cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talvisota (elokuva)
Televisiosarja
Viisiosaisessa televisiosarjassa on noin tunti enemmän materiaalia kuin teatteriversiossa. Sarjan ensiesitys oli 20. marraskuuta – 18. joulukuuta 1991. Televisiosarja julkaistiin DVD:nä 22. tammikuuta 2010.
Juoni
Kauhava, 13. lokakuuta 1939. Martti Hakala ja hänen veljensä Paavo lähtevät ylimääräisiin kertausharjoituksiin ja hyvästelevät perheensä ja muut tuttavansa. Martti, Paavo ja heidän todennäköinen velipuolensa Vilho Erkkilä sijoitetaan samaan ryhmään. Suuri joukko miehiä kuljetetaan rautateitse kaakkoiseen Suomeen Karjalankannakselle. He eivät kuitenkaan tiedä, minne heitä ollaan viemässä. Miesten luonteenpiirteet ja elämänkatsomukset tuodaan esiin junamatkan aikana. Linnoitustöiden lomassa Karjalassa ehtii syntyä pieniä romansseja sikäläisten naisten kanssa.
Ensimmäisenä kaatuu Yrjö "Ylli" Alanen, Vilppulan rintaman 1918 nähnyt sotamies. Vaikka käynnissä olevan sodan puitteet ovat valtavan paljon suuremmat kuin Suomen sisällissodan, Ylli ehtii opettaa nuoremmille miehille muutamia perustotuuksia sodankäynnistä. Miehet joutuvat torjumaan Neuvostoliiton hyökkäyksiä yhden toisensa jälkeen. Erkkilän Vilho menettää hermonsa sotatoimissa, mutta palaa ruotuun; hän saa lumelääkettä, joka hänelle tarjotaan rauhoittavana lääkkeenä.
Seuraa kotirintamakohtaus. Paavo pääsee lomille Pohjanmaalle, ja oikoo ihmisten harhaisia käsityksiä sodankäynnistä. Palattuaan rintamalle Paavo saa surmansa: hän silpoutuu tykistökeskityksessä. Vänrikki Rajalasta tehdään komppanian uusi päällikkö, ja entinen päällikkö, luutnantti Yrjö Haavisto, on kaatunut.
Sotamies Aatos Laitila kuolee kranaattitulessa. Rajala teettää Martilla hyödytöntä työtä komentamalla tämän viemään joutavanaikaisen ilmoituksen viidenteen komppaniaan. Neuvostoliittolaiset puolestaan eivät suostu poistumaan niittykasematista, ja se räjäytetään. Huhtala kuolee samassa yhteydessä.
Tuotanto
Talvisodan tuottajana toimi Marko Röhrin lisäksi Jukka Mäkelä, mutta hänen nimeään ei pantu mainosmateriaaleihin. Elokuvaa markkinoitiin jonkin verran Hollywoodissa muun muassa ulkomaisen elokuvan Oscar-ehdokkuuksista päättävän komitean jäsenille, mutta Mäkelä perui kampanjan, koska se oli kallis eivätkä elokuvan nähneet yhdysvaltalaiset vaikuttaneet kiinnostuneilta. Elokuva oli taloudellisesti tappiollinen, ja National-Filmin toiminta loppui vuonna 1990.
Julkaisut
thumb|250px|Talvisodan Blu-ray-julkaisun kansi. Keskellä Martti Hakala (Taneli Mäkelä). VLMedia Oy. Talvisota tuotiin kotilevitykseen analogisessa VHS-formaatissa vuonna 1990. Digitaalisesti teos julkaistiin DVD-formaatissa vuonna 2001. Kansallinen audiovisuaalinen instituutti (KAVI) restauroi Talvisodasta 4K-version, ja se tuotiin Suomen markkinoille Blu-ray-formaatissa vuonna 2016. Talvisodan Blu-ray-julkaisulla on puolitoista tuntia lisämateriaalia, muun muassa Antti Tuurin puheenvuoro ja dokumentti elokuvan kuvauksista. Julkaisu on tekstitetty suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi. Joulukuussa 2019 Kansallinen audiovisuaalinen instituutti julkaisi elokuvan Elonet-palvelussa vapaasti katseltavaksi. KAVI on kertonut aikomuksesta restauroida myös sarjaversio.
Vastaanotto
Aikalaiskriitikot panivat merkille Talvisodan painopisteen, joka on rivisotilaan näkökulma. Teosta verrattiin myös Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan filmatisointeihin, joita Talvisodan ensi-iltavuoteen mennessä oli tehty kaksi. Elokuvan ensi-illassa Kauhavalla oli kunniavieraana lääkintäalikersantti Juho Pernaa, joka näki valkokankaalta oman haavoittumisensa ja kuvaili tuntemuksiaan Ilta-Sanomien haastattelussa vuolaasti kiitellen. Jo joulukuun 1989 aikana Talvisodan näki yli 334 000 maksanutta katsojaa.
Aamulehden Matti Apusen mielestä Talvisota todisti, että myös suomalaiset osaavat tehdä eeppistä suurelokuvaa. Hän antoi erityistä painoa Juha Tikan musiikille, joka vahvisti Talvisodan "laveiden muotojen estetiikkaa" ja "tunteiden manipulointia". Etelä-Suomen Sanomien Hannu Massinen piti elokuvaa ihmisläheisenä. Turun Sanomien Tapani Maskula oli kriittisempi, hän näki teoksen "raskasliikkeisenä" ja "ulkokohtaisena" sotaspektaakkelina.
Pohjalaisen Pentti Orhanen näki Talvisodassa yhtymäkohtia Edvin Laineen yli kolme vuosikymmentä aiemmin valmistuneeseen Tuntemattoman sotilaan filmatisointiin. 84-vuotias Edvin Laine kuoli sattumoisin vain hieman ennen Talvisodan ensi-iltaa 18. marraskuuta 1989.
Kotimaan menestyksen rohkaisemana Talvisota vietiin alkuvuonna 1990 Saksaan Berliinin elokuvajuhlille; innokkaimmat väläyttelivät jopa Oscar-kilpaan osallistumista. Karu totuus paljastui kuitenkin nopeasti. Euroopassa elettiin Berliinin muurin murtumisen nostattamassa huumassa ja puolen vuosisadan takaisista tapahtumista kertoneen Talvisodan vastaanotto Berliinissä jäi varsin laimeaksi. Asiaa ei auttanut sekään, että tekijät lupasivat elokuvasta olevan tulossa myös alkuperäisestä 125 minuuttiin lyhennetty kansainvälinen versio.
Elokuvakriitikko Timo Malmi arvioi vuonna 2012, että "enemmän kuin Pekka Parikan ohjaustyö tai Antti Tuurin romaanin filmatisointi, elokuvasta tuli 1980-luvun ulko- ja sisäpoliittisesti muuttuneen ilmapiirin muistomerkki". Suomettumisen aika oli käytännössä jo jäänyt taakse, ja pian Talvisodan valmistumisen jälkeen Baltian maat itsenäistyivät, Neuvostoliitto lakkasi olemasta, YYA-sopimus haudattiin vähin äänin ja Suomi suuntautui selkeästi kohti läntistä Eurooppaa.
Pohjanmaa-sarjan elokuvat
Antti Tuurin kuusiosaisesta Pohjanmaa-sarjasta on filmatisoitu neljä viimeistä. Elokuvat tapahtumien aikajärjestyksessä:
Frötunan ja Lännan laivakunta
thumb|Frötunan ja Lännan laivakunnan sijainti Tukholman läänin kartalla.
Kihlakunnan tuolloiset kunnat kuuluvat nykyään Norrtäljen kuntaan.
Ampumajuoksu
Ampumajuoksu on urheilulaji, jossa yhdistyvät ammunta ja juoksu. Laji noudattaa samaa periaatetta kuin ampumahiihto, sillä erotuksella että hiihto on korvattu juoksulla.
Normaalimatka
Miehillä normaalimatka on 7 kilometriä ja naisilla 6 kilometriä. Ampumapaikkoja on neljä, järjestyksessä makuu-, pysty-, makuu- ja pysty-. Kullakin paikalla ammutaan viisi laukausta. Kustakin ohilaukauksesta lisätään 30 sekuntia kilpailijan aikaan.
Pikamatka
Miehillä pikamatka on neljän ja naisilla kolmen kilometrin mittainen. Pikamatkalla ammutaan kerran makuulta ja kerran pystystä. Ohilaukauksesta seuraa 70 metrin sakkokierros.
Takaa-ajo
Miehillä takaa-ajokilpailun matka on kuusi ja naisilla viisi kilometriä. Kilpailuun kuuluu neljä ammuntaa järjestyksessä makuu-, makuu-, pysty- ja pysty-. Kustakin ohilaukauksesta seuraa 70 metrin sakkokierros.
Yhteislähtö
Miehillä yhteislähtökilpailun matka on kuusi ja naisilla viisi kilometriä. Kilpailuun kuuluu neljä ammuntaa järjestyksessä makuu-, makuu-, pysty- ja pysty-. Kustakin ohilaukauksesta seuraa 70 metrin sakkokierros.
Viesti
Miehillä viestikilpailu on muotoa 3 × 4 kilometriä ja naisilla 3 × 3 kilometriä. Kullakin osuudella on yksi makuu- ja yksi pystyammunta. Kilpailijoilla on käytössään kolme varapatruunaa. Ohilaukauksesta seuraa 70 metrin sakkokierros.
Kings of Modesty
Kings of Modesty on suomalainen metallimusiikkia soittava yhtye Järvenpäästä. Yhtye perustettiin jo vuonna 1994 kitaristi Samuel Hjeltin ja rumpali Rane Simoisen johdosta. Sen jälkeen kosketinsoittaja Mikael Hjelt ja basisti Henkka Tuura liittyivät bändiin. Silloin vielä bändi oli Face of Modesty -nimen alla. Neljä vuotta myöhemmin laulaja Jason Flinck liittyi mukaan ja siten muodostui nykyinen kokoonpano ja nimi vaihdettiin nykyiseen. Samuel Hjelt on tuttu hard rock -yhtye Ancarasta ja laulaja Jason Flinck Brother Firetribe -nimisestä bändistä. Vuonna 2009 ilmestyi yhtyeen debyyttialbumi nimeltä Hell or Highwater. Yhtye kuvasi ensimmäisen musiikkivideon kappaleesta Never Touched the Rainbow huhtikuussa 2010.
BAE Morán Valverde
BAE Morán Valverde on ollut kolmen Ecuadorin laivaston aluksen nimenä.
Anna Valtonen
Anna Valtonen (s. 1974) on suomalainen taiteen tohtori. Hän toimi 2009–2014 Uumajan yliopiston muotoilukorkeakoulun rehtorina, kunnes siirtyi Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun dekaaniksi maaliskuusta 2014 alkaen. Hän on toiminut myös Aalto-yliopiston hallituksen jäsenenä. Valtonen on opiskellut taidehistoriaa Åbo Akademissa ja teollista muotoilua Lahden muotoiluinstituutissa. Hän väitteli tohtoriksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 2007. Hänen väitöskirjansa on Redefining Industrial Design - Changes in the Design Practise in Finland.
Aiemmin Valtonen on työskennellyt Nokia Design Research & Foresight -yksikön muotoilujohtajana sekä vierailevana professorina ESSEC Business Schoolissa Pariisissa.
Sjuhundran kihlakunta
thumb|Sjuhundran kihlakunnan sijainti Tukholman läänin kartalla.
Sjuhundran kihlakunta oli kihlakunta Tukholman läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 263,67 neliökilometriä ja asukasluku 4 539 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Skederid, Rö, Rimbo ja Fasterna.
Kello
pienoiskuva|200px|Heilurikäyttöinen lyövä [[Valmet (kello)|Valmet-seinäkello, jossa on viisarinäyttö.]] Kello on ajan mittaamiseen ja näyttämiseen tarkoitettu laite.
Kellon kolme perustekijää ovat käyttövoiman lähde, näytön laskinjärjestelmä sekä käynninsäätelijä, joka yhdistää kaksi muuta osaa. Nykyaikainen kello esittää kellonajan tunteina, minuutteina ja sekunteina vuorokauden vaihtumisesta. Aika näkyy kellotaulussa joko viisarien asennosta tai digitaalisina numeroina. Viisarikellossa tuntiviisari, minuuttiviisari ja yleensä sekuntiviisari kiertävät ympyränmuotoista numerosarjaa.
Ennen mekaanisen kellon keksimistä keskiajalla ihmiset olivat käyttäneet esimerkiksi aurinkokelloja, tiimalaseja ja vesikelloja.
Pieniä kelloja, kuten rannekelloja, kannetaan yleensä mukana. Julkisilla paikoilla on yleensä isompia, kiinteitä kelloja. Myös tietokoneissa ja matkapuhelimissa on kello.
Kellon tehtävä ei aina ole vain näyttää aikaa, esimerkiksi kellokytkimessä kellokoneiston tehtävä on myös ohjata laite toimimaan tiettynä ajan hetkenä. Kello voi antaa myös herätyshälytyksiä.
Historiaa
Ensimmäinen käyttöön otettu ajan mittari oli maahan pystytetty keppi, jonka avulla ihmiset saattoivat päätellä varsin tarkasti, kuinka suuri osa päivästä oli kulunut ja paljonko oli vielä jäljellä ennen auringonlaskua. Tikku heitti maahan varjon, joka liikkui sitä mukaa kuin Aurinko taivaalla. Tästä alkeellisesta ajanmittarista kehitettiin noin 3500 eaa. aurinkokello, joka oli ensimmäinen varsinainen kellotyyppi. Siinäkin oli uloke, jonka varjo liikkui auringon mukaan pyöreällä, kahteentoista sektoriin jaetulla alustalla. Nämä sektorit vastasivat päivän kahtatoista tuntia, joskaan tuohon aikaan tunti ei ollut vielä vakiintunut käsite. Tämän vuoksi päivän, ja niin ollen myös tuntien, pituus vaihteli muun muassa vuodenaikojen mukaan. Aurinkokello oli pitkään hallitseva ajanmittari, mutta siitä tekee epäkäytännöllisen se, että sen toimivuus on kiinteästi sidottu Auringon valoon. Jos taivas on pilvinen tai on yö, ei aurinkokelloa voi käyttää, koska Auringon valo ei heitä varjoa.
Ongelmaan tuli ratkaisu vasta kun ensimmäiset vesikellot kehitettiin Egyptissä noin 3 400 vuotta sitten. Vesikello on vedellä täytetty astia, jonka pohjassa on pieni reikä. Vesi valuu tästä reiästä pikkuhiljaa ulos, ja ajan kulumisen näkee katsomalla, paljonko vettä on jäljellä.
Vaikka aurinkokelloja ja vesikelloja oli olemassa, niitä ei yleensä antiikin aikana ollut yksityiskodeissa. Esimerkiksi antiikin Kreikassa ja Roomassa kaupungeissa saattoi olla aurinkokelloja julkisilla paikoilla, mutta ihmisten arkielämä rytmittyi pitkälti auringonnousun ja -laskun mukaan. Tieto ensimmäisestä aurinkokellosta Kreikassa on noin vuodelta 500 eKr. ja Roomassa vuodelta 263 eKr. Nämä aurinkokellot olivat kuitenkin usein epätarkkoja, sillä ne piti säätää kunkin paikan leveysasteiden mukaan.
700-luvulla keksittiin uusi mullistava ajanmittari: hiekkakello eli tiimalasi. Sen toimintaperiaate on peruspiirteiltään sama kuin vesikellossa. Tiimalasissa on kaksi säiliötä päällekkäin ja aikaa mitataan hiekan valumisella ylemmästä astiasta alempaan. Tiimalasit lyövät tarkkuudessaan kaikki aiemmat ajanmittarit.
Varhaisemmissa kelloissa oli yleensä vain tuntiviisari. Minuutti- ja sekuntiviisareita kokeiltiin jo 1500-luvun lopulla, mutta minuuttiviisari yleistyi vasta noin vuonna 1680, sekuntiviisari hieman myöhemmin. Kellojen kehityksen myötä ihmisten käsitys ajasta muuttui. Se oli ennen mielletty virraksi, mutta kellojen ansiosta se muuttuikin pieniksi jaksoiksi, ajan yksiköiksi. Rannekello yleistyi 1800-luvulla naisten keskuudessa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen rannekello siirtyi myös miesten käyttöön syrjäyttäen vähitellen taskukellon.
1900-luvulla keksittiin useita uudenlaisia, entisiä tarkempia kelloja. Kvartsikelloa käytettiin tieteellisiin tarkoituksiin jo 1930-luvulla, ja vuosisadan loppupuolella se yleistyi arkielämässäkin. Vielä tarkempi on atomien spektriviivojen taajuuksiin perustuva atomikello, johon perustuu myös aikayksikön, sekunnin nykyinen määritelmä.
Viime vuosikymmeninä on tullut käyttöön myös radiosignaalista oikean ajan vastaanottavia kelloja. Atomikellosta voidaan lähettää pitkäaaltolähetyksenä hyvin tarkka aika ja päiväys, joka auttaa kvartsikelloa pysymään vielä tarkemmin ajassa. Tällöin myös kesä- ja talviajan muutos asettuu kelloon automaattisesti. Euroopassa yleinen standardi on Saksan Mainflingenistä lähetettävä DCF77-signaali. Asema aloitti ajan lähetyksen vuonna 1973. Myös satelliittipaikannus toimii ajan määrittäjänä, sillä paikantamiseen tarvitaan satelliiteissa tarkka aika, jota ne lähettävät myös paikannuslaitteisiin.
Nesta Carter
Pekingin olympialaisissa 2008 Carter juoksi avausosuuden Jamaikan joukkueessa pikaviestin loppukilpailussa. Jamaika voitti olympiakultaa maailmanennätysajalla 37,10. Samana vuonna hän oli toinen IAAF:n yleisurheilufinaalissa ajalla 10,07. Dohan sisäratojen MM-kisoissa 2010 hän sijoittui seitsemänneksi 60 metrin juoksussa ajalla 6,72. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui 100 metrin juoksussa seitsemänneksi. Pikaviestissä hän juoksi avausosuuden maailmanennätysajalla 37,04 maailmanmestaruuden voittaneessa Jamaikan joukkueessa. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Carter sijoittui toiseksi 60 metrin juoksussa ajalla 6,54. Lontoon olympialaisissa hän juoksi avausosuuden Jamaikan pikaviestijoukkueessa, joka voitti kultaa maailmanennätysajalla 36,84.
Carter saavutti Moskovan MM-kilpailuissa 2013 pronssia 100 metrillä ajalla 9,95 sekä juoksi avausosuuden kultaa voittaneessa Jamaikan joukkueessa 4 × 100 metrin viestissä. Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 hän oli 60 metrillä seitsemäs. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän juoksi avausosuuden kultaa voittaneessa maansa pikaviestijoukkueessa.
Carter kärähti Pekingin olympialaisten uusintatesteissä piristeisiin lukeutuvasta metyyliheksaaniamiinista ja Jamaikan joukkue menetti olympiakullan.
Kirgisia olympialaisissa
Kirgisia osallistui olympialaisiin itsenäisenä valtiona ensimmäisen kerran Lillehammerissa 1994 ja on ollut mukana kaikissa kesä- ja talviolympialaisissa sen jälkeen. Vuonna 1992 kirgisialaisurheilijat kilpailivat yhdistetyllä joukkueella Georgian ja muiden IVY:n jäsenmaiden kanssa, tätä ennen maa oli osa Neuvostoliittoa. Maa on saavuttanut kesäolympialaisissa yhden hopea- ja kaksi pronssimitalia. Talvikisoissa se ei ole menestynyt.
Kirgisian ensimmäinen olympiamitalisti oli Aidyn Smagulov, joka sai pronssia judon miesten kevyimmässä painoluokassa Sydneyssä 2000. Pekingissä 2008 maa saavutti kolme painimitalia. Kreikkalais-roomalaisessa painissa Kanat Begalijev saavutti hopeaa välisarjassa ja Ruslan Tjumenbajev pronssia kevyessä sarjassa. Jälkikäteen pronssimitalin sai Bazar Bazarguruev vapaapainin 60 kg sarjassa, kun dopingkäryjen myötä mitalisijat reallokoitiin.
ASIC
Sovelluskohtainen integroitu piiri eli ASIC on mikropiiri, joka on suunniteltu johonkin tiettyyn käyttötarkoitukseen.
Tyypit
Kuten mikropiirit yleensäkin, sovelluskohtaiset mikropiirit voivat olla joko analogisia, digitaalisia tai yhdistelmäpiirejä jotka sisältävät sekä analogisia että digitaalisia osia. Tyypillisiä analogisia osia ovat esimerkiksi vahvistimet, analogiset suotimet, oskillaattorit ja erilaiset radiotekniset piirit. Digitaalisia osia ovat taas erilaiset digitaalipiirit, yksinkertaisimmillaan yksittäiset logiikkaportit, mutta jopa kokonaisia suoritinytimiä voidaan integroida monimutkaisimpiin piireihin, joita kutsutaan järjestelmäpiireiksi.
Suomen keskiaika
Suomen keskiaika tarkoittaa 1100-luvulta 1520-luvulle kestänyttä ajanjaksoa, jolloin katolinen kirkko vakiinnutti asemansa Suomen alueella, ja Länsi- ja Etelä-Suomi kasvoivat osaksi Ruotsin kuningaskuntaa. Suomi muodosti Ruotsin itäisen osan, jota kutsuttiin 1300- ja 1400-luvuilla nimellä Österland ("Itämaa"). Nykyisen Suomen alueella vaikutti keskiajalla karkeasti kolme kulttuuripiiriä: Keski- ja Pohjois-Suomen saamelainen kulttuuripiiri, Laatokan Karjalan ortodoksinen kulttuuripiiri ja Etelä- ja Länsi-Suomen katolinen, Ruotsin vallan alle kuulunut talonpoikainen kulttuuripiiri. Suurin osa suomalaisista oli kylässä asuneita talonpoikia, mutta keskiajalla Suomeen perustettiin myös ensimmäiset kaupungit Turku, Porvoo, Viipuri, Ulvila, Rauma ja Naantali. Keskiajalla maallinen hallinto jakoi Suomen linnalääneihin, jotka vastasivat pitkälti maakuntia.
Keskiaika päättyi reformaatioon 1520-luvulta alkaen.
Keskiajan Suomi
pienoiskuva|Vallitsevan käsityksen mukaan Pähkinäsaaren rauhan rajalla oli kaksi haaraa. Punaisella kiistaton rajan kulku, katkoviivalla rajan molemmat haarat ja harmaalla 1500-luvulla käytössä ollut aluejako [[Jarl Gallénin ja John Lindin mukaan. |alt=]] Keskiajan Suomella tarkoitetaan nykyisen maantieteellisen alueen sijaan yleensä paljon suppeampaa, Karjalan kannakselta Keminmaalle yltänyttä aluetta, jonka itäraja määriteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1323 Pähkinäsaaren rauhassa. Rajan tarkka kulku on ollut vilkkaan keskustelun aiheena. Tämä aikalaislähteissä Itämaana tunnettu alue jaettiin keskiajalla kahdeksaan linnalääniin, ja se kuului kirkollisessa hallinnossa Uppsalan arkkihiippakunnan alaisuudessa toimineeseen Turun hiippakuntaan.
Keskiajan ajankohta
Keskiaika alkoi Suomessa määritelmästä riippuen 1100- ja 1200-lukujen kuluessa, kun Suomi siirtyi hitaasti esihistoriasta historialliseen aikaan. Usein keskiajan alku Länsi-Suomessa liitetään tarunomaiseen ensimmäiseen Suomeen tehtyyn ristiretkeen, jonka on arvioitu tapahtuneen 1150-luvulla. Tapahtumasta kertovat lähteet ovat kuitenkin peräisin vasta 1200-luvun lopulta. Vanhin tunnettu Suomea koskeva asiakirjalähde on Gravis admodum -nimellä kutsuttu paavi Aleksanteri III:n kirje Uppsalan arkkipiispalle vuodelta 1171 tai 1172. Karjalassa keskiajan alku sijoitetaan noin vuoteen 1300, kolmannen ristiretken yhteyteen. Suomen keskiajan katsotaan päättyvän 1500-luvulla. Käytettyjä takarajoja ovat esimerkiksi vuosi 1523 tai 1570-luku. Suomen Lapissa kirjallisten lähteiden valaisemaa keskiaikaa ei varsinaisesti ole, vaan siellä historiallinen aika alkaa kunnolla vasta 1500-luvulla.
Manner-Euroopassa keskiajan määritellään alkavan jo noin vuodesta 400, mutta Suomessa aika vuodesta 400 aina 1100- tai 1200-luvulle lasketaan vielä esihistoriaksi, tarkemmin sanottuna keski- ja myöhäisrautakaudeksi.
Suomen keskiajasta säilyneet lähteet
Vaikka esimerkiksi Turun tuomiokapitulin, luostareiden ja keskiaikaisten kaupunkien alkuperäiset arkistot ovat valtaosaltaan tuhoutuneet vuosisatojen mittaan, tunnetaan keskiajan Suomesta noin 6800 asiakirjalähdettä. Suurin osa näistä on säilynyt niin sanottuihin kopiokirjoihin tehtyinä myöhäiskeskiaikaisina kopioina. Valtaosa tunnetuista lähteistä on julkaistu alun perin Reinhold Hausenin toimittamassa sarjassa Finlands medeltisurkunder vuosina 1910–1935. Nämä asiakirjalähteet on 2000-luvulla julkaistu myös Diplomatarium Fennicumissa, joka on Kansallisarkiston ylläpitämä Suomen keskiaikaisten asiakirjojen tietokanta. Lisäksi Diplomatarium Fennicumia on täydennetty Hausenin ajan jälkeen tehdyillä lähdelöydöillä. Finlands medeltidsurkunder ja Diplomatarium Fennicum sisältävät myös pienen määrän aineistoa, joka ei ole luonteeltaan asiakirjoja. Näitä ovat esimerkiksi suomalaisia koskevat varhaisen keskiajan kronikkamaininnat.
Vertailun vuoksi koko Ruotsin kattava (ja myös paljon Suomen alueen lähteitä sisältävä) Svenskt Diplomatarium sisältää noin 44 000 asiakirjalähdettä. Keskiajan Suomi muodosti yhden Ruotsin alueen seitsemästä hiippakunnasta, ja tämä heijastaa karkeasti myös sen osuutta koko valtakunnan väestöstä. Suomen alueelta näyttäisi siis säilyvän suhteessa suurin piirtein saman verran lähteitä kuin muistakin keskiajan Ruotsin valtakunnan osista.
Arkeologiset lähteet keskiajalta
Suurin osa (yli 5700) Suomen keskiajan säilyneistä kirjallisista lähteistä on peräisin 1400- ja 1500-luvuilta. Tästä syystä erityisesti Suomen varhaisemman keskiajan tutkimus on esihistorian tavoin paljolti arkeologian tutkimusalaa. Arkeologialla on huomattava merkitys myös keskiajan lopun ja uuden ajan alun tutkimuksessa. Kirjallisten ja arkeologisten lähteiden ohella myös paikannimistö on tärkeää lähdeaineistoa Suomen keskiajan tutkijoille.
Keskiajan rakennusperintö
Keskiajan näkyviä muistoja ovat Turun tuomiokirkko ja Suomen 72 muuta säilynyttä keskiaikaista kirkkoa, Turun linna, Hämeen linna, Olavinlinna, Kastelholman linna, Raaseporin linna ja Kuusiston linnanraunio sekä lukuisat pikkulinnojen jäännökset. Suomen kaupungeista Turulla, Porvoolla, Raumalla, Ulvilalla ja Naantalilla on keskiaikaiset juuret. Myös Viipurin keskiaikainen historia katsotaan osaksi Suomen keskiaikaa.
Georg Stefan Troller
thumb|right|Georg Stefan Troller (2011)
Georg Stefan Troller (s. 10. joulukuuta 1921 Wien ) on kirjailija, käsikirjoittaja ja toimittaja. Hän on asunut Itävallassa, Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Juutalaisperheeseen syntynyt Troller joutui poistumaan Wienistä kansallissosialismin nousun takia. Hän pakeni Ranskan ja Pohjois-Afrikan kautta Yhdysvaltoihin. Hän oli työskennellyt jo Itävallassa kirjansitojana ja jatkoi tätä työtä vuodesta 1941, kunnes liittyi asepalvelukseen Yhdysvaltain riveissä vuonna 1943. Toisen maailmansodan viimeisinä vuosina Troller oli sijoitettuna Eurooppaan, ja hän oli Münchenissä vuoteen 1946 saakka. Yhdysvaltoihin palattuaan hän opiskeli englanninkielistä kirjallisuutta Kalifornian yliopistossa. Troller kuitenkin palasi lyhyesti Wieniin ja sitten vuonna 1949 Pariisiin, johon asettui ja jossa aloitti vuonna 1951 työskentelyn journalistina.
Troller teki käsikirjoituksia useisiin Länsi-Saksassa esitettyihin televisio- ja radio-ohjelmiin, joihin kuului Pariser Journal, jonka parissa hän työskenteli kymmenen vuoden ajan. Ohjaaja Axel Cortin kanssa Troller teki yhteistyötä Der junge Freud -hankkeessa (1976) ennen kuin aloitti tämän kanssa Wohin und zurück -trilogian laatimisen. Trilogia koostui Trollerin käsikirjoittamista elokuvista An uns glaubt Gott nicht mehr, Santa Fe ja Welcome in Vienna, jotka perustuvat löyhästi Trollerin kokemuksiin vuosilta 1938–1946. Troller on julkaissut useita kirjoja, joissa käsitellään esimerkiksi Pariisia ja Trollerin kohtaamisia ihmisten kanssa.
Trollerin saamien useiden palkintojen ja tunnustusten joukossa ovat Bundesverdienstkreuz ja Boulevard der Stars -tähti Berliinissä. Troller on Berliinin taiteiden akatemian jäsen.
Abortti 13
Abortti 13 on suomalainen hardcore punk -yhtye, joka on perustettu syksyllä 1983 soittajien ollessa Kankaanpään ammattikoulussa. Alun perin bändissä olivat mukana Tapsa (laulu), Matti (basso), Pasi (kitara) ja Make (rummut). Lapsuusmuistoja 7" -yhteis-EP:llä (Colditz Records, CEP-02,1984) Pyhäkoulun kanssa kitaran soitti Kaaoksen laulaja Jakke. Levyn painos oli 300 kpl. Bändi lopetti 1984.
Cross Purposes
Cross Purposes on brittiläisen heavy metal-yhtye Black Sabbathin vuonna 1994 julkaistu albumi. Albumilla Tony Martin palasi yhtyeen laulajaksi muutaman vuoden tauon jälkeen. Cross Purposes ei menestynyt kaupallisesti kovinkaan vahvasti, ja se on yleisesti jäänyt vähälle huomiolle yhtyeen historiassa.
Abortti 13
Bändi aloitti uudelleen vuonna 2009. Tapsa ja Matti olivat vanhasta bändistä mukana ja uusina jäseninä Jaani (kitara) sekä Korkki (rummut). Tällä kokoonpanolla palattiin keikkailuun ja julkaistiin seuraavat levyt:
Oleg Maskajev
Entinen Venäjän armeijan upseeri Maskajev aloitti ammattilaisuransa vuonna 1994. Ensimmäisessä ammattilaisottelussaan hän voitti kolmannessa erässä viimeisen ottelunsa otelleen Venäjän raskaan sarjan entisen mestarin Aleksandr Mirošnitšenkon teknisellä tyrmäyksellä. Pian Maskajev siirtyi ottelemaan Yhdysvaltoihin, ja kuudennessa ammattilaisottelussaan Lontoossa 29. syyskuuta 1995 hän voitti 12-eräisessä ottelussa Pan-Aasian nyrkkeilyliiton avoimesta raskaan sarjan mestaruudesta Nikolai Kulpinin kaikin tuomariäänin. 5. huhtikuuta 1997 hän kohtasi David Tuan ottelussa WBC:n International-tittelistä, mutta hävisi 11. erän teknisellä tyrmäyksellä.
Cross Purposes
Kokoonpanomuutokset
Yhteistyö laulaja Ronnie James Dion ja rumpali Vinnie Appicen kanssa oli loppunut marraskuussa 1992. Lähinnä levy-yhtiön panostuksen vuoksi kootun vuosien 1980-1982 kokoonpanon uudelleenpaluu oli ollut kireä tunnelmaltaan, ja tilanne oli kulminoitunut, kun ex-vokalisti Ozzy Osbourne oli kutsunut Sabbathin lämmittelemään ja esiintymään kanssaan Costa Mesassa marraskuussa 1992, jolloin Osbourne aikoi vetäytyä konserttilavoilta. Dio kieltäytyi esiintymisestä, ja Sabbath kutsui tuurajaksi Judas Priestistä tutun Rob Halfordin. Tämän jälkeen Dio ja rumpali Appice perustivat Dio-yhtyeen uudelleen.
Oleg Maskajev
Myöhemmin Maskajev puolusti PABA-titteliään Toakipa Tasefaa, Jeff Woodenia ja Shane Sutcliffeä vastaan kunnes menetti sen 7. lokakuuta 2000 Kirk Johnsonille neljännen erän tyrmäyksellä. Välissä hän otteli lukuisia muitakin otteluita, joukossa muun muassa tyrmäysvoitto Hasim Rahmanista marraskuulta 1999. 10. maaliskuuta 2001 hän haastoi hallitsevan WBC:n Amerikan-mestarin Lance Whitakerin, mutta tuli tyrmätyksi jo toisessa erässä.
Cross Purposes
Kokoonpanomuutokset
Laulajaksi palasi vuosina 1987-1990 yhtyeessä ollut Tony Martin, vaikkakin tiettävästi uudelleenkokoontumista "jäähyväiskonsertin" pitäneen Ozzy Osbournen kanssa oli suunniteltu tämän kuitenkaan toteutumatta. Johtohahmon, kitaristi Tony Iommin, ohella basistina jatkoi yhtyeen alkuperäisjäsen Geezer Butler. Appicen tilalle rumpuihin tuli Rainbowsta tuttu Bobby Rondinelli, ja kosketinsoittajana ja taustajäsenenä jatkoi Geoff Nicholls, joka tällä albumilla laskettiin täysivaltaiseksi jäseneksi.
Oleg Maskajev
Vuosina 2000–2002 Maskajev kärsi kolme tyrmäystappiota, ja hänen silloinen valmentajansa ehdotteli vakavasti uran lopettamista. Maskajev ei kuitenkaan suostunut siihen. Sandersille kärsimänsä tappion jälkeen hän voitti yhdeksän ottelua peräkkäin, joista tyrmäyksellä kahdeksan, ja pääsi 12. marraskuuta 2005 iskemään WBC:n International-tittelistä Sinan Samil Samia vastaan. Ottelu kesti täydet 12 erää ja tuomittiin Maskajevin voitoksi kaikin tuomariäänin, jolloin hän pääsi haastamaan hallitsevan maailmanmestarin Hasim Rahmanin. Ottelu Rahmania vastaan käytiin 12. elokuuta. Myös toisessa miesten välisessä kohtaamisessa voitto meni tyrmäyksellä Maskajeville, tällä kertaa viimeisen erän viimeisellä minuutilla, kun Rahman oli pitkän aikaa ahdingossa Maskajevin iskujen tulituksessa.
Abortti 13
2013 Korkki jättäytyi pois, tilalle tuli Marko. Tällä kokoonpanolla julkaistiin:
Cross Purposes
Albumin sisältö
Albumi nauhoitettiin Monnow Valley-studioilla Walesissa vuonna 1993. Tuottajana toimi yhtye itse apunaan Leif Mases, joka muistetaan mm. Abba-yhteyksistä. Albumin kaikki kappaleet on merkitty Iommin, Butlerin ja Martinin nimiin. Martinin mukaan joitain kappaleita tehtiin jo vuonna 1991, kun hän oli hetken aikaa Dion tilalla Dehumanizer-albumin treenaus-vaiheessa.
Oleg Maskajev
Ensimmäisen kerran Maskajev puolusti mestaruuttaan Moskovassa 10. joulukuuta Peter Okhelloa vastaan, Maskajev voitti ottelun tuomariston yksimielisellä päätöksellä. Vain päivää aikaisemmin hänelle oli myönnetty Venäjän kansalaisuus. Sitä ennen hän oli edustanut Kazakstania. Toisessa puolustusottelussaan 8. maaliskuuta 2008 Maskajev menetti WBC-liiton tunnustaman mestaruusvyön kärsittyään tappion Nigerian Samuel Peterille.
Cross Purposes
Albumin sisältö
Musiikilliselta suuntaukseltaan albumi on Black Sabbathille tyypillistä perinteistä heavy metalia Tony Iommin riffien ollessa pääosassa. Albumia voidaan verrata yhtyeen 1980-luvun lopun albumeihin, joilla Tony Martin oli laulajana. Edellisen Dehumanizer-albumin raskaammasta suuntauksesta oli palattu myös hieman kaupallisempaan ilmaisuun, kuten kappaleet "Cross of Thorns", "Dying for Love" ja videonakin julkaistu "The Hand That Rocks the Cradle" osoittavat. Raskaampaa, doom metal-henkisempää tavaraa taas ovat "Virtual Death", "Evil Eye" ja "Immaculate Deception".
Abortti 13
2015 Norjan keikoille lähti mukaan Volvo-Pete "kiertuekomppikitaristiksi". Kotimatkalla muut ilmoittivat pysyvästä pestistä ja bändistä tuli 5-miehinen. Tällä kokoonpanolla on julkaistu:
Cross Purposes
Albumin sisältö
Monivivahteinen "Cardinal Sin" (alun perin Sin, Cardinal Sin ) kertoo irlantilaisesta katolisen kirkon papista, jolla oli ollut suhteita nuoriin naisihmisiin, ja nopeatempoisemman, erikoisemman tahtilajin omaavan "Psychophobia"-kappaleen aiheena on Daavidin oksa-nimisen lahkon johtaja David Koresh. Iommin rock-henkisen riffin omaava "Back to Eden" sisältää myös kevyemmän, gospel-henkisen kertosäkeen, ja avauskappale "I Witness" on tyypillinen levyn avaava nopeatempoinen kappale. Japanin painoksessa julkaistiin bonuksena myös nopeatempoinen "What's the Use"-kappale.
Abortti 13
Syyskuussa 2021 Volvo-Pete joutui lähtemään pois kokoonpanosta. Muut äänittivät tulevan vinyyli-LP:n.
Cross Purposes
"Evil Eye" ja Eddie Van Halen
Kappaleen "Evil Eye" ovat säveltäneet Iommi, Butler, Martin ja Van Halen-yhtyeen kitaristi Eddie Van Halen, vaikka häntä ei sopimusteknisistä syistä olekaan kanteen kreditoitu. Kappaleen alku sisältää "epä-Iommimaisen" soolon, jonka soittajaksi on veikattu Eddie Van Halenia. Laulaja Tony Martinin mukaan Eddie Van Halen soittaa kyseisen soolon, kun taas kosketinsoittaja Geoff Nichollsin mukaan Eddie Van Halen ja Iommi työstivät kappaleen yhtyeen treeneissä, mutta varsinaisissa nauhoituksissa Iommi soitti itse kaikki kappaleen kitaraosuudet. Nicholls ei kuitenkaan vanno, etteikö Van Halenin soittoa olisi mahdollisesti jäänyt kappaleeseen. Lisäksi hänen mukaan Iommi kokeili tuohon aikaan uusia kitaroita, ja tämänkin vuoksi kappaleen soolo kuulostaa erilaiselta. Black-Sabbath.com-sivusto taas kertoo albumin artikkelissa, ettei Eddie Van Halenilla ole mitään tekemistä albumin tai kappaleen kanssa.
Abortti 13
Bändin ehkä tunnetuin kappale on "Suolia saatana".
Cross Purposes
Kansitaide ja krediitit
Albumin kannessa on kuva palamaan sytytetystä enkelistä. Mielenkiintoisena seikkana voidaan mainita saman kuvan esiintyneen kolmisen vuotta aiemmin Scorpions-yhtyeen "Send Me An Angel"-singlen kannessa. Albumin kiertueella joissain Euroopan maissa Sabbath joutui sensuroimaan promojulisteissa olevaa albumin kansikuvaa uskonnollisista syistä.
Joissain painoksissa säveltäjäksi kappaleisiin on merkitty Harford, joka on laulaja Tony Martinin virallinen sukunimi. Martin oli närkästynyt asiasta, koska hän oli halunnut pitää oikean nimensä poissa julkisuudesta.
Albumi mediassa ja yhtyeen mielipiteet
Cross Purposes julkaistiin tammikuussa 1994, ja sen julkaisi I.R.S. Records. Se ei ollut kaupallisesti mikään suuri menestys (UK 41., US 122.), mutta esim. Suomessa ja Ruotsissa albumi nousi top-10:een. Se on jäänyt yleisesti vähemmälle huomiolle yhtyeen levytyshistoriassa, eikä albumilta ole noussut selkeää ns. "hittikappaletta" tai klassikkoa. Tämän päivän kriitikot antavat kuitenkin albumille pääasiassa positiivista palautetta. Sputnik Music-sivuston arvostelija sanoo albumia "odottamattoman hyväksi" ja "ehkäpä yhtyeen viimeiseksi hyväksyttäväksi albumiksi", ja Allmusic-sivuston kriitikko kirjoittaa albumin olevan "ensimmäinen sitten Born Againin, joka todella kuulostaa Sabbathilta ja on ehkäpä paras sitten Mob Rulesin". Kriitisellä puolella Heavy Metal Addiction-sivuston arvostelija kritisoi osan albumin kappaleista olevan selkeää täytemateriaalia ja internet-kriitikko Mark Prindle sanoo albumin kuulostavan aikaisekseen modernilta, mutta kritisoi albumia "tapporiffien" puuttesta.
Tony Iommi on kertonut yhtyeen ilmapiirin olleen hyvä albumin teon aikana, ja huolimatta heikohkosta myynnistä hän oli tyytyväinen albumiin ja sen promootioon levy-yhtiön osalta. Myös basisti Geezer Butler kertoi levyn julkaisun aikoihin albumin teon olleen "rennoin kokemus koskaan", ja hän myös kehui laulaja Tony Martinia studiotyöskentelijänä. Tosin muutamaa vuotta myöhemmin Butler kertoi olleensa pettynyt, koska albumia ei ollut hänen mukaansa tarkoitus julkaista Black Sabbath-nimen alla, koska alkuperäisen kokoonpanon reunionia suunniteltiin tuohon aikaan, ja Butlerin mielestä todellinen oikeus Black Sabbath-nimeen oli vain alkuperäisellä kokoonpanolla. Tony Martin ja rumpali Bobby Rondinelli ovat kiistäneet tämän tiedon. Lisäksi Butler on kertonut myöhemmin olleensa tyytymätön laulaja Tony Martiniin, koska tämä ei hänen mukaansa halunnut laulaa Butlerin säveltämiä raskaampia kappaleita.
Albumin kiertue ja kokoonpanon hajoaminen
Yhtye teki laajan maailmankiertueen albumin promotoimiseksi kiertäen Pohjois- ja Etelä-Amerikassa ja Euroopassa sekä Aasiassa. Konserteissa riitti yleisöä, sillä tuohon aikaan monet uudet grunge- ja stoner rock-yhtyeet olivat nimenneet Sabbathin esikuvikseen, ja tätä kautta yhtye sai uusia nuoria faneja. Geezer Butlerin mukaan "Sabbath oli yli kahdenkymmenen vuoden ajan epämuodikas yhtye, mutta yhtä-äkkiä olikin todella coolia kuunnella Black Sabbathia!". Tony Martin on kertonut olleensa pettynyt kiertueen settilistaan, josta "90 prosenttia oli Osbournen tai Dion aikaisia kappaleita". Kiertueella kuvattiin ja nauhoitettiin tuleva Cross Purposes Live-vhs/cd.
Pohjois-Amerikan kiertueella yhtyeen mukana olivat myös Motörhead ja Morbid Angel, ja Euroopassa yhtyettä lämmittelivät Godspeed ja Cathedral. Suomen Provinssirock-festivaaleilla soitettu konsertti jäi kokoonpanon viimeiseksi, sillä rumpali Bobby Rondinelli jätti yhtyeen sopimusongelmien takia. Lopuilla neljällä Etelä-Amerikan keikalla rumpalina tuurasi alkuperäisjäsen Bill Ward. Hän ei kuitenkaan jäänyt pysyvästi yhtyeeseen. Kiertueen jälkeen myös Geezer Butler erosi Sabbathista ja liittyi lavoille paluun tehneen Ozzy Osbournen yhtyeeseen. Butler oli tyytymätön yhtyeen musiikilliseen suuntaukseen ja jatkuviin miehistönvaihdoksiin ja heikkoon menestykseen, jotka hänen mielestään halvensivat yhtyeen mainetta, ja hänen mielestään Black Sabbath-nimi olisi tullut "laittaa lopullisesti lepoon" tuolloin.
T. J. Hensick
Pelaajaura
Hensick varattiin 88. pelaajana NHL:n vuoden 2005 varaustilaisuudessa Colorado Avalancheen. Ennen tätä hän oli pelannut amatöörinä Honeybaked Hockey Programissa sekä United States National Development Programissa. Hän pelasi neljä kautta vuosina 2003-2007 Michiganin yliopiston jääkiekkojoukkueessa. Kaudella 2006-2007 Hensick oli liigan pörssin ykkönen 69 tehopisteellä ja 46 syöttöpisteellä, muttei kuitenkaan ollut kolmen finalistin joukossa kilpailussa Hobey Baker Awardista. Hänet kuitenkin nimettiin NCAA:n amerikkalaisten tähdistöjoukkueeseen. Yliopistourallaan Michiganin joukkueessa Wolverinesissa Hensick teki yhteensä 222 tehopistettä. Kyseinen määrä oli vuosikymmenen suurin ja hänet palkittiin myöhemmin paikalla vuosikymmenen tähdistöjoukkueessa.
Viimeisen Wolverinesissa pelaamansa kauden jälkeen Hensick ja Colorado Avalanche solmivat kolmivuotisen tulokassopimuksen 11. huhtikuuta 2007. Hensick debytoi ammattilaistasolla kaudella 2007-2008 Avalanchen AHL:ssä pelanneessa farmiseura Lake Erie Monstersissa. Ylös NHL:n puolelle Hensick kutsuttiin ensimmäisen kerran 29. marraskuuta 2007. Hän teki debyyttinsä NHL:ssä 3-2 -tappioon päättyneessä ottelussa San Jose Sharksia vastaan päivää myöhemmin 30. marraskuuta 2007. Hensick iski ensimmäisen maalinsa toisessa pelaamassaan ottelussa Avalanchen voittaessa Los Angeles Kingsin lukemin 5-2 joulukuun ensimmäisenä päivänä vuonna 2007. Hänet nimettiin Lake Erien joukkueesta ainoana pelaajana vuoden 2008 AHL:n tähdistöotteluun. Hän pelasi PlanetUSAssa ja teki kaksi maalia sekä kaksi syöttöpistettä joukkueen hävitessä rangaistuslaukauksilla lukemin 9-8 Canadian AllStarsille.
Hensick onnistui pääsemään kauden 2009-2010 alussa Avalanchen avauskokoonpanoon. Hän kuitenkin jäi vain varahyökääjäksi ja pelasi ainoastaan seitsemän peliä ennen kuin hänet asetettiin waiver -listalle 25. marraskuuta 2009. Yksikään muu NHL-joukkue ei kuitenkaan poiminut häntä ja hän siirtyi listan läpäistyään AHL:ään Lake Erieen ja oli Monstersin joukkueen sisäisen pistepörssin ykkönen tekemillään 70 pisteellä. Joulukuussa Hensick nimettiin AHL:n kuukauden parhaaksi pelaajaksi. Hänestä tuli Monstersin seurahistorian ensimmäinen palkinnon saanut pelaaja. Hänet valittiin myös pelaamaan vuoden 2010 AHL:n tähdistöottelussa korvaamaan loukkaantunutta joukkuetoveriaan Darren Haydaria ollen jälleen Lake Erien ainoa edustaja ottelussa.
17. kesäkuuta 2010 Hensick ei onnistunut saamaan jatkosopimusta Avalancheen ja hänet kaupattiin St. Louis Bluesiin vaihdossa Julian Talbotiin. 14. heinäkuuta 2010 Hensick ja St. Louis solmivat yhden vuoden mittaisen kaksisuuntaisen sopimuksen. Osallistuttuaan St. Louisin harjoitusleirille ennen kautta 2010-2011, Hensick lähetettiin AHL:ään farmiseura Peoria Rivermeniin kesken harjoituskauden. Kauden aikana Hensick kutsuttiin Rivermenistä tekemään debyyttinsä St. Louisin paidassa ja pelaamaan samalla sadannen NHL-ottelunsa Detroit Red Wingsiä vastaan 17. marraskuuta 2010. Kauden lopussa hän oli pelannut St. Louisissa 13 ottelua ja onnistunut niiden aikana kerran maalinteossa.
Pelattuaan kolmannen perättäisen kauden Rivermenin parhaana pistemiehenä Hensick jätti St. Louisin organisaation ja siirtyi vapaana agenttina Eurooppaan ruotsalaiseen SHL-joukkue Modo Hockeyhyn 13. kesäkuuta 2013. Siirryttyään viimein Ruotsiin saatuaan monen vuoden ajan kiinnostusta useammalta seuralta, Hensick ei kuitenkaan onnistunut tekemään toivottua tulosta ja 31 pelissä syntyi vain neljä maalia sekä 11 syöttöpistettä. Hensick ja Modo purkivat sopimuksen ja Hensick palasi takaisin Pohjois-Amerikkaan tehtyään AHL-sopimuksen Abbotsford Heatin kanssa 11. tammikuuta 2014. Euroopassa pelaamisensa jälkeen hänet asetettiin waiver -listalle, josta New York Rangersin farmiseura Hartford Wolf Pack poimi hänet heti. Hensick jatkoi AHL:ssä siitä mihin oli edellisellä kerralla jäänyt ja iski heti 42 pelissä 34 pistettä Wolf Packin jäädessä pudotuspelien ulkopuolelle.
Jäätyään kahden kauden ajan ilman NHL-sopimusta Hensick viimein 1. heinäkuuta 2015 siirtyi yhden vuoden mittaisella kaksisuuntaisella sopimuksella Carolina Hurricanesiin.
Marco Rubio
Marco Antonio Rubio (s. 28. toukokuuta 1971 Miami, Florida) on yhdysvaltalainen republikaanipuolueen poliitikko ja Floridan senaattori vuodesta 2011.
Rubio valmistui Floridan yliopistosta vuonna 1993, minkä jälkeen hän opiskeli oikeustiedettä Miamin yliopistossa ja valmistui vuonna 1996. Opintojensa aikana Rubio työskenteli republikaanipoliitikko Ileana Ros-Lehtiselle, joka oli ensimmäinen edustajainhuoneeseen valittu latinalaisamerikkalainen nainen.
Rubio pyrki ja valittiin senaattiin vuoden 2010 vaalissa Mel Martinezin erottua tehtävästä. Hänen vastaehdokkaansa oli Charlie Crist. Rubio on toiminut konservatiivisessa Teekutsuliikkeessä. Hän vastustaa muun muassa samaa sukupuolta olevien avioliittoa, ilmastonmuutoksen vastaisia toimia ja aseenkanto-oikeuteen puuttumista.
Huhtikuussa 2015 Rubio ilmoitti pyrkivänsä republikaanien presidenttiehdokkaaksi vuoden 2016 presidentinvaaliin.
Yksityiselämä
Rubion vanhemmat ovat kuubalaisia. He muuttivat Yhdysvaltoihin vuonna 1956 Fulgencio Batistan valtakaudella. Rubio on katolilainen.
Terminatiivi
Terminatiivi on paikallissija eräiden kielten kieliopissa. Terminatiivi ilmaisee johonkin menemistä eli päätymistä. Suomessa sitä vastaa apusanoilla saakka tai asti luotava rakenne, eli "niin kauas kuin, muttei yhtään edemmäs".
Viron kielessä terminatiivi luodaan päätteellä -ni. Esimerkkejä terminatiivin käytöstä virossa:
Unkarissa terminatiivin pääte on -ig:
Myös livvin kielessä esiintyy terminatiivi:
Suomalais-ugrilaisten kielten lisäksi sijamuoto tunnetaan ainakin sumerin kielestä.
Lähteet
Aleksandra Rodionova: Livvin postpositiosijoista, teoksessa Tutkielmia vähemmistökielistä Jäämereltä Liivinrantaan, Vähemmistökielten tutkimus- ja koulutusverkoston tutkimusraportti V, Toim. Olga Haurinen ja Helena Sulkala, Humanistinen tiedekunta, Suomen kielen, informaatiotutkimuksen ja logopedian laitos, Oulun yliopisto, 2006. Raportin verkkoversio
Sviblovon metroasema
Sviblovo on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 30. syyskuuta 1978.
The Renegades
The Renegades oli Birminghamissa Isossa-Britanniassa vuonna 1960 perustettu rockyhtye. Kun yhtye oli Suomessa suosionsa huipulla 1960-luvun puolivälissä, se ei kuitenkaan juuri saavuttanut menestystä Suomen ulkopuolella. The Renegadesin menestyskappaleita olivat muun muassa "Cadillac", "Seven Daffodils", "Matelot" ja "My Heart Must Do the Crying", jonka Danny levytti suomeksi nimellä "Salattu suru". Yhtye esiintyi aina Yhdysvaltain sisällissodan ratsuväen mukaisissa univormuissa ja herätti yleistä hysteriaa, jollaista ei ollut Suomessa aiemmin koettu.
Historia
The Renegadesin löysi Suomeen Leo Heinonen, joka ryhtyi myös yhtyeen manageriksi. Heinonen kuuli yhtyeestä Ian Mallettin veljeltä Keithiltä, joka opiskeli tuolloin Helsingissä. Ensiesiintyminen oli Stockmannin tavaratalossa muotinäytöksen yhteydessä. Suomessa vieraili useita ulkomaisia rockyhteitä, joista suurin osa ei saavuttanut menestystä. Myös The Renegades esiintyi aluksi maaseudulla puolityhjille saleille. Heinonen kuitenkin jatkoi yritystä ja puki yhtyeen Yhdysvaltain sisällissodan pohjoisvaltiolaisten vaatteisiin.
Ensimmäinen single, "Cadillac", äänitettiin syksyllä 1964, ja sen äänittäjänä toimi Jouko Ahera. Hän luonnehti äänitystä vuonna 2019 seuraavasti:
Ennen joulua Cadillac oli noussut listaykköseksi. Vaikka "Cadillac" oli merkitty yhtyeen nimiin, se oli kopio Vince Taylorin kappaleesta "Brand New Cadillac". Samaten "Seven Daffodils", yhtyeen toinen menestyssingle, oli vanha kansansävelmä. Kaikkiaan Renegades äänitti Suomessa neljä LP-levyä ja esiintyi Yrjö Tähtelän elokuvassa Topralli (1966). "Thirteen Women" -kappaleesta tehtiin 1960-luvun Suomessa harvinainen promootiofilmi. Yhtye säesti Dannya tämän käännösversiolla "Salattu suru" ja Ann-Christinea "Comin' Home Baby" singlellä.
Yhtyeestä julkaistiin maaliskuussa 2017 Esa Kuloniemen kirjoittama teos The Renegades: Luopiotarina.
Kesällä 2018 Graham Johnson esiintyi Sumiainen Shake-tapahtumassa The Renegades Revisited kokoonpanolla. Kokoonpanon pohjana oli Pekka Tiilikainen & Beatmakers vahvistettuna Hasse Walli lla. Kokoonpano esiintyy Suomessa myös kesällä 2019, tällä kertaa vahvistuksena Esa ´Bluesministeri´ Kuloniemi.
Diskografia
Singlejä
1965
1966
SF-studio
SF-studio oli suomalainen Broadcastersin ja Yleisradion tuottama vuosina 2004–2006 Yle TV1-kanavalla esitetty visailuohjelma. Ohjelman juontajana toimi Simo Frangén. Visailuohjelma oli jatkoa Frangénin aiemmalle visailuohjelmalle Maailman ympäri, jota esitettiin vuosina 2000–2004. Ohjelma ei saanut yhtä suuria katsojalukuja, kuin Frangenin aiempi visailuohjelma Maailman ympäri, jonka seurauksena ohjelma lopetettiin toukokuussa 2006.
Formaatti
SF-studio oli tietokilpailu, jossa aiheena oli ohjelman teon ajan ajankohtaiset aiheet ja yleistieto. Visailussa kilpaili neljä ihmistä, joista kaksi oli julkisuuden henkilöä ja kaksi yksityishenkilöä, jotka olivat ilmoittautuneet ohjelmaan internetin kautta. Ohjelman pääpalkintona oli ulkomaan matka. Kun kerta visailun kysymykset liittyivät ajankohtaisiin aiheisiin, ohjelma nauhoitettiin pikkuisen ennen ohjelman lähettämistä ulos televisiosta. Lisäksi ohjelmassa visailun välissä Frangén esitti uutisparodioita.
Simon Sää
Ohjelmaan liittyen Veikkaus aloitti syyskuussa 2004 onnenpelin nimeltä Simon Sää. Simon Sää -pelissä veikattiin kymmenen eri paikkakunnan säästä vaihtoehdoilla 1–4. Pelissä oli viisi eri voittoluokkaa. Arvonta esitettiin SF-studio -ohjelman yhteydessä. Päävoitto oli suuruudeltaan 50 000 euroa, joka voitettiin ensimmäisen kerran Oulussa lokakuussa 2004. Onnenpeli poistui Veikkauksen valikoimasta kesäkuussa 2005.
Opel Speedster
Opel Speedster on Opelin vuonna 2001 markkinoille tuoma urheiluauto. Se on järeämpienkin urheiluautojen mallin mukaisesti takavetoinen ja keskimoottorinen. Speedster on toinen auto, jonka Opel on suunnitellut yhteistyössä brittiläisen Lotuksen kanssa (ensimmäinen oli Lotus Omega). Käytännössä perusrakenteeltaan Speedster on lähes identtinen Lotus Elisen kanssa, ulkokuorta, moottoreita ja voimansiirtoa lukuun ottamatta.
Britanniassa Speedster tunnetaan nimellä Vauxhall VX220.
Alkuperäisen Speedsterin voimanlähteenä toimii 16-venttiilinen 2,2-litrainen ECOTEC-moottori, joka tuottaa tehoa 147 hv @ 5800 rpm. 850-kiloinen Speedster kiihtyy tällä moottorilla 0-100 km/h 5,9 sekunnissa ja aina 220 km/h asti.
Vuonna 2003 markkinoille tuli myös 2,0-litrainen turbomoottori, jolla vastaavat luvut ovat 4,9 sekuntia ja 243 km/h. Tehoa tässä moottorissa on tasan 200 hv.
Långhundran kihlakunta
thumb|Långhundran kihlakunnan sijainti Tukholman läänin kartalla.
Kihlakunnan tuolloista kunnista Kårsta kuuluu nykyään Vallentunan kuntaan, Gottröra ja Närtuna Norrtäljen kuntaan ja muut Knivstan kuntaan Uppsalan läänissä.
Jermain Taylor
Jermain Taylor (s. 11. elokuuta 1978) on yhdysvaltalainen nyrkkeilijä ja entinen maailmanmestari. Taylor on 185 cm pitkä.
Amatööriura
Amatöörinä Taylor voitti PALin mestaruuden ja National Golden Gloves -tittelin sekä saavutti maansa mestaruuskilpailuissa pronssia ja hopeaa vuosina 1997 ja 1998. 1998 hän myös saavutti pronssia Hyvän tahdon kisoista, ja alemmassa keskisarjassa pronssia 2000 Sydneyn olympialaisissa.
Ammattilaisura
Ammattilaiseksi Taylor siirtyi heti Sydneyn kisojen jälkeen solmittuaan sopimuksen DiBella Entertainment -tallin kanssa. Ensimmäisessä ammattilaisottelussaan 27. tammikuuta 2001 hän voitti Madison Square Gardenissa kokeneen Chris Walshin teknisellä tyrmäyksellä neljännessä erässä.
Seitsemännessätoista ammattilaisottelussaan 8. elokuuta 2003 Taylor otteli Alfredo Cuevasia vastaan avoimesta WBC:n keskisarjan Amerikan-mestaruudesta. 12-eräinen ottelu päättyi Taylorin voittoon kaikin tuomariäänin. Hän puolusti titteliään Alex Bunemaa, Raul Marquezia ja William Joppya vastaan. Seuraavassa ottelussaan 19. helmikuuta 2005 Taylor voitti aikaisemmin voittamattoman Daniel Edouardin teknisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä ja pääsi haastamaan Bernard Hopkinsin, joka tuolloin piti hallussaan kiistattomasti kaikkien neljän suuren liiton MM-titteleitä. Ottelu Hopkinsia vastaan käytiin 16. heinäkuuta samana vuonna. Täydet 12 erää kestänyt kamppailu päättyi lopulta Taylorin voittoon tuomariäänin 2-1, ja näin hän otti nimiinsä kiistattoman maailmanmestarin tittelin. Päätös aiheutti paljon keskustelua ja oli hyvin pienestä kiinni ettei ottelua olisi tuomittu ratkaisemattomaksi.