cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kantturaniemen varuskunta
Varuskunnan nimi oli aluksi Vainikkalan varuskunta. Helmikuun 14. päivänä 1941 annetulla varuskuntakäskyllä numero 12/41 varuskunnan nimi vaihtui Kantturaniemen varuskunnaksi. Varuskunnan maa-alueet käsittivät kaksi tilaa, joista toinen noin kahdeksan hehtaarin tila varsinaisessa Kantturaniemessä ja toinen noin 13 hehtaarin tila Lieslahden niemessä. Käyttöoikeudella laajennettiin toiminta-aluetta. Kantturaniemen varuskuntaan ryhmittyi prikaatin esikunta, I pataljoona, viestikomppania ja huollon osia. II Pataljoona ryhmittyi Kesäniemeen ja patteristo Syntymäniemeen. Jatkosodan uhatessa perustettiin 13. kesäkuuta prikaatin III pataljoona ja prikaatin nimeksi tuli Jalkaväkirykmentti 1 (JR1).
Miehistöparakkien käyttö varuskunnassa jäi lyhyeksi, kun jatkosota syttyi 25. kesäkuuta 1940. Parakit purettiin ja vietiin rintamalle joukkojen käyttöön. Henkilökunnalle ja heidän perheilleen oli rakennettu 19 asuinrakennusta. Neljä rakennuksista oli tyyppiä A2 upseeritaloa ja 14 tyyppiä A1 aliupseeritaloa. Talot olivat kahden perheen paritaloja. Rakennukset oli suunnitellut arkkitehti Elsi Borg Puolustushallinnon rakennustoimistosta. Sodan sytyttyä perheet jäivät edelleen asumaan rakennuksiin rykmentin siirtyessä sodan ajan tehtäviin.
Neuvostoliitto aloitti 4. strategisen iskunsa 9. kesäkuuta 1944 Karjalan kannaksella. Viipuri–Kuparsaari–Taipale-linja (VKT-linja) murtui Valkeasaaressa ja Viipuri menetettiin 20. kesäkuuta. Jatkosodan loppuvaiheessa 29.–30. kesäkuuta 1944 ryhmittyi Kannaksen joukkojen komentajaksi määrätyn kenraaliluutnantti K. L. Oeschin esikunta (KaJoKE) Kantturaniemeen johtamaan torjuntataisteluja Tali-Ihantalassa, Viipurinlahdella ja Vuosalmessa. Neuvostoliiton hyökkäys torjuttiin.
Rauhan sopimuksen mukaisten joukkojen uudelleen sijoittamisessa parakkivaruskunnat jäivät tarpeettomiksi paitsi Ylämylly ja Kontioranta. Puolustusministeriö luovutti tai myi tarpeettomat parakkivaruskunnat valtion yrityksille, kunnille, järjestöille ja yksityishenkilöille. Kantturaniemen varuskunta toimi Lappeenrantaan sijoitetun kantahenkilökunnan asuntoina 1960-luvulle. Vuonna 1965 Puolustusministeriö myi huutokaupalla jäljellä olevat 12 asuinrakennusta puolustushallinnon henkilöstölle loma-asunnoiksi tai purettaviksi. Kaksi rakennuksista purettiin ja jäljellä olevien omistajat järjestäytyivät Lieslahden lomanviettoalue ry:ksi. Maa-alue säilyi silti Puolustusministeriön omistamana.
Vuonna 2002 valtion järjestäessä uudelleen omistamiensa kiinteistöjen hallintaa siirtyi Kantturaniemen varuskunnan vanha alue Metsähallituksen omistukseen. Lieslahden Lomanviettäjät ry, joksi nimi oli muuttunut, solmi 20 vuoden vuokrasopimuksen Metsähallituksen kanssa vuonna 2004. Tiukat reunaehdot rakennusten omistajuudessa säilyivät. Vuonna 2014 yhdistyksen jäsenyys- ja omistajuusehtoja vapautettiin. Vuonna 2018 yhdistyksen nimeksi tuli Kantturaniemen Varuskunnan Perinneyhdistys ry ja jäsenyys avattiin kaikille yhdistyksen säännöt hyväksyville Suomen kansalaisille. PRH hyväksyi uudet säännöt 10. elokuuta 2018. Yhdistyksen toiminnan tarkoituksena on vaalia, ylläpitää ja edistää Kantturaniemessä sijainneiden Puolustusvoimien joukkojen maanpuolustuksellista, kulttuuri- ja sotahistoriallista perintöä, valvoa alueella olevien rakennusten kunnossapitoa sekä toimia alueella olevien rakennusten omistajien yhteisönä.
Kim Lamarre
Kim Lamarre (s. 20. toukokuuta 1988 Quebec) on kanadalainen freestylehiihtäjä, joka kilpailee slopestylessa. Hän sai Sotšin olympialaisissa 2014 ensimmäistä kertaa järjestetyssä slopestylessa pronssimitalin.
Vuonna 2011 Lamarre oli slopestylen MM-kilpailuissa neljäs. Saman vuoden X Games -kisoissa hän oli kolmas. Ensimmäisen freestylehiihdon maailmancupin osakilpailunsa hän laski tammikuussa 2013 Coppern Mountainilla. Hänen paras sijoituksensa on neljäs Breckenridgen osakilpailussa tammikuussa 2014.
Lamarren ura on ollut katkonaista useiden polven eturistisidevammojen vuoksi, ja Sotšin olympiamitali olikin jossain määrin yllätys.
Gymnothorax melatremus
Gymnothorax melatremus on pienikokoinen mureenalaji.
Ulkonäkö ja koko
Gymnothorax melatremus jää noin 25 cm pitkäksi. Se on väriltään likaisen kullankeltainen, silmissä on musta keskus ja valkoinen reuna.
Alkuperä
Gymnothorax melatremus on kotoisin indopasifiselta merialueelta. Sen levinneisyysalue ulottuu Itä-Afrikasta Marquesas-saarille ja sieltä Havaijille ja Australiaan. Se elää koralliriuttojen merenpuoleisten rinteiden koloissa tyrskyvyöhykkeen alapuolella aina 26 metrin syvyyteen asti.
Ravinto
Gymnothorax melatremus on lihansyöjä. Akvaariossa se huolii pakastettua ruokaa, eikä yleensä yritä saalistaa asuinkumppaneitaan.
Lina
Lina on monissa maissa esiintyvä naisen etunimi.
Lina on alun perin lempinimi, joka on johdettu -lina-päätteisistä nimistä, kuten Wilhelmina, Paulina ja Karolina. On esitetty myös että se voisi olla latinalaisen miehennimen Linus naispuolinen vastine. Suomessa nimi esiintyy myös muodossa Liina. Suomenruotsalaisessa almanakassa Linan nimipäivä on 22. kesäkuuta samoin kuin Liinan suomalaisessa almanakassa. Nimipäivä on sama kuin Pauliinan.
Suomessa nimi Lina oli vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1499 henkilölle. .
Lähteet
Line Lina (ujednoznacznienie)
Maitosuklaa
Maitosuklaa on suklaata, joka valmistetaan kaakaomassan, kaakaovoin ja sokerin lisäksi maitojauheesta tai maidosta. Euroopan unionin alueella maitosuklaassa on oltava vähintään 25 prosenttia kaakaokuiva-ainetta ja vähintään 14 prosenttia maidon kuiva-ainetta. Vaaleassa maitosuklaassa on oltava vähintään 20 prosenttia kaakaokuiva-ainetta ja vähintään 20 prosenttia maidon kuiva-ainetta.
Maitosuklaan kokonaisenergian jakauma on 54 % rasvaa, 8% proteiinia, 38 % imeytyvää hiilihydraattia. Suklaata tehdään yleensä teollisesti. Tilastoitujen tietojen mukaan maitosuklaassa on 100 g kohden noin 33 g rasvaa ja hiilihydraatteja jopa 50 g. On erikseen olemassa maidotonta ”maitosuklaata”, jossa on käytetty kasvismaitoja, esimerkiksi laktoosi-intoleranssin ja maitoallergian omaavia varten.
Maitosuklaan keksi vuonna 1875 sveitsiläinen Daniel Peter kehittäessään maitojauheen, jota hän sekoitti kaakaojauheeseen ja -voihin sokerin kera.
Aiheesta muualla
Types of chocolate
Brunner Minen onnettomuus
thumb|Brunner Mine -kaivos Uuden-Seelannin kartalla Brunner Minen onnettomuutta 26. maaliskuuta 1896, jossa kuoli 65 kaivosmiestä, pidetään Uuden-Seelannin historian pahimpana kaivosonnettomuutena. Onnettomuuden aiheuttanut räjähdys johtui todennäköisesti metaanikaasun syttymisestä, mikä on yleinen vaaratilanne kaivoksissa.
Ensimmäisenä uhreja etsimään lähteneet kaivoksen johtaja ja insinööri löydettiin tajuttomina. Menehtyneitä oli puolet työläisistä ja kaikkien ruumiit löydettiin.
Madagaskarinmedestäjä
Madagaskarinmedestäjä (Cinnyris sovimanga) on Madagaskarilla ja osassa Seychellien saaristoa elävä medestäjiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan madagaskarinmedestäjä on noin 10 cm. Koiraan pää, selkä ja kurkku ovat väriltään metallinhohtoisen vihreät. Siivet ovat mustat. Rinta on koiraalla kiiltävän sininen. Rinnassa on punainen poikittaisraita, joka erottaa rinnan keltaisesta vatsasta. Lajin koiras vaihtaa höyhenpukunsa vaatimattomampaan huhti-toukokuussa. Madagaskarinmedestäjänaaraan pää on harmahtava. Muuten naaras on väritykseltään ruskea yläosiltaan. Kurkku on vaalean rusehtava ja vatsa kellertävä. Kurkussa ja vatsassa on ruskeita täpliä. Nuoret koiraat muistuttavat naaraita, mutta ovat niitä tummempia. Lajin nokka on pitkä ja alaspäin kaartuva.
Levinneisyys ja elinympäristö
Madagaskarinmedestäjää tavataan Madagaskarilla, Seychelleille kuuluvan Aldabran saariryhmän saarilla ja Ranskalle kuuluvilla Gloriososaarilla. Gloriososaarilla ja Aldabrassa laji on madgaskarinrillin (Zosterops maderaspatanus) ohella yleisin maalintu. Lajin elinympäristöä ovat kaikki saarien alkuperäiset metsätyypit sekä puutarhat ja puistot merenpinnan tasalta korkealle vuoristoon asti. Lintu tulee toimeen myös ihmisen muokkaamissa metsäympäristöissä.
Väinö Huhtala (soutaja)
Väinö Olavi Huhtala (23. kesäkuuta 1934 Sievi – 25. helmikuuta 1997) oli suomalainen kilpasoutaja.
Madagaskarinmedestäjä
Ravinto ja lisääntyminen
Madagaskarinmedestäjä käyttää pitkää ja kaarevaa nokkaansa meden imemiseen. Lisäksi laji käyttää ravintonaan hyönteisiä ja hämähäkkejä. Pesimäkausi kestää elokuusta huhtikuuhun. Naaras rakentaa roikkuvan pesän ruohoista ja kasvikuiduista. Naaras munii kaksi valkeahkoa punapilkullista munaa, jotka se hautoo yksin. Naaraalla on myös koirasta suurempi rooli poikasten ruokinnassa.
Väinö Huhtala (soutaja)
Huhtala edusti Suomea Rooman olympialaisissa 1960 nelosessa, jossa Suomen joukkue karsiutui välierissä. Hän osallistui Euroopan-mestaruuskilpailuihin vuonna 1956 sekä useana vuonna Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuihin.
Seuratasolla "Väiski" Huhtala edusti Wärtsilän Soutajia ja Sievin Sisua. Hän voitti kahdeksan Suomen-mestaruutta kaksikoissa, nelosissa ja kahdeksikoissa vuosina 1956–1961.
Hormajärvi
Hormajärvi on kirkasvetinen järvi Lohjalla, Lohjanharjun (ensimmäisen Salpausselän) kupeessa, heti Lohjanjärven pohjoispuolella.
Järvellä on yhdeksän saarta, joista suurin on koillisosassa sijaitseva Hiidensaari. Muita nimettyjä saaria ovat Klupi, Mustasaari, Rouvasaari ja Teurinkari. Järven saarista neljä on nimettömiä.
Hormajärven rannoilla on runsaasti taloja ja vapaa-ajan asuntoja. Järven kaakkoisosassa on yleinen uimaranta.
Hormajärvi sijaitsee Karjaanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 23) Lohjanjärven alueella (23.05), jonka Hormajärven valuma-alueeseen (23.025) se kuuluu. Vedenpinnan korkeus on 32,3 mpy. Järvi laskee sen lounaispäästä lähtevää Hormajokea pitkin Lohjanjärveen. Hormajoen pituus on 400 metriä ja pudotus 0,7 metriä.
Suomen baseballmaajoukkue
Suomen miesten baseballmaajoukkue on joukkue, joka edustaa Suomea miesten baseballin arvoturnauksissa. Ensimmäinen turnaus, johon joukkue osallistui, oli North European Cup 1982. Ensimmäisen kerran Suomi osallistui B-ryhmän EM-turnaukseen 1984, jossa se voitti Saksan. Turnauksen voitti San Marino. Suomi jäi neljän joukkueen turnauksessa viimeiseksi. Suomi osallistui vuoden 2010 EM-karsintoihin ilman mainittavaa menestystä. Myöskään karsinnat baseballin miesten Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2012 eivät tuoneet lisäystä joukkueen voittosaldoon.
Jo vuoden 1952 olympialaisia varten Suomen parhaista pesäpalloilijoista koottiin maajoukkue näytösotteluun. Maajoukkue kävi 1951 vierailulla Ruotsissa ja Tanskassa. Olympiakisoissa Yhdysvaltain olympiajoukkueesta koottu yhdistelmä voitti näytöskamppailun ylivoimaisesti 19-1.
Antonio Arellano Durán
Antonio Arellano Durán (13. kesäkuuta 1927 – 2. maaliskuuta 2003) oli venezuelalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 1. marraskuuta 1955 ja nimitettiin San Carlos de Venezuelan hiippakunnan johtoon 3. kesäkuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alejandro Fernández Feo-Tinoco, jota avustivat José Léon Rojas Chaparro ja Medardo Luis Luzardo Romero. Arellano Durán asetettiin virkaansa 6. syyskuuta 1980, ja hän toimi siinä, kunnes jäi eläkkeelle 27. joulukuuta 2002.
Erik Heijblok
pienoiskuva|Erik Heijblok Erik Heijblok (s. 29. toukokuuta 1977) on alankomaalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Eredivisie-seura AZ:aa.
Heijblok aloitti seurauransa Eerste Divisiessä pelaavassa HFC Haarlemissa kaudella 2003/2004. Hän pelasi Haarlemissa neljä kautta ja 126 ottelua kauteen 2006/2007 asti, ennen kuin allekirjoitti vuoden sopimuksen AFC Ajaxin kanssa. Hän toimii nykyseurassaan enimmäkseen varamaalivahdin roolissa eikä ole ollut kertaakaan joukkueensa avauskokoonpanossa eikä pelannut yhtään ottelua. Kesällä 2008 Heijblok siirtyi Ajaxista De Graafschapiin.
Volkswagen Group A -pohjalevy
Volkswagen Group A -pohjalevy on Volkswagen Groupin kehittämä pohjalevy etu- ja nelivetoisille autoille, joissa moottori on sijoitettu poikittain. Sen ensimmäinen versio esiteltiin vuonna 1974 Volkswagen Golfin yhteydessä. Uudemmissa malleissa on siirrytty käyttämään modulaarista MQB-pohjalevyä.
Valeri Leontjev
thumb|300px|Leontjev sai [[Ystävyyden kunniamerkki|Ystävyyden kunniamerkin Venäjän presidentti Vladimir Putinilta 31. heinäkuuta 2014.]]
Volkswagen Group A -pohjalevy
A3
Lyhennetty A03-pohjalevy (mm. Volkswagen Polo III) perustuu A3:een.
A6 (PQ46)
Volkswagen Passatin viides sukupolvi on nimetty harhaanjohtavasti B6:ksi, vaikka siinä käytetäänkin A6/PQ46-pohjalevyä, joka lainaa osia Golfin A5-pohjalevystä.
Valeri Leontjev
Valeri Jakovlevitš Leontjev (, s. 19. maaliskuuta 1949 Ust-Usa, Komin tasavalta, Neuvostoliitto) on venäläinen pop-muusikko, joka on etniseltä taustaltaan komi. Leontjevin suosio oli huipussaan 1980-luvun alussa. Hänet nimitettiin vuonna 1996 Venäjän kansantaiteilijaksi. Hänet tunnetaan yhtenä merkittävimmistä venäläismuusikoista. Leontjev on levyttänyt urallaan yli 30 albumia, joista useat ovat myyneet yli miljoona kappaletta.
Vermuntilan jäähalli
Vermuntilan jäähalli oli jäähalli, joka sijaitsi Vermuntilassa Raumalla. Jäähallia käyttänyt VT-HT pelasi kotiottelunsa siellä. Vuonna 2013 halli purettiin.
Vaarallinen matka
Vaarallinen matka on Tove Janssonin kirjoittama ja kuvittama muumiaiheinen kuvakirja vuodelta 1977. Sen on suomentanut Panu Pekkanen. Vuonna 2018 ilmestyneen uuden suomennoksen on tehnyt Alice Martin. Kyseessä on Janssonin toiseksi viimeinen muumikirja. Sen kaikki alkuperäiset kuvitukset on tallennettu Tampereen taidemuseon Muumilaaksoon. Vaarallinen matka voitti Topelius-palkinnon vuonna 1978.
Juoni
Kirjassa esiintyvät Sanna ja muumitarinoista tutut hahmot, kuten Hemuli, Nipsu ja Surku. He seikkailevat myrskyssä ja omituisessa maailmassa, ja heidän matkansa muuttuu vaaralliseksi. Sanna näkee maailman iloisissa väreissä, koska hän on saanut uudet silmälasit. Lopulta he saapuvat kuumailmapallolla Muumilaaksoon, jossa on juhlat. Myös Mörkö esiintyy yhdessä kirjan kuvassa myrskyn keskellä, mutta tästä ei mainita tekstissä.
Tarina muualla
Taidegraafikko Tuulikki Pietilä on tehnyt vuonna 1988 kolme kolmiulotteista muumikuvaelmaa, jotka perustuvat kirjan tapahtumiin. Teokset ovat nimeltään Sanna kohtaa eksyneet, Vaarat uhkaavat ja Tuu-tikin pelastava ilmapallo. Kuvaelmat kuuluvat Tampereella sijaitsevan Muumilaakso-museon kokoelmaan.
Vuonna 2014 Arabia valmisti Toven juhla -nimistä astiasarjaa, jonka kuvitus pohjautuu Vaarallinen matka -kirjaan. Sarjaan kuuluu muki ja kolme erikokoista säilytyspurkkia. Astioissa on kuvattu muumien puutarhajuhlia. Joka kuudennen mukin sisäpuolella on kuvituksena silmälasit, jotka Arabian tiedotteen mukaan ”saattavat johdattaa löytäjänsä hurjaan seikkailuun”. Toven juhla -sarjan on kuvittanut taiteilija Tove Slotte, ja sillä juhlistettiin Tove Janssonin 100-vuotisjuhlavuotta.
Janne Lundmark
Johan Henrik (Janne) Lundmark (1806 Espoo – 1855 Helsinki) oli suomalainen ruotsiksi kirjoittanut runoilija.
Seversky P-35
Seversky P-35 oli yksi ensimmäisistä kokometallirakenteisista yksitasoisista hävittäjäkoneista, joissa oli sisään vedettävä laskuteline ja jossa oli sovellettu laajasti kuorirakennetekniikkaa. Koneen kehitti Seversky Aircraft Corporation pääsuunnittelijanaan Alexander Kartveli. Seversky Aircraft Corporation vaihtoi nimensä vuonna 1939 Republic Aviation Corporationiksi.
Prototyypistä Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien P-35:ksi
thumb|Seversky AP-1 eli P-35 tunnuksella PA 95 Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien 94. laivueen väreissä. Seversky Aircraft Corporationin ensimmäinen hävittäjäkone oli Alexander Kartvelin suunnittelema kaksipaikkainen kiinteällä laskutelineellä varustettu hävittäjäkone tunnuksella SEV-2XP. Kone lensi ensilentonsa keväällä 1935, mutta se vaurioitui 18. kesäkuuta 1935. Kone rakennettiin uudelleen yksipaikkaiseksi hävittäjäkoneeksi SEV-1XP ja varustettiin sisään vedettävällä laskutelineellä.
SEV-1XP osallistui Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien evaluointiin maaliskuussa 1936 ja tuli valituksi 16. kesäkuuta 1936. Seversky sai 77 koneen tilauksen vaihtaen sarjatuotantoversiolle tunnuksen AP-1. Tilaus vahvistettiin vuoden 1937 alussa ja kone sai Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien tunnuksen P-35. Ensimmäiset koneet ehtivät palvelukseen vielä vuonna 1937, mutta 76. sarjakone toimitettiin vasta elokuussa 1938. Sarjan viimeisestä eli 77. koneesta tehtiin XP-41.
Jatkokehittelyn tuloksena Republic P-43 Lancer
AP-2:n pohjalta suunniteltiin myös AP-4, joka oli suunniteltu hävittäjäksi toimimaan korkealla. Koneessa oli turboahtimella varustettu 1 200 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-SC2G -moottori ja ohjaamon taakse asennetun turboahtimen vuoksi pidennetty takarunko. Kone osallistui Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien testeihin helmi-maaliskuussa 1939, joskin syttyi ilmassa tuleen 22. maaliskuuta 1939. Ilmavoimat tilasi kuitenkin 13 evaluointikonetta tunnuksella YP-43; koneesta syntyi myöhemmin Republic P-43 Lancer. AP-7:n pohjalta suunniteltiin AP-9, jossa oli AP-7:n siipirakenne taakse kääntyvine laskutelineineen mutta 1 050 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-SC3-G. Kone valmistui vuonna 1939 ja sitä tarjottiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille, joka kuitenkin piti enemmän turboahdetulla moottorilla varustetusta AP-4:stä. Kone myytiin Ecuadoriin. Samaan evaluointiin AP-4:n ja AP-9:n kanssa vuonna 1939 osallistui myös XP-41, jossa oli mekaanisella kaksivaiheisella ahtimella varustettu 1 200 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-19 -moottori. Koneen rakenne vastasi muutoin AP-4:ää.
Vientiponnisteluista Ruotsin J 9 ja Yhdysvaltojen P-35A
thumb|Seversky EP-1-106 (P-35A) eli Ruotsin ilmavoimien J 9 kuvattuna vuonna 1976 Ruotsin ilmailumuseossa. Vientiä varten Seversky rakensi AP-1:n pohjalta vientiversion EP-1-68. Kone vastasi muutoin AP-1:tä mutta siinä oli AP-4:n tapaan pidempi takarunko. Moottorina oli 1 050 hv:n Pratt&Whitney Twin Wasp R-1830-S1C1-G. Konetta esiteltiin muun muassa Ruotsissa huhtikuussa 1939 ja 29. kesäkuuta Ruotsi tilasi ilmavoimilleen aluksi 15 konetta tunnuksella EP-1-106 ja 11. lokakuuta toisena tilauksena 45 konetta. 5. tammikuuta 1940 tilattiin vielä 60 konetta. Prototyyppi EP-1-68 myytiin Ecuadoriin AP-7:n ja AP-9:n kanssa.
Ruotsi sai ensimmäisen ja toisen tilauksen 60 konetta kesällä 1940 ja ne otettiin Ruotsin ilmavoimien palveluskäyttöön tunnuksella J 9. Yhdysvaltain hallituksen asettama aseiden vientikielto astui voimaan 2. heinäkuuta 1940, jolloin Ruotsilta jäivät saamatta loput 60 EP-1-106-konetta. Ne otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien käyttöön tunnuksella P-35A.
Muut kehitysversiot
thumb|P-35:n kopioksi väitetty Ruotsin ilmavoimien Reggiane Re.2000 Ruotsin ilmailumuseossa vuonna 2006. Yhtä aikaa AP-1:n kanssa Seversky rakensi kaksipaikkaisen version SEV-2PA. Koneen sai maakenttäversiona tunnuksella 2PA-L ja kellukeversiona tunnuksella 2PA-A. Euroopan vientiponnisteluja varten rakennettiin versio 2PA-202 (tai 2PA-BX), jossa oli 1 100 hv Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-S3C -moottori. Japanin laivaston ilmavoimille tilattiin saattohävittäjiksi 20 konetta tunnuksella 2PA-B3. Koneet palvelivat tunnuksella A8V1 lähinnä tiedustelutehtävissä ja kaksi koneista luovutettiin Asahi Shimbun -sanomalehdelle. Ruotsin ilmavoimat tilasi 52 kappaletta 2PA-BX:ää syöksypommittajiksi, mutta se sai näistä vain kaksi ennen aseiden vientikiellon astumista voimaan. Loput koneet päätyivät Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille, jotka käyttivät koneita harjoituskoneina tunnuksella AT-12 Guardsman. Näiden lisäksi yksi 2PA-L ja 2PA-A sekä valmistuslisenssi myytiin Neuvostoliitolle maaliskuussa 1938, mutta lisenssillä ei rakennettu yhtään konetta.
Capronin tytäryhtiön Reggianen väitetään kopioineen Seversky P-35:n. Kone – Reggiane Re.2000 – lensi ensilentonsa 24. toukokuuta 1939. Koneen muodosta ja päämitoista päätellen suunnittelijat ovat vähintään ottaneet vaikutteita P-35:stä. Moottorina koneessa oli 1 040 hv:n Piaggio P.XI RC 40D. Konetta myytiin Ruotsiin 60 kpl ja Unkariin 70 kpl ; Unkari hankki myös valmistuslisenssin ja rakensikin 203 kappaletta 930 hv:n Gnome-Rhone 14Kfs Mistral-Major -moottorilla varustettua konetta vuosina 1943–1944. Näiden lisäksi rakennettiin 17 konetta Italian ilmavoimille ja kahdeksan merivoimien ilmavoimille. Ruotsi sai ensimmäiset Reggianensa syyskuussa 1941 ja koneet palvelivat Ruotsin ilmavoimissa tunnuksella J 20 vuoteen 1945 saakka.
Käyttö
thumb|Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien P-35 -muodostelma ilmassa. Seversky P-35 oli vanhentunut hävittäjäkoneena jo kun viimeisiä tuotantokappaleita otettiin vastaan elokuussa 1938. Kone vedettiin kuitenkin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien ensi linjan hävittäjän tehtävistä vasta vuonna 1941. Ruotsiin tarkoitetuista 60:stä Republic P-35A -koneesta, joista viimeinen valmistui 7. helmikuuta 1941, pääosa toimitettiin Filippiineille, jossa ne palvelivat operatiivisessa käytössä 8. joulukuuta 1941 – 3. tammikuuta 1942 (vain neljä viikkoa). Tämän jälkeen koneet siirrettiin toisarvoisiin tehtäviin ja koneiden tunnus muutettiin muotoon RP-35A, missä kirjain R korostaa rajoitettua käyttöä. Viimeinen lento Filippiineillä tehtiin 3. toukokuuta 1942, minkä jälkeen koneet siirrettiin opetusvälineiksi.
Seversky lähetti merikuljetuksessa ensimmäiset 20 konetta Ruotsiin tammikuussa 1940 ja pian perään kuusi konetta. Näistä 16 toimitettiin Trondheimin kautta Ruotsiin ennen Norjan-miehitystä ja neljä miehityksen jälkeen. Toisen lähetyksen kuusi konetta seikkailivat perille eri satamien kautta. Loput 34 konetta kuljetettiin kesällä 1940 Ison-Britannian, Petsamon ja Haaparannan kautta Ruotsiin.
J 9:t (EP-1-106/P-35A) palvelivat Ruotsin ilmavoimissa Barkarbyssä toimineessa laivueessa F 8. Sodan päättyessä jäljellä oli 51 konetta, joista osaa käytettiin tiedustelukoneena Nyköpingissä toimineessa laivueessa F 11, Uppsalassa toimineessa laivueessa F 20 ja Malmslätillä toimineessa laivueessa F 3. Viimeisiä seitsemää konetta käytettiin 27. syyskuuta 1952 saakka.
Hankinta Suomeen
Seversky ei ollut vertailulistalla Suomen tehdessä hävittäjähankintoja vuosina 1936–1937, jolloin valituksi tuli Fokker D.XXI. Severskyn vientiponnistelut Eurooppaan olivat kuumimmillaan vasta vuonna 1939. Suomen ilmavoimille tarjottiin EP-1:tä keväällä 1939. Tällöin puolustusneuvosto piti välttämättömänä koneiden hankintaa. Seversky EP-1 esiintyy 25. toukokuuta 1939 päivätyssä vertailutaulukossa, jossa vertailtiin uuden Lentolaivue 28:n kalustoksi kaavailtuja konetyyppejä. Tämän vertailun lopputuloksena päätettiin 8. kesäkuuta 1939 tilata Valtion Lentokonetehtaalta kotimaisen hävittäjän – VL Myrsky – suunnittelu ja prototyyppi, 9. syyskuuta 1939 päätettiin tilata 50 Fokker D.XXI -hävittäjää Valtion Lentokonetehtaalta, 10. syyskuuta 1939 ostaa Seversky EP-1 hävittäjiä, valmistuslisenssi sekä raaka-aineet sekä lopulta 23. lokakuuta 1939 tilata 25 Fiat G.50 -hävittäjää Italiasta.
Marraskuussa 1939 Seversky tarjosi 66:ta EP-1:tä 5-9 kuukauden toimitusajalla Oslon kautta toimitettuna. Oy Grönblom tarjosi 50 konetta Lontoon ja Helsingin kautta kuljetettuna touko-syyskuussa 1940 ja vielä erään tykistöupseerin vaimo välitti 70 koneen tarjouksen. Ruotsi oli kuitenkin ollut nopeampi ja saanut Severskyn tuotantokapasiteetin. Koska Ruotsikin sai ensimmäisen koneensa vasta huhtikuussa 1940, on perusteltua väittää, että Suomi ei olisi onnistunut saamaan koneita millään keinolla talvisotaan.
Rakenne
Vapaasti kantava alataso. Metallirakenteinen ja -pintainen. Taakse ja osittain siiven sisään kääntyvä laskuteline (eräissä malleissa sisäänpäin kääntyvä laskuteline).
Untamo Eerola
Untamo Eerola (s. 16. marraskuuta 1941 Eura) on suomalainen TV-toimittaja ja dokumenttiohjaaja. Vuosina 1968–2004 hän työskenteli Yleisradiossa, jossa hän vastasi Mene ja Tiedä -ohjelman tuotannosta sekä useista, palkituista dokumenteista. Hän voitti vuonna 1989 valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Kaupunkisuunnittelu Roomassa Sixtus V:n aikana 1585–1590
pienoiskuva|[[Espanjalaiset portaat olivat yksi Paavi Sixtus V:n teettämistä rakennelmista Roomassa. Ne rakennettiin vuosina 1723–1726. ]] Tämä artikkeli käsittelee Rooman rakennushistoriaa Paavi Sixtus V:n aikana vuosina 1585–1590.
Taustaa
Paavi palasi Avignonista Roomaan 1377. Tuolloin Rooma oli köyhtynyt ja takapajuinen alle 20 000 asukkaan keskiaikainen kaupunki. Paavi-instituutio tahtoi rakentaa pääkaupunkinsa uudelleen läntisen kirkon maailmanvallan symboliksi. Samalla kaupunkirakenne muokattiin vähitellen modernin länsimaisen mallin mukaiseksi. Rooman rakentamisen seuraavat 400 vuotta ovat paavien ponnistelujen summa.
Vaurauden myötä myös väestö kasvoi ja oli vuonna 1450 noin 20 000. Vuosien 1526–1527 luku oli jo n. 55 000. Rooman ryöstö vähensi luonnollisesti asukas­lukua, mutta se oli samalla tasolla taas vuonna 1560.
Vuosisadan vaihteen tienoilla väkiluku oli melkein kaksinkertaistunut. Tämä oli vakituinen väestö. Rooma oli kuitenkin pyhiin­vaeltajien kaupunki, ja vaurastumisen myötä myös pyhiinvaeltajien määrä kasvoi. Heitä tuli erityisen runsaslukuisesti juhlavuosina, joita alettiin viettää 1450 ja jotka jatkuivat 25 vuoden välein. 1400-luvun tarkkoja osanottajamääriä ei tarkkaan tiedetä. Pyhiinvaeltajien määrä kasvoi aivan uusiin lukemiin 1500-luvun loppuvuosikymmeninä vasta­uskon­puhdistuksen vaikutuksesta, ollen 1575 n. 400 000. Pyhiinvaeltajien myötä pahenivat myös kaupungin liikenneongelmat entisestään. Ilman tavaraliikennettäkin liikkuminen kapeilla teillä oli tukahduttava kokemus, varsinkin kun kaupunki on kulkijoilleen tuntematon.
Katulinjaukset
Aikaisempien paavien työt Rooman rakentamisessa kulminoituivat Sixtus V:n suunnittelemaan katujärjestelmään. Sikstus V oli tehokas mies, joka päätti luoda verkoston kaupunkiin johtavista kaduista hävittäen kaikki esteet tieltään. Sikstus V:n päämäärä oli helpottaa pyhiinvaeltajien kulkemista kirkkojen välillä; pylväät ja obeliskit teiden risteyskohdissa olivat maamerkkejä. Sikstus V ymmärsi, että Rooma ei ollut perinteinen kaupunkiyhteisö, vaan liikkuvien ihmisten kaupunki; modernin maailman kohtauspaikka ja risteys. Basilikojen yhdistäminen katujen avulla ajoi myös taloudellisia, eikä pelkästään uskonnollisia päämääriä. Pyhiinvaeltajat, jotka ovat verrattavissa nykyajan turisteihin, olivat kaupungille merkittävä tulonlähde.
Pyhiinvaeltajien katumuskierrokseen seitsemän kirkon välillä kuului Pietarin­kirkon lisäksi Lateraanikirkko, S. Croce in Gerusalemme, San Agnese, San Lorenzo, San Paolo fuori le mura sekä Santa Maria Maggiore. Strada Felice (Via Sistina, joka edelleen kantaa paavin nimeä) oli ajateltu suoraksi valtaväyläksi, joka yhdistäisi S. Maria Maggioren ja S. Maria del Popolon. Suunnitelma toteutettiin ennätyksellisen nopeasti, vajaassa vuodessa (1585–1586). Piazza del Popololta lähtevää neljättä sädekatua ei koskaan toteutettu. Vasta 1700-luvulla toteutetut rakennusprojektit merkitsivät lopullista luopumista Sikstus V:n aikeesta jatkaa Via Sistinaa aina Piazza del Popololle saakka. Sen sijaan Strada Feliceä jatkettiin S. Maria Maggiorelta suorana katuna edelleen kohti S. Croce in Gerusalemmea (nykyään Via Carlo Alberto Depretis – Via Conteverde – Via S. Croce).
Lateraanikirkon luota johdettiin Via di S. Giovanni in Laterano kohti Colosseumia ja Capitoliumia. Colosseumia ei suunnitelmassa otettu huomioon, vaan se oli tarkoitus purkaa tai sivuuttaa. Kadusta, jonka piti yhdistää S. Maria Maggiore ja S. Lorenzo fuori de mura, valmistui Aurelianuksen muurin sisä­puolelle jäävä osa. S. Maria Maggioren ja Trajanuksen kauppahallien välille valmistui Via Panisperna, jota jatkettiin aina Palazzo Veneziaan saakka.
Vasquez
Vasquez tai Vásquez on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Kaupunkisuunnittelu Roomassa Sixtus V:n aikana 1585–1590
Kukkulat ja Acqua Felice
Rooman kaupungista kaksi kolmasosaa sijaitsi Aurelianuksen muurien sisäpuolella, ja kukkulat, missä oli paras ilmasto, olivat käytännössä asuttamatta. Sikstus V halusi tehdä kukkulat helppopääsyisiksi ja suunnitteli sinne esimerkiksi tieyhteyksiä. Kukkuloiden kehittäminen oli mahdotonta ilman vettä. Kun Gregorius XIII aloitti Quirinalen palatsin rakentamisen 1583, hän myös aloitti uuden vesijohdon rakentamisen, johon vesi saatiin Pantano de Griffistä, n. 30km Roomasta lounaaseen. Sikstus V saattoi projektin valmiiksi ja 1586 koko Quirinaliksen alueen kattoi järjestelmä, jota kutsuttiin Acqua Feliceksi. Vain yksi keskiaikainen vesijohto oli pidetty toiminnassa. Tämä oli aikaisemmin ollut pääsyy asteittaiselle väestön siirtymiselle Tiberin mutkaan ja aristokraattisen esikaupungin hylkäämiselle. Tämä kaikki johti siihen, että yksityiset huvilanrakentajat olivat ensimmäisenä käyttämässä hyväkseen näitä kehittymättömiä maalaisalueita.
Koristeellisin Sikstus V:n rakennuttamista lähteistä on niin kutsuttu Mooses-kaivo. Viralliselta nimeltään se on Fontana dell´Acqua Felice. Kansan käyttämän nimen se on saanut keskisyvennyksen groteskista Mooses-patsaasta. Massiivinen kokonaisuus käsittää kolme eleganttia holvikaarta. Sen suunnitteli Domenico Fontana kohtaan, johon Acqua Felicen akvedukti päättyi. Parjattu veistos, jossa Mooses saa veden irtoamaan kivestä, on luonnollista kokoa suurempi. Patsaan veisti joko Prospero Bresciano tai Leonardo Sormani. Heti patsaan paljastuksen jälkeen sanottiin, että Mooses rypisti otsaansa, koska taiteilija oli osaamattomuuttaan veistänyt sen niin. Sivureliefit kuvaavat muita Vanhan Testamentin vesikertomuksia. Suihkukaivon neljä leijonaa ovat jäljennöksiä egyptiläisistä veistoksista, jotka nykyisin ovat Vatikaanin museoissa.
Muita projekteja
Sikstus V hyödynsi jo olemassa olevia antiikin muistomerkkejä ja valjasti niitä ylevin tarkoitusperin kristinuskon palvelukseen. Esimerkiksi Trajanuksen ja Marcus Aureliuksen pylväät kruunattiin Pyhän Pietarin ja Pyhän Paavalin patsailla. Sikstus V halusi myös siirtää antiikin ajalta peräisin olevan Vatikaanin obeliskin Pietarinkirkon aukiolle, kun se oli aikaisemmin sijainnut basilikan eteläsivulla. Obeliskin oletettiin sisältävän Caesarin tuhkan, joten sen siirtäminen symboloi pakanallisen menneisyyden lopullista hylkäämistä ja vihkimistä kristilliseksi monumentiksi.
Viipurin kauppa- ja merenkulkuoppilaitos
Viipurin kauppa- ja merenkulkuoppilaitoksen rakennus valmistui Viipuriin vuonna 1938. Arkkitehti Ragnar Ypyän suunnittelemassa koulurakennuksessa toimivat alun perin Viipurin kauppaoppilaitos ja Viipurin merenkulkuoppilaitos, mutta nykyään se on Venäjän federaation rajavartiolaitoksen virastotalona.
Kaupunkisuunnittelu Roomassa Sixtus V:n aikana 1585–1590
Paavien Rooma
Rooman renessanssiajan historialla on tärkeä vaikutus Euroopan kaupunkien keskuudessa. Kaupungista, joka jo symboloi kristillistä auktoriteettia, tuli myös poliittisen vallan malli. Keisarien Rooma oli ollut monumenttien kaupunki. Paavien Rooma jatkoi samaa linjaa monumenttien ja leveitten katujen kaupunkina. Kun Sikstus V kuoli vuonna 1590, kaikki hänen suunnitelmansa eivät olleet toteutuneet. Silti kaikki, mikä muistuttaa tästä viiden vuoden paaviudesta, ällistyttää taloudellisina ja organisatorisina saavutuksina. Paavin asettamat aikarajoitukset aiheuttivat tiettyä omaperäisyyden puutetta arkkitehtuurissa. Tosin myös vastauskonpuhdistus ja Trenton kirkollis­kokouksen harjoittama tiukkuus latisti hurjimman kokeilunhalun taiteessa ja arkkitehtuurissa. Sikstus V pyrki luomaan Roomasta maailman pääkaupungin, jossa paavi toimisi välimiehenä – tasapainottavana voimana valtioiden välillä.
Viipurin kauppa- ja merenkulkuoppilaitos
Rakennuksen historia
Viipurin merikoulu perustettiin vuonna 1868 ja Viipurin kauppakoulu 1890. Vuonna 1936 niille päätettiin rakentaa yhteinen koulurakennus Linnoituksen kaupunginosaan Viipurin sataman ja Havin teollisuusalueen tuntumaan. Sen suunnittelijaksi tuli vastavalittu kaupunginarkkitehti Ragnar Ypyä, joka aikaisemmin oli työskennellyt muun muassa Alvar Aallon toimistossa. Työt Pontuksen- ja Vaasankatujen kulmassa aloitettiin huhtikuussa 1937 ja koulu valmistui seuraavan vuoden maaliskuussa. Rakennuksen pääsisäänkäynti tuli Pontuksenkadun puolelle. Sen vieressä olevaan seinään oli tiilistä muurattu roomalaisten kaupankäynnin jumalan Mercuriuksen päätä esittävä reliefi, jota ei kuitenkaan nykyään enää ole.
Koulurakennuksessa ehdittiin opiskelemaan vain vajaat puolitoista lukukautta, ennen talvisodan syttymistä marraskuussa 1939. Viipurin kaupungintalon vaurioiduttua pahoin talvisodan pommituksissa maaliskuussa 1940, toimi kauppa- ja merikoulu kaupungintalona jatkosodan loppuun vuoteen 1944 saakka. Koulun tiloissa piti majaansa myös jatkosodan alkaessa perustetun Viipurin sotilashallintopiirin esikunta. Viipurin siirryttyä Neuvostoliiton haltuun, muutti merikoulu Kotkaan, jossa se nykyään on osa Kymenlaakson ammattikorkeakoulua ja kauppakoulu puolestaan Tampereelle.
Süleyman Demirel
Süleyman Demirel (1. marraskuuta 1924 Isparta – 17. kesäkuuta 2015 Ankara ) oli turkkilainen poliitikko, maan yhdeksäs presidentti vuosina 1993–2000. Hän toimi myös maansa pääministerinä seitsemän kertaa.
Elämäkerta
Demirel valmistui insinööriksi Istanbulin teknillisestä yliopistosta 1949. Hän oli Seyhan padon projekti-insinööri ja vuodesta 1954 patoviraston johdossa. Hän työskenteli myös Lähi-idän teknillisen yliopiston (ODTÜ) hydrauliikan luennoijana Ankarassa.
Demirel valittiin Oikeuspuolueen (Adalet Partisi) johtokuntaan. Puolue oli perustettu vuoden 1960 sotilasvallankaappauksen jälkeen hajotetun Demokraattisen puolueen seuraajaksi. Demirel valittiin puhemieheksi 1964 ja hän toimi varapääministerinä Suat Hayri Ürgüplün hallituksessa. Vuonna 1965 AP sai vaalivoiton ja Demirelistä tuli maan pääministeri. Vuoden 1969 vaaleissa AP:n valtakausi jatkui. Vuonna 1970 konservatiivi-islamistien vallan jatkuessa vasemmisto kävi levottomaksi ja 12. maaliskuuta 1971 pääesikunnan päällikkö lähetti muistion presidentti Cevdet Sunaylle vaatien voimakasta ja uskottavaa hallitusta. Demirel erosi samana päivänä ja vuoden 1971 vallankaappaukseksi nimitetyssä tapahtumaketjussa Nihat Erim muodosti kansallisen yhtenäisyyden hallituksen. Monet vasemmiston järjestöistä lakkautettiin.
Demirel oli pääministerinä myös 1975–1977, 1977–1978 ja 1979–1980. Kenan Evrenin johtaman vuoden 1980 vallankaappauksen jälkeen Demirelilta kiellettiin poliittinen toiminta kymmeneksi vuodeksi. Hän aloitti kuitenkin 1986 kampanjoinnin kieltoa vastaan ja 29. marraskuuta 1987 kansanäänestyksen jälkeen sai palata politiikkaan. Vain 18 päivää myöhemmin Demirel valittiin AP:n korvanneen Doğru Yol Partisin johtoon. Vuoden 1991 vaalien jälkeen hänestä tuli jälleen pääministeri koalitiohallituksessa sosiaalidemokraattien kanssa. Presidentti Turgut Özalin yllättävän kuoleman jälkeen parlamentti valitsi Demirelin maan presidentiksi seitsenvuotiskaudeksi 16. toukokuuta 1993.
Süleyman Demirelin yliopisto Ispartassa on nimetty hänen mukaansa.
Nicola Peltz
Nicola Anne Peltz (s. 9. tammikuuta 1995 Westchester, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Peltz tapasi David Beckhamin pojan Brooklyn Beckhamin vuonna 2017, alkoivat seurustella vuonna 2019, kihlautuivat heinäkuussa 2020 ja avioituivat huhtikuussa 2022.
Interstate 680
150px|right Interstate 680 voi tarkoittaa seuraavia Interstate Highway Systemiin kuuluvia pääteitä Yhdysvalloissa:
Sodankylän vaakuna
thumb|150px|Sodankylän vaakuna Sodankylän vaakuna on Sodankylän kunnan tunnus, jonka aihe viittaa Lapin erämaaluontoon. Tähti ja kilven musta väri viittavat Pohjolan pitkään kaamosaikaan ja liekkikoro rakovalkeisiin.
Enkelikello
pienoiskuva|Enkelikello Enkelikello on soiva joulukoriste. Kynttilöiden lämmittämä ilma kohoaa ja saa yksinkertaisen turbiinin pyörimään. Turbiiniin on kiinnitetty enkelin muotoisia hahmoja ja ripustettu pieniä metallitankoja, jotka turbiinin mukana pyöriessään lyövät laitteen runkoon kiinnitettyjä pieniä soittokelloja.
Aikaisin tunnettu patentti enkelikellolle kuului Walter Stockille, saksalaisessa leikkikaluyhtiössä nimeltä Adrian & Stock. Saksalaiset enkelikellot valmistettiin ennen ensimmäistä maailmansota yleensä läkkipellistä. Sodan jälkeen ruotsalaisvalmisteiset enkelikellot yleistyivät niin Euroopassa kuin Pohjois-Amerikassakin. Ruotsalaisen enkelikellon muotoilu oli yksinkertaisempi ja valmistusaineena käytettiin messinkiä. Nykyiset enkelikellot on valmistettu pääosin Kiinassa.
Adolphe Delessert
Delessert tutki Intian linnustoa ja löysi Niligirivuorilta uuden lintulajin, naamionaurutimalin (Garrulax delesserti), jonka Thomas C. Jerdon myöhemmin nimesi Delessertin kunniaksi. Delessert teki viisi vuotta kestäneen matkan, joka alkoi 24. huhtikuuta 1834 Nantesistaja kävi muun muassa Mauritiuksella, Réunionilla, Penangissa, Pondicherryssä, Malakan niemimaalla, Singaporessa, Jaavalla ja Madrasissa. Hän palasi matkalta 30. huhtikuuta 1839. Delessertin setä Benjamin Delessert oli rikas teollisuusmies, joka ilmeisesti kustansi matkan. Delessert keräsi matkalta mittavan kokoelman erilaisia eläimiä, kasveja ja mineraaleja.
Vuonna 1843 Delessert julkaisi matkakertomuksen Intiasta Souvenirs d'un Voyage dans l'Inde exécuté de 1834 à 1839 (Pariisi: Fortin, Masson and Langlise et Leclercq). Teos käsittää 35 kuvataulua, joista kahdeksan V. Dollet'in maisemallista litografiaa ja 27 eläinaiheista kaiverrusta, joista useimmat tehnyt J.G. Prêtre ja kolmea taulua lukuun ottamatta värittänyt Gérard.
Delessert nimesi linnuista keltapriinian (Prinia flaviventris) 1840.
Kirjallisuusvuosi 1853
Kirjallisuusvuosi 1853 käsittelee vuoden 1853 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Päijät-Hämeen Yrittäjät
Päijät-Hämeen Yrittäjät on Suomen Yrittäjien aluejärjestö. Se on Päijät-Hämeen alueen pienten ja keskisuurten yritysten ja yrittäjien edunvalvonta-, palvelu- ja yhteistoimintajärjestö. Se tarjoaa jäsenyrityksilleen neuvontaa, koulutusta, yhteistyökumppaneita ja taloudellisia etuja. Siihen kuuluu 11 paikallisyhdistystä ja noin 3 500 jäsenyritystä.
Johan Adolf Grönhagen
Johan Adolf Grönhagen (1753—1826 ) oli ruotsalainen majuri ja myöhemmin everstiluutnantti. Hän osallistui muun muassa vuosina 1808–1809 käytyyn Suomen sotaan. Hänet on mainittu Vänrikki Stoolin tarinoissa runossa "Döbeln Juuttaalla". On kuitenkin osoitettu, ettei hän osallistunut taisteluun, mutta sen sijaan hän osallistui taisteluun Lapualla.
Johan Adolf Grönhagenin isä oli kapteeni Fredrik Grönhagen (1698–1770).
Fettuccine
pienoiskuva|Fettuccinea. Fettuccine on Roomassa suosittu pastalaji. Se on litteä nauhapasta, joka on valmistettu vehnäjauhoista ja kananmunasta ja jota muualla Italiassa sanotaan tagliatelleksi. Leveämpänä sitä kutsutaan nimellä fettuce, kapeampana fettucelle.
Rahjan satamarata
Rahjan satamarata on toteutumatta jäänyt suunnitelma Pohjanmaan radan sivuradasta, joka kulkisi Kalajokilaaksossa, Ylivieskasta Kalajoelle Rahjan satamaan. Rautatielinjalle on tehty varauksia seutukaavassa, ja ne on säilytetty myös vuoden 2003 kaavamuutoksissa.
Radan perusedellytykset
Nykyisin Rahjan satama toimii ympärivuotisena linkkinä rekka- ja laivaliikenteen siirtokuormauspisteenä. Ylivieska–Rahja-radan tarvetta on arvioitu useaan otteeseen 1970-luvulta lähtien.
Jouko Elevaara
Jouko Olavi ”Jokkeri” Elevaara (s. 13. huhtikuuta 1943 Merikarvia) on suomalainen viihdealan yrittäjä ja vaikuttaja sekä entinen yleisurheiluvalmentaja. Koulutukseltaan hän on liikunnanohjaaja. Elevaara on työskennellyt myös urheilutoimittajana.
Viihdeala
Elevaara omisti Merikarvialla toimineen Merikievari-viihdekeskuksen, joka oli aikanaan yksi Suomen suosituimpia tanssipaikkoja. Hän myi Merkievarin vuonna 2012 ja keskittyi pyörittämään Kauhajoen Aronkeidasta sekä paikkakunnan kesälavaa Kasinoa. Elevaaralla on ollut lisäksi useita tanssilavoja eri puolilla maata. Parhaimmillaan hän pyöritti samanaikaisesti yhtätoista tanssipaikkaa. Ensimmäiset huvitilaisuutensa Elevaara järjesti 1960-luvulla Posiolla varainhankintakeinona paikalliselle urheiluseuralle.
Yleisurheilu
Jouko Elevaara on julkaissut yhden juoksuvalmennusoppaan. 1980-luvulla hän kehitti hiihtäjille tarkoitetun Jokkerin ventti -nimellä tunnetuksi tulleen kuntopiirin, joka on vielä nykyäänkin suosittu harjoite kestävyys- ja kuntourheilijoiden keskuudessa.
Omalla urheilu-urallaan Elevaara hyppäsi vuonna 1973 Posion Pyrintöä edustaessaan vielä vuoden 2014 lopussa voimassa olleen pituushypyn Lapin piirin ennätyksen 730.
Toimittajana
Vuosina 1978–1982 Elevaara työskenteli Vaasa-lehden urheilutoimittajana nimimerkillä ”Jokkeri”. Hän oli toiminut jo Posiolla työskennellässään Lapin Kansan ja Koillissanomien avustajana, ja jatkoi urheiluseurojen lehtien tekemistä myös Saarijärvellä ja Lahdessa.
Elevaara on työskennellyt kolumnistina ja bloggaajana myös Satakunnan Kansalle.
Megan
Megan (kirjoitettu myös Meghan, Meagan ja Meaghan) on walesilainen naisen etunimi. Megan on yksi suosituimmista walesilaisista nimistä Walesissa ja Englannissa.
Aikino
thumb|Aikino. Aikino on kylä, maalaiskunta ja Ust-Vymin piirin hallinnollinen keskus Komin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdan rannalla 96 kilometriä tasavallan pääkaupungista Syktyvkarista luoteeseen. Asukkaita on 3 500 henkeä (vuonna 2002).
Aili Havas
Aili Lemmikki Havas (vuoteen 1906 saakka Örling, 3. heinäkuuta 1903 Lempäälä – 17. maaliskuuta 1988 ) oli suomalainen lähetystyöntekijä, joka teki elämäntyönsä Suomen Lähetysseuran juutalaislähetyksen parissa Palestiinassa ja Israelissa.
Teologian maisteri Havas lähti lähetystyöntekijäksi Palestiinaan loppuvuodesta 1931. Seuraavana vuonna hän kirjautui myös opiskelijaksi Jerusalemin heprealaiseen yliopistoon. Vuonna 1940 Havas oli mukana perustamassa lastenkotia Euroopasta tuleville juutalaispakolaisille ja 1945 sen yhteyteen avattiin myös hepreankielinen koulu sekä päiväkoti. Havas työskenteli Jerusalemissa aina vuoteen 1969 saakka. Vuonna 1973 hänelle myönnettiin ensimmäisenä naisena Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kunniatohtorin arvonimi.
Havaksen työtoverina Israelissa oli vuodesta 1946 lähtien Rauha Moisio. Heidät mainitaan Israelin tunnetuimpiin nykykirjailijoihin kuuluvan Amos Ozin romaanissa Kertomus rakkaudesta ja pimeydestä (2004). Oz oli tutustunut naisiin 9-vuotiaana pikkupoikana Israelin itsenäisyyssodan aikana vuonna 1948. Hän omisti teoksensa koko 47. luvun Havakselle ja Moisiolle.
Aili Havaksen veljiä olivat kokoomuksen kansanedustajana toiminut saarnaaja Väinö Havas ja runoilija Eero Havas.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1980
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1980 oli vuonna 1930 perustetun Mestaruussarjan 49. kausi. Kaudella 1980 Mestaruussarja pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana, jonka jälkeen kahdeksan parasta pelasivat yksinkertaisen loppusarjan ja neljä viimeistä osallistuivat karsintasarjaan.
Mestaruussarjan ja Suomen mestaruuden voitti OPS, joka varmisti toisen peräkkäisen mestaruutensa loppusarjan viimeisellä kierroksella, kun se otti ratkaisevan pisteen 5. lokakuuta Juhani Himangan maalilla 1–1-tasapelissä Hakaa vastaan. KPV, OTP ja Reipas putosivat karsintasarjan kautta I divisioonaan.
Mestaruussarjan runkosarjan maalikuninkuuden kaudella 1980 voitti Sepsi-78:n Hannu Rajaniemi 14 maalilla. Palloliitto valitsi vuoden 1980 jalkapalloilijaksi Mestaruussarjassa pelanneen OPS:n puolustaja Aki Lahtisen. Mestaruussarjan runkosarjan yleisömäärä kaudella 1980 oli yhteensä 290 523 henkeä eli keskimäärin 2 201 katsojaa ottelua kohti ja loppusarjan yhteensä 52 843 henkeä eli keskimäärin 1 887 katsojaa. Kauden suurin yleisömäärä nähtiin 6. heinäkuuta Olympiastadionilla pelatussa ottelussa HJK–KuPS, kun ottelua saapui seuraamaan 10 253 katsojaa.
OPS hävisi kaudella 1980–81 Euroopan Cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa englantilaiselle Liverpoolille yhteismaalein 2–11. Ilves hävisi Cup-voittajien cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa hollantilaiselle Feyenoordille yhteismaalein 3–7. KuPS hävisi UEFA Cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa ranskalaiselle Saint-Étiennelle yhteismaalein 0–14.
Joukkueet
Mestaruussarjaan osallistui 12 joukkuetta, joista kymmenen kaudelta 1979 ja kaksi nousijaa kauden 1979 I divisioonasta. I divisioonan runkosarjassa toiseksi sijoittunut OTP ja kolmanneksi sijoittunut Sepsi-78 nousivat karsintasarjan kautta. Nousijajoukkueet korvasivat karsintasarjan kautta pudonneet Pyrkivän ja MiPK:n.
Sarjataulukko
Lähde: Jalkapallokirja 1981
Loppusarja
Maalit säilyivät runkosarjasta. Joukkueiden pisteet puolitettiin loppusarjaan (OPS 17 pistettä, TPS 16, HJK 15, Haka 15, KTP 12, Ilves 10, Sepsi-78 10 ja KuPS 9).
(M) = Suomen mestari
Karsintasarja
Karsintasarjassa pelasivat Mestaruussarjan neljä viimeistä (9. OTP, 10. Reipas, 11. KPT ja 12. KPV) sekä I divisioonan neljä parasta (1. MP, 2. RoPS, 3. MiPK ja 4. Kuusysi). Yksinkertaisen sarjan neljä parasta pääsivät Mestaruussarjaan kaudeksi 1981. Joukkueet saivat lähtöpisteet karsintasarjaan runkosarjan sijoitusten mukaan. Joukkueet aloittivat ilman maaleja seuraavista pisteistä: OTP 4, Reipas 3, KPT 2 ja KPV 1 sekä MP 4, RoPS 3, MiPK 2 ja Kuusysi 1.
(N) = Nousija; (P) = Putoaja
Maalintekijät
Lähde: Jalkapallokirja 1981
Loppusarjan parhaat maalintekijät olivat OPS:in Juhani Himanka ja KTP:n Ari Tissari seitsemällä maalilla.
Yleisömäärät
Lähde: Jalkapallokirja 1981
Loppusarjan otteluissa joukkeiden yleisömäärät olivat: HJK 11 823 katsojaa (4 ottelua), OPS 8 716 (4), Haka 7 620 (4), KTP 6 889 (3), TPS 6 650 (4), Ilves 6 122 (3), Sepsi-78 2 991 (3), KuPS 2 032 (3).
Suomen mestarit
Lähteet: Jalkapallokirja 1981 ; Pelimiehet. Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006 ; Kaleva
Kauden aikana joukkueessa pelasivat myös #12 Pertti Pääkkö (mv, 1/0) ja #10 Seppo Pyykkö (10/5).
Euroopan Cup
1. kierros
Liverpool voitti yhteismaalein 11–2.
Cup-voittajien cup
1. kierros
Feyenoord voitti yhteismaalein 7–3.
UEFA Cup
1. kierros
Saint-Étienne voitti yhteismaalein 14–0.
Teppo Numminen
Teppo Kalevi Numminen (s. 3. heinäkuuta 1968 Tampere, Suomi) on suomalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija. Winnipeg Jets varasi Nummisen NHL:ään toisella kierroksella varausnumerolla 29.