cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krisztina Fazekas-Zur
Krisztina Fazekas-Zur (o.s. Fazekas, s. 1. elokuuta 1980) on unkarilainen ratamelonnan kaksinkertainen olympiavoittaja, kahdeksankertainen maailmanmestari ja seitsenkertainen Euroopan-mestari. Kaikkiaan hänellä on olympiakultien lisäksi 14 MM- ja 13 EM-mitalia, joista suurin osa on neljän hengen kajakkiluokista. Hän on edustanut MM-kilpailuissa myös Yhdysvaltoja.
Fazekas-Zur oli ensimmäisen kerran arvokisamitaleilla vuonna 2001, jolloin hän voitti sekä maailmanmestaruuden että Euroopan-mestaruuden kajakkinelosten 200 metrillä. Vuonna 2003 hän voitti maailmanmestaruuden kajakkinelosten 1 000 metrillä. Vuosina 2006 ja 2007 hän voitti maailman- ja Euroopan-mestaruuden, vuonna 2008 kaksi Euroopan-mestaruutta ja vuonna 2009 yhden Euroopan-mestaruuden, kaikki nelosissa. Avioiduttuaan hän muutti Yhdysvaltoihin ja saavutti Yhdysvaltain edustajana MM-hopeaa yksiköiden 1 000 metrillä Unkarin MM-kilpailuissa 2011. Vuonna 2012 hän voitti Lontoossa olympiakultaa nelosten 500 metrillä yhdessä Katalin Kovácsin, Danuta Kozákin ja Gabriella Szabón kanssa. . Hänen oikeudestaan edustaa olympialaisissa Unkaria sen jälkeen, kun hän oli edustanut MM-kilpailuissa Yhdysvaltoja, tehtiin vastalause, jonka Kansainvälinen olympiakomitea joulukuussa 2012 kuitenkin hylkäsi.
Fazekas-Zur voitti kolme maailmanmestaruutta Duisburgissa 2013 sekä yhden Euroopan-mestaruuden vuonna 2016. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän voitti toisen olympiakultansa nelosten 500 metrillä Gabriella Szabón, Danuta Kozákin ja Tamara Csipesin kanssa. Vuonna 2017 hän voitti kahdeksannen maailmanmestaruutensa.
Krisztina Fazekas-Zurin puoliso Rami Zur on israelilais-yhdysvaltalainen meloja, joka on toiminut myös vaimonsa valmentajana.
Harjavallan vesivoimalaitos
thumb|300px|Lammaistenkoski vuonna 1938 voimalaitoksen rakennustöiden alkuvaiheessa.thumb|300px|Harjavallan voimalaitos alajuoksulta kuvattuna.thumb|300px|Lammaisten kosken vanhan uoman alta paljastunutta hiekkakivikalliota. Harjavallan vesivoimalaitos sijaitsee Kokemäenjoessa entisen Lammaistenkosken (eli Pirilänkosken) kohdalla Harjavallan ja Nakkilan kunnan rajalla. Voimalaitoksen pudotuskorkeus on 26,4 metriä ja nettosähköteho yhteensä 105–110 megawattia, mikä tekee siitä yhden Etelä-Suomen tehokkaimmista vesivoimalaitoksista. Voimalaitoksen omistaa Länsi-Suomen Voima.
Pato
Keskellä patoa on neljä ylivuotoaukkoa ja valuvalle vedelle tehdyt kanavat. Varsinaiset juoksutusportit sijaitsevat padon oikealla sivulla. Portteja on kaksi ja sijaitsevat padon yläreunalla. Padon oikealla sivulla on portti tukinuiton sisäänotolle. Tukkiränni on jätetty paikoilleen, vaikka puunuittoa ei enää harjoiteta. Ränni loppuu alakanavaan joen vasemmalle puolelle. Metsässä on jätetty pylväät toisesta rännilinjauksesta, joka päättyy joen oikealle rannalle.
Rakentaminen
Padon valmistuttua alkoi voimalaitoksen vesiturbiinien ja generaattoreiden asennus. Ensimmäinen turbiini ja generaattori käynnistyi joulukuussa 1939 ja sen sähköä johdettiin aluksi talvisodan pommituksista kärsivään Helsinkiin. Voimalasta vedettiin 110 000 voltin korkeajännitelinja Nakkilaan ja Helsinkiin. Toisen turbiinin asentaminen kuitenkin viivästyi sodan takia. Voimalaan oli tilattu kaksi kaplanturbiinia, joiden kapasiteetti oli yhteensä 73 megawattia. Voimalan toinen sähkögeneraattori saatiin maahan Saksasta sodan puhjettua, mutta sen asentaminen paikoilleen ja käynnistäminen jäi kevääseen 1940. Se oli Siemens-Schuckertin toimittama 42 MVA kolmivaihegeneraattori.
Kokemäenjoella oli voimassa uittosääntö, jolloin voimalaitoksella on velvoite järjestää tukinuitolle väylä voimalan ohite. Se tehtiin rakentamalla tukkiränni padon päältä alas Pirilän suvantoon. Tukkiränni on edelleen olemassa, mutta laitteistot on purettu.
Voimalaitosta kutsutaan Harjavallan voimalaitokseksi, vaikka kaupungin alueella on ainoastaan osa padosta. Itse voimalaitosrakennus ja siihen liittyvät toimitilat ovat Nakkilan kunnan alueella. Nimitys johtuu siitä, että voimalaitos oli alun perin tarkoitus rakentaa jo 1910-luvulla viiden kilometrin päähän yläjuoksulle Harjavallan Havinginkoskeen.
Ympäristövaikutukset
Kokemäen ja Harjavallan läpi virtaavan Kokemäenjoen eroosio oli kuluttanut savipatjan ja hiekkakerrokset pois ja paljastanut Harjavallassa koskijakson alaosissa hiekkakivikalliot. Kun joenuomaan suunniteltu patoallas täyttyi, katosi kylämaisemista joen uurtama laakso ja joen vesi ylettyi paikoin äyräälle asti. Harjavallassa joesta tuli parisata metriä leveä, padon lähellä 400 metriä leveä, ja Kokemäen Tulkkilassa asti Pyhänkorvan koski peittyi veden alle. Voimalan alle jäivät kaikki Kokemäenjoen alajuoksun suurimat kosket. Niiden luontaiset putouskorkeudet olivat yläjuoksulta lukien Havinginkoskessa 3,5 metriä, Harjavallankoskessa 7,25 metriä ja Lammaisten- eli Pirilänkoskessa 6,6 metriä. Nämä tekivät yhteensä noin puolet siitä putouksesta, joka syntyi Kokemäeltä matkalla Poriin. Viljelyssä ollutta peltomaata peittyi 192 hehtaaria. Myös Harjavallan vuonna 1912 valmistunut silta korvattiin uudella sillalla. Padon alapuolella joen vedet on ohjattu etelämmäksi ja entinen koskenpohja on jätetty paljaana näkyviin. Se peittyy vedestä vain ohijuoksutusten aikana.
Joen ekosysteemi ja vaelluskalat
Harjavallan voimala oli Koemäenjoen ensimmäinen voimalaitos, joten sen rakentaminen lopetti lohen ja nahkiaisen nousun joen yläjuoksulle päin. Virtaava joki on yläjuoksulla muuttunut järvimäiseksi ja jokaisen voimalapadon kohdalla kalojen liikkuminen on estynyt. Kokemäenjokeen istutetaan säännöllisesti kalaa vuosittaisten suunnitelmien mukaan.
Honda RA108
Honda RA108 on Formula 1 -auto, jota Honda-talli käytti kaudella. Auto julkistettiin 29. tammikuuta 2008 tallin päämajassa Brackleyssä Englannissa. Autoa kilpailuissa ajoivat brittiläinen Jenson Button ja brasilialainen Rubens Barrichello. Autolla saavutettiin 15 mm-pistettä, parhaana sijoituksena Barrichellon kolmostila sateisessa Britannian GP:ssä.
Harjavallan vesivoimalaitos
Toimintoja
Voimalaitoksen lähistöllä joen pohjoisrannalla Harjavallassa sijaitsee Satalinnan sairaala. Patotien pohjoispäässä on pysäköintialue, josta lähtee Paratiisin luontopolku. Se kulkee 1,7 kilometrin matkan joen varrella olevassa lehtometsässä. Polun toisessa päässä sairaalan kohdalla on uimapaikka ja puuportaat äyrään päälle. Voimalan alapuolinen Lammaistenlahti on suosittu virkistyskalastajien keskuudessa ja sinne istutetaan vuosittain tuhansia lohenpoikasia.
Kokemäenjoella on melontareitti, jonka ohjeiden mukaan melojat voivat ohittaa padon. Reittikuvauksen voi noutaa esimerkiksi Kokemäenjoen kuntien kirjastoista.
Lammaistenlahden kulttuurimaisema
Harjavallan voimalaitos on osa Lammaistenlahden kulttuurimaisemaa, joka kuuluu Museoviraston Valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Voimalaitoksen lisäksi se käsittää joen pohjoispuolella olevan Pirilän vanhan asutuksen ja eteläpuoliset Huovintien sekä Torttilan ja Lammaisten vanhat talonpoikaistalot.
HMCS Long Branch (K487)
Valmistus
Alus tilattiin 25. heinäkuuta 1942 nimellä HMS Candytuft Glasgow'sta A. & J. Inglisiltä, missä köli laskettiin 27. helmikuuta 1943. Alus laskettiin vesille 28. syyskuuta ja otettiin Kanadan laivaston palvelukseen 5. tammikuuta 1944 Clydessä Skotlannissa.
Palvelus
Oltuaan kuukauden koulutettavana Tobermoryssä alus liittyi huhtikuussa 1944 Londonderryssä Kanadan saattajaosasto C-5:een. Se suojasi ensimmäisenä saattueenaan ONS233:a. Aluksella todettiin Atlantia ylitettäessä mekaaninen vika, jota korjattiin kuusi viikkoa St. John'sissa. Alus poistui telakalta 14. kesäkuuta palaten saattuetehtäviin. Seuraavalla länteen suuntautuneella matkallaan alus hinattiin loppumatka ja vika korjattiin St. Johns'sissa viikossa. Alus aloitti paluumatkan suojaten saattuetta HXS300, joka oli sodan suurin saattue.
Viimeisen kerran alus lähti Londonderrystä 27. tammikuuta 1945 ja saapui 11. helmikuuta Halifaxiin. Alus siirrettiin telakalle, mistä se palasi huhtikuussa. Alus liitettiin Halifaxin osastoon suojaamaan rannikon saattueita. Alus poistettiin palveluksesta 17. kesäkuuta Sorelissa ja sijoitettiin poistolistalle. Alus myytiin 1947, jolloin se nimettiin Rexton Kent II:ksi. Nimestä poistettiin myöhemmin numero. Alus upotettiin 1966 Kanadan itärannikolla.
Päälliköt
Aluksenpäällikköinä olivat :
Vespa
thumb|upright|[[Vespa Rally 200 Electronic (tuotannossa 1972–1979) on esimerkki isorunkoisista Vespoista.]]
Vespa on italialainen Pontederassa toimivan Piaggio & C. S.p.A.:n vuonna 1946 esittelemä skootterimerkki. Yhtiö valmistaa edelleen klassisia monokokkirunkoisia Vespoja, joita on 60 vuoden aikana esitelty yli sata mallia. Ensimmäinen Vespa oli käsivaihteinen kaksitahtinen 98 cm³ moottorilla varustettu Vespa 98, ja viimeisin on 278-kuutioinen nelitahtinen automaattivaihteinen Vespa GTS 300 Super. Vespa oli 1950- ja 1960-luvulla niin yleinen, että siitä on tullut käytännöllisesti katsoen kaikkien skootterien synonyymi.
Taustaa
thumb|200px|Nibbio-skootteri
Vastoin yleistä käsitystä Vespa ei ollut ensimmäinen motorisoitu skootteri. On vaikea sanoa, kuka keksi skootterin, mutta Britteinsaarilla tehtiin skoottereita jo varhain. Brooklandsissä toiminut All British Engine Company (ABC) valmisti Skootamota-nimisiä skoottereita 1920-luvun vaihteessa. Gloucestershiressä tehtiin 1920–1922 Unibus-merkkisiä skoottereita, joita mainostettiin "autoksi kahdella pyörällä". Yhdysvalloissakin Cushman Motor Works toi markkinoille ensimmäisen skootterinsa Auto-Gliden vuonna 1937. Italiassa Nibbio-skootteri syntyi samoihin aikoihin kuin Vespa. Piaggion Vespa oli kuitenkin ensimmäinen skootteri, josta tuli suosittu. Vespan maailmanvalloitukseen vaikuttivat ennen kaikkea sopiva ajoitus ja onnistunut suunnittelu sekä massatuotannon hyötynä saavutettu edullinen hinta.
Vespa syntyy
thumb|200px|Vespan prototyyppi MP5 "Paperino". thumb|200px|Vespa 125 Hoffmann (1950), jossa vielä moottoripyörämäinen paljas ohjaustanko ja ajovalo etulokasuojassa.
Toisen maailmansodan jälkeen Italian teollisuus ja liikennevälineet olivat raunioina ja kansan varallisuus niukkaa. Vanha raskaan teollisuuden edustaja Piaggio, joka oli valmistanut junia ja lentokoneita, etsi vallinneessa tilanteessa tuotetta, joka saisi kansakunnan jälleen pyörille kohtuullisella hinnalla. Joidenkin epäonnistuneiden skootterihahmotelmien (pilkallisesti kutsuttu nimellä Paperino – Aku Ankka) jälkeen Enrico Piaggio antoi tehtävän lentokoneinsinööri Corradino D'Ascaniolle, joka sanojensa mukaan vihasi moottoripyöriä.
"Nykyaikainen liikenneväline, joka on yleinen kuin polkupyörä, suorituskykyinen kuin moottoripyörä ja mukava kuin auto" – oli D'Ascanion ohjenuora suunnittelutyössään. Hän otti lähtökohdaksi tuolin, jolla istui ihminen, ja piirsi sille kaksi pyörää ja ohjaustangon, sekä asetti moottorin taakse.
Uutta tässä skootterissa oli kantava peltirunko, sivuposket, jotka kätkivät tekniikan ja taakse sijoitettu moottori, jolloin jalkatilasta voitiin tehdä tilava, pienet 8" pyörät, jotka tekivät pyörästä matalan ja helpon käyttää, sekä etuosan polvisuoja. Etupyörä oli lisäksi ripustettu lentokoneen laskupyörän tavoin toispuolisesti ja vanteet halkesivat kahtia pultit irrottamalla, mikä helpotti renkaanvaihtoa. Moottoripyörän rengasta pienempi rengaskoko mahdollisti varapyörän mukanaolon joka kävi sekä eteen tai taakse sopivan ja oli varsin helposti vaihdettava.
Syyskuussa 1945 nähdessään prototyypin (MP6) Enrico Piaggio huudahti legendan mukaan "Sembra una vespa!" ([Sehän on] aivan kuin ampiainen!). Patenttihakemus jätettiin 23. huhtikuuta 1946. Tuotantomalli sai iskutilavuuden mukaisesti nimekseen Vespa 98, ja ensimmäiset kappaleet tulivat hihnalta huhtikuussa 1946. Vespa oli heti ilmestyessään suuri menestys, osittain koska tehdas avitti myyntiä osamaksusuunnitelmalla (uutukaisen hinta oli 68 000 liiraa). Alkuperäisestä mallista tehtiin neljä versiota ja se pysyi tuotannossa vuoden 1947 loppuun, jona aikana sitä myytiin 18 000 kappaletta.
Kehitys
thumb|200px|Piaggion viimeinen perinteinen kaksitahtinen skootteri, [[Vespa P|P-sarja, oli tuotannossa 1977–2008. Kuvassa P 200 E (1981). Taustalla mallisarjan edeltäjä Rally 200.]]
Jo vuonna 1948 iskutilavuus nostettiin 125 kuutioon (Vespa 125) ja 150 kuutioon vuonna 1955 mallissa Vespa GS, jota pidetään Vespoista kaikkein tyylikkäimpänä ja halutuimpana. Vuonna 1953 valmistui viidessadastuhannes Vespa, ja vuoteen 1956 mennessä Vespoja oli myyty huikeat miljoona kappaletta, minkä kunniaksi julkaistiin postimerkki 28. huhtikuuta 1956. Yhtiö turvautui pahimman myyntikuumeen aikana lisenssivalmistajiin, joita olivat Hoffmann ja Messerschmitt Saksassa, ACMA Ranskassa, Douglas Britteinsaarilla ja Bajaj Intiassa.
Vuonna 1948 esiteltiin kolmipyöräinen Ape, joka tunnetaan myös markkinointinimellä Vespa Commercial. Tästä mallista juontavat juurensa lukemattomat Aasiassa edelleen käytetyt autorikšamukaelmat, kuten intialainen Bajaj. Vuonna 1957 Piaggio halusi osansa kääpiöautomarkkinoista esittelemällä nelipyöräisen Vespa 400:n, jota valmistettiin 1957–1961 Ranskassa ACMA:n tehtailla Fourchambaultissa. 1963 yhtiö toi markkinoille ensimmäisen 50 cm³ Vespan (Vespa 50), joka oli samalla viimeinen Corradino D'Ascanion suunnittelema malli. "Vespina" oli Piaggion vastaus vuoden 1962 lainmuutokseen, joka vaati kaikki yli 50-kuutioiset ajoneuvot rekisteröitäviksi Italiassa.
Vespan kehitys oli hyvin nopeaa 1950- ja 1960-luvulla, josta kiitos lankeaa tehtaan pahimmalle kilpailijalle milanolaisen Innocenti-yhtiön Lambrettalle. Lambretta-skootteri hävisi markkinoilta 1970-luvun alussa, jonka jälkeen Vespan evoluution voidaan sanoa pysähtyneen pitkäksi aikaa 1977 esiteltyyn P-sarjaan (Nuova linea). P-sarjan Vespojen valmistus lopetettiin vuonna 2008, koska malli ei enää täyttänyt kiristynyttä Euro III -päästödirektiiviä. P-sarjan Vespojen, kuten PX 200:n, perusratkaisut pysyivät samankaltaisina kolme vuosikymmentä.
Nykyaika
thumb|200px|Vespa ET4 125 (1996) oli ensimmäinen nelitahtinen Vespa.
Vasta kaukoidän tuotteiden vallattua markkinat 1990-luvulla alkoi Piaggiolla uuden nykyaikaisen nelitahtimalliston kehitystyö. Vuonna 1996 Piaggio esitteli tuotemerkin 50-vuotisjuhlan kunniaksi aivan uuden Vespan, variaattorivälitteisen ET-sarjan. Vespa ET4 125 oli ensimmäinen nelitahtinen Vespa, mutta ei suinkaan merkin ensimmäinen automaattiskootteri (joka oli PK 125 vuonna 1984).
Vuonna 2003 julkaistu GT-sarja (Granturismo 200) korvasi PX-sarjan isorunkoisten lippulaivana. 2005 julkaistun LX-sarjan jälkeen (korvasi ET-sarjan) Vespalla on jälleen tuotannossa kaksi rinnakkaista mallistoa (isorunkoiset ja pikkurunkoiset). 2006 Vespan 60-vuotisjuhlamalleina esiteltiin kolme uutta mallia: LXV, GTV ja rajoitettu painos GT60°, josta tehdään 999 numeroitua kappaletta.
Viime vuosina Piaggio on kiinnittänyt suurta huomiota Vespa-tuotemerkkiinsä, josta esitellään yhä tiuhemmin uusia malleja, usein vain kosmeettisin muutoksin. Brändin ympärille on myös kehitetty aktiivinen jälkimarkkinointi ja tarjolla on suuri oheistuotevalikoima kypäristä kirjallisuuteen.
Tärkeimmät mallit
thumb|200px|Vespa Primavera 125, joka esiteltiin vuonna 1967, kuuluu pienirunkoisiin Vespoihin. thumb|200px|Vespa Granturismo 200 korvasi PX-sarjan 2003.
Piaggio on 60 vuoden aikana valmistanut Vespa-nimikkeellä 140 mallia, ja Vespoja on myyty 17 miljoonaa kappaletta. Joukossa on useita vain rajoitetun ajan myynnissä olleita juhlamalleja (Limited Edition), kuten Vespa PX 200 Serie Speciale (2002), Vespa PX 150 Ltd ja Vespa GT60° (2006).
Eri markkina-alueilla on myös myyty eri malleja eri aikoina, kuten Japanissa vuoteen 2000 asti Classic-mallia (melko lailla kuin Vespa Primavera, jonka myynti loppui Euroopassa 1983). 1985–1990 tuotannossa oli PX 125:stä terästetty versio T5 Pole Position, joka on tehokkain Vespa luokassaan. 150-kuutioisena löytyy useita malliversioita GS, GL, Sprint, Sprint Veloce.
Vuodeksi 2007 Piaggio esitteli uuden mallin Vespa S, jonka retromainen muotokieli on haettu 1970-luvulta. Sitä aiotaan valmistaa 50- ja 125-kuutioisena. Kaksitahtisen Vespa PX -mallin 30-vuotisen tuotannon päättymisen kunniaksi Piaggio toi lokakuussa 2007 myyntiin viimeisen tuhannen kappaleen erän 125-kuutioista mallia erikoisvarusteltuna versiona P125X Ultima Serie Vespa PX on ollut tehtaan tuotannossa vuodesta 1977 lähtien, katkeamatta 30 vuotta. PX mallin 30 vuotta jatkuneen suosion ja tuotannon loppumisen juhlistamiseksi tehdas on tehnyt erikoiserän P125X Ultima Serie -mallia. Mallia on valmistettu vain tuhat kappaletta ja näistä kahdeksan on Suomessa.
Vuoden 2020 Atlantin hurrikaanikausi
Kausi oli poikkeuksellinen aktiivinen. Nimettyjen myrskyjen lukumäärä rikkoi aikaisemman ennätyksen, joka oli 28 vuonna 2005. Aktiivisuuden tärkein syy oli meriveden tavallista korkeampi lämpötila. Pintavesi oli kesän ajan 1-2 astetta tavanomaista lämpimämpää. ja syyskuussa lämpötilaero nousi 2-3 asteeseen varsinkin niillä alueilla, joilla myrskyjä tyypillisesti muodostuu. Myös eri korkeuksilla puhaltavien tuulten jakauma oli suosiollinen matalapaineiden muodostumiselle.
Matalapaine on trooppinen, jos siinä ei ole keskileveysasteiden matalapaineille tyypillisistä rintamarakennetta ja se silti elää yli 24 tuntia ja jos se muodostuu tropiikissa tai subtropiikissa. Sitä sanotaan trooppiseksi myrskyksi, jos tuulen nopeuden suurin minuutin keskiarvo kymmenen metrin korkeudella on yli 17 m/s, ja hurrikaaniksi, jos tuuli ylittää 33 m/s.
Loud Love
Loud Love on Soundgardenin vuonna 1989 julkaisema, yhtyeen järjestyksessä kolmas single. "Loud Love" -kappaletta käytettiin myös Loudest Love -EP:n runkona. Jason Everman näkyy joissain singlen kuvissa ja kappaleen musiikkivideossa, mutta ei soita tällä nauhoitteella.
Audioslave on soittanut kappaleen muutamia kertoja ja se löytyy yhtyeen Live in Cuba -DVD:n rajoitetun painoksen mukana tulleella bonus-cd:llä "AOL Sessions".
1950
Vuosi 1950 oli normaalivuosi, joka alkoi sunnuntaista.
tuntematon päivämäärä
thumb|right|200px|[[Giuseppe Farina, ensimmäinen Formula 1 -maailmanmestari]]
Soutu kesäolympialaisissa 2004
right|100px|Soutu
Vuoden 2004 kesäolympialaisten soutu järjestettiin 14. – 22. elokuuta 2004 Schinias Olympic Rowing and Canoeing Centressä Kreikassa. Tämä oli 24. kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa. Mukana oli 557 osanottajaa 55 eri maasta. Tapahtumia oli 14.
Martin Schmitt
Martin Schmitt (s. 29. tammikuuta 1978 Villingen-Schwenningen, Baden-Württemberg, Saksan liittotasavalta ) on saksalainen mäkihyppääjä. Hän on voittanut yhden olympiakullan, neljä maailmanmestaruutta ja kahdesti maailmancupin kokonaiskilpailun.
Joensuun urheilutalo
pienoiskuva|Joensuun urheilutalo Joensuun urheilutalo on urheilu- ja monitoimitalo Joensuun keskustassa Siltakadulla. Talo vihittiin käyttöön 25. helmikuuta 1962. Sen suunnitteli kaupunginarkkitehti Unto Tupala. Talo uusittiin täydellisesti vuosina 1997–98, jolloin sen pinta-ala kasvoi 2 800:sta 4 200:een neliömetriin. Talossa on suuren palloilusalin lisäksi erikoistilat muun muassa telinevoimistelulle, painonnostolle, painille ja budolajeille.
Martin Schmitt
Schmittin kansainvälinen läpimurto tapahtui vuonna 1997, kun hän voitti pronssimitalin MM-kilpailuista Trondheimista. 1998 Naganon olympialaisissa hän oli mukana joukkuemäestä hopeaa voittaneessa Saksan joukkueessa.
Joensuun urheilutalo
Katsomossa on istumapaikkoja 500 hengelle. Maksimiyleisömäärä on noin 1 000 henkeä.
Martin Schmitt
Kausina 1998–1999 ja 1999–2000 Schmitt voitti mäkihypyn maailmancupin kokonaiskilpailun. 1999 Ramsaun MM-kisoissa Schmitt voitti kultaa suur- ja joukkuemäestä. 2001 Lahden MM-kisoissa hän voitti suurmäen ja suurmäen joukkuekilpailun maailmanmestaruuden, hopeaa normaalimäestä ja pronssia normaalimäen joukkuekilpailusta. Vuonna 2002 Schmitt voitti hopeaa lentomäen MM-kilpailuista Harrachovista maanmiehensä Sven Hannawaldin takana sekä kuului joukkuemäen olympiakultaa voittaneeseen Saksan joukkueeseen.
Joensuun urheilutalo
Urheilutalossa pidetään lähes kaikkien sisälajien kilpailuja ja otteluja. Se on muun muassa lentopallojoukkueiden Karelian Hurmoksen, Joensuun Prihojen ja Riennon kotisali. Aikaisemmin salissa pelattiin kaikki tärkeimmät palloilu-ottelut, mutta Joensuu Areenan valmistuttua ylimmän sarjatason Joensuun Katajan koripallo- ja Josban salibandyottelut siirtyivät sinne. Urheilutalon kenttätila ei täytä Salibandyliiton vaatimuksia. Taloa käyttää liikuntasalina viereinen Joensuun lyseon peruskoulu.
Martin Schmitt
Schmitt oli mukana normaalimäen joukkuekilpailun MM-hopeaa saaneessa Saksan joukkueessa Oberstdorfissa 2005. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän saavutti Andreas Küttelin jälkeen hopeaa yhden kierroksen mittaiseksi typistyneessä suurmäessä kilpailussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sai hopeaa joukkuemäessä. Oslon MM-kisoissa 2011 Schmitt oli mukana Saksan normaalimäen joukkuekilpailun pronssia saaneessa joukkueessa.
Joensuun urheilutalo
Urheilutalo on myös juhlien ja konserttien pitopaikka. Joensuun lyseon lukion lakkiaisjuhla järjestetään siellä.
Vuoteen 1979 asti urheilutalossa oli Joensuun kaupungin ja eri urheilujärjestöjen toimistohuoneistoja ja vahtimestarin asunto. 1970-luvulle asti yläkerroksessa toimi myös päivittäin auki oleva kahvila.
Martin Schmitt
Schmitt on 28:lla maailmancupin osakilpailuvoitollaan kauden 2018–2019 jälkeen kaikkien aikojen voittotilastossa seitsemäntenä Nykäsen, Schlierenzauerin, Małyszin, Ahosen, Weißflogin ja Stochin jälkeen.
Aleksin
Aleksin on kaupunki Tulan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okajoen varrella 71 kilometriä Tulasta luoteeseen. Kaupunki on Aleksinin piirin keskus. Sen läpi kulkee Kalugan ja Tulan välinen rautatie (Aleksinin asema). Asukkaita on 63 000 henkeä (vuonna 2010).
1200-lopussa paikalle rakennettiin Tarusan ruhtinaskunnan puinen rajalinnoitus, joka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1348. 1400-luvun alussa linnoitus siirtyi Moskovan ruhtinaskunnalle. Vuonna 1472 sen hävittivät tataarikaani Ahmatin joukot. 1600-luvun alussa asukkaat osallistuivat Ivan Bolotnikovin talonpoikaiskapinaan. 1700-luvun alkuun mennessä linnoitus menetti sotilaallisen merkityksensä.
Okan oikealla rannalla sijaitseva kaupungin vanha osa Zaretšje on pitkälti säilyttänyt 1800-luvun maaseutukaupungin ulkoasun. Nähtävyyksiä ovat entisen linnoituksen paikalla sijaitseva vanha Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen katedraali (1688) ja sen vieressä sijaitseva klassistinen uusi katedraali (1807–1813), barokkityylinen Pyhän Nikolaoksen kirkko (1787–1789) ja klassistinen Maslovin kauppiasperheen talo, jossa nykyään toimii kotiseutumuseo. Okan vasemmalla rannalla sijaitsevat entiset tehdastaajamat Myšega, Sotsgorod ja Petrovski, jotka liitettiin kaupunkiin vuonna 1958.
Alistair Petrie
Alistair Petrie (s. 30. syyskuuta 1970) on englantilainen näyttelijä. Uransa aikana hän on näytellyt lähinnä televisiosarjoissa.
Petrie on naimisissa näyttelijä Lucy Scottin kanssa, ja heillä on liitostaan kolme poikaa.
Harmaarintamesikko
Harmaarintamesikko (Oedistoma iliolophus) on marjastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Harmaarintamesikkoa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on kuvattu olevan yksi runsaslukuisimmista lintulajeista alankojen ja mäkien sademetsissä. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Oikeustie
Oikeustie eli oikeussuojatie eli oikeuslinja tarkoittaa tuomioistuinten käyttöä oikeudellisen suojan haennassa. Muutoksenhaussa riita- ja rikosasioissa oikeustie tarkoittaa ylemmän muutoksenhakuasteen käyttöä eli valituksen tekemistä ensin hovioikeuteen ja sitten korkeimpaan oikeuteen. Oikeusteiden ja niiden käytön tuntemus on osa juristin ammattitaitoa. Oikeustien vastakohta on hallintoasioissa käytetty muutoksenhakumenettely eli hallintotie. Hallinto-oikeudelliset valitukset osoitetaan ensin hallinto-oikeuteen ja sitten korkeimpaan hallinto-oikeuteen.
Hamid Moeini
thumb|Hamid Moeini (oikealla) [[Herra Ylppö & Ihmiset -yhtyeen kanssa Joensuun Ilosaarirockissa 2008.]] Hamid Moeini (s. 28. huhtikuuta 1973) on suomalainen kitaristi. Iranilaistaustainen Moeini on kotoisin Rauman Lapista. Hänet tunnetaan parhaiten Herra Ylppö & Ihmiset -yhtyeen kitaristina. Muita Moeinin yhtyeitä ovat muun muassa Jimi Hendrixin musiikkia tulkitseva Hamid Moeini Band sekä lastenmusiikkiorkesteri Sähköankerias.
Hamid Moeinin tytär on radiotoimittaja Lida Moeini.
Penny Arcade
Penny Arcade sai ensi-iltansa New Yorkin Broadwayn Fulton-teatterissa 10. maaliskuuta vuonna 1930. Tällöin näytelmän ohjasi William Keighley, joka myös tuotti sen W. P. Tannerin kanssa. Näytelmää esitettiin vain kolme viikkoa 24:n esityksen ajan. Al Jolson osti näytelmän elokuvaoikeudet ja myi ne 20 000 dollarilla Warner Bros. -elokuvayhtiölle. Näytelmän elokuvaversio Sinners’ Holiday sai ensi-iltansa vuonna 1930.
HMS Egmont (1768)
HMS Egmont oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1768 vesillelaskettu 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus
Sir Thomas Sladen suunnittelema alus tilattiin 6. kesäkuuta 1765 Deptfordin telakalta, jossa sen rakentamisesta vastasi Adam Hayes. Sen köli laskettiin lokakuussa 1766 ja alus laskettiin vesille 29. elokuuta 1768. Se valmistui 16. lokakuuta, jolloin aluksen valmistuskustannukset varustettuna olivat 31 097 puntaa kaksitoista shillinkiä ja yhdeksän pennyä.
Aluksen aseistuksena oli 28 tykkiä kummallakin tykkikannella, joista alemmalla oli 32 naulan ja ylemmällä 18 naulan tykit. Lisäksi puolikannella oli neljätoista ja etukannella neljä 9 naulan tykkiä. Vuosina 1782-1792 aluksella oli tykkikansilla 28 karronadia siten, että alemmalla 68 naulan ja ylemmällä 42 naulan. Lisäksi puoli- ja etukansilla oli yhteensä kaksitoista 24 naulan karronadia.
Palvelus
Alus osallistui 14. helmikuuta 1797 Cabo de São Vicenten taisteluun.
Alus romutettiin Chathamissa vuonna 1799.
S/2011 J 2
S/2011 J 2 tai Jupiter LVI on Jupiterin luonnollinen satelliitti. Sen löysi Scott Sheppard vuonna 2011. Se on taaksepäin kulkeva ja epäsäännöllinen.
Uthman
Uthman, myös muodossa Othman, on arabialainen miehen nimi.
Southeastern
pienoiskuva|Southeasternin liikennöimät rataosuudet Kaakkois-Englannin kartalla pienoiskuva|Southeasternin suurnopeusjuna [[St Pancrasin rautatieasemalla]] London & South Eastern Railway Limited eli Southeastern on brittiläinen rautatieliikennealan yritys. Se vastaa pääosin Kaakkois-Lontoon paikallisliikenteestä sekä Kentin kaukojunayhteyksistä ja liikennöi myös osaa East Sussexin junavuoroista. Southeasternin omistaa Go-Ahead Groupin ja Keolis-yhtiön yhteisomistuksessa oleva Govia.
Southeasternin verkostoon kuuluu 179 asemaa. Yritys liikennöi viikolla päivittäin noin 2 000 junavuoroa, joita käyttää 570 000 matkustajaa.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1973–1974
Kausi 1973–1974 oli 34. kausi, jolloin pelattiin koripallon miesten Suomen mestaruudesta. Mestaruuden voitti Playboys. Ensimmäisen kerran kauden päätteeksi pelattiin neljän parhaan joukkueen kesken play off -ottelut.
Runkosarja
Mestaruussarjaan nousivat Torpan Pojat ja Karkkilan Urheilijat.
Sähköankerias (yhtye)
Sähköankerias on suomalainen lastenmusiikkiyhtye.
Seth Barnes Nicholson
Seth Barnes Nicholson (12. marraskuuta 1891 Springfield, Illinois, Yhdysvallat – 2. heinäkuuta 1963 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä, joka tunnetaan Jupiterin neljän kuun löytäjänä.
Nicholson syntyi Springfieldissa, Illinois’ssa, ja vietti nuoruutensa maaseudulla. Hän opiskeli Draken yliopistossa, jossa hänen luokkatoverinaan oli Alma Stotts. He molemmat jatkoivat opiskelua Kalifornian yliopistossa, Berkeleyssä. He avioituivat vuonna 1913, ja heillä oli neljä lasta. Hän valmistui Berkeleystä tohtoriksi vuonna 1915 ja työskenteli sen jälkeen Mount Wilsonin observatoriossa vuoteen 1957 asti.
Hän löysi neljä Jupiterin kuuta, numerot 9–12: Sinope, Lysithea, Carme ja Ananke. Ensimmäisen niistä Sinopen hän löysi jo opiskellessaan Draken yliopistossa. Hän teki myös tutkimusta auringon pilkkujen ja niiden magneettikenttien parissa. Tätä tutkimusta pidetään hyvin merkittävänä. Hän myös tutki Kuun ja planeettojen lämpötiloja.
Pico (tekstieditori)
Pico on Unix-käyttöjärjestelmään tehty tekstieditori. Picon on kehittänyt Washingtonin yliopisto, ja se toimitetaan sähköpostiohjelma Pinen mukana. Picoa pidetään aloittelijalle helppona editorina, mutta edistyneet käyttäjät eivät yleensä pidä siitä sen melko rajoittuneiden toimintojen vuoksi.
Tirawa
Tirawa on pawneiden luojajumala, kaikkien asioiden luoja ja elämän antaja. Tuuli on hänen henkäyksensä, salama hänen katseensa – mutta kukaan ei tiedä miltä hän näyttää. Tirawa on suuri henki, joka on järjestänyt maailman ja antanut ihmiselle kaiken mitä tämä tarvitsee.
Pico (tekstieditori)
Nano on vapaammalla lisenssillä levitetty vaihtoehto Picolle.
Rozanne Ridgway
thumb|Suurlähettiläs Ridgway Itä-Saksan [[Erich Honecker in seurassa 1985.]] Rozanne Lejeanne Ridgway (s. 22. elokuuta 1935 Saint Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen diplomaatti, joka teki 32 vuotta kestäneen uran Yhdysvaltain ulkoministeriön palveluksessa. Hän toimi suurlähettiläänä Suomessa 1977–1980 ja Saksan demokraattisessa tasavallassa 1983–1985.
Elämä ja ura
Rozanne Ridgway suoritti valtiotieteen bachelor-tutkinnon Saint Paulin Hamline Universityssä 1957 ja pääsi ulkoasiainhallinnon palvelukseen, mikä oli naisille vielä tuolloin harvinaista. Hän aloitti Yhdysvaltain ulkoministeriön Euroopan osastolla Washingtonissa ja toimi sitten muun muassa viisumivirkailijana Sisilian Palermossa, henkilöstöpäällikkönä Manilan suurlähetystössä ja suurlähettilään varamiehenä Bahamasaarten Nassaussa.
1970-luvun alussa Ridgway neuvotteli pitkään jatkuneista kalastusaluekiistoista Brasilian, Perun ja Bahamasaarten kanssa. Vuonna 1976 hänet nimitettiin kalastusasioiden alivaltiosihteeriksi. Myöhemmin hän oli neuvottelemassa Yhdysvaltojen kansalaisten omaisuuden palaluttamisesta Tšekkoslovakiasta.
Kun Ridgway tuli Helsingin suurlähetystöön 1977 Mark Evans Austadin seuraajana, kyseessä oli ensimmäinen kerta kun nainen nimitettiin Yhdysvalloissa Euroopan maahan suurlähettilääksi.
Ridgway toimi pääneuvottelijana kaikissa viidessä Ronald Reaganin ja Mihail Gorbatšovin huippukokouksessa, jotka merkitsivät kylmän sodan loppua ja ydinaseriisunnan alkua 1980-luvun lopulla.
Ridgway toimi Atlantic Councilin presidenttinä 1989–1996 ja toimii nyt Baltian maiden kehittämiseksi perustetun Baltic-American Freedom Foundationin puheenjohtajana. Diplomaattiuransa jälkeen Ridgway on myös istunut muun muassa Boeingin, Emerson Electric Companyn, 3M:n ja Sara Lee Corporationin hallituksissa.
Eduardo Frei
Eduardo Frei tarkoittaa kahta Chilen presidenttiä:
René Vierne
René Vierne (11. maaliskuuta 1878 – 29. toukokuuta 1918) oli ranskalainen urkuri ja säveltäjä. Hän syntyi Lillessä ja opiskeli musiikkia aluksi tunnetumman veljensä Louis Viernen johdolla ja sittemmin perheen muutettua Pariisiin Alexandre Guilmantin johdolla Pariisin Konservatoriossa, jossa voitti Premier Prix d'Orgue et Improvisation -palkinnon vuonna 1906. Vuonna 1902 hänet nimitettiin Notre-Dame-des-Champs-kirkon kuoriurkuriksi ja vuonna 1904 saman kirkon pääurkuriksi. Hän kaatui sotarintamalla vuonna 1918 ja hänet ilmoitettiin kadonneeksi toukokuun 29. päivänä.
Ewald Lienen
Ewald Lienen (s. 28. marraskuuta 1953) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Kesästä 2017 lähtien hän on toiminut FC St. Paulin teknisenä johtajana.
Ura pelaajana
Lienen aloitti ammattilaisuransa DSC Arminia Bielefeldissä 1974 seuran pelatessa 2.Bundesliigassa. Kolmen Arminia-kauden aikana hän oli säännöllinen avauskokoonpanon mies ja vakuutti otteillaan pääsarjatasolla, 1.Bundesliigassa, pelanneen Borussia Mönchengladbachin, johon hän siirtyi 1977. Edellisvuosien mestariseura ei onnistunut Lienenin pelivuosina voittamaan mestaruutta, vaan oli parhaimmillaan toinen kaudella 1977–1978. Eurokentillä Borussia Mönchengladbach kuitenkin menestyi ja Lienen sai vastuuta päävalmentaja Udo Lattekilta. Kaudella 1978–1979 Gladbach eteni aina UEFA Cupin finaaliin saakka, jossa se kukisti Belgradin Punaisen tähden yhteismaalein 2–1. Lienen pelasi kaikissa Gladbachin otteluissa UEFA Cupissa ja teki kaksi maalia.
Menestys Euroopassa sai jatkoa myös seuraavalla kaudella 1979–1980, mutta tällä kertaa Gladbachin unelma toisesta perättäisestä UEFA Cupin voitosta kariutui finaalitappioon Eintracht Frankfurtille. Lienen pelasi jälleen kaikki cupin ottelut ja teki edelliskauden tavoin kaksi maalia. Hän pelasi euromenestyskausien jälkeen Gladbachissa vielä kauden 1980–1981, kunnes palasi DSC Arminia Bielefeldiin, joka oli noussut 1. Bundesliigaan.
Lienen loukkaantui pahannäköisesti elokuussa 1981 pelatussa ottelussa Werder Bremeniä vastaan, kun hänen jalkaansa tuli 25 cm pitkä avohaava Norbert Siegmannin taklauksen seuraksena. Haavaan tikattiin 23 tikkiä, mutta hän palasi harjoituksiin jo 17 päivää loukkaantumisen jälkeen.
Kahden Arminia-kauden jälkeen Lienen palasi Borussia Mönchengladbachiin 1983. Jälleen kerran Saksan liigamestaruus kiersi hänet. Kaudella 1983–1984 hän pääsi seuran kanssa Saksan cupin loppuotteluun, jossa FC Bayern München oli kuitenkin vahvempi. Lienen jätti Gladbachin kauden 1986–1987 jälkeen pelattuaan seurassa 241 liigaottelua ja tehtyään niissä 36 maalia. Jätettyään Gladbachin hän jatkoi peliuraansa Oberligassa pelanneen MSV Duisburgin kanssa suorittaen samalla valmentajantutkintoa. Duisburgin kanssa hän nousi 2. Bundesliigaan kaudella 1988–1989 ja kaksi kautta myöhemmin seura nousi pääsarjatasolle, josta se kuitenkin putosi yhden kauden jälkeen. Kauden 1992–1993 päätteeksi Lienen lopetti pitkän pelaajauransa 37-vuotiaana.
Ura valmentajana
Valmentajatutkinnon 1989 suorittanut Lienen aloitti peliuransa jälkeen MSV Duisburgin amatöörijoukkueen valmentamisen. Jo kesällä 1993 MSV tarjosi hänelle mahdollisuuden päävalmentajan pestiin ykkösjoukkueessa, eikä hän 38-vuotiaana kieltäytynyt. 1. Bundesliigaan palannut MSV Duisburg sijoittui Lienenin debyyttikaudella hienosti yhdeksänneksi. Toinen kausi sujui kuitenkin kehnommin, ja marraskuussa 1994 hän sai potkut seuran ollessa jumbosijalla. Kasassa oli vain kaksi pistettä 22 ottelusta.
Kaudella 1996–1997 Lienenin entinen valmentaja Gladbachin vuosilta, Jupp Heynckes, palkkasi hänet päävalmentajakseen espanjalaisseura CD Tenerifeen. Pesti seurassa jäi yhden kauden mittaiseksi Heynckesin siirryttyä 1997 Real Madridin peräsimeen. Lienen palasi Saksaan ja siirtyi FC Hansa Rostockin päävalmentajaksi.
Ensimmäinen kausi Hansa Rostockissa oli menestyksekäs ja seura sivusi historiansa parasta pääsarjasijoitusta ollen kuudes. Jälleen toinen kausi muodostui vaikeaksi ja Hansa vajosi putoamiskamppailuun. Seurajohto sai tarpeekseen ja maaliskuussa 1999 Lienen sai potkut seuran hävittyä kotona Bayern Münchenille 0–4.
Kesällä 1999 Lienen palasi valmennustehtäviin, kun 2.Bundesliigaan pudonnut 1. FC Köln palkkasi hänet päävalmentajakseen. Jälleen debyyttikausi oli suurmenestys ja Köln voitti 2.Bundesliigan nousten takaisin pääsarjaan. Kausi 2000–2001 pääsarjatasolla sujui myös kohtuullisesti ja Köln varmisti sarjapaikkansa ollen 10:s. Kaudella 2001–2002 Kilipukkien meno oli kuitenkin vaisumpaa ja seura vajosi putoamiskamppailuun. Lienen sai potkut tammikuussa 2002.
Lienen palasi valmennustehtäviin runsaan vuoden tauon jälkeen maaliskuussa 2003, kun Borussia Mönchengladbach palkkasi entisen hyökkääjänsä uudeksi päävalmentajakseen. Lienenin johdolla seura onnistui nousemaan putoamiskurimuksesta sijalle 12 ja säilyttämään paikkansa 1.Bundesliigassa. Seuraava kausi sujui kuitenkin vaisummin ja syyskuun lopussa 2003 Lienen sai potkut seuran voitettua vain yhden kuudesta liigapelistä.
Kesällä 2006 Lienen siirtyi Kreikan Superliigassa pelanneen Panioniosin päävalmentajaksi. Ensimmäinen kausi oli menestyksekäs seuran sijoituttua liigassa viidenneksi ja edettyä UEFA Cupiin. Seuraava kausi sujui samoissa merkeissä Panioniosin oltua liigassa viides. Tällä kertaa paikkaa eurokentille ei kuitenkaan tullut karsinnoissa kärsityn tappion vuoksi.
Kausi 2008–2009 alkoi sekavissa merkeissä Lienenin ja seurajohdon välien tulehduttua. Viimeinen niitti arkkuun oli seurajohdon päätös erottaa apuvalmentaja Abder Ramdane vastoin Lienenin tahtoa ja marraskuussa 2008 seura ja Lienen purkivat sopimuksen.
Toukokuussa 2009 siirtyi yllättäen 2. Bundesliigassa pelaavan TSV 1860 Münchenin päävalmentajaksi. Kausi sujui kuitenkin kehnosti eikä TSV taistellut missään vaiheessa noususta Bundesliigaan ja sijoittui kahdenneksitoista. Kesäkuussa 2010 Lienen ja TSV purkivat sopimuksensa ja saksalaisvalmentaja siirtyi Olympiakosin peräsimeen. Lienenin pesti Kreikan mahtiseurassa jäi kuitenkin kahden ottelun mittaiseksi, kun seurajohto erotti hänet Olympiakosin pudottua Eurooppa-liigasta Maccabi Tel Avivia vastaan elokuussa 2010.
Marraskuussa 2010 Lienen korvasi Christian Ziegen sydämen asiakseen kokemansa Arminia Bielefeldin valmentajana seuran ajauduttua 2. Bundesliigan viimeiseksi. Hän ei kuitenkaan onnistunut pelastamaan Arminia putoamiselta 3. Ligaan. Seura voitti kauden aikana vain neljä ottelua, joista kolme Lienenin alaisuudessa. Arminia oli pelannut kahdella korkeimmalla sarjatasolla 16 vuoden ajan. Kauden jälkeen Lienen jätti tehtävänsä seuran päävalmentajana.
Lienen palasi valmennustehtäviin lokakuussa 2012, kun Kreikan Superliigan hännille juuttunut AEK Ateena palkkasi hänet valmentajaksi. Lienenin johdolla AEK pelasi hyökkäävää ja aktiivista jalkapalloa, mikä tuotti myös hieman alkukautta parempia tuloksia. Seura ei kuitenkaan onnistunut karistamaan putoamisviivaa kauemmas, ja seura erotti Lienenin huhtikuussa 2013.
Marraskuun alussa 2013 Lienenistä tuli romanialaisseura FC Oțelul Galațin päävalmentaja. Saksalaisen johdolla seura sijoittui Romanian liigassa kymmenenneksi kaudella 2013/14. Hän erosi tehtävästään kesäkuun puolivälissä 2014. Syyksi Lienen ilmoitti seuran puheenjohtajan heikon toiminnan seuran kehittämisessä ja johtamisessa.
Joulukuun puolivälissä 2014 Lienen palasi valmentamaan kotimaahansa, kun hänestä tuli FC St. Paulin päävalmentaja. Lienenin johdolla St. Pauli taisteli sarjapaikkansa puolesta ja säilyi yhden pisteen erolla 2. Bundesliigassa. Kaudella 2015/16 Lienenin St. Pauli taisteli jopa nousuta Bundesliigaan, mutta taipui neljänneksi 12 pisteen erolla nousukarsintoihin. Kaudella 2016/17 sijoitus painui ja St. Pauli oli sarjan 7:s. Kauden jälkeen Lienen siirtyi päävalmentajan paikalta seuran tekniseksi johtajaksi.
Purppurarinteiden ratsastajat
Purppurarinteiden ratsastajista on julkaistu elokuvaversio vuosina 1918, 1925, 1931 ja 1941. Vuonna 1996 teoksesta ilmestyi myös tv-elokuva. Teoksen vuonna 1915 ilmestynyt jatko-osa The Rainbow Trail (suomennettu nimellä "Satumaan lilja") käsittelee 10 vuotta myöhäisempiä tapahtumia. Jatko-osa julkaistiin myöhemmin alkuperäiskäsikirjoitusta lähemmin muistuttavana nimellä The Desert Crucible.
Pikkumesikko
Pikkumesikko (Oedistoma pygmaeum) on marjastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Pikkumesikkoa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi tai yleiseksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Krim Belkacem
pienoiskuva|Krim Belkacem Krim Belkacem (tai Belkacem Krim, 14. syyskuuta 1922 Aït Yahia Moussa, Ranskan Algeria – 18. lokakuuta 1970) oli algerialainen sotilas ja poliitikko. Hän oli merkittävässä roolissa Algerian kansallisen vapautusrintaman valtuuskunnan johtajana Algerian itsenäistymisneuvotteluissa 1961.
Krim taisteli jo nuorena toisessa maailmansodassa tarkka-ampujana. Vuonna 1947 hän alkoi organisoida kapinaliikettä, josta sai useaan kertaan kuolemantuomion. Hän siirtyi Tunisiaan 1957 ja valittiin seuraavana vuonna väliaikaishallituksen varapääministeriksi ja 1960 ulkoasiainministeriksi asemapaikkanaan Kairo Egyptissä.
Krim oli ainoa Club de neuf -nimellä tunnetuista yhdeksästä Algerian kapinallisesta, jonka onnistui säilyttää vapautensa. Hän oli kansallisen vapautusrintaman (FNL) valtuuskunnan johtaja Evianin rauhanneuvotteluissa 1961, mutta ei menestynyt yhtä hyvin taistelussa sisäpoliittisesta vallasta Algerian itsenäistymisen jälkeen.
Kun Houari Boumédiènne kaappasi vallan 1965, Krimiä syytettiin häntä kohtaan tehdystä murhayrityksestä. Hänet tuomittiin poissaolevana kuolemaan ja löydettiin murhattuna 1970 hotellihuoneesta Saksan Frankfurtissa. 1980-luvulla hänen maineensa palautettiin hautaamalla hänet El Alian hautausmaan marttyyrien aukiolle. Yksi maan lentokentistä on nimetty hänen mukaansa.
Poika ja pääkallo
Poika ja pääkallo kuuluu Magnus Enckellin varhaisteosten ydinryhmään. Näiden teosten henkinen lähde on 1890-luvun Pariisin symbolismissa. Poika ja pääkallo -teoksen yksinäistä poikahahmoa pidetään Enckellin poikahahmoista kaikkein symbolistisimpana. Tässä piirustuksessa levollisesti kyyryssä oleva alaston poika tutkii otsa rypyssä pääkalloa. Taiteilija luottaa viivan kykyyn ilmaista olennaista. Aiheeltaan piirustus on vanhaa vanitas-teemaa: ihminen ikuisuuden ja katoavaisuuden kysymysten äärellä. Pariisiin Enckell oli matkustanut opiskelemaan ensimmäisen kerran vuonna 1891, toisen kerran syyskuussa 1893.
Mighty Morphin Power Rangers (1. tuotantokausi)
Mighty Morphin Power Rangersin 1. tuotantokautta alettiin esittämään yhdysvalloissa 28. elokuuta 1993 Fox Kids -kanavalla. Sarjassa seurattiin viittä, myöhemmin kuutta, teiniä joille viisas ja hyväntahtoinen tietäjä Zordon antoi kyvyn muuttua Power Rangereiksi. Näiden teinien tehtävänä oli estää pahaa avaruusnoitaa Rita Repulsaa valloittamasta maailmaa. Sarjan loivat Haim Saban ja Shuki Levy. Ensimmäisellä tuotantokaudella käytettiin lavaste-, asu- ja kuvamateriaalia japanilaisesta Super Sentai -sarjasta Kyōryū Sentai Zyuranger. Ensimmäinen tuotantokausi sisältää yhteensä 60 jaksoa, joista viimeinen esitettiin yhdysvalloissa 23. toukokuuta 1994. Suomessa sarjaa esitettiin PTV-kanavalla 11. huhtikuuta 1995 alkaen.
Kauden viisi supersankaria ovat: Jason Lee Scott (St. John), Trini Kwan (Trang), Zack Taylor (Jones), Kimberly Hart (Johnson), ja Billy Cranston (Yost), joille Zordon (Fielding) on antanut kyvyn muuttua "Power Rangereiksi" estääkseen Rita Repulsan ilkeät suunnitelmat. Myöhemmin ensimmäisellä kaudella, Tommy Oliver (Frank) esitellään aluksi vihollisena, mutta myöhemmin hänestä tulee kuudes jäsen ja varajohtaja ryhmään. Ensimmäisellä kaudella esiteltiin myös Power Rangersin pitkäaikaiset kevennyshahmot Bulk ja Skull (Schrier ja Narvy), jotka olivat kaksi kovanaamaa rangereiden käymässä Angel Groven lukiossa.
Tuotantokauden ensimmäiset 30 jaksoa julkaistiin yhdysvalloissa DVD:llä 21. elokuuta 2012 ja jälkimmäiset 30 jaksoa julkaistaan 20. marraskuuta 2012. Kausi on aiemmin julkaistu Saksassa 25. toukokuuta 2007. Saksalaisilta levyiltä kaikki 60 jaksoa löytyvät kuudelta eri DVD-levyltä.
Jaksot
Luettelo Mighty Morphin Power Rangersin ensimmäisen tuotantokauden jaksoista.
Jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2007
Vuoden 2007 jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailut olivat viidennet FIFA:n järjestämät naisten maailmanmestaruuskilpailut. Ne pelattiin Kiinassa 10.–30. syyskuuta 2007. Otteluita pelattiin viidessä eri kaupungissa: Chengdu, Hangzhou, Shanghai, Tianjin ja Wuhan.
Ginkgo adiantoides
Ginkgo adiantoides on neidonhiuspuiden (Ginkgo) sukuun kuuluva sukupuuttoon kuollut, fossiilista kuvattu paljassiemeninen kasvilaji. Tuntomerkeiltään se muistuttaa paljon lähilajiaan neidonhiuspuuta (Ginkgo biloba), josta se on erkaantunut paleogeenikaudella 56 miljoonaa vuotta sitten. Ginkgo adiantoides oli pohjoisella pallonpuolella laajalle levinnyt laji, joka hävisi lopullisesti Euroopasta 2,5 miljoonaa vuotta sitten.
Otto Leskinen
Otto Hermanni Leskinen (s. 6. helmikuuta 1997 Pieksämäki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Tapparassa. Hän on pelannut urallaan myös kuusi NHL-ottelua Montreal Canadiensissa.
Seuraura
Leskinen on Pieksämäen Pallo-Seppojen kasvatti. Hän pelasi B2- ja C-juniorina myös PiPS:n sekä seuran varkauslaisen Warkiksen ja Suonenjoen Kiekko-Karhujen yhdistelmäjoukkueissa. Kaudella 2010–2011 Leskinen pelasi Warkis/PiPS:ssä C-nuorten II-divisioonan pronssia. Hän debytoi PiPS:n miesten joukkueessa jo 14-vuotiaana yhden ottelun II-divisioonassa kaudella 2011–2012. Kauden 2012–2013 Leskinen pelasi siellä suurimmaksi osaksi II-divisioonaa ja Suomi-sarjan karsintasarjaa.
Kaudeksi 2013–2014 Leskinen siirtyi Kalevan Pallon B-nuoriin. Hänet valittiin kauden päätteeksi B-nuorten SM-sarjan toiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2014–2015 Leskinen oli seuran A-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 5+21=26. Huhtikuussa 2015 hän teki kolmivuotisen SM-liigasopimuksen KalPan kanssa. Leskinen teki liigadebyyttinsä 29. syyskuuta 2015 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Hänet merkittiin joukkueensa kolmospuolustajapariin Santeri Lukan viereen. Leskinen sai ottelussa jääaikaa 11.12 minuuttia. Kaikkiaan hän pelasi kauden 2015–2016 aikana SM-liigassa 19 runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen. KalPan A-nuorissa Leskinen teki yli piste per peli -tahdilla 28 runkosarjaottelussa tehot 6+25=31, joilla hän oli joukkueen tehokkain puolustaja. Leskinen sijoittui A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Hänet valittiin sarjan toiseen tähdistökentälliseen.
Kesällä 2018 NHL-varaamaton Leskinen sai kutsun Montreal Canadiensin kehitysleirille. Kaudella 2018–2019 hän teki läpimurron SM-liigan eliittiin. Leskinen oli tehoilla 8+23=31 KalPan tehokkain puolustaja ja neljänneksi paras pistemies. Hän jakoi koko SM-liigan puolustajien pistepörssin seitsemännen sijan Tapparan Valtteri Kemiläisen kanssa.
Toukokuussa 2019 Leskinen teki kaksivuotisen NHL-tulokassopimuksen Montraal Canadiensin kanssa. Syksyn harjoitusleirin päätteeksi seura lähetti hänet AHL-joukkue Laval Rocketin vahvuuteen. Joulukuussa Leskinen nostettiin Canadiensin NHL-vahvuuteen, kun seura lähetti samalla AHL:ään Gustav Olofssonin. Hän teki NHL-debyyttinsä 5. joulukuuta 2019 Colorado Avalanchea vastaan. Leskinen merkittiin Canadiensin kolmospuolustajapariin Cale Fleuryn viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 7.37 minuuttia ja Leskinen keräsi teholukeman +1. Hän oli ottelussa joukkueensa ainoa, jonka tehotilasto jäi plussan puolelle. Leskinen pelasi NHL:ssä kauden 2019–2020 aikana viisi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. AHL:ssä hänen tulokaskautensa toi 52 runkosarjaottelussa tehot 2+20=22.
Elokuussa 2020 Canadiens ilmoitti lainaavansa Leskisen kaudeksi 2020–2021 toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella KalPaan. Hän oli 17 ottelun jälkeen joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 4+6=10, kunnes joulukuussa Canadiens kutsui Leskisen harjoitusleirilleen. Tammikuussa seura lähetti hänet Laval Rocketin AHL-joukkueeseen. Leskinen oli lyhennetyllä AHL-kaudella joukkueensa toiseksi paras syöttäjä ja tehokkain puolustaja tehtyään 33 runkosarjaottelussa tehot 1+16=17. Hän pelasi kauden aikana yhden NHL-ottelun.