cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hakkapeliitat
Ratsuväki
Ratsastajan lisäksi talonpojan tuli hankkia hevonen varusteineen sekä sotilaan suojavarusteet ja lyömä- ja tuliaseet. Yhtenäistä univormua ei vielä tällöin käytetty. Suomalaisten kehno pukeutuminen olikin esimerkiksi Saksassa huomiota herättävää. Ratsumiehen oli oltava sotaväen käytössä tarpeen mukaan vuosittain. Mikäli mies tai hevonen kuoli, oli tilalle hankittava uusi. Tällaisessa tapauksessa talon annettiin kuitenkin hetki hengähtää. Rekisterit osoittavat talojen olleen silti hyvin aktiivisia korvaamaan tappiot; verovapaus voitiin myös menettää, mikäli ratsukko ei ollut käytettävissä. Sotilas itse saattoi olla talon väkeä, palkattu, tai jopa tarkoitusta varten otettu kasvatti. Se, minkä kruunu talonpoikaisratsuväen verohelpotuksissa menetti, kasaantui muiden maksettavaksi. Verotus olikin aikakaudella äärettömän monimutkainen ja ankara. Sotahistorioitsija Jussi T. Lappalainen arvioi korkeintaan kahden vuoden häiriöttömän palveluksen alkaneen tuottaa talolle nettohyötyä, mutta toistuva uudelleenvarustaminen saattoi hänen mukaansa myös ajaa perikatoon. Historioitsija Arvi Korhonen arvelee laajassa hakkapeliittatutkimuksessa, että ylisukupolvinen jatkuvuus loi perheeseen sotilasperinteitä, jotka paransivat ratsuväen laatua pidemmällä tähtäimellä – ja että myös kruunu hahmotti tämän.
Määrät ja järjestäytyminen
510px|thumb|Suomalainen sotaväki Ruotsin armeijassa 1631–1647. |alt=
Vaikka yhteiskunta kehittyi Kustaa II Adolfin aikana valtavin harppauksin ja turvallisuuspoliittinen tilanne Suomessa helpottui, verotus ja asevoimien väenotot rasittivat Suomea Ruotsin suurvalta-ajan alusta eteenpäin. Kun Suomen verotustaakka vuonna 1615 oli vain noin 270 000 riikintaaleria, oli se vuonna 1625 jo noin 750 000 riikintaaleria. Käkisalmi mukaan lukien Suomen väkiluku oli suurvaltakauden alussa noin 400 000 ihmistä, eli vain noin 1/3 vanhan valtakunnan alueen koko väestöstä. Aimo Halila vetää Suomen historian käsikirjassa tästä sen johtopäätöksen, että kutsuntakelpoinen osa väestöstä olisi näin voinut olla aivan ylimmillään 1/4. Yleisellä tasolla Ruotsin armeijan kansallisesta ratsuväestä vähintään 3/8, jossain kohdin jopa puolet, oli suomalaista alkuperää. Niin ikään Halila laskee, että siitä Ruotsin valtakunnan kansanosasta verotettavia, joka saattoi ratsukon ylipäätään varustaa, sijaitsi 1600-luvun puolivälissä jo 45% prosenttia Suomessa.
Kustaa Adolfin hallinnon sotalaitoksen uudistuksista suomalaisille välittömät seuraukset olivat sotaretkiä edeltäneiden, alueellisuuteen perustavien rykmenttien perustaminen. Nyt Suomeen asetettiin jo vakinaista sotaväkeä palkkasotilaiden ja nostoväen oheen. Asevoimat läpäissyttä organisaatiouudistusta vietiin eteenpäin vuodesta 1617 aina vuoteen 1626 asti, jolloin muotoutuneet ja alun perin vuonna 1617 niin sanotut lippukunnat korvannut kenttärykmenttiorganisaatio säilyi käytössä 1680-luvulle asti. Ruotsin suurvaltakauden alussa vuonna 1617 Suomeen perustettiin kaksi maarykmenttiä, Karjalan ja Suomen rykmentit, määrävahvuuksiltaan 2 228 ja 2 385 miestä. Taistelujoukot olivat näissä musketöörejä ja piikkimiehiä karkeasti yhden suhteessa yhteen. Suomalainen ratsuväen kirjavahvuus oli tuolloin jo 1 729 ratsukkoa kuudessa hieman eri vahvuisessa maalippueessa. Tämä asettaa yhden lippueen ratsukkovahvuuden 300 ratsukon kurviin. Noin kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1626 kenttärykmenttiorganisaatio vakiinnutettiin kahdeksaksi, ensin komentajansa mutta sittemmin silloisten maakuntien mukaan nimetyiksi jalkaväkirykmenteiksi (Savo, Turku, Uusimaa, Pohjanmaa, Pori, Hämeenlinna, Länsi-Viipuri ja Itä-Viipuri) ja kolmeksi ratsuväkirykmentiksi (Turku, Pori-Häme-Uusimaa ja Savo-Viipuri).
Suomen alueelta nostetun kansallisen asevoiman miesmäärät olivat 1620-luvun jälkeen vuosisadan ensimmäisen puoliskon ajan saman suuntaisia: jalkaväkeä jonkin verran yli 13 000 nihtiä ja ratsuväkeä 3 000 ratsukosta aina jopa lähelle 4 900 ratsukkoa. Aluksi tämä oli yhteensä noin 16 500 suomalaista sotilasta. Kolmikymmenvuotisen sodan loppujaksolla tapahtui lyhyt kasvu palveluksessa olevien määrässä. Vuonna 1644 palveluksessa oli tuolloin niin ikään noin 13 500 nihtiä, mutta suomalaisen ratsuväen kokonaismäärä kohosi sodan ennätykseen, lähelle viittä tuhatta ratsukkoa. Näin suomalaista sotaväkeä oli enimmillään yhteensä yli 18 500 henkeä kuningaskunnan armeijassa kolmikymmenvuotisessa sodassa. Sodan päättyessä muutaman vuoden kuluttua määrä oli taas yli tuhat ratsukkoa vähemmän. Ennen 1620-lukua vakinaisen väen suomalaisvahvuudet olivat olleet merkittävästi pienempiä; nihtejä alle 7 000 ja ratsukkoja noin 1 100, Ruotsin omien vastaavien ollessa 18 200 ja 2 200. Tässä luvussa ei ole mukana palkka- eikä varusväki, sillä muutokset näiden määrissä olivat jatkuvia. Vertaillen näistä luvuista saa hyvän käsityksen juuri Kustaa Adolfin ajan asevoimain vakinaistamisohjelman vaikutuksista esimerkiksi Suomen miehille, ja toisaalta kuningaskunnan kansallisen ratsuväen suomalaispainotteisuudesta. Kolmikymmenvuotiseen sotaan viedyistä suomalaisista jalkaväen sotilaista alle puolet palasi takaisin kotiinsa, ja ratsuväestä noin kuusikymmentä prosenttia.
Romantisoituminen ja jälkimaine
thumb|upright|Hakkapeliitta vuonna 1940 julkaistussa postimerkissä. Hakkapeliittojen maine ja perintö on nostattanut myöhempinä aikoina Suomessa kansallisromanttista innostusta. Suomalaisen ratsuväen on ajateltu olleen kolmikymmenvuotisessa sodassa yhtäältä juhlittua, toisaalta pelättyä ja julmaa. Suomalaisten panosta Ruotsin suurvalta-aseman saavuttamiseen on myöhemmin kuitenkin joissain ulostuloissa väheksytty, sekä käytetty puheenvuoroja, joiden mukaan myös käsitys hakkapeliittain tunnettuudesta sekä toisaalta erityisyydestä olisi vain kansallisromantikkojen mielikuvitusta. Tällainen voidaan nähdä kuitenkin myös pienenä osana varsin laajaa keskustelua maidemme suhteesta Ruotsin suurvaltakaudella. Suomessa puolestaan Ruotsin on esimerkiksi koettu käyttäneen Suomea siekailematta hyväkseen, ja argumentilla on vastustettu esimerkiksi aikakauden muistomerkkejä, kuten Kustaa II Adolfin patsasta. Hakkapeliitta-historia valjastettiinkin osaksi kielitaistelua, ja 1932 aitosuomalaiset ylioppilaat ja lukiolaiset perustivat hakkapeliittain päivän kilpailijaksi 6. marraskuuta vietettävälle ruotsalaisuuden päivälle.[1] Hakkapeliitta-historiaa ei kuitenkaan ole aina pidetty suomalaisille edullisena. Kun maalle alettiin etsiä ensimmäistä kertaa kansallisia suurmiehiä 1800-luvulla, korostettiin sivistyshistorian edustajia sotasankareiden sijaan. Suomalaisten erikoislaatuisuudeksi ei haluttu nähdä sotaisuutta. Toisaalta Ruotsin suurvaltakauden jälkeen kansanperinteessä tiedettiin hakkapeliitoista sangen vähän, kunnes käsite romantisoitiin 1800-luvun puolivälistä alkaen. Keskeisin vaikuttaja oli Sakari Topelius, jonka massiivinen historiallinen romaani, Välskärin kertomuksia, kuvaa alussa elävästi hakkapeliittoja kolmikymmenvuotisessa sodassa. Teos on vaikuttanut useiden suomalaisten sukupolvien sivistykseen. Tämän lisäksi Topelius julkaisi vuonna 1875 oppikirjan aseman 70 vuodeksi saavuttaneen ja hakkapeliittojakin ylistäneen Maamme kirjan. Osiot suomalaisista sotilaista kolmikymmenvuotisessa sodassa perustuvat Maamme kirjassa toisen käden kautta aikalaislähteisiin, ja se esittää suurvaltakauden suomalaiset ratsusotilaat näin:
Hakkapeliitat olivat korostuneesti esillä viimeksi 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Gabriel Rein julkaisi tutkimuksensa suomalaisista ulkomaisissa alkuperäislähteissä 1500- ja 1600- luvuilla vuonna 1909. Santeri Ivalo ja Kyösti Vilkuna julkaisivat vuodesta 1915 alkaen myös hakkapeliittoja sivunnutta Suomalaisia sankareita -lukemistoa, ja vuonna 1925 alkoi ilmestyä suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehti. Hakkapeliittojen kunniaksi vuodesta 1931 lähtien puuhattu muistomerkki herätti kiivasta keskustelua usean vuoden ajan, kunnes hanke haudattiin 1933. Patsashankkeen aikana myytiin esimerkiksi hakkapeliitta-olutta. Artturi Leinonen kirjoitti 30-luvulla kolmiosaisen sotahistoriallisen seikkailuromaanin Hakkapeliitat. Vuosina 1936, 1939 ja 1941 Suomessa ilmestyi sotahistoriaa popularisoineet kuvaukset Hakkapeliittain mukana 30-vuotisessa sodassa, Hakkapeliittoja ja karoliineja – Kuvia Suomen sotahistoriasta ja Voittoja ja tappioita Euroopan sotakentillä, joista viimeisessä, ruotsalaisessa teoksessa, suomentaja Toivo Kaila pahoittelee suomalaisten sivuuttamista. Valintaa voinee pitää ruotsalaisessa historiankirjoituksessa jopa eräänlaisena ilmiönä. 1930-luvulla julkaistiin myös punaisen ristin avustuspostimerkkisarja 1600-luvun alun Ruotsin sodanjohtajista, ja vuonna 1940 hakkapeliitta-aiheinen avustuspostimerkki. Ajankohdan merkittävin ponnistus hakkapeliittojen eteen oli kuitenkin puolustusministeriön Arvi Korhoselta tilaama tutkimus, jonka pohjalta julkaistiin yli tuhatsivuinen kokonaisuus Hakkapeliittain historia. Sotien jälkeen kiinnostus hakkapeliitta-teemaan kuihtui. Arvi Korhosen perustutkimuksen lisäksi vain Jussi T. Lappalainen, Matti J. Kankaanpää ja Sebastian Jägerhorn ovat julkaisseet merkittävää aihepiirin tutkimusta, ja muun hakkapeliittoihin liittyvän julkaisutoiminnan vähäisyys on miltei huomiota herättävää. Suomen osuutta Ruotsin suurvalta-ajan sotiin laajalti tutkinut Lappalainen arveleekin aihetta kattavasti käsittelevässä teoksessaan Sadan vuoden sotatie nykyisten sukupolvien sivuuttavan aiempien sukupolvien hakkapeliittoihin osoittaman kiinnostuksen. Hän tarkasteli kirjassa ja sen pohjana olleissa tutkimuksissaan myös, olivatko hakkapeliitat tunnettuja, juhlittuja, julmia tai pelättyjä. Jägerhorn on kuvannut muun muassa Torsten Stålhandsken suorassa alaisuudessa toimineen hakkapeliittaupseerin sotilaselämää taistelukentillä tukeutuen alkuperäislähteisiin. Detlev Pleiss on tutkinut Saksan maan paikallisväestön kokemuksia suomalaisista sotilaista 2017 ilmestyneessä väitöskirjassaan.
thumb|300px|left|Hakkapeliitta-tapahtuma Tammelassa elokuun ensimmäisenä viikonloppuna 2006. Jussi T. Lappalaisen mukaan aihepiirin tutkimus ja sen pohjana oleva alkuperäisaineisto osoittavat suomalaisten sotilaiden olleen kolmikymmenvuotisessa sodassa verrattain hyväkäytöksisiä. Esimerkiksi Nils Nilsinpojan savolainen jalkaväkikomppania majoittui Lutzenin taistelun jälkeen useaksi vuodeksi Königshofenin pikkukaupungin varusväeksi. Kulttuurivaihto alkoi: suomalaiset söivät vehnää ja joivat viiniä, kaupunkilaisia opetettiin saunomaan. Savolaisten kerrotaan käyttäytyneen paikallisia kohtaan hyvin, jopa myöhempinä puutteen aikoina. Toisaalta eräässä kertomuksessa pieneen Lindenin maalaiskylään ratsasti tammikuussa 1634 parikymmentä ruotsia, jotka syyllistyivät rikoksiin – myös seksuaaliseen väkivaltaan – paikallisia kohtaan. Talonpojat nousivat vastarintaan ja sotilaat jäivät alakynteen. Asiaa selvitettiin niin asevoimien kuin paikallisviranomaistenkin taholta, minkä seurauksena komentaja Gustav Horn rankaisi vastuullisiksi katsottuja upseereita alleviivatakseen, ettei tällainen käynyt päinsä. Ainakin yksi Lindenissä raiskaukseen syyllistynyt tunnistettiin ”lihavaksi itäsuomalaiseksi”. Kun ruotsalaiset aikalaislähteissä syyllistyvät rikoksiin ja julmuuksiin, voi tämä tarkoittaa yhtä hyvin niin Ruotsin armeijan palkkajoukkoja, ruotsalaisia itseään, kuin suomalaisiakin. Lappalainen arvioikin, että kokonaisuutena ajatus siviilien eritoten suomalaisia sotilaita kohtaan tuntemasta pelosta on korostuneen kansallistunteen ja hakkapeliittojen kotimaisen romantisoinnin aikaansaannosta. Toisaalta, ja osittain tämän oman arvionsa kanssa ristiriitaisesti, Lappalainen kuitenkin kertoo kirjassaan jossakin päin Saksaa myös pelotellun lapsia hakkapeliitoilla vielä hänen oman tutkimuksensa aikoihin tai juuri tätä aiemmin. Hakkapeliitat olivat näin korvanneet geneeriset möröt tällaisessa merkitysyhteydessä. Tutkija ei selitä selvää ristiriitaa tässä havainnossa verrattuna johtopäätöksen, etteivät nimenomaan suomalaiset pelottaneet siviilejä mitenkään erityisesti. Lappalainen nostaa kirjassaan myös esiin ainakin Suomessa kuuluisaksi tulleen latinalaisen rukouksen ”Ex agmine haccapellorum libera nos, Domine” suomentaen sen pyynnöksi säästää rukoilijat ”hakkapeliittojen läpimarssilta”. Hän ei ota kuitenkaan kantaa kysymykseen rukouksen autenttisuudesta, tahi kuinka rukoilija on osannut pyytää tulla varjelluksi nimenomaan hakkapeliitoilta – termin kun ei pitäisi olla aikalaisten laajalti tuntema.
Vaikka jakso siviilien hakkapeliittoja tai ylipäätään suomalaisia kohtaan tuntemasta pelosta Jussi T. Lappalaisen kirjassa Sadan vuoden sotatie jättääkin avoimia kysymyksiä, pitää hän kiistattomana, että Ruotsin vihollisten joukoissa tiedettiin suomalaisista, tunnettiin näiden meriittejä ja pidettiin suomalaisia (sekä “lappalaisia”, joita Ruotsin armeijaan ei kuulunut) jopa taikakeinoja omaavina. Tähän on todennäköisimmin syynä poikkeuksellisen hyvä sotamenestys, jonka yhdeksi syyksi Lappalainen esittää hakkapeliittojen sopeutumisen sodan kovaan arkipäivään: vieraalla maalla ei kielitaidottomilla suomalaisilla ollut muuta turvaa kuin toisensa. Oli sopeuduttava ja hoidettava annetut tehtävät. Ajankohta huomioiden ajatus kyvystä käyttää taikakeinoja ei ole niin ihmeellinen kuin nykyihminen saattaa asian mieltää. Tuohon aikaan tieteellinen maailmankuva oli vasta muodostumassa. Maailmanlopun enteet, mystiikka ja voimakas uskonnollisuus sulautuivat ihmisten arjessa yhdeksi kulttuuriseksi todellisuudeksi vielä 1600-luvulla. Lappalaisen tulkinta tukeekin esimerkiksi jo sata vuotta aiemmin julkaistua Gabriel Reinin alkuperäislähteisiin nojaavaa tutkimusta, jonka mukaan suomalaisten toimintaa vaikuttaa pääasiassa ylistetyn. Rein viittaa vain yhteen tapaukseen, jossa suomalaisten sotilaiden suoritusta vähäteltiin. Tämän tutkimuksista käy myös ilmi, että kuningas Kustaa II Adolf kertoi julkisesti antavansa arvoa suomalaiselle sotaväelleen. Kaikesta huolimatta aikalaisviittaukset suomalaisiin ja heidän sotatyöhönsä ovat tämän hetkisen tutkimuksen valossa olleet kokonaisuuteen suhteutettuna vähäisiä, ja hakkapeliitta-terminologian käyttö äärimmäisen harvinaista. Rein itse vielä alleviivaa suomalaisten olleen aikalaismaininnoissa laajimmin esillä 1630-luvun alkupuolella, jonka jälkeen mainintojen määrä suorastaan romahtaa.
Turussa
thumb|upright|Tottien kuori Turun tuomiokirkossa. Historioitsija Olavi Antila arvelee Turun linnan olleen viimeinen kotimaan näkymä Saksaan laivatuille hakkapeliitoille. Tuolloin alueen muu infrastruktuuri oli vaatimatonta. Kustaa II Adolfin näköispatsas sijaitsee Turussa Vanhan Akatemiatalon edessä. Ruotsin kuninkaista juuri hän vieraili Suomessa useimmin. Turun tuomiokirkkoon on tallennettu useita hakkapeliittoihin liittyviä muistoja. Vanhin on Kustaa Adolfin sotataidon opettajan, vuonna 1615 kuolleen Evert Hornin ja hänen puolisonsa muistomerkki Pyhän Ruumiin kuorissa. Yksi lasi-ikkuna esittää kuningasta Hornin paarien ääressä. Tuomiokirkkoon on niin ikään haudattuna kaksi suurvalta-ajan alun suomalaista sotilasta, suomalaista ratsuväkeä komentanut marsalkka Åke Tott puolisonsa Kristina Brahen kanssa Tottien kuorissa, ja hakkapeliittakenraali Torsten Stålhandske vaimonsa Kristina Hornin kera.
Marssi, muistomerkki ja patsas
Sakari Topelius sanoitti vuonna 1872 perinteisen saksalaisen kansanmarssin, jonka sävel mitä ilmeisimmin tunnettiin jo 1600-luvulla, uudella nimellä ”Suomalaisen ratsuväen marssi 30-vuotisessa sodassa”. Laulu on tätä nykyä pääesikunnan kunniamarssi. Suomalaisen ratsuväen perinteiden vaalimiseksi perustettiin vuonna 1926 Hakkapeliittayhdistys. Suomen viimeiset ratsuväkitaistelut käytiin jatkosodassa, tunnuslauseena edelleen “Hakkaa päälle!”
Hevos- ja hakkapeliittapitäjänä tunnetussa Tammelassa paljastettiin 2. lokakuuta 1932 harmaakivimuistomerkki kunnasta lähteneiden 24 hakkapeliitan muistoksi. Se sijaitsee kunnan keskiaikaisen kivikirkon edessä. Muistomerkki on Suomen ensimmäinen laatuaan. Hankkeen ideoi Jalmari Finne – joka yritti sitä ensin Kangasalle – ja mahdollisti mesenaatti Esko Aaltonen. Lisäksi Tammelan Mustialan kylässä vietetään vuosittain elokuun ensimmäisenä viikonloppuna kaksipäiväistä hakkapeliitta-tapahtumaa.
Lahden Sairaalanmäellä paljastettiin lokakuussa 1975 Pentti Papinahon ratsastajapatsas Hakkapeliittain kotiinpaluu. Vaikka patsaan esittämä tuokiokuva sodasta palaavista veteraaneista ylväine ulkomaisine hevosineen on hakkapeliitoista tietokirjan 2001 kirjoittaneen Olavi Antilan mukaan uskottavuudessaan “mieliin painuva”, on patsas Lahdessa herättänyt myös päinvastaisia näkemyksiä. Reserviupseerikurssi RUK 176 vuonna 1984 nimettiin Hakkapeliitta-kurssiksi.
Sotahuuto
Hakkapeliittain sotahuutoa on käytetty myös suomalaisten urheilijoiden kannustamiseen. Aivan erityisesti huuto ”Hakkaa päälle Suomen poika, ettei Ruotsi meitä voita!” kajahteli Suomi-Ruotsi-yleisurheilumaaotteluiden kisakatsomoissa sodan jälkeisinä vuosikymmeninä. Huuto oli niin keskeinen osa tämän urheilutapahtuman kulttuuria, että vuonna 2000 julkaistu Liikuntatieteellisen seuran maaotteluhistoriikki nimettiin ”Hakkaa päälle!” Ruotsi-ottelu – Finnkampen, ja teoksessa kisavieraiden matkustusta Ruotsiin kutsuttiin ”hakkaa päälle -turismiksi”. Tähän ulottuvuuteen hakkapeliittain perintöä liittyvää keskustelua käytiin vielä myös vuonna 2014, kun Kansallinen olympiakomitea kielsi naisten jääkiekon A-maajoukkueen maalivahtia käyttämästä kypärässään tekstiä “hakkaa päälle”.
Brian Wilson
Brian Douglas Wilson (s. 20. kesäkuuta 1942 Inglewood, Kalifornia) on yhdysvaltalainen muusikko, laulaja, lauluntekijä ja tuottaja, joka tunnetaan parhaiten The Beach Boys -yhtyeen perustajana ja pääasiallisena säveltäjänä, sovittajana ja tuottajana. Häntä pidetään yhtenä tärkeimmistä ja vaikutusvaltaisimmista pop-säveltäjistä.
Varhainen elämä
Brian Wilson syntyi Inglewoodissa Kaliforniassa 20. kesäkuuta 1942 keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä Murry oli heikohkosti menestynyt lauluntekijä, joka kuritti lapsiaan joskus ankarasti.
Wilsonin veljekset Brian, Dennis ja Carl sekä heidän serkkunsa Mike Love esiintyivät yhdessä yksityistilaisuuksissa 1950-luvulla. Kun heidän koulukaverinsa Al Jardine liittyi mukaan, pojat perustivat yhtyeen The Pendletones, joka vaihtoi myöhemmin nimekseen The Beach Boys. Brian soitti yhtyeessä bassokitaraa ja lauloi.
Kultakausi 1961−1966
thumb|upright|left|Wilson soittamassa bassokitaraa The Beach Boyssa vuonna 1964. Wilson ohjasi The Beach Boysin kansainväliseen suosioon. Hän sävelsi ja tuotti yhtyeelle vuosina 1962−1967 sarjan pop-klassikoita: "Surfin' USA", "Fun, Fun, Fun"," "I Get Around," "Help Me, Rhonda," "California Girls," "Wouldn’t It Be Nice," "God Only Knows", "Good Vibrations" ja "Heroes and Villains.". Samaan aikaan hän tuotti ja sävelsi myös monille muille yhtyeille ja artisteille, kuten Jan & Deanille ja The Honeysille.
Wilson alkoi 1960-luvun puolivälin tienoilla viedä yhtyeensä kevyttä surffi- ja hauskanpitomusiikkia uuteen suuntaan. Hän oli jättäytynyt yhtyeen kiertueilta vuoden 1964 lopussa saatuaan hermoromahduksen. Samalla hän pystyi keskittymään täysin sävellys- ja studiotyöhönsä. Tuloksena oli vuoden 1966 Pet Sounds -albumi, jonka musiikin Wilson teki sanoituksia lukuun ottamatta lähes kokonaan yksin. Albumi on musiikillisesti hyvin monimutkainen ja tuotannoltaan innovatiivinen. Levy-yhtiö ja muut Beach Boysin jäsenet vastustivat Wilsonin uutta suuntaa, eikä albumi omana aikanaan ollut suuri menestys. Sitä pidetään kuitenkin nykyisin The Beach Boysin parhaana albumina, ja esimerkiksi The Beatlesin Paul McCartney on kutsunut sitä omaksi suosikkialbumikseen, joka toimi myös tärkeimpänä innoituksena The Beatlesin Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band -albumille.
Pian Pet Soundsin julkaisemisen jälkeen Wilson viimeisteli jo Pet Soundsin aikaan alkunsa saaneen kappaleensa, klassikoksi nousseen "Good Vibrations" (1967). Se nousi listaykköseksi ja rohkaisi Wilsonia jatkamaan samalla tyylillä seuraavallekin albumilleen.
SMiLE ja romahdus 1966−1971
Wilsonin mielenterveys oli horjunut jo usean vuoden ajan. Hän kertoi vuonna 1991 alkaneensa kuulla häiritseviä ääniä unissaan jo vuonna 1963, ja seuraavana vuonna äänet yleistyivät ja pahenivat sekä alkoivat muistuttaa Wilsonin isän käyttämiä solvauksia. Myöhemmin Wilson kertoi halventavien äänien alkaneen vasta kun hän oli alkanut käyttää psykedeelejä. Wilsonin käytös muuttui vaiheittain omituisemmaksi, ja hänestä tuli pakkomielteinen ja vainoharhainen.
Odotusten ja paineiden alaisena Wilson rupesi työstämään teosta, josta hän suunnitteli "teinisinfoniaa Jumalalle". Yhdessä lyyrikkonsa Van Dyke Parksin kanssa hän rupesi kuumeisesti toteuttamaan Smile-albumia, jossa heidän oli tarkoituksena porautua syvälle Amerikan historiaan ja kokeilla popmusiikin rajoja. Levyä äänitettiin useissa studioissa yhtä aikaa, ja lopputuloksena oli valtava määrä erilaisia muunnelmia, ottoja ja versioita teemoista, jotka olivat välillä hyvinkin lyhyitä palasia kokonaisuudesta. Kasautuvat paineet levy-yhtiön ja muun yhtyeen, erityisesti Mike Loven suuntaan, raskas huumeiden käyttö yhdistettynä mielenterveysongelmiin ja lohduton aikataulujen venyminen sai lopulta Wilsonin epäilemään koko hanketta. Valtavan ennakkomainonnan saanut levy pantiin lopulta jäihin toukokuussa 1967.
Synkät vuodet 1972−1989
thumb|upright|Wilson tuottajanpöydän takana vuonna 1976. 1970-luvun alun studioyritykset hiipuivat lopulta täysin, ja Wilson käytti lopulta kaiken aikansa ylensyöntiin, nukkumiseen ja huumeiden käyttöön. Hänen lähipiirinsä kutsui apuun ristiriitaisen maineen saaneen terapeutin tohtori Eugene Landyn saadakseen Wilsonin työskentelemään ja ylipäätään nousemaan yläs aamuisin. Wilson piristyi hoidosta siinä määrin, että vuonna 1976 hän osallistui ensimmäistä kertaa yhtyeen konsertteihin sitten vuoden 1964. Hän myös äänitti muutamia uusia levyjä, tosin välttävällä menestyksellä. Landy diagnosoi Wilsonilla paranoidisen skitsofrenian, joka myöhemmin korjattiin skitsoaffektiiviseksi häiriöksi.
The Beach Boysin manageri Stephen Love erotti Landyn vuonna 1976 katsottuaan, että psykiatri kontrolloi Wilsonin elämää ja uraa jo liikaa. Landyn lähdettyä Wilson oli vuosikausien ylensyömisen, juopottelun ja huumeidenkäytön jälkeen lihonut vuonna 1982 jo 130 kilogramman painoiseksi, ja hänen mielenterveytensä oli taas heikentynyt. Hänen lähipiirinsä pyysikin Eugene Landyltä jälleen apua. Tämä suostui sillä ehdolla, että kukaan ei saisi puuttua hänen menetelmiinsä. Myös Wilson saatiin suostuteltua Landyn hoitoihin. Landy määräsi Wilsonin muuttamaan heti Havaijille, missä hänet pantiin laihduttamaan ja vieroittumaan päihteistä. Landysta tuli useaksi vuodeksi Wilsonin ylin auktoriteetti.
Wilson hoikistui ja tervehtyi Landyn hoidossa parissa vuodessa. Hän kuntoili, teki musiikkia ja liikkui jälleen ihmisten ilmoilla, tosin aina kaitsijoidensa valvonnassa. Landy kontrolloi joka hetkeä Wilsonin elämässä, myös tämän naissuhteita ja musiikkiuraa. Hän määräsi sen, minkä kappaleiden parissa Brianin pitäisi työskennellä, ja hän myös antoi Wilsonille omia ja naisystävänsä sanoituksia sävellettäväksi.
Keväällä 1988 Kalifornian lääketieteellinen lautakunta nosti syytteen Landya vastaan, osittain Landyn ja Wilsonin suhteen johdosta. Kanteen mukaan Landyn luomat henkilösuhteet olivat aiheuttaneet toisille osapuolille tunne-elämän vahinkoja, riippuvuutta ja taloudellista hyväksikäyttöä. Myöhemmin myös Wilsonin/Beach Boysin perikunta nosti syytteet Landya vastaan. Keväällä 1989 Landy pakotettiin luopumaan psykologin toimiluvastaan. Koska Landy oli kuitenkin lakannut toimimasta Wilsonin terapeuttina jo 1987, miesten liikesuhde jatkui entisellään. Landy myös salakirjoitti itseään imartelevia osia Wilsonin omaelämäkertaan, joka ilmestyi vuonna 1991. Kun Wilsonissa oli havaittu Landyn vaarallisen runsaasti määräämien psykotrooppisten lääkkeiden aiheuttamaa pakkoliikeoireyhtymää, Landy haastettiin jälleen oikeuteen. Santa Monican korkein oikeus määräsi vuonna 1991 Landyn irrottautumaan Wilsonin elämästä, ja päätös tuli voimaan helmikuussa 1992.
Toipuminen ja sooloura 1988−
Wilson aloitti soolouransa albumilla Brian Wilson (1988), jolta julkaistiin single "Love and Mercy". Albumi ja single eivät myyneet yhtä hyvin kuin samaan aikaan julkaistu The Beach Boysin "Kokomo", joka nousi singlelistan ykköseksi.
Wilson alkoi tehdä soolokiertueita taustayhtyeensä kanssa 2000-luvun alussa. Häneltä julkaistiin livealbumit Live at the Roxy Theatre (2000) ja Pet Sounds Live (2002), jolla hän esitti Beach Boysin Pet Sounds -albumin kappaleita. Wilsonin seuraava studioalbumi oli Gettin' In Over My Head (2004). Samana vuonna Wilson vihdoin esitti Beach Boysin julkaisemattoman SMiLE-albumin musiikin konsertissa Lontoon Royal Festival Hallissa. Hän äänitti laulut studiossa huhtikuussa 2004 albumille Smile, joka voitti Grammy-palkinnon. Albumin julkaisun jälkeen Wilson teki maailmankiertueen.
Wilsonin seuraava albumi oli joulualbumi What I Really Want for Christmas (2005), jota seurasi konseptialbumi That Lucky Old Sun (2007). Seuraavalla albumillaan Brian Wilson Reimagines Gershwin (2010) Wilson tulkitsee George Gershwinin lauluja, joista kaksi oli Wilsonin viimeistelemiä Gershwinin perikunnan luvalla. Albumilla In the Key of Disney (2011) Wilson esittää 11 klassista Disney-laulua.
Wilson liittyi väliaikaisesti takaisin The Beach Boysiin vuonna 2012 yhtyeen kiertueelle ja uudelle studioalbumille That's Why God Made the Radio. Sen jälkeen Wilson ei ole osallistunut Mike Loven ja Bruce Johnstonin ylläpitämän yhtyeen toimintaan.
thumb|Wilson esiintymässä vuonna 2017. Wilsonin seuraavalla studioalbumilla No Pier Pressure (2015) esiintyy useita vierailevia artisteja, mukaan lukien kolme Beach Boysin entistä jäsentä. Vuonna 2016 Wilson teki Pet Sounds -albumin 50-vuotisjuhlakiertueen ja julkaisi livealbumin Brian Wilson and Friends. Seuraavana vuonna Wilsonilta julkaistiin hänen 30-vuotisen soolouransa ajalta kokoelmalevy Playback: The Brian Wilson Anthology, jolla on myös kaksi aiemmin julkaisematonta kappaletta.
Wilsonin muistelmateos I Am Brian Wilson julkaistiin vuonna 2016. Teos julkaistiin suomeksi nimellä ''Valoa ja varjoja. Muistelmat'' (Like, 2017).
Wilson esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa Pori Jazzeilla heinäkuussa 2017, jolloin hän esitti yhtyeineen Pet Sounds -albumin kokonaisuudessaan, The Beach Boysin muuta tuotantoa sekä omaa soolotuotantoaan. Yhtyeessä olivat mukana myös Al Jardine ja hänen poikansa Matt.
Wilson kiertää vuonna 2019 yhdessä Al ja Matt Jardinen, entisen Beach Boys -kitaristin Blondie Chaplinin sekä The Zombies -yhtyeen kanssa.
Vaikutteet ja tyyli
Wilson kertoi vuonna 2015 haastattelussa oppineensa rock and rollin kirjoittamisesta Chuck Berryn levyiltä ja tuottamisesta Phil Spectorin levyiltä. Harmonioita hän kertoo oppineensa monenkin artistin musiikista. Wilsonin mukaan The Beatles oli hänelle tärkeä innoituksen lähde, mutta he eivät kuitenkaan vaikuttaneet Wilsonin musiikkiin.
Wilsonin täydellisyydenkaipuu studiotilanteissa on usein ajanut muut yhtyeen jäsenet sekä Wilsonin käyttämät studiomuusikot läkähdyksen ja turhautumisen partaalle. Osittain tästä syystä alun perin julkaisematta jäänyttä levyä "Smile" äänitettiin pahimmillaan kolmessa studiossa yhtä aikaa, ja lopputuloksena levy oli tuhansien eri äänitysten ja ottojen sekava palapeli, jonka Wilson lopulta viimeisteli vasta 38 vuoden jälkeen vuonna 2004. Phil Spectorin tavoin Wilson käyttää stereokuvan sijasta levyillään yhä monomiksausta, mikä ei hänen mukaansa liity kuurouteen.
Perhe
Wilsonin toinen vaimo on Melinda Ledbetter, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1995.
Hannu Ryöppönen
Hannu Ryöppönen (s. 1952 Pernaja) on suomalainen yritysjohtaja ja hallitusammattilainen, joka toimi 1970-luvulta lähtien monien kansainvälisten yritysten talousjohtajana Lontoossa, New Yorkissa, Kööpenhaminassa, Luxemburgissa ja Tukholmassa. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2008 Stora Enson varatoimitusjohtajan paikalta. Hänet tunnetaan erityisesti kansainvälisen rahoituksen asiantuntijana.
Ryöppönen syntyi Pernajan Haddomissa ja kirjoitti 1971 ylioppilaaksi Lovisa svenska samlyceumista. Hän suoritti diplomiekonomin tutkinnon Helsingin Hankenilla ja toimi ensin Rautakirjan ja Hoechst-yhtymän talousjohdossa Suomessa, kunnes lähti 1977 Yhdysvaltoihin. Siellä hän teki uraa Alfa Lavalin ja Chemical Bankin palveluksessa, kunnes hänet valittiin vuonna 1985 ruotsalaisen Ikean talousjohtajaksi. Hän työskenteli 14 vuotta Ingvar Kampradin lähipiirissä ja siirtyi sitten ruotsalaisen Industri Kapitalin palvelukseen. Vuosina 2003 Ryöppönen kutsuttiin alankomaalaisen, maailman suurimpiin kuuluneen vähittäiskauppayrityksen Aholdin taloudesta vastaavaksi varatoimitusjohtajaksi, tehtävänään luotsata yritys vararikon partaalta uuteen alkuun kirjanpitoskandaalin jälkeen. Vuonna 2005 hänet valittiin Stora Enson talousjohtajaksi.
Jäätyään 56-vuotiaana eläkkeelle vuonna 2008 Ryöppönen on toiminut yksityissijoittajana sekä muun muassa Amer Sportsin, ICAn ja Novo Nordiskin hallituksen jäsenenä ja ruotsalaisen metsäteollisuusyrityksen Billerud Korsnäsin hallituksen puheenjohtajana. Hän asuu vaimonsa kotimaassa Britanniassa. Heillä on neljä aikuista lasta, ja kotikielinä ovat englanti, ruotsi ja tanska.
Jyri Ojansivu
Jyri Ukko Ojansivu (s. 1987) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Oulun ja Kotkan kaupunginteattereissa. Jyrin isä oli suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija Kunto Ojansivu.
Karuselli (televisiosarja)
Karuselli on suomalainen kymmenosainen draamakomediasarja, joka julkaistiin C More -suoratoistopalvelussa syksyllä 2021. Sarjan on ohjannut Petteri Summanen, joka on myös käsikirjoittanut sarjan yhdessä Kari Hietalahden ja Anna Ruohosen kanssa. Televisiossa sarja esitettiin MTV3-kanavalla tammi–maaliskuussa 2022.
Jyri Ojansivu
Ura
Ojansivu oli lapsuudessaan mukana Teatteri Eurooppa Neljän toiminnassa. Lisäksi hän näytteli poikarooleja sekä lyhyt- että kokoillan elokuvissa, kuten Jarmo Lampelan episodielokuvassa Joki.
Karuselli (televisiosarja)
Sarjan jokainen osa on oma itsenäinen tarinansa. Sarjassa näyttelevät muun muassa Paavo Kinnunen, Mimosa Willamo, Kari Hietalahti, Martti Suosalo, Riitta Havukainen, Jussi Vatanen, Tommi Korpela, Niina Koponen, Saara Kotkaniemi ja Mikko Kivinen.
Jyri Ojansivu
Ura
Ojansivu aloitti opintonsa Teatterikorkeakoulussa vuonna 2009 ja valmistui 2015. Vuonna 2013 Ojansivu näytteli Immun roolin Paavo Rintalan tekstiin perustuvassa Hämeenlinnan teatterin musiikkinäytelmässä Pojat. Seuraavana vuonna hänellä oli Peten rooli Anna-Leena Härkösen käsikirjoittamassa ja Costello Hautamäen säveltämässä musikaalissa Kersantti Karoliina, joka sai lähes 12 000 katsojaa.
Valmistuttuaan Ojansivu sai kaksivuotisen kiinnityksen Oulun kaupunginteatteriin, missä hän näytteli muun muassa Aleksin roolin Pauliina Rauhalan draamassa Taivaslaulu. Näytelmä keräsi lähes 34 000 katsojaa. Syksyllä 2017 Ojansivu sai kaksivuotisen kiinnityksen Kotkan kaupunginteatteriin, missä hän näytteli muun muassa Tohvelisankarin rouvassa.
Ojansivun ensimmäinen merkittävä aikuisiän elokuvarooli oli miespääosa Lampelan elokuvassa Nuoren Wertherin jäljillä (2013), jossa hän näytteli Iina Kuustosen kanssa. Muutoin Ojansivu on näytellyt valkokankailla lähinnä sivurooleja.
Vuonna 2022 Ojansivu näytteli Putouksen neljännellätoista kaudella.
Filmografia
Ojansivu on näytellyt pikkutontun roolin joulukalenterissa Tonttu Toljanterin joulupulma vuonna 1998.
Bertin lemmenhuolet
Bertin lemmenhuolet on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin kirjoittama kirja. Alkuperäisteos on julkaistu vuonna 1994 ja suomennos vuonna 1997.
Sanita Pušpure
Sanita Pušpure (s. 21. joulukuuta 1981 Riika, Latvia) on irlantilainen, Latviassa uransa aloittanut soudun maailmanmestari.
Pušpure sijoittui maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2011 pariairokaksikossa Lisa Dilleenin kanssa 12:nneksi. Lontoon olympialaisissa 2012 Pušpure kilpaili yksikössä ja sijoittui 13:nneksi voitettuaan C-finaalin. Vuonna 2014 hän saavutti yksikössä EM-pronssia ja sijoittui MM-kilpailuissa neljänneksi. Vuonna 2015 hän oli EM-kilpailuissa viides ja MM-kilpailuissa yhdestoista. Vuonna 2016 hän saavutti toistamiseen EM-pronssia ja sijoittui Rio de Janeiron olympialaisissa 13:nneksi.
Vuonna 2017 Pušpure sijoittui MM-kilpailujen yksikössä neljänneksi. Plovdivin MM-kilpailuissa 2018 hän voitti maailmanmestaruuden yli viiden sekunnin erolla Sveitsin Jeannine Gmeliniin. Seuraavana vuonna hän voitti Euroopan-mestaruuden Luzernissa ja maailmanmestaruuden Ottensheimissa.
Luettelo moottoripyörämerkeistä
Tämä on luettelo moottoripyörämerkeistä.
Jari Penttilä
Jari Penttilä (s. 1961) on ollut Halsuan kunnanjohtaja vuodesta 2013. Sitä ennen hän oli Halsuan kunnansihteeri. Hän näkee Halsuan pienuuden etuna. Kun hänestä tuli Halsuan kunnanjohtaja, Halsualla lakkautettiin kunnansihteerin virka. Penttilän mukaan Halsualla kaikki tarvittavat palvelut ovat lähellä ja sosiaaliset verkostot toimivat.
Antti-Jussi Vahteala
Antti-Jussi Vahteala on ollut Haapaveden kaupunginjohtaja vuodesta 2014. Aikaisemmin hän työskenteli Haapaveden kaupungin talousjohtajana. Hän on syntyisin Vesannolta ja koulutukseltaan terveystieteen maisteri ja sairaanhoitaja. Vahteala siirtyi Korpelan Voiman kuntayhtymän toimitusjohtajaksi vuoden 2020 syyskuun alusta.
Carunchio
Carunchio on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 640 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 639 asukasta.
J. E. Sunila
Johan (Juho, J. E.) Emil Sunila (16. elokuuta 1875 Liminka – 2. lokakuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen maalaisliittolainen poliitikko, joka toimi maataloushallituksen ylijohtajana vuosina 1923–1936 sekä kahdesti Suomen pääministerinä 1927–1928 ja 1931–1932. Kansanedustajana hän oli 1922–1927 ja 1929–1933.
Agronomi
Sunila oli maalaisliiton varhaisille poliitikoille tyypillisesti maanviljelijän poika Pohjois-Pohjanmaalta, mutta epätyypillisen korkeasti koulutettu. Vuonna 1895 Oulun Lyseosta ylioppilaaksi päässyt Sunila valmistui agronomiksi Mustialan maanviljelysopistosta vuonna 1898 sekä yliopiston maanviljelystaloudelliselta osastolta (nykyään Maatalous-metsätieteellinen tiedekunta) sen ensimmäisenä kandidaattina vuonna 1904 ja väitteli sieltä ensimmäisenä tohtorina 1907.
Sunila toimi maanviljelystalouden dosenttina 1910–1923 ja 1929–1933 sekä vt. professorina 1914 ja 1929–1931. Jäätyään toiseksi hakiessaan vakinaista professorinvirkaa vuonna 1910 Sunila keskittyi ensisijaisesti luomaan uraa maanviljelyshallituksessa (vuodesta 1917 maataloushallitus), jonka maanviljelystaloudellisen osaston johtoon hänet nimitettiin 1915. Sunilan tieteellisen, poliittisen ja virkamiesuran tärkein tavoite oli liiketaloudellisen näkökulman edistäminen maanviljelyksessä tuotannon lisäämiseksi. Hän kuitenkin uskoi pientilavaltaisuuden olevan yhteiskunnan kannalta suurtiloja parempi ratkaisu tasoittavien sosiaalisten vaikutustensa vuoksi.
Poliittinen ura
Sunila valittiin ensi kertaa eduskuntaan maalaisliiton listalta vuonna 1922 lähes 47-vuotiaana, mutta sen jälkeen hänen uransa eteni nopeasti. Jo samana syksynä hänestä tuli maatalousministeri Kyösti Kallion hallitukseen ja seuraavana vuonna maataloushallituksen pääjohtaja. Santeri Alkion vetäydyttyä eduskunnasta 1922 Sunilasta tuli Kyösti Kallion ohella toinen maalaisliiton vahva mies 1920-luvulla. Sunila kannatti maalaisliitossa tuottaja-agrarismia Viipurin läänin maaherra Lauri Kristian Relanderin – joka myös oli maanviljelysopin tohtori – tukemana. Siinä politiikan huomio keskittyi pääasiassa vain maanviljelyksen tehostamiseen ja maalaisliitto pelkistyi maataloustuottajien etujärjestöksi. Päätavoitteensa siinsi elintarvikeomavaraisuuden saavuttaminen. Elintarvikkeiden tuotanto saavutti Suomessa kulutuksen vasta 1950-luvulla.
Kilpaileva näkemys maalaisliitosta koko maaseudun laajaperäisen kehittämisen ajajana, koko maalaisväestön puolustajana ja tietyssä mielessä yleisdemokraattisena puolueena henkilöityi vastaavasti Kallioon. Tämä johti puolueessa valtataisteluun ja sisäiseen jakoon, joka kärjistyi vuoden 1925 presidentinvaalin alla. Kallio ja Sunila ohitettiin lopulta molemmat puolueen presidenttiehdokasta valittaessa, mutta presidentiksi valittu Relander oli Sunilan linjalla. Henkilöriitaa pahensi Sunilan epäsovitteleva luonne. Jako Kallion ja Sunilan linjan kannattajiin hallitsi maalaisliittoa noin vuosikymmenen, mutta tätä linjariitaa on hankala sovittaa vasemmisto-oikeisto-akselille. Sunila suhtautui maalaisliittoa profiloineeseen aitosuomalaisuuteen pidättyvämmin kuin Kallio.
Pääministerinä
Sunila, jonka terveys alkoi horjua, jäi eduskunnasta pois yhden vaalikauden ajaksi, mutta palasi 1929. Kesällä 1930 hänestä tuli lyhyeksi aikaa eduskunnan puhemies kun Paavo Virkkunen siirtyi ministeriksi. Terveysongelmat pakottivat Sunilan luopumaan presidenttiyden tavoittelusta, ja Kalliosta tuli maalaisliiton ehdokas seuraaviin vaaleihin. Presidentiksi valittu P. E. Svinhufvud kuitenkin kutsui Sunilan takaisin pääministeriksi maaliskuussa 1931.
Sunilan II hallitus joutui toimimaan jatkuvasti syvenevän talouslaman vaikeissa oloissa. Pulaohjelman toteutus epäonnistui, ja tuhansien velkaantuneiden maanviljelijöiden taloudellinen ahdinko kanavoitui pulaliikkeiden kannatukseksi, mikä rokotti etenkin hallitusvastuussa kärvistellyttä maalaisliittoa. Sunilan hallitus myös kumosi kansanäänestyksen jälkeen kieltolain ja perusti valtion alkoholimonopolin hankkiakseen lisätuloja valtiolle. Mäntsälän kapinan aikana hallitus kieltäytyi eroamasta. Se kuitenkin erosi joulukuussa 1932, kun presidentti Svinhufvud kieltäytyi antamasta eduskunnalle velkaantuneiden ahdinkoa helpottamaan tarkoitettua lakia korkosäännöstelystä, joka hänen mielestään olisi ollut maan taloudelle haitallinen.
Sunila jäi pois seuraavista eduskuntavaaleista ja vetäytyi politiikasta. Reistailevan terveytensä vuoksi hän oli viimeiset vuotensa jatkuvalla virkavapaalla myös maataloushallituksen johdosta, kunnes kuoli 61-vuotiaana Helsingissä.
Hatikat
Hatikat ovat yksivuotisia ruohovartisia kasveja. Ne ovat myös kaljuja tai nystykarvallisia sekä kasvutavaltaan pystyjä tai kohenevia. Hatikoiden lehdet ovat kiehkuroina ja korvakkeet ovat pieniä, kalvomaisia sekä aikaisin pois varisevia. Hatikoiden kukat ovat kaksineuvoisia ja ne sijaitsevat harsuissa rykelmissä. Kukinnan jälkeen kukkaperät roikkuvat alaspäin, mutta kääntyvät myöhemmin ylöspäin. Hatikoiden hedelmä on munanmuotoinen hammasluomainen kota, jossa on viisi hammasta.
Eanred
Eanred oli luultavasti kuningas Eardwulfin ja tämän ensimmäisen vaimon poika. Eanred nousi valtaistuimelle ilmeisesti vuonna 809, mutta hänet on saatettu kruunata myös vuonna 808 tai 810. On epäselvää, nousiko Ælfwaldin jäkeen kuninkaaksi vuonna 808 lyhyeksi aikaa Eardwulf vai Eanred. Eanredin pitkältä hallituskaudelta on säilynyt niukasti merkintöjä. Vuonna 829 Eanred vannoi uskollisuutta Wessexin kuninkaalle Egbertille, joka oli tuolloin noussut Britannian mahtavimmaksi hallitsijaksi. Eanred maksoi Egbertille veroa. Eanredin kuoleman jälkeen kuninkaaksi nousi hänen poikansa Æthelred II.
Eanredin kaudelta on säilynyt runsaasti kolikoita.
Tommi Huolila
Tommi Huolila (s. 31. tammikuuta 1993 Salo ) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Isona laitahyökkääjänä ja korinaluspelaajana pelannut Huolila edusti pääsarjatasolla pisimpään Joensuun Katajaa jossa voitti Suomen mestaruuden vuosina 2015 ja 2017 oltuaan vuoden 2015 loppuottelusarjan ratkaisupelaajia. Katajassa Huolila pelasi myös Mestarien liigaa, EuroChallengea ja FIBA Europe Cupia. Salon Vilppaan kasvatti Huolila pelasi urallaan 54 nuorten maaottelua.
Seurajoukkueura
Huolila oli Salon Vilppaan kasvatti ja pelasi seuran juniorijoukkueissa muun muassa A-nuorten SM-sarjaa, jossa hän saavutti SM-pronssia kaudella 2010–2011. Samana kautena hän myös debytoi seuran edustusjoukkueessa Korisliigassa. Hän pelasi myös kaudella 2011–2012 A-nuorten SM-sarjaa, jossa hän oli sarjan torjuntatilaston paras (2,6) sekä levypallotilaston kolmas (10,6).
Huolila edusti Salon Vilpasta vuoteen 2013 asti ja siirtyi kaudeksi 2013–2014 Namika Lahteen. Kausi oli hänen läpimurtokautensa ja hän pelasi 45 ottelua, joissa hän teki keskimäärin 3,9 pistettä ja otti 3,0 levypalloa ottelua kohden.
Yhden pelikauden jälkeen Namikassa Huolila siirtyi Joensuun Katajaan. Hän oli suunnitellut pysyvänsä Lahdessa, mutta sopimuksenteossa tuli vaikeuksia. Samaan aikaan Katajan pelaaja ja nuorten maajoukkuevalmentaja Petri Virtanen kysyi Huolilalta kiinnostusta siirtyä Joensuuhun, ja tämä suostui. Huolila aloitti Korisliigan syyskauden hyvin, mutta nilkkavamma piti hänet sivussa pelikentiltä vuodenvaihteessa parin kuukauden ajan. Huolila harjoitteli kovaa palatessaan pelikuntoon, mutta kärsi omien sanojensa mukaan pitkään henkisestä lukosta.
Kataja eteni loppuotteluihin, joiden ensimmäisessä ottelussa joukkueen vakiorotaation ainoa yli kaksimetrinen pelaaja, sentteri Tom Knight loukkaantui eikä pystynyt enää pelaamaan tulevissa otteluissa. 198-senttisenä Korisliigasentteriksi alimittainen ja ottelusarjan aikana erittäin väsyneeltä vaikuttanut Huolila siirtyi loppujen ottelujen ajaksi pelaamaan aikaisempaa suuremmalla vastuulla ja peliajalla lähemmäksi koria erinomaisilla esityksillä muun muassa puolustaen hyvin maajoukkuesentteri Tuukka Kottia. Molemmat joukkueet voittivat kotiottelunsa, ja mestaruus ratkesi Joensuussa, jossa Kataja voitti pistein 88–85. Huolila teki ratkaisuottelussa 20 pistettä (2 p 9/11) ja otti seitsemän levypalloa joista kolme hyökkäyspäässä. Hänet valittiin ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Helmikuussa 2016 Huolila teki Katajan kanssa kolmen kauden mittaisen jatkosopimuksen. Vuonna 2017 Kataja ja Huolila voittivat toisen Suomen mestrauutensa.
Pelikausi 2018–2019 jäi Huolilan viimeiseksi. Hän koki saavansa paremmat tulot työelämästä urheilun sijaan, eikä tuntenut enää paloa koripallon pelaamiseen, jota ei oikein ollut mahdollista yhdistää työelämään. Huolila päätti myös lopettaa kilpauransa ennen kuin olisi mahdollisesti loukkaantunut vakavasti. Hän myös karsasti Korisliigan silloista neljän ulkomaalaispelaajan kiintiötä, joka söi hänen vastuutaan Katajan rotaatiossa.
Maajoukkue
Huolila pelasi yhteensä 54 nuorten maaottelua. Vuonna 2013 alle 20-vuotiaiden B-divisioonan EM-kilpailuissa Suomen ja Portugalin välinen ottelu viivästyi puolella tunnilla Huolilan donkattua koritelineen rikki alkuverryttelyssä. Kesäkuussa 2015 hänet nimettiin Suomen haastajamaajoukkuerinkiin. Haastajamaajoukkueessa Huolila pelasi 20 ottelua 4,2 pisteen keskiarvolla.
Pelityyli ja ominaisuudet
Huolila oli sentterimäisesti kovaa tilanteisiin mennyt pelaaja, jonka fyysiset ominaisuudet auttoivat pelaamaan pidempiä pelaajia vastaan. Erityisesti usein mainittiin Huolilan syliväli, josta oli hyötyä mm. levypalloissa ja puolustuksessa. Kolmen pisteen heittoja Huolila ei juuri heittänyt ja onnistui niissä huonosti.
Salma
Salma on arabialainen naisen etunimi. Se on ikivanha, jo ennen islamin syntyä käytetty nimi, joka pohjautuu mahdollisesti arabian kielen sanaan ’turvallinen’.
Salma on nykyään yksi Suomen tavallisimmista muslimien nimistä.
Ralph Boston
Ralph Harold Boston (9. toukokuuta 1939 Laurel, Mississippi – 30. huhtikuuta 2023) oli yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja olympiavoittaja.
Olympialaisissa Boston ylsi mitaleille kolme kertaa. Roomasta 1960 hän voitti kultaa tuloksella 812, Tokiosta 1964 hopeaa tuloksella 803 sekä Méxicosta 1968 pronssia tuloksella 816. Boston voitti Yhdysvaltain kansallisen mestaruuden kuusi kertaa perätysten, vuosina 1961–1966. Pan-Amerikan kisoissa Boston voitti 1963 ja 1967.
Elokuun 12. päivänä 1960 Walnutissa Boston rikkoi legendaarisen Jesse Owensin 25 vuotta voimassa olleen maailmanennätyksen hyppäämällä 821. Boston paransi tai sivusi sen jälkeen ME:tä vielä viisi kertaa, paras tulos Modestossa vuonna 1965 hypätty 835. Hänelle kirjattiin syyskuussa 1964 myötätuulitulos 849 samassa kilpailussa jossa hän hyppäsi maailmanennätyksen 834. Boston lopetti uransa pian Méxicon olympialaisten jälkeen. Näissä kisoissa Bob Beamon vei Bostonilta maailmanennätyksen parantaen sitä yli puoli metriä lukemiin 890.
Ralph Boston syntyi kymmenlapsisen perheen kuopuksena ja aloitti urheiluharrastuksensa lukiossa. Hän oli lahjakas yleisurheilija ja saavutti lupaavia tuloksia muissakin lajeissa. Hän hyppäsi korkeutta 205 ja kolmiloikkaa 15,89 sekä juoksi 110 metrin aidat aikaan 13,7.
Urheilu-uransa jälkeen Boston siirtyi liike-elämän palvelukseen. Hän toimi muun muassa telekommunikaatioyhtymä Ericssonin johtotehtävissä.
Rukajärven Teatteri
Rukajärven Teatteri oli yksi kuudesta jatkosodan aikaisesta niin sanotusta sotateatterista.
Toiminta
Rukajärven Teatteri (virallisesti Rukajärven Rintamateatteri) perustettiin Lieksassa, jossa sen ensimmäiset harjoitukset myös pidettiin. Se siirtyi sitten Rukajärvelle, Korven Radion yhteyteen, joskin sen näytännöt pidettiin pitkin Rukajärven suunnan rintamaa. Teatterin avajaisnäytäntö oli Syntynyt terve tyttö 11. syyskuuta 1943. Ohjelmistoon kuuluivat myös Olenko minä tullut haaremiin, Sysmäläinen ja Palvelukseen halutaan. Viimeksi mainitun ohjasi Kerttu Salmi, kolmen muun ohjauksesta vastasi teatterin johtaja Kasse Salminen. Häät saaristossa -näytelmä esitettiin 1944, Simo Hurtta -näytelmästä tehtiin myös radiosovitus. Teatterin näyttelijät esiintyivät myös muuten Korven Radion pienoiskuunnelmissa ja hupailuissa. Teatterin toiminta päättyi lokakuussa 1944, viimeinen näytös oli Lieksassa.
Näyttelijöitä
Rukajärven Teatterin näytelmissä esiintyivät muun muassa:
Bolšoi-areena
Bolšoi-areena on vuonna 2012 valmistunut monikäyttöareena Sotšin Adlerissa Venäjällä. Sen pääkäyttäjänä toimii KHL-joukkue HK Sotši. Areenalla järjestettiin vuoden 2014 talviolympialaisten jääkiekko-ottelut yhdessä Šaiba Arenan kanssa. Ennen olympiaturnausta areenalla pelattiin alle 18-vuotiaiden jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut.
Bolšoi-areenan rakentaminen maksoi noin 130 miljoonaa euroa. Sen katossa on 38 000 led-valoa, joilla areenan ulkopuolesta voi tehdä suuren värinäytön.
Bert Babyface
Bert Babyface on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin kirjoittama kirja. Alkuperäisteos on julkaistu vuonna 1998 ja suomennos vuonna 1999.
Sädekehä (täsmennyssivu)
Sädekehä voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Heidi Raju
Heidi Raju (s. 5. heinäkuuta 1990 Tallinna) on virolainen entinen maastohiihtäjä. Hän edustaa Sportsclub Sparta -seuraa.
Maailmancupissa Raju kilpaili ensimmäisen kerran Otepään 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa tammikuussa 2010 sijoittuen 46:nneksi. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on 40:s sija Lahden vapaan hiihotavan sprintistä maaliskuussa 2013.
Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Raju sijoittui Viron viestijoukkueen mukana 13:nneksi, 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 62:nneksi ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 71:nneksi. Raju voitti Viron mestaruuden Jõulumäellä käydyssä vapaan hiihtotavan sprintissä maaliskuussa 2014.
Irene Dunne
Irene Dunne (oik. Irene Marie Dunn, 20. joulukuuta 1898 Louisville, Kentucky – 4. syyskuuta 1990 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän oli suosittu etenkin 1930- ja 1940-luvuilla. Hänen viimeinen elokuvansa ilmestyi vuonna 1952, mutta hän näytteli aika ajoin televisiossa aina vuoteen 1962 asti. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella osoitteessa 6440 Hollywood Blvd.