cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
XLR-liitin
XLR on erityisesti äänitekniikassa käytetty liitin, jossa on 3–7 napaa.
Äänitekniikassa käytetään useimmiten kolminapaista mallia muun muassa mikrofonien kytkemiseen äänipöytään sekä laitteiden välisiin kytkentöihin, kuten äänipöydän kytkemiseen päätevahvistimiin. Kolminapaisena XLR-liitin mahdollistaa balansoidun kytkennän.
Kytkentä
Esimerkiksi Suomessa käytetty 3-napaisten johtojen kytkentätapa on seuraava:
300px
Johdon on oltava kytketty samaan napaan molemmista päistä. Jos 2. ja 3. napa on kytketty ristiin, johto toimii vaiheenkääntäjänä.
Lisätietoja
Valotekniikassa yleisesti käytössä olevan DMX-standardin mukaiset liittimet ovat viisinapaisia XLR-liittimiä. DMX-linjan rakentamiseen voidaan käyttää myös kolmi- neli- tai kuusinapaisia XLR-liittimiä. Kolminapaisessa kulkee pelkkä DMX-signaali, neli- ja kuusinapaisissa voidaan signaalin lisäksi kuljettaa myös virtaa.
Gilbert Shelton
Gilbert Shelton (s. 31. toukokuuta 1940 Houston) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Hänen tunnetuin sarjakuvansa on Friikkilän pojat.
Shelton valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Teksasin Austinin yliopistosta vuonna 1961. Hänen sarjakuviaan oli julkaistu yliopiston huumorilehdessä, The Texas Rangerissä. Ensimmäisessä työpaikassaan New Yorkissa hän toimitti autolehtiä. Vuonna 1962 hän palasi Teksasiin jatkamaan opiskeluaan saadakseen lykkäystä asepalveluksesta. Tällöin julkaistiin hänen ensimmäinen merkittävä sarjakuvansa, Terässika (Wonder Wart-Hog), joka oli parodia Teräsmiehestä. Hän ryhtyi The Texas Rangerin toimittajaksi ja siirtyi taidekouluun.
Terässika sai oman lehtensä 1968, mutta sitä julkaistiin vain kaksi numeroa. Hän loi Friikkilän pojat (Fabulous Furry Freak Brothers) 1968 ja siihen perustuvan Läski-Freddyn kissan (Fat Freddy's Cat) 1969. Aluksi Shelton teki Friikkilän poikia yksin, mutta 1970-luvulla hän alkoi käyttää apulaisia. Dave Sheridan oli tekemässä Friikkilän poikia vuosina 1974–1982 ja Paul Mavrides vuodesta 1978 lähtien. Vuonna 1988 Shelton loi uuden sarjakuvan nimeltä Not Quite Dead. Ranskalaisen Picin kanssa käsikirjoitettu strippisarjakuva kertoo rock-yhtyeestä, joka jatkaa soittamista vuodesta toiseen, vaikka ei ole koskaan levyttänyt. Not Quite Dead -sarjakuvaa ei ole suomennettu.
Under the Radar Over the Top
Under the Radar Over the Top on saksalaisen dance-yhtye Scooterin neljästoista studioalbumi. Albumi julkaistiin Saksassa 2. lokakuuta 2009 ja Britanniassa 23. lokakuuta samana vuonna.
Taustatietoa
Albumilta on tähän asti julkaistu neljä singleä "J'adore Hardcore", "Ti Sento", "The Sound Above My Hair" ja "Stuck on Replay". Jälkimmäisin single valittiin vuoden 2010 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen viralliseksi tunnuskappaleeksi. Albumin kansi (Britannian versiota lukuun ottamatta) on kuvattu yhdysvaltalaisen turvallisuusvirasto NSA:n entisessä päämajassa, Berliinissä, Teufelsbergin huipulla. Scooter aloitti maaliskuussa 2010 maaliskuun kestävän Under the Radar Over the Top -kiertueen.
Painokset
Albumista julkaistiin myös rajoitettu painos nimellä The Dark Side Edition. Se sisältää alkuperäisen CD:n lisäksi bonus CD:n, jolla on kappaleita aikaisemmilta Scooterin levyiltä, ja DVD:n, jolla on matkadokumentteja Australiasta, Afrikasta ja Aasiasta sekä yhtyeen haastatteluja. Toinen, vieläkin rajoitetumpi painos albumista julkaistiin nimellä Under the Radar Over the Top Deluxe VIP Fan Box. Se sisältää The Dark Side Edition CD:n ja DVD:n lisäksi Scooter lipun, Scooter tunnuslevyjä, viisi Scooter postikorttia ja laatikon, joka sisältää valokuvia albumin kannen kuvauksesta.
Vuonna 2010 albumi myi kultaa.
Singlet
1. «J’adore Hardcore (Radio Edit)» (03:47)
2. «J’adore Hardcore ('The Melbourne' Club Mix)» (05:51)
3. «J’adore Hardcore (Extended Mix)» (05:39)
4. «J’adore Hardcore (Megastylez Edit)» (03:19)
1. «Radio edit» (3:47)
2. «Extended mix» (5:39)
3. «Club Mix» (5:51)
4. «Megastylez remix» (6:02)
Metsäkylä
Metsäkylä tarkoittaa seuraavia:
Under the Radar Over the Top
Singlet
1. «Ti Sento (Radio Edit)» (03:55)
2. «Ti Sento (VIP Room Club Mix)» (05:18)
3. «Ti Sento (Extended Mix)» (06:06)
4. «Ti Sento (Lissat & Voltaxx Remix)» (04:22)
5. «Scarborough Reloaded» (03:50)
1. «The Sound Above My Hair (Radio Edit)» (03:38)
2. «Lucullus» (04:40)
3. «The Sound Above My Hair (Extended Version)» (06:39)
4. «Lucullus» (04:40)
1. «Stuck on Replay (Radio Edit)» (03:09)
2. «Stuck on Replay (Club Mix)» (03:25)
3. «Stuck on Replay (Extended Mix)» (03:49)
4. «P.U.C.K.» (03:56)
6. «Metropolis» (04:09)
Saint-Renan
Saint-Renan on kunta Finistèren departementissa Bretagnen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 6 818 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Saint-Renanin pinta-ala on 13 neliökilometriä.
Zdravko Kuzmanović
Zdravko Kuzmanović (, s. 22. syyskuuta 1987 Thun, Sveitsi) on serbialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa sveitsiläisseura FC Baselia. Kuzmanović lukeutuu myös Serbian maajoukkueen vakionimiin.
Kuzmanović syntyi ja kasvoi Sveitsissä. Hänellä on myös Sveitsin kansalaisuus.
Kuzmanović pelasi Sveitsin juniorimaajoukkueissa mutta päätti kuitenkin edustaa aikuisten tasolla Serbiaa. Serbian maajoukkueessa hän debytoi kesäkuussa 2007 EM-karsintaottelussa Suomea vastaan. Toisessa maaottelussaan Belgiaa vastaan hän teki kaksi maalia mutta Belgia voitti ottelun 3–2. MM-kilpailuissa 2010 Kuzmanović pelasi kolme ottelua. Viimeksi hän pelasi maajoukkueessa marraskuussa 2014. Kaikkiaan hän on pelannut 50 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Ulappakummeli
Ulappakummeli (Merluccius albidus) on kummeliturskien heimoon kuuluva Läntisen Atlantin kalalaji.
Cecilia
Cecilia on latinalaisperäinen naisen etunimi, joka johtuu sokeaa tarkoittavasta latinan sanasta caecus. Kristityissä maissa nimen on tehnyt suosituksi varhais­kristillinen, mahdollisesti legendaarinen marttyyri Pyhä Cecilia, joka tunnetaan muusikoiden, erityisesti kirkko­musiikin ja urkujen suojelus­pyhimyksenä.
Ulappakummeli
Ulappakummelit ovat yleensä 30-45 senttimetrin mittaisia ulappaveden kaloja. Ne elävät mannerjalustan ulkoreunan tuntumassa Uuden Englannin ja Guyanan välisellä vyöhykkeellä.
Cecilia
Cecilian nimipäivä on suomen­ruotsalaisen ja vuodesta 2020 lähtien myös suomenkielisen kalenterin mukaan 22. marraskuuta, joka on myös Pyhän Cecilian muistopäivä katolisessa pyhimyskalenterissa. Suomen­kielisessä kalenterissa samalle päivälle on jo aikaisemmin sijoitettu nimen suomalaiset mukaelmat Silja ja Selja.
Suomessa nimi Cecilia on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 1800-luvun lopulta vuoden 2019 loppuun mennessä 7 086 naiselle sekä alle 15 miehelle.
Tukioppilastoiminta
Tukioppilastoiminta eli tukaritoiminta on lähinnä peruskoulun luokilla 7–9 toimiva vertaistukeen perustuva järjestelmä. Tukioppilas auttaa muita oppilaita, yleensä kouluun uusina tulevia oppilaita, ja haluaa toimia vapaaehtoisesti kouluyhteisön hyväksi. Heitä kouluttaa Mannerheimin lastensuojeluliitto. Koulussa toiminnasta vastaa joku koulussa työskentelevistä aikuisista, esimerkiksi opettaja.
Suurin osa tukioppilastoiminnasta on tukioppilaan ja uuden oppilaan välisiä keskusteluja ja yhteistä toimintaa, esimerkiksi pelejä ja leikkejä. Tukioppilas edistää myös omalta osaltaan hyvien ihmissuhteiden syntymistä. Hän pyrkii edistämään myös kouluviihtyvyyden, yhteisvastuun sekä kannustavan ja turvallisen kouluilmapiirin syntyä.
Tukioppilastoiminnan aloitti Suomessa vuonna 1972 Mannerheimin Lastensuojeluliitto. Tukioppilastoimintaa on lähes 90 prosentissa peruskoulun yläluokkien kouluista. Ylemmissä oppilaitoksissa, kuten lukioissa, ammattioppilaitoksissa ja yliopistoissa, tukioppilastoiminta tunnetaan nimellä tutortoiminta.
Kanteletar
thumb|180px|Kanteletar taikka Suomen Kansan Wanhoja Lauluja ja Wirsiä.
Kuvaus
Kanteletar ilmestyi vuonna 1840 nimellä Kanteletar taikka Suomen Kansan Wanhoja Lauluja ja Wirsiä. Kokoelman perustan Lönnrot sai runonkeruumatkallaan 1838 tavattuaan Koiterejärven rannalla runonlaulaja Mateli Kuivalattaren ja merkittyään muistiin tämän laulamia runoja.
Kanteletar jakaantuu kolmeen kirjaan. Ensimmäinen kirja sisältää 238 lyyristä runoa, joita Lönnrot nimittää ”yhteisiksi lauluiksi”. Nämä on jaettu kaikille yhteisiin, hääkansan, paimenten ja lasten lauluihin. Toinen kirja sisältää 354 lyyristä runoa, joita Lönnrot kutsuu ”erityisiksi lauluiksi”. Ne on esittäjän mukaan jaettu tyttöjen, naisten, poikien ja miesten lauluiksi. Kolmanteen kirjaan kuuluu 60 historiallista runoa, romanssia, legendaa, balladia ja lyyris-eeppistä runoa. Kantelettaren alkulauseeseen sisältyy 24 uudempaa runoa.
Karhusuo
Karhusuo on Espoon kaupunginosa ja asuinalue Bembölestä kaksi kilometriä Nuuksioon päin. Karhusuon asuinalueella on ala-aste, kirjasto, lenkkirata ja omakotitaloja sekä joitakin palveluita, kuten kauneusalan yritys.
Kanteletar
Kuvaus
Kantelettaren vuonna 1887 ilmestyneen kolmannen painoksen Lönnrot uudisti kolmannen kirjan osalta täydellisesti. Kirja käsitti nyt 137 runoa. Myöhemmissä painoksissa on pitäydytty alkuperäiseen laitokseen, paitsi että uudistetusta kolmannesta kirjasta on otettu liitteeksi kymmenen runoa.
Karhusuo
Karhusuon ohi kulkee Leppävaaraan bussi 238 ja Espoon keskukseen bussi 245 sekä osittain Karhusuon sivuuttavat bussit 243 ja 242.
Kanteletar
Sävellykset
Kanteletarta ja Kalevalaa on käytetty yleisesti kansanmusiikin sanoitusten lähteenä, arkistoihin tallennettujen kansanrunojen lisäksi. Alun perin kalevalamittaiset runot ovat olleet laulettua runoutta.
Karhusuo
Karhusuo kaupunginosana
Karhusuon kaupunginosa ulottuu koillisessa aina Bodominjärveen asti Oittaalle, joka sijaitsee Bodominjärven länsireunaa Kunnarlaan menevän Kunnarlantien varrella. Oittaalla on Suomen Ladun ulkoilukeskus Oittaan kartano sekä virkistys- ja leirintäalue. Oittaan länsipuolella sijaitsee Espoon seurakuntien Kellonummen hautausmaa ja Espoon karting-rata.
Kanteletar
Sävellykset
Akseli Törnudd (1874–1923) on säveltänyt toistakymmentä Kantelettaren runoihin sävellettyä laulua. Näistä suosituin on ehkä viipurilaisesta kissasta kertova humoristinen kertomus ”Tuomittu katti”. Kappaleen on levyttänyt mieskuoro Viipurin Lauluveikot levylleen Yhä kohoaa tuttu torni (2007) ja parhaiden kappaleidensa levyllä Te luulette meidän unohtaneen vuonna 2005.
Karhusuo
Karhusuo kaupunginosana
Karhusuon ja Oittaan välimaastossa on uusi Vesirattaanmäen asuntoalue. Ainoa viereistä Kunnarlantietä päivittäin kulkeva bussi on kehämäisesti ajava 246 Espoon keskuksesta.
Karhusuon koillisosassa Bodominjärven rannalla sijaitsee jugendhuvila Villa Dalby. Kaakossa sijaitsee funktionalismia ja klassismia edustava 1930-luvulla valmistunut Villa Solkulla.
Kanteletar
Sävellykset
Gutenberg-projekti on lisännyt teoksen vapaasti levitettäviin e-kirjoihinsa.
Karhusuo
Purot ja lampi
Bodominjärven laskuoja on järven lounaiskulmassa, Oittaalla, josta se laskee Oitån-nimisenä purona Vesirattaanmäen ja Ylämyllyn välistä kohti Karvasmäen pienalueen Lommilaa muuttuen Glåmsån-nimiseksi.
Kellonummen itäpuolella tähän puroon yhtyy pohjoisesta Kunnarlan alueelta Kalmarista tuleva Ryssängsbäcken-niminen pelto-oja. Kellonummen kaakkoispuolella samaiseen Oittaanpuroon yhtyy etelän suunnalta Karhusuon asuntoalueella olevasta Metsälammesta Brutubäck-niminen oja.
Morsian ja muita kauhunovelleja
Morsian ja muita kauhunovelleja on kokoelma Zachris Topeliuksen varhaisia novelleja, jotka ovat aikanaan ilmestyneet Helsingfors Tidningarissa 1840-luvulla. Kokoelman on vuonna 2013 julkaissut Faros-kustannus. Teoksen esipuheen on kirjoittanut Jukka Sarjala.
Kaikkia novelleja ei Juri Nummelin arviossaan pidä kauhun lajityyppiin kuuluvina vaan pikemminkin rikoskirjallisuutena. Niihin kuuluvat esimerkiksi "Yöstä aamuun" (1843) ja "Vänrikkivainaan tohvelit", sen sijaan niminovellin "Morsian" Nummelin katsoo edustavan kauhua parhaiten.
Alkusanoissaan Jukka Sarjala taustoittaa Topeliuksen kauhunovelleja. Topelius tunnetaan satusetänä, Välskärin kertomuksien ja Maamme kirjan tekijänä, ja muun muassa hänen kauhunovellinsa ovat jääneet melko tuntemattomiksi, etenkin kun niitä ei ole aiemmin julkaistukaan suomeksi.
Aloittaessaan toimittajana Topelius ei ollut vielä ansioitunut kirjoittajana mutta oli lukenut lähes kaiken kaunokirjallisuuden, mitä oli saanut käsiinsä: rosvoromaanit, intiaanitarinat, historialliset romaanit sekä 1830-luvun ruotsalaista kaunokirjallisuutta. Goottilainen romaani oli Suomen ruotsinkielisen säätyläistön suosiossa, mutta Suomessa ei lajin kirjoittajia ollut vielä, kuten ei yleensäkään romaanikirjailijoita.
Tarinoiden kirjoittamisen syynä oli paitsi Topeliuksen henkilökohtainen kiinnostus, myös se, että hän halusi lehteen kotimaista aineistoa. Kertomukset eivät saaneet aikalaisilta arvostusta, vaan niihin suhtauduttiin päiväperhoina, jollaisina hän itsekin niitä piti. Niiden tapahtumaympäristöinä olivat pappilat, ja niissä kuvattiin herrasväen rientoja ja harrastuksia, porvarillista seuraelämää. Henkilöt ovat tyypiteltyjä, joskaan eivät kaavamaisia. Kertomuksissa on mausteena huumoria ja parodiaa, minkä Sarjala toteaa käyvän yksiin goottilaisen romaanin tyylin kanssa. Tarinoiden kummittelut ja rakkaushuolet eivät ajan kirjallisen maun vartijoiden mielestä olleet riittävän korkeatasoisia aiheita. Topelius oli aikansa viihdekirjailija, markkinakirjailija, kun taas J. L. Runeberg liikkui akateemisessa maailmassa.
Nykymittapuiden mukaan Topeliuksen kauhu on varsin lempeää, ja siitä puuttuvat voimakkaat tehokeinot. Sarjalan mukaan niiden viehätyksenä ovatkin mennyt aikakausi, entisajan pappiloiden ja maatilojen kellarit ja ullakot. Topelius on liittänyt kertomuksiin aikansa huhupuheita, kertomuksia, asenteita ja uskomuksia. Goottilainen epävarmuus ja oudot ilmiöt pitävät jännitystä yllä, mikä onkin olennaisempaa kuin arvoituksen ratkeaminen.
Puluvärkki
Puluvärkki on pieni saari Raahen museon edustalla sijaitsevassa Pikkulahdessa. Saari on syntynyt purjelaivojen aikakaudella, kun Raahen satamaan saapuvat laivat purkivat paikalle painolastikivensä. Pikkuhiljaa paikalle syntyi karikko, jonka päälle rakennettiin paalujen varaan kalastajien käytössä ollut suola-aitta. Suola-aitta on purettu, mutta luodolle on rakennettu suihkulähde.
Saaren nimi ”puluvärkki” on väännös ruotsin sanasta ”pålverk” eli ”paalutus”.
Griffon bleu de gascogne
Griffon bleu de gascogne, sananmukaisesti "sininen gascognengriffoni", on ranskalainen koirarotu. Vuonna 2018 se oli Ranskassa 12. suosituin paikallinen rotu - listauksessa se on 13. suosituin, mutta tämä johtuu ainoastaan siitä, että virallinen listaus laskee myös madagaskarilaisen coton de tuléarin ranskalaiseksi roduksi. Rotu on kuitenkin sinisistä gascognelaisista ajokoiraroduista (griffon bleu de gascogne, isogascognenajokoira, pienigascognenajokoira ja gascognenbassetti) harvinaisin ja mahdollisesti jopa kaikista ranskalaisista ajokoirista harvinaisin.
Ulkonäkö
thumb|right|200px|Gascognengriffoni näyttelyssä Besanconissa. Griffon bleu de gascogne on maatiaismainen ja tukevarakenteinen. Kallo on hieman kaareva, otsapenger ei kovin korostunut. Silmät ovat soikeat ja väriltään tumman kastanjanruskeat. Korvat ovat riippuvat ja sopusuhtaisesti kiertyneet. Kuononsilta on joko hieman kaareutunut tai suora. Kirsu on suuri ja musta. Purenta on leikkaava. Selkä on lyhyt ja lujarakenteinen. Alalinja on hieman ylösvetäytynyt. Koira kantaa häntäänsä sapelin muodossa. Karvapeite on karkea, kova ja pörröinen. Väritys koostuu mustista ja valkoisista laikuista ja täplityksestä, antaen liuskeensinisen vaikutuksen. Silmien yläpuolella, poskissa, huulissa, korvien sisäpuolella, raajoissa ja hännän alla on tan-merkit. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 50–57 cm ja narttujen 48–55 cm välillä.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on valpas, jopa levoton, ja omistajaansa kiintyvä. Sitä kuvaillaan monikäyttöiseksi metsästyskoiraksi, joka soveltuu sekä jäniksen metsästykseen että villisian jäljitykseen.
Alkuperä
Rotu sai alkunsa kun Pyreneitten alueella risteytettiin keskenään griffoni - todennäköisesti korthalsingriffoni - ja pienigascognenajokoira. Se ehti lähes kuolla sukupuuttoon, mutta sittemmin sen elvytys on tuottanut tulosta.
Viirusorsimo
Viirusorsimo eli kirjosorsimo (Glyceria striata) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon, sorsimoiden (Glyceria) sukuun kuuluva suurikokoinen kasvilaji. Viirusorsimo on monivuotinen ja se on tunnistettavissa röyhyn ja tähkylöiden ulkonäön perusteella.
Viirusorsimon varret ovat kasvutavaltaan pystyjä ja voivat kasvaa reilun metrin korkuisiksi. Lehtitupet ovat kokonaan kiinninnäisiä, ja lehdet ovat 3–5 mm leveitä. Viirusorsimon kukinto on noin 10–20 cm pitkä sekä hieman veltto ja harvahko röyhy. Tähkylät ovat munanmuotoisia, 2–4 mm pitkiä, ruskehtavia ja harvakukkaisia, sillä kussakin tähkylässä on vain kolme tai neljä kukkaa. Tähkylöiden kaleet ovat hyvin lyhyet. Ulkohelpeet ovat noin 2 mm pitkiä ja niissä on seitsemän selvää suonta.
Viirusorsimo on kotoisin Pohjois-Amerikasta, mutta sitä on tavattu Suomessakin Helsingin seudulla. Ruotsissakin viirusorsimo on harvinainen ja sitä on löydetty Öölannista, Smålandista ja Itä-Götanmaalta.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1992
XVI talviolympialaiset järjestettiin Albertvillessa, Ranskassa vuonna 1992. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) järjestettiin 15 kilpailua. Uusina lajeina olympiaohjelmassa olivat miesten ja naisten takaa-ajohiihdot.
10 km (p)
<br style="clear:both" />
30 km (p)
<br style="clear:both" />
50 km (v)
<br style="clear:both" />
10 + 15 km takaa-ajo
<br style="clear:both" />
4 x 10 km viesti
<br style="clear:both" />
30 km (v)
<br style="clear:both" />
5 + 10 km takaa-ajo
<br style="clear:both" />
Normaalikilpailu
<br style="clear:both" />
Joukkuekilpailu
<br style="clear:both" />
Normaalimäki
<br style="clear:both" />
Suurmäki
<br style="clear:both" />
Muumipeikko ja pyrstötähti
Muumipeikko ja pyrstötähti (ruots. Kometjakten, myöh. Mumintrollet på kometjakt ja Kometen kommer) on Tove Janssonin kirjoittama muumikirja. Se ilmestyi alkuaan ruotsiksi vuonna 1946 nimellä Kometjakten ja sen ensimmäinen suomennos vuonna 1955. Jansson kirjoitti kirjan myöhemmin kaksi kertaa uusiksi, vuonna 1956 nimellä Mumintrollet på kometjakt ja vuonna 1968 nimellä Kometen kommer. Varsinkin viimeinen versio eroaa alkuperäisestä monin tavoin. Esimerkiksi silkkiapina on vaihdettu pieneen kissanpentuun, josta Nipsu saa ystävän.
Muumihahmoista Nuuskamuikkunen, Niiskuneiti, Niisku ja Hemuli esiintyvät ensimmäisen kerran tässä kirjassa.
Muumipeikko ja pyrstötähti on julkaistu vuonna 1989 myös WSOY:n kustantamana suomenkielisenä äänikirjana, jossa lukijana toimii Ahti Jokinen.
Tarina
Nipsu, Muumipeikko ja Silkkiapina, jonka he ovat löytäneet, ovat rannalla, ja Nipsu löytää sieltä luolan. He palaavat Muumitaloon vasta illalla, juuri ennen kuin tulee valtava myrsky. Yöllä filosofi Piisamirotta tulee muumien luo asumaan, koska hänen oma kotikolonsa joessa on mennyttä Muumipapan rakentaman sillan vuoksi. Yöllä Piisamirotta kertoo uskovansa, että jotakin on tulossa. Aamulla myrsky on lakannut ja kaikki on mustaa.
Muumipeikko päättää lähteä yhdessä Nipsun kanssa lautalla Yksinäisillä vuorilla sijaitsevaan tähtitorniin hakemaan tarkempia tietoja.
Matkalla he tapaavat Nuuskamuikkusen, joka liittyy matkaseuraan. Nipsu menee granaattirotkoon ja kohtaa siellä kaamean jättiliskon. Muumi, Nipsu ja Muikkunen matkaavat jokea pitkin, kunnes heidän lauttansa tuhoutuu. He pelastuvat viime hetkellä, kun perhosia keräilevä Hemuli tulee paikalle. Muumipeikko, Nipsu ja Nuuskamuikkunen jatkavat jalan.
Tähtitornissa kolmikko saa tietää, että pyrstötähti on tulossa Maata kohti ja törmää siihen muutaman päivän päästä. He lähtevät kiireesti varoittamaan muita ja tapaavat vielä toisen kerran perhostenkerääjä-Hemulin. Pian Muumipeikko pelastaa Niiskuneidin kaamean angosturakasvin kynsistä, ja Niiskuneiti sekä Niisku liittyvät seurueeseen. He käyvät matkalla tanssijuhlissa. Seurue matkustaa kuivuneen meren pohjassa puujaloilla. He löytävät aarteita vanhan laivan hylystä, jossa Muumipeikko, Niiskuneiti ja Nuuskamuikkunen ovat vähällä joutua jättimustekalan saaliiksi.
Muumilaaksoon ei ole enää pitkä matka. Pyrstötähden pakenijoiden joukosta he löytävät postimerkkeilijä-Hemulin. Lopulta seurue lentää Hemulin mekolla kotiin. Matkalla Hemulin kansio lentää tuulen mukana Muumitaloon.
Muumipeikko, Niiskuneiti, Nipsu, Niisku ja Hemuli saapuvat juuri ennen pyrstötähden tuloa Muumilaaksoon ja kertovat kaiken Muumimammalle ja Muumipapalle. He päättävät lähteä pakoon Nipsun löytämään luolaan ja alkavat pakata. Pyrstötähden on ennustettu törmäävän Maahan illalla. Muumit pääsevät turvaan luolaan, mutta kun pyrstötähden törmäämiseen on enää muutama minuutti, huomataan, että Silkkiapina on kadonnut. Muumipeikko lähtee etsimään Silkkiapinaa ja löytääkin hänet. He pääsevät viime hetkellä takaisin luolaan.
Pyrstötähti ei törmääkään, vaan ohittaa täpärästi koko Maan. Se lähtee takaisin tuntemattomiin aurinkokuntiin, ja kaikki pelastuvat.
Tove Janssonin eri versiot
Jansson teki pyrstötähtiseikkailusta useita eri versioita. Alkuperäinen kirja ilmestyi vuonna 1946 nimellä Kometjakten. Vuonna 1956 hän muokkasi siitä uuden version, joka ilmestyi nimellä Mumintrollet på kometjakt. 1960-luvun lopussa Jansson muokkasi vielä kerran uudestaan kaikki varhaiset muumikirjansa ensimmäistä (Muumit ja suuri tuhotulva) lukuun ottamatta, jolloin hän muutti tekstiä sujuvammaksi ja poisti tarinoista trooppiset maisemat, kasvit ja eläimet, jotka eivät sopineet muuttuneeseen kuvaan muumien maailmasta. Pyrstötähtikirjan vuoden 1968 versio on nimeltään Kometen kommer. Viimeisessä versiossa eräät hahmot poistuivat tai vaihtuivat; esimerkiksi silkkiapinan tilalle tuli kissanpentu. Kirjan alkuperäisessä versiossa Nuuskamuikkunen oli hyvin puhelias ja seurallinen, mutta viimeisessä versiossa hahmo on muuttunut vaitonaisemmaksi ja kypsemmän oloiseksi, mikä vastasi hänen luonnettaan myöhemmissä muumikirjoissa. Kirjan vuodelta 1955 oleva suomennos Muumipeikko ja pyrstötähti vastaa lähinnä vuoden 1956 ruotsinkielistä versiota. Vuoden 2010 tarkistettu suomennos perustuu vuonna 1968 kirjoitettuun versioon. Jansson piirsi myös kirjan kuvituksen uusiksi sekä vuoden 1956 että vuoden 1968 versioihin. Varsinkin viimeisessä versiossa hän muutti hahmojen ulkonäköä muistuttamaan enemmän myöhäisempää tuotantoaan, jolloin esimerkiksi muumit tulivat pulleamman näköisiksi. Alkuperäinen versio sisälsi laveeraamalla tehtyjä kuvia, jotka korvautuivat myöhemmissä versioissa tussipiirroksilla.
Jansson teki lisäksi tarinasta kaksi sarjakuvaversiota. Ensimmäinen niistä oli vuosina 1947–1948 Ny Tid -lehdessä ilmestynyt Mumintrollet och jordens undergång (suomennettu 2007 nimellä Maailmanloppu tulee!), joka oli ensimmäinen muumiaiheinen sarjakuva. Se noudattelee melko tarkasti kirjan juonta, tosin loppu on siinä täysin erilainen. Niisku ja Silkkiapina on jätetty pois. Lisäksi sarjakuvassa esiintyvät Tiuhti ja Viuhti, jotka varsinaisesti liittyvät muumien seikkailuihin vasta seuraavana vuonna ilmestyneessä kirjassa Taikurin hattu. Toinen sarjakuvaversio, Lars Janssonin kirjoittama ja Tove Janssonin piirtämä ”Muumipeikko ja pyrstötähti”, ilmestyi vuonna 1958 Muumipeikko-sarjakuvan tarinana numero 17. Siinä juonta on muuteltu huomattavasti, mutta muutamat alkuperäisistä kohtauksista ovat edelleen mukana. Tässä versiossa seikkailevat Muumipeikko, Niiskuneiti ja Pikku Myy. thumb|pysty=1.1|Näytelmäversio Mumintrollet och kometen sai ensi-iltansa [[Svenska Teaternissa joulukuussa 1949 Vivica Bandlerin ohjaamana.]] Jansson teki tarinasta myös näytelmäkäsikirjoituksen vuonna 1953.
Tarina muualla
Lapsille suunnatussa Muumi-lehdessä ilmestyi vuosina 1993–1994 jatkotarinana ruotsalaisen Noomi Hebertin käsikirjoittama ja tanskalaisen Mårdøn Smetin piirtämä sarjakuvasovitus Muumipeikosta ja pyrstötähdestä. Semic julkaisi sen vuonna 1994 myös kahtena sarjakuva-albumina nimillä Muumi 4: Pyrstötähti uhkaa ja Muumi 5: Muumilaakso vaarassa. Tämä sarjakuvaversio seurasi uskollisesti Janssonin kirjan juonta vuoden 1968 version mukaan.
Suomen Kansallisbaletti esitti vuonna 2015 kirjaan perustuneen baletin Muumipeikko ja pyrstötähti. Musiikin sävelsi Panu Aaltio ja tanssikoreografian laati Anandah Kononen.
Taidegraafikko Tuulikki Pietilä on tehnyt 1970-luvun lopulla neljä kolmiulotteista muumikuvaelmaa, jotka perustuvat kirjan tapahtumiin. Teokset ovat
Yksinäisten Vuorten Observatorion valmistamisessa Pietilää auttoi erikoislääkäri Pentti Eistola, joka rakensi observatorioon kiikarin. Kuivunut meri -kuvaelmaan Pietilä sijoitti yli satavuotiaan pienoiskuunarin, joka oli aiemmin kulkenut Tove Janssonin suvussa. Pietilän kuvaelmat eivät esitä tapahtumia täysin samanlaisina kuin kirja, sillä niissä on käytetty sellaisiakin hahmoja, jotka eivät esiinny Janssonin tarinassa. Esimerkiksi Pako Muumilaaksossa -teoksessa on mukana Tuu-tikki, jonka ensiesiintyminen oli kronologisesti myöhäisemmässä Taikatalvi-kirjassa (1957). Kahdessa kuvaelmassa esiintyy myös Sedrik-koira, josta Jansson kirjoitti vasta teoksessa Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia (1962). Kaikki neljä kuvaelmaa kuuluvat Tampereella sijaitsevan Muumimuseon kokoelmaan.
Rooman palo
thumb|300px|right|Rooman palo, [[Hubert Robertin maalaus.]] Rooman palo oli tulipalo tai tuhopoltto, joka tapahtui Roomassa vuonna 64 jaa. Se oli kahdeksan päivää kestänyt suurpalo, jonka on suuruudessaan arvioitu koskettavan jokaista Rooman asukasta. Palosta hyötyi eniten keisari Nero, jota monet historioitsijat pitivät palon sytyttäjänä. Kristittyjen vainot alkoivat ja levisivät Roomassa, kun Nero syytti kristittyjä tuhopoltosta.
Rooma palaa
Lopullisten tuhojen määrää on vaikea arvioida, mutta antiikin historiankirjoittajista Tacitus kirjoittaa, että kaupungin neljästätoista kaupunginosasta kolme tuhoutui täysin, seitsemän vaurioitui ja vain neljä säilyi täysin vahingoittumattomana. Sata vuotta Tacituksen jälkeen syntynyt Cassius Dio arvioi kaupungista tuhoutuneen jopa kaksi kolmasosaa.
Tacituksen mukaan kukaan ei uskaltanut taistella paloa vastaan. Uhkailevat miesjoukot estivät sammutustyöt, ja toiset jopa heittelivät soihtuja, huutaen että he toimivat määräysten mukaan. He ehkä halusivat ryöstellä vapaammin, tai heille oli todella annettu käskyjä, Tacitus toteaa.
Tulipalon sytyttäjä ja hyötyjä
thumb|150px|right|Neron rintakuva, [[Musei Capitolini, Rooma]] Kun kaupungin asukkaat toipuivat järkytyksestään, alettiin vaatia päitä vadille. Asukkailla ei ollut epäilystäkään siitä, etteikö tulipalo olisi ollut tahallaan sytytetty. Pääepäiltynä oli itse keisari Nero. Tacitus kirjoittaa, ettei Nero ollut palon syttymishetkellä pääkaupungissa, vaan syntymäkaupungissaan, Antiumissa (nyk. Anzio), josta on noin 50 kilometriä Roomaan. Tacitus kirjoittaa myös, että Nero saapui Roomaan vasta kun liekit lähestyivät hänen juuri valmistunutta palatsiaan, Domus transitoriaa. Tacitus ei suoraan väitä, että Nero olisi ollut palon takana, mutta mainitsee, että juuri Nero oli tapahtumasta eniten hyötynyt henkilö. Suetonius ja Dio ovat varmoja keisarin syyllisyydestä paloon.
Keisaria todennäköisesti syytettiin palosta vain sen jälkeen tapahtuneiden pakkolunastuksien takia. Palon jälkeen Nero pakkolunasti laajoja alueita itselleen Rooman keskustasta, rakentaakseen itselleen suuremman ja vielä mahtavamman palatsin, Domus aurean. Syytöksiin liittyy myös tarina keisarista soittamassa lyyraa liekkien keskellä ja laulamassa laulua Troijan tuhosta.
Linda di Chamounix
right|thumb|200px|Gaetano Donizettin oopperan Linda di Chamounix äänityksen kansikuva Linda di Chamounix on italialaisen oopperasäveltäjän Gaetano Donizettin kolminäytöksinen melodraama, jonka libreton kirjoitti Gaetani Rossi. Ooppera sai ensi-iltansa Itävallan Wienissä 19. toukokuuta 1842 ja esityspaikkana oli Kärnthnertortheater.
Rooman palo
Tulipalon sytyttäjä ja hyötyjä
Ihmisapu, keisarin lahjoitukset tai jumalien lepyttely eivät tukahduttaneet ikäviä puheita, joiden mukaan tulipalo oli tahallisesti sytytetty. Lopettaakseen nämä puheet Nero teki syntipukeiksi kansan kristityksi nimittämät henkilöt ja rankaisi heitä valikoiduin kidutuksin. Tuohon aikaan Roomassa kristinuskoa ei vielä eritelty omaksi uskonnokseen, vaan eräänlaiseksi juutalaisuuden alalahkoksi. Kristittyjä pidettiin taikauskoisena lahkona, joka omilla uskonkäytänteillään uhmasi roomalaista yhteiskuntajärjestystä. Jo ilmassa olleiden ennakkoluulojen takia ei ollut vaikea lietsoa lisää vihamielisyyttä kristittyjä vastaan ja näin syyttää heitä kaupunkia kohdanneesta katastrofista.
Linda di Chamounix
Linda di Chamounix koki suuren menestyksen ja ensi-illan jälkeen se sai kaikkiaan 19 esitystä. Myös kritiikki oli yksimielinen oopperan tasosta. Wienin ja Pariisin esitysten jälkeen oopperaa esitettiin lukuisissa italialaisissa kaupungeissa ja 1800-luvun loppuun mennessä ooppera nähtiin lavanäytäntönä kaikkiaan 129 kertaa Italian eri oopperoissa. Näin oopperasta tuli tekijänsä yksi suosituimmista teoksista.
Rooman palo
Palon merkitys ja Neron maine
Tulipalon tekee historiallisesti merkittäväksi se, että tulipalon yhteydessä (Tacitus) mainitsee kristityt ensimmäisen kerran roomalaisessa historiankirjoituksessa. Kristittyjen vainojen katsotaan usein alkaneen tulipaloa seuranneista väkivallanteoista.
Linda di Chamounix
Roolit
Ensimmäisessä 19. toukokuuta 1842 Wienissä nähdyssä esityksessä roolijako oli seuraava:
Rooman palo
Palon merkitys ja Neron maine
Tulipalo oli merkittävä myös Neron jälkimaineen kannalta. Monet muistavat historian mustamaalaaman keisarin vieläkin mielipuolena, joka poltti kaupunkinsa.
Linda di Chamounix
Roolit
Toisessa 17. marraskuuta 1842 Pariisin Théâtre Italienissä nähdyssä esityksessä esiintyivät:
Oopperan tapahtumat sijoittuvat vuoteen 1769 ja paikkana on Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n aika eli 1700-luvun puoliväli. Paikkana on nykyisin Ranskan ja Sveitsin rajalla sijaitseva Chamonix sekä Pariisi.
Rooman palo
Kristittyjen vainot palon aikana
thumb|right|300px|Neron soihdut, [[Henryk Siemiradzkin maalaus.]] Neron määräämät erinäiset kidutukset taltuttivat kristinuskon suosion hetkeksi, mutta se levisi sitten uudelleen, ei ainoastaan Juudeaan vaan myös Roomaankin. Ensiksi Roomassa vangittiin ne, jotka tunnustivat kristinuskoa ja heidän ilmiantonsa perusteella suunnaton joukko muita, joita ei niinkään syytetty tuhopoltosta vaan vihasta ihmissukua kohtaan. Tuomittujen kustannuksella pilailtiin. Heitä annettiin eläinten taljoihin puettuina koirien raadeltaviksi ja naulittiin ristiin. Illan hämärtyessä heitä käytettiin soihtuina yötä valaisemaan. Nero oli luovuttanut puutarhansa tätä näytelmää varten ja pani siellä toimeen kilpa-ajot. Nero liikkui kilpa-ajajan asussa kansanjoukkojen keskuudessa tai seisoi kilpa-ajorattailla. Tämä sai kuitenkin aikaan sääliä uhreja kohtaan, vaikka he olivatkin Tacituksen mukaan syyllisiä ja ansaitsivat mitä ankarimpia rangaistuksia, sillä heitä ei uskottu tuhottavan yleisen edun vuoksi vaan yhden henkilön julmuuden tyydyttämiseksi.
Elias Koistinen
Elias Koistinen (s. 2004 Helsinki) on suomalainen lapsinäyttelijä. Hän on esiintynyt lukuisissa sarjoissa ja elokuvissa, muun muassa Missä kuljimme kerran (2011) Maailma on valmis (TV-sarja 2012), Onneli ja Anneli (2014), Onnelin ja Annelin talvi (2015), Lasten juhlat (2015), äiti (2015), Viraali (2017). sekä dokumentissa Valkoinen raivo sekä sarjassa Pientä laittoa (2019).
Perheen äiti Rebekka Järvi ja veli Aleksis Koistinen ovat elokuvista ja sarjarooleistaan tunnettuja näyttelijöitä.
Kurikka (lehti)
Kurikka oli vuosina 1904–1954 ilmestynyt sosiaalidemokraatteja tukenut poliittinen pilalehti, jota julkaisi Helsingissä ensin Työväen Sanomalehti Oy ja sitten Kustannusosakeyhtiö Kansanvalta.
Historia
Kurikka alkoi ilmestyä suurlakon alla syksyllä 1905. Se perustettiin, koska merkittävistä puolueryhmistä muilla paitsi sosiaalidemokraateilla oli tuolloin jo omat pilalehdet. Lehteä ryhtyi julkaisemaan Työmies-lehden julkaisija Työväen Sanomalehti Oy. Lehden nimeksi valittiin lyömäasetta tarkoittava Kurikka, koska sen oli tarkoitus ”lyödä” työväenliikkeen vastustajia. Lehti olikin poliittisten vastustajien pilkkaamisessa muuta pilalehdistöä suorasukaisempi. Vuonna 1907 lehti julisti olevansa muun muassa ”suomettarelaisten syöjä” ja ”perustuslaillisten potkija”. Toisella sortokaudella se arvosteli venäläisiä viranomaisia niin jyrkästi, että vastaava päätoimittaja Albin Karjalainen tuomittiin vuonna 1912 puoleksi vuodeksi vankeuteen. Kurikka poikkesi alkuvuosinaan porvarillista pilalehdistä myös sisältämiensä kaksimielisten vitsien ansiosta. Vuonna 1913 päätoimittajaksi tullut Sulo Wuolijoki pyrki kehittämään Kurikkaa tasokkaammaksi ja sai huokuteltua lehteen monia porvarillisista pilalehdistä tuttuja pilapiirtäjiä, kuten Topi Vikstedt, Yrjö Ollila, Hugo Otava, Eric Vasström, Antti Favén, Oki Räisänen, Hjalmar Löfving, Alexander Paischeff, Viljo Kojo, Felix Nylund ja Albert Gebhard.
Kurikka oli vielä 1920-luvulla Suomen johtava pilalehti, mutta sen korkea levikki laski vähitellen samalla kun epäpoliittisen viihdeaineksen osuus lisääntyi. Kun lehti muuttui pulavuosina tappiolliseksi, sen ilmestymistiheyttä harvennettiin huomattavasti. Kurikka oli ilmestynyt alkujaan kahdesti kuukaudessa ja vuosina 1921–1930 viikoittain, mutta vuosina 1931–1933 se ilmestyi vain kahden kuukauden välein. Vuosina 1934–1938 ja 1940 ilmestyi enää pelkkä joulunumero kerran vuodessa. Lehteä ei julkaistu lainkaan sotavuosina 1939 ja 1941–1945.
Kurikka elvytettiin sodan jälkeen. Se ilmestyi vuonna 1946 kolme ja vuosina 1947–1950 neljä kertaa vuodessa. Näinä vuosina lehti keskittyi kaksinkamppailuun kansandemokraattien Siili-lehden kanssa. Kurikan päätoimittajana toimi sodanjälkeisinä vuosina antikommunistina tunnettu Yrjö Kilpeläinen. Siili lakkasi ilmestymästä vuonna 1951, ja samoihin aikoihin myös Kurikka muuttui useiden muiden pilalehtien tavoin jälleen kannattamattomaksi. Julkaisutahti harveni kahteen numeroon vuodessa lukuun ottamatta vuoden 1952 Olympia-numeroa. Vuonna 1954 ilmestyi enää pelkkä Joulu-Kurikka, joka jäi lehden viimeiseksi numeroksi.
Nantan
Kaupunkina Nantan on uusi: se muodostui vuoden 2008 alussa, kun Sonoben, Yagin, Hiyoshin ja Miyaman kunnat yhdistyivät. Kaupunki sai nimensä eteläisen (nan) Tanban (tan) mukaan. Nantanin alue on laaja ulottuen lännessä Hyōgon prefektuurin rajalta idässä Fukuin ja Shigan prefektuurien rajalle saakka.
Maantiede
Suuri osa kaupungin alueesta on vuoristoa, sillä se sijaitsee prefektuurin keskiosan ylängöllä, joka toimii vedenjakajana. Alueelta virtaa etelään Katsurajoki yhtyen Kiotossa Osakanlahteen laskevaan Yodojokeen. Ylängöltä pohjoiseen virtaa Yurajoki, joka laskee Japaninmereen.
Alueen maasto on pienien jokilaaksojen pilkkomaa vuoristoa. Korkeimmat huiput kohoavat yli 900 metrin korkeuteen Miyamassa, Fukuin ja Shigan prefektuurien rajalla. Laajin laakso on Sonoben ja Yagin seudulla kaupungin lounaisosassa.
Alueella on myös prefektuurin tärkeitä raakavesivarastoja, kun jokia on padottu Hiyoshin ja Ōnon altaiksi. Altaista saadaan myös vesivoimaa.
Talous
Vuoristoseudun tärkeä elinkeino on metsänhoito ja sahateollisuus. Alueella kasvaa Kioton prefektuurin nimikkopuu, kitayama-sugi. Sugi on suorarunkoinen havupuu, joka on merkittävä rakennussahatavaran tuotannossa.
Jokilaaksoissa viljellään riisiä. Parantuneet liikenneyhteydet ovat lisänneet etenkin Sonoben ja Yagin alueen laaksojen teollisuutta ja liike-elämää. Vuoristossa vaihteleva luonto ja jokien puhtaat latvavedet tarjoavat oivallisen mahdollisuuden retkeilyyn, joten siellä ovat matkailuun liittyvät palvelut nousseet lisäelinkeinoksi.
Rurikei
Rurikei on ylänkö ja kaunis laakso, jonka maisema on valittu yhdeksi sadasta Japanin suojeltavista maisemakohteista. Siellä sijaitsee kylpylä, ulkoilualueita, kotieläinpuisto ja kukkapuutarha.
Kayabukinosato
Kitamuran Kayabukinosato on perinnekylä, jossa suojellaan vanhaa maaseudun rakennuskulttuuria. Näkyvin piirre kylässä on, että talot ovat olkikattoisia.
Moottoritie
Nantanin kautta kulkee Kyōto-jūkan-moottoritie Kioton länsilaidalta Kyōtanbaan Kioton prefekturin keskiosassa. Moottoritie palvelee prefektuurin keski- ja pohjoisosien maantieliikennettä.
Linotype
200px|pienoiskuva|Linotype-latomakoneen mainos The British Printer -lehdessä vuonna 1891. Linotype on saksalais-amerikkalaisen Ottmar Mergenthalerin kehittämä ensimmäinen automatisoitu ladontamenetelmä eli latomakone.
Latomakoneen myötä kirjapainotaidossa tapahtui suuri mullistus. Siihen asti latojat olivat kirjapainossa laittaneet kirjakkeet eli kirjasimet yksitellen käsin painolevyihin, mikä oli hyvin hidasta ja työlästä. Mergenthaler esitteli koneensa New York Tribunen kustantajille 1886. Kone teki seitsemän ammattitaitoisen latojan työn kooten painolevylle näppäinkomentojen avulla kirjakkeista muodostuvan tekstirivin, ”a line o’ type”. Tästä menetelmä sai nimen Linotype.
Latojat vastustivat aluksi kiihkeästi latomakoneita, mikä hidasti Linotypen yleistymistä. Kehitys ei kuitenkaan ollut pysäytettävissä. Latomakone teki mahdolliseksi muutaman kolikon hintaiset sanomalehdet ja tavallisten ihmisten ostettavissa olevat kirjat ja edisti näin merkittävästi lukutaidon kehittymistä.
Syntyhistoriaa
Kun kirjoituskone oli 1870-luvulla tullut markkinoille, syntyi ajatuksia painokoneen painolaattojen latomisesta samoin menetelmin. Näin tekivät James O. Clephane (1842–1910) ja Charles T. Moore (1847–1910), jotka kehittivät konetta oikeuden pöytäkirjojen painatuksen nopeuttamiseksi. Heidän koneensa toteutus oli kuitenkin varsin alkeellinen, ja he pyysivät apua kellosepän koulutusta saaneelta Mergenthalerilta. Häneltä kului kahdeksan vuotta muuttaa prototyyppi toimivaksi koneeksi, jossa kirjoitinnäppäimistö oli yhdistetty kirjasinrivin tuottavaan metallivalukoneistoon. Mergenthaler patentoi koneen vuonna 1884.
Toimintatapa
thumb|200px|Linotype-latomakone Linotype-latomakoneessa kirjasinmerkkien valamiseen käytettäviä muotteja kutsutaan matriiseiksi. (Termiä ei pidä sekoittaa niin ikään kohopainossa käytettyihin pahvimatriiseihin, ks. Stereotypia.) Kirjainmatriiseja on koneen päällä makasiinissa omissa lokeroissaan. Tekstirivi kootaan merkki merkiltä pudottamalla makasiinin lokeroista matriiseja, jotka liukuvat peräkkäiseksi jonoksi. Kirjoitusmerkkien valinta tehdään kirjoituskoneen qwerty-näppäimistöstä poikkeavan näppäimistön avulla, jossa kirjasimet ovat esiintymistiheytensä mukaisessa järjestyksessä englannin kielen mukaan (ETAOINSHRDLU). Näppäimen painallus avaa kyseisen merkin matriiseja sisältävän lokeron pohjassa olevan portin niin, että yksi matriisi pääsee putoamaan ohjauskanavaan ja etenemään tekstirivin jatkoksi.
Välilyönnin kohdalla riviin syötetään erikoinen pala joka koostuu kahdesta vastakkaisesta kiilasta. Kone puristaa nämä mahdollisimman mataliksi kun rivi syötetään muottiin. Tällöin välilyönnit leviävät paisuttamaan rivin muotin mittaiseksi ja koko rivin välit yhtä leveiksi. Jos pelkät välilyönnit eivät riitä, riviä pitää täydentää käsin asetettavilla täydennyspaloilla. Jos muottiin syötetään liian lyhyt rivi, tapahtuu "ruiskaus" jossa sulaa valumetallia pääsee karkaamaan muotista. Tämä aiheuttaa usein suhteellisen pitkän katkoksen toimintaan sillä jäljet on siivottava huolellisesti, mm. estettävä valumetallin rippeiden joutuminen matriisikanaviin. Myös koneen käyttäjä on silloin vaarassa saada palovammoja.
Myös erikoismerkit ladottiin riviin käsin.
Matriisirivin valmistuttua kone valaa lyijyn, tinan ja antimonin seoksesta (ns. kirjasinmetalli) metallipalikan, jonka yhdellä sivulla on matriisirivin käänteiskuvana syntynyt kohokuva tekstirivistä. Näitä palikoita kootaan allekkain jatkuvaksi tekstiksi. Yhtä valettua riviä voidaan käyttää noin 300 000 suuruiseen painokseen painolaadun kärsimättä.
Trégunc
thumb|250px|Rantaa Tréguncissa Trégunc on kunta Finistèren departementissa Bretagnen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 6 354 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Tréguncin pinta-ala on 51 neliökilometriä.
Linotype
Toimintatapa
Linotype-kone myös purkaa matriisirivit ja palauttaa matriisit makasiiniin omiin lokeroihinsa. Tämän mahdollistaa matriisien toisessa päässä oleva hammastus, josta kukin matriisi tunnistetaan. Hihnakuljetin nostaa matriisit yksi kerrallaan purettavasta rivistä koneen yläosaan, jossa ruuvikuljetin kuljettaa matriiseja vaakasuunnassa uurrettua tankoa pitkin. Tangon uurteissa on katkoksia ja matriisin hampaissa vastaavia aukkoja, joiden osuessa kohdakkoin matriisi putoaa alla olevaan kanavaan. Erikoismerkit ovat täysin hammastettuja ja tulevat koko tangon pituudelta makasiinin yli, pudoten omaan lokeroonsa. Kone kerää myös välilyöntipalat erikseen, venyttää ne lähtöpituuteen ja pudottaa omaan laatikkoonsa.
Alushousut
thumb|Naisten alushousuja. thumb|Miesten alushousuja. Alushousut ovat housumainen alusvaate. Niitä käytetään suojaamaan päällyshousuja likaantumiselta sekä peittämään sukupuolielimet ja takamus häveliäisyys- ja soveliaisuussyistä. Alushousuja on useita erilaisia malleja sekä miehille että naisille. Alushousuja valmistetaan eri materiaaleista, kuten puuvillasta, silkistä ja tekokuiduista. Miesten ja poikien pitkiä alushousuja kutsutaan usein kansanomaisesti nimellä kalsarit tai kalsongit (ransk. caleçon). Naisten ja lasten alushousuja kutsutaan myös pikkuhousuiksi.
Useimmiten alushousut ovat lahkeettomat, mutta esimerkiksi boksereissa ja pitkissä alushousuissa on lahkeet. Myös naisten lantiohousuissa on lähinnä koristeena toimivat lahjeosat. Tyypillisesti alushousuihin kuuluu joustava vyötärönauha. Myös jalkojen aukoissa voi olla joustavuutta. Naisten alushousujen haarakiilassa on usein puuvillaa, jonka tarkoitus on imeä mahdollinen hiki ja valkovuoto itseensä ja tukea mahdollista kuukautissidettä tai pikkuhousunsuojaa. Naisten alushousuissa on usein koristeena rusetteja, kuvioita tai pitsiä; miesten alushousut tapaavat olla yksinkertaisempia ja koristelemattomia.
Historia
Vanhimmat tunnetuimmat alushousut ovat 1400-luvun lopulta peräisin olevat, Lengbergin linnasta Itävällan Tirolista löydetyt pitsistä ja pellavasta tehdyt naisten alushousut.
Suomessa alushousut ilmestyvät ensin säätyläisnaisen päälle 1800-luvulla. Alushousuja pidetään aluksi säädyttöminä ja liian miehisinä. Valmisalusasut 1800-luvulla olivat silkkiä tai ohutta batistia pitstikoristein ja kirjonnoin. Suurin osa naisista käytti itse tehtyjä, puuvillakankaasta ommeltuja paitoja ja housuja. Käytännöllisyys ja keveys tulivat alusvaatteisiin vasta 1900-luvulla.
1900-luvun alussa todettiin muun muassa yleisesti olevan ”epäsiistiä ja terveydelle vahingollista” kulkea ilman alushousuja.
Naisten alushousumallit
Stringit edustavat liberaaleinta mallia naisten alusvaatteissa. Joissakin maissa malli on myös uima-asun alaosana. Tässä mallissa kangasmateriaalia on käytetty vähiten. Stringit on suunniteltu peittämään sukupuolielimet ja anus, mutta muut pakaran osat jäävät näkyviin. Stringien takaosa on yleensä narumainen ja etuosa pieni kolmio. Myös sivut yhdistyvät toisiinsa narulla tai ohuella kangaspalalla. Muuten stringien tyylit vaihtelevat lähes laidasta laitaan ja suurimmat erot ovat materiaaleissa.
Stringejä valmistetaan eri materiaaleista, kuten polyamidin ja elastaanin yhdistelmästä tai pitsistä.
Japaninrilli
Japaninrilli (Zosterops japonicus) eli mejiro (メジロ) on rillien heimoon  ja sukuun kuuluva lintu. Alun perin linnun esiintymisaluetta oli Japani, Kiina, Vietnam ja Filippiinit. Aikoinaan japaninrilliä pidettiin myös lemmikkilintuna. Japaninrilli on lisäksi Ōitan ja Wakayaman prefektuurien tunnuslintu.
Ulkonäkö ja ravinto
Japaninrilli on kooltaan n. 10 cm. Sen selkä ja pyrstö ovat vihertäviä ja nokanalus keltainen. Siivet ovat väriltään tummanruskeat. Silmien ympärillä on heimolle tunnusomaiset valkoiset renkaat (japaninkielinen nimi mejiro tarkoittaa "valkoista silmää"). Enimmäkseen lintu syö hyönteisiä, mutta sille kelpaavat myös hedelmät.
Havaiji
Laji tuotiin Havaijille vuonna 1935 hävittämään hyönteisiä, ja japaninrillistä on tullut yksi saaren runsaslajisimmista linnuista. Japaninrilli levitti mukanaan loisia ja erään hyttyslajin, jonka levittämä veritauti tartutti alkuperäisiä lintulajeja, varsinkin havaijinpeippoja. Japaninrillit toivat saarelle myös paljon kasvilajeja.
Jaclyn Smith
Ellen Jaclyn Smith (s. 26. lokakuuta 1945) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli suomalaiselle yleisölle tunnetuksi Kelly Garrettin roolista televisiosarjassa Charlien enkelit (1976–1981). Sarjassa kolme poliisin koulutuksen saanutta, rutiinitehtäviin kyllästynyttä nuorta naista alkoi ratkoa rikoksia salaperäisen Charles Townsendin etsivätoimistossa. Smithin lisäksi alkuperäiseen enkelikolmikkoon kuuluivat Kate Jackson (roolinimellä Sabrina Duncan) ja Farrah Fawcett-Majors (Jill Munroe). Smith oli Charlien enkeleiden esittäjistä ainoa, joka oli mukana sarjassa alusta loppuun eli kaikilla viidellä tuotantokaudella, yhteensä peräti 110 jaksossa. Fawcett-Majors jätti sarjan riitaisissa merkeissä jo ensimmäisen kauden jälkeen, ja Jackson hakeutui muiden haasteiden pariin kolmannen kauden päätyttyä. Fawcett-Majorsin tilalle vaaleaksi enkeliksi pestattiin Cheryl Ladd (roolinimeltään Kris Munroe), joka näytteli sarjassa sen päättymiseen asti. Jackson korvattiin neljännen kauden alussa Shelley Hackillä, jonka tilalle tuli viidennellä kaudella Tanya Roberts.
Charlien enkelien jälkeen Smith on esiintynyt lukuisissa televisioelokuvissa ja minisarjoissa. Jaclyn Smith oli kosmetiikkasarja Max Factorin keulakuvana pidempään kuin kukaan muu julkisuuden henkilö (1980–1994). Smith on lanseerannut myös kaksi tuoksua: Epris v.81:n ja Jaclyn Smith’s Californian vuonna 1993.