cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akarnania
Maantiede
Akarnania ulottui pohjoisessa Ambrakianlahdelle ja koillisessa Amfilokhian rajalle. Yleensä myös Amfilokhia luettiin osaksi Akarnaniaa. Lännessä ja lounaassa Akarnaniaa reunusti Joonianmeri. Joonianmeressä sijaitseva Leukaksen (nyk. Lefkas) saari oli alun perin Akarnaniaan kuulunut niemi, ja luettiin myöhemminkin osaksi Akarnaniaa. Akarnanian itäpuolella sijaitsi Aitolia. Akarnanian ja Aitolian rajana pidettiin usein Akheloos-jokea (nyk. Achelóos), mutta ainakin peloponnesolaissodan aikaan Akarnaniaan kuulunut Oiniadain kaupunki sijaitsi joen itäpuolella.
Nykyisistä Jooniansaarista Akarnaniaan kuuluivat Leukaksen lisäksi myös Ekhinadit sekä Tafiain (myös Teleboides, nyk. Tilevoḯdes) saaret. Joskus Akarnaniaan yhdistetään myös muut pohjoisemmat Jooniansaaret Korkyra (nyk. Korfu), Kefallenia (Kefalloniá), Ithaka (Itháki) ja Zakynthos (Zákynthos). Antiikin Akarnanian pinta-alaksi on arvioitu noin neliökilometriä.
Luonnonmaantiede
Akarnania oli metsäistä aluetta, jossa oli suhteellisen matalia vuoria. Vuorten välissä oli joitakin järviä ja hedelmällisiä laaksoja. Alueen pääjoki oli Akheloos, joka on usein muuttanut reittiään alajuoksullaan, ja siksi alueen rannikko on muuttunut antiikin ajasta paljon. Akhelooksen merkittävin sivujoki alueella oli Anapos. Tärkein järvi oli Melite Akhelooksen suun pohjoispuolella. Ambrakianlahden ja Leukaksen välillä oli laguuni tai suolajärvi, josta Strabon käyttää nimeä Myrtuntion. Akarnanian länsirannikon niemiä olivat Aktion (nyk. Áktio) ja Krithote.
Polikset
Akarnanian polikset eli kaupunkivaltiot pohjoisten Jooniansaarten polikset mukaan lukien olivat:
Varhainen historia ja mytologia
Akarnanian alkuperäisiksi asukkaiksi mainitaan antiikin lähteissä ei-kreikkalaiset tafioi (myös teleboiai), lelegit ja kureetit. Tafioi-heimo asutti pääasiassa Akarnanian länsirannikon edustan saaria, missä näiden sanotaan harjoittaneen merirosvousta. Lelegit asuttivat Akarnanian lisäksi myös osaa Aitoliasta, Lokriista ja muusta Kreikasta. Kureetit olivat asuttaneet alun perin Aitoliaa, ja olivat siirtyneet Akarnaniaan sen jälkeen, kun aitolialaiset olivat ajaneet nämä pois Aitoloksen johdolla. Antiikin lähteissä nämä heimot kuvataan barbaarisiksi eli ei-kreikkalaisiksi.
pienoiskuva|[[Oiniadain raunioita.]] Akarnanian nimi on suhteellisen myöhäinen. Homeros kutsui aluetta yksinkertaisesti Ithakaa ja Kefalleniaa vastapäätä olevaksi maaksi tai yleisnimellä Epeiros. Akarnanialaiset eivät myöskään esiinny Homeroksen Iliaan laivaluettelossa. Kreikkalaisessa mytologiassa Akarnanian nimi oli peräisin heeroksesta nimeltä Akarnan, joka oli Alkmaionin poika ja asutti Akheloos-joen suun alueen. Tämä myytti saattaa kertoa siitä, että alueella olisi ollut varhaisina aikoina Argoksen siirtokunta. Akarnanian nimi on kuitenkin selitetty myös niin, että se viittaisi kallioisen seudun asukkaisiin (akarna, 'kallio'; -anes, 'asukkaat').
Arkaainen kausi
Korintista tulleet siirtokuntalaiset perustivat 600-luvulla eaa. Leukaksen, Anaktorionin, Sollionin ja muita Akarnanian rannikkokaupunkeja. Samalla alkuperäiset asukkaat ajettiin enemmän sisämaahan. Alueen kreikkalaiset polikset muodostivat Akarnanian liiton, jolla oli yhteinen valtiomuoto. Aristoteles kirjoitti siitä kadonneen tutkielman, joka oli osa kokoelmaa 158 kaupungin valtiomuodot. Liiton oikeudenkäytön paikkana toimi Olpai-kukkula lähellä Argos Amfilokhikonia. Muutoin kokoontumiset olivat Stratoksessa, joka oli Akarnanian merkittävin kaupunki. (Myöhemmin roomalaisella kaudella kokoontumispaikkana toimi kuitenkin Thyrreion tai Leukas.) Liitolla oli neuvosto ja kansankokous, ja sen johdossa oli sotajoukkoja johtanut strategos, joka valittiin vuosittain. Toinen merkittävä tehtävä oli Aktionin Apollonin temppelin ylipapin (hierapolos) virka. Vuosia laskettiin näiden virkojen mukaan.
Klassinen kausi
pienoiskuva|[[Stratos (kaupunki)|Stratoksen teatteri.]]
Akarnanian historiasta tiedetään antiikin lähteistä enemmän vasta peloponnesolaissodan ajalta 400-luvun eaa. jälkimmäiseltä puoliskolta. Sodassa akarnanialaiset asettuivat Ateenan puolelle, koska vastustivat alueelle siirtokuntia perustaneita korinttilaisia. Välittömänä syynä Ateenan puoleen kääntymiseen oli se, kun Ambrakiaa asuttaneet korinttilaiset ajoivat amfilokhialaiset pois Argos Amfilokhikonista noin vuonna 432 eaa. Akarnanialaiset asettuivat amfilokhialaisten puolelle, ja pyysivät Ateenan apua. Ateenalaiset tekivät sotaretken alueelle Formionin johdolla, ja valtasivat Argos Amfilokhikonin, ajoivat ambrakialaiset pois ja palauttivat kaupungin amfilokhialaisille ja akarnanialaisille.
Tämän jälkeen solmittiin muodollinen liitto Akarnanian ja Ateenan välillä. Akarnanian poliksista sen ulkopuolelle jäivät vain Oiniadai ja Astakos. Akarnanialaisten avulla oli suuri merkitys Ateenan vallan ylläpitämisessä läntisen Kreikan alueella. Akarnanialaiset kunnostautuivat erityisesti Olpain taistelussa vuonna 426 eaa. Siinä ateenalaisen Demostheneen johtamat joukot voittivat peloponnesolaiset ja ambrakialaiset. Sotaretken jälkeen akarnanialaiset solmivat rauhan naapureidensa kanssa, mutta pysyivät edelleen liitossa Ateenan kanssa.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
pienoiskuva|Akarnanian lyömä raha, n. 300–167 eaa.
Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen aitolialaiset valtasivat suuren osan läntisen Akarnanian kaupungeista. Seurauksena akarnanialaiset liittoutuivat Makedonian kanssa. Akarnanialaiset pysyivät uskollisena Makedonialle loppuun saakka, eivätkä esimerkiksi hylänneet Filippos V:tä tämän sodassa Roomaa vastaan. Vuonna 239 eaa. akarnanialaiset vetosivat Rooman myötätuntoon huomauttamalla, että eivät olleet osallistuneet Troijan sotaan Rooman edeltäjäksi katsottua Troijaa vastaan; tätä on pidetty ensimmäisenä kertana, jolloin jotkut kreikkalaiset kehuskelivat sillä, etteivät olleet mukana tällä herooisella sotaretkellä.
Akarnanialaiset taipuivat roomalaisten vallan alle vasta sen jälkeen, kun nämä olivat vallanneet Akarnanian tuohon aikaan merkittävimmän kaupungin Leukaksen, ja Filippos oli kärsinyt tappion Kynoskefalain taistelussa vuonna 197 eaa. Antiokhos III:n hyökättyä Kreikkaan vuonna 191 eaa. akarnanialaiset liittyivät vielä tämän puolelle, mutta tämän kärsittyä tappion he jäivät lopullisesti Rooman vallan alle.
Roomalaisten kukistettua Perseuksen vuonna 168 eaa. Leukas erotettiin muusta Akarnaniasta, mutta sen alueeseen ei tehty muita muutoksia. Roomalaisella kaudella Akarnania kuului joko Achaean tai Epirus Vetuksen provinssiin. Augustuksen perustettua Nikopoliin kaupungin vuonna 31 eaa. Aktionin taistelussa saamansa voiton kunniaksi monien Akarnanian, samoin kuin Aitolian ja Epeiroksen, kaupunkien asukkaat siirrettiin uuteen kaupunkiin. Seurauksena alue oli Strabonin aikaan suurelta osin asumattomana.
Etelä-Pohjanmaan rovastikunta
Etelä-Pohjanmaan rovastikunta on yksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Lapuan hiippakunnan viidestä rovastikunnasta. Vuonna 2009 muodostettuun rovastikuntaan kuuluvat Lapuan hiippakunnan Lapuan tuomiokirkkoseurakunta sekä Alavuden, Ilmajoen, Kurikan, Kuortaneen ja Seinäjoen evankelis-luterilaiset seurakunnat. Seurakunnista jäsenmäärältään suurin on Seinäjoen seurakunta, jolla on 51 549 jäsentä vuonna 2014.
Rovastikunnan lääninrovastina toimii Kurikan kirkkoherra Heikki Sariola.
Lapuan hiippakunnan rovastikunnat jaettiin vuonna 2022 uudestaan maakuntajaon mukaan. Ennen hiippakuntia oli kuusi, uuden jaon mukaan viisi. Jaossa Etelä-Pohjanmaan rovastikunta säilyi.
Vesa Vierikko
Elämä ja ura
Vierikko suoritti Teatterikorkeakoulussa näyttelijän teatteritutkinnon 16. toukokuuta 1980. Hän on esiintynyt useissa näytelmissä, elokuvissa, televisio-ohjelmissa ja kuunnelmissa. Hän on ollut pitkään Ryhmäteatterin kantavia voimia. Vuosina 1986–1987 hän näytteli Ryhmäteatterin sketsiohjelmassa Tabu.
Vierikko on näytellyt muun muassa elokuvissa Katsastus (1988), Talvisota (1989), Kummeli Kultakuume (1997), Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982), Sibelius (2003), V2 – Jäätynyt enkeli (2004), Niko – Lentäjän poika (2008) ja 21 tapaa pilata avioliitto (2013).
Vierikko on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Kivisydän, Kaverille ei jätetä, Team Ahma, Tellus ja Pakanamaan kartta. Vuonna 1993 hän näytteli Taru sormusten herrasta -trilogiaan perustuvassa Hobitit-televisiosarjassa Gandalfia. Hän on näytellyt myös ohjelmassa Hunajapupuset. Vierikko on lukenut äänikirjaksi muun muassa suomenkielisen Harry Potter -kirjasarjan. Vierikko on ääninäytellyt Potsoa Vili Vilperi -piirrossarjan toisella tuotantokaudella.
Vierikko näyttelee nimiosassa Timo Koivusalon Sirkuspelle Hermannista kertovassa elokuvassa. Elokuvaa on kuvattu Turussa, Porissa ja Naantalissa.
Yksityiselämä
Vierikon puoliso on ympäristötieteen tohtori Kati Vierikko, ja heillä on kolme lasta. Hänellä on lisäksi neljä lasta aiemmasta suhteestaan. Näyttelijä Helena Vierikko on Vesa Vierikon tytär.
Risto Nordell
Risto Nordell (s. 1959) on Yleisradion musiikkitoimittaja, joka on erikoistunut vanhaan musiikkiin. Hän pitää Yle Radio 1:ssä viikoittaista Riston Valinta -musiikkiohjelmaansa. 2010-luvun puolivälissä Nordell teki Helena Hannikaisen kanssa keskusteluohjelmaa Kohtauspaikka, jonka vieraiksi kutsuttiin muidenkin kulttuurialojen kuin musiikin edustajia.
Nordell valmistui musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemiasta pääaineenaan laulu. Vuodesta 1988 hän on työskennellyt Yleisradiossa.
Riston Valintaa edeltänyt Nordellin musiikkiohjelma oli 1990-luvulla vanhaan musiikkiin keskittynyt Luostarin puutarha, joka oli Yle Radio 1:n ensimmäinen juonnettu musiikkiohjelma. Nordell sai ohjelmasta Koura-palkinnon. Vuonna 2015 Nordell sai kirkon kulttuuripalkinnon.
Nordell on toiminut 2010-luvulla Heinäveden Valamon luostarin tukiyhdistyksen Valamon Ystävät ry:n puheenjohtaja.
Risto Nordellin isoäidin isä oli 1905 murhattu prokuraattori Eliel Soisalon-Soininen.
Claas
thumb|Yrityksen logo pienoiskuva|Droonilla kuvattu video leikkuupuimurista CLAAS Tucano 430 (Viro 2022) CLAAS on vuonna 1913 perustettu puimureita ja traktoreita valmistava perheyritys. Sen pääkonttori on Saksan Harsewinkelissä.
Spinneri Magazine
Spinneri Magazine oli suomenkielinen harrasteautoiluun keskittynyt aikakauslehti, joka ilmestyi kuusi kertaa vuodessa.
Spinneri Magazine perustettiin vuonna 1998, jolloin lehteä ilmestyi neljä numeroa. Vuosikerrasta 1999 alkaen lehti ilmestyi kuudesti vuodessa.
Lehdessä esiteltiin ennen kaikkea kotimaisia, mutta myös ulkomaisia harrasteautoja erityisesti tekniikkaan, teknisiin muutoksiin ja viritykseen painottuen. Lehti pyrki käsittelemään harrasteautoilua yleisesti valikoimatta aiheita sen enempää valmistusmaan kuin vuosimallinkaan mukaan. Autoesittelyjen lisäksi lehdessä oli tapahtumareportaaseja sekä erilaisia tuotetestejä ja tee itse -artikkeleita. Spinneri Magazine pyrki aina olemaan mahdollisimman "lähellä" harrastajaa – siis lehden lukijaa. Tästä lehti sai myös kiitosta. Lehden tekijät ovat itsekin aktiivisia harrasteautoilijoita.
Lehteä kustansi alkuvaiheessa Edita Oy, mutta lehtikonseptin luoja ja lehden päätoimittaja Jari Sjöman osti Spinneri Magazinen kustannus- ja julkaisuoikeudet itselleen vuonna 2000, jolloin lehden kustantajaksi tuli Oy Spin Around Ab. Myöhemmin yritysjärjestelyjen myötä kustannustoiminta siirtyi Transformaatio Oy:lle, omistuspohjan säilyessä ennallaan.
Vuonna 2006 lehti muutti linjaansa enemmän tekniikkapainotteiseksi ja samalla esiteltiin uudistunut oranssimusta ulkoasu sekä uusi harrasteautoilun maailmaan sijoittuva sarjakuva "Krisse ja Keksa", jota piirsi Timo Ronkainen.
Viideskymmenes numero (4/06) ilmestyi elokuussa 2006. 10-vuotista taivaltaan Spinneri Magazine puolestaan juhli maaliskuussa 2008 ilmestyneen 10-vuotisjuhlanumeron muodossa. Lehden 100-sivuinen juhlanumero 6/2014 oli 100. julkaistu irtonumero, mutta samalla viimeinen. Spinneri Magazine oli 17. vuosikerrallaan yksi pisimpään Suomessa ilmestyneistä kotimaisista harrasteautolehdistä ja myös ensimmäinen kotimainen harrasteautolehti, joka avasi omat verkkosivut. Lehden ensimmäinen verkkoversio avattiin osoitteessa www.spinnerilehti.fi jo vuonna 1998. Sittemmin domain lyhentyi muotoon www.spinneri.fi.
Spinneri Magazinen päätoimittajana toimi sen perustamisesta lähtien Jari Sjöman.
Yhdysvaltain 2. laivasto
'''Yhdysvaltain 2. laivasto''' oli  Yhdysvaltain laivaston yksikkö, jonka toiminta-aluetta oli läntinen Pohjois-Atlantti Grönlannin eteläkärjen länsipuolelta, Meksikonlahti ja Karibia. Toinen laivasto lakkautettiin 30. syyskuuta 2011 ja joukot siirrettiin US Fleet Forces Commandiin.
Laivasto perustettiin uudelleen 24. elokuuta 2018.
Historia
2. laivaston edeltäjänä oli Northwest African Force, joka koottiin toisen maailmansodan aikana luoteis-Afrikkaan tehtäviä maihinnousuja varten. Tästä muodostettiin 15. maaliskuuta 1943 8. laivasto, joka teki amiraali H. Kent Hewittin alaisuudessa maihinnousut Sisiliaan ja Salernoon. 8. laivasto tuki myös maihinnousua Etelä-Ranskaan elokuussa 1944. 8. Laivasto aktivoitiin uudelleen Yhdysvaltain laivaston uudelleenjärjestelyssä toisen maailmansodan jälkeen 1. maaliskuuta 1946 komentajanaan amiraali Marc A. Mitscher, ja siihen siirrettiin Atlantin raskain kalusto, lentotukialukset, mukaan lukien uudet nopeat tukialukset USS Midway ja USS Franklin D. Roosevelt, ja näiden saattajat ja huolto. Tammikuussa 1950 8. laivasto sai nimen Second Task Fleet ja helmikuussa 1950 Yhdysvaltain toinen laivasto.
Lokakuussa 1962 presidentti John F. Kennedy määräsi toisen laivaston toteuttamaan Kuuban merisaarron Kuuban ohjuskriisin aikana. 20 vuotta myöhemmin presidentti Reagan määräsi laivaston evakuoimaan Yhdysvaltain kansalaiset Grenadasta Grenadan miehityksen aikana.
Kylmän sodan aikana toisen laivaston komentaja COMSECONDFLT oli myös Naton COMSTRIKFLTLANT eli Naton Striking Fleet Atlantic -joukkojen ylin komentaja. Hänen alaisuuteensa koottiin merivoimien yksiköt Belgiasta, Kanadasta, Tanskasta, Länsi-Saksasta, Alankomaista, Norjasta, Portugalista, Britanniasta ja Yhdysvalloista. Sodan aikana laivastoon kuuluisi kolme tai neljä lentotukialusryhmää, yksi tai kaksi sukellusveneentorjuntaryhmää ja maihinnousuryhmä, johon kuuluisi 22 000 henkeä merijalkaväkeä Alankomaista, Britanniasta ja Yhdysvalloista. Yhteistoiminnan takaamiseksi Nato-maat järjestivät vähintään vuosittain yhteisharjoitukset.
Laivaston esikunta-aluksena oli USS Mount Whitney vuosina 1981–2005. Esikuntaan kuului 275 henkeä, mukaan lukien 28 upseeria 12:sta Nato-maasta.
Laivaston uuden aktivoinnin päätarkoituksena on vastata Venäjän entistä kehittyneempiin sukellusveneisiin ja lisääntyneeseen aktiivisuuteen. Laivaston päätukikohta on Norfolkissa. Muista numeroiduista laivastoista poiketen sille ei ole määrätty kiinteää vastuualuetta. Syksyllä 2019 laivasto perusti eteentyönnetyn merioperaatiokeskuksen Islannin Keflavikiin.
Edustuksellinen demokratia
Edustuksellisessa demokratiassa (välillinen demokratia) äänestäjät valitsevat joukostaan edustajia, joilla on valtuudet tehdä päätöksiä heidän puolestaan. Yleensä edustuksellisessa demokratiassa edustaja ei ole velvollinen noudattamaan äänestäjiensä tahtoa vaan voi vapaasti harkita, minkä päätöksen tekee. Äänestäjien tahtoa kirjaimellisesti noudattavalla edustajalla sanotaan olevan imperatiivinen mandaatti.
Tyypillisesti edustuksellinen demokratia koskee poliittisia yhteisöjä: esimerkiksi äänestäjät äänestävät kansanedustajia maansa parlamenttiin, opiskelijat valitsevat edustajat ylioppilas- tai opiskelijakuntaan ja kuntalaiset edustajansa kunnanvaltuustoon. Parlamentti ja hallitus valmistelevat ja hyväksyvät lait vallan kolmijako-opin mukaan. Usein edustuksellisessa demokratiassa on erikseen valtionpäämies, esimerkiksi presidentti tai kuningas, joka joskus voi hyväksyä tai hylätä lakiesityksen ennen kuin se kirjataan laiksi. Kolmantena instanssina on usein myös korkein oikeus, joka valvoo perustuslain toteutumista.
L’amorino
L’amorino (”Amoriini”) on vuonna 1910 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Mario Caserinin ohjaaman lyhytelokuvan pääosia esittävät Enna Saredo ja Amleto Novelli.
Juoni
Vanhassa palatsissa asuva tyttö saa lahjaksi rakkautta tuovan amoriinipatsaan. Kun paikalle ilmestyy ruma ja vastenmielinen sulhanen, hän heittää sen vihoissaan alas parvekkeelta. Patsas osuu ohikulkevaan upseeriin, joka kutsutaan palatsiin saamaan hoitoa kunnes vamma on parantunut. Tytön ja komean upseerin välille syntyy rakkaussuhde, joka johtaa avioliittoon.
Tienari
Tienari on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Aitolia
pienoiskuva|Aitolia ja muita keskisen ja pohjoisen Kreikan antiikin aikaisia alueita kartalla. Aitolia oli antiikin Kreikan maakunta. Se sijaitsi läntisessä Kreikassa Patraksen- ja Korintinlahden pohjoisrannalla. Aitolian länsipuolella sijaitsi Akarnania. Niiden välisenä rajana toimi Akheloos-joki.
Aitolian valta oli huipussaan hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa., jolloin sen kaupunkien liitto Aitolian liitto oli yksi Kreikan valtakeskuksista aina roomalaisen kauden alkuun saakka. Alueen asukkaista käytettiin etnonyymiä Aitōloi, latinaksi Aetolus. Nykyisin Aitolian alue on yhdessä Akarnanian kanssa osa Aitolia-Akarnanian alueyksikköä.
Maantiede
Aitolia käsitti Patraksen- ja Korintinlahtien pohjoispuolisen alueen keskisen Kreikan länsiosassa. Aitolian rajat vaihtelivat jonkin verran eri aikoina. Sen länsipuolella sijaitsi Akarnania, josta sen erotti Akheloos-joki (nyk. Achelóos). Pohjoispuolella sijaitsi vuoristoinen alue, jota asuttivat athamanaanit, dolopit ja dryopit. Koillispuolella sijaitsivat Doris ja Malis, kaakkoispuolella Ozolian Lokris, ja eteläpuolella Patraksen- ja Korintinlahden takana Peloponnesoksen niemimaa. Antiikin Aitolian pinta-alaksi on arvioitu noin neliökilometriä.
pienoiskuva|[[Varásova-vuorta eli antiikin Khalkis-vuorta Aitoliassa.]] Antiikin aikana Aitolia jaettiin kahteen osaan, jotka olivat Vanha Aitolia ja Aitolia Epiktetos. Vanha Aitolia käsitti alueen rannikolla Akheloos-joelta Euenos-joelle (nyk. Évinos), ja sisämaassa Thermoniin saakka vastapäätä akarnanialaista Stratoksen kaupunkia. Aitolia Epiktetos käsitti pohjoisemman ja vuoristoisemman alueen sekä alueen Euenos-joen ja Ozolian Lokriin välissä. Vanha Aitolia oli nimensä mukaisesti aitolialaisten alkuperäistä asuma-aluetta, kun taas nimi Epiktetos viittaa siihen, että kyseinen alue oli liitetty Aitolian nimen alle myöhemmin. Strabonin mukaan Aitolian ja Lokriin alueen rajana toimi Antirrhionin niemi, mutta jotkut kaupungit tämän niemen ja Euenoksen välillä kuuluivat alun perin Lokriihin.
Aitolian tärkeimmät kaupungit olivat Kalydon ja Pleuron. Alueen polisten tärkein yhteinen pyhäkköalue oli Thermonin Apollonin pyhäkkö.
Luonnonmaantiede
Vanha Aitolia oli Aitolian pääjokien Akheloos- ja Euenos-jokien välistä hedelmällistä rannikkotasankoa. Tasanko tunnettiin ensin mainittuun jokeen viitaten nimellä Parakheloitis. Joet virtasivat alajuoksullaan lähes rinnakkain. Akhelooksen sivujokia olivat Kampylos ja Kyathos.
Tasankoa rajaavat pohjoisen puolelta Arakynthos-vuoret. Niiden pohjoispuolella sijaitsivat Aitolian kaksi suurinta järveä, idänpuoleinen ja suurempi Trikhonis (nyk. Trichonída) ja lännenpuoleinen ja pienempi Hyria (myös Hydra tai Konope, nyk. Lysimachía), sekä Aitolian toinen päätasanko, joka sijaitsi vastapäätä Stratosta. Järvet ovat yhteyksissä toisiinsa, ja olivat sitä jo antiikin aikana. Kyathos-joki sai alkunsa Hyriasta. Arakynthos-vuoren rinteet laskevat kumpaankin järveen. Hyrian lähellä on rotko, jota Ovidius kutsui Kyknoksen Tempeksi, koska Kyknoksen sanottiin siellä muuttuneen joutseneksi.
Myös Aitolian rannikkotasangolla oli antiikin aikana järviä tai laguuneita. Strabon mainitsee kolme, jotka olivat Kynia ja Uria  sekä Kalydonin lähellä sijainnut järvi, jonka nimi saattoi olla Onthis. Kynia saattoi olla nykyinen Aitolikón laguuni ja Uria nykyinen Mesolóngin laguuni.
Aitolian vuoret ovat Pindos-vuoriston eteläosaa. Merkittävimmät vuoret olivat antiikin aikaisilta nimiltään:
Polikset
Aitolian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muita kaupunkeja
Aitolian muita kaupunkeja tai asutuksia olivat muun muassa:
Esihistoria ja mytologia
Aitolian alkuperäisinä asukkaina pidettiin kureetteja, jotka olivat joidenkin näkemysten mukaan tulleet Euboialta. Nämä asuttivat Akheloos- ja Euenos-jokien välistä aluetta, ja alue sai heidän mukaansa nimen Kuretis. Alueella mainitaan asuneen myös lelegejä ja hyantteja, joista jälkimmäiset oli ajettu pois Boiotiasta. Kaikki nämä kolme kansaa kuuluivat oletettavasti ei-helleenisiin pelasgeihin.
pienoiskuva|[[Thermonin pyhäkköalueen raunioita.]] Kreikkalaisen mytologian mukaan Aitolian ensimmäiset helleeniset asuttajat olivat epealaisia, joita johti Aitolos, Endymionin poika. Nämä tulivat alueelle Eliistä Peloponnesoksen puolelta, alistivat kureetit ja antoivat alueelle heeroksensa nimen. Tämän katsottiin tapahtuneen kuusi sukupolvea ennen Troijan sotaa. Aitoloksen katsottiin perustaneen Kalydonin kaupungin, jolle antoi poikansa nimen, ja josta tuli alueen keskus. Kureetit asuttivat edelleen vanhaa keskustaan Pleuronia, ja nämä kaksi kaupunkia olivat pitkään sodissa keskenään. Lopulta kureetit ajettiin pois Pleuronista, ja näiden sanotaan siirtyneen Akarnaniaan. Troijan sodan aikaan sekä Kalydonia että Pleuronia hallitsi aitolialainen Thoas.
Aitolian sankareita olivat myös muun muassa Tydeus ja Meleagros. Sinne sijoittui myyttinen Kalydonin metsäkarjun ajo. Troijan sotaan aitolialaiset osallistuivat Thoaksen johdolla ja Homeroksen Iliaan laivaluettelon mukaan 40 laivalla. 60 vuotta Troijan sodan jälkeen Aitoliaan asettui aiolialaisia, jotka oli ajettu boiotialaisten ohella pois Thessaliasta. Siksi aluetta Pleuronin ja Kalydonin ympärillä kutsuttiin myös nimellä Aiolis. Eforoksen mukaan tämä olisi kuitenkin tapahtunut jo aiemmin.
Doorilaisvalloituksen yhteydessä aitolialaisen Oksyloksen kerrotaan opastaneen doorilaiset Korintinlahden yli. Kiitokseksi tästä hän sai Eliin, kun doorilaiset olivat vallanneet Peloponnesoksen.
Klassinen kausi
Aitolian vaiheista tiedetään suhteelisen vähän ennen klassista kautta ja peloponnesolaissotaa. Peloponnesolaissodan aikana 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Thukydides kuvasi aitolialaiset akarnanialaisten ja lokrislaisten ohella sivistymättömiksi ja puolibarbaarisiksi. Hän ei kuitenkaan kutsu näitä barbaareiksi, vaan pitää näitä taustaltaan helleeneinä, sekä näiden sankariajan maineen vuoksi että siksi, että näillä oli yhteyksiä Eliiseen. Aitolialaiset jakaantuivat tuohon aikaan kolmeen heimoon, joiden nimet olivat apodotit (Apodotoi, ), ofionit (Ofioneis, ) ja eurytanit (Eurytanes, ).
Apodotit asuivat Lokriin rajoilla Naupaktoksen yläpuolisilla vuorilla; Polybioksen mukaan nämä eivät olleet helleenejä. Ofionit asuivat näiden pohjoispuolella, ja tähän heimoon kuuluivat pienemmät heimot Bomies ja Kallies. Nämä asuivat Oita-vuoren suunnassa. Eurytanit asuivat vielä ofioneiden pohjoispuolella Tymfrestos-vuoren suunnassa, jossa oli näille kuulunut Oikhalian kaupunki. Tämän heimon Thukydides kuvaa olleen heimoista suurin, ja hän sanoo, että nämä puhuivat vaikeasti käsitettävää kieltä ja söivät raakaa lihaa.
pienoiskuva|[[Kalydonin raunioita.]] pienoiskuva|[[Pleuronin teatterin rauniot.]] Aitolian luoteisosassa asui agraiien (Agraeis, ) heimo, joka ei kuulunut aitolialaisiin vaan oli eri kansaa omine kuninkaineen. Heistä tuli osa Aitoliaa vasta myöhemmin. Pliniuksen mukaan seudulla asui myös muita kansoja, kuten athamaaneja (Athamanes), tymfaieja (Tymfaioi) ja dolopeja (Dolopes). Nämä asuivat kuitenkin enemmän Epeiroksen ja Thessalian suunnalla, ja kuuluivat Aitolian liiton alaisuuteen vasta sen laajimmassa vaiheessa.
Peloponnesolaissodan alkaessa aitolialaiset eivät olleet liitossa sen enempää Ateenan kuin Spartankaan kanssa. Aitolialaiset liittyivät Spartan puolelle vasta sen jälkeen, kun ateenalaiset tunkeutuivat heidän alueelleen vuonna 455 eaa. Tuolloin messenialaiset, jotka ateenalaiset olivat asuttaneet Naupaktokseen ja jotka tämän jälkeen olivat saaneet kärsiä aitolialaisten ryöstöretkistä, saivat ateenalaisen kenraali Demostheneen hyökkäämään Aitoliaan tarkoituksena vallata apodotien, ofioneiden ja eurytanien alueet. Tämän onnistuessa Ateena olisi hallinnut koko aluetta Ambrakianlahden ja Parnassos-vuoren välillä. Ateenalaisten hyökkäys kuitenkin epäonnistui, ja aitolialaiset voittivat nämä Aigitionissa.
Tämän jälkeen aitolialaisten vaiheista tiedetään jälleen suhteellisen vähän aina Makedonian nousuun saakka. Aitolialaiset vaikuttavat kuitenkin usein olleen sodissa naapureidensa ja erityisesti perivihollistensa akarnanialaisten kanssa.
Hellenistinen kausi
Aleksanteri Suuren kuoleman vuonna 323 eaa. jälkeen aitolialaiset liittyivät muihin kreikkalaisiin Lamian sodassa Makedoniaa vastaan. Se päättyi kreikkalaisten häviöön Krannonin taistelussa vuonna 322 eaa. Tämän jälkeen Antipatros ja Krateros valtasivat Aitolian. Aitolialaiset vetäytyivät turvaan alueensa vuorille, ja pysyivät siellä aina siihen saakka, kunnes makedonialaiset joutuivat vetäytymään sotiakseen Perdikkasta vastaan ensimmäisessä diadokkisodassa.
pienoiskuva|[[Aitolian liitto|Aitolian liiton alue.]] pienoiskuva|Aitolian liiton lyömä tetradrakhma, n. 279–260 eaa. Tämän jälkeen Aitolia oli yksi Kreikan suurista valtakeskuksista Makedonian ja Akhaian ohella. Akhaialaisten muodostaman Akhaian liiton tavoin aitolialaiset muodostivat liittokunnan, Aitolian liiton. Jonkinlainen Aitolian liitto oli ilmeisesti olemassa jo Filippos II:n aikana, mutta viimeistään Aleksanterin kuoleman jälkeen. Liitto toimi demokraattisesti aitolialaisten kaupunkien ja heimojen tavoin, ja sen suurta neuvostoa kutsuttiin nimellä Panaitolikon. Neuvosto kokoontui joka syksy Thermonissa, ja päätti muun muassa laeista, virkamiesten valinnasta sekä sodasta ja rauhasta. Toinen toimielin oli Apokletoi, joka oli jonkinlainen pysyvä neuvosto. Tärkein virkamies oli vuosittain valittu strategos, joka johti joukkoja sodassa. Muita virkamiehiä olivat hipparkhokset eli ratsuväenkomentajat sekä grammateus eli jonkinlainen pääsihteeri.
Gallien poisajamisen jälkeen aitolialaiset alkoivat laajentaa valtaansa naapuriensa alueelle. Laajimmillaan Aitolian vallan alla oli Akarnanian länsiosa, Epeiroksen ja Thessalian eteläosat sekä Ozolian Lokris, Fokis ja Boiotia. Tämän myötä aitolialaiset hallitsivat myös Delfoin oraakkelia ja sen amfiktyoniliittoa. Aitolian vallan alle kuului myös osa Peloponnesoksen poliksista, Kefallenian saari sekä jopa joitakin Traakian ja Vähän-Aasian kaupunkeja, kuten Lysimakhia Hellespontoksessa ja Kios Propontiissa.
Aitolialaiset olivat valtansa huipulla vuonna 220 eaa. Tuolloin heidän hyökkäyksensä Messeniaan sai aikaan sodan, niin kutsutun toisen liittolaissodan tai Aitolian sodan, Akhaiaa vastaan. Akhaialaisia tuki Makedonian Filippos V, joka hyökkäsi Aitoliaan vuonna 218 eaa. Makedonialaiset muun muassa ryöstivät ja tuhosivat liiton keskuksen Thermoksen, jossa olivat kaikki aitoliaisten suurimmat aarteet. Filippos jopa poltti Thermoksen pyhäkkörakennukset kostoksi siitä, että aitolialaiset olivat tuhonneet makedonialaisten pyhän kaupungin Dionin sekä Dodonan.
Sota päättyi rauhansopimukseen vuonna 217 eaa. Vuonna 211 eaa. aitolialaiset julistivat uuden sodan Filipposta vastaan, tällä kertaa liittoutuneena Rooman kanssa. Roomalaisten päähuomio oli kuitenkin toisessa puunilaissodassa, eivätkä nämä siksi juurikaan kyenneet auttamaan aitolialaisia. Filippos valtasi Thermoksen uudelleen, ja aitolialaiset suostuivat lopulta rauhaan vuonna 205 eaa. Sitä seurasi Makedonian rauha roomalaisten kanssa.
Filippoksen ja roomalaisten uudessa sodassa 200 eaa. aitolialaiset yrittivät aluksi pysyä puolueettomina. Galban menestyksen seurauksena he kuitenkin julistivat sodan Filipposta vastaan. Aitolialaiset olivat merkittävässä osassa muun muassa Kynoskefalain taistelussa vuonna 197 eaa. Flaminiuksen toimet roomalaisten voiton jälkeen saivat aitolialaiset kääntymään roomalaisia vastaan vuonna 192 eaa. yhdessä Antiokhos III:n kanssa. Antiokhoksen tappio Thermopylaissa vuonna 191 eaa. jätti aitolialaiset roomalaisten armoille. Roomalaiset piirittivät vuonna 189 eaa. eteläisen Epeiroksen Ambrakiaa, joka oli tuolloin Aitolian liiton vallassa ja sen tärkeimpiä kaupunkeja. Lopulta aitolialaiset joutuivat antautumaan roomalaisille ehdoitta. Tämän jälkeen Aitolia oli Rooman vallan alla.
Roomalainen kausi
pienoiskuva|Aitolialainen ([[Kalydonin?) hemidrakhma, kuvituksessa mm. Kalydonin metsäkarju, n. 195–168 eaa.]]
Augustuksen perustettua Nikopoliin vuonna 31 eaa. Aktionin taistelussa saamansa voiton kunniaksi, monien Aitolian kaupunkien väestö siirrettiin uuteen kaupunkiin, minkä seurauksena suuri osa alueesta jäi asumattomaksi.
Tuula Mehtonen
Tuula Anita Mehtonen (s. 20. maaliskuuta 1953 Kemi; nimenä ollut myös Tuula Mehtonen-Strandberg ) on suomalainen elokuvaleikkaaja, käsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija. Hän toimi taideteollisen korkeakoulun elokuvaleikkauksen määräaikaisena professorina (1999).
Kohtla-Järve
Kohtla-Järve on kaupunki Itä-Virumaan maakunnassa, Koillis-Virossa. Kaupungilla on suomalainen ystävyyskaupunki: Outokumpu.
Väestö
Kaupungissa on runsaat 35 000 asukasta, ja se on väkiluvultaan maan viidenneksi suurin kaupunki. Kaupungin asukasluku on laskussa, sillä asukkaita oli vuonna 2001 yhteensä 47 930 ja vuonna 2011 yhteensä 38 650.
Kaupunginosat
Viivikonnan alue siirrettiin vuonna 2017 perustettuun Narva-Jõesuun kaupunkiin. Vuosina 1960–1991 Kohtla-Järven kaupunkiin kuuluivat myös Jõhvin, Kiviõlin ja Püssin kaupungit.
Historiaa
Kaupunki perustettiin 15. kesäkuuta 1946, jolloin siihen yhdistettiin useita kaivoslähiöitä. Yhdistelmänimeä Kohtla-Järve käytettiin jo Viron ensimmäisen itsenäisyyden aikana Kohtlan ja Järven kuntiin syntyneestä kaivosteollisuusalueesta. Alkuaan kuntien nimet periytyivät samannimisiltä kyliltä ja kartanoilta. Järven kunnan alue liitettiin Kohtlaan ja osin Jõhviin vuonna 1939.
Akropolis-ralli 1984
Akropolis-ralli 1984 (viralliselta nimeltään 31. Rothmans Acropolis Rally) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1984. Kilpailu järjestettiin 28.–31. toukokuuta 1984 Ateenassa. Kilpailu oli kauden kuudes ja sen kokonaispituus oli.
Kilpailuun lähti 104 autokuntaa, joista 32 pääsi maaliin.
Hanna Ljungberg
pienoiskuva|upright=0.5|Hanna Ljungberg. Hanna Carolina Ljungberg (s. 8. tammikuuta 1979 Uumaja) on ruotsalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelanneen Ljungbergin ura alkoi Mariehem SK:ssa. Hän pelasi Sunnanå SK:ssa 1996–1997, minkä jälkeen hän siirtyi Umeå IK:n riveihin. Ljungberg pelasi Umeåssa uransa loppuun asti ja voitti seurassa seitsemän Ruotsin mestaruutta sekä UEFA Women's Cupin. Ljungberg palkittiin Diamantbollenilla Ruotsin parhaana naispelaajana 2002. Vuonna 2003 Ljungberg sijoittui kolmanneksi Fifan vuoden pelaaja -äänestyksessä.
Ljungberg nousi maajoukkueeseen 1996. Hän edusti Ruotsia lukuisissa arvoturnauksissa. Ljungberg pelasi kolmessa olympialaisten jalkapalloturnauksessa (1996, 2000, 2004), kolmessa MM-lopputurnauksessa (1999, 2003, 2007) ja kolmessa EM-lopputurnauksessa (1997, 2001, 2005). Hän voitti MM-hopeaa 2003 ja EM-hopeaa 2001. Ljungberg pelasi kaikkiaan 130 maaottelua. Hän viimeisteli maajoukkueessa 72 maalia, millä hän oli aikanaan Ruotsin kaikkien aikojen paras maalintekijä.
Ljungberg päätti lopettaa uransa elokuussa 2009 loukattuaan aiemmin kesällä uudestaan polvensa. Hän aloitti syyskuussa 2009 Umeå IK:n apuvalmentajana.
Kolehti
thumb|250px|[[Karl Emanuel Jansson, Ropo haaviin, 1872.]] Kolehti on kristillisen jumalanpalveluksen aikana kerättävä vapaaehtoinen rahalahjoitus. Se käytetään yhteisöstä riippuen joko yhteisön toiminnan ylläpitämiseen tai laupeudentyöhön. Kolehdin kerääminen oli jo varhaiskristillinen tapa, siitä puhutaan Paavalin kirjeissä. Sen taustalla on vanhatestamentillinen tapa kymmenysten antamisesta. Kristillisessä kolehdissa rahasumman suuruutta ei ole kuitenkaan määritelty.
Sanaa käytetään myös kuvaannollisesti pienimuotoisesta rahankeräyksestä: "Kerättiin kolehti ja ostettiin autokuskille pullakahvit." Kolehtia käytetään rahankeräykseen ja siitä lahjoitetaan jonkin verran hyväntekeväisyyteen.
Kolehdin kerääminen luterilaisessa kirkossa
Käytännössä keräys tapahtuu jumalanpalveluksissa siten, että kolehdinkantajat kiertävät salissa kolehtihaavin kanssa. Kolehtihaavin pussi tuodaan osanottajan eteen. Hän voi halutessaan laittaa haaviin sopivaksi katsomansa summan rahaa. Sopivasta määrästä on sanottu, että vasen käsi ei saisi tietää, mitä oikea käsi tekee. Etenkin erityismessuissa kolehti saatetaan (afrikkalaiseen tapaan) viedä kolehtikulkueessa salin etuosassa olevaan koriin. Tällöin jumalanpalvelukseen osallistujat nousevat istumapaikoiltaan ja tuovat kolehtinsa kirkon etuosaan, kuoriin.
Yleisimmän tavan mukaan kolehtihaavit viedään keräyksen jälkeen kirkon etuosaan telineeseen näkyville. Kirkkokäsikirjan mukaan kolehti voidaan siunata, kun se on koottu. Tällöin kolehdin kerääjät tulevat alttarin ääreen. Joissakin seurakunnissa on tapana tyhjentää kolehtihaavit yhteen kolehtiastiaan tai koriin ja pappi rukoilee siunauksen. Kolehdin siunaamista varten kirkkokäsikirjassa on rukousvaihtoehtoja. Joissakin kirkoissa kolehtihaavit viedään suoraan sakastiin.
Jumalanpalveluksen jälkeen rahat lasketaan ja tilitetään pankkiin. Kolehdista laaditaan kuitti, josta käy ilmi kolehdin kantopaikka, -päivä ja -kohde. Sen allekirjoittaa tavallisesti kaksi jumalanpalveluksen toimittajaa, esimerkiksi suntio ja liturgi. pienoiskuva|Kolehtiautomaatti (kollektomat) Ruotsissa, Lundin tuomiokirkossa Etenkin Ruotsissa on monissa niin Ruotsin kirkon kuin vapaiden kirkkojen kirkoissa kolehtiautomaatteja "kollektomat", joiden avulla seurakuntalaiset voivat antaa kolehdin suoraan pankkitililtään pankkiautomaatilla tapahtuvan maksamisen tapaan.
Roope-setä kääpiöintiaanien maassa
pienoiskuva|Tarinan ensimmäinen sivu [[Aku Ankka (lehti)|Aku Ankka -lehdessä vuonna 1999, tuolloin nimellä Roope-setä ja kääpiöintiaanit.]] Roope-setä kääpiöintiaanien maassa tai Roope-setä ja kääpiöintiaanit (engl. Land of the Pygmy Indians) on Carl Barksin käsikirjoittama ja piirtämä sarjakuvatarina vuodelta 1956. Se julkaistiin alun perin Uncle Scrooge -lehden numerossa 18 vuonna 1957. Suomessa tarina julkaistiin ensimmäistä kertaa jatkokertomuksena Aku Ankka -lehden numeroissa 52/1962 ja 1-2/1963.
Juoni
Roope Ankka kyllästyy Ankkalinnan saasteisiin ja ostaa Kanadasta Yläjärven pohjoispuolella sijaitsevan maa-alueen, joka hän kuvittelee olevan asumatonta metsää. Matkustettuaan alueelle yhdessä Aku Ankan sekä Tupun, Hupun ja Lupun kanssa Roope huomaa metsän olevan peeweega-heimoon kuuluvien pienikokoisten intiaanien asuttama. Peeweegat pitävät ankkoja uhkana elämäntavalleen ja vangitsevat heidät. Päästäkseen vapaaksi Akun on pyydystettävä järvessä elävä valtava petokala.
Olga Torckell
Olga Torckell (11. syyskuuta 1859 Inkoo – 3. kesäkuuta 1941 Loviisa) oli suomenruotsalainen opettaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä Eva Alm, Ester, Esther ja M-i-a.
Roope-setä kääpiöintiaanien maassa
Yksityiskohtia
Peeweega-intiaanit puhuvat samankaltaista runollista kieltä kuin Henry Wadsworth Longfellow'n runossa The Song of Hiawatha käytetään.
Olga Torckell
Olga Torckell tutustui kirjailija ja opettaja Nanny Hammarströmiin vuonna 1895 Maarianhaminassa. Yhdessä opettaja Hilda Montellin kanssa he muodostivat suomenruotsalaista kultturitoimintaa edistävän ystäväpiirin. Myöhemmin Hammarströmin siirryttyä opettajaksi Loviisaan myös Torckell ja Montell muuttivat sinne. Hilda Montell kuoli Loviisassa 1932 ja Olga Torckell 1941.
Kirjailija Huldi Torckell oli Olga Torckellin sisar.
Roope-setä kääpiöintiaanien maassa
Yksityiskohtia
Barks kertoi tehneensä intiaaneista kääpiöitä siksi, että pienikokoiset ankat eivät olisi olleet uskottava uhka normaalinkokoisille ihmisille.
Nohkuanjärvi
Maantiede
Järven pinta-ala on 14,7 hehtaaria ja sen pituus on 700 metriä ja leveys 300 metriä. Järveen laskee neljä pelto-ojaa, joista yksi on Kakkurilammin laskuoja. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkunsa 1,7 kilometriä pitkä Nohkuanoja.
Järven rantaviiva on 1,8 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin peltomaata. Sitä ympäröi Nohkuanjärvenmaan kylä ja eteläpuolelta sen ohittavat korkeajännitelinja ja rautatie.
Tabio
pienoiskuva|Tabion lippu pienoiskuva|Tabion vaakuna pienoiskuva|Colombia - Cundinamarca - Tabio Tabio on Kolumbian kunta, joka sijaitsee Cundinamarcan departementissa Andeilla. Bogotá sijaitsee 45 kilometrin päässä Tabiosta. Lähellä sijaitsevia kuntia ovat Zipaquirá, Cajicá, Subachoque ja Tenjo. Tabio perustettiin 8.4.1603. Tabion (alkuperäiskielellä "Teib") nimen alkuperä viittaa muiscan kieleen ja sen on sanottu liittyneen maanviljelykseen. Siitä tuli kunta vuonna 1761. Vuoden 2005 virallisten laskelmien mukaan Tabion asukasluku on 20.714. Enemmistö asukkaista on alle 40-vuotiaita.
Talous
Tabiossa elinkeino on pääasiassa maatalous. Alueella viljellään esimerkiksi maissia, perunaa ja virnaa. Alueella on myös paljon floristiikkaa. Kaivosteollisuutta on jonkin verran. Sen on todettu olevan haitallista alueen lähiympäristölle. Monet työskentelevät myyjinä.
Ilmasto
Tabio kuuluu lauhkeaan vyöhykkeeseen. Keskimääräinen lämpötila on 13,7 lämpöastetta. Tabiossa sataa paljon läpi vuoden. Vuosittainen sademäärä on 825 millimetriä.
Nähtävyydet
vasen|pienoiskuva|Tabion keskuspuisto Tabiossa on paljon vanhoja kirkkoja. Siellä sijaitsee myös 3100-metriä korkea Peña de Juaica -vuori (osa jatkuu naapurikunnan Tenjon puolelle) ja kuumalähdealtaita (Piscinas de aguas termales).
U
U (u) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 21. kirjain. U-kirjaimen nimi on suomen kielessä uu ja äännearvo Pyöreä suppea takavokaali.
Äänneasultaan latinalaista U-kirjainta vastaa kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä У|kyrillinen У (у), joka on u-äänteen merkki.
Historiaa
U-kirjain ei kuulunut antiikin latinan aakkosiin. V-kirjaimella merkittiin sekä u- että v-äänteitä.
Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään u- ja v-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. uetus ja VETVS merkitsivät samaa sanaa.
U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi v-äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa. U:lla merkitään latinassa edelleen v-äännettä silloin, kun sitä edeltää joko ng tai s ja sitä seuraa samaan tavuun kuuluva vokaali (kuten sanassa lingua "lingva").
U suomen kielessä
U-kirjaimella merkitään nykysuomessa labiaalista suppeaa takavokaalia.
Vanhassa kirjasuomessa u-kirjaimella oli useita käyttötapoja, sillä oikeinkirjoitus oli vakiintumatonta. Mikael Agricola käytti kirjaimia w, v ja u merkitsemään sekä v- että u-äännettä. Myös wu tai o saattoivat merkitä u-äännettä. Vaikka v-äänteen kirjoitustavaksi vakiintui w-kirjain vuoden 1642 Bibliassa, vielä myöhemminkin käytettiin u-äänteen merkkinä sekä u- että v-kirjainta.
U muissa kielissä
Ruotsin kielessä u-kirjaimella merkitään lähinnä labiaalista suppeaa keskivokaalia, joka on :n ja :n välimuoto.
Yhdysvaltain 3. laivasto
'''Yhdysvaltain 3. laivasto''' on Yhdysvaltain laivaston yhtymä, jonka toiminta-aluetta on itäinen ja pohjoinen Tyynimeri, mukaan lukien Beringinmeri, Alaska, Aleutit. Yhdysvaltain Tyynenmeren joukkoihin kuuluu lisäksi Yhdysvaltain 7. laivasto.
Historia
Yhdysvaltain 3. laivasto muodostettiin toisessa maailmansodassa 15. maaliskuuta 1943. Komentajana oli William F. "Bull" Halsey, jonka esikunta oli Pearl Harborissa Havaijilla. Sen operaatiot kohdistuivat Salomonsaarille, Filippiineille, Formosalle, Okinawalle ja Riukiusaarille. Laivasto teki myös hyökkäykset Tokioon, Kuren laivastotukikohtaan ja Hokkaidōlle. Laivaston lippulaiva oli USS Missouri, jolla amiraali Halsey saapui Tokionlahdelle 29. elokuuta 1945. Japanin antautuminen allekirjoitettiin aluksella. Syyskuussa laivaston alukset siirrettiin Yhdysvaltain länsirannikolle ja laivasto asetettiin reserviyksiköksi.
Laivasto aktivoitiin uudelleen 1. helmikuuta 1973 Tyynenmerenlaivaston uudelleenjärjestelyn yhteydessä ja se jatkoi Yhdysvaltain 1. laivaston ja Tyynenmeren sukellusveneentorjuntajoukkojen tehtäviä Ford Islandilla Havaijilla. Sen tehtäviin kuuluu myös joukkojen koulutus ja uuden teknologian testaaminen.
Vuonna 1986 laivaston komentaja siirtyi USS Coronadolle, jossa hän otti U.S. Middle East Forcen komennon Irakin-Iranin sodan aikana. Coronado oli operaatio Praying Mantisin komentajan esikuntalaivana Persianlahdella, kunnes alus palasi marraskuussa 1988 Pearl Harboriin.
Laivaston komentaja ja esikunta siirtyivät San Diegoon Kaliforniaan 1991.
Laivaston pääasiallinen tehtävä on pelotevaikutus. Sodan syttyessä sen päätehtävä on Yhdysvaltain länsirannikon, mukaan lukien Alaskan ja Aleuttien meriteiden puolustus, mikä varmistetaan nopeilla syvälle ulottuvilla iskuilla konfliktin alkuvaiheessa. Laivaston joukkoihin kuuluu viisi lentotukialusryhmää ja yli 30 sukellusvenettä. Laivaston ilmavoimiin kuuluu yli 300 lentokonetta. Joukot on sijoitettu Havaijille, Washingtoniin ja Kaliforniaan.
2010-luvulla laivaston yksikköjä on siirretty sen toiminta-alueen ulkopuolella Itä-Aasiaan lähinnä Kiinaa vastaan.
Jarl Sundqvist
Henkilöhistoria
Sundqvistin vanhemmat olivat pankinjohtaja Johan Hjalmar Sundquist ja Elisabeth Roschier. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun klassisesta lyseosta 1917 ja valmistui metsänhoitajaksi 1920. Sundqvist oli Kemi Oy:n palveluksessa Rovaniemellä vuodesta 1921 ja toimi yhtiön metsäosaston johtajana vuodesta 1927. Talvisodassa Sundqvist työskenteli päämajassa, jatkosodan aikana hän oli divisioonan kuljetuspäällikkönä. Lapin sodan aikana Sundqvist joutui piileskelemään saksalaisia ja hän todisti myös silminnäkijänä Rovaniemen polttamista lokakuussa 1944. Sundquist sai metsäneuvoksen arvonimen 1948.
Sundqvist oli naimisissa 1921–1958 kirjailija Annikki Setälän kanssa. Avioeron jälkeen Sundqvist avioitui 1958 Hilkka Helena Palosaaren (s. 1920) kanssa. Ensimmäisestä avioliitosta hänellä oli kolme tytärtä ja poika. Vanhin tyttäristä oli toimittaja Anna-Liisa Rekola.
Kirjallinen tuotanto
Sundqvist kirjoitti Lappi- ja savotta-aiheisia pakinoita lehtiin ja julkaisi 1960-luvulla muutamia samaan aihepiiriin liittyviä kirjoja nimellä Jarl Sundquist:
Lähteet
Verkossa
Sandro Ramírez
Sandro Ramírez Castillo tunnetaan paremmin nimellä Sandro; (s. 9. heinäkuuta 1995 Las Palmas, Espanja) on espanjalainen jalkapallohyökkääjä, joka edustaa Primera Divisiónissa pelaavaa Sevillaa. Sandro teki debyyttinsä La Ligassa elokuussa 2014 Villarreal CF:ää vastaan tultuaan vaihdosta kentälle ja viimeisteli myös ottelun ainoan maalin.
Ahvenuslampi
Ahvenuslampi tai Ahvenuslammi tarkoittaa jotakin seuraavista:
Windows Firewall
Windows Firewall on Microsoftin luoma palomuuriohjelmisto Windows XP (Service Pack 2)- ja sitä uudempiin Windows -käyttöjärjestelmille. Palomuurilla voidaan estää tietokoneesta lähtevät ja tulevat yhteyspyynnöt.
Historia
Windows XP sisälsi "Internet Connection Firewall" -komponentin, mutta se oli automaattisesti poissa päältä, koska sen taaksepäinyhteensopivuudesta ei ollut tarpeeksi tietoa. Blaster - ja Sasser -madot hyödynsivät palomuurin puutetta päästen suojaamattomiin Windows-tietokoneisiin 20 minuutissa. Näiden ja muiden esiin tulleiden uhkien johdosta Windows päätti ottaa askeleen kohti käyttöjärjestelmän turvallisempaa käyttöä muuttamlla Internet Connection Firewallin uudelle nimelle Windows Firewall ja asettamalla sen vakiona aktiiviseksi Windows XP SP2 -tietokoneissa.
Windows XP:n palomuuri pystyy estämään vain sisääntulevat yhteydet, ei ulospäin meneviä. Se ei myöskään pysty valvomaan IPv6-liikennettä.
Windows Vistan mukana tullut palomuuri korjasi suuresti edellisen puutteita ja paransi asetuksia myös yrityksien tarpeisiin. Windows 7:n palomuuri toi muun muassa aktiiviset profiilit.
HMS Gloucester
HMS Gloucester on ollut yhdentoista Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
Eldfell
Eldfell on Heimaeyn saarella Islannissa sijaitseva tuhkakartio. Se on 200 metriä korkea. Vuori on purkautunut viimeksi tammikuussa 1973 ja purkaus jatkui kesäkuuhun 1973 saakka. Purkauksesta tullut tuhka ja laava hautasi alleen suuren osan saaresta.
Aiheesta muualla
63.4325°N, -20.2475°W
V
V-kirjain on kehittynyt kreikkalaisen kirjaimiston kirjaimesta ypsilon (Υ, υ), joka kuitenkin merkitsee v-äänteen sijasta vokaalia. Nykyisin v-äännettä merkitsevä kirjain on kreikkalaisessa kirjaimistossa beeta (Β, β) ja kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan В|kyrillinen В (в).
Historiaa
V-kirjaimella merkittiin antiikin latinassa sekä u- että v-äänteitä; erillistä u-kirjainta ei vielä ollut.
Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään u- ja v-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. uetus ja VETVS merkitsivät samaa sanaa.
U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi Soinnillinen labiodentaalinen frikatiivi-äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa.
V suomen kielessä
V-kirjaimella merkitään suomen kielessä puolivokaalia, josta fonetiikassa käytetään nimitystä soinnillinen labiodentaalinen approksimantti. Puolivokaali tarkoittaa konsonanttia, joka ääntyy kuin vokaali, mutta käyttäytyy kielessä kuin konsonantti. V:tä äännettäessä äänihuulet värähtelevät ja ylähampaat muodostavat alahuulen kanssa hyvin heikon supistuman, jonka kautta ilma virtaa ulos. V ei esiinny suomenkielisten sanojen lopussa. Yleiskielessä v esiintyy aina lyhyenä äänteenä; pitkänä (vv) se esiintyy vain murteissa. Poikkeuksen muodostavat jäännöslopukkeen vuoksi pitenevät v-äänteet esimerkiksi sanoissa aluevesi ja kirjevaaka.
V-kirjain vakiintui suomen kielessä nykyiseen käyttöönsä vasta 1800-luvun puolivälin jälkeen. Mikael Agricola käytti v-kirjainta vaihtelevasti: Toisinaan hän merkitsi v-kirjaimella v-äännettä, toisinaan v-kirjain oli u-äänteen merkkinä kuten esimerkiksi vsko (usko) ja cvnnia (kunnia); toisaalta Agricola käytti myös u- ja w-kirjaimia v-äänteen merkkinä kuten esimerkiksi terue (terve) ja walkeus (valkeus). Vuoden 1642 Bibliasta alkaen v-äännettä merkittiin suomessa tavallisesti w-kirjaimella. V-kirjain oli varattu latinalle. 1800-luvun jälkipuoliskolla alkoi v ilmestyä w:n rinnalle. Nopea muutos tapahtui 1880-luvun lopussa, jolloin sanakirjoissa siirryttiin v:hen. Erisnimissä muutos oli hitaampi, mutta paikannimiin v-kirjain tuli 1920-luvulle mennessä.
V muissa kielissä
V-kirjain ääntyy useissa kielissä, mm. englannissa ja ruotsissa, samantapaisena äänteenä kuin suomessakin. Saksassa v-kirjain ääntyy ja espanjassa normaalisti  tai. Puolassa v on käytössä vain lainasanoissa ja w:n äännearvo on Soinnillinen labiodentaalinen frikatiivi.