cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Berliini
Ruokakulttuuri
Mukaan otettavaa pikaruokaa tarjoavia liikkeitä ja kojuja Berliinissä on tiheään. Suosituimmaksi pikaruoaksi nousi 1940-luvun lopulla paikallinen erikoisuus Currywurst (tomaattipohjaisen currykastikkeen kera tarjoiltuja, paistettuja tai friteerattuja makkaranpaloja). Viime vuosikymmeninä vähintäänkin yhtä suurta suosiota on saavuttanut kebab eli saksalaisittain Döner, jonka paikallista varianttia myydään yleensä mukaan otettavaksi turkkilaisen leivän (ei pita-leivän) sisällä. Berliiniläinen Döner on tullut laajalti tunnetuksi, ja nykyään paikallisia kebabvartaita viedään jopa Turkkiin.
Berliiniläisistä leivonnaisista tunnetuin on berliininmunkki, jota tosin kaupungissa itsessään ei kutsuta tällä nimellä vaan nimellä Pfannkuchen.
Urheilu
thumb|left|[[Berliinin olympiastadion.]]
Berliini oli vuoden 1936 kesäolympialaisten isäntäkaupunki. Sen jälkeen se painui poliittisista syistä paitsioon. Kylmän sodan aikana arvokisojen myöntäminen Länsi-Berliinille olisi todennäköisesti johtanut Neuvostoliiton johtaman itäblokin boikottiin.
1970-luvulla liennytyksen hengessä kaupunki sai isännöidä muutamia vuoden 1974 jalkapallon MM-kisojen alkulohko-otteluita sekä uinnin maailmanmestaruuskisat vuonna 1978. Sen jälkeen suurpoliittinen pakkanen alkoi taas kiristyä, ja suurkisat saivat odottaa Berliinin muurin murtumista.
thumb|Eisbären Berlin Berliini oli yksi vuoden 2006 jalkapallon maailmanmestaruuskisojen isäntäkaupungeista. Berliini sai pidettäväkseen yleisurheilun MM-kisat vuonna 2009. Euroliigan final four pidettiin kaupungissa sijaitsevassa O2 Worldissa kaudella 2008–2009.
Berliinin ylivoimaisesti suosituin urheilulaji on saksalaiskaupungille tyypillisesti jalkapallo, jossa kaupungilla on Bundesliigassa joukkue, Hertha BSC. Kaupungin joukkue Füchse Berlin otti ensimmäisen suuren voittonsa kevällä 2014 voittamalla Saksan Cupin DHB-Pokalin. Modernin ajan ensimmäinen virallinen käsipallo-ottelu pelattiin Saksassa nimenomaan Berliinissä vuonna 1917.
pienoiskuva|[[Berghain]]
HLBT-kulttuuri
1900-luvun alkupuolen Berliini tunnettiin laajalti vapaamielisestä ilmapiiristä HLBT-ihmisten suhteen. Kaupungissa toimi ennen toista maailmansotaa useita seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen suosiossa olleita ravintoloita. Toisen maailmansodan jälkeisen ajan jälkeen Berliini kuuluu edelleen Euroopan vapaamielisimpiin kaupunkeihin ja kaupungissa järjestettävä Christopher Street Day kuuluu Euroopan suurimpiin Pride-tapahtumiin. Edelleen monet Berliinin tunnetuimmista klubeista, kuten Berghain, ovat alun perin olleet lähinnä HLBT-klubeja.
Karl Robert Paqvalin
Karl Robert Paqvalin (5. kesäkuuta 1842 Rauma – 13. kesäkuuta 1923 Turku) oli suomalainen sairaalalääkäri ja professori.
Paqvalinin vanhemmat olivat kauppias Karl Adolf Paqvalin ja Agata Ilván. Hän pääsi ylioppilaaksi 1861 Turun kymnaasista ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1866, lääketieteen kandidaatiksi 1868, filosofian maisteriksi 1869, lääketieteen lisensiaatiksi 1872 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1873.
Paqvalin oli vt. sairaalalääkärinä Turun lääninsairaalassa 1873–1891 ja vakinaisena sairaalalääkärinä siellä 1891–1899. Hän sai professorin arvon 1888.
Paqvalin oli naimisissa vuodesta 1888 kreivitär Hélène Creutzin kanssa.
Lähilennonjohto
Lähilennonjohto ( tai local control, lyh. TWR, kutsumerkki TOWER, suomeksi TORNI) johtaa liikennettä lentokentän lähialueella ja maassa  liikennealueella. Kutsumerkki ja arkinimitys torni on peräisin siitä, että perinteisesti lähilennonjohto on pitkään sijainnut lennonjohtotornissa. Lähilennonjohto antaa vastuullaan olevalle ilmaliikenteelle lennonjohtopalvelua, jonka tarkoituksena on estää yhteentörmäykset:
Lähilennonjohto vastaa myös lentokentän lentotiedotus- ja hälytyspalveluista.
Vilkkailla lentokentillä (kuten Helsinki-Vantaan lentoasemalla) voi lähilennonjohtotoiminto jakautua kahteen erilliseen osaan: liikennealueella rullaavista koneista ja muista liikennealueella liikkuvista ajoneuvoista vastaavaan maa-alueen rullauslennonjohtoon (, lyh. GND, kutsumerkki GROUND / RULLAUS) ja kiitotiellä sekä ilmassa liikkuvista ilma-aluksista vastaavaan lähilennonjohtoon. Joillain kentillä rullauslennonjohdosta voi edelleen olla irroitettu asematasolennonjohto (APRON / TASO, Yhdysvalloissa RAMP), jonka vastuualueeseen kuuluvat ilma-alusten paikoitusalueet. Eurooopassa järjestely on erityisen yleinen Saksassa.
Joillakin vilkkaimmilla lentokentillä on lisäksi erillinen lähestymislennonjohto. Pienemmillä lentokentillä voi lähilennonjohdon tilalla olla lentotiedotuselin (, lyh. AFIS). Lentokentän lennonjohtoelimet palvelevat ilmaliikennettä yhteistoiminnassa aluetta valvovan aluelennonjohdon kanssa. Perinteisesti sellaisissa maissa, esimerkiksi Suomessa, joissa joka kentällä ei ole lähestymislennonjohtoa, on lähilennonjohto pienemmillä kentillä perinteisesti hoitanut myös lähestymisalueen palveluita niin sanottuna menetelmälennonjohtona ilman tutkakuvaa perustuen lentäjien paikkailmoituksiin sekä kartoilla julkaistuihin mittarilentomenetelmiin. 2010-luvulta lähtien Suomessa on kuitenkin asteittain siirrytty ns. tornitutkatoimintamalliin, jossa lähilennonjohdon käyttöön on annettu tutkakuvaa sekä rajoitettu oikeus antaa tutkaan perustuvaa lennonjohtopalvelua. Lähi- ja lähestymislennonjohtopalvelut voidaan toteuttaa myös etätoimipisteenä, jolloin samalta toimipisteeltä voidaan johtaa useamman lentopaikan liikennettä. Vuonna 2019 Lontoon City-lentoasemasta tuli ensimmäinen suuri lentoasema, jonka lennonjohtotorni korvattiin digitaalisella etätoimipisteellä. Suomessa suunnitellaan niin ikään seitsemän maakuntalentoaseman lähilennonjohdon korvaamista etätyöpisteellä arviolta vuosina 2025-2027.
Katso myös
Air traffic control
Pan Amin lento 73
Pan Amin lento 73 oli Pan Amin reittilento Bombaysta Karachin ja Frankfurtin kautta New Yorkiin. Lennolla 5. syyskuuta 1986 käytetty Boeing 747-121 kaapattiin sen ollessa Karachin lentoasemalla. Koneeseen nousi neljä aseistettua Abu Nidal -järjestöön kuuluvaa kaapparia. Matkustamohenkilökunta sai varoitettua lentäjiä sisäpuhelimella, jolloin he poistuivat ohjaamon hätäpoistumisluukusta. Miehistön johtajaksi tuli tällöin purseri Neerja Bhanot.
Kaapparit vaativat, että miehistö palaa koneelle ja lentää sen Kyprokselle, jossa he halusivat neuvotella palestiinalaisvankien vapauttamisesta. Kello 5.25 alkanut tilanne kesti 17 tuntia. Kun koneen APU-generaattorin polttoaine loppui kello 21.55, kaapparit avasivat tulen. Ammuskelussa kuoli Bhanot ja 19 matkustajaa. Lisäksi 120 loukkaantui. Pakistanin erikoisjoukkojen kommandot nousivat koneeseen ja pidättivät kaapparit.
Sorrinki
Sorrinki tai Sorinki on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Kotakosken kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,6 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Sen eteläpuolinen Sorringinvuori nousee 80 metriä lammen pinnan yläpuolelle. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 750 metriä. Rannat ovat metsämaata ja lammen itäpuolella on talo.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Pälämän alueeseen (14.262) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 101,2 metriä mpy. Siihen laskee kaksi ojaa. Laskuoja lähtee lammen itäpäästä ja laskee 200 metrin päässä Kotajärveen. Laskuojan pudotus on 0,5 metriä.
Historiaa
Vuosien 1966 ja 1986 peruskartoissa lammen ympäristössä oli nykyistä enemmän peltoja ja osa niistä ulottui lammen rantaan asti. Vuoden 1966 peruskartassa lammen nimi oli Sorinki.
Priscus Attalus
thumb|Priscus Attalus. Priscus Attalus oli roomalainen aristokraatti, joka julistettiin Länsi-Rooman keisariksi kahteen kertaan. Attalus oli syntyjään kreikkalainen, mutta muutti Roomaan Valentinianus I:n aikana. Hän ei vielä tuolloin ollut kääntynyt kristityksi. Hän toimi muun muassa prefektinä Honoriuksen aikana vuonna 409. Kun Alarik piiritti Rooman samana vuonna, julisti hän Attaluksen keisariksi. Attaluksen valta oli täysin olematon, eikä häntä tunnustettu keisariksi missään Italian ulkopuolella. Attalus antoi myös areiolaisen piispan kastaa itsensä. Vuonna 410 Attalus ja Alarik hyökkäsivät Honoriusta vastaan Ravennassa. Honorius olisi jakanut vallan Attaluksen kanssa mutta tämä ei suostunut. Lopulta Attalus ja Alarik riitaantuivat ja Alarik riisti Attalukselta keisariuden.
Belgradin offensiivi
Belgradin offensiivi oli toisessa maailmansodassa puna-armeijan operaatio Bagrationiin liittynyt hyökkäys, jonka tarkoituksena oli vapauttaa Jugoslavia saksalaismiehityksestä. Neuvostoliiton joukkojen lisäksi taisteluun osallistuivat Jugoslavian partisaanit ja Bulgarian kansanarmeija. Jugoslaviaa puolustivat tuolloin Saksan Armeijaryhmä E:n ja Armeijaryhmä F:n joukot. Taistelu alkoi 14. syyskuuta ja päättyi 24. marraskuuta 1944. Pääkaupunki Belgrad vallattiin 20. lokakuuta ja Skopje 13. marraskuuta. Taistelun aikana saksalaisjoukkojen komentaja Wilhelm Schneckenburger kaatui. Taistelun seurauksena pääosa saksalaisjoukoista vetäytyi Jugoslaviasta, mutta Sarajevo ja Zagreb pysyivät miehitettyinä sodan loppuun saakka.
thumb|left|250px|Kartta Neuvostoliiton offensiivista.
thumb|center|100px|70 000 neuvostosotilasta palkittiin mitalilla Belgradin vapauttamisesta.
Synaptic
Synaptic on GTK+:lla toteutettu graafinen käyttöliittymä Debianin APT-ohjelmalle. Synapticia käytetään yleensä deb-paketteihin pohjautuvissa Linux-jakelupaketeissa, mutta sitä voidaan käyttää myös RPM-paketteja käyttävissä järjestelmissä.
Ominaisuudet
Sillä on myös seuraavat toiminnot vain Debianissa ja Ubuntussa:
Historia
Synapticin kehityksen rahoitti ohjelmistoyritys Conectiva, joka pyysi tuolloista työntekijäänsä Alfredo Kojimaa kirjoittamaan graafisen käyttöliittymän APT:lle jatkamalla apt-rpm-ohjelmiston kehitystä. Lopulta Synapticia käytettiin Conectivan asennusprosesseissa. Myös Gustavo Niemeyer kehitti Synapticia ollessaan töissä Conectivalla. Nykyään ohjelmaa ylläpitää Michael Vogt.
Vaihtoehdot
Kun Ubuntun sovellusvalikoima tuli saataville vuoden 2009 lokakuussa sen ilmoitettiin korvaavan Synapticin ja muita työkaluja määrittelemättömässä Ubuntun tulevassa versiossa. Ubuntu 11.10 Oneiric Ocelotin kehityksessä Synaptic on poistettu oletusasennuksesta.
Derrick Brew
Derrick Brew (s. 28. joulukuuta 1977 Houston, Texas) on yhdysvaltalainen 400 metrin juoksija.
Brew valittiin Edmontonin MM-kisoihin 2001 Yhdysvaltain 4 x 400 metrin viestijuoksujoukkueeseen, kun hän sijoittui maansa karsinnoissa neljänneksi. Kisoissa Yhdysvallat voitti viestissä maailmanmestaruuden. Hän oli mukana viestijoukkueessa myös Pariisin MM-kisoissa 2003, joissa Yhdysvallat voitti jälleen MM-kultaa. Brew selviytyi Ateenan olympialaisiin 2004 myös henkilökohtaiselle 400 metrin matkalle, jolla hän voitti olympiapronssia ajalla 44,42. Hän oli kisoissa mukana myös viestijoukkueessa, joka voitti olympiakultaa. Kauden lopussa IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli toinen.
Brew oli jälleen viestijoukkueessa Helsingin MM-kisoissa 2005 ja voitti kolmannen peräkkäisen maailmanmestaruutensa pitkässä viestissä.
Satu Apo
Satu-Katri Apo (s. 13. helmikuuta 1947 Helsinki) on suomalainen folkloristi ja Helsingin yliopiston emeritaprofessori. Hän jäi eläkkeelle 1. maaliskuuta 2011.
Apo valmistui ylioppilaaksi Helsingin Tyttönormaalilyseosta 1967 ja filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistossa 1972. Hänen kotimaisen kirjallisuuden pro gradu -tutkielmansa käsitteli Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogian rakennetta, romaanitekniikkaa ja kertojan roolia.
Apo toimi Turun yliopistossa folkloristiikan assistenttina 1976 –1991 ja väitteli siellä filosofian tohtoriksi vuonna 1987. Väitös Ihmesadun rakenne (1986) käsitteli suomalaisia kansansatuja. Vuosina 1988–1991 hän työskenteli Helsingin yliopistossa folkloristiikan dosenttina. Folkloristiikan apulaisprofessori Apo oli 1991–1998, minkä jälkeen hän toimi professorina.
Apo on tutkinut erityisesti kerrontaa ja kansankulttuurin ilmenemismuotoja aineistonaan muun muassa sadut ja Kalevala. Hän löysi saduntutkimuksen Vladimir Proppin teorian kautta.
Apo on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2002. Hän on ollut Topelius-seuran puheenjohtaja. Vuonna 2020 Apolle myönnettiin Kalevalaseuran palkinto.
Liikennealue
Liikennealue on yksi lentopaikan osista. Se on tarkoitettu ilma-alusten lentoonlähtöön, laskuun ja rullaukseen. Liikennealueeseen eivät kuulu asematasot, jotka on tarkoitettu ilma-alusten matkustajien, postin tai rahdin lastausta tai purkamista sekä ilma-alusten tankkausta, paikoitusta ja huoltoa varten.
Suomen Marsalkka Mannerheimin 75-vuotispäivän muistokivi
Suomen Marsalkka Mannerheimin 75-vuotispäivän muistokivi paljastettiin Imatralla vuonna 1983. Mannerheim täytti 75 vuotta vuonna 1942. Muistokiven viivästymisen taustalla on se, että Adolf Hitler vieraili syntymäpäivillä. Kiven olemassaolo ei ole kovin yleisesti tiedossa.
Kiven nykyinen sijaintipaikka on Saimaanhovintien alkupäässä, jonne se siirrettiin 1994 muutaman sadan metrin päästä laajentuvalta teollisuusalueelta.
Muistokiven hankkimisen taustalla on paikallinen kadettipiiri. Kiven valmisti ja lahjoitti paikallisille sotaveteraaneille paikallinen kiviliike vuonna 1983. Kiven äärellä pidetään vuosittain Mannerheimin syntymäpäivänä 4. kesäkuuta tilaisuus, jossa kiven tarina kerrotaan.
Energiakriisi
Energiakriisi on ihmisen taloudellisen toiminnan käyttämän energian puutteen ja sen aiheuttaman hinnan kohoamisen aiheuttama kriisi.
Merkittävä maailmanlaajuinen energiakriisi syntyi ensimmäisen kerran 1970-luvun öljykriisin yhteydessä.
Merkittävä energiakriisi alkoi 2021 COVID-19-pandemian ja vuoden 2020 Venäjän–Saudi Arabian öljysodan jälkeen, kun energian kysyntä alkoi nousta normaaliksi. Kesällä 2021 energian hinta nousu 17%, mikä aiheutti euroalueelle 13 vuoteen suurimman 3,4% inflaation. Syyskuussa 2021 maakaasun hinta oli Euroopassa 6,5 kertaa kertainen vuoteen 2019 verrattuna. Lokakuussa hinta nousi entisestään kun talvesta ennustettiin kylmää.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2006
Suomi osallistui yleisurheilun EM-kilpailuihin 19. kerran. Suomen Urheiluliitto valitsi Göteborgin kisoihin 2006 55 urheilijaa. Näistä kolme loukkaantui jo ennen kisoja eikä päässyt mukaan. Suomen joukkueen tavoite oli kolme mitalia ja kuusi pistesijaa. Mitaleita tulikin kolme mutta pistesijoja vain kaksi. Suomi oli mitalitaulukon yhdeksäs.
Laskukierros
pienoiskuva|Laskukierroksen osat. Laskukierros (, Amerikassa traffic pattern) on määrätty lentokuvio, jonka muotoista lentorataa ilma-aluksen on noudatettava lentopaikan läheisyydessä toimiessaan näköyhteydessä lentopaikkaan.
Laskukierros on yhteisesti sovittu tapa, jolla pystytään lähtemään ja laskeutumaan lentokentälle järjestyksessä, vaikka liikennettä olisi ilmassa paljonkin yhtä aikaa. Ellei toisin mainita, laskukierros on aina vasemmanpuolinen, eli kaikki kaarrot tehdään vasemmalle. Valvotuilla lentopaikoilla lennonjohto valvoo kierroksessa olevia koneita ja antaa nousu- ja laskuselvityksiä. Yleensä laskut ja lentoonlähdöt tehdään vastatuuleen. Puhdas laskukierros on tarkoitettu käytettäväksi lähinnä näkölentosääntöjen (VFR) mukaan lennettäessä, mutta sitä voidaan käyttää myös mittarilentosääntöjen (IFR) mukaiseen näkölähestymiseen, mnkä lisäksi monet varsinaiset mittarilähestymismenetelmät mukailevat sen muotoa.
Täten laskukierros on yleensä suorakulmion muotoinen, mutta esimerkiksi melunvaimennus voi pakottaa käyttämään monimutkaisempaa laskukierrosta. Toisinaan lentokone voi tulla suoraan laskuun nk. pitkää finaalia pitkin. Finaalin liukukulma on yleensä muutamia asteita. Kun kone laskeutuu pehmeälle kentälle, se voidaan tehdä moottorilaskuna, ts. suuremmalla moottoriteholla, ja finaalin liukukulma on pienempi.
Eri konetyypeille on niille ominaiset ilmanopeudet kullakin laskukierroksen osalla. Myös lentokorkeudet ovat kenttäkohtaisesti määrätyt, yleensä 150-300m (500-1000 jalkaa) välillä.
Canal Saint-Martin
right|thumb|Pohjois-Ranskan kanavaverkko. Pienessä valkoisessa kartakkeessa Pariisin kanavat. right|thumb|Grange-aux-bellesin kääntösilta Canal Saint-Martin on 4,55 kilometrin pituinen kanava Pariisissa, suurimmaksi osaksi 10. ja 11. arrondissementissa. Se yhdistää Bassin de la Villetten ja sen kautta Canal de l’Ourcqin Port de l’Arsenaliin, Pariisin huvivenesatamana toimivaan altaaseen, joka eteläpäässään liittyy Seineen. Kanava valmistui vuonna 1825. Sen alkuperäisenä tarkoituksena on ennen kaikkea johtaa juomavettä Pariisiin, mutta alusta lähtien tätä varsin kapeaa kanavaa on käytetty myös vesiliikenteeseen. Siinä on yhdeksän sulkua, ja sen yli johtaa kaksi kääntösiltaa. Korkeusero sen eri päiden välillä on 25 metriä. Kanavan eteläosa on noin kahden kilometrin pituudelta tunneloitu.
Yhdessä Canal de l’Ourcqin, Bassin de la Villetten ja Canal Saint-Denis'n kanssa Canal Saint-Martin muodostaa kaikkiaan 130 kilometrin pituisen kanavaverkon, joka ulottuu kauas Pariisin rajojen ulkopuolelle mutta on kokonaisuudessaan Pariisin kaupungin omistuksessa. Helmikuun 23. päivästä 1993 lähtien Canal Saint-Martin on virallisesti luokiteltu historialliseksi muistomerkiksi.
Lähellä kanavaa sijaitsevat Républiquen, Goncourtin ja Jaurèsin metroasemat.
Kuvaus
Kanava alkaa kaksinkertaisesta sulusta, Écluse de la Villette, joka sijaitsee Place de la Bataille-de-Stalingradilla lähellä Rotonde de la Villetteä.
Kanavan tunneloimattoman pohjoisosan vierellä kulkevat rantakadut Quai de Valmy ja Quai de Jemmapes. Viimeksi mainitun varrella sijaitseen Hôtel du Nord, jonka teki kuuluisaksi Marcel Carnén samanniminen elokuva vuodelta 1938. Todellisuudessa filmi kuitenkin kuvattiin Billancourtin studioilla, joissa kanavaa kuvaavat lavasteet suunnitteli Alexandre Traunier.
Louis-Blancin allas, jonka kautta kanvava kulkee, on paalujen tukema betoniallas. Kun kanavan eteläosa päätettiin peittää, allasta oli laskettava alemmaksi, sillä maaperä tässä kohdin oli kipsipitoinen. Näin ollen maahan oli laskettava noin 16 metrin syvyyteen ulottuvia paaluja noin 10 metrin välein. Virtaava vesi on kuitenkin vähitellen vienyt maa-aineksia mennessään.
Kanavan eteläosa Boulevard Jules-Ferryn eteläpuolella on tunneloitu, joskin tunnelin kattoon on jätetty muutamia valoaukkoja. Tunnelin katon pohjoisosan muodostaa vuonna 1907 rakennettu Voûte de Temple. Etelämpänä kanava kulkee tunneloituna Boulevard Richard-Lenoirin alla, ja tämän osuuden katto, Voûte Richard Lenoir, rakennettiin vuosina 1860-1862. Kanavan eteläisin osa, Voûte de la Bastille, kulkee Place de la Bastillen ali ja tunneloitiin vuonna 1862.
Altaat
Kanavan muodostavat seuraavat altaat:
Näitä erottaa toisistaan viisi sulkua, joista neljä on kaksinkertaisia:
Sillat
Kanavan tunneloimattoman osan yli johtaa kaksi kääntösiltaa, kaksi kiinteää ajoneuvoliikenteen siltaa sekä kuusi jalankulkusiltaa (passerelle):
Historia
thumb|left|Canal Saint-Martin : tunneloidun osuuden katto vuonna 1862. Ranskan vallankumouksen aikoihin saakka puhtaan juomaveden saanti oli Pariisissa akvedukteista ja monista kaivoista huolimatta usein hankalaa, sillä Seine ja sen sivujoki Bièvre olivat jo pahoin saastuneet.
Ranskan konsulaatin aikana vuonna 1802 silloinen ensimmäinen konsuli Napoleon Bonaparte päätti, että oli ryhdyttävä tarpeellisiin toimenpiteisiin, jotta vastedes vältyttiin huonojen terveydellisten olojen toistuvasti aiheuttamilta kulkutaudeilta kuten punataudilta ja koleralta. Gaspard de Cabrol, Pariisin kaupungin prefekti, ehdotti tällöin, että jo 1500-luvulla esitetty suunnitelma Ourcq-joen kanavoimiseksi oli nyt toteutettava. Ourcq-joen lähteet olivat noin 100 kilometrin päässä Pariisista koilliseen.
Canal Saint-Martin, samoin kuin Canal Saint-Denis ja Canal de l’Ourcq, määrättiin rakennettavaksi floréal-kuun 29. päivänä vuonna X annetulla lailla. Vuonna 1809 rakennustyöt jouduttiin Ranskan silloisen tilanteen vuoksi keskeyttämään, ja niitä päästiin jatkamaan vasta vuodesta 1815 lähtien. Tällöin kuninkaaksi tullut Ludvig XVIII määräsi töitä jatkettavaksi ja nimitti niitä johtamaan insinööri Pierre-Simon Girardin. Projektin rahoittamiseksi prefekti Chabrol ehdotti, että olisi turvauduttava yksityiseen pääomaan. Vuonna 1818 perustettiin yhtiö, Compagnie des Canaux de Paris. Vuonna 1821 tämä yhtiö sai julkisella urakkahuutokaupalla tehtäväkseen rakentaa Canal Saint-Martinin, mihin se sai alkupääomakseen 5,4 miljoonaa sen aikaista Ranskan frangia. Pian töiden edistämiseksi perustettiin toinenkin yhtiö, Compagnie du canal Saint-Martin. Seinen departementin prefekti muurasi peruskiven 3. toukokuuta 1822. Uuden kanavan vihki 4. marraskuuta 1825 käyttöön kuningas Kaarle X.
Seinen prefekti Georges Eugène Haussmannin 1860-luvulla käynnistämät Pariisin laajat uudisrakentamishankkeet koskivat myös Canal Saint-Martinia. Hänestä kanava vaikutti avoimelta haavalta, joka haittasi maaliikennettä Pariisin keskustan ja uusien itäisten arrondissementtien välillä. Sen vuoksi osa kanavasta tunneloitiin, ja tunnelin katolle rakennettiin Boulevard Richard-Lenoir. Katos teki myös mahdolliseksi sota- ja ratsujoukkojen kuljettamisen kanavan itäpuolella sijainneisiin työväestön kaupunginosiin. Jotta laivaliikenne kanavassa olisi katoksista huolimatta mahdollista, sen tasoa alennettiin 5,5 metriä. Vuodesta 1862 lähtien höyrykäyttöiset hinaajat vetivät jokialuksia holvikatoksen ali. Vuonna 1908 tunneloitua osuutta pidennettiin, jotta voitiin rakentaa nykyinen Boulevard Jules-Ferry.
Vuosina 1858–1865 kanavilla ei kuivuuden vuoksi juuri voitu liikennöidä. Keisarin 11. huhtikuuta 1866 antaman asetuksen mukaan Pariisin kaupungilla oli oikeus ottaa Marne-joesta niin paljon vettä kuin tarvittiin, jotta sitä virtaisi tarpeeksi Canal de l’Ourcqissa, josta myös Canal Saint-Martin saa vetensä. Tarkoitusta varten rakennettiin Villers-lès-Rigault'n ja Trilbardoun pumppaamot. Jälkimmäinen pumppasi vettä 12 metriä korkeammalle, mikä vastasi Marnen ja kanavan korkeuseroa.
thumb|Quai de Jemmapes kanavan varressa 1905 tai 1906, par Eugène Atget'n kuvaamana: toimiva satama. Kanavan liikenne oli vilkkaimmillaan 1800-luvun lopulta 1900-luvun puoliväliin. Kanava ei ainoastaan tuonut kaupunkiin juomavettä, vaan sitä pitkin myös kuljetettiin Pariisiin monenlaista tavaraa viljasta rakennustarvikkeisiin. Kanavan varrelle syntyi laajoja teollisuusalueita ja työväen asuntoalueita. Kaksi tärkeintä kanavaan liittynyttä satamaa Pariisin rajojen sisäpuolella olivat Port de l’Arsenal ja Bassin de la Villette.
Kanavalla hinaajat voimivat 1920-luvulle saakka käsivoimin, mikä oli taloudellisempaa kuin vetoeläinten käyttö. Hinaajat jäivät kuitenkin pois käytöstä uudentyyppisten jokialusten tullessa käyttöön.
1970-luvun alussa kanava oli vähällä hävitä, kun Pariisin kaupunginvaltuusto hyväksyi suunnitelman nelikaistaisen moottoritien rakentamiseksi kanavan kohdalle osana Pariisiin suunniteltua liikenneverkkoa. Suunnitelmista mainitaan myös elokuvassa L'An 01. Suunnitelma sai kuitenkin osakseen runsaasti vastustusta, ja se hylättiin pian
Pariisin kanavien kasvisto ja eläimistö
Pariisin kanavien alueella on laskettu esiintyvän 303 kasvilajia, mikä on alueen pinta-alaan nähden melko vähän, mutta joukossa on muutamia harvinaisiakin lajeja kuten ruiskattara (Bromus secalinus), hyvänheikinsavikka (Chenopodium bonus-henricus), puolanminttu (Mentha pulegium), lähdehetekaali (Montia fontana), kilpukka (Hydrocharis morsus-ranae), rantavalvatti (Sonchus palustris) ja isopalpakko (Sparganium erectum). .
Pesimäkaudella kanavan varsilla on havaittu 90 lintulajia, niiden joukossa myös harmaahaikara (Ardea cinerea). Linnuista yleisin on sinisorsa (Anas platyrhynchos).
Kanava pakolaisten turvapaikkana
Vuodesta 2006 lähtien Canal Saint-Martin on toiminut lukemattomien Afganistanista ja muualta Keski-Aasiasta Ranskaan saapuneiden pakolaisten turvapaikkana. Heistä noin 200 yöpyi kanavan varrella teltoissa tai täysin taivasalla odottaessaan päätöstä turvapaikasta. Osa heistä häädettiin Dublinin II asetuksen perusteella, minkä vuoksi he eivät voineet ilman muuta saada Ranskasta oikeutta turvapaikkaan. Tilannetta arvostelivat muutamat kansalaisjärjestöt kuten Gisti (Groupe d'information ed de soutinen sides immigrés) ja 10. arrondissementin pakolaisjärjestö, joiden mukaan valtiolla olisi ollut laillinen velvollisuus etsiä turva­paikan­hakijoille sopivat asunnot. Kun osa pakolaisista oli alaikäisiä, myös lasten­suojelu­järjestöt puuttuivat asiaan, mutta ongelmaa ei ole edelleenkään saatu ratkaistuksi.
Varhain aamulla 20. heinäkuuta 2010 CRS, Pariisin määrin virasto ja France terre d'asile -järjestö ryhtyivät yhdessä toimiin poistaakseen pakolaislerit kanavan varrelta.
Ylläpito ja kunnossapito
Canal Saint-Martinin kunnossa­pitämiseksi on säännöllisin väliajoin ryhdyttävä kallisiin toimen­piteisiin, jotka koskevat varsinkin sen sulkuja. Tällöin kanavan jokaisen sulun kohdalla on suoritettava mekaanisia, hydraulisia ja vantellaarisia toimenpiteitä.
Kanava onkin säännöllisin väliajoin suljettu määräajaksi kunnostus­töitä varten. Näin on tapahtunut vuosina 1876, 1929 ja 1977 sekä syksyllä 1993 ja talvella 2001-2002 Kanavan ollessa suljettuna vuosina 2001-2002 sen pohjasta nostettiin 40 tonnia sinne vuosien kuluessa heitettyjä roskia ja jätteitä.
Työmaa vuonna 2016
right|thumb|Canal Saint-Martin suljettuna 6. tammikuuta 2016 Vuoden 2016 kanavalla ja sen suluissa suoritettiin tammikuun 4. päivän ja maaliskuun alun välisenä aikana lukuisia kunnossapitotöitä. Tällöin muun muassa
Maalaustaiteessa
thumb|Vue du canal Saint-Martin à Paris ("Näkymä Saint-Martinin kanavalta Pariisissa"). Alfred Sisleyn maalaus. Kanava on näkyvissä Alfred Sisleyn maalauksessa Vue du canal Saint-Martin à Paris).
Tycheró
Tycheró on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Souflín kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Τυχερού, Dimotikí Enótita Tycheroú) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Évroksen alueyksikössä Itä-Makedonian ja Traakian alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 4 010 ja varsinaisen Tycherón kaupungin väkiluku 2 311 (vuonna 2011).
Tycherón pieni kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 40 kilometriä koilliseen Alexandroúpolista ja noin kolme kilometriä länteen Évros-joesta ja Turkin rajasta. Tycherón kunnallisyksikkö käsittää Souflín kunnan eteläosan. Tycheró oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Souflín kuntaan yhdessä Orféaksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Tycherón kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Johann Balmer
Johann Jakob Balmer (1. toukokuuta 1825 Lausen, Basel-Landschaft, Sveitsi – 12. maaliskuuta 1898 Basel, Sveitsi ) oli sveitsiläinen matemaatikko, joka tunnetaan erityisesti yhtälöstä, jolla pystytään laskemaan spektriviivoja.
Elämä
Johann Balmer syntyi Lausenissa 1825. Hän oli Johann Jakob ja Elizabeth Rolle Balmerin ensimmäinen lapsi. Hän aloitti koulunsa Liestalissa ja kävi lukion Baselissa. Balmer oli erityisen hyvä matematiikassa ja meni opiskelemaan sitä Karlsruhen yliopistoon. Sieltä hän jatkoi Berliinin yliopistoon ja tohtoriksi hän väitteli 1849 Baselin yliopistosta.
Balmer eli valmistuttuaan loppuikänsä Baselissa ja opetti matematiikkaa paikallisessa tyttökoulussa. Hän opetti myös geometriaa Baselin yliopistossa vuosina 1865–1890.
Balmer meni vuonna 1868 naimisiin Christine Pauline Rinckin kanssa. Vaikka Balmer oli tuolloin jo 43-vuotias, hän sai vaimonsa kanssa kuusi lasta.
Balmerin yhtälö
Vaikka Balmer olikin matemaatikko, hänen tunnetuin työnsä liittyi spektriviivojen laskemiseen. Hän julkaisi aiheesta kaksi tutkimusta, ensimmäisen vuonna 1885 ja toisen vuonna 1897. Geometria oli Balmerin kiinnostuksen kohde käytännössä koko hänen uransa ajan, hän ei siltä alalta julkaissut ainuttakaan merkittävää tutkimusta. Vuoden 1885 tutkimuksessaan Balmer keskittyi vetyatomin spektriviivoihin, mutta toisessa tutkimuksessaan hän laajensi samaa konseptia muihin alkuaineisiin, kuten heliumiin ja litiumiin.
Balmer esitti vetyatomin spektriviivojen toteuttavan kaavaa:
missä n = 2, h = 3654,6 · 10-8 cm. Yhtälö toteutui tarkasti, kun m oli 3, 4, 5 tai 6. Balmer sijoitti m:n arvoksi 7 ja ennusti sillä tulevan viivan arvon, minkä hänen Baselin yliopistossa työskennellyt kollega vahvisti oikeaksi.
Balmer ei ollut fyysikko eikä siksi antanut kaavan toimivuudelle selitystä. Tuohon aikaan ei kukaan muukaan vielä ymmärtänyt, miksi kaava toimi. Ilmiö pystyttiin selittämään vasta 1913, kun Niels Bohr julkaisi ensimmäisen atomimallinsa.
Balmerin yhtälön todettiin myöhemmin olevan vain erikoistapaus Johannes Rydbergin kehittämästä Rydbergin yhtälöstä.
Kfar Saba
Historia
thumb|vasen|Kaupunkia valokuvassa vuodelta 1929. Ennen nykyistä kaupunkia paikka tunnettiin nimellä Kafr Saba. Nimi mainitaan esimerkiksi juutalaisen historioitsija Josefuksen teoksessa Antiquitates Iudaicae, sekä Talmudin teksteissä. Raamatussa paikkaa ei kuitenkaan mainita. Nimi liitettiin sittemmin juutalaisen kaupungin lähellä sijainneeseen Kafr Saban arabikylään.
Vuonna 1892 juutalaisjärjestö Hibbat Zion osti maata nykyisen kaupungin alueelta ja vuonna 1896 maat päätyivät Edmund de Rotchildin hallintaan. Rotchild tuki maatalouden kehittämistä alueella ja vuonna 1903 osan maasta ostivat edelleen maanviljelijät Petah Tikvasta. Palestiinaa tuolloin hallinneilta osmaneilta ei saatu kuitenkaan lupaa rakentaa paikalle rakennuksia. Lupia rakennukselle saatiin vasta vuonna 1912, johon asti paikka oli ollut miltei kokonaan tyhjillään. Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917 paikalle tuotiin noin 1 000 Tel Avivista väliaikaisesti karkotettua juutalaista ja syyskuussa 1918 paikka tuhoutui lähes tyystin sen ollessa turkkilaisten ja brittien joukkojen eturintamalla. Sodan jälkeen paikkaa jälleenrakennettiin, mutta se tuhoutui uudestaan arabimellakoissa vuonna 1921. Sittemmin paikalla alettiin viljellä sitrushedelmiä ja se toimi välietappina muualle alueelle sijoittuville kibbutseille. Vuonna 1941 paikalla asui 3 500 henkilöä ja teollisuus kehittyi toisen maailmansodan aikana.
Israelin itsenäisyyssodan sytyttyä vuonna 1948, Kfar Saba oli jälleen eri osapuolien eturintamaa. Taistelut paikalla lakkasivat juutalaisten vallattua viereisen Kafr Saban arabikylän. Paikan asukasluku on sittemmin kasvanut nopeasti.
Talous
thumb|vasen|Paikallinen kauppakeskus. Kfar Saban talous perustuu nykyisin maatalouden saralla sitrushedelmien kasvatukseen ja muuhun maanviljelyyn. Kaupungissa on myös elintarvike- ja alumiiniteollisuutta. Kaupunki on myös eteläisen Saaronin palvelujen ja hallinnon keskus. Kaupungissa sijaitsee esimerkiksi keuhkosairauksiin erikoistunut suuri Me’irin sairaala, sekä useita oppilaitoksia.
Väestö
Kfar Saban asukasluku oli Israelin tilastokeskuksen mukaan vuoden 2018 lopussa 100 763. Vuonna 2002 asukasluku oli 77 800 ja vuonna 1969 23 000.
Elena Waiss
thumb|right|Elena Waiss thumb|right|Elena Waiss perheineen
Elena Waiss Band (21. lokakuuta 1908 Concepción – 22. toukokuuta 1988 Santiago de Chile) oli chileläinen pianisti, cembalisti ja musiikkipedagogi.
Waissin vanhemmat olivat Samuel Waiss ja pianisti Ana Band, jolta tytär myös sai varhaisimman musiikkikasvatuksensa. Sittemmin Waiss pääsi opiskelemaan Chilen yliopiston Kansalliseen musiikkikonservatorioon Alberto Spikinin johdolla. Siellä hänelle antoi opetusta myös Rosita Renard. Vuonna 1940 perustettiin Chilen sinfoniaorkesteri, jonka kanssa Waiss sai tästä lähtien soittaa pianoa, cembaloa ja celestaa. Vuonna 1940 Waiss perusti pianistikollegansa René Amengualin ja muiden kanssa Escuela moderna de música y danzan. Waiss ja Amengual muuttivat yhdessä radikaalisti musiikkikasvatuksen käytäntöjä Chilessä. Alussa Escuela moderna de música y danzan päätoimintapiste oli Waissin oma koti, ja oppilaita oli vain vähän. Waiss itse joutui kävelykeppiin turvautumista edelyttäneen lonkkavian takia luopumaan esiintymisurastaan, mutta hän jatkoi opettamista perustamassaan oppilaitoksessa lähes kuolemaansa saakka. Pedagogiikasta muodostui hänen suurin intohimonsa. Hän oli läheisessä yhteistyössä Claudio Arraun ja muiden ajan vaikutusvaltaisten muusikoiden kanssa. Waiss julkaisi pianonsoiton oppimateriaaleja, joihin kuului Mi amigo el piano (1947).
Waiss tapasi opiskeluaikoinaan viulisti, alttoviulisti Zoltan Fischerin, jonka kanssa meni naimisiin. Pariskunnalle syntyivät lapset Edith (pianisti) ja Edgar Fischer (sellisti). Waissin oppilaiden joukossa olivat Ena Bronstein Barton, Lionel Party, Luz Manríquez, Fernando Torm ja Patricia Ancic. Waiss kuoli mahasyöpään 79-vuotiaana.
Ohkolanjokilaakso
Ohkolanjokilaakso on kaksiosainen Natura-alue Ohkolanjoen rannoilla Mäntsälässä. Luonnonsuojelualue on yhteensä 22 hehtaarin kokoinen. Alueella on valtakunnallisesti arvokasta lehtokasvillisuutta ja jokiuoma on luonnontilainen. Alue on Lahden oikoradan ja Lahdenväylän moottoritien pohjoispuolella. Niistä aiheutuu Natura-alueelle melua, mutta ne eivät juuri muuten vaikuta lehtoon.
Ohkolanjoki meanderoi voimakkaasti ja Ohkolanjokilaaksossa on useita juoluoita. Alueen kohdalla kulkee harjujakso. Lahopuut ovat saaneet kaatua uoman päälle, joten Ohkolanjokilaakso muodostaa arvokkaan ekologisen kokonaisuuden, joka on harvinaisen luonnontilainen Uudellamaalla.
Kasveista Ohkolanjokilaakson lehdossa esiintyvät muun muassa keltavuokko, kevätlinnunsilmä, kotkansiipi, lehtoarho, lehtoimikkä, lehtokuusama, lehto-orvokki, lehtotähtimö, mesiangervo, mukulaleinikki, mustakonnanmarja, näsiä ja purolitukka. Lehdossa esiintyviä perhosia ovat muun muassa keltaselkämittari (Ecliptopera capitata), palsamikenttämittari (Xanthorhoe biriviata) ja varjopatinayökkönen (Euchalcia modestoides), jonka ainoa tunnettu (1996) vakinainen esiintymispaikka Suomessa Ohkolanjokilaakso on. Nisäkkäistä Ohkolanjokilaaksossa pesivät liito-orava ja todennäköisesti saukko.
Osa Natura-aluetta on erillinen, joen itäpuolella oleva niitty, Sandberginpelto. Se on maakunnallisesti arvokas perinnebiotooppi. Sandberginpelto on noin 3,5 hehtaaria laaja entinen laidunpelto. Paikallinen luonnonsuojeluyhdistys on hoitanut niittyä niittämällä. Alue on suurikokoinen uusmaalaiseksi perinnebiotoopiksi. Siellä kasvavat muun muassa hakarasara, ketonoidanlukko, keväthanhikki, laskospoimulehti, saksanhanhikki, saunionoidanlukko ja särmäputki.
Kohtaloa uhmaten
Kohtaloa uhmaten on yhdysvaltalainen film noir -elokuva vuodelta 1947. Se kertoo kahdesta kumppanista, jotka pyörittävät uhkapelikasinoa, ja poliisista, joka haluaa mukaan. Poliisin tyttöystävä saa surmansa, ja tytön sisaren toiveesta toinen kasinonomistajista alkaa tutkia asiaa.
Näyttelijät
Lähde:
Atostek
Atostek on suomalainen ohjelmistoalan yritys, joka toimii robotiikan, terveydenhuollon ja tekoälyn ohjelmistojen parissa. Vuonna 1999 perustettu yritys toimii Tampereella ja Espoossa.
1999–2010
Atostek perustettiin vuonna 1999 Tampereella. Neljän perustajan joukkoon kuuluivat muun muassa Atostekin ensimmäinen toimitusjohtaja, tekniikan tohtori Leena Eskola ja Jarkko Niittylahti.
Vuonna 2007 Atostek työllisti neljä tohtoria, 12 diplomi-insinööriä ja kuusi teekkaria. Yritys kasvoi kannattavasti ja sillä oli asiakkaina Suomen eniten tuotekehitykseen sijoittavia suuryrityksiä. Atostek teki ohjelmistokehitystä laitevalmistajille, esimerkiksi RAYlle Atostek toimitti parituhatta räätälöityä wlan-reititintä, joilla peliautomaatteja kytkettiin langattomasti internetiin.
Vuonna 2009 Atostek työllisti 25 henkilöä ja sen liikevaihto oli 1,6 miljoonaa euroa. Toimitusjohtajana toimi Juha Lemmetti.
2011–
Vuonna 2013 Atostek työllisti noin 50 henkilöä ja sen toimitusjohtajana aloitti DI Mika Torhola. Yhtiö alkoi kehittää omaa SaaS-palveluansa eRA:a, joka saatiin tuotantoon seuraavana vuonna.
Vuonna 2019 Atostek avasi ensimmäisen toimipisteen Hervannan ulkopuolelle, Espoon Otaniemeen.
Vuonna 2020 Atostekissä oli käynnissä kaksi tekoälyyn liittyvää tutkimus- ja kehityshanketta. Eurooppalaiseen yhteistoimintaverkosto Eurekaan kuuluvassa Itea-hankkeessa kehitettiin Oxilate, jossa tekoälyä hyödyntävät ongelmanratkaisussa niin teollisuuden asentajat kuin loppuasiakkaatkin. Helsingin yliopiston kanssa panostettiin keinoihin, joilla lääkinnällisten laitteiden tekoälyohjelmistot saadaan nopeammin tuotantoon.
Metso (täsmennyssivu)
Metso voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Atostek
2011–
Maaliskuussa 2021 Atostek julkisti massarokotuksiin tarvittavan henkilöstömäärän vähentämiseen tarkoitetun eRA Rokote -palvelun.
Organisaatio
Toukokuussa 2020 Atostekin palveluksessa oli yli 100 henkilöä ja sillä oli toimistot Tampereen Hervannassa ja Espoon Otaniemessä. Syksyllä 2020 Espoossa työskenteli 14 henkilöä.
Kalkkinen–Lakkajärvi
Kalkkinen–Lakkajärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Puukkoisen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Atostek
Organisaatio
Atostekin omistajiin kuuluu sen toimiva johto ja avainhenkilöt.
Kalkkinen–Lakkajärvi
Maantietoa
Kalkkinen–Lakkajärvi koostuu kahdesta järvenosasta, Kalkkisesta ja Lakkajärvestä, joita yhdistää noin 400 metriä pitkä Raatesalmi. Kalkkinen on 1,0 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Lakkajärvi on 700 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Kalkkinen–Lakkajärven pinta-ala on 19,3 hehtaaria ja järvellä on yksi pieni saari, joka sijaitsee Kalkkisen keskiosassa. Kalkkinen–Lakkajärven rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä ja sen rannat ovat pääosin metsämaata. Kalkkisen rannalla on yksi talo ja kolme vapaa-ajan asuntoa. Lakkajärven rannalla on kolme vapaa-ajan asuntoa.
Atostek
Organisaatio
Atostekilla on poikkeuksellinen käytäntö tutkintoa varten opiskelevien työntekijöidensä valmistumisen varmistamiseksi: se maksaa noin kahden kuukauden ajan palkkaa gradun tai diplomityön tekijöille varsinaisesta kirjoittamistyöstä. Keskimäärin yrityksen palkkaamien opiskelijoiden lopputyöt ovat valmistuneet noin 273 työtunnissa. Vuoteen 2020 mennessä yritys oli rahoittanut yli 50 opinnäytetyön tekemistä.
Tuotteet ja asiakkaat
Vuonna 2020 Atostekin liiketoiminta jakautui kolmeen liiketoiminta-alaan: teollisuudelle, lääketieteelle ja terveydenhuollolle sekä julkiselle sektorille tarjottaviin palveluihin. Atostekin asiakkaita ovat esimerkiksi lääketieteelliset laitevalmistajat ja teollisuuden kone- ja laitevalmistajat.
Liiketoimintaan kuuluu ohjelmistojen hankintakonsultointi ja teknistä ja algoritmiosaamista vaativat ohjelmistohankkeet esimerkiksi robotiikan ja tekoälyn parissa. Yhtiö on patentoinut esimerkiksi tietoliikenteeseen ja terveydenhuoltoon liittyviä ratkaisujaan.
Atostek on kehittänyt ABB:n Suomen taajuusmuuttajatehtaalle konenäkösovelluksen, joka analysoi kamerakuvaa. 5G-yhteyden kautta toimivan järjestelmän avulla valvotaan laatua moduulien kokoonpanossa.
Myös Liikenteenohjauksen valtionyhtiö Fintraffic (aiemmin Traffic Management Finland) ja KL-Kuntahankinnat ovat Atostekin asiakkaita.
ERA
pienoiskuva|Potilaan aikajana ERA Kokonaiskuva -ohjelmassa
Atostekin oma SaaS-palvelu ERA (lyhenne sanoista eResepti ja eArkisto) otettiin käyttöön vuonna 2014. ERA(aiemmin eRA )-palvelun avulla kymmeniä kliinisiä tietojärjestelmiä ja tuhansia sote-käyttäjiä on yhdistetty Suomen Kansalliseen terveysarkistoon eli Kanta-palveluun sekä Kelan Kanta-arkistoon. Atostek on tuotteistanut ERA-palvelun pohjalta myös kansainvälisen sähköisesti toimivan Recibus-lääkemääräysratkaisun.
Vuonna 2019 Digian ja Atostekin yhteenliittymä voitti sairaanhoitopiirien ja kuntien sosiaali- ja terveydenhuollon kehittämiseen tähtäävän UNA-yhtiön julkisen kilpailutuksen integraatio- ja tiedonhallintaratkaisun toimituksesta. Ratkaisu hyödyntää Atostekin ERA-liityntäpalvelua. UNA-arkkitehtuuri todettiin toimivaksi vuonna 2017, kun UNA ja Atostek pilotoivat sitä Potilaan aikajana -sovelluksella.
ERA Rokote -palvelu julkaistiin maaliskuussa 2021. Sen avulla vähennettiin massarokotuksiin tarvittavaa henkilöstömäärää. Siihen asti rokotustapahtumissa oli ollut avustamassa kaksi henkilöä, joista toinen kirjasi tapahtuman Kelan Kanta-palveluun ja toinen THL:n ylläpitämään valtakunnalliseen rokotusrekisteriin. Muutoksen jälkeen tieto siirtyi tarvittaviin palveluihin yhden käyttöliittymän kautta. Myöhemmin samana vuonna Atostek toteutti julkiselle sektorille palvelun, jonka avulla koronapasseja saatettiin tulostaa ihmisille, jotka eivät käyttäneet itse Omakanta-palvelua.
Flexbots
Atostekin Flexbots on ohjelmistokehitysalusta robotisaation sovelluksille. Atostekin alusta on yhteensopiva avoimen lähdekoodin Robot Operating System 2:n (ROS 2) -alustan kanssa.
Juho Kurki
Juho Kurki (s. 20. joulukuuta 1991 Kankaanpää) on suomalainen kivääriampuja ja EM-mitalisti. Hän edustaa Kankaanpään Ampujia.
Saavutukset
Lähde:
Sapirin–Whorfin hypoteesi
Sapirin–Whorfin hypoteesi (SWH, myös: Sapir–Whorf-hypoteesi tai teoria kielen suhteellisuudesta) on kielitieteessä käsitys siitä, että henkilön puhuman kielen (sen sanaston ja kieliopin) ja hänen maailmankuvansa ja ajattelunsa välillä olisi kiinteä yhteys ja ihminen aina hahmottaisi maailmaa (ensi)kielensä kautta. Hypoteesista esitetään usein kaksi eri muotoa: vahvan tulkinnan mukaan kieli määrää ajattelua (kielellinen determinismi), heikon mukaan taas ohjaa sitä (kielellinen suhteellisuus tai relativismi). Vaikka käsityksestä käytetään yleisesti nimeä hypoteesi, se on pikemmin aksiooma, josta kielitieteilijä Benjamin Whorf opettajansa Edward Sapirin tiettyjä huomioita seuraten johti käsityksensä: Whorfkaan ei välttämättä uskonut väittämän sisältöä voitavan osoittaa todeksi kokeellisesti vaan pikemmin piti sitä havaintojensa lähtökohtana. Kokeelliseen psykolingvistiikkaan hypoteesilla ei ole juurikaan ollut vaikutusta.
Historia
Käsityksen kielen ohjaamasta ajattelusta esitti ensimmäisenä mahdollisesti intialainen kielitieteilijä Bhartrihari 600-luvulla. Indoeurooppalaisissa kielissä usein verbit, jotka liittyvät ajatteluun ja kieleen, ovat kytköksissä toisiinsa. Esimerkiksi antiikin kreikan sana logos viittaa sekä kieleen että logiikkaan ja ajatteluun. Kreikkalaiset kutsuivat vieraskielisiä – lähinnä seemiläisiä kansoja ja germaaneja – barbaareiksi ja ajattelivat heidän epäedistyksellisyytensä johtuvan siitä, etteivät he osanneet kreikkaa (ja siten logosta). Termi barbaari oli halventava ja sillä vihjaistiin barbaarien ääntelevän koirien tapaan.
Uudella ajalla ajatuksia kielen vallasta ajatteluun ovat esittäneet mm. Wilhelm von Humboldt esseessään Über das vergleichende Sprachstudium (Kielten vertailevasta tutkimuksesta) sekä Franz Bopp, jonka mukaan kielen rakenne heijasti aina kansan luonnetta ja maailmankatsomusta (saks. Weltanschauung). Ajatus on näkynyt myös muualla: Károly Kerényi aloitti Dionysoksen englanninkielisen käännöksensä (1976) seuraavasti:
Ennen Whorfia samanlaista ajatusmallia käytti amerikkalainen antropologi Franz Boas, Whorfin opettajan Edward Sapirin opettaja. Tämä tutki Amerikan alkuperäisasukkaita, joiden kielet erosivat siihen asti enimmäkseen tutkituista Euroopan ja Aasian kielistä. Whorf jatkoi Boasin ja Sapirin tapaan intiaanikielten parissa ja tutki niitä kieliopillisia mekanismeja, joiden kautta ajatus vaikuttaisi kieleen. Hän perusteli näkemystään seuraavasti:
Whorf vastusti ”luonnolliseksi logiikaksi” kutsumaansa oppia, jonka hän väitti uskovan, että ”puhe tai kielen käyttö on olemassa ainoastaan ’ilmaisemaan’, mikä olennaisesti on jo hahmotettu muin kuin kielitieteellisin keinoin”. Tämän vuoksi hän esitti, että ”ajatus ei riipu kieliopista vaan logiikan ja järjen laeista, joiden pitäisi olla samat kaikille universumia havainnoiville”. Hänen kiinnostuksensa kieliin syntyi siitä, että häntä kiinnosti, kuinka eri kielillä kirjoitetut uskonnolliset tekstit olivat niin erilaisia kuin vallitseva yhdysvaltalainen maailmankatsomus.
Whorf oli kielitieteilijänä sivussa valtavirrasta, joten hänen 1930-luvulla tekemänsä kielellisen suhteellisuuden tutkimus ei saavuttanut mainetta ennen kuin hänen tekstinsä hänen kuolemansa jälkeen 1950-luvulla julkaistiin kootusti. Myöhemmin hypoteesin suosio alkoi laskea, kun kävi ilmi, etteivät tutkimustulokset tukeneetkaan kaikkia hänen väittämiään. Jo 1970-luvulla Sapir–Whorf-hypoteesi oli jo epäsuosiossa, mitä kuvastaa esimerkiksi David Premackin puheenvuoro kielikonferenssissa 1975:
Vaikka Sapir–Whorf-hypoteesia vakavassa mielessä harvoin tutkimuksessa enää mainitaan, ajattelun ja kielen välistä yhteyttä tutkitaan edelleen. Nykyajan tutkijoita ovat mm. Stephen Levinson, jonka tutkimusryhmä Max Planck -instituutissa on tutkinut mm. avaruudellisen havainnoinnin ja kielen välistä yhteyttä, ja Harvardin yliopistossa toimiva Leonid Perlovsky, joka on tutkinut mm. tunteiden ja kielen välistä yhteyttä.
Kritiikki
Sapirin-Whorfin hypoteesi on herättänyt paljon kritiikkiä. Osa perustuu empiirisiin havaintoihin, osa filosofiseen päättelyyn.
Hypoteesia ei itse asiassa koskaan tarkasti määritelty missään. Tälläkin sivulla olevat sitaatit kuitenkin osoittavat, että sekä Sapir että Whorf saattoivat jossakin määrin uskoa olevan niin, että 1) yhteiskunnan tavat muokkaavat ihmisten tapaa ajatella ja havaita ja että 2) tämä näkyy heidän kielessään. Lisäksi tästä seuraa, että tietyn kielen oppiminen lukitsee havainnot tiettyyn tapaan tarkastella maailmaa.
Maailman tunnetut kielet ovat lopulta keskenään hyvin samankaltaisia ja ilmentävät lisäksi piirteitä, joita on myös kieltä vielä omaksumattomilla lapsilla sekä muilla eläimillä. Esimerkiksi linnut oppivat yksin (eristyksissä lajitovereiltaan) laulamaan, ja koska ihminen on biologisesti linnun homologi, on mahdollista, jollei todennäköistä, että sama pätee ihmisen kohdalla. Toisin sanoen kieltä ei opita muilta puhtaasti tyhjästä, vaan aivot osaavat jo kielellisiä ominaisuuksia syntymästä. Jos kieli voisi olla kulttuurista ja tavoista riippuen millainen vain, puhuttujen kielten väliltä odottaisi suurempia eroja. Näin ollen vaikuttaa epätodennäköiseltä, että luonnollinen kieli määrittelisi havainnon kategorisaatiota niin radikaalisti kuin Whorf oletti.
Kielen omaksumista sääntöjä oppimalla ei pidetä kovin realistisena näkemyksenä kielen omaksumisesta. Mahdollisia sääntöjä on liikaa. Jos ajatellaan, että sujuvan kielen osaamiseen vaaditaan noin 15 000 sääntöä ja kunkin säännön oppiminen tapahtuisi keskimäärin noin kymmenen mahdollisen mutta väärän säännön joukosta, lapsen olisi käytävä läpi 1015 000 mahdollista sääntöä oppiakseen kielen. Täten monet kielitieteilijät eivät usko lapsen niinkään oppivan sääntöjä kuin käyttävän kieliopin muodostamiseen synnynnäisiä kykyjä, jotka rajaavat pois suurimman osan vääristä vaihtoehdoista. Koska nämä perustuvat aivojen fysiologisiin ominaisuuksiin, ne ovat yhtäläiset kaikilla ihmisillä. Tämä selittäisi myös, miksi jotkin kieliopilliset rakenteet eivät esiinny missään tunnetussa kielessä (esimerkkejä: Brattico 2008). Edellä mainittua näkemystä ovat kannattaneet erityisesti kielitieteilijät Noam Chomsky ja Steven Pinker.