cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tibor Csík
Nyrkkeilyuran jatkosta
Seuraavana vuonna 1949 käytiin EM-kisat Oslossa. Csik oli mukana kisoissa, mutta koki heti 1. kierroksella pistetappion Suomen Sulo Seitolalle. Kultaan eteni Csikin Lontoon olympialaisten loppuotteluvastustaja Italian Zuddas. Saman vuoden elokuussa käytiin Budapestissä maailman nuorten 2. nuorisofestivaalit ja niiden urheilutapahtumat. Nyrkkeilyssä Csik voitti turnauksen kolmella ottelulla; ensin kaatui Józef Kruża, sitten Romanian Eustatiu Margarit ja loppuottelussa Neuvostoliiton Gabriel Hanukašvili.
Sähköauto
Jälleenmyyntiarvo
Teslan Model 3 -henkilöautot ovat myös säilyttäneet jälleenmyyntiarvoaan huomattavasti paremmin kuin mikään muu saman luokan auto.
Hankintakustannukset
Sähköautojen hankintakustannukset ovat tyypillisesti suuremmat kuin perinteisten polttomoottoriautojen. Tämä johtuu pääosin akustojen korkeasta hinnasta.
Tibor Csík
Pako Unkarista vuonna 1956
Tibor Csík pakeni Australiaan ja asettui Sydneyn kaupunkin.
Sähköauto
Käyttökustannukset
Sähköauton energiakustannukset ovat tyypillisesti muutamien eurosenttien luokkaa kilometrillä, kun taas bensiinikäyttöisen auton energia maksaa moninkertaisesti tähän verrattuna. Tämä johtuu sähköisen voimalinjan paremmasta kokonaishyötysuhteesta sekä polttoaineiden myös suuremmasta haittaverosta verrattuna sähköön. Talvella muun muassa ohjaamon lämmitykseen tarvittava energia kasvattaa kulutusta, kun taas polttomoottorin tuottama hukkalämpö voidaan käyttää ohjaamon lämmitykseen, mikä tasaa hieman eroa.
Kokonaiskäyttökustannukset kertyvät paljolti akkujen vaihtokustannuksista. Vuonna 2016 akuston hinnaksi arvioitiin noin 330 euroa kilowattitunnilta. Vuonna 2018 Teslan akustojen hinnaksi arvioitiin 111 dollaria kilowattitunnilta. Teslan huoltosopimuksella 40 kWh vaihtoakkupaketti maksoi 8 000 dollaria vuonna 2013. Mitä suurempi akusto on, sen parempi toimintamatka, latausnopeus ja käyttöikä.
Jos esim. Teslan 50 kWh akustolla ajetaan 600 000 kilometriä, akuston kilometrikustannus olisi 0,00925 €/km. Kun tähän lisätään sähkön hinta (0,1 €/kWh (siirtohinta mukaan luettuna) kulutuksella 18 kWh/100 km) eli 0,018 €/km, tulee sähköauton kustannuksiksi varsin matala 0,0275 €/km. Vastaavan kapasiteetin bensiinikäyttöisellä autolla, esimerkiksi Toyota Aygolla, polttoainekustannus on l/100 km x 1,4 €/l = 0,07 €/km. Korkeamman ostohinnan vastapainona ovat myös matalammat huoltokustannukset, jotka ovat vuonna 2018 arvioitu pienissä autoissa olevan keskimäärin 23 % alhaisemmat ensimmäisen kolmen vuoden ja 10 000 kilometrin aikana. Käytetyt akut kierrätetään ja harvinaiset raaka-aineet otetaan niistä talteen.
Vuonna 2018 Nissan ilmoitti, että vanhimpien Leafien akustojen vaihtohinta tehdaskunnostetulla akustoilla on 2 850 dollaria sekä uudella akustolla 6 200 dollaria. Nissan Leafiin on saatavilla myös 6 500 dollarin hintaan kolmannen osapuolen akustoja, joissa on kaksi kertaa suurempi kapasiteetti kuin alkuperäisessä akustossa.
Jos Ruotsin kaikki autot olisivat sähköautoja, niiden energian tuottamiseen tarvittaisiin sähköä samaa suuruusluokkaa kuin mitä yksi ydinvoimala nyt tuottaa.
Kokonaiskustannukset
Sähköautojen elinkaaren kokonaiskustannukset on eräässä tutkimuksessa arvioitu olevan yli puolet alhaisemmat kuin perinteisten polttomoottoriautojen kokonaiskulujen. Akuston todellisesta kestävyydestä on edelleen varsin vähän kokemuksia Suomessa.
Käytettyjen sähköautojen markkina-arvot vaihtelevat markkinan mukana, kun uutta, parempaa ja edullisempaa mallia tarjotaan markkinoille. Lisäksi sähköautojen myynnissä on monissa maissa käytössä tukia, jotka saattavat muuttua.
Liikenne- ja viestintävirasto Traficomin mukaan keskimäärin sähköauto tulee bensa-autoa taloudellisesti kannattavammaksi noin 150 000 kilometrin jälkeen, mikä täyttyy noin yhdessätoista vuodessa, jos ajokilometrejä kertyy keskimääräiset 14 000 vuodessa. Yli 30 000:lla vuosittaisella ajokilometrillä sähköautosta tulee edullisin vaihtoehto jo alle viidessä vuodessa.
Sähköauton verotus
Suomessa sähköautosta joutuu maksamaan käyttövoimaveroa (entinen dieselvero). Käyttövoimavero tulee maksaa, vaikka käytetty sähkö on jo verotettua ja/tai sähkö olisi tuotettu uudistuvilla luonnonvaroilla. Sähköautosta käyttövoimaveroa maksetaan painon mukaan, käyttövoimaveron määrä päivää kohden on jokaiselta kokonaismassan alkavalta sadalta kilogrammalta 1,5 senttiä. Suurista summista ei kuitenkaan puhuta: esimerkiksi Tesla Model S:n ajoneuvovero on vain 217,54 euroa vuodessa – saman verran kuin 167 g/km hiilidioksidipäästöisellä bensiinikäyttöisellä henkilöautolla. Tämä on huomattavasti vähemmän kuin vastaavapäästöisen ja -painoisen dieselauton vero, joka on 758,47 euroa.
Auton myyntihintaan sisältyvä sähköauton autovero taas on matala, koska autovero määräytyy paikallisten hiilidioksidipäästöjen mukaan, ja tämä lukema on sähköautolla 0 g/km. Alhainen autovero kannustaa sähköautojen hankintaan.
Ympäristövaikutukset
Kun arvioidaan auton ympäristövaikutuksia kokonaisuutena otetaan huomioon kaikki tekijät auton koko käyttöiältä, sen ekologinen jalanjälki. Tällöin otetaan huomioon kaikki ympäristövaikutukset, jotka seuraavat niin auton valmistuksesta, sen käytöstä kuin sen purkamisestakin. Sähköauton ja polttomoottoriauton ympäristövaikutuksia on vaikea vertailla tyhjentävästi ja tasapuolisesti. Sähköautojen ekologisuus vaihtelee maittain merkittävästi riippuen kunkin maan sähkötuotannon rakenteesta.
Suurin sähköauton vaikutus ympäristölle on auton käyttämän energian tuotantomuoto. Vertailussa vaikuttavin ero sähköauton hyväksi syntyy, kun sähköauton tarvitsema sähkö tuotetaan täysin uusiutuvilla energianlähteillä tai ydinvoimalla. Jos taas sähkö tuotetaan fossiilisilla polttoaineilla, kuten suurin osa sähköstä maailmalla tällä hetkellä tuotetaan, pienenee autojen välisen ympäristövaikutuksen ero. Sähkötuotannon nykyisellä jakaumalla on sähköauton jättämä ekologinen jalanjälki kuitenkin huomattavasti pienempi. Lisäksi sähköntuotannon jakauman painopiste on jo vuosien ajan siirtynyt kohti vähäpäästöisempiä ja päästöttömiä vaihtoehtoja, joten tulevaisuudessa sähköauton jättämä ekologinen jalanjälki pienenee entisestään.
Liikenne- ja viestintävirasto Traficomin mukaan täyssähköauto on bensa-autoa ilmastoystävällisempi vaihtoehto noin 30 000:n ajokilometrin jälkeen. Koska suomalaiset ajavat autoillaan keskimäärin 14 000 kilometriä vuodessa, raja ylittyy alle kolmen vuoden ajolla.
Vuoden 2011 Yhdysvaltalaisen selvityksen mukaan sähköautot eivät olisi polttomoottoriautoja merkittävästi ympäristöystävällisempiä, ellei sähköntuotannon rakennetta muutettaisi ekologisemmaksi ja hiilivapaaksi. Vuosina 2011–2017 Yhdysvalloissa uusiutuvan sähköenergiantuotannon osuus kehittyi 12,5 prosentista 17,12 prosenttiin, joten sähköntuotanto – ja näin ollen sähköautot – ovat muuttumassa Yhdysvalloissakin ympäristöystävällisemmäksi.
Suomessa teollisesti tuotetun sähköenergian hiilidioksidipäästöt pienenivät vuoden 2016 alkua edeltäneen kahden vuoden aikana kolmenneksen, likimain tasolta 150 g(CO2)/kWh(e) tasolle 100 g(CO2)/kWh(e), kun tarkastellaan 12 kuukauden liukuvaa keskiarvoa energiantuotannosta. Lisäksi Suomessa kuluttaja voi valita sähköntoimittajansa ja käyttämänsä sähkön alkuperän. Kuluttajan kotiin tai latauspisteelle saapuvan sähkön päästöarvo on hiukan korkeampi sähköverkon siirtohäviöiden seurauksena. Kuluttaja voi myös asuinpaikasta riippuen tuottaa osan tarvitsemastaan lataussähköstä esimerkiksi talon katolle asennetuilla aurinkopaneeleilla tai pientuulivoimalalla, jolloin sähköauton lataamiseen kuluu vähemmän rahaa, sähköenergian ja siirron osuus mukaan lukien. Tämä pienentää sähköautoilun ympäristövaikutuksia, päästöjä ja kustannuksia sähköauton lataamiseen käytetyn energian osalta merkittävästi verrattuna sähköverkosta käytettyyn sähköön, kunnes sähköverkon sähkön tuotanto on siirtynyt kokonaan päästöttömiin tuotantomuotoihin.
Akkujen uusiminen on yksi tekijä sähköauton ympäristövaikutuksia arvioitaessa. Niiden käyttöikä vaihtelee 5–15 vuoteen riippuen akkutyypistä, ajokilometreistä, akun lataus- ja käyttötavoista ja siitä, kuinka loppuun akku käytetään. Nykyään käytetään pitkäkestoisia litium-ioniakkuja. Toisaalta myös polttomoottoriauton ympäristövaikutuksia aiheuttaa kuluvien osien vaihtaminen (sytytystulpat, suodattimet, käynnistysakut yms.) ja öljynvaihdot, sekä epäsuoria vaikutuksia aiheuttaa myös polttomoottorien lähipäästöt. Sähkömoottori on puolestaan huomattavasti pitkäikäisempi kuin polttomoottori, sillä siihen ei kohdistu vastaavaa kulutusta (kitkaa, lämpöä ja painetta), eikä sähköajoneuvo tuota ajonaikaisia lähipäästöjä.
Polttomoottoriautojen käytöstä aiheutuu merkittävästi pienhiukkaspäästöjä, etenkin bensiini- ja dieselautoista. Esimerkiksi Suomessa pienhiukkasista aiheutuvia ennenaikaisia kuolemia arvioidaan tapahtuvan vuosittain noin 1 300 ja Euroopassa ilmansaasteista johtuvia kuolemia vuosittain noin 430 000. Toisaalta sähköautokin tuottaa katu- ja rengaspölyä kaikkien muiden autojen tavoin. Muiden ilmansaastepäästöjen (esimerkiksi NOx) määrät tulevat tosin vähenemään sähköautojen ansiosta.
On myös huomioitava, ettei sähköauto ratkaise monia muita ajoneuvoliikenteeseen liittyviä ympäristöongelmia, kuten maankäyttövaikutuksia, liikenneruuhkia, onnetomuuksia ja aktiivisen liikunnan vähäisyydestä syntyviä terveyshaittoja. Myös liikenteen meluvaikutukset paranevat vai osittain sähköautojen ansioista, sillä polttomoottori on vain yksi liikennemelun lähteistä. Liikenteen kestävyys onkin paljon laajempi ongelma, johon sähköautot voivat tuoda vain rajallisen ja rajoitetun ratkaisun.
Tulipalon vaara
Sähköauton litiumakusto saattaa kärsiä lämpökarkaamisesta ja ylikuumeneminen tai ylilataaminen johtaa tulipaloon. Akuston suuren energiamäärän johdosto tulipalot ovat monesti tuhoisia autolle ja lähiympäristölle. Myös joitakin kolarista johtuneita tulipaloja on raportoitu. Vaaraa kompensoidaan akustojen suojausmenetelmin, esimerkiksi sisäisin sulakkein.
Palolaitokselle sähköautopalon sammuttaminen on vaikeaa. Tavanomaisen polttomoottoriauton palon sammuttamisessa kestää minuutteja, mutta sähköautopalon sammuttamisessa kestää noin viisi tuntia. Tie tai moottoritien kaista täytyy sulkea noin kuudeksi tunniksi, ja palomiesten täytyy olla varmoja ettei auto pala enää kun auto siirretään. Palava litium-ioniakku luo kuuman tulen ja vapauttaa myrkyllisiä kaasuja. Palavaa akkua on vaikea sammuttaa. Joillakin pelastuslaitoksilla on sähköautopalojen sammuttamista varten käytössään sammutuskontti. Sähköautopaloille on tyypillistä, että osittain palaneen akkupaketin sisälle jäänyttä lämpöenergiaa siirtyy akun vahingoittumattomiin akkukennoihin, jotka kytevät ja syttyvät useamman vuorokauden jälkeen uudestaan palamaan.
General Motors suosittelee sähköauto Chevrolet Boltin omistajia pysäköimään autonsa pysäköintihallin ylätasanteelle tai muulle kattamattomalle pysäköintipaikalle vähintään 50 jalan eli 15 metrin päähän muista ajoneuvoista tulipalovaaran vuoksi. GM myös pyytää, ettei autoa jätettäisi ilman valvontaa, kun se on latauksessa.
Saksassa Kulmbachissa maanalaiseen pysäköintihalliin ei saa siellä tapahtuneen autopalon jälkeen pysäköidä sähkö- eikä hybridiautoja tulipalovaaran takia.
Ajoneuvon turvallisuus
Sähköautot ovat yleensä painavampia kuin perinteiset autot ja täten pienentäen toimintamatkaa ja pidentäen jarrutusmatkoja. Kuitenkin onnettomuustilanteissa painavamman auton kyydissä oleville tulee pienemmät vammat kuin kevyemmissä ajoneuvoissa, ja siten lisäpaino tuo lisäturvallisuutta.
Tesla Model 3 on Yhdysvaltojen NTHSA:n mukaan kaikkien aikojen turvallisin testattu auto.
Vaara jalankulkijoille
Pienissä nopeuksissa sähköautot ovat hiljaisempia kuin perinteiset autot. Useimmat myynnissä olevat Yhdysvalloissa, Japanissa ja Euroopassa olevista automalleista tekevät varoitusäänen kaiutinjärjestelmällä. 2019 kesästä lähtien tämä on EU:n määräämän pakollinen lisälaite. Testit ovat osoittaneet tämän vaaran toteen etenkin alhaisissa nopeuksissa ja koskevan kaikkia tienkäyttäjiä, ei pelkästään näkökyvyltään rajoittuneita.
Suosituimmat täyssähköautot Euroopan unionin ja EFTA:n alueella
Euroopan komission yhteydessä toimiva EAFO (European Alternative Fuels Observatory, vapaa suom. Euroopan vaihtoehtoisten polttoaineinden tarkkaamo) kerää tilastoja myydyistä sähkö-, hybridi- ja vaihtoehtoisia energialähteitä käyttävistä autoista EU-maissa.
Sähköakkuun perustuvista sähköautoista (BEV) kymmenen EU:n ja EFTA-alueen maissa myydyintä automallia on listattu alla vuonna 2020 ja viitenä edellisenä vuonna. Huomaa, että vuodesta 2018 lähtien aineistolähde poikkeaa vanhemmasta. Osa listan automalleista on esitelty vasta vertailuvuosina, eikä niitä siksi esiinny aiempina vuosina:
Prosenttiperiaate
thumb|350px|[[Kauko Räsänen, Aapelus, 1967. Nuottasaaren koulun seinään asennettu kuparinen reliefi oli ensimmäinen prosenttiperiaatteella toteutettu taideteos Oulussa.]] Prosenttiperiaate tarkoittaa sitä, että tietty osuus rakentamisbudjetista käytetään kohteessa taiteen hankintaan tai taiteelliseen suunnitteluun. Osuus vaihtelee maittain, esimerkiksi 0,25–2 prosenttia. Näin huomioidaan taiteen käyttö rakennuksen viihtyvyyden, sosiaalisuuden, itsenäisen selviytymisen tai esimerkiksi turvallisuuden tunteen lisäämisessä. Prosenttiperiaatteella hankittua taidetta kutsutaan joskus prosenttitaiteeksi.
Prosenttiperiaatetta noudattavat sekä yksityiset että julkiset rakennuttajat. Prosenttiperiaatetta voi toteuttaa rakennusten lisäksi kaikkeen rakentamiseen kuten esimerkiksi teihin, piha-alueisiin ja puistoihin. Sitä noudatetaan myös korjausrakentamisessa.
Historia
Prosenttiperiaate on monissa maissa eräs julkisen taiteen muoto. Eri maissa syntyi jo 1920-luvulla käytäntö, jonka mukaan noin prosentti jonkin kohteen rakentamiskustannuksista käytetään taidehankintoihin.
Suomessakin prosenttiperiaate oli esillä ensimmäisen kerran eduskunnassa jo ennen toista maailmansotaa. Eduskunta hyväksyi hallituksen esittämän toivomusponnen vuonna 1939. Päätöksen käyttöönoton esti kuitenkin sota-aika.
Vuonna 1956 valtioneuvosto teki päätöksen julkisten rakennusten kaunistamisesta taideteoksilla. Tehtävää hoitamaan asetettiin valtion taideteostoimikunta, joka nykyisinkin vastaa virastoihin ja laitoksiin tehtävistä taideteoshankinnoista. Kunnissa prosenttiperiaatetta alettiin noudattaa 1960-luvulta alkaen. 1960-luvulla prosenttiperiaatesuositus kirjattiin muun muassa Hyvinkään, Jyväskylän, Kemin, Kuopion ja Oulun kaupunginvaltuustojen päätöksiin.
Esimerkiksi Oulussa prosenttiperiaate otettiin käyttöön vuonna 1964. Kaupunginvaltuustossa kirjattiin, että julkisten rakennusten kustannusarviosta käytettäisiin korkeintaan kaksi prosenttia veistoksiin, seinämaalauksiin tai muihin taidehankintoihin. Ensimmäinen prosenttitaideteos saatiin kaupunkiin, kun Nuottasaaren kansakoulun kuvataidehankinnasta järjestettiin valtakunnallinen kuvanveistokilpailu, jonka voitti ehdotuksellaan kuvanveistäjä Kauko Räsänen. Kuparireliefi Aapelus asennettiin koulun julkisivuun vuonna 1967.
Vuonna 1981 Kaupunkiliitto suositteli kunnille prosenttiperiaatteen käyttöönottoa. Se totesi taideteosten tekevän ympäristön visuaalisesti paremmaksi olla, asua ja työskennellä.
Vuonna 1991 Helsingin kaupunginhallitus päätti, että kaupungin rakennushankkeissa tilaaja maksaa rakennustyön budjetista myös projektiin liittyvät taidehankinnat. Vuonna 2011 kaupunginhallitus uusi prosenttiperiaatteen soveltamisen, ja samalla määriteltiin sen soveltamisessa noudatettavat käytännöt ja menettelytavat esimerkiksi uusilla rakennettavilla asuinalueilla.
Periaatteen kunniaksi lokakuussa 2007 vietettiin valtakunnallista ”Prosenttipäivää”.
Nykytilanne
Useimmat Euroopan maat, Australia, monet Afrikan maat (muun muassa Etelä-Afrikka ja Senegal) sekä Yhdysvaltain kaupungit ja osavaltiot suosittelevat prosenttiperiaatetta noudatettavaksi eri muodoissa. New Yorkin kaupungin laki vaatii, että ensimmäisen 20 miljoonan dollarin budjetista vähintään yksi prosentti ja vähintään puoli prosenttia 20 miljoonaa ylittävien hankkeiden kustannuksista suunnataan kaupungin omistamien julkisten rakennusten taiteeseen. Toronton kaupunki vaatii, että kaikista rakennuskustannuksista yksi prosentti varataan julkiselle taiteelle, ilman ylärajaa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa prosentti taiteeseen on harkinnanvaraista paikallisille viranomaisille. Irlannissa noudatetaan prosenttiperiaatetta ja sitä soveltavat useat paikalliset viranomaiset.
Nykyisin monet Suomen kunnat ovat sitoutuneet prosenttiperiaatteen käyttöön omassa julkisessa rakentamisessaan, mutta vain osa toteuttaa sitä. Prosenttiperiaate on myös kirjattu hallitusohjelmaan vuonna 2011. Samana vuonna opetus- ja kulttuuriministeriö pyysi Ympäristötaiteen säätiötä ja Arkkitehtuurikeskusta selvittämään malleja prosenttiperiaatteen edistämiseksi valtion julkisessa rakentamisessa. Ehdotuksessa esitetään kolme mallia valtion rakennusten yhteydessä olevien taideteosten toteuttamiseksi.
Vuonna 2014 julkaistiin RT-ohje Taide rakennushankkeessa. Sen tavoitteena on edistää ja helpottaa taiteen käyttöä ja taidehankkeiden toteutumista osana rakennushankkeita.
Vuonna 2015 julkaistiin osana visuaalisen alan järjestöjen Prosentti taiteelle -hanketta teokset Prosenttiperiaatteen käsikirja taiteilijalle ja Prosenttiperiaatteen käsikirja taiteen tilaajalle.
Diana Gabaldon
Diana Gabaldon (11. tammikuuta 1952) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut monia suosittuja historiallisia romaaneja, joista useimmat kuuluvat Skotlantiin ja Pohjois-Carolinaan sijoittuvaan Matkantekijä-sarjaan (Outlander).
Elämä
Diana Gabaldon vietti lapsuutensa Flagstaffissa, Arizonassa. Hänen äitinsä oli Jacqueline Gabaldon (o.s. Sykes), Flagstaffin pormestarin tytär ja isä Arizonan osavaltion senaattori, meksikolaissyntyperäinen Tony Gabaldon. Diana Gabaldon opiskeli kotikaupunkinsa lukiossa vuosina 1966–1970. Vuonna 1970 Gabaldon aloitti opinnot Pohjois-Arizonan yliopistossa ja suoritti kolmessa vuodessa kandidaatin tutkinnon pääaineenaan eläintiede. Viimeisenä Arizonan vuotenaan hän työskenteli laboratorioteknikkona.
Vuonna 1973 Gabaldon jatkoi opintojaan Kalifornian yliopistossa pääaineenaan meribiologia. Hän valmistui ensin maisteriksi ja vuonna 1978 tohtoriksi. Tämän jälkeen Gabaldon työskenteli kahden vuoden ajan eri yliopistoissa ja kirjoitti työnsä ohessa sarjakuvatarinoita Walt Disney Productionsille. Samalla hän oppi tarinankerrontaa, jota saattoi myöhemmin hyödyntää kirjoissaan.
Vuodesta 1980 lähtien Gabaldon työskenteli Arizonan osavaltion yliopistossa tutkijana ja apulaisprofessorina. Hän avioitui Douglas Watkinsin kanssa, ja heillä on kolme lasta.
Gabaldon kirjoitti yliopistoaikoinaan paljon muutakin aina sisustusartikkeleista tietokoneohjelmien arvosteluihin. Internetin myötä hän liittyi CompuServe-nimiseen kirjoittajien keskustelupiiriin, jossa hän esitteli näytteitä 1700-luvun Skotlantiin sijoittuvista kirjoituksistaan. Muilta saamansa hyvän palautteen kannustamana Gabaldon tarjosi kirjaansa kustantajalle, ja ensimmäinen romaani Muukalainen julkaistiin vuonna 1991. Gabaldon ei ollut käynyt Skotlannissa, joten maantieteelliset ja historialliset taustatiedot perustuivat kirjallisuuslähteisiin.
Vuonna 1992 Gabaldon jätti yliopistovirkansa solmittuaan kustannussopimuksen toisesta romaanistaan ja siirtyi päätoimiseksi kirjailijaksi. Gabaldon asuu nykyään Scottsdalessa, Arizonassa, mutta hänellä on myös isältään perimänsä talo synnyinkaupungissaan Flagstaffissa.
Yleistä tuotannosta
Diana Gabaldonin teokset ovat historiallisia romaaneja, joihin yhdistyy tieteiskirjallisuudesta tuttu aikamatkailu. Muukalainen aloittaa Gabaldonin Skotlantiin ja Pohjois-Carolinaan sijoittuvan kirjasarjan. Sen päähenkilö, toisen maailmansodan jälkeisessä Isossa-Britanniassa asuva Claire Randall siirtyy Skotlannin matkallaan mystisen kivikehän kautta ajassa taaksepäin 1700-luvulle. Pyrkiessään pääsemään takaisin omaan aikaansa hän joutuu skotlantilaisten ja valtaa pitävien englantilaisten epäluulon kohteeksi. Teokseen tuo romantiikkaa skotlantilainen James (Jamie) Fraser, jonka kanssa Claire pakotetaan avioitumaan.
Sudenkorento, Matkantekijä, Syysrummut, Tuliristi, Lumen ja tuhkan maa sekä Luiden kaiku jatkavat Clairen ja Jamien tarinaa, ja tapahtumapaikat laajenevat niin Ranskaan kuin aina Yhdysvaltoihin asti. Sarja vie lukijan skotlantilaisten epäonnistuneen kapinaliikkeen kautta Yhdysvaltojen vapaussotaan yli kolmenkymmentä vuotta kestävänä ajanjaksona. Sarjan kahdeksas osa Written in My Own Heart's Blood (Sydänverelläni kirjoitettu) ilmestyi englanninkielisenä kesäkuussa ja suomeksi lokakuussa 2014. Vuonna 2010 julkaistiin kirjasarjan ensimmäiseen romaaniin Muukalainen perustuva sarjakuvaromaani The Exile.
Neljän ensimmäisen romaanin aiheuttamien lukuisten kysymysten selvittämiseksi lukijoilleen Gabaldon kirjoitti vielä suomentamattoman The Outlandish Companion-kirjan.
Clairen ja Jamien vaiheista kertovien romaanien ohella Gabaldon on kirjoittanut myös teoksen Lordin yksityisasia, joka nostaa päähenkilöksi aiemmin pelkkänä sivuhenkilönä vilahtaneen englantilaisen lordin John Greyn. Romaania voisi pitää rikosromaanina, sillä siinä lordi John selvittää rikosta ja yrittää samalla selviytyä omista perheongelmistaan. Samalla teos käsittelee seksuaalisuutta 1700-luvun Englannissa, erityisesti koska päähenkilö on homoseksuaali. Vuonna 2007 ilmestyi kaksi romaania, Lordi John ja veitsenterän veljeskunta sekä Lordi John ja paholaisen korttipakka. Jälkimmäinen sisältää pienoisromaanin ”Hellfire” sekä novellit ”Lordi John ja riivajatar” ja ”Lord John and the Haunted Soldier”.
Vaikka kirjat kustantajan päätöksellä määritettiin romantiikaksi, kirjasarjan jatkuminen edelleen saman parin ympärillä siirsi kerronnan painopisteen ihmissuhteiden kehittymiseen vuosien varrella. Gabaldonin kirjoille on tyypillistä suuri sivumäärä sekä tarkka ja yksityiskohtainen kuvaus, jonka pohjana on kirjailijan perehtyneisyys historiaan, lääketieteeseen ja kasveihin. Gabaldon tuo romaaneissaan kerrontaan myös elävyyttä käyttämällä sekä skotlantilaista murretta että gaelin kieltä. Lisäksi romaaneissa päähenkilöt kohtaavat vuosien kuluessa lukuisia ristiriitatilanteita rikoksien, sairauksien ja sotimisien muodoissa, jotka tasapainottavat arkisen elämän kerrontaa. Kirjailija ei kaihda arkoja aiheita, joten lukija joutuu kohtaamaan hyvinkin raakoja ja epäsovinnaisia tapahtumia.
Aikamatkustusteema nostaa romaaneissa esiin nyky-yhteiskunnan ja menneisyyden yhteiskunnan suhteen, erityisesti naisen aseman. Gabaldon on esittänyt oman aikamatkustusteoriansa Gabaldon Theory of Time Travel, joka on julkaistu poikkitieteellisessä matematiikan julkaisussa The Journal of Transfigural Mathematics.
Televisiosarja
Syksyllä 2013 aloitettiin Gabaldonin ensimmäisen romaanin Muukalainen kuvaaminen Skotlannissa. Televisiosarjan Outlander - Matkantekijä käsikirjoituksesta vastaa Ronald D. Moore. Yleisradiolla on esitysoikeudet Suomessa.
Matkantekijä-sarjaan kuuluvat romaanit
Suomentanut Anuirmeli Sallamo-Lavi.
Pihlajakehrääjä
Pihlajakehrääjä (Trichiura crataegi) on loppukesän ja alkusyksyn vaatimaton, mutta usein yleinen yöperhoslaji. Vanhemmassa kirjallisuudessa se tunnetaan orapihlajakehrääjänä.
Koko ja ulkonäkö
Pihlajakehrääjä kuuluu yleensä kookkaiden karvakehrääjien heimon pienikokoisempiin edustajiin, sillä perhosen siipiväli on 28–35 mm. Ulkonäöltään se on vaatimattoman harmaa, karvainen perhonen ja värin sävy vaihtelee yksilöittäin. Lisäksi lajilla on useita sekä ulkonäöltään että elintavoiltaan poikkeavaa muotoa. Siivet vaikuttavat perhosen tukevaan ruumiiseen nähden pieniltä. Etusiivet ovat tasaisen harmaat ilman mainittavaa kuviointia. Ainoastaan siiven keskisarka erottuu leveänä, muuta siipeä tummempana poikkivyönä. Keskisaran reunat ovat usein hieman tummemmat ja siiven kärkiosassa on heikosti erottuva, tummempi poikkiviiru. Takasiivet ovat tasaväriset ilman kuviointia. Naaraat ovat koiraita vaaleampia ja yksivärisempiä. Perhosen ruumis on tuuheakarvainen ja koiraan tuntosarvet ovat näyttävästi kaksoiskampamaiset.
Levinneisyys ja lentoaika
Pihlajakehrääjän levinneisyysalue kattaa jokseenkin koko Euroopan ja jatkuu idässä Venäjän poikki Venäjän kaukoitään saakka. Suomessa sitä tavataan yleisenä koko maassa, mutta yksilömäärässä on hyvin suuria vuosittaisia vaihteluja. Keski-Suomessa se on muuta maata harvinaisempi. Perhonen lentää elokuun alusta pitkälle syyskuuhun, pohjoisessa lento alkaa jo kesäkuun loppupuolelta
Elinympäristö ja elintavat
Varsinkin lehti- ja sekametsissä ja niiden pensaikkoisilla lähistöillä elävä perhoslaji. Sitä tavataan kuitenkin jopa tunturipaljakoilla, kunhan siellä kasvaa toukan ravinnoksi kelpaavia kasveja. Perhoset lepäävät päivät ja lähtevät lentoon illan hämärryttyä. Lento kestää illan ja päätyy puolen yön jälkeen. Perhoset lentävät valolle, mutta naaraat ovat valolle tulleissa yksilöissä yleensä selvänä vähemmistönä.
Naaras munii 90–150 munaa parinkymmenen munan ryhminä melko korkealle oksistoon ja kuhunkin munaryhmään jää teräviä karvoja naaraan takaruumiista. Naaras kuolee heti saatuaan kaikki munat laskettua. Toukkia voi tavata toukokuusta kesäkuun lopulle. Toukat ovat aktiivisia enimmäkseen päivisin. Ne eivät piilottele vaan luottavat karvaisuutensa tuomaan suojaan saalistajia vastaan. Toukka koteloituu tiiviin, harmaanruskean kotelokopan sisään.
Muna on yleensä talvehtiva elämänvaihe. Pohjoisilla alueilla kehitys on kuitenkin monivuotinen, jolloin laji talvehtii ensin pienenä toukkana ja toisen kerran kotelona.
Ravintokasvi
Toukka elää monilla lehtipuilla, erityisesti kuitenkin ruusukasveilla kuten pihlajilla (Sorbus) ja kirsikoilla (Prunus). Varvuista kelpaavat ainakin vaivaiskoivu (Betula nana) sekä mustikka (Vaccinium myrtillus) ja juolukka (Vaccinium uliginosum)
Biagio Antonacci
thumb|Biagio Antonacci esiintymässä vuonna 2009. Biagio Antonacci (s. 9. marraskuuta 1963 Milano) on italialainen poplaulaja ja -lauluntekijä.
Antonacci kasvoi Rozzanossa Milanon esikaupunkialueella ja aloitti uransa San Remon musiikkifestivaaleilla vuonna 1988. Hän on kirjoittanut uransa aikana kappaleita myös useille muille laulajille, kuten Laura Pausinille.
Antonaccin ensimmäinen levy Sono cose che capitano ilmestyi vuonna 1989, mutta vasta kolmas levy Liberatemi vuodelta 1993 nosti hänet suureen suosioon.
Vuonna 2005 Antonaccille myonnettiin World Music -palkinto parhaiten myyneenä italialaisena miesartistina kaksiosaisen Convivendo-albumin julkaisun jälkeen.
Seuraava levy Vicky Love ilmestyi 16. maaliskuuta 2007. Sitä edelsi single Lascia stare. Kesäkuussa 2007 Antonacci esiintyi ensimmäisenä syntyperäisenä milanolaisena San Siron stadionilla noin 60 000 katsojan edessa. Konsertista julkaistiin myös DVD-tallenne San Siro 07.
Syksyllä 2008 Antonacci julkaisi toisen kokoelmalevynsä, Il cielo ha una porta sola, joka sisälsi kahden uuden kappaleen ja vanhojen kappaleiden uusioversioiden lisäksi hänen omat tulkintansa hänen Laura Pausinille kirjoittamistaan kappaleista ”Tra te e il mare” ja ”Vivimi”. Pausinin albumi Io canto sisältää hänen esittämänsä version Antonaccin kappaleesta ”In una stanza quasi rosa”.
Huhtikuussa 2010 ilmestyi albumi Inaspettata. Ensimmäinen julkaistu single oli Se fosse per sempre. Albumi sisältää Leona Lewisin kanssa esitetyn dueton ”Inaspettata (Unexpected)”.
Antonaccilla on vuosina 1995 ja 2001 syntyneet pojat entisen kumppaninsa Marianna Morandin kanssa, joka on kuuluisan laulaja Gianni Morandin tytär.
Etelä-Afrikan rautatieliikenne
pienoiskuva|Metrorail-paikallisjunia ratapihalla [[Etelä-Afrikka|Etelä-Afrikan Johannesburgissa vuonna 2011.]] Etelä-Afrikan rautatieliikenne on yksi Etelä-Afrikan liikenneverkon tärkeimmistä osa-alueista. Rataverkko on Afrikan mantereen laajin ja kehittynein ja palvelee kaikkia maan suuria kaupunkeja. Hieman yli 20 000 kilometrin kokonaispituus tekee rataverkosta maailman 15. pisimmän. Lähes koko rataverkko on valtiollisen Transnet-yhtymän omistuksessa.
Historia
Etelä-Afrikan ensimmäinen rautatie oli 3,2 kilometrin pituinen satamarata, joka avattiin Durbanissa vuonna 1860. Kapkaupungin ja Wellingtonin välisen 72 kilometrin pituisen rautatien rakennus oli aloitettu jo ennen, mutta viivästyksien vuoksi yhteys avattiin vasta vuonna 1862. Seuraavina vuosina koko Kapmaan alueella aloitettiin merkittävä määrä uusia rautatieprojekteja.
Transvaalissa, nykyisen Etelä-Afrikan pohjoisosassa, buurit rakensivat kaksi rataosuutta erillään brittiläisen Kapmaan alueen rautateistä: Pretoriasta Portugalin Itä-Afrikan Lourenço Marquesiin sekä lyhyempi yhteys Pretorian ja Johannesburgin välille. Vuonna 1898 brittien ja buurien rautatiet yhdistettiin yhtenäiseksi kokonaisuudeksi. 1910-luvulla rataverkko oli pitkälti valmis ja yhdisti kaikki suuret kaupungit toisiinsa. Vaikka rataverkko ulottui jo tällöin maan rajojen ulkopuolelle, jopa Pohjois-Rhodesiaan, nykyiseen Sambiaan, asti, Cecil Rhodesin suunnitelma yhtenäisestä rautatieyhteydestä Kapkaupungista Kairoon ei kuitenkaan koskaan toteutunut. Alueen siirtomaiden yhdistyessä Etelä-Afrikan unioniksi vuonna 1910 myös rautatiehallinto uudistettiin ja vastuu rautateistä keskitettiin valtiolliselle South African Railways and Harbours -yhtiölle. Rataverkon sähköistäminen aloitettiin Pietermaritzburgissa 1920-luvulla.
Rautatiehallinto uudelleenorganisoitiin 1980-luvulla ja yksittäisen valtionyhtiön sijaan rataverkko siirtyi valtion alaisen Transnet-yhtymän alaisuuteen. Osa rautatieliikenteeseen liittyvistä toiminnoista on sittemmin yksityistetty, mutta rataverkko itsessään on edelleen lähes kokonaan valtion omistuksessa.
Liikenne
pienoiskuva|[[Blue Train.]] Maan tieverkoston laajentumisen ja moottoriteiden laadun kohenemisen johdosta rautatiet ovat menettäneet suosiotaan matkustustapana erityisesti pidemmillä matkoilla. Vaikka paikallisjunat ovatkin suuressa suosiossa kaupunkialueilla, on useita pidemmän matkan vuoroja jouduttu lakkauttamaan tai harventamaan, minkä vuoksi enää alle puolet maan rataverkosta on aktiivisessa käytössä. Tavaraliikenteellä on nykyään entistä tärkeämpi merkitys maan rautatieliikenteessä, ja se pitääkin useita muuten vähäisessä käytössä olevien rataosuuksien ylläpitoa taloudellisesti kannattavana. pienoiskuva|Shosholoza Meyl-juna [[Vereenigingissä, Gautengissa.]] Transnet ja Etelä-Afrikan rautatiet yleensä ovat erityisen tunnettuja luksusjunistaan, kuten Kapkaupungin ja Pretorian välillä kulkevasta Blue Train -junasta ja Rovos Rail -yhtiön Pride of Africa -junasta. Ensimmäisenä mainittua pidetään usein yhtenä maailman hienoimmista luksusjunista, ja 1 600 kilometrin junamatka Blue Trainilla on yksi maan turistivalteista.
Etelä-Afrikan pitkän matkan rautatieliikenteen johtava yhtiö Shosholoza Meyl liikennöi säännöllisesti maan kaikkien suurten kaupunkien välillä, ja sen verkosto ulottuu maan kaikkiin yhdeksään provinssiin.
Rataverkko
pienoiskuva|Etelä-Afrikan rataverkko. Lähes koko 20 000 kilometrin rataverkko käyttää 1870-luvulla vakiintunutta 1 067 mm raideleveyttä, sillä se todettiin 1 435 mm normaalileveyttä käytännöllisemmäksi ja edullisemmaksi valinnaksi vuoristoseuduille rakentaessa. Vuonna 2012 avattu Gautrain-järjestelmä käyttää muusta verkosta eroten normaalileveyttä. Osa maan viranomaisista on myös ehdottanut kokonaan normaalileveyteen siirtymistä.
Noin 50–80 % maan rataverkosta on sähköistetty. Suurin osa junista, muun muassa kaikki paikallisliikenne, käyttää 1920-luvulla käyttöön otettua 3000 V tasajännitettä. 1980-luvusta lähtien eräillä rataosuuksilla on otettu käyttöön myös 25 kV ja 50 kV vaihtojännitteet, jotka ovat erityisesti tavara- ja malmijunien käytössä.
Yhteydet ulkomaille
Maan rataverkko on yhdistetty Namibian, Botswanan, Zimbabwen, Lesothon, Swazimaan ja Mosambikin, eli kaikkien Etelä-Afrikan naapurimaiden, rataverkkoihin. Mosambikin rata on kuitenkin huonossa kunnossa, ja Namibiaa lukuun ottamatta muihinkaan maihin ei ole säännöllistä matkustajaliikennettä. Namibian valtiollinen rautatieyhtiö TransNamib liikennöi matkustajajunilla Etelä-Afrikan Upingtonin kaupunkiin, josta ei kuitenkaan ole matkustajaliikennettä muualle Etelä-Afrikkaan.
Mnemosyne (kaskas)
Mnemosyne on kannuskaskaisiin ja Cixiidae-heimoon kuuluva suku. Se on myös tribuksen Mnemosynini tyyppisuku, sekä ainoa elävä suku. Muut suvut tunnetaan fossiileista.
Mnemosyne-sukuun kuuluu 49 tunnettua lajia Karibialta, Panamasta, Etelä-Amerikasta, Afrikasta, Intian niemimaalta, Kaakkois-Aasiasta ja Australiasta. Suvun tyyppilaji on Kuuballa esiintyvä Mnemosyne cubana.
Perunkirkupöllönen
Perunkirkupöllönen (Megascops koepckeae eli Otus koepckeae) on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Perussa. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat vuoristoiset alueet 2 500–4 500 metrin korkeudessa.
Mureș (piirikunta)
Mureș on piirikunta Romanian Transilvaniassa. Piirikunnan pääkaupunki on Târgu Mureș. Piirikunta on saanut nimensä sen läpi virtaavasta samannimisestä joesta. Sen pinta-ala on 6 714 km² ja siellä on noin 547 757 asukasta (vuonna 2014).
Maantiede
Mureșin piirikunta rajautuu idässä Harghitan piirikuntaan, lännessä Alban ja Clujin piirikuntiin, pohjoisessa Bistrița-Năsăudin ja Suceavan piirikuntiin sekä etelässä Sibiun ja Brașovin piirikuntiin.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan piirikunnassa oli 531 380 asukasta ja sen väestötiheys oli 79 asukasta neliökilometrillä.
Radio (lehti)
Radio oli Suomen radioharrastajien lehti. Se ilmestyi 1924-1928 ja kirjoitti amatööriradioista ja yleisradioista sekä radiotekniikasta kansantajuisesti. Kansalliskirjaston digitaalisissa aineistoissa ovat ilmestyneet lehdet digitoituina.
Mureș (piirikunta)
Väestö
Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 52,59 %, unkarilaisia 37,82 % ja romaneja 8,77 %.
Radio (lehti)
Lehteä kustansi Juho Kaupin, Oskari Kaupin ja Karl Frithiof Puromiehen omistama, Juho Kaupin 1912 perustama Kirja-Osakeyhtiö Tieto, joka jatkoi toimintaansa 1941:ään asti. Yhtiö ehti kustantaa noin kuuttakymmentä erilaista nimikettä toimintansa aikana.
The High Voltage SID Collection
The High Voltage SID Collection, HVSC, on hanke, joka pyrkii keräämään ja säilyttämään pääosin Commodoreista 64 ja 128 tunnetulle SID-äänipiirille tehtyä musiikkia. Nimi HVSC viittaa myös projektin tällä tavoin tuottamaan musiikkikokoelmaan. Kokoelman materiaali koostuu pelimusiikista sekä demo- ja kräkkeriryhmien ja yleensä alan harrastajien tekemästä musiikista. Materiaalia on vuonna 2010 kertynyt jo noin 27 vuoden ajalta, HVSC-sivuston mukaan yli 35 000 SID-kappaleen verran. Nämä kappaleet ovat saatavilla sivustolta erityisinä SID-tiedostoina, ja niitä soitetaan yleensä jollakin SID-emulaattorilla.
Colón (departementti)
thumb|Departementti Hondurasin kartalla. Colón on departementti Hondurasin pohjoisosassa. Sen pääkaupunki on Trujillo, pinta-ala 8 257 km2 ja  vuoden 2010 asukasluku 293 500 asukasta. Departementti on perustettu vuonna 1881. Sen maatalouden tärkeitä tuotteita ovat banaanit, appelsiinit, maissi, sokeriruoko, riisi, maniokki ja palmuöljy.
Kari Mäkinen
Kari Olavi Mäkinen (s. 5. tammikuuta 1955 Pori) toimi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ja Turun arkkipiispana vuosina 2010–2018. Mäkinen vihittiin Turun Tuomiokirkossa arkkipiispan virkaan 6. kesäkuuta 2010. Hän jäi eläkkeelle 1. kesäkuuta 2018.
Koulutus
Mäkinen valmistui teologian kandidaatiksi (vast. nyk. maisteri) vuonna 1979 ja lisensiaatiksi vuonna 1987. Väiteltyään hän sai teologian tohtorin arvon vuonna 1989. Mäkinen vihittiin papiksi vuonna 1979, ja hän on suorittanut ylemmän pastoraalitutkinnon vuonna 1991. Mäkinen on suorittanut siviilipalveluksen.
Ura kirkossa
Kari Mäkinen on toiminut piispainkokouksen jäsenenä vuosina 1998–1999 sekä 2002–2003, erinäisten kirkollisten valiokuntien ja työryhmien jäsenenä, Pyhän Henrikin Säätiön hallituksen jäsenenä vuodesta 1998 sekä säätiön hallituksen varapuheenjohtajana vuodesta 2002.
Arkkipiispaksi
Jukka Paarman jäädessä eläkkeelle vuonna 2010 Mäkinen asettui ehdolle arkkipiispaksi saaden ensimmäisellä vaalikierroksella eniten ääniä. Arkkipiispan vaalin toisella kierroksella 11. maaliskuuta 2010 Mäkinen voitti vastaehdokkaansa, Helsingin yliopiston dogmatiikan professori Miikka Ruokasen äänin 593–582.
Vuonna 2014 tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi Mäkiselle Suomen Leijonan suurristin.
Näkemyksiä
Mäkistä pidettiin arkkipiispanvaalissa liberaalina ehdokkaana. Häntä kuvailtiin pohdiskelevana filosofina, joka haluaa kirkon olevan moderni ja tulevaisuuteen katsova. Mäkinen suhtautuu myönteisesti maahanmuuttoon ja on toivonut pakolaisille nykyistä parempaa kohtelua Suomessa sekä turvallista reittiä Eurooppaan.
Mäkinen herätti syksyllä 2010 kohua sanomalla kuuluvansa keskiluokkaan, vaikka hänen vuosiansionsa olivat edellisenä vuonna 111 667 euroa ja arkkipiispana hän on Suomen valtiollisen protokollan ylimmässä päässä.
Mäkisen samaa sukupuolta olevien avioliittoa koskeva lausunto herätti keskustelua marraskuussa 2014. Mäkinen kertoi Facebook-päivityksessään iloitsevansa eduskunnan päätöksestä antaa oikeus avioliiton solmimiseen myös homopareille. Seuranneen viikonlopun aikana noin 13 000 ihmistä erosi kirkosta ja jopa kolme neljäsosaa eronneista sanoi eronsa syyksi Mäkisen myönteiset lausunnot eduskunnan avioliittopäätöksestä. Mäkisen lausunnot ovat kuitenkin saaneet myös paljon tukea sekä kannustusta, ja kirkkoon myös liityttiin lausuntojen seurauksena tavanomaista enemmän. Liittyneiden määrä oli kuitenkin muutamissa kymmenissä, eli huomattavasti vähäisempi kuin eronneiden. Vaikka Mäkinen suhtautuu myönteisesti samaa sukupuolta olevien avioliiton kirkolliseen vihkimiseen, on vihkimistä ennen kuitenkin oltava asiasta kirkon yhteinen päätös.
Pääsiäislauantaina 2016 Mäkinen lupasi MTV:n haastattelussa kirkon suojelevan kielteisen turvapaikkapäätöksen saaneita turvapaikanhakijoita. Mäkisen kommentteja seuranneina päivinä kirkosta erosi lähes tuhat suomalaista Eroakirkosta.fi-sivuston kautta.
Arkkipiispa Kari Mäkisen mielestä kirkon tehtävä ei ole puolustaa Suomen etua.
Julkisuudessa on herännyt epäilyjä, että arkkipiispa Mäkinen voisi olla sitoutumattomana presidenttiehdokkaana SDP:n tukemana. Piispa tyrmäsi huhun.
Koillis-Suomi
Koillis-Suomi koostuu Pohjois-Pohjanmaalla sijaitsevista Kuusamon kaupungista ja Taivalkosken kunnasta sekä Lapissa sijaitsevista Kemijärven kaupungista, Pelkosenniemen, Posion, Sallan ja Savukosken kunnista. Koillis-Suomen alue on luonut Koillis-Suomen elinkeinostrategian vuosille 2011-2015 Euroopan unionin parasta alueellista ennakointikäytäntöä ensimmäisenä elinkeinostrategian luomiseen soveltaen. Lisäksi Koillis-Suomen elinkeinostrategia on tiettävästi ensimmäinen maakuntien rajat ylittävä seudullinen elinkeinostrategia Suomessa. Elinkeinostrategian vision mukaan Koillis-Suomi on vuonna 2025 "Pohjoisen luottamuksen, luonto-osaamisen ja perheyrittäjyyden menestystarina" Elinkeinostrategia on toteutettu osana Koillis-Suomen koheesio- ja kilpailukykyohjelmaa. Koillis-Suomi toimii myös yhtenä keskeisenä porttina (mm. Sallan kansainvälinen raja-asema) merkitystään logistiikan ja energiateollisuuden keskuksena kasvattavalle Murmanskin ja Luoteis-Venäjän alueelle sekä Koillisväylälle.
Ilokivi
Talon ensimmäisessä kerroksessa on Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan toimistotiloja ja lounasravintola. Toinen kerros on vuokrattu, ja kellarikerroksessa on monitoimitila ja talotekniikan vaatimia tiloja. Ilokivessä järjestetään klubeja, juhlia ja teatteri- ja elokuvaesityksiä. Siellä toimivat myös Kampus Kino ja Jyväskylän ylioppilasteatteri, ja siellä on pidetty vuodesta 1985 lähtien Jyrock-sisäfestivaali. Miljoonasade-yhtyeellä oli vuosikausia tapana juhlistaa uuden albuminsa ilmestymistä ensin Ilokivessä ja vasta sitten Helsingissä.
Ilokivi on saanut nimensä lähistöllä sijaitsevasta siirtolohkareesta, jonka luona seminaarilaiset kävivät laulamassa keväisin.
Aiheesta muualla
62.235°N, 25.73111°W
Artabasdos
Artabasdos oli Bysantin keisari vuosina 742–743.
Korriini
Korriini (C19H22N4) on makrosyklinen heterosyklinen yhdiste. Korriinin johdannaisia kutsutaan korrinoideiksi ja niihin kuuluu esimerkiksi B12-vitamiini.
Rakenne ja ominaisuudet
Korriini muistuttaa rakenteeltaan porfyriinien perusyksikköä porfiinia ja koostuu neljästä pyrrolirenkaasta. Se eroaa porfiinista kuitenkin siten, että siinä on pyrroliinirenkaita yhdistävien neljän metanoryhmän sijaan ainoastaan 3 metanosiltaa, ja kaksi pyrrolirengasta ovat linkittyneet suoraan toisiinsa. Tästä johtuen yhdiste ei ole täysin planaarinen tai täysin konjugoitunut, vaan rakenteeltaan hieman taipunut. Sillä myös tapahtuu suhteellisen helposti konformaation muutoksia. Korriini ei siis ole täysin aromaattinen yhdiste. Korriini muodostaa komplekseja useiden siirtymämetallien esimerkiksi koboltin kanssa ja on nelihampainen ligandi.
Comayagua (departementti)
thumb|Departementti Hondurasin kartalla. Comayagua  on departementti Hondurasin länsiosassa. Sen pääkaupunki on Comayagua, pinta-ala 5 196 km2 ja  vuoden 2010 asukasluku 442 300 asukasta. Departementti on perustettu vuonna 1825. Sen maatalous tuottaa tomaattia, kurkkua, kaalia, sipulia, sokeriruokoa, kahvia, riisiä ja maissia. Myös karjanhoitoa harjoitetaan.
Osasto Kilpi
Osasto Kilpi (oikea nimi Kilpa) oli talvisodassa viisipataljoonainen Suomen puolustusvoimien osasto, joka muodostettiin 16. tammikuuta 1940 valtaamaan Pitkäranta. Sen komentajaksi määrättiin everstiluutnantti Uno Fägernäs. Se kuului Woldemar Hägglundin IV armeijakuntaan. Neuvostoliiton LVI armeijakunnan komentaja Tšerepanov päätti käydä motissa, mutta jäi jumiin sinne. Tämän takia VIII armeijakunnan komentaja Kovalev lähetti 11. divisioonan, 72. divisioonan, 37. divisioonan, 10. täydennysdivisioonan, 204. maahanlaskuprikaatin ja 25. moottoroidun divisioonan osia eli yhteensä noin 80 000 sotilasta Pitkärantaan. Osasto Kilpi pyrki pitämään 168. divisioonan motissa. Tammi-Helmikuussa Petäjäsaaresta, Maksimansaaresta ja Pususaaresta käytiin ankaria taisteluita, mutta suomalaiset eivät antaneet periksi. Myös Pitkärannassa käytiin kovia taisteluja. Puna-armeijan joukot hyökkäsivät 6. maaliskuuta Pejäsaareen, Maksimansaareen ja Pususaareen, jolloin suurin osa puolustajista sai surmansa eikä kukaan päässyt pois vahingoittumana. Pitkärannasta taisteltiin rauhaan saakka.
Klas Johan Molander
Klas Johan Molander (1724–1799) toimi kirkkoherrana Kesälahdella ja Ilomantsissa.
Koulutus ja virkakierto
Klas Johan Molander syntyi 8.4.1724 Sulkavan pappilassa, missä hänen isänsä Aron oli jo kolmannen polven pappina. Myös isoisä Anders Molander oli Sulkavan kirkkoherra.
Klas Johan laitettiin 1739 Porvoon kouluun, minkä jälkeen hän tuli ylioppilaaksi Turussa 1742. Pappisvihkimyksen Molander sai 1746, FM 1748, jolloin siirtyi isänsä apulaiseksi Tohmajärven vt. kirkkoherraksi. Tällöin Klas Johan ryhtyi puolustamaan maanviljelijä Lauri Antinpoika nuutisen oikeuksia vesijättömaahan, seurasi talonpoikaa Tukholmaan kuninkaan luo ja vaikutti kuninkaan päätökseen 1756 asiasta. Isänsä kuoltua 1755 Tohmajärven seurakuntalaiset eivät antaneet vaalisijoilla olleille ehdokkaille ääntäkään ja kun uusi vaali järjestettiin, nyt ehdolla ollut Klas Johan sai kaikki äänet, mutta kuitenkin kuningas määräsi papin viran Johan Fabritiukselle. Kiteen sijaisuuden (1759) jälkeen Molander sai vakituisen työpaikan, kun hänet nimitettiin 1761 Kesälahden ja 1776 Ilomantsin kirkkoherraksi. Hän sai lääninrovastin arvon 1774.
Kesälahden vuodet
Kirkollisten toimitusten ohella Klas Johan Molander kerkesi puuhailla monien asioiden parissa. Kesälahdella riita kalastusvesistä ja oikeudesta verkkojen laskuun oli johtanut siihen, että riita-alueen verkot oli soudettu rikki ja mies peitottu seipäällä verinaarmuille. Hankala asia tuotiin kirkkoherran eteen, joka kirjoitti sopimuksen kalastuksen säännöistä. Sopimuksessa määriteltiin sakon uhalla verkon silmäkoko; kiellettiin haavit sekä muut tiheäsilmäiset kalastusvälineet, joilla oli ”kasvavia pikkukaloja tähän asti taitamattomasti vähennetty”; määriteltiin kalastusalueet ja -ajat sekä rauhoitettiin nieriän kutuaika. Tämä 1772 laadittu sopimus vahvistettiin sitten vielä käräjillä, ja rauha palasi.
Astuessaan virkaansa 1761 Molander ryhtyi pitämään myös rippikoulua. Koulun pituus aluksi vaihteli, mutta vakiintui sitten kahden viikon rupeamaksi kaksi kertaa vuodessa. Kansan opetus soveltui hyvin valistuksen henkeen, menetelmät olivat vanhanaikaiset. Kinkereillä tarkastettiin lukutaito, ja keneltä lukeminen ei sujunut, sai joko häpeärangaistuksia – kyyhöttämistä kinkeripöydän alla tai jalkapuussa kirkon luona – tai vitsaa. Toivottomat tapaukset saatettiin lähettää sotaväkeen. Valistuksen ideologiaan kuului myös peltojen raivaus ja tarkka käyttö. Kun paikkakunnalla ei kirkkoherran mielestä ollut tarpeeksi myllyjä, ilmoitti hän itse sellaisen perustavansa. Toiseksi osakkaaksi ryhtyi Kiteen nimismies Erik Andersin.
Vuonna 1774 Kesälahden kirkkoon hankittiin 1352 kuparitaalerilla suuri kello. Sen toiseen kylkeen on valettu teksti:
Toisen puolen teksti on yhtä viehättävää suomea:
Kun kesälahtelaiset eivät kirkkoherransa mielestä tarpeeksi rivakasti osallistuneet pappilan ylläpitoon, muutti hän muitta mutkitta asumaan perustamaansa Mäntyniemen kartanoon. Mäntyniemen kartano oli 150 hehtaarin tila, jolle Molander rakensi kartanon sekä useampihuoneisen väentuvan.
Näin pappila jäi asumattomaksi ja kun Molander siirtyi Ilomantsiin, esitti hänen seuraajansa maisteri Calonius käräjillä melkoisen laskun Molanderille.
Ilomantsin kirkkoherra
Ilomantsin kirkkoherran Anders Norrgrénin kuoltua 1771 kirkkoherran vaalissa Leppävirran Johan Henrik Stenroth sai enemmän ääniä kuin Kesälahden Molander. Stenroth kuitenkin kuoli muutaman vuoden kuluttua 1774 ja uuden vaalin jälkeen Molander valittiin virkaan. Tultuaan valituksi 1776 Molander piti edelleen hallussaan Mäntyniemeä saadakseen varoja lastensa kouluttamiseen.
Koulumestari
Koulutus oli Molanderille tärkeää ja heti Ilomantsin kirkkoherraksi tultuaan hän rupesi suunnittelemaan koulun perustamista lukemaan oppiville. Kun pitäjäläiset kuitenkin vastustivat uutta ja outoa ajatusta, ryhtyi kirkkoherra 1780 itse koulumestariksi ilman eri korvausta. Ilmoituksen tästä hän antoi joulupäivänä pidetyssä pitäjänkokouksessa. Opetuksessa suntio sai toimia apulaisena. Kun sitten Molanderin seuraaja ilmoitti lopettavansa ilmaisen koulun pidon, olivat seurakuntalaiset jo tottuneet ajatukseen ja suostuivat kustantamaan koulun.
Rakentaja
Molanderin aikana rakennettiin uusi kirkko 1794 tulipalossa tuhoutuneen tilalle. Molander oli yhteyksissä useaan kirkonrakentajaan Hämettä ja Pohjanmaata myöten ja uusi punamullalla maalattu rakennus vihittiin käyttöön juhannuksena 1798.