cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fahrenheit-asteikko
Historiaa
Fahrenheit vieraili tanskalaisen lämpömittarin kehittäjän Ole Rømerin luona Kööpenhaminassa vuonna 1708. Rømer näytti hänelle kotonaan erikoisen lämpömittarin, josta ei ole säilynyt Rømerin omia muistiinpanoja. Mittarilla oli kaksi referenssipistettä: jään sulamispiste ja ruumiinlämpö. Näiden välin Rømer jakoi kahtia ja sijoitti asteikon nollapisteen yhden tällaisen välin verran kylmemmäksi. Jään sulamispisteeksi tuli 7,5 °Rø ja ruumiinlämmöksi 22,5 °Rø. Fahrenheit käytti ilmeisesti Rømerin ideaa hyväkseen, mutta on jäänyt arvoitukseksi, miten hän päätyi tunnettuihin astelukuihin. Erään selityksen mukaan hän otti käyttöön Rømerin asteikon jakaen sen asteet neljään osaan saaden vastaavuudet 7,5 °Rø = 30 °F ja 22,5 °Rø = 90 °F. Myöhemmin hän muutti asteikon referenssipisteiden asteluvuiksi 32 °F ja 96 °F helpomman asteikon vuoksi. Näille Fahrenheitin valitsemille asteluvuille on muitakin arvailuja.
Seuraavissa lämpömittareissa Fahrenheit alkoi käyttää asteikkonsa toista versiota. Vaikka hän julkaisi elämänsä aikana erittäin vähän tutkimuksia ja piti välineidensä valmistustavat liikesalaisuutena, kirjoitti hän vuosina 1724−1726 viisi artikkelia lehteen Philosophical Transaction. Selostuksessa hän kertoi, että eräs periaate oli asettaa asteikon alapää niin kylmälle, ettei mittaajan tarvinnut kirjata muistiin negatiivisia lukemia. Siksi hän lähetti yhden mittarinsa Islantiin talveksi, joka hänen epäonnekseen tosin oli leuto. Hän uskoi pärjäävänsä referenssipisteellä, jossa hän sekoitti vettä, suolaa, salmiakkia ja jäätä keskenään saadakseen aikaan −20…−10 °C:n kylmyyden. Seoksen tarkkoja suhteita ei tiedetä. Säilyneiden vanhojen mittareiden perusteella nollapisteeksi on mitattu noin −17,8 °C. Veden ja jään seoksen eli jään sulamispisteen lämpötilaksi Fahrenheit asetti 12 astetta. Kolmas referenssipiste oli suun kautta tai kainalosta mitattu ruumiinlämpö (noin 35,5 °C). Sille hän asetti lämpötilaksi 24 astetta. Hieman myöhemmin hän tihensi asteikkoja, jolloin syntyi kolmas versio eli nykyäänkin tunnettu Fahrenheit-asteikko. Nollapiste oli edelleen sama, mutta Fahrenheit oli tihentänyt astejakoa jakamalla aiemmin käyttämänsä asteet neljään pienempään asteeseen. Veden sulamispisteeksi tuli näin 32 °F ja ruumiinlämmöksi 96 °F. On todennäköisesti sattumaa, että veden kiehumispisteeksi tuli tasan 212 °F.
Vaikka Fahrenheitin valikoimaan kuului erityyppisiä lämpömittareita eri mittausalueilta, täsmäsivät niiden mitta-asteikot keskenään. Tämä oli siihen aikaan edistysaskel mittaamisessa. Osa mittareista oli tarkoitettu kuumemittareiksi ja niillä olikin lyhyt asteikko. Eräät säilyneet elohopeamittarit, jotka olivat 653 millimetriä pitkiä, näyttivät lämpötiloja asteikolla −4…+600 °F. Fahrenheit kävi itse esittelemässä mittareitaan Englannissa, Ruotsissa ja Tanskassa. Hän sai paljon matkijoita, mutta kilpailijoiden asteikkoja ei hyväksytty yhtä laajalti kuin hänen omia asteikkojaan. William Rankinen absoluuttinen asteikko on velkaa Fahrenheit-asteikolle sen käyttämästä astevälistä. Rankine-asteikon nollapiste on absoluuttisessa nollapisteessä, mutta asteikkoväli on sama kuin Fahrenheit-asteikossa eli 1 °F = 1 °Ra.
Muuntaminen
Esimerkkejä Fahrenheit-lämpötilan muuntamisesta Celsius-asteikkoon:
Jan-Roman Pikula
Jan-Roman Pikula (s. 7. maaliskuuta 1983 Enschede, Alankomaat) on alankomaalainen Aku Ankka-sarjakuvien tekijä, joka piirtänyt sarjakuvatarinoita vuodesta 2006 lähtien. Yhteensä Pikula on tuottanut Disneylle 163 sarjakuvatarinaa, joista 29 on julkaistu Suomessa. Hän on tehnyt yli puolet sarjakuvistaan Jos Beekmanin ja/tai Bas Schuddeboomin kanssa yhteistyössä. Vuodesta 2012 lähtien Pikula on myös työskennellyt taideohjaajana alankomaalaisessa Breinstein-yrityksessä.
Sateenkaaren värejä, tummia sävyjä
Sateenkaaren värejä, tummia sävyjä: Muistoja vuosilta 1907–1928 on Maire Gullichsenin (o.s. Ahlström) keskeneräiseksi jäänyt muistelmateos. Teoksen on suomentanut Raija Rintamäki, ja sen on suomeksi julkaissut Tammi. Suppeampi alkuteos ilmestyi nimellä Regnbågsfärger, mörka stänk: Minnesvandringar 1907–1928, ja sen on julkaissut Svenska litteratursällskapet i Finland vuonna 2008.
Sisältö
Maire Gullichsen ehti ennen 1990 tapahtunutta kuolemaansa kirjoittaa muistelmistaan lapsuutensa ja nuoruutensa vaiheet kihlaukseen Harry Gullichsenin kanssa. Saatuaan tämän jakson valmiiksi ja esitellyksi kustantajalle hän oli leikitellyt ajatuksella myöhempien vaiheiden kirjoittamisesta. Gullichsen havainnoi ympäristöään ja ihmisiä ensisijaisesti maalarina eikä tekstissään käy analysoimaan kuvaamiaan henkilöitä, kuten hän ei myöskään erittele kokemuksiaan ja niiden taustoja. Muistelmien teemoja ovat Noormarkussa vietetyt lapsuuden kesät, koulunkäynti talvella Helsingissä, vuoden 1918 tapahtuman perheen kannalta, mutta myös kapinointi ankaraa isää vastaan.
Muistelmien viimeistelijöinä toimivat Gullichsenin tytär, professori Lilli Alanen ja toimittaja Cita Reuter käyttäen aineistona Gullichsenin muistiipanoja, kirjeitä ja päiväkirjoja. Alanen on täydentänyt suomenkielistä versiota myöhemmin löytyneen uuden teksti- ja kuva-aineiston pohjalta. Teoksessa on lisäksi Gullichsenin sihteerin Helena Woirhayen artikkeli Gullichsenin myöhemmistä elämänvaiheista suomalaisen taide-elämän kannalta.
Elizabeth Taylor
Elizabeth Rosemond Taylor oli brittiläis-yhdysvaltalainen näyttelijä ja filmitähti. Hän aloitti uransa lapsinäyttelijänä 1940-luvulla ja jatkoi uraansa 1960-luvulle, jolloin hän oli alan parhaiten palkattu naistähti. Taylor pysyi julkisuuden henkilönä elämänsä loppuun asti. American Film Institute nimesi hänet seitsemänneksi suurimmaksi naiselokuvatähdeksi vuonna 1999.
Taylor eli lähes koko elämänsä julkisuuden valokeilassa ja kameroiden ympäröimänä. Äitinsä ponnistelujen ansiosta hän nousi tähdeksi 11-vuotiaana Yli esteitten -elokuvan pääosassa. Vuosien varrella hänestä kehittyi Hollywoodin hallitseva kauneuskuningatar ja yksi alansa tunnetuimmista näyttelijöistä. Taylor oli 1950-luvulla studionsa Metro-Goldwyn-Mayerin suurimpia kassamagneetteja elokuvien Paikka auringossa (1951), Jättiläinen (1956) ja Kissa kuumalla katolla (1958) ansiosta. Uran kulta-aikoina hänen imagoaan kuitenkin murensivat useat julkiset skandaalit.
Sateenkaaren värejä, tummia sävyjä
Vastaanotto
Sateenkaaren värejä, tummia sävyjä on kriitikon mukaan toteutettu huolellisesti, ja se on myös kielellisesti hyvä. Gullichsenin elämänvaiheita taustoittavat kuvaukset hänen elinympäristöstään ja maailman tapahtumista.
Elizabeth Taylor
Taylor palkittiin parhaan naispääosan Oscarilla rooleistaan elokuvissa Ei rahasta (1960) ja Kuka pelkää Virginia Woolfia? (1966). Jälkimmäisestä hän sai myös Baftan vuonna 1967. Lisäksi hän voitti Golden Globen vuonna 1960 elokuvasta Äkkiä viime kesänä.
Taylor muistetaan myös vaiheikkaasta yksityiselämästään, johon kuului muun muassa seitsemän aviomiestä, ylellinen elämäntyyli sekä terveysongelmat. Näyttelijä Richard Burtonin kanssa hän avioitui ja erosi kahdesti. Burtonin kanssa hän myös teki osan tunnetuimmista elokuvistaan, kuten Kleopatran (1963). Taylorilla oli avioliitoistaan kolme biologista lasta sekä yksi adoptiolapsi. 1980-luvulta alkaen Taylor työskenteli AIDS-potilaiden hyväksi. Hän kärsi myöhempinä vuosinaan vakavista terveysongelmista ja kuoli sydämen vajaatoimintaan maaliskuussa 2011.
Sukutausta ja varhaisvaiheet
Taylorin vanhemmat olivat kotoisin pienestä Arkansas Cityn teollisuuskaupungista Kansasissa. Molemmat olivat lähtöisin alemmasta keskiluokasta. Elizabethin isä oli ammatiltaan taidekauppias ja äiti entinen teatterinäyttelijätär, taiteilijanimeltään Sara Sothern. Vanhempien sukujuuret olivat enimmäkseen Illinoisin ja Ohion alueelta, mutta Sara Warmbrodt oli isänsä puolelta myös neljännesosaksi sveitsiläinen. Sara Sothern pääsi teini-ikäisenä mukaan kokeelliseen mykkäelokuvaan sekä varieteeryhmään, eteni 1920-luvulla Broadwaylle asti ja tuli tunnetuksi roolistaan Channing Pollockin näytelmässä The Fool. Sen jälkeen hänen uransa kuitenkin laski nopeasti. Hän tapasi New Yorkissa uudelleen Francis Taylorin, jonka oli tuntenut pintapuolisesti jo Kansasissa. Sothern lopetti näyttelijänuransa avioiduttuaan Taylorin kanssa lokakuussa 1926.
Taylorit kiertelivät aluksi Eurooppaa, ja vuonna 1929 he asettuivat Lontooseen, jonne Francis Taylorin eno Howard Young perusti taidegallerian. Suuren pörssiromahduksen jälkeen monet perheet joutuivat maailmanlaajuisen laman kouriin, mutta Tayloreita taloudellinen ahdinko ei koskettanut. Perhe eli Lontoossa yltäkylläistä seurapiirielämää, mikä oli paljolti Elizabethin epävirallisen kummisedän, majuri Victor Cazaletin ansiota. Heillä oli palveluskuntaa, maaseutuasunto Kentissä sekä rantahuvila Devonissa. Elizabeth alkoi kolmevuotiaana käydä balettitunneilla ja opetteli ratsastamaan omalla hevosellaan. Jo tuolloin Sara Taylor toivoi tyttärestään elokuvatähteä.
Taylorit matkustivat talviksi Yhdysvaltoihin ja palasivat sinne pysyvästi vuonna 1939 toisen maailmansodan uhan kasvaessa. Sara Taylor matkusti laivalla kahden lapsensa kanssa, Francis-isä seurasi myöhemmin perässä. Hän avasi Howard-enonsa kanssa uuden gallerian Los Angelesiin elokuvaväen suosimaan Château Élysée -hotelliin. Perhe asettui asumaan bungalowiin Pacific Palisadesiin vuoden 1940 alussa. Sieltä he muuttivat lähempänä hotellia sijaitsevaan taloon North Elm Drivelle, jossa Elizabeth asui naimisiinmenoonsa asti. Perheen yhteydet viihdemaailmaan syntyivät taidegallerian kautta, kun Hollywood-tähdet olivat hyvin kiinnostuneita eurooppalaisesta taiteesta. Elizabeth ja Howard ilmoitettiin läheiseen Hawthorne Schooliin, jonka oppilaina oli paljon elokuvaväen lapsia. Samaan aikaan Sara Taylor pyrki sinnikkäästi saamaan Elizabethille filmisopimuksen ja liioitteli medialle agenttien sekä muiden ihmisten kiinnostusta tyttäreensä.
Alveolata
Alveolata eli alveolaatit on Chromalveolata-kuntaan kuuluva kaari, johon kuuluu yksisoluisia eliöitä. Se jakautuu kolmeen selkeään lähinnä alajakson tai alakaaren tasoiseen taksoniin, joihin kuuluvat eliöt eivät yksisoluisuutta lukuun ottamatta ulkoisilta ominaisuuksiltaan muistuta toisiaan. Niiden yhteinen kehityshistoria ja sukulaisuussuhteet voidaan kuitenkin todeta geneettisten ja solun hienorakenteeseen perustuvien yhteisten piirteiden perusteella. Solukalvossa on lajiryhmälle ominaisia litistyneitä onteloita, jotka panssarilevien kehityslinjassa ovat kehittyneet solua suojaavaksi panssariksi.
Elizabeth Taylor
Ensimmäiset roolit
Taylorit tutustuivat jo ennen Yhdysvaltoihin muuttoa merkittävään juorukolumnistiin Hedda Hopperiin, joka oli siitä lähtien vahvasti läsnä Elizabethin elämässä; hän oli alun perin ehdottanut Elizabethia Tuulen viemää -elokuvaan Bonnien rooliin. Kun Elizabeth oli tekemässä läpimurtoaan lapsitähtenä, Hopper yritti innokkaasti saada itselleen kunnian Elizabeth Taylorin ”löytämisestä” ja uskoi, että juuri hän oli tehnyt Elizabethista tähden. Myöhemmin hän yritti kaikin keinoin mustata Taylorin maineen.
Nuori tähdenalku
pienoiskuva|upright|[[Mickey Rooney ja Elizabeth Taylor elokuvassa Yli esteitten (1944).]] Pienet roolit arvostetuissa tuotannoissa eivät näyttävyydestään huolimatta edistäneet 11-vuotiaan Elizabethin uraa. Sara Taylor haki kesällä 1943 sitkeästi tyttärelleen roolia, joka tekisi hänestä maailmanluokan tähden. Elizabeth koekuvattiin Yli esteitten -elokuvan päärooliin, johon tarvittiin englantilaisella korostuksella puhuvaa ja ratsastustaitoista tyttöä. Tuottaja Pan Berman piti Elizabethia liian nukkemaisena ja pienikokoisena esittämään teini-ikäistä kilparatsastajaa Velvet Brownia, mutta Sara Taylor vakuutteli, että tyttö kasvaisi pituutta. Lopulta Elizabeth sai roolin ilmeisesti sen vuoksi, ettei tuottajan olisi tarvinnut opettaa toista tyttöä ratsastamaan tai käyttäytymään perienglantilaisesti. Elizabethin välinpitämättömyys näyttelemistä kohtaan lieveni, kun hän pääsi tutustumaan MGM:n studioihin. Kalifornian Pebble Beachilla kuvatusta elokuvasta tuli suurmenestys, ja sen myötä Elizabeth Taylorista tuli 12-vuotiaana hänen äitinsä toivoma Hollywood-tähti. Elokuvan muissa osissa olivat nuoret näyttelijät Mickey Rooney ja Angela Lansbury. Vuosia myöhemmin Taylor kutsui tuota elokuvaa tekemistään ”kaikista jännittävimmäksi”, vaikka kärsikin selkäviasta, jonka hän oli saanut kuvauksissa pudottuaan hevosen selästä.
Yli esteitten -elokuvan markkinoinnissa MGM alkoi rakentaa Elizabethin julkista imagoa. Hänen mainostettiin kasvaneen rooliaan varten vaaditut sentit määrätietoisuudellaan, mutta väite on kyseenalainen. Elizabeth esiteltiin julkisuudessa neitseellisen puhtoisena tyttönä, mutta jo kuvausten aikana hän oli alkanut saada naisellisia muotoja. Lähestyessään kolmattatoista ikävuottaan hän näytti äkkiä paljon ikäistään kypsemmältä, minkä studio pelkäsi vesittävän koko elokuvan. Sara Taylorin käskettiin pitää tytärtään entistä tarkemmin silmällä, vaikka tämä oli jo valmiiksi lapsenomaisen riippuvainen äidistään muun muassa pukeutumisessa ja ruokavaliossa. Lehdistön esittelemä Elizabeth oli viaton ja viehkeä, mutta todellisuudessa hän oli luonteeltaan sisukas, pikkuvanha ja jopa ronskipuheinen. Yhdessä seuraavan elokuvansa Urhean Lassien kanssa vuonna 1946 ilmestyi Elizabethin itsensä kirjoittama kirja Nibbles ja minä, joka oli ensimmäinen nerokas pr-tempaus hänen urallaan (Nibbles oli Elizabethin lemmikkiorava, jonka hän otti mukaan jopa haastatteluihin).
Alveolata
Alveolaatteihin kuuluvat panssarilevät, itiöeläimet ja ripsieläimet. Panssarilevät ja itiöeläimet ovat todennäköisesti läheisempää sukua toisilleen kuin ripsieläimet niille.
Elizabeth Taylor
Nuori tähdenalku
Noustuaan nopeasti elokuvatähdeksi Elizabeth Taylor joutui myös osaksi suuren filmiyhtiön kalustoa. Hän joutui usein lähtemään kuvauksiin kesken oppituntien, opettelemaan käsikirjoituksia, olemaan lehtikuvauksissa sekä osallistumaan tanssi- ja puhetekniikkatunneille. Hänen yksityiselämänsä muuttui samalla julkiseksi, ja Elizabeth kaipasi aikoja, jolloin hän oli saanut olla tavallinen lapsi. Kun hänen ikätoverinsa kävivät normaalisti koulua ja leikkivät leikkejä, hän oli jo perheensä elättäjä. Taylor kertoi myöhemmin olleensa elämässään vain harvoin todella onnellinen. Yksi tällainen aika oli lapsuus ennen näyttelijänuraa. Hän olisi halunnut 12-vuotiaana Yli esteitten -elokuvan jälkeen pelata pelejä ja leikkiä muiden lasten kanssa, mutta häntä alettiin pitää jonkinlaisena outolintuna.
Alveolata
Noin puolet tunnetuista panssarilevälajeista on hankkinut kyvyn yhteyttää ottamalla endosymbionteiksi ilmeisesti yksisoluisia ruskeita leviä, jotka ovat sittemmin evoluution kuluessa surkastuneet ja muuttuneet kolmikalvoisiksi plastideiksi. Panssarilevät voivat elintavoiltaan olla sekä omavaraisia että toisenvaraisia eliöitä. Myös yhteyttävät panssarilevät voivat kyetä syömään bakteereja ja muita pieniä eliöitä.
Elizabeth Taylor
Kohti aikuisrooleja
16-vuotias Taylor nähtiin “aikuisen naisen” roolissa ensi kerran Englannissa kuvatussa melodraamassa Conspirator vuonna 1950. Hän näytteli 21-vuotiasta naista, joka menee tietämättään naimisiin kommunistivakoilijan kanssa. MGM lykkäsi elokuvan ensi-iltaa, koska pelkäsi sen aiheuttavan diplomaattisia ongelmia Neuvostoliiton kanssa. Kaikkien aikojen kohmelon (1950) roolia varten Taylor maskeerattiin vieläkin kokeneemman aikuisen näköiseksi. MGM halusi muuttaa hänen imagoaan kypsempään suuntaan, joten hän alkoi pukeutua tunnettujen muotisuunnittelijoiden, kuten Balmainin ja Diorin, uusimpiin luomuksiin. ”Opin näyttämään aistilliselta ja poseeraamaan provosoivasti. Seksuaalinen vetovoimani lisääntyi, vaikka tiesinkin, että lapsi sisimmässäni ei ollut vielä kasvanut täysin aikuiseksi”, Taylor muisteli.
Taylor oli 1950-luvun alussa MGM-yhtiön kuumin tuote, uhkean romanttinen unelmatyttö. Hänen valttinaan pidettiin silmiä, joita oli alettu kutsua ”orvokinsinisiksi”. Hänellä oli lisäksi geenivirheen aiheuttama kaksinkertainen rivi silmäripsiä. Taylorilla oli studioilla oma avustaja, kaikki hänen menonsa olivat pr-henkilöiden järjestämiä ja julkisuutta varten studio järjesti hänelle jopa poikaystäviä. Taylorin sekä hotelliperijä Conrad ”Nicky” Hiltonin häät toukokuussa 1950 olivat studion järjestämä suuri mediatapahtuma. Häät toimivat samalla julkisuuskampanjana Taylorin seuraavalle elokuvalle, komedialle Morsiamen isä (1950). Taylorilla oli häihinsä valmistautuvan nuoren morsiamen osa, isän roolissa oli Spencer Tracy. Elokuvasta tuli MGM:n suurimpia kassamenestyksiä ja sille tehtiin seuraavana vuonna menestyksekäs jatko-osa Isän pikku osinko.
Alveolata
Ripsieläimet ovat toisenvaraisia eliöitä, jotka käyttävät ravinnokseen bakteereita ja muita pieniä yksisoluisia. Niitä esiintyy runsaasti vedessä ja märissä ympäristöissä.
Elizabeth Taylor
Kohti aikuisrooleja
Ohjaaja George Stevens halusi Taylorin naispääosaan draamaelokuvaan Paikka auringossa (1951), joka kuvattiin ennen Morsiamen isää. MGM oli suostunut lainaamaan hänet Paramountille elokuvaa varten. Ulkokuvaukset tehtiin Tahoejärvellä lokakuussa 1949. Taylor sai osan, joka poikkesi hänen aiemmista rooleistaan: hän esitti hemmoteltua mutta nöyrää seurapiirineitoa, joka tulee kahden rakastavaisen väliin. Hän piti sitä ”ensimmäisenä elokuvana, jossa minun ei tarvinnut näytellä vain itseäni”, ja sai runsaasti kiitosta roolityöstään. Itse elokuva oli menestys ja keräsi kuusi Oscaria.
Alveolata
Kehityshistoriallisesti alveolaatit voidaan määritellä kasveiksi, vaikka osa niistä onkin menettänyt niillä aiemmin olleen lehtivihreän. Siksi itiöeläimille on ehdotettu myös epävirallista suomenkielistä nimitystä "kärkikartioiset" ja ripsieläimille epävirallista suomenkielistä nimitystä "ripsieliöt".
Elizabeth Taylor
Kohti aikuisrooleja
Stevens kertoi halunneensa Taylorin rooliin, sillä ”hänestä huokui suuri kypsyys, hänellä oli kaikki emotionaaliset valmiudet, älyä... Hän pystyi kaikkeen, mihin vain halusi.” Taylorin vastanäyttelijöinä olivat Montgomery Clift ja Shelley Winters. Taylorin ja Cliftin välinen kemia toimi valkokankaalla, ja heistä tuli keskenään läheisiä ystäviä. Lehdistössä kohistiin pitkään heidän ”rakkaussuhteestaan”, joka oli todellisuudessa vain julkisuustemppu. Vasta 17-vuotiaaseen Tayloriin oli jo liitetty useita skandaaleja ja sensaatiojuttuja, mutta Paikka auringossa -elokuvan tunteikkaasta loppukohtauksesta tuli hänen urallaan käänteentekevä ja hän kohosi ensiluokan filmitähtien joukkoon.
Supertähteys
pienoiskuva|upright|Elizabeth Taylor julkisuuskuvassa 1954. Paikka auringossa -elokuvan jälkeen Taylor sai studioltaan lähinnä mitäänsanomattomia rooleja kepeissä elokuvissa, joista hän ei erityisemmin pitänyt. Britanniassa kuvattu epookkielokuva Ivanhoe (1952) oli maailmanlaajuinen menestys, mutta Taylorilla oli siinä vain pienehkö rooli. Lisäksi hän muun muassa tuurasi Vivien Leigh’tä elokuvassa Norsupolku (1954). Samana vuonna ensi-iltaan tullut romanttinen draama Muistojeni Pariisi oli Taylorille mieluinen, sillä hän pääsi tulkitsemaan tavallista moni-ilmeisemmän hahmon, jolla oli myös yhtäläisyyksiä hänen omaan persoonaansa. Taylorin vastanäyttelijänä oli Van Johnson, jonka kanssa hän oli näytellyt neljä vuotta aiemmin Kaikkien aikojen kohmelossa. Muistojeni Pariisi ei tuottanut yhtä hyvin kuin useat muut Taylorin elokuvat, mutta sai kriitikoilta enimmäkseen myönteisiä arvioita.
Itämeri-Akatemia
pienoiskuva|Itämeri-Akatemian logo Itämeri-Akatemia on 9 Itämeren naapurimaata edustavan 15:n yliopiston yhdistys. Järjestö oli perustettu Hanse-Parlamentin aloitteesta voittoa tavoittelemattomana yhdistyksenä helmikuussa 2010. Yhteisenä tavoitteena on yhteysten kehittäminen pienten- ja keskikokoisten yritysten ja tutkimusmaailman välillä. Itämeren Akatemia tukee yrityksiä aktiivisesti konkreettisillä tutkimus- ja tuotekehitysratkaisuilla, mutta samalla kehittää ja toteuttaa pk-yritysten tarpeisiin räätälöityjä opinto-ohjelmia. Pk-yrityksille tarkoitettujen innovatiivisten ratkaisujen edistäminen on toteuttavien tutkimus- ja kehitystehtävien painopiste. Kehitettävien opinto-ohjelmien kannalta keskipisteenä on kaksoistutkintojärjestelmä, joka mahdollistaa käytännön taitojen ja akateemisen tiedon yhdistämisen. pienoiskuva|Perustuskokous, helmikuu 2010
Hanse-konferenssi
Itämeri-Akatemia ja Hanse-Parlamentti järjestävät vuosittaisen kaksipäiväisen Hanse-konferenssin, jonka puitteissa noin 120 liiketoiminnan, tieteen ja politiikan vaikuttajaa keskustelee yhdestä pienten ja keskikokoisten yrityksiin liittyvästä aiheesta. Muutaman esittelyn jälkeen järjestetään pyöreät pöydät, joilla konferenssin osallistujat kehittävät tulevaisuudennäkymät. Nämä tapaamiset houkuttelevat korkean tason puhujia, kuten EU:n komissaari Günther Oettinger vuonna 2011 ja EU:n komissaari Algirdas Šemeta vuonna 2012. Konferenssin jälkeen Itämeren Akatemia julkistaa kirjeen, johon sisältyvät esittelyt, tutkimusraportit  ja keskustelujen tulokset.
Julkaisut
Itämeri-Akatemia julkaisee epäsäännöllisesti papereita konferensseista sekä strateegisia ohjelmia. Tähän mennessä on painettu seuraavia julkaisuja:
Tiger Cruise
Tiger Cruise on Duwayne Dunhamin ohjaama televisioelokuva vuodelta 2004. Se on Disney-tuotanto ja luonteeltaan isänmaallishenkinen. Elokuvassa 15-vuotias Maddie (Hayden Panettiere) osallistuu eräälle Yhdysvaltain laivaston jäsenten perheille järjestetyistä Tiger-risteilyistä tavoitteenaan saada aluksen toisena päällikkönä toimiva isänsä (Bill Pullman) takaisin perheensä luokse. Risteilyn ajankohtana 11. syyskuuta 2001 alus kuitenkin joudutaan asettamaan taisteluvalmiuteen.
Elizabeth Taylor
Supertähteys
Taylor oli saanut negatiivista julkisuutta jätettyään aviomiehensä Nicky Hiltonin kahdeksan kuukautta kestäneen liiton jälkeen. Seuraava skandaali syntyi heti perään Taylorin ja ohjaaja Stanley Donenin lyhyestä suhteesta. Toisen avioliittonsa Taylor solmi Conspiratorin kuvauksissa tapaamansa Michael Wildingin kanssa hiukan ennen 20-vuotispäiväänsä. Avioliitto toimi ennen kaikkea ratkaisuna Taylorin maineen kohentamiseksi skandaalin jälkeen. Sopimuksensa päättyessä Taylor suostui jäämään MGM:lle sillä ehdolla, että studio ottaisi myös Wildingin sopimusnäyttelijäkseen. Taylorin ja Wildingin liitosta syntyi kaksi poikaa, joista nuorempaa Taylor alkoi odottaa kuvatessaan Muistojeni Pariisia. Häntä alettiin esittää lehdissä paitsi filmitähtenä myös perheenäitinä.
Sandro Ricci
Sandro Meira Ricci (s. 19. marraskuuta 1974) on brasilialainen jalkapalloerotuomari, joka tuomitsee ammatikseen Brasilian pääsarjassa Campeonato Brasileiro Série A:ssa. Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n tuomarina Ricci on ollut vuodesta 2011 asti. Hän tuomitsi seurajoukkueiden MM-finaalin vuonna 2013. Finaalissa kohtasivat Raja Casablanca ja FC Bayern München. Ricci valittiin tuomariksi vuoden 2014 MM-kisoihin. Hänen avustavat tuomarinsa olivat Marcelo van Gasse ja Emerson de Carvalho. Alkulohkon pelissä Ranskan ja Hondurasin välillä Ricci teki historiaa ollen ensimmäinen tuomari, joka hyväksyy maalin uuden maaliviivateknologian avulla.
Elizabeth Taylor
Supertähteys
Vuonna 1955 Taylor kuvasi yhden merkittävimmistä elokuvistaan, Edna Ferberin romaaniin perustuvan ja Warner Brosin tuottaman Jättiläisen, joka kertoi suurkarjatilallisista ja öljypohatoista kolmessa sukupolvessa. Ohjaajana toimi jälleen George Stevens ja miespääosissa olivat Rock Hudson ja James Dean. Television yleistyessä elokuvayleisöä haluttiin tuoda takaisin elokuvateattereihin uuden CinemaScope-laajakuvamenetelmän avulla, minkä vuoksi Jättiläinen oli Warnerin historian laajimpia ja kalleimpia tuotantoja. Jättiläisessä Taylor näytteli haastavan roolin Leslie Benedictinä ja joutui laajakuvan vuoksi luopumaan vähäeleisestä näyttelemistyylistään. Kuvaukset tehtiin Texasissa kesän ja syksyn 1955 aikana, mutta ne oli keskeytettävä useaan kertaan Taylorin sairastelujen vuoksi. Hänellä oli kahnauksia ohjaaja Stevensin kanssa ja lisäksi James Dean kuoli auto-onnettomuudessa vain muutama päivä kuvausten päättymisen jälkeen. Tästä huolimatta Jättiläinen oli ilmestyessään valtaisa yleisömenestys ja sai arvostelijoilta laajasti kehuja. Myös Taylorin roolisuoristus luettiin hänen vahvimpien töidensä joukkoon.
MGM roolitti Taylorin ja Montgomery Cliftin jälleen rakastavaisiksi elokuvaan Sadepuun maa (1957), jolla yritettiin toistaa Tuulen viemää -elokuvan (1939) menestys. Elokuva sijoittui Yhdysvaltain sisällissodan aikaan. Taylor näytteli mieleltään häiriintynyttä etelävaltalaista neitoa ja piti roolia ”kiehtovana”, vaikka hän ei tykännyt itse elokuvasta, jossa oli panostettu lähinnä visuaaliseen näyttävyyteen. Kuvausten aikana Monty Clift joutui auto-onnettomuuteen lähdettyään illanvietosta Taylorin ja Wildingin luota. Taylor ryömi sisälle romuttuneeseen autoon ja pelasti Cliftin hengen kaivamalla ylös hänen kurkkuunsa juuttuneet katkenneet hampaat.
Virgilio Botella
Virgilio Botella Medina (s. 24. kesäkuuta 1949 México) on meksikolainen entinen vesipalloilija. Botella oli voittamassa pronssia Pan-Amerikan kisoista 1967. Seuraavana vuonna hän kilpaili Méxicon olympialaisissa, joissa joukkue sijoittui yhdenneksitoista ja Botella pelasi yhdeksässä ottelussa.
Virgilion veli Juan kilpaili uimahypyissä.
Elizabeth Taylor
Kissa ja kodinrikkoja
Taylorin seuraava elokuva Kissa kuumalla katolla (1958) perustui Tennessee Williamsin samannimiseen näytelmään. Hän ja Mike Todd olivat ennen tuotannon alkamista saaneet tyttövauvan ja tehneet matkan Aasiaan Neuvostoliiton kautta, eikä Taylorilla ollut Toddin tarjoaman yltäkylläisen elämän ansiosta edes tarvetta palata töihin. Sopimuksen vuoksi hän oli kuitenkin MGM:lle velkaa vielä kaksi elokuvaa. Hän alkoi kiinnostua ”kissa-Maggien” roolista, joka oli alkoholisoituneen miehen seksuaalisesti turhautunut vaimo. Rooli toi esille Taylorin sensuellin puolen ja hän pääsi näin irtaantumaan lopullisesti viehkeiden tyttöjen rooleista. Elokuvasta tuli kassamagneetti ja kriitikot pitivät Taylorin suoritusta erinomaisena. Hän sai roolistaan sekä Oscar- että Bafta-ehdokkuuden.
Maaliskuussa 1958 Taylor oli ehtinyt filmata Kissaa kuumalla katolla vain pari viikkoa, kun Mike Todd sai surmansa lento-onnettomuudessa. Taylor sai koko lehdistön myötätunnon puolelleen ja hänen suruaan kuulutettiin niin Yhdysvaltojen kuin ulkomaidenkin medioissa. Toddin hautajaisissa surun murtama Taylor pyörtyi veljensä syliin. Taylor sai Kissan kuumalla katolla kuvaukset päätökseen, mutta muutoin hän vietti hiljaiseloa Beverly Hillsin kodissaan. pienois|left|[[Paul Newman ja Elizabeth Taylor elokuvan Kissa kuumalla katolla trailerissa.]] Kissa kuumalla katolla -tuotannon aikana Taylorin julkisuuskuvaa romutti jälleen uusi skandaali, kun hän aloitti suhteen kuolleen aviomiehensä suojatin, naimisissa olleen laulaja Eddie Fisherin kanssa. Lehdistö oli juhlistanut Fisheriä ja näyttelijä Debbie Reynoldsia Amerikan ”ihanneparina”, vaikka heidän liittonsa oli alusta saakka ollut vain kulissiavioliitto. Juorutoimittaja Hedda Hopper, joka aiemmin oli suosinut Tayloria ja edesauttanut tämän julkisuuskuvan syntyä, otti suhteen henkilökohtaisena loukkauksena. Hänen vanavedessään ihailijalehdet sekä kotiäidit ympäri Yhdysvaltoja tuomitsivat suhteen, jolloin Taylorin imago muuttui surevasta leskestä ”kodinrikkojaksi”. Aikuistähtenä häntä oli luonnehdittu aistilliseksi, palavahenkiseksi ja sydämelliseksi, mutta nyt hänestä annettiin karkea ja hävytön kuva, jota kiihkeä roolitulkinta ”kissa-Maggiena” vain vahvisti. MGM puolestaan käytti skandaalia hyväkseen elokuvan markkinoinnissa. Taylor oli suosionsa huipulla huolimatta häneen kohdistuneista ivapuheista ja juoruista. Hän piti Maggien roolia yhtenä uransa kohokohdista, vaikka se ajoittuikin hänen elämässään hyvin vaikeaan ajanjaksoon.
Taylor näytteli seuraavaksi ensimmäistä kertaa riippumattoman tuottajan Sam Spiegelin draamaelokuvassa Äkkiä viime kesänä (1959), joka oli niin ikään Tennessee Williamsin aiheeseen perustuva tuotanto. Siinä hän esiintyi kolmatta kertaa Montgomery Cliftin vastanäyttelijänä. Toisessa naispääosassa oli Katharine Hepburn. Taylor ansaitsi puoli miljoonaa dollaria roolistaan naisena, joka joutuu mielisairaalaan nähtyään serkkunsa kannibalistisen murhan. Joseph L. Mankiewiczin ohjaama Äkkiä viime kesänä on monisäikeinen tarina lobotomian seurauksista. Elokuva ei saanut hyviä ensiarvioita, jolloin Spiegel keksi hyödyntää Taylorin uutta ”tuhman tytön” imagoa. Mainosjulisteissa kaupattiin muodokasta Elizabeth Tayloria valkoisessa uimapuvussa ja vähäteltiin sisällön synkeyttä. Temppu toimi, ja Äkkiä viime kesänä oli ilmestyessään yleisömenestys ja vuoden 1960 neljänneksi tuottavin elokuva. Taylor sai roolistaan kolmannen Oscar-ehdokkuutensa ja voitti ensimmäisen Golden Globensa.
Vuonna 1959 Taylor oli vielä velkaa yhden elokuvan MGM:lle. Studio päätti jälleen käyttää hyödyksi hänen julkisuuskuvaansa avioliiton rikkojana, sillä se oli jo taannut suuren yleisönsuosion. Draamaelokuva Ei rahasta (1960), jossa Taylor esitti seksityöläistä, provosoi entisestään ihailijoita, jotka olivat kääntyneet häntä vastaan edellisen skandaalin keskellä. Taylor inhosi kyseistä elokuvaa, mutta oli suostunut tekemään puhelintyttö Glorian roolin, kunhan elokuva kuvattaisiin New Yorkissa. Lisäksi hän vaati Eddie Fisherin kiinnittämistä elokuvaan sympaattiseen sivurooliin. Seksuaalista vapautta ylistävä Ei rahasta oli kaupallinen menestys ja Taylor sai roolistaan ensimmäisen Oscar-palkintonsa. Taylorin uusi ”syntisen naisen” imago ja hänen terveydentilastaan kertovat otsikot toivat elokuvalle yhä enemmän huomiota. Hän mullisti vanhan ajan hyveellisen naisihanteen nostamalla ihannekuvaksi ”tuhman tytön”. Tom Mankiewicz totesi: “Jok’ikinen nainen Amerikassa halusi olla Elizabeth Taylor, ja jokainen mies halusi häntä.”
Vuodet huipulla
pienois|upright|Richard Burton [[Marcus Antonius|Marcus Antoniuksena ja Elizabeth Taylor Kleopatrana.]] Vuonna 1961 Taylor otti pääroolin 20th Century Foxin tuottamasta Kleopatrasta, joka tuolloin oli suurin ja kallein koskaan tehty elokuvatuotanto. Avioliitto Eddie Fisherin kanssa oli kariutumassa ja molemmat käyttivät runsaasti päihteitä. Jo ennen tuotannon aloittamista Taylor sairastui ja joutui kahdesti sairaalahoitoon Lontoossa. Lehdistössä arvuuteltiin hänen diagnoosistaan suurin otsikoin ja Taylorin kirjoitettiin käyneen jopa kuoleman porteilla hänen oltuaan keuhkokuumeen vuoksi tehohoidossa. Mukaan mahtui jopa yksi virheellinen uutinen hänen kuolemastaan. Hänen kotiutumisensa sairaalasta ”ihmeparantumisen” jälkeen maaliskuun lopulla 1961 oli kansainvälinen uutinen.
Taylor oli ensimmäinen naisnäyttelijä, jolle maksettiin miljoonan dollarin palkkio. Lisäksi hän sai 10 % osuuden Kleopatran tuotoista. Kuvatessaan elokuvaa Roomassa Taylor rakastui vastanäyttelijäänsä, naimisissa olleeseen Richard Burtoniin. Heidän suhteestaan tuli jälleen julkinen skandaali, josta uutisoivat jopa Vatikaanin lehdet. Paparazzit pitivät jatkuvaa vartiota Taylorin väliaikaisen asuintalon edustalla Roomassa. Kleopatran tuotanto venyi moneen kertaan ja saatiin päätökseen vasta heinäkuussa 1962. Taylor ei itse ollut tyytyväinen elokuvaan tehtyihin leikkauksiin, eikä teos juuri tehnyt kriitikoihinkaan vaikutusta, mutta Kleopatra oli tästä huolimatta suurmenestys ja vuoden 1963 tuottoisin elokuva.
Taylorista ja Burtonista tuli Kleopatran myötä aikansa tunnetuin pari. Heidän seuraava yhteinen elokuvansa Hotel International tuotiin nopeasti markkinoille, jotta romanssiin kohdistuvaa mielenkiintoa saatiin hyödynnettyä. Taylor näytteli vaimoa, joka leikittelee ajatuksella jättää aviomiehensä rakastajan vuoksi. Juonen ironinen viittaus tosielämään veti puoleensa katsojia. Taylorille maksettiin roolistaan jälleen miljoonapalkkio sekä kymmenen prosentin osuus elokuvan tuotoista. Hotel Internationalin jälkeen hän piti parin vuoden tauon elokuvista. Lehdistö seurasi Tayloria ja Burtonia kaikkialle, myös kuvauspaikalle Meksikon Puerto Vallartaan, jossa Burton näytteli Liskojen yössä. He ottivat avioeron entisistä puolisoistaan ja menivät naimisiin Montrealissa 15. maaliskuuta 1964. Pariskunnan saapuessa Bostoniin villiintynyt ihailijalauma piiritti heidät ja jopa repi vaatteita Taylorin päältä. Seuraavana päivänä tapauksesta otettuja valokuvia julkaistiin kymmenissä sanomalehdissä.
Taylor esiintyi teatterinäyttämöllä ensimmäisen kerran eräässä varainkeruutilaisuudessa kesäkuussa 1964. Hän lausui yhdessä Burtonin kanssa lavalla runoja, muun muassa Dorothy Parkeria, D. H. Lawrencea ja T. S. Eliotia. Lausuntaesitys keräsi paikalle suuren yleisön. Taylor totesi esiintymisestään: ”Tiesin kyllä, että 85 prosenttia yleisöstä oli maksanut sievoisen summan vain nähdäkseen minun epäonnistuvan.” Hän sai kuitenkin suuret aplodit ja oli itsekin ylpeä runonlausunnastaan. Taylor ja Burton näyttelivät seuraavaksi yhdessä MGM-elokuvassa Kuuma ranta, joka tietoisesti peilasi heidän tosielämän romanssiaan. Yleisölle painotettiin suhteen vilpittömyyttä. Median nimittämien ”Lizin ja Dickin” pysyminen lehtiotsikoissa oli hyvää mainosta elokuvalle. Kuuma ranta sai ilmestyessään sekalaiset arviot, mutta suuren yleisönsuosion.
Vuonna 1965 Taylor ja Burton näyttelivät päärooleja Mike Nicholsin ohjaamassa elokuvassa Kuka pelkää Virginia Woolfia?, joka perustui Edward Albeen samannimiseen näytelmään. Käsikirjoituksen rienaava kieliasu säilytettiin elokuvakäsikirjoituksessa. Nelikymppisen ja rappiolle joutuneen Marthan rooli oli Taylorin uralla poikkeuksellinen, sillä siinä ei ollut glamouria eikä myyntivalttina toimivaa kauneutta, vaan Taylorin oli oltava mahdollisimman uskottava alkoholisoituneena ja katkeroituneena Marthana. Ensimmäistä kertaa urallaan hän myös harjoitteli koko käsikirjoituksen läpi Burtonin ja kuvausryhmän kanssa. Marthan roolia varten Taylor lihotti itseään ja hänen maskeerauksensa toi hänelle kymmenen ikävuotta lisää. Vaikka rooli hermostutti Tayloria alusta lähtien, hän lopulta sai tuntuman hahmoon. Taylor kertoi kuvausten aikana: ”Nyt pystyn heittäytymään Marthaksi. Se on helpoin rooli mitä olen esittänyt. On vaikeata näytellä itseään, mutta Martha on kaukana minusta.” Kuka pelkää Virginia Woolfia oli ilmestyessään uraauurtava aikuisteemansa ja sensuroimattoman kielen ansiosta. Kriitikot pitivät Taylorin suoritusta hänen uransa parhaana. Roolissaan hän oli säälimätön ja kavala, mutta myös myötätuntoa herättävä. Elokuva oli vuoden 1966 kolmanneksi suosituin ja Taylorille myönnettiin roolistaan toinen Oscar-palkinto, joskaan hän ei ollut paikalla gaalassa.
Taylorin ja Burtonin viimeinen yhteinen menestyselokuva oli Roomassa kuvattu Franco Zeffirellin ohjaama Kuinka äkäpussi kesytetään (1967). Taylor ei ollut koskaan näytellyt Shakespeare-roolia, mutta koki villin ja kesyttömän Katharinan hahmon itselleen sopivaksi. Elokuva pärjäsi kaupallisesti hyvin siihen nähden, että Shakespeare-tuotannoista ei yleensä tullut kassamagneetteja. Niin ikään vuonna 1967 Taylor teki naispääosan John Hustonin elokuvassa Heijastuksia kultaisessa silmässä. Hän työskenteli nyt ensimmäistä kertaa neljään vuoteen ilman Burtonia vastanäyttelijänään. Taylor ei ollut mielissään projektista, sillä hän oli toivonut miespääosaan ystäväänsä Montgomery Cliftiä, mutta tämä kuoli ennen kuvausten alkua. Cliftin tilalle kiinnitetyn Marlon Brandon ja Taylorin välillä esiintyi ristivetoa. Elokuva ei saanut suurmenestystä, eivätkä myöskään Taylorin ja Burtonin samana vuonna ilmestyneet yhteiselokuvat Tri Faustus ja Näyttelijät menestyneet odotetusti.
Uran lasku 1970-luvulla
pienois|upright|Elizabeth Taylor kunniatapahtumassaan 1981. Taylor oli maineensa huipulla 1960-luvulla, mutta 1970-luvulle tultaessa hänen elokuvauransa hiipui. Vuonna 1968 ensi-iltansa saanut psykedeelinen ja aikaansa edellä ollut Tuonen enkeli sai murska-arviot. Taylorin kolmenkymmentä vuotta kestänyt ura kassamagneettina oli päättynyt, eikä elokuvien teko muutenkaan enää innostanut häntä. Lähes kaikki elokuvat, joissa Taylor oli mukana vuoden 1968 jälkeen, olivat hänelle epämieluisia ja useimmiten floppeja. Taylor oli jäänyt elokuvateollisuudessa muuttuvien aikojen jalkoihin. Hänelle oli tullut ylipainoa ja hän lähestyi keski-ikää, eikä enää sopinut elokuvan niin kutsutun ”uuden aallon” tuotantoihin, joita tähdittivät parikymppiset naisnäyttelijät, kuten Jane Fonda ja Julie Christie. Vanhemman polven elokuvayleisö, joka oli aikoinaan keksinyt Elizabeth Taylorin ja tehnyt hänestä filmitähden, lakkasi käymästä elokuvateattereissa. Sen tilalle tulivat hippikulttuuri ja auteur-ohjaajat. Taylor esiintyikin 1970-luvulla lähinnä B-elokuvissa.
Elokuvatähteyden hiipuessa Taylor pysyi edelleen otsikoissa Burtonin hänelle ostaman Cartierin timantin ansiosta, joka on siitä lähtien tunnettu ”Taylor-Burton-timanttina”. Pariskunnan viimeinen yhteiselokuva oli vuonna 1972 walesilaiselle televisiokanavalle tehty Divorce His, Divorce Hers. Heidän avioliittonsa oli tuolloin jo päätepisteessään. Burton alkoholisoitui ja pariskunnan riidat kärjistyivät jopa kuvauspaikoilla. Taylorin ja Burtonin myrskyisä romanssi oli kiehtonut ja villinnyt kokonaista sukupolvea, mutta 1970-luvulla heihin oli alettu jo kyllästyä ja heidän tuhlailevaa elämäntyyliään kritisoitiin. He erosivat 1974. Nopean yhteen paluun ja uudelleenavioitumisen jälkeen he erosivat jälleen vuonna 1976. Molemmat tahoillaan menivät vielä uudestaan naimisiin.
Teatteri- ja televisiotyöt
1980-luvulla Taylor esiintyi enimmäkseen televisiossa. Hän vieraili muun muassa sarjoissa General Hospital ja Jaettu maa. Vuonna 1980 hän näytteli Agatha Christien romaaniin perustuvassa elokuvassa Tuijottava katse, jossa oli mukana monia studioajan kollegoja, kuten Angela Lansbury, Kim Novak, Rock Hudson ja Tony Curtis. Taylor teki myös useita televisioelokuvia, joista osa keräsi korkeat katsojaluvut kun taas osa jäi vaille huomiota. Samalla hän oli aktiivisesti mukana tukemassa kuudennen aviomiehensä John Warnerin senaattorikampanjaa Virginiassa. Taylor oli paljon yksinään pariskunnan kotona Georgetownissa. Hänen alkoholinkäyttönsä lisääntyi ja hän lihoi entisestään, mikä heikensi hänen julkisuuskuvaansa.
Taylor halusi haastaa itseänsä ja debytoi teatterissa syksyllä 1980 Lillian Hellmanin näytelmässä Pienet ketut. Sen ennakkonäytökset pidettiin Floridan Fort Lauderdalessa. Taylor muutti roolihahmoaan. Hellmanin käsikirjoituksen alkuperäisestä tunteettomasta ja juonittelevasta Regina Giddensista tuli Taylorin käsissä elinvoimainen ja haavoittuvainen nainen. Hän laihdutti rooliaan varten ja omaksui tulkinnassaan piirteitä omasta filmitähden imagostaan. Pienet ketut siirtyi Broadwaylle 7. toukokuuta 1981 ja oli kauden suuria menestyksiä. Vaikka Taylorin roolityö ei miellyttänyt kaikkia kriitikkoja, hänet palkittiin roolistaan teatterialan Tony- ja Drama Desk -palkinnoilla. Taylor jatkoi Pienten kettujen esittämistä tuottoisalla Yhdysvaltain-kiertueella ja 1982 Lontoon West Endissä, mutta brittilehdistössä näytelmä sai laajalti negatiiviset arviot.
Menestyksen rohkaisema Taylor perusti yhdessä tuottaja Zev Buffmanin kanssa tuotantoyhtiön Elizabeth Taylor Repertory Company. Sen ainoaksi tuotannoksi jäi Noël Cowardin näytelmä Private Lives, jonka Taylor teki viimeisenä yhteistyönään Richard Burtonin kanssa. Näytelmän ensi-ilta oli Bostonissa alkuvuodesta 1983. Private Lives oli taloudellinen menestys, vaikka kriitikoilta Taylor ja Burton saivat enimmäkseen kielteisiä arvioita. Jotkut kriitikot huomasivat entisen avioparin olleen esityksessä ilmeisen huonokuntoisia. Taylor kirjautui sisään vieroituskeskukseen pian näytösten päätyttyä, ja Burton kuoli seuraavana vuonna.
Uran päättyminen
Taylor sai 1980-luvulta alkaen useita kunnianosoituksia pitkästä urastaan. Hänelle myönnettiin muun muassa elokuva-alan Cecil B. DeMille -palkinto vuonna 1985 ja Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1993. Myöhemmin hän sai myös elämäntyö-Baftan ja -SAG-palkinnon. Englannin kuningatar Elisabet II aateloi hänet vuonna 2000 Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentajaksi.
Aids-aktivismi ja muut hankkeet
pienois|250px|Elizabeth Taylor elokuvafestivaaleilla [[Ranskassa vuonna 1985.]] Elizabeth Taylor oli 1980-luvulla ensimmäisiä julkisuuden henkilöitä aids-aktivistina ja keräsi mittavia rahasummia sairaudesta kärsivien hyväksi. Taylor aloitti aidsin vastaisen työn nähtyään, ettei taudin hoitamisen eteen tehty juuri mitään huolimatta jatkuvasta mediahuomiosta. Vuodesta 1984 alkaen hän oli mukana järjestämässä rahankeräyksiä aids-potilaille ja perusti oman säätiönsä Elizabeth Taylor AIDS Foundationin, joka auttaa jakamaan tietoa taudista sekä tarjoaa tukipalveluja. Aids-potilaat olivat lähellä Taylorin sydäntä senkin vuoksi, että hänen pitkäaikainen ystävänsä Rock Hudson oli kuollut tautiin. Taylor perusti myös washingtonilaisen klinikan yhteyteen omaa nimeään kantavan hiv/aids-tutkimuskeskuksen testausta ja hoitopalveluja varten. Hän puhui Yhdysvaltain senaatissa sekä edustajainhuoneella hiv/aids-rahaston puolesta ja kritisoi julkisesti presidenttejä Bill Clintonia ja George H. W. Bushia siitä, etteivät he ottaneet tautia ja sen leviämistä vakavasti.
Taylor sai useita palkintoja hyväntekeväisyystyöstään, muun muassa Kunnialegioonan kunniamerkin vuonna 1987, Jean Hersholtin humanitaarisen palkinnon 1993 ja GLAAD-mediapalkinnon 2000.
Taylor loi ensimmäisenä julkisuuden henkilönä oman hajuvesibrändin ja lanseerasi kaksi bestseller-tuoksua: Passion ilmestyi 1987 ja White Diamonds 1991. Taylor valvoi henkilökohtaisesti kaikkien yhdentoista nimikkotuoksunsa kehittämistä ja tienasi niiden myynnillä enemmän kuin koko urallaan. Hänen hajuvesihankkeensa aloitti trendin, jonka seurauksena useat muut kuuluisuudet alkoivat lanseerata omia tuoksujaan. Myöhemmin Taylor loi myös oman korusarjansa.
Tähti- ja henkilökuva
pienois|pysty|Elizabeth Taylor studion promokuvassa 1953.|vasen Elizabeth Taylor oli niin kutsutun ”studiokauden Hollywoodin” viimeisiä suuria tähtiä. Elokuvayhtiö Metro-Goldwyn-Mayer teki hänestä tähden 12-vuotiaana, minkä jälkeen studio rakensi huolella hänen julkista imagoaan. Taylor osasi kuitenkin pitää puolensa vaativia studiopäälliköitä ja määräileviä ohjaajia, kuten George Stevensiä vastaan. Hän joutui teini-ikäisenä ikävään välikohtaukseen MGM:n johtajan Louis B. Mayerin kanssa. MGM:llä Taylor oppi kameranäyttelemisen ja tarkoin säännellyn päiväohjelman lisäksi saamaan tahtonsa läpi tarvittaessa. Hän päätti omien sanojensa mukaan jo varhain pitää omanarvontuntonsa erillään julkisuuskuvastaan: ”Aloin nähdä itseni kahtena erillisenä ihmisenä: toinen oli Elizabeth Taylor henkilönä ja toinen Elizabeth Taylor tuotteena. Ymmärsin, että julkisuuskuvani ja todellinen minäni ovat kaksi eri asiaa.” Omaehtoisuutensa ansiosta Taylor ei romahtanut studion painostuksen alla Judy Garlandin tavoin.
Kun Hollywoodin perinteinen studiojärjestelmä alkoi purkautua 1960-luvun vaihteessa, Taylor oli luomassa perustaa uudenlaiselle elokuvateollisuudelle. Hän oli ensimmäinen naistähti, jolle maksettiin miljoona dollaria elokuvalta ja lisäksi osuus tuotoista. Elokuvauransa aikana Taylor myös loi valkokankaalla henkilögallerian, jonka hahmot yleensä rakentuivat jollain tavoin hänen oman persoonansa varaan. Uransa alussa hän näytteli viattomia naapurintyttöjä, myöhemmin vaativampia ailahtelevien ja vahvatahtoisten naisten osia. Taylorin aikuisroolit korostivat usein myös hänen seksuaalista vetovoimaansa. Useista palkituista rooleistaan ja kunnianhimostaan huolimatta Taylor ei arvostanut elokuviaan kovin korkealle. Vaikka hän oli lapsesta lähtien tottunut huomion keskipisteenä oloon, hän ei kuitenkaan tavoitellut tähteyttä vaan piti sitä keinona mahdollistaa haluamansa elitistinen elämäntyyli.
Taylor eli suurimman osan elämästään julkisuuden valokeilassa ja kameroiden ympäröimänä. Kaikki, mitä hän teki 1950-luvun lopussa ja 1960-luvulla nousi otsikoihin: skandaalisuhteet, aviomiehet, terveyskriisit, ylellinen elämäntyyli ja intohimo timantteihin. Aiemmin viihdeuutisoinnista pidättäytynyt vakava lehdistökin ryhtyi raportoimaan Taylorin elämän käänteistä. Romanssi naimisissa olleen Richard Burtonin kanssa tapahtui aikana, jolloin ihmiset alkoivat kyseenalaistaa vanhoja arvoja. Suuren näkyvyytensä vuoksi tämä suhde vauhditti moraalikäsitysten mullistusta. Tayloria on myös usein pidetty filmitähteyden mittapuuna. Ihmisenä hän oli vilpitön, lämminsydäminen ja suorasanainen sekä aina altavastaajien puolella. Vaikka Taylor (jota media kutsui hänen inhoamallaan lempinimellä ”Liz”) oli studion pr-koneiston luomana ”tuotteena” aidompi kuin useat muut filmitähdet, hän osasi myös hyödyntää julkisuuttaan laajamittaisesti sekä kääntää kritiikin edukseen.
Yksityiselämä
Elizabeth Taylorin kimurantti ja värikäs yksityiselämä oli julkista koko hänen aikuisikänsä. Se sai maailmanlaajuista huomiota mediassa ja aiheutti ajoittain myös pahennusta. Taylor oli naimisissa kaikkiaan kahdeksan kertaa, joista kahdesti saman miehen kanssa. Romanssit ja avioliitot pysyivät hänen kuuluisuutensa keskeisinä tekijöinä filmitähteyden aikana sekä sen jälkeen.
Romanssit
Taylorin varhaiset seurustelusuhteet olivat hänen studionsa MGM:n lavastamia mainostemppuja, joilla hänen imagoaan pönkitettiin. Hän tapaili vuonna 1948 jalkapalloilija Glenn Davisia ja oli sen jälkeen hetken kihloissa Yhdysvaltain Brasilian-suurlähettilään pojan, William Pawley nuoremman kanssa. Kaikki parin yhteiset menot oli suunniteltu etukäteen MGM:n pr-osastolla, ja studion lehdistötiedotteet sekä Photoplayn kaltaiset ihailijalehdet tekivät niistä suuria tapauksia. Kun kihlaus päättyi, Taylor joutui useiden kolumnistien epäsuosioon ja häntä alettiin pitää oikukkaana ”miehennielijänä”. Taylorilla oli myöhemminkin elämänsä aikana useita lyhyitä romansseja, mukaan lukien ohjaajien Joseph L. Mankiewiczin ja Stanley Donenin, elokuvatoimittaja Max Lernerin sekä Mike Toddin alaisena työskennelleen Kevin McCloryn kanssa.
1980-luvulla, erottuaan kuudennesta aviomiehestään Taylor seurusteli ensin meksikolaisen asianajajan Victor Gonzalez Lunan ja myöhemmin liikemies Dennis Steinin kanssa.
Avioliitot ja perhe
pienois|upright|Taylor vieressään vastasyntynyt Liza-tytär, pojat Michael ja Christopher sekä aviomies [[Mike Todd 1957.]] Taylor solmi ensimmäisen avioliittonsa 18-vuotiaana toukokuussa 1950 Hilton-hotelliketjun perijän Conrad ”Nicky” Hilton nuoremman kanssa. Häät, kuten itse avioliittokin, olivat jokaista yksityiskohtaa myöten MGM:n oma järjestely, jolla haluttiin markkinoida Taylorin uusinta elokuvaa Morsiamen isää. Lisäksi avioliitto vapautti Taylorin äitinsä huomasta. Taylor jätti aviomiehensä kahdeksan kuukauden jälkeen; Hilton oli osoittautunut väkivaltaiseksi alkoholistiksi, joka pahoinpiteli Taylorin lähes sairaalakuntoon. ”Eroaminen Nickystä oli ensimmäinen kypsä päätös, jonka tein täysin itsenäisesti”, Taylor on kertonut.
Toinen aviomies, näyttelijä Michael Wilding oli Tayloria 20 vuotta vanhempi. Heidän avioliittonsa toimi pääasiassa ratkaisuna Taylorin imago-ongelmiin. MGM halusi elvyttää suurimman tähtensä mainetta avioeroskandaalin jälkeen, kun taas Wilding koki liitosta olevan hyötyä omalle uralleen. Parin vihkiäistilaisuus Lontoossa helmikuussa 1952 oli koruton. Heidän esikoispoikansa Michael Howard syntyi 6. tammikuuta 1953, ja Taylorin 23-vuotispäivänä 27. helmikuuta 1955 syntyi Christopher Edward. Vaikka liitto Wildingin kanssa oli myös lavastettu julkisuutta varten, Taylor koki sen tuoneen hänelle kaipaamiaan turvaa ja seesteisyyttä. Parissa vuodessa hän kuitenkin alkoi vieraantua miehestään, eikä Wildingin laskussa oleva ura auttanut asiaa. Kun Taylor oli kuvaamassa Jättiläistä vuonna 1955, juorulehti Confidential aiheutti skandaalin väittämällä Wildingin viihdyttäneen striptease-tanssijoita pariskunnan kotona Beverly Hillsissä.