cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petsamon retket
Salmijärven taistelu
Retkikunnan tilanne Salmijärvellä oli hankala. Kotimaahan ei voinut palata ilman ulkoministeriön lupaa ja Petsamon suunnalla oli vastassa lukumäärältään ylivoimainen vihollinen, joka karkureden ansiosta tiesi suomalaisjoukkojen sijainnin ja vahvuuden. Myös Norjan puolella retkikuntaan suhtauduttiin avoimen vihamielisesti. Esimerkiksi pastori Järventaus uhattiin ampua hänen ilmoittaessaan tulevansa saarnaamaan Norjan suomalaisille. Retkikunta sai toisistaan poikkeavia määräyksiä, kun sotilasjohto vaati Sippusta miehittämään Petsamonvuonon uudelleen, mutta ulkoministeri Holsti kehotti Walleniusta neuvottelemaan bolševikkien kanssa aselevosta. Lopulta ulkoministeriö ilmoitti aloittavansa itse rauhanneuvottelut, ja antoi Walleniukselle määräyksen pysytellä Salmijärvellä. Sekä hallituksen että Walleniuksen suunnitelmissa oli kuitenkin miehittää Petsamo uudelleen, kunhan Oulusta lähetetyt vahvistukset ehtivät paikalle. Niiden viipyessä ongelmaksi muodostui aikaisen kevään mukanaan tuoma kelirikko, minkä vuoksi retkikuntaa ei enää voitu huoltaa. Muonavarat olivat niin lopussa, että porojakin jouduttiin jo teurastamaan, ja kyytimiehinä olleet saamelaiset veivät pian loputkin pois. Wallenius oli tässä vaiheessa jo valmis vetäytymään takaisin Suomen puolelle, mutta ulkoministeri Holsti käski häntä edelleen pitämään asemansa Salmijärvellä.
Maaliskuun viimeisinä päivinä bolševikit alkoivat lähestymään Salmijärveä kahdelta suunnalta. Hyökkäyssuunnitelman mukaan yksi Petsamonvuonolle maihinnoussut 150 miehen komppania etenee Kuvernöörinkosken ja Töllevin kautta Salmijärvelle ja hyökkää retkikunnan kimppuun pohjoisesta. Toisen hyökkäysosaston muodostivat Moskovan kylässä olleet hiihtojoukot. Aunukselaisten 100 miehen vahvuisen osaston tehtäväksi tuli edetä Kuotsjärvelle ja hyökätä retkikunnan sivustaan idästä. Suomalaisista koostunut 150 miehen hiihtokomppania kiersi samanaikaisesti Salmijärven eteläpuolelle katkaisemaan retkikunnan pakotien Suomeen. Hyökkäyksen ajankohdaksi sovittiin 1. huhtikuuta kello 4.00. Wallenius oli järjestänyt puolustuksen huonosti, sillä hän ei uskonut venäläisten tekevän laajamittaista hyökkäystä kelirikon aikana. Lisäksi Wallenius luotti hallitukselta saamaansa viestiin, jonka mukaan aselepo alkaa samana päivänä kello 12.00. Todellisuudessa mitään rauhaa ei oltu solmimassa. Hallitus oli kehottanut Walleniusta myös miehittämään Kuvernöörinkosken, jotta se aselevon alkaessa olisi suomalaisten hallussa. Luutnantti Feliks Tuiskun johtama 20 miehen osasto saapui paikalle 31. maaliskuuta, mutta törmättyään venäläisiin se perääntyi konekivääritulessa Tölleviin ja sieltä edelleen Ahmalahden kenttävartiolle. Myöhään illalla ilmoitettiin vihollisen liikkeistä myös Kuotsjärven itäpuolella kulkeneelta Muotkan talvitieltä ja Tuiskun partio vedettiin takaisin Salmijärvelle. Ahmajärvelle jäi etuvartioksi ainoastaan pieni vääpeli Jussi Mäntylän johtama osasto.
Puoli yhdeltä yöllä Salmijärven läheisyyteen asetetut vartiot ilmoittivat valoraketeillaan suurista vihollispartioista Kuotsjärven eteläpäässä. Yöllä saapui lisähavaintoja vihollisen liikkeistä lähes joka puolelta, ja jopa kylän laitamilla havaittiin pienempien hiihtopartioiden suhinaa. Kolmelta yöllä Ahmalahden kenttävartio ilmoitti Töllevin suunnasta saapuneen vihollisen olevan noin 400 metrin päässä heidän asemistaan. Samaan aikaan katkesi puhelinyhteys Salmijärven eteläpuolella sijaitsevalle Pitkäjärvelle, ja pian vääpeli Kaarlo Svärd ilmoitti, että vihollinen oli kaivamassa asemia vain 250 metriä Salmijärven kansakoulun eteläpuolella, mikä tarkoitti Suomeen johtavan tieyhteyden katkeamista.
Ahmajärvellä suomalaisten kenttävartio oli kello neljään mennessä joutunut vetäytymään noin kilometrin verran. Kello viiden aikaan Wallenius päätti koukata omien miestensä kanssa vihollisen oikeaan sivustaan. Kun puhelinyhteys Koivistoon oli katkennut, tiedotti hän asiasta lähetin välityksellä, mutta tämän päästyä perille puoli tuntia myöhemmin oli Koivisto jo kaatunut. Kello 6.00 Wallenius lähti osastonsa kanssa etenemään kohti kansakoulua. Pikkujärven itäpuolelle päästyään hän totesi kiertämisen kestävän liian kauan ja luopui suunnitelmastaan. Aikaa kuitenkin olisi ollut riittävästi, sillä pohjoisesta etenevä venäläisten pääjoukko oli vielä kello seitsemän aikaan yli viiden kilometrin päässä. Salmjärveä ei myöskään ollut vielä kokonaan saarrettu, sillä Kuotsjärven itäpuolelta edennyt aunuslaisten komppania oli yön aikana perääntynyt useita kilometrejä havaittuaan suomalaispartioiden valoraketit.
Vastahyökkäyksestä luovuttuaan Wallenius katsoi, ettei ollut muuta mahdollisuutta kuin vetäytyä asemistaan Norjan kautta, vaikka ulkoministeriö olikin jyrkästi kieltänyt ylittämästä rajaa. Wallenius kokosi joukkonsa kansakoululle, josta vetäytyminen alkoi haavoittuneiden evakuomisella kello 7.30. Retkikunta perääntyi sekasortoisesti Paatsjoen yli saaden peräänsä kansakoulun vallanneen suomalaiskomppanian kiivasta tulitusta. Viimeisenä poistui Ahvenjärveltä perääntynyt osasto noin tuntia myöhemmin. Tuiskun ylittäessä Salmijärveä hän havaitsi samalla Kuotsjärven taakse ehtineen aunuslaisten hiihto-osaston, josta aikaisemmin ei ollut mitään tietoa. Rajan ylitettyään suurin osa miehistä kääntyi välittömästi etelään kohti Suomea, mutta vajaat 30 jäi norjalaisten rajavartijoiden internoitavaksi Kirkkoniemelle. Taistelun päätyttyä venäläiset miehittivät kylän, jolloin aunukselaiskomppanian mukana olleet pakko-otetut ryhtyivät ryöstelemään taloja. Suomalainen suksiosasto sai kuitenkin heidät rauhoittumaan ja vangitsi kahdeksan aunukselaista.
Viimeiset vaiheet
Rajan ylitettyään joukot suuntasivat Virtaniemeen, jonne jouduttiin marssimaan 100 kilometrin matka tulvivia puroja ja vetisiä soita ylittäen. Ensimmäiset miehet saapuivat perille 3. huhtikuuta ja koko retkikunnan rippeet olivat koossa seuraavana päivänä. Wallenius palasi nopeasti Rovaniemelle jättäen osaston luutnantti Sippuksen johdettavaksi. Vaikka operaation epäonnistuminen johtui suurimmaksi osaksi hallituksen ja sotilasjohdon virhearvioinneista, laitettiin se Walleniuksen syyksi. Tästä johtuen vahvistukseksi lähetettyä Pohjanmaan Jääkäripataljoonaa ei enää annettu hänen komentoonsa, vaan päällikkönä toimi majuri Gustaf Taucher. 471 miehen vahvuinen osasto lähti matkaan Oulusta 1. huhtikuuta eli samana päivänä, jolloin Wallenius perääntyi Salmijärveltä. Pataljoona matkasi junalla Rovaniemelle, josta komppaniat jatkoivat hiihtäen ja saapuivat perille Virtaniemeen 10.–16. huhtikuuta. Sippuksen johtama osasto lähti kotimatkalle huhtikuun lopussa, ja saapui takaisin Ouluun ja Vaasaan 1. toukokuuta.
Muistomerkki
Kirkkoniemessä haavoittuneina kuolleille kahdelle suomalaiselle pystytettiin 1920-luvulla muistomerkki, joka tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa. Uusi graniittinen muistolaatta paljastettiin Kirkkoniemen kirkon vieressä syyskuussa 1961. Paljastustilaisuuteen osallistui muun muassa kenraalimajuri K. M. Wallenius.
Boris Kowerda
thumb|Boris Kowerda. Boris Kowerda (21. elokuuta 1907 Vilna, Venäjän keisarikunta – 18. helmikuuta 1987 Hyattsville, Maryland, Yhdysvallat) oli venäläinen valkoinen emigrantti, joka tuomittiin Neuvostoliiton suurlähettilään Pjotr Voikovin murhasta Varsovassa vuonna 1927. Voikov murhattiin, koska hän oli henkilökohtaisesti määränyt tsaari Nikolai II:n ja Venäjän keisarillisen perheen murhan vuonna 1918.
Kowerdalle myönnetiin oikeus siirtyä Yhdysvaltoihin Saksassa sijainneesta turvapaikastaan.
Kowerda kuoli Hyattsvillessä, Marylandissa 79-vuotiaana. Hänet haudattiin ortodoksiseen luostariin Novo-Diveevoon, Nanuetiin, New Yorkiin.
Bat Out of Hell II: Back Into Hell
Albumi oli jättimenestys, jota on myyty maailmanlaajuisesti yli 15 miljoonaa kappaletta. Single I'd Do Anything for Love (But I Won't Do That) nousi listaykköseksi 28 maassa, viipyen esimerkiksi Isossa-Britanniassa listan kärkipaikalla seitsemän viikkoa.
Neljä levyn kappaleista oli julkaistu jo vuonna 1981 Jim Steinmanin Bad for Good -levyllä, lausuttu esitys Wasted Youth nimellä Love and Death and an American Guitar.
Ander Garitano
Ander Garitano (s. 26. helmikuuta 1969 Derio, Vizcaya, Espanja) on espanjalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Athletic Bilbaossa peliuransa aloittanut Garitano tuli tunnetuksi taitavana vasenjalkaisena keskikenttäpelaajana. Hän siirtyi Real Zaragozaan 1996 edustaen seuraa uransa loppuun vuoteen 2002 saakka.
Garitano toimi seuran päävalmentajana kahden ottelun ajan, joista Copa del Reyn ottelu Racing Santanderia vastaan päättyi tappioon ja liigaottelu Real Murciaa vastaan voittoon. Hän jätti yllättäen tehtävänsä henkilökohtaisiin syihin vedoten.
Krenatööri
pienoiskuva|[[Preussilainen krenatööriosasto hyökkää Hohenfriedebergin taistelussa 4. kesäkuuta 1745. Huomaa krenatööriosastoille tyypillinen päähine, karpuusi.]]
Krenatööri (, kranaattimies) oli jalkaväen eliittisotilas. Erityisiä krenatöörejä käytettiin Euroopassa aluksi piiritysten rynnäköissä 1600-luvulla heittämään kranaatteja. Tähän tehtävään valittujen sotilaiden piti olla voimakkaita ja rohkeita, jotta he pystyivät suoriutumaan henkisesti ja fyysisesti vaativasta tehtävästään etulinjassa. Erillisiä krenatööriosastoja perustettiin 1600-luvun puolenvälin jälkeen Ranskassa, ja pian muuallakin Euroopassa.
Krenatööreille tyypillinen, korkea hiippamainen päähine, karpuusi, oli kapea verrattuna muihin ajalle tyypillisiin päähineisiin. Leveä hattu olisi vaikeuttanut kranaatin heittoa.
Saksan asevoimissa toisessa maailmansodassa käyttöön otettu termi panssarikrenatööri on edelleen käytössä Saksan maavoimissa, missä tämä viittaa mekanisoituun jalkaväkeen.
Hällströmin palatsi
thumb|Hällströmin palatsi Tampereen taistelun jälkeen vuonna 1918. Hällströmin palatsi oli Tampereella Kyttälän kaupunginosassa Hämeenkatu 10:ssä sijainnut kolmikerroksinen asuin- ja liiketalo, joka oli arkkitehti Arthur af Hällströmin suunnittelema. Rakennus valmistui vuonna 1897. Rakennustaiteellisesti se edusti eurooppalaista uusrenessanssia.
Reyare Thomas
Reyare Thomas (s. 23. marraskuuta 1987) on trinidadtobagolainen pikajuoksija
Hällströmin palatsi
Af Hällström suunnitteli palatsin omaksi liiketalokseen, ja siellä sijaitsi hänen rakennustoimistonsa. Talossa toimivat myös muun muassa Tampereen Sanomain toimitus ja lehtipaino sekä Tampereen kunnallisklubi.
Rakennus vaurioitui pahoin Tampereen taistelun aikana huhtikuussa 1918. Julkisivut jäivät pystyyn, mutta korjauskelvottomina ne jouduttiin purkamaan. Nykyään tontilla on vuonna 1937 valmistunut funkkistyylinen Voiman talo.
Valtion Kivääritehdas
thumb|250px|Kivääritehdas vuonna 2013. thumb|250px|Kivääritehdas vuonna 1927. thumb|250px|Valmet-traktoreita Tourulan tehtaalla, 1950-luku. Valtion Kivääritehdas (VKT) oli vuonna 1926 Jyväskylän Tourulaan perustettu jalkaväen aseita valmistanut tehdas. Sen rakennukset rakennettiin 1926–1927.
Tehtaan perustamisesta päätettiin vuonna 1925, ja sitä varten ostettiin Kankaan paperitehtaalta maata. Tehtaan lopulliset piirustukset laati Urho Åberg uusklassismin hengessä. Kolmikerroksinen tiilirakennus näytti massiiviselta aukeassa peltomaisemassa. Tehtaan koneet hankittiin pääosin Yhdysvalloista. Suunnittelussa otettiin huomioon sarjatyön vaatimukset, joten koneet piti sijoittaa lähelle toisiaan. Myös tarkkuustyön vaatima valaistus oli tärkeää. Tehtaan korkea piippu kuului voimalaitosrakennukseen. Kellarikerroksessa sijaitsi koeammuntarata.
Ensimmäinen sarjatuote oli Lahti-Saloranta M/26 -pikakivääri. Sota-aika tehtaan toimintaa hajautettiin Seppälänkankaan varikon alueella ja SOK:n Vaajakosken tehtaille. Sodan jatkuessa toimintaa oli myös Kanavuoren ja Jyskänvuoren sisään louhituissa tunneleissa, joista palattiin Tourulaan vasta 1945.
Sodan jälkeen tuotantoa piti rauhanomaistaa ja tehtaan nimi muutettiin Tourulan tehtaaksi. Aluksi siellä ryhdyttiin valmistamaan rautakauppatavaraa, kuten saranoita ja suorakulmia, lisäksi jatkettiin kilpailupienoiskiväärien valmistamista. Tehdas valmisti myös sotakorvaustuotteina Neuvostoliittoon puu- ja paperiteollisuuden tarvitsemia koneita. Sotakorvausten maksamiseksi ja sotateollisuudessa työssä olevien vähentämiseksi rauhansopimuksen vaatimusten mukaisesti Valtion Kivääritehdas muutettiin vuonna 1946 Valtion metallitehtaat -nimisen yhtiön konepajaksi. 1950 Valtion metallitehtaat muuttuivat Valmetiksi ja Valtion Kivääritehtaan tilat Valmet Tourulan tehdas -nimiseksi konepajaksi, joka aseitten valmistuksen lisäksi alkoi vuodesta 1951 valmistaa myös traktoreita, joista tuli tehtaan päätuote. Traktorivalmistus siirtyi Suolahteen vuonna 1969. Traktorit tunnettiin aluksi pikku Valmetteina (Valmet 20). Valmet valmisti Tourulan tehtaalla 1950-luvulla metallisia eräkeittimiä.
Tehdas valmisti sodan jälkeen muun muassa metsästys- ja urheiluaseita. Päällekkäispiippuinen haulikko oli aluksi nimeltään Leijona ja myöhemmin Valmet. Tehtaan toiminta loppui 1990-luvun lopulla. Traktoritehdas toimii nykyisin Suolahdessa, ja haulikkojen valmistus on myyty Italiaan. Rynnäkkökivääreitä ei enää valmisteta Suomessa suurten ulkomaisten hankintojen vuoksi.
Jykes Kiinteistöt osti tehtaan vuonna 1999, ja se remontoitiin yrityskäyttöön. Suojellun rakennuskompleksin omistaa Sponda, joka osti sen vuonna 2008 Jykes Kiinteistöt Oy:ltä. Kivääritehtaan teollisuusmiljöö on valtakunnallisesti merkittävä kulttuuriympäristö.
Tehtaan pinta-ala on 16 500 neliötä. Sen edessä on Pehr Evind Svinhufvudin vuonna 1934 istuttama "Ukko-Pekan kuusi". Alueella on myös viisi Museoviraston suojelemaa funkkistyylistä tehtaan työntekijöiden asuintaloa, jotka on kunnostettu vuokra-asunnoiksi. Alueen asemakaavan on suunnitellut arkkitehti Kaj Liljeblad. Viereiselle, Tourujokeen rajoittuvalle alueelle on rakenteilla yrityspuisto, johon tulee noin 3 000 työpaikkaa
Kivääritehtaan johtajana toimi vuosina 1926–1927 ja 1929–1941 Kosti Veltheim, joka välivuosina oli Lapuan patruunatehtaan johtaja.
Aiheesta muualla
62.2482°N, 25.7661°W
Poni (Burkina Faso)
thumb|Ponin departementit Poni on yksi Burkina Fason provinsseista. Se sijaitsee Burkina Fason lounaisosassa Sud-Ouestin alueella. Ponin pääkaupunki on Gaoua. Vuoden 2006 väestönlaskennassa Ponin väkiluku oli 254 371.
Niemenmäki
Niemenmäki on Munkkiniemen kaupunginosaan ja peruspiiriin kuuluva pieni (pinta-ala 0,27 km²) osa-alue Länsi-Helsingissä, Munkkivuoren itäpuolella.
Pieni Niemenmäki on 1960-luvun alun kerrostaloalue. Lännessä Niemenmäen erottaa Munkkivuoresta jyrkkä mäki. Idässä maasto laskeutuu loivasti Pikku Huopalahteen. Korkeat 7–10-kerroksiset pistetalot ovat mäen päällä, lamellitalot idässä.
Niemenmäen asuntokanta koostuu 1960-luvulla rakennetuista kerrostaloista. Asuintaloista pohjoiseen, Lapinmäentien pohjoispuolella on vuonna 1969 valmistunut, arkkitehti Heikki Castrenin johdolla suunniteltu Pohjolan toimitalo.
Asukkaita Niemenmäessä on 1275 (1. tammikuuta 2017) ja työpaikkoja 286 (31. joulukuuta 2015).
Niemenmäen lähistöllä sijaitsevat muun muassa Munkkivuoren ostoskeskus, Pikku Huopalahti (kaupunginosa ja merenlahti), Etelä-Haaga, Talin keilahalli ja liikuntapuisto tenniskeskuksineen.
Ahmed Ben Bella
Mohammed Ahmed Ben Bella (oikealta nimeltään Muhammad Ahmad Bin Balla,, ) oli algerialainen poliitikko ja maan ensimmäinen presidentti. Häntä on sanottu ”kansakunnan isäksi”.
Elämäkerta
Ben Bella syntyi pienessä Maghnian kylässä Ranskan Algeriassa sufilaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli marokkolaista sukua oleva kauppias. Hän liittyi vapaaehtoisena Ranskan asevoimiin vuonna 1936 ja palveli toisen maailmansodan aikana Vapaan Ranskan armeijassa. Ollessaan sijoitettuna Marseilleen hän pelasi jalkapalloa Olympique Marseillen riveissä. Ben Bella oli Algerian vapautusliikkeen Kansallisen vapautusrintaman (FLN) perustajia. Ranskalaiset viranomaiset pidättivät Ben Bellan vuonna 1956, ja hän istui vankilassa Ranskassa vuoteen 1962 asti. Vankeutensa aikana Ben Bellasta tuli Algerian väliaikaishallituksen varapääministeri.
Ben Bellan äidinkieli oli ranska, ei arabia. Kun Ben Bella matkusti Egyptiin, jossa hän eli maanpaossa, hän joutui opiskelemaan arabiaa. Egyptissä Ben Bella tapasi presidentti Gamal Abdel Nasserin. Kun Nasser toi Ben Bellan puhumaan egyptiläiselle yleisölle, tämä purskahti itkuun, koska ei osannut arabiaa. Sanotaan, että Ben Bella kieltäytyi opettamasta tyttärelleen ranskaa, koska halusi tyttären oppivan puhumaan arabiaa kunnolla. Ben Bella, kuten muutkin arabimilitantit, oli nasseristi ja solmi hyvät suhteet Egyptiin itsenäisyyden jälkeen.
Maaliskuussa 1963, ennen presidentinvaaleja, Ben Bella oli tehnyt perustuslain, jonka diktatoriset piirteet vieraannuttivat Ben Bellan liittolaiset. Mohammed Khider ja Ferhat Abbas erosivat tämän vuoksi viroistaan. Ben Bellan perustuslaki asetti yksipuoluejärjestelmän ja torjui poliittisen moniarvoisuuden.
Ben Bella valittiin presidentiksi ainoana ehdokkaana (1963). Hän solmi hyvät suhteet Kuubaan, etenkin Fidel Castroon ja Che Guevaraan. Kuuba lähetti ensin lääkeapua ja myöhemmin aseita ja sotilaita Algerian sotaan Marokkoa vastaan. 30.4.1964 Ben Bellalle myönnettiin arvonimi Neuvostoliiton sankari.
Ben Bella tuki Che Guevaran pyrkimyksiä vaikuttaa Afrikan poliittiseen kenttään Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Angolassa.
Ben Bellan sosialistiset uudistukset epäonnistuivat, joten vajaan kahden vuoden jälkeen hänen puolustusministerinsä Houari Boumédiènne kaappasi vallan. Boumédiènne oli Bellan entinen taistelutoveri. Ben Bella joutui kotiarestiin 14 vuodeksi. Boumediennen kuoleman jälkeen 1978 hänen kotiarestinsa ehtoihin tuli helpotuksia heinäkuussa 1979. Ben Bella sai 30.lokakuuta 1980 maastapoistumisluvan ja asettui väliaikaisesti asumaan Ranskaan, kunnes muutti Sveitsiin 1983. .
Hän asui kymmenen vuotta Lausannessa, jonka aikana Ben Bella perusti vuonna 1984 Mouvement pour la Démocratie en Algérien -nimisen oppositiopuolueen joka oli idealogialtaan maltillinen islamistinen. Ben Bella palasi takaisin Algeriaan syyskuussa vuonna 1990. Ben Bella tuki palestiinalaisten oikeuksia.
Hän oli yksi harvoista arabimaiden poliittisista johtajista jotka antoivat tukensa Saddam Husseinille Irakin miehitettyä Kuwaitin 1990. Tämä oli aiemmin ristiriidassa hänen näkemyksestään valtioiden itsemääräämisoikeudesta.
Ben Bellan puolue otti osaan Algerian ensimmäisiin demokraattisiin vaaleihin 1991 mutta se kuitenkin boikotoi vuoden 1996 marraskuun kansanäänestystä perustuslaista. Puolue kiellettiin vuonna 1997.
Ben Bella kuoli Algerissa vuonna 2012.
Merkitys
Ben Bella valittiin Irakin sodan vastaisen kampanjan keulahahmoksi Kairon konferenssissa. Ben Bella kuvasi itseään useasti haastatteluissa maltilliseksi ja rauhaa rakastavaksi islamistiksi. Hän hylkäsi aiemman kantansa yhden puolueen järjestelmästä ja tuki avoimesti Algerian demokratiaa. Hänen mielestään militantti islamilaisuus perustui väärään tulkintaan islaminuskosta. Hän oli ristiriitainen hahmo, mutta laajasti arvostettu roolistaan kolonialismin vastustajana, ja hänen katsottiin olevan yksi viimeisistä todellisista arabinationalisteista.
Tim Roth
Simon Timothy ”Tim” Roth (s. 14. toukokuuta 1961 Dulwich, Lontoo, Englanti) on Oscar-ehdokkuuden saanut englantilainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Elämä
Roth syntyi Lontoossa maalari ja opettaja Annille ja Fleet Streetin toimittaja, maalari ja 1970-lukuun asti brittiläiseen kommunistipuolueeseen kuuluneelle Ernie Smithille Dulwichissa. Hän sai nimekseen Timothy Simon Smith, mutta kommunistipuolueeseen kuuluva isä Ernie vaihtoi sukunimen Rothiksi peitelläkseen kansallisuuttaan työskennellessään toisen maailmansodan jälkeen brittienvastaisissa maissa.
Roth tahtoi nuorena olla kuvanveistäjä, ja opiskeli 1980-luvulla Camberwellin taidecollegessa.
Rothilla on yksi poika, Jack, (s. 1983) Lori Bakerin kanssa sekä kaksi poikaa, Timothy Hunter (s. 1995) ja Michael Cormac (s. 1996) nykyisestä liitostaan Nikki Butlerin kanssa.
Tim Roth on Englannin ja Walesin vihreän puolueen kannattaja.
Ura
Rothin ensimmäinen elokuva oli televisiossa esitetty Made in Britain, jonka aikaan hän oli 21-vuotias. 1980-luvulla hän sai useita elokuvarooleja. Läpimurtonsa Roth teki kuitenkin vasta 1990-luvun alussa, kun hän muutti näyttelemään Yhdysvaltoihin. Tästä sai alkunsa myös Rothin ja ohjaaja Quentin Tarantinon yhteistyö, sillä hän esiintyi tämän elokuvissa Reservoir Dogs (1992), Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta (1994) sekä Neljä huonetta (1995), joista jälkimmäinen oli ainoa, joka ei menestynyt.
Roth on myöhemmin tullut tunnetuksi pahoista roolihahmoistaan, kuten kenraali Thaden roolista vuoden 2001 elokuvassa Apinoiden planeetta ja Kuvotuksen roolista The Incredible Hulkissa.
Pulla-Helinin talo
thumb|Pulla-Helinin talo korttelin oikeassa reunassa. Kuva otettu viimeistään vuonna 1912. Vasemmalla [[Commercen talo.]] Pulla-Helinin talo sijaitsi Tampereella Hämeenkatu 21:ssä. Nelikerroksinen jugend- ja uusrenessanssityylejä edustanut asuin- ja liiketalo sai nimensä talossa toimineen leipuri Oskari Helinin konditorialiikkeen mukaan.
Pulla-Helinin talo purettiin 1972 ja sen tilalle valmistui 1974 Sokoksen tavaratalo.
Tommi Jyry
Tommi Jyry (s. 16. elokuuta 1999 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa FC Inter Turkua. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Jyry on edustanut aikaisemmin HJK:ta ja kausina 2017–2018 Helsingin IFK:ta. Hän pelasi ensimmäisen Veikkausliigaottelunsa HIFK:n riveissä HJK:ta vastaan 12. syyskuuta 2017. Kaudella 2019 hän siirtyi Kuopioon KuPS:n riveihin ja oli voittamassa KuPS:n riveissä Suomen mestaruutta. Seuraava kausi 2020 meni Jyryn osalta pilalle harjoituksissa tapahtuneen loukkaantumisen vuoksi.
Robert Ward
Robert Ward (13. syyskuuta 1917 Cleveland, Ohio, Yhdysvallat – 3. huhtikuuta 2013 Durham, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen nykytaidemusiikin säveltäjä.
Ward syntyi yhdeksi viidestä lapsesta ja valmistui John Adams High Schoolista vuonna 1935. Hänen opettajiinsa Eastman School of Musicissa kuuluivat Bernard Rogers, Howard Hanson ja Edward Royce. Hän sai stipendin ja opiskeli vuosina 1939–1942 New Yorkin Juilliard Schoolissa. Hänelle opettivat sävellystä Frederick Jacobi ja orkestraatiota Bernard Wagenaar sekä orkesterinjohtoa Albert Stoessel ja Edgar Schenkman. Kesällä 1941 hän opiskeli Aaron Coplandin johdolla Massachusettsin Berkshire Music Centerissä.
Wardin varhaisimmat säilyneet teokset ovat vuodelta 1934, ja ensimmäinen sinfonia valmistui 1941. Helmikuussa 1942 hän aloitti Yhdysvaltain maavoimissa, jossa toisen maailmansodan aikana suorittamastaan palveluksesta hän sai pronssitähden. Sodan aikana hän tapasi Punaisen Ristin työntekijä Mary Raymond Benedictin, jonka kanssa hän meni naimisiin 19. kesäkuuta 1944. Parille syntyi viisi lasta.
Sodassa Ward sävelsi ainakin kaksi orkesteriteosta: Adagio and Allegron, joka kantaesitettiin 1944, sekä Jubilation: An Overturen, joka syntyi pääosin Okinawassa vuonna 1945. Sodan jälkeen hän palasi Juilliardiin, jonka henkilökunnan jäseniin hän kuului vuosina 1946–1956. Säveltäjän toinen sinfonia (1947) pysyi vakituisissa ohjelmistoissa useamman vuoden. Tuotannossa on vaikutteita Paul Hindemithin ja George Gershwinin musiikista.
Wardin tuotantoon kuuluu useiden sinfonioiden ohella mm. Sweet Freedom's Song (1965), Festive Ode (1966) ja saksofonikonsertto (1984). Hän sävelsi myös kamarimusiikkia ja oopperoita, joista tunnetuin ja esitetyin, The Crucible (1961) toi säveltäjälleen musiikin Pulitzer-palkinnon ja kansainvälistä arvostusta. Ward oli American Academy of Arts and Lettersin jäsen vuodesta 1967. Hän oli vetäytymiseensä 1987 Duken yliopiston musiikin professori.
Gerald R. Ford -luokka
Gerald R. Ford -luokka (aiemmin CVS-21 (21st Century Aircraft Carrier)) on Yhdysvaltain laivaston lentotukialusten muodostama alusluokka, jonka ensimmäinen alus, USS Gerald R. Ford, otettiin käyttöön 22. heinäkuuta 2017 Norfolkissa Virginiassa.
Suunnittelu
Luokan alukset on suunniteltu toimimaan huomattavasti pienemmällä miehistömäärällä (noin 2 600 merimiestä) kuin edeltäneen Nimitz-luokan alukset (noin 3 200). Myös lennostohenkilöstön määrä on pienempi. Tämän ja muiden parannusten odotetaan säästävän käyttöajan kokonaiskustannuksia miljardeilla dollareilla.
Luokan aluksissa on käytetty häiveteknologiaa. Voimanlähteenä on kaksi uutta A1B-ydinreaktoria. Hävittäjäkoneet singotaan ilmaan uudella sähkömagneettisella katapultilla, joka mahdollistaa lentokoneiden lentoonlähtötiheyden kasvattamisen 25 prosentilla höyrykatapulttiin verrattuna. Gerald R. Fordin hinta oli noin 11 miljardia dollaria.
Alukset
Yhdysvaltain laki vaatii ylläpitämään 11 lentotukialusta (12 ennen vuotta 2007). Aiemmat 10 Nimitz-luokan alusta tulivat palvelukseen 1975–2009 ja niiden suunniteltu käyttöikä on 50 vuotta.
CVN-81 saa nimensä toisen maailmansodan sankarin mukaan. Doris Miller palveli messipoikana USS West Virginialla Japanin hyökätessä Pearl Harboriin. Hyökkäyksen aikana hän otti käyttöönsä aluksen yhden ilmatorjuntatykeistä, johon hänellä ei ollut koulutusta. Miller oli ensimmäinen musta, joka palkittiin Navy Cross -ansiomerkillä.
Kari Hyttinen (valokuvataiteilija)
Kari Hyttinen (s. 1954 Joensuu) on joensuulainen valokuvataiteilija ja runoilija. Hyttisen tuotanto käsittää valokuvanäyttelyitä ja kuva- ja runoteoksia. Hän on myös toiminut valokuvauksen ja elokuvailmaisun opettajana.
Tausta
Kari Hyttisen vanhemmat olivat myyntijohtaja Erkki Hyttinen ja Milja Hyttinen Hetki neljän sukupolven yhteistä matkaa. Valokuvaus tuli Hyttiselle tutuksi jo lapsuudenkodissa, sillä hänen autoliikkeessä työskentelevä isänsä omisti tšekkoslovakialaisen Flexaret –merkkisen kameran ja oli innokas valokuvauksen harrastaja. Hyttinen alkoi itse ottaa valokuvia kansakoulua käydessään. Viitisen vuotta maalattuaan hän vaihtoi valokuvaukseen. Valokuvateoksien ja –näyttelyiden ohella Hyttinen on tehnyt kuvitustöitä oppikirjoihin ja muihin julkaisuihin sekä kuvannut teattereille. Tunnettuja levynkansitöitä ovat mm. Hassisen koneen lp:t Täältä tullaan Venäjä vuodelta 1980 ja Rumat sävelet vuodelta 1981. Oman taiteellisen työn lisäksi hän on opettanut eri oppilaitoksissa mm. kuvataiteen ja muotoilun opiskelijoita.
Runokokoelmat
Runot ja valokuvat muodostavat Kari Hyttisen kokoelmissa toisiaan tukevan kokonaisuuden.
Runokokoelma Kädellä sulatan jään, joka ilmestyi vuonna 1984, on kuvarunokokoelma lapsuudesta. Se sisältää kultaisen leikkauksen periaatteella tehtyjä keskeissommitelmia, joissa kuvaaja lapsen maailmaan samaistuen myötäilee lasten ilmeitä ja eleitä. Kuvakulmat ja tarkennukset kohdistuvat pienen lapsen erilaisiin tunnelmiin. Kuvaaja tulkitsee lapsuutta omien kokemustensa kautta sekä valokuvissa että niitä tukevissa arkielämän ajatuksia ja tunteita ilmaisevissa aforisminomaisissa runoissa.
Hyttisen toinen runoteos Kotimaisia ilotaloja : sarja muotokuvia, tahdittomia iskelmiä sisältää 28 ihmisen muotokuvat. Runokokoelma herätti ilmestyessään vuonna 1987 kohua suorapuheisuudellaan  Runoissa kurkistetaan kulissien takaiseen ahdistukseen, alistamiseen ja kyvyttömyyteen ymmärtää toisia. Ne kuvaavat iskelmien kääntöpuolta ja kaksinaismoraalia, jonka takaa paljastuu mm. perheväkivaltaa. Kirjoittaja halusi tavoittaa ihmisten todelliset ajatukset ja esitti puheenvuoron ahdistuneen ja epävarman ihmis en puolesta kovuutta ja välinpitämättömyyttä vastaan  kansanrunouden jatkumoon liittyen. Henkilögalleriaa kuvataan osittain roolirunojen avulla. Kritiikki kohdistuu miehen vääristyneeseen rooliin, mutta lohdutonta yleiskuvaa keventää pieni ilonpilkahdus. Runojen sanomaa tehostavat valokuvat  olivat esillä myös näyttelynä.
Vuonna 1988 ilmestyneen runokokoelman Yltäkylläiset päivät eli laiskurin päiväkirja runoissa ja niihin liittyvissä kuvissa Hyttinen tarkastelee arkielämää ja suuria elämänkysymyksiä.
Valokuvateokset
Vuonna 1988 ilmestyneeseen kuvateokseen Unelmana elämä Hyttinen kuvasi joensuulaisten koulujen yläkoulu- ja lukioikäisiä nuoria.
Hyttisen kuudes kirja, joka ilmestyi vuonna 1992, on pienimuotoinen neljästä valokuvasarjasta koostuva Naapurit : perinteinen suomalainen muotokuvakokoelma. Kuvissa näyttelijät ilmaisevat ilmein ja elein erilaisia tunnetiloja. Hyttinen ei pyrkinyt kuvaamaan kauniisti vaan löytämään rujouden ja ahdistuksen alta ihmisen hyvyyden. Kuvasarjojen alkuun on liitetty niiden merkitystä selittäviä kirjallisia sitaatteja.
Näyttelyt
Kari Hyttisen tuotantoa on ollut esillä kymmenissä omissa ja yhteisnäyttelyissä. Ensimmäisten maalauksista koostuvien näyttelyiden jälkeen hän valitsi ilmaisukeinokseen valokuvauksen.
Hyttisen valokuvatuotannolle on ominaista pyrkimys kokonaisuuksiin kuvasarjoja ja kollaasitekniikkaa käyttäen. Kuvia päällekkäin vedostamalla hän on luonut sisäisiä näkyjä ja tulkinnut mielenliikkeitä. Hyttisen lähtökohtana ei  ole dokumentaarisuus, vaan tarinan kertominen ja tunteiden ja ajatuksien tavoittaminen. Niitä hän avaa paljolti henkilökuvauksen keinoin. Hän on käyttänyt tuotannossaan toistuvasti näyttelijöitä ilmaisemaan erilaisia tunnetiloja. Kuvantekijänä ja runoilijana Hyttinen aistii herkästi ajan hengen ja ympäristön muutokset. Hän ei ole halunnut tehdä kevyitä töitä vaan on pyrkinyt vakavaan ja katsojaa haastavaan sisältöön. Kriittisyydellä Hyttinen ei kuitenkaan halua haavoittaa ketään.
Kantaa ottava Rosentti-Risto ja sodan muistotaulut vuonna 1972 oli yhteisnäyttely Toivo A. Niirasen kanssa. Se koostui lateksimaalauksista, jotka käsittelivät Rosentti-Riston elämänkaarta.
Myös seuraava näyttely oli poliittisesti osallistuva, ja Hyttinen puolustikin taiteilijan oikeutta ottaa kantaa yhteiskunnallisiin epäkohtiin.
Vuonna 1975 Hyttinen asetti esille näyttelyn Kuvia kehitysalueelta, joka oli laaja puolentoista vuoden aikana valmistunut todellisuuspohjainen   teoskokonaisuus. Se käsitti kaksikymmentä kuvasarjaa, jotka esittivät maaseudun ja asutuskeskusten asukkaita työssä ja vapaa-aikana. Näyttelyn sisällöllinen runko oli rakennettu joensuulaisten aluepolitiikan tutkijoiden kanssa tuolloin ajankohtaisista ongelmista, kuten työttömyydestä ja pientilojen kaatumisesta. ja sisälsi yhteiskunnallisen viestin alueen ihmisten elinolosuhteista. Näyttelyn kaikkiaan 80 neljällä eri tekniikalla toteutettua kuvaa koostuivat kovakopioista voimakkain musta-valkokontrastein, fotorealistisista voimakasvärisiä lateksimaalauksista sekä pienimuotoisista piirustuksista ja valokuvista.
Kultainen nuoruus –valokuvanäyttelyssä vuonna 1979  teemana olivat nuoren ihmisen murrosvaiheet. Näyttelyn yhteensä 99 kuvaa käsittelivät ammatinvalintaa, ammattia, toimeentuloa ja itsenäistymistä. Käsitteen kultainen nuoruus kyseenalaistavaa näyttelyä pidettiin Hyttisen läpimurtona valokuvaajana. Se sai kiitosta taitavasta interiöörikuvauksesta. Poleemisuudestaan huolimatta näyttelyn yleisilme oli rauhallinen ja kärjistyksiä välttävä.
Vuonna 1980 toteutettu yhteisnäyttely valokuvaaja Kimmo Kirveksen kanssa oli nimeltään Todellinen prinsessa ja puolet valtakuntaa. Siinä Hyttisen osuus (eli todellinen prinsessa) luotasi ihmismielen herkkyyttä esine- ja henkilökuvauksen keinoin uuden vuosituhannen hengessä. Hyttisen osuus koostui sisäisiä näkyjä kuvaavista teoksista, jotka oli  luotu digitaalitekniikalla kuvia päällekkäin vedostamalla. Useissa kuvissa esiintyi lapsia ja nuoria.
Maaliskuussa 2020 koronaepidemian keskeyttämässä näyttelyssä Hyttinen toi esille Luonnoksia-valokuvasarjan, joka kuvaa rantakiviltä nähtyä rantavesien maailmaa.
Palkinnot
Kari Hyttinen sai Joensuun kaupungin taidepalkinnon toiminnastaan valokuvataiteen alalla vuonna 2002.
Årdalstangen
pienoiskuva|Årdalstangen Årdalinjärven (takana) ja Årdalinvuonon (edessä) välissä. Järven kauemmassa päädyssä näkyy Øvre Årdal ja vasemmalla pilven alla Seimsdalenin eteläosa.|alt= Årdalsstangen on Sognin ja Fjordanen läänissä sijaitsevan Årdalin kunnan hallinnollinen keskus. Se on Øvre Årdalin ohella toinen kunnan pääasiallisista asutuskeskuksista. Taajaman pinta-ala on 1,13 km² ja asukasluku 1373 (2018). Asukastiheys on 1 215 asukasta/km².
Kimmo Kajaste
pienoiskuva|Kimmo Kajaste Kimmo Kajaste (s. 1945 Porvoo) on suomalainen yhteiskunnallinen toimija, journalisti, kolumnisti, entinen päätoimittaja ja viestinnän ammattilainen.
Opinnot ja työtehtävät
Kajaste on tullut ylioppilaaksi Porvoon Yhteislyseosta ja opiskellut Helsingin yliopistossa sosiologiaa, kasvatustiedettä ja tiedotusoppia.
Kajaste on ollut toimittajana Uusimaassa, ylioppilaslehti Contactorissa ja WSOY:n kirjankustantamossa. Hän on toimittanut ja julkaissut useita kirjoja. Sittemmin hän toimi Kansallisen Kokoomuksen tiedottajana ja vuosina 1975-1988 päätoimittajana puolueen äänenkannattaja Nykypäivässä. Hän on työskennellyt viestintäpäällikkönä Suomen Kaupunkiliitossa ja kuntien edunvalvojana ja yhteiskuntasuhteista vastaavana päällikkönä Suomen Kuntaliitossa, josta tehtävästä hän siirtyi eläkkeelle vuonna 2010.
Yksityiselämä ja harrastukset
Kimmo Kajaste avioitui vuonna 1970 Pirjo o.s. Pihkalan kanssa, ja heillä on kaksi aikuista lasta. Hän asuu syntymäkaupungissaan Porvoossa.
Luottamustoimia
Kajaste on ollut kahdesti presidentin valitsijamies vuosina 1978 (Urho Kekkonen) ja 1982 (Harri Holkeri). Porvoon kaupunginvaltuustossa hän toimi yhtäjaksoisesti 32 vuotta ja oli jatkuvasti valtuuston puheenjohtajiston jäsen ja kokoomusryhmän puheenjohtaja. Hän on työskennellyt Itä-Uudenmaan seutukaavaliiton ja Itä-Uudenmaan maakuntaliiton puheenjohtajana ja muun muassa Seutusuunnittelun Keskusliiton hallituksessa.
Kajaste oli koko 1970-luvun Porvoon seurakunnan kirkkovaltuuston jäsen.
Tunnustuksia
Kajasteelle on myönnetty maakuntaneuvoksen nimi ja arvo vuonna 2008.
Tuomala
Tuomala on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Savukärpässieni
Savukärpässieni (Amanita excelsa, syn. Amanita spissa, aikaisemmin "harmaajalkainen kärpässieni" tai "harmaajalkakärpässieni" ) on kärpässieniin kuuluva sienilaji. Sen lakki on 10–15 senttimetriä leveä ja savunharmaa. Lakin päällä olevat suojusjätteet ovat harmaanvalkoiset. Heltat ovat valkoiset ja melko tiheät. Jalka on 6–10 senttimetriä pitkä ja valkoinen tai harmahtava. Renkaan yläpinta on valkoinen ja alapinta harmaa. Malto on valkoista. Savukärpässieni esiintyy melko harvinaisena Etelä-Suomessa. . Savukärpässieni kasvaa puistoissa, hautausmailla ja lehdoissa tammen, lehmuksen ja koivun seurassa. Se ei ole ruokasieni. Kasvuaika on elokuusta syyskuuhun. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Lipsonen
Lipsonen on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Savukärpässieni
Rusokärpässieni ja myrkyllinen pantterikärpässieni muistuttavat savukärpäsientä.
Ekorunous
Ekorunous eli ekolyriikka on voimakkaan ekologisesti painottunutta tai informoitunutta runoutta. Monet runoilijat, runot ja runokokoelmat käsittelevät ympäristöhuolia. Mutta termi "ekorunous" on ilmestynyt yleiseen kielenkäyttöön vasta 2000-luvun alkuvuosikymmenien mittaan. Kuitenkin etenkin angloamerikkalaisessa runoudessa on nykyään olemassa oma tunnistettava ekorunouden alagenrensä. Alkuperäinen englanninkielinen termi, ecopoetry, kääntyy suomalaiseksi termiksi "ekorunous".
Termi "ekorunous" on jälkikäteen luotu käsite kattamaan tietynlaiset kehitystendenssit runoudessa. Käsitteen syntymää edeltää lukuisa joukko jo kirjoitettuja runoja, joista on luettavissa enemmän tai vähemmän ekologinen sanoma. Vaikka tämäntyyliset runot eivät itsessään sisälläkään termiä ekorunous, voidaan ne laskea asenteeltaan "ekorunoudellisiksi". Varhempi ekologisesti informoitu runous on myös toiminut myöhemmän alagenren esikuvana. Toisin sanoen laajemman luontorunouden tietyt kehitystendenssit ovat vaikuttaneet voimakkaasti myöhemmin tuotetun, enemmän tai vähemmän varsinaisen genremääritelmän alla tuotetun ekorunouden muotokieleen, eetokseen ja aihevalintoihin.
Timo Saarikoski
Timo Sakari Saarikoski (s. 17. heinäkuuta 1969 Kiukainen) on entinen suomalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli keskushyökkääjä.
Ekorunous
Eräs termin määrittelyn kannalta keskeinen akateeminen teos on J. Scott Brysonin vuonna 2002 toimittama Ecopoetry: a Critical Introduction, jossa ekorunouden määritelmä saa sisältönsä varsinaisen runouden alalajina. Teos toimii eräänlaisena ekorunouden tutkimuksen ja määrittelemisen lähtölaukauksena. Sittemmin lukuisat aihetta koskevat julkaisut ovat laajentaneet runouteen rajattua käsitettä koskemaan kaikenlaista poeettista merkityksenantoa yleisemminkin. Tällöin voidaan puhua ekopoeettisesta puhe- ja kirjoitustavasta, jolle on mahdollista löytää enemmän tai vähemmän joukko rajattuja tyylipiirteitä ja perinteitä. Käsitteen sisältö myös luonnollisesti vaihtelee sen mukaan, mitä ekopoeettisen ilmaisun piiriin kulloinkin lasketaan.
Timo Saarikoski
Saarikoski aloitti uransa Porin Ässissä, jossa hän pelasi kaudet 1987–1989. Ässistä hän siirtyi Rauman Lukkoon, jossa pelasi kaudet 1989–1993. Seuraavaksi hän siirtyi Jokereihin. Jokereissa hän pelasi viisi ja puoli kautta, kunnes siirtyi kesken kauden 1998–1999 takaisin Ässiin. Kauden 1999–2000 Saarikoski pelasi SaiPassa ja uransa viimeisen kauden 2000–2001 taas Jokereissa. Yhteensä hän teki urallaan SM-liigan runkosarjassa 541 ottelussa 130 maalia ja 260 syöttöä eli yhteensä 390 tehopistettä. Pudotuspeleissä vastaavat tehot olivat 45 ottelussa kymmenen maalia ja 15 syöttöä eli 25 tehopistettä. Saarikoski voitti urallaan kolme Suomen mestaruutta, yhden hopean ja yhden pronssin.
Saarikoski edusti Suomen maajoukkuetta 74 maaottelussa tehden niissä 8 maalia ja 13 syöttöä eli 21 tehopistettä. Hän oli mukana 1992 talviolympialaisissa sekä MM-kisoissa vuosina 1992 ja 1993. Vuoden 1992 MM-kilpailuissa Suomi saavutti MM-hopeaa.
Ekorunous
Sanottu koskee luonnollisesti myös ekorunoutta koskevaa kirjallisuudentutkimusta. Marxilaiseen ja feministiseen kirjallisuudentutkimukseen ekorunouden tutkimusta yhdistää juuri kantaaottavuus ja pyrkimys yhteiskunnalliseen muutokseen. Ekorunouden tutkija analysoi sellaista runoutta ja sellaisia sanataiteellisia projekteja, joissa ekologinen tulokulma yhdistyy pyrkimykseen muuttaa yhteiskuntaa tiedostavammaksi. Myös mahdollinen lyyrisen minän kyky aivan erityiseen vastaanottavuuteen tai herkkyyteen luonnon suhteen on erityinen tutkimuksellinen osakohde.
Timo Saarikoski
Pelaajauransa jälkeen Saarikoski on toiminut valmentajana. Hän valmensi kaudella 2005–2006 Ässien A-junioreita, mutta erosi toimestaan kesken kauden. Saarikoski valittiin Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 178.
1.6.2009 alkaen Timo Saarikoski on työskennellyt Rauman Lukon valmennuspäällikkönä. Nykyinen sopimus on 2+1-vuotinen.
Volta (joki)
thumb|Akosombon voimalaitos. thumb|Voltajärveä Akosombon luona. thumb|Valkoinen-Volta kuivana aikana. Volta on joki Länsi-Afrikassa. Se virtaa Ghanan läpi pohjoisesta etelään ja laskee Guineanlahteen. Voltan alkujoet ovat Akosombon padon muodostamaan Voltajärveen laskevat Musta-Volta eli Mouhoun ja Valkoinen-Volta eli Nakambé Burkina Fasossa sekä Pendjari eli Oti Beninissä ja Togossa. Joen pituus on Mustan-Voltan alkulähteiltä mitattuna 1 600 kilometriä. Valuma-alueen laajuus on noin 400 000 neliökilometriä.
Valuma-alue
Voltan valuma-alueesta 43 % kuuluu Burkina Fasoon, 42 % Ghanaan, 7 % Togoon, 4 % Beniniin, 3 % Norsunluurannikkoon ja 1 % Maliin. Se muodostaa 70 % Ghanan, 61 % Burkina Fason, 46 % Togon ja 13 % Beninin pinta-alasta. Valuma-alueen tarkka laajuus on eri laskelmien mukaan 394 123 tai 398 390 neliökilometriä. Sen rajojen määrittely on vaikeaa pohjoisessa, josta ei juurikaan tule virtausta.
Joet
Mustan-Voltan nimenä on Burkina Fasossa Mouhoun. Sen pituus on 1 363 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 142 056 neliökilometriä. Joki saa alkunsa Dienkoa-nimisenä 500 metrin korkeudesta Bobo-Dioulasson lounaispuolelta. Musta-Volta virtaa ensin koilliseen, missä sen vesi ohjataan padon avulla Souroun jokilaaksoon. Joki kääntyy sitten kaakkoon ja etelään, jossa se muodostaa ensin Burkina Fason ja Ghanan ja sitten Ghanan ja Norsunluurannikon välisen rajan.
Valkoinen-Volta on Burkina-Fasossa nimeltään Nakambé. Sen pituus on 1 137 kilometriä ja valuma-alue 106 742 neliökilometriä. Joki saa alkunsa sadekauden jälkeen kuivuvana rämeenä 335 metrin korkeudesta valuma-alueen pohjoisnurkasta. Se virtaa kohti kaakkoa ja muodostaa alempana Bagrén tekojärven, jota säännöstelemällä joen virtaus on muutettu jatkuvaksi. Valkoisen-Voltan tärkein sivujoki on Punainen-Volta, jonka burkinalainen nimi on Nazinon. Sen pituus on 393 kilometriä ja valuma-alue 11 370 neliökilometriä.
Pendjari saa alkunsa 600 metrin korkeudesta Beninistä Natitingoun itäpuolelta. Sen pituus on 937 kilometriä ja valuma-alue 72 778 neliökilometriä. Se virtaa aluksi koilliseen ja sitten länteen ja lounaaseen muodostaen Beninin ja Burkina Fason välisen rajan. Togossa joki muuttuu jatkuvasti virtaavaksi ja saa nimen Oti. Käännyttyään kohti etelää se muodostaa osan Togon ja Ghanan rajasta.
Voltan alajuoksun valuma-alue on 71 608 neliökilometriä. Akosombon padon alapuolella joki virtaa kohti kaakkoa ja laskee Guineanlahteen Ada Foahin kaupungin luona. Ennen merta se muodostaa noin viisi kilometriä leveän estuaarin, jonka kosteikot ulottuvat 20 kilometrin päähän rannikolla ja kahdeksan kilometriä sisämaahan.
Vesimäärä
Jokiallas kuuluu neljään ilmastovyöhykkeeseen. Pohjoisessa on Sahelin vyöhyke, jonka vuotuinen sademäärä on alle 500 millimetriä. Sen eteläpuolella sijaitsevat sudanilais-sahelilainen ja Sudanin vyöhyke, joiden sademäärät ovat 500–900 ja 900–1 100 millimetriä. Eteläisin osa kuuluu Guinean vyöhykkeeseen, jossa sademäärä on yli 1 100 millimetriä. Sateet kestävät Sudanin vyöhykkeellä maaliskuusta lokakuuhun, kun taas Guinean vyöhykkeellä ensimmäinen sadekausi on tammi-helmikuussa ja toinen elokuusta marras-joulukuuhun.
Voltan vuotuinen vesimäärä Akosombon padon alapuolella on 38,2 kuutiokilometriä. Siitä 30–40 prosenttia tulee Otijoesta. Keskimääräinen virtaama Senchin mittauspaikalla lähellä jokisuuta oli 1 106 kuutiometriä sekunnissa vuosina 1936–1979. Virtaus on suurimmillaan loka-marraskuussa ja pienimmillään tammi-toukokuussa.
Taloudellinen merkitys
Alueen suurimmat vedenkuluttajat ovat keinokasteltu maatalous (71,1 %), kaupunkien ja maaseudun vesihuolto (15,5 ja 7,8 %) ja karjanhoito (5,5 %). Keinokastelua varten on rakennettu lukuisia pieniä, keskisuuria ja suuria patoaltaita, joiden varastointikyky on yli kolme kuutiokilometriä vettä. Keinokasteltu peltoala on arvioitu 30 500 hehtaariksi.
Joessa elää 139 kalalajia, joista kahdeksan on kotoperäisiä. Kalastusta harjoitetaan varsinkin Voltan, Bagrén ja Kompiengan tekojärvillä sekä Mouhounin yläjuoksun ja Souroun tulva-alueilla. Arviot vuotuisesta kalasaaliista vaihtelevat 40 000:sta 250 000:een tonniin. Kymmenestä viiteentoista prosenttia menee omaan kulutukseen ja loput myydään lähiseudun markkinoilla.
Voltalla ja sen sivujoilla on useita vesivoimalaitoksia. Vuosina 1961–1965 rakennetun Akosombon padon muodostama Voltajärvi Ghanassa oli ennen Kiinan Kolmen rotkon padon valmistumista maailman suurin tekojärvi. Sen pinta-ala on enimmillään 8 502 neliökilometriä ja tilavuus 148 kuutiokilometriä. Akosombon voimalan alkuperäinen kapasiteetti oli 588 megawattia. Vuonna 1982 sen alapuolelle Kpongiin valmistui 160 megawatin vesivoimala. Useiden parannusten jälkeen niiden yhteiskapasiteetti on 1 180 megawattia (vuonna 2005) ja todellinen vuosituotanto 4 800 gigawattituntia. Voimaloiden tuottamaa sähköenergiaa käyttävät Ghanan ja naapurimaiden kotitaloudet sekä kulta- ja alumiiniteollisuus.
Burkina Fasossa on kaksi voimalaitosta: vuonna 1989 valmistunut Kompienga Otin sivujoella Oualella ja vuonna 1994 valmistunut Bagré Valkoisella-Voltalla. Niiden kapasiteetit ovat 14 ja 16 megawattia. Otijoella Beninissä sijaitsevan Batchangan voimalan kapasiteetti on 15 megawattia. Suunnitteilla on useita pieniä voimaloita.
Voltan alueen ympäristöongelmia ovat luonnonvaraisen kasvillisuuden väheneminen, jokien ja patoaltaiden liettyminen, Akosombon padon aiheuttama rannikon eroosio sekä vesihyasintin kaltaisten vieraslajien leviäminen. Ilmaston lämpeneminen ja 1970-luvulla alkanut sademäärän vähentyminen varsinkin alueen pohjoisosassa lisäävät vesivaroihin kohdistuvaa painetta. Niiden hyödyntämistä ohjaa vuonna 2009 perustettu yhteistyöelin Volta Basin Authority – Autorité du bassin de la Volta.
Nimi
Joen paikallisia nimiä sen alajuoksulla ovat Firao tai Frao ja Atirri. Eurooppalaiset ovat tunteneet Voltan alajuoksun jo 1400-luvun portugalilaisten tutkimusmatkailijoiden ajoista lähtien. He antoivat joelle sen mutkittelevan kulun vuoksi nimen Volta, joka tarkoittaa ’mutkaa’. Joesta otti nimensä Ylä-Voltan valtio, joka nimettiin uudelleen Burkina Fasoksi vuonna 1984.
Kuolema saa odottaa
Kuolema saa odottaa tai 007 – Kuolema saa odottaa on Lee Tamahorin ohjaama 20. James Bond -elokuva. Se sai ensi-iltansa vuonna 2002. James Bondia näyttelee viimeistä kertaa Pierce Brosnan ja Bond-tyttöä Halle Berry.
Elokuva on taloudellisesti kaikkien aikojen menestyneimpiä Bond-elokuvia. Tunnussävelen esittäjä ja toinen säveltäjä on Madonna, joka myös esiintyy pienessä roolissa.
Juoni
Vuoden kuluttua yhdysvaltalaiset onnistuvat vapauttamaan Bondin luovuttamalla kiinalaisten vangitseman Zaon korealaisille. Bond tainnutetaan, ja hän herää brittiläisellä aluksella Hongkongin satamassa. Kiinalaisagentti Chang kertoo, että Zao on mennyt Kuubaan. Kuubassa Bond jäljittää Zaon geeniterapiaklinikalle Los Organos -saarelle. Hotellissa hän tapaa amerikkalaisen Giacinta ”Jinx” Johnsonin, joka Bondin yllätykseksi matkaa myös saarelle. Zao onnistuu pakenemaan, mutta jättää jälkeensä kaulassaan roikkuneen timanttikapselin. Timattien koostumus osoittautuu samaksi kuin veritimanteilla, ja niissä on brittiläisen Gustav Graves -kaivosyhtiön logo.
Bond löytää Gravesin lontoolaiselta miekkailukerholta ja haastaa tämän otteluun, jonka voittaessaan Bond saa kutsun tiedetapahtumaan Islantiin. Gravesin jääpalatsissa Islannissa Bond kohtaa jälleen Jinxin, joka paljastaa olevansa NSA-agentti. Graves esittelee yleisölle Icarus-satelliitin, joka kerää auringonvaloa ja -lämpöä ja voi heijastaa sen minne tahansa maapallolla. Zao ja Graves yrittävät tappaa Jinxin, ja Bond tajuaa, että Graves on todellisuudessa eversti Moon, joka selvisi pudotuksesta ja yrittää geeniterapialla tehdä itsestään Gustav Gravesin.
Valtion Tykkitehdas
thumb|right|250px|Rautpohjan tehtaan valimo vuonna 1947, edessä Purokatu. Valtion Tykkitehdas (VTT) perustettiin vuonna 1936 eduskunnan päätöksellä valmistamaan Suomen puolustusvoimille tykkejä ja peruskorjaamaan vanhaa tykkikalustoa. Nykyään tehdas on Valmet Rautpohjan tehdas.
Maastohiihdon maailmancup 1991–1992
Maastohiihdon maailmancupissa 1991–1992 miesten kokonaiskilpailun voitti norjalainen Bjørn Dæhlie ja naisten kokonaiskilpailun venäläinen Jelena Välbe.
Valtion Tykkitehdas
Sen sijoituspaikaksi valittiin Jyväskylän Vasikkavuori, mutta se toimi ennen tehdasrakennuksen valmistumista Helsingin Katajanokalla Asevarikko 1:n yhteydessä.