cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John F. Kennedyn salamurha
Salamurhan tutkimukset
Uudeksi presidentiksi valittu Lyndon B. Johnson asetti 29. marraskuuta 1963 eli viikko salamurhan jälkeen Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtajan Earl Warrenin johtaman komission tutkimaan presidentti Kennedyn salamurhaa. Komission virallinen englanninkielinen nimi oli The President's Commission on the Assassination of President Kennedy, mutta sitä kutsutaan puheenjohtajansa mukaan yleisemmin nimellä The Warren Commission (Warrenin komissio). Komissio totesi 10 kuukauden tutkimusten perusteella, että Lee Harvey Oswald oli yksin vastuussa salamurhasta, eikä komissio löytänyt todisteita kotimaisesta tai ulkomaisesta salaliitosta. Komission 888-sivuinen loppuraportti esiteltiin presidentti Johnsonille 24. syyskuuta 1964, ja se julkistettiin kolme päivää myöhemmin.
Warrenin komission raportti sisältää pääpiirteissään seuraavat johtopäätökset ja toteamukset:
Ampumisessa haavoittunut Texasin kuvernööri John Connally on sanonut antamassaan todistajanlausunnossa, että ampujia oli hänen mielestään kaksi tai kolme tai mahdollisesti enemmänkin tai, jos ampujia oli vain yksi, oli hänen täytynyt ampua automaattikiväärillä.
Warrenin komissiota alettiin raportin valmistumisen jälkeen syyttää hätiköinnistä ja varsinkin Jack Rubya koskevien seikkojen huonosta selvittämisestä.
Vuosina 1976–1978 toiminut salamurhakomissio (House Select Committee on Assassinations eli HSCA) päätyi tutkimustensa pohjalta esittämään, että ampujia oli todennäköisesti kaksi ja luoteja ammuttiin neljä: Lee Harvey Oswald ampui Carcano-kiväärillään kolme kertaa osuen toisella ja kolmannella luodilla, joka aiheutti presidentti Kennedylle kuolettavan kallovamman. Toinen, tuntematon henkilö ampui järjestyksessä kolmannen luodin – joka ei osunut keneenkään – ruohikkoiselta kumpareelta läheltä Kennedyä kuljettanutta autoa.
HSCA:n päätelmän keskeisenä tukena oli poliisimoottoripyörän radiopuhelimen nauhoite, jolta asiantuntijan väitettiin löytäneen merkittävän akustisen todisteen: äänen neljännestä laukauksesta Oswaldin ampumien kolmen lisäksi. Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian vuonna 1982 julkaiseman raportin mukaan HSCA:n akustiikkaan liittyvä johtopäätös on virheellinen, eikä akustinen aineisto raportin mukaan tue oletusta toisen ampujan olemassaolosta.
Salaliittoteoriat
Vuosikymmenten mittaan on esitetty runsaasti väitteitä siitä, ettei Lee Harvey Oswald ollut yksin tai ollenkaan syyllinen salamurhaan, vaan että teon takana oli salaliitto. Rikoksen taustalla olleiksi tahoiksi ja henkilöiksi on esitetty muun muassa Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA:ta, mafiaa, kansainvälistä salaliittoa, Kuuban presidentti Fidel Castroa, Yhdysvaltoihin Castron valtaa paenneita kuubalaisia, varapresidentti Lyndon B. Johnsonia ja Kennedylle vuoden 1960 presidentinvaaleissa hävinnyttä Richard Nixonia. Syyttäjä ja rikoskirjailija Vincent Bugliosi arvioi, että salaliittoteoreetikot ovat teorioissaan syyttäneet murhasta yhteensä 42 eri ryhmää, 82 eri salamurhaajaa ja 214 eri ihmistä.
Marino Pieretti
thumb|Marino Pieretti Marino Paul Pieretti (23. syyskuuta 1920 Lucca, Italia – 30. tammikuuta 1981 San Francisco, Kalifornia) oli amerikanitalialainen baseballsyöttäjä, joka pelasi MLB-tasolla vuosina 1945–1950. Hänen seuroinaan olivat Washington Senators (1945–1948), Chicago White Sox (1948–1949) ja Cleveland Indians (1950).
Pieretti kuoli 60-vuotiaana ja tuli haudatuksi Holy Cross Catholic Cemeteryyn Colmaan.
John F. Kennedyn salamurha
Salaliittoteoriat
Tiistaina 26. marraskuuta 1963 eli neljä päivää Kennedyn salamurhan jälkeen milanolaisessa Corriere Lombardo -lehdessä julkaistiin artikkeli, jonka alaotsikko oli ”Ehkäpä Oswald ei ampunutkaan presidentti Kennedyä”. Artikkelissa väitettiin, ettei Oswald ollut voinut toimia yksin. Lehden mukaan laukausten ampumiseen käytetyllä Carcano-kiväärillä ei olisi pystynyt ampumaan kolmea laukausta niin nopeasti kuin Dallasissa tapahtui. Kirjoituksessa viitattiin tapahtumapaikalla kuvattuun 8 mm elokuvafilmiin, josta kävi ilmi, että ensimmäisestä laukauksesta aina Kennedyn sairaalaan lähtöön kului aikaa viitisen sekuntia. Kolmen laukauksen ampuminen laukauksia edeltävine latauksineen olisi lehden mukaan vaatinut Carcano-kivääriä käytettäessä ainakin kymmenen sekuntia.
Salaliiton todisteeksi on esitetty Zapruderin kaitafilmillä näkyvää presidentti Kennedyn pään retkahtamista taaksepäin tappavan luodin osuessa häneen. Presidentin pään retkahtamisen on väitetty viittavan toiseen ampujaan, joka olisi tulittanut presidenttiä edestäpäin. Joidenkin silminnäkijöiden mukaan laukauksia ammuttiin monelta eri suunnalta Kennedya kuljettaneen auton ympäriltä. Varapresidentti Johnsonin kanssa samassa autossa matkustanut senaattori Ralph Yarborough on vakuuttanut, että hän haistoi ja näki aseen laukaisun aiheuttaman savun nousevan aidan takaa ruohikkoiselta kumpareelta autosaattueen oikealta puolelta. Myös rautatien opastinvalvoja S. M. Holland on kertonut nähneensä ampumahetkellä kumpareella savunpöllähdyksen ja kuullensa laukauksen samasta paikasta. Tuntia ennen salamurhaa Elm Streetiä ajanut automaattijakelutyöntekijä Julia Ann Mercer on sanonut nähneensä jalkakäytävän reunaan pysäköidyn avolava-auton, josta oli noussut nuori mies kantaen kotelossa olevaa kivääriä. Mies oli lähtenyt Mercerin mukaan kipuamaan jyrkkää rinnettä ruohikkoiselle kumpareelle. Auton kuljettajan on väitetty olleen Lee Harvey Oswaldin sittemmin ampunut Jack Ruby.
Salaliittoteoreetikot ovat väittäneet, ettei Bethesdan sotilassairaalassa Kennedylle tehdyn ruumiinavauksen loppuraportti olisi totuudenmukainen. Väitteiden mukaan raporttia olisi manipuloitu, jotta Warrenin komissio pystyisi loppupäätelmässään toteamaan, ettei presidentin salamurhan takana ollut salaliittoa vaan ainoastaan yksin toiminut Oswald.
Haavoittunutta Kennedyä Parklandin sairaalassa hoitamassa olleelle kirurgi Charles A. Crenshaw'lle näytettiin vuonna 1990 valokuvia, jotka oli otettu presidentti Kennedyn ruumiinavauksesta. Valokuvat esittivät Kennedyn pään takaosaa. Niissä näkyvät vammat eivät Crenshaw'n mukaan olleet samoja, joiden olemassaolon hän oli todennut Parklandin sairaalan hoitohuoneessa. Tätä on väitetty todisteeksi siitä, että presidentin ruumista olisi käsitelty kirurgisesti sen jälkeen, kun se oli kuljetettu pois Parklandin sairaalasta.
New Orleansin piirisyyttäjän Jim Garrisonin mukaan Kennedyn salamurha oli valtiokaappaus, jonka takana oli laaja salaliitto. Hänen mielestään Lee Harvey Oswald lavastettiin syylliseksi. Garrison syytti Dallasin poliisivoimia häikäilemättömästä valehtelusta ja Warrenin komissiota järkyttävästä välinpitämättömyydestä, jonka vuoksi sen laatimaan raporttiin jäi valtavia puutteita. Garrison sanookin kirjassaan On the Trail of the Assassins (JFK – Avoin tapaus) seuraavasti:
Garrison koki, että Salainen palvelu peitteli rikoksen jälkiä sekä lähettämällä kuvernööri Connallyn yllä ampumahetkellä olleet vaatteet kaikkine todisteineen pesulaan että myös pesemällä ampumisen jälkeen presidentin auton huuhtoen pois tutkimusten kannalta merkittävät veren, luiden ja luotien jäljet.
Piirisyyttäjä Garrisonin aloitteesta presidentti Kennedyn salamurhaa alettiin käsitellä varsinaisessa rikosoikeudenkäynnissä. Hän ilmoitti 1. maaliskuuta 1967 syyttävänsä kuuluisaa liikemiestä Clay Shaw'ta salamurhan suunnittelusta. Shaw pidätettiin samana päivänä ja asetettiin syytteeseen osallisuudesta salahankkeeseen Kennedyn murhaamiseksi. Clay Shaw'n vastainen oikeudenkäynti alkoi pari vuotta myöhemmin 29. tammikuuta 1969. Kuukauden oikeuskäsittelyn jälkeen valamiehistön ratkaisu ilmoitettiin 1. maaliskuuta 1969 puolenyön jälkeen: Shaw oli todettu syyttömäksi. Jim Garrison on epäillyt, että oikeus olisi päätynyt toisenlaiseen ratkaisuun, jos se olisi tiennyt Clay Shaw'n yhteyksistä Yhdysvaltain keskustiedustelupalveluun eli CIA:hin.
Vapauttavan päätöksen jälkeen osalle oikeudenkäynnin valamiehistä esitettiin kysymyksiä. Vastauksissaan valamiehet myönsivät syyttäjän näyttäneen toteen, että presidentti Kennedyn ampumisen takana oli salaliitto. Valamiehet olivat päätyneet vapauttamaan liikemies Shaw'n yksilönä, mutta eivät olleet hyväksyneet liittohallituksen käsitystä siitä, että salamurhan takana oli vain yksi henkilö.
Toimittaja Timo T. A. Mikkonen kirjoitti Sotilasaikakauslehdessä joulukuussa 2003, että ”salamurha oli hyvin suunniteltu coup d'état eli valtiokaappaus". Sen takana on Mikkosen mukaan kaksi salaliittoa: toinen hoiti murhan suunnittelun ja toteutuksen, toinen peitteli, väärensi ja hävitti todisteet sekä vaiensi todistajat. Mikkonen mainitsee kirjoituksessaan olevansa varma, että presidentin autosaattuetta kohti ampui useita sala-ampujia noin yhdeksän sekunnin ajan. Hänen mukaansa Lee Harvey Oswald ei ampunut ainuttakaan laukausta, vaan hänet lavastettiin Kennedyn salamurhaajaksi.
Vuonna 2003 julkaistun kyselytutkimuksen mukaan yli 75 prosenttia amerikkalaisista ei uskonut Warrenin komission esittämään johtopäätökseen, jonka mukaan Oswald olisi ollut yksin salamurhan takana. Saman tutkimuksen mukaan noin 20 prosenttia amerikkalaisista uskoi, että varapresidentti Lyndon B. Johnsonilla oli jotain tekemistä Kennedyn salamurhan kanssa.
Murskahumppa
Murskahumppa on suomalainen punkyhtye Itä-Suomesta. Sen juuret ovat Kuopiossa, Joensuussa, Siilinjärvellä ja Heinävedellä, mutta myöhemmin myös Tampereella. Murskahumppa perustettiin alkuvuonna 2008. Esikoislevy ''7. maksa'' julkaistiin kesäkuussa 2008. Debyyttialbumi Murskapunkkia ilmestyi toukokuussa 2009. Maaliskuussa 2011 oli No Problemo -albumilla tapahtunut tyylimuutos. Levyt on julkaissut Propaganda records ja jakelee Playground Music.
Historiaa
Talvella 2008 Murskahumppa teki EP:n. Rumban Vuoden tulokas-yleisöäänestyksessä Murskahumppa oli 15.sijalla.
Levyiltä löytyy myös poliittisesti kantaa ottavia kappaleita. Murskahumppa-show’ssa oli mukana muun muassa Mollimullit-kuoro ja videoinstallaatio. Mollimullit -kuoronjohtajana toimii Matti Hyvönen.
Debyyttialbumi Murskapunkkia ilmestyi toukokuussa 2009. Jouluna 2009 albumin video Murskapunkkia tuli Voice -kanavan Garage Countdown koko syksyn jatkuneen yleisöäänestyksen voittajaksi. Jouluksi 2009 oli myös ilmestynyt sinkku Joulu on taas on taas, jonka sanoitti Sir Jyce Laine. Video oli kuvattu Lahdessa keikalla.
Murskahumpan riveistä Jaska Kinnunen sai hopeaa keväällä 2010 Kuorosodassa Marco Hietalan johtamassa Kuopion joukkueessa. Toinen albumi No Problemo valmistui maaliskuuksi 2011.
Diskografia
Albumit
EP-levyt
Singlet
Kokoonpanot
Entiset jäsenet:
Street Legal
Street Legal on laulaja-lauluntekijä Bob Dylanin 18. studioalbumi. Street Legal julkaistiin vuonna 1978 Columbia Recordsilta Don DeViton tuottamana ja se myi kultaa Yhdysvalloissa.
Street Legal erosi vahvasti Dylanin aikaisemmista levytyksistä muistuttamalla enemmän pop-rockia, kun Dylanin aikaisempi tuotanto. Albumi levytettiin neljässä päivässä, ja sitä on pidetty sanoituksiltaan yhtenä Dylanin henkilökohtaisimmista albumeista.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Bob Dylan.
Ki-Aikido
Ki-Aikido (心身統一合氣道) on aikidon tyylisuunta, jonka perustaja on Kōichi Tōhei (1920–2011).
Ki-aikidossa korostetaan ki:n merkitystä ja harjoitellaan sen käyttöä muun muassa aikidotekniikoiden kautta. Sananmukaisesti "shin shin toitsu aikido" kääntyy suomeksi muotoon "mieli ja keho yhdessä -aikido" (engl. "aikido with mind and body coordinated"). Aikidotekniikoiden lisäksi harjoittelu sisältää erityisiä ki-harjoituksia, joilla pyritään parantamaan mielen ja kehon yhteistoimintaa.
Tohei määritteli mielen ja kehon yhdistämiseksi seuraavat perusperiaatteet: pidä yksi piste (one point), rentoudu täysin, pidä paino alhaalla, laajenna ki:tä. Kohdat 1 ja 4 ovat mielen harjoittamisen periaatteita, kohdat 2 ja 3 kehon periaatteita. Tohein japanilaisesta filosofiasta ja terminologiasta kumpuavaa listaa voidaan edelleen tiivistää länsimaiseen ajattelutapaan helpommin istuvasti: mieli liikuttaa kehoa ja kehon tulee olla rento.
Suomalaisessa ki-aikidossa ei ole kilpailutoimintaa, jota on harjoitettu mm. Japanissa ja Yhdysvalloissa .
Historia
Aikido on kehittynyt monista japanilaisista aseellisista ja aseettomista taistelulajeista. Aikidon kehitti Morihei Ueshiba (1883–1969), joka jo ennen aikidoa omisti elämänsä eri taistelutaitojen harjoitteluun. Yhtenä tärkeimmistä vaikutteista aikidon kannalta oli Daitō-ryū aiki jūjutsun opiskelu Sōkaku Takedan johdolla. Merkittävä rooli aikidon synnyssä oli myös neo-shintolaisen Ōmoto-kyō-lahkon johtajalla Onisaburō Deguchilla, jonka rauhaa rakastava asenne ja uskonnolliset periaatteet tekivät syvän vaikutuksen Ueshibaan. Osaksi uskonnollisen vakaumuksensa johdosta ja osaksi aikidon levittämisen helpottamiseksi Ueshiba vähitellen muokkasi Daitō-ryū-tekniikoita yksinkertaisemmiksi ja poisti kaikkein vaarallisimpia niistä.
Ki-Aikidon synty
Opiskeluaikanaan Kōichi Tōhei harjoitteli muun muassa judoa, zen-meditaatiota (ks. zazen) ja misogia. Hän tapasi Ueshiban vuonna 1939 ja aloitti aikidon harjoittelun. Toisen maailmansodan jälkeen Tōheista tuli eräs Ueshiban läheisimmistä oppilaista. Aikido-osaamisensa ja kielitaitonsa ansiosta hän muun muassa osallistui keskeisesti aikidon levittämiseen Yhdysvaltoihin vuodesta 1953 alkaen. Tohei myös toimi Aikikai-organisaation pääopettajana Ueshiban kuolemaan saakka. Ennen kuolemaansa Ueshiba oli myöntänyt hänelle aikidon korkeimman vyöarvon (10. dan).
Ki-aikido Euroopassa
Kenjiro Yoshigasaki (1951-) on toiminut ki- ja aikido-opettajana Euroopassa vuodesta 1977 . Tohein organisaation virallisena edustajana Euroopassa hän toimi vuodesta 1983 alkaen. Siihen astisena Euroopan pääopettajana on suomalaisissa lähteissä mainittu belgialainen Degueldre.
Yhtenä Yoshigasakin pyrkimyksenä on ollut selkeyttää ja maanläheistää Tohein opetuksessaan käyttämää japanilaista uskonnollis-filosofista käsitteistöä niin, että se olisi länsimaisille harjoittelijoille helpommin omaksuttavaa. Hän on myös pyrkinyt kehittämään yhä selkeämmän ja yksinkertaisemman tavan soveltaa aikidoharjoittelun tuomia taitoja jokapäiväiseen elämään. .
Vuonna 2001 Yoshigasaki erkani Tohein organisaatiosta ja perusti Ki no Kenkyukai Association Internationalen, jossa nykyisin on jäsenseuroja ympäri maailman. Euroopassa Yoshigasakin organisaatioon on tällä hetkellä listattu 159 ki-aikidoseuraa ja Tohein organisaatioon 9 seuraa.
Ki-aikido Suomessa
Rainer Varis tutustui ki-aikidoon Tohein seminaarilla Brysselissä 1970-luvun lopulla. Vuonna 1977 ki-aikido eriytyi Suomen Aikidoliitosta omaksi yksikökseen, Suomen Ki-Aikido Yhdistys perustettiin vuonna 1979 ja Suomen ensimmäinen ki-aikidoseminaari järjestettiin alkuvuodesta 1980 silloisen Euroopan pääopettajan Degueldren johdolla. Yoshigasaki-sensei vieraili säännöllisesti Suomessa 1980-luvulta alkaen. Viime vuosina hänen edustajanaan on toiminut italialainen Giuseppe Ruglioni , joka vierailee Helsingissä pari kertaa vuodessa. Ki-aikidoseuroja on Helsingissä kolme, Nummelassa ja Ähtärissä yksi.
Lännen tyttö
Lännen tyttö on Giacomo Puccinin kolminäytöksinen ooppera. Oopperan libreton ovat kirjoittaneet Guelfo Civinini ja Carlo Zangarini. Teos kantaesitettiin Metropolitan Operassa vuonna 1910. Teoksen Suomen ensi-esitys oli Suomalaisessa Oopperassa lokakuussa 1937.
Tammikuussa 1907 Maestro Puccini matkustaa Elviran kanssa New Yorkiin seuraamaan Manon Lescautin Amerikan ensi-iltaa. Matkan aikana hän näkee kolme David Belascon lännenaiheista näytelmää ja eräs niistä oli The Girl from the Golden West. Maestro Puccinin englannin kielen taito oli vaatimatonta, mutta häntä kiehtoi primitiivinen lavastus, uhkea metsämaisema ja rajaseudun asukkaiden karkeat hahmot.
Teoksen tausta
Ooppera sijoittuu Kalifornian kultaryntäyksen vuosiin 1848–1850. Sinä aikana Kalifornian asukasluku kasvoi kolmessa vuodessa kuusinkertaiseksi. Valtavia ongelmia syntyi alkuperäisten asukkaiden ja uusien siirtolaisten välille. Alueella rehotti suuri laittomuus. Kirjailija David Belascon isä oli alkuperäisiä Forty-Ninerseja. Häneltä David kuuli autenttisia tarinoita. Eräs tarinoista oli ullakolla piilotteleva vertavuotava lainsuojaton. Oopperan hahmot ovat osittain todenperäisiä ja osittain ajan stereotypioita. Oopperassa on vain kolme naista; Minnie, Wowkle ja Nina Micheltorena. Ninakin on esillä vain keskusteluissa. He edustavat naisia, joita Kaliforniassa oli vuonna 1850 vain 8 % ja kultakentillä heitä oli vain 2 %. Minnie edustaa myös Amerikassa syntynyttä sukupolvea, kotoisin Soledadista. Dick Johnson edustaa vanhaa asujaimistoa. Hän on alun perin espanjalaisen maanomistajan poika, joka on ajautunut taloudellisiin vaikeuksiin suuren maahanmuuttajamäärän vuoksi. Jack Rance on onnenetsijä Itärannikolta, josta olosuhteista johtuen tehdään seriffi. Mainarit ovat vanhan maailman ihmisiä, jotka ovat saapuneet etsimään rikkautta ja onnea.
Oopperan kirjoittaminen ja nimiongelma
Villi länsi oli kiehtonut Giacomo Puccinia jo nuoruudessa. Palattuaan Amerikasta 1907 Puccini pyysi Belascolta näytelmän kopiota. Sybil Seligman käännätti teoksen italiaksi ja Carlo Zangarini löytyi libretiksi. Puccini valitsi uuden oopperansa aiheeksi La fanciullan del Westin heinäkuussa 1907.
Puccinin yhteistyö ei onnistunut Zangarinin kanssa ja Giulio Ricordi hankki uudeksi libretistiksi Guelfo Civininin. Lopulta toukokuussa 1908 Puccini pystyi aloittamaan La fanciullan. Hän aloitti sävellystyön I näytöksestä kohtauksella, jossa mainarit saapuvat Polkaan. Työ eteni hitaasti ja se keskeytyi joulukuusta 1907 elokuuhun 1908 Puccinin perhettä koskeneen skandaalin vuoksi. Heidän palvelijansa Doria Manfredi teki itsemurhan ja Elvira Puccinia syytettiin kunnianloukkauksesta oikeudessa.
La fanciullan ensimmäinen näytös oli valmis tammikuussa 1910 ja toinen näytös huhtikuussa. Teoksen orkestrointi kesti tammikuusta heinäkuuhun 1910. Puccini ilmoittaa 28.7.1910 Ricordille teoksen olevan valmis.
Puccinin La fanciulla del West oli Metropolitan Operan kaikkien aikojen ensimmäinen maailman ensi-ilta. La fanciulla oli myös uuden Lincoln Centren Metropolitan Opera Housen ensimmäinen esitetty teos. Esitys oli ”akustinen testi” ja se pidettiin 11. huhtikuuta 1966.
Ensi-illassaan La fanciulla sai 55 esiinkutsua. Kriitikot suhtautuivat siihen ylistävästi, miltei varauksetta. Metropolitan Opera Company antoi säveltäjälle hopeisen tammenlehväseppeleen, jonka ensimmäinen Minnie, Emmy Destinn asetti Maestron päähän.
Oopperan nimen keksiminen oli oma ongelmansa. Oikea käännös englannin kielestä olisi La fanciulla dell’Occidente d’oro. Jos nimestä jätettäisiin pois kulta, nimi ei sanoisi mitään. Seuraavia ehdotuksia oli L’occidente della fanciulla, La Figlia del West tai pelkästään La occidente d’Oro. Lopulta löytyi kompromissiksi La fanciulla del West.
Oopperan musiikillinen tausta ja muutoksia
La fanciulla oli oopperana uutta tyyliä. Puccini itse sanoi kyllästyneensä "sokeroituihin oopperoihin". La fanciullan upea toinen näytös on hienoimpia koko oopperataiteen historiassa. Teoksesta löytyy yllättäen paljon yhtäläisyyttä Richard Wagnerin oopperoihin. Se on eräänlainen lunastusooppera, jossa orkesteri toimii kertojana. Toisen näytöksen oven avautuminen ja lumituisku huoneeseen sekä Minnien hurja ratsastus lunastamaan sankarinsa viittaavat selvästi Die Walküreen. Oopperassa on myös moraali, ja se koskee ihmisen pelastautumista.
Paikallisvärin luominen musiikkiin on tehty käyttämällä alkuperäisiä lännenlauluja; The Old Dog Tray, Dear Old House ja Dooda Day. Lisäksi mukana on pätkiä ragtimesta ja espanjalaisesta Bolerosta. Intiaanisquawin tuutulaulun oletetaan olevan sanoiltaan alkuperäinen. Tietenkin Puccini loi myös alkuperästä muistuttavaa musiikkia.
La fanciulla del West on omistettu suurelle oopperan ystävälle Englannin kuningatar Alexandralle.
Ensi-ilta
Lännen tytön ensi-illan miehitys oli vahvasti italialainen: miespääosassa nähtiin Enrico Caruso ja Pasquale Amati, kapellimestarina Arturo Toscanini sekä ohjaajina David Belasco ja Tito Ricordi. Italiassa ooppera nähtiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1911 Roomassa (sitä edelsivät muun muassa esitykset Chicagossa, Bostonissa ja Covent Gardenin oopperassa Lontoossa).
Miehitys maailman kanta-esityksessä 10. joulukuuta 1910 Metropolitan Opera House, New York:
Kapellimestari 	Arturo Toscanini Mainarit:
Minnien ja Johnsonin roolit ovat kuuluisia vaikeudestaan. Monet laulajat ovat verranneet niitä Turandotin pääpariin. Myöhempinä vuosina Minnien roolissa on nähty mm. Renata Tebaldi, Birgit Nilsson sekä Carol Neblett. Kuuluisia Johnsoneita ovat olleet mm. Mario Del Monaco, Placido Domingo ja Giuseppe Giacomini.
Tapahtumapaikka ja -aika ja oopperan kesto
Aika: Kalifornian kultaryntäys 1849-1850 Paikka: Kaivosleiri Sierra Nevadan vuorilla Kaliforniassa Cloudy Mountain Camp
Kesto: I näytös 60 min, II näytös 47 min ja III näytös 28 min, yhteensä n. 2 h 15 min
I näytös
Polka majatalon saluuna. Nick sytyttelee lamppuja ja mainarit saapuvat. He aloittavat faron-korttipelin peluun. Larkens potee kovaa koti-ikävää. Vaeltava laulaja Jake Wallace saapuu ja laulaa kaihoisan laulun Che faranno i vecchi miel (Mitä tapahtuu vanhemmilleni). Jim Larkensille kerätään kolehti, jotta hän pääsisi takaisin kotiinsa. Sid jää kiinni väärinpeluusta ja sheriffi Jack Rance antaa tuomionsa. Sidin rintaan kiinnitetään kortti, jota ei saa ottaa pois. Hän ei myöskään saa enää pelata.
Wells Fargo pankin edustaja Ashby astuu sisälle ja sanoo olevansa maantierosvo Ramerrezin kannoilla. Nick ehdottaa maljaa Minnielle. Rance huomauttaa, että heidän tulisi juoda tulevalle rouva Rancelle. Sonora on päissään ja mustasukkaisuudessaan aloittaa tappelun sheriffin kanssa. Sonoran ase laukeaa kattoon ja samalla hetkellä Minnie ilmestyy saluunaan. Miehet antavat Minnielle lahjoja. Sonora antaa Nickille pussillisen kultaa ja maksaa laskunsa. Nick mittaa kullan ja laittaa loput tynnyriin, ”mainarien pankkiin”.
Minnie aloittaa oppituntinsa. Hän avaa Raamatun ja aloittaa keskustelun Psalmista numero 51. Minni kertoo Psalmin tarkoittavan, että syntisinkin ihminen pelastuu. Lukemisen jälkeen Minnie ojentaa Billy Jackrabittia.
Pony Express lähetti tuo postin. Ashby saa kirjeen Ramerrezin hylätyltä tyttöystävältä Nina Micheltorenalta. Kirjeessä Nina paljastaa Ramerrezin piilopaikan seuraavana. Happy, Bello ja Harry kommentoivat viehättävässä triossa lukemiaan asioita ja uutisia.
Rance maksaisi tuhat dollaria heti suudelmasta ja haluaisi mennä naimisiin Minnien kanssa. Minnie muistuttaa Rancen olevan naimisissa ja arvostaa yksin elämistä. Rance kertoo tarinansa tunteella: Dalla mia casa son partito (Lähdin kotoani). Minnie keskeyttää eikä halua kuulla sanaakaan asiasta. Minnien mielestä rakkaus on erilaista mitä Rance kuvailee. Laggiù nel Soledad (Kotona Soledadissa). Minnie muistelee lapsuudenkotiaan ja vanhempiensa rakkautta toisiinsa. Minnie haluaisi löytää isänsä kaltaisen, jota varmasti voisi rakastaa.
Nick tuo sisään muukalaisen. Hän sanoo olevansa Dick Johnson Sacramentosta. Rance epäilee. Epäluuloisuus lisääntyy kun Minnie tunnistaa tavanneensa miehen matkallaan Monteryhin. Rance tiukkaa muukalaiselta mikä toi hänet leiriin. Epäluuloiset kullankaivajat asettuvat Rancen puolelle. Minnie kuitenkin takaa muukalaisen ja mainarit Sonoran esimerkin mukaisesti tervehtivät yksi toisensa jälkeen tulijaa. Minnie ja Johnson menevät tanssimaan.
Samanaikaisesti Ashby raahaa sisään puoliveristä Ramerrezin joukkioon kuuluvaa José Castroa. Castro sanoo johdattavansa etsijät roistojen leiriin ehdolla, että hänet säästettäisiin. Hetkeä myöhemmin Castro näkee pomonsa (Johnsonin) tulevan toisesta huoneesta. Castro pyytää juotavaa ja samanaikaisesti hän kuiskaa Johnsonille joukon olevan lähistöllä. Saluunan tyhjentyessä miehistä vihellys ulkopuolelta kertoisi ryöstäjien olevan valmiina.
Rance ja mainarit lähtevät Ramerrezia jahtaamaan. Johnson jää Minnien kanssa kahdestaan saluunaan. Kuuluu vihellys. Johnson ei vastaa siihen. Minnie osoittaa tynnyriä ja sanoo siellä olevan mainarien koko omaisuuden. Joka ilta kullankaivajat kerääntyvät saluunaan vartioidakseen omaisuuttaan. Jos joku haluaisi kullan hänen olisi ensiksi suoriuduttava Minniestä. Johnson päättää lähteä. Minnie suostuu tapaamaan Johnsonin asunnossaan myöhemmin illalla hyvästelläkseen tämän. Lähtiessään Johnson sanoo, ettei Minnie tunne omaa arvoaan, hänellä on sydän puhdasta kultaa ja enkelin kasvot Avete un viso d’angelo (Teillä on enkelin kasvot!).
II näytös
Tuntia myöhemmin Minnien asunto. Wowkle laulaa kehtolaulua lapselleen. Minnie käskee Wowklen siivota ja ilmoittaa Wowklelle, että päivälliselle o katettava kahdelle. Minnie pukeutuu parhaimpiinsa. Dick Johnson koputtaa oveen ja astuu sisälle. Minnie ja Johnson istuutuvat pöytään. Johnson lupaa toimittaa rakkausromaaneja Minnielle. Minnie sanoo uskovansa todelliseen rakkauteen Hän ihmettelee myös jos rakastaa jotakuta niin miksi joillekin rakkauteen riittää vain yksi tunti. Johnson toteaa, että maailmassa on naisia, joiden kanssa yksi tunti on kaikki mitä voi toivoa. Sen jälkeen voisi kuolla. Minnie pisteliäästi kysyy montako kertaa Johnson on kuollut.
Minnie torjuu Johnsonin suudelmat ja lähettää Wowklen pois. Johnson vakuuttaa rakastaneensa Minniä jo siitä hetkestä alkaen. Ulkona raivoaa lumimyrsky ja paluupolku on tukossa. Minnie antaa oman vuoteensa Johnsonille ja laittautuu itse karhuntaljalle tulisijan eteen. Ennen nukahtamista Minni vielä varmistaa, että Johnson ei tunne Nina Micheltorenaa. Johnson kieltää tunteneensa koko naista.
Ulkoa kuuluu ääniä. Minnie piilottaa Johnsonin sängyn sermin taakse ja päästää Rancen, Nickin, Sonoran ja Ashbyn sisälle. Nelikkö on saanut selville Dick Johnsonin olevan pelätty Ramerrez. Rance näyttää antaa Ramerrezin kuvaa Minnielle. Minnie hyvästelee miehet. Miesten poistuttua Minnie on raivoissaan Johnsonille. Johnson kertoo oman tarinansa ja vakuuttaa vilpitöntä rakkauttaan Minnieen Or son sei mesi (Kuusi kuukautta sitten). Minnie komentaa Johnsonin ulos. Hetken kuluttua kuuluu laukaus. Johnson horjuu sisälle, Minnie heltyy ja auttaa Johnsonin vintille.
Rance ilmestyy uudestaan ovelle ja etsii, ei löydä mitään. Veripisara putoaa vintiltä ja Johnsonin piilopaikka paljastuu. Rance käskee Johnsonin alas. Johnson laskeutuu ja lysähtää tajuttomana pöydän ääreen.
Minnie haastaan Rancen pokeriin. Panoksena on Johnsonin henki. Jos Rance voittaa hän saa Minnien omakseen ja Johnsonin hirsipuuhun. Mutta jos Minnie voittaa, hän ja Johnson ovat vapaat. Rance ei voi vastustaa kiusausta, panos on houkutteleva ja antaa sanansa. Minnie voittaa ensimmäisen käden ja Rance toisen. Kolmas käsi näyttäisi olevan menossa Rancelle, hänellä on kolme kuningasta. Minnie teeskentelee pyörtyvänsä ja pyytää Rancea hakemaa juotavaa. Samalla hetkellä hän vaihtaa kortit sukastaan. Minnie lyö pöytään voittokortit: kolme ässää ja parin. Rance mulkaisee kortteihin ja poistuu nopeasti.
III näytös
Meluisa joukko kokoontuu, Billy Jackrabbit sitoo solmua. Nick kiirehtii kertomaan Minnielle. Paikalle tuodaan kalpea ja epäsiisti Johnson. Ashby ojentaa Johnsonin sheriffille. Rance ehdottaa hirttämistä heti. Miehet esittävät syytöksiä, Dick Johnson puolustautuu sanomalla, ettei ole murhannut ketään ja pyytää heitä hoitamaan hirttämisen nopeasti. Dick Johnson vetoaa miehiin, että Minnielle ei kerrota hänen hirttämisestään Ch’ella mi creda libero e lontano (Antakaa hänen uskoa, että olen saanut vapauteni).
Köysi laitetaan Johnsonin kaulaan. Minnien ääni kuuluu kaukaisuudesta, hän kannustaa ratsuaan hiukset hulmuten ja pistooli hampaissa. Hetken kuluttua Minnie on miesten joukossa ja puolustaa Johnsonia ase kädessään. Minnie muistuttaa miehiä toveruudesta ja siitä kuinka hän on aina auttanut heitä. Lopulta Sonora siirtyy Minnien puolelle ja vähitellen muutkin. Sonora katkaisee Johnsonin köyden ja ojentaa Johnsonin Minnielle kaikkien puolesta. Minnie ja Dick Johnson lähtevät käsi kädessä etsimään uutta mahdollisuutta yhdessä.
Addio, mia dolce terra!
Addio mio California! Bei monti della Sierra, nevi, Addio
Orkestrointi
Näyttämöltä: putkikellot, harppu
Coast to Coast
Coast to Coast on irlantilaisen poikabändi Westlifen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 6. marraskuuta 2000.
Albumilta julkaistiin singleinä kappaleet Against All Odds, My Love, What Makes a Man, I Lay My Love on You ja When You're Looking Like That.
Los Angelesin mellakat 1992
Los Angelesin mellakat vuonna 1992 oli sarja mellakoita 29. huhtikuuta – 4. toukokuuta, jotka alkoivat Los Angelesista, Kalifornian osavaltiosta Yhdysvalloista. Tapahtumasarja sai alkunsa, kun Los Angelesin poliisin (LAPD) konstaapeli pahoinpiteli afroamerikkalaisen Rodney Kingin 3. maaliskuuta 1991. 29. huhtikuuta 1992 valamiehistö, joka koostui yli kymmenestä valkoihoisesta henkilöstä, totesi Rodneytä pahoinpidelleet poliisit syyttömiksi. Tämä aiheutti joukon mellakoita ympäri Los Angelesia. Mellakat kestivät yli seitsemän päivää ja niihin osallistui tuhansia ihmisiä ympäri kaupunkia. Mellakoitsijoiden aiheuttamat ryöstöt, pahoinpitelyt, tuhopoltot sekä murhat maksoivat Yhdysvalloille yli miljardi dollaria. Yhteenotoissa kuoli yhteensä 53 ihmistä ja tuhannet loukkaantuivat.
Tausta
King oli 3. maaliskuuta 1991 kahden matkustajan kanssa ajamassa länteen Foothill Freewaytä pitkin, kun neljä LAPD:n poliisia pysäyttivät hänet takaa-ajon jälkeen. Rodney oli ajanut moottoritiellä 190 kilometrin tuntivauhdilla. Hänet taklattiin maahan, häntä ammuttiin etälamauttimella sekä lisäksi lyötiin pampulla. Paikalla ollut argentiinalainen George Holliday kuvasi tapauksesta muutaman ensimmäisen minuutin asunnostaan käsin. Videolle ei tallentunut kuitenkaan se, että Rodney vastusti poliisia sekä pidätystä. Rodney oli takaa-ajon aikana ajanut useasti punaisia valoja päin eikä ollut pysähtynyt stop-merkkien kohdalla. Poliisit epäilivät hänen olleen PCP:n vaikutuksen alaisena.
Mellakoiden alku
pienois|Savupilvi Los Angelesin yllä. Kingin pahoinpidelleet poliisit joutuivat oikeuteen, ja heidän tuomionsa julistettiin 29. huhtikuuta 1992. Kymmenestä valkoihoisesta sekä yhdestä latinosta ja aasialaisesta koostunut valamiehistö vapautti jokaisen poliisin syytteistä. Heitä oli syytetty muun muassa aseellisesta pahoinpitelystä ja liioitellusta voimankäytöstä. Jo puolen tunnin päästä tuomion ilmoittamista yli 300 ihmistä osoitti mieltään päätöstä vastaan Los Angelesin piirikunnan oikeustalolla. Kello 17 ja 18 välillä reilut parikymmentä LAPD:n johtamaa poliisia kohtasi pääasiassa afroamerikkalaiset mielenosoittajat South Los Angelesissa. Poliisit joutuivat vetäytymään alimiehitettyinä. Uusi ryhmä mielenosoittajia aloitti mielenosoituksia LAPD:n tukikohdissa ympäri Los Angelesia noin kello 18.30. Viisitoista minuuttia myöhemmin väkijoukko aloitti Florence Avenuen ja Normandie Avenuen kulmassa varastelun sekä hyökkäämisen ihmisten ja pääasiassa valkoihoisten omistamien ajoneuvojen kimppuun.
Mellakoiden ensimmäisenä uhrina pidetään valkoihoista Reginald Oliver Dennyä, joka mellakoista tietämättä pysähtyi hiekkalastissa olleella rekka-autollaan liikennevaloihin Florence Avenuen ja Normandie Avenuen risteyksessä. Tummaihoiset ihmiset vetivät Dennyn ulos rekan ohjaamosta ja pahoinpitelivät tätä katua vasten samaan aikaan, kun risteyksen yläpuolella lentäneet uutishelikopterit kuvasivat tapahtumia. Denny onnistui pahoinpitelyn jälkeen lopulta nousemaan takaisin rekan ohjaamoon ja yritti ajaa tajunnan rajamailla pois paikalta. Tässä vaiheessa apuun riensi afroamerikkalainen siviili Bobby Green Jr., joka oli nähnyt tapahtuman suorana televisiostaan. Green (myös kuorma-autonkuljettaja), nousi Dennyn rekan ohjaamoon, siirsi hänet syrjään kuskin paikalta, ja ajoi hänet sairaalaan.
Kuusi mellakkapäivää
pienois|vasen|Ihmisiä ryöstämässä vaateliikettä. Mellakat levisivät nopeasti isoon osaan Los Angelesin suuraluetta Pacoimasta Long Beachille. Pahiten ne iskivät South Los Angelesiin, Pico-Unioniin ja Koreatowniin, missä korealaisten kauppiaiden ja afroamerikkalaisten asiakkaiden välit olivat jo ennestään huonot.
Presidentti George H. W. Bush puhui jälleen televisiossa tuomiten ”mielivaltaisen terrorin ja laittomuuden”. Bush korosti edelleen ”kiirettä järjestyksen palauttamiseen” ja varoitti, että ”mellakat tullaan kitkemään sillä voimankäytöllä, joka on tarpeen järjestyksen palauttamiseksi”. Bush otti lisäksi suoraan kantaa Rodney Kingin tapaukseen, ja ilmoitti määränneensä oikeusministeriön tutkimaan asiaa.
Kolmannen päivän aikana mellakat olivat aiheuttaneet useiden urheilu- ja viihdetapahtuminen peruuntumisia tai siirtoja myöhemmäksi. Julkinen liikenne ja lentoliikenne joutuivat rajoittamaan palvelujaan. Neljäntenä päivänä (2. toukokuuta) sotilaita saapui 4 000 lisää, myös merijalkaväen määrävahvuus alueella nousi. Järjestys palautui sotilaiden määrän noustua. Viidentenä päivänä (3. toukokuuta) Los Angelesin pormestari Tom Bradley ilmoitti asukkaille tilanteen kokonaishallinnan paranevan. Koulut, pankit ja liikkeet avattiin 4. toukokuuta uudelleen. Liittovaltion turvajoukot pysyivät alueella 9. toukokuuta asti, osavaltion 14. toukokuuta asti ja kaikkein viimeisimmät varmistusosastot aina 27:nteen toukokuuta saakka.
Jälkipyykki
pienois|oikea|[[Kalifornian kansalliskaartin sotilaita partioimassa Los Angelesin kaduilla mellakan jälkeen.]] Mellakoiden jälkeen Los Angelesissa sekä myös valtakunnan tasolla keskusteltiin luonnollisesti tapahtumiin johtaneista syistä. Rodney Kingin pahoinpitelyyn liittyvien epäselvyyksien lisäksi keskusteluissa nousi esiin myös muita teemoja. Muina keskeisinä taustatekijöinä pidettiin afroamerikkalaisten ja korealaisten maahanmuuttajien huonoja välejä mellakka-alueella sekä alueen suurta työttömyysastetta ja tähän liittyvää köyhyyttä.
Herzog (kirja)
Herzog (Herzog) on yhdysvaltalaisen kirjailijan Saul Bellow'n romaani vuodelta 1963. Sen on suomentanut Pentti Saarikoski, ja suomennoksen on julkaissut Tammi.
Suomennoksen ensimmäinen painos ilmestyi Keltaisessa kirjastossa vuonna 1965, sittemmin se on ilmestynyt Kurki-sarjassa ja Tammen klassikkopokkarit -sarjassa. Saarikosken suomennosta on kritisoitu, kuten H. K. Riikonen huomauttaa.
Romaani kertoo historian professori Moses Elkanah Herzogista, joka ajauduttuaan umpikujaan ja sieltä noustuaan alkaa kirjoittaa kirjeitä niin lähipiirille, ystäville kuin julkisuudenhenkilöillekin.
Teos sai vuonna 1965 National Book Award for Fiction -palkinnon ja Prix Internationalin. Time-lehti on nimennyt sen niiden sadan parhaan englanninkielisen romaanin joukkoon, jotka ovat ilmestyneet Timen ilmestymisaikana.
Omaelämäkerrallisia aineksia
Herzog kuvastaa monin tavoin Saul Bellow'n omaa henkilöä. Sekä Herzog että Bellow viettivät lapsuutensa Kanadassa, heidän isänsä olivat Venäjältä Pietarista emigroituneita salakuljettajia. Molemmat ovat juutalaisia, asuivat pitkään Chicagossa ja olivat eronneet kaksi kertaa (kirjaa kirjoitettaessa, myöhemmin avioeroja tuli lisää). Herzog on lähes samanikäinen kuin Bellow tämän kirjoittaessa romaania. Valentine Gersbachin henkilöhahmo perustuu Bellow'n pitkäaikaiseen ystävään Jack Ludwigiin, jolla oli suhde Bellow'n toisen vaimonsa Sondran kanssa. Ramona taas perustuu ranskan kielen professori Rosette Lamontiin, jonka kanssa Bellow seurusteli erottuaan toisesta vaimostaan Sasha Tschacbasovista. Sekä Lamont että Ludwig kirjoittivat Herzogista arvostelun mainitsematta omaelämäkerrallisia aineksia, jälkimmäinen kehui sitä "merkittäväksi läpimurroksi".
Sant’Agata Bolognese
Sant’Agata Bolognese on kunta Bolognan metropolikaupungissa Emilia-Romagnan alueella Italiassa. Se on kuuluisa Lamborghinin autotehtaastaan.
Herzog (kirja)
Omaelämäkerrallisia aineksia
Kun Bellow'lta kysyttiin yhtäläisyyksistä, hän vastasi: "Minusta sellaiset asiat eivät ole olennaisia. Ne ovat pikku juttuja todellisuudesta, joka on "epäpuhdas", annetaan sen olla. Olkaamme sitä suurempia."
Sant’Agata Bolognese
Lamborghini-museo
Audi AG osti vuonna 1998 Automobili Lamborghini SpA:n ja vuonna 2001 vattiin Lamborghini museo jossa on esillä muun muassa tehtaan tuotantoa ja prototyyppejä jotka eivät koskaan päässeet tuotantoon.
Taulakääpä
Taulakääpä (Fomes fomentarius) on kääpä, jota esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sitä tavataan koko maassa. Se lahottaa lähinnä koivua mutta myös muita lehtipuita kuten pyökkiä. Taulakääpä tunkeutuu elävään puuhun kuoren vioittumien kautta. Se aiheuttaa valkolahoa ja tuhoaa puun nopeasti.
Ulkonäkö ja koko
Taulakääpä on monivuotinen, nuorena kiilamainen, vanhempana kaviomainen, itiöemä kasvaa 8–25 cm:n levyiseksi. Kuori on kova, korkkimanen ja on ensin ruskearaitainen mutta vanhetessaan muuttuu tuhkanharmaaksi, lopulta lähes mustaksi. Siinä on selviä kasvuvyöhykkeitä näkyvissä. Pillikerros on paksu, pillit on nuorena likaisen valkoisia, vanhemmiten pillipinta on violetinruskea, tummuu kosketuskohdista ruskeaksi, pillejä on 3–4 millimetrillä.
Kasvupaikka ja elinympäristö
Taulakääpä kasvaa koko Suomessa aina tunturikoivikoissa asti. Kasvaa sekä pystyyn kuolleissa rungoissa että maapuissa, elävissä sekä kuolleissa puissa.
oikea|pienoiskuva|Halkaistussa taulakäävässä näkyy ylinnä kuori, jonka alla on kellanruskea huopamainen malto ja paksu pillikerros. Tummanruskea hohkainen ydin sijaitsee sisimpänä puunrunkoa vasten.
Erityistä
Taulakäävällä on ns. seuraajalajeja jotka tulevat puuhun, taikka itse taulakääpään, vasta sen jälkeen. Vanhoilla taulakäävillä sekä sen lahottamassa puussa viihtyvät mm. pilliharsukka (Trechispora mollusca), rustikka (ent. Protomerulius caryae, nyk. Aporpium canescens), silokääpä (Gloeoporus pannocinctus) ja sitkokääpä (ent. Antrodiella semisupina, nyk. Antrodiella pallescens).
Luettelo televisiosarja Dynastian jaksoista
Tämä on luettelo televisiosarja Dynastian jaksoista.
Yleiskatsaus
Dynastia on yhdysvaltalainen prime time -saippuasarja, jota alettiin esittää ABC-televisiokanavalla tammikuussa 1981. Sarjasta tuli kansainvälinen menestys, ja sitä tehtiin yhteensä 9 tuotantokautta (220 jaksoa). Dynastia poiki myös 49-osaisen spin-off-sarjan Colbyt (The Colbys, 1985–1987) ja minisarjan Dynastia – viimeinen luku (Dynasty: The Reunion, 1991).
Syksyllä 2017 yhdysvaltalainen The CW -televisiokanava alkoi esittää Dynastiasta uutta, nykyaikaista versiota.
Dynastia Suomessa
Suomen televisioon Dynastia ilmestyi kesäkuussa 1984, kun Mainos-TV alkoi esittää sitä perjantai-iltaisin Kymmenen uutisten jälkeen. Elokuussa 1984 sarja siirtyi kakkosverkosta ykkösverkkoon, ja se sai uuden ohjelmapaikan keskiviikkoillasta. Toukokuussa 1986 Dynastia palasi jälleen vanhalle paikalleen perjantai-iltaan. Keväällä 1989 sarjaa lähetettiin hetken aikaa kaksi jaksoa viikossa (perjantaina ja keskiviikkona), mutta sen jälkeen Carringtonien elämää seurattiin taas vain perjantaisin. Syyskuussa 1990 Dynastia siirtyi Kolmoskanavalle, jossa se sai vakinaisen paikan maanantai-illan ohjelmistosta. Sarja pysyi siellä helmikuuhun 1992 asti, jolloin kaikki jaksot oli esitetty.
MTV3 näytti Dynastian toiveuusintana 2000-luvun alussa. Sarjaa lähetettiin viitenä päivänä viikossa (maanantaista perjantaihin) kymmenen kuukauden ajan. Uusintakierros aloitettiin kesäkuussa 2000. Kesän aikana ohjelma nähtiin kanavalla alkuillasta, mutta syyskuussa se siirrettiin alkuiltapäivään.
Norman Baillie-Stewart
Norman Baillie-Stewart synt. Norman Baillie Stewart Wright (15. tammikuuta 1909 – 7. heinäkuuta 1966 Dublin, Irlanti ) oli brittiläinen upseeri, joka teki englanninkielisiä propagandalähetyksiä Saksalle toisen maailmansodan aikana.
Elämäkerta
Baillie-Stewart valmistui 1927 Sandhurstin kuninkaallisesta sotakorkeakoulusta, jonka jälkeen hän palveli Seaforth Highlanders -rykmentissä. Vuonna 1933 hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen salaisten tietojen luovuttamisesta saksalaisille seksuaalisia palveluksia ja 90 punnan korvausta vastaan. Tuomionsa Baillie-Stewart kärsi Lontoon Towerissa, ja hän oli viimeinen siellä vankina ollut Britannian kansalainen. Hän vapautui vankilasta 1937, jonka jälkeen hän matkusti Itävaltaan ja anoi maan kansalaisuutta. Anomukseen ei suostuttu ja häntä pyydettiin poistumaan maasta, sillä häntä epäiltiin natsivakoojaksi. Baillie-Stewart muutti Bratislavaan, josta hän anschlussin jälkeen palasi takaisin Itävaltaan. Ollessaan ystävänsä järjestämässä juhlassa, Baillie-Stewart arvosteli Saksan radion englanninkielisiä ohjelmia. Tämän kuuli sattumalta juhliin osallistunut itävaltalaisen radioaseman työntekijä, joka kertoi asiasta esimiehilleen. Baillie-Stewart teki onnistuneen koe-esiintymisen, jonka jälkeen hän siirtyi Reichs-Rundfunkille Berliiniin. Ensimmäisen lähetyksensä hän teki viikkoa ennen Ison-Britannian sodanjulistusta Saksalle.
Syyskuussa 1939 Jonah Barrington käytti Daily Express -lehden artikkelissa lähetysten tekijästä nimitystä Lord Haw-Haw, mikä viittasi esiintyjän yläluokkaiseen puhetapaan. Vaikka nykyään Lord Haw-Haw'na tunnetaan ensisijaisesti William Joyce, niin todennäköisesti Barrington oli kuunnellut Baillie-Stewartin tekemiä lähetyksiä, johon kuvaus puhetavasta myös sopii. Omaelämäkerrassaan Baillie-Stewart kuitenkin kertoo alkuperäisen Lord Haw-Haw'n olleen Wolff Mittler.
Baillie-Stewart oli kuitenkin pettynyt hänelle luettavaksi annettujen käsikirjoitusten tasoon ja joulukuussa 1939 hänet erotettiin Reichs-Rundfunkista, jonka jälkeen hän toimi kielenkääntäjänä ulkoministeriössä ja englannin opettajana yliopistossa. Saksan kansalaisuuden hän sai alkuvuonna 1940. Keväällä 1942 Baillie-Stewart teki vielä joitain radiolähetyksiä Reichs-Rundfunkille ja Radio Luxembourgille, mutta pyrki välttelemään räikeintä propagandasisältöä. Sodan loppuvaiheessa vuonna 1945 Baillie-Stewart pidätettiin Itävallassa, jonne hän oli edellisenä vuonna muuttanut saamaan lääketieteellistä hoitoa. Hän sai syytteen vihollisen avustamisesta, koska syyttäjä Hartley Shawcross ei uskonut vakavamman syytteen maanpetoksesta menevän läpi oikeudessa. Kuultuaan syyttäjän päätöksestä luopua maanpetossyytteestä, MI5 pyrki saamaan Baillie-Stewartin karkotettua Neuvostoliiton valvomalle vyöhykkeelle, koska siellä ei ole "lakiteknistä hiustenhalkomista". Tähän ei suostuttu ja Baillie-Stewart sai viiden vuoden vankeustuomion, jonka kärsittyään hän muutti Irlantiin, jossa hän myöhemmin perusti perheen. Baillie-Stewart kuoli Dublinissa 1966.
Sukupuoli-identiteetti
Sukupuoli-identiteetti tarkoittaa yksilön käsitystä omasta sukupuolestaan.
Noin 99 prosentilla täysi-ikäisistä sukupuoli-identiteetti vastaa biologista sukupuolta, eli se on joko mies tai nainen. Ne, jotka eivät identifioidu kumpaankaan sukupuoleen, ovat muunsukupuolisia. Biologisen sukupuolen ja sukupuoli-identiteetin ristiriitaa kutsutaan transsukupuolisuudeksi. Se voi johtaa sukupuolidysforiaan.
Jokaisella ihmisellä on yksilöllinen sukupuoli-identiteetti, joka on muotoutunut biologisten psyykkisten, kulttuuristen, kasvatuksellisten ja sosiaalisten tekijöiden seurauksena.
Sukupuoli-identiteetin käsitteen teki tunnetuksi psykologi John Money 1960-luvulla. Moneyn teorian mukaan lapsi omaksuu tytön tai pojan sukupuoli-identiteetin vähän yli kahden vuoden ikään mennessä. Lapsen ja nuoren sukupuoli-identiteetti on kuitenkin usein vakiintumaton, ja mahdollinen vastakkaiseen sukupuoleen identifioituminen häviää 80 prosentilla lapsista murrosikään tultaessa. Vastakkaiseen sukupuoleen identifioituminen lapsuusiässä ennustaa vahvemmin homoseksuaalisuutta kuin pitkäaikaista sukupuoliristiriitaa.
Emil Larsson (jääkiekkoilija)
Emil Larsson (s. 4. elokuuta 1993 Lugano, Sveitsi ) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Örebro HK:ssa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Kaudeksi 2013–2014 Larsson siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue Almtuna IS:ään. Hänen ensimmäinen kokonainen kautensa miesten peleissä toi 47 runkosarjaottelussa tehot 6+6=12. Larsson pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla Brynäsin SHL-joukkueessa. Kaudella 2015–2016 hän nousi Almtunan kapteenistoon. Larsson oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 13+13=26 ja hän voitti Almtunan sisäisen tehotilaston lukemalla +7. Kaudella 2016–2017 Larsson voitti joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 20+14=34. Hän jakoi Allsvenskanin maalipörssin kymmenennen sijan neljän muun pelaajan kanssa. Larssonin kausi päättyi kuitenkin polvivammaan runkosarjan lopulla helmikuussa 2017.
Kaudeksi 2017–2018 Larsson siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SHL-joukkue Luleå HF:ään. Hänen varsinainen tulokaskautensa liigassa toi 49 runkosarjaottelussa tehot 23+9=32 ja kolmessa playoff-ottelussa yhden maalin. Larsson oli Luulajan paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Niklas Olaussonin jälkeen. Hän sijoittui koko SHL:n maalipörssissä neljänneksi. Larssonin SHL-uran avausmaali syntyi 5. lokakuuta 2017 Frölunda HC:tä vastaan. Hän teki kauden aikana myös kaksi kypärätemppua, joista Larssonin uran ensimmäinen syntyi Tapaninpäivänä 26. joulukuuta 2017 Karlskrona HK:ta vastaan. Hänen kolmas maalinsa syntyi alivoimalla. Larsson sai Luulajan 7–1-murskavoittoon päättyneessä ottelussa myös syöttöpisteen Einar Emanuelssonin tekemään maaliin.
Muuta
Larssonin isä Jan pelasi omalla urallaan hyökkääjänä pudotuspelit mukaan lukien yli 750 Elitserien-ottelua ja hän kuului Ruotsin vuoden 1992 maailmanmestarijoukkueeseen. Emilin isoisä ja Janin isä Ove Larsson pelasi omalla urallaan Ruotsin pääsarjatasolla hyökkääjänä Timrå IK:ssa yli 150 ottelua.
Gambian presidentti
Gambian tasavallan presidentti on sekä Gambian valtionpäämies että hallituksen päämies. Presidentti on myös maan asevoimien ylipäällikkö. Gambian tämänhetkinen presidentti on Adama Barrow.
Monarkki
Gambian ollessa Commonwealth realmina Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki, joka oli tuolloin kuningatar Elisabet II, toimi maan valtionpäämiehenä.