cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hans von Seisser
Baijerin triumviraatti
Baijerin pääministerinä oli tuolloin osavaltion itsenäisyyttä oikeistoekstremistien tuella ajanut Gustav Ritter von Kahr. Weimarin tasavallan johto hyväksyi ekstremismiä rajoittavan lain ja Kahr erosi protestina 1921. Kului kaksi poliittisten levottomuuksien täyttämää myrskyisää vuotta. Baijerin uusi pääministeri Eugen von Knilling nimitti Kahrin valtionkomissaariksi diktaattorin valtaoikeuksilla 1923. Kahr muodosti tällöin kolmihenkisen osavaltiohallinnon, ns. Baijerin triumviraatin yhdessä Seisserin ja armeijan kenraalin Otto von Lossowin kanssa.
Until I Get You
7" ja 12" single ovat julkaistu yhtyeen kolmannelta toukokuussa 1983 ilmestyneeltä Back to Mystery City -albumilta mainostamaan tätä. Näin ollen singlejen sisältö on nauhoitettu samassa paikassa kuin Back to Mysteri City eli Park Gate-studiossa Hastingsissä. Kappaleet on miksattu Scorpio Sounds-studiossa. Ainoastaan kappale Tragedy ei ole Back to Mystery City-albumilta, vaan ensimmäiseltä albumilta Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks.
Singlen ja maksisinglen julkaisu sijoittuu yhtyeen läpimurron alkuun. Elokuun 12. päivä oli suuri Hanoi Rocks-julkaisutapahtuma, koska silloin Isossa-Britanniassa ilmestyi myös kaikki yhtyeen kolme ensimmäistä albumia Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks, Oriental Beat ja Self Destruction Blues. Kaksi kuukautta aiemmin kesäkuussa ilmoitettiin Hanoi Rocksin miljoonasopimuksesta CBS:n kanssa. Sopimus oli suurempi kuin Twisted Sisterin.
Hans von Seisser
Baijerin triumviraatti
Kun natsit saavuttivat vallan Saksassa tammikuussa 1933 he kostivat lähes kaikille vastustajilleen. Myös von Seisser pidätettiin ja suljettiin joksikin aikaa Dachaun keskitysleiriin. Kun liittoutuneet valtasivat Baijerin yhdysvaltalaiset kutsuivat Seisserin hoitamaan väliaikaisesti vanhaa virkaansa. Seisser kuoli 99-vuotiaana Münchenissä 1973.
Until I Get You
Maksisinglen ja singlen kuvat on ottanut Fin Costello ja itse levyn ulkoasun suunnitteli Hillary Goodwright. Kannessa olevan Hanoi Rocks–logon on suunnitellut Philip Cox. Levyn tuottajana on itse koko yhtye.
McCoy sävelsi tämän kappaleen yhtyeen managerin Seppo Vesterisen asunnossa Kasarmikadulla Helsingissä. McCoy inhosi kappaletta, mutta Razzle piti kappaleesta ja halusi sen levylle. Lopulta myös McCoy ihastui itse tekemäänsä kappaleensa. Kappale on eräänlainen balladi ja kertoo hyvin Hanoi Rocksin omatyylisestä melodisesta hard rockista ja glam rockista. LA Guns teki kappaleesta coverin albumilleen Rips the Covers Off vuonna 2004. Tästä kappaleesta tuli yksi Hanoi Rocksin legendaarisimmista ja suosituimmista. McCoy sävelsi tämän Tukholman metrossa 15–16-vuotiaana. Kappale kertoo nuoren ensirakkaudesta, joka tuntuu ikuiselta ja koko loppuelämän kestävältä. Seurustelun poikkimennessä maailma tuntuu romahtavan. Kappaleessa on erittäin voimakas punkin vaikutus. Tämä on itse asiassa punk-kappale, mutta siihen yhdistyy Hanoi Rocksin melodinen balladityyli, johon Michael Monroen laulutyylillä on erityinen vaikutus. Oriental Beat voi levyllä kuulostaa liiankin yksinkertaiselta, mutta se on yksi Hanoi Rocksin suosituimmista live-kappaleista. Se on muutenkin yksi Hanoi Rocksin historian tunnetuimmista kappaleista. Konsertissa kappale yhdistyi energiseen soittoon ja lavaliikehdintään, joka oli tyypillistä erityisesti alkuperäiskokoonpanolle. Kappale on itämaishenkinen yhtyeen nimen mukaisesti. Kappale on tavallaan yhtyeen nimikappale, koska sanoissa vilahtaa lause Hanoi Rocks every mornin'. Andy McCoy kirjoitti tämän kappaleen noin 10 minuutissa. Yhtye piti tästä McCoyn mukaan perinteisestä kappaleesta, mutta Hanoi Rocksin tunnetuimpien kappaleiden joukkoon se ei yllä.
Kappaleet
Lick-7" single:
Kesto: 7 min 28 s
Lick-12" Maxi-Single (Iso-Britannia):
Kesto: 12 min 31 s
Johanna-12" Maxi-Single (Suomi):
Kesto: 11 min 40 s
Levyllä soittavat
Kappaleissa "Until I Get You" ja "Sailing Down The Tears":
Kappaleissa "Oriental Beat" ja "Tragedy":
Kinderlandverschickung
thumb|Berliiniläisiä lapsia KLV-leirillä. Kinderlandverschickung (lyh. KLV) eli lasten maaseutuevakuointi oli toiseen maailmansotaan liittyvä väestönsuojelutoimi, jossa Saksan suurkaupungeissa asuvat lapset ja imettävät äidit lähetettiin maaseudulle turvaan ilmasodalta ja pommitusuhalta. Prosessi kosketti yhteensä noin kahta ja puolta miljoonaa lasta.
Yleensä siirrot pyrittiin järjestämään siten, että kokonaiset koululuokat ja opettajat siirrettiin samaan leiriin, jotta kouluopetus olisi voinut jatkua. Leirien päiväohjelmaan kuului aamupäivisin tavallista kouluopetusta ja iltapäivisin ulkoleikkejä ja urheilua. Aamupäivisin toimintaa johtivat lasten omat opettajat ja iltapäivisin erilliset, poliittiset joukkueenjohtajat. Tämän lisäksi lapset auttoivat maataloustöissä. Lapset palvelivat myös sijoituspaikkakuntiensa Hitler-Jugendissa ikäluokkiin jaoteltuina.
Samankaltaisia valtion järjestämiä lasten evakuointiohjelmia järjestettiin myös esimerkiksi Japanissa ja Isossa-Britanniassa. Myös Suomesta lähetettiin lapsia muualle (sotalapset).
Annie Wersching
Annie Wersching (28. maaliskuuta 1977 St. Louis, Missouri – 29. tammikuuta 2023 Los Angeles ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan FBI-agentti Renee Walkerina televisiosarjassa 24. Wersching oli mukana sarjan seitsemännellä ja kahdeksannella tuotantokaudella.
Aikaisemmin hän vieraili muun muassa sarjoissa Batmanin tytär (2002), Frasier (2003), Angel (2003), Siskoni on noita (2004), Todistettavasti syyllinen (2006), Boston Legal (2006), Supernatural (2007) sekä Journeyman (2007).
Yksityiselämä
Vuonna 2009 Wersching avioitui näyttelijä Stephen Fullin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Wersching menehtyi tammikuussa 2023 pitkäaikaisen sairauden seurauksena.
Toukka (saari)
Toukka eli Toukansaari on saari Kajaanin kaupungin alueella Oulujärven itäosassa Ärjänselän ja Paltaselän välissä. Saari on Neuvosenniemen ja Koutaniemen välisellä vesialueella noin 15 kilometriä Kajaanin keskustasta luoteeseen ja 21 kilometriä Paltamon keskustaajamasta lounaaseen.
Havupuuvaltainen saari on noin 2 400 metrin pituinen ja leveimmillään noin 800 metrin levyinen. Saaren korkein kohta kohoaa noin kymmenen metrin korkeuteen Oulujärven pinnan yläpuolelle. Saarella on kaksi laavua.
Ganges-luokka
Suunnittelu
Luokan kolme ensimmäistä alusta tilattiin vuonna 1779. Kaksi seuraavaa tilattiin 1801 ja kuudes, jonka suunnitelmia muokattiin hieman, tilattiin 1811. Alukset olivat nopeita ja sääkelpoisia, mutta niitä pidettiin hieman epävakaina.
Alusten aseistuksena oli kummallakin tykkikannella 28 tykkiä, jotka alemmalla olivat 32-naulaisia ja ylemmällä 18-naulaisia. Lisäksi puolikannella oli neljätoista ja etukannella neljä 9 naulan tykkiä.
Iso verenkierto
thumb|right|220px|Isossa verenkierrossa hapekas veri lähtee [[Sydän|sydämestä kuljettaen happea ruumiinosiin, minkä jälkeen veri palaa hiilidioksidipitoisena takaisin sydämeen.]] Iso verenkierto eli systeeminen verenkierto on verenkierron se osa, joka kuljettaa sydämen vasemmasta kammiosta pienen verenkierron tuoman hapekkaan veren aortan, muiden valtimoiden, hiussuoniverkoston ja laskimoiden läpi käyden joka puolella ruumista ja palaa vähähappisena sydämen oikeaan eteiseen. Veri siis vie soluille happea ja kuljettaa solujen tuottaman hiilidioksidin pois. Sydämen oikeaan eteiseen palattuaan veri jatkaa pienen verenkierron kautta keuhkoihin, jossa se luovuttaa hiilidioksidin ja ottaa tilalle happea.
AEWA
AEWA (Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds) on kansainvälinen lintujensuojelusopimus. Sopimus solmittiin 16. kesäkuuta 1995 Haagissa, Alankomaissa ja se astui voimaan 1. marraskuuta 1999. Sopimus koskee 255:tä lintulajia, jotka ovat ainakin osan vuodesta riippuvaisia kosteikoista.
Sopimuksen piiriin kuuluu 118 valtiota Euroopan yhteisöstä, Aasiasta, Lähi-idästä ja Afrikasta sekä Kanada Pohjois-Amerikasta.
Kiinan kansallinen yliopistojen pääsykoe
Kiinan kansallinen yliopistojen pääsykoe eli gaokao (高考, gāokǎo) on Manner-Kiinassa 1977 lähtien vuosittain kevätlukukauden päätteeksi järjestettävä kansallinen yliopistojen pääsykoe, johon liittyy äärimmäisen kova kilpailu. Koetta kuvataan jopa kansalliseksi pakkomielteeksi. Gaokao on käytännössä ainoa tie yliopisto-opintoihin. Se tehdään yleensä toisen asteen opintojen viimeisenä vuonna, joskin vuodesta 2001 lähtien ikärajoituksia ei ole ollut.
Vuonna 2006 9,5 miljoonaa haki Kiinassa yliopistokoulutukseen. Hakijoista 8,8 miljoonaa (93 %) osallistui kansalliseen pääsykokeeseen, 27 600 (0,28 %) vapautettiin pääsykokeista erityisen kyvykkyyden ansiosta. 700 000 osallistui muihin pääsykokeisiin, jotka on tarkoitettu esimerkiksi aikuisopiskelijoille. Vuonna 2015 pääsykokeisiin osallistui noin 9,5 miljoonaa hakijaa. Sittemmin osallistujamäärä on kivunnut jo yli 10 miljoonan (2019 ja 2020). Jonkin opiskelupaikan saa nykyään noin 80 prosenttia hakijoista. Aiempina vuosina kun opiskelupaikkoja oli vähemmän, huomattavasti harvempi pääsi korkeakouluihin.
Vaikka kokeen pitäisi olla periaatteessa sama koko maassa, käytännössä jokaisessa maakunnassa on paikalliseen koulutuksen tasoon sopeutettu koe. Opiskelijoiden keskuudessa on laaja käsitys siitä, että Tiibetin ja Xinjiangin kokeet ovat helpoimmat ja Shanghain ja Pekingin puolestaan vaikeimmat. Jokainen yliopisto asettaa omat provinssikohtaiset kiintiöt taatakseen muun muassa vähemmistöille ja köyhimmistä provinsseista tuleville mahdollisuuden. Oman provinssin kiintiö mitoitetaan usein väljäksi paikallisten yhteiskuntasuhteiden ylläpitämiseksi.
Käytännössä hakijat kilpailevat muita oman provinssinsa hakijoita vastaan. Tulostaso on kovin provinsseissa, joissa on paljon ihmisiä ja huono työtilanne. Tällaisina pidetään muun muassa Shandongin, Anhuin ja Sichuanin provinsseja. Erona näillä esimerkiksi Shanghaihin on se, että siellä epäonnistuvalle on tarjolla monenlaisia työmahdollisuuksia. Viime vuosina perheitä on jopa muuttanut toiseen provinssiin vain sen takia, että nuorelle on haluttu antaa mahdollisimman hyvä lähtöasetelma.
Perheiden sisäinen sosiaalinen paine menestykselle on myös suurta. Valmistautuminen voi äärimmillään tarkoittaa jopa vuoden kestävää, 14–16 tunnin päivittäistä luku-urakkaa. Vuonna 2017 arvioitiin, että 93 prosenttia perheistä lähettää lapsensa koulupäivän jälkeiseen valmennukseen. Lapset saatetaan ohjata valmistautumaan pääsykokeeseen säännöllisillä koulupäivän jälkeisillä valmennuskursseilla jo ala-asteella, koulun ykkösluokasta alkaen. Valmennuskursseista on muodostunut Kiinassa toimiala, jonka liikevaihdoksi arvioitiin jo 120 miljardia dollaria (2017). Ne, joilla on varaa saattavat lähteä opiskelemaan ulkomaisiin yliopistoihin pelkästä pääsykokeessa epäonnistumisen pelosta. Epäonnistuneet saattavat puolestaan ottaa pääsykokeen uusiksi, mikä tarkoittaa vuoden lisäurakkaa.
Menestyminen ratkaisee usein sekä opiskelupaikan, että opiskeltavan alan. Esimerkiksi "Kiinan MIT:n" eli Tsinghuan yliopiston insinöörikoulutukseen vaadittiin vuonna 2007 provinssista riippuen vähintään 680 pisteen arvoinen suoritus. Esimerkiksi koko Shandongin provinssin paras tulos oli tuona vuonna 675 pistettä. Kokeen arvosteluasteikon maksimipistemäärä vaihtelee kokeen laajuudesta riippuen ja on tavallisesti 750 pistettä (rakenne 3+X), mutta voi olla esimerkiksi provinssin lisäosuuden johdosta 900 pistettä (rakenne 3+X+1). Hakemista vaikeuttaa se, että opiskelijan on useimmissa tapauksissa tiedettävä ennen pääsykokeeseen osallistumistaan, mihin hän aikoo hakea. Vain muutamissa provinsseissa opiskelija voi muuttaa hakutoiveitaan saavuttamansa pistemäärän selviämisen jälkeen. Kaikkialla pistemäärää ei edes kerrota.
Lutz Pfannenstiel
Lutz Pfannenstiel (s. 12. toukokuuta 1973 Zwiesel) on saksalainen uransa päättänyt jalkapallomaalivahti. Nykyisin hän toimii bundesliigaseura TSG 1899 Hoffenheimin kansainvälisten asioiden ja pelaajatarkkailun vastaavana.
Pfannenstiel on ensimmäinen ja myös ainoa jalkapalloilija, joka on pelannut ammatikseen kaikilla kuudella FIFA:an kuuluvalla maanosalla. Hän edusti urallaan 26 seuraa 13 eri maassa.
Ura pelaajana
Pfannenstiel sai 19-vuotiaana 1. FC Bad Kötztingin pelaajana sopimustarjouksen Bayern Müncheniltä, mutta Pfannenstiel kieltäytyi tästä, sillä hän ei halunnut toimia Oliver Kahnin kakkosmaalivahtina seurassa. Pian sopimustarjouksen jälkeen Pfannenstiel siirtyi Malesian pääsarjan Penang FA:han. Vuodet 1994–1997 Pfannenstiel edusti Englannin valioliigan Wimbledonia ja Nottingham Forestia, mutta ei pelannut kummassakaan yhtään ottelua. Vuodet 1997–1998 Pfannenstiel pelasi Suomessa TPV:n, Hakan ja PK-37:n paidassa. Hakassa Pfannenstiel ei pelannut yhtään Veikkausliiga-ottelua Panu Toivosen ollessa ykkösmaalivahtina.
Vuonna 2008 Pfannenstiel siirtyi brasilialaiseen Hermann Aichingeriin ja näin ollen hänestä tuli ensimmäinen kaikilla maanosilla jalkapalloa ammatikseen pelannut pelaaja. Pfannenstiel lopetti uransa namibialaisessa Ramblersissa vuonna 2011. Pfannenstiel pelasi ammatikseen Saksassa, Malesiassa, Englannissa, Etelä-Afrikassa, Singaporessa, Suomessa, Uudessa-Seelannissa, Norjassa, Kanadassa, Armeniassa, Albaniassa, Brasiliassa ja Namibiassa.
Vuosina 1986–1987 Pfannenstiel pelasi viisi ottelua Saksan alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa.
Uran jälkeen
Pfannenstiel aloitti valmentajanuransa jo peliurallaan, kun hän toimi vuonna 2007 armenialaisen FC Bentonit Ijevanin päävalmentajana pelatessaan seurassa. Vuosina 2008–2009 Pfannenstiel toimi Kuuban ja vuosina 2009–2010 Namibian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana. Helmikuussa 2011 alkaen hän on toiminut TSG 1899 Hoffenheimin kansainvälisten asioiden ja pelaajatarkkailun vastaavana.
Lokakuussa 2009 Pfannenstiel julkaisi omaelämäkertansa Unhaltbar – Meine Abenteuer als Welttorhüter. Vuosien 2010 ja 2014 MM-kilpailuissa Pfannenstiel toimi Oliver Kahnin kanssa asiantuntijana ZDF-kanavalla. Hän on työskennellyt kommentaattorina myös BBC:llä, CNN:llä ja Eurosportilla.
Ongelmat peliuralla
Pelatessaan Singaporessa Pfannenstiel joutui vankilaan 101 päiväksi oltuaan epäiltynä ottelumanipulaatiosta. Myöhemmin hänet vapautettiin syytteistä todisteiden puuttuessa.
Kyrillos
Kyrillos voi tarkoittaa:
Kyrillos
Lievestuoreen varikko
Lievestuoreen Varikko (lyhenne LieV) on Puolustusvoimien varikko ja nykyinen huoltorykmentin kunnossapitoyksikkö Laukaan Lievestuoreella Keski-Suomessa. Varikon päätehtävänä on kenttätykkien ja optroniikkavälineistön sekä suojelualan materiaalin huoltaminen.
Vuodet 2008-2014 varikko oli osa Itä-Suomen Huoltorykmenttiä. Puolustusvoimien Materiaalilaitokseen se liitettiin 1.1.1993 ja samalla nykyinen nimi tuli käyttöön.
Henkilöstö ja johto
Yksikön palveluksessa on yli 100 henkeä.
Varikon päällikkönä ovat toimineet mm. seuraavat henkilöt:
- majuri Pentti Korppinen 2007
- everstiluutnantti Pertti Kuokkanen 2006-2007
- komentaja Juha Juusela 2004-2005
- everstiluutnantti Juha Vanhanen 1999-2004
- insinöörieverstiluutnantti Jorma Jolanki 1992-1998
- everstiluutnantti Jouni Syvänperä 1988-1992
- everstiluutnantti Martti Tikkanen 1973-1988
- everstiluutnantti Juhani Kärki 1971-1972
- majuri Arvi Ilvonen 1957 - 1968
Historia
Varikko on perustettu vuonna 1940.
Aikaisemmin itsenäinen Suojeluvarikko Vaajakoskella liitettiin varikon organisaatioon 1.1.2004. Sitä ennen varikkoon oli liitetty Optinen Laitos (OptL).
Perinteet
Varikon vuosipäivää vietetään 1. helmikuuta.
Aikaisemmat nimet
Varikon aikaisemmat nimet ovat olleet:
- Asevarikko 2 (AseV 2) 1941-1943
- Ampumatarvikevarikko 2 1943-1944
- (Lievestuoreen) Keskusvarikko 5 1944-1952
- Asevarikko 4 (AseV 4) 1952-1992
Arttu Halonen
Arttu Halonen (1. huhtikuuta 1885 Lapinlahti – 10. maaliskuuta 1965 Lapinlahti) oli suomalainen, lapinlahtelaiseen Halosen taiteilijasukuun kuulunut kuvanveistäjä ja taidevalimon omistaja. Hän oli Suomen ensimmäinen ammatillinen taidevalaja. Tunnetuimmat Halosen pronssivalimossa valetut veistokset olivat Jussi Mäntysen Hirvi-patsas ja Felix Nylundin Kolmen sepän patsas.
Arttu Halonen opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1907–1909 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1909–1910. Hän teki myös opintomatkoja Saksaan, Ranskaan ja Italiaan. Halosen töitä oli ensi kertaa esillä Helsingissä 1913. Halonen oli aloittanut opintonsa 15-vuotiaana opiskelemalla metallitöitä Itä-Suomen käsityökoulussa Vuohimäellä.
Hän opetteli yhdessä kuvanveistäjäveljensä Eemilin kanssa veistosten pronssivalua. Suomessa ei tähän aikaan ollut omia pronssivalimoita vaan kuvanveistäjät joutuivat lähettämään teoksensa valettaviksi ulkomaille. Halonen osti 1918 Arttula-nimisen talon läheltä Lapinlahden rautatieasemaa ja perusti sinne Suomen ensimmäisen taidevalimon joka oli toiminnassa 35 vuotta.
Arttu Halosen vanhemmat olivat maanviljelijä Jussi Halonen ja Annaliisa o.s. Puurunen. Kolmetoistalapsiseen perheeseen syntyneen Artun sisaruksia olivat kuvanveistäjä Eemil Halonen ja taidemaalari Kalle Halonen sekä ryijy- ja mattokutomon Kouvolassa omistanut Anna Halonen.
Halonen teki myös omia veistoksia jotka olivat usein lapsiaiheisia. Hän suunnitteli myös tekstiilejä sisarensa Anna Halosen kutomolle.
Julkisia teoksia
thumb|Lapinlahden sankarimuistomerkin Partiosotilas-reliefistä löytyy Arttu Halosen nimi ja vuosiluku 1941. Arttu Halosen julkisia teoksia ovat:
Teppo Mäkelä
Teppo Mäkelä (s. 12. heinäkuuta 1988 ) on suomalainen salibandyn pelaaja. Mäkelä on edustanut koko liigauransa ajan, vuodesta 2006 asti Salibandyliigassa pelaavaa Seinäjoen Peliveljiä. Hän on kaksinkertainen Suomen mestari kausilta 2011–2012 ja 2012–2013.
Rytmimusiikki
Rytmimusiikki on laaja-alainen musiikin termi. Rytmimusiikin näkökulmia tai osa-alueita ovat muun muassa blues, soul, jazz, rock, populaarimusiikki, maailmanmusiikki, etninen populaarimusiikki, country, lastenmusiikki ja viihdemusiikki.
Belinda
Belinda on naisen etunimi. Nimi on alkujaan tullut tunnetuiksi oopperoista ja romaaneista, ja se on mahdollisesti muodostettu joko italian kielen sanasta belina, joka merkitsee leikkikalua, tai muinais­saksalaisesta nimestä Betlindis.
Suomessa nimi Belinda on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 323 henkilölle. Belindan nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 15. huhtikuuta. Nimi lisättiin kalenteriin vuonna 2015.
Marianne North
Marianne North (24. lokakuuta 1830 – 30. elokuuta 1890) oli brittiläinen taidemaalari, joka maalasi lähinnä kasviaiheita. Hän teki maalausmatkoja viidelle eri mantereelle ja kävi 17:ssä eri maassa. Hän kuvasi maalauksissaan kasveja ja eläimiä niiden omassa elinympäristössään, mikä tekee töistä merkittäviä: tuohon aikaa kasvikuvat piirrettiin valkoiselle taustalle, eikä värivalokuvausta ollut vielä keksitty. Matkoillaan North myös keräsi kasveja sekä löysi kuusi uutta kasvia ja antoi näin oman osuutensa kasvitieteille.
Tausta
Kew Gardensissa vierailu muutti Northin elämän. Hän oli 25-vuotias ja päätti siitä pitäen omistautua kasvien maalaamiselle, sillä hän koki sen tuovan elämäänsä onnellisuutta. Omistautumisessaan hän oli jopa pakkomielteinen: hän maalasi noin tuhat taulua elinaikanaan. Hän ei kiinnittänyt matkoillaan juurikaan huomiota paikallisiin ihmisiin tai alueen politiikkaan.
Matkat ja maalaukset
thumb|Kannukasvi Nepenthes northiana Kuten 1700–1800-luvuilla oli tapana, Marianne North ei saanut muodollista koulutusta vaan oli kotiopetuksessa. Hän oli kuitenkin luonnostaan lahjakas piirtäjä. Maalaustunteja hänelle antoi kuningatar Viktorian kukkamaalari Valentine Bartholomew.
Northin isä kuoli 1870 (lähteestä riippuen 1869, 1870 tai 1871). Sen jälkeen North matkusteli maailmalla yksin, mikä oli epätavallista tuohon aikaan. Hän kuitenkin saattoi matkailla perimänsä varallisuuden ja laajan sosiaalisen verkon ansiosta. Siitä huolimatta tuohon aikaan matkailu ei olisi ollut mahdollista ilman suosittelukirjeitä.
North matkusteli ensin 1860-luvulla isänsä kanssa pitkin Eurooppaa ja Lähi-itää. Myöhemmillä matkoilla Joseph Dalton Hookerin tuki oli tärkeä. Vuosina 1871–1873 Marianne matkusti Pohjois-Amerikassa, Jamaikalla ja Brasiliassa. Heti perään, vuosina 1873–1877, seurasi maailmanympärimatka: kohteina olivat Kalifornia, Japani, Borneo, Jaava ja Ceylon. Vuosina 1878–1879 taas oli vuorossa perinpohjainen matka Intiaan. Kun Charles Darwin ehdotti Norhille, että tämän tulisi maalata Australian kasvillisuutta, ja hän lähti reissuun saman tien vuonna 1880. Samalla matkalla hän kävi myös Uudessa-Seelannissa ja Borneolla, ja kotiin hän palasi Kalifornian kautta. Vuosina 1882–1883 matkakohteena oli puolestaan Etelä-Afrikka. Viimeisen matkansa North teki Chileen 1884–85.
Elämän viimeiset vuodet
Avioliittoa North piti kammottavana ajatuksena, "kamalana kokeena", joka muutti naisen lähinnä yläluokkaiseksi palvelijaksi. Vaikka hänen sisarensa avioituivat ja hänellä itselläänkin riitti kosijoita, hän uhmasi aikansa tapoja ja pysyi naimattomana, ja säilytti näin itsenäisyytensä. Viktoriaanisen ajan laki mahdollisti naimattomalle, varoissaan olevalle naiselle kohtalaisen mahdollisuuden päättää itse asioistaan, sillä hänellä oli selvästi enemmän oikeuksia kuin avioituneella naisella, kuten oikeus omaan omaisuuteensa. Lain mukaan aviovaimon omaisuus, keho, mahdolliset tulot ja perheen lapset kuuluivat aviomiehelle. Mies oli ikään kuin vaimon holhooja, ja vaimon oli alistuttava miehensä päätösvaltaan. Vasta vuonna 1893 aviovaimon oikeudet lain edessä alkoivat olla yhtä hyvät kuin naimattomalla naisella. Avioitumisen sijaan North pysytteli leskeksi jääneen isänsä kumppanina ja oli hänen luotettunsa. Marianne North ihaili isäänsä ja piti häntä parhaana ystävänään.
North asettui Alderleyyn Gloucestershireen matkojensa jälkeen vuonna 1886. Matkat kasvien luonnollisille elinpaikoille eivät olleet mitenkään helppoja ja vaativat oman veronsa. North oli kärsinyt murtuneista luista, influenssasta, lavantaudista ja reumakuumesta. Vuoden 1888 jälkipuoliskolla hänelle tuli maksavaivoja, mutta hän toipui niistä osittain vuoden sisällä. Terveys kuitenkin petti uudelleen, ja North kuoli 59-vuotiaana 1890.
Vaikutus ja tyyli
Toisista viktoriaanisen ajan kukkamaalareista poiketen North maalasi kasveja ja eläimiä niiden luonnollisissa elinpaikoissa, jolloin kuviin tuli mukaan niiden elinympäristö. Kun värivalokuvausta ei vielä ollut olemassa, yksityiskohtaiset ja värikkäät maalaukset tallensivat katsojille ainutlaatuisen tilaisuuden nähdä kaukaistakin luontoa. Northin maalaustyyli olikin värikäs ja voimakas. Museoihin säilötyt kasvinäytteet haalistuivat ajan kanssa, mutta maalaukset säilyttivät loistonsa. Kuvien voimallisuuteen ja säilymiseen vaikutti myös se, että North käytti öljyvärejä. Hienolle naiselle sopivampaa olisi ollut maalata vesiväreillä. Vesiliukoiset värit kuitenkin soveltuivat huonosti Mariannen työhön useimmiten kosteassa ilmanalassa.
Hän kiinnitti matkoillaan huomiota myös siihen, että ihmisen vaikutus vaaransi jo tuolloin monien lajien olemassaolon. Moni Northin maalaamista lajeista on sittemmin jo kadonnut.
Northia voi kuvata myös kasvitieteilijäksi siinä mielessä, että hän löysi joitain kasvilajeja, jotka olivat olleet Euroopassa ennestään tuntemattomia siihen asti. Erityisen paljon vaivaa North näki löytääkseen kannukasveja, joista Nepenthes northiana on nimetty hänen mukaansa. Joseph Dalton Hooker nimesi yhden kasvisuvun Marianne Northin kunniaksi nimellä Northia. Hänen mukaansa ovat saaneet nimensä myös jotkut yksittäiset kasvit, kuten betelpalmulaji Areca northiana, kriinumlaji Crinum northianum ja soihtuliljalaji Kniphofia northiana. Näistä Kniphofia northianan hän maalasi Etelä-Afrikan Grahamstownissa ja toi sitten mukanaan Kew’hun. Naisten kasvitiede yleensä katsottiin vain harrasteluksi, ei vakavasti otettavaksi kasvitieteeksi. Esimerkiksi Royal Society otti ensimmäisen kerran naisen jäsenekseen vasta 1955, 65 vuotta Northin kuoleman jälkeen.
Marianne North Gallery
thumb|Sisäkuva Marianne North Gallerystä, Kew Gardens. Northin maalauksia oli vuonna 1879 esillä näyttelyssä Lontoossa, minkä jälkeen hän sai idean asettaa maalaukset näytteille Kew Gardensiin. North lahjoitti maalauskokoelmansa puutarhalle ja lupasi rakennuttaa kokoelmaa varten gallerian, jos Kew’n johtaja Joseph Hooker asettaisi maalaukset sinne näytille. The Marianne North Gallery avattiin 9. heinäkuuta 1882. Galleria on Britannian ainoa vain yhden naisen taidetta esittelevä museo.
North olisi halunnut avata gallerian yhteyteen myös kahvion, jossa olisi tarjoiltu teetä ja kahvia vierailijoille. Hooker ei kuitenkaan suostunut pyyntöön. Asia meni jopa parlamenttiin ja Downing Streetille asti, mutta siihen ei tullut muutosta. Niinpä North sitten asetti yhden sisäänkäyntioven yläpuolelle maalauksen kahvipensaasta ja toisen yläpuolelle teepensaasta. Marianne North vastaanotti kuningatar Viktorialta kirjeen ennen viimeistä matkaansa. Kuningatar pahoitteli, ettei ollut virallista tapaa, jolla Northia olisi voitu kiittää hänen anteliaisuudestaan.
Dmitri Muratov
Dmitri Andrejevitš Muratov (s. 30. lokakuuta 1961 Samara, Venäjä ) on venäläisen sanomalehden Novaja Gazetan päätoimittaja. Vuonna 2021 hänelle myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto Maria Ressan kanssa.
Muratov perusti demokratiaa kannattavan Novaja Gazeta -sanomalehden vuonna 1993 yhdessä useiden muiden toimittajien kanssa. Hän oli lehden päätoimittaja vuosina 1995–2017 ja palasi lehden päätoimittajaksi vuonna 2019. Novaja Gazeta tunnetaan erityisesti reportaaseistaan, jotka käsittelevät arkaluontoisia aiheita, kuten korruptiota, ihmisoikeusloukkauksia, vaalivilppiä, poliisiväkivaltaa ja muuta vallan väärinkäyttöä.
Muratov otti kesäkuussa 2009 vastaan Helsingissä Kansainvälisen lehdistöinstituutin eli IPI:n sananvapauspalkinnon.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan 24. helmikuuta 2022 Muratov alkoi julkaista Novaja Gazetaa kaksoisversiona, venäjäksi ja ukrainaksi. Lisäksi hän ilmoitti lehden uhmaavan Venäjän lehdistönvalvonnan ohjeistusta, jonka mukaan raportoinnissa sodan kulusta saisi käyttää vain Venäjän valtion virallisia tiedotuksia.
Franco Pellizotti
Franco Pellizotti (s. 15. tammikuuta 1978 Latisana) on italialainen maantiepyöräilijä, kilpaili ammattilaisena vuosina 2001−2018. Hän sijoittui vuonna 2009 toiseksi Italian ympäriajossa ja voitti Ranskan ympäriajon mäkikirikilpailun.
Pellizotti jäi sivuun vuoden 2010 Italian ympäriajosta, koska hänen senhetkiset veriarvonsa eivät olleet samanlaiset, kuin Kansainvälisen pyöräilyliiton biologisessa passissa olleet. Kansainvälinen pyöräilyliitto asetti hänet kesällä 2010 kahden vuoden kilpailukieltoon ja asia meni urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka piti kilpailukiellon voimassa.
Valtakunnan laulut
Valtakunnan laulut (engl. Kingdom Songs) ovat Jehovan todistajien käyttämiä hengellisiä lauluja. Jehovan todistajien laulut on ensi sijassa tarkoitettu laulettaviksi heidän uskonnollisissa kokoontumisissaan valtakunnansaleilla tai konventeissa. Laulut esitetään yhteislauluina.
Aikaisempina vuosikymmeninä Jehovan todistajat ja heitä edeltäneet raamatuntutkijat käyttivät yleensä muiden kirkkokuntien piirissä syntyneitä virsiä tai uskonnollisia lauluja. Yleisiä olivat myös tunnettuihin melodioihin tehdyt uudet sanoitukset. Nämä sävellykset olivat usein tunnettujen säveltäjien, kuten Ludwig van Beethovenin ja Joseph Haydnin tekemiä. Vuonna 1966 ilmestyneestä laulukirjasta Laulakaa ja soittakaa sydämissänne alkaen on pidetty tärkeänä, että käytettävät laulut ovat Jehovan todistajien säveltämiä ja sanoittamia. Muiden kirkkokuntien parissa syntyneiden laulujen käyttämistä ei pidetä hyväksyttävänä, koska niissä katsotaan olevan jälkiä väärän uskonnon vaikutuksesta.
Käytössä olleet laulukirjat
Raamatuntutkijoiden ensimmäinen laulukirja Songs of the Bride ("Morsiamen lauluja") ilmestyi vuonna 1879. Kyseessä oli 144 laulun kokoelma, joka kuvasti tuon ajan raamatuntutkijoiden valoisia tulevaisuuden odotuksia. Seuraava laulukokoelma Poems and Hymns of the Millennial Dawn ("Tuhatvuotissarastuksen runoja ja lauluja") ilmestyi 1890. Se sisälsi 151 runoa ja 333 laulua, joista suurin osa oli tunnettuja uskonnollisia lauluja. Tämä laulukokoelma oli nuotiton. Helmikuun 1. päivän Vartiotorni vuonna 1896 oli erikoisnumero, johon oli koottu 11 raamatuntutkijoiden säveltämää ja sanoittamaa laulua nuotteineen. Vuonna 1900 julkaistiin laulukokoelma Zion's Glad Song ("Siionin iloisia lauluja"), joista suurin osa oli musiikillisesti lahjakkaan raamatuntutkijan, veli McPhailin, laatimia. 1905 vuoden 1890 laulukirjan 333 laulua julkaistiin uutena kokoelmana,  Hymns of the Millenial Dawn ("Tuhatvuotissarastuksen lauluja"), joka oli varustettu myös nuotein. Tämä kokoelma käännettiin useille muillekin kielille, usein lyhennettynä.
1925 raamatuntutkijat julkaisivat laulukirjan Kingdom Hymns ("Valtakunnan lauluja"), jossa oli 80 etupäässä nuorille tarkoitettua laulua. Vuonna 1928 he julkaisivat laulukirjan Songs of Praise to Jehovah ("Ylistyslauluja Jehovalle"), jossa oli 337 laulua. Tämä jäi Joseph Franklin Rutherfordin kauden viimeiseksi laulukirjaksi. 1930-luvulla Rutherford alkoi nimittäin opettaa, ettei Jehovan todistajien - nimi oli otettu käyttöön 1931 - kokouksissa tulisi laulaa lainkaan, koska "laulu veisi liikaa aikaa näinä kriittisinä vuosina".
Rutherfordin kuoltua Jehovan todistajat päättivät ottaa laulun uudelleen osaksi kokouksiaan. Vuonna 1944 sitä varten julkaistiin uusi laulukokoelma Kingdom Service Song Book, joka ilmestyi suomeksi vuonna 1946 nimellä Valtakunnan palveluksen lauluja. Kyseessä oli 62 laulun kokoelma. Vartiotorniseuran uuden käytännön mukaisesti laulukirjassa ei mainittu säveltäjien ja sanoittajien nimiä. 1950 julkaistiin laajempi, 91 laulun kokoelma nimeltä Songs to Jehovah's Praise. Tämä ilmestyi suomeksi vuonna 1951 nimellä Lauluja Jehovan ylistykseksi. Suuri osa lauluista oli Jehovan todistajien säveltämiä ja sanoittamia, mutta mukana oli vielä joitakin vanhempia virsiä ja kristillisiä lauluja, samoin kuin klassisiin sävellyksiin tehtyjä uusia sanoituksia.
Vuonna 1966 Jehovan todistajat julkaisivat uuden laulukokoelman nimeltä Singing and Accompanying Yourselves with Music in Your Hearts, suomenkielinen versio Laulakaa ja soittakaa sydämissänne ilmestyi vuonna 1969. Tässä kirjassa oli 119 laulua. Tästä laulukirjasta oli pyritty poistamaan kaikki laulut, joiden säveltäjät tai sanoittajat eivät olleet Jehovan todistajia (tosin muutama tällainen jäi kirjaan vahingossa). Tätä laulukirjaa käytettiin lähes kaksi vuosikymmentä, kunnes se korvattiin uudella kokoelmalla Sing Praises to Jehovah, suomenkielinen versio Laulakaa ylistystä Jehovalle ilmestyi kaksi vuotta myöhemmin, 1986. Tämä kokoelma sisälsi 225 laulua. Kyseinen laulukirja käännettiin viipymättä useille muille kielille. Kokoelmassa oli lukuisia uusia lauluja, tämän lisäksi monien laulujen melodioita oli muutettu tai sanoja korjattu. Jokaiseen lauluun liittyy raamatunjae, joka kuvaa laulun sisältöä.
Kesän 2009 piirikonventeissa ilmoitettiin uuden laulukirjan Sing to Jehovah julkaisemisesta. Suomenkielisen version Laulakaa Jehovalle ilmestyi vuoden 2010 alkupuolella. Tämä sisältää 135 laulua - siis 90 aikaisempaa vähemmän -, joista 42 on uusia. Useiden laulujen sävelmiä tai sanoitusta on muutettu. Jotkut sävelmistä ovat saaneet uudet sanat, ja joitakin sanoituksia lauletaan uudella sävelmällä. Laulukirja on ilmoitettu käännettäväksi 171 kielellä, lisäksi 55 harvinaisemmalla kielellä julkaistaan lyhyempi, 55 laulua sisältävä versio. 2014 lopulla ilmoitettiin laulukirjaa uudistettavan, ja uusia lauluja ladattavaksi verkkosivulle.
Laulujen käyttö
Valtakunnan lauluja käytetään ennen muuta valtakunnansaleilla pidettävissä Jehovan todistajien kokouksissa. Sekä viikonloppuisin (yleensä sunnuntaisin) pidettävässä yleisökokouksessa että viikolla pidettävässä kokouksessa lauletaan tavallisesti kolme laulua. Kokouksen alussa ja lopussa lauletaan laulu ja pidetään rukous, tämän lisäksi myös kokouksen keskellä lauletaan välilaulu. Vartiotornin tutkistelua edeltävä laulu ja loppulaulu määrätään tutkittavan Vartiotornin artikkelin yhteydessä, Kristityn elämä ja palvelus-kokouksen laulut taas Kristityn elämä ja palvelus - työkirja -lehtisessä. Yleisöesitelmää edeltävä laulu on yleensä puhujan valitsema, jotta se sopisi puheen teemaan.
Laulukirjassa on lauluja myös häihin ja hautajaisiin, näitä voidaan käyttää kyseisissä tilaisuuksissa valtakunnansalilla. Myös suurempien kokoontumisten, konventtien, ohjelmaan kuuluu Valtakunnan lauluja. Niitä voidaan myös käyttää eräissä Betel-kodin tilaisuuksissa.
Aikaisemmin lauluja säestettiin valtakunnansalien kokoontumisissa elävällä musiikilla, yleensä pianolla, ja konventeissa laulua säesti erityinen konventtiorkesteri, joka oli koottu soittotaitoisista Jehovan todistajista. Nykyisin säestyksenä käytetään tavallisesti tietokoneelta tulevaa orkesterisäestystä.
Valtakunnan lauluja voidaan myös laulaa vapaa-ajalla joko yksityisesti tai yhdessä. Lauluista on tehty myös taidokkaita kuorosovituksia, jotka rohkaisevat yksittäisiä seurakuntalaisia harjoittamaan omaa laulutaitoaan.
Valtakunnan melodiat
Sekä vuoden 1984 että 2009 laulukirjojen melodioista on laadittu myös orkesterisovitukset, jotka saattavat erota tempoltaan ja sävelkulutaan huomattavastikin laulettavista versioista. Nämä tunnetaan nimellä Valtakunnan melodiat (engl. Kingdom Melodies). Näitä orkesteritallenteita ei ole tarkoitettu käytettäviksi laulun säestyksenä, vaan kuunneltaviksi. Näitä Valtakunnan melodioita soitetaan tavallisesti konventeissa ennen ohjelman alkua ja sen jälkeen. Monet Jehovan todistajat kuuntelevat Valtakunnan melodioita myös kotonaan.
Marja-aronia
Marja-aronia (Aronia mitschurinii) on yksi aronioiden sukuun kuuluvista pensaista, jota viljellään syötävien marjojensa takia. Marja-aronian tieteellinen nimi tulee venäläiseltä kasvitieteilijältä Ivan Mitšurinilta, joka teki 1900-luvun alussa laajoja risteytyskokeita kehittääkseen uusia hyötykasveja. Sen jalostustyön pohjana olivat Pohjois-Amerikasta tuodut musta-aronian (Aronia melanocarpa) taimet. Ilmeisesti marja-aronia on hybridi, joka syntyi sukujenvälisessä risteytyksessä kotipihlajan kanssa. Siitä käytetään myös risteymään viittaavaa nimeä marjapihlonia (×Sorbaronia mitschurinii).
Ulkonäkö ja koko
Marja-aronia kasvaa 1–3 metrin korkuiseksi. Pensas kukkii keväällä, ja kukat ovat valkoiset. Ne muistuttavat pihlajan kukkia, kasvavat 1,5–6 senttimetriä leveässä kertohuiskilossa, jossa on 2–25 kukkaa. Aronian lehdet ovat sahalaitaiset ja kiiltävät. Ne saavat syksyllä punaisen värin. Marjat ovat kiiltäviä ja tumman sinivioletteja tai lähes mustia.
Operaatio Trusti
Operaatio Trusti (ven. Операция «Трест») oli Neuvosto-Venäjän salaisen poliisin Tšekan vuonna 1921 käynnistämä kansainvälinen vastavakoiluoperaatio, joka esiintyi vastavallankumouksellisena organisaationa. Operaation itsestään käyttämä nimi oli "Монархическое объединение Центральной России, МОЦР" (suom. Keski-Venäjän monarkistiunioni)
Operaatio Trustin toiminnan kohteena olivat venäläiset valkoiset emigrantit ja välillisesti ulkomaiden tiedustelupalvelut. Esimerkiksi Iso-Britannian SIS (MI6) luotti vahvasti Trustiin Neuvosto-Venäjää koskevana tiedonlähteenä 1920-luvun lopulla. Operaatio Trustissa Tšeka käytti usein ns. agent provocateureja, kaksoisagentteja, joiden tavoitteena oli houkutella otollisia henkilöitä toimimaan ja luomaan verkostoja, jotka myöhemmin ilmiannettiin salaiselle poliisille.
Marja-aronia
Viljely
Kasvupaikan suhteen lajilla ei ole suuria vaatimuksia. Parhaiten se kuitenkin tuottaa marjoja aurinkoisella paikalla runsasmultaisessa ja hyvin vettä läpäisevässä maassa. Savimaa sekä kuiva ja hiekkainen maa eivät ole hyviä paikkoja. Yhdestä pensaasta voi marjoja tulla jopa 8–10 kiloa. Marjasatoa lisää myös oksien leikkaus 5–7 vuoden välein, mutta leikkuuvuonna satoa ei tietenkään tule. Eniten satoa tulee 4–7-vuotiaista oksista.
Operaatio Trusti
Suomeen Operaatio Trusti kytkeytyy esimerkiksi Trustin organisaatioon kuuluneen etappimiehen ja kaksoisagentin, suomalaissyntyisen Toivo Vähän ja SIS:n agentin Sidney Reillyn tapausten kautta. Reilly houkuteltiin matkustamaan Suomen kautta Neuvosto-Venäjälle tapaamaan Trustin edustajia. Reillyllä oli Suomessa kontakteja Esko Riekkiin ja Martti Walleniukseen. Toivo Vähä järjesti Reillyn rajanylityksen ja johti hänet Tšekan käsiin.
Marja-aronia
Viljely
Suomessa on kokeiltu marja-aronian kaupallista viljelyä, mutta kysyntä oli heikkoa. Vuonna 2013 aroniaa viljeltiin 56 tilalla. Vuonna 2021 tiloja oli 52 kpl.
Operaatio Trusti
Trusti-operaatio paljastui julkisuudelle Neuvostoliiton lehdistössä vuonna 1927. Myöhemmin sitä käytettiin Neuvostoliiton KGB:ssä esimerkkinä onnistuneesta operaatiosta.
Marja-aronia
Viljely
Aronialle suotuisin kasvuilmasto vallitsee viileällä vyöhykkeellä, johon kuuluvat Pohjois-Eurooppa, Pohjois-Amerikka ja entiset Neuvostoliiton alueet. Se kestää koviakin pakkasia, mutta lumituhot voivat repiä oksia.
Marjojen käyttö
Marjat soveltuvat hyvin esimerkiksi hilloihin ja hyytelöihin. Marja-aronian kanssa kannattaa käyttää myös muita marjoja. Aronia sisältääkin runsaasti voimakkaasti värjääviä antosyaniineja. Raa'an marjan maku on yleensä karvas ja makea tai hapan, mutta keittäminen tai pakastaminen vähentää marjan karvautta. Mehua ja mehunnpuristusjätettä käytetään elintarvikevärinä ja tekstiilien värjäämiseen.
Marjoissa on paljon C-vitamiinia (yhtä paljon kuin mustikassa) ja kaliumia. Siinä on myös paljon kuitua.
Bland-Allison Act
Bland-Allison Act (tai Grand Bland Plan of 1878) oli Yhdysvalloissa vuonna 1878 hyväksytty laki, jonka myötä Yhdysvallat siirtyi kultakannasta kaksimetallikantaan. Bland-Allison Actin nimi tulee sitä ajaneiden kongressiedustajien Richard P. Blandin ja William B. Allisonin nimistä.
Bland-Allison Act salli hopeakolikoiden lyömisen kultakolikoiden rinnalla niin, että hopeakolikoihin arvo suhteessa kultakolikoihin olisi 16:1. Koska kulta oli tuolloin kuitenkin yli 16 kertaa hopeaa arvokkaampaa, uskoivat kultakannan vastustajat hopeakolikoiden syrjäyttävän kultakantaan sidotun rahan. Yhdysvaltain silloinen presidentti ja kultakannan kannattaja Rutherford B. Hayes käytti veto-oikeuttaan lakiehdotuksen hylkäämiseksi, mutta kongressi kumosi veton niin kutsutulla veto-oikeuden ohituksella ja lakiehdotus hyväksyttiin.
Bland-Allison Act ei sen kannattajien odotuksista huolimatta saanut yhdysvaltalaisia luopumaan kultaan sidotusta rahasta. Hopean hinta laski lakimuutoksen jälkeen merkittävästi, minkä seurauksena kultakolikoiden arvoon sidottujen hopeakolikoiden todellinen arvo laski niiden nimellisarvon alapuolelle, kun taas kultakolikoiden arvo pysyi ennallaan. Lisäksi valtiovarainministeriö, jonka piti lain mukaan ostaa hopeaa vähintään kahdella miljoonalla dollarilla kuukaudessa, rajoitti hopeakolikoiden kysyntää ostamalla hopeaa vain minimimäärän.
Bland-Allison Act kumottiin Sherman Silver Purchase Act -lailla vuonna 1890.
Jan de Quay
Jan Eduard de Quay (26. elokuuta 1901 ’s-Hertogenbosch – 4. heinäkuuta 1985 Beers) oli alankomaalainen psykologi ja katolisen puolueen poliitikko, joka toimi Alankomaiden pääministerinä 1959–1963.
Jan de Quay aloitti uransa kansantaloustieteen ja työsuhdekysymysten professorina. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Alankomaiden liitossa, joka pyrki säilyttämään siviilihallinnon hollantilaisten käsissä saksalaismiehityksestä huolimatta. Vuonna 1945 hänestä tuli vapautushallituksen sotaministeri, minkä jälkeen hän toimi aluehallinnossa tutkimustyönsä ohella.
Vuonna 1959 de Quaystä tuli pääministeri katolisen puolueen dominoimassa kokoomushallituksessa.
11. heinäkuuta
11. heinäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 192. päivä (193. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 173 päivää.
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 10. heinäkuuta, 12. heinäkuuta
Maria Romantschuk
thumb|Maria Romantschuk [[Göteborgin kirjamessut|Göteborgin kirjamessuilla 2016.]] Maria Charlotta Elisabeth Romantschuk (s. 23. heinäkuuta 1956 Helsinki ) on suomalainen toimittaja.
Romantschuk työskenteli toimittajana Yleisradiossa 1976–1989 ja politiikan toimittajana Hufvudstadsbladetissa 1989–1995. Hän oli ulkoministerin lehdistöavustaja 1995–1997, minkä jälkeen hän työskenteli Suomen Tukholman-suurlähetystön lehdistöneuvoksena 1997–2000. Romatschuk oli presidentin kanslian lehdistöpäällikkö 2000–2007 ja Fortumin viestintäjäjohtaja 2007–2009. Syyskuusta 2010 alkaen hän työskenteli Tammen viestintäpäällikkönä. Vuoden 2012 alusta alkaen hän toimi Bonnier Books Finlandin viestintäjohtajana. Bonnier irtisanoi Romantschukin tammikuussa 2013.
Romantschuk jäi vuodenvaihteessa 2019–2020 eläkkeelle Hanasaaren kulttuurikeskuksen ohjelmajohtajan työstä.
Yksityiselämä
Romantschuk oli 1979–1984 naimisissa Leif Salménin kanssa. Hän avioitui vuonna 2019 taloustieteilijä Sixten Korkmanin kanssa.
Uumajan vanha vankila
250px|thumb|Vankilan päärakennus ja pääsisäänkäynti Storgatanille päin. Uumajan vanha vankila ( tai länscellfängelset) on Uumajassa, Ruotsissa sijaitseva entinen vankila. Vankilan rakentaminen alkoi vuonna 1859 ja se valmistui vuonna 1862. Se on yksi harvoista rakennuksista, jotka eivät palaneet Uumajan tulipalossa vuonna 1888. Näin ollen se on yksi Uumajan vanhimmista jäljellä olevista rakennuksista. Vankilassa oli vankeja vuoteen 1981 saakka, kunnes Uumajaan tuli uusi vankila. Sen jälkeen se on toiminut teatterina sekä hotellina.
Historia
Vankila on yksi 20 Ruotsin maakunnanvankilasta, jotka on suunniteltu Wilhelm Theodor Anckarsvärd piirustusten pohjalta. Vankilan rakenne perustui amerikkalaiseen Philadelphian vankilasysteemiin, jossa yhteisten sellien tilalla on yksityishuoneita. Kaiken kaikkiaan vankilaan mahtui yhteensä 24 selliä kahteen kerrokseen. Sellit sijaitsivat niin, että jokainen vanki sai päivänvaloa. Sellien lisäksi rakennuksessa oli toimisto- ja asuinhuoneistoja.
Uumajan vanha vankila on Uumajan vanhin näihin päiviin asti säilynyt kivirakennus sekä yksi parhaiten säilyneistä vankiloista koko maassa. Se on yksi harvoista Uumajan vuoden 1888 tulipalon lähettyvillä sijainneista rakennuksista, joka säilyi ehjänä. Se oli vankilakäytössä vuoteen 1981 asti, jolloin valmistui uusi vankilarakennus. Nykyään rakennuksen omistaa Ruotsin valtion kiinteistölaitos. Vuodesta 1992 rakennus on ollut kulttuuriperintörakennus.
Teatteri
Vuodesta 1987 ja lähes koko 1990-luvun rakennus ja sen ulkoalue olivat amatööriteatteriryhmän, Grotteaternin, sekä itsenäisen Profilteatern-ryhmän käytössä. Tulipalosta sata vuotta jälkeenpäin vuonna 1998 Grotteatern teki teatterituotannon nimeltään Spelet om den stora branden, jonka se esitti vankilan ulkoalueella. Molemmat teatteriryhmät esittivät useita esityksiä vuosien ajan.
Hotelli
Vuosien 2007 ja 2008 aikana rakennus muutettiin hotelliksi, jossa on 23 yhden hengen huonetta, kaksi perhehuonetta ja yksi kahden hengen huone sekä kokoushuone tapaamisia ja juhlimisia varten, johon mahtuu 35 ihmistä. Lisärakennuksessa sijaitsee kahvila.
Kvarkki
thumb|Neutronin kvarkkirakenne: kaksi alaskvarkkia ja yksi ylöskvarkki
Hiukkasfysiikassa kvarkit ovat alkeishiukkasia, joita ei täten voida jakaa enää pienempiin hiukkasiin. Kvarkit muodostavat hadroneja, joista yleisesti tunnetuimmat ovat nukleonit eli protoni ja neutroni. Kvarkkien olemassaolo postuloitiin ensimmäisen kerran vuonna 1964, kun Murray Gell-Mann ja George Zweig ehdottivat, että hadronit ovat pienempien alkeishiukkasten yhdistelmiä. He kutsuivat näitä hiukkasia kvarkeiksi.
Vaikka kvarkit keksittiin alun perin teoreettisista syistä selittämään löydettyjen hadronien ominaisuuksia, joiden mukaan ne voitiin jakaa ryhmiin, niin kaikki kvarkit on sittemmin havaittu hiukkas­kiihdyttimissä. Huippukvarkki löydettiin viimeisenä 23. huhtikuuta 1994.
Kvarkit vuorovaikuttavat vahvan vuorovaikutuksen kautta. Tätä luonnehtiva varaus on värivaraus. Ydinvoimat, joilla protonit ja neutronit ovat sitoutuneet toisiinsa atomi­ytimissä, ovat kvarkkeja toisiinsa sitovan värivoiman jäännösvoimia. Matemaattisesti erikoista on, että kvarkkien sähkövaraus ei ole alkeisvarauksen monikerta, vaan alkeisvarauksen murto-osa. Jokaista kvarkkityypiä kohden on olemassa vastaava antikvarkki, jolla on vastakkainen kvanttiluku kuin sitä vastaavalla kvarkilla.
Nimet
Nimitys ”kvarkki” on peräisin James Joycen kryptisestä teoksesta Finnegans Wake:
Tästä Murray Gell-Mann poimi termin nimeksi keksimilleen, tuolloin vielä hypoteettisille alkeishiukkasille.
Yksittäisten kvarkkityyppien nimet ovat mielivaltaisesti keksittyjä; kvarkkityyppien ominaisuudet eivät millään tavoin vastaa nimitysten käyttöä arkielämässä: ylös (up), alas (down), outo (strange), lumo (charm), pohja (bottom) ja huippu (top). Kahta viimeistä kvarkkia kutsutaan myös nimillä kauneus (beauty) ja totuus (truth). Tarinan mukaan kolme ensimmäisenä löydettyä kvarkkia tunnettiin fyysikoiden keskuudessa alun perin nimillä suklaa, mansikka ja vanilja. Kvarkkilajeista onkin käytetty myös nimitystä maku.
Kvarkeista muodostuvia hiukkasia kutsutaan hadroneiksi, jotka puolestaan voidaan jakaa baryoneihin ja mesoneihin siten, että baryonien spin on puoliluku, mesonien kokonaisluku. Vuonna 2006 erilaisia hadroneja tunnettiin jo satoja, joista useimmat eivät tosin ole vakaita.
Historiaa
Jo 1960-luvun alussa fyysikot olivat kyenneet tuottamaan useita eksoottisia, hyvin lyhytikäisiä hiukkasia. Vuonna 1963 Murray Gell-Mann ja Yuval Ne'eman havaitsivat, että näitä hiukkasia oli mahdollista ryhmitellä säännönmukaisesti kolmen kvanttiluvun, spinin, isospinin ja outouden perusteella. Tulokseksi saadaan kahdeksan hiukkasen oktetteja sekä kymmenen hiukkasen dekupletteja. Vuonna 1964 Gell-Mann ja George Zweig keksivät toisistaan riippumatta, että ryhmittely voitaisiin selittää, jos kukin hiukkanen rakentuisi kahdesta tai kolmesta pienemmästä hiukkasesta ja/tai sellaisen antihiukkasesta. Tarve saada baryoneille todennetuksi sisärakenne kumpusi myös toisesta suunnasta, sillä neutronilla oli havaittu olevan magneettinen momentti. Neutroni on sähköisesti neutraali, joten magneettisen momentin selittämiseksi neutronin täytyisi muodostua jonkinlaisista varauksellisista hiukkasista, joiden varaukset kuitenkin kumoavat toisensa kokonaisuutena.
Kvarkkimalli ei perustu pelkkään päättelyyn, vaan matemaattisesti sen pohjana on symmetriaryhmän SU(3) käyttö. Teoriassaan Gell-Mann kykeni sen avulla muodostamaan aaltofunktiot kaikille tuolloin tunnetuille hadroneille.