cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mäkelänkatu
Rakennuksia ja veistoksia
Lääkäritalon eteläpäädyssä Mäkelänkadun varrella sijaitsee myös Jukka Tuomisen Hopeinen puu -niminen veistos, joka on arkkiatri Arvo Ylpön muistomerkki.
Ira Vihreälehto
Ira Vihreälehto (s. 1. helmikuuta 1974) on suomalainen tietokirjailija ja historianopettaja.
Vihreälehto on kirjoittanut eritoten tuntemattoman venäläisen isoisänsä etsinnästä ja Neuvostoliiton sotavangeista Suomessa toisen maailmansodan aikaan. Hän työskentelee erityisasiantuntijana Suomen Kulttuuriperintökasvatuksen seurassa. Hän on ollut mukana kirjoittamassa myös Forum historia -oppikirjoja.
Mikko Kolehmainen (yritysjohtaja)
Mikko Adolf Kolehmainen (21. heinäkuuta 1863 – 26. huhtikuuta 1927 Riihimäki) oli suomalainen teollisuusjohtaja. Hän oli Riihimäen Lasin perustajia vuonna 1910 ja toimi yrityksen teknisenä johtajana vuoteen 1927.
Hänen poikiaan olivat:
Dean Kukan
Dean Kukan (s. 8. heinäkuuta 1993 Volketswil, Sveitsi) on sveitsiläinen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Sveitsin pääsarja National League-joukkue ZSC Lionsissa. Kukan on pelityyliltään kahden suunnan puolustaja.
Seuraura
Kukanin kasvattajaseura on EHC Urdorf, mutta hän vietti suurimman osan junioriurastaan kuitenkin ZSC Lionsissa. Kukan voitti seurassa Elite Novizenin mestaruuden vuonna 2008 sekä Elite Jr. A:n mestaruuden vuosina 2010 ja 2011. Kaudella 2009–2010 hän debytoi myös miesten peleissä pelattuaan Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla National League B:ssä GCK Lionsin joukkueessa 29 runkosarjaottelua tehden kuusi syöttöpistettä. Kukan pelasi siellä myös pääosan kaudesta 2010–2011, mutta hän debytoi myös Sveitsin pääsarjassa National League A:ssa, jossa Kukan pelasi kaksi runkosarjaottelua.
Kaudeksi 2011–2012 Kukan siirtyi Ruotsiin Luleå HF:n J20-junioreihin. Hän pelasi samalla kaudella myös kolme Elitserien-ottelua. Kaudeksi 2012–2013 Kukan teki Elitserien-sopimuksen. Syyskaudella hän pelasi yhteensä 18 ottelua lainalla HockeyAllsvenskanissa Asplöven HC:n ja Tingsryds AIF:n paidoissa. Elitserienissä Kukan teki 16 runkosarjaottelussa tehot 1+3=4 ja 15 playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Hän pelasi kauden aikana myös yhden European Trophy -ottelun. Kukan voitti kauden päätteeksi Elitserien-hopeaa. Ensimmäisellä kokonaisella pääsarjakaudellaan 2013–2014 hän teki 54 runkosarjaottelussa tehot 4+8=12 sekä kuudessa playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Syyskuussa 2014 Kukan teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Luulajan kanssa. Kaudella 2014–2015 hän voitti joukkueessa Mestarien liigan mestaruuden.
Kesäkuussa 2015 NHL-varaamaton Kukan teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa. Hän aloitti kauden 2015–2016 AHL-joukkue Lake Erie Monstersissa. Kukan teki NHL-debyyttinsä 26. maaliskuuta 2016 vieraissa Nashville Predatorsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 14.45 minuuttia. Helmikuussa 2020 Kukan teki kahden vuoden jatkosopimuksen Blue Jacketsin kanssa.
Maajoukkueura
Kukan oli voittamassa Sveitsille MM-hopeaa vuoden 2018 MM-kilpailuissa.
Kukan pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2013, joista jälkimmäisessä turnauksessa hänet valittiin Sveitsin top-3-pelaajaksi. Kukan pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2010 ja 2011. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuosina 2009 ja 2010.
Kukan pelasi myös World Junior A Challengessa vuosina 2010 ja 2012, joista molemmat turnaukset päättyivät pronssiin.
Sanna Niemikunnas
Sanna Niemikunnas (s. 1964 Hyvinkää) on suomalainen englannintorven ja oboen soittaja. Hän aloitti oboeopinnot Hyvinkäällä vuonna 1980 Marjatta Teirilän johdolla ja pääsi Sibelius-Akatemiaan vuonna 1983 jatkamaan opintojaan Sven-Erik Paanasen johdolla. Hän valmistui musiikin kandidaatiksi vuonna 1990 ja maisteriksi 1996. Hänestä tuli vuonna 1988 Radion sinfoniaorkesterin jäsen. Hänen pääsoittimensa RSO:ssa on englannintorvi.
Uurainen (järvi)
Uurainen eli Uuraistenjärvi on Laukaassa sijaitseva keskikokoinen järvi. Sen vedet laskevat Myllyjokea Nurminen-järveen, joka pinta on yli kymmenen metriä alempana. Sieltä vedet jatkavat Kuusveteen. Uurainen on kalastajien ja sorsastajien suosima saalistuspaikka. Uuraistenjärven keskellä oleva niemi jakaa järven kahteen haaraan, joista itäpuolinen on nimeltään Äijälänlahti ja sen pohjukassa on Kutemainen-niminen erilleen kuroutunut lampi.
Sanna Niemikunnas
Niemikunnas soittaa Sibeliuksen ”Tuonelan joutsenen” englannintorvisoolon sekä Leif Segerstamin ja Helsingin kaupunginorkesterin erinomaisia arvosteluja saanella levytyksellä (Lemminkäinen Legends, Tapiola, Ondine 1995) että Hannu Linnun johtamalla levytyksellä pari vuosikymmentä myöhemmin (Lemminkäinen Legends, Pohjola’s Daughter, Ondine 2014). Hän on mukana Minskin kamariorkesterin vuoden 1993 levytyksellä Knut Nystedtin Concertinosta klarinetille, englannintorvelle ja jousille.
Niemikunnas on myös Suomalaisen Kamariorkesterin jäsen ja soittanut Hyvinkään Musikanteissa.
Niemikunnas on Suomen Oboe- ja Fagottiseuran sihteeri ja taloudenhoitaja.
Sanna Niemikunnaksen puoliso on kapellimestari Tuomas Pirilä.
Heinrich von Jannau
Heinrich von Jannau (1753–1821) oli baltiansaksalainen kirjailija ja julkaisija. Hän oli 1780–1790-lukujen näkyvimpiä liivinmaalaisia historioitsijoita. Hän laati teoksia paikallisten kansojen etnologiasta ja historiasta.
Von Jannau syntyi nykyisen Viron, silloisen Liivinmaan alueella Viljandimaan maakunnassa Holstressa, kävi koulua Riiassa ja opiskeli sen jälkeen teologiaa Göttingenin yliopistossa, missä tutustui myös historiantutkimuksen ns. göttingeniläiseen koulukuntaan (Göttinger historische Schule). Valmistuttuaan hän toimi pappina Virossa, vuodesta 1779 Laiusen pitäjässä (nykyisellä Viron Jõgevamaa lla). Papin työnsä ohella hän tutki Viron historiaa, kansatiedettä ja kansan oloja ja tuli tunnetuksi kansanvalistajana ja kansakoulun kehittäjänä. Hänen teostensa on nähty vaikuttaneen maatalousuudistukseen ja maaorjuuden lakkauttamiseen Venäjällä. Teoksissaan hän rinnasti maaorjuuden selvästi orjuuteen.
Thomas Ebright Memorial Award
Thomas Ebright Memorial Award on American Hockey Leaguessa vuosittain jaettava palkinto. Se annetaan pelaajalle, joka on urallaan avustanut liigaa huomattavasti. Palkinto kantaa Portland Piratesin ja Baltimore Skipjacksin entisen omistajan Thomas Ebrightin nimeä. Ebright oli pitkään myös johtokunnan jäsen ennen kuolemaansa 1997.
Tomas Lindholm
Tomas Valdemar Lindholm (20. tammikuuta 1953 Helsinki – 22. tammikuuta 2014 Raasepori) oli suomalainen laamannin arvonimen vuonna 2011 saanut liikejuridiikkaan erikoistunut asianajaja. Hän oli valmistunut oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1975 ja sai vuonna 1978 varatuomarin arvonimen. Hän suoritti myös diplomiekonomin tutkinnon Svenska Handelshögskolanissa.
Lindholm toimi Outokumpu Oyj:n päälakimiehenä vuosina 1978–1982.
Lindholm toimi pitkään Asianajotoimisto Roschierin osakkaana ja myös sen toimitusjohtajana. Vuodesta 2009 alkaen hänellä oli yhteinen asianajotoimisto vaimonsa Carita Wallgrenin kanssa.
Sergei Fokitšev
Sergei Fokitšev (s. 4. helmikuuta 1963) on Neuvostoliittoa edustanut pikaluistelun olympiavoittaja. Hän oli parhaimmillaan 500 metrillä, mutta jo 1 000 metriä oli hänelle sen verran heikompi laji, että hän ei kertaakaan yltänyt mitaleille Sprinttereiden MM-kilpailuissa.
Fokitšev luisteli tammikuussa 1984 Davosissa 500 metrillä kovimpia aikoja, mitä Medeon ulkopuolella oli ikinä luisteltu. Helmikuussa hän voitti samalla matkalla kultaa ensimmäisissä arvokilpailuissaan Sarajevon olympialaisissa ajalla 38,19 s. Maaliskuussa hän oli sprinttereiden MM-kilpailuissa nopein molemmissa 500 metrin kilpailuissa mutta jäi yhteispisteissä viidenneksi. Kahtena seuraavana vuonna hän oli sprinttereiden MM-kilpailujen yhteispisteissä yhdeksäs ja seitsemäs, ja vuonna 1987 hän voitti jälleen molemmat 500-metriset ja sijoittui yhteispisteissä viidenneksi. Calgaryn 1988 olympialaisissa hän sijoittui 500 metrillä neljänneksi ajalla 36,82 s häviten pronssimitalistille viisi sadasosasekuntia.
Tutkas
Tutkas eli Tutkijoiden ja kansanedustajien seura on seura, jonka tavoitteena on edistää vuoropuhelua tutkijoiden ja kansanedustajien välillä. Seura on perustettu vuonna 1970, ja se hyväksyy jäsenikseen kansanedustajia ja tutkijoita, joilla on akateeminen loppututkinto. Seuran tärkeimpänä toimintamuotona ovat julkaisut, joita julkaistaan noin viisi vuodessa, sekä seminaarit, joita järjestetään noin kerran kuukaudessa. Vuonna 2004 seuralla oli runsaat 500 jäsentä, joista noin 100 oli kansanedustajia.
Attila
Attila (n. 406–453) oli viimeinen ja voimakkain Euroopan hunnien johtajista. Attilasta tuli yhdessä veljensä Bledan kanssa hunnien hallitsija vuonna 434. Bleda kuoli vuonna 445, ilmeisesti veljensä murhauttamana. Siitä lähtien aina kuolemaansa saakka Attila oli hunnien yksinvaltias.
Attila hallitsi silloisen Euroopan suurinta valtakuntaa, joka ulottui Keski-Euroopasta Mustallemerelle ja Tonavalta Baltiaan. Attila oli sekä Itä- että Länsi-Rooman imperiumien hankalin vihollinen: hän valloitti Balkanin niemimaan kahdesti ja piiritti toisella kerralla Konstantinopolia. Hän marssi halki Ranskan aina Orleansiin asti. Hänet voitti kuitenkin lopulta yhdistynyt länsigoottien ja roomalaisten armeija Katalaunien kenttien taistelussa.
Attilasta on tullut legendaarinen hahmo Euroopan historiassa. Suurimmassa osassa Länsi-Eurooppaa häntä on pidetty julmuuden ja ahneuden perikuvana. Attila on keskeinen hahmo kolmessa saagassa ja Nibelungein laulussa.
Attilasta kertovat lähteet
Attilasta on vain muutamia lähteitä: Jordanes, Priscus ja muutamia kristillisiä kronikoitsijoita. Hunnien omia lähteitä ei ole, koska hunnit eivät kirjoittaneet.
Attilan persoona ja maine
thumb|204px|[[Mór Thanin maalaus Attilan hovista.]]
Attila oli lyhytkasvuinen mutta voimakas. Hän oli sekä pukeutumiseltaan että elintavoiltaan varsin vaatimaton; hänen vieraansa söivät kulta- ja hopea-astioista kalliita ruokia, mutta hän itse käytti aina vain puuastioita. Hän kuunteli aterioidessaan mielellään laulua ja esityksiä, mutta pysyi itse aina vakavasti ääneti. Sotaretkillään hän kylvi kauhua, ja häntä kutsuttiinkin Jumalan ruoskaksi. Joidenkin lähteiden mukaan hän itsekin kutsui itseään "Jumalan ruoskaksi".
Attila pääsi väkivalloin hajaantuneiden hunniheimojen kuninkaaksi. Hän laajensi sotimalla valtakuntansa Skytian sisämaihin ja syvälle Germanian metsiin.
Sota Itä-Roomaa vastaan
Attila ryhtyi sotaan Itä-Rooman valtakuntaa vastaan viemällä valtavan sotajoukon Tonavan yli. Kymmeniä kaupunkeja hävitettiin Adrianmeren ja Mustanmeren välillä. Voitettuaan kolmessa taistelussa peräkkäin Itä-Rooman sotajoukot hunnit lähestyivät Konstantinopolia.
Keisarin rauhanlähetystö
Arkadiuksen jälkeen Itä-Rooman valtaistuimelle nousseen heikon Teodosiuksen II täytyi tehdä nöyryyttävä rauha, jossa hän antoi hunneille laajan maa-alan Tonavan eteläpuolelta sekä lupasi korottaa vuotuisen veron 700 kultanaulasta 2 100 naulaan. Itä-Rooman keisari lähetti lähettiläitä hunnikuninkaan hovileiriin. Yksi näistä lähettiläistä on kirjoittanut matkastaan kertomuksen.
Matka kävi ensin hävitettyjen kaupunkien raunioiden ja taisteluissa kaatuneiden sotilaiden luiden täyttämien seutujen ohitse. Tonavan yli mentiin puunrungoista koverretuilla veneillä. Sitten tie kävi nykyisen Unkarin metsäisiä tasankoja myöten, ja Teissjoen yli päästiin kannettavissa veneissä. Läheisistä kylistä lähettiläät saivat simaa ja hirssiryynejä.
Viimein he saapuivat Attilan hovileiriin Tokajin seuduille, jossa oli siellä täällä puurakennuksia, savimajoja ja telttoja. Attila itse asui suuressa koristeellisessa puupalatsissa.
Lähetystön lähdettyä matkalleen oli Itä-Rooman hovissa yritetty lahjoa eräs Attilan lähettiläistä salaa murhaamaan kuningas, mutta tämä paljasti hankkeen Attilalle ja antoi lahjusrahat hänelle.
Sota Länsi-Roomaa vastaan
Jo ennen ryhtymistään sotaan Länsi-Rooman keisarikuntaa vastaan Attila oli liitossa Eurooppaa ryöstelleiden vandaalien kanssa, jotka olivat siirtyneet Espanjasta Afrikkaan ja ryöstelivät sieltä meritse Välimeren rannikoita. Epäluuloinen vandaalien kuningas Geiserik leikkautti nenän ja korvat poikansa vaimolta, länsigoottien kuninkaan Teoderikin tyttäreltä. Teoderikin kostoa peläten Geiserik liittoutui vielä lujemmin Attilan kanssa. Attilaa vastaan puolestaan länsigootit uudistivat ja vahvistivat vanhan liittonsa roomalaisten kanssa.
Attila pyysi puolisokseen Länsi-Rooman keisarin Valentinianuksen sisarta Honoriaa. Kun hovi ei pyyntöön suostunut, Attila aloitti sodan. Koottuaan puoli miljoonaa sotilasta monesta eri kansakunnasta hunnikuningas hyökkäsi Galliaan.
Orleansin piiritys ja Katalaunien kenttien taistelu
thumb|300px|Attilan sotaretki Galliaan. Galliassa Attila ryhtyi piirittämään Orleansia. Esikaupungit valloitettiin nopeasti. Roomalaisten ja länsigoottien sotajoukot marssivat kuitenkin kaupungin avuksi. Roomalaisia johti valtioviisas Aetius ja länsigootteja kuningas Teoderik.
Attila perääntyi tasangoille, nykyisten Châlonsin ja Troyesin seuduille, jotka soveltuivat hyvin hänen hunniratsuväelleen. Siinä syttynyt Châlonsin eli Katalaunien kenttien taistelu oli, kuten eräs senaikainen kirjailija lausuu, "hurja, vaihtelevainen, kiihkeä, verinen ja verraton sekä vanhempina että nykyisempinä aikoina". Attila itse oli hunnijoukkonsa kanssa keskellä, alamaiskansat sivustoilla ja varsinkin itägootit asetettuina omia maanmiehiänsä länsigootteja vastaan, joita kohti kuningas kehotti koko sotajoukon tähtäämään päärynnäkkönsä.
Kun heittoaseet oli kummaltakin puolelta loppuun heitetty, sekä ratsu- että jalkaväet ryntäsivät molemmin puolin mies miestä vastaan. Hunnit käänsivät voimansa länsigootteja kohti. Kuningas Teoderik kaatui ratsastaessaan rivien välitse. Hänen poikansa Thorismund ryhtyi kuitenkin johtamaan, vei länsigootit alas kukkuloilta ja teki rynnäkön, jolla he pääsivät hunnien rintaman läpi.
Attilan täytyi vetää sotilaansa leiriä ympäröivien vaunujen keskelle. Siellä hänen kerrotaan teettäneen satuloista suuren rovion, jonka hän aikoi sytyttää ja syöksyä itse liekkeihin, jos hänen leirinsä valloitettaisiin. Leiriä vastaan hyökkäävät joukot kuitenkin torjuttiin, ja länsigootit luopuivat piirityksestä.
Väijytystä pelkäävä Attila pysyi monta päivää vaunulinnoituksessaan, mutta lähti viimein liikkeelle ja marssi vaaratta takaisin Reinin toiselle puolelle. Erään arvion mukaan taisteluissa oli kaatunut 162 000 miestä. Roomalaiset ja gootit olivat kuitenkin pelastaneet Rooman heikot jäännökset täydellisestä häviöstä.
Attila uhkaa Roomaa
Attila toipui tappiostaan ja marssi seuraavana vuonna Ylä-Italiaan, jonka kaupunkeja ja maaseutua hunnit hävittivät. Osa hävitettyjen kaupunkien asukkaista siirtyi silloin Brentajoen suun edustalla oleville laguuneille ja perusti sinne pieniä siirtokuntia, joista muun muassa Venetsia on saanut alkunsa. Attila marssi kohti Roomaa, mutta paavi Leo I tuli pappisjoukon kanssa vastaan ja taivutti Attilan kääntymään takaisin. Leo ennusti, että jokainen Rooman valloittaja kuolisi pian valloituksen jälkeen, kuten Alarik. Kohtaamisen todenperäisyydestä ei ole varmuutta. Vatikaanin nykyinen kanta on, että jonkinlainen kohtaaminen todella tapahtui Mantua n lähellä.
Attilan kuolema ja perintö
thumb|Keskiaikainen Nibelungenlied-eepos sekoittaa Attilan ja muita historiallisia henkilöitä muinaistaruihin. Attila kuoli häitään viettäessään Roomasta perääntymisen jälkeisenä vuonna. Hänen kuolemastaan ei ole varmaa tietoa, mutta kerrotaan, että morsian, kaunis Hildigun, itse pisti häntä puukolla sydämeen kostaakseen oman ryöstönsä. Toinen versio Attilan kuolemasta kertoo, että hän tukehtui hääyönään omaan vereensä rajun nenäverenvuodon seurauksena. Attilan valtakunta hajosi hänen kuoltuaan. Hunnit ajettiin takaisin itään, ja monet alamaiskansat lähtivät kukin omalle taholleen.
Useissa Saksan muinaisrunoissa on hunnikuningas vielä Germanian suurena valtiaana, ja Nibelungein laulu kertoo: "Siinä istui Unkarin-maalla kuuluisa Attila-kuningas, jonka vertaista ei ole ollut. Kahtatoista valtakuntaa hän hallitsi; kaksitoista kuningasta, kruunut päässä, häntä palvelivat; kaksitoista herttuaa, kolmekymmentä kreiviä sekä epälukuiset ritarit ja asemiehet seisoivat hänen ympärillään. Se kuningas oli laupias ja hurskas; hänen vertaistaan ei ole ollut."
Sam Pollock Trophy
Sam Pollock Trophy on American Hockey Leaguessa vuosittain keskisen divisioonan voittajalle annettava palkinto.
Palkinto on nimetty Montreal Canadiensin entisen toimitusjohtajan Sam Pollockin mukaan.
Everquest
Everquest on Verant Interactiven kehittämä MMORPG-tietokonepeli. Peli julkaistiin 16. maaliskuuta 1999. Everquest oli ensimmäisiä 3D-MMORPGeja ja saavutti suuren suosion vuosien 1999–2004 välillä. Pelille julkaistiin seuraaja EverQuest II.
Perustietoa
Everquestissa pelaaja luo itselleen hahmon 16 rodusta (esimerkiksi ihminen, haltia, kääpiö, peikko ym.) ja 16 hahmoluokasta.
Everquestin maailma
Everquest sijoittuu omaan fantasiauniversumiinsa, joka kattaa Norrathin fantasiamaailman mantereet (Antonica, Faydwer, Kunark, Odus, Velious ja Taelosia), Luclin-kuun sekä eri tasot (planes). Yhteensä alueita (zones) pelissä on melkein 400.
Lisäosat
Everquestiin on julkaistu yhteensä 21 lisäosaa.
Ugālen pitäjä
125px|thumb|oikea|Ugalen vaakuna Ugāle on pitäjä (latv. pagasts) Latvian Kuurinmaalla Ventspilsin kunnassa. Ugāle muodosti aikaisemmin oman kuntansa, mutta se liitettiin Ventspilsin kuntaan vuonna 2009. Vuonna 2009 Ugālessa oli 2 505 asukasta ja sen pinta-ala oli 292,2 km². Vuonna 2016 oli tään 2 238 asukasta. Ugalessa toimii seuratalo ja alueen ainoa kuoro sekä vaskipuhallinorkesteri. Palveluihin kuuluvat kirjasto, sekä musiikki- ja taidekoulu. Ugalen oma hallinnollinen oikeus rajoittuu Ventspilsin kunnanhallinnon tekemien päätösten toimeksipanoon.
Tony Cox
Tony Cox (s. 31. maaliskuuta 1958) on yhdysvaltalainen lyhytkasvuinen näyttelijä, Cox on pituudeltaan 107 senttimetriä.
Lähteet
Celebheights.com - Tony Cox
Kōji Nakata
Ammattilaisuransa Nakata aloitti Kashima Antlersissa vuonna 1998. Vuonna 2005 Japanin jalkapallomaajoukkueen entinen ja silloinen Olympique de Marseillen valmentaja Philippe Troussier teki sopimuksen Nakatan kanssa. Marseillen kausi meni kuitenkin alle odotusten ja Troussier erotettiin. Nakatan saama vastuu laski, joten hän siirtyi vuoden 2006 alussa FC Baseliin.
Seurajoukkueuran tilastot
Päivitetty '''7. toukokuuta 2007'''
Faijumin muumiomuotokuvat
pienoiskuva|Miehen muumiomuotokuva, Puškin-museo. Faijumin muumiomuotokuviksi eli Fayum-maalauksiksi sanotaan melko realistisesti kuvattuja muotokuvia joita tehtiin Rooman valtakunnan alaisessa Egyptissä. Niitä tehtiin ensimmäisestä vuosisadasta alkaen kolmannen puoliväliin asti. Muumiomuotokuvat kertovat havainnollisesti myös roomalaisajan muodista, vaatteista, kampauksista ja koruista.
Vaikka roomalaiset harjoittivat polttohautausta, jatkoivat egyptiläiset muumiointia myös roomalaisvallan aikana. Muotokuvat oli kiinnitetty muumioitujen vainajien kasvojen päälle ruumiin ympärille kiedottuihin kangasnauhoihin. Lähes kaikki muumiomuotokuvat on sittemmin irrotettu muumioista.
Muumiomuotokuvat ovat parhaiten säilynyt osa antiikin ajan taulumaalauksesta. Niitä on löydetty Egyptin kaikista osista, mutta eniten Faijumin nekropolista. Muumiomuotokuvia tunnetaan tällä hetkellä noin 900 kappaletta. Egyptin kuuman ja kuivan ilmaston ansiosta maalaukset ovat säilyneet hyvin ja eivätkä niiden värit ole paljonkaan haalistuneet.
On oletettu, että Faijum-muotokuvat olisi maalattu jo henkilöiden eläessä ja ne olisivat olleet esillä heidän kotonaan ennen kuolemaa ja muumioon liittämistä. Uudempi tutkimus kuitenkin arvelee, että muotokuvat maalattiin kuoleman jälkeen.
Maalausten tyyli
pienoiskuva|upright=0.8|Kasvia pitelevän miehen muotokuva, Musée des Beaux-Arts, Dijon.
Muotokuvat esittävät yleensä yhtä henkilöä, jonka pää ja joskus hartiat tai osa rintakehää kuvataan. Henkilö kuvataan yleensä frontaalisti edestäpäin, kasvot hieman puoliprofiilin suuntaan kääntyneinä. Hahmojen yksiväristä taustaa on toisinaan kuvioitu. Henkilöt ovat sekä miehiä että naisia ja heidän ikänsä vaihtelee lapsesta vanhukseen. Rintakuvien maalaustyyli on lähempänä kreikkalais-roomalaista kuin egyptiläistä maalausta. Faijumin seudulle muutti Ptolemaiosten kaudella runsaasti kreikkalaisia, alun perin palveluksensa lopettaneita sotilaita.
pienoiskuva|vasen|upright=0.6|[[Tutankhamonin kuolinnaamio.]] Roomalaisten vaikutus näkyy muumiomuotokuvien maalaustyylissä ja realistisuudessa verrattuna esimerkiksi Tutankhamonin pitkälle tyyliteltyyn kuolinnaamioon. Muumiomuotokuvissa on anatomian tuntemusta ja taitavaa muotojen, kolmiulotteisuuden sekä valojen ja varjojen kuvausta. Ne eivät kuitenkaan kuvaa kohteitaan täysin realistisesti. Maalarit kuvasivat kasvoja tiettyjä malleja toistaen ja kaavamaisesti, vaikka hius- ja partatyylit vaihtelivat.
Materiaalit
Useimmat säilyneet muumiomuotokuvat on maalattu puulevyille. Pohjana on käytetty muun muassa tammea, lehmusta, seetriä, sypressiä ja viikunapuuta. Puu leikattiin ohuiksi suorakulmaisiksi paloiksi ja hiottiin tasaiseksi. Toisinaan muotokuvat maalattiin suoraan muumion ympärille kiedottuihin kangassuikaleisiin.
Puu pohjustettiin toisinaan kipsipohjusteella ja joskus maalauksen alle tehtiin luonnospiirustus. Maalaukset ovat vaha- tai munatemperamaalauksia. Vahamaalauksissa huomiota kiinnittävät eloisten värien kontrastit ja suhteellisen leveät siveltimenvedot, mikä aiheuttaa 'impressionistisen' efektin. Temperamaalausten värit ovat liitumaisempia ja ne on maalattu hillitymmin tummia ja vaaleita valooriasteita käyttäen. . Toisinaan on lisätty myös lehtikultaa kuvaamaan koruja ja seppeleitä.
Taidehistoriallinen merkitys
pienoiskuva|upright=0.8|Septimius Severus -tondo, Antikensammlung Berliini. Tondomuotokuva pohjois-afrikkalaissyntyisestä keisari [[Septimius Severus|Septimius Severuksesta perheineen.]]
Kreikkalaisen maljakkomaalauksen sekä Pompeijin ja Herculaneumin freskojen ohella muumiomuotokuvat ovat parhaiten säilyneitä antiikin ajan maalauksia. Antiikin aikaisten lähteiden mukaan taulumaalausta eli liikuteltavia maalauksia arvostettiin enemmän kuin seinämaalausta, mutta taulumaalauksia on säilynyt vähäisessä määrin. Muumiomuotokuvien ohella yksi harvinainen esimerkki on Septimius Severus -tondo, joka on myös Egyptistä, 200-luvulta. Sen oletetaan edustavan oman aikansa tyylin maakunnallista versiota, kuten Faijum-maalauksetkin.
Jotkut muumiomuotokuvien piirteet, etenkin kuvien frontaalisuus ja keskeisiin kasvonpiirteisiin keskittyminen muistuttaa paljon myöhempää ikonimaalausta. Muumiomuotokuvat ovat kuitenkin olleet vain pieni, joskin hyvin säilynyt osa kreikkalais-roomalaista maalausperinnettä, joka vaikutti myöhäisantiikin ja Bysantin taiteen taustalla.
Museokokoelmat
Faijum-muumiomuotokuvia on esimerkiksi British Museumissa, Royal Museum of Scotlandissa, Metropolitanissa New Yorkissa ja Louvressa. Myös Puškin-museon kokoelmissa on muumiomuotokuvia.
Useimmista muumiomuotokuvista ei kuitenkaan ole aikoinaan tallennettu tietoja löydön arkeologisesta kontekstista, mikä vähentää niiden antaman tiedon laatua ja aiheuttaa myös tulkintakiistoja.
Ragnar Grönvall
Ragnar Robert Grönvall (28. helmikuuta 1901 Helsinki – 12. syyskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri. Hän toimi sotien aikana puolustusvoimien ylipäällikön marsalkka Mannerheimin sekä kolmen eri tasavallan presidentin adjutanttina.
Grönvall valmistui kadettikoulusta 1921 ja sotakorkeakoulusta 1929 (ye-upseeri 1930). Vuosina 1921–1927 hän toimi KTR 1:ssa eri tehtävissä. 1930-luvulla Grönvall oli 1. divisioonan esikunnassa sekä Suomen Valkoisen kaartin komppanianpäällikkönä. 1937–1939 hän toimi yleisesikunnassa toimistoupseerina. Puolustusvoimien ylipäällikön eli marsalkka Mannerheimin adjutanttina hän toimi vuodet 1939–1944. Hän jatkoi myös adjutanttina Mannerheimin presidenttikauden aikana, ja edelleen myöhemmin myös Paasikiven sekä Kekkosen ensimmäisenä adjutanttina.
Ragnar Grönvall oli kahdesti naimisissa. Ensimmäinen vaimo oli Helene Taube (1903-1939) ja toinen Maj-Lis Antell (1917-2008). Lapsia avioliitoista syntyi viisi.
Saaristofregatti
Ruotsin saaristolaivastoon kuuluneita Fredrik Henrik af Chapmanin suunnittelemia saaristofregatteihin kuuluvia alustyyppejä olivat:
Hämeenmaa Styrbjörnistä, Turunmaa Lodbrokista ja Pohjanmaa Brynhildasta on säilynyt alkuperäiset pienoismallit, jotka ovat Suomenlinnan Ehrensvärd-museossa. Myös kuningas Kustaa III:n lippulaiva kuunari Amphion oli soudettavaa mallia ja senkin pienoismalli on samassa museossa.
Eliane Loneux
Eliane Cerf (o.s. Loneux, ent. Dudal, 6. toukokuuta 1926 Argenteuil, Val-d'Oise, Ranska – 6. tammikuuta 2022 ) oli ranskalainen pituushyppääjä.
Eliane Loneux edusti Ranskaa Helsingin 1952 olympialaisissa mutta karsiutui pituushypyn loppukilpailusta tuloksella 521 cm. Samana vuonna hän voitti Ranskan mestaruuden ja hyppäsi uransa pisimmän hypyn 569 cm. Kesäkuussa 1946 hän sivusi Madeleine Renaudin nimissä ollutta Ranskan ennätystä 551 cm. Ennätyksen ylitti Paulette Dussarat kaksi vuotta myöhemmin.
Pehr-Johan Gummerus
Pehr-Johan Gummerus (30. kesäkuuta 1911 Helsinki – 8. tammikuuta 1967) oli suomalainen kenraalimajuri, joka teki uraansa erityisesti viestitehtävissä.
Gummerus opiskeli Kadettikoulun 15. kadettikurssilla 1931-1933 ja suoritti 1935 Taistelukoulussa luutnanttikurssin. 1943 hän oli opiskelemassa Saksan maavoimien viestikoulussa sekä Führerschulessa. 1947-1948 hän opiskeli Sotakorkeakoulun viestiosastolla. Sotilasuransa hän aloitti Uudenmaan Rykmentissä, jossa palveli nuorempana upseerina vuosina 1933–1937 ja komppanian päällikkönä 1938. Talvisodassa hän toimi Viestikoulutuskeskuksessa pataljoonan komentajana. Vuonna 1940 hän toimi Viestipataljoona 10:n aliupseerikoulun johtajana ja 1941 12. prikaatin viestikomppanian päällikkönä. Jatkosodassa Gummerus palveli Viestipataljoona 35:n komentajana koillisrintamalla vuonna 1941, viestikomentajana 6.Divisioonan esikunnassa Maaselässä 1942–1943, Karjalankannaksella 1944 ja pohjoisella rintamalla 1944–1945. Sodan ja sotakorkeakoulun käymisen jälkeen hän toimi mm. toimistopäällikkönä Viestirykmentissä ja pääesikunnan viestiosastolla 1949–1952. Seuraavina vuosina 1953–1954 hän opetti sotakorkeakoulussa palaten takaisin pääesikuntaan aselajitoimiston päälliköksi 1954-1959. Viestirykmenttiä Gummerus komensi 1959–1963. Pääesikunnan viestiosaston päällikkönä hän toimi 1963–1965 ja viestitarkastajana 1965–1967.
Ylennykset: Vänrikki 1933, luutnantti 1935, kapteeni 1940, majuri 1942, everstiluutnantti 1954, eversti 1959, kenraalimajuri 1965.
John Hancock
thumb|John Hancock, [[John Singleton Copleyn maalaama muotokuva vuodelta 1765.]] John Hancock (12. tammikuuta 1737 Braintree, Massachusetts – 8. lokakuuta 1793 Quincy, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen kauppias ja poliitikko. Hän toimi toisen mannermaakongressin puhemiehenä ja allekirjoitti ensimmäisenä Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen.
Hancock valmistui Harvard Collegesta vuonna 1754 ja työskenteli sen jälkeen setänsä Thomas Hancockin kauppahuoneessa Bostonissa. Hän peri sedältään suuren omaisuuden. Hancock toimi vuodesta 1765 Bostonin kaupunginvaltuutettuna ja 1769–1774 Massachusettsin lakia säätävän kokouksen (General Court) jäsenenä. Hänet valittiin puheenjohtajaksi bostonilaisten Bostonin verilöylyn jälkeen vuonna 1770 muodostamaan komiteaan, joka vaati brittijoukkojen välitöntä poistamista kaupungista. Vuonna 1774 Hancock valittiin Concordissa kokoontuneen Massachusettsin provinssin kongressin puhemieheksi ja hänet valittiin uudelleen samaan tehtävään myös seuraavan vuoden toisessa kongressissa.
Hancockista tuli Massachusettsin patrioottien johtaja yhdessä Samuel Adamsin kanssa. Huhtikuussa 1775 he joutuivat molemmat pakenemaan Lexingtonista Philadelphiaan, kun kenraali Thomas Gagen komentaman brittiarmeijan kerrottiin olevan tulossa pidättämään heitä. Hancock valittiin samana vuonna toiseen mannermaakongressiin ja hän toimi sen puhemiehenä toukokuusta 1775 lokakuuhun 1777. Hänen on sanottu halunneen myös siirtokuntien armeijan ylipäälliköksi, mutta tehtävään nimitettiinkin George Washington. Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen ensimmäisissä painetuissa versioissa oli pelkästään Hancockin allekirjoitus. Julistuksen kuuluisassa pergamenttikappaleessa hänen allekirjoituksensa on ensimmäisenä ja suurimpana.
Hancock toimi Massachusettsin kuvernöörinä 1780–1785 ja 1787–1793. Välissä hän oli kaksi vuotta (1785–1787) konfederaation kongressin jäsenenä. Hän toimi vuonna 1788 puheenjohtajana Massachusettsin perustuslakikonventissa, joka ratifioi Yhdysvaltain perustuslain kyseisen osavaltion osalta. Hancock kuoli toimiessaan yhdeksättä kauttaan Massachusettsin kuvernöörinä. Varakuvernöörinä toiminut Samuel Adams tuli hänen seuraajakseen.
Muuta
thumb|John Hancockin allekirjoitus Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksessa. ”John Hancock” on Yhdysvalloissa yleinen synonyymi nimikirjoitukselle. Hancockin allekirjoitus itsenäisyysjulistuksessa on huomattavasti muita suuremmilla kirjaimilla. Tähän liittyy myös Yhdysvalloissa tunnettu, mutta paikkansapitämätön anekdootti, jonka mukaan Hancock olisi allekirjoituksen tehtyään sanonut ivallisesti: ”Eiköhän kuningas Yrjö ainakin näe lukea tuon!”
John Hancockin mukaan on nimetty useita Hancock-nimisiä kaupunkeja Yhdysvalloissa, kymmenen Hancockin piirikunta -nimistä piirikuntaa, useita USS Hancock -nimisiä Yhdysvaltain laivaston sota-aluksia sekä Chicagossa sijaitseva pilvenpiirtäjä John Hancock Center ja Bostonin korkein rakennus John Hancock Tower.
Nikolaos Ihmeidentekijä
thumb|280px|Pyhä Nikolaos thumb|280px|Italialaisen taiteilijan [[Piero di Cosimon näkemys Nikolaoksesta, maalaus 1400-luvun lopusta.]] thumb|280px|Pyhän Nikolaoksen ikoni [[Suomen kansallismuseo|Suomen kansallismuseon kokoelmissa.]]
Pyhä Nikolaos Ihmeidentekijä eli Pyhä Nikolaus  (n. 270 – n. 342) oli Myran piispa ja hänet on nimitetty pyhimykseksi niin katolisen kuin ortodoksisenkin kirkon piirissä. Nikolaos on osaltaan ollut antamassa hahmoa modernille joulupukille.
Pyhä Nikolaos on monien maiden ja kaupunkien suojeluspyhimys, lisäksi muun muassa merenkävijöiden, kalastajien, asianajajien, apteekkarien, oikeusmurhien uhrien ja lapsien suojeluspyhimys. Keskiajalla hänen luunsa ryöstettiin Turkista Italiaan.
Elämä ja legenda
Nikolaoksen elämästä tiedetään vähän. Legendan mukaan hän syntyi Lyykian Patarassa, nykyisessä Turkissa 200-luvun lopulla, vuosien 261 ja 280 välillä. Rooman valtakunta kulki jo kohden loppuaan; jatkuvat sodat, valtaliitot ja vallanpitäjien rapistuva moraali tekivät elämästä vaarallisen.
Nikolaoksen isä Theophanes ja äiti Nonna menehtyivät ruttoon. Teini-ikäinen Nikolaos peri kuitenkin suuren omaisuuden ja hänen kasvatusisäkseen tuli hänen setänsä, joka toimi luostarin esimiehenä. Kasvattipojasta tuli luostariveli, mutta ei munkkia.
Myra oli tuon ajan mahtikaupunkeja. Siellä oli vieraillut Rooman keisari Hadrianus ja myös apostoli Paavali matkallaan Roomaan tuomittavaksi. Nikolaos toimi juuri tuolla alueella Lyykiassa, nykyisen Lounais-Turkin Antalyan alueella Demren, silloisen Myran, piispana noin vuonna 300. Keisari Diocletianus käynnisti 300-luvun taitteessa viimeiset kristittyjen vainot ja Nikolaos joutui lähtemään maanpakoon. Kahdeksan vuotta myöhemmin vuonna 313 hän palasi virkaansa, kun keisari Konstantinus I Suuri palautti kristityille kansalaisoikeudet. Nikolaos auttoi nälänhädän uhreja mm. vehnää jakamalla.
Nikolaos osallistui ensimmäiseen ekumeeniseen kirkolliskokoukseen Nikeassa vuonna 325 ja puolusti kristinuskon Pyhää Kolminaisuutta. Hänen aikaansaannostaan ilmeisesti oli, että kristillinen kolminaisuusoppi virallistettiin ja sen kyseenalaistanut areiolaisuus hylättiin harhaoppina. Nikolaosta ei mainita Nikean kokouksen piispojen listassa, mutta kuitenkin arvellaan, että hän oli yksi 318 osanottajasta sekä perimätiedon että eräiden asiakirjalähteiden mukaan. Nikolaoksen kuolinpäivänä pidetään 6. joulukuuta vuonna 343.
Pyhimys
Pyhimystarinan mukaan Pyhän Nikolaoksen elämään liittyivät jo varhain erilaiset salassa tehdyt hyvät teot, joilla hän auttoi ongelmissa olevia ihmisiä.
Itäisen kirkon alueella Nikolaoksen pyhimyskultti oli vakiintunut jo 500-luvulla, ja 800-luvulla hän oli idässä Neitsyt Marian jälkeen kunnioitetuin pyhä henkilö. Länteen kultti levisi samalla vuosisadalla Johannes Diaconuksen kirjoitettua Nikolaoksen legendan elämäkerran Vita S. Nikolai. Kultti levisi voimakkaasti kun Nikolaoksen ruumis siirrettiin Myrasta Etelä-Italiaan Barin kaupunkiin vuonna 1087 turvaan muslimivalloittajilta. Haudan suojaksi rakennettu kirkko valmistui 1095. Hautaa vartioi viikinkitaustaisten varjagien vartiosto.
Joulupukin esihahmo
Legendan mukaan Nikolaos kohdisti paljon huomiota lapsiin, jonka vuoksi häntä pidettiin keskiajalla lasten suojelijana. Esimerkiksi Hollannissa lapsille jaettiin lahjoja Nikolaoksen päivänä 6. joulukuuta. Tapa levisi hollantilaisten protestanttien mukana Pohjois-Amerikkaan, jossa vuosisatojen kuluessa Nikolaoksen legendasta muodostui yhdysvaltalainen joulupukki-hahmo,. Nimensä Santa Claus sai hollannin Sinterklaas-nimestä, joka puolestaan polveutui Nikolaoksesta.
Euroopassa puolestaan Martti Luther halusi korvata mielestään liian paavillistuneen Nikolaoksen juhlan, ja kehitti jouluaatoksi Christkind-juhlan, jossa lahjat toi Jeesus-lapsi eikä Nikolaos. Joissakin englantia puhuvissa maissa Christkind(l)-nimi muuttui muotoon Kriss Kringle, jota nykyisin pidetään Yhdysvalloissa - muun muassa - Joulupukin toisena nimenä.
Suomessa lahjoja jakava Nikolaos tuli tunnetuksi 1800-luvun alussa. Tavan levitessä maahan se yhdistyi suomalaisten joulunajan naamiohahmojen kanssa. Syntyi suomalainen joulupukki, joka perinteisesti pukeutui harmaaseen turkkiin, mutta toisen maailmansodan jälkeen vaihtoi asunsa punaiseen nuttuun yhdysvaltalaisen Santa Claus -joulupukin vaikutuksesta.
Merkitys nykyisin
Nikolaosta kunnioitetaan nykyisin pyhänä niin ortodoksisessa kuin katolisessakin kirkossa. Häntä pidetään muun muassa merellä kulkevien ja matkustavien suojelijana. Napoli, Liège ja Freiburg ja monet muutkin kaupungit pitävät pyhää Nikolaosta suojelijanaan.
Pyhän Nikolaoksen muistopäivä on sekä katolisessa että ortodoksisessa kirkossa 6. joulukuuta. Ortodoksisessa kirkossa häntä muistellaan myös viikoittain joka torstai.
Hauta ja tutkimukset
Huolimatta siitä että Pyhän Nikolaoksen reliikkejä löytyy eri kirkoista, ovat Nikolaoksen ruumiin jäännökset pääosin säilyneet Barissa. 1950-luvulla tehtyjen tieteellisten mittausten perusteella voitiin vuonna 2005 selvittää, että Nikolaos oli ollut noin 1,5 metriä pitkä mies, hivenen aikansa keskimittaa lyhyempi. Lisäksi hänellä oli ollut murtunut nenä.
Hypereides
Hypereides oli Glaukippoksen poika Kollytoksen demoksesta Ateenasta. Hän opiskeli Platonin Akatemiassa, sekä logografiaa Isokrateen oppilaana. Hypereides oli mukana syyttämässä muun muassa Autoklesta ja Aristofonia.
Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen Hypereides oli yksi äänekkäimpiä sodan kannattajia makedonialaishallintoa vastaan. Hänen puheidensa uskotaan olleen yksi syy Lamian sotaan (323-322 eaa.), jossa Ateena, Aitolia ja Thessalia kapinoivat Makedoniaa vastaan. Ateenan hävittyä Hypereides tuomittiin kuolemaan yhdessä muiden puhujien kanssa. Hän pakeni Aiginalle, mutta jäi kiinni. Kuolemantuomion täytäntöönpanon jälkeen hänen ruumiinsa vietiin Kleonaihin ja näytettiin Antipatrokselle, ennen kuin se palautettiin Ateenaan haudattavaksi.
Hypereideen nimiin on laitettu 77 puhetta. Suurimman osan uskotaan säilyneen vielä 1400-luvulle Matias Corvinuksen kirjastossa, mutta ne tuhoutuivat turkkilaisten vallattua Budan 1500-luvulla. Puheista tunnettiin pitkään vain katkelmia. Vuonna 1847 laajoja katkelmia hänen puheistaan Imosthenestä vastaan ja Lykofronille löydettiin haudasta Thebasta Egyptistä. Myöhemmin on löydetty lisää osia puheista Filippidestä vastaan, Athenogenestä vastaan, Timandrosta vastaan ja Diondasta vastaan.
Toistaiseksi kadoksissa ovat muun muassa puhe Deliakos sekä puolustuspuhe tunnetulle hetairalle Frynelle.
Okkultismi
thumb|240px|Evelyn de Morgan, The Love Potion, 1903. Okkultismi eli salaoppi tai salatiede tarkoittaa taikuuden tai salaisten oppien avulla tavoiteltavaa tietoa tai tähän tietoon perustuvaa uskonnollista tai mystistä oppisuuntaa.
Okkultismin määritelmä
Okkultismina voidaan pitää sellaista henkistä oppia ja toimintaa, jonka sisältöä tai menetelmiä ei ole päästetty yleiseen tietoon. Sanalla esoteerisuus on samankaltainen merkitys, ja usein niitä käytetään synonyymeina. Okkultismilla voidaan viitata mihin tahansa salassa harjoitettuun maagiseen tai yliluonnolliseen taitoon, kun taas esoteerinen sisältää ajatuksen erityisestä pelastavasta tiedosta (gnosis) tai yksilön sisäisestä muutoksesta (valaistuminen).
Yleensä okkultismilla ymmärretään melko laveaa joukkoa oppeja ja menetelmiä, joiden avulla niiden harjoittajat yrittävät salatun tiedon ja taidon, esimerkiksi magian, avulla käyttää hyväkseen yliluonnollisia voimia tai päästä yhteyteen tuonpuoleisen kanssa. Perinteisesti okkulttista tietoa on voinut saada salaseuroissa tai jonkin mestarin oppilaana (eli adeptina), mutta nykyään aiheeseen on mahdollista tutustua myös okkulttisen kirjallisuuden avulla.
Eräs teosofinen määritelmä okkultismista on, että se on ”erilaisista lähteistä koostuva maailmankuva, jonka jokainen sen harjoittaja itse kokoaa itselleen. Okkultisti pyrkii tutkimaan maailmaa yliaistillisin keinoin, sitten kun on kehittynyt luomansa maailmankuvan tavoitteiden mukaiseksi”.
Historia
thumb|240px|Alkemistisia hahmoja, jotka [[Nicholas Flamel määräsi kaivertamaan hautaholviinsa. Vanhan kaiverruksen mukaan Grillot de Givryn teoksessa Le Musee des sorciers, mages et alchemists.]]
Okkultismin alku voidaan tieteen kannalta nähdä varhaisten metsästäjä-keräilijäkulttuurien šamanismissa, jossa šamaanin tiedot ja taidot siirtyivät suullisesti hänen oppilaalleen. Muinoin muun muassa egyptiläisiä pappeja ja kaldealaisia maageja on pidetty salaisen tiedon haltijoina. Antiikin aikana etenkin ennustaminen oli yleistä. Kirjoitetut tiedot periytyivät renessanssin ajan Eurooppaan pääosin arabialaisten tekstien kautta. Näistä etenkin vuonna 1471 latinaksi käännetty Corpus Hermeticum vaikutti käsitykseen magian jumalallisuudesta, erotuksena keskiajan mustaan magiaan. Vuonna 1492 Espanja ja Portugali karkottivat juutalaiset maasta, minkä seurauksena myös monet esoteeriset aatteet levisivät muualle Eurooppaan.
Kirkko suhtautui okkultismiin, etenkin noituuteen välillä hyvinkin ankarasti, ja tämä ilmeni etenkin keskiajan jälkeen noitavainoina. Sen sijaan astrologisia symboleja on sisällytetty myös osaksi varhaisia kirkkorakennuksia, ja muun muassa alkemia säilyi pitkään hallitsijoiden suojeluksessa. Tieteen ja alkemian tiet erosivat lopullisesti vasta 1700-luvun loppupuolella.
1700-luvulla okkultismi teki Euroopassa uutta tuloaan muun muassa ruusuristiläisyyden muodossa, ja 1800-luvulla se tuli suuren yleisön ulottuville etenkin Eliphas Lévin ja H. P. Blavatskyn teosten myötä. Tieteen kehittymisen myötä syntyi myös lukuisia okkulttiseen perinteeseen pohjautuvia käsityksiä, joista suuri osa on myöhemmin luokiteltu näennäistieteiksi.
Okkultismi nykyään
Okkultismin perinne eli pitkään suppeissa alakulttuureissa, kuten spiritualismissa, antroposofiassa, teosofiassa ja parapsykologiassa, mutta viime vuosikymmeninä kiinnostus sitä kohtaan on kasvanut.
1900-luvulla syntyneistä okkulttisista liikkeistä tunnetuimpia ovat wicca-uskonto ja satanismi, ja nykyään myös monet vanhemmat salatieteet, kuten astrologia, ovat suosittuja. Nykyinen okkultismi sisältää oppeja melko laajalta alueelta, mutta suuri osa okkultismin käsitteistä on kaikille okkulttisille suuntauksille yhteisiä. New Age -liikkeen esoteeris-okkultistinen traditio on saanut vaikutteita muun muassa uusgnostilaisuudesta. Länsimaiseen okkultismiin vaikuttaneita tunnettuja teoksia ovat esimerkiksi Corpus Hermeticum, Kuningas Salomon avain, Mutus liber, De occulta philosophia, Atalanta fugiens ja kabbalistien Zohar.
Salaisten oppien ja menetelmien katsotaan usein okkultistien piirissä, esimerkiksi teosofiassa, olevan jumalallista alkuperää ja paljon ihmiskunnan historiaa vanhempaa tietoa. Etenkin useissa okkulttisissa salaseuroissa painotetaan okkulttisen tiedon tärkeyttä ja totuusarvoa sillä, että se on säilynyt pienessä piirissä muuttumattomana ja muilta varjeltuna sukupolvelta toiselle.
Okkulttisia oppeja
Okkulttisia oppeja niiden harjoittajat nimittävät usein myös hermeettisiksi tai esoteerisiksi tieteiksi. Okkultismiin liittyviä käsityksiä ja oppeja ovat muun muassa spiritualismi, okkulttinen symboliikka ja kabbala. Länsimainen okkultismi on saanut paljon vaikutteita teosofisesta liikkeestä, jonka vaikutuksesta siihen ovat vakiintuneet käsitykset ihmisen sisäisen olemuksen monikerroksisuudesta, karmasta, jälleensyntymisestä ja henkisestä kehityksestä. Okkultismissa käytetään hyväksi myös matematiikkaa ja geometriaa. Muun muassa alkuluvut, pii ja ympyrän neliöiminen ovat olleet okkultistien mielenkiinnon kohteina yhtä lailla kuin tieteenkin. Esoteerisuus korostaa pääsyä salaiseen pelastavaan tietoon eli gnosikseen. Se voi koostua yleisesti tunnetuista symbolisista järjestelmistä kuten astrologia, kabbala tai tarot. Niiden lisäksi on olemassa salaisia tai vihkiytymättömiltä varjeltuja tekniikoita, kuten sisäinen alkemia tai teurgia.
Okkulttiset periaatteet
Okkultisti pyrkii tutkimaan todellisuutta tai vaikuttamaan siihen okkulttisten periaatteiden kautta, joita okkulttisissa tieteissä ovat esimerkiksi ”samanlainen parantaa samanlaista” (homeopatia), ”niin ylhäällä kuin alhaalla” (magia) tai ajatus kaikkeuden perusvoimista eli prinsiipeistä, joiden fyysisiä vastaavuuksia voidaan etsiä ja käyttää hyväksi halutun vaikutuksen aikaansaamiseksi ilmiömaailmassa.
Okkulttiset symbolit
Okkultismissa yleisesti käytettyjä tunnuksia ovat kolmio, neliö ja ympyrä sekä näiden erilaiset muunnelmat ja niitä vastaavat luvut. Numero 7 on okkultismissa kuten monissa uskonnoissakin pyhä luku. Sen katsotaan muodostuvan kahdesta osasta, 4 + 3 = 7, jolloin luku neljä edustaa fyysisyyttä, maata ja elementtejä, ja kolme henkisyyttä ja jumalallisuutta. Myös pentagrammia, Daavidin tähteä, silmää ja hakaristiä käytetään paljon.
Eläinradan merkkien lisäksi käytetään myös muita eläinsymboleita, kuten kotka, lohikäärme sekä käärme, joka yleensä on viisauden vertauskuva. Muinaisilta egyptiläisiltä nykyiseen okkultismiin on lainautunut ankh eli silmukkaristi ja kabbalisteilta tetragrammaton eli jumalan nelikirjaiminen nimi. Kaikilla symboleilla voi kuitenkin olla useita eri merkityksiä, jotka eivät helposti avaudu asiaan perehtymättömälle. Länsimaisten okkultistien mukaan symboleja voidaan tulkita seitsemän eri ”avaimen” avulla.
1900-luvun tunnettuja okkultisteja
Aleister Crowley, mystikko
Rudolf Steiner, antroposofian luoja
Heinrich Himmler, poliitikko
Anton LaVey, satanisti
Suomessa
Pekka Ervast, mystikko
Aino Kassinen, ennustaja, selvänäkijä
Pekka Siitoin, valtakunnanjohtaja, kaukoparantaja
Ior Bock, matkaopas, eksentrikko
Tamara Maunonen, unientulkitsija, selvänäkijä, kaukoparantaja
Robert W. Clarke Trophy
Robert W. Clarke Trophy annetaan American Hockey Leaguen läntisen konfrenenssin mestarille. Ennen vuotta 1996 se annettiin etelän divisioonan tai konfrenenssin voittajalle.
Palkinto on nimetty AHL:n hallituksen puheenjohtaja Robert W. Clarken mukaan.
Higgins
Higgins on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Neápoli (Lasíthi)
Neápoli on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ágios Nikólaoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Νεάπολης, Dimotikí Enótita Neápolis) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Lasíthin alueyksikössä Kreetan alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 4 463 ja varsinaisen Neápolin kaupungin väkiluku 2 683 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|Neápolin [[Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali (Neápoli)|Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali eli Megáli Panagía.]] Neápoli sijaitsee Kreetan saaren itäosan sisämaassa Iraklionista Ágios Nikólaokseen johtavan päätien varrella noin 15 kilometriä Ágios Nikólaoksesta luoteeseen. Sitä ympäröi laakso, jossa on paljon oliivitarhoja, sekä vuoristo. Neápoli oli Lasíthin prefektuurin pääkaupunki vuoteen 1904, jolloin Ágios Nikólaoksesta tuli prefektuurin (nykyisen alueyksikön) pääkaupunki. Kaupunki on vuodesta 1866 Kreetan kirkon Pétran ja Cherrónisoksen hiippakunnan piispanistuin ja siellä sijaitsee hiippakunnan katedraali Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali eli Megáli Panagía.
Neápoli oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ágios Nikólaoksen kuntaan yhdessä Vrachásin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Neápolin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Leo Heinonen
__EISISLUETT__ Leo Sven ”Leksa” Heinonen (17. huhtikuuta 1920 Sortavala – 22. maaliskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen manageri ja musiikkitapahtumien tuottaja. Heinonen järjesti Suomeen muun muassa The Whon ja Jimi Hendrix Experiencen sekä tuotti The Rolling Stonesin konsertin Helsingin olympiastadionilla vuonna 1970. Heinonen vastasi The Renegadesin tuomisesta Suomeen.
Ura
Heinosen ura tapahtumatuottajana käynnistyi 1940-luvun loppupuolella, jolloin hän alkoi pyörittää lahtelaisen Teivaalan tanssilavan ohjelmatoimintaa. Sosiaalisesti taitavana tunnettu Heinonen ystävystyi pian esimerkiksi Reino Helismaan, Toivo Kärjen ja Olavi Virran kanssa ja päätyi järjestämään kiertueita muun muassa Henry Theelille, Kärjelle, Matti Louhivuorelle ja Metro-Tytöille, jossa laulaneen Anna-Liisan kanssa hän myös avioitui.
1960-luvun alussa Heinonen muutti Helsinkiin ja perusti Mainosohjelma-nimisen ohjelmatoimiston. Hän tuotti Suomeen esiintymään muun muassa italialaisen lapsitähti Robertinon. Heinosen yhtiökumppaniksi tuli pian Jorma Weneskoski, ja yrityksen nimeksi vaihtui Mainosohjelma–Finnshow. Weneskosken ja Heinosen tiet kuitenkin erosivat riitaisasti, minkä myötä Heinonen jäi pyörittämään ohjelmatoimistoa nimellä Finnshow.