cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teemakartta
thumb|300px|[[Koropleettikartta|Koropleettikartassa Euroopan maiden bruttokansantuote vuonna 2012. Tummalla sävyllä väritetyissä alueissa korkeampi ja vaaleissa matalampi BKT.]] Teemakartta eli tietokartta on kartta, joka esittää symbolisin keinoin maastokarttapohjalla abstraktia tietoa, joka voidaan kohdentaa maantieteellisesti. Sen aiheena voi olla mikä tahansa asia, jota koskeva tieto voidaan liittää paikkaan, kuten erilaiset luonnonilmiöt, väestö, talous, liikenne, kulttuuri tai yhteisöjen toiminta. Sen alatyypissä, tilastollisessa teemakartassa, kuvataan määrällisen tiedon alueellista jakaumaa tai hajontaa. Teemakartan avulla voidaan usein tuoda esiin sellaisia maantieteellisiä riippuvuuksia, joita on muilla tavoin vaikeampi ilmaista.
Lajeja
Teemakartat voidaan luokitella laadullisiin ja määrällisiin, joista jälkimmäiset ovat tilastollisten teemakarttojen joukossa paljon yleisempiä. Teemakartat voi luokitella myös sen mukaan, ovatko esitettävät tiedot kohdennettavissa tarkasti vai vain suurempaan alueeseen. Teemakarttojen pääryhmiä alaryhmineen ovat:
Alueluokituskartat
Koropleettikartta on määrällinen alueluokituskartta. Siinä esitettävä tieto ensin luokitellaan ja luokille määrätään tummuusaste, joka on yleensä yhtä ja samaa väriä. Tavallisinta on kuvata tummalla sävyllä suurta määrää. Sen jälkeen jokainen kartan alue, yleensä hallintoalue, väritetään luokkansa värillä. Koropleettikartassa voidaan yleensä esittää vain yhtä asiaa kerrallaan ja vain sen suhteellista vaihtelua. Kartan antamaan mielikuvaan vaikuttavat merkittävästi valittu luokkien määrä ja luokkavälit. Luokkavälit voivat olla esimerkiksi tasavälisiä, keskihajontaan perustuvia, asteittain nousevia, logaritmisia tai luonnollisiin luokkarajoihin perustuvia.
Koropleettikarttojen aiheuttamia yleisimpiä havaintoharhoja ovat pinta-alaharha, joka korostaa laajojen mutta harvaanasuttujen alueiden merkitystä; alueiden sisäisen vaihtelun näkymättömyys; sekä rajaamisharha, joka aiheuttaa kartalle jyrkkiä rajoja, joita todellisuudessa ei esiinny.
Toinen alueluokituskartan tyyppi on ruutukartta. Ruutukartan alueet ovat maastopohjaisesti määriteltyjä tasakokoisia ruutuja, eivät hallintoalueita.
Guaniini
Guaniini (G) on adeniinin (A) ohella toinen kahdesta DNA:n ja RNA:n puriiniemäksestä. Se muodostaa kolmen vetysidoksen avulla emäsparin DNA:ssa sytosiinin (C) kanssa.
Adeniini
Adeniini (A) on guaniinin (G) ohella toinen DNA:n puriiniemäksistä. Se muodostaa kahden vetysidoksen avulla emäsparin DNA:ssa tymiinin (T) ja RNA:ssa urasiilin (U) kanssa.
Guaniini
Guaniinin CAS-numero on 73-40-5.
Teemakartta
Pistesymbolikartat
Pistetiheyskartan pisteet ovat samankokoiset, ja alueellinen jakauma näkyy pisteiden tiheydessä. Pistetiheyskartassa voidaan esittää useita ilmiöitä kerrallaan toisistaan eroavien pisteiden avulla. Pisteet voivat olla erivärisiä tai erimuotoisia.
Adeniini
Kun adeniini liittyy riboosisokeriin, syntynyttä nukleosidia kutsutaan adenosiiniksi ja deoksiadenosiiniksi kun se liittyy deoksiriboosiin. Adenosiini myös muodostaa adenosiinitrifosfaattia (ATP), kun siihen liittyy kolme fosfaattiryhmää. ATP:tä käytetään solun metaboliassa kemiallisen energian siirtoon: ATP:n pilkkoutuminen adenosiinidifosfaatiksi (ADP) ja ADP:n pilkkoutuminen adenosiinimonofosfaatiksi (AMP) vapauttaa energiaa muiden kemiallisten reaktioiden käyttöön.
Fulvius
Fulvius on roomalainen nimi. Fulviusten suku eli gens olivat alun perin kotoisin Tusculumista. Suku kuului patriiseihin ja oli arvostettu.
Teemakartta
Pistesymbolikartat
Suhteellisessa symbolikartassa pisteiden koko kuvaa esitettävää määrää niin että suuri koko kuvaa suurta ja pieni koko pientä määrää. Joskus tiettyjä lukuarvoja, kuten tuhatta ihmistä tai miljoonaa euroa, voidaan kuvata erityisillä symboleilla.
Adeniini
Adeniini on rakenneosana solun aineenvaihdunnan kannalta tärkeissä koentsyymeissä kuten NAD ja FAD.
Fulvius
Suvun ensimmäinen jäsen Lucius Fulvius Curvus oli konsuli vuonna 322 eaa. Sukuun kuului myös lisänimeä Flaccus kantanut sukuhaara johon kuului myös useita merkittäviä henkilöitä.
Teemakartta
Virtauskartat
Virtauskartta esittää alueiden välistä dynamiikkaa, kuten muuttoliikettä tai kuljetuksia alueelta toiselle. Liikkeen suunta, määrä tai reitti osoitetaan viivoilla, nuolilla tai virtausnauhoilla. Liikkeen määrää edustaa nuolen leveys, ei pituus.
Adeniini
Adeniinin CAS-numero on 73-24-5.
Fulvius
Nimeä Fulvius ovat kantaneet muun muassa:
Teemakartta
Viivakartat
Määrällisiä viivakarttoja ovat esimerkiksi lämpötila-, ilmanpaine- ja korkeuskäyräkartat.
Karttadiagrammit
Karttadiagrammissa sijoitetaan maastokarttapohjalle tilastodiagrammeja esittämään kunkin alueen tilastotietoja. Diagrammina voidaan käyttää mitä tahansa esitystapaa, mutta useimmin ympyräkaaviota. Eri alueiden diagrammit voivat olla erikokoisia, jos koolla halutaan viestittää tietoa eri alueiden välisestä hajonnasta.
Historia
thumb|[[John Snow'n 1854 tekemä tunnettu teemakartta kuvasi Lontoon koleratapauksia kortteleittain epidemian aikana. Mustien palkkien koko ilmaisee tapausten määrät.]] Ensimmäiset teemakartat ovat peräisin tiettävästi 1600- ja 1700-luvun vaihteen tienoilta. Sitäkin ennen on tehty karttoja, joissa on teemakarttojen piirteitä.
Hitolanjoki
Hitolanjoki on Uskelanjoen sivujoki Kiikalassa Salossa.
Sijainti vesistöalueella
Hitolanjoki on yksi kolmesta Uskelanjoen latvahaarasta, jotka yhtyvät Kiikalan Rekijoen kylän luona Uskelanjoeksi. Kaksi muuta ovat Somerolta alkunsa saavat Rekijoki ja Terttilänjoki.
Joen kulku
Hitolanjoki saa alkunsa Kiikalan kirkonkylän luona sijainneesta, jo 1900-luvun alussa lasketusta mutta vasta 1960-luvulla lopullisesti kuivatusta Kurajärvestä, joka siitä lähtien on ollut pumppuamon avulla kuivana pidettyä viljelysmaata. Tästä se virtaa ensin länteen ja sitten luoteeseen Kiikalan kirkonkylä ja Rekijoen kylien alueella kunnes yhtyy Uskelanjokeen Rekijoen kylän luona.
Sillat
Lähellä Rekijoen kylää Hitolanjoen ylittää yhdystie 2403. Lähellä joen alkupäätä Kiikalan kirkonkylän luona joen ylittää Kiikalan kirkonkylästä Hitolaan ja Vanhakylään johtavai paikallistietasoinen yhdystie Kalatie.
Sivuhaarat
Hitolanjokeen yhtyy pohjoisesta Kurajärveen aiemmin laskenut Satakoskenoja joka Kurajärven kuivatuksen jälkeen on johdettu järven ohi. Satakoskenojan latvahaaroja ovat Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -suojelualueelta alkunsa saavat Kultalähteenoja ja Huhdinoja sekä pääosin Natura-alueen ulkopuolella virtaava Kertomuksenoja. Lähellä Satakoskenojan suuta siihen yhtyy vielä Lammenjärvenoja.
Valuma-alueen järvet ja lähteet
Hitolanjoen valuma-alueen kaikki järvet ja runsasvetiset lähteet sijoittuvat joen valuma-alueen itäisimpään osaan, Satakoskenojan valuma-alueelle, Kolmanteen salpauselkään kuuluvan Kiikalannumen reunoille. Useat alueen järvistä ja lähteistä kuuluvat Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -suojelualueeseen.
Satakoskenojan latvahaaroista Kultalähteenoja saa alkunsa Natura-alueelle nimensä antaneen Hyyppärän harjun luona sijaitsevasta rauhoitetusta Kultalähteestä Kiikalassa.
Satakoskenojan toinen latvahaara Huhdinoja alkaa Salon ja Someron, aiemmin Kiikalan ja Somerniemen, rajalla sijaitsevasta, myös Hyyppärän harjualueen Natura-alueeseen kuuluvasta rauhoitetusta Lamminlähteestä.
Satakoskenojaan kolmas latvahaara Kertomuksenoja saa alkunsa Natura-alueen ulkopuolella Someron Kaskiston kylässä sijaitsevasta pienestä Kertomuksenjärvestä ja siihen laskee myös samassa kylässä sijaitseva Kantlampi.
Vladimir Belov
pienoiskuva|Vladimir Belov suunnilleen vuonna 1968. Vladimir Belov (1906–1989) oli neuvostoliittolainen pianisti ja pianonsoiton opettaja.
Belov oli Felix Blumenfeldin oppilas. Hänellä oli lupaava ura konserttipianistina.
Belov opetti pianonsoittoa Moskovan konservatoriossa, missä hänet tunnettiin hyvin suvaitsevana opettajana suhteessa oppilaisiinsa. Hän opetti ryhmissä, joissa kaikki ottivat osaa tunnille soittaen vuorotellen. Hänen oppilaitaan olivat muun muassa Aleksandr Baltin ja Edison Denisov. Hän myös toimitti venäläistä musiikkia nuottipainoksiksi, yleensä useilla vaihtoehtoisilla sormituksilla.
Melodija-levy-yhtiöllä on yksi tunnettu levytys Belovilta; hän on mukana levyllä nimeltä Pupils of Felix Blumenfeld.
Vladimir Belov plays Etude g-moll op.14, composer Felix Blumenfeld
Hallinnonala
Hallinnonala on valtionhallinnon organisaatiorakenteeseen liittyvä käsite. Hallinnonalan muodostaa yksittäinen ministeriö yhdessä ministeriön alaisten virastojen ja laitosten kanssa. Hallinnonaloista käytetään toisinaan lyhennettä HA. Ministeriöiden lisäksi omat hallinnonalansa muodostavat eduskunta, tasavallan presidentin kanslia sekä valtioneuvoston kanslia.
Hallinnonalat
Suomen valtionhallinto muodostuu 14 hallinnonalasta:
Väiski Vemmelsääri
Väiski Vemmelsääri on piirroshahmo, joka esiintyy Warner Brosin tuottamissa Looney Tunes- ja Merrie Melodies -piirroselokuvissa sekä sarjakuvissa. Hahmon suunnittelu aloitettiin vuonna 1938, ja nykymuotoisena Väiski esiintyi ensi kertaa vuonna 1940 lyhytelokuvassa A Wild Hare.
Klassinen kausi 1938–1964
Väiskin suunnitteluun osallistuivat Warner Brosin animaatiostudion kaikki yksiköt, mikä oli epätavallista. Hahmo kehittyikin nopeasti, kun eri ohjaajat antoivat sille uusia luonteenpiirteitä, toimintatapoja, kohtauksia ja ulkoisia ominaisuuksia. Koska Väiskin oikeudet olivat alusta asti studion omaisuutta, yksikään Väiskin kehittäjistä ei tienannut mitään sen myöhemmän suosion avulla.
Väiski Vemmelsäärelle on esitetty useita esikuvia varhaisemmista jänishahmoista. Keski- ja Itä-Afrikan kansanperinteessä tunnetaan Zomo-jänis, kujeilija, joka jallittaa vainoajansa oveluudellaan. Hän on lisäksi Väiskin tapaan taitava naamioitumaan naiseksi. Amerikkalaisissa Uncle Remus -tarinoissa esiintyi Br’er Rabbit -jänis, jonka itsevarmuus, oveluus ja teeskennelty nöyryys muistuttavat paljon Väiskin käyttäytymistä. Warner Brosin animaattorit ottivat lisäksi suoraan mallia Disneyn animaatiopätkästä The Tortoise and the Hare, jonka päähahmo, itsevarma Max-jänis on ulkoisesti Väiskin näköinen. Warnerin animaatio-ohjaaja Frank Tashlin sanoikin myöhemmin, että Väiski onkin pelkkä Max, ja myös hänen kollegansa Tex Avery myönsi yhtäläisyydet.
Ensimmäinen Väiski-pätkä oli Ben Hardawayn ohjaama mustavalkoinen Porky’s Hare Hunt (1938), jossa Putte Possu metsästää Väiskin kaltaista mutta vielä nimeämätöntä jänistä. Tämä ensimmäinen Väiski on vielä paljon Repe Sorsaa muistuttava kahjo hahmo. Koska Hardawayn lempinimi oli ”Bugs”, jänistä alettiin studiolla kutsua ensin ”Bugsin jänikseksi”, ja sitten alkusoinnullinen nimi ”Bugs Bunny” vakiintui sen viralliseksi nimeksi. Adjektiivina ”buggy” tarkoittaa hullua, joten se sopi sitäkin kautta hahmon nimeksi.
Georges d’Anthès
250px|thumb|right|Georges d'Anthès Georges-Charles de Heeckeren d'Anthès (5. helmikuuta 1812 – 2. marraskuuta 1895) oli ranskalainen sotilas.
Väiski Vemmelsääri
Klassinen kausi 1938–1964
Ben Hardawayn toisessa Väiski-pätkässä hahmo on jo saanut harmaanvalkoisen turkkinsa, mutta se käyttäytyy edelleen Repe Sorsan tavoin. Chuck Jonesin pätkässä Elmer’s Candid Camera Väiski on jo seesteisempi vaikkakin yhä ilkeä. Se on myös saanut vainoajakseen uuden hahmon, Elmerin, josta tuli Väiski-pätkien vakiohahmo.
Tex Averyn Väiski-pätkä A Wild Hare (1940) sai Oscar-ehdokkuuden. Tässä pätkässä Väiskin ominaisuudet täydentyivät lähes nykyiselleen: hän sai ääninäyttelijä Mel Blancilta newyorkilaisen, tarkemmin sanottuna brooklynilais-bronxilaisen, korostuksensa; Tex Averylta lentävän lauseensa ”What’s up, Doc?” ‘Miten menee, kaveri?’; sekä lisäksi tutun röyhkeän luonteensa. Eri ohjaajilla oli kuitenkin edelleen erilaisia näkemyksiä siitä, mistä syystä Väiski aiheuttaa kaikenlaista tuhoa – onko kyse aktiivisesta vai reaktiivisesta toiminnasta, ja muuttuuko Väiski väkivaltaiseksi vain provosoituna vai omaksi ilokseen? Esimerkiksi Bob Clampettiin ohjaamissa pätkissä Väiski on anarkistinen ja liiallisuuksiin menevä jallittaja, mutta Chuck Jonesin pätkissä Väiskin kostot ovat oikeutettuja. Täysijärkiseksi ja älykkääksi muuttuneena Väiski oli joka tapauksessa jo sopivan erilainen sosiopaattiseen tuholaiseen Repe Sorsaan verrattuna.
Georges d’Anthès
Vaikka d'Anthèsilla oli ura senaattorina Ranskan toisessa keisarikunnassa, hänet tunnetaan parhaiten kaksintaistelusta, jonka hän kävi runoilija Aleksandr Puškinia vastaan vuonna 1837. Puškin sai taistelussa surmansa.
D'Anthès syntyi Colmarissa, Elsassin alueella ja opiskeli sotilasakatemiassa. Hän palveli myöhemmin Preussissa ja Venäjällä, ja vuonna 1836 hänestä tuli luutnantti. Anthès tapasi Venäjällä ollessaan Puškinin vaimon Natalian.
Väiski Vemmelsääri
Klassinen kausi 1938–1964
Väiski Vemmelsäärestä oli tullut Warnerin suosituin animaatiohahmo. Seuraavina vuosina studion ohjaajat käsittelivät Väiskiä kukin omalla tavallaan, minkä ansiosta Väiski-piirretyt ovat hyvin monimuotoisia ja ennalta-arvaamattomia.
”Rabbit Fire” (1951) oli ensimmäinen lyhytanimaatio, jossa Repe Sorsa seikkailee Väiskin riesana samassa tarinassa. Ohjaaja Chuck Jones ja käsikirjoittaja Michael Maltese sekä heidän jälkeensä muutkin Warner Brosin animaatioryhmät tekivät Repestä vakiohahmon Väiski-pätkiin, sillä kiivas Repe ja viileä Väiski muodostivat tehokkaan kontrastin.
Georges d’Anthès
Kaksintaistelu käytiin 10. helmikuuta 1837. Anthès ampui Puškinia kuolettavasti vatsaan. Kaksintaistelu oli Venäjällä laitonta, ja Anthès vangittiin, mutta syytteistä häntä vastaan luovuttiin.
Anthès sai neljä lasta ennen vaimonsa kuolemaa 15. lokakuuta 1843. Hän itse eli 83-vuotiaaksi vuoteen 1895 asti.
Väiski Vemmelsääri
Klassinen kausi 1938–1964
Väiski esiintyi kaikkiaan 150 lyhytanimaatiossa vuosina 1938–1964. Niistä on julkaistu kooste-elokuvia, kuten Väiski on aina Väiski (1979) sekä Väiski Vemmelsääri – Tuhat ja yksi kanitarinaa (1982).
Väiskin paluu 1988–
Warner Bros. tuotti 1980-luvun lopulla pitkän tauon jälkeen joukon uusia lyhytanimaatioita, joista Darrell Van Cittersin ohjaama Väiski-pätkä ”Box-Office Bunny” julkaistiin The NeverEnding Story II: The Next Chapter -elokuvan alkukuvana vuonna 1991.
Vuodesta 1988 alkaen Väiski on esiintynyt pitkissä elokuvissa Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (1988), Space Jam (1996), Looney Tunes: Taas kehissä (2003) ja Looney Tunes: Rabbits Run (2015).
Televisiossa Väiski on esiintynyt piirrossarjoissa The Looney Tunes Show (2011–2013), New Looney Tunes (2015–2020) ja Looney Tunes Cartoons (2020–). Nuori Väiski esiintyi piirrossarjassa Baby Looney Tunes (2001–2006). Väiski vieraili myös sarjoissa Tiny Toons, Taz-Mania, Animaaniset ja Histeria!.
Luonne ja puhetapa
Luonteeltaan Väiski on älykäs, ovela ja omahyväinen. Olemukseltaan Väiski on jotain eläimen ja ihmisen väliltä, eikä hän siis ole eläinhahmoiseksi piirretty ihminen, kuten esimerkiksi Putte Possu tai Mikki Hiiri ovat. Väiski elää metsässä jäniksen elämää, joutuu varomaan metsästäjiä, eikä juuri koskaan käytä vaatteita. Toisaalta hän puhuu kuin ihminen, kävelee kahdella jalalla ja osaa käyttää aseita.
Väiski ottaa yleensä yhteen Elmerin, Repe Sorsan, Sylvesterin ja joskus myös Kelju K. Kojootin kanssa. Vaikka Väiski selviää kahinoista lähes aina voittajana, vastapuoli yleensä aloittaa rähinän.
Väiskin toistuvasti käyttämiä sanontoja ovat:
Väiskin ääninäyttelijä Mel Blanc on kertonut hahmon puhetavan olevan yhtäläinen sekoitus Bronxin ja Brooklynin murretta.
Suomessa
thumb|Pussillinen Väiski Vemmelsääri vaahtokarkkeja
1950-luvun Nakke-sarjakuvalehdessä Väiski seikkaili nimellä Pelle Pupu. Samaan aikaan Apu-viikkolehdessä hahmon nimi oli kuitenkin jo Väiski Vemmelsääri, joka sittemmin vakiintui Suomessa "Bugsin" nimeksi. Suomenkielinen nimi viittaa kansansatujen Jänis Vemmelsääri -hahmoon, joka on puolestaan sukua Veli Kanille (engl. Brer Rabbit). Tällainen veijarihahmo on ikivanhaa mytologista perua.
Nakke Nakuttajassa Pelle Pupu seikkaili alusta saakka mm. Chase Craigin piirtämänä. Sittemmin Väiskiä piirsi usein mm. David Alvarez. Väiski on aina välillä saanut Suomessa oman lehden. Väiski Vemmelsääri (kustantaja Helsinki Media Company Oy) ilmestyi kerran kuussa vuosina 1992–1995 (vuosina 1994 ja 1995 kaksi kertaa kuussa). Väiski & kumppanit (kustantaja Yhtyneet kuvalehdet) ilmestyi vuosina 1997–2000 kerran kuussa.
Väiskiä on ääninäytellyt 90-luvulta asti Antti Pääkkönen. Looney Tunes-lyhytelokuvien 1980-luvulla tehdyissä suomenkielisissä jälkiäänityksissä Jukka Puotila. Tiny Toons-sarjassa Pertti Nieminen.
Valenssi (kielitiede)
Valenssi kielitieteessä viittaa siihen, kuinka monta argumenttia jokin tietty verbi hallitsee. Verbin kanssa tulee käyttää kaikkia näitä argumentteja, jotta lauseesta tulee kieliopillisesti täydellinen. Valenssi liittyy läheisesti verbien transitiivisuuteen, mutta siinä missä transitiivisuus keskittyy suoriin ja epäsuoriin objekteihin, valenssi kattaa myös lauseen ne subjektit, objektit ja pre- tai postpositiolauseet, joita verbi hallitsee.
Valenssin merkitys kielitieteessä on johdettu kemiasta, jossa se viittaa atomien sidosten lukumäärään. Valenssilla tarkoitetaan verbin kykyä hallita tiettyä määrää erilaisia substantiivilausekkeita. Monovalentit verbit (esimerkiksi ”nukkua”) eivät saa suoraa objektia (*”Hän nukkui univelan.”). Divalentit verbit hallitsevat kahta argumenttia (”syödä”, ”lukea”). Trivalentit verbit taas hallitsevat kolmea argumenttia (esimerkiksi verbi ”antaa”, jolla on kolme argumenttia: antaja, annettu asia sekä saaja).
Avalentti verbi ei hallitse yhtään argumenttia. Esimerkiksi verbi ”sataa” voi olla monovalentti (”Sataa vettä.”) mutta se voi myös redusoitua avalentiksi (”Sataa.”). Avalenteiksi luetaan myös verbit, joiden ainoa argumentti on muodollinen subjekti (täytesana), esimerkiksi, ’sataa’.
Hillaryn ja Fuchsin retkikunta
thumb|220px|Sir [[Edmund Hillary Antarktiksella.]]
Hillaryn ja Fuchsin retkikunta ylitti Etelämantereen vuosien 1957–1958 matkalla ja oli näin ensimmäinen mantereen ylittänyt retkikunta. Retkellä tutkittiin laajalti Etelämantereen maastoa, geologiaa ja jäätiköitä. Etelämantereella liikkumiseen ja varusteiden kuljetukseen käytettiin suksia, koirarekiä, traktoreita ja lentokoneita. Brittiläisen kansainyhteisön rahoittamasta retkestä käytetään virallisempaa nimeä Commonwealth Trans-Antarctic Expedition eli CTAE.
Geologi Vivian Fuchs ylitti Etelämantereen lumitraktoreilla ja oli ensimmäisenä pintaa pitkin kulkenut mantereen ylittäjä. Toisesta suunnasta McMurdon salmesta varastojentekomatkalle traktoreilla lähtenyt Edmund Hillary saapui vastoin alkuperäisiä suunnitelmia ensimmäisenä pintaa pitkin kulkeneena moottoriajoneuvon kuljettajana etelänavalle. Hillary tapasi Fuchsin etelänavan Amundsen-Scottin tutkimusasemella.
Retkikunta koki matkan aikana myös vaikeuksia. Filchnerin lauttajäällä oli hankaluuksia talvehtimisaseman perustamisessa, sillä lumimyrsky hautasi valmistumassa olevan mökin, ja miehet joutuivat asumaan pitkään traktoreissa ja teltoissa. Varsinkin Fuchsin ryhmän matka oli tuskallista moottorivikojen, railojen, epätasaisen kovan lumipinnan ja upottavan lumen takia. Ennen matkaa Filchnerin lauttajään lähiseutua kartoitettiin tiedustelulennoilla ja McMurdon salmen Scottin aseman lähistölle tehtiin monia tiedusteluretkiä koirapartioilla sekä ensimmäisen vuoden syksyllä että toisen vuoden keväällä.
thumb|250px|Fucshin ja Hillaryn ensimmäisen onnistuneen Etelämanteren ylityksen reitti.
Traktorit
Vivian Fuchsin Etelämantereen ylitysretkellä käyttämät traktorit olivat suuria ja lumiseen ympäristöön suunniteltuja vuoden 1955 vuosimallia olevia Tucker Sno-Catin Model 743 -mallia. Heillä oli myös lumikäyttöön alun perin suunniteltuja Weaseleita. Hillaryn pelkästään Etelänavalle kohdistuneessa moottoriajossa käyttämät traktorit olivat arktisiin oloihin muunnettuja Massey Ferguson TE20 -traktoreita. . Ferguson-traktoreihin oli lisätty muun muassa katoton koppi, telaketjut ja ylimääräinen välipyörä.
Valmistelu
Matkaa valmisteltiin huolellisesti kaksi vuotta. Sitä varten perustettiin Shackletonin tutkimusasema Weddelinmerelle lähelle Vahselinlahtea. Scottin tukikohta perustettiin puolestaan Rossinmerelle McMurdon salmen rantaan. Lisäksi sisämaahan perustettiin South Ice -niminen tukikohta.
Retkeläisten käyttämä laiva Theron-alus jätti vuoden 1956 alussa Vahselinlahden lähelle 60 m korkealle Filchenerin lauttajäälle kahdeksan miestä ja suuren määrän tarvikkeita. Miehiä johti Kenneth Blaiklock. Miehet kuljettivat tavaroita koirareillä 3 km sisämaahan päin ja alkoivat rakentaa mökkiä. Ennen mökin rakennusta miehet toivat rakennuspaikalle vain hieman ruokaa ja polttoainetta, parafiinia. Tuuli kylmensi ilmaa, huononsi näkyvyyttä ja hautasi rakennustarvikkeita. Mökin runko saatiin valmiiksi 19. maaliskuuta. Seuraavana päivänä aurinko laski napayön kaamokseen.
Kesken mökin rakennuksen puhkesi lumimyrsky, joka hautasi mökin perustuksen ja varastolaatikot. Kaiken lisäksi myrsky rikkoi lahden jäätä ja vei jäällä olleet varastot mukanaan paljon ruokaa ja polttoainetta. Rannan varaston paikalla oli vain avovettä jäälautan lohjettua siitä. Miehet kaivoivat nyt tunneleita lumeen ja etsivät tarvikkeitaan lumen alta. Niistä tuli hyviä majapaikkoja koirille. Talvella oli -30 °C pakkasta ja hyvin tuulista. Miehet joutuivat talvehtimaan traktoreissa ja kahden hengen teltoissa. Tästä huolimatta kahdeksan miestä selvisi melko hyvin ja mökkikin valmistui marraskuun alkuun mennessä. Miehet tekivät Weasel-traktorilla ja koirareillä tiedusteluretkiä, mutta eivät saaneet Sno-Catia kaivetuksi lumen alta.
thumb|220px|Hillaryn napaoloihin muunnettuja TE-traktoreita.
Scottin asemalla tutkijat tekivät asuin- ja tutkimustiloja itselleen ennen talven tuloa. . He tekivät myös tutkimus- ja tiedusteluretkiä Transantarktisten vuorten lähialueille. Lentokoneiden ensilaskeutumiset eivät onnisuneet, ja esimerkiksi Auster keikahti lasketuessa katolleen pyöristä, mutta se onnistuttiin vielä korjaamaan lentokelpoiseksi. Ferrarin jäätikölle tehtiin koirarekipartiolla tiedusteluretki, mutta jäätikön alasosa todettiin niin huonoksi kulkea, että reitti hylättiin.
Lentokoneella havaittiin Rossin lauttajäähän laskevan Skeltonin jäätikön olevan reunoiltaan hyvin railoinen mutta keskikohdaltaan parempi. Sen juurelle lennätettiin Brooken johtama koirapartio, joka kiipesi jäätikköä ylös napaylängölle. Jäätiköllä oli upottavaa lunta, ja se oli hyvin railoinen, vaikka näytti ilmasta paremmalta. Partio nousi napaylängölle 8. helmikuuta, ja koirapartio saapui odotettua nopeammin Skeltonin jäätikön juurelle ilmateitse perustetulle Skeltonin varastolle. Lentokoneet alkoivat seuraavaksi lennättää sinne tarvikkeita tulevaa Etelämantereen halkiajoa varten. Lentokoneista kartoitettiin samalla Transantarktisia vuoria.
Retkiä Shackletonin asemalta
Etelän kesän saavuttua joulukuussa 1956 Vivian Fuchs saapui tanskalaisella Magga Dan -naparetkilaivalla Vahselin lahteen ja toi mukanaan tarvikkeita ja traktoreita. Kesän aikana retkikunta teki tiedustelulentoja. Eräällä lennolla noustiin alussa pitkin Slessorin jäätikköä ja huomattiin muun muassa vaikealta ylitettävältä näytettävä Filchnerin jäätikön ja mannerjäätikön kielekkeiden rajalla oleva jäävalliksi sanottu kaksi jyrkkää rinnettä käsittävä putous.
Recoveryn jäätikön vierelle perustettiin 1956–1957 ilmateitse South Ice -niminen tarvikevarasto. Vuoristoon perustettiin toinenkin tukikohta Slessorin ja Recoveryn jäätikköjen pohjoispäiden väliin. Leiriin kuljetettiin koiravaljakko tiedusteluretkiä varten. Ilmateitse kuljetettu koirapartio etsi ja merkitsi lipuin reitin Filchnerin lauttajäältä Recoveryn jäätikölle ”jäävallin” yli.
Traktoripartio lähti 8. lokakuuta kuljettamaan tavaroita South Icen varastolle. Heti matkan alussa yhteen traktoriin tuli vika, ja välillä toisia traktoreita apuna käyttäen jouduttiin pelastamaan railojen ylle roikkumaan jääneitä traktoreita. Lentokone auttoi mahdollisimman railottoman reitin etsinnässä, mutta suurin osa railoista oli lumisiltojen peittämiä eivätkä näkyneet ilmaan. Miehet kulkivat välillä jalan ja hiihtäen etsien kohtia, joissa railojen lumisillat olivat kantavia. Yhdessä vaiheessa traktorit kytkettiin railoihin putoamisen estämiseksi erittäin lujalla teryleenivahvisteisella köydellä yhteen.
Filchnerin lauttajään keskiosissa oli railoton alue ja eteneminen nopeaa. Jäävallin juurella, jäävallilla ja Recoveryn jäätiköllä railoja oli taas enemmän. . Recoveryn jäätiköllä ryhmä kohtasi ilmateitse tuodun koirapartion. Recoveryn jäätiköllä oli monia railovyöhykkeitä, joissa eteneminen oli hidasta. Koirapartio ei ollut tiedustellut koko matkaa, joten reitti oli tiedusteltava vielä sauvojen kanssa. Whichawayn nunatakien lähellä oli taas pahoja railoja. Lopulta traktorit tulivat South Ice -varastolle. Matkanteko oli ollut odotettua hitaampaa muun muassa moottori- ja muiden vikojen sekä railojen takia ja vei 37 päivää.
Hillaryn ajo etelänavalle
Jäätikön keskivaiheilla oli kaksi porrasmaista jääputousta, joiden väliä kutsuttiin nimellä ”The Landing”. Huono sää hidasti etenemistä myös jäätikölle noustessa. Jyrkissä kohdissa lasti piti jakaa kahteen osaan; toista kuljetettiin ensin vähän matkaa ylös ja sitten palattiin hakemaan toinen puolikas. Jäätikön jälkeen alkoi névé-lumen alue, jossa lumi vielä muuttui jääksi. Traktorit saapuivat ilmeteitse perustettuun Plateau Depotiin marraskuun alussa.
O’Connor
O’Connor on irlantilaista alkuperää oleva sukunimi. Tunnettuja O’Connor-nimisiä henkilöitä:
Hillaryn ja Fuchsin retkikunta
Hillaryn ajo etelänavalle
Hillaryn retkikunnan eteneminen oli välillä hidasta. Eräällä kolmen mailin matkalla oli erittäin hankala railoalue, jossa miehet tiedustelivat reittiä jalan yhteen köytettynä. Monesti traktorin perässä romahti suuri lumisilta yliajon jälkeen, ja yksi Massey Ferguson meinasi pudota railoon ennen varastoa 480. Napaylängöllä ajo oli nopeampaa. Siellä Hillaryn taival oli helpompi kuin Fuchsin, ja matka edistyi nopeasti. Weasel jäi jossain vaiheessa vikojen takia pois. Hillaryn ajo sai enemmän huomiota tiedotusvälineissä kuin Fuchsin ajo, koska Hillary oli parempi viestimään ihmisten kanssa.
Hillaryn piti pysähtyä alukuperäisen suunnitelman mukaan varastolle 700. Hän kysyi kuitenkin lupaa jatkaa etelänavalle, mutta sitä ei ensin myönnetty. Luvan saatuaan Hillary, Murray Ellis, Peter Mulgrew, Jim Bates ja Derek Wright jatkoivat 24. joulukuuta kohti etelänapaa. Kuultuaan Fuchsin traktoriryhmän valtavista vaikeukista Hillary ehdotti 3. tammikuuta radioteitse, että Fuchs vois keskeyttää yliajon sinä vuonna etelänavan asemalle ja jatkaa sitä seuraavana vuonna. Hillaryn mekaanikko pelkäsi myöhäisen syksyn pakkasen aiheuttamia ja muita ongelmia. Tämä viesti nosti Fuchsin joukkueessa kovan äläkän. Fuchs vastasi, ettei ole järkeä keskeyttää Etelämantereen ylitystä, joka oli jo silloin vienyt suuret summat rahaa.
Hillaryn ryhmä saavutti etelänavan 4. tammikuuta 1958, ja he saapuivat etelänavan Amundsen-Scottin tutkimusasemalle. Uni oli jäänyt matkalla vähiin, minkä takia miehet olivat uupuneita. Hillaryllä oli polttoainetta jäljellä enää 30 km ajoa varten.
Fuchsin ajo Etelämantereen yli
Vivian Fuchs lähti miehineen matkaan Sno-Cateilla, Weaseleilla ja Muskegilla Vahselinlahden Shackletonin asemalta 24. marraskuuta 1957. Traktorit raahasivat mukanaan varusterekiä, joita oli samassa traktorissa kaksi tai useampia. Tarvikkeita oli 12 tonnia, muun muassa polttoainetynnyreitä. Retkimuona oli pääosin pemmikaania, perinteistä naparetkimuonaa. Mukana oli Blaiklockin, Strattonin ja Stephensonin koirapartiot railoisten alueiden tiedustelemista varten. Matkalaisia huolsi pieni potkurikäyttöinen lentokone DHC-2 Beaver.
Retkikunta kohtasi monia entuudestaan tuttuja ongelmia: upottavia railoja, kovia traktoreita vaarallisesti hyppyyttäviä lumidyynejä, sastrugeita, traktorit juuttavaa upottavaa lunta ja moottorivikoja, jotka hidastivat etenemistä ajoittain huomattavasti. Recoveryn jäätikön vaarallisen railoalueen tiedustelu vei koirapartioilta viisi päivää, mutta traktorit ajoivat sen läpi 14 tunnissa. Railoisilla alueilla koirapartiot tiedustelivat jäätä, ja ne kävivät sitä läpi metri metriltä taltan vartta apuna käyttäen. Blaiklock kertoi jälkikäteen railoon putoamiskuoleman uhanneen eräillä alueilla kaksi kertaa päivässä. Yksi Sno-Cat jäi kerran railon päälle roikkumaan ja näytti jo putoavan sinne. Miehet joutuivat lapioimaan railoon lunta ja rakentamaan alumiinipalkeista tilapäisen sillan, jotta Sno-Cat saataisiin liikkeelle. Suurista vaikeuksista huolimatta Fuchs piti hyvää mielialaa yllä. Traktorit olivat saaneet kutsumanimet. Fuchs kutsui omaa Sno-Catiaan nimellä ”Rock’n Roll”. . Retkikunta teki matkan aikana myös seismisiä- ja painovoimamittauksia. Seismisiä mittauksia varten tehtiin räjäytyksiä.
Recoveryn jäätikön keskiosasta retkikunta kääntyi napaylängölle South Icen varastolle. Loppumatka etelänavalle meni suunnilleen pitkin 29 pituuspiiriä. Matkanteko oli edelleen hidasta, eräässä vaiheessa edettiin viikossa 17 kilometriä. Täällä oli valtavia, kymmenien metrien korkuisia ja noin kuuden kilometrien mittaisia lumiaaltoja, joiden toinen puoli oli suurten sastrugien peittämä. Vasta viimeisten 55 kilometrin matkalla etelänavalle alla oleva lumi ja jää olivat melko tasaisia. Amerikkalaisten koneet kiertelivät Fuchsin traktorien yllä. Fuchsin traktorit tulivat asemalle 19. tammikuuta. Amerikkalaiset kutsuivat ”Bunnyn pojiksi” kutsumansa Fuchsin ryhmän majoittumaan asemallensa, ja näiden ei tarvinnut yöpyä teltoissa. Vastoin ennakkopelkoja Fuchs oli sanojensa mukaan iloinen nähtyään Hillaryn jo tulleen etelänavalle. Paikalla oli tilannetta todistamassa myös noin 40 toimittajaa. Blaiklock ja Stephenson olivat ensimmäiset Etelänavalle saapuneet koiravaljakon ajajat sitten Roald Amundsenin.
Fuchsin retkikunta jatkoi etelänavalta McMurdon asemalle asti. Matkanteko oli nyt helpompaa, koska alusta oli tasaisempaa, heillä oli valmiit varastot ja reitti tiedusteltu etukäteen. Sastrugit ja traktoriviat olivat edelleen ongelmia, samoin reitin etsiminen lumisiltojen yli. Yksi Sno-Catin ajaja melkein kuoli häkämyrkytykseen ja hänelle lennätettiin happipullot McMurdon asemalta. . Hillary lennätettiin McMurdon asemalta varastolle 700 ja liittyi Fuchsin ryhmään. Yhdessä vaiheessa näkyvyys heikkeni, ja ajolinjan säilyttäminen vaati lippujen pystyttämistä peräperää näkömatkan päähän, niin että suora linja säilyi. Oltiin niin lähellä magneettista napaa, ettei magneettinen kompassi toiminut hyvin. Lähellä Plateau Depotia alkoivat näkyä vuoret. . Laskeutuminen pitkin Skeltonin jäätikköä oli muuten melko helppoa, vaikka reittiä jouduttiin joskus etsimään.
Retkikunta saapui McMurdon scottin asemalle lännen suunnasta 2. maaliskuuta 1958 kello 13:57. 3 473 kilometrin matka oli vienyt 99 päivää, päivän vähemmän kuin oli suunniteltu.
Etelämantereen ylilento
Samaan aikaan, kun Fuchs ylitti maitse Etelämannerta, lähti Shackletonin asemalta lentokone tarkoituksenaan laskeutua Otter-koneella South Ice -varastolle ja jatkaa matkaansa etelänavan yli Scottin asemalle. Kun matkalaiset olivat lähteneet lentoon kohti etelänapaa, kone joutui paksuun pilveen. Tästä tiivistyvä jää alkoi lisätä koneen painoa, ja näkyvyyden ollessa olematon matkalaiset kääntyivät takaisin. South Ice -varasto löytyi traktorin urien avulla, ja sinne laskeuduttaessa näkyvyys oli huono. Miehet joutuivat odottamaan sään paranemista ja polttoainelentoa ennen Etelämantereen ylilentoa. Se onnistuikin hyvin, ja käytyään etelänapa-aseman yllä kone lensi Beardmoren jäätikön yli Scottin asemalle.
Monika Hojnisz-Staręga
Monika Hojnisz-Staręga (o.s. Hojnisz, s. 27. elokuuta 1991 Chorzów) on puolalainen ampumahiihtäjä. Hän edustaa UKS Lider Katowice -seuraa.
Hojnisz-Staręga sai pronssia Nové Měston MM-kilpailujen 2013 yhteislähtökilpailussa. Hän kiersi yhden sakkokierroksen ja hävisi kultaa voittaneelle Darja Domratševalle 27,6 sekuntia. Hän oli lisäksi kolmastoista takaa-ajokilpailussa. Tätä ennen hän oli sijoittunut maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan 19:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli yhteislähtökilpailussa viides ja normaalimatkalla kahdestoista. Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui normaalimatkalla yhdeksänneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli normaalimatkalla kuudes ja yhteislähdössä viidestoista. Toisen maailmancupin palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Pokljukan normaalimatkalla kaudella 2018–2019. Östersundin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui yhteislähdössä 13:nneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kymmenes. Anterselvan MM-kilpailuissa 2020 hän sijoittui yhteislähdössä neljänneksi ja normaalimatkalla kuudenneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli takaa-ajossa yhdeksäs.
Teologinen Aikakauskirja
Teologinen Aikakauskirja on suomalainen tiedejulkaisu, joka julkaisee vertaisarvioituja artikkeleita teologian alalta. Lisäksi lehti julkaisee muun muassa kirjallisuusarvosteluja ja keskustelupuheenvuoroja. Lehti ilmoittaa päätarkoituksekseen Suomessa tehtävän teologisen tutkimuksen julkaisemisen.
Monika Hojnisz-Staręga
Hojnisz-Staręga on naimisissa Puolan maajoukkuehiihtäjän Maciej Staręgan kanssa. He avioituivat kesäkuussa 2019.
Teologinen Aikakauskirja
Historia
Teologinen Aikakauskirja perustettiin vuonna 1896. Sen ensimmäisenä päätoimittajana toimi G. G. Rosenqvist. Alun perin lehti perustettiin "vastavoimaksi" Vartija-lehdelle, joka oli konservatiivinen ja myötäili kirkon suuntausta. Lehdessä käsiteltiin tuolloin muun muassa teologian asemaa tieteenä ja historiallis-kriittistä raamatuntutkimusta. Lehdessä esiteltiin myös tuolloin nousussa olleita tieteenaloja, kuten uskontotiedettä ja sosiologiaa.
Vuonna 1916 päätoimittajaksi tulivat yhdessä kirkkohistorioitsija ja myöhemmin piispaksi noussut Jaakko Gummerus sekä Edvard Stenij, joka oli Uuden testamentin eksegetiikan professori. Suomen itsenäistyttyä lehdessä nousi esiin kansankirkkoideologia ja kirkkohistoriallisten aiheiden osuus kasvoi. 1930-luvulla myös kieliriidat nousivat lehdessä esiin; tuota ennen valtaosa artikkeleista oli ollut ruotsinkielisiä ja vasta tuolloin nimiösivulle laitettiin suomenkielinen nimi ennen ruotsinkielistä. Vuonna 1934 päätoimittajaksi tuli Vanhan testamentin eksegetiikan professori A. F. Puukko, joka hoiti tehtävää vuoteen 1954 asti.
Talvisota keskeytti Aikakauskirjan julkaisemisen syksyllä 1939, ja seuraava numero ilmestyi vasta huhtikuussa 1940. Sodan jälkeen lehdessä nousi pinnalle kysymys kirkon ja valtion välisestä suhteesta. Tätä kutsuttiin ns. lundilaiskiistaksi, ja keskustelu teeman ympärillä vaikeni vasta 1950-luvulla. Vuonna 1955 lehden päätoimittajaksi tuli Vanhan testamentin eksegetiikan professori Aarre Lauha. Tällöin hallitsevia teemoja olivat eksegetiikka ja Luther-tutkimus.
Vuonna 1964 jäi pois osio "Rukouspäivätekstien selityksiä", ja lehti keskittyi yhä enemmän tieteelliseen sisältöön. Päätoimittaja vaihtui jälleen vuonna 1965, jolloin päätoimittajaksi tuli dogmatiikan professori Seppo A. Teinonen. Tällöin lehteen alkoi tulla yhä enemmän kirja-arvosteluja ja erityisesti englanninkielisten kirjojen arvostelu lisääntyi. Lehdessä julkaistiin myös professori Mikko Juvan kommentti jumalanpilkkalainsäädännön muuttamisesta. Aihe nousi pinnalle Hannu Salaman jumalanpilkkaoikeudenkäynnin takia. Professori Juva kannatti säädöksen muuttamista, kuten hallitus esitti. Myös yhteiskunnalliset ja sosiaalieettiset kysymykset nousivat pinnalle 1960-luvulla.
1970-luvulla pinnalle nousi keskustelu naispappeudesta. Keväällä 1980 julkaistiin naispappeusseminaarin esitelmät. Useimmat asiasta lehteen kirjoittaneet eivät ottaneet kysymykseen suoraa kantaa. Vuonna 1981 päätoimittajaksi tuli Eero Huovinen ja 1984 lehti sai uuden ulkoasun. Vuonna 1991 päätoimittajaksi tuli kirkkohistorian professori Juha Seppo. Tällöin alkoi myös teemanumeroiden julkaiseminen. 1990-luvun puolen välin jälkeen alkoi lehdessä näkyä myös uskonnontutkimusta ja feminististä teologiaa käsitteleviä artikkeleita. Vuosina 1995–2000 päätoimittajana toimi käytännöllisen teologian professori Markku Heikkilä.
Sulamit Messerer
Sulamit Mihailovna Messerer (, 27. elokuuta 1908 Moskova – 3. kesäkuuta 2004 Lontoo) oli venäläissyntyinen balettitanssija ja koreografi. Messerer oli Bolšoi-teatterin ensitanssijatar yli 20 vuoden ajan ja myöhemmin hän oli yksi klassisen baletin arvostetuimpia tanssinopettajia maailmassa.
Elämä ja ura
Messerer syntyi Moskovassa liettuanjuutalaisen hammaslääkärin kymmenlapsiseen perheeseen. Hän aloitti Bolšoi-teatterin balettikoulussa vuonna 1920 ja sai vakituisen kiinnityksen tanssijaksi vuonna 1926. Kolmen vuoden kuluttua Messerer nousi ensitanssijattareksi. Vuonna 1933 hän kiersi ensimmäisenä neuvostoliittolaisena balettitanssijana Länsi-Euroopassa yhdessä veljensä Asaf Messererin kanssa. Vuonna 1937 Messererin sisar Rachel Messerer vangittiin Stalinin vainoissa, jolloin hän otti tämän tyttären Maija Plisetskajan kasvatikseen. Plisetskajasta tuli myöhemmin yksi maailman tunnetuimpia balettitanssijoita.
Messerer aloitti tanssinopettajana Bolšoi-teatterissa jo vuonna 1938, mutta lopetti oman uransa tanssijana vasta 1950. Vuodesta 1961 lähtien Messerer vietti paljon aikaa Tokiossa, jossa hän oli perustamassa Tokion balettia. Vuonna 1980 Messerer loikkasi länteen ja asettui Lontooseen, jossa hän vietti loppuelämänsä.
Nuoruudessaan Messerer harrasti myös kilpauintia. Hänellä oli hallussaan 100 metrin rintauinnin Neuvostoliiton ennätykset vuosina 1927–1930. Vuonna 1928 Messerer voitti 100 metrin rintauinnin Moskovan spartakiadeissa.
Messerer palkittiin Neuvostoliiton valtionpalkinnolla 1946, Japanin Pyhän aarteen ritarikunnan kunniamerkillä 1996 ja Brittiläisen imperiumin ritarikunnan Order of the British Empire -arvonimellä 2000.
Sytosiini
Sytosiini (C) on toinen DNA:n ja RNA:n pyrimidiiniemäksistä. Se muodostaa kolmen vetysidoksen avulla emäsparin DNA:ssa guaniinin (G) kanssa. DNA:n toinen pyrimidiiniemäs on tymiini (T), jota vastaa RNA:ssa urasiili (U). Sytosiini voi sekä DNA:ssa että RNA:ssa mutatoitua urasiiliksi spontaanin deaminaation seurauksena. Sytosiini muodostaa nukleosidin riboosisokerin kanssa, jota kutsutaan sytidiiniksi.
Ilmari Hiitonen
Henrik Ilmari Augustus Hiitonen, vuoteen 1932 Hidén (28. elokuuta 1898 Helsinki – 10. helmikuuta 1986 ) oli suomalainen kasvitieteilijä.
Henkilöhistoria
Hiitosen vanhemmat olivat filosofian tohtori Karl Julius Hidén ja Helmi Liisi Partanen ja puoliso vuodesta 1939 Irja Anne Jokinen. Ylioppilaaksi Hiitonen tuli 1916 ja valmistui filosofian maisteriksi 1927 ja lisensiaatiksi 1946. Hän toimi Helsingin yliopistossa kasvitieteen dosenttina vuosina 1947−1967. Yliopiston palveluksessa hän oli jo vuodesta 1926 alkaen. Kasvimuseon putkilokasviosaston kustoksena Hiitonen työskenteli vuosina 1962−1965. Hiitonen laati putkilokasveja esitteleviä kansioita. Hän toimi myös opettajana useissa eri kouluissa.
Hiitonen sai professorin arvonimen vuonna 1978.
Paciuksenkatu
Paciuksenkatu on leveä kaakkois–luoteissuuntainen katu Helsingin Meilahdessa ja Munkkiniemessä Sen pituus on noin 1,9 kilometriä ja se on nimetty säveltäjä Fredrik Paciuksen mukaan.
Paciuksenkatu alkaa Meilahden ja Taka-Töölön rajalta Merikannontien ja Stenbäckinkadun risteyksestä. Samasta risteyksestä itään jatkuu Linnankoskenkatu. Osuus kadun alusta Tukholmankadun risteykseen on tavallista nelikaistaista katua. Loppuosa Munkkiniemen aukiolle on selvästi leveämpää, ja siinä on kumpaankin suuntaan vähintään kolme kaistaa ja raitiovaunukiskot keskellä. Osuus Tukholmankadulta kadun loppuun on myös osa valtatietä 1. Vaikka katu on pitkä, sen varrella on vain muutama asuintalo Tukholmankadun risteyksen lähellä. Kadun leveys on leveimmässä kohdassa noin 50 metriä.
Leo Saviojan murha
Leo Saviojan murha on elokuussa 1962 Haapamäellä tapahtunut selvittämätön henkirikos, jossa surmattiin Keuruulla asunut kansansoittaja Leo Savioja. Tapaus on edelleen selvittämättä.
Paciuksenkatu
Meilahden sairaalan laaja alue rajoittuu lännessä Paciuksenkatuun, ja alueen Paciuksenkadun puoleisella reunalla sijaitsee Siltasairaala.
Leo Saviojan murha
Savilekun nimellä tunnettu Leo Savioja opiskeli nuoruudessaan Helsingin Konservatoriossa, minkä jälkeen alkoholi ja boheemi elämäntapa saivat yliotteen hänen elämässään. Saviojalla oli pieni maatila Keuruun Suojärvellä, mutta hän vietti pääasiassa aikansa muualla ja hankki elantonsa soittamalla viuluaan junissa sekä Keuruun ja Haapamäen asemilla, kahviloissa ja kapakoissa.
Paciuksenkatu
Julkinen liikenne
Paciuksenkatua pitkin sen päästä päähän kulkee bussilinja 25, kadun alkupäästä Seurasaarentielle saakka lisäksi linja 24. Tukholmankadun ja Munkkiniemen välisellä osuudella Paciuksenkatua pitkin kulkevat useat muukin bussilinjat, muun muassa runkolinjat 20, 30, 500 ja 510 sekä raitiolinja 4 kuten myös kaikki Helsingistä Turunväylää pitkin länteen kulkevat pitkän matkan linja-autot.
Leo Saviojan murha
Savioja nähtiin viimeksi elossa torstaina 9. elokuuta 1962 Haapamäen asemalla, jossa eräs asemamies näki hänen kulkevan viuluineen ratapihan läpi noin kello 3.30 aamuyöllä. Saviojan ruumis löytyi lauantaiaamuna 11. elokuuta Haapamäen terveystalon viereisestä metsiköstä, Keuruulle johtavan maantien varressa. Häneen kaulaansa oli isketty puukko, ja hänellä oli katkenneita kylkiluita ja ruhjeita. Saviojan tavarat olivat hajallaan ruumiin läheisyydessä. Savioja oli kuitenkin ollut jo kuollut tai kuolemaisillaan puukoniskun tapahtuessa, joten se ei ollut hänen kuolemaansa aiheuttanut. Hänen epäiltiinkin joutuneen joko yliajon uhriksi tai sitten kuolleen ryyppyporukassa syntyneen riidan seurauksena pahoinpitelyyn. Saviojan veren alkoholipitoisuus oli löydettäessä yli 2 promillea.
Paciuksenkatu
Julkinen liikenne
Kadulla ovat seuraavat linja-autopysäkit: Seurasaarentie, Meilahdentie, Paciuksenkaari ja Munkkiniemen aukio sekä seuraavat raitiovaunupysäkit: Meilahdentie ja Paciuksenkaari.
Leo Saviojan murha
Yliajoepäilyihin liittyen tehtiin yksi väärä ilmiantokin eräästä taksinkuljettajasta. Vielä vuonna 2000 poliisi kuuli erästä lähiseudulla asunutta miestä jälleen yliajoepäilyihin liittyen, mutta asiaan ei tällöinkään tullut selvyyttä.
Pia Sundstedt
Pia Ann-Katrine Sundstedt (s. 2. toukokuuta 1975 Kokkola) on suomalainen pyöräilijä. Sundstedt kilpaili ammattilaisena maantiepyöräilyssä vuoteen 2002 asti jolloin hän lopetti uransa. Muutaman vuoden tauon jälkeen hän alkoi kesällä 2005 kilpailla maastopyöräilyssä voittaen lähes välittömästi maratonmatkojen Euroopan mestaruuden. Maastopyöräilyn maratonmatkojen maailmancupin hän on voittanut vuosina 2006–2008. Maratonmatkan MM-pronssia hän on voittanut vuosina 2007 ja 2008. Sundstedt on kilpaillut myös maastopyöräilyn olympiamatkalla. Sundstedt palasi maantiepyöräilyyn vuonna 2011.
Vuonna 2000 Sundstedt valittiin vuoden naisurheilijaksi. Vuoden pyöräilijäksi hänet on valittu kuusi kertaa. Sundstedt kilpailee aktiivisesti myös hiihdossa, hän on muun muassa sijoittunut FIS:in pitkien matkojen maailmancupissa kolmanneksitoista kaudella 2009–2010 ja viidenneksitoista kaudella 2008–2009. Helmikuussa 2008 hän sijoittui viidenneksi talvitriathlonin MM-kisoissa, jossa lajeina ovat juoksu, maastopyöräily ja hiihto.
Pia Sundstedtin kaksoisveli Peter Sundstedt on myös kilpaillut eri kestävyyslajeissa ja on triathlonin SM-mitalisti.
Maantiepyöräilyura
Sundstedt harrasti nuorempana hiihtoa ja maantiepyöräilyä. Ensimmäisen kerran hän kilpaili maantiepyöräilyssä 14-vuotiaana ja 18-vuotiaana hän valitsi maantiepyöräilyn päälajikseen. Sundstedt muutti vuonna 1996 Alankomaihin jossa hän ajoi Libertas-Technogym -tallissa. Seuraavana vuonna hän muutti Italiaan. Vuonna 1999 Sundstedt siirtyi maailmankuuluun italialaistalliin GAS Sport Teamiin. Hän kohosi tallin kapteeniksi ja parhaimmalla kaudellaan vuonna 2000 saavutti kaksi maailmancupin osakilpailuvoittoa ja voitti muita kovia kansainvälisiä kilpailuita, muun muassa etapin Italian ympäriajossa. Sundstedtin voitto toukokuun lopussa 2000 Montrealissa oli ensimmäinen suomalaispyöräilijän voitto maailmancupin osakilpailuissa.
Sydneyn olympialaisissa Sundstedt ajoi 119,7 kilometrin maantieajossa sijalle 21. Hän kilpaili jalkavaivaisena ja joutui kilpailun aikanakin ottamaan särkylääkkeitä. Tästä huolimatta hän ajoi aktiivisesti ja yritti pariin kertaan irtiottoa mutta molemmat irtiotot ajettiin kiinni ja kilpailu päättyi joukkokiriin, jossa voiton vei Alankomaiden Leontien Zijlaard-van Moorsel. Sundstedt saapui maaliin samalla ajalla voittajan kanssa.
Sundstedt on kertonut että GAS Sport Teamissa häntä yritettiin painostaa käyttämään dopingia. Kauden 2000 jälkeen Sundstedtin polvessa ollut rasitusvamma leikattiin ja tämän jälkeen talli kertoi hänelle ettei hänellä olisi mitään mahdollisuuksia pärjätä seuraavalla kaudella ellei hän käyttäisi dopingia. Tallin mielestä myös voittaminen Italian tai Ranskan ympäriajossa olisi mahdotonta ilman dopingia. Sundstedtin mukaan hänen kohtelunsa oli jo lähellä "henkistä kidutusta".
Lopulta Sundstedt lähti italialaistallista. Talli yritti ensin estää hänen ajamisensa mutta kesäkuussa 2001 GAS Sport Team myönsi Sundstedtille eron. Kesäkuusta syyskuuhun 2001 Sundstedt kilpaili kanadalaisessa Team Intersports -tallissa. Kolmen kuukauden kilpailukiertue Pohjois-Amerikassa huipentui arvostetun Quebec-etappiajon voittoon. Syksyllä 2001 Sundstedt siirtyi norjalaiseen Sponsor Service -talliin. Maantiepyöräilyuransa Sundstedt lopetti syyskuussa 2002.
Maastopyöräilyura
thumb|right Maantiepyöräilijän uransa lopetettuaan Sundstedt palasi Suomeen ja jatkoi opiskelujaan Åbo Akademissa. Hän valmistui loppuvuodesta 2004 valtiotieteiden maisteriksi. Pian tuon jälkeen hän muutti miehensä Olaf Schumacherin kanssa Freiburgiin Saksaan. Siellä Sundstedt päätyi maastopyöräoppaaksi. Kesällä 2005 hänen työnantajansa pyysi häntä osallistumaan maastopyöräilykilpailuun. Yllättäen hän voittikin kyseisen maraton-kilpailun jättäen taakseen muun muassa maailmancupin senhetkisen johtajan. Muutama viikko myöhemmin, 26. kesäkuuta Sundstedt osallistui maastopyöräilyn maraton-matkojen EM-kilpailuihin Saksan Frammersbachissa ja voitti Euroopan mestaruuden. Maailmanmestaruuskilpailuissa 2005 Sundstedt sijoittui viidenneksi.