cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Filip IV (Espanja)
Avioliitot
Vaimonsa ja ainoan poikansa kuoltua Filip IV meni uusiin naimisiin 1649 Itävallan Maria Annan kanssa. Liitto kesti Filipin kuolemaan, ja lapsia syntyi viisi. Näistä vanhin, Margarita Teresa, meni naimisiin keisari Leopold I:n kanssa. Kolme seuraavaa lasta kuolivat pieninä, mutta nuorin toisen avioliiton lapsista, vuonna 1661 syntynyt Kaarle II, seurasi Filipiä Espanjan kuninkaana.
Lisäksi Filipillä oli avioliiton ulkopuolella 1629 syntynyt poika Juan José, josta tuli sotapäällikkö ja joksikin aikaa myös Espanjan Alankomaiden (ts. nykyinen Belgia ja etelä-Alankomaat) käskynhaltija.
Hallinto
Espanjan imperiumi oli heikkenemässä jo ennen Filip IV:n nousua valtaistuimelle, vaikkei tämä laskusuhdanne vielä juurikaan näkynyt. Filipin hallinto ei kyennyt asiaa auttamaan, vaikka hänen pitkään valtakauteensa mahtuu paljon myös menestyksiä. Melko kaoottisesti hallitun valtakunnan käytännön politiikka jäi enimmäkseen neuvonantajille, joilla, taitavuudestaan huolimatta, oli erilaisia näkemyksiä asioiden hoidosta. Suurin ongelma olivat kuitenkin aikakauden loputtomat sodat, joita Espanja kävi Alankomaita, Ranskaa ja Isoa-Britanniaa vastaan, ja joissa espanjalaisten sotaonni ei enää kestänyt. Kun tähän lisättiin vielä kolmikymmenvuotisen sodan vaatimat lisäjoukot ja yhä uudet sodat alituisesti voimistuvaa Ranskaa vastaan, ei ollut ihme, että Espanjan kansa ei juuri vaurastunut. Siirtolaisuus Espanjan Amerikkaan uusien mahdollisuuksien perään voimistui koko 1600-luvun.
Filipin alaisissa oli joitakin merkittäviä eri alojen tuntijoita, kuten menestyksekäs sotapäällikkö Ambrosio Spinola, joka osallistui kolmikymmenvuotiseen sotaan saavuttaen lukuisia voittoja. Filip IV oli myös merkittävä taiteentukija. Hänen hovimaalarinsa oli Diego Velázquez, jota kruunu avokätisesti tuki. Filip näyttää myös osallistuneen muutamien näytelmien kirjoittamiseen.
Filip IV kuoli vuonna 1665 luottaen siihen, että hänen poikansa, tuolloin vasta kolmivuotias Kaarle II, nostaisi Espanjan taas kunniaan. Filip luotti siihen, että hänen periaatteensa, kuten Espanjan vallan laajentaminen ja katolisen kirkon voimistaminen protestantismia vastaan, saisivat seuraajassa innokkaan puolustajan. Henkisesti jälkeenjäänyt Kaarle ei näitä toiveita pystynyt täyttämään ja hänen kuoltuaan ilman perijää 1700 seurasi Espanjan perimyssota.
Vatsakalvo
Vatsakalvo on vatsaontelossa oleva sileäpintainen yksinkertaisesta levyepiteelistä ja sidekudoksesta muodostunut kalvo. Sen tehtävänä on kiinnittää vatsaontelon elimet ympäristöönsä ja vähentää vatsaontelossa olevien elimien liikkeestä aiheutuvaa kitkaa. Vatsakalvo on kahdesta lehdestä muodostunut pussi, jonka ulompi lehti kiinnittyy vatsaontelon seinämiin ja sisempi lehti  ympäröi osaa vatsaontelon elimistä. Peritoneumin lehtien väliin jäävää tilaa kutsutaan vatsakalvononteloksi eli peritoneumonteloksi. Miehillä vatsakalvonontelo on umpinainen, mutta naisilla siitä on yhteys munanjohdinten onteloon. Vatsakalvon lehtien välissä on pieni määrä nestettä, jonka tehtävänä on vähentää vatsakalvon lehtien välistä kitkaa.
Elinten suhde vatsakalvoon
Vatsaontelon ja pelviksen eli lantion elimet luokitellaan intraperitoneaalisiksi, extraperitoneaalisiksi ja infraperitoneaalisiksi sen mukaan miten ne sijaitsevat suhteessa vatsakalvoon.
Intraperitoneaaliset elimet sijaitsevat vatsaontelon sisällä. Ne ovat joka puolelta peritonium visceraliksen ympäröimiä, mutta yhteydessä vatsaontelon seinämiin esimerkiksi suoliliepeen tai muun rakenteen avulla. Intraperitoneaaliset elimet pääsevät liikkumaan jonkin verran vatsaontelossa. Niitä ovat:
Retroperitoneaaliset elimet sijaitsevat vatsakalvonontelon posteriorisella eli takapuolella, vatsaontelon takaseinämässä. Ne eivät pääse juurikaan liikkumaan. Vatsakalvo peittää niiden anteriorista laitaa. Niitä ovat:
Infraperitoneaaliset elimet sijaitsevat vatsakalvonontelon kaudaali- eli hännänpuolella, lantio-ontelossa. Peritoneum peittää niitä vatsakalvonontelon puolelta. Niitä ovat:
Vatsapaidat
Vatsakalvo muodostaa vatsaontelon elinten väliin ison ja pienen vatsapaidan. Iso vatsapaita riippuu suoliston edessä. Se kiinnittyy paksusuolen poikittaiseen osaan ja mahalaukun isoon kaarrokseen. Isossa vatsapaidassa on runsaasti rasvakudosta. Pieni vatsapaita yhdistää maksan ja mahalaukun pienen kaarroksen.
Veronica Guerin
Veronica Guerin (5. heinäkuuta 1958 Dublin – 26. kesäkuuta 1996 Dublin) oli irlantilainen rikostoimittaja, jonka huumekauppiaat murhasivat. Guerin oli kouluttautunut kirjanpitäjäksi Dublinin Trinity Collegessa, mutta hän ryhtyi myöhemmin toimittajaksi työskennellen aluksi talous- ja uutistoimittajana irlantilaisille sanomalehdille. Viimeisimpinä vuosinaan hän työskenteli Sunday Independent -lehdelle kirjoittaen erityisesti juttuja Dublinin huumerikollisuudesta. Guerin sai työnsä vuoksi useita tappouhkauksia, kunnes 26. kesäkuuta 1996 hänet ammuttiin ohikulkevasta moottoripyörästä liikennevaloristeyksessä pysähdyksissä olleeseen autoonsa. Guerinin murhatutkinnan yhteydessä pidätettiin ja tuomittiin useita huumerikollisia. Murhan järjestämisestä on syytetty huumekauppias John Gilligania, joka tuomittiin tapauksen yhteydessä huumekaupasta saatujen rahojen pesusta. Guerinin kuolema käynnisti suuren organisoituneen jengirikollisuuden kitkemiseen tähdänneen rikostutkinnan.
Mauno Kurppa
Mauno Johannes Kurppa (22. kesäkuuta 1927 Loimaa – 30. tammikuuta 1999 Loimaa) oli suomalainen maanviljelijä, toimitusjohtaja ja 1970-luvun alussa Suomen maaseudun puolueen ja Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen kansanedustaja. Kurppa sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1978.
Kurpan vanhemmat olivat maanviljelijä Yrjö Kurppa ja Fanny Maria Eskola. Hän kävi kansakoulun ja toimi vuodesta 1954 lähtien Kurpan Konepaja Ky:n (myöhemmin osakeyhtiö) toimitusjohtajana sekä vuodesta 1958 alkaen maanviljelijänä Loimaan kunnassa. Hän oli myös ruotsalaisen Ab Scanfinnproductin johtokunnan jäsen. Kurppa sai teollisuusneuvoksen arvonimen 1978. thumb|200px|Kurpan Konepajan Mara salaojakone. Tämän yksilön on lahjoittanut [[Suomen maatalousmuseo Sarka|Sarka-maatalousmuseolle Mauno Kurpan puoliso Leena Kurppa.]] Mauno Kurppa oli kansanedustajana vuosina 1970–1975 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli Suomen maaseudun puolueen kansanedustajana 7. lokakuuta 1972 saakka. SMP:n eduskuntaryhmä hajosi 8. syyskuuta 1972, jolloin 12 edustajaa poistui eduskuntaryhmän kokouksesta sen jälkeen, kun Veikko Vennamo oli ilmoittanut Mauno Kurpan ja Heikki Kainulaisen tulleen erotetuksi eduskuntaryhmästä puoluehallituksen päätöksellä sekä Lauri Linnan ja Artturi Niemelän tulleen pidätetyksi määräajaksi ryhmän työskentelystä. Uusi eduskuntaryhmä järjestäytyi eduskunnan istuntosalissa omaksi ryhmäkseen 24. lokakuuta 1972. Syksyn aikana Vennamo erotutti nämä henkilöt puolueesta joko puoluehallituksen päätöksellä tai erottamalla sen puolueosaston, johon kyseiset henkilöt kuuluivat. Kurppa toimi sitten Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen puheenjohtajana.
Kurppa oli Loimaan kunnan kunnanvaltuuston sitoutumattomiin kuuluneena jäsenenä 1973–1996 ja hän kuului myös Teollisuuden keskusliiton pienteollisuuden neuvottelukuntaan.
Mauno Kurppa perusti Loimaalle 1954 Kurpan Konepajan, joka valmisti salaojituksessa käytettäviä koneita, maatilakaivureita (traktoriin kiinnitettävä irrotettava kaivinlaite) ja henkilönostimia. Konepajan tuotemerkkejä olivat Esa, Masa ja Mara. Enimmillään konepajan palveluksessa oli 120 henkilöä. Kurppa myi konepajan vuonna 1997 samana vuonna perustetulle Dino Lift Oy:lle, joka toimii edelleen Loimaalla.
Mari Laurila
Mari Laurila (s. 1963) on suomalainen muusikko, joka tuli tunnetuksi lapsilaulajana esittämillään kappaleilla ”Aja hiljaa, isi” ja ”Peppi Pitkätossu”. Laurilan äiti on laulaja, musiikkileikkikoulun johtaja Ritva Mustonen ja isä studiomuusikko Heikki Laurila.
Ura
Laurila tuli tunnetuksi vuonna 1966 levyttämällään kappaleella ”Aja hiljaa, isi”, jota käytettiin Liikenneturvan kampanjoissa. Laurila oli tuolloin kolmevuotias. Hänen suurin hittinsä oli kuitenkin kolme vuotta myöhemmin levytetty ”Peppi Pitkätossu”. Kummatkin olivat myydyimpien kotimaisten singlejulkaisujen joukossa vielä 30 vuotta julkaisunsa jälkeen. Laurila levytti lastenlauluja vuoteen 1974 saakka.
Laurila valmistui Pariisin konservatoriosta harjoituspianistiksi ja myöhemmin 1999 musikaalinäyttelijäksi Lontoon Royal Academy of Musicista. Hän asuu nykyisin Nizzassa.
Bonäsbåset
Bonäsbåset on järvi Tenholassa Raaseporin keskiosassa lounaisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 57 hehtaaria. Etäisyys Tammisaaresta on 11 kilometriä pohjoisluoteeseen.
Maantiede
Bonäsbåsetin pituus lännestä itään on noin puolitoista kilometriä. Altaan länsiosan rantaviiva on mutkainen, itäosa on sitä vastoin varsin tasaleveä ja rantaviivaltaan melko suora. Saaria ei ole. Länsiosan Bonäsholmen on niemimaata; sen sisällä sijaitsee pieni luonnonsuojelualue. Bonäsbåsetin ympäristö on vanhaa kulttuurimaisemaa useine muinaishautoineen, järven itäosan rannoilla on metsämaata.
Bonäsbåsetin syvin kohta, 11,7 metriä, sijaitsee järven itäosassa. Myös länsiosassa on lähes kymmenen metrin syvänne.
Bonäsbåsetiin virtaa laskuoja luoteesta Ovanmalmträsketistä, Bonäsbåsetista virtaa laskuoja lounaaseen Gennarbyvikeniin. Vajaa kilometri Bonäsbåsetista itään sijaitsee Långträsket ja Sidsbackaträsket.
Bonäsbåsetin ekologinen tila on tyydyttävä, kemiallinen tila on hyvä. Vesitilavuus on 2 596 000 kuutiometriä.
Bonäsbåset (82.010.1.001) kuuluu Bonäsånin valuma-alueeseen (82.01), joka on osa Saaristomeren rannikkoalueen ja Ahvenanmaan päävesistöä (82).
Elsa Laula Renberg
Elsa Laula-Renberg (o.s. Laula, 29. marraskuuta 1877 Tärnaby, Ruotsi – 22. heinäkuuta 1931 Mosjøen, Norja) oli eteläsaamelainen aktivisti, poliitikko ja kirjoittaja. Laula oli kotoisin ja varttui porosaamelaisperheessa Ruotsissa eteläsaamelaisten alueella lähellä Dikanäsia. Hänen isänsä oli Norjan Susendalista kotoisin ollut Lars Thomasson Laula ja äiti Kristina Josefina Larsdotter.
thumb|left|160px|Elsa Laulan kirjasen Infør lif eller död? (1904) kansi. Elsa Laula valmistui kätilöksi Tukholmassa, jossa asuessaan hän oppi yhdistystöitä. Valmistuttuaan hän palasi kotiseudulleen. Hän on ensimmäinen saamelaisnainen, joka on julkaissut kirjoituksiaan. Vuonna 1904 Elsa Laula kirjoitti ja kustansi 30-sivuisen kirjasen nimeltä ''Infør lif eller död? Sanningsord i de Lappska förhållandena''. Kirjasessa hän käsitteli saamelaislasten kouluasioita, saamelaisten äänioikeuksia, saamelaista maanomistusoikeuksia, ja saamelaisyhdistysten asioita sekä Ruotsin hallituksen assimilointipolitiikkaa ja vallitsevaa sosiaalisen darwinismin ideologiaa. Laulan toiminnan vaikutuksesta Ruotsin saamelaiset kokoontuivat vuonna 1904 Tukholmaan ja perustivat saamelaisia kokoavan Lapparnas Centralförbund -järjestön. Järjestö julkaisi vuosina 1904 ja 1905 omaa sanomalehteä (Lapparnas Egen Tidning), jota useat samoihin aikoihin perustetut eteläsaamelaiset järjestöt tukivat. Tukijoihin kuului Laulan kostiseudun Fatmomokke lapförening.
Laula kirjoitti aktiivisesti lehdistöön ja pyrki päästä tapaamaan hallituksen ministereitä ja jopa Ruotsin kuningasta. Alkujaan hän käsitteli saamelaisten asioita Ruotsissa. Vuonna 1908 hän meni naimisiin Norjan puolelta olevan porosaamelaisen Thomas Renbergin kanssa, ja muutti perheineen Norjan puolelle Nordlandin Vefsniin sekä jatkoi poliittista toimintaansa sieltä käsin. Elsa ja Thomas Renberg saivat yhteensä kuusi lasta. Elsa kuoli 54-vuotiaana tuberkuloosiin Brønnøyssa.
left|thumb|Ensimmäisen saamelaisten kansalliskokouksen (1917) kokousedustajia Trondheimissä. Laula-Renbergin julkinen toiminta oli edistyksellistä ja poikkeuksellista sen ajan naiselle. Hänen toimintansa ja kirjoituksensa herättivät runsaasti vastustusta hallinnossa, ja hän kohtasi vaikeuksia toimiessaan silloisia poliittisia kanavia pitkin. Koska Laula-Renberg ymmärsi naisten merkityksen julkisten asioiden hoitamisessa ja yhteiskunnan valtarakenteiden muutoksessa hän toivoi, että saamelaisnaiset järjestäytyisivät. Hän oli vakuuttunut että saamelaisnaiset ja -miehet pystyisivät työskentelemään tehokkaasti yhdessä kansansa parhaaksi omien vahvojen järjestöjensä välityksellä. Vuonna 1910 perustettiin ensimmäinen saamelaisnaisten yhdistys (Brurskanken Samiske Kvindeforening). Sen tavoitteena oli perustaa koulu Nordlandiin ja jakaa oppia saamelaisille. Vuonna 1917 Elsa Renbergin toiminnan seurauksena Trondheimissä järjestettiin ensimmäinen Norjan ja Ruotsin saamelaisia koonnut Saamelaisten kansalliskokous (no:Samemøtet i 1917), jota seurasi kaksi myöhempää kansalliskousta.
Elsa Laulan syntymäpäivä 29. marraskuuta on yksi saamelaisten liputuspäivistä.
Belteleradyjokampanija
Belteleradyjokampanija eli Belteleradiokompanija  on Valko-Venäjän kansallinen yleisradio- ja televisioyhtiö. Sen päätoimitilat sijaitsevat Minskissä. Belteleradyjokampanija oli Euroopan yleisradiounionin (EBU) jäsen.
Lindsay Pulsipher
Lindsay Pulsipher (s. 6. toukokuuta 1982 Salt Lake City, Utah, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Belteleradyjokampanija
Yhtiö tuottaa ja lähettää ohjelmaa valtakunnallisesti neljälle televisiokanavalle ja viidelle radiokanavalle. Lisäksi Belteleradyjokampanijalla on viisi alueellista radiokanavaa:
Lindsay Pulsipher
Nuoruus
Lindsay Pulsipher kasvoi Salt Lake Cityssä Utahissa. Hänellä on viisi sisarusta. Hänet kasvatettiin mormoniksi, mutta hän lakkasi käymästä kirkossa nuorena eikä pidä enää itseään mormonina. Pulsipher harrasti nuorena lumilautailua, maalausta ja musiikkia. Hän sai idean tulla näyttelijäksi äidiltään, joka on teatterinäyttelijä.
Ura
Pulsipherilla oli vuosina 2000 - 2003 useampi pieni rooli sarjassa Enkelin kosketus, jota kuvattiin hänen kotikaupungissaan Salt Lake Cityssä. Vuonna 2003 hän esiintyi elokuvassa Summer Solstice. Tämän jälkeen hän muutti luomaan näyttelijänuraa Los Angelesiin. Pulsipherilla oli pieniä rooleja useissa televisiosarjoissa kunnes hän sai vakituisen roolin Patrick Swayzen vastanäyttelijänä sarjasta The Beast vuonna 2009. Seuraavana vuonna hän alkoi näytellä sarjassa True Blood.
Valveilla
Valveilla on suomalaislaulaja Pauliina Kokkosen 12. huhtikuuta 2019 digitaalisesti julkaistu esikoisalbumi. Albumin on tuottanut Artturi Taira (kappaleella ”Otava” myös Matti Ahopelto).
Valveilla oli Radio Helsingin viikon albumina albumin julkaisuviikolla.
Source SDK
thumb|right|Source SDK -ikkuna Steam-tietokoneohjelmassa.
Source SDK (sanoista Source Development Kit) on Valve Corporationin kehittämä valikoima ohjelmia, joita käytetään Half-Life 2 -modifikaatioiden luomiseen. Ohjelmalla voi luoda Source-pohjaisiin peleihin myös karttoja. Sitä voi myös käyttää uuden pelin luomisessa Source-pelimoottorille. Source SDK on kaikkien Steamin käyttäjien ladattavissa ilmaiseksi.
Sisältö
Source SDK sisältää ohjelmia karttojen, hahmomallien ja modien luontiin.
Täydellinen lista SDK:n ohjelmista
Seuraavat ohjelmat ovat saatavilla lataamalla Source SDK:hon Steamistä.
Kaulushaukkanen
Kaulushaukkanen (Micrastur semitorquatus) on Väli- ja Etelä-Amerikassa tavattava jalohaukkoihin kuuluva lintulaji.
Koko ja ulkonäkö
Pituudeltaan kaulushaukkanen on 51–59 cm pitkä ja naaras on koirasta kookkaampi. Yleisväritykseltään lintu on tumma ja sen selkä on musta tai tummanruskea. Pää on tumma ja niskassa kulkee vaaleampi kaulus. Rinnan ja vatsan värityksessä on kolme muotoa. Rinta ja vatsat voivat olla joko valkoiset tai kellertävät mustin vaakaraidoin tai tumman harmaa valkoisin raidoin. Siivet ovat lyhyehköt ja pyrstö on pitkä. Pyrstössä on valkoisia raitoja.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kaulushaukkasta tavataan Meksikosta Peruun ja laajalta alueelta Venezuelasta eteläiseen Brasiliaan ja Argentiinan pohjoisimpiin osiin. Kaulushaukkasen elinympäristöä ovat sademetsät, kuivat metsät, jokien varret ja metsien läheiset aukiot. Laji elää piilottelevaa elämää usein puiden kätköissä. Sen ravintoa ovat pääasiassa nisäkkäät ja linnut, mutta se pyydystää myös hyönteisiä sekä matelijoita. Kaulushaukkanen on kolopesijä.
Ariane (Alankomaiden prinsessa)
Alankomaiden prinsessa Ariane tai Orange-Nassaun prinsessa Ariane (Ariane Wilhelmina Máxima Ines ) (s. 10. huhtikuuta 2007) on kuningas Willem-Alexanderin ja hänen puolisonsa kuningatar Máximan kolmas lapsi. Hän on Alankomaiden kruununperimysjärjestyksessä kolmantena, siskojensa Catharina-Amalian ja Alexian jälkeen.
Iberit
thumb|200px|Iberien asumat alueet thumb|200px|Bazasta löydetty iberinaista esittävä veistos 4. vuosisadalta eaa. Iberit olivat yhdessä liguurien kanssa Iberian niemimaan eli nykyisten Portugalin ja Espanjan alueiden vanhimpia nimettyjä asukkaita. Iberit asuttivat Iberiaa pronssikaudella. On eri käsityksiä siitä, mistä he tulivat; yleisin käsitys on, että he olivat sukua berbereille ja tulivat Afrikasta. Toisen teorian mukaan he olivat Iberian niemimaan alkuperäisiä asukkaita, jo ennen ligureita, ja kolmannen mukaan he tulivat Välimeren itäosista.
Iberit aloittivat Iberian niemimaan valloituksensa Espanjan länsiosista ja levisivät koko niemimaan eteläiseen osaan. He osasivat jo Espanjaan tullessaan työstää metalleja kuten pronssia. He kävivät kauppaa foinikialaisten, kreikkalaisten ja Karthagon kanssa. Iberit oppivat foinikialaisilta kirjoitustaidon ja alkoivat merkitä omaa kieltään muistiin. Myöhemmin he ottivat vaikutteita kreikkalaisesta kirjaimistosta.
Iberien valtakausi päättyi kun keltit saapuivat alueelle. Iberien kulttuuri sekaantui kelttien kulttuuriin ja katosi vähitellen.
Hansjörg Auer
pienoiskuva|Hansjörg Auer vuonna 2012. Hansjörg Auer (18. helmikuuta 1984 Zams, Tyrol, Itävalta – 16. huhtikuuta 2019 Howse Peak, Kanada) oli itävaltalainen vuorikiipeilijä. Auer ilmoitettiin kadonneeksi 17. huhtikuuta 2019 hänen ollessaan kiipeämässä Howse Peakin vaativana pidettyä itärinnettä Banffin kansallispuistossa Kanadan Kalliovuorilla. Hänen mukanaan olivat myös itävaltalainen vuorikiipeilijä David Lama ja yhdysvaltalainen vuorikiipeilijä Jess Roskelley. Heidät löydettiin kuolleina.
Kuno Klemm
Kuno Klemm (5. maaliskuuta 1888 – 1945) oli saksalainen kenraalimajuri toisen maailmansodan aikana. Hän oli syntynyt Lauenburgissa Saksassa. Hän liittyi keisarillisen Saksan armeijaan huhtikuussa 1908, ja palveli 82. jalkaväkirykmentissä. Toisen maailmansodan alkaessa hänet ylennettiin everstiksi, ja hän komensi tuolloin Wehrmachtin 374. jalkaväkirykmenttiä. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1. lokakuuta 1943. Hän tuolloin 75. jalkaväkirykmentin komentaja. Hänet siirrettiin miehitettyyn Norjaan marraskuussa 1944 sotavankileirin komendantiksi. Hän teki itsemurhan Oslossa vuonna 1945, Josef Terbovenin ja Wilhelm Rediessin tapaan.
X-Plane
X-Plane on yhdysvaltalaisen Laminar Researchin kehittämä kaupallinen lentosimulaattoriohjelma. X-Plane on saatavana Linux, Mac OS X ja Windows -järjestelmille.
Päivitykset ovat ilmaisia uuteen pääversioon asti. X-Planen viimeisin vakaa versio on 11, joka julkaistiin maaliskuussa 2017. Versio 12 on julkaistu ennakkojulkaisuna syyskuussa 2022.
Ominaisuudet
X-Plane tukee verkottamista useille tietokoneille mahdollistaen muun muassa usean näytön järjestelmät.
Simuloidun laitteen sijaan järjestelmään voidaan kytkeä oikeaa laitteistoa Hardware in the loop (HIL tai HITL) simulaatioon. Esimerkkitapauksia ovat radiolaitteen tai navigointilaitteen korvaaminen aidolla simulaation sijaan.
Versiossa 11.50 on julkaistu tuki Vulkan ja Metal -rajapinnoille. Versio 12 käyttää OpenGL-siltaa jotta vanhat pluginit toimivat uudessa versiossa. Versio 12 hyödyntää aiempaa enemmän grafiikkaprosessorin (GPU) ominaisuuksia ja osa toiminnoista on siirretty grafiikkaprosessorille suoritettavaksi. Versiossa 12 on uusi pilvijärjestelmä, joka tukee erilaisia pilvimuodostelmia ja niiden muuttumista ajan myötä. Säätila- ja pilvijärjestelmä tukee turbulenssia pilvissä, jäätymistä sekä sadetta pilvissä ja niiden alapuolella.
Sertifioitu versio
X-Planesta on saatavilla FAA:n sertifioima versio, jota voidaan käyttää oikeiden lentäjien koulutukseen.
Varsinainen käyttö kuitenkin vaatii myös muun muassa lento-ohjaimilta sertifioinnin joten pelkkä ohjelmalisenssin hankkiminen ei ole riittävää.
Työkalut
X-Planen mukana toimitetaan työkalu, jonka avulla voi tehdä ja muokata lentokoneita. Erikseen ladattavissa on myös maastonmuokkaustyökalu, jolla voi tehdä myös lentokenttiä.
Järjestelmä tarjoaa täydellisen lentosimulointiympäristön. Se laskee lentokoneen lento-ominaisuudet, muun muassa siiven profiilista ja rungon muodosta. X-Planessa voi lentää sekä Maa että Mars-planeetalla.
Mobiiliversio
X-Plane Mobile on erillinen tuote iOS- ja Android-laitteille.
Lentokoneet ja maasto
X-Plane 11 sisältää seuraavat lentokoneet:
Cupello
Cupello on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 4 832 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 4 848 asukasta.
X-Plane
Lentokoneet ja maasto
Muita lentokoneita ja maastoa kuten lentokenttiä on saatavilla sekä kaupallisena lisäsisältönä, että ilmaisina laajennuksina ohjelmaan.
Ohjelmaan on saatavilla korkeamman resoluution maastotiedot, joka tekee maastotiedosta yksityiskohtaisempaa.
Gamlehaugen
thumb|Gamlehaugen Bergenissä. Gamlehaugen on Norjan hallitsijan virallinen Bergenin residenssi. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1900, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1902. Suunnittelijana toimi arkkitehti Jens Zetlitz Kielland. Rakennus toimi alun perin laivanomistaja ja pääministeri Christian Michelsenin yksityisasuntona. Michelsenin kuoltua rakennus lahjoitettiin keräysvaroilla Norjan valtiolle vuonna 1925. Rakennuksen ensimmäisessä kerroksessa toimii museo.
Nereidi (veistos)
Nereidi on Hans-Christian Bergin luoma veistos, joka sijaitsee Helsingin Kalasatamassa. Seitsemän metriä korkea veistos on pystytetty Kalasatamankadun eteläpäähän kauppakeskus Redin eteen. Kaksiosaiseen teoskokonaisuuteen kuuluu betoninen aaltoa muistuttava jalustasta ja hahmo, joka koostuu laserleikatuista ja maalatuista alumiinilevyistä. Nereidit olivat kreikkalaisessa mytologiassa merenneitoja.
Teos näyttää erilaiselta eri suunnista katsottaessa. Kaukaa edestä se näyttää koostuvan viivoista ja sivulta näkee niska kenossa kaukaisuuteen katsovan hahmon. Hans-Christian Berg on hyödyntänyt optista illuusiota useissa teoksissaan ja koostanut teoksiaan yhdistelemällä eri materiaaleja ja eri valmistustekniikoita. Tässä teoksessa on tarvittu lukuisia eri puolilta Suomea tilattuja osia, joita on liitetty hitsaamalla, niittaamalla ja ruuvaamalla. Viimeisenä asennettiin valot. Kokonaisuuden pystytys kesti neljä päivää.
Rakennusyhtiö SRV:n urakoiman kauppakeskuksen läheisyyteen haluttiin taidetta. Vuonna 2016 järjestettiin kansainvälinen kutsukilpailu, jossa teosehdotuksilta edellytettiin riittävää kokoa suhteessa rakennuksiin sekä niiden haluttiin ilmentävän iloa ja oivallusta. Taiteilijoilta tilattiin graffiteja, keramiikkaa, maalauksia, mobiletaidetta, reliefi, valotaidetta ja veistoksia. Nereidin paikan päättivät kauppakeskuksen pääsuunnittelijana toimineen arkkitehtitoimisto Helin & Co:n ja Helsingin kaupungin edustajat. Valitusta alueesta haluttiin luoda kohtaamispaikka. Veistos julkistettiin 2. kesäkuuta 2021.
Markus Peltonen
thumb|250px| Markus Peltonen (oik.) tuulettaa VaLePan paidassa kaudella 2008. Markus Peltonen (s. 26. syyskuuta 1981) on Turusta kotoisin oleva entinen suomalainen lentopalloilija. Peltonen oli pelipaikaltaan keskitorjuja ja on 198 cm pitkä. Hän on saavutti urallaan muun muassa Suomen mestaruuden, Suomen cupin voiton, SM-hopean ja -pronssin. Peltonen päätti uransa kauden 2010-11 hopeamitaleihin.
Ura
Peltonen aloitti lentopallon pelaamisen virallisesti vasta 17-vuotiaana, kun hän alkoi pelata sarjatasoilla. Ennen virallisesti aloittamista hän oli vain pelannut omaksi ilokseen kaveriporukan kesken. Peltonen kehittyi nopeasti lentopallon saralla ja nousi SM-liigajoukkue Raision Loimun farmijoukkueeseen. Kehitys jatkui edelleen nousujohteisena, ja Peltoselle tarjottiin sopimusta SM-liigaseura Napapiirin Palloketuista. Peltonen ei jättänyt tilaisuutta käyttämättä ja suuntasi Rovaniemelle. Napapiirin Palloketuissa hän voitti kaudella 2005–2006 Suomen Cupin mestaruuden Raision Loimun nenän edestä, sekä SM-liigan runkosarjan. Pudotuspeleissä Napa hyytyi lopulta neljänneksi.
Kauden jälkeen Peltonen jatkoi uraansa Rovaniemen uudessa seurassa, Santasportissa. Santasport oli Napapiirin Pallokettujen ja Perungan Poikien yhdistämä seura. Peltonen voitti kauden päätteeksi suomenmestaruuden, ja kauden aikana Santasportin joukkue oli ottanut kovia päänahkoja Euroopan Cupin kentiltä.
1222 Tina
1222 Tina on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi E. Delporte vuonna 1932. Pikkuplaneetta sai nimensä löytäjänsä ystävän mukaan. Ennen nimeämistään tämä asteroidi tunnettiin väliaikaisella nimellä 1932 LA. Tinan läpimitta on noin 21 kilometriä ja pyörähdysaika eli vuorokauden pituus sen pinnalla on noin 13,40 tuntia.
Markus Peltonen
Ura
Kauden jälkeen Peltonen vaihtoi seuraa Rovaniemeltä Vammalaan ja alkoi pelata Vammalan Lentopallon väreissä. VaLePassa Peltonen voitti SM-pronssia ensimmäisellä kaudellaan 2008.
Muuta
thumb|250px|Peltosen veljekset tuulettavat (2008) Vammalassa Peltonen toimii pelatessaan samanaikaisesti luokanopettajana, joksi hän valmistui Rovaniemellä opiskellessaan ja pelatessaan. Markuksen pikkuveli Kaius Peltonen on myös SM-liigatason lentopalloilija. Veljekset pelasivat samassa joukkueessa kaudella 2008-2009.
Joukkueet
2002-2003 Napapiirin Palloketut
2003-2004 Napapiirin Palloketut
2004-2005 Napapiirin Palloketut
2005-2006 Napapiirin Palloketut
2006-2007 Rovaniemen Santasport
2007-2008 Vammalan Lentopallo
2008-2009 Vammalan Lentopallo
2009-2010 Vammalan Lentopallo
Paul Taylor
Paul Belville Taylor Jr. (29. heinäkuuta 1930 – 29. elokuuta 2018) oli yhdysvaltalainen nykytanssija ja 1900-luvun tunnetuimpiin kuuluva koreografi.
Taylor esiintyi muun muassa Merce Cunninghamin ja Martha Grahamin tanssiryhmissä. Vuonna 1959 hän teki yhteistyötä Episodes-balettiteoksessa George Balanchinen kanssa New York City Balletissa. Hän perusti oman ryhmänsä Paul Taylor Dance Companyn vuonna 1954. Eräs hänen tunnetuimmista koreografioistaan on Johann Sebastian Bachin musiikkiin tehty Esplanade (1975).
Taylor oli biseksuaali. Hänen omaelämäkertansa Private Domain julkaistiin vuonna 1987. Hänelle myönnettiin Kennedy Center Honors -taidepalkinto vuonna 1992 ja National Medal of Arts vuonna 1993.
Henrik Lilius (toimitusjohtaja)
Henrik August Kasimir Lilius (1. elokuuta 1921 Helsinki – 26. maaliskuuta 2014 Helsinki) oli Tamfeltin (entinen Tampereen Verkatehdas) toimitusjohtaja vuosina 1956–1985 ja suomalaisen tekstiiliteollisuuden keskeinen vaikuttaja. Koulutukseltaan hän oli diplomi-insinööri. Hänen aikanaan Tamfelt kansainvälistyi ja sen painopiste siirtyi villateollisuudesta konehuopatuotantoon, jota edesauttoi Suomen metsäteollisuuden voimakas kasvu 1950-luvulla.
Tehdas toimi vielä Liliuksen aikana pääasiallisesti Tammerkoskella (vuoteen 1975) ennen siirtymistään uuteen tehtaaseen Tampereen Hankkioon. Yritys ehti myös kokea hänen aikanaan nimen muutoksen perinteisestä Tampereen Verkatehdas Oy – Tammerfors Klädesfabriks Ab (1797) nimestä Tamfeltiksi.
Liliuksen veli oli poliitikko Patrik Lilius.
Shay
thumb|280px|Shay-höyryveturi Shay on amerikkalainen metsätyöhön suunniteltu höyryveturi, jollaisia oli käytössä 1800-luvun lopulta 1960-luvulle.
Synty
Metsuri Ephraim Shay haki 14. heinäkuuta 1881 patentin kardaaniakselilla varustetulle höyryveturille, joka oli tarkoitettu nimenomaan metsärautateille.
Amerikkalaiset metsäyhtiöt eivät pohjustaneet metsäratoja, vaan kiskot vedettiin suoraan maan pinnalle, ja seurauksena oli, että kiskotus oli paitsi huteraa myös epätasaista ja kaarteet jyrkkiä. Kun silloisissa vetureissa oli jäykkä alusta, niiden oli lähes mahdoton kulkea rataa.
Toimintaperiaate
Shay sijoitti veturinsa pyörät ensi kertaa teleihin, joita silloin käytettiin vain vaunuissa. Veturin kolme sylinteriä sijoitettiin oikeaan kylkeen pystyasentoon, ja tasapainon vuoksi kattila sijoitettiin epäsymmetrisesti alustan vasempaan puoliskoon. Shay jakoi vetokoneiston kahtia: toiseen puoliskoon kuuluivat sylinterit kampiakseleineen ja toiseen teleissä olevat vetopyörät. Kitkapainoa saatiin lisää ja eräänlainen varhaistyypin luistonestojärjestelmä syntyi, kun Shay keksi kytkeä myös tenderin pyörät kardaanilla vetokoneistoon. Koska kattila oli vasemmassa eli lämmittäjän puoleisessa reunassa, ilmapumppu säiliöineen sijoitettiin poikkeuksellisesti oikeaan reunaan normaalia alemmas. Näin yhdistelmä ei haitannut kuljettajan näkyvyyttä.
Näin syntyi yhdistelmä: tenderihöyryveturi, jonka kaikki pyörät vetivät. Tenderin vesitila oli kookas, 10 kuutiometriä ja veturin kokonaispaino 76 tonnia. Kuten pääosa amerikkalaisista vetureista, nämäkin olivat hiilipolttoisia; puuta, etupäässä sahanpurua ja sahausjätteitä, poltettiin vain varikoilla.
Shay suunnitteli veturinsa hyvin joustavaksi: telin ansiosta pyörät seurailivat ratojen epätasaisuuksia hyvin, ja samoin jyrkätkään kaarteet eivät olleet ongelma; Shayn kääntösäde oli vain 50 metriä eli kolmasosa tavallisesta veturista. Syynä oli paitsi telirakenne, myös se, että veturin akselit oli keskitetty päihin. Se lisäsi myös hankauspainoa ja siis pitoa.
Tasaisilla raiteilla Shayt vetivät jopa 2 000 tonnin junia. Ne nousivat jopa 100 promillen (100 mm:n nousu kiskometriä kohti) mäkiä tyhjillä vaunuilla ja jopa 60 promillen (60 mm nousu kiskometriä kohti) nousuja useiden satojen tonnien painoiset vaunut perässään. Saavutus oli erinomainen, kun jo 15 promillen nousu katsotaan normaali- tai leveäraiteisilla radoilla ylijyrkäksi; esimerkiksi Pollarinmäki Vilppulassa on vaikea paikka jopa kolmen veturin vetämälle 88 akselin tavarajunalle, vaikka sen nousu on "vain" 12,5 promillea; samoin Helsinki–Hyvinkää-radalla tarvittiin ennen väkivahvojen Dr12 -linjaveturien tuloa työntöveturia Helsingistä lähtöä varten, vaikka radan nousu on vain 2 promillea.
Shay-veturien ongelma oli voimansiirron meluisuus ja melko alhainen huippunopeus; Shayt olivat vääntökoneita. Ongelmana oli myös kiskojen kuluminen kaarteissa epätasaisesti Shayn epäsymmetrisen voimansiirron takia.
Shayta sanottiin joskus "puolihammasrataveturiksi": siinä ei ollut hammasratalaitteistoa, mutta vaihteistojen hammaspyörät akseleissa kuluivat yleensä vauhdilla ottaessaan kiinni radalla olleisiin oksiin ja kiviin.
Silti Shayt olivat aikakautensa ennätyksen tekijöitä: kitkavetureita, jotka nousivat kaltevuuksista joihin yleensä tarvittiin hammasrata tai vaijeriveto.
Jälkipolville on säilynyt 115 Shay-veturia. Museoitujen lisäksi lukuisia on kunnostettu ajokuntoon.
Heisler ja Climax olivat ratkaisultaan samantapaisia. Jos veturi suistui kiskoilta, se tapahtui niin pahassa paikassa että veturin sai pois vain osiksi purkamalla. Osat koottiin tehtaalla tai joskus omalla konepajalla.
Shay-, Heisler- ja Climax-veturit olivat pitkään käytössä amerikkalaisessa metsäteollisuudessa, viimeiset vielä 1960-luvulla. Vasta telaketjuilla tai erikoiskumipyörillä liikkuvan raskaan metsätyökaluston kehittyminen nykyiselleen teki niistä tarpeettomia.
Nordkalk
thumb|250px|Kalkkikivikaivosta [[Parainen|Paraisilla.]] Nordkalk on kalkkikivipohjaisten tuotteiden valmistaja. Yrityksellä on toimintaa yli 30 paikkakunnalla muun muassa Suomessa, Ruotsissa, Puolassa, Norjassa, Virossa ja Venäjällä. Nordkalkin tuotteita käytetään muun muassa paperi-, teräs- ja rakennusaineteollisuudessa sekä ympäristönhoidossa ja maataloudessa.
Historia
Kalkkikiveä on louhittu Paraisilla 1600-luvulta lähtien, mahdollisesti jopa jo 1300-luvulla. Marraskuun 26. 1898 perustettiin Pargas Kalkbergs Aktiebolag, josta myöhemmin tuli Partek Oyj. Kalkkiliiketoiminta yhtiöitettiin elokuussa 1991 Nordkalk Oy Ab:ksi (myöhemmin Partek Nordkalk Oy). Kone Oyj osti Partekin vuonna 2001 ja myi Nordkalkin seuraavana vuonna sijoittajaryhmän perustamalle NK-Holding Oy:lle. Nordkalk sulautui vuonna 2004 NK-Holding Oy Ab:hen, joka muutti samalla nimensä Nordkalk Oyj Abp:ksi.
Omistus
Nordkalkin ostajaryhmään kuului vuonna 2002 Capmanin hallinnoimien rahastojen ja Ahlström Capitalin lisäksi muun muassa Rettig-Yhtymä (nyk. Rettig Group) 1,9 %:n osuudella. Rettig nosti osuutensa Nordkalkista 21 %:iin vuonna 2006 ja 49 %:iin vuonna 2009. Toukokuussa 2010 Rettig Group osti loput 51 % Nordkalkin osakkeista. Heinäkuussa 2021 brittiläinen SigmaRoc osti Nordkalkin. Kauppahinta oli 500 miljoonaa euroa.
Tuotteet
Nordkalkin tärkeimmät tuoteryhmät ovat:
Toiminta Suomessa
thumb|250px|[[Tytyrin kaivos|Tytyrin kalkkitehdas ja -kaivos Lohjalla.]] Paraisilla sijaitsee pääkonttori, kehityskeskus, kalkkitehdas, Parfill-tehdas ja kaivos lajittelulaitoksineen.
Kajaanin kirkko
Kajaanin kirkko on seurakunnan kolmas kirkko ja rakennettu vuonna 1896. Koristeellisen puukirkon on suunnitellut arkkitehti Jac Ahrenberg. Tyyliltään kirkko edustaa 1800-luvun loppupuolen uusgotiikkaa.
Kirkko sijaitsee samalla paikalla, jonne jo vuonna 1656 rakennettiin Kajaanin ensimmäinen kirkko. Ensimmäisen kirkon tuhosivat venäläiset vuonna 1716 samassa yhteydessä kun Kajaanin linna tuhottiin. Toisen kirkon rakensi 1734–1735 Grels Norling, ja se palveli seurakuntalaisia 160 vuoden ajan. Vanha kirkko purettiin huonokuntoisena vuonna 1895, mutta sen alttaritaulu sijoitettiin nykyiseen kirkkoon.
Kirkko on päätytornillinen kolmilaivainen puinen pitkäkirkko. Sitä pidetään 1800-luvun lopun konstruktiivisen puuarkkitehtuurin merkittävimpänä ja monimuotoisuudessaan ylittämättömänä muistomerkkinä. Sisätilassa on näkyvissä kattotuolien kantavat rakenteet, jotka on koristeltu englantilaisen gotiikan tyylisin puuleikkauksin.
Postimerkkejä
7. heinäkuuta 1951 Suomessa julkaistiin ruskea 20 markan arvoinen postimerkki Kajaanin kaupungin 300-vuotisjuhlien kunniaksi. Postimerkissä näkyvät Ämmäkosken saaressa oleva Isak Rasmuksenpojan johdolla vuosina 1604–1619 rakennettu Kajaanin linna (1619–1717), Koivukosken voimalaitos ja Jac Ahrenbergin Kajaanin kirkko (1896) sekä Engelin suunnitteleman Kajaanin raatihuoneen tornit.
Lumilautailun maailmanmestaruuskilpailut 1999
Lumilautailun maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1999 kolmannen kerran. Kilpailut käytiin Saksan Berchtesgadenissa 12.–17. tammikuuta. Kilpailulajeina olivat half-pipe, paripujottelu, suurpujottelu, parisuurpujottelu ja lumilautakrossi.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Ympäristökampanja
Ympäristökampanja on joukko toimenpiteitä, joiden tavoitteena on aikaansaada ympäristöystävällinen muutos. Kampanja on tietyn ajan kestävä tiettyyn teemaan ja maantieteelliseen alueeseen keskittyvä vaikuttamishakuinen toimenpide, johon yleensä liittyy tiedottamista, tapahtumia ja toimintaa kohdeyleisölle. Kohdeyleisö voi olla tarkkaan tai laajasti määritetty joukko ihmisiä. Ympäristökampanja keskittyy valittuun ympäristöteemaan, johon tiedotus, tapahtumat ja toiminta liittyvät.
Ympäristökampanjoita toteuttavat monet tahot: yksityiset ihmiset, järjestöt, valtiolliset toimijat, yritykset ja yhteisöt. Kampanjoiden sisältö, tavoitteet ja resurssit vaihtelevat ratkaisevasti. Ympäristökampanjoita voidaan tehdä myös viherpesun (greenwash) toivossa, lähinnä rakentamaan vihreämpää imagoa.
WWF ja Greenpeace ovat tunnettuja ympäristön puolesta globaalisti kampanjoivia järjestöjä, joiden kampanjat ovat usein laajamittaisia ja tarkkaan suunniteltuja. Tällaiseen ympäristökampanjaan kuuluu organisaation koko kampanjaohjelman suunnittelu globaalilla tasolla. Jokaisella ympäristöteemalla on oma kampanjastrategia ja yleensä globaali kampanjatiimi mukaan lukien vapaaehtoiset avustajat ja aktivistit. Kampanja koostuu tieteellisestä tutkimuksesta, poliittisesta vaikuttamisesta, viestinnästä, tapahtumista ja/tai toiminnasta. Usein kampanjan tavoitteena on vaikuttaa kansalaisten mielipiteisiin ja käyttäytymiseen, poliittiseen päätöksentekoon ja lainsäädäntöön sekä yritysten toimintaan.
Modernit ympäristökampanjat kasvoivat laajamittaisiksi 1960-luvulla, jolloin ensin yksittäiset henkilöt ja myöhemmin laajemmat kansanjoukot alkoivat kyseenalaistamaan modernia elämäntapaa, kuluttamista ja huolestumaan ympäristön saastumisesta. Tavallisten kansalaisten huolesta kasvaneet tapahtumat kasvoivat kansanliikkeiksi eri ympäristöteemojen puolesta.
Tunneituista ympäristöjärjestöistä Greenpeace syntyi Kanadassa 1971 protestina Yhdysvaltain Alaskassa tekemiä ydinkokeita vastaan. Kampanja valaanpyyntiä vastaan alkoi myös 70-luvulla. Idea WWF:stä sai alkunsa vuonna 1960 englantilaisen liikemies Victor Stolan ehdottaessa kirjeitse Julian Huxleylle varojen keräämistä Afrikan luonnon suojeluun. 1970-luvulla käynnistyi mm. WWF:n ensimmäinen sademetsäkampanja, jolla kerätyin varoin monista Keski-Afrikan, Kaakkois-Aasian ja Latinalaisen Amerikan sademetsäalueista tehtiin suojelualueita.
Alexandros Souflas
Alexandros Souflas (s. 10. elokuuta 1988) on suomalais-kreikkalainen jalkapalloilija, jonka seura on Kreikan Superliigan Atromitos FC. Hän teki debyyttinsä liigassa kaudella 2006–2007.
Souflas on myös edustanut Suomea nuorten maajoukkueissa, viimeksi alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Kjell-Åke Andersson
pienoiskuva|Kjell-Åke Andersson vuonna 2012. Kjell-Åke Gunnar Andersson (s. 7. kesäkuuta 1949 Malmö) on ruotsalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja valokuvaaja.
Koskenkorva (Ilmajoki)
Koskenkorva on taajama Ilmajoen kunnassa Etelä-Pohjanmaalla. Se sijaitsee Kyrönjoen sekä valtatie 3:n ja kantatie 67:n varsilla ja rajoittuu etelässä Kurikkaan. Matkaa Seinäjoelle on 26 kilometriä, Vaasaan 66 kilometriä ja Tampereelle 173 kilometriä. Ilmajoen keskusta on kahdeksan kilometrin päässä. Koskenkorva kuuluu Ilmajoen taajamaan. Koskenkorvan asukasluku on noin 2 100. Koskenkorvan tasaisen kangasmaaston näkyvimmät maamerkit ovat läheinen Santavuori sekä Koskenkorvan tehtaat, jossa tislataan alkoholia muun muassa kylän mukaan nimetyn Koskenkorva Viinan valmistukseen. Tehtaan naapurina sijaitsee Koskenkorvan rautatieasema, joka on poistettu rataliikenteen käytöstä ja on nykyään yksityisessä omistuksessa. Asema sijaitsee Seinäjoelta Kaskisiin johtavalla Suupohjan rataosuudella. Koskenkorva on saanut nimensä rautatieaseman mukaan, joka nimettiin paikallisen talon mukaan. Aiempi kylästä käytetty nimi oli Yläpää.
Koskenkorva tunnetaan pesäpallojoukkueesta Koskenkorvan Urheilijat (KoU).
Palvelut
Koskenkorvalla on kaksi peruskoulun alakoulua, Koskenkorvan ja Västilän koulut.
Koskenkorvalta löytyy päiväkoti, neuvola, apteekki, grilli, pizzeria, matkahuolto, useita parturi-kampaamoja, Seon huoltamo, jossa on Scanburger-pikaravintola sekä ABC-ketjun automaattiasema, joka on samassa pihassa kuin S-Market Koskenkorva. Kirjastoauto kiertää Koskenkorvalla muutamana päivänä viikossa.
Koskenkorvalla on oma paloasema, jossa toimii Koskenkorvan VPK ry -niminen vapaapalokunta.
Liikuntapaikkoja kylässä ovat muun muassa Koskenkorvan urheilutalo, jossa on myös kuntosali, sekä sen lähellä olevat urheilukenttä ja Koskenkorvan pesäpallostadion. Koskenkorvalta löytyy lisäksi ulkourheilureitit muun muassa Santavuoren alueelta. Peruskoulun ala-asteiden pihassa on talvisin ulkojää, jossa voi käydä luistelemassa ja pelaamassa jääkiekkoa.
Koskenkorvalla on myös oma uimaranta: Konnanmonttu.
Koskenkorvan matkailijoita kiinnostaviin yrityksiin kuuluvat tilausravintola Koskenkorvan Trahteerin yhteydessä toimiva Koskenkorva-museo, yhdysvaltalaisia tuotteita myyvä Jari Mäki Oy, sekä Lasiateljee Minna Tuohisto-Kokko. thumb|Koskenkorva sijaitsee Ilmajoen kunnan eteläosassa.
Liikenneyhteydet
Koskenkorvan kautta kulkevat yleiset tiet eri ilmansuuntiin: Jalasjärvi, Parkano, Tampere, Helsinki (kaakkoon)  Laihia, Vaasa (luoteeseen)  Ilmajoki, Seinäjoki (koilliseen)  Kurikka, Kauhajoki, Kaskinen (lounaaseen)  Ilmajoki (koilliseen)  Jurva (länteen)  Kurikka (lounaaseen)
Seinäjoen rautatieasemalle on matkaa 26 kilometriä. Seinäjoen lentoasemalle Ilmajoen Rengonharjulla on matkaa 23 kilometriä ja Vaasan lentoasemalle 61 kilometriä.
Yhtenä päivänä joulukuussa on jo vuosia ollut mahdollista matkustaa höyryveturilla Koskenkorvalta Seinäjoelle ja takaisin. Matkaan voi nousta Koskenkorvan rautatieasemalta.
Historiaa
Koskenkorvan läpi kulkeva Kyrönjoki oli ennen rapu- ja lohijoki. Joen myötä on paikalle tullut asutusta jo 4200–200 eaa., mistä todistavat vuonna 1898 Piirtolasta esiin kaivetut kampakeraamisen ajan muinaislöydöt. Koskenkorvan Honkalanmäessä on kivikautinen asuinpaikka, josta on löydetty toistakymmentä pyöreää kiviliettä, vasarakirveen palasia, pienoistalttoja, hiottujen kiviesineiden palasia, pienoisreikäkiviä, pii- ja kvartsiesineitä sekä saviastianpalasia kampa- ja nuorakeraamisen kulttuurin ajalta. Pohjanlahden rantaviiva kulki tuolloin Teuvan, Ilmajoen ja Lapuan kautta, ja Kyrönjoki laski mereen Koskenkorvan kohdalla. Viljavat jokirannat lienevät houkutelleet viljelijöitä jo varhain. Pohjanmaan tiedetään ennen viljelyaikaa olleen hämäläisten metsästys- ja kalastusaluetta. Kansantarinan mukaan Ilmajoen ensimmäisen talon olisikin Santavuoren liepeille perustanut Kihniöstä tullut paimenpoika. Paikka lienee saanut nimensä koskesta, sillä myös korva on tunnettu nimitys koskelle. Toisaalta paikallisessa murteessa ”korvalla” olo tarkoittaa vieressä tai äärellä olemista.
Nuijasodasta 1700-luvulle
Koskenkorva kuuluu hallinnollisesti Ilmajoen Kokkolan kylään, jossa vuonna 1570 mainitaan olleen seitsemän talollista, 48 nokkaa (henkilöä), 35 lehmää ja 179 panninmaata peltoa. Ankarasta ja mielivaltaisesta verotuksesta johtunut talonpoikien kapina, nuijasota, löysi johtajansa Kokkolan kylän Jaakko Ilkasta, mutta nuijamiehet kärsivät lopullisen tappion Klaus Flemingin huoveille Santavuoren taistelussa 1597. Jaakko Ilkka oli mestattu jo muutamaa viikkoa aiemmin, ja taistelua johti liminkalainen Hannu Krankka.
Nuijasodan jälkeen 1599 Kokkolan kylässä ilmoitettiin olevan jo 19 talollista, mutta vain 36 henkilöä. Seuraavan vuosisadan aikana talojen määrä Kokkolan kylässä väheni sotien ja kovan verotuksen vuoksi, ja oli pienimmillään 13 vuonna 1671. Vuodesta 1700 alkaen käytetään asiakirjoissa isäntien etunimien ja isännimien ohella myös talojen nimiä, joista muodostuivat yhä käytössä olevat sukunimet. Vuoden 1704 veroluettelossa mainitaan Kokkolan kylästä seuraavat talot, joissa on jo monia nykyäänkin tuttuja nimiä. Valtion omistamia kruununtaloja olivat Havuinen, Raskula, Ilkka ja Hyövälti; verotaloja olivat Koskenkorva, Västi, Ylitaloinen, Alataloinen, Posso, Kokko, Seppikokko, Yrjänäkokko, Pietilä, Suomu ja Ilomäki.
Tervanpoltosta teollisuuden aikaan
Maatalous oli jo 1500-luvulta asti alueen tärkein elinkeino. Siitä saatiin lisäoppia Kustaa Vaasan perustamassa Korsholman kuninkaankartanossa, jonne Ilmajoen miestenkin oli käytävä tekemässä kolme työpäivää vuodessa. Kalastus alkoi elinkeinona vähetä ilmeisesti liikakalastuksen vuoksi, mutta 1600-luvulla uutena ansaintakeinona, Kokkolan kylässä maatalouttakin tuottavampana, tuli mukaan tervanpoltto. Tervan markkinahinta alkoi 1800-luvun alussa kuitenkin laskea, mutta toisaalta veistettyjen hirsien sijasta sahatun rakennuspuutavaran menekki alkoi vuosisadan puolenvälin jälkeen lisääntyä. Ilmajoelle perustettiin ensimmäinen saha 1862, ja Koskenkorvan Saha-Osakeyhtiö tiedetään perustetun 1918 Koskenkorvan tilan omistaneen J. Kuhnan maille. Vuonna 1936 sahan osti talousneuvos Arvo Sihto, ja sahan toiminta jatkui aina vuoteen 1981 saakka.
Suomalaisen osuustoiminnan synnyinpaikka
Koskenkorvan ensimmäinen teollinen tuotantolaitos lienee ollut Pukarankosken kohtaan noin vuoden 1788 paikkeilla rakennettu mylly. Meijeri perustettiin kosken alapuolelle 1898, mutta siirrettiin sittemmin kosken yläpuolelle nykyiseen paikkaansa. Pukaran Osuusmeijeri muuttui Yläpään Osuusmeijeriksi 1905, ja sitä pidetään Suomen vanhimpana osuustoiminnallisena meijerinä. Suomen ensimmäinen osuustoiminnallinen rahoituslaitos Yläpään Osuuskassa perustettiin Koskenkorvalle lokakuussa 1902. Koskenkorvaa ja lähiseutua voidaan siis pitää suomalaisen osuustoiminnan kehtona, koskapa maan ensimmäinen osuuskauppa perustettiin kymmenen kilometrin päähän Ilmajoen Nopankylään vuonna 1898.
Kun Suupohjan rataa alettiin rakentaa savisten pohjalaispeltojen läpi 1910, Koskenkorvan soraharjuista alettiin kaivaa soraa ratapohjaa varten. Työn tehostamiseksi Koskenkorvalle saatiin Suomen ensimmäinen kaivinkone, höyrykäyttöinen Bucyrus C70, jollaisia kerrottiin käytetyn samoihin aikoihin Panaman kanavan kaivamisessa. Saveakin Koskenkorvalla riitti. Koskenkorvan tiilitehdas perustettiin nykyisin uimapaikkana tunnetun savilammen Konnanmontun äärelle noin 1920, ja se lopetti toimintansa 1970. Oy Alkoholiliike Ab:n polttimo, nykyisen Altian viinatehtaan ensimmäinen vaihe, rakennettiin vuosina 1939–1941 mutta otettiin käyttöön vasta sotien jälkeen. thumb|Altian tehdas Koskenkorvalla.
Haave omasta kunnasta
Sotavuosien jälkeiset jälleenrakennuksen vuosikymmenet olivat Koskenkorvalla taloudellisesti niin toimeliaita, että taajama kärsi ajoittain työvoimapulasta. Viinatehdas laajeni, saha pyöri kolmessa vuorossa, tiilitehtaan tuotteilla oli menekkiä, samoin betoniin tarvittavalla hiekalla, minkä ansiosta taajaman ainoat mäet muuttuivat hyvää vauhtia valtaviksi sorakuopiksi. Santavuori säästyi, koska se nimestään huolimatta on enimmäkseen kalliota.
Koskenkorvalaiset alkoivat 1963 puuhata itsenäistymistä Ilmajoesta omaksi Santavuoren kunnakseen, johon olisi otettu mukaan myös läheinen Kurikan Panttilankylä. Hanke lähti liikkeelle tyytymättömyydestä Ilmajoen kuntapäättäjiin. Valtaosa kunnan työpaikoista sijaitsi Koskenkorvalla, joka kerrytti kunnan verotuloista 40 prosenttia. Monia kaivattuja kunnallisia palveluja, kuten lääkärin vastaanottoa, ei Koskenkorvalle kuitenkaan saatu. Koskenkorva oli ehdolla myös keuhkotautiparantolan paikaksi, mutta Ilmajoen kuntapäättäjien vastustuksen vuoksi parantola päätettiin rakentaa Alahärmään. Omaa kuntaa tai edes lääkäriä ei saatu, vaan konkreettisimmaksi muistoksi kuntahankkeesta jäi vuoden verran viikoittain ilmestynyt Santavuori-lehti, jota päätoimitti kirjailija Lauri Pakkala.
Koskenkorvan naisia työllisti 1950–1960-luvuilla Välimäki Oy:n villakehräämö ja kutomo. 1960-luvun loppupuolella sen vienti Neuvostoliittoon kuitenkin tyrehtyi, ja yritys asetettiin konkurssiin 1968. Vapautuneisiin tiloihin saatiin kuitenkin pian Suomen Trikoon ompelimo, josta tuli vuoteen 1978 mennessä Ilmajoen suurin työnantaja. Muun suomalaisen valmisvaateteollisuuden tapaan tehtaan tuotanto kuitenkin alkoi vähetä, ja tehdas suljettiin 1992. Koskenkorvan tuolloin menestyneisiin, mutta sittemmin hiipuneisiin teollisuusyrityksiin kuuluivat Valmislakki Oy, Betonivalmiste Oy, Lahti-Röyskön ja Purokalusteen huonekalutehtaat sekä pyörätuoleja ja invalidimopedeja valmistanut Erkkola Ky. Vuosina 1980–1986 Koskenkorvalla toimi Riihimäeltä tulleiden lasinpuhaltajien Lasipaja, yhtiönimeltään Ilmajoen Lasi Oy.