cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brett Parnham
Seuraura
Kaudella 2011–2012 Parnham pelasi Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla VHL-joukkue Molot-Prikamje Permin riveissä. Hän pelasi runkosarjan aikana kuitenkin vain 20 ottelua aivokalvontulehduksen takia. Toukokuussa 2012 Parnham siirtyi ystävänsä Dale Mitchellin kanssa viikon testiajalle SM-liigajoukkue Tampereen Ilveksen jääleirille. Hän ei kuitenkaan saanut jatkosopimusta ja siirtyi kaudeksi 2012–2013 VHL:ssä pelaavan kazakstanilaisen Saryarka Karagandan paitaan. Kesken kauden, tammikuussa 2013 Parnham siirtyi kuitenkin Kazakstanin mestaruussarjaassa pelaavan Arlan Kokshetaun riveihin. Hän voitti siellä kauden päätteeksi pronssia.
Parnham palasi kauden 2013–2014 kynnyksellä Pohjois-Amerikkaan ja teki sopimuksen ECHL-joukkue San Francisco Bullsin kanssa. Kymmenen pelaamansa ottelun jälkeen marraskuussa 2013 hän siirtyi kuitenkin ALIH-liigan kiinalaisjoukkue China Dragonin riveihin. Elokuussa 2014 Parnham teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Hän oli kaudella 2014–2015 joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 29+30=59. Parnham jakoi ALIH:n maalipörssin kahdeksannen sijan Anyang Hallan Mike Testwuiden kanssa. Elokuussa 2015 hän teki taas vuoden mittaisen jatkosopimuksen Dragonin kanssa.
Maajoukkueura
Parnham edusti Canada Ontarion joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2006.
Lofentaniili
Lofentaniili on yksi maailman tehokkaimmista opioideista. Se on kehitetty vuonna 1960 fentanyylista, ja sen on katsottu olevan teholtaan n. 6 000 kertaa voimakkaampaa kuin morfiini. Sen vaikutukset ovat melko samankaltaiset kuin karfentaniililla, vaikkakin sen teho ei ole aivan yhtä tehokas, mutta se vaikuttaa pidempään, johtuen sen pidemmästä puoliintumisajasta.
Haudiomont
Haudiomont on kunta Koillis-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Kunnassa asui 217 asukasta vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 9,30 neliökilometriä.
Lofentaniili
Lofentaniilia on käytetty lähinnä opioidireseptoreiden toiminnalliseen tutkimukseen , eikä siitä ole kehitetty lääkevalmistetta markkinoille.
Haudiomont
Haudiomontin väkiluku on pienentynyt kuudella asukkaalla vuodesta 2007, jolloin kunnassa asui 223 asukasta. Vuonna 2012 kunnan väkiluku oli 237, eli siellä asui 20 asukasta enemmän kuin vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Justo José de Urquiza
Justo José de Urquiza (18. lokakuuta 1801 – 11. huhtikuuta 1870) oli argentiinalainen sotilas ja poliitikko. Hän loi perustan maansa perustuslaille, ja osallistui diktaattori Juan Manuel de Rosasin kaatamiseen. Hän toimi maansa presidenttinä 1853–1860.
Urquizasta tuli Entre Ríosin maakunnan kuvernööri vuonna 1841, ja hän liittyi Juan Manuel de Rosasin vastaiseen ryhmittymään yhdessä pienempien osavasltioiden johdon kanssa. He kaatoivat Rosasin vuonna 1852. Urquizasista tuli Argentiinan tilapäinen diktaattori. Hän kutsui koolle perustuslakia säätävän kokouksen.
Presidenttikautensa jälkeen Urquiza ylennettiin kenraaliksi. Hän palasi vanhaan tehtäväänsä Entre Ríosin maakunnan kuvernöörinä.
Mary Parker Follett
pienoiskuva|220px|Mary Parker Follett Mary Parker Follett (3. syyskuuta 1868 – 18. joulukuuta 1933) oli yhdysvaltalainen sosiaalityöntekijä, liikkeenjohdon konsultti ja edelläkävijä organisaation ja organisaatiokäyttäytymisen tutkijana.
Hän kirjoitti useita myös useita kirjoja ja lukuisia esseitä, artikkeleita ja puheenvuoroja demokratiasta, ihmissuhteista, poliittisesta filosofiasta, psykologiasta, organisaatiokäyttäytymisestä ja konfliktien ratkaisemisesta. Follett täydensi Max Weberin ajatuksia vallasta. Follett täydensi Weberin auktoriteettilistaa asiantuntijan vallalla, määritteli 1920-luvulla valtion tahtoon ja käskyyn perustuvaksi vuorovaikutussuhteeksi. Hän jakoi vallan myös määräävään (engl. power-over) ja yhteiseen (power-with) valtaan. Edellinen on jaettu esimerkiksi pakkovaltaan, palkitsevaan valtaan, asemavaltaan, asiantuntijavaltaan ja henkilökohtaiseen valtaan. Jälkimmäisessä ihmiset innostavat toisiaan yhteisten intressien ja vastuiden kannustamina. Tämän puolen korostaminen teki Follettin organisaatioteoriasta nk. ihmissuhteiden koulukunnan ennakoijan. Hänen ajatuksiaan on käytetty ihmisten ja yhteisöjen johtamisen perusteina.
Hän oli syntynyt Massachusettsissa ja vietti suuren osan elämästään siellä. Vuonna 1898 hän valmistui Radcliffe Collegesta, mutta ei saanut tohtorin arvoa, koska oli nainen.
The Poker Channel
The Poker Channel oli englantilainen tv-kanava, joka esitti pokeriin keskittyviä ohjelmia, esimerkiksi High Stakes Pokeria. Poker Channelin yhteistyökumppaneja olivat muun muassa Canal Digital ja Welho.
Linnunrata (kirjasarja)
Linnunrata on Douglas Adamsin kirjoittama romaanisarja, joka perustuu hänen kuunnelmasarjaansa Linnunradan käsikirja liftareille.
Romaanisarja Linnunrata ilmestyi vuosina 1979–1992 viitenä osana, jotka muodostavat yhdessä Adamsin sanoin ”maailman ainoan viisiosaisen trilogian”. Sarjaan kuuluu viisi romaania:
Ennen kuolemaansa vuonna 2001 Douglas Adams myös vihjaisi, että hän olisi kirjoittamassa kirjasarjalle vielä kuudetta osaa, joka päättäisi tarinan hänelle mieluisalla ja iloisella tavalla. Douglas olikin kirjoittamassa kirjaa Salmon of Doubt, joka kertoi Adamsin toisen kirjasarjan päähenkilön, "holistisen etsivän" Dirk Gentlyn, kolmannesta seikkailusta. Adams oli kuitenkin ilmeisesti muuttamassa mieltään ja tekemässä tästä teoksesta juuri Linnunrata-sarjan kuudennen teoksen, joka mahdollisesti olisi myös saattanut nivoa nämä kaksi erillistä kirjasarjaa yhteen.
Artemis Fowl -kirjoistaan tunnettu irlantilainen kirjailija Eoin Colfer on kirjoittanut sarjalle kuudennen osan nimeltään Vielä yksi juttu… (And another thing…), joka ilmestyi vuonna 2009.
WSOY julkaisi vuonna 1996 Pekka Markkulan käännöksen sekä vuonna 2009 sen ja loput neljä osaa yhteispainoksena.
Seppo Vainio (jääkiekkoilija)
Seppo Johannes Vainio (3. tammikuuta 1937 Rauma – 14. joulukuuta 2020 ) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä, joka pelasi SM-sarjassa aikana 1954–1967 ja voitti Suomen-mestaruuden kapteenina vuonna 1963 sekä kaksi hopeaa ja yhden pronssin. Vainio edusti koko uransa Rauman Lukkoa. Suomen maajoukkueessa Vainio pelasi 22 maaottelua ja osallistui kaksiin MM-kilpailuihin. (1960, 1961).
Anders Lindbäck
pienoiskuva|Lindbäck [[Tampereen Ilves (jääkiekko)|Ilveksen maalilla vuonna 2012.]] Anders Lindbäck (s. 3. toukokuuta 1988 Gävle, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa SHL-joukkue Brynäs IF:ssä.
Uran alkuvuodet Ruotsissa 2007-2010
Lindbäck on IK Sätran kasvatti, mutta hän pelasi junioriuransa loppuun Brynäs IF:ssä. Kaudeksi 2007–2008 Lindbäck siirtyi pelaamaan miesten pelejä Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskaniin ja Almtuna IS:n joukkueeseen. Kauden jälkeen Nashville Predators varasi hänet seitsemännellä kierroksella numerolla 207 NHL:n varaustilaisuudessa 2008.
Kaudeksi 2008–2009 Lindbäck palasi Altunasta Brynäsiin, jossa hän pelasi ensimmäiset Elitserien-ottelunsa. Lindbäck sai tulokaskaudellaan tililleen 24 runkosarjaottelua ja kolme playoff-ottelua. Hän toimi kauden ajan kakkosmaalivahtina Jacob Markströmille. Kaudeksi 2009–2010 Lindbäck siirtyi Timrå IK:n maalinsuulle. Hän toimi joukkueen ykkösmaalivahtina ja torjui runkosarjassa 42 ottelua.
Pohjois-Amerikka 2010-2018
Lindbäck teki toukokuussa 2010 kaksivuotisen tulokassopimuksen Nashville Predatorsin kanssa. Hän teki NHL-debyyttinsä 9. lokakuuta 2010 Anaheim Ducksia vastaan, kun Pekka Rinne vaihdettiin kesken ottelun.
Kesäkuussa 2012, kahden Nashville Predatorsin kakkosmaalivahtina pelatun kauden jälkeen, Lindbäck siirtyi pelaajakaupassa Tampa Bay Lightningiin. Lightning sai hänen lisäkseen hyökkääjä Kyle Wilsonin ja seitsemännen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2012, kun Predators sai vaihdossa maalivahti Sébastien Caronin, kaksi toisen kierroksen varausvuoroa NHL:n varaustilaisuudessa 2012 ja kolmannen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Kesällä 2012 Lindbäck teki kaksivuotisen ja 1,8 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen Lightningin kanssa.
Työsulku vaivasi kauden 2012-13 alkua ja NHL-pelaajia siirtyi Eurooppaan. Lindbäck pelasi syksyllä 2012 SM-liigaa Tampereen Ilveksen paidassa. Loppukautena hän edusti Tampa Bay Lightningia 24 ottelussa.
Kaudeksi 2015-16 Lindbäck siirtyi NHL-joukkue Arizona Coyotesin riveihin yksivuotisella sopimuksella. Alkukauden 2016-17 Lindbäck pelasi Ontario Reignin paidassa AHL:ää, mutta siirtyi kesken kauden takaisin kotimaahansa Rögle BK:n joukkueeseen ja Ruotsin pääsarjaan.
Kaudeksi 2017-18 Lindbäck palasi takaisin Pohjois-Amerikkaan, kun hän solmi yksivuotisen sopimuksen entisen seuransa Nashville Predatorsin kanssa. NHL-pelejä ei tuolla kaudella kertynyt, vaan Lindbäck pelasi 56 AHL-seura Milwaukee Admiralsin paidassa.
Siirtyminen Eurooppaan 2018
Keväällä 2018 Lindbäck solmi yksivuotisen sopimuksen NLA-seura Davosin kanssa. Lindbäck pelasi Sveitsissä yhden kauden, kunnes hän siirtyi yksivuotisella sopimuksella KHL-seura Torpedo Nižni Novgorodin riveihin. Kausi Torpedossa oli Lindbäckin KHL-uran ensimmäinen. Torpedo selviytyi pudotuspeleihin ja Lindbäck torjui yhden pudotuspeliottelun.
Kaudeksi 2020-21 Lindbäck siirtyi yksivuotisella sopimuksella KHL-seura Jokereiden riveihin. Maaliskuussa 2021 Lindbäck solmi kaksivuotisen jatkosopimuksen Jokereiden kanssa.
Maajoukkueura
Lindbäck oli Jonas Gustavssonin ja Jacob Markströmin jälkeen Ruotsin kolmosmaalivahti vuoden 2010 MM-kilpailuissa, joista tuli pronssia. Hän sai sekunnin jääaikaa pronssiottelussa Saksaa vastaan. Lindbäck debytoi A-maajoukkueessa kaudella 2009–2010, jolloin hän pelasi Euro Hockey Tour -tasolla kaksi ottelua. Hän on edustanut Ruotsia Euro Hockey Tour -tasolla myös kausilla 2012-13 sekä 2017-18.
Kežmarok
Kežmarok on Kežmarokin piirin pääkaupunki Prešovin alueella, Slovakiassa, lähellä Tatravuoria. Siellä on 17 105 asukasta ja se on pinta-alaltaan 24,83 neliökilometriä.
thumb|180px|left|Kežmarokin linnan sisäpihaa Kežmarok perustettiin saksalaisten ja slaavilaisten asutusten liitossa. Se sai kaupunginoikeudet vuonna 1269. Kežmarokin sijainti lähellä kauppareittejä idästä Eurooppaan vaikutti suotuisasti sen taloudelliseen kehitykseen. Kaupunkiin kehittyi monipuolinen talouselämä ja siellä työskenteli käsityöläisiä useasta eri killasta. Kežmarokiin tarvittiinkin pian kouluja ja maininnat ensimmäisistä oppilaitoksista on vuosilta 1383–1392, jolloin koko Slovakiassa oli vain muutamia kouluja.
Kaupungin merkittävin nähtävyys on protestanttinen puukirkko, joka on rakennettu vuonna 1717. Se on listattu Unescon maailmanperintöluetteloon. Kaupungissa on myös vuonna 1531 perustetun oppilaitoksen kirjasto, joka on suurin koulukirjasto Keski-Euroopassa. Kirjastossa on noin 150 000 kirjan kokoelma. Oppilaitoksen entisiin oppilaisiin kuuluvat mm. Pavel Jozef Šafárik ja Pavol Országh Hviezdoslav. Historiallisessa keskustassa sijaitsevat kaupunginlinna ja kolmilaivainen Pyhän ristin kirkko.
Umhlanga
thumb|Umhlanga Umhlanga (ruokotanssi) on Swazimaassa vuosittain elo- tai syyskuussa järjestettävä seremonia, jossa kymmenet tuhannet pääosin teini-ikäiset naimattomat tytöt kokoontuvat ympäri maata keräämiensä ruokojen kanssa kunnioittamaan kuningataräiti iNdlovukazia. Tytöt pukeutuvat lyhyeen hameeseen, joka on koristellusti ja värikkäästi kirjailtu, ja ovat rinnat paljaina.
Hapua
Hapua on noin 550 asukkaan kylä Kankaanpäässä. Kylä sijaitsee noin 7 kilometrin päässä kaupungin keskustaajamasta Porintien varrella.
G’org’i Hristov
G’org’i Hristov (, s. 30. tammikuuta 1976 Bitola, Jugoslavia) on pohjoismakedonialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Suomen Veikkausliigan JJK:ta kaudella 2009.
Hristov on bitolalaisen Pelisterin kasvatti. Kaudella 1994–1995 alkaneela ammattilaisurallaan hän on pelannut muun muassa serbialaisessa Partizanissa, englantilaisessa Barnsleyssa sekä alankomaalaisissa NEC:ssä, Zwollessa ja Den Boschissa. Barnsleyyn hän siirtyi vuonna 1997 seuran silloisella siirtoennätyksellä 1,5 miljoonalla punnalla, mutta kauden 1997–1998 lopputulos oli putoaminen Valioliigasta. Hristovin uran paras kausi oli 2000–2001, jolloin hän teki NEC:lle 15 maalia Eredivisiessä.
Hristov pelasi myös Pohjois-Makedonian maajoukkueessa vuosina 1995–2005 tehden 16 maalia.
Naisen tie
Naisen tie voi tarkoittaa:
Ron Collier
Ronald William "Ron" Collier OC (3. heinäkuuta 1930 Coleman, Alberta – 22. lokakuuta 2003 Toronto, Ontario) oli kanadalainen pasunisti, säveltäjä, sovittaja, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän kuului jazzia ja taidemusiikkia yhdistelleeseen liikkeeseen ja oli ensimmäinen Kanadan neuvoston stipendin saanut jazzsäveltäjä. Hänen merkittäviä sävellyksiään ovat The City (1960), Hear Me Talkin' To Ya (1964), Carneval (1969) ja Humber Suite (1973). Hän myös teki orkestraation Oscar Petersonin teoksesta Canadiana Suite (1997).
Bernard Wagenaar
Bernard Wagenaar (18. heinäkuuta 1894 Arnhem – 19. toukokuuta 1971 York, Maine) oli alankomaalaissyntyinen, sittemmin yhdysvaltalaistunut säveltäjä, pianisti, viulisti ja musiikkipedagogi. Hän varttui musikaalisessa perheessä Arnhemissä. 15-vuotiaana hän lähti opiskelemaan Utrechtiin. Hänen opettajiensa joukossa olivat Gerard Veerman (viulu), Madame Bekker-Veerman (piano) ja hänen oma isänsä Johan Wagenaar (harmonia, kontrapunkti, sävellys).
Ron Collier
Collier tuli ehkä parhaiten tunnetuksi yhteistyöstään Duke Ellingtonin kanssa 1960–1970-lukujen aikana. Hän sävelsi myös elokuvia sekä televisiota varten ja opetti Toronton Humber Collegessa kahden vuosikymmenen ajan. Collier kuoli syöpään vuonna 2003, mutta pääsi samana vuonna postuumisti Kanadan ritarikunnan upseeriksi.
Bernard Wagenaar
Vuonna 1920 Wagenaar asettui Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai vuonna 1927. Vuosina 1921–1923 hän toimi Leopold Stokowskin johtaman Philadelphian orkesterin viulistina. Hän kuului Institute of Musical Artin henkilökuntaan New Yorkissa ja jatkoi toimintaansa siellä sen muututtua Juilliard Schooliksi (1925–1968). Häntä kuullaan pianistina Naxoksen historiallisen sarjan levyllä. Hänen sävellystensä joukossa on pianosonaatti.
Montreal Canadiens
thumb|250px|Montrel Canadiensin kotiareena [[Centre Bell Montrealin kantakaupungissa.]] Montreal Canadiens (, virallisesti Club de hockey Canadien) on kanadalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Montreal Quebecin provinssissa. Seura kuuluu NHL-liigan Itäisen konferenssin Atlantin divisioonaan. Joukkueen lempinimi on Habs.
Vuonna 1909 perustettu Canadiens on NHL:n nykyisistä seuroista vanhin. Se on yksi liigan perustajista ja kuudesta alkuperäisestä Original Six -seurasta. Stanley Cup -mestaruuden Canadiens on voittanut 24 kertaa, useammin kuin mikään muu seura. Viimeisin mestaruuksista on kaudelta 1992–1993. Canadiens pelaa kotiottelunsa 21 302 -paikkaisella Centre Bell -areenalla, joka on katsojakapasiteetiltaan NHL:n suurin.
Montreal Canadiensin maineikkaimpia pelaajia ovat olleet laitahyökkääjät Maurice "Rocket" Richard ja Guy Lafleur. Richard’n aikana Canadiens koki 1950-luvun lopun mestaruussuman: viisi peräkkäistä Stanley Cupin voittoa. Lafleurin johdolla seura ylsi neljän Stanley Cupin putkeen vuosina 1976–1979.
Muita maineikkaita Canadiensin pelaajia ovat olleet maalivahdit Georges Vézina, George Hainsworth, Jacques Plante, Lorne "Gump" Worsley, Ken Dryden ja Patrick Roy, puolustajat Émile Bouchard, Doug Harvey, Serge Savard, Guy Lapointe ja Larry Robinson sekä hyökkääjät Howie Morenz, Hector "Toe" Blake, Elmer Lach, Bernie "Boom Boom" Geoffrion, Dickie Moore, Jean Béliveau, Henri Richard, Yvan Cournoyer, Jacques Lemaire, Steve Shutt, Bob Gainey, Chris Nilan ja Saku Koivu.
Canadiensin farmiseura AHL:ssa on Laval Rocket.
Historia
Canadiensin perusti ontariolainen liikemies J. Ambrose O’Brien 4. joulukuuta 1909. Se kilpaili aluksi NHL:ää edeltäneessä National Hockey Association (NHA) -liigassa, ja voitti ensimmäisen Stanley Cupinsa kaudella 1915–1916. Vuonna 1917 Canadiens perusti neljän muun NHA-joukkueen kanssa uuden ammattilaisliigan, National Hockey Leaguen eli NHL:än. Kaudella 1923–1924 Howie Morenzin tähdittämä Canadiens voitti ensimmäisen Stanley Cupinsa NHL:ssä. Kaudeksi 1926–1927 Canadiens muutti uuteen kotihalliin, Montreal Forumiin.
Maurice Richardin, Toe Blaken ja Elmer Lachin kärkiketju johdatti Canadiensin 1940-luvulla taas menestykseen. Vuosina 1956–1960 joukkue voitti ennätykselliset viisi perättäistä Stanley Cupia. Tänä aikana Canadiensin nousevia tähtipelaajia olivat muun muassa Jean Beliveau, Jacques Plante ja Maurice Richardin pikkuveli Henri.
Canadiens voitti Stanley Cupin keväällä 1986, kun sitä tähditti tulokasmaalivahti Patrick Roy. Viimeisin mestaruus tuli vuonna 1993, ja se on myös viimeisin kerta kun kanadalainen joukkue on voittanut Stanley Cupin. Vuonna 1996 Canadiens muutti Forumista uuteen kotihalliin Centre Molsoniin (nykyään Centre Bell).
Vuosituhannen vaihteessa Canadiensin menestys laski huomattavasti, eikä se päässyt pudotuspeleissä toista kierrosta pidemmälle kuin vasta kaudella 2009–2010. Koronaviruspandemian vuoksi erikoisjärjestelyin pelatulla kaudella 2020–2021 Canadiens selvitti tiensä Stanley Cupin finaaleihin ensimmäistä kertaa 28 vuoteen. Finaalisarjassa se hävisi Tampa Bay Lightningille otteluvoitoin 1–4. Seuraavalla kaudella Canadiens jäi koko runkosarjan viimeiseksi ensimmäistä kertaa sitten kauden 1939–1940.
Saavutukset
thumb|Montréal Canadiensin joukkue vuonna 1942
Ennätykset
Kaudella 1976–1977 joukkue teki NHL:n historian runkosarjan piste-ennätyksen tehden 132 pistettä. Montreal on myös tehnyt NHL:n kaksi nopeinta maalia. Kaudella 2018–2019 ottelussa Washingtonia vastaan Canadies teki kaksi maalia vain kahdessa sekunnissa. Ensin Max Domi teki Canadiensin 5–4-voittomaalin ottelun viimeisellä minuutilla, minkä jälkeen Joel Armia teki vain kaksi sekuntia myöhemmin maalin Washingtonin tyhjään maaliin Washingtonin yrittäessä tasoitusmaalia ilman maalivahtia ja kuudella kenttäpelaajalla.
Joukkueen kapteenit
thumb|Saku Koivu
Derek Fewster
Derek Fewster (s. 1962) on suomalainen historioitsija.
Hän oli Svenska litteratursällskapet i Finlandin tutkijana vuosina 1997–2000. Vuosina 1996–2000 hän oli Historisk Tidskrift för Finlandin toimikunnan sihteerinä, vuodesta 2003 puheenjohtajana Historiska Föreningenille.
Fewster on tutkinut muinaisajan käyttöä suomalaisessa nationalismissa 1900-luvulla kirjassa Visions of Past Glory (2007).
Siltasaaren maneesi
Siltasaaren maneesi oli Helsingin Siltasaaressa Sirkuskadulla (nykyinen Paasivuorenkatu) 1887–1907 toiminut ratsastusmaneesi, jossa järjestettiin myös ratsastusnäytöksiä, painiotteluita ja sirkusnäytöksiä.
Maneesirakennus rakennettiin alun perin Rieksin tapettitehdasta varten. Georg Rieksin vuonna 1858 perustama tapettitehdas oli aikoinaan yksi Euroopan suurimpia. Sen jälkeen kun Siltasaari kaavoitettiin asuinkäyttöön Rieksin entisen tapettitehtaan tehdasrakennuksen keskimmäinen osa muutettiin 1886–1887 arkkitehti Theodor Höijerin johdolla maneesiksi ja muut osat muutettiin asuinrakennuksiksi tai purettiin. Maneesin katsomossa oli tilaa 1 175 (toisen tiedon mukaan 2 000) katsojalle ja areenan läpimitta oli 17 metriä. Maneesin toiminta päättyi 1907 paloturvallisuussyistä ja sen jälkeen rakennuksessa toimi tennishalli. Entinen maneesirakennus purettiin 1912 Siltalan (myöhemmin Elannon) tavaratalon paikalta. Maneesin toimintaa jatkettiin vuonna 1910 valmistuneella Töölön hippodromilla. Vuonna 1896–1897 Siltasaaren maneesissa esiintyi tanskalaisten veljesten Carl Nilsson Ducanderin (1858–1943) ja John Nilsson Ducanderin (s. 1860) perustama Sirkus Ducander. Sirkus lähti 1897 ulkomaan kiertueelle John Ducanderin johdolla ja Carl Ducander jäi Suomeen Siltasaaren maneesin johtajaksi. Hän oli mukana Siltasaaren maneesin ja Töölön Hippodromin toiminnassa aina vuoteen 1926 saakka.
Pluto
Pluto (symbolit: 16px|⯓ tai 16px|♇; virallisesti 134340 Pluto) on plutoidi ja kääpiöplaneetta, joka kiertää Aurinkoa pääosin Neptunusta kauempana Kuiperin vyöhykkeellä. Se on varsinaisen vyöhykkeen kappaleista suurin, mutta vasta toiseksi massiivisin kaikista transneptunisista kohteista (massiivisin on hajanaisen kiekon Eris, joka on suunnilleen saman kokoinen kuin Pluto).
Pluto on jäästä ja kivestä koostuva pienehkö ulkoplaneettojen kuita muistuttava kappale, jonka läpimitta on vajaat 2 400 kilometriä, joten se on paljon pienempi kuin Maapallon Kuu. Pluto on Auringosta niin kaukana, että sieltä katsoen Aurinko näyttäisi vain hyvin kirkkaalta tähdeltä. Pluto saattaa olla samankaltainen kuin Neptunuksen kuu Triton. Plutolla on viisi tunnettua kuuta: Kharon, Hydra, Kerberos, Nix ja Styx.
Vuonna 1930 löydettyä Plutoa pidettiin pitkään aurinkokunnan yhdeksäntenä planeettana. Vuoden 1992 jälkeen Neptunuksen takaa kuitenkin löytyi lisää jäisiä taivaankappaleita, joista osa oli vain vähän Plutoa pienempiä ja yksi jopa Pluton kokoinen. Koska silloin ei ollut enää selvyyttä siitä, kuinka monta planeettaa Aurinkokunnassa oli, Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni (IAU) loi vuonna 2006 uuden planeetan määritelmän. Tämän määritelmän mukaan Kuiperin vyöhykkeen kappaleet eivät ole planeettoja ja siten Pluto menetti asemansa planeettana. pienoiskuva|Taiteilijan näkemys Pluton pinnasta. Pinnalla näkyy puhdasta [[metaania, ja auringonvalon voimakkuus on noin tuhannesosa maan pinnalla havaittavasta voimakkuudesta.]]
Pluton löytäminen ja määrittely
Pluton löysi Clyde Tombaugh järjestelmällisen valokuvaetsinnän tuloksena 18. helmikuuta 1930 Lowellin observatoriossa Arizonassa. Tosin valokuva kohteesta oli otettu jo 19. maaliskuuta 1915. Ennen Tombaughia oli varsinkin Percival Lowell vuodesta 1905 lähtien etsinyt Neptunuksen takaista ”Planeetta X:ää”, jonka olemassaolo oletettiin Neptunuksen kiertoradassa havaittujen poikkeamien perusteella. Hän ei kuitenkaan onnistunut löytämään sitä. Nykyään tiedetään, että varhaiset mittaukset Neptunuksen sijainnista olivat virheellisiä, eikä Neptunuksen kiertoradassa ole poikkeamia. Käytännössä Pluto löytyi sattumalta, sillä sen massa on niin pieni, ettei se aiheuta häiriöitä suurten planeettojen ratoihin. Pluton massa selvisi vasta 1970-luvun lopussa, kun siltä löytyi kuu, Kharon.
Pluto on nimetty roomalaisen manalan jumalan Pluton mukaan, ja se on elämälle epäedullinen paikka. Nimen valintaa perusteltiin kuitenkin myös sillä, että se sisältää tuntematonta planeettaa pitkään etsineen Percival Lowellin nimikirjaimet PL. Niistä muodostettiin myös Pluton symboli 20px|.
Aina 1930-luvulta vuoteen 2006 saakka Plutoa pidettiin planeettana. 24. elokuuta 2006 Prahaan kokoontunut Kansainvälinen tähtitieteellinen unioni äänesti uudesta planeetan määritelmästä, jonka mukaan Plutoa ei enää lasketa planeetaksi, vaan se on kääpiöplaneetta. Päätöksen jälkeen Pluto liitettiin myös IAU:n ylläpitämään pikkuplaneettojen luetteloon numerolla 134340. Vuonna 2008 IAU määritteli uuden nimityksen, jonka perusteella Pluto on plutoidi. Osa tähtitieteilijöistä oli eri mieltä uudesta nimityksestä.
Pluto ei kuitenkaan ole ensimmäinen asemansa menettänyt planeetaksi kutsuttu aurinkokunnan kohde. Ensimmäisinä löydettyjä asteroideja: Cerestä, 4 Vestaa, 2 Pallasta ja 3 Junoa pidettiin planeettoina monen vuosikymmenen ajan 1800-luvulla, kunnes Astraean löydyttyä vuonna 1845 uusia asteroideja ruvettiin löytämään yhä nopeammin, ja edellä mainitut menettivät asemansa 1850–1860-luvulla. Näitä kohteita kutsuttiin sen jälkeen yleisesti pikkuplaneetoiksi tai asteroideiksi, eikä niitä enää pidetty oikeina planeettoina. Vuonna 2006 Cereksestä tuli kääpiöplaneetta Eriksen ja Pluton rinnalle, sillä se täytti vaadittavan määritelmän.
Kiertorata
kehys|vasen|Pluton [[kiertorata|rata (sinisellä) verrattuna uloimpien planeettojen (Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus) ratoihin (punaisella).]] Pluto poikkeaa planeetoista muutenkin kuin kokonsa puolesta. Sen rata on huomattavan kallellaan (17°) Maan ratatasoon eli ekliptikaan nähden. Rata on myös varsin elliptinen (eksentrisyys 0,25), ja Pluto tuleekin lähimmillään Aurinkoa Neptunuksen radan sisäpuolelle (esimerkiksi vuosina 1979–1999). Neptunus ja Pluto eivät silti voi törmätä toisiinsa, koska niiden kiertoaikojen suhde on lukkiutunut arvoon 2:3. Pluton lisäksi tällaisilla radoilla kiertää muitakin taivaankappaleita kuten Orcus ja Ixion. Plutoa ja näitä muita 2:3 resonanssissa Neptunuksen kanssa olevia kohteita sanotaan Pluton mukaan plutinoiksi. Plutoa pidetään tyypillisenä Kuiperin vyöhykkeen kohteena, ja sen kierto Auringon ympäri kestää 248 vuotta.
Pluton pinta ja rakenne
Ohut kaasukehä koostuu pääasiassa metaanista ja typestä, ja sen paine on hyvin alhainen, mikrobaarin luokkaa. Pinnan lähellä on ohutta utua. Pluton pakonopeus on 1,2 km/s. Pluton pinnalla arvioidaan olevan metaanijäätä. Pluton väri on punaisempi kuin Kharonin. Päiväntasaajan tienoilla on pitkulainen tummahko alue.
Plutosta ja Kharonista mitatun infrapuna-absorptiospektrin perustella Pluton pinta muodostuu enimmäkseen metaanijäästä. Samat mittaukset myös osoittavat, että Pluton pinnalla puhtaan metaanijään suhde typpipitoiseen metaanijäähän on suurempi kuin Neptunuksen kuulla Tritonilla. Plutolla ei myöskään esiinny yhtä paljon puhdasta typpeä. Pluton, samoin kuin Tritonin, spektrissä on myös nähtävissä kapea mutta syvä 4,0 µm:n absorptioviiva, jonka aiheuttajaa ei tunneta. Se kuitenkin liittyy mahdollisesti hiilimonoksidijäähän.
pienoiskuva|Pluton pintaa lähellä päiväntasaajaa New Horizonsin kuvaamana 14. heinäkuuta 2015. Kuvassa näkyvät vuorijonot kohoavat korkeimmillaan noin 3 500 metrin korkeuteen Pluton pinnasta.
Pluton kaasukehä on typpeä ja häkää, joita Pluton pinnalle aika ajoin tiivistyy. Pluton kaasukehän paineeksi mitattiin vuonna 1988 tähdenpeittohavainnon perusteella 0,15 Pa, noin 1/700 000 Maan ilmakehän paineesta. Pluton kaasukehän arvellaan tihentyneen kaksinkertaiseksi seuranneiden parin vuosikymmenen aikana. Ehkä Pluton napalakki on kääntynyt Aurinkoon päin ja alkanut sulaa. Pluto on melko kirkas, sen Bondin albedo on 0,4–0,6 ja geometrinen albedo 0,5–0,7. Pluton pinnasta on kiinteää typpeä 98 prosenttia, hieman metaania ja jälkiä hiilimonoksidista. Kirkkailla alueilla on typpeä, metaania, etaania ja hiilimonoksidia. Tummilla alueilla on orgaanista materiaalia, joka on syntynyt eri yhdisteiden reagoidessa kosmisten säteiden vaikutuksesta.
Plutosta katsottuna Aurinko näyttää kirkkaalta tähdeltä, ja sen säteilystä saapuu vain 0,89 W/m². Valaistusvoimakkuus Pluton pinnalla on noin 130 luksia, paljon kirkkaampi kuin täysikuun valaistus Maan pinnalla, ja se vastaa karkeasti tyypillistä sisätilojen keinovalaistusta. Plutossa on hyvin kylmä, sillä lämpötila on vain noin 43 kelviniä (−230 °C). Lämpötila vaihtelee Pluton kierron mukana −228 – −238 °C. Ilmakehän paksuutta kuvaava skaalakorkeus on 60 km, ja keskimääräinen molekyylipaino 16–25 g/mol.
Pluto saattaa muistuttaa Tritonia, jossa tulivuorista purkautuu nestemäistä typpeä.
Plutosta on 50–70 prosenttia kiveä, ja loput massasta on lähinnä jäätä. Pluton tiheys on 1 750 kg/m3. Niinpä Plutossa olisi jäätä noin 30–50 prosenttia. Jään pieni osuus viittaa siihen, että Aurinkokunnan synnyssä alueella olevasta hapesta suuri osa tiivistyi alhaisessa lämpötilassa hiilimonoksidiksi CO eikä vedeksi niin kuin lähempänä Aurinkoa.
Vuoden 2006 alussa Plutoa tarkkailtiin Keck- ja Hubble-teleskoopeilla. Sen pinnan lämpötilaksi mitattiin 43 K (–230 °C) eli kymmenen astetta alhaisempi kuin Kharonilla. Kylmyyden syynä on välillisesti auringonsäteily, joka höyrystää pinnan typpijäätä kaasuksi. Vaikutus on sama kuin iholta haihtuvalla hiellä.
Kharon
Pluton suurin kuu Kharon löytyi vuonna 1978. Se on noin 1 210 kilometrin läpimittainen ja samaa kokoluokkaa kuin 2 370-kilometrinen Pluto. Kappaleiden pyörähdysajat ja kiertoajat toistensa ympäri ovat täsmälleen samat (6,39 vuorokautta), joten niistä näkyy toisiinsa aina sama puoli. Plutoa ja Kharonia voidaan pitää kaksoisplaneettana (oikeastaan kaksoiskääpiöplaneettana, koska Pluto ei ole planeetta vaan kääpiöplaneetta), sillä tosiasiassa ne kiertävät yhteistä massakeskipistettä, joka sijaitsee Pluton ulkopuolella. Järjestelmän yhteinen massa on vain 0,2 prosenttia Maan massasta eli noin 1,36 × 1022 kg. Pluton ja Kharonin välinen etäisyys on noin 20 000 kilometriä. Kharon koostuu enimmäkseen jäästä, toisin kuin Pluto. Sen tiheys on vain 1,2–1,3 g/cm3. Kharonin pinnalla on paljon vesijäätä, mikä hallitsee myös sen absorptiospektriä. Kharonin spektrissä on tuntematon absorptioviiva 3,7 µm:n kohdalla.
Kesällä 2005 sattuneen tähdenpeiton aikana tehdyistä havainnoista ESOssa on mitattu Kharonin säteeksi 604 km ja tiheydeksi 1,71 g/cm3. Lisäksi voitiin päätellä, ettei Kharonilla ole kaasukehää ja että sen paine voi olla korkeintaan miljoonasosan Maan ilmakehän paineesta. Kharon on Pluton lähin kuu.
Hydra ja Nix
pienoiskuva|Pluton järjestelmä. Plutolta löydettiin toukokuussa 2005 kaksi kuuta, S/2005 P 1 ja S/2005 P 2, joille annettiin kesäkuussa 2006 pysyvät nimet Hydra ja Nix. Kuut sijaitsevat suunnilleen samalla ratatasolla kuin Kharon ja kiertävät Plutoa noin kaksi kolme kertaa kauempana. Nix on läpimitaltaan noin 35 km ja Hydra noin 45 km. Nykyään tiedetään, että Nix on Pluton kolmanneksi lähin kuu ja Hydra kaukaisin.
Hydra ja Nix eivät suoranaisesti kierrä Plutoa vaan koko järjestelmän yhteistä massakeskipistettä, joka on Pluton ja Kharonin välissä, eli ne ovat yhtä lailla myös Kharonin kuita.
Kerberos
Avaruusteleskooppi Hubble löysi heinäkuussa 2011 neljännen Plutoa kiertävän kuun, joka sai väliaikaisesti nimen S/2011 (134340) 1 (se tunnettiin myös epävirallisesti nimellä P4). Pienikokoisen kuun arvioidaan olevan halkaisijaltaan 13–34 kilometriä, ja se on siten Pluton tunnetuista kuista pienin. S/2011 (134340) 1 näyttää sijaitsevan noin 59 000 kilometrin päästä Plutosta. Kuu sai viralliseksi nimekseen Kerberos IAU:n 2. heinäkuuta 2013 julkaisemassa tiedonannossa.
Luotaimet
Nasa lähetti 19. tammikuuta 2006 New Horizons -ohilentoluotaimen kohti Plutoa. Helmikuussa 2007 luotain ohitti Jupiterin käyttäen planeettaa painovoimalinkona. Luotain lensi Pluton ohi 14. heinäkuuta 2015 noin 12 500 kilometrin etäisyydellä hieman ennen kello 15 Suomen aikaa.
Kaunokirjallisuudessa
Kauhukirjailija H. P. Lovecraft oli kiinnostunut tähtitieteestä ja ehdotti vastalöytyneelle Plutolle nimeä Yuggoth. Samanniminen planeetta esiintyy myös hänen novellissaan ”Kuiskaus pimeässä” (1930). Novellin mukaan Aurinko ei Plutossa ole muita tähtiä kirkkaampi, mutta planeetan pelottavat asukkaat eivät tarvitse valoa. Yuggothista on sittemmin tullut osa Cthulhu-tarustoa. Sen kerrotaan sijaitsevan Neptunuksen radan ulkopuolella, ja joissakin tarinoissa se samaistetaan Plutoon. Vaihtoehtoisesti Yuggoth kuvataan jättiläisplaneetaksi, joka kiertää Aurinkoa kohtisuorassa ekliptikaan nähden.
Robert Aitken
Robert Morris Aitken (s. 28. elokuuta 1939 Kentville, Nova Scotia) on kanadalainen huilisti, säveltäjä, pedagogi ja kapellimestari.
Opinnot ja varhainen ura
Aitken opiskeli huilunsoittoa lapsuudessaan Pennsylvaniassa ja vuosina 1955–1959 Nicholas Fioren johdolla Toronton The Royal Conservatory of Musicissa. Vuosina 1958–1959 hän toimi Vancouverin sinfoniaorkesterin ensihuilistina ja opiskeli samanaikaisesti sävellystä Barbara Pentlandin johdolla Brittiläisen Kolumbian yliopistossa. Vuoden 1959 jälkeen opiskellessaan elektronista musiikkia Myron Schaefferin ja sävellystä John Weinzweigin johdolla Toronton yliopistossa Aitken osallistui useisiin Marlboron musiikkifestivaaleihin. Hän piti merkittävimpänä huilunsoiton opettajanaan Marcel Moyseä, joka opetti häntä yhdeksän vuoden ajan Vermontissa ja Euroopassa. Hän kuitenkin opiskeli myös Canada Councilin stipendillä vuosina 1964–1965 eri Euroopan kaupungeissa Jean-Pierre Rampalin, Severino Gazzellonin, André Jaunet'n ja Hubert Barwähserin johdolla.
Charles Gmelin
Charles Gmelin (28. toukokuuta 1872 Krishnagar – 12. lokakuuta 1950 Oxford) oli brittiläinen yleisurheilija, joka kilpaili pikajuoksussa. Hän voitti pronssia Ateenan olympialaisissa 1896. Gmelin syntyi Bengalissa, jossa hänen isänsä työskenteli lähetyssaarnaajana, mutta muutti Englantiin vielä pienenä lapsena. Hän harrasti muitakin lajeja kuin yleisurheilua ja edusti Oxfordshireä jalkapallossa ja kriketissä.
Robert Aitken
Opinnot ja varhainen ura
Aitken sai musiikin kandidaatin arvon Torontossa vuonna 1961 ja musiikin maisterin arvon samassa kaupungissa 1964.
Charles Gmelin
Gmelin osallistui ensimmäisissä kesäolympialaisissa sekä sadan että 400 metrin juoksuihin. Sadalla metrillä hän putosi jo alkuerissä, mutta pitemmässä pikajuoksussa hän sijoittui kolmanneksi. Vaikka useiden vuosien ajan Saksan Fritz Hoffmann sijoitettiin virheellisesti hänene edelleen ja tuolloin olympialaisissa ei jaettu palkintoja kolmanneksi sijoittuneille, hänet luokitellaan yleisesti olympiapronssin voittajaksi.
Robert Aitken
Esiintyjänä
Aitken toimi vuosina 1960–1964 CBC:n sinfoniaorkesterin toisena huilistina ja vuosina 1962–1964 Stratfordin festivaaliorkesterin ensihuilistina. Vuonna 1964 hän perusti vaimonsa, pianisti Marion Rossin ja sopraano Mary Morrisonin kanssa Lyric Arts Trio -kokoonpanon. Vuosina 1965–1970 Aitken soitti Toronton sinfoniaorkesterissa, minkä jälkeen hän omisti aikansa solistina esiintymiseen ja toimintaansa trion sekä cembalisti Greta Krausin kanssa. Hän voitti kolmannen palkinnon Pariisin kansainvälisessä huilukilpailussa (1971) ja oli Nykymusiikin kansainvälisen huilukilpailun voittaja Royanissa (1972). Vuodesta 1960 lähtien Aitken on esiintynyt lähes jokaisen kanadalaisen orkesterin kanssa. Hän on soittanut usein myös Euroopassa, erityisesti Skandinaviassa, Espanjassa ja Saksassa; vuonna 1970 hän teki kiertueen Japanissa, Thaimaassa, Sri Lankassa ja Intiassa. Vuonna 1970 Aitken perusti vuoteen 1972 saakka johtamansa "Music Today" -sarjan Shawin festivaalilla, Niagara-on-the-Lakessa. Vuonna 1971 Aitken oli Norma Beecroftin kanssa perustamassa New Music Concerts -konserttisarjaa Torontossa; hän toimi sen taiteellisena johtajana vielä vuonna 2011.
Aitken on esittänyt muiden muassa Kazuo Fukushiman, Tōru Takemitsun, Jan W. Morthensenin, Vinko Globokarin, Thorkell Sigurbjörnssonin, Yoritsune Matsudairan, Heinz Holligerin, R. Murray Schaferin ja itsensä sävellyksiä.
Aitken on kantaesittänyt useiden kanadalaissäveltäjien teoksia. Näihin säveltäjiin kuuluvat Louis Applebaum, Michael J. Baker, Milton Barnes, Norma Beecroft, Walter Buczynski, John Burke, Ron Collier, Robert Fleming, Harry Freedman, John Hawkins, Otto Joachim, Walter Kemp, Talivaldis Kenins, Oskar Morawetz, François Morel, Jean Papineau-Couture, Barbara Pentland, R. Murray Schafer, Jack Symonds, Gilles Tremblay, John Weinzweig, Gerhard Wuensch, John Wyre ja León Zuckert.
New Music Concerts -sarjan yhteydessä Aitken on osallistunut John Beckwithin, Serge Garantin, Alan Heardin, Sydney Hodkinsonin, David Jaegerin, Edward Lauferin, Bruce Matherin, Alexander Paukin, Micheline Coulombe Saint-Marcoux'n, Gilles Tremblayn ja muiden kanadalaisten säveltäjien teosten kantaesityksiin. Ulkomaalaisia säveltäjiä, joiden teoksia Aitken on ollut kantaesittämässä, ovat olleet Larry Austin, Warren Benson, Attila Bozay, John Cage, Lukas Foss, Haflidi Hallgrimsson, Hikaru Hayashi, Jō Kondō, Nikos Mamangakis, Páll Pálsson, Thorkell Sigurbjörnsson, Atli Sveinsson ja Tōru Takemitsu. Aitken on esittänyt myös Euroopassa kanadalaisia huiluteoksia, kuten Schaferin konserton, oman Plainsonginsa ja Beecroftin Tre Pezzi Brevin (Kolme lyhyttä kappaletta).
Säveltäjänä
Säveltäjänä Aitken on vastaanottanut tilauksia muun muassa CBC:ltä, Kanadan kansalliselta nuoriso-orkesterilta, Elmer Iseler Singersiltä ja National Arts Centre Orchestralta. Hän on usein esittänyt omia teoksiaan, kuten Esprit-orkesterin tilaaman Berceusen huilulle ja orkesterille.
Artland Dragons
Artland Dragons on quakenbrückläinen koripalloseura.
Robert Aitken
Opettajana
Aitken on opettanut muun muassa The Royal Conservatory of Musicissa ja Toronton yliopistossa. Hän on myös pitänyt kansainvälisesti mestarikursseja lukuisissa vieraissa maissa. Vuosina 1988–2004 hän toimi professorina Freiburgissa, Saksassa. Hänen oppilaidensa joukossa ovat olleet Kathryn Cernauskas, Bill McBirnie, Suzanne Shulman, Douglas Stewart ja hänen oma tyttärensä Diane Aitken.
Artland Dragons
Historia
Seura perustettiin vuonna 1955 nimellä QTSV Quakenbruck. Vuonna 1975 joukkue nousi 2. Bundesliigaan. Joukkueen kunnollinen nousu alkoi vasta vuonna 1994, kun se nousi 2. Regionalligaan. Vuonna 1995 se nousi 1. Regionalligaan ja vuoden päästä jo 2. Bundesliigaan. Kun seura keräsi pari kautta voimia alasarjassa, pystyi se nousemaan Basketball-Bundesligaan vuonna 2003. Joukkueen ainoa mestaruus on Saksan Cupin mestaruus, jonka se voitti vuonna 2008.
Robert Aitken
Kapellimestarina
New Music Concerts -sarjan ulkopuolella Aitken on johtanut muiden muassa Victorian sinfoniaorkesteria (1989) ja Hamiltonin filharmonikkoja (1990). Vuonna 1987 hän johti R. Murray Schaferin Patria I -teoksen kantaesityksen Kanadan oopperayhtiölle. Aitken on Kanadan säveltäjäliiton jäsen ja sai järjestön Canada Music Citationin vuonna 1969. Hän on saanut monia muitakin palkintoja sekä tunnustuksia, kuten Kanadan musiikkineuvoston mitalin ja Kanadan musiikkikeskuksen lähettilään arvon (2009). Hänet ylennettiin Kanadan ritarikuntaan vuonna 1994 ja Ordre des Arts et des Lettres'n ritariksi 1997.
Kuninkuusravit 2010
Kuninkuusravit 2010 järjestettiin Oulussa Äimäraution raviradalla 24.–25. heinäkuuta 2010. Kyseessä olivat 79. Kuninkuusravit ja viidennet Oulussa pidetyt. Aikaisemmin Äimärautiolla oli kilpailtu vuosina 1954, 1969, 1981 ja 1994.
Eric Anthoni
Eric Gustav Anthoni (20. marraskuuta 1893 Helsinki – 27. huhtikuuta 1978 Helsinki), oli suomalainen historioitsija, sukututkija ja professori, joka on tutkinut erityisesti 1500-lukua.
Jonas Björkman
Jonas Lars Björkman (s. 23. maaliskuuta 1972 Alvesta) on entinen ruotsalainen tennispelaaja, joka lopetti tennisuransa pelattuaan kaksinpeliä vuoden 2008 Tennis Masters Cupissa Shanghaissa, Kiinassa. Parhaimmillaan Björkman oli sijoittunut neljänneksi kaksinpelin ATP-listalla. 20. marraskuuta 2006 hän ohitti Dick Normanin ATP Top 100 -listan vanhimpana pelaajana, kun tämä putosi Top 100 –listalta viimeisen kerran. Vähän yli 2 vuotta myöhemmin, 9. kesäkuuta 2008, Fabrice Santoro ohitti Björkmanin, joka oli itse pudonnut saman rankinglistan ulkopuolelle.
Ura
Tennisvalmentaja ja postimies Lars Björkmanin poika, Jonas, alkoi pelata tennistä kuusivuotiaana. Hän voitti 18-vuotiaana Ruotsin junioreiden tennismestaruuden ja oli yksi Ruotsin viidestä parhaasta junioripelaajasta.
Eric Anthoni
Anthoni oli Åbo Akademin Pohjoismaiden historian professori 1943–1949 ja Helsingin yliopiston historian professori 1942–1962. Hän oli myös Historisk Tidskrift för Finlandin päätoimittaja vuosina 1925–1969.
Anthonin isä oli sisällissodan aikana surmattu kihlakunnantuomari Henrik Bernhard Anthoni.
Xacitarxan
pienoiskuva|220px|Xacitarxan ja [[Astrahanin kaanikunta Pohjois-Kaukasiassa.]] Xacitarxan oli keskiajalla olemassa olleen Astrahanin kaanikunnan pääkaupunki. Se sijaitsi Pohjois-Kaukasiassa Volgan alajuoksulla Kaspianmeren luoteisrannikon läheisyydessä noin 12 kilometrin päässä nykyisestä Astrahanin kaupungista. Xacitarxanin uskotaan perustetun 1100-1200-lukujen aikana, ja varhaisimmat todisteet sen olemassaolosta sijoittuvat 1300-luvulle. Tsaari Iivana Julman armeija poltti kaupungin 1556.
Historiaa
Mahdollisesti ensimmäiset kirjoitetut maininnat Xacitarxanista löytyvät 1200-luvun puolivälin matkalaiskertomuksista, joskin niissä saatettiin kertoa toisesta Volgan alajuoksun kaupungista, Itilistä. Ensimmäinen varma maininta Xacitarxanista löytyy muslimimatkailija ja -löytöretkeilijä Ibn Battutan matkakirjasta. Ibn Battuta vieraili Xacitarxanissa vuonna 1333, juuri kun paikallisen kaanin vaimo Khatun Bayalyn vaati päästä synnyttämään kotikaupunkiinsa Konstantinopoliin. Kaanin vauraudesta kertoo se, että hän varusti vaimonsa mukaan monituhathenkiseen saattuen, johon kuului muun muassa sotilasyksiköitä ja viihdyttäjiä. Myös Ibn Battuta liittyi suureen kulkueeseen. Osa kaupungin nimestä, Tarxan, merkitsi Ibn Battutan kertoman mukaan verovapautta, joka oli myönnetty kaupungille koska sitä pidettiin pyhänä: perimätiedon mukaan kaupungin olivat perustaneet Mekkaan kulkevat pyhiinvaeltajat. Ensimmäiset paikalta löydetyt kolikot ovat 1300-luvun loppupuolelta.
Kaupunki oli yksi mongolien Kultaisen ordan merkittävistä asutus- ja kauppakeskuksista 1200- ja 1300-luvuilla. Timur Lenk poltti sen valloitustensa yhteydessä 1395, mutta kaupunki rakennettiin uudelleen. Mongolien kuvauksissa kerrotaan, että Xacitarxanin asukkaat olivat valmistautuneet puolustamaan kaupunkiaan talvella saapuneelta valloittajalta rakentamalle sen ympärille jäälohkareista veistetyn kaupunginmuurin.
1400-luvulla Kultainen orda alkoi menettää vaikutustaan alueella ja vetäytyä itään päin. Astrahan erosi ordasta 1466 ja julistautui omaksi kaanikunnakseen, jota hallitsivat tataarikaani Küčük Mehmedin jälkeläiset. Xacitarxanista tuli tällöin sen pääkaupunki. Sen asukkaita olivat lähinnä Astrahanin tataarit ja nogait. Pääuskonto oli islamin sunnalainen muoto. Kaupungissa kerrotaan olleen useita moskeijoita ja merkittävien henkilöiden hautoja. Merkittävin elinkeino oli kaupankäynti, jota vahvisti silkkikaravaaniliikenne idässä olevien tuottaja-alueiden ja lännen myyntipaikkojen välillä. Muita elinkeinoja olivat karjankasvatus, metsästäminen ja kalastaminen.
Kaupunki joutui šibanidiprinssi Ibaq-kaanin piirityksen kohteeksi 1471, kun itäiset kiptšakit kävivät keskenään sisällissotaa ja kaksi ylimysveljestä, Muhammad Šibani Khan ja Mahmud Sultan pakenivat kaupunkiin isänsä kuoleman jälkeen. Mukanaan kourallinen uskollisia sotureita veljekset onnistuivat pakenemaan myös Xacitarxanista ja perustivat oman kazakkiyhteisönsä Turkestanin alueelle.
Kuninkuusravit 2010
Kuninkuuskilpailu
Lauantaina juostun avausmatkan voitti kolmannesta ulkoa kirinyt A.T. Eko pitkään johtaneen Saran Salaman jäädessä toiseksi. Seuraaville sijoille kirivät kaukaa takaa I.P. Lento ja Auraus kuninkuuskilpailun suosikin Kilun Peedron laukatessa johtohevosen rinnalta viimeisellä takasuoralla. Mailin kilpailun voitti keulapaikalla ravannut Saran Salama, jonka takana A.T. Eko seurasi toiseksi. Päätösmatkana juostulla 3 100 metrillä A.T. Eko eteni kärkeen ensimmäisellä takasuoralla ja johti kilpailua maaliin saakka. A.T. Ekon takana juossut Saran Salama taipui kolmanneksi, mutta piti kokonaiskilpailun kakkossijan ennen I.P. Lentoa, joka sijoittui viimeisessä osalähdössä toiseksi.
Kuningatarkilpailu
Kuningatarkilpailun avausmatkaa johti pitkään Velin Vinke, jonka I.P. Vipotiina ohitti loppusuoran kirikamppailussaa. Kolmanneksi sijoittui Vokukka. Sunnuntaina juostun mailin I.P. Vipotiina voitti helposti keulapaikalta Vokukan ja Velin Vinken seuratessa.
Päätösmatkalla keulapaikalla juoksi Vokukka, jonka väsyessä sen takana matkannut I.P. Vipotiina juuttui hetkeksi vaille kiritilaa. Ohjastaja Pertti Puikkonen onnistui lopulta löytämään tilaa loppukaarteessa ja tamma kiri maalisuoralla voittoon. Puikkonen sai ajolinjoistaan sakkorangaistuksen kaistanvaihdosta, mutta vältti hylkäyksen. Kokonaiskilpailun toiseksi nousi tasaiset esitykset tehny Maijuli, kun ennen 3 100 metrin kilpailua toisena ollut Velin Vinke laukkasi loppusuoralla hylkäykseen. Yhteistuloksissa kolmas oli B. Turolii. Ennen päätöskilpailua kuningatartitteliin oli mahdollisuus myös Vokukalla, mutta se putosi kokonaiskilpailun viidenneksi.
Muut suurkilpailut
Kuninkuusraviviikonlopun muissa suurkilpailuissa 4-vuotiaiden Pikkuprinssin voitti Antti Teivaisen ohjastama Pikku-Pertti ja 5-vuotiaiden Pikkukunkun Esa Holopaisen ohjastama Tähen Ponkaus.
Xacitarxan
Historiaa
Ajoittain sodat, piiritykset ja kulkutaudit heikensivät Xacitarxania. Venetsialaisen diplomaatin Ambrogio Contarinin kuvauksessa vuodelta 1486 kaupunki oli ”heikosti linnoitettu, sen matalat rakennukset tehty pääosin savesta, joskin seassa näkyi suurten talojen raunioita niiltä ajoilta, kun kaupunki oli vielä merkittävä kauppakeskus.” Kaupungin lähellä Volgan suistossa olevaa suolasaarta hän kehui niin suureksi ja suolaltaan hyvälaatuiseksi, että se riittäisi täyttämään suuren osan maailman suolatarpeesta. Hänen mukaansa alueen kauppiaat myivät suolaa eri puolille Venäjää. Contarini kertoi viettäneensä kesän 1476 Xacitarxanissa, mutta hänen kuvauksensa sisälsi valituksia vierailun oloista. Hän kertoi asumuksensa olleen hyvin mitättömän sekä omenasta tekemästään viinasta juopuneiden "tataarien" saapuneen hänen ovelleen tämän tästä kiristämään häneltä rahaa tappamisen uhalla.
Xacitarxan kuitenkin nousi 1400-luvun lopun tilastaan ja ehti ottaa ennen lopullista tuhoaan uudestaan paikkansa alueen hallinnollisena ja kaupankäynnin keskuksena.
Kaupungin tuho
thumb|180px|Derviş Ali kruunataan Astrahanin vasallikaaniksi. Sivu [[Iivana Julman kuvakronikka|Iivana Julman kuvakronikasta 1500-luvulta.]] Astrahanin kaanikunta riitautui 1500-luvulla läntisen naapurinsa Krimin kaanikunnan kanssa. Krimin kaanit pyrkivät saattamaan Astrahanin valtaistuimelle omia sukulaisiaan. Myös kaanikunnan pohjoispuolella asunut Nogaiden orda yhtyi kiistaan Astrahanista. 1530-luvulla kaani Abd al-Rahman pyysi apua Moskovan Venäjältä, mutta tätä ei koskaan saatu. Sen sijaan tsaari Iivana IV Julma valtasi Astrahanin kaanikunnan omaksi vasalliläänikseen 1554 nogairuhtinaiden Derviş Alin ja Ismail Beyn avulla. Derviş Ali nostettiin sen kaaniksi, mutta hän liittoutuikin Venäjää vastaan sotaa käyneen Krimin kaanin Devlet I Girayn kanssa ajaakseen venäläiset pois ja palauttaakseen kaanikunnan itsenäisyyden.
Venäjän armeija palasi Astrahaniin 1556 ja valtasi Xacitarxanin uudelleen. Derviş Ali poistettiin valtaistuimelta, ja Xacitarxan tuhottiin polttamalla. Samalla venäläiset lakkauttivat entisen kaanikunnan ja liittivät sen kiinteäksi osaksi alueitaan. Astrahanin alueen uudeksi pääkaupungiksi tuli Astrahan, jonka venäläiset rakensivat Volgan alajuoksulle noin 12 kilometrin päähän entisestä Xacitarxanista. Valtauksen ohella venäläiset suorittivat alueella etnisen puhdistuksen, jossa tataareja surmattiin ja osa nogai-paimentolaiskansasta ajettiin pois. Tilalle tuotiin muun muassa Venäjän tsaarille alamaisuutta tunnustaneita kalmukkeja 1600-luvun puolella.
Myöhemmin
Vanhan Xacitarxanin viimeisiksi asukkaiksi jäivät osmanit ja Krimin tataarit, joiden armeija majoittui sen raunioihin syksyllä 1569 Astrahanin sotaretken aikana. Sotaretkikunnan mukana olleet pioneerit ja työläiset kunnostivat osan talojen raunioista asuttaviksi. Kaffan kenraalikuvernööri Kasım paššan ja kaani Devlet I Girayn johtama armeija piiritti Astrahania joitakin viikkoja, mutta joutui vetäytymään puutteellisen huollon ja talven tulon vuoksi.
Xacitarxanista tuli jälleen aavekaupunki ja sen rauniot peittyivät hiljalleen osaksi aron maaperää. Vuosina 1959-1963 Eremitaaši järjesti alueelle kaksi Lev Gumiljovin johtamaa arkeologista tutkimusretkeä, joiden tarkoitus oli kartoittaa varhaisemman Kasaarien kaanikunnan historiallisia alueita. Kaivauksissa löydettiin myös osa Xacitarxanin raunioista.