cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simon Elo
Ulkopolitiikka
Nykymuotoinen kehitysapu tulisi Elon mielestä lakkauttaa. Hänen mukaansa nykyinen kehitysapu ylläpitää korruptiota ja tehotonta byrokratiaa eikä lisää yksityistä taloudellista toimeliaisuutta. Elo korostaa yksityisten ihmisten vapaaehtoista ja omaehtoista auttamisenhalua. Nykymuotoisen kehitysavun lopettaminen säästäisi vuositasolla Suomen valtiolta noin miljardi euroa, Elo laskee.
Turvallisuuspolitiikka
Elon mukaan Suomen asevelvollisuusjärjestelmän täytyy tarjota jokaiselle miehelle ja naiselle mielekäs palvelustehtävä. Hän uudistaisi siviilipalveluksesta poikkeusoloihin soveltuvan kriisinhallintayksikön, joka normaalioloissa voisi toimia esimerkiksi terveydenhuollon piirissä. Elon mukaan "siviiliipalveluksen tulisi jo tasa-arvon vuoksi olla pakollinen myös naisille". Vaalikoneessa Elo on todennut, että "yleisen ja yhtäläisen asevelvollisuuden tulisi tarkoittaa kummankin sukupuolen velvollisuutta".
Elo on arvostellut Suomen nykyistä aselainsäädäntöä, jonka vuonna 2010 tapahtunut uudistus oli "täysi fiasko". Elo kumoaisi jo tehdyt aselainsäädännön muutokset.
Yksityiselämä
Harrastuksikseen Elo on maininnut salibandyn, lukemisen, historian, videopelit, elokuvat sekä Arsenal FC -jalkapalloseuran kannattamisen. Elo asuu Espoon Niipperissä. Kesäkuussa 2017 Simon Elo myönsi pettäneensä raskaana ollutta vaimoaan.
Jussi Hakulinen
Jussi Pekka Hakulinen (21. joulukuuta 1964 Pori – 9. elokuuta 2022 Pori ) oli suomalainen laulaja-lauluntekijä. Hakulinen tuli tunnetuksi Yö-yhtyeen alkuperäisjäsenenä. Erottuaan yhtyeestä 1985 hän aloitti soolouran ja toimi myös säveltäjänä ja sanoittajana. Vuodesta 1990 vuoteen 2011 yhteistyö Yön kanssa jatkui satunnaisesti.
Jussi Hakulinen kirjoitti useita suomirockin klassikkokappaleita, joista tunnetuimpiin kuuluvat Yön albumilta Nuorallatanssija löytyvä ”Joutsenlaulu”, debyyttialbumilta Varietee löytyvät ”Likaiset Legendat I” ja ”Särkynyt enkeli” sekä 2003 julkaistun albumin Rakkaus on lumivalkoinen nimikappale. Myöhemmän uran pääteoksiin kuuluu tuntemattomampi ”Kun nuoruus katoaa”.
Ura
Porin Reposaaressa syntynyt Hakulinen aloitti uransa Strix-yhtyeessä, joka lopetti toimintansa jo ennen hänen Yöhön liittymistään.
Kun Yö vuonna 1983 nousi suomirockin kärkeen, Hakulinen oli vasta 18-vuotias. Hän toimi yhtyeessä kosketinsoittajana, säveltäjänä ja sanoittajana. Hän myös lauloi itse muutaman Yön kappaleista, tunnetuimpina "Joutsenlaulu" ja "Yhden illan varietee". Samanaikaisesti Hakulinen vaikutti myös yhtyeessä Appendix Yön kitaristin Jani Viitasen ollessa armeijassa, jonka takia Yö ei voinut jatkaa aktiivista toimintaansa. Hän sanoitti Appendixin tunnetuimmaksi nousseen kappaleen "Ei raha oo mun valuuttaa", mutta erosi yhtyeestä jo ennen ensimmäistä keikkaa.
Henkilösuhteet Hakulisen ja Yön muiden jäsenien välillä olivat vaikeat, joten Hakulinen jätti myös tämän yhtyeen 1985. Hän lähti soolouralle ja julkaisi jo samana vuonna albumin Vaaleanpunainen majatalo. Hän myös perusti Kinsky-yhtyeen, joka hajosi vain parin vuoden jälkeen 1987. Tuossa vaiheessa musiikki jäi hetkeksi kokonaan, ja Hakulisella oli vaikeuksia uskoa enää uuteen nousuun. Hän keskittyi yksinomaan säveltämään ja sanoittamaan.
Latistaa totuudenetsinnän sanahelinäksi
Latistaa totuudenetsinnän sanahelinäksi on Keuhkojen EP, jonka julkaisi Bad Vugum vuonna 1993 tunnuksella Bad-36. Latistaa totuudenetsinnän sanahelinäksi on Keuhkojen neljäs EP. Sen liitteenä on kappaleiden sanoitukset ja keikkakuvia sisältävä moniste. Monisteen kuvat on ottanut Bowie. EP:n sisältämät kappaleet julkaistiin uudelleen vuonna 1996 Mitä otat mukaan muistoksi sivistyksestä albumin lopussa Lihaa y-akselilla olen oikeassa -EP:n kappaleiden kera.
Jussi Hakulinen
Ura
1990-luvun alussa Olli Lindholm halusi pyytää Hakuliselta anteeksi menneitä, minkä jälkeen tämä alkoi jälleen kirjoittaa Yölle kappaleita. Hän aloitti myös satunnaiset esiintymiset yhtyeen kanssa. 2000-luvun alussa Hakulinen osallistui Yön 20-vuotiskonserttikiertueelle ja oli siitä asti mukana kaikilla Yön kiertueilla ja paljon myös festivaaleilla. Hakulinen kirjoitti suuren osan Yön 2000-luvun hiteistä, ja 2000-luvun myötä yhtyeen suosio on taas noussut korkeaksi. Hakulinen lauloi 2000-luvulla kaksi laulua Yön levyille: "Nousevan auringon valoon" (Kuolematon 2005) ja "Hän katoaa" (Loisto 2009). Vuonna 2011 Hakulisen ja Yön tiet erkanivat jälleen riidan takia. 1990-luvun alkupuolelta lähtien Hakulinen julkaisi myös neljä sooloalbumia.
Latistaa totuudenetsinnän sanahelinäksi
Moshablen arvostelun mukaan EP kuulostaa "mielisairaiden turkkilaisten esittämältä no wave teknokabareelta".
Jussi Hakulinen
Ura
Hakuliselle myönnettiin Pro Iskelmä -palkinto Iskelmä Gaalassa 14. helmikuuta 2010.
Latistaa totuudenetsinnän sanahelinäksi
Kappaleet
Albumin kaikki kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Kake Puhuu.
Jussi Hakulinen
Yksityiselämä
Hakulinen toimi Porin eri kouluissa mm. musiikinopettajana kahdenkymmenen vuoden ajan 1980-luvun lopusta alkaen.
Hakuliselta leikattiin eturauhassyöpä syyskuussa 2017. Hänet löydettiin kotoaan sairauskohtaukseen kuolleena 9. elokuuta 2022.
Pyhän Luukkaan akatemia
Pyhän Luukkaan akatemian edeltäjä oli Compagnia di San Luca, maalarien ja miniatyristien kilta. Vuonna 1620 paavi Urbanus VIII antoi sille oikeudet hyväksyä ketkä saattoivat toimia taiteilijoina Roomassa. Akatemian alkuvuosina paavillinen auktoriteetti valvoi tarkoin sen toimintaa. Sen johtajiin oli kuulunut monia tunnettuja 1600-luvun taiteilijoita, kuten Bernini ja Cortona. Tosin osa maineikkaista taiteilijoista ei koskaan joko liittynyt tai tullut hyväksytyksi akatemiaan.
Danko Lazović
Danko Lazović (s. 17. toukokuuta 1983 Kragujevac, Jugoslavia) on serbialainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä Venäjän valioliigassa pelaavaa Pietarin Zenitiä ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkue
Kesällä 2003 ennen siirtymistään Feyenoordiin 7 miljoonan euron siirtokorvauksella, Lazović edusti kolme kautta kotimaansa Partizania, jossa hän pelasi yhteensä 60 ottelua ja teki niissä 20 maalia. Hän ei onnistunut vakiinnuttamaan avauskokoonpanopaikkaansa Feyenoordissa ja näin hänet lainattiin kaudeksi 2005–2006 saksalaiseen Bayer Leverkuseniin.
Lazović ei vakuuttanut myöskään saksalaisseurassa, jossa hän pelasikin vain tammikuuhun asti. Vuoden 2006 talven siirtoikkunan aikana hän palasi kuuden kuukauden kestävällä lainasopimuksella Partizaniin. Hän pelasi kohtuullisen hyvän puolikautisen vanhassa seurassaan tehden viisi maalia. Toukokuun 2006 alussa sarjakauden viimeisen ottelun jälkeen Lazović ja joukkuetoveri Niša Saveljić ottivat tiedotteiden mukaan yhteen, joka jatkui myöhemmin myös harjoittelukeskuksessa järjestetyssä lounastilaisuudessa.
Kesän 2006 jälkeen hän palasi Eredivisieen, tällä kertaa Vitesseen. Joukkue maksoi Lazovićista 1,5 miljoonan euron siirtokorvauksen. Feyenoord suostui myös maksamaan hänen ensimmäisen kauden palkkansa. Monien Feyernoord-kannattajien tyrmistykseksi hän pelasi loistavan kauden Vitessessä ja oli lopulta sarjan kuudenneksi paras maalintekijä 19:llä osumallaan.
Hän herätti kiinnostusta muun muassa PSV Eindhovenissa, jonne hän lopulta siirtyi 6,6 miljoonan euron siirtokorvauksella ja viisivuotisella sopimuksella. Hän sai pelinumerokseen 9, jota oli aikaisemmin käyttänyt Patrick Kluivert, joka jätti seuran samana kesänä ja siirtyi Lilleen.
3. maaliskuuta 2010 Lazović teki sopimuksen Pietarin Zenitin kanssa, joka maksoi hänestä noin 5 miljoonan euron siirtokorvauksen.
Maajoukkue
Lazović teki ensiesiintymisensä Serbian maajoukkueessa 27. maaliskuuta 2002 ystävyysottelussa Brasiliaa vastaan.
Eyes on Me
Eyes on Me on kanadalaisartisti Céline Dionin kappale hänen yhdeksänneltä, Taking Chances-studioalbumilta. Se julkaistiin albumin toisena singlenä Isossa-Britanniassa 7. tammikuuta 2008. Kun taas muualla Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa "Alone" julkaistiin toisena singlenä.
Dion esitti kappaleen An Audience With Céline Dion-ohjelmassa, joka näytettiin Iso-Britannian ITV-kanavalla 22. joulukuuta 2007. Hän esitti myös kappaleen remix-version hänen CBS:llä esitetyssä erikoisohjelma That's Just the Woman in Me:ssä 15. helmikuuta 2008, jolla vierailee will.i.am The Black Eyed Peasistä.
"Eyes on Me" julkaistiin Isossa-Britanniassa lähes täysin ilman edistämistä julkisissa medioissa, johtaen siihen että kappale pääsi vain Britannian singlelistan 113. sijalle. Muista valtioista Suomessa kappale pääsi Suomen virallinen latauslistan 24. sijalle. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 5. toukokuuta 2008, sisältäen joitakin kohtauksia Taking Chances Tourilta Afrikasta ja Aasiasta.
Kappalelista
UK CD single/digital EP
Aquila-luokka
Aquila-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston neljän aluksen muodostama tiedusteluristeilijäluokka, jonka alukset myöhemmin luokiteltiin hävittäjiksi.
Alukset
Romania tilasi vuonna 1913 Vifor-luokan alukset Pattisonin telakalta Napolista. Ne suunnitteli insinööri Luigi Scaglia ja ne aseistettiin kolmella 4,7 tuuman 34 pituuskaliiperin tykillä, neljällä 75 millimetrin 50 pituuskaliiperin tykillä ja viidellä torpedoputkella. Niiden toiminta-aikana piti olla kymmenen tuntia täydellä nopeudella toimittaessa Mustallamerellä.
Italian liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan alukset pakkolunastettiin 5. kesäkuuta 1915 niiden ollessa ainoastaan 60 prosenttisesti, ei edes aloitettu, 20 prosenttisesti ja 50 prosenttisesti valmiita. Ne liitettiin Regia Marinaan 27. heinäkuuta 1916 tiedusteluristeilijöinä.
Waimea Canyon
thumb|right|220 px|Waimea CanyonWaimea Canyon on Havaijilla, Kauain saaren länsiosassa sijaitseva suuri kanjoni ja luonnonsuojelualue. Kanjoni on noin kuusitoista kilometriä pitkä ja syvimmillään noin 900 metriä syvä. Kanjoni on muodostunut Waimea-joen ja läheisen Mount Waialealen rinteiltä kertyneen sadeveden uurtamana. Waimea Canyonin kansallispuisto on pinta-alaltaan noin 7,5 neliökilometriä ja sisältää lukuisia vaelluspolkuja.
Digitaalinen pitkäaikaissäilytys
Digitaalisella pitkäaikaissäilytyksellä  tarkoitetaan digitaalisen informaation luotettavaa säilyttämistä useiden vuosikymmenien tai -satojen ajan. Digitaalinen aineisto voi olla alkuperältään digitaalisesti tuotettua tai analogisesta aineistosta digitoitua. Säilytyksessä on otettava huomioon digitaalisen tallenteen käytettävyys ja vastaavuus alkuperäiseen aineistoon myös luku- ja tallennusjärjestelmien sekä tallennuslaitteiden kehittyessä ajan myötä.
Digitoinnin syitä
Digitoinnin tärkeimpiä syitä on uhka alkuperäisen aineiston tuhoutumisesta. Tavoitteena on parantaa säilytettävien aineistojen käytettävyyttä ja saatavuutta. Digitoinnin jälkeen aineistoa voi lukea altistamatta alkuperäistä, mahdollisesti haurasta dokumenttia kulumiselle. Kun aineisto on verkossa jaossa, fyysinen sijainti ei rajoita sen käyttöä. Digitointi myös mahdollistaa eri organisaatioiden väliset yhteiset arkistot. Tätä tavoitetta varten on Suomessa luotu kirjastojen, museoiden ja arkistojen yhteinen Kansallinen digitaalinen kirjasto -hanke. Laki kulttuuriaineistojen tallettamisesta ja säilyttämisestä (1433/2007) velvoittaa esimerkiksi Kansalliskirjastoa, vapaakappalekirjastoja ja audiovisuaalista arkistoa säilyttämään kokoelmansa käyttökuntoisena myös tulevaisuudessa. Usein tämä on mahdollista vain digitoimalla aineistoa. Velvoite koskee myös ”Suomessa sijaitsevia palvelimilla olevia verkkoaineistoja, sekä muita verkkoaineistoja, jotka on tarkoitettu yleisön saataville Suomessa”, jolloin niiden alkuperäinen muoto on digitaalinen.
Arkistolaitos antaa sitovia määräyksiä ja suosituksia arkistojen asiakirjojen säilytyksen määräajoista. Sen hallinnassa on suuri määrä pysyvästi säilytettävää aineistoa, joka on käytettävyyden varmistamiseksi digitoitava.
Suuri osa nykyajan säilytettävistä dokumenteista tuotetaan sähköisesti. Liikkuva kuva, ääni ja hyperteksti täytyy säilyttää digitaalisena, sillä tulostettu paperituote tai muu analoginen säilytysmuoto hävittää alkuperäisen dokumentin sisältöä. Esimerkiksi hyperlinkit häviävät, kun tekstiä tulostetaan verkosta. Analogisessa muodossa ei voida tehdä automaattisia kokoteksti-indeksointeja eikä hakuja kuva- tai äänitallenteista.
Metatiedot
Digitaaliseen dokumenttiin voi liittyä tai siihen voidaan liittää metatietoa. Metatieto voi olla dokumentin sisällön kuvailua, kuten asiasanoitusta, jonka perusteella dokumentista voidaan tehdä hakuja. Metatieto voi myös kertoa digitaalisen tallenteen teknisistä piirteistä, mikä helpottaa suunnitelmallisen pitkäaikaissäilytyksen toteuttamista. Valittu pitkäaikaissäilytyksen menetelmä vaikuttaa siihen, millaista tietoa dokumentin yhteydessä täytyy tallentaa.
Haasteet
Digitaaliseen pitkäaikaissäilytykseen liittyy monia aineistoa vaarantavia uhkia. Laite-, sovellus- ja tiedonsiirtovirheet vahingoittavat aineistoa välittömästi. Sähköisten laitteiden käyttöikä ei ole loputon, ja ajallaan viat lisääntyvät. Laitteet, tallennusmediat ja sovellukset ikääntyvät. Tallennusmedioiden ongelmat voidaan ryhmitellä:
Ulkoinen ja sisäinen hyökkäys tai luonnonkatastrofit luovat uhkia, jotka vaativat tietoturvapoliittista varautumista. Elokuussa 2008 Warner Music Finlandin toimitilat kärsivät savuvahingoista, jolloin muun muassa sen ainutlaatuinen valokuva-arkisto joutui vaaraan. Vahinkoa kärsineet aineistot pystyttiin kuitenkin vielä puhdistamaan ja digitoimaan.
Kopiointi eli fyysinen migraatio
Kopiointi tarkoittaa tässä tapauksessa analogisten aineistojen muuntamista digitaalisen formaattiin. Analogiset tallennusvälineet, kuten magneettinauhat tai c- kasetit, käyvät vanhetessaan epäluotettaviksi, eikä niitä voi tallentaa uudestaan analogisesti ilman aineiston laadun heikkenemistä. Digitaalisessa tallenteessa on sen sijaan kyse bittien säilyttämisestä, joten esimerkiksi kuvan ja äänen laatu eivät kärsi ajan kuluessa. Bittijonot sellaisenaan eivät kuitenkaan aukea käyttäjälle, joten aineistojen kuvailu kopioinnin yhteydessä on tärkeää. Kuvailutietoihin pitäisi sisällyttää, millaisella tietokoneohjelmalla aineistoa voi tarkastella. Kopiointi aiheuttaa organisaatioille taloudellisen haasteen, sillä vanhojen ja mahdollisesti rikkinäisten tallennusvälineiden käsittely vaatii aina asiantuntevan työvoiman palkkaamista.
Konvertointi eli looginen migraatio
Konvertointi on kopioinnin täydennys. Tarkoitus on tarvittaessa muuttaa tallennetut aineistot sellaiseen muotoon, jossa uudet laitteistot ja ohjelmistot voivat lukea niitä. Tätä varten täytyy olla tiedossa tallennetun aineiston formaatti ja versio. Konvertoinnissa dokumentti ei kaikissa tapauksissa säily täysin samanlaisena. Esimerkiksi taulukko voi hävitä tai vääristyä muutettaessa monipuolisemmasta formaatista yksinkertaisempaan. Konvertoinnissa pyritään usein vain intellektuaalisen sisällön säilyttämiseen, eli tehdään tietoisia muutoksia dokumentin muotoilutietoihin tai ulkoasuun. Audiovisuaalisten tiedostojen kohdalla voidaan poistaa muun muassa taustakohinaa. Tiettyihin aineistoihin, kuten juridista arvoa kantaviin asiakirjoihin, ei kuitenkaan saa tehdä mitään muutoksia, vaan niiden täytyy säilyä sellaisenaan konvertointiprosessista.
Kaikkia aineistoja ei voida lainkaan konvertoida, sillä tallennukseen käytetyn ohjelmiston muokkaaminen uuteen käyttöjärjestelmään sopivaksi on usein ylivoimainen tehtävä digitaalista arkistoa ylläpitävälle organisaatiolle. Suomessa kansallisarkisto voi lain nojalla määrätä luovutusvelvolliset lähettämään aineistonsa tietyssä standardoidussa muodossa, joka on tarpeen vaatiessa konvertoitavissa. Aineistojen käsittely on vaivattomampaa, kun arkisto koostuu vain tietyntyyppisistä dokumenteista. Kirjastot eivät voi toimia näin, vaan ne joutuvat vastaanottamaan kustantajilta paljon erityyppisiä aineistoja.
Emulointi
Emulointi tarkoittaa dokumentin alkuperäisen, käytöstä poistetun käyttöympäristön jäljittelyä. Kun dokumentti emuloinnin jälkeen haetaan arkistosta, arkiston käyttöliittymälaitteelle rakennetaan sen tarvitsema käyttöympäristö. Jotta arkiston ylläpitäjien ja käyttäjien ei tarvitsisi opetella vanhojen sovellusten käyttöä, voidaan laatia tarkoitusta varten katseluohjelmia. Emulointia varten dokumentin metatiedoissa täytyy kuvailla dokumentin käyttöympäristö, jolla tarkoitetaan tarvittavaa käyttöjärjestelmää sekä prosessoria.
Henkilökohtaisten tiedostojen pitkäaikaissäilytys
Omien tärkeiden digitaalisten aineistojen hallinta ja säilytys on osa henkilökohtaista tiedonhallintaa. Tavalliselle käyttäjälle tärkein toimenpide on varmuuskopioiden luominen tiedostoista. Varmuuskopioita tulisi ottaa useita, mahdollisesti eri tallennusformaateille, ja niitä tulisi säilyttää eri paikoissa kuin alkuperäisiä tiedostoja. Kopioiden toiminta tulisi varmistaa säännöllisin väliajoin ja kopiointi uusia tarvittaessa. Tiedostot voivat säilyä tallennusmuodosta riippuen käyttökuntoisena hyvinkin pitkään, mutta huolimaton säilytys tai luonnollinen kuluminen saattavat tuhota kopion jo parissa vuodessa tai nopeammin.
Täpläpriinia
Täpläpriinia (Prinia maculosa) on eteläafrikkalainen herttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Täpläpriinia on 13–15 cm pitkä ja painaa noin 9 g. Sen höyhenpuku on päältä harmaanruskea, alapuolelta vaalea tummin viiruin ja sillä on vaalea silmäkulmajuova. Pyrstö on pitkä ja sojottaa usein pystyssä. Sukupuolet ovat samanvärisiä.
Esiintyminen
Täpläpriinia elää eteläisessä Afrikassa Lesothossa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa ja Swazimaassa. Tärkein esiintymisalue on Karoon aavikko. Sen elinympäristön laajuus on noin 670 000 neliökilometriä.
Lisääntyminen
Täpläpriinia rakentaa pienen päärynänmuotoisen pesän tuoreista ruohoista erinomaiseen piiloon pensaaseen. Naaras munii 3–5 sinistä, tummien pilkkujen kirjomaa munaa.
HMS Devonshire (1710)
HMS Devonshire oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1710 vesillelaskettu 80-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 29. joulukuuta 1707 Ackworthilta Woolwichista. Se laskettiin vesille 12. joulukuuta 1710.
Palvelus
Alus otettiin palvelukseen 5. tammikuuta 1711 päällikkönään Robert Arris.
Alus muutettiin 1740 proomuksi Woolwichissa, missä se myytiin 14. lokakuuta 1760 285 punnalla.
Käsipallo kesäolympialaisissa 1984
150px|right|Olympiarenkaat 150px|right|Käsipallo Los Angelesin vuoden 1984 kesäolympialaisissa pelattiin käsipalloa sekä miehissä että naisissa. Neuvostoliiton ja muutamien itäblokin maiden boikotoidessa olympialaisia oli Jugoslavialla helpompi työ napata kummatkin kultamitalit.
Viktor Wilhelm Öhberg
Viktor Wilhelm Öhberg (15. helmikuuta 1830 Pernaja – 17. marraskuuta 1907 Helsingin pitäjä) oli suomalainen kansakoulutarkastaja, valtiopäivämies ja opettaja, joka julkaisi nimimerkillä V.Ö. ja käytti kirjoittaessaan myös nimimerkkiä W-h-.
Henkilöhistoria
Öhbergin vanhemmat olivat Pernajan lukkari Isak Öhberg ja Maria Kristina Lihr. Hän kävi Loviisan triviaalikoulua ja Porvoon yläalkeiskoulua ja lukiota ja pääsi ylioppilaaksi vuonna 1850. Öhberg valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1860. Hän toimi opettajana Helsingin kouluissa 1857–1871 ja sen ohella myös Helsingin tuulaakikamarin vaakamestarina 1864–1889. Vuosina 1871–1901 Öhberg toimi Helsingin kansakoulutarkastajana. Hän osallistui viisille valtiopäiville porvarissäädyn edustajana, ensin Maarianhaminan edustajana 1877–1878 ja sitten Helsingin edustajana 1882, 1885, 1888 ja 1894, joilla hän edusti ruotsalaista puoluetta ja oli säädyn ikäpresidentti. Valtiopäivämiehenä hän teki varsinkin kouluasioita koskevia aloitteita.
Öhberg toimi useissa muissakin julkisissa tehtävissä, muun muassa Helsingin Anniskeluyhtiön (1874–1907) ja Taideteollisuusyhdistyksen (1883–1907) johtokunnan puheenjohtajana. Hän oli yksi Svenska Folkskolans Vänner -yhdistyksen perustajista ja sen puheenjohtaja 1886–1907. Öhberg oli vuodesta 1867 lähtien naimisissa Laura Appelrothin (k. 1927) kanssa.
Teoksia
Nimimerkillä V.Ö.:
Pustoškan piiri
thumb|200px|Pustoškan piirin sijainti Pihkovan alueen kartalla. Pustoškan piiri on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Alueen lounaisosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 1 870 neliökilometriä ja asukkaita on 9 379 henkeä (vuonna 2010).
Vuonna 1927 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Pustoškan kaupunki (4 619 as., kaupunkikunta yhteensä 7 274 as.). Piiriin kuuluu lisäksi viisi maalaiskuntaa.
Piirin alueella risteävät Moskovasta Latvian rajalle johtava M9-valtatie sekä Pietarin ja Valko-Venäjän rajan välinen M20-valtatie. Sen kautta kulkee myös Moskovan ja Riian välinen rautatie.
Tärkeimmät elinkeinot ovat metsä- ja elintarviketeollisuus sekä maatalous.
Avioliitto
thumb|300px|[[Victoria (Ruotsin kruununprinsessa)|Ruotsin kruununprinsessa Victoria ja prinssi Daniel hääpäivänään 19. kesäkuuta 2010 vihkimisen jälkeen.]]
Avioliitto on määrämuodoin vahvistettu kahden ihmisen välisen tiiviin yhteiselämän muoto. Avioliiton osapuolia kutsutaan aviopuolisoiksi eli puolisoiksi.
Suomen avioliittolain 1 §:ssä avioliitto määritellään kahden henkilön väliseksi liitoksi, joka vahvistetaan vihkimällä.
Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuksien julistus sekä kansainväliset ihmisoikeussopimukset takaavat jokaiselle täysi-ikäiselle ihmiselle oikeuden mennä avioliittoon. Käytännössä jokaisen valtion omat lait sääntelevät tämän oikeuden toteutumista tarkemmin.
Länsimaissa avioliitto ei nykyisin oikeuta miestä vaimonsa edusmieheyteen, vaan puolisot ovat lain edessä keskenään tasavertaiset.
Avioliiton solmiminen Suomessa
thumb|250px|Vihkisormus
Avioliiton solmimisen edellytykset
Suomessa avioliittoa säätelee avioliittolaki. Avioliittoon voivat mennä kaksi henkilöä, jotka ovat täyttäneet 18 vuotta ja jotka eivät ole ennestään naimisissa tai rekisteröidyssä parisuhteessa. Aiemmin oli mahdollista, että oikeusministeriö myönsi erityisestä syystä luvan mennä alaikäisenä naimisiin, mutta poikkeuslupamenettely kumoutui 1. kesäkuuta 2019 alkaen, ja avioliiton voi solmia vain 18 vuotta täyttänyt.
Aikaisemmin, kun täysi-ikäisyys alkoi 21-vuotiaana, avioitumisikäraja vanhempien luvalla oli naisilla 17 ja miehillä 18. Nuorempien avioitumiseen tarvittiin presidentin lupa. Naisten avioliittoikä korotettiin 17 vuoteen 16. joulukuuta 1911. Täysi-ikäisyyden rajan laskettua 18 vuoteen naisilla oli avioitumisikä vanhempien luvalla 17 vuotta, mutta tämä poistettiin avioliittolaista 1987.
Suomessa serkut voivat avioitua keskenään normaalisti. Avioliittolain mukaan avioliittoon ei voi mennä lapsensa, lapsenlapsensa, vanhempiensa tai näiden vanhempien tai muun suoraan ylenevässä ja alenevassa polvessa olevan sukulaisensa kanssa. Myöskään sisarukset tai puolisisarukset eivät saa mennä avioliittoon. Setä, eno tai täti voi mennä naimisiin sisaruksensa lapsen kanssa ainoastaan erityistilanteissa oikeusministeriön myöntämällä poikkeusluvalla. 2000-luvulla näitä tapauksia on ollut ainoastaan kaksi.
Avioliiton esteiden tutkija tarkistaa väestötietojärjestelmästä, pitävätkö tiedot paikkansa. Mikäli esteitä ei ole, tutkija antaa kihlakumppaneille todistuksen esteettömyydestä. Todistus annetaan aikaisintaan seitsemän päivän kuluttua tutkinnan aloittamisesta, ja se on voimassa neljä kuukautta.
Vihkiminen voidaan toimittaa, kun avioliiton esteet on tutkittu ja avioliittoon aikoville on annettu tästä todistus. Avioliitto voidaan solmia siviilivihkimisenä eli siviiliviranomaisen vahvistamana avioliittona tai eräiden uskontokuntien suorittamana vihkimisenä. Siviilivihkimisen toimittaa laamanni, käräjätuomari, käräjänotaari, julkinen notaari tai henkikirjoittaja, uskonnollisen vihkimisen yleisimmin pappi.
Vihkimisellä tulee olla vähintään kaksi todistajaa. Vihkimisessä kihlakumppaneiden tulee olla läsnä, ja heidän on vastattava myönteisesti heille tehtyihin kysymyksiin, minkä jälkeen vihkijä toteaa heidät aviopuolisoiksi. Vihkijä ei saa toimittaa vihkimistä, jos avioliitolle on este tai jos jompikumpi kihlakumppaneista ei kykene mielenhäiriön vuoksi ymmärtämään avioliiton merkitystä. Jos vihkiminen tapahtuu näistä seikoista huolimatta tai jos sen toimittaa siihen oikeuttamaton henkilö, vihkiminen on mitätön eikä avioliittoa ole syntynyt. Tasavallan presidentti voi kuitenkin erityisestä syystä määrätä, että tällaistakin vihkimistä on pidettävä pätevänä, jos jompikumpi vihityistä näin pyytää.
Pääosa siviilivihkimisistä tapahtuu Suomessa maistraatin tiloissa virka-aikana. Henkikirjoittaja voidaan myös kutsua vihkimään juhlapaikalle, mutta palvelua tarjoaa vain osa maistraateista. Siviilivihkimisten osuus on lisääntynyt tasaisesti 1980-luvun puolivälistä lähtien. Vuonna 2014 vihkimisistä 50,7 prosenttia oli siviilivihkimisiä. Virastossa virastoaikana suoritettu vihkiminen ei maksa mitään, samoin papin suorittama vihkiminen on ilmaista. Eräiden väitteiden mukaan siviilivihkimisessä sulhasen ja morsiamen ei tarvitse stressata vihkimisen ja juhlan järjestämisestä. Mikään ei kuitenkaan estä siviilivihkiäisissä naimisiin menevää paria järjestämästä vaikka kuinka suuria juhlia ja esimerkiksi kirkollisen siunaustilaisuuden. Myös kirkkohäät voidaan toimittaa hyvin pienimuotoisesti vain papin ja todistajan läsnä ollessa, ilman sen kummempia juhlallisuuksia. Tästä eräänä esimerkkinä toimivat suosiotaan kasvattavat vihkihetket, joihin parit saapuvat vihittäviksi saapumisjärjestyksessä.
Uskonnollisen yhdyskunnan vihkimys
Avioliiton esteet voi tutkia myös evankelis-luterilaisen kirkon tai ortodoksisen kirkkokunnan seurakunta, jonka jäseniä kihlakumppanit ovat tai toinen heistä on. Avioliiton esteiden tutkija tarkistaa tiedot avioliiton esteettömyydestä kihlakumppanin kotiseurakunnasta. Seurakunnat kuuluttavat tutkinnan yhteydessä kihlakumppanien aikeen astua avioliittoon sunnuntain päiväjumalanpalveluksessa, mikäli tutkittavat eivät vastusta tätä.
Kirkollisen vihkimisen lailliset vaikutukset ovat kaikilta osin samat kuin siviilivihkimisen. Kirkollinen vihkiminen voidaan toimittaa evankelis-luterilaisessa tai ortodoksisessa kirkossa tai rekisteröidyssä uskonnollisessa yhdyskunnassa. Rekisteröidyistä uskonnollisista yhdyskunnista 61:llä on vihkioikeus. Vihkijänä toimii evankelis-luterilaisessa ja ortodoksisessa kirkossa pappi, muissa uskonnollisessa yhdyskunnissa se, jolle Digi- ja väestötietovirasto tai Ahvenmaan valtionvirasto on yhdyskunnan tekemästä hakemuksesta myöntänyt vihkimisoikeuden. Vuoden 1734 lain Naimakaaren avioliitto oli aina solmittava kirkollisella vihkimisellä. Siviilivihkiminen tuli lailliseksi vasta vuonna 1917 annetulla erillislailla.
Vaikka avioliittolaki mahdollistaa maaliskuusta 2017 alkaen myös samaa sukupuolta olevien liitot, pitäydytään Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa käsityksestä avioliitosta miehen ja naisen välisenä. Tosin jotkut papit ovat ilmoittaneet alkavansa vihkiä myös samaa sukupuolta olevia pareja huolimatta kirkon kannasta.
Avioliiton oikeusvaikutukset
Avioliittoon vihittävät voivat valintansa mukaan joko säilyttää avioliitossa omat sukunimensä tai ottaa yhteisen sukunimen tai kaksoisnimen.
Avioliitto ei vaikuta omaisuuden omistukseen ja puolisot vastaavat itse veloistaan. Puolisolla on kuitenkin avio-oikeus joka oikeuttaa puolison ensimmäiseksi edunsaajaksi omaisuuden jaossa. Avioehtosopimuksessa puolisot voivat sopia, että avioliiton päättyessä heidän omaisuuttaan ei jaeta tasan heidän keskenänsä. Merkittävimmät yhteiskunnalliset vaikutukset ovat aviopuolison elatusvelvollisuus ja oikeus hoitaa toisen asioita toisen ollessa estynyt. Lisäksi puolisolla on oikeus estää omaisuuskauppoja, oikeus leskeneläkkeeseen ja vapautus eräisiin asumissuhteista johtuviin sosiaalitukialennuksiin.
Tilastoja
Vuonna 2021 solmittiin 19 579 avioliittoa. Määrä on pienin yli sataan vuoteen. Näistä 375 oli samaa sukupuolta olevien välisiä. Avioeroja oli 12 166.
Avioliiton keskipituus on Suomessa (2004) 11,3 vuotta.
Ensimmäistä kertaa avioituneiden keski-ikä on noussut viime vuosikymmeninä. Vuonna 1970 ensimmäisen avioliiton solmineiden naisten keski-ikä oli noin 23 ja miesten noin 25 vuotta. Vuonna 2000 vastaavat iät olivat naisilla noin 28,5 ja miehillä noin 31 vuotta, ja vuonna 2017 naisilla 31,7 ja miehillä 33,9 vuotta.
Avioliiton sosiaaliset vaikutukset
Tutkimuskirjallisuuden perusteella avioliitolla näyttää olevan todellisia myönteisiä vaikutuksia vanhempiin ja lapsiin. Tämä selittää vain osan avioliiton näennäisistä vaikutuksista, loppu tulee siitä, ketkä valikoituvat avioliittoihin. Suurin osa näytöstä perustuu regressioanalyyseihin, joissa muut tekijät on kontrolloitu. Uudemmassa tutkimuksessa valikoitumisen vaikutus on eliminoitu monilla muilla keinoilla, kuten pitkittäisvertailuilla ja instrumenttimuuttujilla. Toisaalta tutkijat ovat olettaneet rahan, työtaidot ja vanhemmuuskäytännöt ulkoisesti määräytyneiksi, vaikka avioliitto saattaa vaikuttaa niihin. Siten avioliiton kausaalinen vaikutus tuloihin, terveyteen ja lasten hyvinvointiin saattaa olla suurempikin kuin tutkimukset ovat osoittaneet.
Avioliitto lisää miesten tuloja, myös valikoitumista kontrolloivissa tutkimuksissa, joskin vähemmän. Naisten tuloihin vaikutus näyttää olevan vähäinen, joissain tutkimuksissa positiivinen, toisissa negatiivinen tai olematon.
Avioliitto parantaa terveyttä ja vähentää kuolleisuutta. Tähän liittyvät pitkittäistutkimukset ja regressiotutkimukset ovat kuitenkin metodologisesti heikkojen sen suhteen, miten ne eliminoivat valikoitumista. Parisuhdevuorovaikutuksen laatu vaikuttaa tutkimusten mukaan stressiin kausaalisesti, joten parisuhdetaitojen parannusohjelmat saattaisivat parantaa terveyttä.
Lasten hyvinvoinnista vakuuttavin kausaalinen näyttö on saatu tutkimuksista, joiden avioeroihin sallivasti suhtautuva ympäristö heikentää lasten hyvinvointia. Muissakin tutkimuksissa avioliiton todettu edistävän lasten hyvinvointia, mutta niissä ainakin osa yhteydestä näyttää johtuvan valikoitumisesta. Kausaalinen osa on niissä osoitettu kontrollien ja pitkittäisdatan avulla. Myös parisuhteen laatu on yhteydessä lasten hyvinvointiin.
Syitä
Aviomiehet käyttävät paljon vähemmän huumeita ja alkoholia kuin muut miehet, ovat todennäköisemmin öisin kotona, aamulla työpaikallaan ja erossa ongelmista. Syynä pidetään vastuuntunnetta perheestä, välittämistä muiden perheenjäsenten tunteista ja sitä, että kotona on seuraa. Avioliiton elinikäisen sitoumuksen arvellaan myös tekevän miehistä enemmän tulevaisuus-orientoituneita, välittämään enemmän tekojensa pitkäaikaisista seurauksista. Silläkin voi olla vaikutusta, että vaimo valvoo miehensä tekoja. Naiset alun perinkin ottavat vähemmän riskejä ja harjoittavat vähemmän tuhoisaa käyttäytymistä, joten heillä on vähemmän varaa hyötyä avioliitosta.
Avioliiton tulopreemiota voi selittää sekin, että aviomiehet saattavat valita ikävämpiä töitä paremman palkan vuoksi, esimerkiksi joustamattomia työaikoja tai stressaavia olosuhteita. Aviovaimot saattavat tehdä päinvastoin, esimerkiksi valita joustavampia työaikoja. Työnantajat saattavat myös suosia aviomiehiä naimattomiin miehiin nähden, mutta jos tämä ei ole työntekijöiden tuottavuuserojen mukaista, tällaiset väärin ennakkoluuloiset työnantajat kärsivät tappioita työntekijänsä paremmin valitseviin nähden.
Samaa sukupuolta olevien avioliitto
Samaa sukupuolta olevien avioliitto on sallittu Alankomaissa, Argentiinassa, Belgiassa, Espanjassa, Etelä-Afrikassa, Islannissa, Kanadassa, Norjassa, Portugalissa, Ranskassa, Ruotsissa, Suomessa, Tanskassa, Uruguayssa, Uudessa-Seelannissa, osassa Brasiliaa ja Meksikoa sekä kaikissa Yhdysvaltojen 50 osavaltiossa. Suomessa eduskunta hyväksyi avioliittolain muuttamiseen tähtäävän kansalaisaloitteen vuonna 2014, ja laki on astunut voimaan 1. maaliskuuta 2017. Monissa maissa kahden samaa sukupuolta olevan henkilön on mahdollista solmia välilleen rekisteröity parisuhde.
Historia
Avioliittoinstituutio ja sen käytännöt ja säännöt ovat vaihdelleet ajan myötä riippuen kulttuurista ja väestörakenteesta. Edvard Westermarckin mukaan avioliittoinstituutio oli todennäköisesti ikivanhan tavan jatke. Suomessa avioliittoja on solmittu jo ennen kristinuskon saapumista alueelle. Paavi Innocentius IV antoi suomalaisille noin vuosien 1245–1249 aikana erivapauden pysyä vapaasti niissä avioliitoissa, joita he olivat sopineet ”omien menojensa mukaan” heidän kääntyessään kristinuskoon.
Antropologi George P. Murdockin vuoteen 1949 mennessä tutkimista 250 yhteiskunnasta vain Brasilian Caingang-yhteisössä oli ryhmäavioliittoja, joihin saattoi kuulua yhtaikaa ainakin kaksi miestä ja ainakin kaksi naista.
Yalen yliopiston professori ja historioitsija John Boswell kirjassaan (1994) "Same-sex Unions in Premodern Europe" rinnasti homoliittoihin siunauskaavan, jolla kirkko vihki miespareja ystävyysliittoon vielä 1000-luvulla. Tämän mielipiteen mukaan kirkko olisi alkanut vasta 1300-luvulla suhtautua kielteisesti homoseksuaalisuuteen. Yleisimmän tulkinnan mukaan käytäntö on ollut ilmeisesti kahden heteroseksuaalisen platonisen ystävyyden siunaaminen, koska samaan aikaan sekä idän että lännen kirkkojen opeissa tuomittiin homoseksuaaliset suhteet. Sekä ortodoksinen kirkko, jossa liitto on käytössä vielä joillakin alueilla, sekä katolinen kirkko, jossa ystävyysliitosta on luovuttu, pitävät ystävyysliittoa veljeksi ottamisena hengellisessä mielessä eikä se ole lainkaan seksuaalinen suhde.
Etymologisen sanakirjan mukaan suomen avio-sanan vastineita inkeroisen kielen aivoi-, joka esiintyy esimerkiksi sanassa aivoinaine ’aviovaimo’, viron abi-, joka esiintyy esimerkiksi sanoissa abielu ’avioliitto’, abikaasa ’aviopuoliso’ ja liivin aʾb-, joka esiintyy esimerkiksi sanassa aʾb-jelāmi ’avioliitto’ (-jelāmi 'elämä'). Sanan on arveltu kuuluvan laajaan ava-pesyeeseen. Sitä on pidetty vanhana germaanisena, lakia, liittoa, avioliittoa tai normia merkitsevänä lainana, mutta nykyisin germaanista alkuperää pidetään epätodennäköisenä.
Avioliitto Euroopassa
Pääosan Euroopan historiaa avioliitto on ollut kahden perheen välinen taloudellinen sopimus, jossa perheiden lapset naitettiin keskenään. Romanttinen rakkaus tai kiintymys ei ollut olennaista. Historiallisesti on painotettu avioliiton väitettyä ”välttämättömyyttä”.
Perinteinen roomalainen avioliitto conventio in manum solmittiin seremoniassa todistajineen ja erokin suoritettiin seremoniallisesti. Nainen siirtyi uuden perheen jäseneksi saaden sen perintöoikeudenkin vanhan perheensä perintöoikeuden tilalle ja siirtyen aviomiehensä määräysvaltaan. Vapaammassa avioliitossa sine manu vaimo säilyi isänsä määräysvallassa ja perijänä uuden perheen sijaan. Vaimon tuli olla vähintään 12-vuotias.
thumb|Keskiaikainen saksalainen hääseremonia (puu).
Varhaiskristillisenä aikana (30–325 jaa.) avioliitto oli yksityisasia ilman yhtenäistä uskonnollista tai muuta seremoniaa. Tosin piispa Ignatius antiokialainen kirjoitti kirjeessään (noin 110 jaa.), että jos avioliitto solmitaan piispan luvalla, se tapahtuu Jumalan mukaan eikä heidän himonsa mukaan."
1100-luvulla naisilta alettiin usein vaatia miehen sukunimen ottamista ja 1500-luvun puolivälistä alkaen vanhempien ja kirkon lupaa.
Joitain paikallisia poikkeuksia lukuun ottamatta vuoteen 1545 asti Euroopan kristilliset avioliitot solmittiin 1. molemminpuolisesta suostumuksesta, 2. julistamalla aie naida, ja 3. suorittamalla tämän jälkeen keskinäinen yhdyntä; pappia ei tarvittu.
Kirkot saattoivat rekisteröidä avioliittoja mutta tämä ei ollut välttämätöntä, eikä valtiollakaan ollut roolia avioliitossa. Keskiajalla avioliitot olivat yleensä järjestettyjä, etenkin ylimmissä säädyissä, joskus jo syntymän aikaan, aatelisperheiden välisten sopimusten varmistamiseksi. Kirkko vastusti näitä pakotettuja avioliittoja. Kristinuskon levitessä kumppanin vapaa valinta vähitellen yleistyi.
Vastauskonpuhdistuksen osana vuonna 1563 Trenton kirkolliskokous määräsi, että roomalaiskatolinen avioliitto tunnustettiin vain, jos se oli solmittu papin ja kahden muun todistajan läsnä ollessa. Neuvosto myös auktorisoi vuonna 1566 julkaistun katekismuksen, jonka mukaan avioliitto velvoitti ”elinikäiseen yhteiselämään”.
Englannissa avioliitto oli pätevä sillä, että puolisot olivat suostuvaisia ja asuivat yhdessä kunnes lordi Hardwicken asetus 1753 asetti lisävaatimuksia kuten todistajien läsnä ollessa suoritetun uskonnollisen seremonian.
Uskonpuhdistuksen myötä avioliittojen kirjaaminen ja sääntöjen asettaminen siirtyi valtiolle. 1600-lukuun mennessä monissa protestanttisissa maissa valtio vaikutti avioliittoon.
Vuonna 2000 keskimääräinen avioliiton solmimisikä Euroopan maissa oli miehillä 25–44 vuotta ja naisilla 22–39 vuotta.
Suomessa oli vanhastaan käsitys, että vihkimisakti olisi vain solmitun avioliiton vahvistamista. Alttarille astuminen ei ollut avioliiton solmimista, vaan jo solmitun liiton vahvistamista siunauksin ja rukouksin. Avioliiton solmiminen tapahtui jo kihlauksen yhteydessä. Kihlaus oli siis sitova sopimus. Tämä ajattelutapa murtui vasta 1700-luvulla, kun vallalle tuli nykyinen käsitys. Toisaalta kirkollinen ja yhteiskunnallinen elämä muodostivat jakamattoman kokonaisuuden, eikä avioliittoa ilman kirkkoa voinut tuolloin ajatella.
Tasa-arvon lisääntyminen
Historiallisesti miesten ja naisten roolit avioliitoissa ovat heijastaneet heidän roolejaan yhteiskunnassa. Lait ja tavat ovat perinteisesti rajoittaneet naisten mahdollisuuksia, rajoittaneet heidän oikeuksiaan ja vaatineet heitä olemaan miehen suojeluksessa ja kontrollissa. Esimerkiksi couverture-nimisen oikeusopin mukaan, joka kehittyi Englannissa keskiajalla, laki näki avioparin yhdeksi henkilöksi - ja tämä henkilö oli aviomies. 1700-luvulla englantilainen oikeustieteilijä Sir William Blackstone tiivisti avioliiton lait todeten, että "naisen olemassaolo tai oikeudellinen asema on keskeytynyt avioliiton aikana tai ainakin yhdistynyt" aviomiehen olemassaoloon. Englantilaiset siirtolaiset Pohjois-Amerikassa toivat oikeusperinteensä mukanaan, ja Yhdysvaltojen ja Kanadan yleinen laki sisällytti naisten oikeudelliset rajoitukset. Couverture-opin seurauksena naimisissa oleva nainen menetti monet oikeudet, joita hänellä saattoi olla ennen avioliittoa. Esimerkiksi naimaton nainen menetti omaisuutensa oikeudet avioliiton myötä. Morsiamen varallisuus siirtyi hänen miehelleen.
Lakiin perustuva patriarkaattinen perinne (miesten valta) näkyy sosiaalisissa käytännöissä, jotka liittyvät häihin ja avioliittoon. Esimerkiksi monissa kulttuureissa morsiamen isä "antaa" tyttärensä sulhaselle. Häiden aikana isä voi fyysisesti saattaa morsiamen sulhasen luo ja luovuttaa hänet sulhasen haltuun tai hän voi sanallisesti todeta antavansa tyttärensä avioliittoon. Perinteisesti naisen neitsytnimen menettäminen avioliiton jälkeen merkitsi, että hänen identiteettinsä sulautui miehensä identiteettiin. Se merkitsi myös naisten alisteisuutta miehelle monissa asioissa. Esimerkiksi vaimo oli oikeudellisesti velvollinen asumaan siellä, missä aviomies valitsi, sekä hoitamaan kotia ja alistumaan miehensä seksuaalisiin vaatimuksiin. Miehellä oli myös oikeus kontrolloida ja fyysisesti kurittaa vaimoaan. Vastineeksi aviomiehen oli taloudellisesti tuettava perhettä. Vaimoilla ei ollut kontrollia omaisuuteen, vaikka he olisivat omistaneet sen ennen avioliittoa.
1800-luvun lopulla uudistusmieliset haastoivat tätä patriarkaalista oikeudellista perinnettä ja saivat läpi naimisissa olevien naisten omaisuuden suojaan liittyviä lakeja Yhdysvalloissa ja muualla. Nämä lait antoivat naisille kontrollin heidän omistamaansa omaisuuteen ja avioliittoon tuomaansa varallisuuteen sekä ansioihin, jotka he saivat kodin ulkopuolella. Mutta nämä lait eivät tehneet aviomiehestä ja vaimosta oikeudellisesti tasa-arvoisia. Esimerkiksi aviomies voisi edelleen laillisesti kieltää vaimoaan työskentelemästä kodin ulkopuolella. Länsimaissa avioliitto ei alkanut näkyä tasa-arvoisena liittona ennen 1900-luvun puoliväliä.
Vaikka naisten oikeudellinen asema saavutti tasa-arvon miesten kanssa, muut tekijät lisäsivät eroa miesten ja naisten roolien välillä. Teollisen vallankumouksen aikana myöhäisellä 1700- ja varhaisella 1800-luvulla yhteiskunta alkoi siirtyä pois kotitalouteen perustuvasta taloudesta. Esiteollisella ajalla perhe työskenteli yhdessä taloudellisena yksikkönä - esimerkiksi maatilan pyörittämisessä. Vaikka miestä pidettiin perheen päänä, sekä aviomies että vaimo osallistuivat työhön perheyrityksessä. Tehdasteollisuuden kehittyminen ja kaupunkien kasvu johtivat työn ja perheen eriytymiseen. Tämä jako puolestaan johti voimakkaaseen eroon miesten ja naisten roolien välillä. Miehen rooli leivän ansaitsijana ja naisen rooli kotiäitinä tulivat myöhemmin kulttuurisiksi avioliiton ihanteiksi.
Monet tutkijat uskovat, että nykyään länsimaissa avioliiton keskeinen kysymys on sukupuolisuhteiden uudelleen määrittely. Yhteiskunta on keskellä vaikeaa siirtymää pois vanhoista avioliittokuvioista, erityisesti miesten dominanssista ja työnjaosta, jotka vallitsivat teollisen aikakauden aikana. Yhdysvalloissa ja muissa teollistuneissa demokratioissa yksi 1900-luvun merkittävimmistä sosiaalisista ja poliittisista kehityksistä on naisten aseman nousu. Taloudelliset ja poliittiset trendit ovat heikentäneet sukupuolten epätasa-arvoa. Siirtyminen jälkiteolliseen, palvelu- ja tietointensiiviseen talouteen on houkutellut yhä useampia naisia työelämään. Nykyaikaiset demokratiat eivät enää kiellä naisten perusoikeuksia sukupuolen perusteella.
Vastauksena näihin muutoksiin tutkijat odottavat avioliiton muuttuvan entistä symmetrisemmäksi, jossa on suurempi kumppaneiden tasa-arvo ja vähemmän stereotyyppisiä sukupuolirooleja. Naiset eivät enää ole pelkästään kotiäitejä, ja miehet eivät ole enää pelkkiä elättäjiä. Kuitenkin naisten elämä on muuttunut enemmän kuin miesten toistaiseksi. Naisten siirtyminen työelämään ei ole saanut vastaavaa muutosta miesten rooleissa kotona. Tutkimukset osoittavat, että vaikka miehet ovat lisänneet kotitöiden ja lastenhoidon määrää, epätasapaino jatkuu.
Rakkaus avioliiton perustana
Perinteisestä moderniin yhteiskuntaan siirtyminen on lisännyt yhteiskunnan painotusta rakkauden perustana avioliitolle. Käsitys romanttisesta rakkaudesta on olemassa kaikissa kulttuureissa, mutta sitä ei yleensä yhdistetä avioliittoon. Rakkaus kuvataan usein vaarallisena tunteena, joka voi päättyä tragediaan. Historiallisesti monet ihmiset länsimaisissa yhteiskunnissa ovat myös suhtautuneet epäluuloisesti rakkauteen perustuviin avioliittoihin, huolimatta rakkauden ylistämisestä lauluissa ja tarinoissa. Monet ihmiset uskoivat, että intohimo ja romantiikka haihtuisivat nopeasti jättäen pariskunnan elämään elinikäiseen katumukseen.
1800-luvun jälkeen uusi avioliiton ideologia alkoi vähitellen vakiintua. Se syntyi erilaisten yhteiskunnallisten ja taloudellisten tekijöiden seurauksena, jotka liittyivät modernin yhteiskunnan nousuun: työn siirtyminen kodin ulkopuolelle, kaupunkiasumisen kasvu ja demokraattisten tasa-arvo- ja yksilöoikeusihanteiden leviäminen. Kaveruus ja emotionaalinen tyydytys tulivat nähtäväksi onnistuneen avioliiton kriteereiksi. Kaveruusmalli avioliitosta johtuu myös demografisista muutoksista eli väestön ominaisuuksien muutoksista. Kun keskimääräinen elinikä piteni ja ihmiset saivat vähemmän lapsia kuin ennen, pariskunnat alkoivat kokea pitkittyneen jakson, jolloin avioliitto jatkui ilman nuoria lapsia. Yhteensopivuus kumppanin kanssa nousi yhä tärkeämmäksi.
Kun rakkausavioliitosta tuli normi, ihmiset, jotka eivät löytäneet tyydytystä avioliitoissaan, alkoivat yhä useammin harkita avioeroa. Avioerojen määrä Yhdysvalloissa alkoi nousta 1800-luvun puolivälissä. Sittemmin jokaisella seuraavalla sukupolvella suurempi osa avioliitoista on päättynyt eroon. Viime aikoina trendi on tasoittunut. Enemmistö eronneista henkilöistä menee kuitenkin uudelleen naimisiin, mikä viittaa siihen, että avioero ei heijasta avioliittoinstituution hylkäämistä, vaan pikemminkin mieltymystä erilaiseen aviopuolisoon.
Kiinalainen avioliitto
Muinaisessa Kiinassa saman sukunimen omaavat ihmiset eivät saaneet mennä naimisiin keskenään, koska sitä pidettiin insestinä, mutta äidin sukulaisia saattoi naida, joten kaksi perhettä saattoi naida keskenään sukupolvi toisensa jälkeen.
Järjestetty avioliitto
Perinteisesti vanhemmilla on ollut suuri rooli aviopuolison valinnassa heidän lapsilleen, ja tämä käytäntö jatkuu edelleen kehittyvissä maissa. Vanhempien vaikutus on suurimmillaan silloin, kun heillä on merkittävä osuus siinä, kenen kanssa heidän lapsensa menee naimisiin. Avioliittoa on perinteisesti pidetty kahden perheen välisenä liittona, ei vain kahden yksilön välisenä. Aatelisperheet ovat voineet kasvattaa omaisuuttaan tai saada kuninkaallisia arvonimiä lapsen avioliiton kautta. Avioliittoa on myös käytetty tapana sinetöidä rauha entisten vihollisten välillä, olivatpa he sitten kuninkaita tai kiisteleviä kyläläisiä.
Kaikkein äärimmäisin vanhempien vaikutusmuoto on järjestetty avioliitto, jossa morsian ja sulhanen eivät saa sanavaltaa. Esimerkiksi perinteisessä kiinalaisessa käytännössä morsian ja sulhanen tapaavat ensimmäistä kertaa vasta hääpäivänään. Joissakin korkealuokkaisissa hindujen avioliitoissa lapset kihlataan hyvin nuorella iällä eikä heillä ole osaa päätöksenteossa. Vähemmän äärimmäisessä järjestetyssä avioliitossa vanhemmat voivat toimia välittäjinä, mutta nuorilla on valta hylätä ehdotus.
Vaikka järjestetty avioliitto on säilynyt monissa kulttuureissa tänä päivänä, modernisaation edetessä ja monet alueet liittyessä osaksi globaalia taloutta, vanhempien vaikutus avioliittoon jatkaa laskuaan. Palkkatyötä tekevät nuoret eivät enää ole yhtä riippuvaisia vanhempiensa resursseista kuin aiemmin. Länsimaisen populaarikulttuurin - kuten elokuvien, televisio-ohjelmien, musiikin ja muodin - leviäminen maailmanlaajuisesti houkuttelee monia nuoria länsimaisiin käsityksiin rakkaudesta, romantiikasta ja yksilöllisestä valinnasta. Jotkut paikat, kuten Japani, yhdistävät modernin länsimaisen ja vanhemman kulttuurin käytäntöjä. Esimerkiksi vanhemmat ja tietokonepohjaiset matchmaking-palvelut auttavat löytämään potentiaalisia puolisoita, ja yksilöt voivat hyväksyä tai hylätä ehdotetun osuman.
Madagaskarintornipöllö
Madagaskarintornipöllö (Tyto soumagnei) on Madagaskarin saarella elävä vaarantunut pöllölintu. Se on tornipöllöä pienempi, melko harvinaisena pidetty kosteiden metsien petolintu, jota uhkaa metsien häviäminen.