cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Poison (yhtye)
Historia
Laulaja Bret Michaels, kitaristi Matt Smith, basisti Bobby Dall ja rumpali Rikki Rockett perustivat Poisonin vuonna 1983 Pennsylvanian Mechanicsburgissa. Yhtye muutti Los Angelesiin vuonna 1984, mutta vastikään isäksi tullut ja yhtyeen tulevaisuuden suhteen epävarma Smith jätti yhtyeen vuonna 1985 ja palasi takaisin Pennsylvaniaan. Yhtye tarvitsi nopeasti korvaajan Smithille, ja yhtyeeseen pyrkivät muun muassa sittemmin Guns N' Rosesissa menestynyt Saul "Slash" Hudson ja Joe Perry Projectin Steve Silva, kunnes C.C. DeVille liittyi yhtyeeseen vuonna 1985.
DeVillen liittymisen jälkeen yhtye solmi levytyssopimuksen Enigma Recordsin kanssa ja aloitti kappaleiden työstön debyyttialbumiaan varten. Look What the Cat Dragged In -nimen saanut debyyttialbumi julkaistiin vuoden 1986 elokuussa ja se nousi yllättäen menestyksekkääksi julkaisuksi Yhdysvalloissa singlejen "I Want Action" (Billboard Hot 100 -listan 50., "I Won't Forget You" (Billboardin listan 13. ) ja "Talk Dirty to Me" (Billboardin listan yhdeksäs ) johdosta. Albumia seurannut kiertue sai positiivisen vastaanoton ja yhtye aloitti seuraavan albuminsa työstämisen vuonna 1987 tuottaja Tom Wermanin kanssa.
Poisonin toinen studioalbumi Open Up and Say...Ahh! julkaistiin vuoden 1988 toukokuussa ja se nousi Yhdysvalloissa Billboard 200-albumilistan toiselle sijalle ja sisälsi myös Bret Michaelsin säveltämän yhtyeen balladin "Every Rose Has Its Thorn", joka nousi Billboard Hot 100-listan kärkeen albumin julkaisun vanavedessä. Vuoden 1990 Flesh & Blood-albumia seuranneella kiertueella kolme menestysalbumia ja -kiertuetta alkoivat vaatimaan veronsa; C.C. DeVille painiskeli päihdeongelmiensa kanssa ja ajautui riitoihin Bret Michaelsin kanssa, minkä seurauksena häntä pyydettiin lähtemään yhtyeestä livealbumin Swallow This Live julkaisun jälkeen.
DeVillen korvasi Richie Kotzen, jonka kanssa yhtye aloitti seuraavan studioalbuminsa Native Tonguen työstämisen vuonna 1992. Albumi julkaistiin vuonna 1993 ja se osoittautui musiikilliselta tarjonnaltaan epäonnistuneeksi julkaisuksi ja saavutti Yhdysvalloissa yhtyeelle aiempaa vaisumman listasijoituksen päätyen Billboard 200 -listan sijalle 16. Rikki Rockettin ja Kotzenin välit kiristyivät kun Kotzenin ja Rockettin naisystävä Deanna Even salasuhde paljastui. Tämän seurauksena Kotzen erotettiin yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli Blues Saranceno.
Jänisjoen vesistöalue
Jänisjoen vesistö (vesistöaluetunnus 01) on Venäjällä ja Suomessa sijaitseva Suomen päävesistöalue, joka laskee Jänisjoen kautta Venäjällä Karjalan tasavallan Läskelässä Laatokkaan. Vesistöalue sijaitsee Venäjällä Suojärven, Pitkärannan ja Sortavalan piireissä sekä Suomessa Joensuussa, Ilomantsissa ja Tohmajärvellä. Vesistöalueen pinta-ala on 3 860,64 neliökilometriä, josta alajuoksun 1 872,23 neliökilometriä (48 %) Venäjälle ja yläjuoksun 1 988,41 neliökilometriä (52 %) kuuluu Suomelle. Vesistöalueen järvisyys on 10,6 %.
Poison (yhtye)
Historia
Kokoonpanovaihdoksien lomassa yhtye pyrki nauhoittamaan seuraavaa studioalbumiaan Crack a Smile... and More. Vuonna 1996 raitistunut C.C. DeVille teki paluun yhtyeeseen ja levy-yhtiö Capitol Records päätti julkaista uuden studioalbumin sijasta yhtyeen vahoista hiteistä koostetun kokoelma-albumin Poison's Greatest Hits 1986–1996 vauhdittamaan paluukiertueen lipunmyyntiä, kunnes Crack a Smile... and More! julkaistiin pitkän odotuksen jälkeen vuonna 2000. Samana vuonna yhtye julkaisi myös ensimmäisen levytyksensä klassisella kokoonpanolla lähes kymmeneen vuoteen, kun sekä live- että studiomateriaalia sisältänyt Power to the People ilmestyi vuoden 2000 kesällä.
Yhtye on julkaissut comebackinsa jälkeen kokoelmia ja cover-levyn Poison'd! (2007).
Jänisjoen vesistöalue
Vesistön sijainti
Jänisjoen vesistöalueen luoteis-, pohjois- ja koillispuolella sijaitsee Vuoksen vesistöalue (04 ), länsipuolella Kiteenjoen–Tohmajoen vesistöalue (02 ) ja kaakkoispuolella Sumerianjoen valuma-alue ja Uuksunjoen valuma-alue.
Vesistöalueen alajuoksu sijaitsee muutaman kilometrin Venäjän puolella sijaitsevan Jänisjärven eteläpuolella. Alajuoksun sivujoet ja järveen laskevat joet keräävät vetensä kokonaan Venäjän puolelta. Jänisjärven pohjoispuolella Jänisjokeen itäpuolelta yhtyvä Juuvanjoki virtaa lähes valtioiden rajan suuntaisena. Sen sivu-uomia alkaa myös Suomen puolella eli osa niistä virtaavat eteläiseen suuntaan rajan yli. Toisaalta on olemassa myös sivujokia, jotka saavat alkunsa Venäjällä ja virtaavat pohjoisiin suuntiin Suomen puolelle. Niitä esiintyy Korpijärven valuma-alueella (01.08) ja vähäisessä määrin Eimisjärven valuma-alueella (01.07).
Vesistöalueen jakovaiheita
Suomen vesistöviranomaisten laatiman vesistöalueen jaossa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Pääuoma
Yleensä jokien valuma-alueissa valitaan sivuhaarojen joukosta se uomien ketju, jota kohdellaan pääuomana. Pääuomalla voi olla erinimisiä osuuksia, mikä voi vaikeuttaa pääuoman etsintää. Jänisjoella on sikäli hyvä tilanne, että pääuomalla on nimenä Jänisjoki 70 kilometriä Venäjän puolella ja noin 80 kilometriä Suomen puolella. Jänisjoki alkaa Aittojärvestä, joka sijaitsee Joensuun Enossa. Vesistöviranomaisten valitsemaa pääuoman yläjuoksua ei ole merkitty mihinkään lähteeseen, mutta se voidaan päätellä vesistön valuma-alueiden laajuudesta.
Kun vesistöviranomaiset ovat antaneet valuma-alueille vesistötunnuksia, aloitetaan yleensä pääuoman vesistöistä. Siksi Jänisjoen alajuoksulla on käytössä tunnukset Jänisjoen alue (01.01), josta Venäjän puolisen osan tunnus on 01.011R. Sen pohjoispuolella sijaitsee Jänisjokeen liittyvä Loitimon alue (01.02), ja tämän pohjoispuolella Haarajoen alue (01.03). Laatokasta alkaen kuuluu pääuomaa Jänisjoen alajuoksu, Jänisjärvi, Jänisjoen keskijuoksu, Tanikka, Melakko ja Loitimo. Jänisjoen yläjuoksu alkaa Loitimolta ja ylös mentäessä uoman vesistöreittiin kuuluu Jänisjoki, Koverojärvi, Jänisjoki, Kortejärvi ja Jänisjoki.
Aittojärvi sijaitsee Haarajoen alueella, johon yhtyy yksi vesistöalue Sonkajärven valuma-alue (01.04). Se lienee pääuoman aluetta numeroinninkin perusteella, joten valuma-alueen pääuomaksi voidaan valita yläjuoksulle mentäessä vesistöreitti Pulliaisjoki. Se yhtyy Jänisjokeen parisataa metriä Aittojärven alapuolelta. Vesireittiin kuuluu Pulliaisjoki, Revon Sonkaja, Jormonjoki, Sonkajanrannanjärvi, Sonkajanjoki, Sonkajanjärvi, Onkilamminpuro ja Onkilampi. Tässä ei tutkita enää ylipuolisten suo-ojien kulkua.
Jänsijoen alajuoksun ja Jänisjärven lähialue
Jänisjoen valuma-alue voidaan jakaa ala-, keski- ja yläjuoksun alueiksi rajoina esimerkiksi Jänisjärvi ja Loitimo. Alajuoksulla sijaitsesivat Jänisjärvi ja sen alapuoliset osat Laatokkaan asti. Alajuoksun alue kuuluu suomalaisten vesistöviranomaisten merkitsemään vesistöalueeseen 01.011R. Siellä Jänisjoen merkittävimmät sivujoet ovat Retuoja, Alatsoja ja Löytöoja. Näiden valuma-alueiden pinta-aloja ei ole tiedossa. Jänisjärveen laskee idästä tuleva Ulmosenjoki, joka virtaa viereisen Suistamonjärven läpi. Jänisjärven itärantaan laskee myös Lohjanpuro, Kivioja, Veljakanjoki ja Soanjoki. Länsirannan länsipuolelle jää järven valuma-aluetta hyvin vähän. Sinne laskee Leppäojan lisäksi vain jokunen lyhyt oja. Jänisjärven pohjoiseen lahteen, eli Pienen Jänisjärveen, laskee vielä pohjoisesta tuleva Kiekuanjoki.
Jänisjoen keskijuoksun alue
Jänisjoen keskijuoksun osuudeksi valitaan tässä esityksessä Jänisjärven ja Loitiomon välinen osuus. Siitä kuuluu Venäjälle noin viisi kilometriä ja Suomelle noin 48 kilometriä. Venäjän puoli valuma-alueesta on vesistöviranomaisten merkinnöissä alue 01.01R ja Suomen puolella Jänisjoen alue (01.01). Jänisjoen alueeseen kuuluu myös joitakin pitkiä sivu-uomia, joiden valuma-alueita ei ole eritelty omiksi valuma-alueikseen. Sellaisia ovat Suomen puolella esimerkiksi Porttipuro, Kemppaanjoki ja Kangasjoki.
Venäjän puolella virtaa Juuvanjoki, joka virtaa valtioiden välisen rajan suuntaisena ja yhtyy Jänisjokeen idästä päin. Se yhtyy Jänisjokeen Venäjän puolella kohdassa, jossa joki virtaa rajajokena. Juuvanjoen valuma-aluetta kutsutaan Suomessa Ryösiönjoen valuma-alueeksi (01.09), joka jaetaan valtioiden välisen rajan takia kaksiosaiseksi alueeksi. Juuvanjoen valuma-alueen pohjoiset osat ulottuvat Suomen puolelle ja niihin viitataan nimellä Kaustajärven alue (01.091) ja jonka Venäjän puoleisestä osasta käytetään tunnusta 01.091R. Alajuoksulla sijaitsevan Ryösiönjoen yläosan valuma-alueen (01.092) venäläisestä osasta käytetään tunnusta 01.092R.
Loitimon alueen ympäristö
Loitomon järven alueeseen (01.02) kuuluvat ne järven laskevat pienet ojat ja joet, joille viranomaiset eivät ole muodostaneet erillistä valuma-aluetta. Pieniä jokia ovat esimerkiksi Melakkoon laskeva Melapuro ja Loitimoon laskevat Mustapuro ja Oskonlammen puro. Loitimon kaakkoispäähän laskeva Vekarusjoki on edellisiä puroja suurempi joki, joka laskee Loitimon Kivijärven kautta. Vekarusjoen yläjuoksua kutsutaan Kotajoeksi ja vesireitillä on muutama järvimäinen ja leveämpi osuus. Laajin järvi on viimeisenä Öllölänjärvi, jonka kaakkoispäässä on Onnenvirta. Onnenvirtaan tulee vesitäydennystä kaakosta päin Korpijärven valuma-alueelta (01.08), jonka kaukaisimmat purot virtaavat myös Venäjällä. Loitimon kaakkoispäähän tulevat Rekijoea myöten Eimisjärven valuma-alueen (01.07) vedet käyden ensin Kaatiojärven ja sitten Ylä-Lehmojärven kautta.
Korpijärven valuma-alueen (01.08) alaraja on siis Onnenvirta, joka laskee Korpijärven rajajärvestä. Järven tulee sekä suomalaisia että venäläisiä jokia. Valuma-alue on jaettu ensin kolmeen osaan, jotka on jaettu valtioiden kesken vielä kahtia. Korpijärven alueen (01.081) venäläistä osaa kutsutaan Venäjän alueeksi (01.081R), Tsiikonjoen valuma-alueen (01.082) venäläistä osaa Venäjän alueeksi (01.082R) ja niiden Korpijärveen laskevien venäläisten jokien yhteisen osan suomalaista osaa kutsutaan Ruokopuron valuma-alueeksi (01.083) ja venäläistä osaa merkitään tunnuksella 01.081R. Korpijärveen laskevat ainakin Tsiikonjoki ja Sytiviermänjoki. Korpijärvestä laskee pois toinenkin laskujoki Kanavajoki, joka kuuluu Juuvanjoen valuma-alueeseen. Korpijärvi on siten bifurkaatiojärvi.
Eimisjärven valuma-alueella (01.07) alajuoksun pääuoman muodostaa Kinnasjärvestä alkava Mäntyjoki ja siitä jatkava Rekijoki. Ontonpuro yhtyy tähän pääuomaan koillisesta päin. Kinnasjärveen tulee uoma Riuttasen suunnalta, johon laskee Jyrkkäkosken joki. Sen yläpuolella sijaitsee Ala-Hurttanen, johon laskee pohjoisesta tuleva Härköpuro ja kaakosta tuleva Hurttasten uoma Pirttijärvestä. Tähän viimeiseen uomaan yhtyy pohjoisesta Heinäjoki ja Pirttijärveen idästä lähestyvä Polvijoki. Polvijoen yläjuoksulla on vielä Jänisjoki ja Kauniinjoki, jotka keräävät alajuoksulle valuma-alueen itäosan vedet.
Haarajoen alue
Haarajoen alueen (01.03) alaraja sijaitsee Loitimojärven pohjoisrannassa, jonne Jänisjoen yläjuoksun uoma laskee. Jänisjoen varsi ylös kantatien 74 sillalle ja joenvarren lähialueet kuuluvat Koveronjärven alueeseen (01.031). Haarajoen alueen nimi tulee lyhyestä Haarajoen uomasta, joka liittää Haarajärven Jänisjokeen viisi kilometriä Loitimolta pohjoiseen. Ensimmäinen sivujoki Koskutjoki laskee juuri tähän Haarajärveen. Koskutjoki tulee siihen lännestä ja se muodostaa Koskutjoen alueen (01.032), joka saa Palojärven kohdalla yläjuoksulta jatkeeksi Palojärven alueen (01.033) ja Ylisen valuma-alueen (01.034). Seuraava sivujoki on Kuuspuro, joka yhtyy Jänisjokeen kilometrin edellistä jokea ylempänä ja joka muodostaa Kuuspuron valuma-alueen (01.035). Jänisjoki muodostaa ylempänä suvantojärven Koverojärven. Sen eteläpuolella sijaitsee Koveron Lastujärvi, joka on salmen kautta yhteydessä Koverojärveen. Siihen laskee idästä Vilvasjoki, jonka laskukohta sijaitsee järven etelärannassa. Koveron Lastujärven valuma-alueeseen (01.036) kuuluu sekä nimikkojärven lähialue että Vilvasjoen valuma-alue.
Sonkajärven valuma-alue
Sonkajärven valuma-alue (01.04) muodostaa Jänisjoen vesistöalueen pohjoisosan. Se alkaa Jänisjoen varresta kantatien 74 sillalta. Joki virtaa sillan pohjoispuolella Kortejärven läpi ja tästä on valuma-alueen alaosa Kortejärven alue (01.041) saanut nimensä. Alueella sijaitsee Aittojärvi, josta Jänisjoki katsotaan alkavan. Tässä kohdassa yhtyy Pulliaisjoki Jänisjokeen ja Pulliaisjoen alue (01.046) levittäytyy täältä itään päin, jossa Sonkajanjoen valuma-alue (01.047) liittyy siihen. Aittojärven pohjoispuolella sijaitsee Poikellusjärvi, joka aloittaa täällä seuraavan Poikelluksen alueen (01.042). Se jää Sonkajärven valuma-alueen keskiöön ja muut latvavesien valuma-alueet liittyvät siihen. Poikelluksen alueeseen laskee lännestä tuleva Kotajoki, joka muodostaa Kotajoen valuma-alueen (01.044). Vaikka Pihlajajoki laskee Poikellukseen, kuuluu se vielä tähän samaan alueeseen. Vasta ylempänä yhtyvät Pihlajajokeen Yläjoen valuma-alue (01.043) ja Kontiojoen valuma-alue (01.045).
Pääuoman yläjuoksun sivu-uomia
Lähteet: 1 = luettu Kansalaisen karttapalvelusta, 2 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista.
Honda Cub
thumb|220px|Honda Cub on maailman myydyin kaksipyöräinen. Kuvassa Super Cub C100 (2004).
Honda Cub tai Super Cub, mallinimeltään C-sarja (C50, C70, C90, C100), on Honda Motor Companyn valmistama pitkäikäinen mopedi- ja kevytmoottoripyörämallisarja, jonka ensiversio C100 esiteltiin 1958. Cub-nimitys (englantia 'pentu') on johdettu sanoista Cheap Urban Bike ('halpa kaupunkipyörä'). Kaikkine mallimuunnoksineen Honda Cub on maailman myydyin motorisoitu kulkuväline - yli 50 miljoonaa kappaletta 50 vuodessa. Cub-mopedi aloitti maailmanvalloituksensa Yhdysvalloista, jonne sitä ensimmäisenä vietiin 1959. Suurimman suosion Honda Cub on saavuttanut Aasiassa, jossa sen johdannaiset Honda Dream ja Honda Wave ovat edelleen tuotannossa. Mallin yleistymistä on edesauttanut halpa hinta, jonka Honda on saavuttanut siirtämällä tuotantonsa markkina-alueille perustettuihin paikallisiin tuotantolaitoksiin - 1961 Taiwaniin, myöhemmin Thaimaahan ja muihin maihin.
Hultin
Hultin on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Honda Cub
Historia
1956 Soichiro Honda ja Takeo Fujisawa matkustivat Eurooppaan hakemaan vaikutelmia ja kokemuksia mantereen kaksipyöräisistä kulkuvälineistä. Miehillä oli jo jonkinlainen aavistus uuden tyyppisestä mopedista, jonka he olivat päättäneet saattaa tuotantoon Japanissa. Heti heidän palattuaan kotiin aloitettiin uuden tuotteen suunnittelutyöt Euroopasta tuotujen viiden mopedin (Zündapp, Puch, NSU ja muita) teknisiin ratkaisuihin tutustumalla. Hondalla siinsi mielessä massatuote, jota valmistettaisiin ja myytäisiin kaikille mahdollisille kohderyhmille. Työryhmän johtoon nimitettiin Yoshiro Harada. Moottorin suunnittelusta vastasi Daiji Hoshino, joka oli saanut Hondalta ohjeet kehittää 50 cm³ nelitahtimoottori, koska "kaksitahtisten kimakka käyntiääni oli häiritsevä". Sylinteri oli sijoitettava lähes vaaka-asentoon runkoputken alle, mutta ongelmana oli ylikuumeneminen. Myös tehovaatimus oli vaikea täyttää, sillä uudesta voimalähteestä oli määrä tehdä kaikkia kilpailijoita vahvempi.
Motoo Nakajima vastasi jousituksesta ja iskunvaimennuksesta, ja Futoshi Hasegawan ryhmän vastuualueena olivat jarrut ja takapää. Kichinosuke Ando keskittyi rungon kehittelyyn, ja Jozaburo Kimura palkattiin muotoilijaksi. Pyörästä piti tehdä sympaattinen ja kevyt, eikä se saanut olla kallis. Kehitysryhmä työskenteli savimallin avulla, jonka pohjalta tehtiin piirustukset, mikä oli vastoin alalla yleistä käytäntöä. Tuotannossa hyödynnettiin uusinta tekniikkaa, kuten muovia ja sähköhitsausta.
Honda Cub oli ilmestyessään 1958 lajissaan ainutlaatuinen, sillä se oli ensimmäinen step-through tai underbone -mallityypin edustaja ja koko termin luoja. Hondan tarkoituksena oli kehittää kulkuväline, jota kuka hyvänsä osasi käyttää, myös nuoret tytöt hameissaan ja perheenäidit kauppakasseineen.
Hiljainen ja polttoainetaloudellinen nelitahtitekniikka, kompakti mutta tehokas runkoputken alle vaakatasoon sijoitettu voimalähde ja Jawalta lisensoitu automaattinen keskipakoiskytkin olivat yhdistelmä, joka merkitsi helppokäyttöisyyttä ja käyttövarmuutta aikana, jolloin useimmat muut kaksipyöräiset olivat tunnettuja vika-alttiudestaan tai vaikeista hallintalaitteistaan. Polttonestesäiliö oli piilotettu satulan alle pois kuljettajan tieltä ja muovinen polvisuoja varjeli roiskeilta. Renkaat olivat poikkeuksellisen suuret - 17-tuumaiset. Muovin laajamittainen käyttö oli sekin vallankumouksellista ajoneuvoteollisuudessa. Polyetyleeni pudotti painoa, lisäsi kiihtyvyyttä ja oli samalla huokeata valmistaa. Alkuperäinen Honda Cubin itsekantava runko valmistettiin muotoon puristetusta pellistä. Nykyään Kaakkois-Aasiassa käytössä olevat muovikatteiset läpiastuttavat mopedi- ja moottoripyörämallit ovat putkirunkoisia.
Hondan myyntilause kuului You meet the nicest people on a Honda, jolla haastettiin kaksitahtiset kilpailijat englanninkielisessä maailmassa. Honda Cubin menestys turvasi Hondan tulevaisuuden ja teki siitä yhden maailman johtavista moottoripyöränvalmistajista.
Hugo Viana
Hugo Miguel Ferreira Viana (s. 15. tammikuuta 1983 Barcelos, Bragan piiri, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija, joka edustaa seuratasolla Portugalin pääsarjassa Primeira Ligassa pelaavaa Bragaa. Hän on keskikenttäpelaaja, joka nousee yleensä hyökkäyksiin laidalta.
Vasenjalkainen Hugo Viana aloitti uransa Sportingissa, jossa hänet valittiin Euroopan parhaaksi nuoreksi jalkapalloilijaksi. Valinnan jälkeen hänet myytiin Newcastle Unitediin 12 miljoonalla eurolla. Hän kuitenkin palasi Sportingiin ja pelasi siellä kaksi vuotta lainasopimuksella. Kaudella 2005–2006 Newcastle lainasi Vianan jälleen, tällä kertaa Valenciaan. Marraskuussa 2006 Valencia osti Vianan pelaajaoikeudet Newcastlelta 1,5 miljoonalla punnalla. Kaudeksi 2007–2008 Viana lainattiin Osasunaan. Kaudella 2009–2010 hän pelasi lainalla Bragassa, jossa jatkoi sen jälkeenkin.
Viana debytoi Portugalin maajoukkueessa 14. marraskuuta 2001 Portugalin voittoon päättyneessä ottelussa Angolaa vastaan. Viana on edustanut maataan MM-kilpailuissa 2002, joissa hän ei kuitenkaan päässyt pelaamaan, olympialaisissa 2004 ja MM-kilpailuissa 2006.
Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli on italialaisen Genovan vanhankaupungin historiallinen osa. Alue on rakennettu Genovan tasavallan aikana 1500- ja 1600-luvuilla. Se on Unescon maailmanperintökohde.
Le Strade Nuove on runsaan kilometrin pituinen katuosuus (Via Garibaldi, Via Balbi ja Via Cairoli), joka on vanhankaupungin ydin. Palazzi dei Rolli on 42 rakennuksen kokonaisuus Le Strade Nuoven varrella.
Maailmanperintökohde on yhteensä 16 hehtaarin alue, johon kuuluu Le Strade Nuoven lisäksi lähikatujen varsia.
Huonearaliat
Huonearaliat (Fatsia) on araliakasveihin kuuluva kasvisuku. Suvussa on kolme lajia, jotka kasvavat alkuperäisinä Japanissa, Koreassa ja Taiwanissa. Ne ovat ainavihantia pensaita tai pieni puita. Huonearaliaa (Fatsia japonica) käytetään huonekasvina.
Nebulasuodin
Nebulasuodin eli sumusuodin on okulaariin kiinnitettävä suodin, jota käytetään syvän taivaan (deep sky) kohteiden tarkkailuun. Se päästää lävitseen vain niitä aallonpituuksia, joilla sumumaiset syvän taivaan kohteet säteilevät voimakkaimmin (O III, Oxygen III).
Suodatin ei sovellu jatkuvaspekristen kohteiden, kuten tähtien tai galaksien, havainnointiin.
Link: The Faces of Evil
Tarina
Link, Hyrulen sankari, viettää tylsiä päiviä rauhalliseksi muuttuneessa valtakunnassa. Ganon juonii ilkeitä suunnitelmia Koridain saarella ja kaappaa Prinsessa Zeldan. Lentävällä matolla liikkuva taikuri Gwonam noutaa Linkin apuun ja seikkailu alkaa. Lopulta Link onnistuu vangitsemaan Ganonin Koridain kirjaan ja pelastaa Zeldan. Koridain saari palaa ennalleen Linkin ja Zeldan lentäessä takaisin Hyruleen. Loppuvideossa Link anelee suudelmaa Zeldalta, vastaavaa flirttailua ei esiinny Nintendon Zelda-peleissä. Niin ikään viralliseen kaanoniin kuulumattomissa Zelda animaatiosarjoissa ja sarjakuvissa kylläkin.
Pelin kulku
Peli etenee sivusta kuvatuissa ruuduissa The Adventure of Linkin tapaan. Tarinaa kerrotaan piirretyn animaation avulla, jolla Philips tahtoi esitellä CD-ROMin mahdollisuuksia uudessa konsolissaan. Ohjaustuntuma Linkiin jäi kuitenkin yleisen mielipiteen mukaan kehnommaksi kuin Nintendon Zelda-peleissä. Kritiikkiä aiheutti myös heikko, yhdellä Koridain kirjan osumalla voitettava Ganon, sekä huonolaatuinen ääninäyttely ja animaatio.
Bilberg
Bilberg oli Ruotsin ritarihuoneeseen kirjoitettu aatelissuku numero 1466. Suku on kotoisin Mariestadista, jonka koulun rehtorina Bergin kirkkoherra Jonas Amherne toimi. Tämän poika Jonas Bilberg (1646–1717) antautui isänsä tavoin koulutus- ja pappisuralle. Hän toimi vuodesta 1679 Uppsalan yliopiston professorina, vuodesta 1692 Örebron kirkkoherrana ja lopulta vuodesta 1701 Strängnäsin hiippakunnan piispana Erik Benzelius vanhemman jälkeen. Kaarle XII palkitsi piispan korottamalla tämän lapset 1712 aatelissäätyyn Benderissä, missä hän vietti Pultavan taistelun jälkeistä aikaa ennen kuuluisaa Benderin kalabaliikkia. Piispan tieteellisen kiinnostuksen kohteita olivat matematiikka ja tähtitiede, joista hänellä oli syvälliset tiedot. Hänet haudattiin hiippakuntansa tuomiokirkkoon. Myös piispan lapset harjoittivat opintoja. Tytär Hedvig oli oppinut nainen, jonka mainitaan kirjoittaneen ranskankielisiä runoja. Poika Gustaf Otto toimi Strängnäsin koulun lehtorina, missä ominaisuudessa hän julkaisi vuosittain almanakkoja. Vuonna 1709 hän siirtyi sotilasuralla ja kohottuaan ratsumestariksi hän haavoittui Gadebuschin taistelussa joulukuussa 1712.
Musta joulu
Musta joulu tarkoittaa seuraavia asioita:
Maailmanperintöluettelo
Maailmanperintöluettelo on Unescon ylläpitämä järjestelmä, jonka tarkoituksena on suojella maailman ainutlaatuista kulttuuri- ja luonnonperintöä. Luetteloon valittujen kohteiden ja alueiden katsotaankin olevan arvokkaimmat perintökohteet, joiden suojelulla ja säilyttämisellä pitäisi olla erityinen merkitys ihmiskunnan kulttuuri- ja luonnonperinnön säilymiselle.
Musta joulu
__DISAMBIG__
Maailmanperintöluettelo
Unescon yleissopimus kulttuuri- ja luonnonperinnön säilyttämisestä allekirjoitettiin vuonna 1972. Tämän jälkeen 193 valtiota on ratifioinut sopimuksen. Jäsenvaltioiden joukosta valitaan edustajisto 21-jäseniseen Maailmanperintökomiteaan, joka tekee päätökset maailmanperintöluetteloa koskevista muutoksista. Maailmanperintöluettelossa on 167 maasta yhteensä 1 154 kohdetta, joista 897 on kulttuurikohteita, 218 luontokohteita ja 39 molempiin ryhmiin kuuluvia (2021). Eniten maailmanperintökohteita on Italiassa, yhteensä 58 (2021).
Ennen toista maailmansotaa
thumb|upright|[[Yellowstonen kansallispuisto|Yellowstone oli maailman ensimmäinen kansallispuisto. Se valittiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1978. ]] Kansallisesta kulttuuriperinnöstä alettiin puhua ensimmäisen kerran valistuksen aikana 1700-luvulla. Kansallista perintöä käytettiin vahvistamaan paikallisia historiallisia juuria. Turismin lisääntymisen jälkeen kiinnostus entiseen kasvoi entisestään.
Perintöä haluttiin suojella, jotta tulevatkin sukupolvet näkisivät luonto- ja kulttuurikohteet. Yhdysvalloissa heräsi ajatus luontokohteiden suojelemisesta, kun Niagaran putousten luonnollinen erämaaympäristö oli tuhottu, ja siitä oli selvästi tullut ihmisen muokkaama alue. Vuonna 1872 Yhdysvaltoihin perustettiin maailman ensimmäinen kansallispuisto, Yellowstone, ja seuraavien vuosikymmenten aika kansallispuistojen idea levisi myös muualle maailmaan.
Ensimmäisen maailmansodan rauhanprosessi johti Kansainliiton perustamiseen. Kansainliiton neuvosto perusti Intellectual Cooperation Committeen vuonna 1922. Komitea lopetti toimintansa nopeasti, kun ei löytänyt rahoitusta Genevestä, mutta se perustettiin uudelleen Pariisissa 1926 nimellä International Institute of Intellectual Cooperation (IIIC). Kansainvälinen museotoimisto (IMO) perustettiin vuonna 1926 osana IIIC:tä. IMO järjesti muutamia merkittäviä tapahtumia, jotka vaikuttivat kulttuuriperinnönsuojeluun, kuten Ateenan konferenssissa 1931 päätetty Ateenan julistus, joka oli ensimmäinen kansainvälinen lausunto historiallisten monumenttien suojelemisesta.
Toisen maailmansodan jälkeen
Yhdistyneiden kansakuntien peruskirja säädettiin San Franciscossa toisen maailmansodan jälkeen 24. lokakuuta 1945. Monet kansainväliset organisaatiot järjestyivät tämän jälkeen uudelleen, ja marraskuussa 1945 IIIC:n tilalle syntyi Unesco.
Toisen maailmansodan jälkeen kehittyi ajatus kansainvälisesti perintökohteiden suojelusta. Assuanin toisen padon rakennussuunnitelmat saivat aikaan kansainvälisen huolenaiheen Abu Simbelin temppeleiden kohtalosta, sillä ne olivat jäämässä Nasserjärven tulvaveden alle uuden padon myötä. Egyptin ja Sudanin hallitusten pyynnöstä Unesco käynnisti vuonna 1959 projektin Abu Simbelin temppeleiden pelastamiseksi. Projekti maksoi noin 80 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, ja sen aikana Abu Simbelin temppelit purettiin ja kasattiin uuteen paikkaan. Lisäksi veden alle jäävällä alueella järjestettiin laajoja arkeologisia kaivauksia. Projektin kustannuksiin osallistui noin 50 valtiota.
Unesco esitteli vuonna 1962 suosituksensa ihmisten tekemien ja luonnollisten ympäristöjen sekä kohteiden suojelemiseksi ja entistämiseksi. Järjestö oli samoihin aikoihin mukana myös kahdessa laajassa pelastushankkeessa, jotka saivat maailmanlaajuista huomiota. Firenzen keskusta tarvitsi ennallistamista vuoden 1966 tulvan jälkeen ja Venetsian vuotuisten talvitulvien ongelma piti ratkaista. Lisäksi Unesco oli mukana suojaamassa Pakistanin Mohenjo-Daroa ja Indonesian Borobuduria.
Yhdysvaltain hallitus alkoi kiinnostua luonnonsuojelusta kansainvälisten järjestöjen, kuten Sierra Clubin ja Maailman luonnonsäätiön, kautta. Valkoisessa talossa vuonna 1965 järjestetyssä konferenssissa Yhdysvallat vaati itsenäisen kulttuuri- ja luonnonperintöä käsittelevän World Heritage Trust -säätiön perustamista. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) teki samantapaisen esityksen omille jäsenilleen vuonna 1968. Yhdistyneiden kansakuntien ympäristöohjelma, Unescon Ihminen ja biosfääri -ohjelma perustettiin 1970-luvun alussa, jolloin käytiin myös kansainvälisiä konferensseja kansallispuistoista. Nämä lisäsivät entisestään kansainvälistä tietoisuutta suojelutarpeista.
Maailmanperintöluettelon perustaminen
thumb|[[Lalibelan kalliokirkot|Lalibelan kallioon hakatut kirkot Etiopiassa oli yksi niistä kohteista, jotka valittiin luetteloon ensimmäisten joukossa vuonna 1978.]]
Yhdysvaltain ja IUCN:n ehdotukset esitettiin Yhdistyneille kansakunnille Tukholman kokouksessa vuonna 1972. Tukholmassa päätettiin, että Unescon yleiskokouksen pitäisi hyväksyä maailmanperintösopimus. Marraskuun 16. päivänä samana vuonna yleiskokous hyväksyi Yleissopimuksen maailman kulttuuri- ja luonnonperinnön suojelemisesta (Convention Concerning the Protection of World Cultural and Natural Heritage). Sopimuksesta käytiin Unescon kokouksessa pitkä keskustelu, ja sen hyväksymistä kannatti 75 jäsentä, 17 jäsentä ei äänestänyt ja vain 1 jäsen äänesti sopimuksen hyväksymistä vastaan.
Yhdysvallat oli ensimmäinen valtio, joka hyväksyi maailmanperintösopimuksen. Se ratifioi sopimuksen 12. heinäkuuta 1973. Sopimus astui voimaan, kun Sveitsi hyväksyi sen 20. valtiona joulukuussa 1975.
Ensimmäiset kaksitoista kohdetta hyväksyttiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1978. Maailmanperintösopimuksen 20-vuotisjuhlavuotena 1992 maailmanperintökomitea perusti maailmanperintökeskuksen ja määritteli kulttuurimaisemien suojelun ensimmäisenä kansainvälisenä järjestönä. Kaksi vuotta myöhemmin komitea loi yleismaailmallisen ohjelman maailmanperintöluettelon tasapainottamiseksi.
Maailmanperintösopimuksen 30-vuotisjuhlana Unesco järjesti Venetsiassa World Heritage: Shared Legacy, Common Responsibility -kongressin, jonka tarkoituksena oli vahvistaa kansainvälistä yhteistyötä maailmanperintökohteiden suojelemiseksi. Samana vuonna maailmanperintökomitea hyväksyi Budapestin julistuksen, joka tunnettiin neljän C:n ohjelmana (credibility, conservation, capacity-building, communication). Sen tarkoituksena oli parantaa maailmanperintöluettelon luotettavuutta, varmistaa kohteiden tehokas suojelu, kehittää tehokkaita mittareita osaamisen kartuttamiselle ja kasvattaa yleistä tietoa ja tukea viestinnän kautta. Viisi vuotta myöhemmin Christchurchin kokouksessa komitea lisäsi ohjelmaan viidennen C:n (community), sillä yhteisön osuus on suuri jokaisessa Budapestin julistuksen kohdassa.
Yleissopimus
Yleissopimus maailman kulttuuri- ja luonnonperinnön suojelemiseksi eli maailmanperintösopimus on kansainvälinen sopimus, jonka Unesco hyväksyi vuonna 1972. Sen luonnin taustalla oli huoli uhanalaisen kulttuuri- ja luonnonperinnön säilymisestä tuleville sukupolville. Sopimuksen tavoitteena on tämän perinnön suojaaminen. Sopimuksessa on 38 artiklaa, joissa muun muassa määritellään kulttuuri- ja luonnonperintö sekä perustetaan näiden suojelemista varten kansainvälinen komitea. Sopimuksen on ratifioinut tai hyväksynyt kaikkiaan 190 valtiota.
Sopimuksessa esitetään jäsenvaltioiden tehtävät mielenkiintoisten kohteiden tunnistamiseksi ja niiden suojelemiseksi. Jäsenvaltiot sitoutuvat suojelemaan sekä maailmanperintökohteitaan että kansallista perintöään. Sopimuksen mukaan jäsenvaltioiden tulee säännöllisesti raportoida maailmanperintökomitealle maailmanperintökohteidensa tilasta. Raporttien perusteella komitea tekee päätöksiä kohteiden tarpeista ja pyrkii ratkaisemaan uusiutuvia ongelmia.
Maailmanperintösopimuksen ensimmäisessä artiklassa määritellään kulttuuriperintökohteet, joita voivat olla monumentit, rakennusryhmät ja paikat. Monumentteja ovat arkkitehtoniset työt, merkittävät veistokset ja maalaukset, piirtokirjoitukset, luola-asumukset ja näiden yhdistelmät, joilla on maailmanlaajuista arvoa historiallisesti, taiteellisesti tai tieteellisesti. Rakennusryhmiksi lasketaan rakennukset, jotka muodostavat maailmanlaajuisesti arvokkaan kokonaisuuden arkkitehtuurinsa, yhtenäisyytensä tai sijaintinsa ansiosta. Muita paikkoja ovat ihmisen tai ihmisen ja luonnon yhdessä muovaamat työt ja alueet, kuten arkeologiset kohteet, jotka ovat merkittäviä historiallisesti, esteettisesti, kansatieteellisesti tai antropologisesti.
Toisessa artikkelissa annetaan luontokohteiden määritelmä. Niitä ovat biologiset tai fyysiset luonnonmuodostelmat, joilla on maailmanlaajuista arvoa esteettisesti ja tieteellisesti, geologiset tai fyysisen maantieteen muodostelmat ja uhanalaisten eläinten ja kasvien asuinalueet sekä tarkasti rajatut luonnonalueet, joilla on merkittävyyttä tieteen, luonnonsuojelun tai luonnonkauneuden kannalta.
Maailmanperintösopimus on yksi Unescon kolmesta sopimuksesta, jotka liittyvät kulttuuriperinnön suojelemiseen. Kaksi muuta ovat Haagissa vuonna 1954 solmittu Yleissopimus kulttuuriomaisuuden suojelemiseksi aseellisen selkkauksen sattuessa ja Yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi, joka solmittiin vuonna 1970.
Organisaatio
thumb|[[Nahannin kansallispuisto valittiin ensimmäisten joukossa maailmanperintökomitean istunnossa 1978. ]] thumb|[[Vanha Rauma (kuvassa) ja Suomenlinna olivat ensimmäiset suomalaiset maailmanperintökohteet. Ne valittiin vuonna 1991. ]] thumb|upright|[[Senegalin ja Gambian alueilla sijaitsevat Senegambian kivikehät valittiin luetteloon vuonna 2006. |vasen]]
Maailmanperintökomitea
Maailmanperintösopimuksen täyttämisestä vastaa maailmanperintökomitea, joka koostuu 21 edustajasta, jotka valitaan sopimuksen ratifioineista valtioista. Komitean jäsenet valitaan kuusivuotiskaudella, mutta valitut saavat vapaaehtoisesti istua vain neljä vuotta, jotta muutkin jäsenet pääsevät komiteaan. Nykyisistä jäsenistä kaikki ovat valinneet vapaaehtoisen neljän vuoden kauden. Komitea kokoontuu päättämään asioista kerran vuodessa.
Katarina Srebotnik
Katarina ”Kata” Srebotnik (s. 12. maaliskuuta 1981) on slovenialainen tennispelaaja. Hän syntyi Slovenj Gradecissa maan pohjoisosassa, lähellä Itävallan rajaa.
Srebotnik on pelannut olympialaisissa vuonna 2000 Sydneyssä, vuonna 2004 Ateenassa ja vuonna 2012 Lontoossa. Kaksinpelin Grand Slam -turnauksissa hän on yltänyt parhaimmillaan neljännelle kierrokselle Ranskan avoimissa vuosina 2002 ja 2008 sekä Yhdysvaltain avoimissa vuonna 2008. Grand Slam -voittoja hän on saavuttanut sekanelinpelissä sekä kerran nelinpelissä.
Sekanelinpeli
Srebotnik kuului sekanelinpelin voittaneeseen pariin seuraavissa neljässä Grand Slam -turnauksissa:
Maailmanperintöluettelo
Maailmanperintökomitea
Komitean apuna toimii sihteeristö, jonka Unescon pääjohtaja asettaa. Komiteaa avustaa sen tekemisissä päätöksissä myös Kulttuuriomaisuuden säilyttämisen ja entistämisen kansainvälinen tutkimuskeskus ICCROM, Rakennusmuistomerkkien ja historiallisten alueiden kansainvälinen neuvosto ICOMOS ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN).
Katarina Srebotnik
Sekanelinpeli
Lisäksi hän pääsi loppuotteluun Yhdysvaltain avoimissa 2002 ja 2005, Ranskan avoimissa 2007 ja 2008 sekä Wimbledonissa 2008 pareinaan Bob Bryan, Nenad Zimonjić ja Mike Bryan.
Maailmanperintöluettelo
Maailmanperintökeskus
Maailmanperintökeskus perustettiin vuonna 1992 hoitamaan maailmanperintöön liittyviä asioita Unescossa. Se käsittelee maailmanperintösopimuksen päivittäisiä asioita ja järjestää komitean vuosittaiset kokoukset. Se myös auttaa jäsenvaltioita kohteiden ehdottamisessa maailmanperintöluetteloon. Maailmanperintökeskus sijaitsee Pariisissa.
Keskuksessa on myös maailmanperintöarkisto, ja se julkaisee uutiskirjettä, lehteä sekä ylläpitää maailmanperintöluettelon verkkosivustoa. Keskus on tuottanut televisio- ja elokuvatuottajien kanssa informatiivisia ja opetuksellisia elokuvia maailmanperintökohteista ja niiden suojelusta. Kolme televisioverkkoa on tuottanut ohjelmia jo yli 500 kohteesta. Saksalainen Südwestrundfunk esittää 15-minuuttista Ihmiskunnan aarteita -ohjelmaa, joka on levinnyt myös maailmanlaajuiseen levitykseen. Japanissa Tokyo Broadcasting System lähettää viikoittain 30 minuutin HDTV-laatuisen ohjelman maailmanperinnöstä, ja yleisradioyhtiö NHK on tuottanut maailmanperinnöstä sarjan lyhytelokuvia.
Maailmanperintökeskuksen vastuulla on myös huolehtia vuonna 1994 perustetusta ohjelmasta, jonka tarkoituksena on rohkaista nuoria osallistumaan perintökohteiden suojeluun. Ohjelma pyrkii varustamaan nuoret tarvittavalla tiedolla, taidolla, verkostolla ja sitoutumisella, jotta he voisivat vaikuttaa tulevaisuudessa perintökohteiden suojelussa sekä kansainvälisestä että paikallisesti.
Katarina Srebotnik
Muita saavutuksia
Srebotnik suoriutui kaksinpelin voittajaksi neljässä WTA-turnauksessa:
Maailmanperintöluettelo
Maailmanperintörahasto
Rahasto saa varansa eri tahoilta. Osa rahoista tulee jäsenvaltioiden pakollisista tai vapaaehtoisista maksuista. Rahasto saa myös avustuksia, lahjoituksia ja testamenttisaantoja valtioilta, järjestöiltä ja yksityisiltä henkilöiltä. Tämän lisäksi rahaa tulee varojen koroista, keräyksistä ja tilaisuuksista sekä muista rahaston sääntöjen hyväksymistä lähteistä.
Rahasto ei pysty toteuttamaan kaikkia apupyyntöjä, vaan komitea päättää rahoituksesta, jota suunnataan erityisesti vaarantuneille kohteille ja kohteille, jotka sijaitsevat kehitysmaissa. Rahasto tukee jäsenvaltiotaan kolmella eri tavalla. Valmistava apu suunnataan aielistojen ja ehdokkuuksien valmisteluun. Hätäapua tarjotaan kohteille, jotka ovat välittömässä vaarassa esimerkiksi tulipalon, tulvien tai sodan takia. Hätäapua voidaan tarjota hätäsuunnitelmien ja -toimenpiteiden laatimiseen ja toteuttamiseen. Suojelu- ja hallintoapua voidaan antaa kohteiden tarkkailuun, suojeluun tai hallinnointiin liittyviin tekijöihin, kuten esimerkiksi asiantuntijoiden kouluttamiseen sekä tieteellisten ja teknillisten tutkimusten suorittamiseen.
Kohteet
thumb|Maailmanperintökohteiden jakautuminen valtioittain (2017).
Yleistä ja tilastoja
Maailmanperintöluetteloon kuului vuonna 2021 yhteensä 897 kulttuuri-, 218 luonto- ja 39 molempiin ryhmiin kuuluvaa kohdetta 167 valtiossa. Yhteensä kohteita on 1 154. Eniten kohteita on Italiassa, jossa niitä on 58. Vähintään 30 kohdetta on myös Kiinassa (56), Saksassa (51), Espanjassa (49), Ranskassa (49), Intiassa (40), Meksikossa (35), Britanniassa (33) ja Venäjällä (30). Suomessa kohteita on seitsemän. Maailmanperintösopimuksen hyväksyneistä 193 valtioista 26 ei ole vielä saanut ainuttakaan kohdetta maailmanperintöluetteloon. Komitea on hyväksynyt maailmanperintökohteita vuosina 1978–2021 yhteensä 44 kokouksessa, ja keskimäärin yhdessä kokouksessa on hyväksytty 27 kohdetta. Uusien maailmanperintökohteiden vuotuinen määrä on vaihdellut kovasti: vuonna 1989 komitea hyväksyi seitsemän uutta kohdetta, kun vuonna 2000 se valitsi 61 uutta kohdetta.
Ehdokkuusprosessi
Maailmanperintöluetteloon merkitsemiseksi kohteen täytyy ensimmäisenä olla merkittynä aielistaan. Jokainen jäsenvaltio saa luoda oman aielistansa, johon se merkitsee kohteita, jotka ovat sen mielestä sopivia maailmanperintöluetteloon ja jotka se aikoo esittää luetteloon pääsemiseksi viiden tai kymmenen vuoden sisällä. Kohde ei voi päästä maailmanperintöluetteloon, jos se ei ole jäsenvaltion aielistalla. Jäsenvaltiot voivat päivittää aielistojaan koska tahansa. Niitä pitäisi tarkastella ja muokata säännöllisesti, jotta jäsenvaltiot pystyisivät ottamaan huomioon uudet tieteelliset havainnot ja perintökohteisiin liittyvät uudet käsitykset. Aielistat ovat myös avuksi maailmanperintökomitealle uusien kohteiden nimeämisessä, sillä niiden avulla komitea pystyy vertailemaan ehdotettuja kohteita mahdollisiin tuleviin ehdokkaisiin, jotta vain maailmanlaajuisesti merkittävät kohteet tulisi valituksi maailmanperintöluetteloon.
Aieluettelosta jäsenvaltiot voivat valita kohteita, joista tehdään virallinen esitys luetteloon pääsemiseksi. Maailmanperintökeskus avustaa tarpeen vaatiessa jäsenvaltioita kohde-esityksen tekemisessä. Jäsenvaltio voi ehdottaa listalle vain kohteita, jotka sijaitsevat valtion rajojen sisäpuolella. Valtiot voivat kuitenkin tehdä myös yhteisiä ehdotuksia kohteista, jotka sijaitsevat useamman valtion alueella.
Kohde-esitykseen tulee merkitä kohteen nimi ja tunnistetiedot, joihin kuuluvat sen sijainti, maantieteelliset koordinaatit ja alueen kartat. Lisäksi esityksessä pitää kertoa perustelut kohteen valinnan puolesta, alueen kuvaus historiatietoineen, kohteen hallintotiedot, kuten omistaja, suojelukeinot, suunnitelmat, resurssit, vierailijapalvelut ja henkilöstö. Tämän jälkeen kohde-esityksessä tulee mainita kohteeseen vaikuttavia asioita, kuten sen kunto, kehityssuunnitelmat, mahdolliset uhkaavat luonnonkatastrofit ja asutuksen sekä matkailun asettama paine, kohteen seurantatoimet, dokumentointi ja lopuksi kohde-esityksen liittyvien tahojen yhteystiedot.
Kriteerit
thumb|upright|[[Tongariron kansallispuisto on yksi maailmanperintöluettelon sekakohteista, eli se täyttää sekä kulttuuri- että luonnonkohteelle asetettuja vaatimuksia. Kansallispuiston vuoret ovat merkittäviä maorien kulttuurissa, ja lisäksi puistossa on aktiivisia ja sammuneita tulivuoria, monipuolisia ekosysteemejä ja mahtavia maisemia. Se täyttää maailmanperintöluettelon kriteerit VI, VII ja VIII. ]]
Maailmanperintöluetteloon valittavien kohteiden täytyy täyttää yksi tai useampi kymmenestä komitean asettamasta kriteeristä. Nykyiset valintaperusteet ovat vuodelta 2004. Kriteerit ovat numeroitu roomalaisin kirjaimin yhdestä kymmeneen, ja kuusi ensimmäistä käsittelee kulttuuri- ja neljä jälkimmäistä luontokohteita. Kriteeriä VI komitea käyttää vain yhdistettynä jonkun toisen kriteerin kanssa. Monet varhaisimmista maailmanperintökohteista, kuten Venetsia, täyttävät kaikki kuusi kulttuurikriteeriä. Yleisten kriteerien lisäksi maailmanperintöluetteloon valittavan kohteen piirteiden tulee olla säilynyt aitoina ja koskemattomina. Jäsenvaltion oman lainsäädännön pitää lisäksi täyttää kohteen suojelun tarpeet.
Alkuperäiset kriteerit olivat vuodelta 1977. Kuutta kulttuurikriteeriä muokattiin ensimmäisen kerran 1980, mutta tämän jälkeen ne pysyivät lähes muuttumattomina vuoteen 1992. Vuoden 1980 kriteerit aiheuttivat epätasapainoa maailmanperintöluetteloon, sillä ne suosivat eurooppalaisia ja pohjoisamerikkalaisia kohteita, joilla oli usein selvempi arkkitehtoninen ja taiteellinen arvo. Muualla maailmassa kulttuurikohteet eivät ole yleensä niin konkreettisia, vaan ne liittyivät usein tiettyyn luonnonympäristöön. Santa Fen istunnossa 1992 maailmanperintökomitea lisäsi kriteereihin maininnan kulttuuriympäristöistä ja tunnusti täten ensimmäisen kerran kohteet, jotka olivat ihmisten ja luonnon yhdessä muokkaamia. Luontokriteereitä muokattiin ensimmäisen kerran vuoden 1994 ohjeisiin. Niitä tarkastettiin IUCN:n Caracasissa vuonna 1992 järjestämän kongressin ajatusten pohjalta. Vuonna 1994 luontokriteereistä poistettiin maininta ihmiskunnan vaikutuksesta, sillä se nähtiin ristiriitaisena maailmanperintösopimuksen kanssa. Maininta geologisista prosesseista oli alkuperäisissä kriteereissä mainittu kahdessa kriteerissä, mutta vuonna 1994 toisesta maininnasta luovuttiin. Samalla lisättiin maininta merkittävistä ekologisista prosesseista ja painotettiin myös kohteita, joilla on arvoa monimuotoisuutensa ansiosta.
Vuonna 2003 komitea päätti, että kulttuuri- ja luontokriteerit yhdistetään samaan luetteloon. Aiemmin molemmille oli oma luettelo. Vuoden 2005 ohjeistuksessa luontokriteerit (I, II, III ja IV) siirrettiin kulttuurikriteerien jatkoiksi, ja ne muodostivat näin maailmanperintökriteerit VII, VIII, IX ja X. Yhdistettyä luetteloa käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 2007.
Kohteen tulee :
Vaarantuneet kohteet
thumb|[[Chan Chanin arkeologinen kohde Perussa on ollut vaarantuneiden kohteiden listalla vuodesta 1986. Hauraat savitiili- tai maarakennukset tuhoutuvat nopeasti eroosion takia jouduttuaan kosketuksiin ilman ja vesisateen kanssa ilman suojelutoimia. ]]
Maailmanperintökomitea pitää yllä myös listaa kohteista, jotka ovat jostain syystä vaarantuneet. Tällaisia syitä voivat olla esimerkiksi sodat, luonnonmullistukset, saasteet, salametsästys, kontrolloimaton kaupungistuminen ja laaja turistiryntäys. Uhat voivat olla todettuja tai potentiaalisia, ja ne voivat aiheuttaa kohteen merkityksen pienenemisen.
Listaaminen vaarantuneiden kohteiden luetteloon ei tapahdu samalla tavalla kuin varsinaiseen maailmanperintöluetteloon. Joskus jäsenvaltio pyytää perintökohteensa merkitsemistä vaarantuneeksi, jotta saisi kansainvälisen huomion asialleen. Monet valtiot kuitenkin pyrkivät välttämään listalle joutumisen, koska pitävät tätä häpeänä.
Vaarantuneita maailmanperintökohteita oli vuonna 2021 yhteensä 52.
Luettelosta poistetut kohteet
Vuoteen 2021 mennessä kolme kohdetta on poistettu luettelosta.
Toisena poistettiin saksalainen Dresdenin kaupunki vuonna 2009. Dresden pudotettiin listalta, kun kaupunki aloitti varoituksista huolimatta nelikaistaisen moottoritiesillan, Waldschlößchenbrücken, rakentamisen Elben jokilaakson historiallisen maisemaan.
Kolmantena poistettiin Liverpoolin satama, josta Unesco oli jo aiemmin antanut Liverpoolin kaupungille varoituksen, kun satama-aluetta oli rakennettu ja sinne oli tullut muun muassa jalkapallojoukkue Evertonin stadion. Uudisrakentamisen vuoksi 1700- ja 1800-luvun satama-alue on menettänyt historiallisen arvon peruuttamattomasti. Päätös poistosta tehtiin heinäkuussa 2021.
Vaikutukset
thumb|[[Mammoth Caven kansallispuiston kävijäkeskuksen edessä oleva kyltti, joka kertoo kansallispuiston valinnasta maailmanperintökohteeksi.]] thumb|[[Ngorongoron suojelualue listattiin vaarantuneeksi kohteeksi vuonna 1984 sen rappeutumisen takia. Jatkuvan valvonnan ja teknisten projektien jälkeen kohde pystyttiin ottamaan pois vaarantuneiden listalta vuonna 1989. ]] Maailmanperintöluetteloon pääseminen vaikuttaa positiivisesti kohteisiin, joita sinne otetaan. Positiivisten syiden takia jäsenvaltiot ovat kiinnostuneita ehdottamaan kohteita omasta valtiostaan maailmanperintökomitealle.
Maailmanperintökohteet saavat kansainvälistä tunnustusta ja mainetta, mikä lisää mahdollisuuksia markkinoida kohdetta. Kohteisiin suuntautuu lisäksi entistä tarkempia laatukriteereitä, ja niiden suojelu sekä hallinnointi kehittyvät, sillä Unesco valvoo kohteita ja tekee säännöllisiä raportteja niiden tilasta. Vaarantuneiksi merkityt kohteet herättävät kansainvälistä vastuuntuntoa kohteen tulevaisuudesta.
Turismin määrä kohteissa kasvaa, mikä tuottaa myös taloudellisia hyötyjä. Turismin vaikutus riippuu kuitenkin osittain kohteen aiemmasta suosiosta, sijainnista ja markkinoinnista. Toisaalta varmaa näyttöä ei ole maailmanperintöstatuksen vaikutuksesta vierailijoiden määrään, sillä monista kohteista ei löydy kävijätilastoja Unescon tunnustusta edeltävältä ajalta. Lisäksi jo ennestään maailmanlaajuisesti tunnettuihin maamerkkeihin maailmanperintöluetteloon listaamisella ei todennäköisesti ole juurikaan vaikutusta turistimääriin. Suurempi vaikutus sen sijaan suuntautuu todennäköisesti vähemmän tunnettuihin kohteisiin.
Suurimmat hyödyt suuntautuvat kohteisiin, joihin on tehty kunnolliset ja tarkat hallintosuunnitelmat ja jotka toteuttavat myös Unescon operatiivisia suuntaviivoja. Ne kohteet, joiden hallinto ei ole kehittynyt kunnolla, eivät hyödy maailmanperintöluetteloon pääsystä samalla tavalla.
Maailmanperintökohteet on yleensä suojeltu jäsenvaltioiden kansallisilla tai paikallisilla laeilla ja säädöksillä, mutta luetteloon pääseminen ei yleensä vaikuta suojan paranemiseen. Kohteet eivät myöskään vaihda omistajaa, vaan jokainen valtio säilyttää täyden vallan kohteeseen. Maailmanperintösopimus kuuluu kansainvälisen oikeuden piiriin, joten sitä ei voida pakottaa käytäntöön samaan tapaan kuin kansallisia lakeja. Kansainvälisiä sopimuksia noudatetaan kuitenkin kansainvälisen yhteisön moraalisesta velvollisuudesta. Valtioilla ei ole yhteistä säädöstöä siitä, miten maailmanperintösopimuksen ohjeistoa pitäisi noudattaa, vaan jäsenvaltioilla on omat säädökset esimerkiksi kansallispuistojen tai kulttuuriperinnön suojeluun.