cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomi 1960-luvulla
Lehdistö
Keltainen lehdistö lisäsi räjähdysmäisesti suosiotaan. Syksyllä 1959 perustettiin Hymy-lehti alun perin nuortenlehdeksi, jollaisena se ei menestynyt. Niinpä lehden toimittaja Urpo Lahtinen väänsi Hymyn nopeasti siekailemattomaksi sensaatiolehdeksi, jonka jutut liittyivät etenkin julkkispaljastuksiin, alkoholisteihin ja rikoksiin. Hymyn jutuissa käsiteltiin etenkin poliitikkoja tavalla, joka käytti hyväkseen ”eliitin” ja ””unohdetun kansan”” välistä jännitettä. Lehden artikkelien sankareita puolestaan olivat yhteiskunnan laitamilla eläneet, rakennemuutoksen jalkoihin jääneet ihmiset. Hymyn kaikkien aikojen myydyin numero oli joulukuun 1968 numero, jonka miltei loppuunmyyty painos oli 520 000 kappaletta.
Radio
Radion ohjelmatuntien määrä kasvoi vuodesta 1963 alkaen voimakkaasti Sävelradion aloituksen ja rinnakkaisohjelman vakiintumisen myötä. Kun vuonna 1962 suomenkielistä ohjelmaa – ilman maakuntaohjelmia – oli lähetetty vajaat 5 600 tuntia, vuonna 1963 vastaava luku oli yli 7 700 ja vuonna 1964 jo yli 9 300 tuntia. Vuoteen 1969 mennessä valtakunnallisen suomenkielisen radio-ohjelman kokonaismäärä kasvoi noin 11 100 tuntiin. Vastaavasti ruotsinkielisen radio-ohjelman määrä ilman suomenkielisen ohjelman kanssa yhteistä musiikkia oli vuonna 1965 vajaat 2 200 tuntia ja vuonna 1969 noin 2 600 tuntia. Lisäksi ruotsinkielisiä maakuntaohjelmia oli noin 500 tuntia vuodessa.
Vuosina 1965–1966 Yleisradio nimitti ensimmäiset päätoimiset ulkomaankirjeenvaihtajansa: Jussi Himanka New Yorkiin, Aarre Nojonen Moskovaan, Esko Tommola Tukholmaan, Knud Möller Pariisiin ja Pertti Salolainen Lontooseen. Jo tätä ennen Yleisradiolla oli ollut avustajia, niin kutsuttuja stringereitä, Euroopan eri suurkaupungeissa.
Kirjailija Frans Emil Sillanpää luki viimeisen joulusaarnansa radiossa vuonna 1963. Joulusaarna, jossa ”Taata” Sillanpää kuvaili lapsuutensa jouluja Hämeenkyrön Myllykolussa ja pohti joulun uskonnollista sanomaa, oli kuulunut radion jouluperinteisiin jo vuodesta 1945.
Aune Haarlan ja Antero Alpolan käsikirjoittama, vuonna 1958 alkanut radiohupailu Kankkulan kaivolla jatkui koko 1960-luvun ajan. Vuonna 1967 Kankkulan väki kokoontui kuunnelman 50. jakson merkeissä paikkakunnan edustusparakkiin. pienoiskuva|Televisiot yleistyivät Suomessa nopeasti 1960-luvulla. Kuva on vuodelta 1963. pienoiskuva|Eino S. Repo juuri valittuna Yleisradion pääjohtajana vuonna 1965.
Televisiokanavat ja -tekniikka
Suomen Television ensimmäinen televisiostudio, joka oli myös Pohjoismaiden ensimmäinen nimenomaan televisiotoimintaa varten rakennettu, vihittiin käyttöön 28. syyskuuta 1961.
1960-luvulla Suomessa oli kaksi televisiokanavaa TV-ohjelma 1 ja TV-ohjelma 2 (nykyään Yle TV1 ja Yle TV2). Lisäksi oli yksi kaupallinen televisiokanava Mainostelevisio, joka lähetti ohjelmaa Ylen verkosta. Televisio tuli lähes jokaisen suomalaisen kotiin. Lähes kaikki televisiolähetykset olivat vielä mustavalkoisia; Suomen ensimmäinen värilähetys oli Kekkosen uudenvuodenpuhe 1. tammikuuta 1969.
Televisiolupien määrä kasvoi voimakkaimmin 1960-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Vuonna 1961 lunastettiin hieman alle 100 000 televisiolupaa, vuosina 1962, 1963 ja 1964 kunakin yli 140 000 ja vielä vuonna 1965 liki 110 000 lupaa. Puolen miljoonan televisioluvan raja ylittyi alkuvuonna 1964 ja miljoonan syksyllä 1969. Vuonna 1969 Suomi oli televisiolupatiheydessä (220 lupaa jokaista tuhatta asukasta kohti) kahdeksannella sijalla Euroopassa. Vuonna 1969 televisioluvan hinta oli 80 markkaa (vuoden 2021 rahassa 125,25 euroa).
1960-luvulla myytiin paljon televisio­vakuutuksia, jotka korvasivat television kaatumisesta, syttymisestä tai räjähtämisestä aiheutuneet kotivahingot. Vakuutusten myynti oli huipussaan vuonna 1964, jolloin niitä myytiin noin 175 000 kappaletta. Televisiovakuutusten myynti lopetettiin vuonna 1968.
Televisio-ohjelmia
1960-luvun kotimaisia sketsisarjoja ovat muun muassa Kuten haluatte, Lasse Pöysti -show, Piikkis sekä vuosikymmenen lopulla aloittanut Kivikasvot Show. Spede Pasanen käsikirjoitti useita sketsisarjoja, kuten 50 pientä minuuttia, Spede Show ja Spedevisio.
Pitkäaikainen musiikkiohjelma Levyraati aloitti vuonna 1961 Jaakko Jahnukaisen juontamana. Kirsti Rautiaisen esittämää Tupla tai kuitti -tietovisailuohjelmaa esitettiin läpi vuosikymmenen. Myös Niilo Tarvajärven juontamat Laatikkoleikki ja Palapeli olivat suosittuja. Sunnuntai-iltaisin lähetettiin vartin mittainen Sunnuntain kahvikonsertti, kapellimestari Toivo Lehtelän ja hänen kahden tyttärensä kahvikonsertti.
1960-luvulta muistetaan myös muun muassa ajankohtaisaiheinen pakinaohjelma Apropos sekä joka toisen lauantai-illan viimeisenä ohjelmana esitetty keskusteluohjelma Jatkoaika. Asiaohjelma Ajankohtainen kakkonen aloitti syksyllä 1969 ja sitä esitettiin vuoteen 2015 asti.
Läpi vuosikymmenen esitetty Niksulan TV oli Suomen ensimmäinen television lastenohjelma. Toinen lastenohjelma oli vuosina 1961–1967 joka toisena sunnuntaina lähetetty Sirkus Papukaija. Lasten suosikkeja olivat myös Kylli-täti ja Arja-täti.
Meteorologi Paavo Salmensuu jätti television vuoden 1964 lopussa. Salmensuulla oli ilmavirtauksien osoittamisessa apuvälineenä piippu, jonka polttaminen suorassa lähetyksessä ei herättänyt katsojissa ihmetystä.
Reporadio
Samalla voimistunut vasemmistolainen opiskelijaradikalismi sai jalansijaa Yleisradiossa. Repo antoi runsaasti tilaa nuorille toimittajille ja heidän yhteiskuntakriittisille ohjelmilleen, mikä herätti syytöksiä Yleisradion politisoitumisesta ja toi sille pilkkanimen ”Reporadio”. Yleisradiota myös syytettiin vasemmiston suorasta tukemisesta vuoden 1966 eduskuntavaalien aikana. Yksi Revon uudistuksia oli suoraan pääjohtajan alaisen Erikoistoimituksen perustaminen. Erikoistoimituksen vetäjänä toimi Reino Paasilinna, jonka aloitusohjelma ("Vakuutusasia on sydämenasia") 1966 herätti valtavan kohun julkisuudessa.
Edellä mainittujen seikkojen vuoksi Repoa ei valittu pääjohtajaksi enää toiseksi viisivuotiskaudeksi. Hänen tilalleen tuli Erkki Raatikainen, jonka kausi tunnettiin ns. normalisoitumisen kautena.
Klassinen musiikki
Säveltäjä Jean Sibeliuksen syntymästä tuli joulukuussa 1965 kuluneeksi sata vuotta. Juhlavuoden merkeissä järjestettiin ensimmäinen Jean Sibelius -viulukilpailu, jonka voitti neuvostoliittolainen 19-vuotias Oleg Kagan.
Vuonna 1958 kuolleen Aarre Merikannon 1920-luvulla säveltämä ooppera Juha, joka perustui Juhani Ahon samannimiseen romaaniin, esitettiin ensimmäisen kerran kokonaisuudessaan vuonna 1963 ja todettiin yksimielisesti säveltäjänsä mestariteokseksi.
Taidemusiikin merkkitapauksia olivat ulkomaisten säveltäjien vierailut. Venäläissyntyinen Igor Stravinsky teki konserttivierailun Helsinkiin syyskuussa 1961 ja ranskalainen Olivier Messiaen huhtikuussa 1966. Saksalainen säveltäjä Karlheinz Stockhausen luennoi elektronisesta musiikista Helsingissä kesällä 1961.
Vain 23-vuotias Okko Kamu voitti Salzburgissa Itävallassa syksyllä 1969 järjestetyn kansainvälisen Herbert von Karajan -kapellimestarikilpailun. Kamun voiton arvoa nosti se, että hän oli kapellimestarina itseoppinut. pienoiskuva|vasen|upright|Marion Rung edustamassa Suomea vuoden 1962 Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan Tipi-tii.
Kevyen musiikin lähtö uudelle vuosikymmenelle
Kuusikymmentäluvun alussa iskelmätähdistä alettiin muokata aiempaa tietoisemmin nuorison idoleita. Edellisen vuosikymmenen alttoleidien tilalle suosioon nousivat monet kimakkaääniset nuoret naiset, kuten Laila Kinnunen, Pirkko Mannola, Rauni Pekkala ja Marion Rung. Suomi osallistui Euroviisuihin ensimmäistä kertaa vuonna 1961 Laila Kinnusen kappaleella Valoa ikkunassa, ja seuraavana vuonna Marion Rung edusti Suomea kappaleellaan Tipi-tii. Kertokaa se hänelle -kappaleellaan vuonna 1959 suursuosioon noussut Mauno Kuusisto esitti ja levytti etenkin laulelmia ja operettisävelmiä.
Humppakuumeesta rautalankavillitykseen
Vuodet 1960 ja 1961 olivat ensimmäisen ”humppakuumeen” aikaa. Ilmiön nostattaja oli Kankkulan kaivolla -radiohupailu ja varsinkin sen toinen tekijä Antero Alpola, joka keksi soittaa siinä oman nuoruutensa, 1930-luvun alkuvuosien iskelmiä. Humppakuumeen aallonharjalle pääsi Kankkulan kaivolta alkunsa saanut, Kullervo Linnan johtama Humppa-Veikot -yhtye, jonka pääasiallisena laulusolistina oli myös sen viulistina toiminut Teijo Joutsela. Myös Kankkulan kaivon hahmoihin kuulunut, yleisön suursuosikiksi kohonnut Tippavaaran isäntä (Oke Tuuri) teki muutaman levytyksen Humppa-Veikkojen kanssa. Levytuottaja Harry Orvomaa poimi Humppa-Veikot levyttämään Scandia-yhtiöön ja houkutteli nostalgia-aallon innoittamana myös Georg Malmsténin tekemään uusia versioita vanhoista kappaleistaan. Scandia haali riveihinsä myös uransa viimeistä nousua 1960-luvun alussa tehneen Olavi Virran, joka tekikin muutaman vuoden aikana useita avainlevytyksiään.
Vuosikymmenen alussa muotiin nousi myös rautalankamusiikki. Tunnettuja rautalankamusiikin yhtyeitä olivat esimerkiksi The Sounds, jonka vuoden 1963 alussa julkaistu vauhdikas twist-rytminen versio Emma-valssista nousi äkkiä myyntilistan kärkeen. Muita rautalankamusiikin listahittejä olivat etenkin The Strangers -yhtyeen versio venäläisklassikosta Kolme kitaraa, The Scaffoldsin Tullallaa twist sekä The Esquiresin Juokse sinä humma.
Uuden nuorisomusiikin vallatessa markkinat perinteisen, vielä 1950-luvulla voimissaan olleen harmonikkamusiikin osana oli ajautuminen marginaaliin, ja moni harmonikkamestari joutui työn puutteessa lopettamaan uransa. Taitaville yleismuusikoille Matti Viljaselle, Taito Vainiolle ja Kalevi Nyqvistille riitti silti edelleen töitä sovittajina. Alalla lähes ikoniksi kohonnut Viljo Vesterinen kuoli vuonna 1961. Erityisesti työväenliikkeen piirissä vielä 1950-luvulla kukoistaneiden kisällilaulujen kohtalona oli 1960-luvulle tultaessa iltamakultturin kuihtumisen myötä lopullinen katoaminen.
Beatlemania rantautuu Suomeen
Myöhemmin The Beatles -tyyliset yhtyeet valloittivat myös Suomen, syrjäyttäen pikkuhiljaa vuosien 1960–1964 rautalankavillityksen. Tunnetuimpia Beatles-versioiden levyttäjiä olivat The Esquires, Cay and the Scaffolds, Jormas sekä Eero ja Jussi and the Boys. Myös moni iskelmälaulaja, kuten Danny, Lea Laven ja Kai Hyttinen, valitsi Beatlesin hittejä levytysohjelmistoonsa. Beatlesin kappaleita käännettiin ahkerasti suomen kielelle, esimerkkinä Jormaksen Rööperiin (Penny Lane) (1967), johon Juha Vainion teksti toi samanlaista nostalgiaa, jota Beatles kohdisti alkuperäisversiossa Liverpoolin laitakaupungin kasvuympäristölleen. Myös Teijo Joutsela ja Kullervo Linnan Humppa-Veikot kommentoivat beatlemaniaa levyttämällä parodiamielessä humpaksi sovitetut versiot kappaleista Hän sinun on (She loves you) ja Kaikki rakkauteni (All my loving) vuonna 1965.
Esimerkkejä 1960-luvulla debytoineista pitkän linjan suomalaisista artisteista ovat Katri Helena, Danny, Hector, Paula Koivuniemi, Kirka ja Tapani Kansa. Katri Helenan läpimurtokappale oli Puhelinlangat laulaa (1964), Dannyn Kauan (1965), Hectorin Palkkasoturi (1966), Paula Koivuniemen Perhonen (1966), Kirkan Hetki lyö (1967) ja Tapani Kansan Delilah (1968).
Tangobuumin ajat
Myös tangoa levytettiin paljon ja sen pääkohderyhmänä oli maaseudulla asuva väki. Tangobuumi oli kiihkeimmillään samaan aikaan rautalankabuumin kanssa, ja tangosta tuli jopa oma kulttuurinsa. Mitä missä milloin -vuosikirjassa luonnehdittiin vuosien 1963–1964 tilannetta: ”Tango on vuosikymmeniä ollut suosiossa maassamme, mutta viime aikoina sen osakseen saama innostus on eräillä seuduilla ollut miltei hysteeristä.” Annikki Tähti muisteli parikymmentä vuotta myöhemmin: ”Muusikkokunnassa kiersi sellainen herja, että esimerkiksi Pohjanmaalle ei tarvitse mennä esiintymäänkään, jos ei ole vähintään 46 laulettua tangoa ohjelmistossa.”
1960-luvulla tangoa levyttivät muun muassa Annikki Tähti, Eino Grön, Reijo Taipale, Veikko Tuomi sekä Olavi Virta, joista viimeksi mainitun ura oli jo sairastumisen ja alkoholismin takia lopuillaan. Suurimpia tangohittejä olivat muun muassa Veikko Tuomen laulama Musta ruusu sekä Reijo Taipaleen levyttämä Satumaa, joka nosti tekijänsä Unto Monosen suomalaisten tangosäveltäjien eturiviin. Romaninuorukaiset Taisto Tammi ja Markus Allan aloittivat mustalaislaulajien menestystien suomalaisessa iskelmämusiikissa.
Rakennemuutos ja radikalismi tuovat protestilaulajat
pienoiskuva|upright|vasen|Irwin Goodman vuonna 1966. Radikalismin ja yhteiskunnallisen rakennemuutoksen leimaama vuosikymmen, jolloin perinteiset arvot kumottiin tai ainakin kyseenalaistettiin, muistetaan myös protestilaulajistaan. Jukka Kuoppamäki ja Fredi esiintyivät hetken aikaa protestilaulajina ennen siirtymistään iskelmien pariin. Protestilaulun populistista siipeä edustaneen Irwin Goodmanin lauluissa muun muassa arvosteltiin poliitikkoja, verotusta ja vanhoillisia suomalaisia asenteita sekä kuvailtiin alkoholinkäyttöä. Jotkin hänen kappaleistaan olivat jopa radionsoittokiellossa. Irwinin tunnettuja kappaleita ovat muun muassa Työmiehen lauantai (1965), Ei tippa tapa (1966) ja Ryysyranta (1967). M. A. Numminen taas levytti sukupuolivalistuslauluja sekä pyrki usein tietoisesti ärsyttämään ihmisiä esimerkiksi tulkitsemalla Franz Schubertin liedejä omalla lauluäänellään. Laulujen sanoitus tuli vapaamielisemmäksi, muun muassa kirosanojen käyttö lauluissa yleistyi. Kuitenkin vasta vuonna 1976 Irwin Goodman julisti laulussaan suoraan "Haistakaa paska koko valtiovalta". Simo Salminen ja Spede Pasanen kärjistivät protestilaulun pelleilyksi Rotestilaulullaan vuonna 1966.
Myös vanhat tekijät mukana kuvassa
Humppakuumeen myötä 1960-luvun alussa Martti Jäppilä kokosi perinteikkään Dallapé-orkesterin uudelleen, ja laulusolistiksi tuli vanha konkari A. Aimo. Aimon jouduttua terveyssyistä jättämään paikkansa Dallapén solisteina toimivat Ossi Lehtinen, Mikko Järvinen ja vuodesta 1968 Kalevi Korpi. Suurimman kaupallisen menestyksensä orkesteri saavutti säestäessään Martti Jäppilän vuonna 1964 perustamaa Aikamiehet-kuoroa Jäppilän valssin Iltatuulen viesti levytyksessä. Jäppilän kuoltua vuonna 1967 uudeksi Dallapén johtajaksi tuli Eero Lauresalo.
Viimeisiin aikoihinsa saakka intensiivisesti työskennelleen Reino Helismaan kuolema vuonna 1965 oli suomalaiselle viihteelle suuri menetys. Vajaassa 20 vuodessa hän oli ehtinyt luoda valtavan tuotannon: noin 5 000 iskelmätekstiä, yli sata radiohupailua, 32 elokuvakäsikirjoitusta, kahdeksan näytelmää ja kymmenen revyytä. Suurimman osan tästä ajasta hän oli toiminut yhteistyössä säveltäjä Toivo Kärjen kanssa. Helismaan poismeno merkitsi kokonaisen aikakauden päättymistä, vaikka monet hänen ikätoverinsa ja ystävänsä – muiden muassa Tapio Rautavaara, Esa Pakarinen ja Kauko Käyhkö – jatkoivat kukin uraansa vielä kauan. Helismaa oli ollut ikäpolvensa keskeinen henkinen suunnannäyttäjä, sotien jälkeen aloittaneista viihteentekijöistä hän lähti ensimmäisenä, ja muiden oli siitä eteenpäin tultava toimeen uusin eväin. Helismaan kuoltua hänen paikkansa Toivo Kärjen ”hovisanoittajana” otti Juha Vainio, joka sai muutaman vuoden kuluttua rinnalleen Vexi Salmen.
Vuonna 1969 Pauli Räsänen ja Veikko Lavi tekivät kumpikin pitkän hiljaiselon jälkeen näyttävän paluun viihteen pariin. Lavi sävelsi, sanoitti ja levytti keskioluen vapauttamista kommentoineen rallin Kaljahanat aukes, ja Räsänen puolestaan sai hitin jo vanhasta, mutta siihen saakka levyttämättömästä Kotkan ruususta.
Tanssilavakulttuurin muutos
Lavatanssien järjestäminen oli ollut vanhastaan erilaisten aatteellisten yhdistysten, kuten urheilu- ja nuorisoseurojen tehtävänä. Perinteinen talkoohenkinen lavatanssikulttuuri oli voimissaan vielä 1960-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Vuosikymmenen lopulla kehitys alkoi kulkea kohti suurempia, kaupallisesti johdettuja viihdekeskuksia, ja sen myötä varsinkin maaseudun pienet tanssilavat joutuivat vaikeuksiin. Yleisön houkuttelemiseksi tarvittiin Dannyn, Tapani Kansan tai Irwin Goodmanin tasoisia suursuosikkeja, mutta nämäkään eivät aina riittäneet. Kehityksen suunnan havainneet musiikkialan liikemiehet hankkivat tanssipaikkoja omistukseensa, ja ohjelmatoimistot alkoivat välittää esiintyjiä niihin. Tunnetuimpia alan yrittäjiä oli tamperelainen Tauno ”Tappi” Suojanen, joka perusti Kyröskosken suurlavan ja Viihdeohjelma Oy -ohjelmatoimiston.
Elokuva
pienoiskuva|upright|Maunu Kurkvaara. pienoiskuva|upright|Jaakko Pakkasvirta. Kuusikymmentäluku oli dramaattinen murroskausi suomalaisen elokuvan historiassa. Vuosina 1963–1965 Suomessa oli näyttelijälakko, jonka myötä perinteinen studioelokuva tuli tiensä päähän. Samaan aikaan otettiin uuden aallon ensiaskeleet, ja ohjaajakaarti muuttui radikaalisti. Samalla kun televisio yleistyi vauhdilla, elokuvateattereissa käynti väheni 1960-luvulla sillä seurauksella että liki puolet niistä sulki ovensa. Suomen elokuvasäätiö perustettiin vuonna 1969.
Kriisin vuodet
Suomalainen elokuva oli 1960-luvun alussa kriisissä, mutta studioiden tuotanto oli edelleen korkealla. Nopeasti yleistyvä televisio toi vaikeuksia elokuvateollisuudelle. Vuosikymmenen alun elokuvia ovat muun muassa iskelmäkavalkadit, kuten Ville Salmisen Toivelauluja (1961) ja aiempaa rohkeammat rikos- ja seksuaalisävytteiset elokuvat, esimerkiksi Toivo Särkän Kuu on vaarallinen (1961) ja Åke Lindmanin Jengi (1963). Myös edellisen vuosikymmenen rillumarei-perinnettä jatkettiin muun muassa kolmella koomikko Eemelin varaan rakennetulla filmillä, joista ensimmäinen oli Ville Salmisen Oho, sanoi Eemeli (SF, 1960). 1960-luvun alun studiotuotanto jätti kuitenkin kylmäksi niin yleisön kuin edellisen vuosikymmenen elokuvakerhoissa ja elokuva-arkistonäytöksissä varttuneen nuoren kriitikkopolven.
Åke Lindman debytoi ohjaajana vuonna 1961 elokuvallaan Kertokaa se hänelle..., Mikko Niskanen taas vuonna 1962 elokuvallaan Pojat. Vuosikymmen muistetaan myös Komisario Palmu -elokuvistaan, joita ilmestyi kaikkiaan neljä.
Valtion elokuvapalkinto perustettiin vuonna 1961. Ensimmäisenä vuonna palkittiin perinteisen laatutuotannon viimeisiä kukintoja, Ritva Arvelon Kultainen vasikka ja Jack Witikan Pikku Pietarin piha. Jatkossa palkinto kuitenkin edisti nimenomaan uuden tekijä- ja tuottajapolven esiintuloa.
Alkuvuodesta 1963 kesään 1965 Suomessa oli näyttelijälakko, jossa Suomen Näyttelijäliitto kielsi jäseniään tekemästä uusia elokuvasopimuksia. Lopullisesti suomalaisen elokuvan studiokauden katsotaan päättyneen vuonna 1965, kun Oy Suomen Filmiteollisuus hakeutui konkurssiin. Lakon aikana elokuvia syntyi vain vähän, muun muassa Risto Jarvan ja Jaakko Pakkasvirran ohjaajauran aloittanut ensimmäinen Spede-elokuva X-Paroni (1964). Studioelokuvan tilalle tulivat monipuolisemmat ilmaisukeinot: ohjaajakaartin eturiviin nousivat ”uuden aallon” auteur-tyyliset ohjaajat, Jarvan ja Pakkasvirran lisäksi muun muassa Erkko Kivikoski, Maunu Kurkvaara ja Eino Ruutsalo. Studiokuvausten ja kirjallisten aiheiden sijasta alettiin hajaantua pienten kuvausryhmien kanssa keskelle nykyhetken kysymyksiä.
Elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja Aarne Tarkaksen urotyö jäi historiaan: vuosina 1960–1966 hän ohjasi vielä lähes 20 elokuvaa, muun muassa Oksat pois... (1961) ja viimeisenä Johan nyt on markkinat (1966). Myös muun muassa Erik Blomberg, Veikko Itkonen, Armand Lohikoski ja Toivo Särkkä tekivät viimeiset ohjauksensa.
Maunu Kurkvaaraa ja Eino Ruutsaloa voidaan pitää modernin elokuvaestetiikan ja uuden tuotantomallin uranuurtajina. Kurkvaaralta muistetaan hänen intiimit aikalaisdraamansa, kuten Rakas... (1961), Yksityisalue (1962) ja Meren juhlat (1963) sekä ajankohtaisiin ongelmiin tarttuneet reportaasielokuvat, kuten Autotytöt (1960) ja Raportti eli balladi laivatytöistä (1964). Ruutsalo edusti ajan oloissa rajuimmin kokeellista ja tarinaelokuvan kaavoista irtautuvaa estetiikkaa; hänen elokuviaan ovat muun muassa Hetkiä yössä (1961) ja Laituri (1965).
Vuosikymmenen tilinpäätös
Elokuvan kriisin katsotaan päättyneen vuonna 1966, kun Mikko Niskanen ohjasi kohuelokuvan Käpy selän alla, josta tuli suurmenestys. Niskanen rikkoi monia tabuja, muun muassa seksiä ei ollut aiemmin kuvattu yhtä näyttävästi suomalaisessa elokuvassa. Toinen modernin elokuvan ensimmäinen menestys oli Risto Jarvan Työmiehen päiväkirja (1967), joka yhdisti fiktiota ja dokumenttia sukeltaen luokkayhteiskuntaan ja Suomen historian kipupisteisiin. Jarvan elokuvaa voidaan pitää myös lähtölaukauksena kotimaisen elokuvan osallistuvaan kauteen, jota jatkoivat seuraavat Jaakko Pakkasvirran oma ohjausdebyytti, lähiökuvaus Vihreä leski (1968) ja Jarvan tulevaisuuteen sijoittunut yhteiskunta-analyysi Ruusujen aika (1969).
Rohkeita aihevalintoja nähtiin myös muun muassa Erkko Kivikosken tunnetuimmassa, poliittisia jakolinjoja käsittelevässä elokuvassa Kesyttömät veljekset (1969) sekä Jörn Donnerin ohjaamissa, seksuaalista vapautumista käsittelevissä elokuvissa, kuten Sixtynine 69 (1969). Donner oli ajan oloissa poikkeuksellinen kansainvälinen tekijä, joka aloitti ohjaajanuransa Ruotsissa elokuvalla Syyskuinen sunnuntai (En söndag i september, 1963).
Oman tiensä vuosikymmenen tuottajista valitsi radiosta ja televisiosta tuttu koomikko Spede Pasanen, jolta muistetaan esimerkiksi Jukka Virtasen ohjaama elokuva Pähkähullu Suomi (1967). Spede-elokuvia teki vakioryhmä, johon kuuluivat Pasasen ohella ohjaajina ja käsikirjoittajina Ere Kokkonen ja Jukka Virtanen, näyttelijöinä muiden muassa Vesa-Matti Loiri ja Simo Salminen sekä säveltäjänä Jaakko Salo.
Vuosikymmenen katsotuin elokuva on kuitenkin Edvin Laineen Täällä Pohjantähden alla (1968), joka käsittelee elämää Suomen maaseudulla 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Elokuva on yhä kaikkien aikojen kolmanneksi katsotuin suomalainen elokuva hieman yli miljoonalla katsojallaan.
Urheilu
pienoiskuva|[[Eero Mäntyranta vuoden 1964 talviolympialaisissa.]] Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin ensimmäistä kertaa Suomessa vuonna 1965; ne pidettiin tuolloin Tampereella. Suomen jääkiekkomaajoukkue voitti ensimmäisen EM-mitalinsa 1962 (hopeaa). Vuosikymmenen tunnetuimpia suomalaisia jääkiekkoilijoita olivat muun muassa Raimo Kilpiö, Jorma Peltonen, Heino Pulli, Matti Keinonen, Juhani Wahlsten, Urpo Ylönen, Kalevi Numminen ja Jarmo Wasama, joista viimeisenä mainitun lupaava urheilu-ura katkesi hänen kuoltuaan auto-onnettomuudessa vain 22-vuotiaana.
Kesäolympialaisissa kultaa ovat voittaneet telinevoimistelija Eugen Ekman, keihäänheittäjä Pauli Nevala, ampujat Pentti Linnosvuo ja Väinö Markkanen sekä painonnostaja Kaarlo Kangasniemi. Vuosikymmenen urheilijoista muistetaan myös Pentti Nikula, joka hyppäsi seiväshypyn maailmanennätyksen Kauhavalla kesäkuussa 1962, sekä Olli Mäki, josta tuli ammattinyrkkeilyn kevyen sarjan Euroopan-mestari 1964.
1960-luvun menestyneimpiä suomalaisia moottoriurheilijoita on ainakin Timo Mäkinen, joka voitti Jyväskylän suurajot vuosina 1965, 1966 ja 1967. Myös Simo Lampinen ja Hannu Mikkola menestyivät rallissa. Eläintarhanajot lopetettiin toukokuussa 1963 siellä tapahtuneen vakavan onnettomuuden takia. Eläintarhanajoissa useana vuonna menestyneen kilpa-autoilijan Curt Lincolnin johdolla rakennettiin valtatie 3:n varteen silloiseen Helsingin maalaiskuntaan Keimolan moottoristadion, jolla toiminta alkoi kesäkuussa 1966.
Vapaa-aika
Elintason nousun ja varsinkin naisten työssäkäynnin yleistymisen ansiosta 1960-lukua voidaan luonnehtia modernin suomalaisen kulutusyhteiskunnan läpimurron vuosikymmeneksi. Televisioita ostettiin paljon, ja niiden yleistyttyä vauhdilla television katselusta tuli sosiaalinen ajanviete. Koko perhe katsoi usein televisiota yhdessä, ja naapureitakin kutsuttiin television ääreen. Urheilu- ja ulkoiluharrastukset, lukeminen, matkailu sekä erilaiset kulttuuripalvelut musiikista teatteriin kilpailivat enenevissä määrin lisääntyvästä vapaa-ajasta.
Myös matkailu alkoi lisääntyä. Matkatoimistoja perustettiin nopeaan tahtiin: Aurinkomatkat perustettiin 1963, Vingresor eli nykyinen TUI 1964, Keihäsmatkat 1965 ja Tjäreborg 1966. Erityisesti seuramatkailu ja rantalomailu kasvattivat suosiotaan. Vuonna 1962 lennettiin ensimmäiset suorat lennot Helsingistä Mallorcalle, Rodokselle ja Riminille. Keihäsmatkojen perustaja ja toimitusjohtaja Kalevi Keihänen muistetaan taitavasti julkisuutta hyväkseen käyttäneenä henkilönä.
Suomen matkailutase oli 1960-luvulla jatkuvasti alijäämäinen, mikä merkitsi, että suomalaisten matkailu ulkomaille vei Suomesta valuuttaa enemmän kuin ulkomaiset matkailijat toivat sitä Suomeen. Markan devalvaatio vuonna 1967 käänsi osittain matkailija- ja valuuttavirtoja Suomeen päin. Tämän jälkeen matkailua Suomessa leimasi kasvuoptimismi, jota kesti vuoden 1973 öljykriisiin saakka. Matkailutaseen kääntäminen negatiivisesta positiiviseksi muodostui kestotavoitteeksi.
Leirintämatkailu – aikansa kielellä camping – kukoisti 1960-luvulla. Leirintäalueiden määrä Suomessa oli huipussaan vuonna 1968, jolloin niitä oli 391. Ensimmäisiä yksittäisiä asuntovaunuja ja -autoja oli tehty Suomessa tai tuotu maahan jo 1950-luvulla, ja 1960-luvun aikana alettiin valmistaa sarjatuotantona muiden muassa Solifer- ja OM-asuntovaunuja. Vuonna 1964, jolloin joukko asuntovaunuharrastajia perusti SF-Caravan -yhdistyksen, asuntovaunuja oli rekisterissä 64 kappaletta. Automatkailun suosion kasvu näkyi myös teiden varsilla huoltoasemien määrän lisääntymisenä ja oheispalvelujen kohentumisena. Esimerkiksi vuonna 1960 Shell-huoltoasemia oli Suomessa 289 ja vuonna 1969 jo 521. Huoltoasemien osaksi vakiintuivat kahviot, ja pääteiden varsille tehtiin levähdysalueita, joilla oli usein kahvia, virvokkeita ja jäätelöä myyviä kioskeja.
Muoti
pienoiskuva|upright|left|Minihame tuli muotiin 1960-luvulla. 1960-luvun naisten muotiin kuuluivat olennaisena osana muhkeat, naiselliset kampaukset. Minihame kehitettiin vuonna 1966 ja se levisi nopeasti myös Suomeen. Sitä on pidetty jopa naisten vapautumisen symbolina. Kajal-meikkikynillä piirrettiin kauneuspilkkuja iholle.
Edellisellä vuosikymmenellä Suomeen rantautuneiden farkkujen käyttö yleistyi entisestään niin miehillä kuin naisilla. Siinä missä aikuiset suosivat hiusten tupeerausta, kiharaa permanenttia ja peruukkeja, nuorison hiukset usein liehuivat runsaina ja vapaina. Hippiliike rantautui Suomeen vuosikymmenen jälkipuoliskolla, ja siihen kuuluivat etenkin leveälahkeiset housut, liehuvat mekot naisilla, usein etnohenkisesti värikkäät vaatteet, huivit, hiuspannat sekä pitkähköt hiukset molemmilla sukupuolilla.
Marimekko nousi maailmanlaajuisesti otsikoihin ensimmäisen kerran vuonna 1960, kun Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen, tyylistään tunnettu Jacqueline Kennedy, ihastui merkin mekkoihin.
Ruoka ja juoma
thumb|Keskioluen myynti ruokakaupoissa sallittiin vuonna 1969. Hallan ja kadon aiheuttaman ruokapulan kanssa kamppailu oli jäänyt historiaan. Suosituimpia ruokia 1960-luvulla olivat muun muassa jauheliha- ja makkararuoat, maksaruoat, keitto- ja laatikkoruoat sekä valkokastike. Aamiaisella nautittiin vielä usein pullaa. Suomeen tuli uusia elintarvikkeita, muun muassa jogurtti, maitorahka, broileri ja ketsuppi. Vihannesten ja hedelmien kulutus alkoi nousta, kun tuoreiden ja pakastevihannesten tarjonta lisääntyi ja samalla niitä alettiin valistaa terveellisinä. Samalla myös lihan kulutus nousi jyrkästi, mutta esimerkiksi maidon ja rukiin kulutus oli kääntynyt laskuun. Leipää leivottiin usein kotona.
Jääkaapit yleistyivät nopeasti. Vuonna 1964 suomalaiset kotitaloudet omistivat 578 000 jääkaappia ja 4 000 pakastinta. Useissa maalaistaloissa ei vielä ollut jääkaappia, mutta pakastin sen sijaan hankittiin nopeasti sen tultua markkinoille, jotta isot määrät teurastuslihaa ja oman puutarhan satoa saatiin hyvään säilöön. Maaseudulla nimittäin omavaraisuus kukoisti vielä vahvana.
Valintamyymälät muuttavat kulutustottumukset
Edellisen vuosikymmenen uutuus, valintamyymälät, yleistyivät voimakkaasti 1960-luvulla. Niiden myötä ruoanhankintaan ei tarvinnut käyttää enää niin paljon aikaa kuin aiemmin. Maitoa myytiin usein muovipusseissa. Vuonna 1964 Suomessa oli 166 tavarataloa, mutta vain kuusi vuotta myöhemmin jo miltei puolet enemmän. Tavarataloista tuli myös valmisvaatteiden ja jalkineiden tärkeimpiä myyntipaikkoja. Perinteiset lihakaupat, maitokaupat, siirtomaatavarakaupat ja lyhyttavaraliikkeet alkoivat kadota, kun tavarataloista sai kaiken saman katon alta. Vuonna 1968 saavutettiin edelleen voimassa oleva ennätys, kun Suomessa toimi vähittäiskauppoja enemmän kuin koskaan aiemmin tai myöhemmin, kaikkiaan noin 45 000 kappaletta eli yksi kauppa noin 115 ihmistä kohti.
Kuolleita
thumb|[[Frans Emil Sillanpään hauta Hämeenkyrön vanhalla hautausmaalla.]] thumb|upright|[[Väinö Tannerin hauta Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä.]] Suomessa jouduttiin 1960-luvulla suremaan seuraavien merkittävien henkilöiden poismenoa:
Keiko Chiba
thumb|Keiko Chiba Keiko Chiba (s. 11. toukokuuta 1948) on japanilainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän vaikutti aiemmin sosialistisessa puolueessa. Syyskuussa 2009 hän nousi maansa oikeusministeriksi jo pitkään kuolemanrangaistusta vastustettuaan. Hän toimii parlamentissa Amnesty International -ryhmän pääsihteerinä. Hän ei kuitenkaan ole suoraan sanonut, aikooko hyväksyä teloituksia. Hän haluaa rohkaista kansallista keskustelua kuolemanrangaistuksen poistamisesta.
Chibaa edelsi Japanin oikeusministerinä Eisuke Mori.
Enzo Maccarinelli
Enzo Maccarinelli (s.20. elokuuta 1980 Swansea, Wales) on walesilainen ammattilaisnyrkkeilijä ja entinen WBO-liiton alemman raskaansarjan mestari.
Maccarinelli aloitti ammattilaisuransa 2. lokakuuta 1999 pistevoitolla Paul Bonsonista. Uransa toistaiseksi ainoan tappion hän kärsi uransa neljännessä ammattilaisottelussaan Lee Swabylle kolmannen erän tyrmäyksellä. 28. kesäkuuta 2003 Maccarinelli voitti avoimena olleen WBU:n (World Boxing Union) alemman raskaansarjan mestaruuden neljännen erän teknisellä tyrmäyksellä Bruce Scottia vastaan. Hän puolusti titteliään voitokkaasti Andrei Kiarstenia, Earl Moraisia, Garry Delaneya, Ismail Abdoulia, Jesper Kristiansenia, Rich LaMontagnea ja Mark Hobsonia vastaan.
8. heinäkuuta 2006 Maccarinelli sai haltuunsa WBO-liiton tilapäisen MM-tittelin voitettuaan Marcelo Fabian Dominguezin tyrmäyksellä yhdeksännessä erässä. MM-titteli vahvistettiin samana vuonna 22. syyskuuta hallitsevan mestarin Johnny Nelsonin lopettamisen myötä. Hän on puolustanut titteliään voitokkaasti Mark Hobsonia, Bobby Gunnia ja Wayne Braithwaitea vastaan.
Maccarinelli menetti WBO liiton vyön vuoden 2009 maaliskuussa kärsittyään tappion teknisellä tyrmäyksellä Ola Afolabille yhdeksännessä erässä.
Nykyisin Maccarinelli harjoittelee yhdessä maanmiehensä Joe Calzaghen kanssa Enzo Calzaghen valmennuksessa.
Eugene Wigner
Eugene Paul Wigner (17. marraskuuta 1902 Budapest, Unkari – 1. tammikuuta 1995 Princeton, Yhdysvallat) oli unkarilainen fyysikko ja matemaatikko, joka sai Nobelin fysiikan palkinnon vuonna 1963 atomiydinten ja alkeishiukkasten teorioiden kehittämiseen liittyvästä työstä. Wigneriä kuvataan joskus hiljaiseksi neroksi, jolla oli Einsteinin äly, mutta ei samaa itsensä ilmaisemisen lahjaa. Wigner tunnetaan teoriasta, joka selittää kvanttimekaniikassa vallitsevaa symmetriaa, atomin ytimen tutkimuksista sekä useista teoreemoistaan.
Day of Defeat: Source
Day of Defeat: Source (lyh. DoD: Source) on Valve Corporationin kehittämä viimeisin versio suositusta Day of Defeat -nimisestä Half-Life -modista. Peli on nopeatempoinen toiseen maailmansotaan sijoittuva ensimmäisen persoonan ammuntapeli ja se hyödyntää Source-pelimoottoria joka mahdollistaa realistisen fysiikan.
Pelaaminen
thumb|left|300px|Kuvankaappaus pelistä. Pelaaja pitää käsissään [[M1 Garand-kivääriä. Ruudun alakulmissa näkyy terveyden sekä ammusten määrä. Oikeassa yläkulmassa on päivittyvä lista tapetuista pelaajista sekä suoritetuista tehtävistä.]]
Pelissä pelaaja asettuu joko Yhdysvaltain maavoimien tai Wehrmachtin jalkaväen puolelle, ja valitsee sen jälkeen itsellensä hahmoluokan. Valittavia hahmoluokkia ovat: Kiväärimies, rynnäkkösotilas, tukijoukot, tarkk'ampuja, konekiväärimies ja sinkomies. Valinnan jälkeen pelaajat syntyvät kummankin puolen omalle syntymäalueelle ja aloittavat pelaamisen. Kuollut pelaaja syntyy tavallisesti kymmenen sekunnin kuluttua takaisin joukkueen syntymäalueelle.
Erän voittajaksi selviää se puoli, joka saa vallattua kaikki viisi lipulla merkittyä aluetta pelikentältä. Usein alue vaatii yhden pelaajan valtaukseen, mutta monessa pelikentässä on myös vähintään yksi alue, jonka valtaamiseen vaaditaan kaksi pelaajaa. Aluetta valtaavien pelaajien on pysyttävä hengissä tai pysyttävä alueella lyhyen ajan, jotta valtaus onnistuisi. Vastustajan tuleminen samalle alueelle tai valtaajan tappaminen pysäyttää valtauksen. Valtauksen onnistuttua valtaajat saavat valtauksesta pisteen ja alueen lippu muuttuu sen vallanneen puolen lipuksi.
thumb|Kartta kentästä Avalanche. Pelissä on kahdeksan virallista pelikenttää, joista kuusi ovat käännöksiä alkuperäisestä Day of Defeatista. Argentan ja Colmar eivät olleet alkuperäisessä Day of Defeatissa. Kaikki kentät ovat pelimuodoltaan valtauskenttiä, paitsi uusimmat kentät Colmar ja Jagd, jotka ovat detonation-pelimuotoisia, joissa tehtävä on tuhota kohde räjähdepaketeilla. Pelin kentät eivät ole kuviteltuja, mutta niissä on osittain kuviteltuja piirteitä.
thumb|Uusittu hahmovalikko.
Hahmoluokat
Hahmoluokka määrittää millä aseistuksella pelaaja aloittaa ja miltä hahmo näyttää.
Jalkaväen sotilas, kevyesti varustettu perushahmoluokka, joka sopii joka tilanteeseen. Aliupseeri, tämä hahmoluokka on tyypillinen hyökkäävä hahmoluokka konepistoolin ansiosta. Toimii kevyen tulituen antajana ja toimii myös hyökkääjänä. Tarkka-ampuja, tarpeellinen hahmoluokka joukkueen etenemisen turvaamiseksi. Konekiväärimies, raskaan tulituen antaja. Raketinheittimen käyttäjä, hyödyllinen piiloutuneiden vastustajien tuhoamiseen.
Aseet
Day of Defeat: Sourcessa on monta erilaista asetta. Useimmat aseet ovat hahmoluokkakohtaisia. Pelaajilla on myös amerikkalainen Colt M1911 ja saksalainen Walther P38 käsiaseenaan. Pelaajien varustuksista löytyy myös savu- ja sirpalekäsikranaatteja ja puukko tai lapio. Source-versiossa aseistusta on karsittu ja muutettu alkuperäiseen peliin verrattuna: esimerkiksi kiväärimiehillä ei ole enää käsikranaatteja tai pistoolia (paitsi tarkka-ampujilla joilla on pistooli muttei kranaatteja). Sen sijaan kummankin puolen kiväärimiehille on annettu kiväärikranaatteja käytettäväksi.
Akselivallat
Akselivaltojen aseistuksesta löytyy: Karabiner 98k-kivääri ja Gewehrgranatengerät-kiväärikranaatteja, MP-40-konepistooli, Sturmgewehr 44 -rynnäkkökivääri, MG-42-konekivääri, Mauser C96 sekä panssarikauhu.
Kartat
Day of Defeatissa on mukana 22 virallista pelikenttää. Kentät jakautuvat valtaus- ja tehtäväkenttiin. Tehtäväkentissä toinen joukkueen täytyy tuhota toisen joukkueen kohteet. Tällainen on esimerkiksi Normandian maihinnousuun sijoittuva dod_charlie, jossa amerikkalaisten tehtävänä on tuhota saksalaisten rannikkotykit ja radiokeskus. Valtauskentissä joukkueen on vallattava kaikki lipuilla merkityt alueet ennen vastapuolta. Modiin on ladattavissa paljon fanien työstämiä kenttiä.
Julkaisu
Day of Defeat: Source julkaistiin Valve Corporationin Steam-verkkopalvelun kautta 26. syyskuuta 2005, ja kauppojen hyllyille se päätyi Yhdysvalloissa 28. syyskuuta Counter-Strike: Source -paketin mukana joka sisältää myös Half-Life 2: Deathmatchin. Nykyään sitä myydään useassa maassa itsenäisenä julkaisuna.
Aiheesta muualla
Day of Defeat
Elämäntyyli (albumi)
Elämäntyyli on Jukka Pojan järjestyksessään kuudes sooloalbumi, joka julkaistiin 24. huhtikuuta 2015. Albumi nousi viikolla 18/2015 Suomen virallisen albumilistan sijalle 8. Albumi oli listalla 9 viikkoa.
Ponta Delgada
Ponta Delgada on kunta Portugalissa. Se sijaitsee São Miguelin saarella ja on Azorien suurin asutuskeskus. Kunnan pinta-ala on 231,9 km² ja väkiluku noin 68 000.
Kiinan Taipein jääkiekkomaajoukkue
Kiinan Taipein jääkiekkomaajoukkue edustaa Taiwania kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Joukkue on kuulunut Kansainväliseen jääkiekkoliitto IIHF:ään vuodesta 1983 alkaen. Vuonna 2021 maassa oli runsaat 150 miesjääkiekkoilijaa ja kolme jäähallia.
Vuonna 2017 joukkue oli ensimmäistä kertaa sijoitettuna Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ylläpitämässä maailmanrankingissa, 48. sijalla.
Ponta Delgada
Ponta Delgadan nykyinen pormestari on Berta Maria Cabral.
Heckler & Koch VP70
VP70 on massasulkuinen ja siinä on iskuvasaraton, ainoastaan liipaisimesta vetämällä virittyvä laukaisukoneisto. Varmistimena on liipaisimen takana poikittain liikkuva tappi, joka lukitsee sen. Pistoolin ruostumattomasta teräksestä tehty piippu on kiinteä ja aseen palautinjousi on sijoitettu massasulkuisissa pistooleissa tavanomaiseen tapaan piipun ympärille.
Ponta Delgada
Kaupungissa on toiminut vuodesta 1976 Azorien yliopisto.
Heckler & Koch VP70
Sotilasversio VP70M:ään on mahdollista asentaa aseen kotelona toimiva, kahdesta kohdasta aseeseen kiinnittyvä erillinen Thermoplast-muovinen tukkikotelo, johon asennettu vaihdinmekanismi mahdollistaa kertatulen lisäksi kolmen laukauksen purskeiden ampumisen, jolloin aseen teoreettinen tulinopeus on noin 2 200 laukausta minuutissa. Siviiliversioon tukkikoteloa ei voi asentaa, joskin tehdas valmisti M-version valmistuksen loputtua ylijääneistä osista 54 kappaletta tukkikotelolla varustettua ZH (Zivil Holster) kertatulimallia.
VP70 käyttää 9×19 mm Parabellum/Luger patruunaa, mutta sitä valmistettiin myös 400 kappaleen erä kaliiperissa 9x21 mm IMI, mikä mahdollisti aseen myynnin niissäkin maissa (esimerkiksi Italia), missä 9×19 mm Parabellum/Luger patruunaa käyttävien aseiden myynti siviileille on kielletty. Heckler & Koch lopetti sotilasmallin valmistuksen muutamassa vuodessa 3 231 kappaleen jälkeen ja siviilimallin valmistuksen elokuussa 1989 23 008 kappaleeseen.
Arvoisa herra
Arvoisa herra (The Distinguished Gentleman) on vuonna 1992 kuvattu poliittinen komediaelokuva. Elokuvan pääosia näyttelevät Eddie Murphy, Lane Smith, Sheryl Lee Ralph, Joe Don Baker, James Garner, Victoria Rowell, Grant Shaud, Kevin McCarthy, Charles S. Dutton, Victor Rivers, Chi McBride, Sonny Jim Gaines ja Noble Willingham. Elokuvan on ohjannut Jonathan Lynn. Elokuva voitti Environmental Media Awardin vuonna 1993 ja Political Film Society -palkinnon vuonna 2001.
Roni Leimu
Vuonna 2003 pääsarjauransa Porvoon Tarmossa aloittanut Leimu edusti Korisliigassa Tarmon lisäksi myös Kauhajoen Karhua sekä Lappeenrannan NMKY:tä. Lisäksi hän pelasi ammattilaiskoripalloilijana kaksi pelikautta Islannin pääsarjassa, missä hän oli ensimmäinen suomalainen pelaaja.
Leimu valittiin koripallon SM-sarjan vuoden tulokkaaksi tulokaskaudellaan 2003–2004. Vuoden I-divisioonapelaajaksi hänet valittiin kaudella 2008–2009.
I-divisioona (2000–2003)
Leimun ura kansallisissa sarjoissa alkoi kaudella 2000–2001, kun hän pelasi I-divisioonaa Torpan Poikien joukkueessa 12 ottelua 3,2 pisteen keskiarvolla. Seuraavan kauden hän pelasi I-divisioonaa Playboysien joukkueessa, jossa hän teki 24 ottelussa pistekeskiarvokseen 21,5 ja oli joukkueen toiseksi paras pistemies vain yhden ottelun pelanneen Heikki Zittingin jälkeen. Kaudeksi 2002–2003 Leimu siirtyi I-divisioonaan nousseen kasvattajaseuransa Helsingin NMKY:n riveihin. Leimu oli tuolloin sarjan kolmanneksi paras pistemies ja samalla sarjan paras suomalainen pistetilastossa 22,8 pisteen keskiarvollaan.
Porvoon Tarmo (2003–2006)
Hyvin sujuneen divisioonakauden jälkeen Leimu teki sopimuksen kaudeksi 2003–2004 SM-Koriksessa pelaavan Porvoon Tarmon kanssa. Hän pelasi tulokaskaudellaan 28 runkosarjan ottelua, joista aloituskokoonpanossa hän oli 18 kertaa. Pistekeskiarvokseen Leimu merkkautti tulokaskaudellaan 8,6 pistettä. Kauden aikana yksittäisen pelin paras pistemäärä oli 21, joka syntyi helmikuussa Pyrbasketia vastaan. Leimu palkittiin ensimmäisen pääsarjakautensa päätteeksi SM-Koriksen vuoden tulokkaana.
Kaudella 2004–2005 Leimun vastuu Tarmossa hieman pieneni, sillä joukkueeseen uutena pelaajana saapui maajoukkuetakamies Petri Virtanen. Leimu viimeisteli runkosarjassa keskimäärin 6,5 pistettä pelaamissaan 30 runkosarjaottelussa. Aloituskokoonpanossa hän pelasi kauden aikana yhdeksässä runkosarjan ottelussa. Tarmo sijoittui runkosarjassa kuudenneksi ja pääsi siten mukaan pudotuspeleihin. Pudotuspeleissä Leimu teki keskimäärin 5,8 pistettä pelaamassaan kymmenessä ottelussa. Tarmo eteni pudotuspeleissä välieriin asti, mutta pronssiottelusarjassa Joensuun Katajaa vastaan edes Leimun pussittamat 15 pistettä ratkaisevassa ottelussa eivät riittäneet nostamaan seuraa SM-mitaleille.
Kauden 2005–2006 Leimu pelasi Tarmossa aloittavana takamiehenä ja paransi tilastojaan edellisiin kausiin verrattuna lähes jokaisessa kategoriassa. Hän oli joukkueensa paras kotimainen pistemies runkosarjassa 13,1 pisteen ottelukohtaisella keskiarvollaan. Kauden muiksi keskiarvoiksi Leimu kirjautti 2,4 levypalloa, 1,4 koriin johtanutta syöttöä ja 1,1 pallonriistoa ottelua kohti. Ottelukohtaisen piste-ennätyksensä hän kasvatti tammikuussa UU-Korihaita vastaan 22 pisteeseen.
Tarmo sijoittui kaudella 2005–2006 runkosarjassa viimeistä edelliseksi ja joutui siten SM-karsintasarjaan I-divisioonassa toiseksi ja kolmanneksi sijoittuneiden joukkueiden kanssa. Karsintasarjassa Leimu oli lähes pitelemätön. Hän oli pistekeskiarvoltaan karsintasarjan paras suomalainen 17,0 pisteellä. Leimun tarkkuudet vapaaheitoissa ja kahden pisteen heitoissa olivat karsintasarjan parhaat. Lisäksi kolmen pisteen heittoprosentti oli sarjan kolmanneksi paras. Hän voitti lisäksi karsintasarjan riistotilaston 2,75 riiston keskiarvolla. Porvoon Tarmo säilytti niukasti paikkansa Korisliigassa.
Islannin pääsarja (2006–2008)
Kaudeksi 2006–2007 Leimu siirtyi Islannin pääsarjassa pelaavaan Haukariin. Samalla hänestä tuli historian ensimmäinen suomalainen Islannin pääsarjassa. Leimu teki koreja runkosarjassa 19,6 pisteen keskiarvolla. Tällä lukemalla hän oli sarjan seitsemänneksi tehokkain korintekijä pelaajista, jotka pelasivat vähintään puolet otteluista. Leimu valittiin Islannissa EU-pelaajien tähtiviisikkoon.
Montelapiano
Montelapiano on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 79 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 80 asukasta.
Roni Leimu
Islannin pääsarja (2006–2008)
Kaudeksi 2007–2008 Leimu teki sopimuksen Korisliigassa pelaavan ja Eurocupiin osallistuvan Lappeenrannan NMKY:n kanssa. Pelit seurassa loppuivat kuitenkin lyhyeen, sillä seura irtisanoi Leimun sopimuksen kahden Korisliiga-ottelun jälkeen. Leimu irtisanottiin, koska hän oli käyttänyt joukkueen harjoituksissa väärän valmistajan asusteita. Leimu haastoi joulukuussa 2007 Lappeenrannan NMKY:n käräjille työsuhteen perusteettomasta päättämisestä. Osapuolet saivat kuitenkin sovittua kiistansa ennen käräjille menoa heinäkuussa 2008.
Kauhajoen Karhu (2008–2010)
Heinäkuussa 2008 julkistettiin Leimun sopimus edelliskaudella Korisliigasta I-divisioonaan pudonneen Kauhajoen Karhun kanssa. Hänelle tarjottiin edelliskauden irtisanomiskiistan sovittelun yhteydessä sopimusta myös Lappeenrannan NMKY:n liigajoukkueeseen. Leimu kuitenkin päätti ottaa opiskelupaikan vastaan Vaasasta ja pelata siten koripalloa lähiseudun I-divisioonajoukkueessa, Kauhajoella.
Karhun voittaessa kauden 2008–2009 runkosarjan Leimu oli Eric Washingtonin jälkeen joukkueensa toiseksi paras korintekijä 18,3 pisteen keskiarvolla. Pistekeskiarvo oli sarjan kotimaisista pelaajista runkosarjan kolmanneksi paras. Hänen kolmen pisteen heittoprosenttinsa 44,3 % oli runkosarjan neljänneksi paras. Lisäksi hänelle merkittiin runkosarjan keskiarvoiksi 3,3 levypalloa, 1,4 koriinjohtanutta syöttöä sekä 1,1 pallonriistoa. I-divisioonan pudotuspelit päättyivät Karhun voittoon ja joukkueen suoraan nousuun Korisliigaan. Leimu teki pudotuspeleissä koreja 16,1 pisteen keskiarvolla, otti 4,3 levypalloa ja jakoi koriinjohtaneita syöttöjä 2,3 ottelua kohti. Leimu valittiin I-divisioonan joukkueiden päävalmentajien ja kapteenien äänestyksessä I-divisioonan vuoden pelaajaksi.
Leimu teki toukokuussa 2009 kausille 2009–2010 ja 2010–2011 ulottuvan sopimuksen Korisliigaan nousseen Karhun kanssa.
Heinäkuussa 2010 Leimu purki Karhun kanssa edellisenä kesänä tehdyn pelaajasopimuksen, jota olisi ollut vielä vuosi jäljellä. Aloite sopimuksen purkamiseen tuli Leimulta itseltään, jonka siviilityökiireet veivät hänet takaisin pääkaupunkiseudulle.
Maskotti
Maskotti on hahmo, joka esimerkiksi kannustaa urheilujoukkuetta tai on ravintolan vetonaula lapsille. Maskotteja voidaan myös käyttää omana onnenkaluna, esimerkiksi koululuokalla voi olla oma maskotti. Maskotti on yleensä eläin, mutta se voi myös olla mikä tahansa olento. Maskotin tarkoituksena esimerkiksi urheilutapahtumissa (varsinkin Yhdysvalloissa) on yleensä kannustaa joukkueen kannattajia kannatushuutoihin ynnä muuta sellaista. Tällöin maskottina toimii joku maskotin pukuun sonnustautunut henkilö. Maskotin kuvalla ja nimellä voidaan myös myydä erilaisia oheistuotteita.
Sana maskotti on tullut suomeen ruotsin ja englannin kautta ranskasta – mascotte on deminutiivijohdos provensaalin noitaa tarkoittavasta sanasta masco. Maskotti on tarkoittanut onnenkalua, talismaania tai noidan lumousta. Mahdollisesti sana juontaa juurensa keskiajan latinan sanasta masca ’maski, aave, painajainen’. Käsitteen teki tunnetuksi Edmond Audranin vuoden 1880 komediallinen ooppera La Mascotte, jossa kodissa asuva keiju tuo onnea italialaiselle maanviljelijälle. Ooppera esitettiin seuraavana vuonna englanniksi. Suomen kirjakielessä maskotti on tullut käyttöön 1900-luvun alkupuolella.
Myös monella urheilijalla on maskotti. Tällaisia maskotteja käytetään usein urheilijoiden kotisivuilla, ja usein t-paitoja ja esimerkiksi matkapuhelimien taustakuvia myydään nimenomaan maskotin eikä itse urheilijan kuvalla.
Tunnettuja maskotteja
thumb|upright|Tux-pingviini, [[Linux-käyttöjärjestelmän maskotti.]]
T-ryhmä
Ryhmäteoriassa T-ryhmä on ryhmä, jonka jokainen subnormaali aliryhmä on normaali. Joitakin T-ryhmien ominaisuuksia ovat:
Rory Cochrane
pienoiskuva|Rory Cochrane Rory K. Cochrane (s. 28. helmikuuta 1972 Syracuse, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Cochrane tuli tunnetuksi televisiosarjasta CSI: Miami, jossa hän näytteli vuosina 2002-2004 rikospaikkatutkija Tim Speedlea. Hän on esiintynyt urallaan elokuvissa kuten Surutta? Sekaisin (1993), Empire Records – menoa ja musaa (1995), Argo (2012) ja Black Mass (2015).