cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horst Buchholz
Hollywood-näyttelijä 1960–1967
Vuonna 1960 Horst Buchholzin Hollywood-ura alkoi jyrinällä. Hän esiintyi ehkä tunnetuimmassa elokuvassaan 7 rohkeata miestä, joka oli villiin länteen siirretty versio Akira Kurosawan klassikosta Seitsemän samuraita. Buchholz esitti Chicoa, joka oli huonon viinapään omaava meksikolainen asemies. Elokuvassa näytteli monia aikakauden tähtiä, kuten Yul Brynner, Charles Bronson ja Steve McQueen. Tätä seurasi arvostettu rakkauselokuva Fanny, joka sijoittui Ranskaan. Buchholz oli elokuvan romanttinen miespääosanäyttelijä, vaikka saikin nimensä alkuteksteissä ja mainoksissa neljänneksi. Elokuvassa Buchholz näyttelee Marius-nimistä kapakanpitäjän poikaa, joka haaveilee pääsevänsä purjehtimaan merille. Muita elokuvan päätähtiä olivat Leslie Caron, Maurice Chevalier sekä Charles Boyer. Elokuva oli ehdokkaana viiteen Oscariin, muun muassa sarjoissa paras elokuva ja paras miespääosa. Miespääosa-ehdokkuus ei mennyt Buchholzille, vaan Charles Boyerille, joka esitti elokuvassa tämän isää. Tässä uran vaiheessa Buchholzille tarjottiin roolia yhdessä kaikkien aikojen suurimmista elokuvista, David Leanin Arabian Lawrencessa. Rooli, jota hänelle tarjottiin, oli sheriffi Ali, mutta Buchholzin piti kieltäytyä osasta, koska hän oli jo lupautunut toiseen elokuvaan. Tämä elokuva oli Billy Wilderin screwballkomedia Yks’, kaks’, kolme, joka sijoittui Berliiniin. Buchholz oli kiivas kommunisti Otto Ludwig Piffl, josta Coca-Cola yhtiön Berliinin konttorin johtaja (James Cagney) yrittää muokata hyvää vävypoikaehdokasta yhtiön pääjohtajalle, jonka tyttären (Pamela Tiffin) Piffl on saattanut raskaaksi. Kuvausten aikana Buchholz ja Cagney eivät tulleet hyvin toimeen keskenään, ja lisäksi Buchholz joutui liikenneonnettomuuteen, josta hän kuitenkin selvisi hengissä. Elokuva oli Oscar-ehdokkaana, mutta ei menestynyt kaupallisesti, mikä saattoi johtua siitä, että kylmä sota saattoi vitsien aiheena olla amerikkalaiselle yleisölle liian raskas. Nykyään elokuva tosin nauttii suuresta arvostuksesta Billy Wilderin ihailijoiden keskuudessa.
Tämän jälkeen Horst Buchholzin ura lähti alamäkeen. Hän esiintyi hinduaktivistina Mark Robsonin draamassa 9 tuntia ikuisuuten, laihoin tuloksin. Seuraavaksi hän esitti Bette Davisin poikaa italialaisessa elokuvassa Ei rakkaudesta, ei rahasta. Buchholz myös puhui tässä elokuvassa italiaa. Seuraavana vuoronsa sai Marco Polon rooli historiallisessa elokuvassa Kublai Khanin valtakunnassa, jossa hän näytteli Anthony Quinnin ja Orson Wellesin kaltaisten suuruuksien kanssa, mutta tämäkin oli pettymys. Sen jälkeiset elokuvat olivat niin sanottuja b-elokuvia, ja lisäksi suuria taloudellisia fiaskoja. Miehemme Istanbulissa oli agenttiseikkailu, Piru sinut periköön, Johnny Blanco rikoselokuva, ja Cervantes, huomattavasti ”taiteilijan vapauksia” ottava elämäkertaelokuva Don Quijoten kirjoittajasta. Buchholzin ura Hollywood-tähtenä oli ohi.
Perhe ja ihmissuhteet
Vuonna 1958 Horst Buchholz meni naimisiin ranskalaisen näyttelijän Myriam Brun kanssa. He pysyivät yhdessä Buchholzin kuolemaan saakka. He saivat myös kaksi lasta. Heidän poikansa Christopher seurasi isänsä jalanjälkiä näyttelijäksi ja ohjasi vuonna 2005 paljon vanhaa arkistomateriaalia sisältävän dokumenttielokuvan Isäni Horst Buchholz.
Vuonna 2000 Buchholz puhui ensimmäistä kertaa avoimesti biseksuaalisuudestaan saksalaiselle lehdelle Die Buntelle. Hän kuoli Berliinissä 69-vuotiaana, ja hänet on haudattu Waldfriedhof Dahlemin hautausmaalle.
Brutal
Brutal on suomalaisen death metal -yhtyeen Chaosbreedin studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 2004.
Luettelo Aku Ankan taskukirjoista (276–300)
Tämä on luettelo Aku Ankan taskukirjojen numeroista 276–300. Ne ilmestyivät alun perin vuosina 2002–2004.
Arpajaishallinto
Arpajaishallinto on poliisihallituksen toiminto, joka aloitti nykymuodossa toimintansa helmikuussa 2017. Arpajaishallinto vastaa rahankeräystoiminnan, rahapelitoiminnan sekä muun arpajaistoiminnan valvonnasta.
Historia
Arpajaishallintoon liittyvät tehtävät olivat vuoteen 2008 asti sisäasiainministeriön vastuulla, kunnes ne siirrettiin Etelä-Suomen lääninhallitukselle. Poliisihallitukseen tehtävät siirrettiin lääninhallitusten lakkauttamisen yhteydessä vuoden 2010 alussa.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1982–1983
Kausi 1982–1983 oli 43. kausi, jolloin pelattiin koripallon miesten Suomen mestaruudesta. SM-Koriksen mestaruuden voitti Torpan Pojat. Pantterit voitti hopeaa ja Turun NMKY pronssia.
Loppuottelut
ToPon joukkue: Raine Holmborg, Timo Heinonen, Kari-Pekka Klinga, Anssi Rauramo, Kimmo Rautiainen, Osmo Rekonen, Leon Huff, Juha Leino, Kalevi Sarkalahti, Veli-Pekka Sirola, Juha Jukkanen, Petri Nohynek, Mikko Widing, Esa Lammisalo, Juha Laukkanen. Valmentaja Jukka Suhonen.
Essi Valta
Ester Valta, joka käytti kirjailijanimeä Essi Valta, (16. elokuuta 1905 Lapinlahti – 22. elokuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Henkilöhistoria
Vallan vanhemmat olivat Kalle August Valta ja Matleena Ruotsalainen. Hän kävi kansakoulun, kauppakoulun ja -opiston sekä Taideteollisuuskoulun. Valta toimi kanslistina, piirtäjänä ja kustannusvirkailijana. Viimeksi mainitussa toimessa hän oli kustannusliike Otavan palveluksessa 1939–1970.
Unleashed Carnage
Unleashed Carnage on suomalaisen death metal -yhtyeen Chaosbreedin EP-levy. Se on julkaistu vuonna 2003 levymerkillä Rising Realm Records.
Kansallinen tietoyhteiskuntastrategia
Osana hallituksen tietoyhteiskuntaohjelman toteuttamista vuoden 2006 aikana laadittiin kansallinen tietoyhteiskuntastrategia vuosille 2007–2015. Strategiassa on määritelty millaisen tietoyhteiskunta Suomesta halutaan luoda ja millaisiin toimiin aiotaan ryhtyä sen saavuttamiseksi. Hankkeet on valittu niin että tietoyhteiskunnan mahdollisuuksia hyödynnetään elämänlaadun, osaamisen, kansainvälisen kilpailukyvyn ja vuorovaikutuksen parantamiseksi. Strategiassa kuvataan myös suomalaisen tietoyhteiskunnan nykytilaa ja toimintaympäristön muutoksia. Strategian käytäntöönpanosta on vuonna 2007 loppuneen tietoyhteiskuntaohjelman jälkeen vastannut Arjen tietoyhteiskunnan neuvottelukunta.
Kansallisia tietoyhteiskuntahankkeita strategian pohjalta on toteutettu neljällä eri osa-alueella. Tietoyhteiskunnan perusvaatimuksiksi luetaan kansallisen tietoturvastrategian ja saavutettavuusstrategian luominen. Tietoyhteiskuntastrategian osa-alueita sekä niiden sisältämiä yksittäisiä hankkeita ovat muun muassa :
'''Infrastraktuurin kehittäminen '''
• Sähköisen tunnistamisen avuksi tulee määritellä sähköisen tunnistamisen periaatteet ja säätää laki vahvasta sähköisestä tunnistamisesta ja sähköisistä allekirjoituksista (säädetty kesäkuussa 2009).
• Kansallisen laajakaistastrategian mukaan kaikilla kansalaisille tulisi tarjota mahdollisuus 1 Mbps yhteyteen vuoden 2010 loppuun mennessä sekä 100 Mbps yhteys vuoden 2015 loppuun mennessä. Tätä varten on asetettu laki tarkoituksenmukaisen internet-yhteyden vähimmäisnopeudesta yleispalvelussa. :
Innovaatioympäristön parantaminen
• Kansallisen innovaatiostrategian luominen.
• Taloudellisten ja teollisten periaatteiden noudattaminen elektronisessa kommunikaatiossa.
• Tekijänoikeuksien tarkentaminen.
Sisällön ja palveluiden kehittäminen
• Julkisen sektorin palveluiden sähköistäminen.
•	Kansalaisen sähköinen asiointitilin luominen. Asiointitilin tulisi tarjota yksi sisäänkäynti kaikkiin julkisiin sähköisiin palveluihin.
•	Kansallinen potilaskertomusarkisto ja e-resepti tullaan ottamaan käyttöön terveydenhuoltosektorilla.
•	Julkisella sektorilla otetaan käyttöön standardit ja avoimet rajapinnat sekä luodaan palveluarkkitehtuuri. •	Kansallisen digitaalisen kirjaston perustaminen.
Taitojen ja valmiuksen kehittäminen
• ICT-taitojen kehitystä yrityksissä tullaan tukemaan.
• Oppilaitoksia kannustetaan hyödyntämään tieto- ja viestintätekniikka opetuksessa.
Kritiikki ja tulokset vuoteen 2010 mennessä
Vuonna 2010 suomalaisista 31% oli laajakaistan piirissä kun puolestaan 91% yrityksistä oli käytössään laajakaista. 66% kansalaisista käytti verkkopankkia ja 51% etsi terveystietoa internetistä. Nämä luvat ovat kansainvälisestikin erittäin korkeita mutta parannettavaa löytyy vielä paljon julkisten palveluiden sähköistämisessä ja yritysten sähköisessä kaupankäynnissä.
Useiden osa-alueiden projektit tulevat myöhästymään aiemmin sovitusta aikataulustaan. Tähän mennessä tietoyhteiskuntastrategian puitteissa tehty toiminta on ollut melko tuloksetonta kautta linjan huomattavista investoinneista huolimatta. .
Libyan kunnat
Libyan kuntia eli sha'biyat (, yks. sha'biyah ) on nykyään 22, aiemmin 32. 1990-luvulla sha'biyah-järjestelmä korvasi Libyan vanhan baladiyah-järjestelmän. Baladiyah-järjestelmä taas korvasi Libyan kuvernementtijärjestelmän (, muhafazah), joka oli voimassa vuodesta 1960- ja -70 -luvuilla.
32 sha'biyah -järjestelmä
thumb|right|300px|Libyan 32 sha'biyah -järjestelmä
Taulukosta puuttuu kaksi kuntaa: Al Qatrun ja Al-Jaghbub.
Baladiyat
250px|right
Baladiyah-järjestelmä on käytössä useassa arabimaissa. Baladiyah-sanalla viitataan kunkin maan ylimpään hallinnolliseen tasoon, joka on suurin piirtein kunnan vastine). Libyan baladiyah-järjestelmässä oli 25 kuntaa. Järjestelmä otettiin käyttöön 1970-luvun alkupuoliskolla, ja se korvasi vanhan kuvernementtijärjestelmän, joissa oli 3 kuvernementtia: (Tripolitania, Kyrenaika ja Fezzan). Suurin osa baladiyah-järjestelmän mukaisista kunnista on myös kuntina uudessa sha'biyah-järjestelmässä.
Vanha kuvernementtijärjestelmä
right|Kunkin kuvernementin baladiyah-jakoa.
Tripolitania, Kyrenaika ja Fezzan olivat suurimman osaa historiastaan itsenäisiä valtioita Libyan yhdistymiseen asti. Kuvernementtijärjestelmää käytettiin 1970-luvulle asti.
Berens
Berens voi viitata seuraaviin asioihin:
Syyteoikeus
180px|right Syyteoikeus eli oikeus vaatia rangaistusta tuomioistuimessa kuuluu yleensä valtion viranomaisille, syyttäjille. Joissain maissa myös rikoksen uhri, eli asianomistaja voi vaatia rangaistusta.
Jotkin rikokset ovat asianomistajarikoksia, joista syyttäjä voi vaatia rangaistusta vain jos asianomistaja sitä pyytää.
Suomessa syyteoikeus kuuluu syyttäjille. Suomessa on käytössä myös ns. toissijainen asianomistajan syyteoikeus. Jos poliisi on jättänyt rikoksen syyteharkintaan saattamatta tai syyttäjä on päättänyt jättää syytteen nostamatta, asianomistajalla on oikeus itse nostaa syyte rikoksesta ja viedä asia näin tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Losing Composure
Losing Composure on Traen esikoisalbumi, joka julkaistiin 9. syyskuuta 2003. S.L.A.B.-ED versio ilmestyi 28. helmikuuta 2006.
Positiivinen ja negatiivinen ateismi
Positiivinen ateismi eli vahva ateismi on tietoteoreettinen käsitys, jonka mukaan on vahvoja todisteita jumalien olemassaoloa vastaan eikä mitään todisteita puolesta. Negatiivinen ateismi eli heikko ateismi on käsitys, jonka mukaan ei ole mitään yleisiä tai erityisiä perusteita tai todisteita jumalien olemassaolon puolesta, jolloin jumalia ei tule olettaa olevan olemassa.
Ateismin määritelmä
Ateismista on kaksi määritelmää. Perinteisesti ateismi on ulkoista todellisuutta koskeva eli ontologinen väite, joka koskee jumalan olemassaoloa. Ateismi on siis väitelause ”jumalaa ei ole olemassa.” Ateismi ja sen vastakohta teismi ovat tällöin ainoat mahdolliset kannat: jumala on olemassa tai jumalaa ei ole olemassa. Toisessa määritelmässä ateismi on jonkin yksilön tietoa koskeva käsitys. Koska inhimillinen tieto on eriasteista, voidaan periaatteessa erottaa positiiviset ateistit, jotka kieltävät jumalan olemassaolon, ja negatiiviset ateistit, joilta puuttuu usko jumalan olemassaoloon. Filosofi Michael Scriven on muotoillut taulukossa olevan tunnetun ateismin tietoteoreettiseen määritelmän, jossa käsitys tiedosta jumalien olemassaolosta määritellään asteikkona. Filosofi Michael Martin on muotoillut tietoteoreettisen jaottelun positiiviseen ateismiin ja negatiivisen ateismiin.
Negatiivisten ateistien mukaan jumalan olemassaolon puolesta ei ole esitetty mitään todisteita. Positiivisten ateistien mukaan jumalan olemassaoloa voidaan pitää todistettavasti epätotena.
Tunnettu teos ateismin perusteista on filosofi Michael Martinin kirja Atheism: A Philosophical Justification (1990). Teoksessa Martin käy läpi perinteisiä perusteluja jumalan olemassaolosta. Ensiksi Martin pyrkii osoittamaan, että usko jumalaan on vailla perusteita. Martinin mukaan kaikki esitetyt perinteiset jumalatodistukset ovat kestämättömiä. Martinin mukaan negatiivinen ateismi on perusteltua. Toiseksi Martin pyrkii osoittamaan, että on perustellumpaa olla uskomatta jumalaan kuin uskoa.
Ateismin puolustajien mukaan edes positiivinen ateismi ei vaadi täydellistä tietoa jumalan olemassaolosta. Heidän mukaansa ateismissa väitetään vain, että perustelut sille, ettei jumalaa ole olemassa, ovat vahvemmat kuin perustelut sille, että jumala on olemassa. Heidän mukaansa positiivisessa ateismissa esitetään, että todisteet jumalan olemassaoloa vastaan ovat riittävät sille, että on oikeutettua olla uskomatta jumalaan.
Viitteet
Ateísmo débil
Novgorodin tasavalta
Novgorodin tasavalta (, ’Novgorodinmaa’) oli Novgorodin kaupungin ympärille kasvanut valtio keskiajalla vuosina 1136–1478 suunnilleen Narvajoelta Uralille ja Väinäjoelta Vienanmerelle.
Historia
Kiovan ja Novgorodin yhteinen historia vuosina 882–1136 on pääosin artikkeleissa Kiovan Venäjä ja Venäjän historia.
Paimentolaisheimojen rauhoittuminen, Bysantin ja kasaarien vallan vakiintuminen Mustanmeren lähialueella sekä Itämeren kaupan kasvu lisäsivät slaavilaisten heimojen taloudellista aktiivisuutta ja yhteistoimintaa. Kiovaan ja Smolenskiin syntyi hallinnollisia keskuksia. Olhavan alajuoksulle syntyi 700-luvulla suomen­sukuisen asutuksen keskelle Vanhan Laatokan (Staraja Ladoga) kauppapaikka. Olhavan yläjuoksulle, Ilmajärven lähelle, syntyi pian toinen kauppapaikka, joka sai nimekseen Novgorod.
Etelässä oli 800-luvun puolivälissä rauhatonta, kun unkarilaiset olivat siirtyneet pakoon paimentolaisheimoja Volgan ja Etelä-Uralin välisiltä aroilta Donin seudulle. Heitä seurasivat ryöstelevät petsenegit. Slaavien talousyhteydet etelään heikentyivät. Pohjoisesta saapuneet viikingit hyödynsivät slaavien epätoivoa ja uusia kiistoja ja ottivat vallan tärkeimmissä paikoissa. Näin syntyi Venäjän valtio.
Nestorin kronikan mukaan ruhtinas Rurik perusti 800-luvulla Novgorodin ruhtinaskunnan. 2010-luvun vallitsevan käsityksen mukaan vanha kaupunki ja Rurikin hallituspaikka oli Rurikinlinnan kohdalla, kaksi kilometriä nykykaupungin keskustasta etelään. 900-luvulla kaupunki siirrettiin uuteen paikkaan ja nimettiin "uudeksi kaupungiksi", Novgorodiksi.
Hallinto ja oikeuslaitos
pienoiskuva|350px|Novgorodin torielämää. Vuonna 1136 novgorodilaiset ylimykset saivat Kiovan Rusin valtataisteluista tarpeekseen ja karkottivat pikkuruhtinas Vsevolodin vetshe-kokouksen äänestyksellä. Hänen tilalleen ruhtinaaksi valittiin Tshernigovista Svjatoslav Olgovitsh. Siitä pitäen novgorodilaiset valitsivat itse ruhtinaansa "perimysjärjestyksestä riippumatta", kunhan hän oli Rurikien sukua ja mieluummin vahvimmista herttuakunnista, kuten Kiova, Tshernigov, Suzdal tai Smolensk. Ruhtinas oli käytännössä palkattu virkamies. Hänen asemansa oli suunnilleen sama kuin Italian kaupunkivaltioiden podestàn. Sen takia muutamat historioitsijat ovat kutsuneet Novgorodia kauppatasavallaksi.
Transsi
Transsi on hypnoottisluonteinen tila tai uskonnollinen hurmos, jossa ihminen irtaantuu ympäröivästä todellisuudesta. Sillä tarkoitetaan muuntunutta tietoisuuden tilaa, jossa ihminen on tavallista suggestioalttiimpi ja herkempi hallusinoimaan.
Novgorodin tasavalta
Hallinto ja oikeuslaitos
Novgorodia alettiin kutsua nimellä tasavalta. Käytännössä kokouksissa oli kuitenkin piispalla, pajareilla ja suurkauppiailla suuri vaikutusvalta, "eikä ollut aivan harvinaista äänestäminen huudon lisäksi nyrkeillä tai kättä pidemmälläkin". V. 1156 vetshe valitsi myös arkkipiispansa: Ensin äänestettiin kolme ehdokasta, joista arvottiin voittaja. Sitten hänet lähetettiin Venäjän kirkon johtajan, metropoliitan, siunattavaksi.
Transsi
Hypnotisoijat käyttävät suggestiota saadakseen asiakkaansa vaipumaan transsiin.
Novgorodin tasavalta
Hallinto ja oikeuslaitos
Aluehallinnon pienin yksikkö oli katu, joka koostui useista korttelin taloista. Sillä oli oma valittu vanhin. Useat kadut muodostivat sotnian (sata) ja useat sotniat kontsyn (kaupunginosa, pääty, kulma). Tasavallan kulta-aikana 1300-luvulla ja 1400-luvun alussa kaupunki koostui viidestä autonomisesta kaupunginosasta. Kullakin oli oma vetshe, niin että viralliset asiakirjat saivat 8 leimaa: 5 kaupunginosien ja 3 keskusviranomaisten.
Transsi
Ekstaasimaiseen transsiin voi päästä meditaation avulla. Transsiin vaipuessaan šamaanit voivat kokea matkaavansa esimerkiksi yliseen tai aliseen maailmaan ja näin tuoda tietoa kansalleen. Myös päihteitä voidaan käyttää apuna transsiin pääsemisessä.
Novgorodin tasavalta
Hallinto ja oikeuslaitos
Novgorodin oikeuslaitos oli huomattavan mutkikas ja kehittynyt. Sekä ruhtinaalla, pormestarilla (posadnika), ylituomarilla (tysjatski, joka oli myös sotapäällikkö) ja arkkipiispalla oli omat oikeusistuimensa. Välimiesoikeus oli tavallinen käytäntö. Osapuolet nimesivät kumpikin kaksi edustajaa. Oikeuteen mentiin vasta, jos nämä neljä eivät päässeet sovintoon. Joissakin epävarmoissa tapauksissa turvauduttiin kaksintaisteluun ristin suutelemisen jälkeen. Rangaistukset olivat yleensä lieviä: sakkoja ja vakavissa tapauksissa omaisuuden menetyksiä, harvoin hengen menetyksiä. Poikkeuksena muusta maailmasta, kidutusta oli vähän tai ei ollenkaan.
Kulttuuri ja sivistys
pienoiskuva|[[Onfim-nimisen pojan piirroksia 1200-luvun tuohikirjeessä.]] Kirjoitustaito koheni 1300-luvulla kirkollisen koulutuksen mukana. Arkeologisissa kaivauksissa löytyneet 1000–1400-lukujen tuohikirjeet todistavat, että kirjoitustaito oli yleinen varsinkin kauppiaiden keskuudessa. Löytyneistä kaupungin tuohikirjeistä n. 95% oli kirjoitettu muinaisvenäjäksi, joten se oli kansan pääkieli.
Venäjällä loppui kivirakennusten tekeminen puoleksi vuosisadaksi mongolien takia, ja samoin kävi muun kulttuurin. Vain Novgorodissa ja Pihkovassa kulttuurin kehitys jatkui, tosin hidastuneena. Novgorodin nousukauden alku 1300-luvulla näkyy rakennus- ja maalaustaiteessa. Kaupungin tyyliperinteen huipentumia ovat Neitsyt Marian ilmestyksen kirkko (1342–1343), Theodoroksen kirkko (1360) ja Kristuksen kirkastumisen kirkko (1374). Kirkot koristettiin ikonein ja freskoin. Novgorodin koulukunta, joka oli syntynyt 1100-luvulla, tuotti Theofanes Kreikkalaisen johdolla kuuluisimmat työnsä. Yksi hänen oppilaistaan oli Andrei Rublev, keskiajan Venäjän suurin taiteilija. Maalauskoulun ansiosta Novgorodin tasavallan pääkaupunki tuli tunnetuksi vanhan Venäjän "kulttuurin kehtona".
Alueet ja viidennekset
pienoiskuva|Novgorodin viidennekset. Oikealla alhaalla sinisellä rajattu [[Bežetskin viidennes|Bezetskin alue, joka ei ulottunut Novgorodin kaupunkiin. Sen yläpuolella Laatokka ja Ääninen sekä aivan ylhäällä Vienanmeri.]] 1300-luvulla Novgorodin tasavalta hallitsi koko Luoteis-Venäjää, ja se ulottui Baltian rajoilta Uralille ja Vienanmerelle asti.
Olhavanjoki jakoi Novgorodin läntiseen Pyhän Sofian puoliskoon, jonka keskiössä oli linnoitus (kreml), ja itäiseen kaupalliseen puoliskoon toreineen. Koko kaupunki oli ympäröity vallein ja hirsimuurein. Pääkadut oli päällystetty halkaistuin hirsin. Vesijohtoverkostokin oli tehty puusta. Toimintaperiaate oli saatu Bysantista. Kaupunki jakautui kortteleihin ammattikuntien mukaan. Parhaimmillaan siinä oli 25 000–30 000 asukasta.
Novgorodilla oli useita alakaupunkeja (prigorod), joista tärkein oli käsityöllä ja kaupalla rikastunut Pihkova. Sielläkin pidettiin vetshe-kokouksia. Muita tärkeitä kaupunkeja olivat Tartto, Staraja Ladoga, Staraja Russa, Velikije Luki Lovat-joen varrella, jota kautta viikingit kulkivat Novgorodista Dneprille, sekä Toržok ja Pähkinälinna.
Veroa kannettiin laajalta alueelta, joka jakaantui viidenneksiin (pjatina). Kullakin kaupunginosalla oli niistä omansa. Vielä etäämpänä oli seutuja, jotka kaupunki omisti yhteisesti. Viidennekset olivat pohjoisesta myötäpäivään: Vatja, Ääninen, Bezetsk, Dereva ja Shelon.
Sodat ja liittosuhteet
Novgorod säästyi mongolien hyökkäyksiltä Aleksanteri Nevskin ryhdyttyä yhteistyöhön mongolien Kultaisen ordan kanssa, minkä ansiosta Novgorodin kulttuuri jatkoi kukoistustaan muun Venäjän taantuessa.
Kaupunki johti Venäjän taistelua Ruotsin ja Saksalaisen ritarikunnan hyökkäyksiä vastaan 1200-luvulla. Vuonna 1240 Novgorodin ruhtinas Aleksanteri Nevski löi ruotsalaiset Nevan taistelussa ja vuonna 1242 kaupungissa muodostettu sotajoukko kukisti ristiritarit Peipsijärven jäällä (Peipsijärven jäätaistelu).
Karjala oli löyhästi liitetty Novgorodiin ja niillä mahdollisesti oli jonkinlainen liittosuhde keskenään. Karjala maksoi todennäköisesti jonkinlaista veroa Novgorodille. Karjalalla oli oma sisäinen itsehallinto vuoteen 1260 asti.
Novgorod ei voinut Lyypekin kauppaneuvotteluissa taata saksalaisten kauppiaiden turvallisuutta Koiviston itäpuolelle sen kuuluessa Karjalalle, vaan ainoastaan nykyiselle Kronstadtin saarelle asti (Retusaari).
Suhteen löyhyyttä korostaa sekin, että paavi määräsi Karjalan piispaksi Fredrik von Hasseldorfin.
Novgorodissa oli sisäisiä riitaisuuksia 1260- ja 1270-luvuilla, ja karjalaiset pyrkivät hyödyntämään niitä irrottautuakseen Novgorodista. He onnistuivatkin osittain, jolloin Novgorodin täytyi valloittaa Karjala uudelleen vuonna 1278. Sotaretken jälkeen Novgorod antoi sen lahjaksi uudelle ruhtinaalleen.
Rauhansopimukset
Novgorodin ja Ruotsin välillä vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha jakoi Karjalan. Pähkinäsaaren rauhassa määriteltiin Novgorodin raja Ruotsia vastaan. Norjan ja Novgorodin välinen rauhansopimus tehtiin vuonna 1326. Siinä sovittiin maiden välinen rajalinja, sekä määriteltiin Ruija ja Kuola yhteismaaksi.
Kauppayhteydet
pienoiskuva|Novgorodin tasavallan hopeakolikoita 1420–1478. Novgorodin kauppayhteydet ulottuivat Flanderista ja Hansakaupungeista Astrahaniin ja Konstantinopoliin sekä aina Uralille saakka.
Novgorod hyödynsi hansakaupassaan laajoja eräalueitaan ja vei erityisesti turkiksia, mutta myös vahaa ja hunajaa. Tuonti koostui käsityötuotteista, tietyistä metalleista, sillistä, viinistä ja oluesta. Aluksi myös novgorodilaiset laivat veivät tavaraa ulkomaille, mutta 1200-luvun jälkipuoliskolla rahtaus siirtyi Keski-Euroopan isommille ja taloudellisemmille aluksille.
Luhistuminen
1400-luvun puolivälissä kaksi puoluetta kilpaili vallasta Novgorodissa: Moskova-myönteinen ja Liettua-myönteinen. Vuonna 1459 Moskovaan nojautuvat saivat vallan, minkä seurauksena ulkopoliittinen suuntaus muuttui, ortodoksisen kirkon merkitys korostui ja kansallismielisyys voimistui.
Vuonna 1462 Moskovassa suuriruhtinaaksi nousi Venäjän yhdistämistä tavoitteleva Iivana III. Moskovan jatkuvan painostuksen olosuhteissa Liettua-myönteinen puolue vahvistui. Keväällä 1471 Novgorod ja Liettua tekivät mahdollisesti yhteistyösopimuksen, sillä sen sisällöstä on todisteena luonnos. Iivana ei aikaillut: 23. toukokuuta 1471 hän ilmoitti hoitavansa Novgorodin. 3. kesäkuuta Moskovasta lähti 10 000 miestä kohti kaupunkia, joka Iivanan mukaan oli luopunut ortodoksisuudesta tekemällä liiton katolisen maan kanssa.
Vuonna 1478 kaupunki alueineen liitettiin Moskovan Venäjään. Iivana siirrätti Moskovaan kellon, jolla vetše kutsuttiin koolle, tehden näin symbolisesti lopun Novgorodin itsenäisyydestä.
1480–1490-luvuilla kaupungin vastarinnan nujertamiseksi sieltä karkotettiin noin 7 000 pajaria, pappia ja kauppiasta, joiden tilalle tuotiin moskovalaisia lääninherroja ja uudisasukkaita.
Iivana Julma epäili edelleenkin Novgorodia vehkeilystä Moskovaa vastaan ja päätti tehdä lopun siitä kokonaan. Lopullisesti Novgorodin valta luhistui, kun Iivana IV Julma hävitti kaupungin vuonna 1570.
Valtion luonne
1900-luvun marxilaisessa historiankirjoituksessa valtiota luonnehdittiin feodalistiseksi tasavallaksi. Novgorodia johti ruhtinas yhdessä Novgorodin neuvoston kanssa. Neuvostossa oli Novgorodin kaupungin porvareiden edustus, ja sitä pidetään osin tasavaltalaisena ja esidemokraattisena laitoksena. Novgorodinmaa oli alistettu keskuspaikkansa Novgorodin kaupungin vallalle, joten muiden alueiden osalta tasavaltaisuus ei toteutunut.
Gerundiivi
Gerundiivi on kielitieteessä käytettävä käsite, joka tarkoittaa eri kielissä erityyppisiä verbimuotoja: se on verbaaliadjektiivi, verbaalinen adverbi tai finiittinen verbi. Läheskään kaikissa kielissä ei ole gerundiivia.
Latinassa
Latinan kielessä gerundiivi on verbaaliadjektiivi, joka ilmaisee, että nomini ansaitsee olla tai sen tulee olla toiminnan objektina. Tästä verbimuodosta käytetään myös nimitystä partisiipin passiivin futuuri. Esimerkiksi suomen kielen lause Kissa on ruokittava vastaa gerundiivia merkitykseltään.
Muinaiskreikassa
Muinaiskreikassa gerundiivi on samankaltainen adjektiiviverbi kuin latinassa.
Tigrinjassa
Tigrinjan kielessä gerundiivi ei ole adjektiiviverbi eikä verbaalinen adverbi, vaan finiittinen verbi. Se viittaa loppuun suoritettuun toimintaan, jonka vaikutus kestää edelleen. Gerundiivia voidaan käyttää yksinään, mutta se voidaan myös ketjuttaa toisen gerundiivin kanssa; jälkimmäisessä tilanteessa se on joissakin tapauksissa käännettävissä lauseenvastikkeella: Bitri hidju kheydu (sananmukaisesti: Sauvaan hän-tarttui hän-alkoi-kävellä, mikä tarkoittaa: Pitäessään sauvaa hän kävelee eli käytännössä: Hän kantaa sauvaa).
Säteri (täsmennyssivu)
Säteri voi tarkoittaa seuraavia:
Nina Stenros
Nina Stenros on suomalainen toimittaja ja elokuvaohjaaja, joka työskentelee Yleisradion dokumenttitoimituksessa.
Stenros on 1990-luvun alusta lähtien ohjannut ja käsikirjoittanut useita dokumenttielokuvia. Lisäksi hän toiminut juontajana Ylen asiaohjelmissa, muun muassa vuonna 2006 ohjelmistossa olleessa keskusteluohjelmassa Suo.
Alexisonfiren diskografia
Alexisonfire oli kanadalainen post-hardcore-yhtye, joka perustettiin St. Catharinesissa, Ontariossa vuonna 2001.
Ari Munnukka
Ari Munnukka (s. 29. kesäkuuta 1963 Riihimäki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja.
Munnukka on edustanut pelaajaurallaan Riihimäen Palloseuraa, Lahden Reipasta ja Ilvestä. Hän pelasi SM-tasolla 120 ottelua. Pelaajauran jälkeen Munnukka on toiminut muun muassa valmennustehtävissä Riihimäen Ilveksen organisaatiossa.
Luettelo kruunusta luopuneista monarkeista
thumb|150px|Ranskan keisari [[Napoleonin abdikaatio.]] thumb|150px|Brasilian keisari [[Pedro I|Pedro I:n abdikaatio]]
Tämä on luettelo monarkeista, jotka ovat luopuneet kruunusta eli suorittaneet abdikaation.
Pohjankääpä
Pohjankääpä (Climacocystis borealis) on koko Suomessa ja varsinkin pohjoisessa runsaslukuisena tavattava kääpälaji. Käävän isäntäpuita ovat kuuset, jonka kuolleiden isojen puiden tyvestä ja juurista sen yleensä löytää. Lapissa pohjankääpä kasvaa varsinkin tykkylumen vahingoittamissa kuusikoissa yhdessä tummakesikän kanssa. Pohjankääpä aiheuttaa vetistä valkolahoa.
Pohjankäävän yksivuotinen itiöemä on tyypiltään pileaattinen ja muodoltaan hyllymäinen, kiilamainen, viuhkamainen tai joskus lähes jalallinen. Kääpä kasvaa tavallisesti kymmenien lakkien ryhmänä. Lakin yläpinta on nuorena keltainen, josta se vaalenee ikääntyessään kermanvalkoiseksi. Tuoreena yläpinta on karvainen ja koko itiöemä mehukas. Kääpä repeää helposti säteen suuntaisesti, mutta poikkisuuntaan se on hyvin sitkeä. Pillipinta on kermanvalkea tai vaaleankeltainen. Kulmikkaita tai vanhemmiten sokkeloisia pillejä on 1-2 millimetrillä. Säikeinen malto on kermanvalkoista ja itiöemän kokonaispaksuus 1-4 cm. Kuivana käävän yläpinta tuntuu karhealta ja varsinkin tyvessä näkyy nystypiikkejä, koko itiöemä kellertyy, rasvoittuu ja kovettuu. Pohjankääpä pitäisi olla melko helppo tunnistaa, sillä yhtä säikeisiä kääpiä ovat vain kartanokääpä ja mehikääpä, jotka elävät lehtipuilla.
Vancouver 2010 (videopeli)
Vancouver 2010 on Eurocomin kehittämä ja Segan julkaisema virallinen Vancouverin olympialaisten videopeli. Lajeina pelissä ovat ohjaskelkkailu, alppihiihto, pikaluistelu, mäkihyppy, alppihiihto ja muita talvilajeja.
Peli koostuu minipeleistä joita voi pelata joko yksin tai moninpelinä. Moninpeliä voi pelata joko samalta koneelta, lähiverkossa tai netissä. Saman koneen kisaaminen hoituu joko vuorotellen tai jaetulta ruudulta.
Sansibarinkoira
Sansibarinkoira on todennäköisesti sukupuuttoon kuollut tansanialainen koirarotu, jolla ei koskaan ollut FCI:n hyväksyntää.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotua kuvailtiin erittäin älykkääksi. Työskennellessään se käytti sekä vainuaan että näköaistiaan.
Alkuperä
Rotu on nimensä mukaisesti kotoisin Tansanialle kuuluvalta Sansibarin saarelta, jossa sitä tavattiin 1800-luvulla. Saksalaisen M. Siberin mukaan se oli syntynyt salukin ja paariakoiran välisistä risteytyksistä. Yksi rodunedustaja vietiin 1800-luvun lopulla Ranskaan, missä eläinlääkäri Jean Pierre Mégnin tutki ja kuvaili sitä. Ei ole täysin varmaa, etteikö jossain päin saarta vielä nykyisinkin olisi olemassa pieni populaatio.
Punannokikana
Punannokikana (Fulica gigantea) on eteläamerikkalainen rantakana. Se elää mantereen keskiosassa Etelä-Perusta Länsi-Boliviaan, Pohjois-Chileen ja Koillis-Argentiinaan. Joseph Fortuné Théodore Eydoux & Louis François Auguste Souleyet kuvailivat lajin holotyypin Perusta vuonna 1841.
Lisääntyminen
Punannokikana on yksiavioinen ja pariutuu eliniäksi. Ne pesivät tavallisesti kesä-heinäkuussa, jolloin eteläisellä pallonpuoliskolla on talvi. Pariskunta saattaa hyvänä vuotena kasvattaa kaksikin poikuetta valtavassa pesässään, joista suurimmat ovat kolme metriä halkaisijaltaan. Vesikasveista rakennettu pesä on noin metrin syvyisessä vedessä kelluva lautta, jossa on korkea reuna ja keskellä syvä kuppi. Pesä sijaitsee pariskunnan ympäri vuoden asuttamalla pienellä reviirillä, jossa ne suorittavat pesänsä jatkuvaa kunnostusta ja parantelua. Naaras munii kolmesta seitsemään munaa ja hautoo niitä noin 30 vuorokautta. Poikaset viipyvät pesässä jopa neljä kuukautta ennen kuin oppivat lentämään.
Ravinto
Muiden nokikanojen tapaan punannokikana on kasvinsyöjä. Sukulaisistaan poiketen se ei mielellään sukella ravintonsa perään vaan kelluu vain vedessä kiskoen kasvit ylös nokallaan viskoen ne sivulle nokkaansa heilauttamalla.
Elinympäristö
Punannokikana elää erittäin korkealla (3600–5000 m) Andien vuoristojärvissä ja -lammissa. Se on sopeutunut kylmään ja karuun ruohomaahan eli punaan, jonka järvet ovat hyvin suolaisia. Niiden on selviydyttävä ohuessa ilmanalassa, koska aikuiset linnut ovat liian painavia lentääkseen ja muuttaakseen.
Steven Isserlis
Perhetausta
Isserlis syntyi musikaaliseen perheeseen. Hänen äitinsä opetti pianonsoittoa. Hänen siskoistaan yksi on viulisti ja toinen alttoviulisti. Lapsuudenkodissa soitettiin usein yhdessä. Isserlisin isoisä oli Julius Isserlis, joka oli opiskellut Sergei Tanejevin johdolla. Isoisä pääsi lähtemään Neuvostoliitosta 1920-luvulla edistääkseen venäläistä kulttuuria kansainvälisesti, mutta ei koskaan palannut maahan.
Opiskelu ja ura sellistinä
Isserlis opiskeli vuosina 1969–1976 Jane Cowanin johdolla. Tämän jälkeen hän lähti Yhdysvaltoihin, jossa opiskeli Oberlin Collegessa Richard Kapuscinskin johdolla vuosina 1976–1978. Debyyttinsä hän teki Lontoossa vuonna 1977. Sellisti Daniil Shafran on ollut Isserlisin uralla suuri innoittajana.
Isserlis on esiintynyt solistina johtavien orkesterien, kuten Berliinin filharmonikkojen, Yhdysvaltain kansallisorkesterin, Lontoon filharmonikkojen ja Zürichin Tonhalle-orkesterin kanssa. Hän on soittanut myös keskeisimpien kamariorkestereiden kanssa ja periodisoittimin esiintyvissä kokoonpanoissa. Hän on itse johtanut kamariorkestereita selloa soittaessaan. Kamarimusiikissa Isserlisin yhteistyökumppaneihin ovat kuuluneet Joshua Bell, Isabelle Faust, Pamela Frank, Janine Jansen, Tabea Zimmermann, Jeremy Denk, Stephen Hough, Aleksandr Melnikov, Olli Mustonen, Connie Shih, Dénes Várjon, Richard Egarr, András Schiff ja Robert Levin.
Isserlis on tehnyt yhteistyötä monien nykysäveltäjien kanssa ja kantaesittänyt säännöllisesti uusia teoksia. Nykysäveltäjiä, joiden teoksia hän on tulkinnut, ovat olleet Thomas Adès, John Tavener, Stephen Hough, Wolfgang Rihm, David Matthews ja Olli Mustonen. Aiemmista säveltäjistä erityisen läheisiä Isserlisille ovat olleet Robert Schumann ja Gabriel Fauré.
Isserlisin 60-vuotispäivän kunniaksi joulukuussa 2018 järjestettiin konsertti, jossa hänen kanssaan ja hänelle esiintyivät Radu Lupu, András Schiff, Connie Shih, Ferenc Rados, Joshua Bell ja Simon Keenlyside. Samassa yhteydessä Isserlis kantaesitti György ja Márta Kurtágin hänelle säveltämän teoksen For Steven Isserlis 60.
Isserlis on saanut monia palkintoja ja palkintoehdokkuuksia levytyksillään. Hänen levyttämiensä teosten joukossa on muun muassa musiikkia Thomas Adèsilta, Carl Philipp Emanuel Bachilta, Johann Sebastian Bachilta, Ludwig van Beethovenilta, Johannes Brahmsilta, Frédéric Chopinilta, Antonín Dvořákilta, Edward Elgarilta, Joseph Haydnilta, Gustav Holstilta, Imogen Holstilta, Stephen Houghilta, Dmitri Kabalevskilta, Bohuslav Martinůlta, Olli Mustoselta, Sergei Prokofjeviltä, Franz Schubertilta, Jean Sibeliukselta, Dmitri Šostakovitšilta ja William Waltonilta. Isserlisin saamiin palkintoihin ja tunnustuksiin kuuluvat Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentajan arvo, Zwickaun kaupungin Schumann-palkinto, Piatigorsky-palkinto sekä Armenian kulttuuriministeriön kultamitali ja ansiosertifikaatti. Hän kuuluu Gramophone Hall of Fameen.
Työ kirjoittajana, toimittajana ja juontajana
Isserlis on työskennellyt lasten parissa paitsi konsertoimalla heille, myös kirjoittamalla heille suurten säveltäjien elämistä kirjat Why Beethoven Threw the Stew ja Why Handel Waggled his Wig. Ensin mainitusta ilmestyi jatko-osa. Näistä kirjoista on tehty käännöksiä useille kielille. Isserlisin muuhun kirjalliseen tuotantoon kuuluvat kommentaari Schumannin kirjoituksista nuorille muusikoille sekä tekstit kolmeen Anne Dudleyn musikaaliin. Isserlis on työskennellyt myös lehdissä; säännöllisesti hänen kirjoituksiaan on ollut Gramophonessa, The Daily Telegraphissa ja The Guardianissa. Hän on ollut vierailevana toimittajana The Stradissa. Hän on esiintynyt usein BBC:n radiossa muun muassa tekemillään dokumenteilla Robert Schumannin ja Harpo Marxin elämistä.
Opetus
Isserlis on pitänyt mestarikursseja ympäri maailmaa. Vuonna 1997 hänestä tuli Cornwallin Prussia Covessa toimivan kansainvälisen seminaarin taiteellinen johtaja. Hän on osallistunut säännöllisesti Kronberg-akatemian kahden vuoden välein järjestettävään Chamber Music Connects the World -tapahtumasarjaan.
Hatanpään koulu
thumb|Hatanpään koulu. Hatanpään koulu sijaitsee Tampereen eteläisellä alueella. Hatanpään yhtenäiskoulussa opiskelee 1.–9.-luokkalaisten lisäksi esioppilaita. Oppilaita koulussa on noin 980. Rehtorina toimii Mari Palviainen, ja apulaisrehtoreina Mikko Hepo-oja sekä Jenni Ristimäki.
Toiminta
Yläkoulussa on 7. luokalta alkavia liikuntapainotusluokkia, joille oppilaat valitaan soveltuvuuskokeella. Erityisluokkia on viisi. Lisäksi Hatanpään koulutalossa toimii monikielisten oppilaiden valmistava opetus ja nivelopetus. Koulussa on myös joustavan perusopetuksen Jopo-luokka.
Kanavan laidalla
Kanavan laidalla on Ilmari Unhon ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1949. Se perustuu naisten pilkkalauluun ”Palpan Killi”. Romanttinen tarina kertoo kanavanlaidan tumman kaunottaren ja tukkihinaajalle töihin tulleen ylioppilaan rakkaudesta.
Monien aikakauden elokuvien tapaan aiheena on yksittäinen laulu. ”Palpan Killin” rivot sanat julkaistiin aikanaan kokonaan vasta vuonna 1970 Isojen poikien laulukirjassa. Tarinaa pehmennettiin elokuvan käsikirjoituksessa siten, että tytöllä on myös hyvätapainen ihailija. Elokuvan käsikirjoitus oli laulun sanoituksista poiketen kultivoitu ja romanttinen. Laulu viittasi Laitilan kanavaan, mutta elokuva kuvattiin Kalkkisissa.
Juoni
Nuori ylioppilas viihtyy morsiamensa vastustuksesta huolimatta tukkityöläisenä ja tutustuu kanavalla kaunottareen. Isoäiti paljastaa tytön vanhempien surullisen rakkaustarinan, joka vaikuttaa nykyisyyteenkin.
Arviot
Aikalaisarvioissa suhtautuminen elokuvaan oli kohtalaisen myönteistä. Lähtökohta, rekilaulut, nähtiin pääosin hyödyntämättömänä kulttuuriaarteena. Raoul af Hällström kiittää myös aiempiin elokuviin verrattuna aiheen kultivoitunutta käsittelytapaa. Tosin käsikirjoituksen käänteitä hämmästeltiin: käsikirjoittaja on ”- - eksynyt helppohintaiseen ja väkinäisen sovinnaiseen ratkaisuun, josta kukaan ei usko rahtuakaan” (Olavi Veistäjä).
Elokuvan kauniit maisemat saavat tv-esityksen yhteydessä kriitikolta kiitosta.
Brown (albumi)
Brown on rock-yhtye P.O.D.:n toinen albumi. Sen tuotti P.O.D.:n ensimmäisen levyn tavoin yhtyeen rumpalin isä Noah Bernardo. Levy julkaistiin vuonna 1996. Levy myi niin paljon odotettua enemmän, että ei mennyt kauankaan kun levy oli loppuunmyyty ja yhtye julkaisi siitä erikoispainoksen. Levy re-masteroitiin vuonna 2000.
Kari Reenpää
Kari Reenpää (vuoteen 1935 Renqvist; 26. huhtikuuta 1902 Helsinki – 13. toukokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen vuorineuvos ja Otavan toimitusjohtaja. Koulutukseltaan hän oli diplomi-insinööri.
Hänen vanhempansa olivat Alvar Renqvist ja Karin Elisabet o.s. Serlachius ja hänen veljiään Yrjö Reenpää 1894–1976, Heikki Reenpää, Hannes Reenpää ja Jorma Reenpää, joka oli hänen kaksoisveljensä.
Hän ajautui Otavan kriisivuosina itsemurhaan.
Olavi Suomalainen
Heikki Olavi Suomalainen (s. 27. maaliskuuta 1947 Sääminki) on suomalainen entinen kestävyysjuoksija.
Koulutukseltaan Suomalainen on kaivosinsinööri.
Ivan Albertovitš Korff
Ivan Albertovitš Korff eli Johann Albrecht von Korff (ven. Иван Альбертович Корф; Иоганн Альбрехт Корф); (30. marraskuuta 1697 Rengenhofin kartano (nyk. Zebrene, Latvia) Kuurinmaa – 7. huhtikuuta 1766 Kööpenhamina, Tanskan kuningaskunta) oli venäläinen paroni, virkamies, tiedepoliittinen vaikuttaja ja diplomaatti.
Suku ja koulutus
Johann Albrecht von Korff oli syntyisin baltiansaksalaista alempaa aatelia edustavan suvun köyhästä haarasta, joka oli muuttanut Westfalenista Kuurinmaalle. Hänen vanhempansa olivat luutnantti Magnus Ernst von Korff (1665–1727), Sehmenin (Sēme, Latvia) ja Sahtenin (Sāti, Latvia) kylien omistaja ja Maria Sophia von Torck (1670–1723), jonka perintöä oli Sahten.
Hovimies
Pian yliopistosta palattuaan nuori paroni nimitettiin Kuurinmaan herttuattaren Anna Ivanovnan hoviin kamarijunkkeriksi, ja vuonna 1728 hänet lähetettiin Moskovaan hakemaan korotusta eläkkeeseen, jota herttuatar sai Venäjän hovilta. Vuonna 1730 Korff muutti Moskovaan Venäjän hovin kamarijunkkerin arvoisena, keisarinnaksi tulleen Anna Inanovnan seurassa. Samana vuonna keisarinna lähetti hänet Kuurinmaalle anomaan, että hänen suosikkinsa Ernst Johann von Bironin nimi sisällytettäisiin Kuurinmaan aatelisten joukkoon. Vuonna 1731 Korff sai todellisen kamariherran arvon. Vuonna 1732 hänet lähetettiin jälleen Kuurinmaalle valmistelemaan maaperää Bironin valinnalle Kuurinmaan herttuaksi. Korff vietti kaksi vuotta Kuurinmaalla ja järjesti kaiken parhaalla mahdollisella tavalla vuosina 1732–1734. Biron tuli mustasukkaiseksi paroni Korffin saamasta suosiosta ja hänen siirrettiin pois hovista nimittämällä hänet Tiedeakatemian johtoon.
Tiedeakatemian johtaja
pienoiskuva|Paroni Johann Albrecht von Korff, [[Johann Christoph Brotze|Johann Christoph Brotzen teoksesta Sammlung verschiedner Liefländischer Monumente, 1771–1818, Fr. L. Bradtin kaiverrus]] Johann von Korff toimi Venäjän Keisarillisen tiedeakatemian johtajana vuosina 1734–1740. Hänen aikanaan ala-arvoisessa tilassa kreivi Hermann Karl von Keyserling jäljiltä ollut akatemia, joka oli vuonna 1733 matkustanut lähettilääksi Puolaan, akatemia koki paljon muutoksia ja sen rahoitusta järkeistettiin. Teosvaihtoa ja yhteyksiä Euroopan tieteellisiin lehtiin laajennettin merkittävästi ja ulkomaisten jäsenten instituutti perustettiin vuonna 1747 säännöissä kirjatulla tavalla. Kaikki tämä lisäsi merkittävästi Tiedeakatemian tieteellistä arvovaltaa, kun venäläisten tiedemiesten teoksista tuli osa eurooppalaista tiedekirjallisuutta. Tiedeakatemian toiminnalle laadittiin säännöt ja julkaisujen ennakkoarviointi otettiin käyttöön. Akatemiaan perustettiin matematiikan, kääntämisen ja maantieteen osastot. Korff organisoi kartografisen materiaalin hankinnan ja kokoamisen Venäjän keisarikunnan atlasta varten, joka julkaistiin vuonna 1745. Hän avusti vuonna 1738 Vitus Beringin johtamaa toista Kamtšatkan-retkikuntaa.
Akatemiasta tiedeinstituutiona huolehtiessaan Korff ei unohtanut sen koulutustoimintaa. Senaatille vuonna 1735 antamassaan esityksessä Korff muistutti, että Pietari I Suuren suunnitelman mukaan tiedeakatemia perustettiin paitsi tieteen, myös korkeakoulutuksen edistämiseksi Venäjällä. Hän anoi kolmenkymmenen opiskelijan kokoisen seminaarin perustamista akatemiaan. Vuonna 1736 Moskovan Slaavilais-kreikkalais-latinalaisen akatemian opiskelijat Mihail Lomonosov ja kemisti Dmitri Vinogradov (1720–1758) joka perusti vuonna 1744 Keisarillisen posliinitehtaan, lähetettiin Korffin määräyksestä Marburgin yliopistoon professori Christian Wolffin oppiin, koska tämä oli ainoa tapa kouluttaa ammattitaitoisia kaivosinsinöörejä. Korffin tilaamana julkaistiin Lomonosovin ensimmäinen teos, runo Hotinin valloitukselle “Na vzyatiye Khotina” (1735–1739) Marburgissa vuonna 1739.
Johann von Korffin johdolla Tiedeakatemiassa saatiin aikaiseksi hyviä tuloksia, mutta hänen hallintokautensa ei saanut kestää pitkään. Ernst Johann von Biron kuulemma pelkäsi, että Korff taitavana ja mielenkiintoisena keskustelijana kilpailisi hänen kanssaan keisarinna Annan huomiosta. Biron yritti herättää hurskaan ja uskonnollisen keisarinnan tyytymättömyyden Korffin suhteen paljastamalla tämän vapaa-ajattelun ja uskonnonvastaisuuden.
Ranskan lähettilään Jacques-Joachim de La Chétardien todistuksen mukaan Ernst Johann von Biron, joka aina etsi keinoa saada paroni Korff kauas hovista, sai tilaisuuttensa kun Korff ja paroni Mengdenin kävivät kaksintaistelun keisarinnan hovinaisen suosiosta. Kreivi Burkhard Christoph von Münnichin veljentytär kieltäytyi Korffin avioliittotarjouksesta ja nai tämän sijasta paroni Mengdenin. Paroni Korffin hovista poistamiseen ei liittynyt merkkejä epäsuosiosta, mutta tapaus lisäsi keisarinnan tyytymättömyyttä Korffin suhteen. Tämä piti viisaana hyväksyä paikan Pietarin ulkopuolella.
Viikko Korffin Kööpenhaminaan lähdön jälkeen Carl von Brevern (1704–1742) nimitettiin huhtikuussa 1740 Akatemian seuraavaksi johtajaksi.
Diplomaatti
pienoiskuva|307x307px|Caroline Amalie Thielo (1735– 1754) Paroni Johann von Korff nimitettiin 27. maaliskuuta 1740 kreivi Aleksei Bestužev-Rjuminin tilalle, joka oli ylimääräinen lähettiläs Tanskan hovissa ja Ala-Saksin piirikunnassa, sekä akkreditoitu Hampurin, Lyypekin ja Bremenin vapaakaupunkeihin. Korff lähti uuteen palveluspaikkaansa huhtikuussa 1740, eikä näytä palanneen Venäjälle ainakaan pitkäksi aikaa heti lähtönsä jälkeen.
Korff oli maansa lähettiläs vuodesta 1740 Kööpenhaminassa ja vuodesta 1745 lähtien Tukholmassa. Viimeksi mainitussa asemapaikassaan Korff puuttui Ruotsin sisäisiin asioihin ja loukkasi perintöruhtinas Aadolf Fredrikiä. Vuonna 1748 hänet siirrettiin lähettilääksi Kööpenhaminaan, jossa hän palveli kuolemaansa saakka, ja hänen tilalleen Tukholmaan tuli kreivi Nikita Panin. Korff oli vahvasti läsnä Kööpenhaminan seurapiirielämässä. Ensimmäinen tanskalainen vapaamuurarien looši, johon kuului useita diplomaattikunnan jäseniä, piti aluksi kokouksensa hänen asunnossaan. Nuoresta ja kuuluisasta, ensimmäisestä syntyperäisestä tanskalaisesta näyttelijättärestä Caroline Amalie Thielosta (1735–1754) tuli hänen rakastajattarensa, ja tämän äkillinen kuolema 19-vuotiaana sai aikaan sitkeän huhun, että Korff murhasi hänet, koska nainen oli paljastanut vapaamuurarien salaisuuksia.
Diplomaattisista toimistaan paroni ​​Korffille myönnettiin salaneuvoksen arvo vuonna 1748 ja todellisen salaneuvoksen arvo vuonna 1762. Ansioistaan ​​hänelle myönnettiin myös kunniamerkkejä: vuonna 1743 Pyhän Annan ritarikunnan 1. luokan risti, vuonna 1744 Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan risti ja vuonna 1763 Pyhän Andreaksen ritarikunnan kunniamerkki.
Perintö
vasen|pienoiskuva|226x226px|Johann Albrecht von Korff, Karl Ludvig Tørrisen Buggen teoksesta "Det Danske Frimureries Historie", osa 1 (1840-1916) Korffin kuoltua hänen laaja kirjastonsa (n. 33 000 - 36 000 nidettä) ostettiin 50 000 ruplalla vuonna 1764 tsarevitš, suuriruhtinas Pavel Petrovitšille, jonka jälkeen se siirtyi tsarevitš Konstantin Pavlovitšille. Kansalliskirjaston sivuilla mainitaan että kirjakokoelman lunasti Korffilta Katariina II 1770-luvun aikana. Kirjaston täydentäminen, järjestäminen ja luettelointi oli hänen suosikkiharrastuksensa. Korff piti kirjaston käyttöoikeuden kuolemaansa asti, rahat oli maksettava hänelle viiden vuoden aikana 10 000 ruplaa vuodessa. Sittemmin suuri osa sen aineistosta päätyi 1830-luvulla kenraaliadjutantti Aleksandrovin tai Pietarin tiedeakatemian lahjoittamana Helsingin yliopiston kirjaston kokoelmiin. Suuren kirjaston lisäksi Korffilla oli melko laaja kokoelma Kuurinmaan historiaan liittyviä asiakirjoja, ne lahjoitettiin myöhemmin Tarton yliopistolle.
Paroni Johann von Korff julkaisi kolme painettua teosta. Kirjailijana hän oli kuitenkin paljon vähemmän merkittävä kuin tieteiden suosijana ja suojelijana.