cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teollinen vallankumous
Karl Marx
pienoiskuva|Karl Marx Karl Marx (1818–1883) ja Friedrich Engels julkaisivat Euroopan hulluna vuotena 1848 kommunistisen manifestin, joka vaikutti käänteenkevästi työväenliikkeen historiaan. Siinä perustettiin työväestön vallankumouksellinen suuntaus, jossa kyseenalaistettiin kapitalistisen talouden periaatteet. Marxilainen taloustiede on talousteoria, joka kehittyneimmillään kuvaa kapitalismia.
Marxismi
Marx näki, että teollistumisprosessi oli looginen, dialektinen feodalistisen talousmallin seuraus. Hänen laatimansa materialistisen historiankäsityksen mukaan tämä oli väistämätöntä kapitalismin täydellisen kehittymisen kannalta, joka taas oli tärkeä vaihe ennen sosialismia ja viimein kommunismia. Marxin mukaan teollistuminen jakaa yhteiskunnan kahteen luokkaan – tuotantovälineet (tehtaat, maan ja niin edelleen) omistavaan porvaristoon, sekä työväenluokkaan, joka tekee todellisen työn tuottaen arvoa tuotantovälineillä. Marx näki näiden kahden luokan välisen suhteen pohjimmiltaan parasiittisena, koska työväenluokka sai aina työstään liian pienen korvauksen suhteessa tekemänsä työn todelliseen arvoon. Näin porvariston varallisuus pystyi karttumaan järjettömiin mittoihin työläisiä hyväksikäyttämällä.
Teollistumisen alkuvaiheessa nopeiden teknologian muutosten seurauksena monet osaavat työläiset jäivät työttömiksi, kun maatalouden ja muun tuotannon työt yksi toisensa jälkeen koneellistettiin. Miljoonien uusien työttömäksi jääneiden ihmisten pako maalta tai pienistä kaupungeista suuriin kasvukeskuksiin johti ennennäkemättömään köyhyyteen, slummiutumiseen ja asumisen ahtauteen, sekä kaikkiin tähän liittyviin sosiaalisiin ongelmiin. Samaan aikaan työväenluokkaan verrattuna kooltaan mitättömän pieni porvarisluokka vaurastui ennennäkemättömiin mittoihin.
Marxin kehittämän marxismin mukaan teollisuustyöväen muodostama luokka kehittää lopulta luokkatietoisuuden ja nousee kapinaan porvaristoa vastaan. Kehitys etenee hyppäyksittäin vallankumousten kautta. Tämä prosessi johtaa lopulta tasa-arvoisempaan sosialistiseen ja lopulta kommunistiseen valtioon, jossa työläiset itse omistavat tuotantovälineensä.
Myöhemmät teollistumisen aallot
center|pienoiskuva|1000px|Carnegie Steelin tuotantolaitos Youngstown, Ohio. Britanniasta alkaneen teollisen vallankumouksen jälkeen kehitys on jatkunut käytännössä tauotta ja voidaan puhua teollisesta aikakaudesta. Hieman yli 200 vuotta sitten alkanut teollistuminen on muodostunut maailmanlaajuiseksi ja kiihtynyt ajoittain uusiksi nopeamman kehityksen aalloiksi. Taloushistorian tavoitteena on selvittää, mitkä ovat olleet kasvuun vaikuttaneita tekijöitä.
Toinen teollinen vallankumous
pienoiskuva|Yhdysvalloissa rakennettiin monin paikoin rautatieverkosto ennen maanteitä. Kuvassa kohtaavat ensimmäisen kerran mantereen ylittävän rautatien päät 1869
Rautateiden kyltymätön tarve kestäville rautatiekiskoille johti halvan massatuotetun teräksen kehittämiseen. Terästä pidetään usein ensimmäisenä useista uusista massatuotannon aloista, joiden sanotaan leimaavan niin sanottua toista teollista vallankumousta, joka alkoi vuoden 1870 paikkeilla. Tämä teollisen kumouksen toinen aalto kehittyi vähittäin kattamaan kemianteollisuuden, öljynjalostuksen ja jakelun, sähköntuotannon ja 1900-luvun puolella autoteollisuuden. Maailmanpoliittisesti se johti myös teknologisen johtoaseman siirtymistä Britannialta Yhdysvalloille ja Saksalle. Toisen teollisen vallankumouksen uusi piirre oli tieteen voimakas rooli tekniikan kehityksessä.
Alppien vesivoiman valjastaminen mahdollisti hiilipulasta kärsineen Pohjois-Italian teollistumisen 1890-luvulta asti. Lisääntyvä öljytuotteiden tarjonta myös vähensi hiilen merkitystä teollistumiselle.
1890-lukuun mennessä teollistuminen loi myös ensimmäiset jättiläismäiset suuryritykset, joiden toiminta-alue oli usein maailmanlaajuinen. Näiden joukoissa olivat esimerkiksi U.S. Steel, General Electric ja Bayer.
Kolmas teollinen vallankumous
Kolmas teollinen vallankumous tarkoittaa taloushistoriassa 1900-luvun lopulla alkanutta kehitystä, jossa teollisuus laajeni Tyynenmeren alueella, alkaen Japanista ja Yhdysvaltain länsirannikosta ja muuttui Kiinan ja sen ympäristön nopeaksi teollistumiseksi ja kilpailuksi atlantisen talouden kanssa. Tärkeimpänä muutosta ajavana teknisenä innovaationa on mikropiiri.
Trendi
Trendi on A-lehtien kustantama naisille suunnattu yleisaikakauslehti. Se käsittelee muotia, kauneutta, trendejä, hyvinvointia, lifestylea ja ilmiöitä.
Trendi-lehden sisarusjulkaisuna oli aiemmin Veli-lehti, alun perin nimellä Trendi Veli.
Princess
Princess tarkoittaa seuraavia asioita:
Vedestä nousee hai
Vedestä nousee hai on Kari Peitsamon Skootterin albumi vuodelta 1988. Albumin kaikki kappaleet ovat Kari Peitsamon säveltämiä ja sanoittamia.
Scutum
Scutum viittaa seuraaviin asioihin:
Erityistuomioistuin
Erityistuomioistuin eli erikoistuomioistuin on tuomiovaltaa käyttävä valtion viranomainen, joka tutkii ja ratkaisee erityisasiantuntemusta vaativia riita- ja rikosasioita. Erityistuomioistuimen toimivalta on rajattu vain tiettyjen asioiden käsittelyyn ja tuomioistuimen kokoonpano poikkeaa yleisistä tuomioistuimista. Erityistuomioistuinten kokoonpanoon kuuluu lakimiesten lisäksi tuomioistuimen alan asiantuntijoita. Tuomioistuimeen saatetaan valita myös eri etupiirien edustajia. Suomessa esimerkki tällaisesta on työtuomioistuin, jonka kokoonpanoon tuomarien lisäksi kuuluu sekä työnantajien että työntekijöiden edustajat.
Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen useassa Euroopan maassa lakkautettiin erityistuomioistuimia ja oikeudenkäyttöä yhtenäistettiin siirtämällä asiat yleisiin tuomioistuimiin. Erityistuomioistuimia alettiin perustaa uudelleen 1900-luvulla. Koko maailmassa erityistuomioistuimia on lähes mittaamaton määrä.
Suomen erityistuomioistuimet
Ruotsin vallan aikana erityistuomioistuimiksi katsottavia elimiä syntyi 1600-luvulla, kun hallintoa järjestettäessä annettiin tuomiovaltaa keskusvirastoille niiden toimialaan kuuluvissa asioissa. Tällöin luotiin aksiisi-, halli-, posti-, tulli- ja vuorioikeus. Aatelia ja pappissäätyä koskevat riita- ja rikosasiat käsiteltiin henkilöperusteisissa oikeusistuimissa. Vuoden 1734 lain mukaan nämä asiat tuomitsi ensimmäisenä oikeusasteena hovioikeus. Tämä aatelin erioikeus kumottiin Suomessa vuonna 1867. Suomen autonomian alkuaikana vanhat erityistuomioistuimet vähitellen lakkautettiin ja niiden tehtävät siirrettiin alioikeuksille. 1800-luvun loppupuolella perustetuille hallintovirastoille annettiin harvoin tuomiovaltaa.
Nykyiset erityistuomioistuimet
Nykyisin suomalaisia erityistuomioistuimia ovat
Lisäksi eräät käräjäoikeudet toimivat tarvittaessa maaoikeuksina.
Aiempia erityistuomioistuimia
Aiempia erityistuomioistuimia ovat olleet
Aiemmin oli myös tuomiovaltaa käyttäviä viranomaisia, mutta niitä ei yleensä pidetty varsinaisina erityistuomioistuimina.
Nurse Betty
Nurse Betty on Neil LaButen vuonna 2000 ohjaama musta rikoskomediaelokuva. Renée Zellweger voitti parhaan naispääosan Golden Globe -palkinnon roolistaan Bettynä.
Tarina
Elokuvan päähenkilö on Betty Sizemore (Renée Zellweger) joka on tarjoilija, kotirouva ja intohimoinen sairaalasaippuan ystävä. Hän on ihastunut katsomansa sarjan lääkäriin tohtori David Ravellin, jota esittää kuvitteellinen George McCord (Greg Kinnear). Bettyn aviomies on Del (Aaron Eckhart) rikollinen ja renttu joka yrittää tehdä oharit huumekaupassa Charlielle (Morgan Freeman). Charlie ja Wesley (Chris Rock) tulevat Delin ja Bettyn kotiin, tapahtumat kärjistyvät niin että he skalpeeraavat Delin ja tappavat hänet. Bettyn näkee miehensä murhan ja hänen mielensä järkkyy niin että hän pyyhkii murhan tietoisuudestaan. Hän lähtee sen jälkeen Los Angelesiin tapaamaan saippuaoopperan lääkäriä. Charlie ja Wesley lähtevät kuitenkin jäljittämään häntä.
Priapos
thumb|220px|Priapos [[Pompeji|pompeijilaisessa freskossa.]]
Kreikkalaisen jumaltaruston mukaan Priapos oli Dionysoksen poika, ja hänen äitinsä joko Afrodite tai jokin nymfeistä. Hänen kulttinsa kehittyi ja oli tärkeä Hellespontoksen Lampsakosissa, josta se levisi Aleksanteri Suuren valloitusten vanavedessä muualle hellenistiseen maailmaan. Priapoksen kultilla oli merkittävä sijansa Aleksandriassa. Myöhemmin kultti levisi Italiaan ja yhdistyi osaksi roomalaista jumaltarustoa.
Christian Adolph Diriks
thumb|right|Christian Adolph Diriks Christian Adolph Diriks (11. marraskuuta 1775 Kööpenhamina, Tanska – 16. joulukuuta 1837 Kristiania, Norja) oli norjalainen juristi, Eidsvollin kansalliskokousedustaja ja ministeri.
Tausta
Diriks syntyi saksalaisen laivanvarustaja Boye Diriksin ja Marie Elisabeth Stoppelin perheeseen Kööpenhaminassa. Hän opiskeli erinomaisin arvosanoin ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1795. Hän avioitui Maren Cathrine Taxin (k. 1848), joka oli Kongsbergin hopeasulattamon omistajan tytär, kanssa vuonna 1798.
Ura
Hän työskenteli aluksi Kööpenhaminan hovi- ja kaupunginoikeudessa, kunnes hänet nimitettiin 1806 asessoriksi Kristiansandin lääninylioikeuteen Norjaan. Vuonna 1812 hänet valittiin tuomariksi Larvikiin ja samalla koko silloiseen Larvikin kreivikuntaan.
Kansalliskokousedustaja 1814
Kansalliskokouksessa hän edusti Larvikia. Hänet valittiin juristina perustuslakikomiteaan ja sen sihteeriksi. Hän profiloitui kokouksessa itsenäisyyspuolueen kannattajana, joka toivoi Norjan ajan myötä yhdistyvän uudelleen Tanskaan.
Professori ja ministeri
3. kesäkuuta 1814 Diriks nimitettiin oikeustieteen professoriksi vastaperustettuun Kristianian yliopistoon. Hänen valtiolliset velvollisuutensa kuitenkin estivät häntä keskittymästä akateemiseen uraan.
Diriks valittiin Stortingiin Kristianiasta ja sen lakikomiteaan syksyllä 1814. Tämän jälkeen hän toimi useissa ministeritehtävissä moneen otteeseen vuosina 1814 – 1836, poliisi-, oikeus-, sekä kirkko- ja opetusministeriöissä.
Tanskalaismielisenä hänellä oli myös vastustajia ja hän vältti täpärästi syytteen valtakunnanoikeuteen vuonna 1818. Yleisesti hänet kuitenkin mainittiin suosituksi hahmoksi aikansa politiikassa. Hän kuoli Kristianiassa 1837, vuosi politiikasta eläköitymisensä jälkeen ja hänet on haudattu Oslon Vår Frelsers-hautausmaalle. Hänen pojanpoikansa oli taidemaalari Karl Edvard Diriks (1855–1930).
FS Duchaffault (1872)
Duchaffault oli Ranskan laivaston vuonna 1872 vesillelaskettu Bourayne-luokan aviso, joka luokiteltiin myöhemmin 3. luokan risteilijäksi.
Valmistus
Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 17. huhtikuuta 1867. Alus laskettiin vesille 17. lokakuuta 1872 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1874.
Palvelus
Duchaffault poistettiin alusluettelosta 17. marraskuuta 1896, jonka jälkeen se oli hiiliproomuna Korsikalla vuonna 1898 ja Bizertessä vuosina 1899-1907. Alus romutettiin vuonna 1907.
Radiomafia
Rockradio ja Nuortenradio
Ajatus nuorisolle ja sen suosimalle populaarimusiikille pyhitetystä radiokanavasta esitettiin ensimmäisen kerran jo 1970-luvun lopussa Yleisradion viihdetoimituksessa. Asiaa ajaneen kampanjan tuloksena ei saatu vielä omaa kanavaa, vaan säännölliset iltapäivälähetykset radion rinnakkaisohjelma- ja myöhemmin kakkoskanavalla jakoivat keskenään Rockradio ja Nuortenradio, molemmat makasiinityyppisiä puhe-musiikkiohjelmia. Järjestelyllä onnistuttiin palauttamaan nuoret radioiden kuuntelijoiksi, ja se toimi niin kauan kuin ei ollut kilpailevia radiokanavia.
Kaupalliset radiokanavat
Kun radiotoiminta vapautui ja paikallisradiot tulivat 1980-luvun puolivälissä, alkoi Yleisradio menettää kuuntelijoita niille. Erityisesti nuoret siirtyivät kuuntelemaan asemia, joista monet lähettivät heidän mielimusiikkiaan ympäri vuorokauden, Helsingissä erityisesti Radio City. Kaupallisten radioiden myötä myös radion kuuntelutapa muuttui: ennen kuunneltiin ohjelmia, mutta nyt alettiin kuunnella kanavia, erityisesti omaan mielimusiikkiin ja ohjelmantekotyyliin profiloituneita asemia ja niiden ohjelmavirtaa. Nuoret tottuivat siihen, ettei enää tarvinnut katsoa ohjelmatiedoista lempiohjelmiaan, vaan aina kun käänsi suosikkiasemilleen, saattoi kuulla lempimusiikkiaan. Myös tietokoneen tulo oli mullistanut radiotoiminnan siten, että soitetun musiikin hallinta oli nyt mahdollista. Siksi kaupallisten radioasemien toimittajat eivät enää saaneet valita soittamaansa musiikkia, vaan musiikki oli suunniteltu ennakolta ja laadittu soittolistoiksi. Radiokuuntelu oli nyt jakautunut selvästi kahtia: vanhempi väestö kuunteli Yleisradiota ja nuoremmat kaupallisia radiokanavia. Aluksi Yleisradio yritti vastata kuuntelijakatoon nuoremmissa ikäryhmissä profiloimalla kaksi olemassa olevaa kanavaa selkeämmin. Tämä ei kuitenkaan auttanut, vaan kaupalliset radioasemat kasvattivat menestystään. Tämä jatkui, kunnes 1990-luvulle tultaessa taloudellinen lama katkaisi kehityksen. Kaupalliset radioasemat alkoivat saada pysyviä toimilupia, ja ne saivat luvan nostaa lähetystehojaan sekä asemien yhteislähetyksiä, mikä nosti niiden kuuntelijakuntaa.
Yleisradion kanavauudistus vuonna 1990
Radiomafian ja samalla koko kananavuudistuksen isä oli vuoden 1990 alussa aloittanut Yleisradion uusi radiojohtaja, filosofian tohtori Olli Alho, jonka erikoisalaa olivat elokuvat ja kirjallisuus. Alho kuvaili Radiomafiaa Yleisradion rohkeaksi populaarikulttuurikanavaksi, jonka aktiivinen ja värikäs ohjelmisto teki hyvää. Kanavauudistuksen tarkoitus oli houkutella menetetty nuoriso takaisin Yleisradion kuuntelijoiksi. Reseptinä oli lähteä samalle linjalle kuin paikallisradiot, eli profiloida selkeälle kohderyhmälle tarkoitettu kanava. Kilpailussa Yleisradion valttina olivat paremmat resurssit: laajempi levystö, kirjasto, parempi tekniikka, suurempi työntekijämäärä ja varmempi rahoitus. Näillä saatiin houkuteltua monia paikallisradion toimittajia Yleisradioon, ja useimmat heistä nimenomaan vasta perustettuun Radiomafiaan, niin että puolet kanavan työntekijöistä tuli kaupallisista radioista.
Uudet ohjelmien tekotavat
Yleisradion johto päätti tehdä Radiomafiasta koekentän, jossa ensimmäistä kertaa sovellettiin paikallisradioiden omaksumia uusia tyylejä tehdä ohjelmaa. Kanavalle annettiin aiemmin alueradioille suunniteltu lähetinverkko.
Ohjelmatoiminnan koordinaatooriksi palkattiin Tampereen Radio 957:n Ismo Nykänen, joka määritteli ohjelmatoiminnan periaatteet: nopeus, rohkeus ja joustavuus. Nyt soittolistat tulivat ensimmäistä kertaa myös Yleisradioon ja kanavan sisällöstä tuli yksittäisten ohjelmien sijasta lähetysvirtaa. Radiomafian sisältö oli tarkoituksellisesti populaarikulttuuriin ja myös vastakulttuuriin keskittynyttä, jonka ilmaisu ja kieli oli myös rohkeaa. Kohderyhmäksi määriteltiin alle 35-vuotiaat. Kanavan ohjelmapäällikkönä toimi vanha yleisradiolainen, jo 1960-luvulla nuortenohjelmissa aloittanut Pentti Kemppainen. Musiikki oli kanavan ilmeen luonnissa päätekijä. Samoin kuin Rockradiossa, nytkin oli tärkeänä tavoitteena kotimaisen musiikin esille tuominen. Ohjelmien teossa käytettiin runsaasti freelance-työvoimaa. Vakituinen henkilökunta organisoitiin tuotantoryhmiin, jotka toimivat suhteellisen itsenäisesti. Myös toimittajien ja teknisen henkilökunnan välinen ero hämärtyi: usein toimittaja itse hoiti myös äänitarkkailun.
Kritiikkiä kanavan nimestä ja kielenkäytöstä
Kanavan nimi aiheutti julkisuudessa voimakasta keskustelua. Erityisesti vanhemmat sukupolvet tuomitsivat nimen, mutta nuoret hyväksyivät sen. Tekijöiden mukaan tämä oli juuri se, mitä kanava nimenomaan halusi: sen kohderyhmä hyväksyi nimen, mutta muut vierastivat sitä.
Myös kanavan motto ja mainoslauseet, kuten "Radiomafia - aito afia" herättivät ärtymystä vanhemmissa ikäryhmissä. Niiden tekijöitä syytettiin muun muassa suomen kielen raiskaamisesta. Syksyllä 1994 kanavan toimittajien kielenkäytöstä keskusteltiin myös eduskunnassa.
Chamaeleon
Chamaeleon (lat.) voi tarkoittaa seuraavia:
FS Ducouédic (1869)
Ducouédic oli Ranskan laivaston vuonna 1869 vesillelaskettu Bourayne-luokan aviso, joka luokiteltiin myöhemmin 3. luokan risteilijäksi.
Navigointi
thumb|Navigointia [[sekstanttia apuna käyttäen.]] thumb|[[Persialainen navigointilaite 1700-luvulta.]]
FS Ducouédic (1869)
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 13. huhtikuuta 1867. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta 1869 ja se otettiin palvelukseen 31. tammikuuta 1871.
Palvelus
Ducouédic poistettiin alusluettelosta 25. tammikuuta 1889, jonka jälkeen ponttoonina Rochefortissa. Alus romutettiin vuonna 1920 Lorientissa.
Navigointi
Navigointi on minkä tahansa aluksen tai ajoneuvon paikan ja kulkusuunnan määrittämistä eri menetelmillä. Sana navigointi tulee latinan sanasta navigare ’merenkulku’. Tunnetuinta navigointi lieneekin merenkulussa, johon se varsin yleisesti yhdistetään.
Navigointiin sisältyvät kaikki merenkululliset toimenpiteet, kuten aluksen sijainnin määritys, sopivan kulkusuunnan asettaminen ja aluksen turvallisen kulun takaaminen. Tästä toiminnasta vastaa aina aluksen päällikkö.
Käytännössä päällikkö delegoi navigointitehtävät aluksen vahtipäällikköinä toimiville perämiehille, jotka vuorollaan toteuttavat päällikön valitsemaa reittiä. Päällikön vastuuta ei kuitenkaan voida siirtää, joten esimerkiksi kari lleajotilanteessa syytteisiin vastaa aina ensisijaisesti aluksen päällikkö, riippumatta siitä kuka navigoi ja ohjasi alusta.
Myös ilmailussa harjoitetaan navigointia, johon pätevät aivan samat määritelmät ja vastuut kuin merenkulussakin. Menetelmät tosin ovat erilaisia ja painottuvat nykyään erityisesti ammattiliikenteessä elektronisiin menetelmiin. Vain urheilulentäjät, erityisesti purjelentäjät ja riippuliitäjät, turvautuvat vielä näkövaraiseen navigointiin.
Elektronisen navigoinnin alalla lentonavigointi on edelläkävijä; jo varhain tulivat käyttöön niin radiomajakat kuin lennonvalvontakin. Erilaiset ohjausmenetelmät, eräinä tunnetuimpina GCA ja ILS, sekä tietenkin tutka, testattiin nimenomaan lentoliikenteen käytössä, joskin monia näistä menetelmistä kehitettiin alun perin sotilaskäyttöön.
Myös maaliikenteessä harjoitetaan navigointia. Satelliittiperusteinen GPS-järjestelmä otettiin jossakin vaiheessa käyttöön myös maaliikenteessä ja se onkin osoittautunut monella tavoin hyväksi apuvälineeksi. Ammattiliikenne on ottanut siitä suurimman hyödyn, joskin käyttö kasvaa myös yksityisliikenteessä sitä mukaa kuin laitteiden hinta laskee. Jalankulkijoista tätä laitetta käyttävät pääasiassa vain eräretkeilijät, joille se on hyödyllisin. Kokonaan laite ei tule syrjäyttämään karttaa ja kompassia, vaan molemmat täydentävät toisiaan.
Navigoinnin varhaiset vaiheet
Esihistoriallisista navigoijista on ennen kaikkea mainittava polynesialaiset noin tuhat vuotta sitten ja viikingit, jotka saavuttivat Amerikan samoihin aikoihin. Sulawesilaiset asuttivat Madagaskarin nykyisestä Indonesiasta käsin noin vuoden 500 paikkeilla. Polynesialaisten navigointitaidot olivat nykyaikaisen merimiehen näkökulmasta vähintäänkin outoja. Heidän taitonsa paikanmäärityksessä perustui pitkälti alueensa merivirtojen tuntemiseen, ja jos virtaus oli liian heikko silmin nähtäväksi tai kädellä tunnettavaksi, polynesialaisnavigoija laskeutui alastomana mereen ja tunnusteli virtauksia vartalonsa avulla. Vanhoja navigointivälineitä ovat myös aurinkokello ja aurinkokivi.
Viikinkien navigointi perustui auringon ja yöllä Pohjantähden aseman määrittämiseen. Viikingit määrittelivät leveysasteen aurinkolevyn kautta päivällä, ja toisaalta sirkumpolaaristen tähtien kautta yöllä. Maan läheisyys kyettiin toteamaan aaltojen muodosta ja murtumisesta, ja toisaalta linnuista sekä pilvimuodostelmista, jotka ovat erilaisia kuin merellä.
Yksi varhaisimpia navigointimenetelmiä on ristisuuntima. Käytettäessä ristisuuntimaa otetaan suuntima kahteen eri kohteeseen, ja lasketaan niiden leikkauspiste. Navigaattori sijaitsee tässä leikkauspisteessä. Ristisuuntiman käyttö on yhä tänäkin päivänä ensimmäinen navigointimenetelmä, mikä merenkulkijoille opetetaan, ja sen osaamista edellytetään kaikissa merenkulkututkinnoissa.
Perinteiset menetelmät
Ennen GPS-laitteita ja tietokoneita navigoinnin perusvälineitä olivat suunnan antava kompassi, nopeuden ja/tai matkan antava loki, kronometri (kello) ja kulmanmittausvälineet, kuten astrolabi, jaakobinsauva ja sekstantti.
Rannikolla pystytään navigoimaan maamerkkien avulla, mikä edellyttää hyvien, geometrisesti oikeiden karttojen tai sijaintitietojen käyttöä. Niiden tuottaminen on kartografian ja geodesian tehtävänä. Havainnoimalla maamerkkejä voidaan määrittää aluksen senhetkinen sijainti ja kartan avulla määrittää oikea kurssi, joka pidetään kompassin avulla.
Havaintojen välillä aluksen sijaintia voidaan seurata merkintälaskulla, joka perustuu tunnetun nopeuden ja suunnan ekstrapolointiin. Merkintälaskun tulos perustuu arvioihin suunnasta ja nopeudesta eikä siten ole tarkka, vaan huononee nopeasti ajan kuluessa. Inertianavigointi on tavallaan merkintälaskun hi-tech-versio, jossa herkät anturit mittaavat aluksen liikkeitä jatkuvasti.
Navigointi avomerellä edellytti tarkkaa ajanpitoa kronometrin avulla: latitudi eli leveysaste saadaan napakorkeuden avulla, mutta longitudin eli pituusasteen määritys edellytti, että tunnettiin paikallisen ajan ja lähtösataman virallisen ajan välinen ero. Vasta vuonna 1762 kyettiin valmistamaan tähän kelpaava riittävän tarkka kronometri (John Harrison). Tähtitieteellinen navigointi sekstantin, kronometrin ja The Nautical Almanacin avulla on yhä tänäkin päivänä kaiken navigoinnin perusta, ja meripäällystötutkinnossa edellytetään tähtitieteellisen navigoinnin hallintaa. Jokaiselta merialukselta tulee löytyä tähtitieteelliseen navigointiin tarvittavat välineet.
Tähtitieteellisessä navigoinnissa määritetään taivaankappaleen korkeus sekstantilla ja sen atsimuutti suuntimakompassilla, ja määritellään taivaankappaleen sijainti ja tuntikulma Nautical Almanacista. Tämän jälkeen lasketaan trigonometrian keinoin taivaankappaleen sijoittaja – se käyrä, jolla taivaankappaleen näkyvyys vastaa kyseistä havaintoa kronometrin määrittelemään kellonaikaan. Kun havainto tehdään kahdesta taivaankappaleesta, voidaan kahden sijoittajan risteyskohdasta määrittää paikka. Sekstantin maksimitarkkuus on 0,1 kulmaminuuttia, joka vastaa yhtä kaapelinmittaa (183 m). Avomerellä 20 mpk katsotaan riittäväksi mittaustarkkuudeksi.
Hyperbeliset navigointijärjestelmät (Decca, Loran) olivat 1900-luvun loppupuolella merkittäviä, vaikka satelliittinavigointi on osin syrjännyt ne. Samoin Transit-satelliittipaikannusjärjestelmä ei ole enää käytössä. Hyperbelinavigaatio perustuu siihen, että kahden eri pisteen välisen erotuksen vakioetäisyyden ura muodostaa hyperbelin. Useampien erotusten väliset hyperbelit muodostavat hyperbelikentän, jossa hyperbelien väliä kutsutaan kujaksi. Hyperbelinavigaatiossa mitataan kahden eri lähettimen lähettämän signaalin joko matkaeroa (Loran) tai aikaeroa (Decca), ja näin saadaan paikannettua sijoittaja joko hyperbelille tai näiden väliselle kujalle (lane). Kun tämä paikannus tehdään kahdesti – vaihtaen toinen lähettimistä kolmanteen – voidaan paikka määrittää nyt hyvin tarkasti kahden sijoittajan ristisuuntimana.
Nykyaika
Navigoinnista puhutaan nykyisin myös ilma- ja avaruuslentojen yhteydessä. Mikäli on kyse miehittämättömästä aluksesta, puhutaan ohjauksesta.
GPS-järjestelmä on nykyisin käytetyin navigointimenetelmä. Se on maailmanlaajuisesti käytettävissä, tosiaikainen ja passiivinen. Vastaavat järjestelmät ovat GLONASS (Venäjä) ja Galileo (EU, vasta suunnitteilla). Satelliittipaikannus vaatii mm. merenkulussa korjaustietoja maa-asemilta, Suomessa Merenkulkulaitos ylläpitää differentiaali-GPS-verkostoa suurten satamakaupunkien luona.
Ilma- ja avaruusnavigoinnin apuvälineenä käytetään inertianavigointia.
Suomen navigaatioliitto ry.
Navigointi on harrastuksena lisännyt suosiotaan tasaisesti veneilyn suosion kasvaessa. Merkittävin ja pisimpään toiminut harrastajien yhteisö on Suomen Navigaatioliitto. Sen perustivat meriupseeri evp., toimittaja Stig Westerlund ja merikapteeni, myöhempi merenkulkuneuvos Arvo Heikki Sainio vuonna 1957. Porkkalan vuokra-alueen palautuksen yhteydessä avautui suomalaisille uusia veneilyreittejä ja mahdollisuuksia.
Moninaisten vaiheiden kautta liitto ja sen perusseura Navigationssällskap i Finland saavuttivat vakiintuneen aseman; muitakin seuroja ryhdyttiin perustamaan, ja nykyään niiden ja työväenopistojen harjoittama navigaatiokurssien järjestäminen on saavuttanut suorastaan institutionaalisen aseman.Liiton perusperiaate on pitää yllä vanhoja matemaattisia ja maantieteellisiä merenkulkutaitoja. Navigaatioliitossa ei ole henkilöjäseniä, vaan vain yhteisöjäseniä.
Liitolla on tutkintojärjestelmä, joka koostuu kolmesta tutkinnosta: 1) saaristolaivuri-, 2) rannikkolaivuri- ja 3) avomerilaivuri. Kaksi alinta astetta käsittävät matemaattista ja maantieteellistä merenkulkuoppia sekä meriteiden sääntöjä. Kunkin asteen voi suorittaa noin neljässä kuukaudessa. Tutkintoja järjestetään kaksi kertaa vuodessa, samaan aikaan kaikkialla Suomessa. Ylin tutkinto eli avomerilaivuri kestää koko talven ja sen tutkintoja on kerran vuodessa eli keväällä. Tutkinnot on nykyään suoritettava porrastetusti, vielä 1980-luvulla saattoi rannikkolaivurin suorittaa suoraan. Kaikilla kolmella asteella on oma pätevyysviirinsä ja tunnuksensa. Tutkintoja on pidetty säännöllisesti ajan tasalla. Esimerkiksi radiosuuntiminen poistui rannikkolaivurien opetuksesta kun meriradiomajakat poistuivat käytöstä. Tilalle tuli vuorovesinavigoinnin perusteet. Liiton järjestämä rannikkonavigoinnin tutkinto hyväksytään näyttönä teoriaosaamisesta kansainvälistä huviveneenkuljettajankirjaa varten.
1990-luvulla Navigaatioliitto teki yhteistyösopimuksen muiden silloisten veneilyliittojen eli Suomen Veneilyliiton ja Suomen Purjehtijaliiton kanssa. Siitä lähtien vain Navigaatioliittoon kuuluvat seurat ovat voineet hankkia itselleen katsastusmiehiä sekä oman pursilipun, kun aiemmin edellytyksenä oli joko Veneily- tai Purjehtijaliiton jäsenyys.
Hip hop (täsmennyssivu)
Hip hop tai hiphop voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Juliano Máquina
Juliano Fernando Gento Máquina (s. 18. elokuuta 1993 Maputo) on mosambikilainen nyrkkeilijä. Hän kilpaili vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa alemmassa kärpässarjassa. Hän kuitenkin putosi ensimmäisellä kierroksella hävittyään bulgarialaiselle Aleksandăr Aleksandroville.
Mehiläistäit
Mehiläistäit eli mehiläistäikärpäset (Braulidae) on 8 lajia käsittävä heimo pieniä, litteitä ja täysin siivettömiä kärpäsiä. Lajeista tärkein lienee mehiläispesissä elävä mehiläistäikärpänen eli mehiläistäi (Braula coeca).
Mehiläistäit ovat vain vajaan kahden millimetrin pituisia vaaleanruskeita kärpäsiä. Monista muista loisina elävistä kärpäsistä poiketen niillä ei ole siipiä missään elämänsä vaiheessa. Kaikki heimon lajit elävät hunajamehiläissuvun (Apis) mehiläisten pesissä. Aikuinen kärpänen kiinnittyy mehiläiseen eturaajojensa avulla ja varastaa ravinnokseen mehiläisen syömää ruokaa sen suun ympäriltä. Käytännössä kärpänen vain matkustaa mehiläisen mukana, eikä se vahingoita isäntäänsä millään tavalla. Jos mehiläistäitä on yhdessä mehiläisessä monta, mehiläinen saattaa kuitenkin kärsiä ravinnonpuutteesta. Toukat kaivavat käytäviä mehiläispesän kennostoon. Ne syövät hunajaa ja siitepölyä.
Käsitykset täiden haitallisuudesta mehiläispesässä vaihtelevat, mutta niiden ei katsota muodostavan merkittävää haittaa yhdyskunnille. Mehiläistäit ovat harvinaistuneet varroapunkkiin kohdistettujen myrkytysten myötä.
Lentopolttoaine
Lentopolttoaine voi tarkoittaa
Rasite
Rasite on kiinteistöjen välinen, pysyväksi tarkoitettu maankäyttömääräys, joka perustetaan viranomaisen päätöksellä ja merkitään kiinteistörekisteriin.
Kiinteistörasite
Rasite tarkoittaa kiinteistön (yleisimmin tilan) tai kunnan oikeutta käyttää toisen kiinteistön tai muun rekisteriyksikön aluetta tietyllä laissa määritetyllä tavalla. Se ei liity kiinteistön omistajaan eikä ole henkilökohtainen oikeus. Rasitteella tarkoitetaan siis sellaista kiinteistöön kohdistuvaa käyttöoikeutta, jolla pyritään ensisijaisesti edistämään oikeutetun kiinteistön tarkoituksenmukaista käyttöä.
Toisin sanoen rasite on kahden kiinteistön välinen käyttösuhde, jossa toinen, palveleva kiinteistö eli servienssi antaa tie-, johto-, autopaikka- tai muuta sellaista aluetta toisen, oikeutetun kiinteistön eli dominanssin tarpeisiin. Kiinteistönmuodostamislain 14. luvussa on luettelo maahan kohdistuvista niin kutsutuista kiinteistörasitteista. Muita kuin laissa määriteltyjä rasitteita ei voida viranomaistoimituksessa perustaa ja merkitä kiinteistörekisteriin. Rakennusrasitteista on säädetty erikseen maankäyttö- ja rakennuslain 158 §:ssä.
Tom Skerritt
thumb|Tom Skerritt Tom Skerritt (s. 25. elokuuta 1933, Detroit, Michigan) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen ensiesiintymisensä televisiossa oli vuonna 1962 valmistuneessa televisiosarjassa Combat!, jota seurasi rooli elokuvassa War Hunt samana vuonna.
Skerritt valmistui detroitilaisesta David Mackenzie High Schoolista vuonna 1951. Vuodesta 1988 lähtien hän on asunut Seattlessa, Washingtonissa.
Skerrittin merkittävimpiin elokuvasuorituksiin kuuluvat muun muassa rooli elokuvassa M*A*S*H (vaikkakin ohjaaja Robert Altman leikkautti suuren osan Skerrittin roolihahmon vuorosanoista), Harold and Maude, Alien – kahdeksas matkustaja, Contact ja Top Gun – lentäjistä parhaat.
Skerritt on esiintynyt myös useissa televisiosarjoissa, joista Suomessa tunnetuin lienee 1990-luvulle sijoittuva perhedraama Rooman sheriffi.
Skerritt esiintyy myös Microsoftin Windows Vista -käyttöjärjestelmän nettioppaassa.
Tyttö ja kuolema
thumb|250px|[[Hans Baldung Grien, Der Tod und das Mädchen, 1517.]] Tyttö ja kuolema on niin kuvataiteessa kuin musiikissakin käytetty aihe, jota suosittiin erityisesti renessanssin maalaustaiteessa.
Teema oli kehittynyt keskiajalla suositusta kuolemantanssiaiheesta, vaikkei se ollut tuntematon antiikinkaan aikana. Renessanssin suosima "tyttö ja kuolema" -painotus liitti teemaan uuden, eroottisen sävyn, kuten Hans Baldung Grienin maalauksissa.
"Tyttö ja kuolema" -aihe nousi uudelleen tietoisuuteen 1800-luvulla romantiikan taidesuuntauksen myötä. Tältä ajalta tunnetuin teos lienee Franz Schubertin säveltämä jousikvartetto numero 14 d-molli D 810 (Der Tod und das Mädchen). Schubert on säveltänyt myös samannimisen laulun.
Roman Polanski on ohjannut Ariel Dorfmanin näytelmään La muerte y la doncella pohjautuvan elokuvan Yö ei tunne armoa (1994), jonka johtoaiheena on "tyttö ja kuolema".
Hermannin lentoasema
Hermannin lentoasema oli Helsingin Vanhankaupunginlahdella vuosina 1915–1918 toiminut venäläisten, saksalaisten ja suomalaisten vesilentokenttä. Se sijaitsi nykyään mantereeseen täytetyn Kyläsaaren pohjoispuolella. Lentoasema kuului Venäjän Itämeren laivaston 2. ilmailuprikaatin organisaatioon 4. ja 5. ilmailudivisioonasta riippumattomana erillisyksikkönä. Lentoasemalla oli kaksi kankaista lentokonehallia sekä muutamia muita rakennuksia miehistöä ja varastointia varten. Lentoasema rakennettiin 1915 alussa.
2. ilmailuprikaatin käytössä ollessaan Hermannin lentoasemalla oli lentokoneita kahdeksan, joista Viroon liittyvän yhteystoiminnan vuoksi paikalla saattoi olla kerrallaan 2–4 lentokonetta. Koneet olivat pääasiassa Stetinin M-9 -lentoveneitä ja Stetinin M-16 -vesitasolentokoneita. Vanhankaupunginlahden jäätyessä talven ajaksi tehtiin vesitasoihin jalakset ponttonien sijaan.
Saksalaiset ja suomalaiset valkoisen armeijan joukot valtasivat lentoaseman 13. huhtikuuta 1918 Helsingin taistelun aikana. Pari päivää myöhemmin sen johdon otti luutnantti Väinö Mikkola. Aseman kalustona oli neljä sotasaaliina saatua Stetinin M-16 -lentovenettä. Kapteeni Seber määräsi 5. toukokuuta lentoaseman päälliköksi luutnantti Bertel Mårtensonin, joka saapui 8. toukokuuta Helsinkiin Friedrichshafenilla. Saksalaiset siirsivät asemalle kesällä neljän Friedrichshafen-lentokoneen osaston.
Kesäkuussa 1918 annettiin lentoasemalla myös ohjaaja- ja tähystäjäkoulutusta, mutta elo–syyskuussa 1918 kaksi Stetinin M-16:ta siirrettiin Santahaminan lentoasemalle ja kaksi Turun Vähä-Heikkilän lentoasemalle. Hermannin lentoasema lakkautettiin ja sinne jäivät ainoastaan saksalaiset Friedrichshafenit.
George Huntington
thumb|right|George Huntington George Huntington (9. huhtikuuta 1850 – 3. maaliskuuta 1916) oli yhdysvaltalainen lääkäri, jonka mukaan Huntingtonin tauti on nimetty.
Huntington syntyi New Yorkin Long Islandilla 1850. Hän oli vanhasta lääkärisuvusta, joka oli asunut Long Islandilla vuodesta 1797. Huntington opiskeli lääketiedettä Columbian yliopistossa. Hän kuvasi itsensä mukaan nimetyn oireyhtymän ensimmäisenä ihmisenä 1872. Hän totesi lääkärinuransa aikana useita tautitapauksia.
Huntington työskenteli uransa loppuun saakka Duchessin piirikunnassa. Hän vetäytyi eläkkeelle 1915 ja kuoli vuotta myöhemmin keuhkokuumeeseen.
Sonja Edström-Ruthström
Sonja Edström-Ruthström (o.s. Edström) (18. marraskuuta 1930 Luulaja – 15. lokakuuta 2020 ) oli ruotsalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa. Hän voitti kolme olympiamitalia: yhden kullan Squaw Valleyssä 1960 ja kaksi pronssia Cortina d’Ampezzossa 1956. Hän saavutti kaksi pronssimitalia MM-kilpailujen viesteissä (1954 ja 1958). Parhaimmillaan hän oli vuonna 1956, jolloin hän saavutti olympialaisissa ainoan henkilökohtaisen arvokisamitalinsa ja nosti viestin nopeimmalla yksityisajalla Ruotsin pronssille sekä voitti olympialaisten jälkeen Falunin, Salpausselän, Holmenkollenin ja Ounasvaaran 10 kilometrin kilpailut. Falunin kympin hän voitti kaikkiaan neljänä peräkkäisenä vuonna 1954–1957. Ensimmäisen kerran hän hiihti arvokilpailuissa Oslon talviolympialaisissa 1952 sijoittuen 10 kilometrillä 11:nneksi.
Blair Parry-Okeden
Blair Parry-Okeden (s. ; Honolulu, Hawaii, Yhdysvallat) on taustaltaan yhdysvaltalainen perijätär, miljardööri ja hyväntekijä. Hän on asunut pitkään Australiassa (Scone, New South Wales) ja on saanut Australian kansalaisuuden.
Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokitteli hänet miljardöörilistallaan maailman 108. rikkaimmaksi ihmiseksi (jaettu sijoitus) ja 11. rikkaimmaksi naiseksi. Tuolloin hänen omistustensa arvo oli 13 miljardia dollaria. Tämä omistus oli peräisin hänen äidiltään Barbara Cox Anthonylta (1922–2007) peritystä 25 prosentin osuudesta tietoliikenne-, media- ja autokauppakonserni Cox Enterprisesia. Hänen veljellään, Cox Enterprises -konsernin hallituksen puheenjohtajalla Jim Kennedyllä (James Cox Kennedy) on vastaava omistusosuus yhtiöstä.
Blair Parry-Okeden on suorittanut alemman korkeakoulututkinnon (B.A./B.Sc.) Denverin yliopistossa (University of Denver). Hän oli naimissa Simon Parry-Okedenin kanssa mutta he ovat eronneet. Heillä on kaksi poikaa: Andrew ja Henry.
Kurfürstendamm
thumb|Näkymä lännestä kohti Kurfürstendammin itäpäätyä ja Breitscheidplatzia thumb|Kurfürstendammin komediateatteri
Kurfürstendamm (paikallisesti usein myös Ku'damm) on Berliinin kuuluisimpia puistokatuja ja tärkeä kauppakatu.
Historia
Katu on saanut nimensä Brandenburgin vaaliruhtinaiden (saks. Kurfürst) mukaan. Katu sai alkunsa kapulatiestä (saks. Damm), joka yhdisti Stadtschlossin Grunewaldissa sijaitsevaan 1500-luvulla rakennettuun metsästyslinnaan. Kadun rakentamisaikaa ei tiedetä varmasti, mutta nimi "Churfürsten Damm" on ollut käytössä jo vuosien 1767 ja 1787 välillä.
Vuonna 1875 katu uudistettiin leveäksi valtakaduksi kansleri Otto von Bismarckin tahdosta. 1920-luvulla Kurfürstendamm oli Berliinin yö- ja huvielämän keskus. Tämä vaihe päättyi suureen lamakauteen ja Hitlerin valtaannousuun. Katu vaurioitui pahoin toisen maailmansodan pommituksissa ja Berliinin taistelussa, mutta jälleenrakennus oli nopeaa. Alkujaan se sijaitsi selvästi Berliinin varsinaisen keskikaupungin ulkopuolella, mutta kun Berliini toisen maailmansodan jälkeen jaettiin kahtia, siitä ja varsinkin sen itäosasta ympäristöineen tuli Länsi-Berliinin tärkein liikekeskus.
Liikkeet nykyään
Berliinin jälleenyhdistymisen jälkeen Kurfürstendamm on joutunut kilpailemaan Potsdamer Platzin, Friedrichstraßen ja Alexanderplatzin kanssa. Nykyäänkin sitä pidetään yleisesti kaupungin tärkeimpänä ostoskatuna. Lukuisilla kuuluisimmista vaatesuunnittelijoista on liikkeensä kadun varrella, ja myös useat autonvalmistajat pitävät näyteliikkeitä Kurfürstendammilla.
Reitti
Kadun alkupää sijaitsee Breitscheidplatzilla Keisari Vilhelmin muistokirkon luona lähellä Zoologischer Gartenin rautatieasemaa, entistä Länsi-Berliinin päärautatieasemaa. Sieltä katu jatkuu 3,5 kilometriä kohti länsilounasta Charlottenburg-Wilmersdorfin alueen läpi, ja päättyy Rathenauplatzilla Bundesautobahn A100:n liittymään. Kadun varrella kasvaa puistoplataaneja. Adenauerplatzin,Uhlandstraßen ja Kurfürstendammin metroasemat sijaitsevat kadun varrella, samoin kuin Berliinin-Halenseen rautatieasema.
Kurfürstendammin merkittävimpiä poikkikatuja, lueteltuna idästä länteen, ovat Rankestraße, Joachimsthaler Straße, Fasanenstraße, Uhlandstraße, Leibnizstraße, Lewishamstraße, Brandenburgische Straße ja Joachim-Friedrich-Straße.
Lähteet
52.50083°N, 13.31278°W
Ritsa
thumb|Oksanhaarasta valmistettu ritsa.
Ritsa on leikkikalu ja pienase. Se valmistetaan usein oksanhaarasta, jonka haarukkaan viritetään kuminauha. Nykyään valmistetaan teollisia ritsoja etupäässä muovista. Ritsalla ammutaan pieniä kiviä, kuivia herneitä, hauleja, rautalangasta tai paperista ritsaa varten taivutettuja ritsanpaukkuja ja muuta tarkoitukseen sopivaa. Ritsan käytössä on omat vaaransa ja sillä voi vahingoittaa toisia, pahimmassa tapauksessa tappaa. Populaarikulttuurissa ritsa esitetään yleensä vandaalin aseena ja tunnusmerkkinä. Ritsa on myös tunnettu Bart Simpsonin aseena.
Hevosten evoluutio
pienoiskuva|oikea|Hevosen evoluutio
Hevoseläimet ovat kehittyneet nykynäkemyksen mukaan Hyracotherium-nimisestä ketun kokoisesta, hieman kaurista tai gasellia muistuttavasta nisäkkäästä, joka eli 45–60 miljoonaa vuotta sitten kosteissa, lämpimissä metsissä. Hevoseläinten edeltäjien koko kasvoi miljoonien vuosien kuluessa, ehkä suojaksi petoja vastaan.
Kun ilmasto kylmeni ja kuivui, syntyi ruohostoja. Hevoselle kehittyi kaviot, pitkä jalka ja pitkä kaula, jotta se voisi paremmin sopeutua ruohostoympäristöön. Noin 7-6 miljoonaa vuotta sitten ilmestyivät ensimmäiset hevoset, ja nykyhevonen noin 2–1 miljoonaa vuotta sitten. Nykyhevosen sukulaisia ovat muun muassa villiaasi ja seepra, jotka erosivat nykyhevosen kehityslinjasta 2-4 miljoonaa vuotta sitten.
Hevosen evoluutiota on pidetty hyvänä todisteena evoluutiosta ja niin sanotusta sopeutumislevittäytymisestä, jossa lajin siirtyessä esimerkiksi ilmastonmuutoksen takia uuteen ympäristöön siitä kehittyy suhteellisen nopeasti eri muotoja.
Vaikka hevosen kantamuodot tunnetaan pääpiirteissään, hevosen sukupuusta on ollut yhä kiistelyä tutkijoiden keskuudessa, ja nykyään ei uskota esimerkiksi siihen, että paljon nykyhevosta muistuttava Pliohippus olisi ollut nykyhevosien edeltäjä.
Hyracotherium tai Eohippus (”aamunkoiton hevonen”) söi puiden lehtiä ja eli varhaisella eoseeniepookilla noin 60–45 miljoonaa vuotta sitten Aasiassa, Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Pitkäkalloisen kasvinsyöjän säkäkorkeus oli 20–35 senttiä ja pituus 60–70 senttiä. Tällä eläimellä oli viisivarpaiset jalat, jotka sopivat kosteassa metsämaassa liikkumiseen. Joidenkin lähteiden mukaan Eohippuksen etujaloissa oli neljä varvasta, takajaloissa kolme. Tätä edelsi 75 miljoonaa vuotta sitten liitukaudella elänyt Condylartha, kavioeläinten kantamuoto. Molemmat söivät metsissä ja soilla lehtiä ja versoja. Nämä lajit puolustautuivat pääasiassa piiloutumalla. Luultavasti saalistajien vuoksi hevosen koko kasvoi, ja noin 50 miljoonaa vuotta sitten ilmestyi Orohippus kehittymällä asteittain Hyracotheriumista, ja nimenomaan sen hampaat muuttuivat. Hampaat kehittyivät edelleen, niiden jauhamiskyky kasvoi. 47 miljoonaa vuotta sitten ilmestyi Epihippus. Tällä myöhäisellä muodolla tai tästä kehittyneellä lajilla Duchesnehippusella oli samanlaiset hampaat kuin eoseenikauden hevosensukuisilla eläimillä equidieilla. Noin 38 miljoonaa vuotta sitten kohtasi Pohjois-Euroopan hevoseläimiä tuho, mutta hevosen kehitys jatkui Amerikassa.
Myöhäiseoseenilla ja varhaisoligoseenilla 32–24 miljoonaa vuotta sitten ilmasto kuivui ja viileni, kosteat metsät korvautuivat kuivilla aroila ja savanneilla tropiikissa ja keskileveysysasteilla. Mesohippus kehittyi, ja siitä tuli ensin Mesohippus celer ja pian Mesohippus westoni. Mesohippuksen kolme keskimmäistä varvasta olivat hyvin isoja, reunimmaiset kaksi pieniä. Mesohippuksen säkäkorkeus oli 61 senttiä. Se lienee syönyt puiden lehtiä. Noin 36 miljoonaa vuotta sitten ilmestyi Miohippus, joka oli Mesohippusta suurempi. Se eli nelisen miljoonaa vuotta rinnan Mesohippuksen kanssa. 40–25 miljoonaa vuotta sitten eläneestä, 40–55 kilon painoisesta Miohippuksesta on sekä aromuoto että metsämuoto. Säkäkorkeudeltaan metrin korkuinen Merychippus eli aroilla 17–11 miljoonaa vuotta sitten keskimioseeniepookilla ja kehittyi nopeasti erilaisin muotoihin. Aina vain suurempi eläin tarvitsi suhteessa vähemmän ravintoa.
Merychippuksen jälkeen kehittyivät täysin aroelämään sopeutuneet, pitkäjalkaiset ja pitkäkaulaiset suuret hevoset Hipparion, Protohippus ja Pliohippus. 7 miljoonan vuoden takainen Pliohippus oli yksivarpainen.
Kaikki nykyiset hevoseläimet kuuluvat Equus-sukuun, jonka arvioidaan kehittyneen Pohjois-Amerikassa pleistoseeniin mennessä. Suku levittäytyi ympäri pohjoista pallonpuoliskoa, mutta kuoli sukupuuttoon Amerikasta noin 13 000–11 000 vuotta sitten, ja palasi mantereelle vasta eurooppalaisten tuomana. Varhaisia Equus-lajeja olivat amerikkalaiset Equus scotti ja jättiläishevonen Equus giganteus sekä Italiasta asti löydetty Equus stenonis. Nykyhevosen edeltäjä Equus ferus ilmestyi 630 000–320 000 vuotta sitten, nykyhevonen Equus caballus on tämän alalaji, joka on kehittynyt ihmisen risteyttämänä noin 4 000–2 500 vuotta sitten.
Joissakin yhteyksissä hevoset ja niiden edeltäjät sijoitetaan ylälahkoon Laurasiatheria ja siihen kuuluvaan luokittelemattomaan rymään Ungulata.
Romanian rugby union -maajoukkue
Romanian rugby union -maajoukkue edustaa Romaniaa rugby unionin maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi vuonna 1931 perustettu Federatia Româna de Rugby.
Romania saavutti pronssia Pariisin olympialaisissa 1924. Se hävisi turnauksen muille joukkueille, Ranskalle pistein 3–59 ja Yhdysvalloille 0–39.
Romania on selviytynyt jokaiseen MM-lopputurnaukseen lukuun ottamatta vuoden 2019 kisoja, muttei ole edennyt kertaakaan alkulohkosta jatkoon. Se on voittanut kuusi MM-ottelua: Zimbabwen 1987, Fidžin 1991, Yhdysvallat 1999, Namibian 2003, Portugalin 2007 ja Kanadan 2015.
Romania on voittanut World Rugby Nations Cupin (aiemmin IRB Nations Cup) 2012, 2013, 2015 ja 2016, sijoittunut toiseksi 2010 ja 2014 sekä kolmanneksi 2008. Se on voittanut European Nations Cupin 1969, 1975, 1977, 1981, 1983, 2000, 2002 ja 2006. Lisäksi se on sijoittunut 20 kertaa toiseksi ja 13 kertaa kolmanneksi.
Romania oli toukokuussa 2020 kansainvälisen rugbyliitto IRB:n rankingissa 19. sijalla.
M-flo
m-flo on japanilainen hip hop ja popyhtye. Sen muodostavat tuottaja ja DJ Taku Takahashi sekä hip hop -artisti Verbal. Yhtyeen alkuvuosina siihen kuului myös laulaja Lisa; hänen lähtönsä jälkeen m-flon albumeilla on vieraillut japanilaisia ja ulkomaisia artisteja.
m-flo on yksi menestyneimmistä japanilaisista hip hop -yhtyeistä ja sillä on ollut huomattava vaikutus maan R&B-musiikkiin. Se on tehnyt yhteistyötä kymmenien muiden artistien kanssa. Yhtye toimi vuosina 1998–2008, jäi sen jälkeen tauolle ja julkaisi jälleen uuden albumin vuonna 2012. m-flon jäsenet ovat toimineet myös monissa sivuhankkeissa, kuten Verbal Teriyaki Boyz -yhtyeessä.
Alkuvaiheet
Taku ja Verbal tapasivat viidennellä luokalla St. Mary's International School -koulussa Tokiossa, mutta heidän ystävyytensä syveni vasta myöhemmin musiikinteon myötä. He pitivät tanssibileitä, joissa laulettiin ja soitettiin kitaraa, ja Taku pyysi Verbalia räppäämään hänen soittamillaan kappaleilla. Verbal kuunteli vain rapmusiikkia, mutta Taku oli innostunut Living Color -yhtyeestä, joka sekoitti rockia ja rapmusiikkia toisiinsa. Kaverukset pitivät myös Public Enemyn ja Anthraxin kollaboraatiosta, ja tämänkaltaiset kokeilut saivat hyvän vastaanoton. Lisan Verbal tunsi jo yläasteelta, mutta paremmin he tutustuivat lukiossa, jolloin Lisa tunnettiin jo laulutaidoistaan. Kolmikko alkoi työskennellä yhdessä.
Vaikka Verbal ja Taku olivat osallistuneet lukiossa television musiikkikilpailuun ja tekivät yhdessä joitakin kappaleita, jotka menestyivät hyvin, Verbal keskittyi työntekoon ja opiskeluun. Vuosina 1993–1997 hän opiskeli Bostonissa ja oppi samalla englantia; myöhemmin hän jatkoi opintojaan teologialla tavoitteenaan ryhtyä työskentelemään syrjäytyneiden nuorten parissa. Taku ryhtyi tuottamaan musiikkia ammatikseen vuonna 1998 ja sai remix-työn, Barbra Streisandin klassikon ”The Way We Were”. Hän pyysi Verbalia osallistumaan kappaleelle. Yhteistyön myötä Taku ja Verbal muodostivat m-flon, johon Lisa liittyi laulajaksi pian yhtyeen saaman indie-menestyksen jälkeen. Yhtyeen alkuperäinen nimi oli ”meteorite flow”, jonka Verbal kirjoitti muodossa ”mediarite flow”, koska hän halusi ”saada aikaan suuren vaikutuksen mediaan ja yllättää massat hyvällä musiikilla”. Pitkänä pidetty nimi lyheni yksinkertaisempaan muotoon ”m-flo”.
Lisan kanssa
m-flon julkaisemat indie-singlet menestyivät hyvin, joten yhtye solmi sopimuksen suuren levy-yhtiön Avex Traxin kanssa. Yhtyeen ensimmäinen merkittävä julkaisu oli heinäkuussa 1999 ilmestynyt EP-levy The Tripod E.P., joka nousi yhdeksännelle sijalle Oricon-listalla. Sen jälkeen yhtye julkaisi muutaman vuoden aikana kolmijäsenisenä 12 singleä ja kaksi albumia. Singlet saivat runsaasti soittoaikaa radiossa ja albumeista ensimmäinen, Planet Shining, nousi listasijalle kuusi, mutta erityisesti toinen albumi Expo Expo otettiin innolla vastaan: se saavutti Oricon-listalla kolmannen sijan ja myi 800 000 kappaletta. Albumilta julkaistu single Come Again oli suuri hitti ja nousi listan neljännelle sijalle.
Yhtyeen jäsenet tekivät jo tässä vaiheessa runsaasti yhteistyötä kaikentyyppisten artistien kanssa remiksaajina, tuottajina ja vierailevina artisteina. Monipuolisuutensa myötä m-flo saikin Japanin musiikkiteollisuudessa erityisaseman. m-flon tyyli tarjosi myös vastapainon Japanin musiikkielämää 1990-luvun lopulla hallinneelle Tetsuya Komuron tuottamalle popmusiikille. Japanin media piti ryhmän musiikkityylin taustatekijänä Verbalin ja Lisan ulkomaisia juuria, mutta Verbal kiisti asian ja sanoi yhtyeen tyylin säilyneen muutumattomana kouluajoilta saakka: ”Kuuntelin De La Soulia ja N.W.A:ta, ja Taku soitti rumpuja ja käytti sekvensseriä. m-flo oli yksinkertaisesti vuoden 1999 versio siitä, mitä olimme aina tehneet.”