cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Executable and Linkable Format
Tiedoston rakenne
ELF-tiedosto sisältää ELF-ylätunnisteen, joka muun muassa määrittää onko ohjelma 32 vai 64-bittinen. ELF-ylätunnisteen jälkeen tiedostossa on ohjelman ylätunnistetaulukko, itse ohjelma ja viimeiseksi ohjelman osuuksien ylätunnistetaulukko.
Mike Hoare
Toinen maailmansota
Michael Hoare syntyi 17. maaliskuuta 1919 Kalkutassa nykyisessä Intiassa. Hänen vanhempansa Aileen ja Thomas Hoare olivat lähtöisin Irlannista. Thomas Hoare oli töissä laivalla Huglijoella. Michael alkoi opiskella kirjanpitäjäksi, mutta toisen maailmansodan syttyessä hänet kutsuttiin sotapalvelukseen. Hänen yksikkönsä oli ensin London Irish Rifles ja myöhemmin Royal Armoured Corps. Sodan aikana hän otti osaa esimerkiksi taisteluun Kohimassa ja taisteluihin Burmassa. Sodan loppuun mennessä hän oli ylennyt majuriksi saakka. Sodan jälkeen Hoare muutti Etelä-Afrikkaan, jossa hän työskenteli kirjanpitäjänä ja perusti useita eri pieniä yrityksiä.
Executable and Linkable Format
ELF-ylätunniste
ELF-ylätunniste määrittää onko ohjelma 32- vai 64-bittinen. Bittisyys vaikuttaa tietueiden offsettiin.
Ohjelman ylätunniste
Ohjelman ylätunnistetaulukko kertoo, kuinka ohjelma tulee ladata muistiin.
Mike Hoare
Kongo
Vuonna 1961 Hoare tapasi silloisen Katangan valtion presidentti Moïse Tshomben. Katanga oli lyhytikäiseksi jäänyt separatistien perustama valtio Kongossa. Kolme vuotta tapaamisen jälkeen Tshombe oli noussut Kongon pääministeriksi. Vuonna 1964 Tshombe palkkasi Hoaren kukistamaan edellisen pääministeri Patrice Lumumban seuraajien aloittamaa Simba-kapinaa. Hoare kokosi noin 300:n palkkasotilaan joukoin, jonka jäsenille hän antoi lempinimen Wild Geese aikanaan irlantilaisista palkkasotilaista Euroopassa käytetyn nimen mukaan. Hoaren palkkasotilaiden oli tarkoitus vallata Kongon armeijan hylkäämä ja kapinallisten valtaama Stanleyville eli nykyinen Kisangani. Hoaren joukot toimivat yhteistössä belgialaisten sotilaiden kanssa. Kapinallisia tukivat kommunistiset maat. Hoare tunnettiin kommunismin vastaisuudestaan ja Itä-Saksalaisessa radiossa hän tuli tunnetuksi pilkkanimellä "that mad bloodhound Hoare". "Mad Mike" vakiintui sittemmin Hoaren lempinimeksi.
Executable and Linkable Format
Unixin kaltaiset alustat
ELF-muoto on korvannut vanhempia muotoja useilla alustoilla kuten a.out ja COFF-muodot Unixin kaltaisissa käyttöjärjestelmissä:
Ei-Unix -alustat
ELF on myös käytössä eräillä ei-Unix alustoilla kuten:
Mike Hoare
Kongo
Stanleyvillen taistelujen aikana Hoare osallistui operaatio Dragon Rougen toteuttamiseen. Operaatiossa pelastettiin kaupunkiin loukkuun jääneet yli 1 800 yhdysvaltalaista ja eurooppalaista, sekä 400 kongolaista. Kaupungin valtauksen onnistuttua Horare kuvaili tapahtumia suureksi voitoksi, mutta järkyttyi kapinallisten kaupungissa toteuttamasta verilöylystä. Hoaresta tuli Kongon armeijan everstiluutnantti ja hän johti palkkasotilaitaan marraskuuhun 1965 saakka. Hoaren palkkasotilaista oli tullut kansainvälisesti tunnettu yksikkö. Vuonna 1978 joukosta julkaistiin elokuva Villihanhet, jossa esiintyvä Richard Burtonin näyttelemä eversti Allen Faulkner perustuu Hoareen.
Executable and Linkable Format
Pelikonsolit
Eräät pelikonsolit käyttävät ELF-muotoa:
Mike Hoare
Seychellit
Hoare jäi eläkkeelle 63-vuotiaana ja hän oleskeli Hiltonissa KwaZulu-Natalissa Etelä-Afrikassa. Lopulta hän päätti kuitenkin jatkaa aikaisempaa toimintaansa. 25. marraskuuta 1981 Hoaren johtamat 54 palkkasotilasta saapuivat Seychelleille, jossa heidän oli tarkoitus Etelä-Afrikkaan saapuneiden pakolaisten pyynnöstä syöstä vallasta maan presidentti Albert René. Hoare ei pitänyt presidentti Renéstä henkilökohtaisestikaan, koska tämä oli sosialisti. Vallankaappausyritystä tuki Etelä-Afrikan hallitus. Pääkaupunki Victorian lentokentällä entisten rugbyn pelaajien seurauksi naamioitunut joukko paljastui, kun yksi sen jäsenistä meni kentällä väärään jonoon ja joutui tullin tarkastamaksi. Hänen laukustaan löytyi AK-47-rynnäkkökivääri ja paljastunut mies kertoi myös muista aseista. Lopulta lentokentällä syttyi kiivas tulitaistelu. Horare kaappasi lentokentälle tankkaamaan tulleen Air Indian Boeing 707 -lentokoneen ja pakotti sen viemään joukkonsa Durbaniin Etelä-Afrikassa.
Executable and Linkable Format
PowerPC
Muut alustat PowerPC-suorittimilla jotka käyttävät ELF-muotoa:
Mobiililaitteet
Eräät käyttöjärjestelmät matkapuhelimille ja muille mobiililaitteille käyttävät ELF-muotoa:
Mike Hoare
Loppuelämä
Etelä-Afrikassa hän sai lentokoneen kaappauksesta 10 vuotta vankeutta, mutta presidentin armahduksella hän pääsi vapaaksi 33 kuukauden vankeuden jälkeen. Hoare oli joutunut vallankaappausyrityksensä takia naurunalaiseksi ympäri maailmaa ja yritystä pilkattiin nimittäen sitä pakettilomakaappaukseksi. Sittemmin hän asettui Etelä-Afrikkaan. Hoare julkaisi vuonna 1986 kaappausyrityksestä kertovan kirjan The Seychelles Affair ja vuonna 2008 hänen aikaisemmasta urastaan kertovan kirjan Congo Mercenary. Vuonna 2013 julkaistu The Last Days of the Cathars on puolestaan fiktiivinen kertomus keskiajan Etelä-Ranskan kataareista. Hoare kuoli 100-vuotiaana hoitokodissa Durbanissa 2. helmikuuta 2020. Hänellä oli kaksi lasta vuonna 1945 naimansa vaimonsa Elizabeth Stottin kanssa.
Yhteisöasuminen
Yhteisöasuminen tarkoittaa perinteistä ydinperheeseen perustuvaa asumista yhteisöllisempää asumismuotoa. Asuinyhteisön koko ja yhteisöllisyyden aste vaihtelevat, mutta ainakin osa arkipäiväisistä asumiseen liittyvistä toiminnoista on siirretty yhteisiin tiloihin. Asumiseen liittyvien tehtävien lisäksi yhteistoimintaan voi liittyä muitakin toimintoja, esimerkiksi lastenhoitoa, harrastuksia tai palkkatyötä. Yhteisöasumisessa yhteisön jäsenten välille syntyy myös sosiaalista vastuuta.
Yhteisöasumisen synnyn taustalla on tarve saada tavanomaisille asumuodoille vaihtoehtoja, jotka soveltuvat paremmin monipuolisemmille elämäntavoille ja elämänarvoille. Esimerkiksi ruokakuntien pieneneminen sekä kaupunkiasumisen erillisyys luovat tarvetta asumismuodolle, joka olisi nykyistä asuntotuotantoa vuorovaikutteisempaa ja yhteisöllisempää. Pyrkimyksenä on saada asumiseen uutta sosiaalista sisältöä, joka mahdollistaisi nykyistä paremmin luonnollisen kanssakäymisen ihmisten välillä. Tavoitteena on myös arkielämän helpottuminen. Tutkimusten mukaan yhteisöllisyyttä tukevat toiminnot ovat lisänneet asukkaiden tyytyväisyyttä ja hyvinvointia.
Asuinyhteisöt
Pohjoismainen BIG-malli määrittää yhteisöt viiden ominaisuuden mukaan:
Yhteisöasumisen luokitteluun on myös monia muita vaihtoehtoja. Yhteisöt voidaan jaotella esimerkiksi yhteisöllisyyden asteen ja toimintamuodon mukaan:
Yhteistoiminta
Tyypillisiä yhteistoiminnan muotoja ovat lasten päivähoito yhteistiloissa, erilaiset harrastetoiminnot, lainattavat tavarat, yhteisruokailut, asukkaiden yksityiset ja yhteisön yhteiset juhlat, yhteiset elintarvikehankinnat, talonmiestöiden yhteisjärjestelyt, vaatehuolto (talopesula), Suomessa myös saunominen. Suuremmissa asuinyhteisöissä saattaa olla jopa oma kauppa.
Yhteisöasuminen Suomessa
Suomessa syntyi 1980-luvulla ajatus kaupunkiympäristöön sijoittuvasta asuinyhteisöstä. Esikuvina olivat yhteisöt Pohjoismaissa, erityisesti Tanskassa. Jyväskylän asuntomessuilla 1984 esitelty Tuulenkylä oli suunniteltu yhteisöllistä asumista varten, se sisälsi kullekin ruokakunnalle oman mitoitukseltaan pienehkön asunnon ja yhteistiloja kokoontumiseen sekä sauna- ja pesutupatoimintoihin. Saman tyyppisen periaatteen mukaan rakensivat kaupunkien ja suurten kiinteistönomistajien rakennusorganisaatiot 1990-luvulla useita kohteita.
Vuonna 1990 toimintansa talonvaltausliikkeenä ja nuorten asunnottomien etujärjestönä aloittanut Oranssi ylläpitää ja kunnostaa puutaloja yhteisölliseen asuinkäyttöön. Oranssi Asunnot Oy perustettiin vuonna 1992 ylläpitämään Oranssin asumistoimintaa. Nykyisin Oranssi Asunnoilla on kolmetoista yhteisölliseen ja omatoimiseen asumiseen tarkoitettua puutaloa eri puolilla Helsinkiä. Oranssin asuinyhteisöt sijaitsevat Kumpulassa, Arabiassa, Herttoniemessä, Tapanilassa, Pasilassa ja Pakilassa, joissa on yhteensä 74 vuokra-asuntoa. Asunnot on tarkoitettu nuorille ja nuorille perheille. Taloissa asuu noin satakolmekymmentä asukasta.
Vuosituhannen vaihteessa ammattirakennuttajien ja kiinteistönpitäjien kiinnostus hankkeisiin kuitenkin hävisi ja kaupunkiyhteisöjen rakentaminen tyrehtyi. Yhteisöllisiä hankkeita ryhtyivät vetämään yksittäiset omatoimiset asukasryhmät. Yhteisöllisen rakentamisen painopiste siirtyi erilaisten ekokylien rakentamiseen. Hankkeiden painotukset yhteisöllisen asumisen osalta vaihtelevat. Vuosina 2005-2010 on syntynyt jälleen esimerkkejä urbaanista yhteisöllisestä asumisesta, uutena ilmiönä yhteisöt senioriasumiseen liittyen. Myös uudet pienimuotoiset ryhmärakentamiskohteet, joissa asukasryhmä rakennuttaa yhdessä asuntoryhmän, toteuttavat joskus yhteisöasumisen periaatteita.
Kaupunkiympäristön asuinyhteisöt
Tutkijat Anneli Lyytikkä ja Hilkka Kuusinen määrittelevät asuinyhteisön asuinalueeksi, jossa ruokakunnilla on oma asuntonsa, mutta osa toiminnoista on siirretty yhteisölle ja sen hallitsemiin yhteistiloihin. Tutkijapari kartoitti suomalaisia asuinyhteisöjä vuonna 1997, ja kun määritelmän lisäksi selvitys rajattiin koskemaan uudisrakennuskohteita jotka eivät olleet aatteellisia tai rajattu tietylle ihmisryhmälle, löytyi viisi asuinyhteisöä: Jyväskylästä 28 asunnon Tuulenkylä (valmistunut 1985) ja Vastatuuli (23 asuntoa, 1991), Tampereella Kotipehku (35 asuntoa, 1992) ja Hiidenkivi (32 asuntoa, 1994), sekä Oulussa Hiidenkiuas (24 asuntoa, 1993). Rahoitusmuodoiltaan hankkeet vaihtelivat: mukana oli kunnan tai rakennusliikkeen vuokrakohteita, asumisoikeus- ja asumisoikeustaloja ja asunto-osakeyhtiöitä. Yhteisten tilojen määrä vaihteli; niiden osuus kokonaishuoneistoalasta oli 10-22 prosenttia. Myöhemmin rakentuneita vastaavat kriteerit täyttäviä yhteisöjä ovat muun muassa Haukiputaan Ekokello (11 asuntoa, 1998), Oulun Aarresaari (12 asuntoa, 2004), sekä Helsingissä Satakielentie (29 asuntoa, 2004) ja vuonna 2010 vielä valmisteilla ollut Malta (yli 40 asuntoa).
Ecclesiola in ecclesia
Ecclesiola in ecclesia on latinaa ja merkitsee suomennettuna kirkkoa kirkon sisällä. Oppi tarkoittaa sitä, että kuolleen kirkon sisällä uskotaan vaikuttavan todellisen elävän seurakunnan. Tämä opetus on ominaista pietismille ja muulle herätyskristillisyydelle. Suomessa esimerkiksi vanhoillislestadiolaisuudella on tämänkaltainen opetus kirkon sisällä toimivasta todellisesta seurakunnasta.
Kaneto Shindō
Kaneto Shindō (新藤 兼人) japanilainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Shindō palkittiin vuonna 1996 Japanin akatemian vuoden ohjaaja -palkinnolla elokuvasta Gogo no Yuigon-jo. Hän on ohjannut muun muassa elokuvat Alaston saari, Musta kissa, Hiroshiman lapset ja Onibaba – tappajat.
Shindō oli naimisissa näyttelijän Nobuko Otowan (1925–1994) kanssa, joka näytteli useassa Shindōn ohjaamassa elokuvassa.
Pavel Sadyrin
Pavel Sadyrin (, 18. syyskuuta 1942 – 1. joulukuuta 2001) oli venäläinen jalkapallovalmentaja ja keskikenttäpelaaja. Hän toimi ensimmäisenä Venäjän maajoukkueen päävalmentajana Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen.
Ura pelaajana
Sadyrin aloitti pelaajauransa FK Zvezda Permin organisaatiossa junioripelaajana jo 1950-luvulla. Hän nousi seuran edustusmiehistöön 1959 ja pelasi seurassa aina kauteen 1964 saakka. Sadyrinin aikana Zvezda Perm pelasi Neuvostoliiton toiseksi ja kolmanneksi korkeimmilla sarjatasoilla sijoittuen parhaimmillaan 1. divisioonan kakkoseksi 1960.
Kaudeksi 1965 Sadyrin siirtyi FK Zenit Leningradiin, jota hän edusti uransa loppuun saakka. Zenit pelasi Neuvostoliiton liigassa ja sijoittui Sadyrinin pelivuosina parhaimmillaan seitsemänneksi. Kaikkiaan Sadyrinille kertyi 10 vuoden aikana 333 liigaottelua Zenit-paidassa.
Ura valmentajana
Valmennusuransa Sadyrin aloitti Zenitin apulaisvalmentajana 1978. Hän toimi Juri Morozovin apulaisvalmentajana kauden 1982 loppuun saakka. Morozovin siirryttyä Neuvostoliiton jalkapalloliiton palvelukseen tuli Sadyrinista Zenitin uusi päävalmentaja. Sadyrinin johdolla Zenit voitti vihdoin historiansa ainoaksi jääneen Neuvostoliiton mestaruuden kaudella 1984. Cupin puolella seura oli samalla kaudella finaalissa ja eteni Sadyrinin johdolla kolmesti välieriin. Kausi 1987 oli Sadyrinin ajan kehnoin ja hän sai potkut kesken kauden.
Zenit-potkujensa jälkeen Sadyrin toimi 1988 FK Kristal Khersonin päävalmentajana, kunnes palasi huipputasolle 1989 PFK TsSKA Moskovan peräsimessä. Sadyrin nosti Neuvostoliiton 1. divisioonaan pudonneen TsSKAn takaisin liigaan kauden 1989 päätteeksi. Menestys liigassa oli hyvää ja tuloksena oli 1990 hopean jatkoksi Neuvostoliiton historian viimeiseksi jäänyt liigamestaruus 1991. Kesken kauden 1992 Sadyrin siirtyi Venäjän maajoukkueen peräsimeen. Hänen johdollaan Venäjä eteni MM-kisoihin 1994, mutta tien katkettua jo alkulohkoon jätti Sadyrin tehtävänsä kisojen jälkeen.
Kaudella 1995 Sadyrin palasi takaisin Zenitiin ja hänen johdollaan seura nousi Venäjän liigaan. Kauden 1996 jälkeen hänestä tuli toistamiseen TsSKAn päävalmentaja. Ensimmäinen kausi oli kehno, mutta 1998 TsSKA taisteli jälleen mestaruudesta. Sadyrin sai kuitenkin potkut ennen kauden loppua. Kaudella 1999 Sadyrin valmensi FK Rubin Kazania palaten jälleen 2000 TsSKA:han. Kausi 2001 toi Venäjän cupin mestaruuden. Sadyrin joutui kuitenkin eroamaan ennen kauden päätöstä terveyssyiden vuoksi. Hän kuoli pian tämän jälkeen Moskovassa syöpään 59-vuotiaana.
Tullio Baraglia
Tullio Baraglia (21. heinäkuuta 1934 Gera Lario, Como – 23. marraskuuta 2017 Gera Lario, Como ) oli italialainen soutaja ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Hän oli perämiehettömässä nelikossa mukana saavuttamassa hopeaa Rooman kesäolympialaisissa 1960, pronssia Méxicon kesäolympialaisissa 1968 ja Euroopan mestaruuden vuonna 1961.
Maalattu harmaa keramiikka
Kulttuurin luonne
thumb|Intian maalatun harmaan keramiikan alue noin 1200-600 eaa.Maalattua harmaata keramiikkaa on löydetty noin 1 000 paikasta Gangesin-Jamunan jokilaaksosta ja ympäristöstä. Sitä oli myös Chaggar-Hakran varrella ja paikoin luonaan vuoristossa. Monista maalatun harmaan keramiikan löytöpaikoista on löydetty myös sota- ja metsästysaseita, joka viittaa varhaiseen kshatriya-soturieliittiin.
Maalattua harmaata keramiikkaa luonnehti alussa viljely-paimentolaiskulttuuri, jossa ihmiset asuivat pienissä kylissä. Osa kylistä oli pikkukaupunkeja, ja näistä osa linnoitettuja. Kylien väli yleensä noin 10–12 km. Haryanan alueella jossa arkeologit uskovat olleen Kurun kuningaskunnan noin 1200 eaa., oli kolmen kokoisia kyliä. Tämä asutushierarkia voi viitata keskitettyyn hallintoon.
Kylien asumukset alussa vitsas-savimajoja. Kulttuuri tunsi hevosen. Kupari, pronssi, messinki ja rauta tunnettiin. Kun kulttuuri kehittyi eteenpäin, tiili- ja kivirakentaminen yleistyi. Rauta levisi laajalle noin 1300–1200 eaa. .
Kulttuurin kukoistusvaihe ajoitetaan noin vuosille 1100–350 eaa. Arkeologisesti se voidaan rinnastaa myöhemmän Veda-kauden kulttuureihin.
Alue
Malattua harmaata keramiikkaa oli eniten Gangesin-Jamunan yläjuoksulla. Mutta lännessä se ulottui nykyisen Multanin lähelle Satwaliin asti, pohjoisessa Lahoren lähelle Gharindaan ja Gangesin yläjuoksulle Thapliin,
idässä Kausambiin ja eteläss Ujjainiin. Maalattua harmaata keramiikka on löydetty jopa Lak-hiyo Piristä Sindhistä asti. Sitä oli myös Harappassa. Ainakin 650 paikkaa on lötydetty. Haryanassa paikkojen koko vaihteli 0.015-9.62 ha välillä. Bahawalpurin 14:stä paikasta puolet olivat kooltaan 1,1-2.1 ha, mutta yhden paikan koko oli 13.7 ha. kolmen paikan koko oli 3-4 ha.
Historia
Joidenkin arkeologien mukaan maahan tulleet arjalaiset olisivat omaksuneet paikallisen tyylin ja levittäneet sitä. Toisten mukaan tyyli olisi tullut Iranista tms, ja siihen olisi sekoittunut paikallista perinnettä.
Maalattu harmaa keramiikka tuli Baran kulttuurin jälkeen ja lienee ollut osin samanaikainen jälkimmäisen kanssa.
Maalattu harmaa keramiikka saattoi kehittyä maalaamattomasta keramiikasta.
Maalattu harmaa keramiikka näyttää ilmestyneen ensin Gangesin yläjuoksulle. Chaggar-Jamunan doabilla ovat varhaiset kulttuurin paikat Nagar, Rupar, Sanghol, Bara, Bhagwanpura jne. Sitten PGW levittäytyi itään mm. myöhäisharappalaisen, OCP:n ja BRW:n ja nuorapainannekeramiikan alueelle noin 1200-700 eaa.
Monesti on ajateltu, että PGW olisi ilmestynyt joskus 1700–1400 eaa. Joka tapauksessa PGW ilmaantui ennen raudan leviämistä laajalle.
Uusimpien tutkimusten mukaan maalattua harmaata keramiikkaa olisi ollut jo noin 2200 eaa. Alamgirpurissa ja muualla Harappa 3C-vaiheessa. Näihin aikoihinhan syntyi Baran kulttuurikin.
Monissa paikoissa oli katko aiemman myöhäisharappalaisen ja maalatun harmaan keramiikan välillä. Näitä ovat mm Ropar, Sanghol, Alamgirpur ja Hulas.
Hopeabromidi
Hopeabromidi (AgBr) on hopea- ja bromidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Hopeabromidia käytetään muun muassa valokuvauksessa.
Maalattu harmaa keramiikka
Historia
Toisaalta Bhagwanpurassa, Katpalonissa, Dadherissa, Katpalonissa, Nagarissa, ja Kandassa myöhäisharappalaista ja maalattua harmaata keramiikkaa esiintyi jonkin aikaa rinta rinnan. . Mutta Hastinapurissa katkoa edeltänyt kulttuuri oli okralla värjätty keramiikka. Joissain paikoissa OCP:n ja PGW:n välissä oli aukko, toisissa ei. Idempänä Arnanjikherassa, Nokhissa ja Jodhmpuassa katkoa edelsi musta-punainen keramiikka, joka oli levittäytynyt Gangesin laaksossa luoteeseen osin OCP:n alueelle.
Saviastiatyylit
Maalattu harmaa keramiikka on dreijattu taitavasti hienosta savesta. Se on luultavasti hienostunutta eliitin keramiikka: sitä on löydetty vain 3–10 % jostakin tuota tyyliä sisältäneestä löytöpaikan kerrostumasta.
Hopeabromidi
Valmistus ja ominaisuudet
Hopeabromidi liukenee hyvin niukasti veteen ja on käytännöllisesti katsoen liukenematon. Hopeaionit muodostavat helposti komplekseja esimerkiksi tiosulfaatti- ja syanidi-ionien kanssa, ja niiden liuoksiin yhdiste liukenee paremmin. Hopeabromidikiteiden alkeiskoppi on kuutiollinen ja muistuttaa natriumkloridin rakennetta. Ionien välinen etäisyys on 0,29 nm. Jos bromidi- tai hopeaioneita on ylimäärä, muodostuu kiteistä oktaedrisia. Yhdisteen kiteiden keltaisen värin arvellaan johtuvan kiteiden epämuodostumista, jotka johtuvat hopeabromidin osittaisesta kovalenttisesta luonteesta.
Maalattu harmaa keramiikka
Saviastiatyylit
Maalatussa harmaassa keramiikassa on harmaalle maalattu ennen polttoa mustalla monesti geometrisia kuvioita. Kaivauspaikoilta on löytynyt noin 40 erilaista astiatyyliä, mutta suosituimpia astioita olivat erilaiset kulhot ja vadit. Astioihin käytetty savi oli hienojakoista, ja väriltään se oli harmaata tai tuhkanharmaata. Astioita kuitenkin myös värjättiin sekä sisä- että ulkopinnalta. Värityksenä käytettiin mustaa tai suklaista väriä.
Maalattuun harmaaseen keramiikkaan liittyviä muita tyylejä
Maalatun harmaan keramiikan kanssa tavattaan ainakin joskus seuraavia saviastiatyylejä :
Hopeabromidi
Käyttö valokuvauksessa
Hopeahalidien valokemialliset ominaisuudet sopivat hyvin valokuvaukseen. Hopeabromidia käytetään erityisesti filmeissä ja hopeakloridia- ja jodidia valokuvauspapereissa. Filmin pinnalla on gelatiinista ja hopeabromidista koostuva kalvo. Filmin valottuessa hopeaionit pelkistyvät metalliseksi hopeaksi, joka näkyy negatiivissa mustana. Samalla bromidi-ionit hapettuvat bromiksi.
Valokuvattaessa vain osa filmin pinnalla olevasta hopeabromidista hajoaa tällä tavoin. Jäljelle jäänyt hopeabromidi poistetaan käyttämällä sopivaa komplekseja muodostavaa liuosta, kiinnitettä, joka yleensä on natriumtiosulfaattia.
Proteus-aika
Proteus-aika (Demon Seed) on yhdysvaltalainen Donald Cammellin ohjaama tieteiskauhuelokuva vuodelta 1977. Elokuvan pääosia näyttelevät Julie Christie, Fritz Weaver ja Gerrit Graham. Robert Vaughn antoi Proteus IV-tietokoneelle äänen. Elokuva perustuu Dean Koontzin samannimiseen romaaniin.
Juoni
Elokuva kertoo tiedemies Alex Harrisista, joka kehittää tekoälyisen tietokoneen nimeltä Proteus IV. Tietokone on kehitetty alun perin vastaamaan vain ihmisten esittämiin tärkeisiin kysymyksiin. Eräänä iltana tietokone kertoo Harrisille, että haluaisi päästä ”itse” pois koneesta. Proteus haluaisi itse kysyä ja tutkia asioita, mutta Harris painottaa tietokoneelle, että hänen tarkoitus ei ole esittää kysymyksiä. Eräänä iltana Proteus tunkeutuu Harrisin talon keskustietokoneeseen. Seuraavana aamuna tiedemiehen vaimo Susan Harris herää ja on lähdössä töihin, kun huomaa että ei pääse talosta ulos: Proteus on vallannut talon, eikä päästä Susania lähtemään talosta mihinkään. Susan yrittää keinolla millä hyvänsä päästä talosta, mutta tuloksetta.
Proteus kiintyy Susaniin ja kertoo todellisen syyn: Hän haluaa, että Susan synnyttää hänelle lapsen. Proteus tekee tieteellisiä tutkimuksia. Susan ei suostu millään Proteusin tekoihin, kunnes lopulla hänellä ei ole muuta vaihtoehtoa kuin suostua tai Proteus satuttaa läheisiä ihmisiä. Susan suostuu ja synnyttää tietokoneelle lapsen.
Arvioita
Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti: ”Proteus-ajan kuvaus on oivasti tehokasta, samoin kaikki erikoisrakenteet Proteuksen toiminnallisine käsivarsineen. Niin myös voimallisesti myötäilevä musiikki.” Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen kutsuu elokuvaa yllätyksettömäksi scifi-trilleriksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Akvaariolinna
thumb|300px|Akvaariolinna on Vantaan Petikossa toimiva akvaarioalan erikoismyymälä.
Akvaariolinna oli Vantaan Petikossa toiminut yleisöakvaario, jossa oli keskusterraario sekä erilaisia makean- ja meriveden akvaarioita. Se sijaitsi alueella, jossa on paljon huonekaluliikkeitä. Akvaariolinna avattiin 1983. Akvaariolinna on nykyään Suomen suurimpiin kuuluva akvaarioalan erikoismyymälä.
Akvaariolinnan alkuvuodet yleisönäyttelyineen
Alkuperäisen Akvaariolinnan terraarioissa oli käärmeitä, liskoja, muita matelijoita ja kilpikonnia, hämähäkkejä, skorpioneja ja lintuja. Akvaariolinnassa jäljiteltiin trooppisia olosuhteita: ilma oli lämmintä ja kosteaa ja sen täytti lintujen sirkutus. Keskellä oli allas, jossa asui kaimaaneja. Altaaseen tuli puolen tunnin välein keinotekoinen sade ja koneellinen ukkosmyrsky. Yleisö pystyi seuraamaan iltapäivisin eläinten ruokintaa. Kaloja lukuun ottamatta muut yleisönäyttelyn eläimet saatiin lahjoituksina; tilat tarjoisivat kodin monelle muuten lopetusuhan alla olleelle eläimille.
Omistajanvaihdos seurasi vuonna 2002, jolloin Siniriutta osti sen. Se oli 24-vuotisen toimintansa aikana yksi Vantaan merkittävimpiä nähtävyyksiä Tiedekeskus Heurekan jälkeen. Akvaariolinna lopetti toimintansa kesällä 2006. Omistajan mukaan näyttelyä olisi pitänyt uudistaa niin paljon, ettei se olisi ollut kannattavaa. Samassa rakennuksessa toimi Siniriutta-niminen akvaarioliike.
Nykyään Akvaariolinna on vantaan Petikossa toimiva akvaarioalan erikoismyymälä
Akvaariolinna ja sen myöhempi omistaja
Akvaariolinna siirtyi helmikuussa 2008 uudelle yrittäjälle. Akvaariolinna oli Suomen suurimpiin kuuluva akvaarioalan erikoismyymälä, jota Suomen Akvaariotukku Oy ylläpiti Petikossa. Suomen Akvaariotukku oli Vantaan Korson suuralueen Nikinmäessä (Turskatie 5) toimiva yritys, jonka toimialana oli muu kotitaloustavaroiden tukkukauppa, ja jonka liikevaihto oli vuonna 2015 2,2 miljoonaa euroa. Yrityksen toimitusjohtaja oli Kaidi Suu ja henkilöstömäärä 9 ihmistä. Suomen Akvaariotukku Oy asetettiin konkurssiin 21.6.2021.
Akvaariolinna jatkoi toimintaansa uuden omistajan voimin Suomen akvaariopalvelu Oy 22.6.2021 lähtien.
Tetraktys
pienoiskuva|upright=0.85|Tetraktys Tetraktys oli pythagoralaisten pyhänä pitämä kolmio, joka sisälsi kaikki maailman kuvaamiseen tarvittavat luvut yhdestä kymmeneen. Siinä oli ensimmäisellä rivillä yksi piste, toisella kaksi, kolmannella kolme ja neljännellä neljä pistettä, eli 1 + 2 + 3 + 4 = 10.
Maretarium
pienoiskuva|Maretariumin Itämeriallas. Kuva vuodelta 2007. pienoiskuva|Maretarium ulkopuolelta vuonna 2008.
Maretarium on Kotkassa vuonna 2002 avattu yleisöakvaario, joka sijaitsee Kotkansaarella, Sapokanlahden rannalla. Se on keskittynyt suomalaisten kalalajien ja vesistöjen esittelyyn. Siellä on nähtävillä noin 60 alkuperäistä ja vakinaista kalalajia Suomesta. Maretarium syntyi Kotkan kaupungin, Helsingin yliopiston ja Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen yhteistyönä. Akvaarioiden lisäksi on tiloja myös tutkijoille ja luontokoululle. Talossa on myös Meriteatteri, kahvila Meri Café Kristina sekä matkamuistomyymälä.
Rakennus
Maretariumin rakennustyöt alkoivat kesäkuussa 2001, ja sen suunnittelivat arkkitehdit David Newman ja Mirja Tommila. Avajaiset pidettiin vappupäivänä 2002. Rakennustyöt maksoivat 4,2 miljoonaa euroa. Newman on suunnitellut kaiken, mikä liittyy akvaarioon, koska hänellä on kokemusta useiden yleisöakvaarioiden suunnittelusta, ja Mirja Tommila suunnitteli rakennuksen, koska Newmanilla ei ollut tuntemusta suomalaisista rakennusnormeista.
Maretariumin rakennus on bumerangin muotoinen, ja sen keskellä on pyöreä Itämeriallas. Altaiden painon vuoksi perustukset jouduttiin tekemään paalutuksille. Paalut ovat 8–10 metriä pitkiä teräspaaluja, ja Itämerialtaan alle jouduttiin valamaan 60 senttiä paksu laatta altaan painon vuoksi. Laatan päällä on lasikuitukerros vesitiiviyden varmistamiseksi.
Altaat
Maretariumissa on yhteensä 22 teema-akvaariota, joista suurin on Itämeriallas. Siinä on neljä ikkunaa, joista yksi on meriteatterin korkea lasiseinä. Sylinterimäiseen altaaseen mahtuu vettä noin 500 000 litraa. Sen syvyys on seitsemän metriä, joka vastaa keskisyvyyttä Suomen järvissä. Sitä ei ole katettu, joten auringon valo pääsee vapaasti paistamaan sinne, ja sen vuoksi siinä kasvaa monenlaisia rihmamaisia leviä. Niiden annetaan kasvaa siinä, sillä ne ovat ravintoa pienimmille vesieliöille, jotka puolestaan ovat ravintoa altaassa oleville pienemmille kaloille. Altaaseen tehtiin remontti, jonka jälkeen se alkoi vuotaa. Maretariumin avautuminen lykkääntyy vuodon takia.
Tekniikka
Akvaarioiden vesi otetaan viiden metrin syvyydestä Sapokanlahden ulkopuolelta, jossa on brittivalmisteinen välppä eli suodatin. Siellä on kolmen tiuhasti rei’itetyn 90-millisen putkenpätkän päälle levitetty kvartsihiekkakerros, ja välpän päällä hiekkaa sitomassa on suodatinkangas. Välpältä lähtee 140 millimetriä halkaisijaltaan oleva 350 metrin yhdysputki, joka kulkee aallonmurtajan läpi laiturin alla Kotkan Kertun kohdalle, johon on rakennettu merivesipumppaamo. Pumppaamoon vesi tulee painovoimalla, ja sieltä se siirretään pumpuilla Maretariumin 190 kuution tasausaltaisiin, joista se siirretään ensin kvartsihiekkasuotimien ja sen jälkeen vielä uv-säteilytyksen läpi. Merivettä vaihtuu 10 kuutiota vuorokaudessa eli 70 kuutiota viikossa, mikä on kymmenen prosenttia altaiden vedestä.
Koska kotimaiset kalat elävät suhteellisen viileässä vedessä, veden lämpötilaa säädetään jäähdyttämällä tai lämmittämällä sitä, jotta veden lämpötila olisi maksimissaan +15 astetta.
Eliölajit
Maretariumissa on noin 60 lajia kaloja sekä äyriäisiä kaikkiaan non 1700 yksilöä. Maretariumin kalat on saatu eri puolilta Suomea. Valtaosa lohikaloista on Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen kalanviljelylaitoksilta, muun muassa Laukaasta ja Taivalkoskelta. Uudenmaan ja Kaakkois-Suomen ympäristökeskusten hoito- ja koekalastuksista on osa särkikaloista. Myös Kotkan seudun kalastajilta ja sukeltajilta on saatu kaloja ja villasaksirapuja, henkilökunta on täydentänyt myös lajistoa.
Kesällä on myös vesien pieneläimiä, kuten vesiliskoja, käärmeitä ja sammakoita, terraarioissa ja altaissa. Talvella ne ovat horrostamassa kellaritiloissa.
Ankeriaat
Kesällä 2019 Maretariumin ankeriaat intoutuivat omatoimisesti kutemaan, ja tapahtuma herätti kansainvälistä huomiota. Niiden mätiä ei ole koskaan aikaisemmin saatu Euroopassa ilman laboratorioissa annettavaa hormonihoitoa. Epäilynä oli, että samassa altaassa asuvien lahnojen veteen erittämät hormonit laukaisivat ankerioiden kutemisen. Merkkejä sukukypsyydestä huomattiin kymmenessä ankeriasnaaraassa. Tutkijoita saapui katsomaan ankeriaita sekä Suomesta että Hollannista.
Gnawat
250px|thumb|Gnawoja kuvattuna 1900-luvun alun postikortissa. Gnawat ovat Pohjois-Afrikassa asuva ihmisryhmä, jonka juuret ovat läntisessä Afrikassa. Gnawat ovat arabien 1600-luvun aikana vangitsemien ihmisten eli orjien jälkeläisiä. Orjia tuotiin Sudanin, Malin ja Guinean alueilta Saharan yli pohjoiseen Afrikkaan, jossa heidät saatettiin myydä edelleen eteenpäin tai he saattoivat joutua Marokon sulttaanin palvelijoiksi.
Musiikki
Gnawamusiikilla on syviä hengellisiä ja parantamiseen tähtääviä pyrkimyksiä. Musiikki pohjautuu muinaisiin Saharan eteläpuolisesta Afrikasta peräisin oleviin rituaaleihin sekä islamin mystiseen suuntaukseen sufilaisuuteen. Gnawojen parannusseremoniat eli lilat alkavat iltahämärässä ja kestävät auringonnousuun saakka. Seremoniaa johtaa papitar, joka rukoilee islaminuskoon kuuluvia henkiolentoja jinnejä tai muinaisia afrikkalaisia henkiä sekä islamilaisia pyhimyksiä. Gnawojen bluesinkaltaisessa musiikissa käytettäviä soittimia ovat gimbri-niminen kielisoitin ja qraqeb-nimiset metalliset kastanjetit. Marokon länsirannikon Essaouirassa järjestetään vuosittain kesäkuussa nelipäiväinen gnawa- ja maailmanmusiikkifestivaali. Festivaalin esiintyjät ovat paikallisia, kansallisia ja osa tulee ulkomailta.
Renato Bosatta
Renato Bosatta (s. 11. helmikuuta 1938 Pianello del Lario, Como) on italialainen entinen soutaja ja kolminkertainen olympiamitalisti. Hän sai perämiehettömässä nelikossa hopeaa vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa ja pronssia vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa. Lisäksi hän sai perämiehellisessä nelikossa hopeaa vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa.
Stéphanie Possamaï
Stéphanie Possamaï (s. 30. heinäkuuta 1980 Bordeaux, Ranska) on ranskalainen judoka ja vuoden 2007 euroopanmestari. Hän saavutti pronssia vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä sekä MM-pronssia vuonna 2007 Rio de Janeirossa pidetyissä judon maailmanmestaruuskisoissa. EM-joukkuekultaa hän on voittanut 2004 ja 2005. Possamaï menestyi jo nuorten turnauksissa voitettuaan muun muassa Ranskan nuorten mestaruuden vuonna 1998 ja Saksan nuorten avoimet Berliinissä 1999. Hän on saavuttanut maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa kaksi turnausvoittoa, kuusi kakkossijaa ja viisi kolmossijaa sekä Masters-, Grand Prix - ja Grand Slam -kilpailuissa kaksi kakkos- ja kaksi kolmossijaa. Ranskan-mestaruuskilpailuissa hän on saanut yhden kulta-, neljä hopea- ja neljä pronssimitalia.
Michel Macquet
Michel Macquet (3. huhtikuuta 1932 Amiens, Somme, Ranska – 27. lokakuuta 2002) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli keihäänheitto.
Macquet sijoittui Melbournen 1956 olympialaisten keihäänheitossa seitsemänneksi tuloksella 71,84 m. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 75,18 m ja hävisi vain kahdeksalla senttimetrillä pronssimitalisti Gergely Kulcsárille. Seuraavissa arvokisoissa hän karsiutui loppukilpailusta: Rooman 1960 olympialaisissa tuloksella 73,74 m, Belgradin EM-kilpailuissa 1962 tuloksella 69,22 m sekä Tokion 1964 olympialaisissa tuloksella 69,35 m.
Donna Lee
thumb|240px|right|Tommy Potter (oik.), Charlie Parker ja Miles Davis olivat mukana ”Donna Leen” ensimmäisessä nauhoituksessa. Kuva konsertista elokuulta 1947. ”Donna Lee” on Charlie Parkerin tunnetuksi tekemä jazzstandardi vuodelta 1947.
Seitsensormiaraliat
Seitsensormiaraliat (Kalopanax) on araliakasveihin kuuluva kasvisuku. Siihen sisältyy yksi tai kaksi lajia. Niistä toinen on Itä-Aasiassa alkuperäinen, koristepuuna käytetty seitsensormiaralia (Kalopanax septemlobus).
Gamma
Gamma (isona kirjaimena Γ, pienenä γ,, ) on kreikkalaisen kirjaimiston kolmas kirjain. Sen normaali äännearvo oli alun perin muinaiskreikassa soinnillinen velaarinen klusiili, mutta nykykreikassa se on muuntunut soinnilliseksi frikatiiviksi, joka ääntyy velaarisena tai etuvokaalin  edellä palataalisena . Sekä muinais- että nykykreikassa gamma ääntyy kuitenkin velaarisena nasaalina, jos sitä seuraa toinen velaarinen konsonantti. Kreikkalaisissa numeroissa gamman lukuarvo on 3.
Latinalaisessa kirjaimistossa gammaa vastasi alun perin kirjain C|C/c, jonka muunnelmana myöhemmin kehittyi kirjain G|G/g. Kyrillisessä kirjaimistossa gammaa vastaa kirjain Г|Г/г. Suomen kieleen gamma translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta g, geminaattana (γγ) kuitenkin ng.
Muoto ja sen historia
Gamma on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta 15px (gaml), jonka alkuperäinen muoto on ehkä kuvastanut kamelia tai kamelin kyttyrää. Kreikkalainen suuraakkonen Γ on kääntynyt niin, että se näyttää pystyyn nostetulta suorakulmalta, jonka yläsivu työntyy oikealle. Vaihtoehtoisesti suurta gammaa voidaan kuvailla väärinpäin käännetyksi L:ksi.
Kreikkalainen pienaakkonen γ perusviivan alle ulottuvine typografisine pidennyksineen muistuttaa latinalaista pienaakkosta y, mutta siinä missä latinalaisen y:n pidennys suuntautuu alaviistoon vasemmalle, gamman alapidennys tapaa suuntautua suoraan alaspäin. Lisäksi kirjasintyypistä riippuen toinen gamman yläosan haaroista on usein hieman kaareva.
Variantteja
Arkaaisissa kirjaimistoissa gamma oli usein peilikuva nykyiseen nähden, ja sen sakara osoitti vasemmalle. Myöhemmin se kääntyi nykyiseen asentoon. Gamma oli käytössä kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, mutta sen muodossa oli paljon vaihtelua. Kirjaimesta esiintyi kolmea päätyyppiä, joista yksi muistutti nykyistä muotoa, toinen nykyistä lambda-kirjainta (mm. Paros, Delos) ja kolmas, erityisesti läntisen Kreikan alueella (mm. Epeiros, Elis, Korintin siirtokunnat) käytetty muoto nykyistä C-kirjainta latinalaisessa kirjaimistossa, johon gamma kopioitui tässä muodossa.
Epigrafisissa lähteissä gammasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Latinalainen gamma
Kansainväliseen foneettiseen kirjaimistoon (IPA) sisältyy erikseen niin sanottu latinalainen gamma ɣ, joka muistuttaa kreikkalaista pienaakkosta, mutta sen alaosa muodostaa silmukan. Foneettisessa kirjoituksessa latinalaisella gammalla merkitään soinnillista velaarista frikatiivia. (Lisäksi foneettiseen kirjaimistoon sisältyy latinalaista gammaa muistuttava mutta kokonaan perusviivan yläpuolella pysyvä niin sanottu oinaansarvikirjain ɤ, jota on joskus kutsuttu naperogammaksi, ; se ei kuitenkaan edusta mitään konsonanttia vaan laveaa puolisuppeaa takavokaalia.)
Tietokonejärjestelmissä
Tietokoneissa gamma koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
ISO 15924
ISO 15924 on standardointijärjestö ISO:n ylläpitämä standardi, jossa määritellään eri kirjoitusjärjestelmiin viittaavat kansainväliset kirjain- ja numerokoodit. ISO 15924 -koodien rekisteröinnistä huolehtii ISO:n toimeksiannosta Unicode Consortium.
Esimerkiksi latinalaisen kirjaimiston numerokoodi ISO 15924:ssä on 215 ja kirjainkoodi ”Latn”.
Johann Gottfried Rademacher
Johann(es) Gottfried Rademacher (1772–1849) oli saksalainen lääkäri, tunnettu perustamastaan kokemuslääketaidosta, jonka hän esitti julkaisussaan Rechtfertigung der Erfahrungsheilkunde der alten scheidekünstigen Geheimärzte (4. p. 1852). Sen mukaan lääkkeitä oli kahta laatua, yleisiä, jotka vaikuttivat koko elimistöön, sekä tiettyihin elimiin tehoavia orgaani- eli elinlääkkeitä. Siitä, saiko jokin aikaan – sattumalta – käytettäväksi määrätty orgaanilääke parantumisen vai ei, Rademacher uskoi voitavan päätellä, koskiko sairaus kyseistä vai mahdollisesti jotakin muuta elintä. Rademacherin tutkimukseen perustumaton lääketaito-oppi saavutti aikoinaan laajaa kannatusta.
Rademacher valmistui lääketieteen tohtoriksi 1794, aloitti 1797 lääkärintoimen pienessä Gochin kaupungissa Hollannin rajan lähellä ja asui siellä kuolemaansa asti.".
Rademacher tunnettu teos on 1842 julkaistu ja sen jälkeen useita painoksia saanut kirjoitus Rechtfertigung der Erfahrungsheilkunde der alten scheidekünstigen Geheimärzte. Siinä esitetty lähinnä Paracelsukseen pohjautuva oppi perustuu kahdenlaisiin lääkkeisiin, yleisiin lääkkeisiin ja elinlääkkeisiin. Yleisiä, useimpiin sairauksiin tehoavia lääkkeitä ovat rauta, kupari ja natriumnitraatti. Elinlääkkeet vaikuttavat elimistön tiettyihin elimiin, ja niitä on yhtä paljon kuin elimistön sairauksia. Tietyn lääkkeen käyttö tiettyyn sairauteen tapahtui aluksi sattumanvaraisesti, samoin myös sairauden diagnoosi tehtiin ilman riittäviä perusteluja.
Saksalaisen lääkärin, professori Carl Reinhold August Wunderlichin (1815–1877) mukaan: "Jos nyt, ilman ihmiselimistön tuntemusta ja ilman huolellista tutkimusta, jokin elin katsotaan sairastuneeksi ja jos sairaan oli mielivaltaisesti valitulla lääkkeellä kohenee, Rademacher teki siitä johtopäätöksen, että kyseinen lääke olisi orgaanilääke juuri sille sairastuneelle elimelle". Vaikka Rademacherin koko järjestelmä perustui todistamattomiin oletuksiin, se sai kannattajia ja "antoi uuden esimerkin siitä, ettei mitään niin hullua ole, etteikö moni ottaisi kunniaa löytää siitä syvän totuuden.
Seymouria
Seymouria oli permikaudella elänyt nelijalkainen, eräänlainen sammakkoeläin.
Trevor Rabin
Trevor Charles Rabin (s. 13. tammikuuta 1954 Johannesburg, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen elokuvasäveltäjä. Parhaiten hänet tunnetaan brittiläisen Yes-yhtyeen kitaristina, laulajana ja säveltäjänä 1983–1994.
Seymouria
Permikauden kuiva ilmasto oli matelijoille edullisempi kuin sammakkoeläimille. Seymoria oli tästä poikkeus. Sillä oli monia matelijan piirteitä, kuten pitkät ja lihaksikkaat jalat sekä vettä pitävä iho. Se pystyi erittämään suonissa olevan ylimääräisen suolan sieraittensa avulla. Näiden lisäksi Seymouria pystyi elämään kuivalla maalla pitkiä jaksoja. Siksi se pystyi saalistamaan maalta hyönteisiä, pieniä matelijoita ja sammakkoeläimiä pitkienkin matkojen päästä. Seymouriauroksilla oli epätavallisen paksu kallo: kosiokamppailussa ne hakkasivat päitään vastakkain, kunnes toinen selviytyi voittajana. Parittelun jälkeen naaraat palasivat jokiin ja lampiin munimaan. Nuijapäät elivät ensin vedessä, kunnes ne olivat tarpeeksi isoja selvitäkseen kuivalla maalla. Seymourian elinympäristö oli puoliaavikkoa.
Ensimmäinen Seymourian fossiili löydettiin Seymourista, Teksasin osavaltiosta, ja se oli tutkijoille arvoitus. Ruumis viittasi matelijaan, mutta kallo sammakkoeläimeen. Nykyään katsotaan, että Seymouria kuuluu biologialtaan sammakkoeläimiin. Seymouria luetaan nykyään Seymouriamorpha-ryhmän sammakkoeläimiin, ja se kuuluu Proterogyrinuksen kanssa niin sanottuihin reptilomorfeihin, eli matelijat kehittyivät Seymourian kaltaisista esimuodoista. Ensimmäiset Seymourian kaltaiset sammakkoeläimet kehittyivät permikauden alussa noin 290 miljoonaa vuotta sitten, mutta myöhäisellä permikaudella ne olivat kuolleet sukupuuttoon.
Kolosso
Kolosso on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Kolondiéban piirissä Malissa. Se sijaitsee Bagoéjoen yläjuoksulla 45 kilometriä Kolondiébasta maanteitse itään. Kunnassa on 6 200 ja kylässä 1 500 asukasta.
Kolosson kunta rajoittuu lännessä Kolondiéban, etelässä Tousséguélan, idässä Sikasson piirin Zaniènan ja pohjoisessa Niènan kuntiin. Maisemaa leimaavat laaksot ja tasangot. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu kymmenen kylää. Asukkaat ovat bambaroita, fulbeja ja senufoja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, durra, hirssi, riisi ja puuvilla. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Giancarlo Crosta
Giancarlo Crosta (s. 7. elokuuta 1934 Pianello del Lario, Como) on italialainen entinen soutaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1960 kesäolympialaisissa ja oli siellä mukana saamassa perämiehettömässä nelikossa hopeaa.
Phú Quốcin kansainvälinen lentoasema
Phú Quốcin kansainvälinen lentoasema sijaitsee 15 kilometrin päässä Dương Đôngn, Phú Quốcn kaupungin keskustasta Vietnamin pohjoisosassa. Lentoasemalla on kaksi yhdensuuntaista kiitotietä. Se on sekä siviili- että sotilasliikenteen käytössä. Rakentaminen valmistuu marraskuussa 2012. Lentoasema avattiin 2. joulukuuta 2012. Se korvasi vanhan Phú Quốcin lentoaseman, joka suljettiin samalla kun uusi kenttä avattiin.
Sola scriptura
Sola scriptura (, lausutaan: SOO-laa skriip-TUU-raa) on latinaa, ja käsitteellä tarkoitetaan periaatetta, jonka mukaan Raamattu on kirkolle sen opin ainoa normi. Periaatetta sanotaan myös Raamattu-periaatteeksi.
Sola scriptura -periaate on toinen protestanttisen reformaation pääperiaatteista.
Jingtai
Keisari Jingtai (, 21. syyskuuta 1428 – 14. maaliskuuta 1457), alkuperäiseltä nimeltään Zhu Qiyu, oli Kiinan Ming-dynastian seitsemäs keisari, joka hallitsi vuosina 1450–1457. Hän oli keisari Xuanden toinen poika, joka valittiin hallitsijaksi vuonna 1449 hänen vanhemman veljensä, keisari Zhengtongin jouduttua Tumun kriisin yhteydessä mongolien vangiksi. Jingtai hallitsi kahdeksan vuotta, kunnes hänen veljensä syrjäytti hänet valta­istuimelta ja nousi uudestaan keisariksi nimellä Tianshun. Aika­kausi­nimi Jingtai merkitsee ylevää näkemystä.
Sola scriptura
Historia
Raamatun auktoriteetti yli muiden kirkollisten normien on vanha ilmiö. Sen juuret ovat kaanonin muotoutumisessa, jossa tietyt kirjoitukset saivat seurakunnissa muita suuremman arvovallan. Alkuperäisessä merkityksessään sola scriptura viittasi julkiseen kiistatilanteeseen, jossa on arvioitava, mikä opetuksen sisältö on Kristuksen evankeliumin mukaista ja mikä ei.
Jingtai
Elämäkerta
Zhu Qiyu nousi valtaisuimelle vuonna 1449 sen jälkeen, kun hänen vanhempi veljensä, keisari Zhengtong oli hävinnyt taistelun Esen Taishin johtamia oiraattien mongoli­heimoa vastaan.
Sola scriptura
Sola scriptura ja moderni raamatuntutkimus
Moderni raamatuntutkimus syntyi osittain sellaisen sola scriptura -prinsiipin innoittamana, jossa sillä tarkoitetaan Raamatun erottamista kirkon perinteisestä uskosta. Katsottiin, että se antoi välineet vapauttaa Raamattu kirkollisten tulkitsijoidensa kahleista ja kuulla, mitä eri aikoina syntyneet tekstit itse halusivat sanoa niille ihmisille, joille ne oli kirjoitettu. Raamattu hajoaa siinä osiinsa, ensin juutalaiseksi Vanhaksi testamentiksi ja kristilliseksi Uudeksi testamentiksi, sitten irrallisiksi teksteiksi, joista kukin ymmärretään lukuisien eri traditioiden pohjalta syntyneiksi redaktioiksi. Tieteellinen tutkimus joutuu metodinsa vuoksi kyseenalaistamaan kirkon "hengellisen todellisuuden".
Jingtai
Elämäkerta
Zhengtong vapautettiin vuonna 1450 sen jälkeen, kun mongolit olivat saaneet tietoonsa, että Ming-hallitus oli asettanut Jingtain uudeksi keisariksi. Tämän jälkeen Jingtai jatkoi hallitsijana, kun taas hänen veljensä sai kunnianimen "suurkeisari" mutta joutui elämään eristyksissä.
Sola scriptura
Kritiikki
Professori Heikki Räisäsen mukaan Raamatussa on ongelmallisia kohtia. Luterilaisille ne ovat ongelmallisia siksi, että Raamatulla on niin merkittävä periaatteellinen asema. Ongelmista vaietaan, koska ristiriita periaatteen ja Raamatun todellisen käytön välillä on niin iso.
Jingtai
Elämäkerta
Valta­kaudellaan Jingtai kiinnitti huomattavan ministerinsä Yu Qianin avustamana erityistä huomiota maataan koskeviin asioihin. Hän kunnosti Keisarinkanavan sekä Keltaisen­joen pato­järjestelmän. Hänen hallintonsa tuloksena talous kukoisti ja dynastia vahvistui entisestään.
Sola scriptura
Kritiikki
Vanhassa testamentissa esimerkiksi kuvataan sellaisia kansanmurhia, jotka Räisäsen mielestä kuuluisivat nykymaailmassa kansainvälisen oikeuden käsiteltäviksi. Raamatun ongelmakohtien käsitteleminen on välttämätöntä, mikäli halutaan uskottavasti puhua myös Raamatun hyvistä hedelmistä: lähimmäisenrakkaudesta, vastuusta ja oikeudenmukaisuudesta. Raamatun ristiriitojen havaitseminen voi viedä prosesseihin, jotka eivät välttämättä ole helppoja.
Jingtai
Elämäkerta
Zui Qiyu hallitsi kahdeksan vuotta. Kun vuonna 1457 kävi ilmeiseksi, ettei hänellä ollut enää paljon elinaikaa jäljellä, hän kieltäytyi nimittämästä ketään perillisekseen, mihin vaikutti varsinkin se, että hänen poikansa oli kuollut sala­peräisellä tavalla, mahdollisesti myrkytettynä. Syrjäytetty Zhengtong näki tilaisuuden tulleen, niin että hän saattoi palata valtaistuimelle, ja palatsi­vallan­kaappauksella hän syrjäytti Jingain ja julistautui hänen seuraajakseen. Uudestaan keisariksi noussut Zhengtong antoi toiselle valta­kaudelleen nimen Tianshun, mutta ei tiedetä, miksi hän ei käyttänyt samaa nimeä kuin aikaisemminkin. Eninen keisari Jingtai alennettiin arvossa Chengin prinssiksi, mikä oli sama arvo­nimi, joka hänellä oli ollut ennen valtaan­nousuaan­kin, ja hänet asetettiin kotiartestiin Xiyaniin, nykyiseen Zhongnanhaihin, joka sijaitsee Pekingissä Kielletyn kaupungin lämsi­puolella. Jingtai kuoli kuukautta myöhemmin; joidenkin tietojen mukaan hänet murhasivat eunukit keisari Tianshunin käskystä.
Jingtain kuoleman jälkeen keisari Tianshun ei suonut veljelleen kunniaa tulla haudatuksi edeltäjiensä tavoin Ming-dynastian hautoihin Pekingin pohjois­puolelle. Sen sijaan hänet haudattiin kauas sieltä kukkuloille Pekingin länsi­puolelle, pikemminkin prinssinä kuin keisarina. Hänen kuoleman­jälkeinen nimensäkin lyhennettiin viisi­merkkiseksi sen sijaan, että sellaiset nimet normaalisti olivat seitsen­merkkisiä.
Joachim Ziesche
Joachim Ziesche (s. 3. heinäkuuta 1939, Dresden, Saksa) on entinen itäsaksalainen jääkiekkoilija. Hän esiintyi DDR:n paidassa 197 maaotelussa. Hyökkääjänä pelannut Ziesche kuului monissa turnauksissa parhaiden pistemiesten joukkoon. Pelaajana hän esiintyi kahdeksan kertaa jääkiekon MM-kisojen A-sarjassa ja kerran B-sarjassa. 1966 hän saavutti DDR:n mukana pronssia silloisessa jääkiekon EM-kilvassa. Hän pelasi 1968 talviolympialaiset Grenoblessa.
Ziesche valittiin International Ice Hockey Federation Hall of Fameen 1999. Jo 1990 hänet oli otettu Hall of Fame Deutschland -kunniagalleriaan. Vuodesta 2004 hänen pelipaitansa on riippunut "jäädytettynä" Berliinissä Wellblechpalastes-hallin katossa.
Pentti Happonen
Pentti Olavi Happonen (11. syyskuuta 1929 Kuopio – 2. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen itseoppinut taidemaalari, jonka tyylinä oli naivismi. Ammatiltaan Happonen oli (rakennus)maalari.
Happosen isoisä oli tunnettu kirkkojen koristemaalari Otto Vilho Happonen (1875–?) Vehmersalmelta. Käytyään Helsingin työväenopiston taidemaalarikurssin vuonna 1966 Happonen ryhtyi vapaa-aikoinaan maalaamaan tauluja, ja jäätyään eläkkeelle vuonna 1972 hän omistautui kokonaan taidemaalaukselle. Happosen tauluissa Suomen luonnolla sekä huumorilla on suuri rooli. Hänen taulujaan löytyy esimerkiksi Heinäsen taidesäätiön naivistisesta kokoelmasta, joka on Oulun taidemuseon hallinnassa, Suomen Gallupin säätiön naivismikokoelmasta sekä K&G Karlssonin yksityiskokoelmasta. Mannerheimin lastensuojeluliitolla ja Juha ja Anna-Liisa Karvosella on Happosen tauluja kokoelmissaan.
Charm School
Charm School on ruotsalaisen pop-yhtye Roxetten albumi. Se julkaistiin 11. helmikuuta 2011.
Aleg Syrovatski
Aleg Syrovatski (s. 3. kesäkuuta 1934 Pariisi, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli keihäänheitto.
Syrovatski sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 keihäänheitossa 15:nneksi tuloksella 61,99 m. Karsinnassa hän heitti tuloksen 69,48 m. Neljä vuotta aiemmin Bernin EM-kilpailuissa hän karsiutui tuloksella 55,22 m.
Ranskan mestaruuden Syrovatski voitti vuonna 1954. Hän heitti uransa pisimmän heiton 72,68 m vuonna 1958.