cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Germaaninen laki
pienoiskuva|Germaanien kansankokous. Reliefi [[Marcus Aureliuksen pylväs|Marcus Aureliuksen pylväässä.]] Germaaninen laki tarkoittaa eri germaanikansojen lakeja ajanjaksona, joka alkoi, kun nämä kansat joutuivat ensi kerran kosketuksiin roomalaisten kanssa, päättyen siihen, kun heimolait muuttuivat kansallisiksi laeiksi. Tämä muutos tapahtui eri vaiheessa eri kansojen historiassa. Siten monet pohjoismaiden 1100-luvun lakikokoelmat muistuttavat visigoottien 500-luvun lakeja. Yleensä germaaninen laki tai germaaninen oikeus viittaa oikeushistoriallisessa kielenkäytössä germaanisten kansanheimojen oikeuteen ennen frankkilaista kautta ja keskiaikaa.
Germaanisiksi katsottuja lakeja ja oikeutta esiintyi lähinnä Keski- ja Pohjois-Euroopassa, mutta myös Pohjois-Italiassa ja Britanniassa. Germaaniset lait olivat luonteeltaan arkaaisia, ja suvulla oli keskeinen merkitys. Oikeuskulttuuri oli pääosin suullista. Oikeudellisia ja muita yhteisiä asioita käsiteltiin vapaiden miesten kansankokouksissa eli käräjillä (thing tai ting). Oikeudenkäynneissä käytettiin jumaltuomioita sekä asianosaisten ja heitä tukevien myötävannojien valoja.
Ensimmäinen tunnettu germaaninen laki on Leges Barbarorum, jonka käsikirjoituksia on säilynyt 400-luvulta 800-luvulle. Lakikokoelma on kirjoitettu latinaksi, ja siinä näkyy selvä roomalaisen lain vaikutus muun muassa käytettyjen teknisten termien muodossa. Anglosaksien lait ja pohjoisgermaanien lait on puolestaan kirjoitettu kansankielellä, ja niiden kirjallinen tyyli juontuu varhaisista kristillisistä teksteistä.
Alun perin kaikkien germaanikansojen lait pohjautuivat kunkin heimon vanhoihin tapoihin, eivät keskusvallan tai kuninkaan määräyksiin. Lakeja ei kirjoitettu muistiin, vaan ne pohjautuivat yleisiin käytäntöihin ja moraaliin. Lait koskivat vain oman heimon jäseniä, eivätkä germaanit aluksi soveltaneet lakejaan valloittamiensa entisten Rooman provinssien väestöön, vaan näitä koski roomalainen laki.
Varhaisin germaanien lakikokoelma, Visigoottien valtakunnassa 400-luvulla laadittu Eurikin koodeksi, koski ennen kaikkea visigootteja. Vuonna 506 laadittu Lex Romana Visigothorum koski valtakunnan roomalaisia alamaisia. Tämä laki oli kooste roomalaisesta laista, jota oli sovellettu siloiseen ajankohtaan. Tämä laki oli sittemmin lähteenä frankkien valtakunnan roomalaiselle laille. Vasta 600-luvulla koottu visigoottien laki Liber Judiciorum koski visigootteja ja roomalaisia yhtäläisesti, sillä tuolloin kansat olivat jo suureksi osaksi sulautuneet yhteen. Burgundien Lex Burgundiorum ja Lex Romana Burgundiorum oli laadittu samoin tarkoituksin, kun taas langobardien 643 kirjoitettu lakikokoelma Edictum Rothari koski ainoastaan langobardeja.
Leges Barbarorum ei ollut nykykäsityksen mukainen lakikirja, vaan pikemminkin kokoelma tapoja, jotka sitten julistettiin laeiksi. Frankkien Saalilaisen lain esipuhe kertoo, kuinka neljä uskottua miestä kokosivat alkuperäiset käytännöt, keskusteltuaan ensin niistä kansankokousten puheenjohtajien kanssa. Leges Barbarorum ei pyrkinyt nykyisten lakikirjojen tavoin määrittämään kaikkia tärkeimpiä sääntöjä, koska ne olivat kaikkien tiedossa. Se keskittyi epäselviin tapauksiin, jotka edellyttivät arvovaltaista ohjenuoraa. Yleispätevien sääntöjen sijaan laissa käytiin läpi tietyt eritystapaukset, niiden käsittely käräjillä, rahalliset korvaukset väkivallanteoista sekä kuolemantuottamuksen seuraukset.
Varhaisissa germaanivaltakunnissa aloite lakien säätämisestä tuli yleensä kuninkaalta, mutta lait piti hyväksyttää kansankokouksissa. Tämän vuoksi lakikokoelmia kutsuttiin yleensä keskusvallan ja kansan sopimuksiksi, pactus. Visigoottien lait olivat poikkeuksia, sillä niiden laatijoina näyttivät aina olleen vain kuningas ja tärkeimmät maanomistajat. Vähitellen langobardien ja sitten myös frankkien kuninkaat alkoivat säätää lait yksin, ilman kansaa. Langobardeilla ei ollut vielä yhteistä lakia, kun he valloittivat Italian 568, mutta 600-luvulla he alkoivat julkaista lakikokoelmia. Frankkien valtakunnan merovingihallitsijat kutsuivat lainsäädäntöään nimillä edicta tai praecepta, mutta heitä seuranneet karolingit kuvasivat jo lakeja sanalla capitularia, toisin sanoen kuninkaallisina säädöskokoelmina, jotka oli jaettu lukuihin ja pykäliin. Kaarle Suuri ja hänen seuraajansa ottivat vallan säätää kaikkia alamaisiaan koskevat lait ilman kansankokousta. Näin he toimivat kuin Rooman keisarit. Lain pätevyys perustui yksinomaan sen hyväksyneen kuninkaan sanaan.
Germaanien heimolaki
Germaaninen laki teki eron vapaiden ja ei-vapaiden välillä. Laki koski vain vapaita kansalaisia, jotka jaettiin ylhäisöön ja kansaan. Ylhäisö omisti suuremman osan maata ja he olivat etusijalla julkisiin virkoihin. Ylimys sai myös suuremmat rahakorvaukset, mikäli häntä vahingoitettiin. Jotkut heimot tunnistivat lisäksi puolivapaat henkilöt, joilla oli oikeus solmia avioliitto sekä joitain muita vapauksia. Heillä ei kuitenkaan ollut äänioikeutta kansankokouksessa.
Germaaniheimo oli klaanien liittouma. Sen tärkeimmät hallinnon edustajat olivat kuningas, kuninkaan neuvosto ja kansankokous (mallus, witan, mot, ding tai thing). Kuningas oli heimon sotapäällikkö ja ylipappi sekä kansankokouksen puheenjohtaja. Häntä avusti vanhimmista ja korkea-arvoisimmista ylimyksistä muodostettu neuvosto. Kansankokouksen taas muodostivat kaikki vapaat kansalaiset, kukin oman klaaninsa mukaan. Kansankokous valitsi kuninkaat, julisti sodan, asetti kansalaisen lainsuojattomaksi ja hyväksyi heimon uudet jäsenet.
Heimon tärkein sosiaalinen yksikkö oli sib eli sippe, joka tarkoitti sekä klaania että huonekuntaa tai perhettä. Huonekunnan jäsenet olivat perheenpään holhouksessa. Poika oli isänsä holhouksen alla (mund), kunnes oli täysikasvuinen, tytär kunnes meni naimisiin, jolloin hän siirtyi aviomiehensä holhouksen alle. Avioliiton solmimisen yhteydessä morsian myytiin sulhaselle summasta rahaa, josta kehittyi eräänlainen vaimon takuurahasto. Mies saattoi erota vaimostaan, mutta saattoi siinä tapauksessa joutua maksamaan takuusumman takaisin.
Omistusoikeudelle oli oma käsitteensä gewere. Germaaneilla oli useita rajoitetun omistusoikeuden muotoja. Maa kuului alun perin kollektiivisesti koko perheelle, mutta perheen omistusoikeus muuntui ajan myötä perheenpään yksityisomaisuudeksi. Perheenpää ei kuitenkaan voinut siirtää tai myydä omistamaansa maata ilman perijöidensä suostumusta. Maaomaisuuden myyntiin liittyi paljon muodollisuuksia, ja länsigermaanien parissa oli tapana antaa hansikas tai keihäs geweren siirron symbolina.
Perheenpään kuoltua hänen omaisuutensa siirtyi hänen lähimmille jälkeläisilleen, miespuolisten perillisten ollessa etusijalla. Esimerkiksi Saalilaisen lain mukaan tyttäret eivät voineet periä maaomaisuutta. Jos vainajalla ei ollut jälkeläisiä, lait edellyttivät, että isän puolelta lähtöisin oleva omaisuus tuli periytyä isän puolen suvulle ja äidin puolelta periytyvä äidin puolen suvulle. Perimysjärjestystä ei voinut muuttaa jälkisäädöksellä tai muilla tavoin. Sopimusoikeudelle ei germaaneilla ollut tarvetta, sillä kaupat tehtiin käteisellä tai vaihtokaupoin. Yhteisöä vastaan tehdyistä rikoksista, kuten petoksesta, murhasta tai varkaudesta, rangaistiin lainsuojattomuudella, jonka kansankokous määräsi. Kuka tahansa sai sen jälkeen surmata lainsuojattoman.
Yksilöä vastaan tehdyistä rikoksista, kuten tappo tai ryöstö, seurasi verikosto, mikäli tekijä ja rikoksen uhri kuuluivat eri sukuihin. Sovinnon saattoi ostaa vahingon korvaavalla rahasummalla, jota kutsuttiin nimellä wergild taposta ja bot muissa tapauksissa. Aluksi tällainen veriraha oli vapaaehtoista; se tuli pakolliseksi vasta myöhemmin. Visigoottien laki salli vielä 600-luvulla koston kaikista muista paitsi päähän aiheutetuista vammoista. Laeissa oli määritelty yksityiskohtaisesti, mitä maksuja mistäkin vammasta piti maksaa, summan riippuessa uhrin sosiaalisesta asemasta. Lopulta verikostot kiellettiin, kun kuninkaan valta kasvoi frankkien valtakunnassa. Verikosto katsottiin kuninkaan säätämän rauhan rikkomiseksi, josta kuningas myös rankaisi.
Feodaalivaltioiden ja monarkioiden nousu
Frankkien valtakunnan hajaannus 800-luvun lopussa johti siihen, että hallinto hajautui voimakkaasti. Maanomistuksessa alkoi jo olla feodalismin piirteitä. Ennen Rooman valtakunnan romahdusta suuri osa maaomaisuudesta oli keskittynyt sekä maallisten että kirkollisten pohattojen haltuun. Germaanien kuningaskuntien maanomistajat tulivat riippumattomiksi keskusvallasta, ja 800-luvulla monet aateliset olivat jo riittävän mahtavia haastaakseen karolingikuninkaiden vallan ja tehdäkseen maidensa asukkaista omia vasallejaan. Vasallit saivat herraltaan maa-alueen eli läänityksen. Lääninherra kohteli kaikkia vasallejaan samojen lakien mukaan, riippumatta näiden kansallisuudesta tai etnisestä taustasta. Näin vanhan germaanisen lain tilalle tuli alueellinen laki, joka pohjautui sekä germaaniselle laille että Lex Romana Visigothorumin roomalaisen lain sovellukselle. Uusi lainsäädäntö muokattiin palvelemaan feodaaliherrojen etuja.
Samaan aikaan katolisesta kirkosta tuli Länsi-Euroopan tärkein yhdistävä tekijä. Kirkko alkoi vaatia lainsäädäntö- ja tuomiovaltaa monissa sellaisissa asioissa, joita oli aiemmin pidetty maallisina. Kirkollisia tuomioistuimia oli ollut jo Rooman valtakunnan ajoista lähtien, ja maalliset viranomaiset tunnustivat niiden arvovallan uskonnollisissa kysymyksissä. Kirkon laki oli aina noudattanut roomalaista oikeutta, ja kirkollisten tuomioistuinten noudattama kanoninen oikeus oli saanut runsaasti vaikutteita roomalaisesta oikeudesta. Kun kirkon vaikutusvalta kasvoi, kirkollisoikeudet alkoivat soveltaa tätä lakia asioihin, jotka olivat aiemmin kuuluneet maallisille oikeusistuimille. Näitä olivat avioliitto, testamentit ja perimysjärjestys. Useissa maissa nämä asiat jäivät kirkollisen oikeuden piiriin myös uskonpuhdistuksen jälkeen.
Myös kauppiaat huomasivat 1100-luvulla, ettei perinteinen germaaninen laki enää vastannut nopeasti kasvaneen kaupankäynnin tarpeita. Välimeren alueella toimivat kauppiaat kehittivät roomalaiseen lakiin perustuvan kansainvälisen kauppalain ratkoakseen kauppiaiden välisiä kiistoja.
Nämä kehityskulut vähensivät keskiajalla paikallisoikeuksien piiriin kuuluvien oikeustapausten määrää. Useat paikallisoikeudet toimivat edelleen perimätietoon perustuvien heimolakien pohjalta. Ranskassa Pohjois-Ranskan ja Etelä-Ranskan lait erosivat tosistaan selvästii. Pohjoisessa germaanisen perinteisen lain vaikutus oli suurempi, kun taas etelässä lainkäyttö perustui etupäässä Lex Romana Visigothorumin periaatteisiin.
Madagaskar
Madagaskarin tasavalta eli Madagaskar on saarivaltio Intian valtameressä noin 640 kilometrin päässä Afrikan itärannikosta. Välimatkan lisäksi sitä erottaa Afrikan mantereesta 165 miljoonaa vuotta evoluutiota, minkä vuoksi saaren eläimistöstä on kehittynyt ainutlaatuinen. Myös saarella puhuttu malagassin kieli poikkeaa afrikkalaisista kielistä, sillä se kuuluu austronesialaiseen kielikuntaan ja on tämän sisällä yksi malaijilais-polynesialaisista kielistä.
Maantiede
pienoiskuva|Madagaskar satelliittikuvassa syyskuussa 2003. Madagaskarin pinta-ala on 587 041 neliökilometriä. Se on maailman neljänneksi suurin saari sekä suurin, jonka kattaa kokonaan itsenäinen valtio. Canal des Pangalanes on kanaalien yhdistämien luonnollisten sekä tekojärvien ketju, joka jatkuu maan itäisen rannikon suuntaisesti noin 600 kilometriä (noin kaksi kolmasosaa saaren pituudesta). Madagaskarin korkein vuori on Maromokotro (2 876 m). Koko Madagaskarilla vallitsee trooppinen ilmasto, mutta korkeusvaihtelut luovat alueellisia eroja. Ylänköalueilla 900 metrin yläpuolella helle on harvoin tukahduttavaa, mutta rannikoiden alavilla mailla sää voi olla tukalan kuumaa ja kosteaa varsinkin sadekaudella. Pasaatituuli tuo itärannikolle sateita ympäri vuoden; esimerkiksi Tamatavessa sataa 3 500 millimetriä vuodessa ja sadepäivien lukumäärä on 140. Saaren lounaisosassa sadetta saadaan vain 400–800 millimetriä vuodessa, suurin osa siitä tulee joulukuun ja marraskuun välisenä aikana. Muutamia kertoja vuodessa trooppinen hirmumyrsky, joita kulkee Intian valtamerellä saaren pohjoispuolella, ulottaa kaatosateet ja kovat tuulet myös Madagaskarille.
Kasvillisuus ja eläimistö
Luonto on saaren eristäytyneisyyden vuoksi ainutlaatuinen. Madagaskarin itärannikko on pääosin rehevää kuivahkoa monsuunimetsän tapaista metsämaata, ja varsinaisia trooppisia kosteita sademetsiä on saarella vain sen koillisosassa pienellä alueella. Suurin osa Madagaskarin eläin- ja kasvilajeista elää näissä sademetsissä. Saaren kuivempi länsipuoli on pääosin savannia ja trooppista piikkipensastoa.
Lähes 90 prosenttia Madagaskarin kasvilajeista, 95 prosenttia matelijoista ja 92 prosenttia nisäkkäistä on endeemisiä eli sellaisia, joita ei tavata missään muualla. Madagaskarin merkilliseen eläimistöön ovat ennen ihmisen saapumista kuuluneet jättiläismäiset norsulinnut, gorillan kokoiset Archaeoindris- ja Megaladapis-jättiläismakit ja pienikokoiset madagaskarinvirtahevot, jotka sittemmin metsästettiin sukupuuttoon. Kuitenkin vielä nykyäänkin saarella elää suurin osa kaikista maailman kameleonteista, puoliapinoita syövä petoeläin fossa, jättiläismaakilpikonnia, monia puumangustilajeja, erikoisia puoliapinoita, esimerkiksi kissamaki, indri ja ai-ai, erilaisia hyönteisiä ja lukuisia eri lintulajeja.
Madagaskarin ainutlaatuista luontoa uhkaavat monet seikat, joista vakavimpiin kuuluu metsien hävitys. Metsää raivataan pieninä laikkuina mutta yhteisvaikutus on suuri. Hakkuiden tarkoituksena on polttopuiden ja puuhiilen hankkiminen sekä kaskiviljely. Heinäkuussa 2010 Unesco lisäsi Madagaskarin Atsinananan sademetsät uhanalaisten maailmanperintökohteiden luetteloon.
Historia
Vuosisatojen aikana saarelle muodostui 18 toisistaan poikkeavaa malagassinkielistä etnistä ryhmää, joille kehittyi valtioita 1500-1600-luvuilla. Valtioista merkittävin oli merinojen muodostama feodalistinen Imerina, joka vähitellen alisti naapurinsa. Imerinan hallitsija Radama I julistautui vuonna 1818 Madagaskarin kuninkaaksi. Hän kutsui maahan englantilaisia lähetyssaarnaajia, jotka loivat myös malagassin kirjakielen. Radama I:n jälkeen hallinnut Ranavalona I karkotti englantilaiset ja kielsi kristinuskon harjoittamisen vuonna 1835. Hänen seuraajansa Radama II lakkautti vakinaisen armeijan ja antoi eurooppalaisille huomattavia etuoikeuksia. Maahan perustettiin tehtaita ja viljelmiä; anglikaanisuus julistettiin valtionuskonnoksi vuonna 1869.
Ranskan siirtomaavallan laajentuminen keskeytti Madagaskarin itsenäisen kehityksen. Joulukuussa 1894 Ranska aloitti Madagaskaria vastaan sodan, valtasi sen tärkeimmät satamat ja syyskuussa 1895 pääkaupungin Antananarivon. Kuningatar Ranavalona III allekirjoitti sopimuksen, jonka mukaan Madagaskarista tuli Ranskan protektoraatti. Kesäkuussa 1896 Ranskan parlamentti julisti Madagaskarin ja sen lähisaaret Ranskan siirtomaaksi. Vuodesta 1897 lähtien Madagaskaria hallitsi ranskalainen kenraalikuvernööri, jolla oli lähes rajaton valta.
Vuonna 1946 Madagaskarista tuli Ranskan merentakainen alue. 14. lokakuuta 1958 Madagaskar julistettiin Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi tasavallaksi ; täydellisen itsenäisyyden se saavutti 26. kesäkuuta 1960. Uusi hallinto ylläpiti kuitenkin tiiviitä yhteyksiä entiseen emämaahan Ranskaan, mitä moni madagaskarilainen piti uuskolonialismina. Maassa tapahtui epäonnistunut vallankaappausyritys 31. joulukuuta 1974. Kesäkuussa 1975 perustettiin vakaumuksellisen sosialistin Didier Ratsirakan johtama vallankumousneuvosto, joka julisti tavoitteekseen sosialismin rakentamisen. Joulukuussa 1975 järjestetyssä kansanäänestyksessä hyväksyttiin uusi perustuslaki ja Ratsirakan valinta maan presidentiksi. Maan uudeksi viralliseksi nimeksi tuli ”Madagaskarin demokraattinen tasavalta” (Repoblika Demokratika Malagasy).
Uudesta hallinnosta huolimatta Madagaskarin heikko talous ei lähtenyt nousuun ja vuonna 1977 alkoivat ensimmäiset mielenosoitukset. Kansalaisten tyytymättömyys saavutti huippunsa 10. elokuuta 1991 järjestetyssä rauhanomaisessa mielenosoituksessa, johon osallistui arviolta 400 000 aseetonta kansalaista. Presidentin turvallisuusjoukot avasivat tulen kohti väkijoukkoa, ja satoja ihmisiä kuoli. Armeija ilmoitti sen jälkeen, ettei se enää tue hallitusta. 31. lokakuuta 1991 pidettiin kokous, jossa sovittiin demokraattisesta ja rauhanomaisesta vallansiirrosta. Tilapäiseksi valtionpäämieheksi nimitettiin Albert Zafy. Kokous merkitsi käytännössä Madagaskarin demokraattisen tasavallan lakkauttamista.
Politiikka
pienoiskuva|Madagaskarin kartta.
Madagaskar on semipresidentiaalinen tasavalta. Perustuslakia on muutettu useita kertoja kansanäänestyksellä. Väliaikainen presidentti vuosina 2009–2014 oli Andry Rajoelina, joka nousi valtaan armeijan tuella. Tammikuussa 2014 julistettiin Hery Rajaonarimampianina uudeksi presidentiksi.
Kaksikamarinen parlamentti muodostuu 100 jäsenen senaatista ja 127 jäsenen kansalliskokouksesta. Vaaleja on lykätty useita kertoja: presidentinvaalit oli määrä pitää lokakuussa 2013 ja parlamenttivaalit joulukuussa 2013. Rajoelina ilmoitti, että ei asetu ehdolle presidentiksi. Vaalilautakunta kielsi entisiä presidenttejä Rajoelinaa, Ravalomananaa ja Didier Ratsirakaa asettumasta ehdolle. Ravalomananan vaimon ehdokkuus nähtiin tämän säännön kiertämisenä.
Tammikuussa 2014 Hery Rajaonarimampianina julistettiin presidentinvaalien voittajaksi. Vaalit hävinnyt Jean Louis Robinson piti vaalitulosta vääristeltynä, ja presidentin virkaan astuminen aiheutti levottomuuksia. Valittua uutta presidenttiä pidettiin istuvan presidentin Rajoelinan ehdokkaana.
Joulukuussa 2018 entinen presidentti Andry Rajoelina voitti presidentinvaalien toisella kierroksella toisen entisen presidentin Marc Ravalomananan, joka valitti vaalivilpistä eikä tunnustanut tulosta. Madagaskarin perustuslakituomioistuin vahvisti 2019 Rajoelinan vaalien voittajaksi. Rajoelina astui virkaansa Madagaskarin uutena presidenttinä 18.1.2019 ja ensimmäistä kertaa maan historiassa virkaanastujaisissa olivat läsnä myös vaalien kilpailevat ehdokkaat ja entiset presidentit Didier Ratsiraka, Hery Rajaonarimampianina ja Marc Ravalomanana.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Madagaskarin politiikka on ollut epävakaata vuodesta 2013 lähtien. Mutta palttuaan vaalipolitiikkaan Andry Rajoelinan vuoden 2018 valinta on tuonut mukaan jonkin verran vakautta. Hallituksen korruptio ja vastuun puute ovat kuitenkin edelleen olemassa. Kunnianloukkaus ja muut lait rajoittavat lehdistön vapautta. Viranomaiset kieltävät luvat mielenosoituksiin ja hajottavat osan tapahtuneista. Hallitus on kamppaillut hallitakseen laittomuutta ja köyhyyttä erityisesti etelässä.
Hallinnollinen jako
Madagaskar jakautui aiemmin kuuteen provinssiin, mutta vuoden 2007 kansanäänestyksessä provinssijaosta luovuttiin. Niiden sijaan maa on jaettu 22 hallintoalueeseen. Vallan hajauttaminen on osa Madagaskarin kehityspolitiikkaa, mutta muutokset ovat edelleen käynnissä.
Talous
Vuoden 2009 bruttokansantuotteesta maanviljely tuotti 26 prosenttia, teollisuus ja rakentaminen 16,6 prosenttia ja palvelu ja muut 57 prosenttia. Maatalous, kalastus ja metsätalous työllistävät yhdessä 80 prosenttia väestöstä. Maatalouden tuotteita ovat kahvi, vanilja, sokeriruoko, mausteneilikka, kaakao, riisi, kassava, pavut, banaanit ja maapähkinät.
Vuonna 2009 tärkeimmät vientituotteet olivat kahvi, vanilja, nilviäiset, sokeri, puuvillakangas, kromiitti ja öljytuotteet. Viennin yhteisarvo oli 1,045 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Suurimmat viennin kohdemaat olivat Ranska (28,9 %), Yhdysvallat (20,49 %), Saksa (5,89 %) ja Kiina (4,36 %). Tuonti keskittyi Kiinaan, Thaimaahan, Bahrainiin, Ranskaan ja Yhdysvaltoihin. Sen kohteena olivat kulutustavarat, öljy ja elintarvikkeet.
Madagaskar tuottaa 80% maailman vaniljasta, ja sen maailmanmarkkinahintojen vaihtelu vaikuttaa talouteen.
Talousuudistukset aloitettiin 1980-luvulla laajalla yksityistämisohjelmalla. 1990-luvun loppupuolella talouskasvu oli vakaata, mutta korruptio oli räikeää ja köyhyys vaivasi varsinkin maaseudun asukkaita. Vuoden 2002 poliittisen kriisin jälkeen aloitettiin vakauttamisohjelma, ja muut maat lupasivat Madagaskarille talousapua. Vuonna 2009 alkanut kriisi on vaikuttanut pitkään negatiivisesti myös liiketoimintaan.
Freecode
Freecode (aiemmin nimellä Freshmeat) oli suosittu avoimen lähdekoodin UNIX-ohjelmien luettelo- ja uutissivusto.
Historia
Sivuston aloitti Patrick Lenz vuonna 1997 seuratakseen ohjelmien versioita, joita tarvitsi verkkopalvelimilla. Nimi muutettiin vuonna 2011 Freshmeatistä Freecodeksi.
Vuonna 2012 Dice Holdings osti Slashdotin SourceForge ja Freecode -palveluiden kanssa. Tammikuussa 2016 BIZX LLC osti Slashdotia ja SourceForgea pyörittävän Slashdot Median.
Sivusto on asetettu vuonna 2014 jäädytettyyn tilaan, jonka sisältöä voi katsoa mutta uusia ohjelmia tai julkaisuja ei voi enää lisätä.
Sivuston jäädyttämisen jälkeen Eric S. Raymond kirjoitti tarpeesta korvaavalle sivustolle. freshcode.club-sivusto on perustettu vuonna 2014 tavoitteena korvata Freecode-sivusto.
U.S. Bombs
U.S. Bombs on yhdysvaltalainen punkyhtye, joka on perustettu vuonna 1993. Yhtyeen muodostavat ammattilaisskeittaja Duane Peters, kitaristit Kerry Martinez ja Curt Stitch, basisti Wade Walston ja rumpali Jamie Reiding.
Historia
U.S. Bombs julkaisi yhtyeen nimeä kantavan EP:n vuonna 1996. Samana vuonna tuotettiin Alive-levymerkille esikoisalbumi Garibaldi Guard!, jota seurasi seuraavana vuonna Never Mind the Opened Minds -albumi. Vuonna 1997 U.S. Bombs siirtyi Epitaph -levy-yhtiön tytäryhtiöön Hellcat Recordsiin ja samana vuonna tuotettiin albumi War Birth.
Vuonna 1999 yhtye julkaisi EP:n Hobroken Dreams sekä albumit The World ja Put Strength in the Final Blow (uudelleenjulkaisu). Alkuperäiskitaristi Chuck Briggs erosi yhtyeestä ja hänet korvasi Youth Brigade -yhtyeen Jonny Wickersham (nyk. Social Distortion -kitaristi).
Yhtyeen viides studioalbumi Back at the Laundromat julkaistiin vuonna 2001. Live-albumi Lost in America: Live 2001 julkaistiin 2003 juuri ennen Covert Action -albumia. Put Strength in the Final Blow uudelleenjulkaistiin samana vuonna Petersin omalla Disaster Records -levymerkillä. Yhtye julkaisi We Are the Problem -albuminsa vuonna 2006.
Yhtyeen johtohahmo Peters on tehnyt soolotuotantoja yhtyeissä Duane Peters & the Hunns, Die Hunns ja Duane Peters Gunfight.
Madagaskar
Talous
Joulukuussa 2010 YK:n alainen Maailman elintarvikeohjelma WFP raportoi Madagaskaria uhkaavasta nälänhädästä. Kuivuus pilasi maanviljelijöiden satoja. Perättäiset kuivuusjaksot pahensivat tilannetta, jota vuonna 2021 kutsuttiin katastrofiksi.
Liikenne
Madagaskarilla on kaikkiaan 84 lentopaikkaa, mutta vain yhden kiitotie on yli kolme kilometriä pitkä. Ivaton kansainvälistä lentoasemaa ollaan laajentamassa, ja tavoitteena on että asema palvelisi 2 500 matkustajaa. Kiitotien jatkamista suunniteltiin tehtäväksi vuoden 2011 loppuun mennessä 500 metrillä niin, että Airbus A380 pystyy laskeutumaan sille.
Rautateitä on 854 kilometriä ja päällystettyjä maanteitä 7 617 kilometriä. Tärkeimmät satamat ovat Antsiranana, Mahajanga, Toamasina ja Toliara.
Väestö
Madagaskarin väestö on perinteisesti jaettu 20 etniseen ryhmään, mutta jako ei ole välttämättä tarkka. Etnisen ryhmän merkitys yhteisössä on vähenemään päin. Suurempi ero kuin eri etnisten ryhmien välillä vallitsee rannikon asukkaiden (côtiers) ja sisämaan ylänköjen väestön välillä. Tämäkään jako ei ole täysin tarkka, sillä esimerkiksi monet ”rannikoiden asukkaat” eivät itse asiassa asu lähelläkään rannikkoa. Tarkemmin jako voidaankin määritellä sisämaassa sijainneen Imerinan valtakunnan rajojen mukaan.
Madagaskarin ulkopuolelta tulleet vähemmistöt muodostavat noin 1,7 prosenttia väestöstä. Ranskan siirtomaakauden seurauksena maahan tuli monia virkamiehiä ja sotilashenkilöitä, joista osa on jäänyt maahan. Lisäksi maassa on ranskalaisia liikemiehiä ja plantaasinomistajia. 1990-luvun alussa Madagaskarissa työskenteli arviolta 18 000 Ranskan kansalaista. Komorilaiset muodostivat historiallisesti merkittävän maan ulkopuolelta tulleen vähemmistön. Heidän lukumääränsä pieneni kuitenkin nykyiseen 25 000:een Mahajangan vuoden 1976 rotumellakoiden jälkeen, jolloin 1 400 komorolaista kuoli ja 20 000 lähti maasta. Intian ja Pakistanin alueelta tulleiden jälkeläisiä on maassa noin 17 000, ja he ovat keskittyneet maan länsirannikolle. Kiinalaisia on noin 9 000, ja he ovat keskittyneet maan itärannikolle ja pääkaupunki Antananarivoon.
Koulutus
Koulunkäynti on periaatteessa pakollista 6–14 vuoden iässä. Maaseudulla tästä lipsutaan, kun lasten halutaan osallistuvan perheen elättämiseen. Kulttuuriin kuuluu, että perimätiedon oppimista ja vanhempien kunnioittamista pidetään usein vähintään yhtä tärkeänä kuin koulusivistystä.
Koulujärjestelmän uudistukset nostivat maan lukutaitoprosentin vuoden 1966 tasolta 38 prosentista vuoden 1991 tasolle 80 prosenttiin. Madagaskarin väestöstä noin 68,9 prosenttia osaa lukea, miehistä 75,5 prosenttia ja naisista 62,5 prosenttia (vuoden 2003 arvio).
Maan vanhin yliopisto on vuonna 1955 perustettu Antananarivon yliopisto. Sen nimi oli välillä Madagaskarin yliopisto, mutta kun muissa kaupungeissa toimineet tytäryliopistot itsenäistyivät vuonna 1988, yliopisto otti vanhan nimensä takaisin. Siinä on kuusi tiedekuntaa: taloustieteellinen, humanistinen, lääketieteellinen, luonnontieteellinen tiedekunta, kasvatustieteen normaalikoulu, maatalouskorkeakoulu ja teknillinen korkeakoulu. Vuodesta 1988 alkaen Toamasinassa, Antsirananassa, Mahajangassa, Toliarassa ja Fianarantsoassa on ollut yliopistot.
Kulttuuri
Vaikka Madagaskar sijaitsee Afrikan mantereen läheisyydessä, muun Afrikan vaikutus madagaskarilaiseen kulttuuriin on ollut vähäinen. Saarella puhuttava kieli malagassi kuuluu austronesialaiseen kielikuntaan ja on läheistä sukua useille Kaakkois-Aasiassa puhutuille kielille. Sen läheisin sukukieli on Etelä-Borneossa puhuttu ma’anyanin kieli. Malagassin kielessä on yli 20 murretta, jotka ovat saaneet vaikutteita bantukielistä, swahilista, englannista, arabiasta ja ranskasta.
Madagaskarilaisten perusravintoa on riisi. Sen lisukkeena syödään jotain proteiinipitoista, kuten kalaa tai lihaa, ja lisäksi usein keitettyjä vihanneksia. Pääruoka voidaan paistaa, grillata tai keittää joko vedessä tai kookosmaidossa.
Suuria madagaskarilaisia perhejuhlia ovat häät ja poikien ympärileikkaustapahtuma. Maan itäosassa on tapana järjestää seitsemän vuoden välein yleinen poikien ympärileikkaus. Kuolleiden esi-isien kunnioittaminen on tärkeä myös kristinuskoa harjoittaville madagaskarilaisille, ja hautajaiset ovat suuri rituaali. Vainajia ei yleensä haudata yleisille hautausmaille, vaan kullakin perheellä on oma hautakammionsa. Eräillä alueilla on tapana kaivaa edesmenneiden omaisten luut esille ja kääriä ne uusiin käärinliinoihin kalliissa juhlassa, jossa tarjotaan ruokaa ja juomaa laajalle sukulaisten ja ystävien piirille.
Urheilu
Madagaskar on osallistunut kesäolympialaisiin vuodesta 1964 alkaen, mutta jätti vuosien 1976 ja 1988 kisat väliin. Vuoden 2006 talvikisoissa madagaskarilainen Mathieu Razanakolona osallistui alppihiihtoon. Madagaskarin olympiajoukkue ei ole saanut mitaleita. Madagaskarin jalkapallomaajoukkue ei ole menestynyt kansainvälisissä turnauksissa. FIFAn rankingissa lokakuussa 2014 se oli sijalla 143. Maassa toimii 220 jalkapallojoukkuetta ja niissä yli 30 000 rekisteröitynyttä pelaajaa.
Luettelo novista
Tämä on luettelo novista, jotka on havaittu Linnunradassa vuodesta 1891.
thumb|300px|Hubble-teleskoopin kuvia tähdestä [[V838 Monocerotis. Kuvissa tähti näkyy kirkkaana punaisen pölypilven keskellä. Tämä pölypilvi on ilmeisesti seurausta edellisistä novapurkauksista. Kuvissa uusimman novapurkauksen etenevä valo valaisee eri kohtia pölypilvestä.]] thumb|300px|Vasemmanpuoleinen kuva näyttää T Pyxidis -tähden ympärillä olevan kaasupilven, joka on syntynyt useiden novapurkausten tuloksena. Oikeanpuoleinen kuva osoittaa, ettei tämä kaasupilvi olekaan pilvimäinen, kuten ennen on oletettu, vaan että kaasu on jakaantunut useaksi "kuplaksi", jotka ovat oman aurinkokuntamme kokoisia.
Vladimir Štšuko
thumb|175px|[[Ivan Kulikovin vuonna 1912 maalaama Vladimir Štšukon muotokuva.]] Vladimir Aleksejevitš Štšuko (, 17. heinäkuuta 1878 Tambov – 18. tammikuuta 1939 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen arkkitehti. Hänen töilleen on ominaista yksinkertaistettu klassistinen muotokieli.
Vladimir Štšuko opiskeli Pietarin taideakatemiassa Léon Benois’n johdolla vuosina 1896–1904. Vuonna 1911 hän sai arkkitehtuurin akateemikon arvonimen. Štšukon varhaisia töitä ovat vuosina 1908–1911 rakennetut uusklassistiset Markovin vuokratalot Pietarissa (Kamennoostrovski prospekt 63 ja 65). Niillä oli myöhemmin huomattava vaikutus Stalinin ajan neuvostoarkkitehtuurin kehitykseen.
1920–1930-luvuilla arkkitehti työskenteli yhdessä Vladimir Hellfreichin kanssa. Heidän merkittävimpiä toitään Pietarissa ovat Smolnan propylaiat (1923–1924) ja puisto (1923–1934), Smolnan (1927) ja Suomen aseman (1926) Lenin-patsaiden arkkitehtuuri, konstruktivismia edustava Leninin kulttuuritalo Aleksandrovskojessa (1927–1929) sekä Olhavanjoen vesivoimalaitoksen muuntamorakennukset (1924–1926).
Vuonna 1934 Štšuko muutti Moskovaan, jonne hän on suunnitellut mm. Lenin-kirjaston päärakennuksen (Hellfreichin kanssa, 1928–1940), Suuren Kivisillan (Mihail Minkusin kanssa, 1936–1938) ja yleisliittolaisen maatalousnäyttelyn pääpaviljongin (1939). Arkkitehdin muita töitä ovat Gorkille nimetty teatteri Donin Rostovissa (1930–1935) ja Abhasian hallituksen talo Suhumissa (1932–1939). Štšuko osallistui myös Neuvostojen palatsin suunnitteluun.
Arkkitehdintyönsä ohella Štšuko toimi teatterin lavastajana ja pukusuunnittelijana. Hänet tunnetaan myös taitavana piirtäjänä ja akvarellimaalaajana.
Lamminjärvi (Ikaalinen)
Lamminjärvi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Kovelahden ja Lähdekylän välissä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Lamminjärvi on osa Kokemusjoen valuma-aluetta.
Maantietoa
Järvi on 200 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,5 hehtaaria. Se sijaitsee metsässä entisten peltojen läheisyydessä. Siihen laskevat lähialueen metsäojat ja sen laskuoja lähtee itäänpäin ja yhtyy noin kilometrin jälkeen Kokemusjokeen. Järven rantaviiva on 600 metriä pitkä eikä rannoille ole rakennettu mitään. Lähin tie kulkee Lammintaustan maatilan kautta noin 150 metriä päästä ohi.
Historiaa
Vuonna 1797 ja 1812 piirretyissä isojaon kartoissa Lamminjärven nimi kirjoitettiin "Ala Rautalammi".
Nikkarin koulu
thumb|Nikkarin koulu huhtikuussa 2008. Nikkarin koulu on keravalainen koulu, joka perustettiin vuonna 1967. Koulun nimenä oli aluksi Keravan uusi yhteiskoulu. Nykyinen Nikkarin koulurakennus otettiin käyttöön syksyllä 1973. Peruskoulujärjestelmään siirtyminen 1976 muutti koulun kahdeksi yksiköksi: Kalevan yläasteeksi (1993 nimeksi Nikkarin yläaste) ja Nikkarin lukioksi.
Nikkarin koulu lopetti toimintansa vuonna 2008, mutta rakennus kantaa edelleen tuota nimeä. Ensimmäinen suurempi peruskorjaus koulurakennukseen tehtiin vuosina 2008-2009. Remontin jälkeen tiloissa aloittivat Keravan lukio, Keski-Uudenmaan aikuislukio ja Laurea-ammattikorkeakoulu.
Elokuussa 2011 Keravan lukio ja Keski-Uudenmaan aikuislukio yhdistettiin ja oppilaitoksen nimi on nyt Keravan lukio ja aikuislukio.
Fotografiska
thumb|Fotografiska, Tukholma thumb|Fotografiska, Tallinna Fotografiska on yksityinen valokuvataiteen näyttelytila Tukholman Södermalmilla, Tallinnan Telliskiven alueella ja New Yorkissa.
Tukholmassa se sijaitsee Stora Tullhusetin tiloissa Stadsgårdenissa osoitteessa Stadsgårdshamnen 22. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Ferdinand Boberg vuonna 1905, ja se muutettiin nykyiseen käyttöön vuosina 2008–2010. Museo avattiin yleisölle 21. toukokuuta 2010.
Vaikka Fotografiskaa ylläpitää yhtiö nimeltä Svenska Fotografiska museet AB, sitä ei pidä sekoittaa Tukholman Moderna museetin valokuvakokoelmiin, jotka toimivat vuosina 1971–1988 itsenäisenä museona nimellä Fotografiska Museet.
Fotografiska ei ole museo siinä mielessä, ettei sillä ole omia kokoelmia, julkista tukea eikä tutkimustoimintaa, vaan toiminta perustuu vaihtuviin näyttelyihin ja pääsylipputuloihin. 5 500 neliömetrin kokonaispinta-alasta on näyttelytilaa 2 500 neliömetriä. Näyttelyiden lisäksi Fotografiskalla on oheistoimintaa, kuten korkeatasoinen ravintola, komediaklubi ja valokuvauksen kurssitoimintaa nimellä Fotografiska Academy.
Fotografiska avasi uuden taidehallin Tallinnassa 19. kesäkuuta 2019 ja New Yorkissa 14. joulukuuta 2019. Fotografiskan perustivat veljekset Jan ja Per Broman, jotka ovat laajentamassa toimintaansa edelleen franchising-periaatteella Lontooseen ja Shanghaihin. Kansainvälistymisessä on konsulttina mukana suomalainen Berndt Arell. Lontoon Whitechapeliin Fotografiska saa 9 000 neliön tilat, joihin mahtuu puolen tusinaa näyttelyä kerrallaan. New Yorkin tilat ovat Flatironin alueella Park Avenuella, entisessä kirkon lähetystyön talossa.
Wayne
Wayne voi tarkoittaa seuraavia:
HMS Urania
HMS Urania (viirinumerot R05 ja F08) oli Britannian kuninkaallisen laivaston U-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa ja sen jälkeen tyypin 15 nopeaksi sukellusveneentorjuntafregatiksi muutettuna viirinumerolla F08.
Valmistus
Alus tilattiin 12. kesäkuuta 1941 sodanajan hätäohjelmassa Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 18. kesäkuuta 1942 telakkanumerolla 832. Alus laskettiin vesille 19. toukokuuta 1943 ja valmistui 18. tammikuuta 1944.
Palvelus
Alus saapui romutettavaksi maaliskuussa 1971.
Bookworm
Bookworm on PopCap Gamesin kehittämä pulmapeli. Se julkaistiin ensimmäisen kerran tietokoneelle 25. tammikuuta 2003. Se julkaistiin myöhemmin myös muun muassa Nintendo DS:lle ja Game Boy Advancelle.
Pelissä pelaajan on yhdistettävä kirjaimia ja siten muodostettava englanninkielisiä sanoja.
Marraskuussa 2006 peli sai jatko-osan Bookworm Adventures.
Apertura ja clausura
thumb|Vihreällä maat, jossa kausi pelataan keväästä syksyyn, ja oranssilla maat, jossa syksystä kevääseen. Numerolla 1 merkitty maat, joissa apertura- ja clausura-mestarit pelaavat keskenään erillisen mestaruusottelun. Apertura ja Clausura ovat Väli- ja Etelä-Amerikan maiden jalkapalloliigoissa käytettävään kaksiosaiseen sarjajärjestelmään liittyviä nimityksiä. Järjestelmä on hieman erilainen kuin Euroopan liigoissa käytetty. Vastaavanlainen malli on ollut käytössä myös Japanissa ja Etelä-Koreassa.
Kaksiosainen sarjajärjestelmä
Latinalaisen Amerikan maissa kausi jakautuu kahteen osaan ja molemmilla kausilla on oma mestarinsa. Näistä kausista käytetään nimiä Apertura (suom. avaus) ja Clausura (suom. päätös, päättäminen). Boliviassa, Chilessä, Kolumbiassa, Panamassa ja Paraguayssa, Uruguayssa ja Venezuelassa Apertura on vuoden ensimmäisellä puoliskolla eli keväällä. Argentiinassa, Costa Ricassa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa, Nicaraguassa, Uruguayssa, ja Puerto Ricossa Apertura alkaa vuoden jälkimmäisellä puoliskolla eli syksyllä. Suurimmassa osassa mainituista liigoista sekä Aperturalla että Clausuralla on oma mestarinsa. Nicaraguassa, Uruguayssa ja Venezuelassa Aperturan ja Clausuran voittajat pelaavat finaalissa, joka ratkaisee koko kauden mestarin. Näin ollen yllä ensin mainitun ryhmän maissa tulee joka vuosi kaksi mestaria ja jälkimmäisen ryhmän maissa yksi. Meksikossa taas pelataan molempien kausien voittajien kesken uudesta tittelistä ennen seuraavan kauden alkua. Myös Japanissa oli kausilla 2015 ja 2016 kaksiosainen sarjajärjestelmä.
Sarjasta putoaminen
Näiden kahden kauden yhteistaulukko päättää sijoitukset sarjasta putoamiseen. Joissakin liigoissa on kaksiosainen ottelu putoajien kesken tai sitten pelataan alemman sarjatason parhaita vastaan. Argentiinassa, Kolumbiassa ja Paraguayssa on hieman poikkeava käytäntö. Siellä lasketaan kolmen viimeisen kauden kaikki pisteet ja päätetään putoajat sillä perusteella. Argentiinassa kaksi viimeistä putoavat suoraan, kun taas 1. divisioonan 17. ja 18. pelaavat kaksiosaisen ottelun 2. divisioonan kolmannen ja neljännen kanssa. Kolumbiassa putoaa sarjatasoa alemmaksi viimeinen joukkue ja 17. joukkue pelaa 2. divisioonan toiseksi tullutta joukkuetta vastaan kaksiosaisen ottelusarjan. Tämä on ollut käytössä vuodesta 2006 lähtien. Paraguayssa putoaa kaksi viimeistä joukkuetta ja heidän tilalleen tulee seuraavalta sarjatasolta kaksi parasta.
Muunlaisia järjestelmiä
Vuodesta 2006 lähtien on Ecuadorissa on käytetty perinteistä Apertura ja Clausura -järjestelmää. Vuonna 2005 siellä pelattiin Apertura 12 joukkueen kesken, sekä koti- että vierasottelu kaikkia vastaan, ja Clausurassa pelattiin kaksinkertaisena kuuden Aperturalla parhaiten sijoittuneen joukkueen kesken.
Brasilia ja Argentiina
Brasilia on Argentiinan ohella ainoa latinalaisen Amerikan maa, jossa ei käytetä kaksiosaista sarjajärjestelmää. Siellä on yksi kausi, johon kuuluu kaksi kierrosta. Sarja pelataan kuitenkin huhtikuusta joulukuuhun. Tammikuusta huhtikuuhun siellä pelataan aluemestaruuksista. Sen lisäksi Brasiliassa on oma kansallinen cup, jota pelataan vain harvoissa latinalaisen Amerikan maissa, kuten Kolumbiassa, Chilessä, Venezuelassa ja Argentiinassa. Myös Argentiinassa on nykyisin eurooppalaistyylinen sarjajärjestelmä.
Jani Karppanen
Jani Karppanen (s. 1990 ) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Jyväskylän Kiriä.
Karppanen pelasi ensimmäisen kerran Superpesiksessä vuonna 2007, jolloin pelasi yhden ottelun Jyväskylän Kirin paidassa. Vuoteen 2011 asti hän pelasi myös poikien Superpesiksessä otteluita jokaisella kaudella. Hän pelasi Kirissä vuoteen 2012 asti. Tänä aikana hän pelasi 45 ottelua.
Vuosina 2013 ja 2014 Karppanen pelasi Jyväskylän Valon joukkueessa Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa. Vuonna 2015 hän palasi Superpesikseen Kirin joukkueessa, jonka lisäksi pelasi muutamia otteluita myös Ykköspesis-joukkue Lievestuoreen Kisassa.
Yhteensä Karppanen on pelannut urallaan 74 ottelua miesten Superpesiksessä.
Arto Rintamäki
Arto Rintamäki (s. 23. helmikuuta 1950 Tampere) on suomalainen näyttelijä ja muusikko.
Elämä ja ura
Rintamäki aloitti ammattilaisuransa Turun ruotsalaisen teatterin näyttelijänä 1975–1979. Sittemmin hän työskenteli näyttelijänä Turun kaupunginteatterissa ja Helsingin kaupunginteatterissa. Hän on toiminut myös vapaana näyttelijänä. Teattereiden ohella Rintamäki näytteli sivuosia muutamissa televisiotuotannoissa, kunnes hänen uransa katkesi aivoverenvuotoon huhtikuussa 1999.
Rintamäen teatterirooleja olivat muun muassa Tony musikaalissa West Side Story ja Matti Wuolijoen ja Brechtin näytelmässä Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti.
Toivuttuaan Rintamäki ei enää palannut teatteriin, vaan hän on keskittynyt muusikon uraansa. Hän perusti vuonna 1973 Håkan Strengin ja Peter Ingon kanssa lauluyhtyeen nimeltä Trio Saludo. Puoliammattimainen kokoonpano esiintyi paitsi Suomessa myös muualla Euroopassa. Saludon toiminta aktivoitui uudelleen 2000-luvun lopulla. Rintamäki on laulanut myös mieskuoro Brahe Djäknarissa.
Rintamäki on opiskellut kaupallisia aineita ja musiikkitiedettä. Hänen kirjallinen toimintansa käsittää laulutekstejä.
Rintamäestä tehtiin Cityfolkhögskolanissa opinnäytetyönä henkilödokumentti I skuggan av sig själv vuonna 2006.
Brassavolat
Brassavolat (Brassavola) eli neitokämmekät ovat kämmekkäkasveja (heimo Orchidaceae), joita käytetään huonekasveina.
Brassavolat ovat myös risteytyneet läheisen katleijojen (Cattleya) suvun kanssa, jolloin on muodostunut jättikatleijojen (× Brassocattleya) suku. Loistokatleijojen (× Brassolaeliocattleya) suku taas on syntynyt Brassavola-, Cattleya- ja leeliat (Laelia) -sukuihin kuuluvien lajien risteytyessä. Myös näitä risteytymiä käytetään huonekasveina.
Théodore Agrippa d’Aubigné
Théodore Agrippa d’Aubigné (1552 Pons, Ranska −1630 Geneve, Sveitsi ) oli ranskalainen kirjailija ja aikansa historioitsija, joka kuoli maanpakolaisena. Hän oli maineikas hugenotti. Hänen ystäviään oli Henrik Navarralainen, ja hän oli Madame de Maintenonin isoisä. Pariisin parlamentti määräsi hänen teoksensa Histoire universelle 1550−1601 poltettavaksi. Teos on merkittävä aikalaiskuvaustensa vuoksi. Merkittävin hänen teoksistaan on seitsenosainen runoelma Les Tragiques (1616), jossa hän käsittelee Ranskan tilannetta, uskonvainoja ja Jumalan rangaistuksia. Hän pakeni 1620 Geneveen, jossa hän kuoli.
Frederick Simms
Frederick Richard Simms (12. elokuuta 1863 – 21. huhtikuuta 1944) oli insinööri ja liikemies, jolla oli suuri vaikutus koko Euroopan, mutta erityisesti Britannian moottoriteollisuuden kehitykseen. Simms syntyi Hampurissa elokuun 12. päivänä vuonna 1863. Hänen vanhempansa olivat Frederick Louis ja Antonia (o.s. Herman) Simms. Frederick nuoremman isoisä oli lähtöisin Birminghamista, mutta siirtynyt Hampuriin liiketoimiensa myötä. Simms opiskeli Saksassa ja Lontoossa ja osallistui Berliinin Polyteknisen Yhdistyksen toimintaan saatuaan oppimisjaksonsa "AG für Automatischen Verkauf, Hamburg - Berlin" -yhtiössä suoritettua. Hänen ensimmäisiä kaupallisia toimiaan oli ilmakaapelivaunujen ja -ratojen myynti yhdessä Blackpoolista kotoisin olleen liikekumppaninsa Stansfieldin kanssa. Heidän myymänsä kaapelivaunu asennettiin vuonna 1891 Crystal Palaceen. Crystal Palace oli Lontoon Hyde Parkissa sijainnut jättimäinen rautakehikkoinen lasirakennus, joka valmistui alun perin vuoden 1851 Lontoon maailmannäyttelyyn.
Théodore Agrippa d’Aubigné
Aubignén kirjoituksesta "Du devoir des rois et des sujets" on peräisin sanonta "valtio valtiossa".
Frederick Simms
Simms rakensi vuoden 1889 Bremenin messuille suunnittelemansa ilmakaapelivaunun esittelyä, kun hän tutustui samaisessa näyttelyssä Gottlieb Daimlerin valmistamaan polttomoottorikäyttöiseen raitiovaunuun, joka teki häneen suuren vaikutuksen. Daimler, joka oli kiihkeä anglofiili, oli työskennellyt Englannissa syksystä 1861 kesään 1863 höyryvetureita valmistaneen Beyer, Peacock & Company -yhtiön palveluksessa ja piti Englantia teknisen kehityksen kehtona. Näin miehet, joiden elämänpiiri oli saksalais-englantilaisen kulttuurin värittämä ja kiinnostuksen kohteena lupaava tulevaisuuden tekniikka, ystävystyivät huolimatta siitä että Simms oli lähes kolmekymmentä vuotta Daimleria nuorempi.
Simmsin liiketoimet
Simms aloitti Daimlerin moottoreiden Britannian maahantuonnin vuonna 1890, ja ne esiteltiin aluksi vene- ja paikallismoottorikäyttöön. Sopimuksella, joka on päivätty 18. helmikuuta vuonna 1891, hän sai oikeudet Daimlerin patenttien alaisten tuotteiden valmistukseen ja myyntiin Brittiläisen imperiumin alueella. Tätä tehtävää varten hän perusti heinäkuussa 1891 Lontooseen Simms & Co Consulting Engineers -yhtiön. Vuoden 1893 toukokuussa Simms perusti Daimler Motor Syndicate Ltd:n, jonka alaisuuteen kaikki Daimleriin sidoksissa olleet toiminnot ja sopimukset siirrettiin. Heinäkuussa 1895 hän aloitti Daimlerin moottoreita voimanlähteenään käyttävien Panhard & Levassor -autojen edustuksen Britanniassa. Simms pyysi ystävänsä Gottlieb Daimlerin uuteen yritykseen konsultoivaksi insinööriksi.
Vuonna 1895 Simms myi Daimler Motor Syndicaten liikemies Harry Lawsonille, joka muutti sen nimen British Motor Syndicateksi. Tämä oli alkusysäys Daimler Motor Company of Coventryn ja brittiläisen autojenvalmistuksen synnylle. Mutta ennen kuin Simmsin ja Lawsonin välinen kauppa oli mahdollinen, Simmsin tuli saada suostumus patenttioikeuksien siirtoon kaikilta hänen aiemmilta sopijakumppaneiltaan eli sekä Gottlieb Daimlerilta että Daimler-Motoren-Gesellschaftilta. Saksassa tilanne oli se, että DMG oli talousvaikeuksissa ja Gottlieb Daimler yhdessä Wilhelm Maybachin kanssa olivat ulkona yhtiöstä oman ajoneuvoprojektinsa kimpussa. Simms lupasi järjestää DMG:lle lisää pääomaa ehdoilla, että Daimler ja Maybach otetaan takaisin yhtiön johtokuntaan ja myös hänelle itselleen varataan johtokunnasta yksi istuin. Näin tapahtui, ja voidaan todeta, että Simmsin suorittamalla DMG:n pelastumisella oli suuri vaikutus eurooppalaiseen ajoneuvoteollisuuteen, koska myöhemmin DMG yhdistyi Karl Benzin yhtiön kanssa muodostaen maailmanlaajuiseksi toimijaksi kasvavan Daimler-Benz AG:n. Simms toimi Coventryn Daimlerin konsultoivana insinöörinä, mutta hän ei kuulunut yhtiön johtokuntaan.
Vuonna 1896 Simms yhdessä Lawsonin kanssa organisoi Lontoon ja Brightonin kaupunkien välisen autojen retkeilyajon, jolle hän antoi nimen Emancipation Day drive. Emancipation Day on orjuuden lopettamisen muistopäivä, ja tällä nimellä Lawson halusi korostaa sitä, kuinka Britannian silloinen tieliikennelaki kahlitsi autoilijoita. Lawsonin mielestä "Red Flag Act" vuodelta 1865, eli laki joka määräsi ajoneuvon kattonopeudeksi maaseudulla 4 mph (6 km/h) ja kaupungissa 2 mph (3 km/h) ja määräsi ajoneuvon edellä kulkemaan henkilön punaista merkkilippua heiluttaen, oli suurin hidaste autojen valmistamiselle ja myynnille. Tämän ensimmäisen protestiluontoisen ajon muistoksi, ajetaan nykyisin vuosittainen Lontoo-Brighton retkeilyajo.
Vuonna 1897 Simms perusti omilla varoillaan yhdistyksen nimeltä Automobile Club of Great Britain. Tästä muodostui myöhemmin Royal Automobile Club (RAC). Vuosien 1898–1900 välillä hän myös johti Motor Carriage Supply Company -yhtiötä, joka myi sekä saksalaisia Daimler- että Simmsin "Motor Wheel" -ajoneuvoja ja Simmsin magneettoja.
Sotilasajoneuvojen suunnittelu
right|thumb|Simmsin moottoroitu sotavaunu. Simmsin Motor Scout oli kaiketikin maailman ensimmäinen polttomoottorikäyttöinen sotakone. Vuonna 1898 esitellyssä Motor Scoutissa De Dion-Boutonin nelipyöräiseen ajoneuvoon oli liitetty Maxim-konekivääri ja kevyt tulisuoja.
Vuonna 1899 esitelty Simmsin moottoroitu sotavaunu oli maailman ensimmäinen panssaroitu ajoneuvo. Ajoneuvon valmistuksesta vastasi myöhemmin sotateollisuuden suurvalmistajaksi nouseva Vickers & Sons. Ajoneuvossa käytettiin Coventryn Daimlerin valmistamaa alustaa, jonka voimanlähteenä oli saksalainen Daimler-moottori. Ajoneuvon prototyyppi oli tilattu ja suunniteltu huhtikuussa 1899, mutta Vickers sai ensimmäisen vaunun valmiiksi vasta vuonna 1902.
Simms Manufacturing Co
Vuonna 1900 Frederick Simms perusti nimeään kantavan yhtiön, joka vuosina 1904–1907 valmisti henkilöautoja ja hyötyajoneuvoja sekä moottoreita muiden autonvalmistajien tarpeisiin. Vuonna 1906 yhtiö toimitti Durham and District Motor Omnibus Co:lle yksikerroksisen linja-auton. 270 mailin matka Lontoon Kilburnissa sijainneilta tehtailta Durhamiin, Koillis-Englantiin kesti yli kaksi vuorokautta.
Vuonna 1906 yhtiö valmisti 12–15, 20–24, 26–30 ja 30–40 hevosvoimaisia kardaanivetoisia henkilöautoja Simms-Welbeck -nimellä.
Vuonna 1908 yhtiö toimitti asiakkaalleen höyrykoneen tilalle 100 hevosvoimaisen Simmsin venemoottorin.
Vuonna 1909 yhtiö hankki Britannian yksinoikeudet ranskalaisen Appareils d'Aviation Les Frères Voisin -yhtiön lentokoneiden edustukseen.