cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gortynin lait
Historia
Lakitekstin ensimmäisiä julkaisuja oli kaksi, Ernst Fabriciuksen (1884) ja Domenico Comparettin (1885) tekeminä. Lakiteksti on pisin tunnettu kreikkalainen lakikokoelma ja sitä on kutsuttu ”piirtokirjoitusten kuningattareksi”, mutta alun perin se on ollut osa paljon pidempää tekstiä.
Lakitekstiseinä
pienoiskuva|240px|Gortynin lakitekstiseinä. pienoiskuva|240px|Gortynin lakitekstiseinää.
Lakiteksti oli kirjoitettu kaarevaan kiviseinään, joka on alun perin ollut osa jotakin rakennusta, mahdollisesti ekklesiasterionia tai oikeusistuimen kokoontumispaikkaa. Jos seinä on muodostanut täysiympyrän, sen halkaisija on ollut noin 30 metriä. Roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla eaa. seinä siirrettiin osaksi Gortynin tuolloin rakennettua roomalaista odeionia. Tekstin sisältävät kivet ovat nykyisin nähtävissä odeionin yhteyteen kunnostetussa katetussa tilassa.
Kirjoitus on tehty bustrofedonilla, jossa kunkin pylvään ensimmäinen rivi on kirjoitettu oikealta vasemmalle ja tämän jälkeen suunta vaihtuu riveittäin vuorotellen. Kirjoituksen on tehnyt pääosin yksi henkilö, mutta loppuosan on kaivertanut joku toinen. Kirjoitus on tehty arkaaisella kreikkalaisella kirjaimistolla, jossa monien kirjainten ulkoasu poikkeaa nykyisestä (esim. ioota muistuttaa S-kirjainta, pii C-kirjainta ja sigma M-kirjainta), digamma on edelleen käytössä, eikä ei-foinikialaisia kirjaimia fii, khii, psii ja oomega vielä tunnettu. Gortynissä käytetty kirjaimisto vaikuttaa hyvin varhaiselta ja muistuttaa huomattavasti foinikialaista esikuvaa. Kirjoituksen kieli on doorilaista kreikkaa.
Lakiteksti
Gortynin lakiteksti jakautuu 35 yksittäiseen lakiin. Niistä 29 muodostavat lakitekstin alkuperäisen osan, ja kuusi viimeistä ovat myöhempiä lisäyksiä. Lait käsittelevät erityisesti avio- ja seksuaalisia rikoksia, avioliittoja ja -eroja, adoptioita ja muita perhesuhteita, omistusoikeutta, perimystä sekä yksilönvapauksia ja orjien oikeuksia. Kokoelma ei säilyneessä muodossaan ole varsinainen systemaattinen lakien kokonaisuus vaan enemmänkin kokoelma erilaisia lakeja sekalaisista aiheista.
Lakiteksti jakautuu lakeihin seuraavasti:
Maksim Poteškin
Maksim Aleksejevits Poteškin (, (s. 25. tammikuuta 1965) oli venäläinen jääpalloilija, pelipaikaltaan keskikenttä. Hän aloitti uransa Neuvostoliitto-aikaan Moskovan Dynamossa, joka oli maan huippujääpallojoukkue Neuvostoliiton hajoamiseen asti. Poteškin kuului samaan aikaan Neuvostoliiton jääpallomaajoukkueeseen.
Moskovan Dynamolla ja ruotsalaisella Ljusdals BK:lla oli 1990-luvun alussa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen seurayhteistyötä. Tämän seurauksena Maksim Poteškin siirtyi Ruotsin Allsvenskan-seura Ljusdals BK:n joukkueeseen. Samalla hän pelasi 1990-luvulla Venäjän jääpallomaajoukkueessa. Kaikkiaan Poteškinille kertyi urallaan yli 100 maaottelua.
Kolmisopimus
Kolmisopimus voi tarkoittaa:
Maksim Poteškin
Seurajoukkueurallaan Poteškin saavutti 3 hopeaa ja 2 pronssia Neuvostoliiton mestaruussarjassa vuosina 1984–1991 Moskovan Dynamoa edustaen. Ruotsissa hän edusti Edsbyns BK:ta kaikkiaan 14 kautta (1992–2006)
Poteškin debytoi Neuvostoliiton maajoukkueessa 20-vuotiaana kaudella 1985–1986. Venäjän maajoukkueessa hän jatkoi kaudella 1993–1994 aina kauteen 1998–1999 asti. Maajoukkueuransa aikana Poteškin on ollut voittamassa kolme maailmanmestaruutta: Neuvostoliiton joukkueessa sekä 1989, 1991 ja 1999 Venäjän joukkueessa.
Uransa lopussa, kaksi viimeistä kautta, hän oli seuran pelaaja-valmentajana. Uransa jälkeen Poteškin kouluttautui liikunnanopettajaksi ja jäi asumaan edelleen Ljusdaliin.
Saavutukset
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Irlannincob
thumb|Kolme eriväristä irlannincobia: vasemmalta oikealle [[ruunikko, päistärikkö ja mustankirjava.]]
Irlannincob (myös tinker) on irlantilainen toistaiseksi melko vakiintumaton hevosrotu. Rotu polveutuu muun muassa dales-, connemara- ja fellponeista sekä shire- ja clydesdalenhevosista. Se oli alun perin romanien ajo- ja ratsuhevonen, josta on muun muassa hauskan ulkonäkönsä vuoksi tullut yleisemminkin suosittu rotu myös Britteinsaarten ulkopuolella. Suomessa irlannincobeja on lähes viisisataa.
Ominaisuudet
Irlannincob on rakenteeltaan jykevä ja sen säkäkorkeus vaihtelee tyypeittäin välillä 110–170 cm. Irlannincobilla on todella runsaasti vuohiskarvoja ja suuret kaviot. Sekä tammoilla että oreilla voi olla "viikset" ylähuulessa. Rodulla sallitaan kaikki muut paitsi "albiinot" (todennäköisesti valkovoikot; albiinoutta ei esiinny hevosilla), mutta yleisimmin ne ovat kirjavia. Irlannincobit ovat erinomaisia perhe-, koulu- ja harrastehevosia, sillä ne ovat rohkeita ja rauhallisia.
Historia
Britteinsaarten maankiertolaisten, travellerien kirjavat tupsujalkaiset hevoset tunnettiin pitkään lähinnä "kiertolaisten vankkurihevosina" (Gypsy Vanner) tai kiertelevien heimojen tekemään kattilanpaikkaustyöhön viittaavalla Tinker-nimellä. Vanner-nimitystä käytettiin kiertolaisten itsensä keskuudesta kuitenkin nimenomaan vain raskaimpia vaunuja vetäneistä shirehevosristeytyksistä, ja Thompsonin perustettua Gypsy Vanner Horse Societyn osa rodun kasvattajista, erityisesti sen alkuperäiset romanichal-omistajat, alkoivat kutsua rotua nimellä Gypsy Cob, vaikkei rotu edustakaan cob-tyyppiä vaan on selkeästi raskaampi kylmäverinen.
Irlannincobin historia organisoituna rotuna alkaa vasta 1900-luvun loppupuolelta. Rotua harrastamaan ja kasvattamaan ryhtyneet ovat myöhemmin erityisesti Euroopassa päätyneet käyttämään lähinnä nimeä irlannincob (Irish Cob) välttääkseen termin Gypsy ("mustalainen"). Rotu on kuitenkin kotoisin ennemmin yleisesti Britteinsaarilta kuin Irlannista. Koska Irlannissa kasvatetaan myös varsinaisia cobeja, rotunimeä irlannincob voikin pitää suorastaan harhaanjohtavana.
Muut kuin rotua erityisesti harrastavat suomalaiset hevosihmiset myös käyttävät rodun edustajista edelleen lähinnä nimitystä tinker, jolla nämä hevoset alun perin Suomessakin tunnettiin. Britanniassa termillä Tinker [horse] on kuitenkin sekarotuiseen tai sukutaustaltaan epämääräiseen yksilöön viittaava sävy.
Rotu Suomessa
Suomessa rodulla on kaksi toimivaa rotuyhdistystä, jotka kumpikin tunnistavat ja rekisteröivät irlannincobeja. Toinen tarjoaa rekisteröintipalveluita Hollantiin ja toinen Irlantiin. Suomessa rotua edustaa lähemmäs 500 yksilöä. Suomeen on avattu oma kantakirja irlannincobeille loppuvuodesta 2012. Hippokseen rekisteröinti ei ole pakollista, irlannincob-passin saa nyt suomalaiselta kantakirjalta. Kotimaista kantakirjaa pitää Suomen Irlannincobyhdistys ry, jonka emokantakirja on Irlannissa.
Alfortville
Alfortville ([alfɔʁvil], ) on Ranskan kunta Pariisin eteläisellä esikaupunkialueella. Noin 44 500 asukkaan kaupunki kuuluu Val-de-Marnen departementtiin Île-de-Francen hallintoalueella ja sijaitsee noin 7,5 kilometriä Pariisin keskustasta eteläkaakkoon.
Seinejoen oikealla rannalla sijaitseva Alfortville muodostettiin vuonna 1885 osasta itäisen naapurikunnan Maisons-Alfortin aluetta. Alfortvillen muut naapurikunnat ovat kaakossa Créteil, etelässä Choisy-le-Roi, lännessä Vitry-sur-Seine, luoteessa Ivry-sur-Seine ja pohjoisessa Charenton-le-Pont. Alfortville kuuluu vuonna 2001 luotuun taajamakuntaan Communauté d'agglomération Plaine Centrale du Val de Marne (CAC).
Alfortvilleen kulkee RER-juna D (asemat Maisons-Alfort – Alfortville ja Le Vert de Maisons) sekä Pariisin metrolinja 8 (asema École vétérinaire de Maisons Alfort).
Silbannacus
Mar. Silbannacus (240-luku?) oli mahdollisesti roomalainen vallananastaja keisari Philippus Arabsin aikana. Hänestä tiedetään vain yhden Lorrainesta löytyneen Antoninianuksen perusteella, ja hänen koko nimensä, aikaisempi elämä, ura ja asema ovat täysin hämärän peitossa. Löydetyn kolikon etupuolella on Silbannacuksen kuva ja teksti IMP MAR SILBANNACVS AVG (Imperator Mar. Silbannacus Augustus). Kääntöpuolella kuvataan Mercurius-jumala käsissään Victoria (voitto) ja caduceus. Ympärillä lukee VICTORIA AVG.
Nimi Silbannacus viittaa kelttiläiseen alkuperään. On esitetty, että hän oli alkujaan germaaneista koostuvien auxilia-yksiköiden komentaja Ylä-Germaniassa, ja kapinoi Philippusta vastaan, kun germaanit olivat toistuvasti hyökänneet provinssin kaupunkeihin. Kapina saattoi päättyä keisari Deciuksen aikana, sillä Eutropius kertoo Galliassa olleesta sisällissodasta, jonka Decius kukisti. Tämä on kuitenkin vain spekulaatiota, sillä ei ole löytynyt mitään todisteita, jotka tukisivat tätä teoriaa. Varmaa saattaa olla vain se, että Silbannacuksella oli jonkinlaisia yhteyksiä Galliaan, sillä Mercurius oli siellä merkittävässä asemassa.
Irma Agiashvili
Irma Agiashvili (s. 1984) on inkerinsuomalais-georgialainen muusikko ja laulaja-lauluntekijä. Hänen omakustanteinen esikoisalbuminsa Sing The Unspoken ilmestyi 19. huhtikuuta 2013. Irma Agiashvilin toinen pitkäsoitto Behind Space julkaistiin 15. huhtikuuta 2016. Molempien albumien kappaleet ovat Agiashvilin säveltämiä ja sanoittamia ja Johnny Lee Michaelsin tuottamia.
Tausta
Irma Agiashvili syntyi Petroskoissa inkerinsuomalais-georgialaiseen perheeseen. Hän vietti lapsuutensa osin Petroskoissa ja osin Kutaisissa Georgiassa, kunnes perhe muutti Suomeen vuonna 1993. Lapsuus- ja nuoruusvuosien ajan Agiashvili kävi pianotunneilla ja harrasti toisinaan myös rumpujen soittoa. Myöhemmin lukioiässä hän opetteli itsenäisesti soittamaan kitaraa ja päätyi säveltämään musiikkikappaleita kirjoittamiinsa lyriikoihin.
Muusikon ura
Irma Agiashvili esiintyi ensimmäisen kerran yleisön edessä elokuussa 2008 Helsingissä Liberté-klubilla julkaistuaan kaksi kuukautta aiemmin MySpace-Internet-yhteisösivustolla ensimmäisen demonauhansa. Sen jälkeen hän keikkaili aktiivisesti viiden vuoden ajan yksin akustisen kitaransa säestämänä pääkaupunkiseudulla ja erityisesti Helsingin klubeilla.
Kesällä 2011 Agiashvili aloitti ensimmäisen albuminsa työstämisen yhdessä tuottajaystävänsä Johnny Lee Michaelsin kanssa. Aiemmin vain kitaran säestyksellä esitetyt kappaleet sovitettiin isommalle kokoonpanolle. Levyllä soittavat Agiashvilin (elektroakustinen kitara) lisäksi Michaels (sähkökitarat, klassinen kitara, basso, koskettimet, rummut ja perkussiot), Juho Martikainen (kontrabasso), Antero Priha (trumpetti) sekä Jukka Paajanen (sähkökitara). Lisäksi albumilla soi joitakin ohjelmoituja instrumentteja. Levy äänitettiin Helsingissä Studio Bulevardilla vuonna 2012, ja Svante Forsbäck masteroi sen Chartmakersilla vuonna 2013. Levyn julkaisun yhteydessä Agiashvili keikkaili paitsi soolona, niin myös yhdessä Johnny Lee Michaelsin, rumpali Santeri Saksalan, pianisti Karl Sinkkosen ja basisti Jarkko Toivasen kanssa.
Talvella 2015 Irma aloitti toisen albuminsa Behind Space työstämisen yhdessä muusikoiden Santeri Saksalan (rummut), Harri Taittosen (koskettimet), Roxsy Surowiakin (basso) ja Johnny Lee Michaelsin (sähkökitarat) kanssa. Levy äänitettiin E-Studiolla (äänittäjänä Jyri Riikonen) ja Johnny Lee Michaelsin kotistudiolla. Äänitteen miksasi Michaels ja masteroi Svante Forsbäck. Behind Space julkaistiin 15. huhtikuuta 2016. Agiashvili on keikkaillut uuden julkaisunsa tiimoilta äänityskokoonpanollaan, joskin Taittosta on tuurannut kosketinsoittaja Jenny Lahtinen.
Vastaanotto
Albumit eivät ole toistaiseksi yltäneet myynneillään Suomen viralliselle listalle asti, mutta ovat molemmat saaneet ilmestyessään kiitosta kriitikoilta. Debyyttialbumin toinen singlejulkaisu Run pääsi Radio Suomen soittolistalle nousten aseman kolmanneksi soitetuimmaksi kappaleeksi. Molempien levyjen kappaleita on soitettu satunnaisesti myös muilla radiokanavilla, muun muassa Ylen ja Radio Helsingin taajuuksilla.
Kalevan kisat 1976
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1976 Turussa 2.–4. heinäkuuta. Kisapaikkana oli Turun urheilupuisto. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot.
Oskar Schindler
pienoiskuva|upright|Schindlerin hautakivi Oskar Schindler oli sudeettisaksalainen liike- ja teollisuusmies, joka tunnetaan ponnisteluistaan juutalaisten työntekijöidensä suojelemiseksi holokaustilta. Hän pelasti yli pitämällä heitä työssä ase- ja ampumatarviketehtaassaan, joka sijaitsi ensin Krakovassa ja sodan viime vaiheessa nykyisessä Tšekin tasavallassa.
Schindlerin tarinaan perustuu Thomas Keneallyn Booker-palkittu romaani Schindlerin lista (Schindler's Ark) vuodelta 1983. Kirja julkaistiin Yhdysvalloissa nimellä Schindler’s List, jonka mukaan nimettiin Steven Spielbergin ohjaama palkittu elokuva Schindlerin lista vuodelta 1993.
Elämänvaiheet
pienoiskuva|vasen|Oskar Schindlerin tehdas [[Krakovassa.]] Sodan jälkeen Schindler muutti Argentiinaan. Epäonnistuneiden liiketoimien ja vararikon jälkeen hän palasi Saksaan 1958 ja kuoli 1974 Hildesheimissä. Schindleriä muistetaan Israelin Yad Vashemin holokaustin muistomerkissä yhtenä ”vanhurskaana kansakuntien joukossa” (chasidei umot haolam), ja hänet on haudattu katoliselle hautausmaalle, joka sijaitsee Jerusalemissa Siioninvuorella. Juutalaiseen tapaan hänen hautakivelleen tuodaan jatkuvasti kiviä.
Adam Lebor ja Roger Boyes ovat teoksessaan Surviving Hitler pitäneet uhkapelurin luonnetta jopa oleellisena edellytyksenä Schindlerin uroteolle: se oli hänen elämänsä suurin uhkapeli, jota hän saattoi pelata hyvällä omallatunnolla, panoksena oma henki.
Vuonna 1993 Oskar ja hänen vaimonsa Emilie saivat tunnustuksen vanhurskaana kansakuntien joukossa työstään holokaustin uhrien puolesta.
Lev Poprad
Lev Poprad oli vuonna 2010 perustettu slovakialainen jääkiekkoseura. Se pelasi kauden 2011–2012 KHL:ssa. Kaudeksi 2012–2013 sen sarjapaikka annettiin Lev Prahalle, joka on kokonaan eri organisaatio. Siirron myötä Lev Popradin toiminta lakkautettiin, ja seura ehti näin ollen pelata vain yhden kauden. Se sijoittui kaudella 2011–2012 KHL:n läntisessä konferenssissa kymmenenneksi, eikä selviytynyt pudotuspeleihin.
Seuran alkuvaiheet
Joukkue oli alun perin nimeltään HC Lev Hradec Králové ja se perustettiin Hradec Královéssa, Tšekissä. Sen oli silloin tarkoitus liittyä KHL:ään kaudeksi 2010–2011, jolloin se täytti kaikki vaatimukset, mutta ei saanut Tšekin jääkiekkoliitolta lupaa siihen. Sen takia Levin johto päätti siirtää seuran Slovakiaan, Popradiin, jotta saisi luvan osallistua sarjaan jo kaudella 2010–2011. Slovakialaisjoukkuetta ei kuitenkaan enää hyväksytty KHL-liigaan kaudeksi ja Lev jäi sarjan ulkopuolelle.
Kausi 2011–2012
thumb|right|250px|[[Ján Laco toimi Levin maalivahtina seuran ainoaksi jääneellä KHL-kaudella.]] 30. kesäkuuta 2011, kaksi kuukautta sen jälkeen, kun Lev otettiin mukaan KHL:ään, se ilmoitti ensimmäisistä viidestä allekirjoitetusta pelaajasopimuksesta. Lopullinen pelaajalista koostui lähinnä tšekkiläisistä ja slovakialaisista pelaajista. Joukkueen päävalmentajana toimi Radim Rulík ja kapteenina Ľuboš Bartečko. Levin runkosarjan oli tarkoitus alkaa 10. syyskuuta 2011 kotiottelulla Avangard Omskia vastaan, mutta koko KHL-kausi 2011–2012 lykkääntyi Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuuden takia. Ensimmäisen KHL-ottelunsa Lev pelasi lopulta 12. syyskuuta Metallurg Magnitogorskia vastaan. Ensimmäisen voittonsa joukkue saavutti kuudennessa pelissään, jossa se voitti Riian Dynamon 2–0.
Lev ei päässyt ainoaksi jääneellä KHL-kaudellaan pudotuspeleihin, se sijoittui läntisen konferenssin kymmenenneksi ja koko liigassa sen sijoitus oli 21. Joukkue keräsi 54:ssä pelissä yhtä monta pistettä. Joukkueen paras pistemies oli myös kapteenina toiminut Ľuboš Bartečko, jolle kirjattiin kauden aikana 30 pistettä, joista 16 maalia ja 14 syöttöä. Eniten maaleja joukkueelle teki Tomáš Netík.
Lakkauttaminen
Loppukauden 2011–2012 aikana Lev Popradin omistuksessa tapahtunut muutos nosti epäilyjä siitä, että joukkuetta oltaisiin siirtämässä takaisin Tšekin puolelle. Maaliskuussa 2012 Tšekin jääkiekkoliitto ilmoitti, että se sallii KHL-seuran toimimisen Tšekissä. Lev Poprad lakkautettiin vain yhden pelatun kauden jälkeen. Sen tilalle KHL:ään tuli Lev Praha, joka nimestään huolimatta on täysin erillinen organisaatio.
Tilastot
Joukkueen sisäinen pistepörssi
Merkkipaalut
Kuuhankaveden valuma-alue
Kuuhankaveden valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.37) on Leppäveden–Kynsiveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 512,27 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 15,53 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Venekosken voimalaitos, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Kuusveden–Kynsiveden alueelle (14.35).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Rengassalama
Rengassalama on valokuvakameran lisäosa, joka koostuu kahdesta osasta, rengasmaisesta valaisuosasta objektiivin päässä ja salamaosasta salamaistukassa. Ne on yhdistetty kaapelilla.
Rengassalama valaisee kohdetta monesta suuntaa jolloin kohteeseen saadaan tasaisempi valaistus.
Miinanraivaaja DR-1
Miinanraivaaja DR-1 oli Suomen merivoimien miinanraivaaja. Alus oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja. Tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoumainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja sen syväys oli 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman Atlas Imperial -diesel suoralla kytkimellä. Alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.
Palvelus
Kansanhuoltoministeriö osti kaikkiaan viisitoista alusta sodanjälkeistä miinanraivaukseen. Alus liitettiin 29. syyskuuta 1946 raivaajalaivastoon. Raivauksen päätyttyä vuonna 1954 DR-1 myytiin.
Candyking
alt=CandyKing kuppi|pienoiskuva|CandyKing kuppi Candyking AB on ruotsalainen Cloettan omistama makeis- ja välipala-alan yritys. Yrityksellä on omaa tuotantoa ja lisäksi se ostaa makeisia alihankkijoilta. Yritys hoitaa tuotteiden jakelun, varastoinnin ja esillepanon tuotteita myyvissä myymälöissä. Yritys myy irtokarkkeja vähittäiskaupan myyntipisteissään sekä kuivattuja hedelmiä ja pähkinöitä Parrots-brändin alla.
Candyking aloitti toimintansa Ruotsissa nimellä Karamellkungen ja Suomessa toiminta alkoi nimellä Candyland vuonna 1990. Fazer-konserni osti Karamellkungenin ja Candylandin vuonna 1997 ja yhdisti ne yhdeksi yhtiöksi. Vuonna 2008 toiminta myytiin pääomasijoittaja Accent Equitylle. Ruotsalainen välipalatuotteiden toimittaja Parrots on ollut osa Candykingiä maaliskuusta 2009 alkaen.
Jääpallon Allsvenskan-kausi 2020–2021
Ruotsin jääpallon Allsvenskan pelattiin kaudella 2020–2021 16 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarja sisälsi kaksi kahdeksan joukkueen ryhmää, jotka oli jaettu maantieteellisesti eli pohjoinen ja etelä. Näin lohkoissaan joukkueet pelasivat koti- ja vierasottelut keskenään. Lisäksi toisen lohkon joukkueita vastaan pelattiin yksi ottelu eli kokonaisottelumäärä oli 22. Sarjan suosikkeina pidettiin ennen kauden alkua uuden jääpallohallin areenakseen saanutta Katrineholm Bandyä ja vuosi vuodelta vahvemin pelannutta Örebro SK:ta. Örebrossa pelasi kaksi entistä kokeneempaa jyväskyläläislähtöistä suomalaista eli Nico Nevalainen ja Saku Hämäläinen, joiden roolin katsottiin olevan entistä tärkeämpi mahdollisessa Allsvenskanin voittamisessa. Sarjaan nousi kevään 2020 karsintojen kautta Västanfors IF ja Jönköping Bandy.
Allsvenskan sai kauden alussa uuden hallipaikkakunnan, kun Katrineholmiin valmistui Backavallenin tekojään tilalle uusi jääpallohalli juuri kauden alkuun lokakuussa 2020. Tällä sarjakaudella 10 Allsvenskan-joukkuetta 16:sta pelasi kotiottelunsa hallissa eli Gripen Trollhättan BK, IFK Kungälv, Lidköpings AIK, Nässjö IF, IFK Rättvik, Tillberga Västerås, UNIK, Åby/Tjureda IF ja Örebro SK.
Elitserien-karsinnat
IFK Rättvik nousi Elitserieniin vierasmaalisäännön perusteella.
Niemisjärven valuma-alue
Niemisjärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.38) on Leppäveden–Kynsiveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 167,61 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 13,08 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Kynsivesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Kuusveden–Kynsiveden alueelle (14.35).
Zlín
Zlín on kaupunki Määrin kaakkoisosassa Tšekissä. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät siitä on 1300-luvulta. Vuosina 1894–1932 kaupunki kasvoi kenkätehtailija Tomáš Baťan käsissä 300 asukkaan pikkukaupungista 35 000 asukkaan keskukseksi.
1948 kommunistihallinto yhdisti Zlínin naapurikaupunkeihin ja nimesi uudelleen Gottwaldoviksi presidentti Klement Gottwaldin mukaan. Vuonna 1990 vanha nimi palautettiin ja nykyisin kaupungissa on 75 860 asukasta (2009).
Sarek
thumb|250px|Pierikpakte-vuori (1 789 m) thumb|250px|Rapadalen-laaksossa kulkee Rapaetno, joka on runsasvetinen joki ja kuljettaa mukanaan lietettä.
Sarek on kansallispuisto Pohjois-Ruotsissa Jokimukan kunnan alueella. Se rajoittuu kansallispuistoihin Padjelanta ja Stora Sjöfallet, jotka yhdessä muodostavat Euroopan suurimman ja vanhimman luonnonpuistoalueen. Sarekin pinta-ala on 197 000 ha (1 970 km²), joista 148 km² on jäätiköitä. Se on tunnettu eristyneisyydestään ja korkeista jyrkkärinteisistä vuoristaan. Kansallispuiston alueella sijaitsee peräti kuusi Ruotsin kolmestatoista korkeimmasta vuoresta ja noin sata jäätikköä.
Sarekin kansallispuisto on erittäin suosittu vaelluskohde, mutta sitä ei suositella aloittelijoille. Maasto on paikoin hyvin kivistä, varsinkin vuorten rinteillä. Erityisen vaarallista on vaeltaminen talvisin lumivyöryvaaran takia. Puisto on pyritty pitämään mahdollisimman koskemattomana ja eristyneenä monipuolisen luonnon suojelemiseksi. Tienviitoilla merkittyjä vaellusreittejä ei ole, lukuun ottamatta aluetta sivuavaa Kungsledenin reittiä, joka on myös selvästi erottuva polku. Kungsledenille pääsee kätevästi Kvikkjokk-nimisestä kylästä, joka sijaitsee 114 km Jokimukasta luoteeseen. Muitakin reittejä löytyy myös kartoista, mutta ne saattavat olla vaikeasti hahmotettavissa luonnossa niiden vähäisen käytön takia.
Sarekilla on useita suuria tunturimassiiveja, joita syvät laaksot erottavat. Laakson ja vuorenhuipun korkeusero on suurimmillaan lähes 1 300 m. Korkeimmat huiput ovat Sarektjåkkålla sijaitsevat Stortoppen (2 089 m), Nordtoppen (2 056 m), Sydtoppen (2 023 m) ja Buchtoppen (2 010 m). Myös Pårtella on yli 2 000-metrisiä tuntureita: Pårtetjåkkå (2 005 m) ja Palkatjåkkå (2 002 m). Yli 1 900 metriin kohoavia huippuja on Sarekilla 35.
Sarek on vuodesta 1996 ollut osa Laponiaksi kutsuttua, Ruotsin Lapin alueen luontoarvoja ja saamelaiskulttuuria turvaavaa kohdetta Unescon maailmanperintöluettelossa. Laponia kattaa kaikkiaan 9 400 neliökilometrin laajuisen erämaa-alueen, johon kuuluu neljä kansallispuistoa (Sarek, Muddus, Padjelanta och Stora Sjöfallet) ja kaksi luonnonpuistoa (Sjaunja ja Stubba). Laponian maailmanperintökohde sijaitsee kokonaisuudessaan Norrbottenin läänin Arjeplogin, Jällivaaran ja Jokimukan kunnissa.
Sarkevuorten alueelle on jäljitetty viime jääkaudella mannerjäätikön sulamisessa sen viimeisten rippeiden sijainniksi.
Mikaela von Koskull
Mikaela von Koskull on suomalainen purjehtija. Von Koskull osallistui vuoden 1989 Whitbreadin maailmanympäripurjehduskilpailuun brittiläisen Tracy Edwardsin kipparoiman Maiden-veneen miehistössä.
Von Koskull on kotoisin Korppoosta ja opiskellut laivaradiosähköttäjäksi Maarianhaminassa.
Critics’ Choice Award
Critics’ Choice Award tarkoittaa seuraavia:
Leopold I
Leopold I on useiden hallitsijoiden nimi:
Pythagoraan kultaiset säkeet
Pythagoraan kultaiset säkeet on muinaiskreikkalainen kokoelma moraalisia kehotuksia. Kokoelma koostuu 71 heksametrisäkeestä, jotka on perinteisesti pantu Pythagoraan nimiin.
Säkeiden todellinen alkuperä on tuntematon, ja tutkijat ovat erimielisiä niiden ajoituksesta. Vaikuttaa siltä, että säkeet on saatettu tuntea jo 200-luvulla eaa., mutta niiden olemassaolo sellaisena kuin ne nykyään tunnetaan voidaan vahvistaa vasta 400-luvulle jaa.
”Kultaiset säkeet” olivat myöhäisantiikin aikana hyvin suosittuja, ja ne levisivät laajalle. Niitä myös lainattiin usein. Uusplatonilaiset käyttivät säkeitä osana moraalisten opetustensa johdantoa, ja säkeitä koskien on säilynyt useita uusplatonilaisia kommentaareja, kenties tunnetuimpana Hierokles Aleksandrialaisen kommentaari. Säkeiden maine säilyi läpi keskiajan renessanssiin asti, ja myöhemmin niitä on hyödynnetty muun muassa teosofiassa.
Gallium
Gallium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ga, järjestysluku 31 ja CAS-numero 7440-55-3. Se on hopeanvärinen metalli, joka on hauras huoneenlämpötilassa ja sulaa kädenlämmössä. Sen tiheys on 5,9 g/cm³, sulamispiste 302,91 K (29,76 °C) ja kiehumispiste 2 477 K (2 204 °C).
Gallium on niukka muttei harvinainen aine, sillä sitä on maaperässä suunnilleen yhtä paljon kuin lyijyä tai arsenikkia, noin 10–20 g/t (10–20 ppm). Galliumia ei esiinny puhtaana luonnossa, vaan se on aina sitoutuneena mineraaleihin. Useat malmit, kuten bauksiitti, germaniitti ja sinkkimalmit sisältävät pieniä määriä galliumia, joissa se esiintyy lähinnä hydratoituneena oksidina Ga2O3·H2O. Jotkin harvinaiset malmit saattavat sisältää galliumia jopa 1 prosentin, kuten esimerkiksi Etelä-Afrikan germaniitti. Lisäksi eräät hiilen poltossa saatavat sivutuotteet voivat sisältää jopa 1,5 prosenttia galliumia, usein kuitenkin vähemmän. Galliumarsenidia (GaAs) käytetään puolijohteena, erityisesti valodiodeissa (LEDeissä).
Puhdas gallium on hopeanväristä ja kiinteänä haurasta kuin lasi. Galliummetalli laajenee 3,1 % kiinteytyessään ja siksi sitä ei saisi varastoida lasi- tai metalliastioissa. Gallium myös syövyttää muita metalleja diffundoitumalla niiden metallihilaan. Gallium on yksi neljästä metallista cesiumin, elohopean ja rubidiumin ohella, jotka ovat nestemäisiä lähellä huoneenlämpöä ja siksi voidaan käyttää korkean lämpötilan lämpömittareina. Galliumilla on yksi laajimmista nestemäisen lämpötilan rajoista ja myös alhainen höyrynpaine korkeissa lämpötiloissa.
Jouko Sihvo
Hän on oppiarvoltaan teologian tohtori (1969) ja filosofian kandidaatti. Hän on kirjoittanut inkerinsuomalaisten kohtaloista.
Perhetaustat
Jouko Sihvo syntyi Valkjärvellä maanviljelijä Toivo ja Helvi Sihvon s. Kurki perheeseen.
Gallium
Galliumin löysi spektroskooppisesti vuonna 1875 ranskalainen kemisti Paul-Émile Lecoq de Boisbaudran. Myöhemmin samana vuonna Boisbaudran pystyi valmistamaan galliumia metallisena elektrolysoimalla galliumhydroksidin (Ga(OH)3) ja kaliumhydroksidin (KOH) liuosta. Gallium oli ensimmäinen alkuaine, joka löydettiin Dmitri Mendelejevin vuonna 1869 julkistaman alkuaineiden jaksollisen järjestelmän jälkeen. Galliumin löytyminen Mendelevin ennustamien ’eka-aluminiumin’ ominaisuuksien perusteella antoi näin varmistuksen taulukon paikkansapitävyydelle. Nimen ’gallium’ Boisbaudran antoi löytämälleen aineelle synnyinmaansa Ranskan latinankielisen käännöksen ’Gallia’ mukaan.
Käyttö
Galliumia käytetään integroiduissa piireissä ja optoelektroniikassa (laserdiodit ja ledit) sekä peileissä, puolijohteissa, korkean lämpötilan lämpömittareissa ja indiumin ja tinan kanssa ns. Galinstan-lejeerinkinä kuumemittareissa elohopean korvikkeena.
Galliumille löydettiin vuonna 1998 uusi käyttötarkoitus. Erästä sen yhdistettä käytetään lääkkeenä malariaan, jos tavanomaiset lääkkeet eivät tehoa vastustuskykyiseen malariakantaan.
Erästä galliumyhdistettä käytetään pahanlaatuisten kasvainten levinneisyyden varmentamiseen.
Galliumin yhdisteitä
thumb|Galliumkide
Iltalauluja
Iltalauluja on suomalaisartisti Suvi Teräsniskan 8. toukokuuta 2020 julkaistu studioalbumi.
Jouko Sihvo
Perhetaustat
Sihvo avioitui vuonna 1961. Puoliso on filosofian tohtori Päivä Marketta Sihvo s. Lampola. Perheeseen syntyivät lapset Minna, Henrikki, Katariina ja Hannu.
Koulutus
Ylioppilas Oriveden yhteiskoulusta 1951, teologian kandidaatti 1956, lisensiaatti 1968 ja tohtori 1969 Helsingin yliopistosta. Pastoraalitutkinto 1956, ylempi pastoraali 1978. Filosofian kandidaatti 1964. Luterilaisen maailmanliiton stipendiaatti Yhdysvalloissa 1957–1958.
Toiminta
Sihvo vihittiin papiksi Tampereella 7. kesäkuuta 1956. Jouko Sihvo on toiminut aluksi papin tehtävissä Tampereen hiippakunnassa, vt. kirkkoherrana Juupajoella 1967. Luterilaisen Maailmanliiton stipendiaattina hän opiskeli vuoden Amerikassa. Palattuaan hän toimi virallisena apulaisena Akaassa 1958-1961 ja Helsingin seurakuntien sairaalasielunhoitajana hän oli vuodet 1961–1965. Vuosina 1965 -1969 hän oli Helsingin yliopistossa päätoimisena sosiaalietiikan ja diakonian tilapäisenä assistenttina. Hän siirtyi vuonna 1970 Tampereelle Kirkon Tutkimuslaitoksen tutkijaksi ja sitten johtajaksi 1971-1978. Tampereen Messukylän kirkkoherrana hän oli vv. 1978–1982, Jouko Sihvo valittiin Helsingin tuomiorovastiksi vuosiksi 1982–1989. Helsingin yliopiston kirkkososiologian professorina Sihvo toimi vuoteen 1996 ja eläkkeelle jatkaen tutkimustyötään.
Sivutoimet
Jouko Sihvo oli uskonnonopettajana Toijalan yhteiskoulussa 1958-1960, toimi Helsingin palvelevan puhelimen toimikunnan sihteerinä toiminnan aloittamisessa 1964 alkaen vuoteen 1972. Teologian ylioppilaskotia Konviktia hän isännöi 1965–1968. Dosenttina Sihvo oli Helsingin yliopistossa 1972–1989 ja Tampereen 1991–1996. Käytännöllisen teologian apulaisprofessorin viransijaisuutta hän hoiti 1980.
Luottamustoimet
Kirkkojen maailmanneuvoston Kirkko ja yhteiskunta –konferenssin pohjoismaiseen valmistelukokoukseen Norjassa Sihvo osallistui 1966 sekä Luterilaisen maailmanliiton sosiaalisen vastuun konferenssiin Itävallassa 1969. Valakomitean sihteerinä hän oli 1965–1968 sekä Palvelevan puhelimen kansainvälisen liiton johtokunnan jäsenenä kauden 1967–1976. Edelleen ylioppilaskoti Konviktin johtokunnan jäsenenä Sihvo oli vuodesta1968, toimien puheenjohtajana vuosina 1975–1994. Diakoniakomitean sihteerinä hän oli 1968–1969, Helsingin pitäjän kirkkovaltuuston ja –neuvoston jäsenenä 1971, Helsingin diakoniaopiston johtokunnan jäsenenä 1971–1990 ja Kirkkohallituksen taloussuunnittelutoimikunnan jäsenenä 1974–1976. Kirkon vastuuviikon yhteistyöryhmän puheenjohtajan Sihvo toimi 1985–1989 ja Kirkon pakolaistyön neuvottelukunnan puheenjohtajana 1985–1989. Suomen Kirkon Sisälähetysseuran hallituksen jäsenenä hän oli 1990–1995, valtuuskunnan puheenjohtajana 1996–2001sekä hallituksen puheenjohtajana 2001–2009. Laajasalon kristillisen opiston säätiön hallituksen jäsenenä hän oli 1995–2001, Tampereen kaupunkilähetyksen hallituksen jäsen hän oli 1997–2002 ja puheenjohtaja 2002–2014 sekä Kirkkopalvelut ry:n valtuuston varapuheenjohtaja 2001–2009. Suomen mielenterveysseuran suisiditoimikunnan jäsenenä hän oli 1967–1969, SOS-palvelun johtokunnan jäsenenä 1969–1973 ja Turvapaikkalautakunnan jäsenenä 1991–1997.
Vain nopeat elävät
Vain nopeat elävät (KRÄLP 49 / KRÄKCD 49) on suomalaisen Miljoonasade-yhtyeen neljäs studioalbumi. Se julkaistiin 22. marraskuuta 1989.
Lievestuoreenjärven valuma-alue
Lievestuoreenjärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.39) on Leppäveden–Kynsiveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 240,89 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 18,89 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Kuusvesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Kuusveden–Kynsiveden alueelle (14.35).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kuusi aluetta tai valuma-aluetta :
Vain nopeat elävät
Albumista julkaistu sekä puna- että sinikantinen versio.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Heikki Salo ja sovittanut Miljoonasade, ellei toisin mainittu.
Otto Kuhala
Otto Kuhala on kuvitteellinen jyväskyläläinen yksityisetsivä, joka on päähenkilö Markku Ropposen kirjoittamassa kirjasarjassa. Kuhala on entinen poliisi, keski-ikäinen ja sarjan edetessä yhä enemmän vanhenemisen vaivoista kärsivä mies. Hänen tärkeä ystävänsä on lemmikkikoira Jeri ja myöhemmin Hippu-koira. Kuhala onnistuu ratkaisemaan usean rikoksen ennen poliisia, mutta ei aina saa siitä kiitosta, sillä poliisin ja Kuhalan välit ovat huonot ja heillä on keskinäistä kilpailua.
Vapaudenristin ritarikunta
pienoiskuva|upright| Vapaudenristin suurristi. Vapaudenristin ritarikunta on vanhin kolmesta virallisesta suomalaisesta ansioritarikunnasta. Ritarikunnan suurmestarina toimii puolustusvoimien ylipäällikkö eli tasavallan presidentti. Kunniamerkkejä jaetaan puolustusvoimain lippujuhlan päivänä ja Suomen itsenäisyyspäivänä. Sotilaille merkkejä jaetaan pääsääntöisesti puolustusvoimain lippujuhlapäivänä ja siviileille itsenäisyyspäivänä.
Mannerheim-ristiä lukuun ottamatta myönnettävän kunniamerkin luokka riippuu henkilön sotilasarvosta tai siihen rinnastettavasta siviiliasemasta: Vapaudenristejä myönnetään lähinnä upseereille ja Vapaudenmitaleja aliupseeristoon ja miehistöön kuuluville. Vapaudenristi annetaan sotilaallisista ansioista miekkojen kera ja kansalaisansioista ilman miekkoja. Erityisen rintamasuorituksen tai sodanaikaisen johtamisen palkitsemiseksi Vapaudenristi voidaan myöntää sotilaalle tammenlehvällä koristettuna. Vapaudenmitali annetaan sotilashenkilöille ja Vapaudenristin ansiomitali siviilihenkilöille. Vapaudenristi miekoilla tai Vapaudenmitali voidaan sota-aikana myöntää myös siviileille.
Riivattu rehtori
Riivattu rehtori (The Demon Headmaster) on samannimiseen nuorten kirjasarjaan perustuva BBC:n tilaama 18-osainen sarja. Yksi jakso kestää 25 minuuttia. Sarja kertoo koulusta, jonka pahalla rehtorilla on hypnoottisia voimia.
Sarja esitettiin alun perin BBC1-kanavalla 15. tammikuuta 1996 – 10. lokakuuta 1998. Suomessa sarja esitettiin Yle TV1 -kanavalla 22. helmikuuta 1999 alkaen. Sarjaa tehtiin kolme tuotantokautta: The Demon Headmaster (1996), The Demon Headmaster Strikes Again (1997) ja The Demon Headmaster Takes Over (1998).
Vapaudenristin ritarikunta
Sisällissodan ja toisen maailmansodan aika
Vapaudenristejä oli aluksi seuraavat viisi luokkaa, jonka lisäksi siihen kuului kaksi mitalia:
Alkujaan VR SR, VR 1 ja VR 2 jaettiin keltaisessa nauhassa, jossa oli punainen reunus, ja VR 3 ja VR 4 punaisessa nauhassa, jossa oli valkoinen reunus, eikä erottelua sotilas- ja kansalaisansioista myönnettyjen merkkien välillä ollut. Kansalaisansioista jaettujen ristien seppelkuvio oli ilman miekkoja, ja VR 3 ja VR 4 emaloitiin sinisiksi.
Talvisodan sytyttyä vapaudenristin kunniamerkit otettiin uudelleen käyttöön 8. joulukuuta 1939. Marsalkka Mannerheim myönsi ensimmäiset suurristit Talvisodan jälkeen heinäkuussa 1940. Perustamisensa jälkeen ritarikunnan kunniamerkit muuttuivat vuosina 1939, 1940, 1942 ja 1944 annetuilla asetuksilla. Siihen on muun muassa lisätty tunnettu Mannerheim-risti. Jatkosodan aikana myönnettiin yhteensä noin 650 000 Vapaudenristin kunniamerkkiä. Suureen lukumäärään vaikuttaa eittämättä se, että Mannerheimin ohjeen mukaan jokaiselle haavoittuneelle sotilaalle myönnetään arvonsa mukaan joko Vapaudenristi tai -mitali. Näin siksi, että suomalaisiin kunniamerkkeihin ei kuulu erillistä haavoittumismitalia, jollainen oli muun muassa Saksan haavoittumismerkki. Aluksi VR:n kunniamerkkejä jaettiin vain sodan aikana. Jotta ritarikunnan toiminta saatiin jatkumaan sota-ajan jälkeenkin, annettiin 18. elokuuta 1944 asetus, jolla tehtiin mahdolliseksi kunniamerkkien jako myös rauhan aikana.
Toisen maailmansodan jälkeen
Tasavallan presidentti Urho Kekkonen keskeytti vuonna 1960 vapaudenristien jakamisen lähes kolmeksi vuosikymmeneksi. Vain yksittäisiä poikkeuksia tapahtui, esimerkiksi silloin, kun VR 4 myönnettiin vuonna 1980 Sotainvalidien veljesliitolle ja vuonna  1988 Ilmasotakoululle ja Päällystöopistolle tai kun Lauri Sutelalle myönnettiin VR SR vuonna  1983. Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkien jakamista jatkettiin Mauno Koiviston kaudella vuodesta 1989 alkaen. Tämän jälkeen Vapaudenristin ritarikunnan kunniamerkkejä on myönnetty sotilaille, vapaaehtoisen maanpuolustustyön aktiiveille ja kansainvälisessä rauhanedistämisessä kunnostautuneille muutamia vuosittain.
Vapaudenristi
pienoiskuva|Tasavallan presidentin lippu
Vapaudenristi on perusmuodoltaan yrjönristi, jonka päällä on lyhytsakarainen hakaristi. Ristin keskiössä on heraldinen ruusu.
Tasavallan presidentin lipussa on kuvattu 3. luokan Vapaudenristi kansalaisansioista.
Ritarikunnan nykyiset kunniamerkit
Lisäksi voimassa olevan asetuksen mukaan edelleen olemassa ovat seuraavat Vapaudenristin erikoiskunniamerkit, joita ei kuitenkaan ole toisen maailmansodan jälkeen myönnetty: Vapaudenristin 1. luokan Mannerheim-risti, Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-risti, 1. luokan Vapaudenmitali ruusukenauhassa, Vapaudenristin kultainen ansiomitali, Vapaudenristin sururisti sekä Vapaudenristin surumitali.
Rauhanturvaajia
Tasavallan presidentti Tarja Halonen myönsi 4. kesäkuuta 2006 neljälle suomalaiselle ISAF-joukoissa palvelleille rauhanturvaajalle kolme Vapaudenristiä ja yhden Vapaudenmitalin kunnostautumisesta Afganistanissa helmikuun 2006 mellakoiden yhteydessä. Nämä olivat toisen maailmansodan jälkeen ensimmäiset tasavallan presidentin suomalaiselle sotilaalle taistelutehtävässä kunnostautumisesta myöntämät kunniamerkit.
Vuoden 2006 jälkeen vapaudenristejä ja vapaudenmitaleja on myönnetty vuosittain muutamalle kansainvälisessä kriisinhallintaoperaatiossa, joko Afganistanissa tai Somalianlahdella taistelutilanteessa kunnostautuneelle sotilaalle.
Afganistanin ISAF-operaation ansioista jaettu vapaudenristi on yhdistelmä sodan ajan ansioista ja rauhan ajan ansioista jaettua vapaudenristiä. Vapaudenristi ansioista Afganistanissa on kiinnitetty keltaiseen, punaraitaiseen nauhaan, jossa on nauharuusuke. Atalantassa suoritetun Somalian EU-operaation johdosta myönnetyt vapaudenristit jaettiin keltaisella punaraitaisella nauhalla ilman nauharuusuketta.
Puolustusvoimain lippujuhlan päivänä 4. kesäkuuta 2017 myönnettiin sotien jälkeen ensimmäinen vapaudenristi ansioista kansainvälisessä kriisinhallinnassa punaisen ristin kera. Kunniamerkki oli 3. luokan Vapaudenristi, ja sen sai lääkintämajuri Isto Uusi-Erkkilä.
Krestinlahti
thumb|200px|Krestinlahti [[Tšuktšien niemimaan eteläreunalla]] Krestinlahti on Beringinmeren luoteisosassa Tšuktšien niemimaan eteläreunaan työntyvä merenlahti Tšukotkassa, Venäjän koillisosassa. Krestinlahti on noin 100 km pitkä ja 25–40 km leveä ja se on osa laajempaa Anadyrinlahtea. Lahden luoteispuolella kohoavat Uškanyivuoret. Lahden pohjoisrannalla sijaitsee Egvekinottin kaupunkityyppinen taajama. Lahteen laskevista joista tärkein on Tnekvejem.
Dhamar (maakunta)
right|thumb|200px|Dhamarin maakunnan sijainti Dhamarin maakunta (, Ḏamār) on Jemenin maakunta. Sen pinta-ala on noin 7 600 neliökilometriä ja asukasluku noin 1 649 400. Maakunnan hallinnollinen keskus on Dhamar.
Ensimmäinen varma maininta Dhamarista on 1200-luvun alusta. Se oli pitkään zaidilaisuuden keskus. Dhamarin maakunta on perustettu vuonna 1973 jakamalla Ridan maakunta Dhamariksi ja Al Baydaksi.
Maakunta on pääasiassa vuoristoista ylänköaluetta. Alueen laaksot soveltuvat maanviljelyyn, ja tärkeimmät viljelytuotteet ovat ravintokasvit. Dhamarissa myös kaivetaan hopeaa ja mineraaleja.
Piirikunnat
Maakunta jakautuu 12 piirikuntaan.
Isotiaisvanga
Koko ja ulkonäkö
Isotiaisvanga voi kasvaa 14–15 cm pitkäksi ja on ruumiinrakenteeltaan tukevahko. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Isotiaisvangakoiraan päälaki ja selkä ovat väriltään harmaat. Otsa, silmän takaosaan ulottuva silmäkulmajuova ja posket ovat valkoiset. Siipien olkapäät ovat väriltään punaruskeat ja siipisulat harmaat. Pitkä pyrstö on punaruskea. Isotiaisvangakoiraan kurkku ja rinnan yläosa ovat mustat ja rinnan alaosa ja vatsa ovat valkoiset. Naaraslintu on päästään ja slästään ruskea ja rinta on vaaleanpunertava ja vatsa vaalean ruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö
Isotiaisvangaa tavataan Madagaskarin lounaisosasta. Lajin elinympäristöä ovat kuivat pensastiheiköt. Laji liikkuu tyypillisesti pieninä ryhminä. Isotiaisvangan ravintoa ovat hyönteiset kuten kovakuoriaiset ja heinäsirkat.
Isotiaisvanga luokitellaan vaarantuneeksi. Kannan kooksi arvioidaan 350–1 500 yksilöä. Suurin uhka on elinympäristön häviäminen kivihiilikaivosten ja laiduntavien vuohien vuoksi.
Amandus Heinrich Christian Zietz
Zietz työskenteli useita vuosia preparaattorina Kielin museossa. Hän muutti Australiaan vuonna 1873 tai 1874, yhdessä vaimonsa ja poikansa Robertin kanssa. Zeitz toimi Etelä-Australian Valtionkirjaston (Public Library, Museum & Art Gallery S.A) apulaisjohtajana.
Zietz julkaisi, yhdessä E. C. Stirlingin kanssa, teoksen Etelä-Australiasta löydetystä lintufossiilista: Genyornis newtoni, a fossil struthious bird from Lake Callabonna, South Australia : description of the bones of the leg and foot (1896). Zietz tutki etenkin kaloja ja nimesi muutamia uusia kalalajeja.
Vaippa (side)
thumb|240px|Kertakäyttövaippa. Vaippa on suoja henkilöille, jotka eivät hallitse virtsaamistaan tai ulostamistaan. Vaipan tarkoitus on estää vaatteiden kastuminen virtsasta tai likaantuminen ulosteista. Vaipan periaatteena on kerätä imukykyisenä virtsat ja kiinteät ulosteet vaippaan. Vaippa vaihdetaan uuteen tai puhtaaseen, kun imukyky on loppunut tai vaippa on märkä tai likainen.
Vaippoja käytetään pääasiassa vauvoille, jotka eivät saa omatoimisesti tai toisen avulla huolehdittua hygieenisestä virtsaamisesta tai ulostamisesta, kun heitä ei ole vielä opetettu potalle. Vaippoja käyttävät myös aikuiset, jotka ovat menettäneet virtsan tai ulosteen pidätyskykynsä. Aikuisilla yleisin vaippojen käytön syy on virtsanpidätyskyvyn ongelma, inkontinenssi, joka voi johtua esimerkiksi vanhuudesta, sairaudesta tai vammasta. Ohuita aikuisten vaippoja kutsutaankin inkontinenssisuojiksi. Vaippoja tai niitä vastaavia muita teknisiä ratkaisuja käytetään myös tilanteissa, jolloin normaali vessassa käynti on käytännössä mahdotonta, kuten vuodepotilailla sairaalassa, ja ihmisillä jotka työskentelevät äärimmäisissä olosuhteissa, kuten astronauteilla.
Tämän lisäksi aikuisilla tunnetaan myös parafiilinen vaippafetisismi, jossa vaippoja käytetään vaikka niihin ei olisi lääketieteellistä tarvetta.
Valtaosa maailman vauvoista ei käytä vaippoja vaan viestii jonkun läheisensä kanssa ulostamis- ja virtsaamistarpeestaan. Tätä viestintää sanotaan vauvojen vessahätäviestinnäksi tai vaipattomuudeksi.
Kertakäyttövaippa
Nykyisissä kertakäyttövaipoissa on kerrostettu rakenne, joka sallii virtsan siirtymisen imukykyiseen ydinrakenteeseen josta se ei pääse valumaan pois. Vaipan peruskerrokset ovat polyeteenikalvon tai kuitukankaan ja kalvon yhdistelmä, jotka estävät kosteuden poistumisen vaipasta. Vaipoissa käytetään imukykyistä kuivarainattua paperia ja superabsorboivia ainesosia, jotka imevät kosteuden.
Kertakäyttövaipoissa on saatavilla teippivaippoja, ja housuvaippoja. Teippivaipat kiinnitetään vyötäisille teipein, jotka estävät vaipan valumisen. Housuvaippa puetaan ja riisutaan tavallisten alushousujen tapaan. Isommat lapset oppivat pukemaan ne pian itsekin. Tällaisessa vaipassa ei ole avattavia tarroja. Housu- ja teippivaippoja valmistetaan myös aikuisille käyttäjille.
Vaipat sisältävät usein hajusteita, voiteita, aromaattisia öljyjä tai muita ainesosia joiden tarkoitus on peittää hajuja. Terve iho ei tarvitse ylimääräisiä voiteita ja vauvan herkkä iho ei pysty yleensä vastaanottamaan näitä, ja ne voivat ärsyttää herkkää ihoaluetta entisestään.
Kestovaippa
Pestävät vaipat (kestovaipat) käytetään kuten kertakäyttövaipat, paitsi että hävittämisen sijaan ne pestään ja käytetään uudelleen.
Lieriökaktukset
Lieriökaktukset (Browningia) on 11 lajin muodostama kaktussuku. Monilla suvun kaktuksilla on päällä vahaa, joka vähentää veden haihtumista. Lieriökaktukset ovat helppohoitoisia. Suurimmat lajit voivat kasvaa kymmenen metriä korkeiksi. Niiden kukat ovat valkoisia tai punaisia.
Suku tunnetaan myös nimillä Azureocereus, Castellanosia ja Gymnocereus.
Lajeja
Sinilieriökaktusta ja särmälieriökaktusta viljellään huonekasvina.
Bloons
Bloons on Ninja Kiwin tekemä flashpelisarja. Alkuperäisessä Bloonsissa pitää ampua ilmapalloja tikalla. Pelissä pelataan apinalla, joka seisoo jalustalla ja ampuu tikkoja.
Alkuperäistä versiota suositumpi pelimuoto on "Tornipuolustus" (Towerdefense). Tornipuolustuksessa on tarkoitus vetää erilaisia torneja kentälle, jotka ampuvat blooneja. Jos pallo pääsee radan loppuun, menettää elämiä. Kun elämiä on menettänyt tarpeeksi, tai vastaavasti selvittänyt tarpeeksi kierroksia, peli loppuu.
Millions
Elokuva voitti Britanniassa useita eri palkintoja. Se tuotti 11,8 miljoonaa dollaria.
Juoni
Elokuvan edetessä Anthony yrittää estää Damiania tuhlaamasta rahoja hyväntekeväisyyteen. Anthony muun muassa ostaa itselleen luokkalaisistaan kootun "henkivartijakaaren". Damian taas ostaa kaupasta lintuja vapauttaakseen ne.
Tuotanto
Vuonna 2014 haastattelussa, Boyle kertoi, jos hän ja Cottrell Boynce olisivat olleet itsevarmempia, he olisivat tehneet elokuvan musikaalina, jossa hahmot olisivat laulaneet ja tanssineet. Boylea kiinnosti saada Noel Gallagher kirjoittamaan alkuperäiset laulut elokuvalle.
Sept-Îles
Sept-Îles on satamakaupunki ja kaivosalueen keskus Côte-Nordin alueella Saint Lawrencen lahden pohjoisrannalla itäisessä Québecissä Kanadassa. Kaupungin väkiluku on noin 25 000 (2016).
Kaupungin alueella sijaitsee kaksi intiaanireservaattia: Uashatin reservaatti on kaupungin länsiosassa, ja Maliotenamien reservaatti itäosassa lähellä Moisiejokea.
Maantiede
Sept-Îlesin kaupunki sijaitsee Saint Lawrencen lahden pohjoisrannalla Sainte-Marquerite- ja Moisiejokien välisellä alueella syvävetisen lahden rannalla, lahden rannalla olevien seitsemän saaren suojassa. Lahti muodostaa kaupungin edustalle luonnonmuovaaman syväsataman, jonka pinta-ala on 45 neliökilometriä. Satama-alue lukeutuu Kanadan tärkeimpiin.
Sept-Îles – Seitsemän saarta
Kaupungin edustalla olevat seitsemän saarta muodostavat saariston, ja niiden nimet ovat:
Saaristo kuuluu pääosin Québecin provinssin hallintoon, mutta osaa saarista hallitsee liittovaltio tai yksityiset.
Historia ja talous
Alueen ensimmäiset asukkaat olivat Montagnaisin innukansaa, jotka kutsuivat paikkaa nimellä Uashat (Suuri Lahti). Virallisesti alueen löysi ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques Cartier vuonna 1535. Hän antoi saaristolle nimen Ysles Rondes, Pyöreät saaret. Hän ei kuitenkaan ollut ensimmäinen eurooppalainen alueella, sillä he tapasivat baskikalastajia jotka saapuivat alueelle joka vuosi harjoittamaan kalastusta ja valaanpyyntiä.
Varhainen kaupankäynti Sept-Îlesin alueella perustui suurelta osin kalatalouteen sekä turkiskauppaan. Louis Joliet perusti alueelle kauppapaikan 1679, jota seurasi Hudson's Bay Companyn kauppapaikka 1842. Kylä kasvoi vähitellen suuremmaksi yhdyskunnaksi, ja kaupunkiyhteisö siitä tuli 1885. Kaupunkiin ei ollut tuolloin tieyhteyttä, ja ensimmäinen laivalaituri rakennettiin vasta 1908, jolloin läheiseen Clarke Cityyn rakennettu paperiteollisuus synnytti myös työntekijöiden virran kaupungin kautta. Sept-Îlesin kaupunki perustettiin 1951, jolloin vietettiin myös kylän ensimmäisen katolisen messun 300-vuotisjuhlaa.