cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baletti
Venäläinen baletti jatkaa eurooppalaista perinnettä
Keisarillisten teatterien johtajana 1881–1899 toiminut I. A. Vsevoložski ajoi uudistuksia ja kehitti balettia merkittävästi. Hän tuki sekä Petipaa että säveltäjä Pjotr Tšaikovskia ja yhdisti heidän taiteensa baletissa Prinsessa Ruusunen. Pähkinänsärkijää tehtäessä Petipan horjuvan terveydentilan vuoksi koreografiksi nostettiin hänen assistenttinsa Lev Ivanov, joka kuitenkin joutui työskentelemään Petipan pikkutarkkojen suunnitelmien mukaan. Vain ensimmäisen näytöksen lopun lumihiutaleiden tanssissa katsotaan hänen saaneen mahdollisuuden omalle romanttisen emotionaaliselle ja vanhasta poikkeavalle tyylilleen. Uransa Petipan varjossa tehnyt Ivanov sai uuden mahdollisuuden, kun[Tšaikovskin muistojuhlallisuuksiin haluttiin uusi versio Joutsenlampi-baletin toisesta näytöksestä. Joutsenlampi oli Tšaikovskin ensimmäinen balettisävellys, mutta muun muassa epäonnistuneen koreografian johdosta (Wenzel Reisinger) ensi-ilta Moskovassa 1877 ei ollut ollut menestyksekäs. Vapaana muiden ohjeista Ivanov loi koreografisen mestariteoksen. Kokonaisuutena Joutsenlampi tuli uudestaan näyttämölle 15. tammikuuta 1895, jolloin Ivanov vastasi toisen ja neljännen näytöksen ja Petipa ensimmäisen ja kolmannen näytöksen koreografiasta. Nykyään Joutsenlampi on ehkä kuuluisin ja rakastetuin klassisisen baletin teoksista.
Baletin uudistuminen ja venäläisemigranttien tulo länteen
Mihail Fokin aloitti koreografinuransa Pietarissa ja etsi uutta tyyliä. Hänen mielestään balettiesitykselle piti luoda yhtenäinen ilme, jossa niin tanssin, musiikin kuin lavastuksen ja pukujen tulisi palvella valittua aihetta. Aivan uudenlaista tanssiajattelua edustava Isadora Duncan vieraili vuonna 1904 Pietarissa. Hänen esiintymisensä sai Fokinin vakuuttumaan ajatuksistaan tanssin uudistamisesta. Huippuballerina Anna Pavlova pyysi Fokinia tekemään itselleen soolon hyväntekeväisyysesitykseen 1905. Näin syntyi Saint-Saënsin musiikkiin Kuoleva joutsen.
Sergei Djagilevilla (s. 1872 Novgorodissa) oli suunnitelma viedä venäläistä balettia Pariisiin. Fokinin pienoisbaletit kuten romanttista tyyliä kunnioittava Chopiniana (myöhemmin nimellä Les Sylphides) muodostivat hyvän pohjan kiertuerepertuaarille. Tanssijoiksi saatiin silloisen venäläisen baletin parhaat voimat, kuten Tamara Karsavina, Vatslav Nižinski, balettimestarina toiminut Enrico Cecchetti ja valtavan suosion esityksille taannut Anna Pavlova.
Pariisin Saison Russe 1909 sai jatkoa 1910, jolloin ohjelmistossa oli Fokinin uusversio teoksestaan Le Carnaval Schumannin musiikkiin, Schéhérazade ja Tulilintu, johon Djagilev tilasi musiikin Igor Stravinskilta. Djagilevin balettiryhmä kukoisti aikana, jolloin kuninkaallinen suojelu taiteelta oli kuolemassa, mutta valtiollinen tai yksityisten säätiöiden tuki ei vielä ollut muotoutunut. Niinpä hänen luomansa hyvät suhteet eurooppalaiseen yläluokkaan olivat kullanarvoiset ja pelastivat hänet monesti konkurssilta. Djagilevin baletti tunnetaan myös nimellä Venäläinen baletti, Ballets russes.
Fokinin koreografiat dominoivat seurueessa 1912 asti. Djagilevin uusi ihastus ja suojatti oli ilmiömäinen tanssija Vatslav Nižinski. Hän oli vavahduttanut yleisöjä Fokinin koreografioissa Le Spectre de la Rose ja Petruška uljailla hypyillään. Hänen liikekielelliset uudistuksensa aiheuttivat skandaalin toisensa jälkeen Pariisissa. Ikävä kyllä hänen koreografiansa ovat lähes täydellisesti kadonneet. Niistä mainittakoon Faunin iltapäivä (L’Aprés-midi du Faune) Claude Debussyn musiikkiin (1912) ja Stravinskyn säveltämä, lähes mellakan katsomossa aiheuttanut, Kevätuhri. Nižinskin ura katkesi kesken mielisairauteen, joka puhkesi ryhmän Amerikan kiertueella.
Djagilev löysi yhä uusia koreografikykyjä ryhmälleen: Léonide Massine kunnostautui luonnebaleteissa ja Bronislava Nižinska (Nižinskin sisar) muun muassa sofistikoidulla baletillaan Les Biches (1924) Francis Poulencin musiikkiin. Djagilevin Ballet Russesistä tuli kansainvälinen ryhmä, joka oli kuuluisa yhtä lailla innovatiivisesta musiikistaan ja visualisoinneistaan kuin tanssistaan.
Sota-ajan eristäessä Djagilevin Venäjästä hän turvautui Pariisin avant-garden edustajiin kuten Matisse, Picasso, Satie ja Cocteau. Uusi venäläinen koreografi George Balanchine onnistui pääsemään Venäjältä länteen ja liittyi Djagilevin ryhmään. Hän aloitti hedelmällisen yhteistyönsä Stravinskyn kanssa ja jo Apollossa (1928) löysi oman neoklassisen tyylinsä, joka kunnioitti puhtaita klassisia muotoja ilman ylimääräisiä dramaattisia viittauksia. 1929 Djagilev kuoli ja hänen ryhmänsä hajosi. Monet hänen löytämänsä taiteilijat kuitenkin jatkoivat balettihistorian luomista ja veivät hänen ryhmänsä perintöä eteenpäin. Djagilevin vaikutus balettiin oli hämmästyttävän suuri, vaikka hän ei koskaan itse luonut mitään, vaan toimi ainoastaan tuottajana.
Yksi merkittävistä emigranteista Venäjältä 1900-luvun alussa oli Anna Pavlova (1881–1931). Hän ei niinkään tehnyt syvällisiä uudistuksia, mutta esiintyi maailmanlaajuisesti ja ihastutti yleisöjä kaikkialla. Jo Pietarissa hänen repertuaariin oli kuulunut klassisista baleteista muun muassa Giselle, Prinsessa Ruusunen, Raymonda, Paquita, Esmeralda, Le Corsaire, La Bayadère. Vaikka hän esiintyikin Djagilevin ensimmäisissä Pariisin näytöksissä, hän halusi toimia itsenäisesti ja valita esiintymisensä ja partnerinsa. Kaikkialla hän jätti tanssillaan lähtemättömän vaikutelman, vaikka koreografiat eivät aina olleet kummoisia. Pavlovan tanssin laatu oli kuitenkin aina erinomaisen moitteetonta.
Klassisen tradition laajentaminen – baletti leviää ympäri maailmaa
Vaikka Djagilevin Ballet Russes jättikin jälkiä Neuvostoliiton balettiin, se joutui pitkäksi aikaa eristyksiin tanssin länsimaisesta kehityksestä. Uusi neuvostoideologia vaati hylkäämään tsaristisen repertuaarin ja luomaan uusia teoksia, jotka ilmaisisivat industrialismin voimaa ja työläisten onnea. Uudet teokset eivät kuitenkaan osoittautuneet suosituiksi ja venäläiset huomasivat pian voivansa säilyttää sekä ohjelmistollisen että teknisen perintönsä ja silti tehdä neuvostoajatteluun sopivia baletteja. Sekä leningradilainen Kirov että Moskovan Bolšoi kehittelivät hyvin dramaattista koreografiaa oli aiheena sitten antiikin legenda tai nykyajan aihe.
Länsi-Euroopassa Ballet Russesin perintö levisi ryhmän hajoamisen myötä ympäriinsä. Ensimmäisiä selvää etua saaneita maita oli Englanti, jonne Nižinskiä Kevätuhrin harjoittamisessa avustanut Marie Rambert perusti koulun ja pienen ryhmän 1920-luvun alussa. Hänen perässään tuli irlantilainen Ninette de Valois, jonka työn pohjalta lopulta syntyi Royal Ballet. Rambertilla oli erityinen kyky löytää koreografisia lahjakkuuksia. Näiden joukosta de Valois poimi Fredrick Ashtonin johtamaan seuruettaan. Ashtonin koreografia oli puhdasta, tarkkaa ja muotoon keskittyvää – hyvä vastapari de Valois'n omalle voimakkaan dramaattiselle tyylille.
Valkeakosken Tietotien lukio
Valkeakosken Tietotien lukio on Valkeakosken nykyinen lukio. Ennen keskustassa sijainnut lukio toimi nimellä Valkeakosken lukio, mutta nimeen lisättiin Tietotie uuden sijainnin takia. Lukio sijaitsee Hämeen ammattikorkeakoulun vieressä ja on osa Valkeakoski Campusta. Lukion rehtorina toimii Jaana Leppä.
Baletti
Klassisen tradition laajentaminen – baletti leviää ympäri maailmaa
Ashtonia inspiroivat usein tanssijat, kuten hieno lyyrinen ballerina Margot Fonteyn. Englannin baletti ei ollut uudistavaa niin kuin Ballet Russes, mutta loi omaleimaisen sulokkaan ja hienostuneen tyylin, joka sopi brittitemperamenttiin. Rambertilla oli myös toinen koreografikyky Antony Tudor. Hän oli dramaattisesti orientoitunut, mutta ei juonibaletin suuntaan. Tudorin teoksissa nousivat tärkeiksi roolihahmojen sisäiset mielenliikkeet tanssilla ilmaistuina. Tudor ei kuitenkaan jäänyt Englantiin, vaan siirtyi Amerikkaan.
Kiinnostus balettiin oli Amerikassa herännyt Anna Pavlovan ja Djagilevin baletin perinteen jatkajien kiertueiden myötä. Siellä yritettiin myös luoda omaehtoista taidetta, mutta kehitys oli hidasta. Mihail Mordkinin vetämällä pienellä ryhmällä oli kunnianhimoinen haave luoda ohjelmisto sekä menneistä mestariteoksista että tulevaisuuden klassikoista. He esittivät sekä Giselleä, Sylfidejä että Antony Tudorin ja Agnes de Millen teoksia. Jerome Robbinsin uudistuksissa traditionaalinen liikekieli sai tarvittaessa väistyä stepin tyyliteltyjen luonnollisten eleiden tieltä, jos tarkoitus niin vaati. Lopulta American Ballet Theatre oli kuuluisa sekä innovatiivisesta repertuaaristaan että tähdistään kuten Alicia Alonso, Anton Dolin ja Alicia Markova.
Valkeakosken Tietotien lukio
Uusi lukiorakennus otettiin käyttöön lukuvuodelle 2009–2010. Sen tilat on suunnitellut arkkitehtitoimisto Aarne von Boehm ja kaikki luokat ovat nimetty latinankielisillä nimillä. Oppilaita koulussa on noin 400, lukuvuodesta riippuen.
Baletti
Klassisen tradition laajentaminen – baletti leviää ympäri maailmaa
Alun perin Lincoln Kirsteinin kutsumana Amerikkaan lähti myös George Balanchine. 1946 he perustivat Ballet Societyn, josta kaksi vuotta myöhemmin tuli New York City Ballet. Balanchine toi mukanaan neoklassisen tyylinsä, joka perustui traditionaaliseen tekniikkaan ja musiikin rakenteesta kumpuavaan liikkeeseen ilman erityistä tarinaa. Abstraktin tanssin tarkoitus oli vain näyttää puhtaan akateemisen liikkeen kauneus. Jopa lavastus jäi pois ja puvustuksena oli pelkkä treeniasu – sekä taloudellisista että esteettisistä syistä. Laihat ”hammastikunmuotoiset” ballerinat inspiroivat Balanchinea ja hän harjoitti tanssijansa nopeiksi ja täsmällisiksi. Britit kuvasivat heitä ”atleettisiksi” ja ranskalaiset puhuivat ”frigidistä tyylistä”. Balanchine täydensi New York City Ballet’n ohjelmistoa vuosittain. Useimmat teoksista olivat abstrakteja ja monet Stravinskyn musiikkiin. Jerome Robbins liittyi ryhmään 1949 ja on myös osaltaan laajentanut ryhmän ohjelmistoa. Hänen myöhäisemmät työnsä kuten Dances at a Gatherin (1969) ja Goldberg Variations (1971) poikkeavat Balanchinen teoksista inhimillisten suhteiden kuvauksellaan, vaikka ovatkin puhdasta tanssia.
Ranskassa Serge Lifar, Djagilevin Baletin viimeinen miestähtitanssija, johti vuosia Pariisin Oopperan balettia. Hänen rinnalleen nousi uusia kapinallisia, jotka perustivat omia ryhmiään, kuten Roland Petit ja Maurice Béjart. Tanskan Kuninkaallinen Baletti modernisoi treenausmetodiaan ja ohjelmistoaan 1950-luvulla samalla taistellen perinteensä säilyttämisen puolesta. Ruotsissa Kurt Joossin kouluttama Birgit Cullberg perusti oman, ei niin klassisen, ryhmänsä samalla, kun sikäläinen Kuninkaallinen Baletti haki uutta intoa ulkomaisista opettajista ja koreografeista. Saksassa baletti ei ollut koskaan ollut kovin voimakas ja siellä turvauduttiin tuontikoreografeihin kuten eteläafrikkalaiseen John Crankoon Stuttgartin Baletissa. Rudolf Nurejev loikkasi Neuvostoliitosta länteen ja hänet kiinnitettiin Englantiin Royal Ballet'hin, jolle hänen tulonsa antoi pirirstysruiskeen. Englantilainen tyyli levisi myös Kanadaan, kun Celia Franca lähti sinne johtamaan Kanadan Kansallisbalettia 1951 jättäen näin Ninette de Valois'n.
Baletin uudistaminen on saanut paljon vaikutteita myös 1900-luvulla alkaneesta modernista eli nykytanssista. Sen myöhempää kehitystä ei olekaan mielekästä tarkastella irrallaan muusta taidetanssista.
Harjoittelu
Baletin harrastajan perusvarusteet ovat naisilla joustava ja vartalonmyötäinen tanssipuku, sukkahousut, balettitossut (pehmeät ja niin sanotut kovakärkiset eli varvastossut). Miehet käyttävät lyhythihaista tai hihatonta paitaa, trikoita, pehmeitä tossuja ja ns. tukihousuja. Vaatetuksen pitää mahdollistaa vapaat liikkeet joustavuudellaan sekä paljastaa pienimmätkin liikkeiden yksityiskohdat, jotta opettajan on mahdollista korjata virheitä. Baletista tuttua tyllihametta (tutu) käytetään vain esityksissä – tosin ei aina, sillä balettiesityksiä on varsin erityylisiä. Naistanssijoiden hiusten pitää olla nutturalla, etteivät ne häiritsisi esim. pyörittäessä tulemalla kasvoille. Balettisalissa on harjoittelua ja venytyksiä varten tanko. Salissa on myös peili, josta tarkistetaan asentojen ja liikkeiden oikea suoritus. Aiemmin saleissa oli lautalattiat, mutta nykyään suositaan niin sanottuja tanssimattoja: muovimattoja, joiden pinta ei ole liian liukas. Puulattialla liukkauden vähentämiseen käytetään tossujen pohjissa hartsia. Tanssilattian on tärkeää olla joustava, jotta hyppiminen ei rasittaisi liikaa niveliä. Salissa täytyy olla myös paljon korkeutta, jotta erilaisten nostojen ja hyppyjen harjoittelu onnistuu. Kovakärkisillä varvastossuilla saa ruveta tanssimaan vasta noin kymmenen vuoden ikäisenä kahdesta syystä: vaaditaan tarpeeksi alustavaa harjoitusta, että lihakset vahvistuvat ja tekniikka sekä vartalon hallinta on tarpeeksi kehittynyttä; toisekseen voimakkaassa kasvuvaiheessaan pehmeä jalkaterän luusto saattaa vaurioitua liian nuorena aloitetussa varpailla tanssimisessa. Aluksi tossut voivat tuntua kivuliailta käytössä, mutta ajan mittaan tanssija tottuu niihin. Tossujen sisällä voidaan käyttää erityisiä pehmusteita, joita valmistetaan nykyään monista eri materiaaleista. Varvastossut saattavat aiheuttaa vaivasenluita ja muita jalkavaivoja. Harjoituksen myötä tanssijan jalat tottuvat rasitukseen. Miestanssijat eivät yleensä tanssi varvastossuilla.
Balettitanssijan kouluttaminen ammattiin kestää noin kahdeksan vuotta, mutta lahjakkaat tanssijat voivat saavuttaa vaadittavat tekniset taidot nopeamminkin. Tiukka koulutus alkaa n. 4.–5. lk:lla. Harjoittelua on 4–6 päivää viikossa. Edellytyksenä balettiammattiin on edullinen vartalon rakenne: pitkät raajat, pieni pää, sopusuhtaisuus ja solakkuus, luontainen notkeus (voi saavuttaa myös jatkuvalla venyttelyllä) ja taipuisa selkä sekä erityisesti luonnostaan helposti aukikiertyvät lonkkanivelet. Naistanssijoille on myös tärkeää, että nilkkanivel on notkea, jolloin varvastossujen kärjelle nouseminen on vaivatonta ja jalkaterään muodostuu kaunis kaari. Vaikka ominaisuudet olisivat suotuisat, vain pieni osa oppilaista läpäisee koulutuksen karsiutumatta ja saa mahdollisuuden ammattilaisuuteen. Monet jäävät usein ilman ammattia ”epäsopivan” vartalon takia. Vaativa harjoittelu nuoruusiässä altistaa erilaisille vammoille – varsinkin, jos ruumiinrakenne ei ole lajille otollinen. Balettia on tietenkin mahdollista harrastaa ilman tähtäämistä ammattilaisuuteen. Silloin 1–2 harjoituskertaa viikossa riittää ja lajin voi aloittaa vaikka vasta aikuisena. Balettiharrastus kehittää vartalonhallintaa, notkeutta ja lihasvoimaa – sekä tietenkin lisää ymmärrystä tästä perinteisestä taidemuodosta.
Balettitunti tapahtuu opettajan johdolla ja koostuu ensin tangossa ja sitten keskilattialla tehtävistä harjoituksista, jotka lämmittävät lihakset, kehittävät voimaa, notkeutta ja tasapainoa sekä opettavat baletin tyylin mukaisia linjoja ja asentoja. Harjoitukset vaikeutuvat vuosien myötä, mutta tietyt perusosaset pysyvät aina mukana. Jokaisen balettiammattilaisenkin työpäivä alkaa treenitunnilla plié- ja battement tendu -harjoituksineen. Ihannetapauksessa tuntia säestää pianisti, mutta harrastelijatasolla joudutaan usein tyytymään äänitettyyn musiikkiin. Balettituntiin kuuluvat myös tietyt käyttäytymis- ja kohteliaisuussäännöt – onhan se vanhan hovietiketin perua. Niinpä tunti sekä aloitetaan että päätetään niiaus- ja kumarrusliikkein (révérence) opettajalle, pianistille ja mahdollisille tuntia seuraaville katsojille.
Example.com
example.com, example.net ja example.org ovat IANA:n :ssa dokumentoinnin kirjoittamiseen ja esimerkkeihin varaamia verkkotunnuksia, eikä niitä voi rekisteröidä.
Domainin sisältö muuttui tammikuun lopussa 2011, jolloin siitä tuli redirect IANA:n palvelimelle, jossa selitetään domain-nimien merkitys. Tätä ennen nimellä vastasi ICANN:in hallinnoima palvelin, jossa oli yksinkertaisen viestin välittävä WWW-palvelin.
Seksagesimaalijärjestelmä
Seksagesimaalijärjestelmä on lukujärjestelmä, jonka kantaluku on 60. Lukujärjestelmä on ollut käytössä ainakin Mesopotamian alueen joissain korkeakulttuureissa, mm. sumerilaisilla, akkadilaisilla ja babylonialaisilla (2350...539 eaa.). Seksagesimaalijärjestelmän käyttö kyseisissä kulttuureissa liittyi heillä käytössä olleisiin lukuisiin eri aika-, pituus- (sekä pinta-ala- ja tilavuus-) yksiköihin, joille oli ominaista se, että ne olivat keskenään jaollisia. Samaten luku 60 on monipuolisesti jaollinen: 60/1, 60/2, 60/3, 60/4, 60/5, 60/6, 60/10, 60/12, 60/15, 60/20, 60/30 sekä 60/60.
Nykyään käytössä oleva aikajärjestelmä on peräisin sumerilaisilta, joskin he jakoivat vuorokauden 24 tunnin sijasta 6 yötuntiin ja 6 päivätuntiin, joiden ajalliset kestot lisäksi muuttuivat vuodenaikojen tahdissa, sillä ne oli ankkuroitu auringon nousuun ja laskuun. Seksagesimaalijärjestelmää käytetään lisäksi karttakoordinaattien ilmaisemisessa.
Maximilian Mechler
thumb|Maximiliam Mechler vuonna 2011. Maximilian Mechler (s. 3. tammikuuta 1984) on saksalainen mäkihyppääjä ja joukkuemäen hopeamitalisti lentomäen MM-kilpailuista Vikersundista 2012.
Mäkihypyn maailmancupissa Mechlerin paras henkilökohtainen sijoitus on kolmas sija Trondheimin suurmäen kilpailusta joulukuussa 2003.
Mechler lopetti uransa mäkihyppääjänä vuonna 2014.
La Renaissance
La Renaissance on Keski-Afrikan tasavallan kansallislaulu. Sen sanoituksen kirjoitti Keski-Afrikan tasavallan entinen pääministeri Barthélemy Boganda. Musiikin sävelsi Herbert Pepper, joka sävelsi myös Senegalin kansallislaulun, Pincez Tous vos Koras, Frappez les Balafonsin. La Renaissancea on käytetty Keski-Afrikan tasavallan kansallislauluna vuodesta 1960 lähtien.
Jäähyväiset jalkavaimolle
Jäähyväiset jalkavaimolle (Ba wang bie ji) on vuonna 1993 valmistunut Chen Kaigen ohjaama kiinalainen elokuva. Se on keskeinen kiinalaisten elokuvien niin sanotun viidennen sukupolven edustaja. Viides sukupolvi toi kiinalaiset elokuvantekijät maailman tietoisuuteen.
L-Innu Malti
L-Innu Malti on Maltan kansallislaulu. Sen sanoitukset kirjoitti Dun Karm Psaila ja musiikin sävelsi Robert Sammut. Kappale soitettiin ensimmäistä kertaa 3. helmikuuta 1923 ja se valittiin Maltan kansallislauluksi vuonna 1945. Sanoitukset ovat maltan kielellä.
Jäähyväiset jalkavaimolle
Elokuva perustuu Lilian Leen romaaniin. Hän osallistui myös elokuvan käsikirjoittamiseen.
Vastaanotto
Jäähyväiset jalkavaimolle jakoi vuoden 1993 Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun Jane Campionin Pianon kanssa. Se sai myös parhaan ei-englanninkielisen elokuvan Bafta-palkinnon 1993 ja Golden Globe -palkinnon parhaana vieraskielisenä elokuvana 1994.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Jäähyväiset jalkavaimolle vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 20 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Helsingin Sanomissa Helena Ylänen piti elokuvan parhaina jaksoina poikien varttumista oopperakoulussa, kun taas aikuisuuden tapahtumat on kerrottu viitteellisemmin. ”Jäähyväiset jalkavaimolle on varsin surullinen tarina, mutta sen pitää vauhdissa ja eloisana tapahtumien valtaisa virta ja värien raivoisa energia.” Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä luonnehtii elokuvaa yhtäältä loisteliaasti kuvatuksi, hehkuvaksi historialliseksi draamaksi ja toisaalta näkemykselliseksi psykologiseksi tutkielmaksi. Hän antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. .
Garliava
Garliava on eteläisessä Liettuassa, Kaunasin kunnallispiirissä sijaitseva kaupunki. Vuonna 2010 kaupungin väkiluku oli 13 368 asukasta.
Aiheesta muualla
54.81667°N, 23.86667°W
Dun Karm Psaila
Dun Karm Psaila (18. lokakuuta 1871 – 13. lokakuuta 1961) oli Maltan kansallisrunoilija ja pappi. Hän kirjoitti sanoitukset muun muassa Maltan kansallislauluun, L-Innu Maltiin. Dun Karm Psaila syntyi Żebbuġin kaupungissa.
Mineralnyje Vodyn lentoasema
Mineralnyje Vodyn lentoasema on kansainvälinen lentoasema Venäjän eteläosissa sijaitsevan Stavropolin aluepiirin kylpylöistään tunnetussa Mineralnyje Vodyn kaupungissa. Se on myös monien Pohjois-Kaukasukselle matkustavan kauttakulkupaikka.
Vuonna 2013 lentoaseman kautta kulki 1,47 miljoonaa matkustajaa. Matkustajamääränsä puolesta Mineralnyi Vody kuului vuonna 2013 Venäjän 20 vilkkaimman lentoaseman joukkoon.
Lentoasema sijaitsee noin 5 kilometriä Mineralnyi Vodyn keskustasta länteen. Kaupunkiasutus alkaa heti lentokenttäalueen itäpuolelta.
thumb|250px|Mineralnyje Vodyn lentoasema satelliittikuvassa.
Southland
Southland voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Jumalan historia
Jumalan historia: 4000 vuotta juutalaisuutta, kristinuskoa ja islamia on vuonna 1993 ilmestynyt Karen Armstrongin kirja kolmen monoteistisen uskonnon historiasta. Armstrong käsittelee juutalaisuutta, kristinuskoa ja islamia. Teoksen julkaisi suomeksi Ajatus vuonna 2007 ja sen suomensi Markku Päkkilä.
Mäntyluodon rautatieasema
Mäntyluodon rautatieasema (lyh. Mn) on Suomen rataverkon asema Porissa Kirrinsannan kaupunginosassa. Kaksikerroksinen punatiilinen rakennus on valmistunut vuonna 1984. Ennen Mäntyluodon nykyistä asemaa oli käytössä vuonna 1900 rakennettu Mäntyluodon vanha rautatieasema.
Asema sijaitsee Tampere–Pori-radan Tahkoluotoon jatkuvan rataosuuden varrella noin kilometrin päässä Mäntyluodon satamasta. Asemalla on ainoastaan tavaraliikennettä. Rataosa Porin keskustasta Mäntyluotoon rakennettiin vuosina 1898–1899. Henkilöliikenne junalla Mäntyluotoon lopetettiin vuonna 1953, mutta sitä kokeiltiin lyhyen aikaa kiskobusseilla vuonna 1975, jolloin pysähdyspaikat olivat Kirrinsannassa lähellä nykyistä rautatieasemaa ja satamassa puoli kilometriä asemalta eteenpäin.
Tony Mårtensson
Tony Mårtensson (s. 23. kesäkuuta 1980 Märsta, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija. Hän oli voittamassa jääkiekon maailmanmestaruutta Ruotsin joukkueessa vuoden 2006 MM-kilpailuissa. Seurajoukkuetasolla Mårtensson on voittanut KHL:n mestaruuden ja Elitserienissä ollut kertaalleen sarjan eniten pisteitä tehnyt pelaaja.
Seurajoukkueissa
Mårtenssonin ura alkoi Arlanda Wingsissä, josta hän siirtyi Ruotsin Elitserieniin Brynäs IF:ään kaudeksi 2000–2001. Mighty Ducks of Anaheim varasi hänet NHL:ään varaustilaisuudessa 2001. Mårtensson pelasi Brynäsissä varauksensa jälkeen vielä kauden 2001–2002.
Butterfly
Butterfly voi tarkoittaa seuraavia:
Tony Mårtensson
Seurajoukkueissa
Kesällä 2002 Mårtensson teki kahden vuoden sopimuksen Anaheimin kanssa. Mårtensson pelasi kahden Anaheim-kautensa aikana pääasiassa AHL:n Cincinnati Mighty Ducksissa, jossa oli joukkueensa paras pistemies kahden kauden aikana. Hän teki 103 pistettä 146 ottelussa. NHL-debyyttinsä Mårtensson teki kauden 2003–2004 aikana. Kuudessa NHL-pelissään hän sai pisteet 1+1.
Maaliskuussa 2008 Mårtensson teki Linköpingin kanssa sopimuksen kevääseen 2012 saakka. Ensimmäisen sopimuskautensa hän pelasi kuitenkin Venäjällä KHL-seura Ak Bars Kazanissa. Kazan vuokrasi Mårtenssonin Linköpingiltä kaudeksi. Kausi 2008–2009 päättyi Kazanilla ja Mårtenssonilla KHL:n mestaruusjuhliin. Mårtensson oli KHL:n pistepörssin 14:s, kun hän sai 47 tehopistettä. Mårtensson palasi kaudeksi 2009–2010 sopimuksen mukaisesti Linköpingiin.
Mistelimesikko
Mistelimesikko (Bolemoreus hindwoodi) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Mistelimesikkoa tavataan Australiassa Queenslandin itäosissa. Lajin on kuvattu olevan yleinen ainakin osissa levinneisyysaluettaan ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Tony Mårtensson
Maajoukkueessa
Mårtensson edusti Ruotsia kaksissa nuorten arvoturnauksessa. 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1998 Mårtensson oli voittamassa Euroopan-mestaruutta. Mårtensson pelasi myös nuorten MM-kilpailuissa 2000.
Muuta
Tony Mårtensson on innokas raviurheilun harrastaja. Hänen 49-prosenttisesti omistamansa Caballion kuuluu maailman ravurieliittiin. Ori voitti vuoden 2014 Kööpenhamina Cupin ja osallistuu Solvallan Elitloppetiin.
Johannes Valmari
Johannes Valmari (14. kesäkuuta 1883 Kemi – 12. elokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen kemisti ja Helsingin yliopiston professori.
Valmarin vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Valmari ja Elsa Matilda Vaara. Hän valmistui kemisti-insinööriksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1906 ja toimi sitten kemian opettajana Helsingin teollisuuskoulussa vuoteen 1910 saakka. Filosofian kandidaatin tutkinnon Valmari suoritti 1908 ja filosofian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1912. Hän toimi maanviljelystaloudellisen koelaitoksen assistenttina vuodesta 1908 vuoteen 1918 ja 1919–1932 laitoksen maanviljelyskemian ja -fysiikan osaston johtajana. Vuonna 1919 Valmarista tuli myös saman alan vt. professori Helsingin yliopistoon. Vakinaisen viran hän sai vuonna 1923. Hän toimi yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan dekaanina 1924–1934.
Valmari julkaisi tieteellisten tutkimusten ohella alansa kirjoja sekä artikkeleita sanoma- ja aikakauslehdissä. Hän toimi monien valtiollisten komiteoiden jäsenenä ja oli valtion maanviljelyskemiallisen laboratorion johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1924. Valmari kehitti E. S. Tomulan kanssa ns. kotkafosfaatin, jota valmistettiin valtion omistamilla superfosfaattitehtailla Kotkassa. Hän sai mainetta myös keksimänsä ravintosuolaliuoksen vuoksi.
Valmarin puoliso vuodesta 1905 oli Saima Johannes Latvala. Johannes Valmarin vanhempi veli Otto Valmari toimi 1920- ja 1930-luvuilla Elannon johtajana Helsingissä. Valmarin sisar Olga oli naimisissa Virossa syntyneen eversti ja vaihtoehtolääkäri Hans Kalmin kanssa.
Aleksei Lukjanuk
Aleksei Vasiljevitš Lukjanuk (, s. 12. joulukuuta 1980 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen ralliautoilija.
Ura
Lukjanuk aloitti ralliautoilun vuonna 2006. Lukjanukin ensimmäinen MM-ralli oli vuoden 2013 Suomen ralli, jossa hän sijoittui WRC3-luokan parhaana 16:nneksi. Samana vuonna Lukjanuk ajoi ensimmäisen EM-osakilpailunsa Latviassa Rally Liepajassa. 2014 hän voitti Viron ja Venäjän mestaruudet ja sijoittui EM-sarjassa tuotantoautojen cupissa sijalle 5. ERC kokonaiskilpailussa sijoitus oli 18. Seuraavana vuonna hän sai ajettavakseen Ford Fiesta R5:n jolla voitti Latvian kansallisen Rally Liepajan ja myöhemmin syksyllä EM-sarjaan kuuluneen Rallye International du Valais’n Sveitsissä.
Half Apple
Half Apple on Turussa vuonna 2004 perustettu nelihenkinen rockyhtye, joka musiikissa yhdistyvät progressiivinen rock ja moderni indierock. Yhtye julkaisi ensimmäisen pitkäsoittonsa Hands That Held Up the Sky maaliskuussa 2012.
Historia
Half Apple syntyi syksyllä 2004 kun aikaisemmasta bändistään eronneet nuoret muusikonalut, Santeri Palkivaara ja Valtteri Sjöblom perustivat yhtyeen. Nimen bändi sai aikaisemman yhtyeen nimestä, jonka toisen puolikkaan Palkivaara ja Sjöblom olivat muodostaneet. Rumpaliksi yhtyeeseen liittyi Ville-Pekka Vaaralahti. Bändi soitti triona kevääseen 2007 saakka, jolloin Henri Lyysaari liittyi yhtyeeseen laulamaan ja soittamaan koskettimia. Lyysaaren liittymisestä lähtien yhtyeellä ei ole ollut yhtä selkeää lead-laulajaa, vaan Lyysaari ja Palkivaara ovat jakaneet laulajan tontin.
Vuoteen 2007 mennessä keikkakokemusta oli kertynyt Half Applelle jo runsaasti ja yhtye oli äänittänyt muutaman demoluonteisen omakustanne-EP:n. Työ bändin eteen kantoi aina vain enemmän hedelmää, eikä ihmekään että yhtye löysi itsensä keväällä 2007 Suomen suurimman valtakunnallisen bändikilpailun Äänen ja vimman finaalista. Voiton makuun bändi pääsi kilpailupuolella ensimmäisen kerran keväällä 2008 Lukiolaisten liiton valtakunnallisessa bändikilpailussa, jossa Half Apple julistettiin Suomen parhaaksi lukiolaisbändiksi. Keväällä 2009 yhtye voitti Turun alueen bändikuninkuuden perinteikkäässä Turku Bandstand -kilpailussa, jossa Half Apple oli vuotta aiemmin ansainnut kolmannen sijan. Kesällä 2009 Suomen Arvostelijain Liiton Turun osasto myönsi yhtyeelle tunnustuspalkinnon, 'Kritiikin puolen kilon punnuksen', jonka on aikaisemmin saanut mm. The Crash.
Joulukuussa 2009 yhtye aloitti ensimmäisen kokopitkän albuminsa, Hands That Held Up the Skyn äänitykset. Levy saatiin miksaus ja masterointi mukaan lukien valmiiksi kesäkuussa 2011. Helmikuussa 2012 yhtye ilmoitti solmineensa sopimuksen levyn julkaisusta Presence Records levy-yhtiön kanssa ja levy ilmestyi kauppoihin 14. maaliskuuta 2012.
Patricia Collinge
Patricia Collinge, alk. Eileen Cecilia Collinge (20. syyskuuta 1892 Dublin, Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta – 10. huhtikuuta 1974 New York, New York, Yhdysvallat) oli irlantilaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä ja kirjailija. Hän aloitti uransa Lontoossa, mutta muutti vuonna 1908 Yhdysvaltoihin. Siellä hän teki pitkän uran Broadwayllä ja käsikirjoitti itse myös yhden näytelmän. Collinge näytteli urallaan seitsemässä elokuvassa ja teki uransa loppuvaiheissa myös useita televisiorooleja. Elokuvasta Nainen ei armoa antanut hän oli ehdokkaana parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon.
Nuoruus ja uran alku
Eileen Cecilia Collinge syntyi Dublinissa 1892. Hän käytti urallaan etunimeä Patricia. Hänen isänsä Frederick Collinge oli englantilainen kirkkomusiikin säveltäjä ja äitinsä Emma Russell irlantilainen kodinhoitaja. Eileenillä oli kaksi pikkuveljeä.
Collinge kävi koulunsa Dublinissa, ja näyttämäuransa hän aloitti vuonna 1904 Lontoon Garrick Theatressa. Hänen ensimmäinen näytelmänsä oli Little Black Sambo and Little White Barbara. Koko Collingen perhe muutti Yhdysvaltoihin, Patricia tuli äitinsä kanssa syyskuussa 1908. Hän teki teatteridebyyttinsä New Yorkissa jo kolme kuukautta myöhemmin.
Läpimurto Broadwayllä
thumb|Collinge Pollyannan roolissa. Läpimurtonsa Collinge teki 24-vuotiaana, kun hän näytteli Eleanor H. Porterin lastenkirjojen 12-vuotiasta päähahmoa Pollyannaa. Hän oli Pollyanna ensin elokuussa 1915 Chicagossa, ja sitten hän näytteli vuoden 1916 jälkimmäisellä puoliskolla hahmoa 112 esityksessä New Yorkin Hudson Theatressa ja lopulta vei näytöksen kiertueelle 1917–1918.
Collingen seuraava huippurooli oli vuonna 1919 Tillie-näytelmään päähenkilönä. Vaikka hän oli noussut teatterialan tähtinäyttelijöiden joukkoon, hän näytteli urallaan myös useissa sivuosissa. Collingen viimeisiä näytelmiä, joissa hän näytteli perinteistä sankaritarta pääroolissa, olivat vuoden 1933 Another Language ja vuoden 1935 To See Ourselves. Jälkimmäisen tuotannon epäonnistuttua Collinge vetäytyi alalta useammaksi vuodeksi.
Collinge kirjoitti itse vuonna 1938 esitetyn näytelmän Dame Nature, joka oli sovitus ranskalaisesta näytelmästä. Hän kirjoitti myös novelleja The New Yorker -lehteen. Collingen ura näyttelijä jatkui vuonna 1939, kun Herman Shumlin oli lähettänyt hänelle The Little Foxes -näytelmän käsikirjoituksen. Se sai ensi-iltansa helmikuussa 1939, ja sitä esitettiin yli vuoden samassa teatterissa.
Hranice
Hranice on kaupunki Määrin alueella Přerovin piirikunnassa Olomoucin läänissä Tšekin tasavallan itäosassa. Vuoden 2020 arvion mukaan kaupungissa asui 17 999 asukasta.
Patricia Collinge
Elokuvienkin pariin
Collinge ja muut The Little Foxes -näytelmän näyttelijöistä palasivat rooleihinsa sen elokuvaversiossa. Nainen ei armoa antanut (1941) oli Collingen ensimmäinen elokuva. Hän sai roolistaan parhaan naissivuosan Oscar-ehdokkuuden. Seuraavaksi hän näytteli Alfred Hitchcockin Epäilyksen varjossa (1943), Edward Dmytrykin Tender Comradessa (1943) ja Sam Woodin elokuvassa Casanova järjestää kaiken.
Collingen viimeinen Broadway-menestys oli Henry Jamesin novellista näyttämölle sovitettu The Heiress. Valkokankaalla hän näytteli vuonna 1951 elokuvassa Teresa – italiatar ja vuonna 1952 elokuvassa Washington Story. Collingen viimeinen näyttämörooli oli Ethel Barrymore -teatterissa joulukuussa 1952 esitetyssä I’ve Got Sixpence -näytelmässä.
Yksityiselämä
Collinge oli naimisissa James Smithin kanssa. He avioituivat vuonna 1921. Collinge kuoli huhtikuussa 1974, ja hänen miehensä kuoli kymmenen kuukautta myöhemmin. Patricia Collinge on haudattu Nantucketiin samalla hautausmaalle kuin hänen vanhempansa ja äidinäitinsä.
Channel One Cup
thumb|Channel One Cup -pokaali thumb|right|Turnauksen maskotti. Channel One Cup on yksi neljästä Euro Hockey Tourin osaturnauksesta ja se pelataan Moskovassa Venäjällä. Aikaisemmin turnaus tunnettiin vuosikymmenten ajan Izvestija-sanomalehden mukaan nimellä Izvestija-turnaus ja jonkin aikaa Baltika-olutpanimon mukaan Baltika-turnauksena. Panimo vetäytyi sponsorisopimuksesta Venäjän jääkiekkoliiton kiellettyä alkoholin mainonnan otteluissa. Sen jälkeen turnauksen yhteistyökumppaniksi tuli Rosno, joka toimii vakuutusalalla, ja turnauksen nimi muuttui Rosno Cupiksi. Nykyisin turnausta tukee Venäjän TV:n ykköskanava. Suomessa turnaus tunnetaan yleisesti nimellä Moskovan turnaus. EHT:n Venäjän turnaus pelataan joulukuussa.
Vuoden 1971 Izvestija-turnauksessa 17. joulukuuta pelatussa turnauksen avausottelussa Suomi voitti ensimmäistä kertaa Neuvostoliiton joukkueen. Maalintekijöinä Suomen joukkueessa olivat Juhani Tamminen (2 maalia), Matti Murto ja Juha Rantasila. Kyseessä oli jättiyllätys, sillä jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa aiemmin samana vuonna Suomi oli hävinnyt 1–8 ja 1–10, ja vuotta aiemmin 1–2 ja 1–16. Sapporon talviolympialaisissa 1972 palattiin ”normaaliin”, kun Neuvostoliitto voitti Suomen 9–3.
Venäjän hyökättyä alkuvuodesta 2022 Ukrainaan Suomen, Ruotsin ja Tšekin jääkiekkoliitot päättivät lopettaa yhteistyön Venäjän jääkiekkoliiton kanssa. Tästä johtuen vuoden 2022 Channel One Cup ei ollut osa Euro Hockey Touria. Vuoden 2022 turnauksessa pelasivat Venäjä, Valko-Venäjä ja Kazakstan.
Mitalitaulukko
Tilanne vuoden 2017 kilpailuiden jälkeen.
Metsämaa
thumb|273x273px|[[Metsämaan kirkko.]] Metsämaa on Varsinais-Suomessa sijainnut entinen Suomen kunta. Se erotettiin aikoinaan omaksi kunnakseen Loimaan pitäjästä, mutta liitettiin Loimaan maalaiskuntaan 1. tammikuuta 1976. Loimaan kunnan liityttyä Loimaan kaupunkiin vuoden 2005 alussa Metsämaasta tuli osa Loimaan kaupunkia.
Metsämaan naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Alastaro, Humppila, Loimaan kunta, Punkalaidun ja Ypäjä.
Metsämaa kuului entiseen Turun ja Porin lääniin ja sijaitsi entisten Hämeen läänin ja Turun ja Porin läänin rajalla. Aiempina vuosisatoina Metsämaa – kuten koko muukin Loimaan seutu – katsottiin kuuluvaksi Ala-Satakuntaan. Turun vaikutuksen lisäännyttyä 1800- ja 1900-luvuilla alue sulautui kuitenkin osaksi Varsinais-Suomea.
Metsämaan läpi virtaa Kojonjoki (puhujasta riippuen joko Koijoki, Koenjoki tai Kojonjoki), joka saa alkunsa Koijärvestä. Joki yhtyy Loimijokeen lähellä Alastaron kirkonkylää. Alueen asutus on tiheintä juuri Kojonjoen varrella. Metsämaa on pinnanmuodoiltaan vaihtelevaa ja vähäjärvistä seutua. Alueelle ovat tyypillisiä ennen muuta lukuisat kalliomäet ja harjut.
Vuonna 1969 Metsämaalla asui 1430 henkeä, ja kunnan tärkein elinkeino (60 %) oli maa- ja metsätalous. Alueen nähtävyyksiä ovat vuonna 1777 valmistunut puinen Metsämaan kirkko Metsämaan kirkonkylässä sekä Leppijärvet valtatie 2:n varrella.
Liikenne
Metsämaata halkoo Valtatie 9 ja alueen pohjoislaitaa pitkin kulkee valtatie 2. Entisen kunnan etelärajaa sivuaa Toijala–Turku-rata ja lähimmät rautatieasemat ovat Loimaalla ja Humppilassa.
Historiaa
Metsämaa lienee saanut pysyvän asutuksensa keskiajan lopulla. Uuden ajan alussa Metsämaan, Kallion ja Korven kylät kuuluivat Loimaan pitäjän Kojon neljännekseen. Vuoden 1571 hopeaveroluettelon mukaan Metsämaan kylässä oli kolme, Kalliossa neljä ja Korvella neljä taloa. Vuonna 1810 taloluku oli 28. Vuonna 1910 Metsämaalla oli yhteensä 212 viljelmää, joista suurin osa oli vuokramaalla; torppia oli 75 ja mäkitupia 92.
Anottuaan Turun tuomiokapitulilta turhaan lupaa oman saarnahuoneen rakentamiseen, metsämaalaiset ryhtyivät vuonna 1776 omin päin rakentamaan puukirkkoa, joka valmistui seuraavana vuonna. Metsämaasta tehtiin Loimaan kappeli vuonna 1778 ja ensimmäinen kappalainen astui virkaansa vuonna 1799. Senaatin päätöksellä Metsämaa määrättiin itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1914. Metsämaan osuusmeijeri perustettiin vuonna 1903 ja säästöpankki vuonna 1919. Metsämaan ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1879. Kuntaan asutettiin jatkosodan jälkeen Kurkijoen siirtoväkeä.
Kylät
thumb|294x294px|Metsämaan kylät 1927: 1. Metsämaa, 2. Kallio, 3. Korpi, 4. Majanoja.
Kallio, Korpi, Majanoja ja Metsämaa.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajausten mukaan Metsämaalla oli yksi taajama: kirkonkylä, jossa oli 314 asukasta vuonna 1960 ja 265 asukasta vuonna 1970. Sitä ei enää nykyään luokitella taajamaksi.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Metsämaan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Tunnettuja metsämaalaisia
Luettelo tunnetuista loimaalaisista sisältää tunnettuja henkilöitä, jotka ovat kotoisin Loimaalta, Loimaan kunnasta, Alastarolta, Mellilästä tai Metsämaalta.
Sifoni (biologia)
pienoiskuva|[[Venussimpukka|Venussimpukan sifoni osoittaa oikealle ja siinä on erilliset hylky- ja hengitysputket.]]
Sifoni eli suppilo on nilviäisillä esiintyvä anatominen rakenne. Sifoneita on niin joillakin vedessä elävillä kotiloilla, simpukoilla kuin pääjalkaisilla. Ne ovat nilviäisen vaippaan kuuluvia putkimaisia rakenteita, joiden läpi virtaa vesi. Nilviäislajit käytettävät sifonilla kierrättämäänsä vettä muun muassa ravinnon hankkimiseen, hengitykseen, hylkyaineiden poistoon ja lisääntymiseen. Simpukoilla on yleensä erikseen sisään- ja ulosvirtausputket (hengitys- ja hylkyputket), muilla nilviäisillä on vain yksi putki.
Simpukat
Jotkin simpukat kaivautuvat pohjasedimenttiin ja jättävät esiin vain sifonin kaksiputkisen pään, jonka kautta kierrättävät vettä, josta ne suodattavat ravintoa. Vedestä ne saavat kiduksillaan tarvitsemansa hapen. Tällaisia lajeja ovat muun muassa Suomessakin elävät hietasimpukka (Mya arenaria) ja liejusimpukka (Limecola balthica) sekä Tyynenmeren rannikoilla elävä geoduck (Panopea generosa), jonka sifonit saattavat olla yli metrin pituisia.
Pääjalkaiset
Pääjalkaiset erityisesti mustekalat käyttävät sitä myös liikkeen synnyttämiseen reaktiovoimalla. Mustekalat käyttävät sifonia myös puolustautumiseen, ja nopean pakenemisen lisäksi saattavat sen avulla kaivautua pohjaan, jolloin pohjasta nouseva hiekka tai muta hautaa mustekalan. Ne suihkuttavat sen kautta myös mustetta, joka muodostaa veteen pilven. Pilvi häiritsee saalistajaa ja auttaa mustekalaa pakenemaan.
Women in Revolt
Women in Revolt on vuoden 1971 satiirielokuva, jonka tuotti Andy Warhol ja ohjasi Paul Morrissey.
Ruotsin kunnat 1952
thumb|right|400px|Eteläisimmän Ruotsin kuntajako vuoden 1960 väestönlaskennan aikaan.
Tämä artikkeli on luettelo Ruotsin kunnista vuonna 1952 sekä kuntajaossa tapahtuneista muutoksista vuosina 1952–1970. Vuoden 1952 kuntauudistuksen jälkeen Ruotsissa oli 1 037 kuntaa, joista 133 oli kaupunkeja, 88 kauppaloita ja 816 maalaiskuntia. Vuotta ennen uudistusta kuntien määrä oli ollut 2 498. Tässä artikkelissa kunnat on lueteltu tuolloisen läänijaon mukaisesti. Läänien järjestys on tuon ajan läänikoodien mukainen.
Tukholman lääni
thumb|450px|Tukholman läänin kunnat ja Tukholman kaupunki vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Tukholman läänissä oli 12 kaupunkia, 5 kauppalaa ja 38 maalaiskuntaa. Tukholman kaupungin siirryttyä Tukholman lääniin vuonna 1968 Tukholman kaupunki säilytti oman kuntakoodinsa 0180, mutta läänin muiden kuntien kuntakoodit vaihtuivat niin, että alun läänikoodi 02 korvautui 01:llä.
Uudet kunnat 1.1.1971
Luettelossa vasemmalla on kunta, joka muodostui kaksoispisteen oikealla puolella olevien kuntien yhdistyessä tai kuntamuodon muuttuessa.
Uppsalan lääni
thumb|450px|Uppsalan läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Uppsalan läänissä oli 2 kaupunkia, 1 kauppala ja 22 maalaiskuntaa.
Södermanlandin lääni
thumb|450px|Södermanlandin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Södermanlandin läänissä oli 9 kaupunkia, 1 kauppala ja 29 maalaiskuntaa.
Itä-Götanmaan lääni
thumb|450px|Itä-Götanmaan läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Itä-Götanmaan läänissä oli 7 kaupunkia, 4 kauppalaa ja 36 maalaiskuntaa.
Jönköpingin lääni
thumb|450px|Jönköpingin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Jönköpingin läänissä oli 9 kaupunkia, 6 kauppalaa ja 39 maalaiskuntaa.
Kronobergin lääni
thumb|450px|Kronobergin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Kronobergin läänissä oli 2 kaupunkia, 8 kauppalaa ja 34 maalaiskuntaa.
Kalmarin lääni
thumb|280px|Kalmarin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Kalmarin läänissä oli 6 kaupunkia, 3 kauppalaa ja 41 maalaiskuntaa.
Gotlannin lääni
thumb|250px|Gotlandin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Gotlannin läänissä oli 1 kaupunki, 1 kauppala ja 12 maalaiskuntaa.
1.1.1971 läänin kaikki kunnat yhdistettiin yhdeksi kunnaksi, Gotlannin kunnaksi.
Blekingen lääni
Kuntauudistuksen jälkeen Blekingen läänissä oli 4 kaupunkia, 1 kauppala ja 20 maalaiskuntaa.
Kristianstadin lääni
thumb|450px|Kristianstadin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Kristianstadin läänissä oli 4 kaupunkia, 9 kauppalaa ja 45 maalaiskuntaa.
Malmöhusin lääni
Kuntauudistuksen jälkeen Malmöhusin läänissä oli 9 kaupunkia, 9 kauppalaa ja 54 maalaiskuntaa.
Hallandin lääni
Kuntauudistuksen jälkeen Hallandin läänissä oli 5 kaupunkia, 1 kauppala ja 33 maalaiskuntaa.
Lars Lefrén (professori)
Lars Lefrén (1722–1803) oli ruotsalaissyntyinen teologi ja Turun akatemian professori.
Lefrén tuli ylioppilaaksi Turussa, ja hänet vihittiin papiksi 1784. Hän jatkoi uraansa Turussa ja hänestä tuli Turun akatemian itämaisten kielten dosentti 1752, ylimääräinen filosofian apulainen 1756, 2. filosofian apulainen 1765, kirjastonhoitaja 1770, kreikan ja heprean kielten professori 1772, kolmas teologian professori 1784, toinen 1789, ja samalla hän oli palkkapitäjänsä Naantalin ja Raision kirkkoherra 1784–1803. Akatemian rehtorina hän toimi kolmeen otteeseen1779–1780, 1784–1785 ja 1796–1797. Turun tuomiokapitulin jäsen hän oli 1784.
Ruotsin kunnat 1952
Göteborgin ja Bohusin lääni
thumb|300px|Göteborgin ja Bohusin läänin kunnat vuonna 1952.
Lars Lefrén (professori)
Hän oli Hatanpään kartanon omistaja. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1775 Johanna Sofia Leijonancker (k 1804). Hänen poikiaan olivat tilanomistaja Messukylässä, tehtailija Lars Gustaf Lefrén (k. 1825) ja eversti Karl Adolf Lefrén, aateloitu 1818 af Lefrén (k. 1844) ja kenraali Johan Peter Lefrén.
Ruotsin kunnat 1952
Göteborgin ja Bohusin lääni
Kuntauudistuksen jälkeen Göteborgin ja Bohusin läänissä oli 7 kaupunkia, ei ollenkaan kauppaloita ja 37 maalaiskuntaa.
Ei-rakenteellinen virusproteiini
Ei-rakenteellinen virusproteiini on virusopissa proteiini, jota voi tuottaa vain rotaviruksen infektoima solu. Se ei ole virionin osa.
Ruotsin kunnat 1952
Älvsborgin lääni
Kuntauudistuksen jälkeen Älvsborgin läänissä oli 6 kaupunkia, 6 kauppalaa ja 55 maalaiskuntaa.
Skaraborgin lääni
thumb|450px|Skaraborgin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Skaraborgin läänissä oli 7 kaupunkia, 4 kauppalaa ja 45 maalaiskuntaa.
Värmlannin lääni
thumb|350px|Värmlannin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Värmlannin läänissä oli 6 kaupunkia, 7 kauppalaa ja 39 maalaiskuntaa.
Örebron lääni
thumb|250px|Örebron läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Örebron läänissä oli 6 kaupunkia, 5 kauppalaa ja 22 maalaiskuntaa.
Västmanlandin lääni
thumb|400px|Västmanlandin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Västmanlandin läänissä oli 5 kaupunkia, 2 kauppalaa ja 21 maalaiskuntaa.
Kopparbergin lääni
thumb|450px|Kopparbergin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Kopparbergin läänissä oli 6 kaupunkia, 3 kauppalaa ja 41 maalaiskuntaa.
Gävleborgin lääni
thumb|450px|Gävleborgin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Gävleborgin läänissä oli 5 kaupunkia, 2 kauppalaa ja 35 maalaiskuntaa.
Västernorrlandin lääni
thumb|450px|Västernorrlandin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Västernorrlandin läänissä oli 5 kaupunkia, 3 kauppalaa ja 36 maalaiskuntaa.
Jämtlandin lääni
thumb|400px|Jämtlandin läänin kunnat vuonna 1952.
Kuntauudistuksen jälkeen Jämtlandin läänissä oli 1 kaupunki, 2 kauppalaa ja 32 maalaiskuntaa.
Västerbottenin lääni
thumb|500px|Västerbottenin läänin kunnat vuonna 1952.
Norrbottenin lääni
Kuntauudistuksen jälkeen Norrbottenin läänissä oli 5 kaupunkia, 1 kauppala ja 24 maalaiskuntaa.
Viiksilaulumesikko
Viiksilaulumesikko (Caligavis chrysops) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Viiksilaulumesikkoa tavataan Australian itä- ja kaakkoisosissa. Lajin kannaksi on arvioitu ainakin 100 000 yksilöä. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lesotho Fatse La Bontata Rona
Lesotho Fatse La Bontata Rona on Lesothon kansallislaulu. Sen sanoitukset kirjoitti ranskalainen lähetyssaarnaaja François Coillard ja musiikin sävelsi Ferdinand-Samuel Laur. Kappaletta on käytetty Lesothon kansallislauluna vuodesta 1967 lähtien. Perinteisten afrikkalaisten musiikkivaikutteiden sijasta laulun sävellys ja sanoitukset ovat muodostuneet eri eurooppalaisista musiikkityyleistä, muun muassa sveitsiläisestä 1800–luvun laulukirjasta. Tämän seurauksena laulun sanat ja sävellys eivät sovi hyvin yhteen, ja alkuperäisen laulun viidestä säkeistöstä keskimmäiset on poistettu niiden perinteistä kulttuuria vastustavien sanojen vuoksi.
Béla Imrédy
Béla Imrédy (29. joulukuuta 1891 Budapest – 28. helmikuuta 1946 Budapest) oli unkarilainen poliitikko, joka toimi Unkarin pääministerinä 1938–1939.