cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paholaisen tytär
Juoni
Paholaisen tytär on moderni trilleri, jossa viimeisin tietotekniikka näyttelee tärkeää osaa juonen kulussa. Myös henkilösuhteissa on nähdään erilaisia käänteitä, kuten esimerkiksi rakkautta.
Tove Bull
Tove Bull (s. 31. lokakuuta 1945 Alattio) on norjalainen kielentutkija. Hän oli Tromssan yliopiston rehtorina 1996–2001. Vuodesta 1984 hän oli pohjoismaisen filologian apulaisprofessorina (amanuensis), ja vuodesta 1990 hän on ollut professorina Humanistisen tiedekunnan Pohjoismaisten kielten ja kirjallisuuden laitoksessa. Tutkijana Bull on tutkinut lukuoppimisprosessia ja kielikontaktia. Hän on muun muassa tutkinut norjan kielen murteita, joilla on ollut saamen ja suomen kielen substraattia.
Bull on Oulun yliopiston kunniatohtori vuodesta 1998.
Babel (elokuva)
Babel on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, joka on voittanut Golden Globe -palkinnon ja oli Oscar-ehdokkaana seitsemässä sarjassa. Babel on meksikolaisen ohjaajan Alejandro González Iñárritun ja käsikirjoittajan Guillermo Arriagan onnettomuus-trilogian päättävä elokuva. Aiemmat trilogian elokuvat ovat Amores perros ja 21 grammaa. Elokuvan tarina kertoo onnettomuudesta ja sen seurauksista ympäri maailman. Syvemmin elokuva keskittyy käsittelemään kulttuurien välisiä kommunikaatio-ongelmia ja ennakkoluuloja.
Babel on monijuoninen, ja siinä on useita toisiinsa limittyviä tarinoita. Sen pääosissa ovat muun muassa Brad Pitt, Cate Blanchett, Gael García Bernal, Kôji Yakusho sekä vähemmän tunnettuja amatöörinäyttelijöitä Marokosta, Meksikosta ja Japanista. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat kolmelle mantereelle, Marokkoon, Japaniin ja Meksikoon.
Babelin Suomen ensi-ilta oli 17. marraskuuta 2006. Elokuva voitti 15. tammikuuta 2007 Golden Globe -palkinnon parhaana draamaelokuvana, ja se nimettiin Oscar-ehdokkaaksi seitsemässä sarjassa, joista se voitti yhden, kun Gustavo Santaolallan tekemä musiikki palkittiin parhaana alkuperäismusiikkina. Muut Oscar-ehdokkuudet tulivat sarjoissa paras elokuva, ohjaus, käsikirjoitus, naissivuosa, ja leikkaus.
Juoni
Babel keskittyy kuvaamaan neljää toisiinsa liittyvää tilannetta ja niiden henkilöitä, ja elokuvan monet tapahtumat esitetään tämän vuoksi epäjärjestyksessä. Seuraava juonitiivistelmä on yksinkertaistettu, eikä se näin ollen esitä tapahtumia samalla lailla kuin itse elokuvassa.
Marokko
Tapahtumat sijoittuvat kaukaiselle aavikolle eteläisessä Marokossa. Vuohipaimen Abdullah (Mustapha Rachidi) ostaa tehokkaan .270 Winchester M70 -kiväärin ja laatikon ammuksia naapuriltaan Hassan Ibrahimilta (Abdelkader Bara) pitääkseen saalistavat sakaalit erossa vuohistaan. Abdullah antaa kiväärin kahdelle pojalleen, Yussefille ja Ahmedille (joita esittävät paikalliset amatöörinäyttelijät Boubker Ait El Caid ja Said Tarchini), ja lähettää heidät vahtimaan vuohilaumaa. Pojat alkavat kilpailla keskenään ja epäillä kiväärin väitettyä kolmen kilometrin kantamaa, joten he päättävät lopulta testata asetta. Ensin pojat tähtäävät kivikkoon, sitten alhaalla valtatiellä liikkuvaan autoon ja lopuksi länsimaisia turisteja vievään bussiin. Yussefin luoti osuu bussiin ja haavoittaa vakavasti amerikkalaista Susan Jonesia (Cate Blanchett), joka on kotoisin San Diegosta ja lomalla yhdessä aviomiehensä Richard Jonesin (Brad Pitt) kanssa. Pojat käsittävät tekonsa seuraukset ja pakenevat paikalta. He piilottavat kiväärin yöllä kukkuloille.
Television uutislähetykset paljastavat, että Yhdysvaltain hallitus uskoo ampumisen olleen terroriteko ja painostaa Marokon hallitusta ottamaan syylliset kiinni. Marokon poliisi jäljittää kiväärin Hassaniin, ilmestyy nopeasti tämän kotiin ja alkaa kuulustella tätä ja tämän vaimoa kovakouraisesti. Hassan ja hänen vaimonsa paljastavat saaneensa aseen eräältä japanilaiselta mieheltä ja myyneensä sen Abdullahille. Yussef ja Ahmed näkevät poliisien lähestyvän heidän taloaan ja tunnustavat tekonsa isälleen. (He luulevat amerikkalaisnaisen kuolleen vammoihinsa.) Kolmikko pakenee talosta ja hakee samalla kiväärin piilostaan. Poliisit saartavat heidät erään kukkulan kivikkoiselle rinteelle ja alkavat ampua heitä kohti. Kun Ahmed saa luodin jalkaansa, Yussef alkaa ampua poliiseja kohti osuen yhtä poliisia olkapäähän. Poliisit jatkavat ampumista ja osuvat lopulta Ahmedia selkään, kenties kuolettavasti. Poikien isän ilmaistessa suruaan kovaäänisesti Yussef antautuu ja tunnustaa kaikki rikokset anoen armoa perheelleen ja hoitoa veljelleen. Poliisit pidättävät Yussefin. Perheen kohtalo jää hämärän peittoon.
Elokuvan ensimmäisen juonen välissä nähdään aina silloin tällöin kohtauksia Richardin ja Susanin kokemuksista. He ovat tulleet lomalle Marokkoon saadakseen etäisyyttä asioihin ja kohentaakseen avioliittonsa tilaa. Pariskunnan vauva on kuollut kätkytkuoleman, mikä on rasittanut heidän avioliittoaan merkittävästi heidän yrittäessään purkaa turhautumistaan ja syyllisyydentunnettaan. Kun Susan saa bussissa osuman luodista, Richard käskee bussikuskia ajamaan lähimpään kylään, jossa on lääkäri. (Elokuvassa kylän nimi on Tazarine.) Kylän eläinlääkäri ompelee Susanin haavan vähentääkseen haavan verenvuotoa. Muut turistit odottavat kylässä jonkin aikaa, mutta lopulta he vaativat saada jatkaa matkaa, sillä he pelkäävät kuumuutta ja mahdollisia uusia terrori-iskuja. Koska Susan ei voi tilansa vuoksi matkustaa bussilla, Richard yrittää uhkailemalla saada turistijoukon odottamaan ambulanssin saapumista. Ambulanssi ei kuitenkaan koskaan saavu, ja lopulta turistit nousevat bussiin ja lähtevät tiehensä Richardin ollessa puhelimessa. Susan ja Richard jäävät kylään yhdessä bussin oppaan, Anwarin (Mohamed Akhzam), kanssa odottamaan kyytiä sairaalaan. (Richard on ottanut kylän puhelimella yhteyttä Yhdysvaltain suurlähetystöön.) Yhdysvaltain ja Marokon väliset poliittiset kiemurat viivästyttävät avuntuloa, mutta lopulta helikopteri laskeutuu kylään. Vietettyään viisi päivää sairaalassa Susan toipuu ja palaa kotiin.
Japani
Elokuva kertoo myös Chieko Watayan (Rinko Kikuchi), kapinallisen, kuuron ja äitinsä itsemurhan traumatisoiman japanilaisen teinitytön tarinan. Tyttö on katkera isäänsä Yasujiro Watayaa (Kōji Yakusho) sekä ikäisiään poikia kohtaan, ja hän on seksuaalisesti turhautunut. Chiekon käytös muuttuu seksuaalisesti provosoivaksi, ja hän yrittää tuloksetta vietellä oman hammaslääkärinsä (Shigemitsu Ogi). Chieko huomaa myös yhden teinipojista olevan houkutteleva, joten hän ottaa pikkuhousunsa pois ja paljastaa itsensä pojalle. Myöhemmin Chieko tapaa kaksi etsiväpoliisia, jotka kuulustelevat häntä hänen isästään. Chiekosta toinen poliisi, Kenji Mamiya (Satoshi Nikaido), on puoleensavetävä. Hän kutsuu Mamiyan takaisin hänen ja hänen isänsä asunnolleen. Chieko luulee, että etsivät tutkivat isän osuutta äidin itsemurhaan, joten hän kertoo Mamiyalle isän olleen nukkumassa, kun äiti hyppäsi alas parvekkeelta Chiekon nähden. Paljastuu kuitenkin, että etsivät tutkivat sen sijaan Yasujiron Marokoon tekemää metsästysmatkaa. Yasujiro on innokas metsästäjä, ja Marokossa ollessaan hän lahjoitti kiväärinsä taitavalle metsästysoppaalleen, Hassanille, joka sitten myi aseen elokuvan alussa Abdullahille.
Pian tämän jälkeen Chieko paljastaa oikean syyn sille, miksi hän kutsui Mamiyan kotiinsa. Hän lähestyy etsivää alasti ja yrittää vietellä tämän. Mamiya torjuu Chiekon lähentelyt, mutta lohduttaa tyttöä tämän purskahtaessa itkuun. Ennen etsivän lähtöä, Chieko kirjoittaa tälle viestin ja viittoo, ettei tämä saa avata sitä kuin vasta lähdettyään. Poistuessaan etsivä kohtaa Yasujiron ja selittää tämän kivääriin liittyvät tapahtumat. Yasujiro vastaa, että kivääri oli todellakin lahja ja että tapaukseen ei liity minkäänlaista mustaa pörssiä. Lähtiessään Mamiya kertoo ottavansa osaa Yasujiron vaimon itsemurhaan. Hämmentyneenä etsivän mainitsemasta parvekkeesta Yasujiro vastaa vihaisesti: ”Minun vaimoni ampui itseään päähän. Chieko löysi hänen ruumiinsa ensimmäisenä. Olen kertonut tämän poliisille jo monta kertaa.” Chieko nojaa (yhä alasti) parvekkeen kaiteeseen, kun hänen isänsä astuu sisään asuntoon. Poistuttuaan etsivä pysähtyy erääseen baariin lukeakseen Chiekon viestin. Elokuva ei kuitenkaan paljasta viestin sisältöä.
Kolmas sivujuoni sijoittuu Amerikkaan, missä Richardin ja Susanin meksikolainen lastenvahti Amelia (Adriana Barraza) hoitaa pariskunnan kaksosia (Elle Fanning ja Nathan Gamble) heidän Kalifornian kodissaan. Koska Richard ja Susan ovat parhaillaan Marokossa, Amelian on pakko jäädä hoitamaan heidän lapsiaan. Amelia ei onnistu saamaan lapsille mitään muuta hoitopaikkaa, joten hän päättää ottaa heidät mukaansa poikansa häihin erääseen meksikolaiseen maalaisyhteisöön Tijuanan lähelle, jottei hänen tarvitsisi jäädä häistä pois. Amelian veljenpoika Santiago (Gael García Bernal) tarjoutuu viemään Amelian ja lapset häihin. He ylittävät Meksikon ja Yhdysvaltain välisen rajan helposti, ja lapset saavat pian tutustua Meksikon kulttuuriin ja katukuvaan. Hääjuhlat venyvät pitkälle yöhön, mutta Amelia ei halua jäädä yöksi Meksikoon yhdessä lasten kanssa, vaan päättää ajaa takaisin Yhdysvaltohin Santiagon kyydissä. Santiago on juonut häissä runsaasti, joten hänen käytöksensä herättää rajavartijoiden huomion. Amelialla on hallussaan kaikkien neljän passit, muttei vanhempien kirjoittamaa kirjettä, jossa nämä suostuvat päästämään lapsensa Yhdysvaltojen ulkopuolelle. Juopunut Santiago ajaa väkisin rajan yli. Pian sen jälkeen hän hylkää Amelian ja lapset aavikolle yrittäessään johtaa poliisit muualle. (Santiagon kohtalo jää arvoitukseksi.)
Elokuvan lopussa Amelian ja Richardin käymä puhelinkeskustelu toistuu jälleen, mutta tällä kertaa Richardin näkökulmasta. Alkuperäinen puhelinkeskustelu toimi Amelian tarinan laukaisijana. Tässä keskustelussa Richard antaa Amelialle luvan mennä poikansa häihin, sillä Susanin sisar voi ottaa kaksoset hoitoonsa siksi aikaa. Vasta seuraavana aamuna selviää, ettei Susanin sisar voikaan huolehtia lapsista, minkä seurauksena Amelia joutuu ottamaan lapset mukaansa Meksikoon.
Distanssin paatos
Distanssin paatos (saks. Pathos der Distanz) tai välimatkan tuntemus on filosofi Friedrich Nietzschen luoma käsite, joka tarkoittaa kriitikon ottamaa etäisyyttä kritiikin kohteeseen. Toisin kuin kaunainen kriitikko, joka pyrkii uudistamaan kritiikin kohteensa sisältä käsin, distanssin paatosta harjoittava kriitikko pyrkii kokonaan hylkäämään kritisoitavan ja luomaan sen tilalle jotain uutta. Esimerkki distanssin paatoksesta on aristokraattien tekemä pesäero rahvaaseen väestöön, mikä toimii Nietzschen mukaan korkeakulttuurin syntymisen lähteenä.
Talvisodan puolustusvoimien kotiuttaminen
Talvisodan puolustusvoimien kotiuttaminen oli Suomen puolustusvoimien joukkojen demobilisaatiota talvisodan jälkeen. Moskovan välirauhan jälkeen kenttäarmeijan välitöntä kotiuttamista ei edes harkittu yleistilanteen Euroopassa pysyessä valtakunnan johdon mielestä kireänä. Demobilisaation alkuvaiheessa ei käytetty termiä kotiuttaminen, vaan lomauttaminen, koska tuolloin ajateltiin, että lomautetut miehet voitaisiin kutsua nopeasti takaisin palvelukseen ja muodostaa sotavalmiit yksiköt nopeasti takaisin toimintavalmiiksi.
Perustelut demobilisaation hitaudelle
Perusteena kenttäarmeijan kotiuttamisen hidastamiselle (huolimatta lähestymässä olevista maatalouden kevättöistä) pidettiin muun muassa joukkojen vetämistä uuden valtakunnanrajan taakse. Tämän jälkeen syynä joukkojen palveluksessa pitämistä perusteltiin välttämättömien linnoitustöiden valmistumisella sekä väestönsiirroista johtuvalla alueorganisaatioon kohdistuvalla muutospaineella.
Lomauttamisen eteneminen
Ensimmäiset kotiuttamiset tapahtuivat jo muutama päivä sodan päättymisen jälkeen, kun päämajan määräyksellä lomautettiin eri koulutuskeskuksissa palvelleet nostoväen II-luokan B-miehet. Määräys muutettiin kuitenkin 9. huhtikuuta Kotijoukkojen esikunnan päätöksellä taannehtivasti lomautuksesta kotiuttamiseksi.
Ruotsalaisista vapaaehtoisista koostuva Svenska Frivilligkåren määrättiin lakkautettavaksi 25. maaliskuuta 1940 ja sen henkilöstö tuli kotiuttaa 1.-25. huhtikuuta aikana.
Viipymättä kotiutettavaksi määrättiin 1. huhtikuuta annetun käskyn mukaan myös kenttäarmeijassa palvelleet nostoväen I-luokan vuosina 1894-97 syntyneet henkilöt. 12. huhtikuuta annetulla määräyksellä kotiutettiin myös vuosina 1898 ja 1899 syntyneet.
15. huhtikuuta kotiutettiin kokonaan nostoväen II-luokan 1897-98 syntyneet ja sen jälkeen syntyneet säädetyn palvelusajan päätyttyä. Palvelusaika oli porrastettu syntymävuoden mukaan 4:ksi ja 8:ksi kuukaudeksi tai 350:ksi päiväksi, vanhimmista ikäluokista (vuonna 1900-syntyneet n. viiden vuoden välein) alkaen.
Maavoimien esikunnan eriävästä mielipiteestä huolimatta lomauttamisia jatkettiin nopeammin kuin mainittu esikunta olisi halunnut. Maavoimien esikunnan näkemyksen mukaan ennen uuden liikekannepanosuunnitelman laatimista ei joukkoja tulisi lomauttaa enempää kuin 50 % kokonaisvahvuudesta, koska puolustusvalmiuden katsottiin laskevan liian paljon.
Lomauttamisten jälkeen puolustusvoimien vahvuus oli laskenut maaliskuun alun lähes 350 000:sta kesäkuun lopulla vajaaseen 110 000:en mieheen. Tämä oli kuitenkin yli viisinkertainen vahvuus esimerkiksi kesän 1939 rauhanajan vahvuuteen, joka jäi alle 20 000:een.
Albinismi
thumb|Albiino [[kengurut|kenguru.]] thumb|Albiino [[Papua-Uusi-Guinea|papuauusiguinealainen tyttö.]] Albinismi on harvinainen resessiivisesti periytyvä perinnöllinen tila, joka aiheuttaa ominaisen heikkonäköisyyden yhdessä vaihtelevasti ilmenevän hypopigmentaation kanssa. Albinismi liittyy melanosomien kehitykseen tai toimintaan joko vain silmissä tai sekä silmissä että ihossa, hiuksissa ja ihokarvoissa. Hypopigmentaatioksi kutsuttu poikkeuksellinen vaaleus liittyy siihen, että melanosomit eivät tuota tai tuottavat hyvin vähän näkyvää melaniinia.
Albinismia aiheuttavia geenejä on paikallistettu useita. Tunnetuin albinismin muoto OCA1 johtuu tyrosinaasi-entsyymiä koodaavan TYR-geenin muutoksista. Suurin piirtein yhtä yleinen on OCA2, joka johtuu samannimisestä OCA2-geenistä. Albinismilla on silmään ja näkemiseen liittyviä haittavaikutuksia. Se aiheuttaa fovean alikehittyneisyyden, vaakasuoraa nystagmusta, iiriksen läpikuultamista, verkkokalvon taustan pigmenttiepiteelin (RPE) vaaleuden, häikäisyä, karsastusta ja stereonäön ongelmia. Albinismi ei vaikuta muuhun kehitykseen, eikä sillä ole tekemistä tavanomaisen pigmentin vaihtelun, esimerkiksi vaaleahiuksisuuden kanssa. Vaalea iho altistaa auringon ultraviolettisäteilylle.
Albiino
thumb|Albiino ([[ksantismi|ksantistinen) pytonkäärme.]] thumb|Albinistinen (ei albiino) [[valkovoikko hevonen. Valkovoikoilla hevosilla muodostuu hieman melaniinia, vaikka väritys onkin melkein puhtaanvalkoinen.]] Albinismi viittaa tietyt kriteerit täyttäviin melaniinipigmentin vajallisuustiloihin. Albiino (substantiivi tai adjektiivi) tarkoittaa eliötä, jolla on albinismi. Sille on ehdotettu suomennosta "valkomuunnos".
Albiinot eläimet eivät aina ole täysin valkoisia: esimerkiksi matelijoilla, linnuilla ja kaloilla esiintyy myös muita kuin melaniinipigmenttejä, joten albiino matelija voi olla väriltään esimerkiksi kirkkaankeltainen. Albiinoiksi kutsutaan myös jossakin mielessä virheellisesti sekä osittain melaniinia muodostavia (albinistisia), melaniinin lisäksi mitään muuta pigmenttiä tuottamattomia esimerkiksi lintuja ja kaloja, että muutoin valkoisia, normaalisti melaniinia muodostavia (esimerkiksi leukistisia) eläimiä.
Nimityksen "Albiino" käyttäminen henkilöstä jolla on albinismi, on ongelmallista ja se voi olla loukkaavaa.
Ihmisellä
Ihmisellä albinismin tunnusmerkkejä ovat vaalea iho, verkkokalvon kehityshäiriöstä johtuva heikko näöntarkkuus ja yleisimmin siniset, harmaat tai vaaleanruskeat silmät (jotka saattavat sopivassa valaistuksessa saada punaisen sävyn). Hiukset ovat vaaleat, joko kellertävät, punertavat tai puhtaan valkoiset. Albinismi on harvinaista. Esimerkiksi Yhdysvalloissa noin joka 17 000. henkilöllä on jonkin tyypin albinismi. Lisäksi isompi määrä ihmisiä on tietämättään jonkin albinismigeenin kantajia. Saharan eteläpuolisessa Afrikassa albinismi on huomattavastikin yleisempää.
Afrikan albiinovainot
Varsinkin Tansaniassa ja Burundissa Afrikassa tuhannet albiinot saavat pelätä henkensä puolesta. Punaisen Ristin mukaan vuonna 2009 Tansaniassa noin 300 albiinolasta ja -nuorta piileskeli vammaisille tarkoitetuissa kouluissa ja hätämajoituksessa. Kahden vuoden kuluessa yli 50 albiinoa Tansaniassa oli tuolloin tapettu ja Burundissa ainakin 12. Tämä johtuu taikauskosta sekä rahasta. Lisäksi albiinojen ja valkotukkaisten afrikkalaisten raajoja sekä elimiä myydään eräänlaisille poppamiehille taikakalujen raaka-aineeksi.
Kultaperäkasikki
Kultaperäkasikki (Cacicus cela) on laajalla alueella Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava turpiaaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan kultaperäkasikki on 23–29 cm ja koiras on naarasta kookkaampi. Väritykseltään laji on pääosin kiiltävän musta. Siipilaikku, alavatsa ja perä ovat väriltään kirkkaan keltainen. Kultaperäkasikin nokka on väriltään valkoinen ja silmän iiris on sininen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kultaperäkasikin levinneisyysalue ulottuu Panaman länsiosista etelään aina Bolivian pohjoisosiin ja Brasiliaan. Lisäksi lajia tavataan myös Trinidad ja Tobagossa. Linnun elinympäristöä ovat metsien reunamaat, metsät ja puoliavoimet ympäristöt, joilla kasvaa yksittäisiä puita.
Elintavat
pienoiskuva|250px|left|Kultaperäkasikin pesä Kultaperäkasikit liikkuvat suurina ryhminä. Laji pesii kolonioissa ja yhdessä puussa voi olla jopa sata pussimaista pesää. Pesä sijaitsee usein joessa olevassa saaressa sijaitsevassa puussa, jossa on usein myös herhiläispesä. Herhiläiset suojaavat pesiä petolinnuilta ja joessa elävät kaimaanit ja saukot syövät käärmeitä, jotka voisivat myös olla uhkana pesiville linnuille. Herhiläisten arvellaan myös karkottavan kärpäsiä, joilla on loisina punkkeja, jotka poikasiin tarttuessaan voivat tappaa ne. Yhteispesinnästä on etua myös petolintujen karkottamisessa. Jos pedot onnistuvat tuhoamaan pesiä, naaraat rakentavat uuden koloniaan toiseen puuhun. Parhaissa pesäpuissa on eniten pesiä.
Heinrich Agathon Bernstein
Heinrich Agathon Bernstein (22. syyskuuta 1828 Breslau, Preussi – huhtikuussa 1865 Batanta, Papua) oli saksalainen tutkimusmatkailija ja luonnontieteilijä.
Bernstein saavutti lääketieteen tohtorin arvon marraskuussa 1853. Hän toimi Jaavalla lääkärinä ja tutki alueen lintuja kirjoittaen useita artikkeleita Journal für Ornithologie -lehteen vuosina 1859–1865. Hermann Schlegel lähetti hänet tutkimaan ja keräämään Uuden-Guinean lintuja 1859.
Vuonna 1883 julkaistiin Bernsteinin päiväkirja Dagboek van H.A. Bernstein's laatste reis van Ternate naar Nieuw Guinea, Salawati en Batanta.
Bernstein nimesi joitakin lintujen alalajeja, muun muassa ruskopäävariksen (Corvus fuscicapillus) alalajin megarhynchus ja pitkänokkamesikon (Melilestes megarhynchus) alalajin vagans 1864. Hänen kunniakseen on nimetty ainakin filippiinientiira (Sterna bernsteini) ja variskukaali (Centropus bernsteini).
James Corden
James Kimberley Corden, OBE (s. 22. elokuuta 1978 Lontoo) on englantilainen näyttelijä, koomikko, käsikirjoittaja ja juontaja.
Ura
Corden voitti vuonna 2012 Tony-palkinnon parhaasta miesnäyttelijän suorituksesta näytelmässä, roolistaan näytelmässä One Man, Two Guvnors. Suoritus osoittautui lopulta myös Cordenin kansainväliseksi läpimurroksi.
Corden on käsikirjoittanut sekä näytellyt vuosina 2007–2010 BBC:n Gavin ja Stacey -draamakomediasarjassa, josta hän sai parhaan komedianäyttelijän BAFTA-palkinnon. Vuosina 2013–2014 hän näytteli komediasarjassa Väärät miehet. Hän on isossa roolissa Disneyn vuoden 2014 lopulla ensi-iltansa saaneessa musikaalielokuvassa Into the Woods, jossa hänen lisäkseen näyttelevät muun muassa Meryl Streep ja Emily Blunt. Vuonna 2019 Corden näyttelee Tom Hooperin ohjaamassa elokuvamusikaalissa Cats.
Corden on juontanut vuoden 2015 alusta lähtien Yhdysvalloissa CBS-televisiokanavan The Late Late Show with James Corden -ohjelmaa. Hän korvasi vuoden 2015 alkupuolella The Late Late Show'ta vuosina 2005–2014 juontaneen Craig Fergusonin.
Kanamäki
Kanamäki on entisen Angelniemen kunnan kylä Etelä-Halikossa. Kylän keskus sijaitsee kyläalueen pohjoisosassa mäen päällä Pöyläntien varrella. Kanamäen naapurikyliä ovat Torkkila, Antola, Kokkila ja Toppjoki.
Kanamäki on myöhäiskeskiaikainen uudisasutuskylä. Varhaisin maininta kylästä on vuodelta 1405, jolloin kylän kolme tilaa myytiin Turun tuomiokirkolle. Myöhemmin peruutuksissa tiloista tuli maallisia rälssitiloja. Kanamäki kuului 1700-luvulle asti Sauvoon, ja Halikkoon kuuluessa kylässä toteutettiin isojako vuonna 1784. Kylän tilaluku kasvoi 1900-luvulla torppien ja mäkitupien itsenäistyessä, sekä siirtoväen asuttamisessa. Kun Angelniemi liitettiin takaisin Halikkoon vuonna 1967, tuli Kanamäestä kunnan syrjäseutua. Nykyisin alueella ei ole palveluita eikä joukkoliikennettä, mutta valtaosa kylästä on edelleen pysyvästi asutettu ja vain harvat tilat ovat autioituneet.
Kaisa Hannula
Kaisa Annikki Hannula (o.s. Laine, s. 4. toukokuuta 1960 Kokemäki) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Hannulan vanhemmat ovat Viljo Laine ja Katri Pasanen ja puoliso vuodesta 1983 Veli Juhani Hannula. Hän tuli ylioppilaaksi 1979 ja valmistui Sibelius-Akatemiasta musiikin kandidaatiksi 1989. Hannula on opiskellut myös Turun konservatoriossa. Hänen opettajiaan ovat olleet muun muassa Liisa Linko-Malmio, Dorothy Irving ja Gerhard Kahry. Hannula osallistui Lappeenrannan laulukilpailuihin jo vuonna 1987 ja sijoittui kolmanneksi. Hän sai kiinnityksen Suomen kansallisoopperaan 1989 ja ensikonserttinsa hän piti 1990. Hannula on vieraillut muun muassa Ilmajoen Musiikkijuhlilla 1996–1997, Savonlinnan Oopperajuhlilla hän on esiintynyt vuodesta 1989. Nykyään Hannula toimii Rauman musiikkiopistossa laulun lehtorina.
Rojalismi
thumb|340px|[[Chouannerie-rojalisteja taistelemassa tasavaltalaisia vastaan Rochefort-en-terressa. Alexandre Blochin maalaus, 1885.]] Rojalismi on poliittinen aate, jossa kannatetaan tiettyä monarkkia tai hallitsijasukua tietyn valtion hallitsijaksi. Sen kannattajia kutsutaan rojalisteiksi. Terminä rojalismi eroaa monarkismista siten, että monarkisti kannattaa yleensä kuninkaanvaltaa, kun taas rojalisti asettuu kannattamaan vain tiettyä henkilöä tai sukua. Yleensä termiä käytetään istuvan monarkin tukijasta tai valtiomuodon vaihduttua henkilöstä, joka kannattaa aiemman hallitsijan tai hallitsijasuvun palauttamista valtaan.
Maassa, jossa kruunulla ei ole todellisia tavoittelijoita, rojalisti voi tarkoittaa lähes samaa asiaa kuin monarkisti. Sen sijaan esimerkiksi 1800-luvun Ranskassa rojalistit olivat jakaantuneet legitimisteihin, orleanisteihin ja bonapartisteihin, jotka kaikki kannattivat eri hallitsijasukuja. Vaikka kaikki edellä mainitut olivat yhdessä monarkisteja, he olivat eri puolta olevia rojalisteja.
Suomen vuoden 1918 kuningashankkeen yhteydessä puhutaan pelkästään monarkisteista eikä rojalisteista, koska suomalaisille kuningasvallan kannattajille kuninkaan henkilöllisyys oli toissijainen seikka.
Vitali
Vitali esiintyy etunimenä Venäjällä ja sukunimenä ainakin Suomessa ja Italiassa. Tunnettuja nimenkantajia ovat:
Tsuumi
Tanssiteatteri Tsuumi on helsinkiläinen tanssiteatteri, joka yhdistää perinteistä ja modernia kansantanssia. Ryhmän jäsenet ovat tanssin ja musiikin ammattilaisia. Kriitikko Auli Räsäsen mukaan "Tsuumi on tehnyt kansantanssille saman kuin Värttinä kansanlaululle: päivittänyt tradition, tuonut kansanperinteen energisyyden ja karhean ilmaisuvoiman pölyisistä arkistoista ihmisten ulottuville ja nautittavaksi.”
Ryhmän taiteellisina johtajina toimivat Reetta-Kaisa Iles ja Tuomas Juntunen.
Tsuumin on perustanut vuonna 1998 Hilkka Toivonen-Alastalo. Tanssiryhmä tuottanut lähes 50 ensi-iltaa ja esiintynyt lukuisilla kotimaisilla ja ulkomaisilla estradeilla. Ryhmä on ollut mukana muun vuonna 2011 ensi-iltansa saaneessa Anna Liisa musikaalissa Tampereen Työväen Teatterissa, vuonna 2007 ensi-iltansa saaneessa Punainen viiva -oopperassa Kansallisoopperassa. Savonlinnan Oopperajuhlien Juhassa Tsuumi esitti tanssiosuudet 2005.
Tsuumi Euroviisuissa
Tsuumi esiintyi Eurovision laulukilpailujen 2007 semifinaalin väliaikanumerossa. Koreografiasta ja ohjauksesta vastaa Matti Paloniemi, joka on myös käsikirjoittanut numeron Tiina Puumalaisen kanssa. Musiikin on säveltänyt ja sen johtaa Hannu Kella. Esitys perustuu Kalevalaan, ja se luotaa suomalaisuuden juuria.
Tsuumi Sound System
Tsuumi Sound System on tanssiryhmä Tsuumista irtaantunut helsinkiläinen nykykansanmusiikkiyhtye, joka ottaa musiikillisia vaikutteita folkista, rockista, popista, jazzista ja klassisesta musiikista. Bändiltä on ilmestynyt levyt Kesä Tanssii (1999), Risteys (2000), Avoin Kenttä (2002), Rajaton Tapaus (2004), Hotas (2007), Growing up (2009) ja Floating letters (2013) ja Blinking Light (2019).
Yhtyeen jäsenet:
Nykykokoonpanossaan yhtye on toiminut vuodesta 2006.
Ritva Hanski-Pitkäkoski
Ritva Johanna Hanski-Pitkäkoski (s. 13. helmikuuta 1957 Helsinki) on suomalainen ekonomi ja juristi, joka on vuodesta 2001 toiminut Mainostajien liiton toimitusjohtajana.
Ritva Hanski-Pitkäkoski valmistui ekonomiksi Lundin yliopistosta Ruotsissa 1981 ja oikeustieteen kandidaatiksi Turun yliopistosta 1985. Vuosina 1985–1991 Hanski-Pitkäkoski toimi Vähittäiskauppojen liiton lakiasiainpäällikkönä, 1991–1995 Eläkesäätiö Polariksen asiamiehenä ja sitten vuoteen 2001 saakka suurmainostaja Unileverin lakimiehenä.
Hanski-Pitkäkoski on ollut mukana muun muassa ICC:n markkinointivaliokunnassa, Markkinointijohdon ryhmässä (MJR), Levikintarkastuksen, Yhteiskuntaviestinnän yhdistyksen ja Markkinointi-instituutin kannatusyhdistyksen hallituksessa, mainonnan neuvottelukunnassa, tekijänoikeusneuvostossa, tekijänoikeuden käyttäjien neuvottelukunnassa, viestintäkasvatuksen neuvottelukunnassa ja Mainostajien maailmanliiton (WFA, World Federation of Advertisers) hallituksessa.
Vuonna 2014 Suomen Markkinatutkimusliitto myönsi Hanski-Pitkäkoskelle Vuoden Markkinatutkimusteko -palkinnon. Perusteina mainittiin hänen ansionsa markkinatutkimusalan itsesääntelyn edistämisessä, erityisesti tutkimusasiakkaiden näkökulman esillä pitämisestä itsesäätelyssä, sekä arvokkaasta panostuksesta Markkinatutkimuksen eettisen neuvoston käynnistämisessä.
Yksityiselämä
Myös Hanski-Pitkäkosken isä Pentti Hanski toimi mainostajayritysten yhteistyöjärjestön vetäjänä pari vuotta 1950-luvulla. Mainostajien liittoa edeltävän järjestön nimi oli tuolloin Suomen Ilmoittajat ry.
Lawrence
Lawrence voi tarkoittaa seuraavia:
Scott Hain
Scott Allen Hain (2. kesäkuuta 1970 – 3. huhtikuuta 2003) oli viimeinen rikollinen, joka teloitettiin Yhdysvalloissa alle 18-vuotiaana tehdyistä rikoksista. Hän pakotti 6. lokakuuta 1987 rikostoverinsa Robert Wayne Lambertin (21 ) kanssa Laura Lee Sandersin (22) ja Michael William Houghtonin (27) ottamaan heidät autoon, jossa pojat tekivät aseellisen ryöstön. He telkesivät uhrinsa auton tavaratilaan ja sytyttivät auton palamaan. He poistuivat paikalta, mutta palasivat vielä katselemaan paloa.
Sekä Hain että Lambert saivat kuolemantuomiot. 6. kesäkuuta 1988 tuomittu Hain teloitettiin Oklahomassa myrkkyruiskeella huhtikuussa 2003. Hänen kuolemantuomionsa oli pysynyt uusintaoikeudenkäynnissä 1994. Vuonna 2005 Lambertin kuolemantuomio sen sijaan kumottiin hänen henkisen jälkeenjääneisyytensä takia.
Hainin vanhemmat kärsivät vakavista alkoholiongelmista. Hain oli joutunut seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi ja ryhtyi jo lapsena säännölliseksi marihuanan käyttäjäksi. Hän menestyi koulussa erittäin heikosti ja keskeytti sen lopulta. Hän oli syyllistynyt useisiin rikoksiin jo ennen kuolemantuomioon johtanutta kaksoismurhaa.
Vuonna 2005 korkein oikeus lakkautti Yhdysvalloissa alaikäisten rikoksentekijöiden kuolemanrangaistuksen.
Daakialaiset
thumb|270px|[[Daakian kuningaskunta Burebistan hallintokaudella, 82 eaa.]]
Daakialaiset olivat kansa antiikin Daakiassa (suurin piirtein nyky-Romaniassa) ja osissa Moesiaa Etelä-Euroopassa. He puhuivat daakiaa, jonka juuria ei ole kunnolla saatu selville, mutta sillä on yhteyksiä traakiaan ja albaniaan. Ensimmäinen maininta heistä on roomalaisten lähteissä, mutta antiikin historioitsijat ovat eri mieltä, kuuluvatko daakialaiset traakialaisiin vai ei. Strabon määritteli, että daakialaiset olivat Getai-kansaa, jotka asuivat Pannonian tasangolla nykyisessä Transilvaniassa.
Uskonto
Daakialaisten uskonto perustui Zalmoxis-nimisen jumalan palvontaan.
Väkiluku
Daakialaisten väkiluvun arvioksi saadaan n. 2 000 000 asukasta, kun verrataan kaikkia lähteitä. Arvioitu armeijan suurin miesvoima olisi ollut 200 000 miestä.
Peltor
thumb|240px|Peltor Optime III -kuulosuojain
Peltor (tunnetaan myös nimellä 3M Peltor) on kuulonsuojaimien, viestintäratkaisujen sekä suojakypärien ja kasvonsuojaimien valmistaja. Alkujaan ruotsalainen Peltor on valmistanut kuulosuojaimia yli 50 vuotta. Vuonna 2008 amerikkalainen 3M osti Peltorin. Vuonna 2009 se ilmoitti siirtävänsä tehtaat Wrocławiin Puolaan.
Nikolai Nikolajevitš (vanhempi)
thumb|250px|Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov vanhempi Nikolai Nikolajevitš Romanov ; (8. elokuuta (J: 27. heinäkuuta) 1831 Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta – 25. huhtikuuta (J: 13. huhtikuuta) 1891 Alupka, Krimin niemimaa, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen suuriruhtinas ja sotamarsalkka.
Hän oli keisari Nikolai I:n ja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kolmas poika. Häntä kutsutaan Nikolai Nikolajevitš vanhemmaksi erotuksena pojastaan Nikolai Nikolajevitš nuoremmasta. Nikolai Nikolajevitš sai sotilaskoulutuksen ja komensi Venäjän Tonavan-armeijaa vuosien 1877–1878 Turkin sodassa.
Sotilasura
Hänen isänsä keisari Nikolai I järjesti Nikolai Nikolajevitšille uran armeijassa. Syntymäpäivänään hänet nimitettiin Henkivartiokaartin (Life Guard Lancers) kunniaeverstiksi ja ilmoitettiin Henkivartiokaartin (Life Guards Sappers) -pataljoonaan.
Hän palveli suurimman osan elämästään sotilaana ja osallistui ensimmäisen kerran sotatoimiin Krimin sodassa ollessaan noin kaksikymmentävuotias Inkermanin taistelussa vuonna 1854. Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš osoitti erityistä kiinnostusta sotatekniikkaan. Vuonna 1856 hänet nimitettiin insinöörien ylitarkastajaksi ja vuonna 1864 hänestä tuli keisarillisen kaartin komentaja. Vuonna 1873 hän seurasi veljeään Aleksanteri II:ta Berliiniin kolmen keisarin, Venäjän, Saksan ja Itävallan, tapaamiseen.
Hänen uransa ruumiillistuma oli Venäjän ja Turkin sota 1877–1878, jolloin Nikolai Nikolajevitš nimitettiin Venäjän Tonavan armeijoiden ylipäälliköksi, vaikka hänen maineensa strategina oli erittäin huono. Suuriruhtinaalla ei ollut erityistä kunniaa konfliktin varhaisissa onnistumisissa, ja niitä seurasivat hänen käskyjensä alaisen armeijan kauheat käänteet. Kun venäläiset joukot karkotettiin Rumeliasta ja hyökkäykset Plevnaan epäonnistuivat, Nikolai Nikolajevitš poistettiin varsinaisesta komennosta [viittaus tarvitaan], vaikka teoriassa hän pysyi virassaan. Hänen komennossaan olleiden joukkojen voitto antoi hänelle mahdollisuuden osallistua menestykseen Adrianopolissa ja San Stefanon sopimukseen, mutta sodan päätyttyä häntä kritisoitiin siitä, ettei hän valloittanut Konstantinopolia, kun hänen päämajansa oli jo perustettu Adrianopoliin. Suuriruhtinas joutui myös äkillisesti häpeälliseen tilanteeseen, kun häntä syytettiin taloudellisista väärinkäytöksistä, lahjusten vastaanottamisesta ja rahan kavaltamisesta hallitukselta. pienoiskuva|267x267px|Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov vanhempi nuorena miehenä 1865 Hänen veljensä Aleksanteri II edisti Nikolai Nikolajevitšin uraa ja nimitti hänet Pietarin sotilasalueen komentajaksi. Lopulta hän sai kenraalin kenraalin, ratsuväen ylitarkastajan ja Venäjän insinöörijoukkojen ylitarkastajan arvot. Nikolai Nikolajevitš oli vaikutusvaltainen sotilashenkilö, joka toimi myös valtioneuvostossa.
Yksityiselämä
Hän oli pitkä ja vahva mies, jolla oli pitkä, ohut nenä. Nikolai Nikolajevitšei ollut komea eikä kovin älykäs. Uskomattomana naistenmiehenä Nikolai "rakasti kaikkia naisia ​​paitsi vaimoaan", kuten hänen aikalaisensa kirjoitti. Hän nautti armeijaelämästä, metsästyksestä ja oli tunnettu herkkusuu. Hän oli myös karjakasvatuksen, puhdasrotuisten koirien, hevoskasvatuksen, kalastuksen ja metsästyksen asiantuntija. Hänen ylellisessä Pietarin asunnossa, vuosina 1853–1861 rakennetussa Nikolajevskin palatsissa, hevoset olivat suosikkikeskusteluaihe. Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš oli erittäin kiinnostunut kartanojensa hallinnosta, mutta hänen ei onnistunut herättämään kiintymystä edes lähimmäisissään. vasen|pienoiskuva|150x150px|Nikolajevskin eli Nikolainpalatsi Pietarissa, rakennettu 1853–1861, 1800-luvun piirros Hillitäkseen nuorta Nikolai Nikolajevitšia ja hänen lukuisia naisseikkailujaaan, hänet naitettiin vastoin tahtoaan pikkuserkkunsa suuriruhtinatar Aleksandra Petrovnan, entisen Oldenburgin herttuatar Alexandra Friederike Wilhelminan (1838–1900) kanssa, jonka isoäiti oli keisari Paavali I:n neljäs tytär Jekaterina Pavlovna. Häät pidettiin Pietarissa 6. helmikuuta 1856. Alexandra oli vaatimaton, vakavamielinen, syvästi uskonnollinen, harrasti intohimoisesti hyväntekeväisyyttä ja piti yksinkertaisesta elämästä. Nikolai valitti että vaimo oli arkipäiväisen näköinen, liian uskonnollinen vailla mitään hienostuneisuutta ja kohteli häntä kylmästi ja torjuvasti. Pariskunta huomasi pian, ettei heillä ollut juurikaan mitään yhteistä. Heillä oli kaksi lasta:
Avioliitto sujui ensimmäiset kymmenen vuotta. Vuonna 1865 Aleksandra perusti sairaanhoitajakoulun Pietariin. Aviopari eli valtavassa Nikolajevskin palatsissa erillään ilman että heidän tarvitsi kohdata toisiaan. Vuonna 1879 Nikolai ajoi Aleksandra Petrovnan pois heidän yhteisestä kodistaan, takavarikoi hänen henkilökohtaisen omaisuutensa, syyttäen häntä aviorikoksesta Nikolajevin palatsin kotikirkon kirkkoherran ja suuriruhtinattaren rippi-isän, arkkipappi Vasili Lebedevin kanssa. Aleksandra Petrovnan oli lähdettävä ulkomaille poikiensa kanssa, nimellisesti hoidattamaan vaikeita tapaturmaisesti saatuja vammojaan, hän menetti hevosvaunuonnettomuudessa molempien jalkjojensa ja toisen kätensä toimintakyvyn eli halvaantui. Aleksanteri II lupautui kustantamaan hänen matkansa ulkomaille. Hän sai luvan Aleksanteri III:lta palata Venäjälle vuonna 1881. Suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna Romanova vietti viimeiset vuotensa Kiovassa parantelemassa vammojaan ja vuodesta 1889 luostarilupauksen ottaneena sisar Anastasia nimisenä nunnana vuonna 1889 perustamassaan köyhien sairaanhoitoon erikoistuneessa Pokrovskin nunnaluostarissa Kiovassa. pienoiskuva|200x200px|[[Aleksandra Petrovna|Suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna Romanova (1838–1900), Oldenburgin herttuatar Alexandra Friederike Wilhelmina]] vasen|pienoiskuva|230x230px|Jekaterina Gavrila Tšislova (1846–1889), n. 1865 Vuonna 1865 Nikolai aloitti suhteen Jekaterina Gavrila Tšislovaan (1846–1889), Keisarillisen baletin Mariinski-teatterin tanssijattareen. Heidän suhteensa oli melko avoin ja heillä oli viisi lasta:
Tšislova asui vastapäätä Nikolai Nikolajevitšin palatsia. Suuren osan ajasta perhe oleskeli Krimillä. Suuriruhtinas järjesti rakastajattarensa aateliseksi ja pariskunnan avioliitossa syntyneet lapset ottivat sukunimen Nikolajev. Aleksanteri II jätti huomiotta veljensä suhteen, koska hänellä itselläänkin oli rinnakkaisperhe Jekaterina Dolgorukovan kanssa, mutta neuvoi veljeään elämään hillitysti ja hiljaisesti. Jekaterina Tšislova kuoli 43-vuotiaana Krimillä ruokatorven syöpään.
Viimeiset vuodet
Nikolai Nikolajevitš Romanov oleskeli Cannesissa kahden vanhimman poikansa kanssa maaliskuussa 1881, vietyään heidät näiden äidiltä Aleksandra Petrovnalta Napolissa, kun hänen veljensä Aleksanteri II murhattiin ja hän palasi välittömästi Venäjälle. Hänen veljenpoikansa Aleksanteri III:n nousu valtaistuimelle merkitsi suuriruhtinaalle lopun alkua. Aleksanteri III:lla ei ollut erityistä myötätuntoa setänsä suhteen, ja Nikolai Nikolajevitšilta riistettiin päättäväisesti kaikki hänen aiempi vaikutusvaltansa. Hänen auktoriteettinsa kärsi entisestään osallistuttaan vilpillisiin sotilaallisiin pakkolunastuksiin. Kun suuriruhtinas yritti selittää toimintaansa Pariisissa Nouvelle Revuelle vuonna 1880, hän hyökkäsi huomaamattaan hallituksen virkamiehiä ja sotilaskomentajia vastaan ​​ja lopulta hänet erotettiin virastaan. Aleksanteri III kritisoi myös setänsä avioliiton ulkopuolisia suhteita.
Nikolai Nikolajevitš asui siihen mennessä avoimesti rakastajattarensa Jekaterina Tšislovan kanssa. Hänen aviovaimonsa suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna Romanova jätti hänet lopullisesti vuonna 1881 ja jäi asumaan Kiovaan, mutta kieltäytyi ehdottomasti myöntämästä aviomiehelleen virallista avioeroa. Avioparin aikuiset pojat asettuivat äitinsä puolelle, mutta jatkoivat asumistaan Nikolajevskin ​​palatsissa, jossa he kohtasivat isänsä rakastajattaren. Jekaterina Tšislova pyysi jatkuvasti Nikolailta, että tämän oli elätettävä hänet ja heidän viisi lastaan. Nikolai Nikolajevitš joutui pian taloudellisesti tukalaan tilanteeseen ja joutui kiinnittämään Nikolajevskin palatsinsa. Vuonna 1882 Nikolai Nikolajevitš joutui viranomaisvalvontaan omaisuutensa hävittämisen vuoksi ja asui nyt yksityishenkilönä vaatimattomassa talossa.
Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš ei voinut saada avioeroa, mutta toivoi aviovaimonsa kuolevan ​​ja menevänsä sitten naimisiin rakastajattarensa kanssa. Jekaterina Tšislova kuitenkin kuoli odottamatta 43-vuotiaana Krimillä, kun taas suuriruhtinatar Aleksandra Petrovna kuoli vasta yhdeksän vuoden kuluttua. Pian rakastajattarensa kuoleman jälkeen Nikolai tuli hulluksi, koska hänen suusyöpänsä oli levinnyt aivoihin. Kärsiessään harhoista, hän oli vakuuttunut siitä, että kaikki naiset olivat rakastuneita häneen. Erään balettiesityksen aikana suuriruhtinas jopa hyökkäsi nuoren miestanssijan kimppuun, jota hän piti naisena. Vuonna 1890 Nikolai Nikolajevitš Romanov julistettiin hulluksi ja häntä pidettiin lukittuna sisätiloihin Krimillä.
Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš Romanov kuoli Alupkassa Krimillä 25. huhtikuuta 1891. Hänen maineensa keisarillisen hovissa oli alamaissa eikä hänen kuolemansa vaikuttanut mihinkään. Hän oli tuhlannut koko valtavan omaisuutensa, ja hänen rakennuttamansa Nikolajevskin palatsi eli Nikolainpalatsi myytiin välittömästi valtavien velkojen kattamiseksi.
Lyijykarbonaatti
Lyijykarbonaatti (PbCO3) on valkoinen lyijyn suola. Sitä voidaan valmistaa yhdistämällä lyijyasetaattia sekä hiilidioksidia. Luonnossa se esiintyy serussiitti mineraalina, jota on löydetty mm. Saltvikin Åsbackan rapakivigraniitista.
Lyijykarbonaatti ei ole herkästi syttyvä, mutta syttyessään muodostaa haitallisia tai myrkyllisiä kaasuja.
Chan Laiwa
thumb|270px|Fu Wah International -ryhmän rakennuttama Regent-hotelli Pekingin keskustan Jinbao-kadulla. Chan Laiwa tai Chen Lihua (s. 1941) on kiinalainen, Pekingissä asuva yrittäjä, yritysjohtaja, miljardööri ja hyväntekijä. Hän omistaa vuonna 1988 Hongkongissa perustamansa, nykyisin Pekingistä käsin toimivan kiinteistösijoitusyhtiö Fu Wah International Groupin, jota hän myös hallituksen puheenjohtajana johtaa. Yhtiön rakennuttamiin kokonaisuuksiin kuuluvat muun muassa Pekingin ydinkeskustan Jinbao-kadun kehityshanke useine uudisrakennuksineen kuten Jinbao-torni ja Regent-hotelli. Laiwan yhtiö on sijoittanut Kiinan ohella myös hotelleihin Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi Laiwan varallisuudekseen 6,8 miljardia dollaria.
Laiwa on taustaltaan aatelista mantšu-sukua ja vietti suuren osana varhaislapsuudestaan Pekingin keisarillisen Kesäpalatsin alueella. Hänen lapsuudenkotinsa oli sisustettu punaisesta santelipuusta kaiverretuilla kalusteilla. Hänen opintonsa jäivät kuitenkin kesken 1940-luvulla lapsuusperheen vähävaraisuuden vuoksi. Hänen oli ryhdyttävä töihin opiskelujen sijasta; hän aloitti korjaamaan kalusteita, ja perusti 1980-luvulla huonekalutehtaan.
Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Laiwa on Kiinan kommunistisen puolueen jäsen. Hän on perustanut Kiinan punaisen santelipuun museon ja on sen kuraattori. Museo toimii operatiivisesti osana Fu Wah International -konsernia.
Mahidolin yliopisto
Mahidolin yliopisto (, lyhennys MU) on julkinen tutkimusyliopisto Thaimaassa. Sillä on kolme kampusta Bangkokin suurkaupunkialueella (Salaya Nakhon Pathomin provinssissa, Bangkok Noi, Phayathai sekä kantakaupungissa sijaitseva College of Management). Lisäksi yliopistolla on maakuntakampukset Kanchanaburin, Nakhon Sawanin ja Amnat Charoenin provinsseissa. Yliopistoon kuuluu 17 tiedekuntaa, 6 korkeakoulua (college) ja 8 erillislaitosta (institute).
Historiaa
Mahidolin yliopisto on seurausta kuningas Chulalongkornin (Rama V) vuonna 1888 perustaman Sirirajin sairaalan toiminnasta. Sairaalan yhteyteen perustettiin kuninkaallinen lääketieteellinen oppilaitos (college), joka myönsi ensimmäisen lääketieteellisen tutkinnon vuonna 1893. Oppilaitoksesta kasvoi Lääketieteellinen yliopisto (1943). Laajennuttuaan monitieteelliseksi yliopistoksi kuningas Bhumibol Adulyadej nimesi sen Mahidolin yliopistoksi vuonna 1969 kunnoittaakseen isäänsä, kuningas Mahidol Adulyadejia, Songkhlan prinssiä.
Sijoitus kansainvälisisissä yliopistovertailuissa
Vuonna 2019 kansainvälinen Shanghain ARWU-yliopistoranking luokitteli yliopiston jaettuun sijaluokkaan 401–500 maailmassa. Se oli tässä yliopistovertailussa Thaimaan korkeatasoisin yliopisto ennen Chulalongkornin yliopistoa (sijalla 601–700).
Opiskelijat ja henkilökunta
Mahidolin yliopistossa on yli 20 500 perustutkinto-opiskelijaa (B.Sc.) ja yli 8 500 maisteri- tai tohtoriopiskelijaa. Ulkomaisia opiskelijoita on yhteensä yli 1 300.
Yliopiston henkilökuntaan kuului yli 3 200 tohtoritutkinnon suorittanutta henkilöä.
Risto Sassali
Risto Sassali (10. helmikuuta 1928 Raahe – 25. marraskuuta 1985 Oulu) oli suomalainen Raahessa asunut runoilija.
Raahen Katinhännässä syntynyt Sassali kävi neljä luokkaa Raahen seminaarin harjoituskoulua ja sen jälkeen Raahen keskikoulua. Koulu jäi kuitenkin kesken, kun hän karkasi kahden toverinsa kanssa merille koulun neljänneltä luokalta. Myöhemmin Sassali kävi vielä Ruona Oy:n ammattikoulua.
Sassali työskenteli pitkään höyrylaivan lämmittäjänä ja vuosina 1956–1961 hän palveli myös Ranskan muukalaislegioonassa Algeriassa – myöhemmin hän mainitsi vain saaneensa Saharan kuumasta auringosta kurkkuunsa ikuisen janon. Päästyään legioonasta Sassali vietti kulkurielämää kiertäen ympäri Ranskaa. Hän sairastui lopulta keuhkokuumeeseen ja joutui sairaalaan. Saatuaan tietää isänsä kuolleen ja jättäneen pienen perinnön Sassali palasi Suomeen ja Raaheen.
Sassali aloitti kirjoittamisen jo 14–15-vuotiaana ja ensimmäiset hänen runonsa julkaistiin 1950 tai 1951 Merimies-lehdessä. Sittemmin Sassali kirjoitti myös raahelaisiin lehtiin ja Raahelainen-lehdessä julkaistiin Sassalin kirjoittamia ”avorismeja”, joiden aiheet liittyivät raahelaiseen elämään ja kaupungin tapahtumiin. Sassalin runot käsittelivät pääasiassa merimieselämää, mutta hän kirjoitti myös riimitettyjä Raahe-aiheisia runoja.
Risto Sassalilla on ranskalaisen naisen kanssa poika ajalta, jolloin hän toimi muukalaislegioonan jälkeen Pariisissa jonkin aikaa muun muassa elokuvaohjaajan henkivartijana. Hänen poikansa, merikapteenin, vierailu 1980-luvulla Suomessa ilahdutti Ristoa suuresti.
Sassali sai Raahen kaupungin taidetunnustuspalkinnon 1980 ja hän oli kunniavieraana kesällä 1985 pidetyillä Pekanpäivillä, kun Raahen Laulutoverit esittivät Kaj Chydeniuksen Sassalin tekstiin säveltämän Tramppi-laulun. Raahen Laulutoverit julkaisi myös vuonna 2001 Tramppi-cd:n, jolla on Sassalin runoja lauluiksi sovitettuina.
Risto Sassali kuoli tapaturmaisesti Oulussa marraskuussa 1985 jäätyään junan alle.
Telataipaleen kanava
right|200px|thumb| Telataipaleen kanava karttapiirroksessa 1790-luvulla. right|200px|thumb| Matala silta estää kanavassa liikennöinnin. Telataipaleen kanava on avokanava Saimaan Pihlajavedellä. Telataipaleen kanava sijaitsee Sulkavan kunnan kaakkoisosassa, jossa se yhdistää Siikaveden, Taipaleenselän ja Telalahden. Telataipaleen kanavassa ei kulje vesiväylää. Kanavan ylitse kulkee matala vuonna 1962 rakennettu betonisilta, jossa kulkee Sulkavalta Virmutjoelle johtava Seututie 438. Telataipaleen kanava on yksi 1790-luvulla rakennetuista ns. Suvorovin kanavista. Kanavan pituus on 200 metriä. Museovirasto teki Telataipaleen kanavassa arkeologisia kaivauksia ja restaurointitöitä vuosina 2006–2007.
T’Keyah Crystal Keymáh
thumb|upright|T'Keyah Crystal Keymáh vuonna 2019.
GTR - FIA GT Racing Game
GTR – FIA GT Racing Game (lyh. GTR) on SimBinin ajopeli, jossa simuloidaan FIA GT -mestaruussarjan kisoja vuoden 2003 kalustolla.
Pelin myynti aloitettiin saksaa puhuvissa maissa (ja vain saksankielisenä versiona) 4. marraskuuta 2004, muutamaa kuukautta ennen maailmanlaajuista englanninkielisen version julkaisua. Tästä seurasi, että autopeli- ja simulaatioharrastajat ympäri maailmaa tilasivat saksankielistä versiota niin paljon, että peli löytyi parin saksalaisen verkkokaupan myyntilistan kärkisijoilta marraskuun alussa 2004. Harrastajat tekivät peliin jopa saksa-englanti -käännöksen, joilla saksankielisestä GTR:stä sai käytännössä englanninkielistä versiota vastaavan.
Innokkaimmille harrastajille löytyy GTRank-sivusto kierrosaikojen vertailua varten, eli vastaava sivusto kuin kilpa-autosimulaattoreiden uranuurtajan Grand Prix Legendsin GPLrank.
Simulaatio-moodin lisäksi GTR:ssä on Semi-Pro -moodi ja Arcade-moodi.
Tazovski
Tazovski tai Taz, vuoteen 1949 saakka myös Halmer-Sede  on Tazin kunnallispiirin hallintokeskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Jamalin Nenetsian autonomisen piirikunnan itäosissa Luoteis-Siperiassa, Tazinlahden pohjukassa, sinne laskevan Taz-joen suun eteläpuolella. Tazovski sijaitsee linnuntietä noin 540 kilometriä Jamalin Nenetsian pääkaupunki Salehardista itäkoillisen.
Väestö
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan taajamassa asui 6 793 henkeä ja koko Tazin eli Tazovskin kunnallispiirissä 16 537. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Tazovskin taajaman etninen jakauma oli seuraava: nenetsit 51,7%, venäläiset 31,3%, ukrainalaiset 6,9%, tataarit 3,0%, azerit 1,3 %, valkovenäläiset 0,7% ja muut kansallisuudet 5,1%.
Historiaa
Ensimmäiset historialliset maininnat kylästä alueella liittyvät 1500-luvun kauppareitin kuvaamiseen. Tazin kylä tunnetaan siten yhtenä koko Jamalin Nenetsian piirikunnan vanhimmista asutuspaikkoina. Vuodesta 1883 alkaen kauppayhtiö (Funk, Murzein ja Vordropper) piti kauppa-asemaa kylässä Halmer-Seden alueella (nenetsiaksi: kuollut mäki/harju); sieltä vaihdettiin teetä, sokeria, tulitikkuja ja vastaavaan paikallisten asukkaiden kalaa vastaan. Seuraavana vuonna kauppayhtiö ryhtyi ostamaan paikallisten nenetsien Taz-joelta ja Tazinlahdelta pyytämää kalaa tonnikaupalla. Kauppiaat vaihtuivat, kylä kehittyi.