli pelkän reiän sijaan TKS:ssä oma pallomainen kiinnityksensä.
Asevoimat halusivat käyttöönsä myös panssarintorjuntakelpoisen vaunun, joten TKS-tanketeilla tehtiin kokeita asentaen niihin 20 mm Solothurn S-18/100-tykkejä, sekä 37 mm Puteaux SA 18-tykkejä. Lopulta päädyttiin puolalaisvalmisteiseen 20 mm tykkiin, jonka suunnittelu alkoi vuonna 1937. Uuden tykin panssarinläpäisykyky todettiin paremmaksi, kuin sveitsiläisessä Solothurnissa. Lopputulos oli FK wz. 38 (FK-A), jonka ensimmäiset tilaukset tehtiin keväällä 1939. Tarkoitus oli, että jokaisessa tankettikomppaniassa olisi neljä tykillistä tankettia. Maailmansodan alkuun mennessä tykkejä oli asennettu 20:n TKS-vaunuun. TKSD oli 37 mm Bofors-tykillä varustettu versio, jota valmistui kaksi prototyyppiä. Molempia tosin käytettiin sittemmin tositoimissa.
Tanketteja oli tarkoitus käyttää myös panssarijunien kanssa. Tätä tarkoitusta varten tehtiin panssaroitu resiina "TK". Resiina suunniteltiin siten, että TKS tai TK-3 saatettiin helposti ajaa ja poistaa resiinalta.
Käyttö
thumb|vasen|TKS ja sen haavoittunut miehistön jäsen. Tanketteja käytettiin tyypillisesti neljänlaisissa yksiköissä, ratsuväkiprikaatin panssaroidussa tiedustelujoukkueessa, motorisoidun prikaatin tiedustelupataljoonassa, armeija- tai prikaatitason tiedustelukomppanioissa ja panssarijunayksiköissä. Tanketit olivat vastuussa esimerkiksi tiedustelutehtävistä, viivätystaisteluista, sekä selustan ja yhteyksien turvallisuudesta. Saksan hyökätessä Puolaan vuonna 1939 monet tanketit olivat kuluneita ja ne kärsivät suuria tappioita. Kevyt panssari teki niistä haavoittuvaisia vihollisen panssarintorjuntatykeille ja panssarivaunuille. TKS aseistettuna 20 mm tykillä oli kuitenkin yksi Puolan tehokkaimmista panssarintorjunta-ajoneuvoista.
Yksi Puolan kannalta menestyksekkäimpiä yhteenottoja käytiin Kampinosin metsän lähellä 18. syyskuuta. 71. panssaroidun ratsuväkirykmentti Wielkopolskan TSK-joukkue oli Edmund Roman Orlikin johdolla asemissa pienellä kukkulalla. Orlik komensi ainoaa tykillä varustettua vaunua, kun 11. panssarirykmentin saksalaiset vaunut alkoivat ilmestyä metsästä vaunujen edessä. Orlik tuhosi niistä kolme, mahdollisesti tyyppiä PzKpfw 35(t) ja PzKpfw IV. Seuraavana päivänä Sierakówissa hän tuhosi edelleen seitsemän saksalaista panssarivaunua, pääosin tyyppiä PzKpfw 35(t).
Puolan ohella TKS-tanketteja oli hankkinut Viron armeija. Viro osti kuusi tankettia vuosina 1934–1935. Vaunut päätyivät puna-armeijalle Neuvostoliiton miehitettyä maan vuonna 1940 ja niiden lopullinen kohtalo ei ole täysin selvä. Sodan aikana puolalaiset ajoivat joitakin TKS-tanketteja rajan yli Romaniaan ja Saksa antoi joitakin valtaamiaan vaunuja Kroatiaan vuonna 1942.
Pyrrhos
Pyrrhoksen nimi on kuuluisa hänen mukaansa nimetystä Pyrrhoksen voitosta. Hänen kerrotaan sanoneen voitettuaan roomalaiset Herakleian taistelussa vuonna 279 eaa. kärsien itse erittäin raskaat tappiot: "Vielä yksi tällainen voitto, niin olen hukassa". Termi "Pyrrhoksen voitto" onkin vakiintunut fraasina menestykselle, josta on maksettava hyvin raskas hinta ja joka jättää voittajan heikompaan tilaan kuin missä hän oli ennen menestystä.
Elämä
Pyrrhoksesta tuli Epeiroksen kuningas 12-vuotiaana, mutta jo viisi vuotta myöhemmin hänet syöstiin valtaistuimelta. Pyrrhos pakeni lankonsa Makedonian kuninkaan Demetrioksen luokse. Ipsoksen taistelun jälkeen Demetrios ja Ptolemaios I solmivat rauhan, ja Pyrrhos lähetettiin panttivangiksi Aleksandriaan, Ptolemaioksen hoviin.
Ptolemaios ja Pyrrhos ystävystyivät, ja vuonna 297, Kassandroksen kuoltua, Pyrrhos nostettiin taas Epeiroksen kuninkaaksi Ptolemaioksen avustuksella. Päästyään valtaan Pyrrhos valtasi alueita Makedonialta ja soti entistä liittolaistaan Demetriosta vastaan. Hänen onnistuikin vallata Thessalia ja läntinen Makedonia. Pyrrhos ajoi Demetrioksen maanpakoon ja julisti itsensä Makedonian kuninkaaksi vuonna 288. Pian tämän jälkeen Lysimakhos karkotti Pyrrhoksen takaisin Epeirokseen.
Vuonna 281 eaa. Pyrrhos sai avunpyynnön Taraksesta, joka soti Roomaa vastaan. Pyrrhos saapui Italiaan noin 25 000 miehen kanssa ja löi roomalaiset vuonna 280 eaa. Herakleian taistelussa ja uudestaan vuonna 279 eaa. Asculumin taistelussa. Vuonna 278 eaa. Pyrrhos valtasi Sisiliassa melkein kaikki Karthagolle ja mamertiineille kuuluvat alueet. Pyrrhoksen despoottimaisen hallinnon takia Sisilian kreikkalaisväestö kapinoi häntä vastaan, ja vuonna 276 tai 275 eaa. hän joutui luopumaan Sisiliasta. Hän palasi Italiaan, jossa hän kärsi suuren tappion roomalaisia vastaan Beneventumin taistelussa.
Seuraavana vuonna hän valtasi Makedonian ja karkotti Antigonos II:n. Vuonna 272 eaa. hän yritti hyökätä Spartaa vastaan mutta epäonnistui. Palatessaan kotiin Pyrrhos sekaantui kahakkaan Argoksen kaupungissa mutta kuoli seuranneessa katutaistelussa.
I Surrender, Dear
”I Surrender, Dear” (vap. suom. Antaudun, rakas) on Harry Barrisin säveltämä ja Gordon Cliffordin sanoittama musiikkikappale vuodelta 1931. Ensimmäisenä kappaleen levytti Bing Crosby, ja äänitteestä tuli laulajan ensimmäinen listamenestys sooloartistina. Joitakin kuukausia myöhemmin Louis Armstrong levytti oman versionsa. Kappaleen on äänittänyt suuri joukko muusikoita, mukaan lukien Red Norvo, Django Reinhardt, Benny Goodman, Billy Eckstine, Thelonious Monk, Coleman Hawkins ja Lennie Tristano. Madonna lauloi sen vuoden 1989 elokuvassa Broadwayn verikoirat. Kappaletta pidetään nykyisin jazzstandardina.
Ketsuppi
Sanan ketsuppi alkuperästä on useita teorioita. Erään mukaan se tulee kiinan kielestä (antoy-murteesta), jossa kêtsiap tarkoittaa käytettyä kalakastiketta. Sana on tullut kiinan kieleen ilmeisesti malaijinkielisestä sanasta kechap tai ketjap, joka puolestaan tarkoittaa soijakastiketta.
Tomaattiketsuppi on yleensä punaista, mutta markkinoilla on ollut myytävänä muun muassa vihreää ketsuppia.
Terveellisyys
Suurin osa teollisesti valmistetuista ketsupeista sisältää runsaasti sokeria. Joissain maissa on tehty aloitteita ketsuppi-nimen kieltämiseksi sellaisilta tuotteilta, jotka sisältävät liian vähän tomaattia. Ketsuppi on hyvä lykopeenin lähde.
Viskositeetti
Yksi ketsupin käyttöominaisuuksista on sen dynaaminen viskositeetti. Ketsuppi on ei-newtonilainen fluidi, eli se ei valu pullosta itsekseen. Pulloa on ravistettava, jotta ketsuppi valuu ulos. Ominaisuus perustuu molekyyliketjuihin, jotka katkeavat voimakkaassa liikkeessä, ja yhdistyvät lepotilassa pitkiksi ketjuiksi. Ilmiö perustuu ketsupin korkeaan sokeripitoisuuteen.
Historia
Eurooppaan ketsuppi saapui 1600-luvulla Aasiasta. Alun perin ketsuppi tehtiin kalasta ja muun muassa sienistä. Ensimmäinen englanninkielinen "ketsuppiresepti", English Katchop vuodelta 1727 kirjasta Compleat Housewife muistuttaa enemmän kalakastiketta, ja sen valmistukseen käytettiin anjovista. Tomaatti oli tuolloin koristekasvi, sillä sen kypsymättömät hedelmät ovat myrkyllisiä samoin kuin kasvin vihreät osat, eikä kypsää tomaattia vielä yleisesti tunnettu vaarattomaksi. Uskottiin että tomaatti pitää kypsentää ennen syömistä. Ensimmäinen tomaattiketsupin resepti on Sandy Addisonin keittokirjassa vuodelta 1801.
Yhdysvaltalainen tohtori John Cook Bennett väitti 1800-luvulla, että ketsuppi parantaa ruoansulatusta ja auttaa monissa sairauksissa. Bennettin mukaan ketsuppi myös stimuloi ruokahalua. Yhdysvaltalainen Henry J. Heinz alkoi 1800-luvun lopussa valmistaa ketsuppia amerikkalaisille kuluttajille. Vuoteen 1905 mennessä Heinz-yhtiö oli myynyt yli 5 miljoonaa pullollista ketsuppia.
Filippiiniläinen elintarviketeknologi Maria Y. Orosa on kehitellyt banaaniketsuppireseptin. Magdalo V. Francisco aloitti banaaniketsupin kaupallisen massatuotannon vuonna 1942. Banaaniketsuppia viedään maihin, joissa on filippiiniläistä väestöä.
Saksassa ketsupin valmistus alkoi 1930-luvulla. Nykyään joillain saksalaisilla jalkapallojoukkueilla on omia nimikkoketsuppeja. Suomessa ketsupin käyttö alkoi yleistyä 1960-luvulla.
Blondi (koira)
thumb|Blondi (oikeassa laidassa) kuvassa oikealla Adolf Hitlerin ja Eva Braunin kanssa. Saksanpaimenkoira Blondi (1941 – 29. huhtikuuta 1945 Berliini) oli Martin Bormannin vuonna 1941 Adolf Hitlerille lahjoittama lemmikki.
Joissakin lähteissä Blondin syntymävuodeksi esitetään 1936. On kuitenkin todennäköisempää, että Bormann lahjoitti Blondin Hitlerille pentuna. Jotkut lähteet kertovat tosin, että Blondi olisi ollut keväällä 1945 yhdeksänvuotias, kun sillä teetettiin pentuja. Hitlerillä oli tapana nimetä koiriaan Blondaksi tai Blondiksi. Hän oli hankkinut jo vuonna 1926 yhden saksanpaimenkoiran, jonka hän oli nimennyt Blondaksi. Blondalla teetettiin vuonna 1930 pentuja, joista yhden Hitler piti itsellään ja nimesi myös Blondaksi.
Kuolema
Natsi-Saksan viimeisinä päivinä Blondi ja sen uudet pennut olivat Hitlerin mukana tämän komentobunkkerissa Berliinissä. Bunkkerissa Hitler oli ilmaissut pettymyksensä ”pettureihin”, kuten SS:n johtajaan Heinrich Himmleriin, joka oli yrittänyt solmia oman rauhan liittoutuneiden kanssa, ja hän suhtautuikin nyt vainoharhaisesti kaikkiin. Hän oli saanut SS-kirurgi Ludwig Stumpfeggerilta syanidikapseleita edellisvuoden lokakuussa. Näitä kapseleita oli jaettu myös kaikille muille bunkkerissa oleville halukkaille, jotka ilmoittivat tekevänsä itsemurhan yhdessä Führerinsä kanssa. Hitler itse epäili kapselien toimivuutta, ja hän määräsi, että yhtä kapseleista testattaisiin Blondilla.
29. huhtikuuta 1945 hieman ennen iltapäivän palaveria Hitlerin henkilääkäri Werner Haase ja koirien hoitaja kersantti Fritz Tornow pakottivat Blondin suun auki. Haase murskasi syanidikapselin pihdeillä koiran suuhun, ja Blondi kuoli silmänräpäyksessä. Tornow oli silminnähden järkyttynyt. Hitler ei ollut paikalla, mutta hän tuli pian huoneeseen katsomaan koiransa ruumista lähtien hetken kuluttua sanaakaan sanomatta pois. Kersantti Tornow sai tehtäväkseen lopettaa Blondin pennut sekä myös muiden bunkkerissa olleiden koirat. Tornow riisti Joseph Goebbelsin lapsien koiranpennut ja vei ne bunkkerin tarhaan, jossa hän ampui ne pistoolilla kuoliaaksi.
Mine-ye gonah
Mive-ye gonah (myös nimellä Hak Yolu) on vuonna 1971 ilmestynyt turkkilais-iranilainen draamaelokuva.
Keidassuo
thumb|300px|Keidassuota [[Valkmusan kansallispuistossa Pyhtäällä.]] thumb|Punassuo [[Teijon kansallispuistossa.]] Keidassuo eli kohosuo tai kermikeidas on suoyhdistymätyyppi, jossa suon keskusta on sen reunaosia (laiteita) ja ympäröivää kivennäismaata korkeammalla. Suomessa keidassoita on pääasiassa Etelä-Suomessa ja Pohjanmaan rannikolla.
Keidassuon tyypit ja suon rakenne
Keidassuot jaetaan pinnanmuotojensa perusteella eri tyyppeihin. Laakiokeitaiden keskiosa on tasainen ja reunaluisu jyrkempi kuin kilpikeitailla, jotka ovat enemmän kuperia. Viettokeitaat ovat yhteen suuntaan kaltevia. Keidassuon keskusta voi olla pari kolmekin metriä laiteita korkeammalla, viettokeitaissa suon ylälaita on korkein kohta.
Keidassuon märkiä painanteita nimitetään kuljuiksi ja niihin saattaa muodostua pieniä lampia. Rämemättäät eli kermit erottavat kuljut toisistaan. Kermit ja kuljut esiintyvät kohtisuoraan veden virtaussuuntaa vastaan. Kilpikeitaissa ne ovat siksi yleensä konsentrisesti eli suon korkeimman kohdan ympärillä. Eksentrisessä eli maastonmyötäisessä keidassuossa ne taas ovat yhdensuuntaisia. Allikko on kohosuolla oleva avovetinen vesiallas, kooltaan muutamasta metristä aina sataan metriin.
Suotyypeiltään keidassuon keskusta eli tasanne on pääasiassa nevaa. Keskustaa ympäröi reunaluisu, joka on kuivahkoa rämettä. Keidassuon laiteilla on yleensä reheviä rämeitä ja korpia.
Keidassuon keskusta saa vettä ja ravinteita vain sateesta, mutta laiteet myös kivennäismaalta. Keidassuo on siksi olemukseltaan ombrotrofinen. Viljavammat suotyypit, esimerkiksi letot ja korvet, ovat taas minerotrofisia eli saavat vetensä suota ympäröiviltä alueilta.
Kasvit ja eläimet
Keidassuon ombrotrofisuus näkyy paljon elektrolyyttejä tarvitsevien kasvien vähäisyytenä, vaatimattomampia lajeja on sen sijaan runsaasti. Niihin kuuluvat muun muassa erilaiset varvut, jotkin sarat, suopursu sekä rahkasammal. Keidassoiden mättäillä saattaa kasvaa jäkälää. Kermeillä voi kasvaa puita ja muuta rämekasvillisuutta, kuljuissa on rahkasammalta ja usein myös saroja. Ns. ruoppakuljuissa ei ole kasvillisuutta, vaan niitä peittää lahonnut rahkaturve eli ruoppa.
Keidassuon pesimälinnusto on tavallisesti niukka, korkeintaan 150 paria neliökilometrillä, kun se kangasmailla on alimmillaankin noin 200 paria. Tavallisimmat lajit ovat niittykirvinen, keltavästäräkki, kiuru, metsäkirvinen, liro, töyhtöhyyppä, kapustarinta ja kurki.
Tyypillisiä mutta harvalukuisia ovat muun muassa isolepinkäinen, riekko ja tavi. Joillakin soilla pesivät yhdyskunnissa lokit. Petolinnuista keidassuolla voi tavata kalasääsken, kuten myös suopöllön, joka on sopeutunut pesimään avosoilla. Suurista nisäkkäistä suolla viihtyy hirvi, pienemmistä nisäkkäistä siellä tavataan kettuja, supikoiria sekä myyriä, kuten metsämyyrä, peltomyyrä ja vesimyyrä. Runsaslajisimpia keidassuolla ovat kuitenkin monet erilaiset hyönteiset, hämähäkeistä muurahaisiin ja perhosiin.
Esimerkkejä keidassoista
Edustavia keidassoita on muun muassa Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuistossa Etelä-Pohjanmaalla, Torronsuon kansallispuistossa Kanta-Hämeessä, Valkmusan kansallispuistossa Kymenlaaksossa ja Kurjenrahkan kansallispuistossa Varsinais-Suomessa. Muita esimerkkejä keidassoista tai keidassoita sisältävistä suoyhdistymistä ovat muiden muassa Siikaneva Ruovedellä Pirkanmaalla, Linnaistensuo Lahdessa ja Nastolassa Päijät-Hämeessä sekä Eksyssuo Loimaalla ja Huhmassuo ja Reksuo Somerolla Varsinais-Suomessa.
Kirjallisuutta
Regenmoor
Teresa (Portugali)
Teresa oli Leónin kuninkaan Alfonso VI:n avioton tytär ja Portugalin ensimmäisen hallitsijan Burgundin Henrikin aviopuoliso. Alfonso antoi heille 1094 läänitykseksi Portugalin. Teresa ja Henrik ajautuivat sotaan Alfonson tytärtä Urracaa vastaan, ja Henrikin kuoltua 1114 Teresa jatkoi taistelua Portugalin alueen laajentamiseksi.
Teresa toimi poikansa Alfonso I:n alaikäisyyden aikana sijaishallitsijana vuoteen 1128, jolloin Alfonso riisti vallan äidiltään. Aateliskokous huusi Alfonson kuninkaaksi vuonna 1143.
Avilés
Avilés on kaupunki Luoteis-Espanjassa Asturian itsehallintoalueella. Se on Asturian kolmanneksi suurin kaupunki, ja sen väkiluku on noin 81 000. Sen pinta-ala on noin 26 neliökilometriä (0,24 prosenttia Asturian pinta-alasta) ja asukastiheys noin 3100 asukasta neliökilometriä kohden.
Asturian rannikkoseudulla sijaitsevassa Avilésissa on tärkeä satama. Myös kaupungin teollisuus on varsinkin Asturian alueelle merkittävää. Avilés on muuhun Asturiaan verrattuna maaperältään melko tasainen. Sen korkein kohta Tabladas on 139 metriä merenpinnasta.
Sofia Kenin
Sofia Kenin (s. 14. marraskuuta 1998 Moskova, Venäjä) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla neljä maaliskuussa 2020. Hän on voittanut urallaan viisi WTA-turnausta kaksinpelissä. Kenin oli junioreiden maailmanlistalla parhaimmillaan toisena marraskuussa 2015. Vuonna 2020 Kenin voitti Australian avointen naisten kaksinpeliturnauksen.
Down by Law (yhtye)
Down by Law on yhdysvaltalainen punk rock-yhtye, joka perustettiin vuonna 1989. Yhtyeen perusti Dave Smalley, joka on yhtyeen ainoa pysyvä jäsen. Down by Law on julkaissut 7 studioalbumia. Yhtye ei koskaan saavuttanut suurta kaupallista menestystä, mutta vaikutusvaltaa yhtyeellä riitti. Useiden kokoonpanomuutosten jälkeen yhtye jäi tauolle vuonna 2003 ja teki comebackin vuonna 2008.
Kaj Tiel Plu
Kaj Tiel Plu (Ja niin edelleen) on espanjalainen musiikkiryhmä, joka esittää katalonialaista kansanmusiikkia esperantoksi. Yhtyeen ensimmäinen albumi Sojle de la klara temp '  ilmestyi vuonna 2000 ja toinen albumi Plaĉas al mi vuonna 2004. Kuitenkin jo vuonna 1989 he julkaisivat kirjasen Fajreroj, joka sisälsi katalonialaisia lauluja esperantoksi.
Yhtye esiintyy useimmiten erilaisissa esperantotapahtumissa ympäri Eurooppaa.
Kalervo Toivonen
Kaarlo Kalervo Toivonen (22. tammikuuta 1913 Salo – 5. heinäkuuta 2006 ) oli suomalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti. Sotien jälkeen hän muun muassa toimi valmentajana Belgiassa.
Opetusministeriö myönsi Toivoselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2002.
Cork
Cork on Irlannin tasavallan toiseksi suurin kaupunki ja kaupunkikreivikunta maan etelärannikolla Munsterin provinssissa. Asukasluku on 119 143 (2006), ja Suur-Corkin alueen väkiluku on noin 274 000. Cork on tärkeä satamakaupunki ja teollisuuskeskus, ja siellä on kansainvälinen lentoasema. Kaupungissa on muun muassa autoteollisuutta. Cork oli Euroopan kulttuuripääkaupunki vuonna 2005.
Venezuelan osavaltiot
right|350px Venezuela on jaettu 23 osavaltioon, pääkaupunkialueeseen (Caracas) ja yhteen liittovaltiolliseen alueeseen , joka koostuu suuresta määrästä saaria Karibianmerellä. Osavaltiot on jaettu 335 kuntaan, jotka on vielä jaettu 1 084 alueeseen.
Cork
Cork sijaitsee Irlannin etelärannikolta hieman sisämaahan päin. Kaupungin halki virtaa Leejoki, ja kaupungin ydinkeskusta on sen kahden haaran välissä olevalla saarella. Corkin satama kuuluu Irlannin merkittävimpiin satamiin, ja se on yksi maailman suurimmista luonnonsatamista.
Kaupungin iirinkielinen nimi Corcaigh tarkoittaa "soista aluetta". Nimi viittaa kaupungin sijaintiin Leejoen varrella. Corkin vaiheet liittyvät merkittävällä tavalla Irlannin itsenäistymiseen ja sisällissotaan. Niinpä Cork tunnetaan "vallankumouksellisena kreivikuntana" ("the Rebel County").
Pirttilampi (Soini, Kukonkylä)
Pirttilampi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Kukonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Cork
Historiaa
thumb|Leejoki virtaa kaupungin halki. thumb|Corkin kaupungintalo yöllä. Corkin nimitti kaupungiksi Juhana Maaton vuonna 1185. Corkilla oli kuitenkin pitkä historia ennen sitä, sillä se oli alussa luostarimainen siirtokunta, jonka Finbarr perusti 500-luvulla. Vuosisatojen kuluessa kaupunki paloi useita kertoja ja kärsi viikinkien ja normannien hyökkäyksistä, niin että se jouduttiin rakentamaan yhä uudestaan. Jossakin vaiheessa koko kaupunkia ympäröi muuri, josta on jäänyt jäljelle useita osia ja portteja. Corkin pormestarinvirka perustettiin kuninkaallisella perustamiskirjalla vuonna 1318, ja vuonna 1900 virkanimi muutettiin muotoon Lord Mayor. Kaupungin keskusta kärsi pahoja vahinkoja Irlannin itsenäisyyssodassa 1919–1921, kun muun muassa irlantilaiset sissijohtajat ja brittiläiset joukot ottivat siellä yhteen. Irlannin sisällissodan aikana tasavaltalaiset Britannian ja Irlannin sopimuksen vastustajat pitivät jonkin aikaa kaupunkia hallussaan, kunnes Irlannin hallituksen joukot hyökkäsivät mereltä ja ottivat kaupungin uudestaan haltuunsa.
Pirttilampi (Soini, Kukonkylä)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 192,8 metriä mpy.
Cork
Ilmasto
Korkein Corkissa mitattu lämpötila on 29 °C ja alin −9 °C.
Mika Niemelä
Mika Niemelä (s. 20. heinäkuuta 1975 Lieksa ) työskentelee budjettipäällikkönä valtiovarainministeriössä. Hän aloitti tehtävässään vuonna 2022. Ennen budjettipäällikön tointa hän on työskennellyt muun muassa työ- ja elinkeinoministeriössä ohjausyksikön johtajana ja talousjohtajana.
Niemelä on valmistunut valtiotieteiden maisteriksi vuonna 2001 Turun yliopistosta.
Portugalilainen viittomakieli
Portugalilainen viittomakieli on Portugalissa käytettävä viittomakieli. Sitä käyttää noin 60 000 kuuroa ihmistä.
Portugalilaisesta viittomakielestä on kehittynyt kaksi eri varianttia, joita käytetään Lissabonissa ja Portossa. Vanhemmat ihmiset kävivät tyttö- tai poikakoulua Lissabonissa ja Portossa, joka aiheutti variaatiota sukupuolen ja alueen mukaisesti, mutta nuoremmilta viittojilta nämä erot ovat pääosin kadonneet. Portugalilainen viittomakieli sai alkunsa 1800-luvun alussa. Osa sen viittomista on samoja kuin ruotsalaisessa viittomakielessä.
Sisä-Mongolia
Sisä-Mongolia on autonominen alue Kiinassa. Kiinan autonomiset alueet ovat jotakin vähemmistökansallisuutta varten varattuja, Sisä-Mongolia on varattu mongoleille.
Nimitys
Sisä-Mongolian nimitys syntyi Qing-dynastian valtakaudella. Tarkoituksena oli erotella Sisä-Mongolian sisäiset zasagit eli hallitsijat ulkoisista zasageista, jotka hallitsivat puolestaan Ulko-Mongoliaa eli nykyistä Mongolian valtiota, sekä Sinkiangia. Vielä tuolloin Sisä-Mongoliaksi käsitettiin myös osia Mantšuriasta. Kiinan tasavallan aikana nykyistä Sisä-Mongoliaa hallittiin usean erikoisalueen ja provinssin kautta. Sisä-Mongolia yhdistettiin hallinnollisesti vasta vuonna 1954. Alueen nykyinen mongolinkielinen nimi öbür mongghul tarkoittaa Etelä-Mongoliaa. Termi tuli käyttöön vuonna 1947, kun sitä alettiin ensin käyttää Mongoliassa. Kiinankielinen termi nèi měng gǔ eli Sisä-Mongolia säilyi puolestaan entisellään.
Maantiede
220px|thumb|vasen|Ruohotasankoa Sisä-Mongoliassa. Pinta-alaltaan Sisä-Mongolia on noin 1,2 miljoonaa km². Alue voidaan jakaa maantieteellisesti kolmeen osaan. Mongolian rajalla kulkeva tasanko ja aavikko muodostavat osan Mongolian ylänköä. Itäinen Sisä-Mongolia Hingganvuorten toisella puolella on puolestaan osa Mantšurian tasankoja ja Yin Shan -vuorten eteläpuolinen alue on osa Pohjois-Kiinan tasankoa reunustavaa ylänköä. Keltainenjoki halkoo näitä ylänköjä ja erottaa aavikon Ordosin tasangosta. Alueella vallitsee kuiva mannerilmasto ja vuosittainen sadanta on 150–400 millimetriä. Suurin osa alueesta on aroa, joskin paikoitellen esiintyy myös dyynejä ja pieniä metsiköitä. Alueen lounaisosat ovat aavikkoa ja Hingganvuorten pohjoisosat havumetsää.
Varhainen historia
240px|thumb|[[Tšingis-kaanin mausoleumi.]] Ennen vuotta 1200 nykyisen Sisä-Mongolian paimentolaisiin viitattiin yleensä historiankirjoituksessa Ulko-Mongolian paimentolaisten sukulaisina, mutta näistä kuitenkin jonkin verran poikkeavina. Aluetta asuttaneita kansoja olivat esimerkiksi kitaanit, xianbit ja xiongnut. Mongolien hallitseman Kiinan Yuan-dynastian aikana Sisä-Mongolian asuttivat turkkilaiset önggüdit ja mongolitaustaiset qonggiradit. Yuan-dynastian hajotessa alue päätyi Ming-dynastian vallan alle. Niin sanotun Tumun tapauksen johdosta suuri joukko mongoleja muutti Ulko-Mongoliasta Sisä-Mongoliaan vuonna 1450. Tuosta ajankohdasta vuoteen 1636 saakka Sisä-Mongolia oli mongolien kulttuurillinen ja poliittinen keskus pohjoisen Yuan dynastian alaisuudessa. Sisä-Mongolia päätyi Qing-dynastian alaisuuteen vuonna 1636, mutta sen historialliset ja kulttuurilliset siteet Ulko-Mongoliaan säilyivät vahvoina aina 1800-luvulle saakka. Mongolit olivat auttaneet Qing-dynastian perustaneita mantšuja Shenyangin valtauksessa vuonna 1636 ja Pekingin valtauksessa vuonna 1644 ja heillä olikin hyvä asema uuden dynastian hallinnossa. Heidän etuihinsa liittyi esimerkiksi kevyt verotus ja paikallinen itsehallinto, joka oli tosin korkeampi Ulko- kuin Sisä-Mongolian alueella.
Sisä- ja Ulko-Mongolian ero
Ulko-Mongolia julistautui itsenäiseksi Kiinasta marraskuussa 1911, ja tämän liikkeen yksi päätekijöistä oli ollut sisämongolialainen ruhtinas Haishan. Sisä-Mongolian lippukunnat kannattivat kuitenkin ensin Qing-dynastiaa, joka taisteli samaan aikaan tasavaltalaisia kapinallisia vastaan etelässä. Vain Hulunbuirissa mongolit karkottivat kiinalaisen varuskunnan ja liittyivät väliaikaisesti Ulko-Mongoliaan. 12. helmikuuta 1912 viimeinen Qing-dynastian keisari oli syösty vallasta ja uusi tasavaltalainen johtaja Yuan Shikai pyrki vahvistamaan otettaan Sisä-Mongoliasta lähettämällä alueelle lisää joukkoja. Nyt kun Kiinaa hallitsivat han-kiinalaiset monet mongolilippukunnat alkoivat tukea Suur-Mongoliaa. Osa tuki edelleen Kiinaa, lähinnä koska Ulko-Mongolia oli tuolloin teokratia. Ulko-Mongolia yritti valloittaa Sisä-Mongolian Kiinan–Mongolian sodassa vuosien 1912 ja 1915 välillä, mutta Venäjän painostuksesta maa luopui lopulta suunnitelmista liittää Sisä-Mongolia Ulko-Mongoliaan.
Vuonna 1914 Sisä-Mongolia jaettiin kolmeen erikoisalueeseen, joiden johdossa olivat sotilaskuvernöörit. Mongolit jaettiin hallinnollisesti edelleen lippukuntiin, kun taas kiinalaiset uudisasukkaat kuuluivat piirikuntiin. Nykyisen Sisä-Mongolian itäiset osat jaettiin Mantšurian maakuntien kesken. Yuan Shikain kuollessa vuonna 1917 maa jakautui paikallisten sotalordien kesken. Sisä-Mongolian sotilaskuvernöörit pyrkivät kasvattamaan omaisuuttaan liittymällä näiden sotalordien joukkoihin ja tuomalla alueelle lisää kiinalaisia siirtolaisia. Tämä herätti aseellista vastarintaa etenkin Ordosin alueella, jossa toimineet aseelliset joukot tulivat tunnetuiksi nimellä duguilang. Kommunistit nousivat valtaan Ulko-Mongoliassa vallankumouksella vuonna 1921 ja tämä vaikutti Suur-Mongolia-aatteen elpymiseen. Vuodesta 1925 eteenpäin Mongolia ja Neuvostoliitto kouluttivat sisämongolialaisia Sisä-Mongolian kansan vallankumoukselliseen puolueeseen kuuluneita nationalisteja, mutta tarkoituksena ollutta kapinaa ei kuitenkaan lopulta syttynyt. Kiinassa sekä kommunistit että kansallismieliset olivat lupailleet Sisä-Mongolialle autonomiaa, mutta kun kansallismieliset yhdistivät Kiinan vuonna 1928, annetut lupaukset unohtuivat nopeasti.
Japanin miehitysaika
150px|thumb|vasen|[[Demchugdongrub.]] Mukdenin välikohtauksen jälkeen Japani miehitti Sisä-Mongolian Khorchinin ja Hulunbuirin alueet vuosina 1931–1932. Vuonna 1933 he valtasivat myös Kharachinin ja Juu Udan alueet. Shiliin Golissa vaikuttanut mongolijohtaja Demchugdongrub käytti Japanin muodostamaa uhkaa vaatien ja saaden autonomian keskushallinnolta. Paikalliset kiinalaiset sotilaskuvernöörit olivat kuitenkin tätä vastaan ja hankkeesta ei tullut lopulta mitään. Demchugdongrub otti lopulta vuonna 1936 vastaan sotilasapua Japanilta, mutta mongolijoukkojen menestys kiinalaisia vastaan jäi vähäiseksi ennen kuin Japani hyökkäsi Kiinaan vuonna 1937. Japanin miehityskaudella Sisä-Mongolian itäosat kuuluivat autonomisina alueina Japanin nukkevaltio Mantšukuoon. Demchugdongrub johti Japanin alaista autonomiaa Sisä-Mongolian keskiosissa. Mantšukuon alaiset mongolialueet liitettiin Demchugdongrubin Sisä-Mongoliaan vuonna 1941. Japanin miehitysaikana kiinalaisten siirtolaisten tulo tyrehtyi ja virallisina kielinä toimivat vain mongoli ja japani. Toisaalta taas esimerkiksi ennen kommunistien kanssa yhteistyötä tehneitä nationalisteja pidätettiin.