cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Louis Alexandre Berthier
'''Louis Alexandre Berthier, Wagramin 1. ruhtinas''' (20. marraskuuta 1753 Versailles, Ranska – 1. kesäkuuta 1815 Bamberg, Baijeri) oli Ranskan marsalkka ja Napoleonin läheinen tukija, joka toimi Ranskan sotaministerinä vuosina 1799–1807 ja Grande Arméen esikuntapäällikkönä useaan otteeseen vuosien 1805 ja 1814 välillä. Hän soti urallaan Yhdysvaltain vapaussodassa, Ranskan vallankumoussodissa ja Napoleonin sodissa. Berthier oli myös Neuchâtelin hallitseva ruhtinas vuosina 1806–1814.
Berthier ei ollut sotilaskomentajana erityisen kyvykäs, mutta Napoleon arvosti suuresti hänen kykyjään esikuntapäällikkönä.
Ranskan vallankumoussodat
Ensimmäisen vallankumoussodan alkuvaiheessa vuonna 1792 Berthier sai kenraalimajurin (maréchal de camp) arvon ja palveli pohjoisarmeijassa kenraali La Fayetten sekä marsalkka Lucknerin esikuntapäällikkönä, mutta monarkian kukistuttua hänet kutsuttiin reserviin elokuussa 1792. Maaliskuussa 1793 Berthier lähetettiin Länsi-Ranskaan taistelemaan rojalistikapinallisia vastaan, mutta heinäkuussa 1793 yhteishyvän valiokunta määräsi hänet vetäytymään palveluksesta, koska hänen ylhäisen syntyperänsä vuoksi hänen uskollisuuttaan tasavallalle epäiltiin. Hän piileskeli terrorin aikana, mutta maaliskuussa 1795 Lazare Carnot kutsui hänet takaisin palvelukseen prikaatikenraalina. Berthier nimitettiin Ranskan Alppien- ja Italian-armeijan esikuntapäälliköksi ja ylennettiin divisioonakenraaliksi.
Kun kenraali Napoléon Bonaparte tuli maaliskuussa 1796 Italian-armeijan komentajaksi, Berthier’stä tuli hänen esikuntapäällikkönsä, ja miesten välille syntyi elinikäinen ystävyys. Berthier myös osoitti urheutensa Lodin taistelussa, jossa hän oli yksi Addajoen ylittäneelle sillalle hyökänneistä ranskalaisista upseereista. Campo Formion rauhan jälkeen Berthier tuli Bonaparten tilalle Italian-armeijan komentajaksi. Hän miehitti Rooman helmikuussa 1798 ja julisti Rooman tasavallan perustetuksi. Hän osallistui vuosina 1798–1799 Bonaparten esikuntapäällikkönä tämän Egyptin-sotaretkeen.
Napoleonin aika
thumb|right|225px|Napoleon (vas.) ja Berthier [[Joseph Bozen, Robert Lefèvren ja Carle Vernet’n maalauksessa noin vuodelta 1800.]] Napoleonin noustua valtaan brumairen vallankaappauksella marraskuussa 1799 Berthier nimitettiin sotaministeriksi. Hän jätti seuraavana vuonna tilapäisesti ministerin tehtävät osallistuakseen Napoleonin Italian-sotaretkeen ja Alppien ylitykseen. Berthier kunnostautui kesäkuussa 1800 Marengon taistelussa, jossa hän myös haavoittui käsivarteen. Hän palasi lokakuussa 1800 sotaministeriksi ja jatkoi tehtävässä yhtäjaksoisesti elokuuhun 1807 saakka. Ministerinä Berthier järjesteli Ranskan armeijan uusiksi. Hän pääsi osoittamaan taitonsa myös diplomaattina neuvotellessaan Ranskan nimissä rauhansopimuksen Espanjan kanssa. Kun Napoleon vuonna 1804 julisti keisarikunnan perustetuksi, Berthier ylennettiin ensimmäisenä Ranskan marsalkaksi. Seuraavana vuonna Napoleon lisäksi lahjoitti Berthier’lle Val-de-Marnessa sijaitsevan Grosbois’n linnan.
Kolmannen liittokunnan sodan puhjettua vuonna 1805 Napoleon nimitti Berthier’n Grande Arméen esikuntapäälliköksi, jota tehtävää tämä hoiti seuraavat kaksi vuotta. Berthier’n tehtävä oli välittää Napoleonin käskyt komentajille, ja pääesikunnan vallan kasvaessa Berthier’n ja muiden marsalkoiden välille alkoi syntyä pientä kitkaa. Sotaretken aikana Berthier muun muassa allekirjoitti itävaltalaisten antautumisehdot Ulmin taistelun jälkeen lokakuussa 1805, aselepoehdot Austerlitzin taistelun jälkeen joulukuussa 1805 sekä Tilsitin aseleposopimuksen kesäkuussa 1807. Napoleon luovutti vuonna 1806 Berthier’lle Preussilta vallatun Neuchâtelin ruhtinaskunnan Sveitsissä, jolloin Berthier’stä tuli Neuchâtelin ja Valanginin ruhtinas. Seuraavana vuonna Berthier jätti sotaministerin tehtävän ja sai sen sijaan Ranskan varakonnetaabelin arvon sekä paikan senaatissa. Vuonna 1808 hän avioitui itseään 30 vuotta nuoremman Baijerin prinsessa Maria Elisabetin, kuningas Maksimilian I Joosefin veljentyttären, kanssa.
Berthier osallistui vuonna 1808 Napoleonin sotaretkeen Espanjassa. Maaliskuussa 1809 Napoleon nimitti hänet Reinin-armeijan komentajaksi, joten viidennen liittokunnan sodan puhjetessa hän kantoi päävastuun Itävallan hyökkäyksen torjumisesta Napoleonin ollessa vielä Pariisissa. Tällä kertaa Berthier teki virheitä ja riitaantui marsalkka Davout’n kanssa, jolloin itävaltalaiset pääsivät etenemään ja Napoleonin oli tultava pelastamaan tilanne. Otettuaan komennon Napoleon kuitenkin otti Berthier’n tuttuun tapaan esikuntapäällikökseen ja antoi tälle voittoisan Wagramin taistelun jälkeen 15. elokuuta 1809 Wagramin ruhtinaan arvon. Vuonna 1810 Berthier matkusti Wieniin neuvottelemaan Napoleonin edustajana tämän avioliiton arkkiherttuatar Marie Louisen kanssa.
Berthier oli Napoleonin esikuntapäällikkönä myös vuoden 1812 Venäjän-sotaretkellä ja nyt vastuussa aiempaa suuremmasta armeijasta. Kun Napoleon perääntymisen aikana jätti armeijansa, Berthier jatkoi Murat’n ja sitten Beauharnais'n alaisuudessa. Hän oli jälleen Napoleonin esikuntapäällikkönä kuudennen liittokunnan sodan aikana vuosina 1813–1814, kunnes haavoittui peitseniskusta Briennen taistelussa. Napoleonin luovuttua kruunusta vuonna 1814 Berthier vannoi uskollisuutta kuningas Ludvig XVIII:lle. Bourbon-restauraation yhteydessä hän menetti Neuchâtelin ruhtinaskunnan, mutta sai kuninkaalta Ranskan päärin arvon. Napoleonin palatessa lyhytaikaisesti valtaan vuonna 1815 Berthier pysyi aluksi uskollisena Ludvig XVIII:lle ja saattoi tämän turvaan Gentiin, mutta kuningas suhtautui häneen epäluuloisesti. Berthier olisi halunnut palata Ranskaan, mutta Napoleon oli jo poistanut hänen nimensä marsalkoiden luettelosta. Berthier päätti vetäytyä appivanhempiensa luo Baijerin Bambergiin, missä liittoutuneet asettivat hänet kotiarestiin estääkseen häntä liittymästä Napoleonin avuksi.
Kuolema
Berthier kuoli Bambergissa 1. kesäkuuta 1815 pudottuaan entisen ruhtinaspiispojen linnan Neue Residenzin kolmannen kerroksen ikkunasta katsellessaan venäläisten joukkojen marssia kaupungin läpi. Tapausta on väitetty niin onnettomuudeksi, itsemurhaksi kuin murhaksikin. Huhujen mukaan naamioituneet miehet olisivat työntäneet hänet ikkunasta, ja aiheesta syntyi monenlaisia salaliittoteorioita. Suurehko venäläinen sotilasosasto suoritti hänen hautajaisissaan sotilaalliset kunnianosoitukset. Berthier haudattiin Bambergin tuomiokirkkoon, mutta hänen ruumiinsa kaivettiin vuonna 1884 ylös ja haudattiin uudelleen Tegernseen linnaan, joka oli Baijerin kuninkaallisten nekropoli.
Kolme viikkoa Berthier’n kuoleman jälkeen Napoleon hävisi Waterloon taistelun ja totesi:
Myöhemmin Saint Helenalla Napoleon luonnehti Berthieriä seuraavasti:
Berthier’n nimi on kaiverrettu Pariisin Riemukaareen. Hänen muistelmansa julkaistiin postuumisti vuonna 1826.
Perhe
Berthier sai vaimonsa Maria Elisabetin kanssa kolme lasta, jotka olivat Napoléon Alexandre Louis Joseph (1810–1887), Caroline (1812–1905) ja Elizabeth (1815–1878). Heistä Napoléon peri Wagramin ruhtinaan arvonimen, minkä lisäksi hän toimi toisen keisarikunnan aikana Boissy-Saint-Légerin kunnanjohtajana Val-de-Marnessa. Maria Elisabeth kuoli 1. heinäkuuta 1849 koleraan Pariisissa.
Niobiumkarbidi
Niobiumkarbidi (NbC) on epäorgaaninen yhdiste ja niobiumin karbidi. Yhdiste on kovaa, minkä vuoksi sitä käytetään työkalujen terissä.
Eurekan kapina
Tausta
200px|thumb|vasen|Kapinoitsijat vannovat uskollisuutta lipulleen 1. joulukuuta 1854. Teoksen maalasi paikan päällä ollut kullankaivaja ja taiteilija [[Charles Doudiet.]] Kultaryntäyksen myötä Ballaratista kasvoi 50 000 ihmisen kaupunki, jonka liike-elämä keskittyi paljolti kullankaivun ympärille. Helposti kaivettavissa ollut kulta loppui kuitenkin nopeasti ja kultakaivoksista tehtiin entistä syvempiä, mikä kurjisti kaivajien työolosuhteita. Kullankaivajien keskimääräinen ansio oli 350 puntaa vuonna 1852, mutta se putosi vuoteen 1854 mennessä puoleen. Tällöin kasvoi myös vastustus paikallishallinnon asettamia, 3 punnan hintaisia kullankaivulisenssejä kohtaan. Lisenssien vastustukseen vaikutti myös ratsupoliisien väkivaltaisuus tarkastusten yhteydessä.
Niobiumkarbidi
Rakenne ja ominaisuudet
Niobiumin ja hiilen muodostamalla yhdisteellä on kaksi kiinteää faasia: diniobiumkarbidi ja niobiumkarbidi, joita voidaan kuvata kaavoilla Nb2C ja NbC. Näistä diniobiumkarbidi on alkeiskopiltaan heksagonaalinen ja niobiumkarbidi pintakeskeinen kuutiollinen. Niobiumkarbidin rakenne vaihtelee epästoikiometrisestä yhdisteestä, jota voidaan kuvata kaavalla NbC0,7, lähes stoikiometriseen. Ainoastaan niobiumkarbidilla on teollista käyttöä. Niobiumkarbidin väri riippuu yhdisteen hiilipitoisuudesta. Lähes stoikiometrisissä suhteissa hiiltä ja niobiumia sisältävä niobiumkarbidi on laventelinsinistä ja pienemmillä hiilipitoisuuksilla harmaata.
Eurekan kapina
Tausta
11. marraskuuta 1854 Ballaratin kultakaivoksille kokoontui 10 000 mielenosoittajaa, jotka vaativat aiemmissa levottomuuksissa vangittujen kullankaivajien vapauttamista. 29. marraskuuta kokoontui noin 12 000 kullankaivajaa, joiden keskuudessa syntyi Peter Lalorin johtama kapinaliike. Käyttöön otettiin niin sanottu Eureka-lippu ja julistettiin perustetuksi Victorian tasavalta. Lisäksi paikalle kokoontuneet polttivat kullankaivulisenssinsä. Noin 500 -700 kapinoitsijaa rakensi Melbourneen menevän tien varrelle Eureka Stockadeksi kutsutun paaluvarustuksen.
Niobiumkarbidi
Rakenne ja ominaisuudet
Niobiumkarbidi on kovaa ja kemiallisesti passiivista. Se ei liukene veteen eikä edes kuningasveteen. Ainoastaan väkevän typpihapon ja vetyfluoridin seos liuottaa yhdistettä. Niobiumkarbidi hapettuu happiatmosfäärissä kuumennettaessa yli 1 100 °C:n lämpötilassa. Ammoniakin ja typen kanssa kuumennettaessa muodostuu niobiumnitridiä.
Eurekan kapina
Yhteenotto
Joulukuun toiseen päivään mennessä jo kolme neljäsosaa kapinoitsijoista oli poistunut paikalta, mutta noin 130 jäi edelleen varustukseen. Victorian kuvernööri Charles Hotham pelkäsi Yhdysvaltain vapaussodan kaltaista kapinaa ja lähetti paikalle sotilaita, jotka hyökkäsivät kullankaivajien varustuksia vastaan sunnuntain vastaisena yönä 3. joulukuuta. Hyökkääjien onnistui yllättää kullankaivajat, vaikka he ampuivatkin varoituslaukauksen ennen hyökkäyksen alkamista. Kapinoitsijat yrittivät saada joukkojaan kokoon mutta epäonnistuivat monien paetessa paikalta. Lalor sai osuman käteensä, joka jouduttiin amputoimaan myöhemmin. Taistelu kesti vain puolisen tuntia, mutta siinä sai surmansa 21 kullankaivajaa ja 6 sotilasta. Lohram ja yli 100 muuta kapinoitsijaa pidätettiin. Vangituista 13 joutui syytteeseen kapinasta.
Niobiumkarbidi
Valmistus
Niobiumkarbidia voidaan valmistaa kuumentamalla niobium- ja hiilijauheiden seosta. Teollisesti sitä tuotetaan kuitenkin kuumentamalla hiiltä ja niobiumpentoksidia. Reaktio käynnistyy 675 °C, mutta täydellisen reaktion varmistamiseksi joudutaan käyttämään korkeampia 1 800–2 000 °C:n lämpötiloja. Niobiumkarbidia valmistetaan myös kemiallisella kaasufaasipinnoitusmenetelmällä. Tällöin käytetään metaania ja niobiummetallia tai niobiumpentakloridia, vetyä ja hiilivetyjä tai hiilitetrakloridia. Jälkimmäisellä tavalla voidaan käyttää alempaa lämpötilaa ja laajempia painealueita.
Eurekan kapina
Yhteenotto
Virallisesti Ballaratin alueen maistraattiin rekisteröitiin Eurekan kapinaan liittyen 27 kuolonuhria. Kapinaa tutkineen Dorothy Wickhamin mukaan taistelun todellinen uhrimäärä jäi kuitenkin epäselväksi ja on suurempi kuin viralliset luvut kertovat, koska moni taisteluissa loukkaantuneista kullankaivajista piiloutui viranomaisilta eikä seurauksien pelossa hakeutunut hoitoon.
Niobiumkarbidi
Käyttö
Niobiumkarbidia käytetään työkalujen terissä kovuutta lisäävänä materiaalina. Sitä käytetään usein muiden karbidien, kuten tantaalikarbidin, volframikarbidin ja titaanikarbidin kanssa. Tällöin näiden voidaan katsoa muodostavan kiinteän liuoksen. Yhdistettä käytetään myös niobiummetallin pinnoitteena, suprajohdesovelluksissa ja valmistettaessa niobiummetallia kuumentamalla niobiumkarbidin ja niobiumpentoksidin seosta.
Eurekan kapina
Vaikutukset
190px|thumb|oikea|Kapinan muistomerkki Ballaratissa Kapinan jälkeen tapahtumia tutkimaan asetettiin komitea. Komitean mielestä kaivajien vaatimukset olivat oikeutettuja, ja niin lisenssijärjestelmä lakkautettiin vuonna 1855 ja siirryttiin kullansiirtotulleihin. Koska julkinen mielipide oli voimakkaasti kapinoitsijoiden kannalla, kaikki vangitut vapautettiin. Käyttöön otettiin myös kaivosmiehen oikeudet, jotka sai yhden punnan vuosimaksulla. Maksulla sai äänioikeuden alueen kaivoksia koskevissa lakiehdotuksissa. Äänioikeuden käyttö jäi kuitenkin vähäiseksi, ja muutama vuosi myöhemmin vain noin kahdeksasosa kullankaivajista äänesti.
Korson helluntaiseurakunta
Korson Helluntaiseurakunta on helluntaiseurakunta, jonka toimipiste sijaitsee Vantaan Korson suuralueen Metsolassa.
Tian Wenhua
Tian Wenhua (s. 1942 ) on kiinalainen Sanlu-maitoyhtiön entinen toimitusjohtaja. Viranomaisten mukaan Sanlu-yhtiö oli pääsyyllinen Kiinaa syyskuussa 2008 kuohuttaneeseen niin sanottuun maitojauheskandaaliin. Maitoon oli sekoitettu tavallisesti muovin valmistukseen käytettävää melamiinia, jonka tarkoituksena oli ilmeisesti lisätä proteiinipitoisuutta. Tarkastuksissa myrkkykemikaalia löydettiin äidinmaitovastikkeen lisäksi myös muista maitotuotteista, kuten suklaasta ja jogurtista. Ainakin kuusi kiinalaista lasta kuoli ja lähes 300 000 lasta sairastui. Sanlu ajautui sittemmin konkurssiin.
Korson helluntaiseurakunta
Seurakunnan toimintamuotoina ovat seurakunnan jumalanpalvelusten ja rukouskokousten lisäksi lapsi- ja nuorisotyö, liikunta, ruoka-apu ja Israel-piiri. Seurakunnassa oli 510 jäsentä vuonna 2011. Se julkaisee jäsenlehteä jonka levikki on noin 300.
Kiukaisten lukio
Kiukaisten lukio oli Euran Kiukaisissa toimiva lukio, joka Kiukaisten liityttyä Euraan vuonna 2009 kuului hallinnollisesti Euran lukioon. Sitä ennen se toimi itsenäisenä vuodesta 1961 lähtien. Koulujen yhteinen rehtori oli Kiukaisten liityttyä Euraan Jukka Pirttimäki. Kiukaisten yhteiskoulun rehtori Sanna Salminen hoiti Kiukaisten lukion käytännön asioita Kiukaisissa.
Koulun toimintaan on vaikuttanut entisen Kiukaisten kunnan kaksijakoisuus (Kiukainen-Panelia). Koulu oli siksi aiemmin osittain sisäoppilaitos. Tämä mahdollisti sen, että oppilaita tuli kouluun myös oman kunnan ulkopuolelta. 1990-luvulta lähtien lukio on ollut hevostalouteen ja hevosurheiluun erikoistunut lukio. Lukio kuuluu myös Satakunnan toisen asteen koulutusverkostoon.
Kiukaisten lukion viimeiset abiturientit lakitettiin Kiukaisissa keväällä 2011. Syksystä 2011 asti ovat Kiukaisten lukionkin oppilaat käyneet lukiota Eurassa, Euran kunnan lakkautettua Kiukaisten lukion.
Aiheesta muualla
http://www.yksityiskoulut.fi/matrikkeli/kiukaisten.htm
Edgerton Roland Clarke
Clarke sai 11. marraskuuta 1994 nimityksen Kingston in Jamaican arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 17. helmikuuta 2004.
Vuono
Vuono on korkeiden jyrkänteiden ympäröimä kiilamainen lahti. Niitä on syntynyt paikoille, joissa jäätikkö virtaa tai on aikaisemmin virrannut mereen. Maailman pisin vuono on Scoresbynsalmi Grönlannissa.
Norja on tunnettu vuonoistaan. Norjan lisäksi vuonoja on Islannissa, Grönlannissa, Uuden-Seelannin lounaisrannikolla, Kanadassa Newfoundlandin länsirannikolla ja Brittiläisen Kolumbian rannikolla, Yhdysvalloissa Alaskan etelä- ja länsirannikoilla, Chilen eteläosassa sekä Venäjällä Murmanskin alueen pohjoisrannikolla. Skotlannissa sijaitsevia vuonoja kutsutaan nimellä ”sea lochs”. Ruotsissa on vain muutama Bohuslänissä. Lisäksi Luoteis-Espanjan Galician rannikolla sijaitsee vuonomaisia jokisuistoja. Ne eivät kuitenkaan ole syntymistavaltaan vuonoja, vaikka niitä kutsutaan suomen kielellä vuonoiksi. Oikeampi nimitys on estuaari.
Suomen vuonot
Suomeenkin syntyi viimeisen jääkauden päätyttyä vuonoja. Ancylusjärven pohjoisten vuonojen arvioidaan ulottuneen jokilaaksoja pitkin ehkä jopa pitkälle Keski-Lappiin. Vuonoja syntyi rannikkoalueilla tuhansien vuosien ajan, muun muassa Pohjanmaan Lestijokilaaksossa Vetelinjoen, Porasjoen ja Ullavanjoen uomiin. Itämereen liittyneet vuonot ovat myöhemmin maankohoamisen vuoksi yleensä menettäneet vuonoluonteensa ja muuttuneet esimerkiksi jokiuomien osaksi. Lapissa koko Inarijärvi oli jääkauden jälkeen muutamia satoja vuosia Jäämeren vuonona, mutta maankohoamisen myötä se muuttui järveksi, joka laskee Paatsjoen kautta Jäämereen. Inarijärvellä on kuitenkin edelleen monia sinne syntyneitä sisävesivuonoja, joista tunnetuimpia ovat muun muassa Suolisvuono, Kyynelvuono, Surnuvuono, Kuoskervuono, Koskivuono, Sarmivuono, Juutuanvuono ja Nanguvuono.
TDF-konserni
TDF (TéléDiffusion de France) on ranskalainen 1975 perustettu tietoliikennekonserni, joka omisti suomalaisen Digitan ja TV Viihde-maksutelevisio-operaattorin. Aiemmin TDF-konserni oli ranskalaisen France Télécomin tytäryhtiö. Konsernin liikevaihto on noin 1,5 miljardia euroa ja sillä on yli 5000 työntekijää (2011). TDF myi Digitan australialaiselle First State Investmentsille vuonna 2012 ja TV Viihde lopetti toimintansa vuonna 2012.
TDF-ryhmän yhtiöt
Konserniin kuuluu seuraavat yritykset :
Kalervo Oberg
Elämä
Kalervo Oberg syntyi vuonna 1901 suomalaisvanhemmille Nanaimossa, Brittiläisessä Kolumbiassa. Hän suoritti taloustieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1928 Brittiläisen Kolumbian yliopistossa. Taloustieteen maisterin hän viimeisteli Pittsburghin yliopistossa vuonna 1930, jonka jälkeen hän alkoi lukea antropologiaa Chicagon yliopistossa.
Oberg suoritti ensimmäisen kenttätyönsä vuosina 1931-32 tlingit-intiaanien sosiaalista ekonomiaa tutkien. Tähän tutkimukseen perustuen hän kirjoitti väitöskirjansa, jonka ohjaajana toimi Alfred Radcliffe-Brown.
Postdoc-tutkimuksensa Oberg aloitti London School of Economicsissa. Siellä hän opiskeli bantukieliä ennen kahden vuoden kenttätyötään banyankole-heimon parissa Ugandassa. Vuonna 1936 hän palasi Lontooseen ja kirjoitti tutkimuksestaan artikkelin "The Kingdom of Ankole in Uganda", joka julkaistiin klassikoksi muodostuneessa Meyer Fortesin ja E.E. Evans-Pritchardin teoksessa African Political Systems.
Oberg työskenteli Yhdysvalloissa yliopistoissa ja virastoissa. Hän avioitui vuonna 1945.
Oberg menehtyi vuonna 1973 Oregonissa, Yhdysvalloissa.
Teoriat
Oberg määritteli kulttuurishokin käsitteen ensimmäisenä 1950-luvulla artikkelissaan "Culture Shock". Obergin määrittelyn mukaan kulttuushokki on "ahdistus, joka syntyy tuttujen sosiaalisen kanssakäymisen merkkien ja symbolien kadotessa". Hänen mukaansa kulttuurishokki on luonnollinen mukautumisen prosessi, joka lopulta johtaa kulttuuriseen tiedostavuuteen.
Kulttuurishokin oireiksi Oberg luetteli mm. koti-ikävän, paikallisten stereotypisoinnin, lisääntyneen unentarpeen, tunnesyömisen ja selittämättömät itkukohtaukset. Konkreettisiksi suosituksiksi kulttuurishokin käsittelyyn hän mainitsi mm. huumorintajun säilyttämisen, itsesäälin välttelemisen, terveellisen ruokavalion ylläpitämisen ja päiväkirjan kirjoittamisen.
Marko Maaninka
Henkilökohtaisella tasolla hän on sijoittunut neljänneksi Keravan SM-sprintissä vuonna 2000 ja kahdeksanneksi 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa Tampereella vuonna 2002.
HMS Pollux (1909)
HMS Pollux (runkonumerot 52 ja V52) oli Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 3. toukokuuta 1909 ja liitettiin laivastoon 10. syyskuuta.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V52, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin palveluksesta 18. lokakuuta 1940 ja myytiin 1947 romutettavaksi.
FIT Biotech
FIT Biotech oli suomalainen biolääketieteeseen keskittyvä yritys. Yritys perustettiin vuonna 1995 ja se työllisti 12 henkilöä vuonna 2014. Yritys kehitti uuden sukupolven GTU-vektoriteknologian lääkehoitoja, joiden sovellusalueita ovat olleet muun muassa syövän geeniterapia ja HIV:n hoito.
FIT Biotech listautui heinäkuussa 2015 Helsingin pörssin First North -markkinapaikalle, jossa se noteerattiin aina konkurssiinsa 2019 saakka. Yhtiö harkitsi myös rinnakkaislistautumista Tukohlman First North -markkinapaikalle, mutta suunnitelmat eivät ikinä toteutuneet.
Helmikuussa 2019 FIT Biotech ajautui konkurssiin, syynä rahoitussopimuksen keskeytyminen brittiläisen pääomasijoitusyhtiö Alpha Blue Oceanin kanssa. Kaupankäynti yhtiön osakkeella lopetettiin Helsingin pörssissä 25. helmikuuta, jolloin yhtiön osakekurssi oli 0,0002 euroa. Osakekurssi oli Helsingin pörssin historian matalin.
Alice Cooperin diskografia
Tämä artikkeli käsittelee yhdysvaltalaisen rockmuusikko Alice Cooperin virallista diskografiaa.
Sabina Moya
Sabina Moya (s. 27. tammikuuta 1977) on kolumbialainen keihäänheittäjä. Moya pitää hallussaan naisten keihäänheiton Etelä-Amerikan ennätystä tuloksella 62,62 metriä, jonka hän heitti Ciudad de Guatemalassa 12. toukokuuta 2002.
Moya voitti lajinsa Ibero-Amerikan mestaruuskilpailuissa 2002. Etelä-Amerikan mestaruuskisoissa hän voitti mestaruuden vuosina 1999 ja 2003, sijoittui toiseksi 1997 ja kolmanneksi 2006. Moya on myös osallistunut yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuihin 1999 ja 2003 sekä Sydneyn kesäolympialaisiin 2000, mutta yhdessäkään näistä hän ei päässyt loppukilpailuun saakka.
Jalkapallo kesäolympialaisissa 2016 – miesten turnaus – Lohko B
Lohko B kesäolympialaisten 2016 jalkapallon miesten turnauksessa pelattiin 4.–10. elokuuta 2016. Lohkossa pelasivat Japani, Kolumbia, Nigeria ja Ruotsi.
Sijoitukset
<section begin=LohkoB/> <section end=LohkoB/>
Ruotsi vs. Kolumbia
<section begin=SWEvCOL/> <section end=SWEvCOL/>
Nigeria vs. Japani
<section begin=NGAvJPN/> <section end=NGAvJPN/>
Ruotsi vs. Nigeria
<section begin=SWEvNGA/> <section end=SWEvNGA/>
Japani vs. Kolumbia
<section begin=JPNvCOL/> <section end=JPNvCOL/>
Eero Rekola
Eero Tauno Arvid Rekola (7. toukokuuta 1897 Virrat – 3. kesäkuuta 1970 Tampere) oli suomalainen toimittaja ja Lapuan liikkeen aktivisti, joka asui Tampereella.
Rekola otti vänrikkinä osaa Viron vapaussotaan ja vääpelinä Aunuksen retkeen. Rekola toimi Aamulehden toimitussihteerinä, ja hän oli myös Vapaussodan Rintamamiesliiton sihteeri. Vuonna 1930 Rekola oli mukana lapualaisten 18. heinäkuuta suorittamassa eduskunnan varapuhemiehen, pormestari Väinö Hakkilan muilutuksessa. Rekola ja Vapaussodan Rintamamiesliiton puheenjohtaja Eino Haarla värväsivät muilutuksen viisi tekijää, joita johti jääkärikapteeni Arvi Kalsta. Jatkosodan aikana Rekola toimi Rintamamies-lehden päätoimittajana.
Eero Rekola oli naimisissa kansakoulunopettaja Helmi Ollilan kanssa. Runoilija Mirkka Rekola oli heidän tyttärensä.
Rekola kirjoitti ainoan romaaninsa Kahden vaiheilla salanimellä Arvi Kyrö.
Teoksia
Nimimerkillä Arvi Kyrö
Olga Dovgun
Olga Dovgun (s. 1970, Shymkent) on kazakstanilainen kivääriampuja ja maailmanmestari.
Dovgun on saavuttanut kaksi kultaa, joukkuehopean ja pronssin MM-kilpailluissa Lahdessa 2002 ja Zagrebissa 2006. Hän on myös edustanut maataan olympialaisissa Sydneyssä 2000, Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008.
Antonio Arcari
Arcari sai 12. joulukuuta 2008 nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Mosambikiin.
David Louis Walker
David Louis Walker (s. 13. marraskuuta 1938 Clovelly) on australialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Sydneyn arkkihiippakuntaan Norman Thomas Gilroy 21. heinäkuuta 1962. Hänet nimitettiin Broken Bayn hiippakunnan piispaksi 9. heinäkuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Edward Bede Clancy, jota avustivat Patrick Laurence Murphy ja Kevin Michael Manning.
HMS Spica (1908)
HMS Spica (runkonumerot 41 ja V41) oli Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus
Alus tilattiin Tukholmasta Bergsunds Mekaniska verkstads AB:lta. Alus laskettiin vesille 22. lokakuuta 1908 ja liitettiin laivastoon 22. joulukuuta.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V41, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja myytiin 1951 romutettavaksi.
Yūji Sakakura
(s. 7. kesäkuuta 1967 Yokkaichi, Japani) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1990-1991. Hän on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1988 ja 1992.
Sam Webb
pienoiskuva|250px|Sam Webb vuonna 2013. Sam Webb on yhdysvaltalainen poliitikko, joka toimii Yhdysvaltain kommunistisen puolueen kansallisena puhemiehenä. Hänet valittiin tähän tehtävään ensimmäistä kertaa vuonna 2000. Aiemmin hän oli toiminut työväenliikkeessä kotiosavaltiossaan Mainessa ja organisoinut puolueensa toimintaa Michiganissa.
Webb asuu New Yorkissa. Hän valmistui St. Francis Xavierin yliopistosta Nova Scotiassa ja sai Master of Arts -arvon taloustieteessä Connecticutin yliopistosta. Hän on ilmaissut julkisuudessa tukensa Obamalle.
HMS Astrea (1908)
HMS Astrea (runkonumerot 42 ja V42) oli Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus
Alus tilattiin Tukholmasta Bergsunds Mekaniska verkstads AB:lta. Alus laskettiin vesille 1. lokakuuta 1908 ja liitettiin laivastoon 29. toukokuuta 1909.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V42, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja se upotettiin 1953 maalilaivana.
Aalesund-luokka
Aalesund-luokka piti olla Norjan laivaston kahden hävittäjän muodostama alusluokka, jonka valmistus aloitettiin huhtikuussa 1939. Alukset olivat Norjan laivaston ensimmäisiä todellisia hävittäjiä, vaikka ne olivatkin heikosti aseistettuja verrattaessa Saksan ja Britannian kuninkaallisen laivaston vastaaviin aluksiin. Alusten aseistukseksi oli suunniteltu todennäköisesti Boforsin 120 millimetrin tykit eli vastaavat kuin miinalaiva KNM Olav Tryggvasoniin asennetut. Torpedoaseistus koostui ainoastaan kahdesta kaksiputkisesta 553 millimetrin torpedoputkesta, vaikka Norjan rikkonainen rannikko olikin otollista torpedoaseen käyttämiseen.
Alukset
Alukset olivat edelleen telakalla rakenteillä Saksan hyökätessä maahan huhtikuussa 1940. Saksalaiset suunnittelivat alusten pääaseiden vaihtamista kolmeen 100 millimetrin tykkiin ja täydentävänsä ilmatorjunta-aseistusta kahdella 37 millimetrin ja kuudella 20 millimetrin tykillä. ZN4:ksi ja ZN5:ksi nimetyt alukset nimettiin pienen kokonsa ja heikon aseistuksensa vuoksi vuonna 1941 TA7:ksi ja TA8:ksi. TA7 laskettiin vesille 1941 ja TA8 kesäkuussa 1943. Sabotaasi upotti 26. huhtikuuta 1944 TA7:n Hortenissa, kun pommi räjähti turbiinihuoneessa vain tunteja ennen aluksen hinaamista Saksaan. Saksan laivasto ei saanut aluksia valmiiksi, vaikka kumpikin saatiin lasketuksi vesille. Sodan päätyttyä alukset löydettiin, minkä jälkeen ne palautettiin Norjalle. Toinen aluksista nimettiin KNM Aalesundiksi, mutta sitä ei koskaan otettu palvelukseen. Edelleen keskeneräinen alus myytiin 1956 romutettavaksi Høvding Skibsopphugningille.
Paavo Virtanen (saarnaaja)
Paavo Veikko Mikael Virtanen (4. syyskuuta 1925 Tyrvää – 23. lokakuuta 2016 Uusikaupunki ) oli suomalainen helluntaiherätyksen saarnaaja ja kristillinen kirjailija. Virtanen on säveltänyt hengelliset laulut Kirkas aamu pian koittaa ja Golgatan veressä voima on.
Charles Massé
Charles Massé (21. elokuuta 1877 Ardelay – 8. toukokuuta 1969) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 11. huhtikuuta 1903 ja nimitettiin Luçonin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Phaenan titulaaripiispaksi 27. heinäkuuta 1938. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gustave-Lazare Garnier, jota avustivat René-Pierre Mignen ja André-Marie-Elie Jarosseau.
Massé erosi tehtävistään vihkipiispana 30. tammikuuta 1940.
Seppo Lakovaara
Seppo Tapio Lakovaara (13. marraskuuta 1931 Käkisalmi – 14. joulukuuta 2008) oli perinnöllisyystieteen professori.
Lakovaaran vanhemmat olivat yliluutnantti Sulo Lakovaara ja Hilja Kiiski. Hän tuli ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1956 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1961, lisensiaatiksi 1962 ja tohtoriksi 1963 (väitöskirjan aihe The effects of the rolled locus on the development of the compound eye and the wing of Drosophila melanogaster). Lakovaara toimi assistenttina Helsingin yliopistossa 1960-1972, geneettisen fysiologian ja sitten perinnöllisyystieteen dosenttina 1968-1978, Rockefeller-yliopiston apulaisprofessorina New Yorkissa 1970-1971 ja Oulun yliopiston perinnöllisyystieteen professorina 1972-1999. Perinnöllisyystieteen laitoksen johtaja hän oli 1972-1995 ja biologian laitoksen johtaja 1995-1999, Oulangan tutkimusaseman ja Perämeren tutkimusaseman johtokunnan jäsenenä hän toimi 1980-1995. Lakovaaralla oli myös useita kotimaisia ja kansainvälisiä oman alansa ja muita luottamustehtäviä. Lakovaara teki tutkimusmatkat Ranskaan 1972 ja 1982. Hän oli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1973 ja amerikkalaisen New York Academy of Sciencen jäsen vuodesta 1980.
Lakovaara oli sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti (1978), hänen puolisonsa vuodesta 1961 oli Liisa Immonen.
Artur Noga
Artur Noga (s. 2. toukokuuta 1988 Racibórz) on puolalainen pika-aitajuoksija.
Noga voitti kultaa sekä alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2006 että alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007. Hän oli viides Pekingin olympialaisissa 2008 ajalla 13,36 s. Vuonna 2009 Noga voitti kultaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa, mutta karsiutui välierissä Berliinin MM-kilpailuissa 2009. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän oli viides ajalla 13,44 s. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Noga oli kahdeksas 60 metrin aidoissa ajalla 7,74. Helsingin EM-kilpailuista 2012 Noga voitti pronssia ajalla 13,27, joka sivusi Puolan ennätystä 110 metrin aidoissa. Lontoon olympialaisissa hän keskeytti alkueräjuoksunsa. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui välierissä. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän sijoittui kuudenneksi. Hän karsiutui välierissä Lontoon MM-kilpailuissa 2017, Berliinin EM-kilpailuissa 2018 ja Toruńin EM-hallikilpailuissa 2021.
Nogan 110 metrin aitojen ennätys on 13,26, jonka hän juoksi 25.8.2013 Varsovassa. Aika oli myös Puolan ennätys kesäkuuhun 2022 asti, jolloin sen alitti Damian Czykier. 60 metrin aidoissa Nogan ennätys on Varsovassa 10. helmikuuta 2008 juostu 7,64 s.
Anni Rapinoja
thumb|250px|Anni Rapinojan luonnonmateriaalista valmistettuja teoksia, 2004, [[EMMA (museo)|Emma-museossa 2006.]]
Anni Rapinoja (s. 28. maaliskuuta 1949 Hailuoto) on suomalainen kuvataiteilija, kuvanveistäjä ja ympäristötaiteilija.
Ura
Hän opiskeli maantiedettä ja kasvitiedettä Oulun yliopistossa ja on valmistunut filosofian kandidaatiksi 1974. Hän on osallistunut taidekursseille ja ollut 1995 Imatran taidekoulussa ympäristötaiteen jatkokoulutuksessa.
Rapinojan osallistui Nuorten näyttelyyn 1979. Hän on pitänyt vuodesta 1980 alkaen yksityisnäyttelyjä Suomessa ja myöhemmin myös ulkomailla ja on osallistunut runsaasti yhteisnäyttelyihin. Kesällä 2008 hänen installaatioitaan oli suomalaista taidetta esittelevässä näyttelyssä MoMAn osastona toimivassa P.S.1-nykytaidekeskuksessa. Hänen teoksiaan on Suomen ja Ruotsin valtioiden taidekokoelmissa, Wihurin ja Saastamoisen säätiön kokoelmissa, Oulun taidemuseossa ja lukuisien kuntien kokoelmissa. Taiteen keskustoimikunta myönsi hänelle viisivuotisen taiteilija-apurahan vuodesta 2009 alkaen. Vuonna 2014 Rapinojalle myönnettiin taiteilijaeläke.
Rapinoja käsittelee teoksissaan ympäristöasioita ja käyttää niissä luonnonmateriaaleja, kuten pajunkissoja, varpujen ja puiden lehtiä, suovillaa ja järviruokoa. Hän työstää teoksissaan pääosin kotipaikkansa Hailuodon saaren materiaaleja, mutta työskentelyperiodit ulkomailla ovat mahdollistaneet myös vieraampien materiaalien ja esittämistapojen kokeilemisen.
Esimerkiksi Rapinojan Luonnon Garderobi – Wardrobe of Nature -sarjan teokset kertovat luonnon ja ihmisen suhteesta. Rapinoja on tehnyt muun muassa pajunkissoilla päällystetyt naisten kävelykengät ja saapikkaat, joiden tukimateriaalina on ruispuurolla kovetettu silkkipaperiranka.
Lisa Bjurwald
thumb|Lisa Bjurwald.
Lisa Bjurwald (s. 1978) on ruotsalainen toimittaja ja kirjailija. Hän on julkaissut muun muassa reportaasiteoksen Euroopan häpeä, joka käsittelee äärioikeistolaisten liikkeiden nousua maanosassa. Bjurwald on toiminut Dagens Nyheterin ja Svenska Dagbladetin pääkirjoitustoimittajana. Hän on ollut myös muun muassa Fokuksen sekä Ny Tidin kolumnisti ja kuulunut rasisminvastaisen Expo-lehden toimituskuntaan. Hän kuuluu asiantuntijana Ruotsin hallituksen nimittämään komissioon, jonka tehtävänä on ksenofobian vastustaminen.
Bjurwaldille myönnettiin vuonna 2010 Euroopan parlamentin journalismipalkinto Sveitsin minareettikieltoa koskeneesta raportoinnista.
Bielskon piirikunta
Bielskon piirikunta on yksi Sleesian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 165 960. Piirikuntaan kuuluvat yhdeksän kuntaa ovat Bestwina, Buczkowice, Czechowice-Dziedzice, Jasienica, Jaworze, Kozy, Porąbka, Wilamowice ja Wilkowice. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Bielskon piirikunnassa arvioitiin olevan 165 960 asukasta, joista 51,2 prosenttia naispuolisia ja 48,8 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 157 327 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä kasvavan 175 200 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioidaan vuoden 2019 lopussa muodostaneen 19,5 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,4 prosenttia ja eläkeikäisten 20,1 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,8 vuotta. Elävänä syntyneiden määräksi arvioitiin 1 712 lasta.
Helsingin yliopiston joukkosurmasuunnitelma
Helsingin yliopiston joukkosurmasuunnitelma on keväällä 2014 paljastunut kahden henkilön suunnittelema joukkosurma. Kaksikko suunnitteli surmaavansa satunnaisia henkilöitä Helsingin yliopistolla asein sekä myrkkykaasulla. Suunnitelma kävi ilmi kolmannen henkilön ilmiannettua kaksikon poliisille.
Syytetyt
Iskun suunnittelusta nostettiin syyte vuonna 1990 syntynyttä kemiläistä miestä ja vuonna 1989 syntynyttä, Vantaalla asuvaa naista vastaan.
Naispuolinen uhkaaja, Nita-Minttu Tirkkonen, on vuonna 2007 tuomittu päiväsakkoihin kouluunsa Lauritsalan lukioon Wikipedian kautta kohdistamastaan uhkauksesta.
Iskun suunnittelu
Syytetyt tapasivat 23. joulukuuta 2012 anonyymin Tor-verkon kautta. Heidän keskustelunsa koskivat alusta lähtien joukkosurman tekemistä. Mahdollisina kohteina he harkitsivat muun muassa elokuvateatteria, maraton-tapahtumaa, eduskuntataloa, itsenäisyyspäivän vastaanottoa ja eri oppilaitoksia. Helsingin yliopisto valikoitui kohteeksi elokuussa 2013, koska siellä oli mahdollisuus surmata suuri määrä nuoria ihmisiä. Syytetyt hankkivat myös iskuun soveltuvia varusteita, kuten varsijousen, aseiden lippaita ja huomattavan määrän ammuksia, varusteliivejä, kaasunaamareita sekä myrkyllisen arsiini-kaasun valmistamiseen soveltuvia kemikaaleja.
Syytetyt olivat alun perin keskustelleet iskun suorittamisesta 20. tammikuuta 2014. Miespuolinen syytetty oli matkustanut Helsinkiin 15. tammikuuta mukanaan hankkimansa varusteet ja majoittunut naisen luo. Tammikuun 17. päivänä kaksikko oli myös käynyt tutustumassa yliopiston tiloihin, minkä lisäksi he olivat opiskelleet yliopistorakennuksen tiloja internetin kautta. 20. päivän aamuna miespuolinen syytetty kuitenkin ilmoitti haluavansa siirtää iskua myöhemmäksi. Naiselle mies sanoi, että halusi suunnitella iskun paremmin ja hankkia lisää varusteita.
Syytetyt olivat keskustelleet iskun aloittamisesta yliopiston lähellä sijaitsevan asekaupan ryöstöllä. Hankittuaan näin lisää aseita he olisivat siirtyneet suoraan yliopistolle, missä he olisivat surmanneet satunnaisesti kohtaamiaan ihmisiä. Keskusteluissaan he mainitsivat myös uloskäyntien lukitsemisen, tulipalojen sytyttämisen sekä myrkyllisen kaasun levittämisen. Syytetyt ilmaisivat halunsa kuolla iskussa.
Iskun estäminen
Miespuolinen syytetty otti 23. tammikuuta 2014 Tor-verkossa yhteyttä kolmanteen henkilöön, joka myös oli kirjoittanut joukkosurmiin liittyviä tekstejä. Mies tiedusteli, haluaisiko henkilö olla mukana joukkosurman toteuttamisessa. Viisipäiväisen viestinvaihdon aikana kävi ilmi, että isku oli suunniteltu toteutettavaksi 10. maaliskuuta. Kolmas henkilö kertoi viestinvaihdosta ystävälleen, joka ilmoitti asiasta edelleen poliisille.
Miespuolinen syytetty otettiin kiinni kotietsinnän yhteydessä 4. maaliskuuta ja naispuolinen seuraavana päivänä. Molempien kodeista löydettiin iskuun liittyvää välineistöä. Molemmat julistettiin vangituiksi 8. maaliskuuta.
Oikeudenkäynti
Helsingin käräjäoikeus käsitteli tapausta toukokuussa 2014. Molemmille syytetyille luettiin syytteet törkeän henkeen ja terveyteen kohdistuvan rikoksen valmistelusta. Syyttäjä vaati molemmille vähintään kolmen ja puolen vuoden vankeusrangaistusta. Rikoslaissa säädetty enimmäisrangaistus kyseisestä rikoksesta on neljä vuotta vankeutta. Syytettynä ollut nainen esitti oikeudenkäynnin alussa medialle natsitervehdyksen.
Syytetyt eivät kiistäneet keskustelleensa joukkosurman suorittamisesta. Puolustuksen mukaan syytetyillä ei kuitenkaan ollut tarkoitus toteuttaa iskua. Kyseessä oli vain kahden ahdistuneen henkilön keskustelu, josta ei voida katsoa muodostuneen jäsentynyttä suunnitelmaa. Keskustelussa esille tulleet suunnitelman yksityiskohdat, kuten asekaupan ryöstäminen ja arsiinikaasun käyttäminen ihmisten surmaamiseen, eivät puolustuksen mukaan ole realistisia. Lisäksi miespuolinen syytetty keräsi aseita harrastuksenaan eikä iskun valmisteluna. Näin ollen puolustus esitti, ettei syytettyjen keskustelu ja toiminta täyttänyt valmistelurikoksen tunnusmerkistöä. Mikäli oikeus kuitenkin toteaisi toisin, puolustuksen mukaan rangaistukseksi olisi riittänyt vuodesta puoleentoista vuotta vankeutta.
Joukkomurhaa koskevan keskustelun motiiviksi molemmat syytetyt kertoivat ahdistuksen. Naispuolinen syytetty kertoi kärsivänsä paniikkihäiriöstä, jonka vuoksi hän ei juurikaan kyennyt poistumaan kotoaan eikä hänellä tästä syystä ollut ystäviä tai työpaikkaa. Miessyytetty puolestaan kertoi kärsineensä kiusaamisesta peruskoulusta lähtien. Myös hän kertoi, ettei hänellä ollut ystäväpiiriä, minkä vuoksi hän oli masentunut ja sai mieleensä joukkomurhaan liittyviä ajatuksia.
Oikeudenkäynnin aikana miespuoliselle syytetylle luettiin myös syyte sukupuolisiveellisyyttä loukkaavan lasta esittävän kuvan hallussapidosta, minkä mies tunnusti.
Helsingin käräjäoikeus antoi tapauksessa tuomion 27. kesäkuuta 2014. Oikeus katsoi syytteet toteen näytetyiksi ja tuomitsi Josef Andrei Hannun kolmen vuoden ja yhden kuukauden sekä Nita-Minttu Tirkkosen kolmen vuoden ehdottomaan vankeuteen. Molempien vastaajien syyksi luettiin törkeän henkeen tai terveyteen kohdistuvan rikoksen valmistelu. Lisäksi mies tuomittiin myös sukupuolisiveellisyyttä loukkaavan kuvan hallussapidosta. Molemmat syytetyt ilmaisivat tyytymättömyytensä tuomioihin, ja tapaus eteni hovioikeuteen.
Helsingin hovioikeus antoi ratkaisunsa tapauksessa 20. toukokuuta 2015. Hovioikeuskäsittelyssä syyttäjä oli vaatinut molemmille syytetyille teosta kolmen ja puolen vuoden vankeusrangaistusta. Oikeus kuitenkin katsoi naispuolisen syytetyn olleen syyntakeeton ja jätti tämän rangaistukseen tuomitsematta. Miespuolisen syytetyn vankeusrangaistuksen hovioikeus piti ennallaan.
Tuomitut hakivat valituslupaa korkeimmasta oikeudesta. Korkein oikeus hylkäsi valituslupahakemukset joulukuussa 2015, joten hovioikeuden tuomiot jäivät voimaan.
Sylwia Bogacka
Sylwia Katarzyna Bogacka (s. 1981, Jelenia Góra) on puolalainen kivääriampuja.
Bogacka on saavuttanut MM-kilpailuissa Zagrabissa 2006 hopeaa 50 m pienoiskiväärin asentokilpailussa. Olympialaisissa hän on edustanut maataan Ateenassa 2004, Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012. Lontoossa Bogacka voitti karsintakilpailun ja johti loppukilpailua vielä kahdeksanteen laukaukseen saakka. Lopulta hän sijoittui hopealle.
HMS Vega (1910)
HMS Vega (runkonumerot 53 ja V53) oli Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 17. marraskuuta 1910 ja liitettiin laivastoon 1911.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V53, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin 30. joulukuuta 1941 palveluksesta ja myytiin 1945 romutettavaksi.
I-mode
i-mode on levinnyt myös Japanin ulkopuolelle. i-modea käytetään tai testataan seuraavissa maissa: Saksa, Alankomaat, Belgia, Ranska, Espanja ja Italia. Käyttäjiä on yli 40 miljoonaa ja sisältöä tarjoavia yrityksiä noin 3000. Yhdysvalloissa on käytössä m-mode.
i-mode-puhelimet
i-mode-puhelimille tyypillisiä piirteitä ovat niin sanottu simpukkamalli ja suuret näytöt (250x320 pikseliä). Useissa puhelimissa on kaksi näyttöä läpän molemmin puolin. Lisäksi puhelimissa on runsas varustelu, esimerkiksi megapikselin digitaalikamera. Näytöissä on normaalisti 65 536 väriä, mutta uusimmissa malleissa 262 144 väriä. Puhelinten ulkonaiset mitat ja painot ovat suunnilleen samoja kuin Nokian malleissa.
i-mode toimii sekä DoCoMon PDC (markkinointinimi "MOVA", 2G) että W-CDMA ("FOMA", 3G) -verkoissa. MOVA-puhelimet ovat hitaampia, mutta niille on tarjolla palveluita, joita ei ole vielä FOMA-puhelimille, esimerkiksi sijaintipalvelut.
i-mode käytännössä
i-mode-puhelimissa on erityinen i-näppäin, jolla käyttäjä pääsee valikkoon. "Virallisten" sivujen sisältöä valvoo NTT DoCoMo, ja sisältö on usein maksullista. Virallisille sivuille pääsee valikoiden kautta, mutta epävirallisille sivuille päästäkseen pitää osoite naputella käsin. Virallisia sivuja on tuhansia ja epävirallisia kymmeniä tuhansia.
i-moden käyttäjä maksaa sekä lähetetystä että vastaanotetusta datasta. Vastaanoton hinta on noin puolet lähettämisen hinnasta. Käyttäjille on tarjolla erilaisia palveluja, joiden avulla pystytään vähentämään turhaa vastaanottamista. Kuukausimaksu on 2,5 — 5 euroa, joka sisältää puheaikaa sekä datansiirtoa. FOMAn käyttö- ja kuukausimaksut ovat halvempia, mutta vastaavasti datan siirtomäärät ovat suurempia.
i-mode-sivut
i-moden sivut rakennetaan käyttäen cHTML-kieltä, johon on lisätty muutamia i-modelle tarkoitettuja tunnisteita. i-moden lisäominaisuus i-appli käyttää J2ME:tä ja uusimmissa malleissa on tuki Flash-animaatioille.
Petropavl
Petropavl eli Petropavlovsk  on kaupunki Kazakstanissa. Se sijaitsee Länsi-Siperian alangon lounaisosassa Išim-joen rannalla. Kaupunki on Pohjois-Kazakstanin alueen keskus. Sen kautta kulkee Siperian rautatie, josta haarautuu rata Kökşetawhun. Asukkaita on 203 803 (2012 ).
Kaupunki on saanut alkunsa venäläisten vuonna 1752 perustamasta rajalinnoituksesta. Vuonna 1807 siitä tuli Petropavlovskin kaupunki. Vuosina 1824–1839 se oli Omskin alueeseen kuuluneen piirikunnan ja vuosina 1868–1918 Akmolinskin alueeseen kuuluneen kihlakunnan keskus. Kaupunki oli tärkeä Venäjän ja Keski-Aasian välisen kaupan välittäjä. Vuonna 1896 sen kautta rakennettiin Siperian rata. Neuvostoaikana Petropavlovskista kehittyi huomattava teollisuuskeskus.
Liikenneyhteydet...
Ilmasto
Ilmasto on kuiva ja mantereinen. Ilman keskilämpötila on 1,5 °C Kostanain sääaseman vuosien 1961-1990 mittausten mukaan. Tammikuun keskilämpötila on -17,5 °C ja heinäkuun 19,8 °C. Vuoden keskimääräinen sademäärä on 365,9 millimetriä. Tyypillisesti eniten sataa heinäkuussa (keskiarv0 58,5 mm) ja vähiten maaliskuussa (keskimäärin 14,4 millimetriä).
Naoto Ōtake
Jalkapallomaajoukkue
edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1994. Hän on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1988 ja 1992.
Linnaisten kartano (Vantaa)
thumb|270px|Linnaisten kartanoalueen opastekyltti Ainontien varrella ja rakennus kartanoalueella. Linnaisten kartano on Vantaan kaupungin länsirajan äärellä Linnaisten kaupunginosassa Ainontien varrella sijaitseva kartano. Linnaisten kartanon kohdalla Ainontie muodostaa verraten hyvin säilyneen osan keskiaikaisperäistä Turku–Viipuri-maantietä eli Suurta rantatietä (Kuninkaantie), joka on valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö.
Kartanon muodostaa entinen Skinnarsin perintötila, joka vuonna 1798 ostettiin perintötilaksi ja jonka omistajat tiedetään vuodesta 1556 lähtien. Nimenmuutos Linnaiseksi tehtiin vuonna 1865. Kartanoalueen rakennukset ovat kulttuurihistoriallisesti merkittäviä.
Kartanon kaksikerroksinen mansardikattoinen päärakennus on rakennettu 1800-luvun alussa. Arkkitehti Birger Brunilan 1912 tekemän suunnitelman mukaisesti rakennusta on muokattu nykyasuunsa. Yläkertaa peittää jyrkkä tiiliverhoiltu, ikkunoilla varustettu mansardikatto, jonka pitkillä sivustoilla on satulakattoinen poikkipääty. Yläkerroksen alaosa on verhoiltu pystysuorin laudoituksin. Alakertaa peittää vaakasuora lautoitus. Rakennuksen etelä- ja länsisivuilla on umpinainen kuisti, pohjoissivulla kahdeksan pylvään reunustama avokuisti. Päärakennuksen ympärillä on englantilaistyylinen puisto.
Adolf Vilhelm Schack von Staffeldt
Adolf Vilhelm Schack von Staffeldt (28. maaliskuuta 1769 Rügen, Saksa – 26. joulukuuta 1826) oli saksalaissyntyinen tanskalainen runoilija ja virkamies. Hänen isänsä oli pommerilainen aatelinen.
Schack von Staffeldt oli tanskalainen upseeri. Hänestä tuli 1786 vänrikki, mutta hän opiskeli 1791–1793 Göttingenissä valtiotieteitä ja taidehistoriaa ja hylkäsi 1796–1800 ulkomailla oleskelunsa jälkeen sotilasuransa ryhtyäkseen 1801 asessoriksi kauppakollegioon. Hän oli vuodesta 1808 kamarijunkkari hovissa Kielissä ja oli 1810 Holsteinissa sekä 1813 Gottorpissa. Sekään ura ei ollut hänelle mieleen, vaikka hän oli virkamiehenä hyvin tarkka ja huolellinen.
Ximena Restrepo
Ximena Restrepo (s. 10. maaliskuuta 1969) on kolumbialainen pikajuoksija. Hänen päälajinsa oli 400 metrin juoksu.
Restrepo sijoittui Tokion MM-kilpailuissa 1991 kuudenneksi 400 metrin juoksussa ajalla 50,79 s. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän saavutti pronssia uransa parhaalla ajalla 49,64 s; se oli Kolumbian ensimmäinen yleisurheilun olympiamitali. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 Restrepo sijoittui viidenneksi ajalla 50,91 s.