cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rooman tasavalta
Rooma nousee suurvallaksi
Tasavallan aikana Rooma alkoi laajentaa valtapiiriään. Aluksi tosin tasavallan alue pieneni ja sen väkiluku väheni, mutta Rooma onnistui vähitellen voittamaan kaikki Italian niemimaalla asuneet vihollisensa, muun muassa volskit, samnilaiset, etruskit ja umbrit. Osa voitetuista kansoista sai Rooman kansalaisuuden, osa säilytti itsehallinnon, mutta oli liitossa Rooman kanssa. Kun Roomasta kasvoi suurvalta, se joutui väistämättä hankaluuksiin Välimeren muiden suurvaltojen kanssa. Rooman pahimmaksi vastustajaksi osoittautui Karthago, jota vastaan roomalaiset kävivät kolme ns. puunilaissotaa, hävittäen lopulta vihollisensa kokonaan. Rooman nopea kasvu maailmanvallaksi sekä varallisuuden epätasainen jakautuminen aiheutti sisäpoliittisia jännitteitä, mikä johti tasavallan loppuaikoina verisiin kansalaissotiin.
Roomasta tuli suurvalta sen voitettua toisen puunilaissodan karthagolaisia vastaan, ja samalla roomalaisen yhteiskunnan rakenteet muuttuivat voimakkaasti. Suurmaanomistajat hamusivat haltuunsa pienet maatilat, ja ruoantuotannossa siirryttiin erikoistuneeseen ja tuottoisaan maanviljelyyn, ja myös käsityö ja kaupankäynti tehostuivat. Köyhtyneet maalaiset, jotka olivat muuttaneet Roomaan ja muihin kaupunkeihin kasvattivat merkittävästi kaupunkirahvasta. Orjatyövoimasta tuli vielä tärkeämpää, ja sitä saatiin voitettujen sotien avulla. Suuret yhteiskunnalliset muutokset näkyivät myös politiikassa: senaatti sai keskeisen aseman 200-luvun eKr. loppuun tultaessa. Sen vaikutusvalta kasvoi, sillä se oli ainoa pysyvä hallinnollinen elin, joka kykeni valvomaan alituiseen vaihtuvia virkamiehiä.
Rooma jatkoi voimakasta laajenemistaan myöhäistasavallan aikana (noin 200–31 eKr). Aleksanteri Suuren hellenistisen maailmanvallan jäänteet, muun muassa Makedonian ja seleukidien valtakunnat joutuivat Rooman vallan alle idässä. Myös Pergamon ja kreikkalaiset kaupunkivaltiot liitettiin Roomaan, sekä nykyisen Etelä-Ranskan ja Dalmatian heimot kukistettiin. Syyria oli rappeutumassa ja Egypti oli Roomalle ystävällismielinen. Rooma oli valloittanut periaatteessa koko Välimeren alueen, ja Välimerestä oli tulossa roomalaisten sisämeri (Mare nostrum, meidän meremme).
Sodissa kykynsä todistaneet sotapäälliköt uhkasivat tasavallan vanhoja valtarakenteita. Gaius Marius, jonka johdolla Roomassa siirryttiin palkka-armeijaan, saavutti voittoja Pohjois-Afrikassa. Marius kuitenkin ajautui kiistaan entisen liittolaisensa, toisen voimakkaan sotapäällikön, Lucius Cornelius Sullan kanssa. Rooman sisäpolitiikkaa hallitsi heidän puolueittensa välinen taistelu 30 vuotta.
Marius ja Sulla taistelivat aluksi eri rintamilla Roomaa vastaan nousseita liittolaiskansoja vastaan. Sodan seurauksena Rooma myönsi kansalaisoikeudet kaikille liittolaisilleen, joka vei pohjan vanhalta hajota ja hallitse -politiikalta. Italian alueen roomalaistuminen kuitenkin voimistui: roomalaiset tavat ja uskomukset levisivät ja latinan kieli yleistyi.
Mariuksen ja Sullan välinen taistelu oli muodostua jopa sisällissodaksi, ja se päättyi vasta Mariuksen kuoltua 86 eKr. Sulla nimitettiin diktaattoriksi rajoittamattomaksi ajaksi tehtävänään palauttaa tasavalta. Sulla pyrki siihen erottamalla poliittiset virat armeijan viroista ja hän yritti vahvistaa senaatin valtaa siinä kuitenkaan onnistumatta.
Dănuț Dobre
Dănuț Dobre (s. 20. helmikuuta 1967 Fetești, Ialomița ) on romanialainen soudun olympia- ja MM-mitalisti. Hän on pituudeltaan 192 cm.
Dobre saavutti olympiahopeaa perämiehettömässä kaksikossa Soulissa 1988 ja kahdeksikossa Barcelonassa 1992<ref name="sr"/. Hän sai MM-hopeaa perämiehettömässä kaksikossa 1987 ja perämiehellisessä nelosessa 1991. Lisäksi hän sijoittui neljänneksi kahdeksikossa 1991. Hän voitti nuorten maailmanmestaruuden perämiehettömässä nelosessa 1985.
Thor (sarjakuvahahmo)
Thor on samannimiseen ukkosenjumalaan perustuva sarjakuvahahmo, jonka loivat Marvel-kustantamon Stan Lee ja Jack Kirby. Thor esiteltiin vuonna 1962 amerikkalaisen Journey into Mystery -lehden numerossa 83. Leen ja Kirbyn lisäksi Thorin luomiseen osallistui Larry Lieber.
Thorin pääasiallinen vastustaja on hänen ilkeä velipuolensa Loki. Thor on myös Kostajien pitkäaikainen jäsen.
Suomessa Thor esiintyi ensimmäisen kerran Ihmesarjan numerossa 30 (1968).
Julkaisuhistoria
Huolimatta Stan Leen ja Jack Kirbyn kiinnostuksesta 60-luvun tieteellisiin ihmeisiin, myös myytit olivat oivaa materiaalia uusien supersankarien luomisessa. Jollei oteta huomioon Ihmenaisessa käsiteltyjä Olympos-vuoren jumalia, hyvin vähän ihmiskunnan myyttisiä aineita käytettiin supersankarisarjakuvissa. Niinpä he siirsivät Skandinaavisesta mytologiasta ukkosenjumala Thorin auttamaan tavallisia ihmisiä.
Thorin suosiota saavuttaneen debyytin, Journey into Mystery -lehden jälkeen alettiin julkaista 13-sivuista The Mighty Thor -lehteä, joka oli omistettu kokonaisuudessaan Thorin seikkailuille. Sarjaa käsikirjoitti Larry Lieber ja piirsi Jack Kirby tai Don Heck. Lehti muutti myöhemmin nimensä pelkäksi Thoriksi ja esitteli Marvel-universumiin lukuisia uusia hahmoja, kuten Suuren Kehittäjän ja Egon, Elävän Planeetan.
Thor lakkautettiin 90-luvulla Heroes Reborn -tarinakokonaisuuden myötä, mutta myöhemmin lehteä alettiin jälleen julkaista numeroinnin alkaessa siitä mihin se jäikin, eli numeroon 587. Nykyään Thor on myös esiintynyt lukuisissa minisarjoissa.
Historia
Ikuisuuksia sitten Odin, asgardilaisten herra, halusi lapsen, jossa yhdistyisivät Asgårdin ja Midgårdin eli Maan voimat. Niinpä hän etsi käsiinsä Gaean, maapallon vanhimman jumalattaren ja yhden Vanhoista Jumalista, joka synnyttikin Asgardin herralle lapsen pienessä luolassa Norjassa. Odin vei lapsen, Thorin Valhallan saleihin joissa Odinin vaimo Frigga kasvattaisi lapsen omanaan.
Nuori Thor kasvoi yhdessä velipuolensa Lokin kanssa. Loki oli aina kateellinen Thorille, joka saavuttikin suosiota. Täyttäessään kahdeksan Odin pyysi kääpiöitä luomaan pojalleen lahjan ja niin luotiin Mjolnir, uskomattoman voimakas ase. Mjolnir kuitenkin annettaisiin Thorille vain, mikäli tämä osoittaisi urhoollisuutensa taistelussa. Vuosia Thor harjoitteli ja suoritti urotekoja ja lopulta, kahdeksan vuotta myöhemmin vastaanotti Mjolnirin.
900-luvulla Thor matkusti ensimmäisen kerran Midgårdin kamaralle. Huomatessaan viikinkien palvovan häntä jumalanaan, Thor jalosti sotureita ja johti monia suuria taisteluja viikinkiurhojen mukana. Lopulta Thor sai kuitenkin tietää viikinkien suorittavan veri- ja ihmisuhreja hänen nimissään. Kauhistunut Thor palasi Asgårdiin ja lopulta aasojen palvonta loppui kokonaan.
Asgardin kahdeksassa maailmassa Thor kuitenkin jatkoi seikkailujaan. Odinin mielipahaksi Thorista kasvoi kuitenkin kovapäinen, ylpeä ja itsekäs soturi. Erään kerran Thorin matka johti jääjättiläisten maahan, jossa aloitti miltei sodan rauhansopimuksesta huolimatta. Odinin oli opetettava pojalleen nöyryyttä. Niinpä hän voimillaan siirsi Thorin alas kuolevaisten maailmaan, Midgårdiin heikon lääkärin Donald Blaken hahmoon. Blake osoittautuikin nöyräksi ja ahkeraksi lääkäriksi, joka niitti mainetta taitavana kirurgina ja välittävänä perhelääkärinä. Blake avasi oman praktiikan New Yorkiin ja rakastui Jane Fosteriin, kauniiseen sairaanhoitajaan.
Todellisesta olomuodostaan autuaan tietämätön Blake matkusti kerran Norjaan, jossa hän jäi jumiin luolaan. Epätoivoisena hän yritti kammeta luolan suun telkeävää kiveä pois löytämällään kepillä, mutta epäonnistuttuaan iski vimmoissaan kepin maahan. Hämmästyksekseen hän muuttui mahtavaksi Thoriksi ja samalla tajusi oikean olomuotonsa. Odinin kirous oli väistynyt. Ainoa rajoitus oli, että hänen oli lyötävä keppinsä maahan muuttuakseen Thoriksi. Myöhemmin Odin muutteli poikansa olomuotoja useaan otteeseen. Alkupään kertomuksissa Thor taisteli yksinään, kunnes Kostajat-supersankariryhmä perustettiin. Perustamisesta lähtien Thor on ollut enemmän tai vähemmän aktiivinen ryhmässä, mutta kuuluu silti vakiokalustoon. Thoria ei näkynyt sisällissodassa, vaikkakin Rautamiehen klooni sodassa esiintyikin. Syy poissaoloon oli Asgårdin pelastaminen.
Eroavaisuuksia myyttiseen Thoriin
Marvelin käsikirjoittajat ovat vuosien saatossa muokanneet ja ottaneet myyttisen materiaalin tarjoamaa aineistoa miten mielivät. Siksi sarjakuvien Thor eroaa suuresti myyttisestä alkuperästään. Odinin irrotettu silmä kertoi kerran Mimir-lähteestä, että edelliset aasat olisivat kuolleet Ragnarökissä ja nykyinen jumalsukupolvi olisi variaatio edeltäjistään, jotka olivat mytologian hahmoja. Koska silmä on kuitenkin paatunut valehtelija, ei asiaan ole saatu varmuutta. Alla luettelo asioista, jotka erottavat myyttisen ja sarjakuva-Thorin toisistaan.
Voimat ja varusteet
Koska Thor on Odinin poika, hänellä on vielä uskomattomammat voimat kuin muilla asgardilaisilla. Hän nostaa yli 100 tonnia (joka on ylin voimaluokitus Marvelin universumissa). Näin Thor nousee samaan kastiin muiden Marvelin voimakkaimpien hahmojen kanssa, kuten Hulkin ja Hopeasurffarin. Hänen voimansa voivat vielä kaksinkertaistua, jos hän pukee päälleen erikoisvalmisteisen vyön (tosin Thor käyttää tätä hyvin harvoin). Thor on lisäksi silloin tällöin vajonnut raivohulluutta lähentelevään kiihkoon taisteluissa, jolloin hänen voimansa ovat kasvaneet kymmenkertaisiksi. Thor on rotunsa tavoin hyvin pitkäikäinen (tosin ei kuolematon), immuuni tavallisille sairauksille ja uskomattoman kestävä.
Mjolnir
Thor käyttää mystisestä uru-metallista taottua Mjolnir-vasaraansa apuna taisteluissa. Vasara on tuhoutumaton ja sen avulla Thor voi kanavoida voimiaan murskaaviksi iskuiksi, jotka voivat tappaa jopa kuolemattomia. Mjolnirissä on lisäksi kuusi lumousta:
Vastustajat
200px|right|thumb|Thor taistelemassa ilkeän velipuolensa Lokin kanssa. Thorin pääasiallisin vihollinen on hänen velipuolensa Loki, joka on pahuuden ja juonittelun jumala. Loki halveksii kirkasotsaista ja jaloa veljeään ja näkee hänet pääasiallisena esteenä isänsä Odinin valtaistuimelle. Siksi Loki on vastuussa myös useiden muiden Thorin vastustajien luomisesta.
Videopelit
Thor esiintyy videopelissä Marvel: Ultimate Alliance yhtenä pelattavista hahmoista.
The River (albumi)
The River on amerikkalaisen laulaja-lauluntekijä Bruce Springsteenin viides albumi. Se julkaistiin vuonna 1980.
Kuntoutusselonteko
Kuntoutusselonteko on valtioneuvoston eduskunnalle antama selviitys siitä, miten kuntoutusasiat on maassa hoidettu. Selontekoa edellytettiin vuoden 1991 kuntoutuslainsäädäntöuudistuksen eduskuntakäsittelyssä. Perustuslain 44 §:n (Valtioneuvoston tiedonanto ja selonteko) mukaan valtioneuvosto voi antaa selonteon toiminnastaan. Selonteon käsittelyssä ei ministerin tai hallituksen nauttimasta luottamuksesta voi äänestää. Kuntoutusasiain neuvottelukunta valmisteli kaikkiaan kolme valtioneuvoston selontekoa vuosina 1994, 1998 ja 2002.
The River (albumi)
Kappaleet
Kaikki kappaleet tehnyt Bruce Springsteen.
Kuntoutusselonteko
Vuoden 1994 selonteko
Ensimmäinen kuntoutusselonteko perustui pääosin vuoden 1992 toimintatietoihin ja kun uudet kuntoutuslait ja lakimuutokset tulivat voimaan 1.10.1991, seuranta-aika järjestelmämuutoksille oli liian lyhyt kovin pitkälle menevien johtopäätösten tekemiseen. Lisäksi, kuten selonteossa todetaan, uudistuksen voimaantulon aikana tapahtuneet rajut muutokset talous- ja työllisyystilanteessa muuttivat niitä olosuhteita, joiden varaan uudistusta suunniteltiin. Uudistusta valmisteltaessa 1980-luvun lopulla vallitsi korkeasuhdanne, joka päättyi oloissamme ainutlaatuisen syvään lamaan. Esimerkiksi työttömyys kasvoi parissa vuodessa kymmenkertaiseksi. Kuntoutuslainsäädännön uudistuksella pyrittiin vähentämään työssä olevien siirtymistä työkyvyttömyyseläkkeelle tai muun sosiaaliturvanvaraan. Näin haluttiin turvata työvoiman tarjonta tulevina vuosina. Kuntoutusselonteon mukaan kuntoutusjärjestelmää pyrittiin muuttamaan näiden tavoitteiden suunnassa: Yleisarvionaan seuranta-ajan tapahtumista selonteko toteaa, että kahden vuoden seuranta ja kokemukset osoittavat, että lainsäädännön muutoksilla on pystytty vaikuttamaan kuntoutusjärjestelmän kehittymiseen haluttuun suuntaan. Muutokset eivät kuitenkaan ole lyhyen seuranta-ajan kuluessa olleet merkittäviä. Kuntoutuslainsäädännön vaikutuksiin ovat lisäksi sekoittuneet maan taloudellisessa tilanteessa ja työllisyydessä tapahtuneet rajut muutokset. Selonteko esitti kuntoutuslainsäädännön välittömiksi muutostarpeiksi seuraavat asiakokonaisuudet:
Koko kuntoutusjärjestelmän näkökulmasta asiaa tarkastelleen selonteossa todetaan, että tulevaisuudessa on otettava huomioon muita kuin vain työllistämiseen liittyviä tavoitteita. Kasvava vanhusväestö ja sosiaalinen syrjäytyminen ovat myös kuntoutuksen kannalta tärkeitä kysymyksiä. Lähiajan kehittämistavoitteiksi selonteko määrittelee seuraavat asiat:
Vuoden 1998 selonteko
Vuoden 1998 selontekoa varten olivat käytettävissä vuosien 1992–1997 tiedot. Edellisen selonteon aikaan työttömyysprosentti oli 18, vuoden 1998 elokuussa se oli 10. Talouskasvun ennustettiin jatkuvan lähivuosina. Selonteossa todettiin, että hallituksen linjana on sosiaali- ja terveyspolitiikassa ollut tasapainottaa yhtäältä riittävä turva ja toisaalta työhön motivoivat kannustimet. Kuntoutusjärjestelmän tulisi omalta osaltaan ylläpitää väestön toiminta- ja työkykyisyyttä ja elämänhallintaa ja estää yksilöiden syrjäytymisprosessien syntymistä ja etenemistä.
Kuntoutuksen vaikutuksista ja kuntoutusjärjestelmän toimivuudesta selonteko nostaa esiin kolme yleistä periaatetta:
Selonteon mukaan kuntoutuksen määrälliseen ja laadulliseen kehittämiseen on 1990-luvulla käytetty voimavaroja aikaisempaa enemmän. Haasteita edelleen ovat seuraavat tavoitteet:
Erityisiksi kehittämiskohteiksi selonteko esittää seuraavia seitsemään asiaa:
Vuoden 2002 selonteko
Vuoden 2002 selonteossa todetaan, että vuonna 2000 kuntoutukseen käytettiin yhteensä 1,2 miljardia euroa, missä oli reaalikasvua 9 prosenttia vuodesta 1997. Neljäsosa kuntoutuksesta rahoitetaan sosiaalihuollosta ja viidesosa terveydenhuollosta. Kelan osuus kuntoutuksesta on viidesosa. Loput, noin yhden kolmasosan rahoittavat koulutoimi, valtio sotainvalidi- ja veteraanikuntoutuksena, työeläkelaitokset, vakuutuslaitokset, Raha-automaattiyhdistys ja eräät pienemmät osajärjestelmät. Selonteon mukaan 1990-luvun lopun kuntoutuksen kehittämistoimenpiteet kohdistuivat syrjäytymisvaarassa oleviin lapsiin ja nuoriin, pitkäaikaistyöttömiin, työssä oleviin ikääntyviin työntekijöihin sekä vaikeavammaisten ja vajaakuntoisten työllistymiseen. Mielenterveysongelmaisten osuus kuntoutujista kasvoi. Selonteon kattamien vuosien aikana toteutettiin muun muassa seuraavat lakimuutokset, kehittämishankkeet tai palveluprojektit:
Lähivuosien kehittämislinjauksiksi selonteko määrittelee seuraavat kahdeksan kohtaa:
Kolmatta selontekoa käsitellessään eduskunta ei enää edellyttänyt uuden selonteon antamista vuonna 2006.
Nykyaikainen sodankäynti
Nykyaikainen sodankäynti tarkoittaa yleensä modernina aikana käytyjä sotia, karkeasti lukien toisesta maailmansodasta tähän päivään asti. Nykyaikaisen sodankäynnin luonteeseen kuuluu sekä kehittyneen teknologian käyttö että epäsymmetrisen sodankäynnin menetelmät.
Useimmat nykyaikaiset sodat on käyty joko niin sanottujen kolmannen maailman valtioiden välillä tai yhden suurvallan ja jonkin kolmannen osapuolen välisinä.
Antti Kukkonen
Antti Kukkonen (3. lokakuuta 1889 Kontiolahti – 14. helmikuuta 1978 Joensuu) oli suomalainen keskustapoliitikko, moninkertainen opetusministeri ja pitkäaikainen kansanedustaja.
Kukkonen oli Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1919–1945 ja uudelleen vuosina 1954–1962. Hän istui kaikkiaan 38 valtiopäivät ja on yksi Suomen pitkäaikaisimmista kansanedustajista. Kukkonen oli Nykysuomen sanakirjan syntyyn johtaneen eduskunta-aloitteen johtohahmoja.
Pappisura
Kukkonen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta vuonna 1910 ja hänet vihittiin papiksi Savonlinnassa vuonna 1914. Hän toimi ylimääräisenä pappina Puumalassa vuosina 1914–1916, Parikkalassa vuosina 1916–1919 ja Joensuussa vuodesta 1931. Kukkonen sai rovastin arvonimen vuonna 1955.
Ministerinä
Kukkosen ministerinura alkoi apulaisopetusministerin tehtävissä pääministeri Lauri Ingmanin toisessa hallituksessa vuonna 1924. Opetusministerinä hän toimi tämän jälkeen Sunilan ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa, Kallion kolmannessa ja neljännessä hallituksessa sekä toisen maailmansodan aikana Rytin toisessa hallituksessa ja Rangellin hallituksessa.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti
Kukkonen tuomittiin muun sodanaikaisen poliittisen johdon mukana sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Hänet vapautettiin vuonna 1947 hänen kärsittyään vankeusrangaistuksen lähes kokonaisuudessaan vankilassa. Kukkoselle itselleen hänen joutumisensa syytetyksi tuli täytenä yllätyksenä. Valpon etsivät tavoittivat Kukkosen tämän kotoa Pielisensuusta vasta vuorokautta myöhemmin kuin muut, Helsingissä asuneet syytetyt, eikä kukaan ollut ehtinyt varoittaa häntä tulevasta.
Opetusministerinä toimineen Kukkosen päätyminen sotasyyllisten listalle hämmensi Kukkosen itsensä lisäksi oikeusistuinta ja oikeudenkäyntiä valmistellutta tutkijakuntaa. Kukkosen sotasyyllisyys olikin epäsuora tulos Neuvostoliiton tavoitteesta saada Väinö Tanner tuomituksi oikeudenkäynnissä. Tannerin syyllisyydelle oli hankalaa löytää selkeitä perusteita, jolloin muodolliseksi syyksi otettiin Tannerin jäsenyys ulkoasianvaliokunnassa sekä Rangellin että Linkomiehen hallituksissa. Ulkoasiainvaliokuntaan kuuluivat myös Antti Kukkonen ja Tyko Reinikka, jotka oli siten asetettava syytteeseen samalla perusteella. Koska Kukkonen oli syytteeseen joutuessaan virassa oleva pappi, jokaisessa sotasyyllisyysoikeudenkäynnin istunnossa oli läsnä lain edellyttämällä tavalla tuomiokapitulin edustaja.
Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija julkaisi joulukuussa 1945 Suomen sotasyyllisyysoikeudenkäyntiä käsitelleen kirjoituksen, jossa pääsyylliseksi nimettiin Väinö Tanner ja hänen "merkittävimmiksi rikostovereikseen" Risto Ryti, Jukka Rangell ja Tyko Reinikka. Edwin Linkomies, Toivo Kivimäki ja Henrik Ramsay olivat lehden mukaan olleet edellisten "välikappaleita", kun taas Kukkonen näytti olleen niin vähäpätöinen, että hänen nimeään ei mainittu kirjoituksessa lainkaan.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä lyhimmän vankeustuomion saaneiden Antti Kukkosen ja Tyko Reinikan olisi normaalin käytännön mukaan pitänyt päästä ehdonalaiseen vapauteen helmikuussa 1947, jolloin he olivat kärsineet puolet tuomioistaan. Presidentti J. K. Paasikivi oli sopinut tästä jo aiemman oikeusministerin Urho Kekkosen kanssa, mutta vuonna 1947 oikeusministerinä toiminut kansandemokraattinen Eino Pekkala esti hankkeen. Valvontakomission poistuttua Suomesta Kukkonen ja Reinikka pääsivät vankilasta lopulta lokakuussa 1947, jolloin heidän tuomioistaan oli jäljellä enää kuudesosa.
Paluu politiikkaan
Kukkosen terveys oli kärsinyt vakavasti hänen vankila-aikanaan, ja vapauduttuaan hän vietti muutamien vuosien ajan hiljaiseloa kotonaan Pielisensuussa. Kun presidentti J. K. Paasikivi oli armahtanut Risto Rytin ja vapauttanut muut sotasyyllisinä tuomitut heidän tuomioidensa jäljellä olleista osista keväällä 1949, nämä saivat takaisin kansalaisluottamuksensa ja vaalikelpoisuutensa. Näin Kukkonen palasi eduskuntaan vuoden 1954 vaaleissa. Johannes Virolaisen mukaan Kukkonen kuului Juho Koiviston, Viljami Kalliokosken ja Mikko Tarkkasen ohella maalaisliiton sisällä pääministeri Urho Kekkoseen kriittisesti suhtautuneisiin vanhemman polven poliitikkoihin.
Yksityiselämä
Kukkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Lauri Kukkonen ja Kaisa Liisa Ilvonen. Kukkonen meni naimisiin Elsa Maria Marttisen kanssa vuonna 1927.
Patrick Kosk
Patrick Kosk (s. 20. maaliskuuta 1951 Helsinki) on suomalainen säveltäjä, joka tunnetaan elektronisen ja konkreettisen musiikin tekijänä. Hän on työskennellyt muun muassa Helsingin yliopiston musiikkitieteen laitoksen studiossa Jukka Ruohomäen johdolla 1976–1980 ja Yleisradion kokeilustudiossa sekä Pariisissa (Groupe des Recherches Musicales).
Kosk on säveltänyt kuunnelma- ja näytelmämusiikkia sekä radiofonisia teoksia.
Pekka Arvi Ahmavaara
Pekka Arvi Ahmavaara (s. 1944) on suomalainen ammattiyhdistysjohtaja ja filosofian kandidaatti. Vasemmistoliittoon kuuluva Ahmavaara toimi SAK:n sihteerinä vuosina 1985–1991, hallinto- ja kehittämisosaston päällikkönä 1991–1992 ja hallituksen varapuheenjohtajana 1996–2004. Vuosina 1995–1996 hän toimi ammattiyhdistysliikkeen edustajana Brysselissä.
Ahmavaara oli Vasemmistoliiton ykkösmies SAK:ssa. Hän jäi eläkkeelle SAK:n hallituksen varapuheenjohtajan paikalta vappuna 2004.
Pekka Arvi Ahmavaaran vanhemmat olivat kauppalanjohtaja ja suomentaja Eero Ahmavaara sekä päätoimittaja Anna-Liisa Rekola. Hänen isovanhempiaan olivat poliitikko Arvi Ahmavaara, metsänhoitaja Jarl Sundqvist ja kirjailija Annikki Setälä.
Käsikiria Castesta
thumb|180px|Käsikiria Castesta
Käsikiria Castesta ia Muista Christikunnan Menoista oli Mikael Agricolan kirjoittama kirkkokäsikirja, joka julkaistiin vuonna 1549. Siihen oli koottu ohjeita kirkollisia toimituksia, kuten kastetta ja vihkimistä varten. Ohjeiden lisäksi siihen sisältyi erilaisia rukouksia. Käsikirja perustui vastaavantapaisiin ruotsin- ja saksankielisiin kirkkokäsikirjoihin, joita olivat kirjoittaneet muun muassa Olaus Petri ja Martti Luther.
Snow
Snow (englantia, ’lumi’) voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Sakari Sihvola
Niilo Sakari Sihvola (8. syyskuuta 1919 Kärkölä – 15. maaliskuuta 2003 Lahti) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Sihvolan vanhemmat olivat maanviljelijä Esa Sihvola ja Olga Tommola ja puoliso vuodesta 1948 Sylvi Kojo. Sihvola tuli ylioppilaaksi Lahden lyseosta 1938 ja valmistui sotien jälkeen diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1949. Hän oli valmistuttuaan Suur-Savon Sähkön jakeluinsinööri ja vuodesta 1950 yhtiön teknillinen johtaja. Revon Sähkö -yhtiön toimitusjohtajaksi Sihvola tuli vuonna 1952, kun yhtiön hallintoneuvosto oli helmikuussa vapauttanut edellisen toimitusjohtajan Onni Mäkelän tehtävästään. Sihvola toimi puolestaan tässä tehtävässä aina syksyyn 1984 asti, yli kolmekymmentä vuotta. Sihvolan johtamana yhtiötä kehitettiin merkittävästi ja se kasvoi sekä asiakasmääränsä että ostamiensa ja rakennuttamiensa voimaloiden suhteen. Yhtiön rakennuttamia vesivoimaloita olivat muun muassa Vesikosken voimalaitos, Uljuan voimalaitos, Oksavan voimalaitos ja Kalliokosken voimalaitos. Yritys hankki myös osuuden Olkiluodon ydinvoimalasta. Enimmillään Oulaisissa pääkonttoria pitäneellä yhtiöllä oli Sihvolan aikana liki kaksisataa työntekijää. Sihvolan luottamustoimiin kuuluivat muun muassa Suomen Sähkölaitosyhdistyksen valtuuskunta ja Voimalaitosten työnantajaliiton hallitus. Teollisuusneuvoksen arvon hän sai vuonna 1971. Sotilasarvoltaan Sihvola oli reservin insinöörikapteeni (1968).
Mekaniikan ongelmat
Mekaniikan ongelmat on Aristoteleen koottujen teosten laitokseen eli Corpus Aristotelicumiin kuuluva teos, joka ei kuitenkaan ole todellisuudessa Aristoteleen kirjoittama. Sen alkuperä on peripateettisessa koulukunnassa, mutta kirjoittajan kiinnostus käytännölliseen soveltamiseen on Aristoteleelle vieras.
Roomalainen kirjailija Vitruvius hyödynsi teosta laajalti.
Sisältö
Muutamia ongelmia ja ratkaisuja:
Pekka Ahmavaara
Pekka Ahmavaara (vuoteen 1906 Aulin, 28. lokakuuta 1862 Ylitornio – 26. joulukuuta 1929 Oulu) oli suomalainen poliitikko, valtiopäivämies ja kunnallisneuvos (1919).
Henkilöhistoria
Pääosan elämästään Ahmavaara asui Iissä, mutta vuonna 1918 hän siirtyi Ouluun Suomen Maatalous-Osake-Pankin Oulun konttorin johtajaksi.
Nuorsuomalaisiin ja myöhemmin Kokoomukseen lukeutuva Ahmavaara osallistui talonpoikaissäädyssä Kemin tuomiokunnan edustajana valtiopäiville 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Vuosina 1905–1906 hän toimi säätynsä puhemiehenä.
Ensimmäisen sortokauden aikaan Bobrikovin hallinto karkotti hänet maasta. Hän oleskeli elokuusta 1903 lähtien Ruotsissa aina syksyyn 1905, jolloin maastakarkotetut saivat tulla takaisin. Ahmavaara oli eduskunnan jäsen useimmilla valtiopäivillä vuoteen 1919. Vuosina 1924–1925 Ahmavaara toimi Oulun kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hän oli myös Oulun läänin Talousseuran (Pro Agria Oulun Maaseutukeskus ry:n edeltäjän) puheenjohtaja.
Postimerkkejä
Punaisen Ristin postimerkkisarjassa julkaistiin Pekka Ahmavaarasta postimerkki 26. marraskuuta 1956. Sen arvo oli 5 markkaa, jonka lisäksi siitä maksettiin yksi markka lisää (5 markkaa + 1 markka)
Ydinaseohjelmat eri maissa
thumb|300px|[[Manhattan-projektin tulos, Plutoniumpommi The Gadget oli ensimmäinen räjäytetty ydinase.]] [[File:Nwfz.svg|thumb|250px|Ydinaseet eri maissa. {{legend|#0000FF|ydinaseeton vyöhyke}} {{legend|#FF0000|ydinasevaltio}}
{{legend|#ffa500|Nato-valtioiden ydinaseiden sijaintivaltiot}}]] Ydinaseohjelma on hanke, jonka avulla maa pyrkii hankkimaan itselleen ydinaseen. Ydinaseita on ainakin Yhdysvalloilla, Venäjällä, Britannialla, Ranskalla, Kiinalla, Intialla, Pakistanilla ja Pohjois-Korealla. Lisäksi Israelilla uskotaan olevan ydinase, jota se ei itse ole tunnustanut. Monilla muilla mailla uskotaan olevan kyky tehdä ydinaseita ja osalla niistä epäillään olevan ydinaseita kehittäviä ohjelmia.
Yhdysvaltain ydinaseohjelma
thumb|300px|Fat Man, toinen [[Hiroshiman ja Nagasakin pommitukset|taistelutoimissa käytetty ydinase]] Yhdysvallat kehitteli ydinasetta 1942–1945 Los Alamosissa fyysikko Robert Oppenheimerin ja kenraali Leslie Grovesin johdolla niin sanotussa Manhattan-projektissa. Huippusalainen projekti työllisti tuhansia ihmisiä. Ensimmäinen ydinase, Plutoniumpommi lempinimeltään The Gadget (”Vempain”), räjäytettiin 5:30 aamulla 16. heinäkuuta 1945 Alamogordossa, New Mexicossa. Tämä ensimmäinen koe tunnetaan nimellä Trinity. Pommi räjäytettiin terästornissa. Räjähdyksen aiheuttamassa kuumuudessa hiekka ja kivi muuttuivat kraatterissa lasiksi. Räjähdysvoimaltaan pommi vastasi noin 20 kilotonnia TNT:tä.
Myöhemmin sitä että Yhdysvallat käytti ydinpommia on kritisoitu ja jotkut uskovat Yhdysvaltain käyttäneen ydinasetta vain testatakseen Manhattan-projektin tuloksia.
Neuvostoliiton ydinaseohjelma
Venäjällä on 15 ydinkäyttöistä sukellusvenettä. Ensisija on pelotusvaikutuksessa.
Toisen maailmansodan jälkeen Josif Stalin halusi Neuvostoliitolle ydinaseita, ja maa räjäyttikin yhdysvaltalaisen ydinaseen kopion vuonna 1949. Yhdysvaltalaisessa ydinohjelmassa mukana ollut Klaus Fuchs oli antanut Neuvostoliitolle tietoja ydinaseista. Ydinaseita kokeillut ryhmä testasi lämpöydinelementtejä sisältänyttä pommia vuonna 1953, ja varsinaista todellista Teller-Ulam -rakenteista vetypommia vuonna 1955. Neuvostoliitto alkoi kehitellä ohjuksia 1940-luvulla, ja päätyi mannertenvälisiin ohjuksiin 1950-luvun lopussa.
Venäjän atomienergiajärjestön mukaan Neuvostoliitto teki aikavälillä 29. elokuuta 1949–1990 keskimäärin yhden kokeen 23 päivän välein eli yhteensä 715 atomipommikoetta. Noin 500 koetta tehtiin Semipalatinskissa Kazakstanissa ja yli 130 koetta ja yli 220 räjäytystä Novaja Zemljalla aikavälillä 1955–1990. Andrei Sakharov yritti estää kokeita radioaktiivisuuden leviämisen estämiseksi.
Helmikuussa 1989 tunnettu kazakstanilainen runoilija Olzhas Suleimenov kertoi julkisesti radioaktiivisista aineista ja muista myrkyistä. Hän uhkasi julkisesti kaivostyöläisten lakolla, jos ydinkokeita ei lopeteta. Elokuussa 1989 Kazakstanissa 50 000 ihmistä osallistui Hiroshiman muistoksi järjestettyyn mielenosoitukseen. Ihmiset heittivät kiviä koealueelle. Kazakstanilaisen tavan mukaan kivien heitto ajaa pahat voimat pois. Presidentti Nursultan Nazarbajev sulki koealueen 29. elokuuta 1991.
Moskova päätti siirtää Semipalatinskin kokeet vuonna 1989 Novaja Zemljalle Kazakstanin vastustuksen vuoksi. Kanada, Norja, Ruotsi ja Suomi esittivät huolensa kokeista. Novaja Zemljalla tehtiin maailman suurimpia atomiräjäytyksiä. Alueella on myös radioaktiivisten aineiden dumppausta, käytetyn polttoaineen varastointia ja uponneita ydinsukellusveneitä. Ulla Klötzerin mukaan Jäämeren radioaktiivinen saastuminen on merkittävää. Viimeinen koe Novaja Zemljalla oli vuonna 1990. Alueella syöpätapaukset ovat lisääntyneet. Radioaktiivisuutta on vuotanut Novaja Zemljalta Ruotsiin ainakin vuosina 1987 ja 1984. Huhtikuussa 1992 tiedemiehet raportoivat tuhansista radioaktiivisten päästöjen aiheuttamista hylkeiden kuolemista Venäjällä Jäämeren rannikolla.
Ison-Britannian ydinase
Iso-Britannia alkoi kehitellä omaa ydinasettaan sodan jälkeen. Ensimmäinen fissiopommi koeräjäytettiin vuonna 1952. Fuusiopommin kehittely oli hankalampaa, mutta sekin saatiin räjäytettyä täysitehoisena vuonna 1957. Edeltävästi kehitettiin, kiihdytettyyn fissioon perustuva ydinpommi, joka oli tavanomaista fissio-asetta huomattavasti voimakkaampi.
Britit antoivat vuonna 1958 Joulusaaret yhdysvaltalaisten ydinkoealueeksi. Yhdysvaltalaiset tekivät Joulusaarilla 25 räjäytystä. Iso-Britannia ja Yhdysvallat tekivät atomiaseyhteistyötä vuosina 1962–2000. Britit osallistuivat 30 ydinkokeeseen Nevadan koealueella.
Ranskan ydinase
1930-luvulla, oli Ranska eräs kaikkein kehittyneimpiä maita radiologiassa eli radioaktiivisuuteen liittyvässä tutkimuksessa. Sorbonnen yliopisto oli eräs keskeinen tutkimustaho, jossa mm. Curiet vaikuttivat. Tuohon aikakauteen liittyi ajatus radioaktiivisuuden "parantavasta voimasta". Erityisesti radium oli hyvin tutkittu ja suosittu aine tuolloin. Joitakin tutkijoita siirtyi Englantiin ja Yhdysvaltoihin.
Ranska räjäytti ensimmäisen ydinlatauksensa Algeriassa vuonna 1960 nimellä Gerboise Bleue (”Sininen hyppyrotta”) noin 70 kilotonnin voimalla. Pommin arveltiin olevan amerikkalaisen kehittyneen fissiopommin vakoilemalla saatu kopio, mikä selitti ensimmäisen kokeen poikkeuksellisen suuren räjähdystehon. 24. elokuuta 1968 Ranska räjäytti Tyynenmeren Fangataufan atollilla ilmakehässä Canopus-nimisen vetypommin 2,6 megatonnin voimalla.
Ranskan kehittäessä omia ydinaseitaan, sitä kritisoitiin myös YK:ssa. Myös Ranskan suorittaessa ydinkokeitaan sodan alaisessa Algeriassa kritisoitiin voimakkaasti. Vuoteen 1963 mennessä oli Ranska suorittanut 4 eri ydinkoetta, jotka enimmäkseen tehtiin Regganen lähistöllä. Ranska kävi samaan aikaan siirtomaasotaa tuolla alueella.
Ranska teki atomipommikokeita 3. joulukuuta 1960 – 27. tammikuuta 1996 yhteensä 210 kappaletta eli keskimäärin 63 päivän välein. Pääosa kokeista tehtiin Ranskan Polynesiassa. Mururoan atolleilla tehtiin 175 koetta, Fangataufan-atollilla 12 koetta ja Algeriassa lähteestä riippuen 14–17 koetta. Ranskan ydinohjelma on tiukan salailun kohde. Ranska on onnistunut kehittämään boosted fission -tekniikkaan (ei lämpöydinpommi) perustuvista ydinaseistaan, hyvin keveitä (omamassa 700 kg ja sen allekin) ja suhteellisen voimakkaita (100 - 120 kT).
Ranska on poistanut käytöstään kiinteät ydinaseiden laukaisujen tukikohdat. Ranskan ydinasepelote nojaa 2010-luvun lopulla ASMP-ohjuksiin, jotka laukaistaan lentokoneista, sekä M4 -tyypin pitkän kantaman (kantama n. 5 000 km) strategisiin monikärkisiin ydinohjuksiin. Ne voidaan laukaista ydinsukellusveneistä, joita Ranskan laivastolla on 4 kpl.
Kiinan ydinase
Kiina alkoi havitella ydinasetta 1955–1956. Neuvostoliitto toimitti Kiinaan ydintekniikkaa ja ohjuksia kunnes maiden välit katkesivat vuonna 1960. Kiina osti myös lännestä ydinteknisiä osia. Kiina pohjasi pomminsa kehittelyssä alussa helpompana pidettyyn uraaniin, ei plutoniumiin. Kiina räjäytti ensimmäisen ydinalatauksensa vuonna 1964 ja alkoi pian kehitellä vetypommia. Se näkyi parissa vuonna 1966 tehdyssä kokeessa, joissa oli mukana lämpöydinelementtejä. Kiina räjäytti täysitehoisen vetypommin vain kolmen vuoden kuluttua vuonna 1967.
Kiina on tehnyt vähintään 64 atomipommikoetta 16. lokakuuta 1964 alkaen. Kiinan koealue on Lop Norissa Xinjiangin alueella Tiibetin läheisyydessä. Alue on uiguurien kotiseutu. Aluetta käytetään myös radioaktiivisten aineiden dumppaukseen. Ulla Klötzerin mukaan alueella on ekologinen katastrofi radioaktiivisuuden vuoksi. Uiguurien mukaan leukemia on seitsemän kertaa yleisempää kuin muualla Kiinassa. Uiguurit ovat protestoineet kokeita vastaan. Vuonna 1986 maanalaisen kokeen radioaktiivinen pilvi havaittiin Yhdysvalloissa asti.
Israelin salainen ydinase
CIA:n mukaan Israel aloitti onnistuneen ydinaseiden tuotannon vuonna 1968. Yhdysvaltain tiedustelujärjestöjen arvioiden mukaan Israelilla oli 1990-luvun loppupuolella 75–140, joidenkin mukaan jopa 400 ydinasetta.
Vuonna 1975 P.W. Botha allekirjoitti Israelin puolustusministerin Shimon Peresin kanssa salaisen sotilasyhteistyösopimuksen. Israel myi Etelä-Afrikkaan aseita vuosien 1974–1993 välisenä aikana vuosittain 600 miljoonan dollarin arvosta, mikä teki Etelä-Afrikasta Israelin toiseksi tai kolmanneksi suurimman kauppakumppanin. Sasha Polakow-Suranskyn mukaan asekaupan kokonaisarvo ajanjakson aikana oli yli kymmenen miljardia dollaria. Etelä-Afrikka toimitti Israeliin 500 tonnia uraania sen ydinaseohjelmaa varten ja vastavuoroisesti Israel myi Etelä-Afrikalle 30 grammaa tritiumia neutronipommin rakentamiseksi. Syyskuussa 1979 maiden arvellaan suorittaneen yhteistyössä ydinkokeen Etelä-Atlantilla. Todisteena ydinkokeesta pidetään alkuperältään tuntemattomaksi jäänyttä ns. Etelä-Atlantin välähdystä 22. syyskuuta 1979, jonka amerikkalainen Vela Hotel satelliitti havaitsi. Muita todisteita ei ole.
Israel on ydinsulkusopimuksen ulkopuolella. Kansainvälinen atomienergiajärjestö IAEA antoi 2009 päätöslauselman Israelin ydinaseiden tarkastamisesta. Israel kieltäytyi yhteistyöstä IAEA:n kanssa; Israelin edustaja antoi lausunnon, ettei ”Israel tule miltään osin toimimaan päätöksen mukaan, jonka ainoa tarkoitus on vahvistaa poliittisia vihamielisyyksiä ja jakoa Lähi-Idässä.”
Intian ydinase
Vuonna 2003 Intialla arvioitiin olevan asekelpoista uraania 7–100 atomiräjäytykseen. Intia ei ole allekirjoittanut ydinsulkusopimusta. Intia teki Tharin autiomaassa ensimmäinen ydinkokeen toukokuussa 1974 ja viisi koetta toukokuussa 1998. Jälkimmäiset kokeet tehtiin varoitukseksi Pakistanille ja Kiinalle. Räjäytysalueesta 3,5 km:n päässä oli asutusta. Kyläläisiä ei evakuoitu. Sotilaat kehottivat ennakkoon asukkaita pysymään rakennusten ulkopuolella. Maa tärisi ja kyläläiset näkivät pölyspiraalin horisontissa. He kuulivat radiosta jälkeenpäin mistä oli kyse. Asukkaat ovat tyytymättömiä saamiinsa 100–200 dollarin korvauksiin materiaalivahingoista. Eläimiä sairastui paljon. Asukkaat ovat huolissaan terveyshaitoista. Seurantatutkimuksia ei ole tehty. Lääkäreiden mukaan välittömät terveysongelmat johtuivat lämpimästä kesästä.
Kun Kiina räjäytti ensimmäisen fissiopomminsa vuonna 1964, sen kanssa huonoissa väleissä olleessa Intiassa jotkut tahot halusivat maan kehittävän oman ydinaseensa. Intia hankki jo 1960-luvulla plutoniumin jälleenkäsittelylaitoksen, jollainen käy aseluokan plutoniumin tuotantoon. Intia aloitti ydinaseohjelmansa vuonna 1971 käydyn Intian-Pakistanin sodan jälkeen. Vuonna 1972 Indira Gandhi määräsi ydinaseen rakennettavaksi. Maan tiedemiehet rakensivatkin plutoniumpohjaisen fissiopommin parissa vuodessa. Pommi oli yksinkertaistettu, pienempitehoinen versio yhdysvaltalaisesta Nagasakissa räjähtäneestä Fat Manista. Vuonna 1974 pommi räjäytettiin 107 metrin syvyydessä Pokhranin alueella Tharin autiomaan pinnan alla Luoteis-Intiassa Rajasthanin osavaltiossa. Pommi synnytti maan pinnalle 60 metrin läpimittaisen kraatterin. Intialaiset sanoivat pommin räjähtäneen 12 kilotonnin voimalla, mutta todellisuudessa pommin räjähdysteho lienee ollut yksinkertaisen rakenteen takia vain 4–8 kilotonnia. Pommikoetta on kutsuttu muun muassa nimillä Pokhran-1 tai ”Hymyilevä Buddha”. Virallisesti Intia sanoi koetta ”Rauhanomaiseksi ydinräjäytykseksi”. Siinä suhteessa se oli totta, että Intia ei kyennyt käyttämään koekappaletta maaliin kuljetettavana taistelukärkenä.
Tämän jälkeen Intian tiedemiehet kehittelivät ydinasetta salassa muun muassa lentokonepommeihin ja ohjuksiin sopiviksi. Intian ydinaseohjelma kehittyi hitaasti, ja Intialla oli ensimmäinen taistelukärjeksi soveltuva ydinpommi vasta 1986–1988. Maa alkoi rakentaa ydinarsenaalia vastauksena Pakistanin ohjelmaan vuonna 1989. Intia alkoi kehittää vetypommia 1980-luvulla ja lienee saanut sen valmiiksi 1995. 80-luvun lopulla Intian ohjusohjelma alkoi edetä vauhdilla.
Vuonna 1998 Intian kansallismielisen BJP-puolueen vetämä hallitus päätti julistaa maan ydinasevallaksi ja tehdä ydinkokeita. Niinpä toukokuun puolivälissä 1998 tehtiin operaatio Shakti eli ”Voima”-niminen koesarja. Tällöinkin Intia liioitteli joidenkin kokeidensa tehoa.
Ensimmäinen lataus, joka oli kiihdytetty fissiopommi tai pieni fuusioase, räjähti ehkä noin 15–30 kilotonnin voimalla, mutta intialaiset ilmoittivat räjähdystehoksi 45 kilotonnia. Sen sijaan 12 kilotonnin plutoniumpohjainen fissiopommi lienee räjähtänyt oikein. Kokeiden perusteella on selvää, että Intia onnistui kehittämään muutamia ydinasetyyppejä. Intia ilmoitti kokeiden jälkeen, ettei se tule käyttämään ydinaseitaan koskaan ensin.
Pakistanin ydinase
Pakistan alkoi kehittää omaa ydinasettaan vuonna 1972, jolloin maan silloinen johtaja Zulfikar Ali Bhutto määräsi maansa tiedemiehet hankkimaan ydinaseita. Intia räjäytti oman ydinlatauksensa jo 1974. Pakistanin ohjelma huomattiin 1970-luvun puolenvälin jälkeen, jolloin länsimaat, muun muassa Ranska vetäytyivät ydinyhteistyöstä. Pakistanilainen metallurgian insinööri Abdul Qadeer Khan hankki 1970-luvulla Belgiasta uraanin rikastamiseen sopivan sentrifugin piirustukset, ja nousi maan ydinaseohjelman johtoon vuonna 1976. Pakistan osti ydinteknologiaa Kiinasta, joka oli Pakistanin tavoin riidoissa Intian kanssa ja eri linjoilla länsimaiden kanssa. 70-luvun lopuilla maan ydinaseohjelma oli täydessä vauhdissa. Kahutan rikastamo alkoi tuottaa rikastettua aseluokan uraania täydellä teholla vuoden 1985 jälkeen, ja Pakistanilla arvellaan olleen valmius pommiin joskus vuoden 1987 tienolla. Maa räjäytti sekä uraani- että plutoniumpommin vuonna 1998. Khan myi ydintekniikkaa muun muassa Iraniin ja Pohjois-Koreaan salaa. Pakistan hankki Kiinasta ja Pohjois-Koreasta lyhyen ja keskipitkän matkan ohjuksia 1990- ja 2000-luvuilla.
Pohjois-Korean ydinase
Pohjois-Korea on oman ilmoituksensa mukaan kehittänyt ydinaseen. Maalla on muutamia fissiopohjaisia ydinkärkiä, jotka eivät luultavasti sovellu ohjuksen kärjiksi, koska ovat niin raskaita. Maa irrottautui ydinsulkusopimuksesta vuonna 2003 ja vaikka Pohjois-Korea ilmoitti vuonna 2005 keskeyttävänsä pommiohjelmansa, teki maa pienen räjäytyksen maan luoteisosassa vuonna 2006. Räjähdyksen voima oli pieni, välillä 0,55–15 kilotonnia. Tämä räjäytys ei liene täysin onnistunut. Maa on kehitellyt muun muassa Scud-ohjuksen pohjalta keskimatkan ohjuksia ja myynyt niitä Pakistaniin ja Iraniin. Pakistanilainen tutkija Abdul Qadeer Khan on myynyt ydinaseen valmistustaitoa vastoin Pakistanin viranomaisten lupaa Pohjois-Koreaankin. Vuonna 2009 Pohjois-Korean satelliittilaukaisu epäonnistui, mutta raketti lensi silti 3 200 km:n matkan. Taepodong 2-ohjuksen laukaisukokeena yleisesti pidetty rakettikoe herätti vastalauseet YK:ssa. Pohjois-Korea julisti aloittavansa ydinaseohjelman uudelleen, ja Kiina ja Venäjä kehottivat Pohjois-Koreaa ydinaseneuvotteluihin. Kansainvälisistä vastalauseista huolimatta Pohjois-Korea karkotti ydinasetarkastajat maasta huhtikuussa 2009, ja päätti aloittaa ydinaseohjelman uudelleen, ja sulkea ydinaseneuvottelut lopullisesti. Toukokuussa vuonna 2009 Pohjois-Korea räjäytti 1-20 kilotonnin latauksen lähellä vuoden 2006 koepaikkaa. Koe oli selvästi voimakkaampi kuin vuoden 2006 koe ja epäilyksettä pienitehoinen ydinase.
Syyskuussa 2017 Pohjois-Korea menestyksekkäästi koeräjäytti ballistiseen ohjukseen sopivan ydinräjähteen, jonka tehokkuus on arvioitu olevan 4–5 kertaa tehokkaampi kuin Yhdysvaltojen Japania vastaan käyttämät lataukset.
Iranin ydinaseohjelma
Iran on solminut joukkotuhoaseita kieltäviä sopimuksia, muun muassa Biological Weapons Convention ja Chemical Weapons Convention ja Nuclear Non-Proliferation Treaty eikä sillä tiedetä olevan joukkotuhoaseita. Yhdysvallat on toistuvasti syyttänyt Iranin havittelevan ydinasetta sillä perusteella, että Iran haluaa rikastaa itse uraaninsa. Iran ei ole suostunut siihen, että jokin muu maa toimittaisi sille rikastetun ydinpolttoaineen, koska oman uraanin rikastaminen muussa maassa luo riippuvuuden ulkomaiseen toimittajaan etenkin ydinsähkön tuotannon kasvaessa länsimaissa. Länsimaat ovat 2000-luvulla toistuvasti aikaansaaneet julkisia ristiriitoja Iranin ydinenergiaohjelma perusteena. Iran ei ole taipunut länsimaiden ja IAEA:n avoimeen painostukseen, vaan on toistuvasti sanonut rikastamisohjelmansa olevan rauhanomainen. Ydinaseitten valmistukselle on välttämätöntä korkearikasteinen uraani, jollaista ei käytetä sähköä tuottavissa ydinreaktoreissa. Iranilla on kehittynyt ydinpolttoainekierto ja useita ydinvoimalaitoksia, jollaiset sopivat myös asekelpoisen ydinmateriaalin tuotantoon. Sillä on sentrifugeja, joissa pysytään tuottamaan aseluokan uraania. Iranin on ostanut Pohjois-Koreasta keskimatkan ohjuksia, joita Iranissa kutsutaan nimellä Shahab. 2000-luvulla Iran kehitti itse kiinteäpolttoaineisen ohjuksen nimeltä Sejil. Sillä on myös raskaampia ohjuksia sen avaruusohjelmaa varten. Vuoden 2010 alussa Iran aloitti 20-prosenttisen tutkimusuraanin tuotannon ja päätti perustaa uusia rikastamoja. Länsimaiden synkimpien uhkakuvien mukaan Iran saattaa olla jo 1,5 vuoden päässä pommiuraanin tuotannosta. Vuosi 2015 on myös mainittu eräänä mahdollisena merkkipaaluna. Vuonna 2020 Iranilla väitettiin olevan kyllin uraania kahteen ydinpommiin, jos se rikastettaisin edelleen.
Irakin edesmennyt ydinaseohjelma
Irak allekirjoitti ydinsulkusopimuksen vuonna 1969, mutta aloitti salaisen ydinaseohjelman vuonna 1971. Vuonna 1981 Israel hyökkäsi yllättäen Irakin Al Tuwaithassa sijaitsevaa Osirak-reaktoria vastaan tuhoten sen. Länsimaissa esitettiin väitteitä, että Irak saattoi olla muutaman kuukauden päässä ydinaseen valmistamisesta Persianlahden sodan aikoihin vuonna 1991. Liittouma pommitti sodassa maan ydintutkimuslaitoksen hajalle. Loppu maan ydinohjelmasta tuhottiin irakilaisten ja YK:n voimin vuosina 1991–1998. Yhdysvallat ja Iso-Britannia väittivät maan yhä kehittelevän ydinasetta, mikä antoi Yhdysvaltain presidentti George W. Bushille perustelun hyökätä Irakiin vuonna 2003. Todisteita ydinaseohjelmista ei löydetty.
Etelä-Afrikan peruutettu ydinaseohjelma
Tiedustelutietojen perusteella tiedetään apartheid-hallinnon tehneen 1970-luvulla ydinaseyhteistyötä Israelin kanssa. Yhdysvaltojen viranomaisten mukaan sen keskustiedustelupalvelulla CIA:lla on todisteet Israelin ja Etelä-Afrikan laajasta yhteistyöstä ohjus- ja rakettiteknologian alalla. CIA:n tietojen mukaan kesäkuussa vuonna 1980 Israel ja Etelä-Afrikka toteuttivat myös yhteisen ydinkokeen. Ennen koetta Etelä-Afrikassa oli vieraillut suuri joukko israelilaisia ydinfyysikoita, insinöörejä ja sotilasvirkailijoita. Sekä Israel että Etelä-Afrikka kielsivät väitteet.
Etelä-Afrikka kehitti melko alkeellisen tykkityyppisen uraaniin perustuvan ydinpommin. Etelä-Afrikassa on suuret uraanivarat, mikä on ollut tiedossa pitkään. Pommin tuotanto-ohjelma kesti parikymmentä vuotta. Aseita tehtiin kuusi, kussakin noin 80 kiloa uraania. Maan muuttuessa aseet on nyttemmin purettu. Maa on harjoittanut jonkinasteista yhteistyötä Israelin kanssa, mutta Israel ei ole antanut Etelä-Afrikalle läheskään kaikkea ydinasealan tietämystä.
Ruotsin ydintutkimusohjelma
Ruotsin ryhtyessä tutkimaan ydinenergian hyödyntämistä 1950-luvulla suunnitelmiin kuului myös mahdollinen ydinaseohjelma. Marvikeniin suunniteltiin rakennettavaksi ydinaseeseen plutoniumia tuottava reaktori. Ruotsin liityttyä ydinsulkusopimukseen se hylkäsi suunnitelmat ydinaseesta.
Millainen maa hankkii ydinaseen?
Ydinaseen leviämistä on pyritty estämään ydinsulkusopimuksella. Tästä huolimatta muun muassa Irak yritti kehittää ydinasetta, ja Pohjois-Korea sanoutui ydinsulkusopimuksesta irti ennen koeräjäytystään. Siitä, että jokin maa aikoo hankkia ydinaseita, voivat kertoa seuraavat seikat: maa hankkii tutkimusreaktoreita, luonnonuraania plutoniumiksi rikastavia CANDU-raskasvesireaktoreita, alkaa rikastaa itse uraania, rakentaa raskasvesilaitoksen ja ydinjätteen jälleenkäsittelylaitoksen. Esimerkiksi Iran rikastaa itse uraania, pienessä määrin tosin, ja on rakentanut raskasvesilaitoksen. Usein ydinaseita hankkiva maa on jonkinasteisessa konfliktissa ainakin yhden naapurinsa kanssa, esimerkiksi Iran ja Israel tai Pakistan ja Intia. Pohjois- ja Etelä-Korean välit ovat erittäin huonot. Ydinaseita hankkivalla maalla on usein yhteyksiä ydintekniikkaa omaaviin maihin ja ydinaseiden tuleva omistaja vakoilee usein länsimailta ydintekniikkaa. Ydinasevaltojen tiedemiehet saattavat myydä ydintekniikkaa liittolaismaihin rahaa hankkiakseen ilman isäntävaltionsa suostumusta niin kuin Pakistanissa kävi. Ydinaseen kehittelyyn voi vihjata myös laaja pitkän matkan kantaman ohjusohjelma, jollainen Iranilla on.
Lähteet
Arma nuclear
Viitoset (seurakuntaryhmä)
Viitoset on viiden ortodoksisen Karjalan hiippakunnan alueella toimivan yhteistyöseurakunnan muodostama yhteistyöryhmä. Siihen kuuluvat:
Viitoset julkaisevat yhteistä tiedotuslehteään, jonka nimi on Ortodoksinen seurakuntaviesti.
ISSN
ISSN:stä määräävä standardi on kansainvälinen ISO 3297. Tunnuksen rekisteröinnissä vaadittavia tietoja ovat julkaisun nimi, julkaisumaa, julkaisumuoto, julkaisukieli, kustantaja ja/tai julkaisijan nimi sekä kustantajan kotipaikka, julkaisuaika, julkaisun tila (esim. päättynyt, jatkuu) sekä ilmestymistiheys. ISSN-tunnusten antamiseen ja käyttöön ei liity tekijänoikeudellisia rajoituksia.
ISSN-tunnusten tietokantoja ovat kansallinen Fennica ja kansainvälinen ISSN Portal.
Aikakausijulkaisujen nimien lyhennyksiä käsittelee kansainvälinen standardi ISO 4.
Ilmavalvonta
thumb|250px|Ilmavalvonnan tilannehuone RAF:n museossa.