cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vankila
Vankiloiden toimintaa ja käytäntöjä
Vankilalle on tunnusomaista, että vangin liikkuminen laitoksen sisällä ja alueella on tarkkaan kontrolloitua. Ulkoapäin lukittavat ovet suljetaan päiväjärjestyksen ja vankilan osaston mukaisena aikana useasti joka päivä. Ovet avataan aamuisin taas aamutoimia varten, yleensä klo 06.00 ja 07.00 välillä. Iltaisin voidaan joissakin laitoksissa järjestää vapaa-ajan toimintaa, johon jossakin muodossa lähes kaikki vangit voivat osallistua. Muun ajan vangit viettävät selleissä.
Tapaaminen on mahdollista vankiloissa yleisimmin viikonloppuisin ja pyhäpäivinä. Yleensä tapaamiseen tulee anoa lupa etukäteen. Anomuksessa on kerrottava tapaajien henkilötietoja.
Ravinto ja terveydenhoito vankilassa
Vankila on velvollinen järjestämään vangeille heidän tarvitsemansa terveyden- ja sairaanhoidon. Haaste on suuri, sillä vangeilla on keskimääräistä enemmän erilaisia terveydellisiä ongelmia, joista suurin osa johtuu epäterveellisistä elämäntavoista. Vangeille tarjotaan kuitenkin laitoksissa mahdollisuus päihteettömään elämäntapaan ja terveyden ylläpidon kannalta riittävään liikuntaan. Laitoksissa on myös ravinto-opillisesti tasapainotettu ruoka ja erityisryhmien ruokavaliot. Kanttiinista vangilla on mahdollisuus ostaa laitoksessa luvallisia esineitä ja ruoka-aineita. Suosikkiartikkeleita ovat kahvi sekä pikakahvi (vankilaslangilla "Nessi" Nestlen Nescafe-tuotemerkin mukaan), muovipulloissa olevat virvoitusjuomat, liha- ja makkaratuotteet, säilykkeet, makeiset, sätkätupakka sekä sätkäpaperi. Vankeusvanki saa käyttää kuukaudessa korkeintaan 120 euroa ostoksiin.
Suomen vankilat
Suomen vankilat jaettiin vuonna 2006 viiteen aluevankilaan, joiden alaisuudessa toimii 16 suljettua vankilaa ja 19 avovankilaa. Hämeenlinnan Vankisairaala ja Turun Psykiatrinen vankisairaala ovat hallinnollisesti Rikos­seuraamus­laitoksen terveydenhuoltoyksikön alaisuudessa.
Suljettuina laitoksina toimivat entiset keskusvankilat sekä läänin- ja varavankilat. Keskusvankiloissa säilytettiin vankeusvankeja, kun taas lääninvankiloissa pääasiassa tutkintavankeja. Varavankilat olivat jotakin tilapäiseksi ajateltua tarvetta varten perustettuja täytäntöönpanopaikkoja. Suomessa toimii myös Psykiatrinen vankisairaala.thumb|right|350px|Vankeinhoidon organisaatio.
Saab 29 Tunnan
thumb|Saab 29 Tunnan
Saab 29 Tunnan oli ensimmäinen ruotsalainen suihkuhävittäjä. Konetta on kutsuttu sen rungon muodon mukaan "tynnyriksi" tai "lentäväksi tynnyriksi".
Tausta
Ruotsi sai Sveitsin kautta saksalaisten sodan aikaista aerodynaamista tietotaitoa, jonka avulla se lähti suunnittelemaan nuolisiipistä konetta. Tietotaitoa toivat myös Saksasta palaavat ruotsalaiset insinöörit ja Saksasta Ruotsiin tulleet saksalaiset insinöörit. Esimerkiksi Yhdysvallat suunnitteli pääasiassa suorasiipisiä koneita, koska saksalaisen Alexander Lippischin suunnittelemaa 45° deltasiipeä pidettiin siellä vielä tuolloin liian erikoisena. Neuvostoliitto otti nuolisiiven nopeasti käyttöön suihkukoneissaan.
Tunnanista tehtiin neljä prototyyppiä. Koneen ensilento tapahtui 1. syyskuuta 1948. Koneita valmistettiin 1951–1956 kaikkiaan 661 kappaletta:
30 Tunnania myytiin Itävaltaan 1960-luvun alussa. Ruotsin ilmavoimat käyttivät Tunnania vuoteen 1976 asti. Tunnania käytettiin YK:n palveluksessa Kongon kriisin aikana 1961–1963 sotatoimissa.
Perilliset
Perilliset (Arvingerne) on tanskalainen televisiosarja. Sarjan on käsikirjoittanut Maya Ilsøe, ohjannut Pernilla August ja tuottanut Danmarks Radio. Sarja kertoo neljästä sisaruksesta (Emil, Frederik, Gro ja Signe), jotka riitelevät äitinsä kuoleman jälkeen perinnöstä ja muista asioista.
Pääosia näyttelevät Trine Dyrholm, Carsten Bjørnlund, Mikkel Følsgaard ja Marie Bach Hansen. Sarjaa on esitetty Tanskassa kolme kautta 2014–2017. Suomessa sarjaa on esittänyt Yle.
Antoni Wit
upright|pienoiskuva|Antoni Wit
Antoni Wit (s. 7. helmikuuta 1944, Krakova) on puolalainen kapellimestari ja Varsovan filharmonisen orkesterin ylikapellimestari vuodesta 2002 alkaen.
Wit opiskeli orkesterinjohtoa Henryk Czyzin ja sävellystä Krzysztof Pendereckin johdolla. Hän pääsi myöhemmin Pariisiin saamaan opetusta Nadia Boulangerilta. Wit on johtanut muiden muassa Berliinin filharmonikkoja, Staatskapelle Dresdeniä ja BBC:n sinfoniaorkesteria. Varsovan filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina hän seurasi vuodesta 2002 Kazimierz Kordia.
Yhdistetyn maailmancup 2006–2007
Yhdistetyn maailmancupkausi 2006–2007 alkoi 25. marraskuuta Kuusamossa ja kausi päättyi 18. maaliskuuta Oslossa. Kauden aikana oli tarkoitus järjestää 21 kilpailua, joista 19 olisivat olleet henkilökohtaisia kilpailuja. Huonojen sääolojen vuoksi kuitenkin peruttiin 5 kilpailua. Hannu Manninen otti neljännen kokonaiscupin voittonsa, vaikka nuori ranskalainen Jason Lamy Chappuis pääsikin lopulta hyvin lähelle pisteissä.
Tulokset
Lähde: FIS
Miikul Pahomov
pienoiskuva|Miikul Pahomov puhumassa VII Suomalais-ugrilaisten kansojen maailmankongressissa Miikul Pahomov (myös Pahomovan Miikul, Obraman Fed'uun Miikul, Obraman Fedjuun Miikul ; suomeksi myös Niko Pahomov, Nikolai Pahomov, Kaj Kuujärvi, Kai Kuujärvi, s. 14. helmikuuta 1967 Petroskoi) on lyydiläinen kirjailija, lyydin kielen kehittäjä, tutkija ja opettaja, lyydin- ja suomenkielinen runoilija, lehtimies, kääntäjä ja kieliaktivisti.
Elämäntyö
Pahomov syntyi Karjalan kirjallisuuden tutkijan Maija Pahomovan perheeseen. Pahomovien suku on kotoisin Kuujärven Joensuun lyydiläiskylästä. Merkittävät suomalaiset tiedemiehet ovat haastatelleet tutkimuksiinsa hänen isoäitinsä isää Djeisijan Pekkoa ja isoisäänsä Obraman Fedjuuta. Pahomov on kirjoittanut ensimmäisen lyydinkielisen kaunokirjallisen teoksen, kehittänyt lyydin aakkoston, ollut mukana tekemässä ensimmäistä lyydinkielistä aapista sekä kirjoittanut ensimmäisen lyydinkielisen hengellisen kirjan. Näillä teoksilla hän on pyrkinyt luomaan yhtenäisen lyydin kirjakielen. Lisäksi Pahomov on kirjoittanut lukuisia etnografisia artikkeleita lyydiläisistä, heidän historiastaan, lyydiläisten elämästä ja lyydin kielestä. Näiden toimien ohella hän on toiminut Lyydiläisen Seuran Lüüdilaine-lehden päätoimittajana, nykyisin aineistoasiantuntijana. Kyseessä on Pahomovin perustama, kerrasta kahteen kertaan vuodessa ilmestyvä vuosijulkaisu, jota on julkaistu vuodesta 2005 alkaen. Lehden artikkelit ovat lyydiksi (enimmäkseen latinalaisin kirjaimin, joilla lyydin kirjakieltä kirjoitetaan, mutta myös kyrillisin aakkosin), suomeksi ja venäjäksi. Miikul Pahomov perusti vuonna 1998 Lyydiläisen Seuran sekä toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana, ja vuonna 2006 hänestä tulikin sen kunniapuheenjohtaja. Hän on suunnitellut lyydiläisten lipun vuonna 1995, jota käytetään muun muassa Kuujärven kunnan tunnuksena.
Lyydin kirjakielen kehittäminen
Pahomovin kirjoittama runokokoelma Tuohuz ikkunas (Tuohus ikkunalla) on ensimmäinen lyydiksi julkaistu kaunokirjallinen teos. Se julkaistiin Petroskoissa vuonna 1993. Pian tämän jälkeen, vuonna 1995, valmistui ensimmäisen lyydinkielisen aapisen luonnos, joka jäi silloin julkaisematta. Se, kuten myös vuonna 2003 julkaistu uusi omintakeinen lyydiläisaapinen ABC-kird’, syntyi Lidia Potašovan ja Miikul Pahomovin yhteistyönä. Aapisen ja muidenkin harvojen olemassa olevien suppeiden oppimateriaalien käyttöönotto kangertelee.
Pahomovin kirjoittama teos D’umalan Poig (Jumalan Poika) julkaistiin vuonna 1999. Kyseessä on ensimmäinen hengellinen kirja lyydin kielellä. Teos sisältää Raamatun kertomuksia, rukouksia, jumalankäskyjä ja hengellisiä runoja. Erityisesti tässä teoksessa hän on pyrkinyt yhdistämään lyydin kolme päämurretta lyydin kirjakielen luomiseksi. Pahomovin uraauurtavat teokset saivat jatkoa vuonna 2000, kun häneltä julkaistiin runoteos Lüüdiland – Runokird' lüüdin heimon kolmes mujus ja vuonna 2005 hengellinen teos, Ehtsluužb. Seuraavan kirjan parissa hän työskenteli jälleen yhteistyössä Potašovan kanssa, ja ''Tervheks! – Lugendkird’ Kujärven lüüdin kielel'' julkaistiin vuonna 2007. Samana vuonna ilmestyi Pahomovin toimittama ja suomentama kuujärveläisen Pit'k Randaane -perinneryhmän Pajod – Lyydiläisiä lauluja / Ludian songs -laulukokoelma lyydin, suomen ja englannin kielellä. 2010-luvulle tultaessa Pahomov on jatkanut edelleen lyydinkielisten kirjojen kirjoittamista.
Vuonna 2010 hänellä ilmestyi runokokoelma Ukon bembel – Runod lüüdin kielel, vuonna 2011 Kuujärven lyydiläistekstejä -kielinäytekokoelma ja vuonna 2012 ensimmäinen lyydiläisen kansanrunouden kokoelma Kondan Kalndan – Kujärven lüüdin rahvhansana.  Kondan Kalndan on syntynyt miltei 20 vuoden perinteenkeruun jälkeen, ja teoksen vanhin informantti on syntynyt vuonna 1882 ja nuorin 1945. Samana vuonna Pahomov toimitti Roza Jeršovan ja Tamara Šcerbakovan Päivääne, lämmita!– Kiritused lapsiile Kujärven lüüdin kielel -lastenkirjan ja osallistui Priäžan Lyydilaižed sananpolved -sananlaskukokoelman toimittamiseen. Lyydin kirjakieltä Pahomov on kehittänyt aktiivisesti myös Lüüdilaine-vuosijulkaisussa.
Tutkimus- ja lehtitoiminta
Vuonna 1989 Pahomov valmistui Petroskoin yliopiston suomen kielen laitoksella ja 2000 suoritti filosofian lisensiaatin sekä 2017 filosofian tohtorin tutkinnon Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunnan suomen kielen, suomalais-ugrilaisten ja pohjoismaisten kielten ja kirjallisuuksien laitoksella. Pahomov aloitti tieteellisen uransa Karjalan tiedekeskuksessa Petroskoissa, jossa hän toimi itämerensuomalaisten kielten tutkijana vuosina 1987–1991. Vuosina 1996–1997 hän työskenteli lyydin tutkijana Helsingin yliopistossa. Vuonna 2013 käynnistyneessä verkkosanakirjahankkeessa Pahomov toimi johtajana. Hankkeen tarkoituksena on luoda lyydi–suomi–venäjä-sanakirja. Hanketta toteutetaan yhteistyössä Lyydiläisen Seuran, Helsingin yliopiston ja Kotimaisten kielten keskuksen kesken. Kolmevuotista hanketta tukee Koneen Säätiö, ja sen ensimmäinen vaihe on saatettu loppuun.
Pahomov opetti karjalaa ja lyydiä Helsingin ortodoksisessa seurakunnassa vuosina 2002–2009 ja Helsingin yliopistossa vuosina 2011–2016. Vuonna 2013 hän toimi kouluttajana, kun Lyydiläinen Seura järjesti yhteistyössä Helsingin yliopiston kanssa lyydin kielen ja sen opettamisen kurssit Helsingissä. Hänen johdollaan koulutettiin 13 lyydiä osaavaa opettajaa, tutkijaa ja kulttuurityöntekijää Karjalan Sivistysseuran tukemana. Heistä kaksi opettaa nyt lyydin kieltä vapaaehtoisena oppiaineena Lyydinmaalla.
Vuonna 1989 julkaistussa diplomityössään Petroskoin yliopistolle Pahomov käsitteli Kuujärven paikannimistöä. Helsingin yliopistolle hän on vuonna 2000 tehnyt lisensiaatintyön, jonka aihe on lyydin äännehistoria. Työ on nimeltään Kuujärven lyydiläismurteen klusiilit astevaihtelusuhteineen. Vuonna 2011 Suomalais-Ugrilainen Seura julkaisi Kuujärven lyydin ensimmäisenä kielennäytekokoelmana Pahomovin teoksen Kuujärven lyydiläistekstejä (SUST 263).
Vuonna 2017 Pahomov julkaisi Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunnan suomen kielen, suomalais-ugrilaisten ja pohjoismaisten kielten ja kirjallisuuksien laitokselle tekemänsä väitöskirjan Lyydiläiskysymys: Kansa vai heimo, kieli vai murre? Tämän tutkimuksen tavoitteena on lyydiläisten puhuman kielimuodon historiallinen ja taksonominen määrittäminen. Väitöskirjassaan Pahomov tarkastelee yksityiskohtaisesti lyydin kieltä ja lyydiläisten historiaa. Hän todistaa, että lyydin kieli täyttää itsenäisen kielimuodon kriteerit, ja varhaislyydin pohjalta ovat kehittyneet aunuksenkarjalan kieli eli livvi, osa varsinaiskarjalan murteita ja vepsän kielen pohjois- eli äänisvepsän murre.
Lukuisten Lüüdilaine-vuosijulkaisuun kirjoittamiensa artikkelien lisäksi Pahomovin monipuolisia tekstejä on julkaistu useissa aikakaus- ja sanomalehdissä ynnä tieteellisissä julkaisuissa, kuten Aamun Koitto, Alkukoti, Carelia, Elias, Etelä-Suomen Sanomat, Hiidenkivi, Karjalan Heimo, Karjalan Sanomat, Kieliposti, LiteraruS – Literaturnoje slovo, sanomalehdet Lyydilaine ja Lüüdilaine Sana, Neuvosto-Karjala, Oma Mua, Petrozavodskij Universitet, Pieni Puukello, Sever ja Yliopisto. Hänen kirjoituksiaan ovat julkaisseet esimerkiksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Võron instituutti sekä Arizonan yliopisto. Pahomov tunnetaan muun muassa Raisa Lardotin ja arkkipiispa Johanneksen teosten kääntäjänä ja toimittajana. Hän on toimittanut lyydinkielisiä kirjoja sekä Lüüdilaine ja Lüüdilaine Sana -julkaisuja. Vuosina 2001–2009 hän toimitti myös Ortodoksiviesti ja St. Isaac’s News -aikakauslehtien venäjänkielisiä sivuja sekä perusti ja päätoimitti Helsingin ortodoksisen seurakunnan Prihodskoi listok -julkaisua. Lehtijulkaisuissaan hän on käyttänyt myös nimimerkkejä N. Pahomov, Miikul Puahkoine, MPalomnik, MP ja OFM. Lyydiläisen Seuran perustamisen yhteydessä 1998 Pahomov kokosi Lyydiläiset ja lyydin kieli -bibliografian, joka julkaistiin Internetissä.
Runous
Pahomov on tehnyt myös mittavan uran runoilijana ja runonlausujana. Hänen ensimmäiset runonsa julkaistiin lyydin kielellä maaliskuussa 1989 petroskoilaisessa Carelia-kulttuurilehdessä. 1990-luvulla Pahomov kuului Carelian toimitusneuvostoon ja oli tämän lehden Tandem-nimesen nuorisopalstan vakituinen kirjoittaja. Hänen runojaan on julkaistu muun muassa seuraavissa lyydiläisissä sekä Venäjän Karjalan ja Suomen lehdissä: Lüüdilaine, Lüüdilaine Sana, Lyydilaine, Lyydi; Carelia (ja sen edeltäjä Punalippu), Karjalan Sanomat, Kipinä, Kodima, Oma Mua, Taival, Vienan Viesti; Elias, Karjalan Heimo, Karjalainen, LiteraruS, Ortodoksiviesti, Prihodskoi listok, Savot, Sieppari, St. Isaac’s News ja Yliopisto. Pahomovin runot kuuluvat myös erilaisiin kirjallisuusantologioihin. Hänen runojaan on käännetty unkariksi, komiksi, viroksi, vepsäksi, vatjaksi, varsinaiskarjalan kielen vienanmurteelle, englanniksi, ruotsiksi ja venäjäksi. Petroskoilainen Anna tulla -yhtye, inkeriläinen laulaja Arvi Kemppi, suomalainen säveltäjä Tiina Myllärinen ynnä muut taiteilijat tekivät Pahomovin runoista lauluja. Hänen äänensä kuuluu myös ensimmäisessä lyydinkielisessä animaatioelokuvassa, jonka Karjalan Kielen Seura tuotti vuonna 2016.
Itämerensuomalaisten kielten ja kulttuurien asiantuntijana Pahomov on osallistunut myös muiden suomensukuisten kansojen kulttuuritoimintaan. Hän on käyttänyt runoissaan muun muassa udmurttien ja samojedien kansanrunoutta. Vuonna 1998 hänen ja näyttelijä Viola Pekkasen aloitteesta perustettiin inkeriläinen kansanperinneryhmä Tuulistullaa. Vuodesta 1996 Pahomov ja Pekkanen ovat esittäneet Karjalan suomensukuisten kansojen kirjallisuuteen tutustuttavaa runonlausuntaohjelmaa Karjalan runolliset murresävyt (ks. näyte esityksestä 2015 ).
Karsikko (Simo)
thumb|Kivirakkaa Kirnuvaarassa. Karsikko (myös Karsikonniemi tai Karsikkoniemi) on Perämereen työntyvä niemi Simon kunnan ja Kemin kaupungin rajalla. Pääosa niemestä sijaitsee Simon kunnan alueella, ja se kuuluu Maksniemen kylään. Niemi on Simoniemen ohella yksi kunnan laajimmista niemistä. Sen edustalla sijaitsee useita saaria, joista suurimmat ovat Laitakari ja Halttari. Saaren rannoilla on pääasiassa loma-asuntoja, ja sen sisäosat ovat metsätalouskäytössä.
Karsikko on pääosin havumetsän peittämää kuivahkoa maastoa, jota täplittävät suot ja avosuot. Saaren eteläkärki sekä Karvonranta idässä ovat pääasiassa kivikkoista rantaa, lukuun ottamatta Kitiniemenhiekan, Leuannokan, Röyttänhiekan ja Röynin hiekkaranta-alueita ja rantamatalikkoja. Niemen itärannasta jatkuvat erillisinä nieminä lisäksi Puntarniemen ja Leuannokan niemet. Niemen länsirannalla Ruumiskarinnokan eteläpuolella sijaitsee laaja Mustakallion avokallioalue. Niemen korkein kohta on yli 15 metrin korkeuteen kohoava Kirnuvaara, jonka laella ja rinteillä on kiviröykkiöitä. Niemen eteläkärjessä sijaitsee Karsikon kalasatama.
Karsikon entinen kalastajakylä on valtakunnallisesti merkittävä kulttuurihistoriallinen kohde, vaikka suurin osa sen rakennuksista on purettu.
Karsikonniemi oli toinen sijoituspaikkavaihtoehto ydinvoimayhtiö Fennovoiman valitessa sijoituspaikkaa ydinvoimalalleen. Ydinvoimala päätettiin rakentaa Pyhäjoelle.
Melvin Laird
thumb|right|Melvin Laird. Melvin Robert ”Bom” Laird (1. syyskuuta 1922 Omaha, Nebraska – 16. marraskuuta 2016 Florida) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän toimi maansa puolustusministerinä Vietnamin sodan aikana vuosina 1969–1973. Alun perin hänen esittämänsä oli käsite ”vietnamisointi”, joka merkitsee pyrkimystä korvata Yhdysvaltojen joukot vähitellen Etelä-Vietnamin omilla joukoilla. Tuloksena oli, että Yhdysvallat alkoi vetäytyä alueelta vuonna 1973.
Laird valmistui Carleton Collegesta Minnesotassa vuonna 1942 ja palveli Yhdysvaltain laivastossa huhtikuuhun 1946.
Lairdin isä Melvin Sr. oli Wisconsinin osavaltionsenaattori, ja hän itse pääsi Wisconsinin senaattiin jo 23-vuotiaana. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Wisconsinin seitsemännestä vaalipiiristä vuosina 1953–1969.
Juhannusruusu
Juhannusruusu (Rosa spinosissima 'Plena') on pimpinellaruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle on tunnusomaista Suomessa juhannuksen aikaan aukeavat, puolikerrannaiset, kermanvalkoiset kukat.
Juhannusruusua on viljelty Suomessa 1800-luvun alkupuolelta lähtien ja se kuuluu Suomen historiallisiin ruusuihin. Suomessa juhannusruusu on hyvin yleinen, ja sen kasvuvyöhyke yltää Lappiin saakka. Muualla maailmassa juhannusruusu on harvinainen. Juhannusruusun ruotsinkielisiä nimiä ovat fylld pimpinellros tai Finlands vita ros ja englanninkielinen nimi Finnish White Rose.
Alkuperä
Juhannusruusun alkuperää ei tunneta, mutta sen on arveltu kulkeutuneen Suomeen Venäjältä. Kerrannaisia kukkia lukuun ottamatta juhannusruusu muistuttaa luonnonvaraista pimpinellaruusua. Juhannusruususta on olemassa Suomessa useita eri kantoja, jotka poikkeavat hiukan toisistaan.
Luonnonvaraisen pimpinellaruusun päälevinneisyysalue on Länsi-, Keski- ja Etelä-Euroopassa, mutta pohjoisimmillaan sitä kasvaa Norjassa ja Islannissa saakka. Idässä sen levinneisyysalue ulottuu Länsi-Siperiaan ja etelässä Algeriaan ja Iraniin.
Luonnonvaraisten pimpinellaruusujen jalostus alkoi Skotlannissa noin vuonna 1790. Pimpinellaruusujen kutsuminen skotlantilaisiksi ruusuiksi (Scotch rose) juontaa juurensa tältä ajalta. Perthistä kotoisin ollut puutarhuri Robert Brown risteytti luonnonvaraisen pimpinellaruusun useiden tuon ajan viljeltyjen ruusujen kanssa. Viljellyt lajikkeet olivat pääosin pimpinellaruusulle läheisiä Rosa foetidan, Rosa hugoniksen, Rosa primulan ja Rosa sericean risteymiä, mutta joukossa oli myös syysdamaskonruusun lajikkeita. Pimpinellaruusuja jalostettiin myös Ranskassa ja Pietarissa Venäjällä, jossa tsaarin puutarhuri Karl-August Freundlich jalosti niistä useita kauniita kerrannaiskukkaisia lajikkeita.
Kuvaus
Juhannusruusu kasvaa 1,5–2 metriä korkeaksi versoiltaan ja oksiltaan pystyksi pensaaksi. Versot ovat tiheäpiikkiset. Vanhetessaan versot muuttuvat tummanruskeiksi. Lehdet ovat pienikokoiset, himmeän vihreät. Lehdyköitä niissä on 7–9 kpl. Kukinta alkaa juhannuksen tienoilla ja kestää pari viikkoa. Kukat ovat puolikerrannaisia, kermanvalkoisia, keskeltä kellertäviä, halkaisijaltaan 5–8 cm. Heteet ovat keltaisen ruskeat. Ruusu kukkii toisen vuoden versoilla. Kukinta on runsas erityisesti aurinkoisella paikalla. Vasta-auenneen kukan tuoksu on voimakas ja miellyttävä, makea ruusun tuoksu. Kiulukat ovat muodoltaan pallomaiset, halkaisijaltaan 1–1,5 cm, kypsinä himmeän mustia. Juhannusruusu kasvattaa runsaasti juurivesoja.
Juhannusruusu viihtyy aurinkoisella tai puolivarjoisalla kasvupaikalla, tuoreessa, runsasmultaisessa, vettä läpäisevässä maaperässä. Lajike menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I–VII.
Bormio
Bormio on Pohjois-Italiassa Lombardian alueella Sondrion maakunnassa Valtellinan laaksossa Addajoen latvoilla sijaitseva kunta. Kunnan asukasluku oli 4 118 syyskuussa 2016. Alueella sijaitsee useita suojelualueita, kuten Stelvion kansallispuisto.
Bormio on tunnettu talviurheilukeskus, etenkin alppihiihdossa. Siellä on järjestetty muun muassa alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1985 ja 2005. Alppihiihdon maailmancupia on laskettu 1980-luvulta lähtien. Kaupungissa on 14 lasketteluseuraa.
Campi Bisenzio
Campi Bisenzio on kunta Italiassa Toscanan alueella olevassa Firenzen metropolikaupungissa. Se sijaitsee Firenzen tasangolla noin 15 kilometriä Firenzestä luoteeseen. Kaupunkia halkoo Bisenziojoki, joka on Arnojoen sivujoki. Ympäröivät joet ovat tulvineet usein ja seutua värittävät useat puistot ja kosteikot, jotka ovat suosittuja ulkoilupaikkoja. Kaupungissa on jäljellä keskiaikaisia rakennuksia, joista tunnetuin on kaupungin symboli Rocca Strozzi. Alue on ollut perinteistä maatalousaluetta. Viime vuosikymmeninä kaupunki on teollistunut ja sen asukasmäärä on ollut kasvussa.
Quodlibet
Quodlibet (, "mitä" ja libet, "vapaasti") on musiikkikappale, joka yhdistelee useita eri, yleensä aikansa suosittuja, melodioita kontrapunktisesti. Mahdollisesti tunnetuin quodlibet sisältyy Johann Sebastian Bachin Goldberg-muunnelmiin viimeisenä, eli kolmantenakymmenentenä, muunnelmana.
Ding Dong (Dana Internationalin kappale)
Ding Dong on Dana Internationalin esittämä kappale, joka edusti Israelia vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa Saksan Düsseldorfissa.
Kappale kilpaili Euroviisujen toisessa semifinaalissa, jossa se sijoittui viidenneksitoista ja täten karsiutui finaalista.
Jean Vander Pyl
Jean Vander Pyl (11. lokakuuta 1919 Philadelphia, Pennsylvania – 10. huhtikuuta 1999 Dana Point, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka muistetaan parhaiten Vilma Kivisen ääniroolista piirrossarjasta Kiviset ja Soraset. Hänet palkittiin vuonna 1994 Anniella elämäntyöstään ääninäyttelemisen parissa.
Elämäkerta
Vander Pyl syntyi Pennsylvaniassa, mutta kävi high schoolin Beverly Hillsissä, jonka jälkeen hän aloitti näyttelemisen radiossa, jossa Vander Pyl ääninäytteli muun muassa Calling All Cops, Father Knows Best ja Amos ’n’ Andy radio-ohjelmista.
Television pariin Vander Pyl päätyi 1950-luvulla, jolloin hän ehti näytellä televisiosarjoissa Jane Wyman Presents The Fireside Theatre, The Millionaire ja Medic ennen kuin Vander Pyl teki ensimmäisen ääniroolinsa Salama-Santeri-piirrossarjassa vuonna 1959. Samaan aikaan hän esiintyi televisiosarjassa Leave It to Beaver ja vuonna 1960 Vander Pyl sai uransa merkittävämmän roolin piirrossarjasta Kiviset ja Soraset, jossa hän ääninäytteli Retu Kivisen vaimoa Vilma Kivistä aina vuoteen 1966 asti, jonka jälkeen Vander Pyl jatkoi rooliaan aina kuolemaansa asti eri televisiosarjoissa ja elokuvissa. Vuonna 1995 eräässä haastattelussa hän mainitsi saaneensa 250 dollaria jaksoa kohden Kivisissä ja Sorasissa.
Vander Pyl menehtyi keuhkosyöpään vuonna 1999 kotonaan Dana Pointissa, Kaliforniassa. Hänellä oli kolme poikaa Michael O'Meara, Timothy O'Meara ja Roger DeWitt.
Janis Paige
pienoiskuva|Janis Paige Donna Mae Tjaden eli Janis Paige (s. 16. syyskuuta 1922, Tacoma) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on ollut lukuisia osia sekä musikaaleissa, televisiossa että elokuvissa.
Paige muutti high schoolin jälkeen Los Angelesiin ja oli 1950-luvulta saakka Broadwayn huippunimiä. Hän esiintyi mm. The Pajama Gamessa vuonna 1954. Hän esiintyi vielä 1980–1990-luvuilla saippuasarjoissa, kuten General Hospitalissa, Capitolissa ja Santa Barbarassa.
Kaksipäisen kotkan varjossa
Kaksipäisen kotkan varjossa on suomalainen vuonna 2005 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon ohjaama elokuvamusikaali. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat 1900-luvun alkuun, jolloin Suomi oli osa Venäjän keisarikuntaa. Elokuva keräsi elokuvateattereissa 63 324 katsojaa.
Tuotanto
Viiden Pekko-elokuvan, Reino Helismaasta ja Tapio Rautavaarasta, Irwin Goodmanista sekä Jean Sibeliuksesta kertovien elokuvien jälkeen Timo Koivusalo ohjasi musikaalin, jonka juoni pohjautui Suomen historiaan 1900-luvun alun sortovuosiin. "”Historialliseen faktakehykseen on istutettu fiktiiviset hahmot, joissa heissäkin on pikkuisen totuuden siementä, oikeista ihmisistä ja tapahtumista on lainattuja juttuja. Runoilijahahmo esimerkiksi edustaa useampaa kirjailijaa, runoilijaa ja taiteilijaa.”" (Kaleva 2.9.2005)
Nakkilassa sijaitsevaan Villilän elokuvakeskukseen rakennettiin elokuvaa varten vajaan hehtaarin kokoinen lavastekortteli. Lavasteet olivat Suomen elokuvahistorian isoimmat ulkolavasteet. Elokuvassa näytteli 39 ammattinäyttelijää ja yli 500 avustajaa. Musiikista vastasi Koivusalo puolisonsa Susanna Palinin kanssa. Musiikki toteutettiin Vantaan viihdeorkesterin kanssa. Elokuvan ensi-ilta oli 9. syyskuuta 2005, mutta sitä esitettiin jo ennen sitä muun muassa Espoo Ciné -elokuvafestivaaleilla.
Arvioita
Elokuvan arvostelut olivat valtaosin kielteisiä. Turun Sanomien Tapani Maskulan mielestä Kaksipäisen kotkan varjossa on silkkaa aikuisten satua. ”Tästä johtuen elokuvaa ei voi lainkaan arvioida realistisista lähtökohdista käsin, sillä sen historialliset kehyksetkin ovat kuin koristeltua operettia.” Pahoina virheinä hän piti Anneli Saariston ja Vesa-Matti Loirin sivurooleja, jotka imevät tehon pliisulta sankariparilta, sekä elokuvan tapahtumamiljöön epämääräisyyttä ja sekavuutta. Elitistin Ilja Rautsi lyttäsi elokuvan ”Timpan uusimmaksi kesäteatterin ja diashow’n ristisiitokseksi, joka nähdään syystä tai toisesta maamme elokuvateattereissa”. Toisin kuin useimmat kriitikot, Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Jarkko Silén oli arviossaan myönteinen. Hänestä musikaalimuoto ja vapautuminen todellisten henkilöiden kuvaamisesta antaa Koivusalolle nyt tämän aiempia suurmieselokuvia paremmat mahdollisuudet kertoa jotain sellaista, mihin edellisillä elokuvillaan on pyrkinyt. ”Kun sanat loppuvat, menee mies kapakkaan ja laulaa.”
Tapio Suominen (ohjaaja)
Mauri Erkki Tapio Suominen (2. marraskuuta 1946 Kajaani – 17. elokuuta 2023 Kuusamo ) oli suomalainen elokuvaohjaaja. Hän nousi maineeseen ohjaamallaan elokuvalla Täältä tullaan elämä! (1980).
Suominen opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa 1966–1970 ja valmistui sieltä ohjaajaksi. Hänen esikoisohjauksensa oli Narrien illat (1970). Elokuvien ohella Suominen teki televisioelokuvia ja -sarjoja. Vuonna 2003 valmistunut Mosku – lajinsa viimeinen kertoo lappilaisesta poromiehestä Aleksanteri Hihnavaarasta.
Porvoossa syntynyt Suominen vietti lapsuutensa Kajaanissa. Hänen veljensä oli laulaja Markku Suominen. Tapio Suominen kuoli Kuusamossa lyhyesti sairastettuaan.
Leivonta
250px|thumb|Leipätaikinan kaulintaa.
Leivonta on leipien, kakkujen, pullien, torttujen, piirakoiden jne. valmistamista vehnä- ja muista jauhoista siten, että pääosin vedestä tai maidosta ja jauhoista koostuva taikina kohotetaan leivinhiivan, leivinjauheen, ruokasoodan tai hirvensarvisuolan avulla kuohkeaksi ja paistetaan uunissa.
Leivonnassa käytettävät aineet
Leivonnassa on tärkeätä, että ainesmäärät ovat oikeat. Vanhoissa valmistusohjeissa ne ilmoitettiin yleensä painoina, nykyään useimmiten tilavuuksina.
Melkein kaikki leivonnaiset sisältävät vehnäjauhoja. Vehnäjauhojen lisäksi muita usein käytettyjä jauhoja ovat ainakin grahamjauhot, jotka ovat täysjyvävehnäjauhoja, sekä ohra-, ruis-, tattari-, speltti-, peruna- ja maissijauhot. Lisäksi voidaan käyttää kaikenlaisia hiutaleita, ryynejä, perunaa, mantelimassaa, kookosta, kaakaota jne.
Jauhojen, hiutaleiden, ryynien, nesteen ja kohotusaineen lisäksi leivonnassa käytetään yleensä rasvaa (voita, margariinia tai öljyä), kananmunia, suolaa ja sokeria ja/tai muita makeutusaineita. Lisäksi leivonnainen voidaan maustaa ja koristaa lukemattomin tavoin.
Kohotusaineet
Leivinhiiva sisältää elävää hiivasientä ja muuttaa noin 37-asteisessa taikinassa olevan sokerin hiilidioksidiksi ja alkoholiksi: siksi taikinassa on hyvä olla pieni määrä sokeria, joka nopeuttaa kohoamista samalla kun sen määrä vähenee. Vehnäjauho puolestaan sisältää gluteenia (valkuaisainetta), joka alustettaessa imee itseensä vettä ja paisuu. Taikinasta tulee sitkoista ja notkeaa ja siihen muodostuu ohutta gluteenirihmastoa. Taikina nousee huoneenlämmössä ja myös paistamisen aikana uunissa. Nousemisen aikana syntyvät pienet kaasukuplat säilyvät oikein alustetussa taikinassa, joka kohoaa hyvin ja siitä tulee kuohkeaa.
Hiiva on tuoretuote. Nyrkkisääntönä on, että taikinaan, joka sisältää n desilitraa nestettä, lisätään 10*n grammaa tuorehiivaa. Kuivahiiva puolestaan on melkein vedetöntä jauhomaista hiivaa, joka säilyy hyvin. Kuivahiivaa myydään annospusseissa, pussillinen vastaa yleensä 25 g tuorehiivaa.
Leivinjauhe sisältää natriumbikarbonaattia, happamia fosfaatteja ja tärkkelystä. Huoneenlämmössä leivinjauheesta ei juuri haihdu hiilidioksidia: varsinainen taikinan nouseminen tapahtuu uunissa paistamisen aikana.
Ruokasooda sisältää vain natriumbikarbonaattia. Jotta siitä pääsisi vapautumaan kaikki hiilidioksidi, on taikinassa oltava jotakin hapanta ainesta (esimerkiksi puolukkaa tai piimää). Muutoin leivonnaisesta tulee lipeän makuinen.
Hirvensarvisuola sisältää ammoniumkarbonaattia. Kuumennettaessa siitä vapautuu hiilidioksidia ja ammoniakkia, mikä kohottaa ja kuohkeuttaa leivonnaiset. Hirvensarvisuolaa käytetään nykyään vähän, lähinnä pikkuleipiin ja kekseihin. Kakkutaikinassa ammoniakki ei pääse kokonaan haihtumaan, ja siitä voi tulla sivumakua. Hirvensarvisuola väljähtyy helposti ja sitä on säilytettävä tiiviissä pakkauksessa.
Leipominen
Leivottaessa ainekset sekoitetaan kiinteämmäksi leipä- tai vetelämmäksi kakkutaikinaksi, piiraisiin ja paistoksiin tarkoitetuksi voi- tai kekseihin ja jälkiruokiin sopivaksi murotaikinaksi. Usein hiivataikinan annetaan nousta tässä vaiheessa ensimmäisen kerran. Taikinasta muodostetaan leivonnaisia, jotka asetellaan suoraan pellille tai leivinpaperin päälle tai kaadetaan erikokoisiin ja -muotoisiin leivontavuokiin. Hiivataikinan annetaan nousta uudelleen. Leivonnaiset paistetaan kypsiksi uunissa.
Ammonin kuningaskunta
Ammonin kuningaskunta oli israelilaisille etäistä sukua olevien heimojen muinainen kuningaskunta Lähi-idässä. Se sijaitsi Israelin kuningaskunnan naapurina Luoteis-Jordaniassa Kuolleestamerestä koilliseen. Kuningaskunnan pääkaupunkina toimi Rabbath Ammon, joka sijaitsi nykyisen Ammanin kaupungin paikalla. Kreikkalaisella ja roomalaisella kaudella kaupunki tunnettiin nimellä Filadelfeia (lat. Philadelphia).
Raamatun Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa Ammon oli Abrahamin veljenpojan Lootin pojanpoika (toinen pojanpoika oli Moab; moabilaisten kuningaskunnan patriarkka). Ammonilaiset taistelivat usein israelilaisten kanssa. Myöhemmin ammonialaiset mainitaan Raamatussa kansana.
Ammonin kuninkaita olivat Hanun noin 1000 eaa., Sanip noin 740–720 eaa. ja Amminadab I noin 680–640 eaa. Ammonilaisten valtakausi päättyi kun Aleksanteri suuri valloitti alueen noin 332 eaa.
Armstrong Whitworth Albemarle
Armstrong Whitworth Albemarlen miehistön lukumäärä oli 3-4 henkilöä, alatyypistä riippuen. Aseistus käsitti joko 2 taikka 4 kpl Browning 7,7 mm konekivääreitä yläampumossa. Enin pommimäärä oli 2 041 kg. Koneen huippunopeus oli 426 km/h. Moottorit, joita koneessa oli 2 kpl olivat kaksiriviset, ja 14-sylinteriset Bristol Hercules XI -tähtimoottorit, joiden teho oli 1 590 hevosvoimaa (1 186 kW).
Esko Riekki
Esko Riekki (29. huhtikuuta 1891 Oulu – 30. lokakuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen jääkärivärväri, kokoomuspoliitikko ja Etsivän keskuspoliisin (EK) päällikkö.
Perhe
thumb|Esko Riekin isän vuonna 1900 rakennuttama kauppakartano eli [[Riekin talo Oulussa.|alt=|vasen]] Esko Riekki syntyi varakkaaseen oululaiseen kauppiasperheeseen. Isä Frans Adolf Riekki oli kauppaneuvos ja kunnallispoliitikko, äiti oli Alma Matilda Burman (1861–1928). Riekki avioitui vuonna 1917 Alma Maria Pallarin (1893–1969) kanssa, ja pariskunta sai pojat nimiltään Tero (1919 –1967) ja Olli (1921–2006).
Jääkärivärväri
thumb|150px|Santarmien pidättämä Esko Riekki Ensimmäisen maailmansodan aikana Riekki toimi jääkäriliikkeessä Saksaan menevien etappimiehenä ja värväysorganisaattorina. Vapaaehtoisia kuljetettiin Ruotsin kautta Saksaan, lähinnä Tornion ja Haaparannan välisen rajan yli. Vapaaehtoinen ilmestyi esimerkiksi sanomalehti taskussa erikoisella tavalla taitettuna seisoskelemaan ennalta ilmoitettuun paikkaan, josta Riekki tai muut kumppanit poimivat hänet mukaansa.
Riekki ja muut kalterijääkärit vapautettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917. Riekin sellitoverina Špalernajassa oli Vihtori Kosola.
Aktivistiaika 1918–1923
Sisällissodan jälkeen Riekki työskenteli rajavartiolaitoksen suunnittelijana, myöhemmin luoteisrajan komendanttina ja poliisipäällikkönä Torniossa. Aktivistien sisäpiiriin kuulunut Riekki toimi aktiivisesti monarkistien hankkeessa saksalaisen prinssin saamiseksi Suomen kuninkaaksi. Hän toimi myös Martti Pihkalan johtamassa Yhtymä Vientirauhassa Tornion piirin päällikkönä.
Ura EK:ssa
Riekki aloitti Etsivän keskuspoliisin palveluksessa vuonna 1920, vaikka hänellä ei ollut varsinaista koulutusta alalle. Edellisen johtajan Frans Josef Klemetin kuoltua ennenaikaisesti Riekki valittiin muun muassa pitkäaikaisten apulaisjohtajien Bruno Aaltosen ja Ville Pankon avustuksella EK:n johtajaksi. Riekki nimitettiin virkaan väliaikaisesti 1. syyskuuta 1923, mutta hänestä tulikin EK:n viimeinen ja pitkäaikaisin johtaja. EK, Valtiollisen poliisi I:n (Valpo) edeltäjä oli olemassa vuodesta 1919 vuoteen 1938 asti.
Lähtökohdiltaan Riekin EK oli vuoden 1918 sodan tuloksia puolustava "Valkoisen Suomen vahtikoira", kuten Lackman (2007, 470) on luonnehtinut. On sanottu, että Esko Riekki alaisineen jahtasi kommunisteja niin tehokkaasti, että Lapuan liike oikeastaan vain sinetöi EK:n jo tekemän työn.
Lapualaisvuosina Riekki joutui tasapainoilemaan erilaisten poliittisten suuntien välillä eikä hän reagoinutkaan oikeistoradikaalien kaappauksen uhkaan kuin vasta viime hetkellä. Hänen poliisiuransa kohokohtana voi pitää kansainvälisen vakoilijarenkaan paljastamista 1933–1934, mistä saatiin kiitosta ulkomailtakin. Riekkiä on luonnehdittu tehokkaaksi, väsymättömäksi ja taitavaksi mutta myös pikkutarkaksi, häikäilemättömäksi ja yksioikoiseksi. Hänen katsotaankin syyllistyneen useisiin ylilyönteihin uransa aikana.
Alkuun Riekki unelmoi uudenlaisen suomalaisen poliittisen poliisin perustamisesta ilman ulkomaista mallia, mutta hänen aikanaan EK teki paljon yhteistyötä myös ulkomaisten salaisten poliisien kanssa, sekä virassa että koulutuksessa.
SS-värväri
Värväystä hoidettiin helsinkiläisessä kulissina toimivassa insinööritoimisto Rataksessa, ja vapaaehtoiset toimitettiin laivalla Saksaan, jossa he muodostivat "panttipataljoonana" tunnetun suomalaisen SS-pataljoonan.
Eva Gyldén
Eva Kaarina Gyldén (8. huhtikuuta 1930, Viipuri – 30. lokakuuta 2006, Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän valmistui näyttelijäksi Suomen Teatterikoulusta.
Esko Riekki
SS-värväri
Hallitusneuvos Riekki edusti Suomea saksalaisten kanssa käydyissä SS-pataljoonan asioita koskeneissa neuvotteluissa. Riekillä oli tukenaan SS-vapaaehtoistoimikunta. Riekki kuitenkin pettyi saksalaisiin, jotka rikkoivat lupauksiaan ja olivat ylimielisiä. Saksalaisten kannalta Riekki osoittautui nopeasti epämieluisaksi henkilöksi ja SS-miehet puolestaan pettyivät Riekin kykyyn ajaa heidän asioitaan.
Eva Gyldén
Valmistuttuaan Gyldén meni Lahden kaupunginteatteriin 1953, sieltä Kotkan kaupunginteatteriin ja sitten Tampereelle. Gyldén näytteli Tampereen Työväen Teatterissa 34 vuotta ja jäi sieltä eläkkeelle 1993. Hän näytteli paitsi näytelmissä, myös musikaaleissa, opereteissa ja oopperoissa päärooleissa. Operettirooleista merkittävin oli Elizan rooli My Fair Ladyssa (1985). Gyldén esiintyi myös Tampereen oopperassa ja työskenteli Tampereen konservatorion oopperaluokan opettajana ja ohjaajana 1974–1990.
Esko Riekki
Aika sotien jälkeen
Saksan suhteet ja SS-värväys mustasivat Riekin maineen sodan jälkeen. Välirauhan jälkeen Riekki toimi Uuden Suomen toimitusjohtajana vuosina 1941–1958. Hän kuoli Helsingissä vuonna 1973. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle.
Rikkinäinen Suomi
Rikkinäinen Suomi on suomalaisen rap metal -yhtyeen Lähiöbotoxin debyyttialbumi, joka julkaistiin 28. elokuuta 2020. Levy oli ehdolla 2021 Emma-gaalassa vuoden metalli -kategoriassa.
Kappaleet
== Kokoonpano ==
Aleksei Semjonov
Aleksei Anatoljevitš Semjonov (, s. 10. huhtikuuta 1981 Murmansk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Työsulkukaudella 2004–2005 Semjonov pelasi kotimaassaan SKA Pietarin joukkueessa ja NHL-ura jatkui kaudella 2005–2006 Florida Panthersissa. Kauden 2006–2007 hän pelasi puoliksi Pantherissa ja venäläisessä Salavat Julajev Ufassa. Kesällä 2007 Semjonov siirtyi vapaana pelaajana San Jose Sharksiin. Hän pelasi Sharksissa kaudet 2007–2008 ja 2008–2009, kunnes siirtyi kaudeksi 2009–2010 KHL:n Dynamo Moskovaan. Seuraavaksi kaudeksi Semjonov siirtyi SKA Pietariin.
Semjonov on 198 senttiä pitkä ja hän painaa 95 kiloa. Hän laukoo vasemmalta.
Johannes VIII Palaiologos
Johannes oli naimisissa kolme kertaa. Hän solmi ensimmäisen avioliittonsa Moskovan suurruhtinaan Vasili I:n tyttären Annan kanssa vuonna 1414. Tämä kuoli ruttoon vuonna 1417. Seuraavaksi hän avioutui Montferratin Sofian kanssa vuonna 1421. Samana vuonna hänestä tehtiin myös isänsä kanssahallitsija. Kolmas puoliso oli Trebizondin Maria, joka myös kuoli ruttoon vuonna 1439. Kaikki kolme liittoa jäivät lapsettomiksi.
Vuonna 1422 osmanien sulttaani Murad II piiritti Konstantinopolia, mutta ei onnistunut valtaamaan kaupunkia. Bysantti menetti kuitenkin Thessalonikin. Yrittäessään hankkia apua osmaneja vastaan Johannes vieraili Venetsiassa ja Unkarissa sekä Ferrarassa ja yritti saada aikaan kirkkojen yhdistymisen (ks. suuri skisma). Kirkot yhdistettiinkin virallisesti Firenzen kirkolliskokouksessa vuonna 1439, johon Johannes osallistui mukanaan 700 hengen seurue. Lopulta suunnitelma kuitenkin kaatui idän kirkon vastustukseen.
Italian vierailu oli kuitenkin tärkeä Bysantin ja Italian kulttuurivaihdon kannalta. Italialaiset oppineet hankkivat kreikkalaisia käsikirjoituksia, joita Johanneksen seurue oli tuonut mukanaan. Benozzo Gozzoli maalasi Johanneksen kuvan yhdeksi kolmesta kuninkaasta suureen freskoonsa "Tietäjät itäisiltä mailta''.
Johannes nimitti seuraajakseen veljensä Konstantinoksen, vaikka nuoremmat veljekset Demetrios ja Tuomas yrittivätkin juonitella vallan itselleen.
Wikioppiminen
Nimitystä wikioppiminen on alettu käyttää sellaisten uudenlaisten oppimistapojen ja -ympäristöjen yhteydessä, joissa korostetaan omaehtoisuutta sekä oppijoiden keskinäistä vuorovaikutusta ja joka on Internet-välitteistä. Wiki sanana viittaa verkkosivustoon, jota käyttäjät voivat haluamallaan tavalla muokata. Wikioppiminen eroaa monin tavoin formaalista, niin kutsutusta ”perinteisestä” oppimisesta. Tere Vadén ja Juha Suoranta esittävät, että wikioppiminen suhteutuu formaaliin oppimiseen samoin, kuin Wikipedia ensyklopediaan. Wikioppimiselle olennaisia piirteitä ovat muun muassa osallistumisen vapaaehtoisuus, osallistujien lähtökohtainen tasa-arvo, auktoriteetittomuus sekä ongelmalähtöisyys.
Tausta
Esimerkiksi Ken Robinson katsoo, että formaali koulutusmalli syntyi teollistuvan yhteiskunnan tarpeisiin. Tuon ajan sivistyksellistä ilmapiiriä luonnehti valistuksen ihanne ja taloudellista tilannetta teollinen vallankumous. Teollisuusyhteiskuntaan sopinut koulutusjärjestelmä ei kuitenkaan vastaa enää tietoyhteiskunnan tuottamiin (työ)elämän tarpeisiin, eikä tutkinto ole enää samalla tavoin tae työpaikasta. Niinpä wikioppimisen periaatteiden soveltamisesta myös Suomen kouluissa käydään keskustelua.
Suuri osa oppimisesta tapahtuu kuitenkin informaalisti ja satunnaisesti arkipäiväisissä tilanteissa, ja yksi tällaisen arkipäiväisen oppimisen alue on Internetiin syntynyt wikimaailma. Wikioppimisesta puhuttaessa ei siten tule ajatella, että kaikki sen periaatteet tulisi siirtää tai olisivat sellaisinaan siirrettävissä suoraan koulumaailmaan.
Kontrasti formaaliin oppimiseen
Wikioppimista ja formaalia oppimista voidaan vertailla seuraavasti:
Ohjaus: Formaali oppiminen etenee opetussuunnitelman mukaan. Opetussuunnitelmassa on eritelty oppimistavoitteet sekä niiden tavoiteajat. Wikioppimisessa opetussuunnitelmaa ei ole. Siitä ei säädetä lailla, vaan se on vapaata ja organisoimatonta.
Osallistuminen: Formaaliin opetukseen osallistumisesta määrää oppivelvollisuus. Wikioppiminen oppiminen tapahtuu vapaaehtoisen osallistumisen pohjalta. Wikioppimisessa pyritään keskustelevaan ympäristöön, jossa oppijoita kuunnellaan, kannustetaan osallistumaan kansalaisyhteiskuntaan sekä katsomaan sitä kriittisesti.
Julkisuus: Oppimisympäristön jatkumolla inklusiivisuus-eksklusiivisuus kuvataan sitä, missä määrin joitakin erityisryhmiä (esim. kehitysvammaisia) voidaan sulkea oppimisympäristön ulkopuolelle. Wikioppiminen on sikäli hyvin inklusiivista, että siihen osallistuvalta vaaditaan vain luku- ja kirjoitustaito sekä välttävä tietokoneen käyttötaito.
Hierarkia: Wikioppimisessa ei ole erityistä, hierarkkisesti ylempää opettajaa, vaan oppiminen on vertaisoppimista. Jo vertaisoppiminen sanana sisältää tasa-arvolatauksen: kaikki osallistujat ovat keskenään yhdenvertaisia ”opettajia”. Formaalissa oppimisessa taas sovelletaan lähes aina opettaja- tai tutorjohtoisuutta.
Informaationvälitys: Formaali oppiminen usein painottaa informaation siirtämistä hierarkiassa ylemmältä opettajalta oppilaalle muistiinpanojen muodossa. Wikioppiminen sen sijaan perustuu keskustelulle ja tekemiselle, johon parhaimmillaan sisältyy informaation hakua sekä eri lähteiden vertailua. Lisäksi siinä pyritään löytämään syy-seuraus -suhteita eri ilmiöiden välillä. Korkea-asteen oppilaitoksissa käytännöt ovat usein wikioppimiskäytäntöjä. Tosin esimerkiksi Juha Suoranta sanoo, että yliopistoissakin toimitaan oppivelvollisuusoppimisen puitteissa.
Arviointi: Wikioppimisessa ei arvostella yksilöiden suorituksia ulkoisin perustein, vaan katsotaan saavutetun tiedon tai taidon toimivuutta ja hyödyllisyyttä käsillä olleen tehtävän kannalta.
Epistemologia: Oppiainelähtöisyys vs. ongelmalähtöisyys: Wikioppimisessa oppiainerajoja pidetään keinotekoisina ja niiden katsotaan haittaavan asiakokonaisuuksien haltuun saamista. Wikioppimisessa edetään ongelmalähtöisesti oppiainelähtöisyyden sijaan, ja ilmiöitä tarkastellaan teemoittain.
Varmuus vs. reflektiivinen epävarmuus: Wikien toimintaperiaatteen (vapaa muokattavuus) huomioiden wikioppimisessa on tavallaan sisään koodattuna reflektiivinen epävarmuus. Tämä tarkoittaa sitä, että wikien sisältämää informaatiota ei yhtä helposti oteta itsestään selvästi totena kuin vaikkapa printtimedian kohdalla. Oppijan on itse arvioitava tiedon luotettavuutta sekä oltava valmis kyseenalaistamaan se.
Asiantuntijuus vs. kollektiivinen älykkyys: Wikioppimisessa ei voida enää puhua perinteisessä mielessä järjestelmäkoulutuksen tuottamasta asiantuntijaeliitistä. Sen tilalle tulevat kaikkien kansalaisten tietovarannot, joita yhdistämällä kootaan oppimisresursseja kaikkien käytettäväksi.
Folksonomia vs. taksonomia: Tietoa ja tietämystä luodessaan wikioppijat luovat myös tiedon luokat. Formaalissa oppimisessa uusi tieto yleisimmin liitetään vanhaan luokitukseen.
Etiikka: Siinä, missä tasa-arvoistuminen on formaalin oppimisen tavoite, on tasa-arvo wikioppimisessa lähtökohta. Tämä tarkoittaa kaikkien (luku- kirjoitus- ja tietokoneen käyttötaitoisten) mahdollisuutta osallistua oppimistapahtumaan huolimatta muista henkilökohtaisista ominaisuuksista.
Kritiikkiä
Wikioppiminen herättää paljon vastustusta, varsinkin, kun keskustellaan sen soveltamisesta peruskoulussa. Esimerkiksi vapaaehtoisuus ei ole mahdollinen sellaisenaan peruskouluun sovellettava periaate. Haasteena siinä on myös se, kuinka yksilön osaaminen osoitetaan, mikäli tutkinnot ole yhteneviä tai niitä ei ole ylipäätään. Osaaminen on kuitenkin osoitettava, ja onko tämä mahdollista, jos ei ole kirjausta oppimistuloksista. Wikioppimisen yhteydessä herää huoli myös tiedon luotettavuudesta. Wikimaailman ehkä merkittävin esimerkki, Wikipedia, toimii tästä hyvänä esimerkkinä. Wikipedian luotettavuuteen kohdistunut Wikipedian kritiikki on vastauksineen sovellettavissa myös muihin wikeihin: artikkeleita kirjoittavat harrastelijat, esiintyy sabotaasia ja kiistanalaisista aiheista kirjoitetaan yksipuolisesti ym.
Vaikka wikioppiminen etenee ohjelmallisesti ilman opetussuunnitelmaa, voidaan siitä paljastaa eräänlainen piilo-opetussuunnitelma: Wikioppimisen voi katsoa valmistavan tietotyöläisiä ”luovan talouden” palvelukseen. Piilo-opetussuunnitelman pääkohtia ovat mm. aktiivisuus, vuorovaikutus, teknologian välttämätön käyttö sekä tekstien käyttöön perustuva tekeminen. Toisaalta on myös hyvä muistaa, että eri maiden opiskelukulttuurien välillä on huomattavia eroja. Puhutaan suuren valtaetäisyyden maista ja epävarmuutta voimakkaasti välttävistä maista, joissa opiskelu on opettajakeskeistä ja joissa opettajien oletetaan olevan asiantuntijoita, joilla on hallussaan vastaukset kaikkiin kysymyksiin. Näissä kulttuureissa opetus on pitkälle henkilöitynyttä, eikä tietoa nähdä persoonattomana totuutena, vaan opettajan henkilökohtaisena viisautena. Suomi lukeutuu pienen valtaetäisyyden maihin, joissa opettajien rooli on jo lähtökohtaisesti tasa-arvoisempi oppilaisiin nähden. Oppilaiden odotetaan esim. puhuvan luokassa ilman erillistä kehotusta, kysymään ja väittelemään sekä löytämään itse omat älylliset polkunsa, mitä ei suuren valtaetäisyyden maiden opetuskulttuurissa hyväksytä.
Tenley Albright
Albright osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin 1952 Oslossa, jolloin hän sijoittui toiseksi heti Jeannette Altweggin jälkeen. Neljä vuotta myöhemmin Cortina d'Ampezzossa hän voitti kultaa. Hänen osallistumisensa Cortinan kisoihin oli vaarassa, kun pari viikkoa aikaisemmin hän oli harjoitellessaan kaatunut luistimensa osuttua railoon. Vasen luistin viilsi pahasti oikeaa nilkkaa. Albrightin kirurgi-isä kuitenkin saapui paikalle kaksi päivää myöhemmin ja paikkasi hänet kilpailukuntoon.
Albright lopetti kilpauransa olympialaisten jälkeen. Toisin kuin useimmat muut huippuluistelijat, Albrigth ei ikinä aloittanut ammattilaisuraa. Hän keskittyi uransa jälkeen opiskeluun ja valmistui vuonna 1961 Harvardin yliopiston lääketieteenkoulusta.
MM-kisoissa Albright voitti kaksi kultaa (1953 ja 1955 ) sekä kaksi hopeaa (1954 ja 1956).
All the Young Dudes
All the Young Dudes on Mott the Hoople -yhtyeen viides studioalbumi vuodelta 1972. Se oli yhtyeen ensimmäinen Columbia Recordsille tekemä julkaisu. Albumin tuotti David Bowie, joka myös sävelsi levyn nimikappaleen. Siitä muodostui yhtyeen tunnetuin kappale, jonka muun muassa myös Bruce Dickinson on levyttänyt.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Käsitetaide
Käsitetaide (tai konseptualismi) on taidesuuntaus, jota on käytetty 1960-luvun lopulta kuvaamaan sellaisia erilaisia taiteenlajeja, jotka eivät enää saaneet perinteisen taide-esineen muotoa. Liikkeen varhaisvaihe on tallennettu amerikkalaisen taidekriitikko Lucy Lippardin kirjassa Six Years, jossa kuusi vuotta ovat 1966–1972.
thumb|250px|Taiteilija [[Lauri Wuolio|Lauri Wuolion keskustelua ohjaavia pelikortteja on sovellettu eduskuntavaaliväittelyissä. ]]