cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harlekiinipinseri
Alkuperä
Harlekiinipinserin kantamuoto oli eräs lyhytkarvainen pinserirotu, joka oli nykyistä pinseriä kookkaampi. Merle-väritys saattoi johtua myös mahdollisista risteytyksistä pienten shetlanninlammaskoiran tai pyreneittenpaimenkoiran kaltaisten lammaskoirien, tai jopa laikukkaan mäyräkoiran kanssa. Se hyväksyttiin virallisesti omaksi rodukseen vuonna 1958. 1960−70-luvuilla se alkoi harvinaistua muiden pinsereiden yleistyessä. Vuonna 1981 rotumääritelmää jouduttiin muuttamaan siten, että se salli rekisteröimättömienkin yksilöiden jalostuskäytön. Pelastusyritykset olivat kuitenkin turhia, sillä FCI poisti rodun listoiltaan lakattuaan uskomasta sen selviämiseen. 1990-luvulla osa kasvattajista yritti vielä elvyttää sen, mutta huonoin tuloksin.
Woody Allen
Heywood ”Woody” Allen (alkup. nimi Allen Stewart Konigsberg, s. 1. joulukuuta 1935 Brooklyn, New York, Yhdysvallat), on 1900-luvun jälkipuoliskon ja 2000-luvun alun tunnetuimpia ja arvostetuimpia yhdysvaltalaisia elokuvaohjaajia ja koomikoita. Hän käsikirjoittaa ohjaamansa elokuvat ja myös näyttelee useimmissa niistä.
Allen on ohjannut ja käsikirjoittanut niin komedioita kuin vakavia draamojakin. Hänen suurimpia menestyselokuviaan ovat olleet Annie Hall, Manhattan, Hannah ja sisaret, Radio Days, Midnight in Paris ja Blue Jasmine. Allen on voittanut neljä Oscar-palkintoa, joista yksi parhaasta ohjauksesta ja kolme parhaasta käsikirjoituksesta.
Varhainen elämä
thumb|left|150px|Allen lukion viimeisellä luokalla vuonna 1953. Allen Stewart Koningsberg syntyi Brooklynissa New Yorkissa 1. joulukuuta 1935. Taiteilijanimensä Woody Allen hän otti käyttöön 17-vuotiaana.
Jätettyään television Allen ryhtyi esiintymään stand up-koomikkona New Yorkissa. Hänen maineensa kasvoi, ja hän pääsi television talk-show-ohjelmiin sekä julkaisi vuonna 1964 komedia-albumin.
Elokuvaura
Allenin ensimmäinen elokuva oli kirjoittajana ja näyttelijänä Clive Donnerin ohjaamassa elokuvassa What’s New, Pussycat? (1965). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli What’s Up, Tiger Lily? (1966). Seuraavana vuonna hän esiintyi James Bond -parodiassa Casino Royale. Samana vuonna Allenin näytelmä Don’t Drink the Water esitettiin Broadwaylla. Vuonna 1969 Allen ohjasi kaksi lyhytelokuvaa CBS:lle.
Allenin ensimmäinen menestyselokuva oli Ota rahat ja juokse (1969), jossa hän ohjasi, kirjoitti ja näytteli. Myös Bananas – minä ja vallankumous (1971) ja Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä (1972) kasvattivat hänen mainettaan komediaelokuvantekijänä.
Komedian Unikeko (1973) jälkeen Allen alkoi tuoda elokuviinsa vakavampia sävyjä. Hänen seuraava ohjaustyönsä, henkilökohtainen ja älyllinen komedia Annie Hall (1977) voitti neljä Oscaria, joista Allen itse voitti kaksi: parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta. Sitä seurasi Ingmar Bergman -vaikutteinen draama Sisäkuvia (1978).
Manhattan (1979) oli omaelämäkerrallinen oodi New Yorkille, joka sai ylistävät arvostelut. Muistelmia – Stardust Memories (1980) kuvasi elokuvantekijän kamppailua komediaa haluavan yleisön toiveiden sekä omien vakavampien tavoitteidensa välillä. Kesäyön seksikomedia (1982) oli jälleen Bergman-vaikutteinen. Zelig (1983) yhdisteli uutta filmimateriaalia vanhoihin uutiskuviin.
Allenin seuraavia 1980-luvun komedioita olivat Broadway Danny Rose (1984) ja Kairon purppuraruusu (1985). Hannah ja sisaret (1986) toi Allenille Oscarin parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta. Radio Days (1987) oli jälleen komediallinen elokuva, mutta sen jälkeen Allen teki jälleen kaksi Bergman-vaikutteista elokuvaa. Niitä seurannut Rikoksia ja rikkomuksia (1989) sai kolme Oscar-ehdokkuutta.
1990-luvulla Allen teki elokuvatrendeistä välittämättä paljon pienen budjetin elokuvia uskolliselle yleisölleen. Komedia Luotisade Broadwaylla (1993) sai seitsemän Oscar-ehdokkuutta ja Rakkauden jumalatar (1995) sai kaksi ehdokkuutta. Seuraavana vuonna Allen julkaisi ensimmäisen komediamusikaalinsa Kaikki sanovat I Love You. Se menestyi vielä hyvin, mutta Harry pala palalta (1997) ja Celebrity – kuuluisuus (1998) saivat vaihtelevia arvosteluja. Niiden jälkeen Allen ohjasi liudan kepeähköjä elokuvia, kuten draaman Sweet and Lowdown (1999). Sen jälkeen Allen teki sopimuksen DreamWorks Picturesin kanssa ja teki komedian Keksejä ja konnia (2000).
thumb|Allen New Yorkissa vuonna 2006. Tehtyään vielä muutaman komedian Yhdysvalloissa Allen siirtyi kuvaamaan Eurooppaan ja ohjasi seuraavan elokuvansa Match Point (2005) Britanniassa. Monet pitivät tätä elokuvaa yhtenä Allenin parhaista vuosiin, ja Allen sai siitä parhaan käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden. Elokuvan pääosan esittäjä Scarlett Johansson näytteli myös Allenin seuraavissa elokuvissa Scoop (2006) ja Vicky Cristina Barcelona (2008), joiden välissä Allen teki elokuvan Cassandra’s Dream (2007). Midnight in Paris (2011) on Pariisiin sijoittuva aikamatkafantasia, joka sai innostuneen vastaanoton ja toi Allenille kaksi Oscar-ehdokkuutta, joista hän voitti parhaan käsikirjoituksen palkinnon.
Allen jatkoi Euroopan suurkaupunkien kuvaamista elokuvassa To Rome with Love (2012). Hän palasi kuvamaan Yhdysvaltoihin San Franciscoon elokuvalla Blue Jasmine (2013), jossa Allen käsittelee nykyajan luokkakysymyksiä. Tästä elokuvasta Allen sai jo 16:nnen parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuutensa. Sitä seurasi Eurooppaan sijoittuva romanttinen farssi Magic in the Moonlight (2014). Komediallinen trilleri Irrational Man (2015) sijoittuu yhdysvaltalaiseen yliopistokaupunkiin. Los Angelesiin sijoittuva Café Society (2016) on Allenin ensimmäinen digitaalisena kuvattu elokuva. Wonder Wheel (2017) sijoittuu 1950-luvun New Yorkiin.
Vuonna 2016 Allen kirjoitti, ohjasi ja näytteli Amazonin televisiosarjassa Crisis in Six Scenes.
Elokuvien teemat
Allenin tunnetuimmat elokuvat ovat katkeransuloisia komedioita, joissa on slapstickia sekä parodisia ja absurdeja elementtejä. Allen on tehnyt myös synkempiä draamaelokuvia, joissa on vaikutteita Ingmar Bergmanilta.
Allenin elokuville on tyypillistä, että hänen esittämänsä hahmo on hiukan neuroottinen ja toisinaan puhuu suoraan kameralle. Brooklynistä kotoisin olevan amerikanjuutalaisen Allenin useimmat elokuvat sijoittuvat New Yorkiin ja Manhattanille. Juutalaisuuden vaikutus hänen taiteeseensa on ilmeinen.
Palkinnot
Allen on voittanut neljä Oscar-palkintoa: vuonna 1977 elokuvasta Annie Hall parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta, vuonna 1986 elokuvasta Hannah ja sisaret parhaasta käsikirjoituksesta ja vuonna 2011 Midnight in Parisista parhaasta käsikirjoituksesta. Ehdokkaana hän on ollut 24 kertaa, joista kerran näyttelijänä, seitsemän kertaa ohjaajana ja 16 kertaa alkuperäiskäsikirjoituksen kirjoittajana.
Yksityiselämä
Allen on naimisissa entisen seurustelukumppaninsa Mia Farrow’n adoptiotyttären Soon Yi Allenin kanssa. Mia Farrow'n ja Woody Allenin adoptiotytär Dylan Farrow on syyttänyt Allenia seksuaalisesta hyväksikäytöstä vuonna 1992. Samana vuonna (elokuussa 1992) Farrowin ystävän lapsenvahti Alison Strickland kertoi nähneensä Allenin polvistuneena ja kasvot 7-vuotiaan Dylanin sylissä. Allen oli käynyt terapiassa koskien syytöksiä sopimattomasta käytöksestä Dylania kohtaan ennen kuin syytös seksuaalisesta hyväksikäytöstä oli tullut julkiseksi. Syytteitä ei koskaan nostettu, ja Woody Allenin mukaan viranomaiset totesivat jutun perättömäksi. Allenin ura on kärsinyt syytösten tuomasta kielteisestä julkisuudesta.
Allen on kirjoittanut useita kirjoja, kuten Getting Even (1971), Without Feathers (1975), Side Effects (1980) ja Mere Anarchy (2007).
Elokuvissaan sitaatteja viljelevä Allen on maininnut lukevansa klassikkokirjallisuutta velvollisuudentunnosta: ”Luen [kirjallisuutta] velvollisuudesta, en nautinnokseni. Nautinto minulle on olut ja futisottelu.”
Snapper Music
Snapper Music on vuonna 1996 perustettu brittiläinen levy-yhtiö. Yhtiön artisteja ovat olleet esimerkiksi Porcupine Tree, No-Man, Ozric Tentacles, Pink Floyd, Fish, W.A.S.P. ja Happy Mondays.
Walter Scheel
thumb|250px|Walter Scheel ja Jimmy Carter thumb|250px|Scheel kesällä 1976 [[Kallavesi|Kallavedellä.]] Walter Scheel (8. heinäkuuta 1919 Solingen – 24. elokuuta 2016 ) oli saksalainen Vapaan demokraattisen puolueen poliitikko ja entinen Saksan liittopresidentti (1974–1979).
Scheel palveli toisessa maailmansodassa ilmavoimissa. Hän aloitti ministerinuransa 1960-luvun alussa, ja hänestä tuli vuonna 1969 ulkoministeri ja varaliittokansleri. Willy Brandtin erottua 7. toukokuuta 1974 Scheel hyväksyi tilapäisesti liittokanslerin tehtävän; hän ehti olla virassa vain hieman yli viikon, sillä 16. toukokuuta hänen seuraajakseen astui Helmut Schmidt.
Scheeliä seurasi liittopresidenttinä vuonna 1979 Karl Carstens. Scheel oli vuosina 1969–1985 naimisissa Mildred Scheelin kanssa. Hänen avioliittonsa Barbara Wiesen kanssa alkoi vuonna 1988. Aviopari eli yhdessä Berliinissä.
Aegidius Roomalainen
pienoiskuva|In secundum librum sententiarum quaestiones, 1581 Aegidius Roomalainen (noin 1243–1316 Avignon) oli keskiajalla elänyt munkki ja skolastinen filosofi. Hän oli Bourgesin arkkipiispa. Paavi Benedictus XIV antoi hänelle arvonimen Doctor Fundatissimus ("Parhaiten perusteleva opettaja"). Hän kuoli Avignonissa.
Giles tuli kuuluisaksi kommentaarioistaan Aristoteleen logiikan alan teokseen Organoniin. Hän kirjoitti myös kaksi muuta merkittävää teosta, toinen oli merkittävä kirjoitus 1300-luvun alun paaviudesta, ja toinen oli De Regimine Principum, opaskirja prinsseille.
Paraitonion
Paraitonion eli Ammonia  oli antiikin aikainen kaupunki Egyptissä. Se sijaitsi Välimeren rannalla Egyptin ja Libyan rajaseudulla. Nykyisin kaupungin paikalla sijaitsee Marsa Matruhin kaupunki.
Historia
Myöhäisellä roomalaisella kaudella Paraitonion kuului Libya inferiorin provinssiin. Varhaisella kristillisellä kaudella kaupunki oli Darniksen metropoliitan alainen piispanistuin. Sen piispoista tunnetaan kolme, Nikaian kirkolliskokoukseen vuonna 325 osallistunut Titus, areiolainen Siras sekä Gaius (362). Nykyisin se on katolisen kirkon titulaaripiispan istuin nimellä Paraetonium (Paraetoniensis). Justinianus I linnoitutti kaupungin rajalinnoitukseksi suojaamaan Egyptiä lännen puolelta tulevia hyökkäyksiä vastaan.
Kansas City Chiefs
Kansas City Chiefs on amerikkalaista jalkapalloa pelaava joukkue Yhdysvalloissa NFL:ssä. Joukkue on kotoisin Kansas Citystä, Missourista. Chiefsin perusti Lamar Hunt vuonna 1960 Dallasissa nimellä Dallas Texans, mutta se siirtyi jo 1963 Kansas Cityyn ja sai nykyisen nimensä. Joukkueen menestyi 1960-luvulla hyvin voittaen AFL:n mestaruuden kolme kertaa ja Super Bowlin vuonna 1969. 1970- ja 1980-luvuilla menestys oli heikompaa ja kurssi saatiin käännettyä vasta 1989 jolloin toimitusjohtajaksi tuli Carl Peterson ja päävalmentajaksi Marty Schottenheimer. Heidän johdollaan Chiefs selviytyi pudotuspeleihin seitsemän kertaa vuosikymmenen aikana, mutta Super Bowliin asti vauhti ei riittänyt. 2000-luvun ensimmäisellä puoliskolla Chiefs oli tunnettu vahvasta hyökkäyspelistä päävalmentaja Dick Vermeilin johdolla, mutta pudotuspeleissä ei menestystä herunut. Kauden 2019 päätteeksi Chiefs eteni Super Bowliin tähtipelinrakentaja Patrick Mahomesin ja päävalmentaja Andy Reidin johdolla 50 vuoden tauon jälkeen. Joukkue voitti loppuottelussa San Francisco 49ersin 31-20. Joukkue pääsi uudelleen Super Bowliin kauden 2020 päätteeksi, mutta hävisi Tampa Bay Buccaneersille 31-9.
Glottaali
Glottaali on konsonantti, jonka tuottamisessa ainoastaan äänirako on olennainen. Supraglottaalisen ääntöväylän muoto taas määräytyy automaattisesti äänneympäristön mukaan. Jos äänirako hetkeksi suljetaan, tuloksena on klusiilimainen, luontaisesti soinniton konsonanttiäänne. Jos taas äänirako on vain vähän auki tai "vuotaa", syntyy henkäysäänne, joka tavallisesti luokitellaan frikatiiviksi.
Kansainvälinen foneettinen aakkosto (IPA) luettelee kolme glottaalia:
Ruth Brown
thumb|Ruth Brown esiintymässä vuonna 2005 Ruth Brown (o. s. Weston, 12. tammikuuta 1928 Portsmouth, Virginia – 17. marraskuuta 2006 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -laulaja.
Brown sai nuorena vaikutteita jazz-laulajilta kuten Sarah Vaughanilta, Billie Holidaylta ja Dinah Washingtonilta. Hän karkasi kotoaan vuonna 1945 ja meni naimisiin trumpetisti Jimmy Brownin kanssa. Hän lauloi yökerhoissa eri yhtyeissä kunnes sai sopimuksen Atlantic Recordsilta 1948. Pian sen jälkeen Brown joutui auto-onnettomuuteen, josta toipumiseen kului yhdeksän kuukautta.
Brownin ensimmäinen hittisingle Atlanticille oli balladi ”So Long” (1949). Sitä seurasivat seuraavien viiden vuoden aikana R&B-hitit ”Teardrops in My Eyes”, ”I’ll Wait for You”, ”I know”, ”5-10-15 Hours”, ”(Mama) He Treats Your Daughter Mean”, ”Oh What a Dream” ja ”Mambo Baby”. Laulaja Frankie Laine antoi Brownille lempinimen ”Neiti Rytmi”. Brown sai suosiota myös rock and roll -laulajana kappaleilla ”Lucky Lips” ja ”This Little Girl’s Gone Rockin’”.
24 hittisinglen jälkeen Brownin suosio alkoi hiipua vuonna 1960. Kasvatettuaan kaksi poikaansa ja tehtyään muita töitä Brown alkoi rakentaa uraansa uudelleen 1970-luvun puolivälissä. Hän levytti Fantasylle 1980- ja 1990-luvuilla. Laulamisen ohella hän näytteli televisiosarjoissa, elokuvissa ja musikaaleissa. Hän voitti Tony-palkinnon Broadway-roolistaan musikaalissa Black and Blue (1989).
Brown perusti voittoa tuottamattoman Rhythm & Blues Foundationin auttaakseen artisteja, jotka hänen laillaan joutuivat taistelemaan vanhojen levytystensä rojalteista.
Brown nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 1995, ja hän julkaisi samana vuonna omaelämäkertansa Miss Rhythm.
Brown kuoli sairauskohtauksen seurauksena vuonna 2006.
Pas de Calais
Pas de Calais voi viitata seuraaviin:
Sebastián Pardo
Sebastián Eduardo Pardo Campos (s. 1. tammikuuta 1982 Quillota, Chile) on chileläinen jalkapalloilija, joka edustaa chileläistä Unión Temucoa. Pardon pelipaikka on vasemmalla laidalla, joko puolustajana tai keskikenttäpelaajana.
Pardo on ollut mukana Chilen nuorisomaajoukkueissa, mutta A-maajoukkueessa hän on pelannut vain yhden ottelun.
Hell (Venomin albumi)
Hell on brittiläisen black metal -yhtye Venomin 12. pitkäsoitto. Se julkaistiin maailmanlaajuisesti 9. kesäkuuta 2008, paitsi Yhdysvalloissa, jossa se julkaistiin päivää myöhemmin. Albumin on julkaissut Sanctuary Records, mutta Universal Records julkaisi siitä myös vinyylipainoksen. Normaalin vinyylin lisäksi siitä ilmestyi myös rajoitettu kuvavinyylipainos. .
Albumi oli aluksi tarkoitus julkaista 26. toukokuuta ja päivää myöhemmin Yhdysvalloissa, mutta albumin julkaisu lykkääntyi parilla viikolla.
Hell modernisoi Venomin äänimaailmaa. Yhtyeen edellisellä albumilla Metal Blackilla äänenlaatu oli ollut tahallisen huono. Hell on viimeinen Venom-albumi, jolla soittaa rumpali Antony ”Antton” Lant. Tämän soitossa oli vaikutteita nu metalista, mikä kuului selvimmin juuri Hellillä. Myöhemmillä albumeillaan Venom palasi perinteiseen suurpiirteiseen tyyliinsä.
Vastaanotto
Rumban arvion mukaan Venomin neljän ensimmäisen albumin vahvuudet — ”asenne ja pioneerin asema” — puuttuvat kokonaan ja tilalla on tyhjää uhoa: ”Keskitempoiset, black- ja thrash-metallille kumartavat biisit olisivat ihan hyviä, jos Hell olisi 14-vuotiaiden keravalaisten omakustanne. Kansien perusteella näin voisi hyvin ollakin. Hikisempää photoshop-hevitaidetta näkee lähinnä Sonata Arctican levyillä.” Imperiumin Janne Rintalan mukaan ”lähes tunti Helvetin tarjoamaa keskinkertaista vääntöä on liikaa ja turhauttavaa.” Levyllä on jokunen onnistunut kappale, mutta erityisesti albumin jälkipuolisko on täynnä ”täysin tyhjänpäiväistä tai korkeintaan keskinkertaista jyystöä. Yhdistämällä edellisen levyn Metal Blackin hyvin harvat hyvät hetket Hellin parhaimpien kanssa oltaisiin saatu runsas puolituntinen hyvää nyky-Venomia.”
Hellin jälkimaine on ollut kielteinen. Infernon Mikko Kuronen kirjoitti 2011, että varhainen Venom tuli tunnetuksi raa’asta soitosta ja äänimaailmasta. At War with Satanista lähtien ”Venom on itsekin lähtenyt mukaan soundi- ja taitokilpailuun. [– –] Kuuluvimmin Venomin muovisuus löi kasvoille muutama vuosi sitten ilmestyneellä, konseptia tahrineella, todella huonolla ja hengettömällä Hell-levyllä.” Imperiumin Aleksi Peura kuvaili 2017 Helliä ”susipaskaksi” albumiksi, joka lopullisesti vei hänen mielenkiintonsa Venomin uudempaan tuotantoon. Loudwiren artikkeli vuodelta 2018 asetti Venomin albumit paremmuusjärjestykseen. Hell oli listalla viimeisenä. Arvostelija mainitsee ongelmina huonon kitara- ja laulusoundin, liian levottoman rumpujensoiton sekä surkean kappalemateriaalin.
Isänmaan puolesta (televisiosarja)
Toinen kausi alkoi Yhdysvalloissa 30. syyskuuta 2012 ja lokakuussa varmistui, että sarjasta tehdään myös kolmas kausi. Se alkoi Yhdysvalloissa 29. syyskuuta 2013. Kolmannen kauden viimeinen jakso esitettiin 15. joulukuuta 2013. Neljäs tuotantokausi ohjelmasta alkoi pyöriä Yhdysvalloissa 5. lokakuuta 2014 alkaen ja sen viimeinen jakso esitettiin 21. joulukuuta 2014. Sarjan viides tuotantokausi esitettiin 4. lokakuuta ja 20. joulukuuta 2015 välillä. Showtime tiedotti 9. joulukuuta 2015 tilanneensa sarjasta kuudennen tuotantokauden, joka alkaisi vuoden 2016 aikana. Suomessa sarjaa on esittänyt MTV3 6. tammikuuta 2013 alkaen.
Päähenkilöt
Lähde
Vastaanotto
Isänmaan puolesta on saanut erinomaisia arvioita, ja sen ensimmäisen kauden keskiarvo Metacriticissä on 92. Toisen kauden keskiarvo on 96. Kolmannesta tuotantokaudesta alkaen sarja ei kuitenkaan ole enää saavuttanut samanlaista suosiota kriitikoiden keskuudessa. Kolmannen kauden Metacritic-keskiarvo on 77, neljännen kauden 74 ja viidennen 76.
Claire Danes voitti roolistaan parhaan draamasarjan naispääosan Golden Globe -palkinnon vuosina 2012 ja 2013. Damian Lewis voitti parhaan miespääosan Golden Globen vuonna 2013. Myös itse sarja voitti parhaan draamasarjan Golden Globen vuosina 2012 ja 2013. Lesli Linka Glatter palkittiin Directors Guild of America Award –palkinnolla vuonna 2015 erinomaisesta ohjaustyöstä draamasarjassa jaksossa "Askel eteenpäin, kaksi taakse" (From A to B and Back Again).
Trevor Taylor
Trevor Taylor (26. joulukuuta 1936 Sheffield, Iso-Britannia – 27. syyskuuta 2010 ) oli brittiläinen kilpa-ajaja. Hän muun muassa osallistui 29 Formula 1 -Grand Prix'hin. F1-urallaan hän saavutti yhden palkintosijan (toinen sija Hollannin GP:ssä 1962) ja kahdeksan MM-pistettä. Aika-ajoissa Taylor oli parhaimmillaan kolmas Belgian GP:ssä 1963. Sarjan ohella hän osallistui myös lukuisiin MM-sarjaan kuulumattomiin osakilpailuihin.
Taylor kuoli syyskuussa 2010 syöpään.
Zelmo Beaty
Zelmo "Big Z" Beaty (25. lokakuuta 1939 Hillister, Texas – 27. elokuuta 2013 Bellevue, Washington) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. NBA:ssa Beaty pelasi kahdeksan ja ABA:ssa neljä kautta vuosina 1962–1975.
Sentterinä pelanneen Beatyn varasi NBA:han vuoden 1962 varaustilaisuudessa kolmannella vuorolla vuorolla St. Louis Hawks, jota hän edusti vuoteen 1969 saakka. Hawksin jälkeen Beaty pelasi neljä kautta ABA:ssa Utah Starsin joukkueessa ja tämän jälkeen vielä yhden kauden ajan NBA:n Los Angeles Lakersissa. Tulokaskaudellaan Beaty valittiin NBA:n tulokkaiden tähdistöjoukkueeseen. Hän pelasi NBA:n tähdistöottelussa vuosina 1966 ja 1968 sekä ABA:n tähdistöottelussa vuosina 1971, jolloin hän myös voitti sarjan mestaruuden, 1972 ja 1973.
Beaty kuoli syöpään Washingtonin osavaltion Bellevue'ssa 27. elokuuta 2013, 73-vuotiaana.
Demetrios (kyynikko)
Demetrios (, ensimmäinen vuosisata) oli kyynikoiden koulukuntaan kuulunut antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Sunionista ja eli osan aikaa Korintissa ja myöhemmin Roomassa Caligulan, Neron ja Vespasianuksen hallituskaudella.
Demetrios oli Seneca nuoremman ja Thrasea Paetuksen läheinen ystävä. Häntä pidettiin suuressa arvossa, koska hän ei välittänyt mukavuudesta hyvettä tavoitellessaan. Tämä näkyy muun muassa hänen vastauksessaan Caligulalle, joka kertomuksen mukaan pyrki tämän ystäväksi lähettämällä tälle suuren lahjan. Demetrios vastasi hänelle: "Jos Caligulan aikomuksena olisi ollut lahjoa minut, hänen olisi pitänyt tarjota minulle kruunuaan." Vespasianus karkotti Demetrioksen, mutta hän nauroi rangaistukselleen ja pilkkasi keisarin vihaa.
Filosofina Demetrios päätyi kyynisyyden loogiseen johtopäätökseen, eikä antanut tieteelliselle tutkimukselle todellista merkitystä.
Armenian jalkapalloliiga
Armenian jalkapalloliiga on Armenian korkein miesten jalkapallosarja. Sarjassa pelaa kahdeksan joukkuetta, jotka kukin kohtaavat toisensa neljästi. Armenian liiga on kaudesta 2012–2013 alkanut syksyllä ja päättynyt keväällä. Sitä ennen se alkoi keväällä ja päättyi syksyllä.
Vuodesta 1992 alkaen liiga on toiminut itsenäisesti Armenian jalkapalloliiton hallitsemana. Aiemmin Armenian liigaa pelattiin alueellisena turnauksena Neuvostoliiton alaisuudessa.
Patrick Mtiliga
pienoiskuva|Patrick Mtiliga vuonna 2013. Patrick Jan Mtiliga (s. 28. tammikuuta 1981 Kööpenhamina, Tanska) on tanskalainen jalkapalloilija, joka pelasi kotimaansa lisäksi kymmenen kautta Alankomaissa ja kaksi kautta Espanjassa. Hän on pituudeltaan 171-senttimetrinen. Hän pelasi yleensä vasempana laitapuolustajana.
Mtiliga aloitti ammattilaisuransa synnyinkaupunkinsa B 93:ssa, jossa hän pelasi 13 liigaottelua debyyttikaudellaan 1998–1999. Jo seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Alankomaihin, Excelsior Rotterdamin riveihin. Hän pelasi seurassa neljän ja puolen kauden ajan, sekä maan ylimmällä että toiseksi ylimmällä sarjatasolla. Sarjaotteluita Excelsiorissa kertyi 139. Kesken kauden 2003–2004 Mtiliga siirtyi Feyenoordiin, jossa hän pelasi 22 Eredivisie-ottelun verran. Kausi 2005–2006 jäi häneltä kokonaan väliin loukkaantumisten vuoksi, ja elokuussa 2006 hän siirtyi NAC Bredaan. Hän pelasi Bredassa kolmen kauden aikana pudotuspelit mukaan lukien 88 liigaottelua ja teki niissä kaksi maalia.
Mtiliga siirtyi kesällä 2009 Espanjan pääsarjassa pelaavan Málagan joukkueeseen 2+1-vuotisella sopimuksella. Hän pelasi kahden kauden aikana 43 liigaottelua. Kesällä 2011 hän siirtyi tanskalaiseen Nordsjællandiin, jossa hän voitti Tanskan-mestaruuden kaudella 2011–2012. Hän oli usean vuoden ajan joukkueen kapteeni ja lopetti pelaajauransa joulukuussa 2017.
Mtiliga pelasi Tanskan alle 17-, alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi Tanskan A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2008 ystävyysottelussa Walesia vastaan. Hän kuului Tanskan joukkueeseen maailmanmestaruuskilpailuissa 2010 mutta ei saanut lopputurnauksessa peliaikaa. Hän pelasi viimeisekseen jääneen kuudennen maaottelunsa lokakuussa 2012 MM-karsinnassa Bulgariaa vastaan.
Joe Walsh
Joseph Fidler "Joe" Walsh (s. Joseph Fidler, 20. marraskuuta 1947 Wichita, Kansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen muusikko, laulaja-lauluntekijä, tuottaja ja näyttelijä joka tunnetaan parhaiten rockmusiikkia esittävän Eagles-yhtyeen kitaristina ja laulajana. Walsh liittyi Eaglesiin vuonna 1975 korvaten yhtyeestä eronneen Bernie Leadonin. Ennen uraansa Eaglesissa Walsh oli tehnyt musiikillisen läpimurtonsa yhtyeissä The James Gang ja Barnstorm.
Walsh levytti Eaglesissa kaksi studioalbumia ja yhden livealbumin ennen kuin yhtye hajosi syviin erimielisyyksiin vuonna 1980. Walsh esiintyi 1980-luvun ajan sooloartistina ja vaikutti myös The Beatlesin rumpali Ringo Starrin perustamassa Ringo & His All-Starr Band -kokoonpanossa. Hän kärsi tuolloin alkoholismista mutta raitistui vuonna 1994 Eaglesin tehtyä paluun esiintymislavoille 14 vuoden tauon jälkeen.
Walshin tunnetuimpia Eaglesissa tulkitsemia kappaleita ovat muun muassa "Pretty Maids All in a Row" ja "In the City" ja tunnetuimpia sävellyksiä esimerkiksi "Life in the Fast Lane". Hänen soolouransa menestyneimpiä kappaleita ovat muun muassa ”Life's Been Good”, ”All Night Long”, ”A Life of Illusion” ja ”Rocky Mountain Way”. Walsh julkaisi uusimman sooloalbuminsa Analog Man vuonna 2012 ja se ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 12 ja sai kansainvälisesti kiitettävää menestystä kriitikoiden ja yleisön keskuudessa.
Ura Eaglesissa
Walsh liittyi Eaglesin kitaristiksi vuoden 1975 joulukuussa korvaten Bernie Leadonin, joka oli eronnut yhtyeestä ollessaan tyytymätön yhtyeen musiikin siirtyessä kohti puhdaspiirteisempää rockia. Muu yhtye, etenkin Don Henley, piti Walshia liian vauhdikkaana persoonana Eaglesin jäseneksi, mutta tämä ei ollut enää esteenä Walshin liittyessä yhtyeeseen.
Walsh debytoi Eaglesin kitaristina yhtyeen viidennellä studioalbumilla Hotel California, joka julkaistiin vuoden 1976 joulukuussa. Albumin äänittäminen oli yhtyeelle konsertoimisen ohella hyvin raskasta ja vaikeaa ja kesti yli puolitoista vuotta ennen kuin albumi vihdoin valmistui. Albumin ensimmäinen single "New Kid in Town" julkaistiin 7. joulukuuta ja se nousi Yhdysvalloissa singlelistan kärkeen kuten myös itse albumi. Hotel Californian nimikkokappale nousi singlelistan kärkeen vuoden 1977 keväällä ja se ylitti Yhdysvalloissa kultalevyn myyntimäärän. Albumin kolmas single, Walshin, Glenn Freyn ja Don Henleyn kirjoittama "Life in the Fast Lane" nousi Yhdysvalloissa sijalle 11. Walsh myös lauloi albumin kappaleen "Pretty Maids All in a Row", josta on sittemmin tullut yksi Eaglesin suosituimmista kappaleista. Hotel California oli ehdolla yhteensä viiteen Grammy-palkintoon ja se voitti lopulta ehdokkuuksistaan kaksi.
Eaglesin basisti ja perustaja Randy Meisner erosi yhtyeestä vuonna 1977. Meisnerin korvasi Timothy B. Schmit, joka oli aiemmin korvannut Meisnerin basistina Poco-yhtyeessä tämän lähtiessä basistiksi Eaglesiin. Uusi kokoonpano äänitti seuraavan kahden vuoden ajan kuudetta Eagles-albumia The Long Run, jonka äänittäminen oli yhtyeelle vaikeampaa kuin Hotel Californian tuskaiseksi luonnehdittu äänitysprosessi. Albumi tuotti yhtyeelle kuitenkin hitit "I Can't Tell You Why" ja "The Long Run", ja yhtye voitti uransa neljännen Grammy-palkinnon kappaleella "Heartache Tonight".
Eagles hajosi yhtyeen jäsenten välisiin erimielisyyksiin vuonna 1980, mutta neljätoista vuotta myöhemmin palasi yhteen paluukiertueen ja livealbumin Hell Freezes Over merkeissä. Yhtye valittiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 1998 ja vuonna 2007 yhtye julkaisi tuoreimman studioalbuminsa Long Road Out of Edenin.
Vuonna 2011 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luetteloi Walshin maailman kolmanneksi eniten ansaitsevaksi kitaristiksi 60 miljoonan dollarin vuosiansioillaan; hänen edelleen ylsivät tulojen määrässä ainoastaan Bon Jovin Richie Sambora 125 miljoonan dollarin tuloilla ja U2:n The Edge 195 miljoonan dollarin tuloillaan.
Sooloura ja musiikillinen työskentely Eaglesin jälkeen
thumb|200px|left|Walsh soittamassa [[Slide-kitara|slide-kitaraa 1970-luvulla.]] Eaglesin hajottua vuonna 1980 Walsh jatkoi levyttämistä sooloartistina. Vuotta myöhemmin hän julkaisi sooloalbuminsa There Goes the Neighborhood. Albumi saavutti kohtalaista menestystä Yhdysvalloissa: albumi nousi Billboardin listalla sijalle 20 ja sen singlelohkaisu "A Life of Illusion" ylsi Mainstream Rock -listan kärkipaikalle. Myös Eagles-kitaristi Don Felder vieraili albumilla. Oman sooloalbuminsa ohella Walsh oli soolokitaristina ja tuottajana The Who -yhtyeen basisti John Entwistlen albumilla Too Late the Hero, josta tuli Entwistlen soolouran menestynein levytys.
Vuoden 1982 syyskuussa Walsh ja tuottaja Bill Szymczyk jatkoivat yhteistyötään aloittaen Walshin seuraavan sooloalbumin You Bought It – You Name It levyttämisen. Lokakuun alussa albumi oli jo äänitetty. Albumi kuitenkin julkaistiin vasta vuonna 1983. Don Felder oli jälleen mukana albumilla vierailevana muusikkona ja hän myös sävelsi Walshin kanssa albumin kappaleen "Told You So".
Vuoden 1984 syksyllä Walsh liittyi australialaiseen The Party Boys-superyhtyeeseen. Hän kiersi yhtyeen kanssa Australian-kiertueen ajan vuoteen 1985 ja tämä kiertue dokumentoitiin myös livealbumiksi You Need Professional Help. Kiertueen jälkeen Walsh asui hetkellisesti Australiassa ja perusti muun muassa rumpali Richard Harveyn, kitaristi Waddy Wachtelin ja basisti Rick Rosasin kanssa lyhytkestoiseksi kokeiluksi jääneen Creatures from America -kokoonpanon.
1980-luvulla Walsh julkaisi vielä kaksi albumia: The Confessorin vuonna 1985 ja Got Any Gum?:in vuonna 1987. Molempien menestys Yhdysvalloissa jäi verrattain heikoksi, sillä The Confessor laskeutui Billboardin albumilistalla varsin pehmeälle listasijalle 65 ja Got Any Gum? vasta sijalle 113. The Confessorin nimikkoraidan noustua kahdeksanneksi ja Got Any Gum?:in singlelohkaisujen "The Radio Song" ja "In My Car" yllettyä Billboardin singlelistalla 20 parhaan joukkoon molemmat albumit saavuttivat pientä menestystä yhdysvaltalaisissa rockradioissa. 1980-luvun lopun Walsh esiintyi eri kokoonpanojen kanssa. Vuonna 1989 hän esiintyi jälleen The Party Boysin mukana Australiassa ja kiersi myös The Beatlesin rumpali Ringo Starrin kokoonpanossa Ringo & His All-Starr Band. All-Starr Bandin kiertueella Walsh muun muassa lauloi säveltämänsä Eagles-kappaleen "Life in the Fast Lane", jonka oli alun perin Eaglesissa laulanut rumpali Don Henley. Walsh esiintyi myös Music Televisionin suositussa MTV Unplugged -ohjelmassa, jossa eri artistit ja yhtyeet esittivät tuotantoaan akustisin kitaroin. Tämän ohella Walsh liittyi uusi-seelantilaiseen reggae-yhtyeeseen Herbs, ja hän päätyi kitaristin roolinsa ohella myös tuottamaan yhtyeen seuraavan studioalbumin Homegrown, jolla hän myös lauloi kappaleissa "Up All Night" ja "It's Alright". Walsh kuitenkin erosi yhtyeestä ennen kuin Homegrown julkaistiin virallisesti vuonna 1990.
Laulaja-kitaristiksi The Best -yhtyeeseen Walsh liittyi vuoden 1990 lopulla. Yhtye teki esiintymisiä Havaijilla ja Japanissa kuvaten myös vuoden 1990 syyskuussa konserttinsa Japanin Jokohamassa. Konsertti julkaistiin myöhemmin uudelleen DVD-formaatissa vuonna 2010.
Ennen Eaglesin vuonna 1994 tekemää Hell Freezes Over -paluukiertuetta Walsh julkaisi vielä kaksi sooloalbumia 1990-luvun alussa. Hänen viimeisin soolojulkaisunsa on vuoden 2012 Analog Man. Albumi sai kansainvälisesti kiitettävää menestystä ja se nousi Billboardin listan kahdennelletoista sijalle. Walsh on sittemmin työstänyt studiossa seuraavaa sooloalbumiaan Eaglesin kiertueiden ohella.
Yksityiselämä
Walsh avioitui vuonna 2008 Marjorie Bachin, näyttelijä Barbara Bachin siskon, kanssa. Hän on näin ollen muusikko Ringo Starrin lanko.
Vuonna 2010 Walsh haki lähestymiskieltoa 70-vuotiaalle naapurilleen Nassar Adhootille, joka oli Walshin mukaan käyttäytynyt uhkaavasti hänen henkilökohtaista avustajaansa kohtaan ja "uhannut ampua Walshin hengiltä". Adhootin mukaan Walsh oli rikkonut hänen omaisuuttaan. Adhoot sen sijaan oli hyökännyt Walshin tontille ja pahoinpidellyt hänen avustajansa puuhalolla. Adhoot joutui voimaan astuneen lähestymiskiellon ohella maksamaan noin 1300 euron asianajajakulut.
Walsh on aktiivinen radioamatööri ja hänet tunnetaan kansainvälisesti myös kutsumerkillään WB6ACU.
Heikki Hassinen
Heikki Hassinen (1823 – 11. toukokuuta 1888 Eno ) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Richard Holloway
Richard Holloway (s. 1933) on skotlantilainen tietokirjailija, radiopersoona ja entinen Edinburghin piispa. Anglikaanisen kirkon ravistelijana tunnettu Holloway puolusti ihmisoikeuksia kirjassaan "Katse kaukaisuuteen" ja vaati kirkkoa mukautumaan ympäröivän maailman muutoksiin.
Heikki Hassinen
Hassinen oli maanviljelijä, joka toimi muun muassa Enon kuntakokousten esimiehenä. Hän oli talonpoikaissäädyssä Ilomantsin tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1877–1878.
Virpiokotillo
Virpiokotillo (Fouquieria fasciculata) on okotillokasvien (Fouquieriaceae) heimoon kuuluva kasvilaji.
Virpiokotillo voi kasvaa noin 3–4,5 metriä korkeaksi. Ulkonaisesti se muistuttaa jonkin verran hehkuokotilloa (Fouquieria splendens), mutta on sitä pienempi. Virpiokotillolla on paksu ja turvonnut maavarsi, joka voi kasvaa halkaisijaltaan jopa noin 60 cm paksuksi. Maavarresta kasvaa puutuneita varsia, joissa on teräviä, punaisia piikkejä. Virpiokotillon lehdet ovat pieniä sekä pyöreitä ja kukat pieniä sekä valkoisia.
Virpiokotillo kasvaa luonnossa eteläisessä Meksikossa ja on Metztitlánin alueen vuoriston endeeminen laji.
Meksikossa virpiokotilloa on kasvatettu pensasaitoina.
Pohjantähti (vakuutusyhtiö)
Pohjantähti Keskinäinen Vakuutusyhtiö on suomalainen keskinäinen vakuutusyhtiö. Sen pääkonttori on Hämeenlinnassa. Pohjantähdellä on noin 30 toimipistettä ympäri Suomea.
Hämeenläänin palovakuutusyhtiö 1895–1931
Pohjantähti perustettiin Hämeenlinnassa vuonna 1895 Hämeenläänin palovakuutusyhtiön nimellä. Toiminnan alkamisesta lähtien väliaikaisen toimitusjohtajan tehtäviä hoiti Onni Jokinen, joka vuoden 1898 alusta lähtien hoiti virkaa vakinaisesti vuoteen 1912 saakka. Tällöin hän Pohjantähden mukaan "tunnusti väärinkäyttäneensä yhtiön varoja omiin tarkoituksiinsa ja joutui jättämään virkansa". Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin talousneuvos Verneri Haverinen.
Keskinäinen Hämeenläänin Palovakuutusyhtiö 1932–1984
Vuonna 1932 yhtiön nimeksi tuli lainsäädännön mukaisesti Keskinäinen Hämeenläänin Palovakuutusyhtiö, koska yhtiö oli vakuutuksenottajiensa omistama ja hallitsema. Yhtiöllä oli tuolloin noin 50 000 osakasta. Toimialueena oli teoriassa koko maa, vaikka toiminta olikin pääasiallisesti Hämeeseen keskittynyttä.
Keskiaikaiseen symboliin pohjautuva uusi liikemerkki otettiin käyttöön vuonna 1970. Pienillä muutoksilla merkki oli käytössä vuoteen 1996 saakka. Yhtiön mukaan, "merkki [kuvasti sen] kotipaikkaa (Hämeen Linna), perinteitä, turvallisuutta ja aktiivista nykyaikaa".
Hämeen Vakuutus Keskinäinen Yhtiö 1985–1995
Vuonna 1985 yhtiön uudeksi nimeksi rekisteröitiin Hämeen Vakuutus Keskinäinen Yhtiö. Hämeen Vakuutus oli ollut käytössä markkinointinimenä jo 1970-luvulta lähtien. Pohjantähden mukaan, "äidinkielenopettajia ja lehtien yleisönosastoja kauhistutti mainostoimiston ideoima iskulause 'Reilu ja jämpti'". Yhtiön mukaan se "sai [uuden nimen myötä] luvan kaikkeen vahinko- ja jälleenvakuutustoimintaan kaikkialla maailmassa".
Pohjantähden pitkäaikainen toimitusjohtaja Eero Ylä-Soininmäki aloitti toimitusjohtajana vuonna 1994.
Pohjantähti Keskinäinen Vakuutusyhtiö 1996–
Vuonna 1996 Hämeen Vakuutuksen edustajisto päätti ottaa yhtiön uudeksi nimeksi Pohjantähti Keskinäinen Vakuutusyhtiö. Sosiaali- ja terveysministeriö hyväksyi uuden nimen ja yhtiöjärjestyksen. Uusi toiminimi sai patentti- ja rekisterihallituksen hyväksynnän 26.11.1996. Uusi yritystunnus otettiin käyttöön 14.3.1997.
Vuonna 1999 yhtiöllä oli 15 palvelukonttoria ja noin 160 työntekijää, joista puolet Hämeenlinnassa.
Keväällä 2007 toimitusjohtaja Ylä-Soininmäen seuraajana aloitti A-Vakuutuksesta yhtiöön siirtynyt Petri Suni. Pohjantähdellä oli 45 toimipistettä.
Vuonna 2009 yhtiö teki siihenastisen historiansa parhaan tuloksen.
Vuonna 2010 Pohjola ja Pohjantähti harkitsivat yhdistymistä, mutta joulukuussa pidetyssä yhtiökokouksessa Pohjantähti päätti hylätä ehdotuksen. Sulautumiseen olisi tarvittu kaksi kolmasosaa äänistä, mutta kannattajia oli vain 22 prosenttia. Päätöksen myötä sekä hallitus että toimitusjohtaja vaihtuivat. Petri Sunin tilalle toimitusjohtajaksi palasi Eero Ylä-Soininmäki, joka oli taistellut Pohjola-fuusiota vastaan.
Vuonna 2013 Pohjantähti perusti tytäryhtiökseen Pohjantähti Henkivakuutusosakeyhtiön. Pohjantähdellä oli 330 työntekijää ja 40 toimipistettä.
Toukokuussa 2017 Pohjantähti lakkautti yhdeksän konttoriaan. Syksyllä yhtiöllä oli yli 350 työntekijää, joista Hämeenlinnassa 190. Lokakuussa yhtiön toimitusjohtaja Arto Jurttila jätti yhtiön. Omistajien toiveesta järjestettiin ylimääräinen yhtiökokous, jossa yhtiön hallitus vaihdettiin. Kokous kutsuttiin kokoon, sillä osa omistajista oli närkästynyt konttoreiden vähentämiseen nettiasioinnin kustannuksella. Uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin Pekka Määttä.
Toukokuussa 2018 Finanssivalvonnan asiamies alkoi valvoa yhtiön toimintaa. Kesäkuussa Määttä jätti tehtävänsä. Elokuussa Finanssivalvonta teki poliisille tutkintapyynnön ylimääräisen yhtiökokouksen kokoonkutsumisen laillisuudesta. Tapaus vietiin oikeuteen ja tammikuussa 2021 Kanta-Hämeen käräjäoikeus hylkäsi Pohjantähden kahdeksaa työntekijää vastaan nostetut syytteet. Syksyllä Pohjantähden uutena toimitusjohtajana aloitti LähiTapiolasta yhtiöön siirtynyt Aki Kiiliäinen.
Helmikuussa 2020 Pohjantähti kertoi, että Finanssivalvonnan asiamiehen valvontatehtävä päättyi toiminnan osoittauduttua hyvän hallintotavan mukaiseksi. Yhtiön tulos oli 6,2 miljoonaa euroa.
Organisaatio
alt=Pohjantähden Hämeenlinnan konttori kävelykatu Reskalla.|pienoiskuva|Pohjantähden Hämeenlinnan konttori kävelykatu Reskalla. Vuodesta 2018 lähtien Pohjantähden toimitusjohtajana on toiminut Aki Kiiliäinen.
Yhtiön pääkonttori sijaitsee Hämeenlinnassa, minkä lisäksi sillä on toimintoja noin 30 muulla paikkakunnalla. Vuonna 2022 yhtiöllä oli noin 260 työntekijää.
Yhteistyökumppanit
Pohjantähden yhteistyökumppaneita ovat muun muassa:
Pohjantähti omistaa Hämeenlinnan Pallokerhosta lähes 19 prosenttia.
Tuotteet ja markkinat
Vuonna 2021 Pohjantähdellä oli 104 000 henkilö- ja 16 000 yritysasiakasta. Henkilöasiakkaille tarjotaan esimerkiksi auto-, koti- ja tapaturmavakuutuksia, yrityksille esimerkiksi auto- ja terveysvakuutuksia sekä lakisääteisiä henkilövakuutuksia.
Gabriel Knight
Sarjan päähenkilö Gabriel Knight on neworleansilainen kirjakaupan omistaja ja jännityskirjailija, joka saa tietää kuuluvansa muinaiseen sukuun, jonka tehtävänä on toimia Schattenjägerinä, eräänlaisena yliluonnollisia asioita selvittävänä etsivänä ja pimeyden voimien vastustajana.
Gabriel Knight-sarjan pelejä on luonnehdittu yliluonnollisiksi dekkareiksi, jotka yhdistävät fiktiota oikeisiin teemoihin ja mysteereihin ainutlaatuisella tavalla. Pelien tapahtumapaikat ovat suurelta osin olemassa olevia paikkoja, jotka on peleissä pyritty kuvaamaan realistisesti. Erityisen mieleenpainuvina sarjassa on pidetty sen sympaattisia hahmoja, joista useat esiintyvät useammassa sarjan pelissä.
Gabriel Knight: Sins of the Fathers (1993)
Sarjan ensimmäinen peli, Sins of the Fathers, oli yksi aikansa parhaimmista seikkailupeleistä grafiikan, musiikin ja ääninäyttelynsä ansiosta. Tarina sijoittui pääasiassa New Orleansiin ja keskittyi pääasiassa voodoo-teemaan. Peli esitteli myös sarjan tunnetuimmat hahmot, Gabrielin (ääninäyttelijänä Tim Curry), hänen assistenttinsa Grace Nakimuran ja Gabrielin ystävän, poliisietsivä Franklin Moselyn (Mark Hamill).
Pelistä julkaistiin sen 20-vuotisjulkaisupäivän kunniaksi uusintaversio 20th Anniversary Edition vuonna 2014. Kyseisessä versiossa on uusittu niin grafiikka kuin äänimaailmakin. Pelin luoja Jane Jensen kertoo pelistä valinnaisena ominaisuutena löytyvällä tekijöiden kommenttiraidalla, että vaikka alkuperäinen ääninäyttely olikin huippunäyttelijöiden tekemää erinomaista työtä, alkuperäiset ääninauhat ovat kadonneet. Täten uusintaversiossa tilalle on valittu uudet näyttelijät, ja jokainen repliikki on nauhoitettu uudelleen. Pelissä on mukana myös joitakin lyhyitä, täysin uusia kohtauksia. Lisäksi pelin kuuteen päivään jaettua rytmitystä on hiottu niin, ettei pelaaja voi tulla suorittaneeksi turhan paljoa yhdessä päivässä, vaan pelattava on jaettua tasaisemmin kuuteen eri osaan. 20th Anniversary Edition on saatavilla myös mobiililaitteille.
The Beast Within: A Gabriel Knight Mystery (1995)
Trilogian toinen osa julkaistiin vuonna 1995. Se toteutettiin FMV-tekniikalla (Full Motion Video), ja oli massiivinen usean CD:en pituinen, mutta edeltäjäänsä hieman yksinkertaisempi peli, joka keskittyi teemoissaan ihmissusiin, tapahtumapaikkanaan pääasiassa München. Gabrielin roolin esitti näyttelijä Dean Erickson.
Gabriel Knight 3: Blood of the Sacred, Blood of the Damned (1999)
Gabriel Knight 3: Blood of the Sacred, Blood of the Damned oli sarjan ensimmäinen kokonaan 3D-pelimoottorilla toteutettu osa, jossa Gabriel (jälleen Tim Curry) jahtaa vampyyreiksi epäilemiään kidnappaajia Rennes-le-Château'ssa Etelä-Ranskassa. Samalla Grace (Charity James) yrittää selvittää laakson aarteen mysteeriä. Pelin juoni perustuu osittain Pyhä veri, pyhä Graal -kirjassa esitettyihin teorioihin.
Gabriel Knight
thumb|200px|Gabriel Knight ja etsivä Mosely.
Gabriel Knight on mies, jolla on taipumus miellyttää vain harvoja ihmisiä, mutta onnistuu ärsyttämään muita sitäkin enemmän. Tähän ovat syypäinä hänen nokkela sanailunsa, tapa urkkia muiden asioita ja välinpitämätön asenteensa. Nämä ominaisuudet ovat auttaneet vuosien varrella hänen toimiaan Schattenjägerinä, mutta myös saattaneet hänet useisiin hengenvaarallisiin tilanteisiin. Gabriel Knight syntyi New Orleansin kaupungissa 28. tammikuuta 1963. Suurimman osan lapsuudestaan Gabriel vietti vanhempiensa Philip Knightin ja Margaret Templeton Knightin sekä isänsä vanhempien kanssa. Gabriel ei ollut juurikaan tekemisissä äitinsä, Margaretin, vanhempien kanssa. Templetonit eivät olleet hyväksyneet tyttärensä ja Philip Knightin liittoa, ja tästä seuranneena he olivat katkaisseet kaikki suhteensa tyttäreensä ja tämän jälkikasvuun.
Gabrielin ollessa vielä hyvin nuori, hänen vanhempansa kuolivat auto-onnettomuudessa ja Gabriel joutui isänsä äidin, Rebecca (novelleissa Ester) Wrightin, huostaan. Kouluvuosinaan Gabriel tapasi Franklin Moselyn. Poikien välille kasvoi syvä ystävyys, johon kuuluvat vielä tänäkin päivänä erinäiset käytännönpilat ja leikkisät herjaukset.
Knightin perheen omaisuus ei ollut kovinkaan suuri. Gabriel peri sen pienen summan rahaa, jota hänen äitinsä rahastosta oli vielä jäljellä. Rahaston oli lahjoittanut nimeämätön Templeton, joka ainoana Margaretin sukulaisena hyväksyi Templeton-Knight liiton. Näillä rahoilla Gabriel perusti oman kirjakauppansa, St. George's Rare Books, Bourbon Streetille, New Orleansin ranskalaiskortteliin. Novelleissa St. George's oli alun perin kuulunut Gabrielin edesmenneelle isoisälle, Harrison Knightille.
Grace Nakimura
Grace osoittaa hienoista halveksuntaa Gabrielin asenteita ja elämäntapoja kohtaan, ja parivaljakon keskusteluja värittävät usein sarkastiset ja pisteliäät huomautukset. Erilaisuuksistaan huolimatta heidän välilleen kuitenkin kehittyy sarjan edetessä aitoa kiintymystä ja seksuaalista jännitettä.
Cool Britannia
Cool Britannia on iskulause, fraasi tai käsite, joka viittaa Britannian kulttuuriin 1990-luvulla. Ilmaisu on väännös 1700-luvun patrioottisesta ”Rule, Britannia!” -laulusta. Sillä on vahva yhteys Tony Blairin New Labour -kampanjaan, joka halusi korostaa Britannian kulttuuriperinnön, nuorekkuuden ja trendikkyyden kohtaamista.
Termi viittasi lähinnä Lontoon trendeihin. Näitä edustivat esimerkiksi sellaiset rockyhtyeet kuin Oasis ja Blur, muotisuunnittelijat, näyttelijät, nuoret taiteilijat, lehdet ja toimittajat - sanalla sanoen ne Britannian piirit, jotka olivat sillä hetkellä kuumaa kansainvälistä muotia. Cool Britannia ja brittipop ovat hyvin voimakkaasti sidoksissa toisiinsa. Vuonna 1997 Vanity Fair -lehti julkaisi Cool Britannia -erikoisnumeron, jonka kannessa poseerasivat Liam Gallagher ja hänen silloinen vaimonsa Patsy Kensit yläosattomissa Union Jack -koristellulla sängyllä. Otsikko kuului ”London Swings! Again!”. Tämä viittasi 1960-luvun svengaavaan Lontooseen. Puhuttiinkin yleisesti Lontoon toisesta tulemisesta. Jo vuonna 1998 ihmiset alkoivat väsyä fraasiin ja 2000-luvulle tultaessa sitä on käytetty lähinnä ironiseen sävyyn.
Cool Britannia -ilmiöön yhdistettyjä henkilöitä: Liam Gallagher, Noel Gallagher, Richard Ashcroft, Kate Moss, Naomi Campbell, Patsy Kensit, Meg Matthews, Stella McCartney, Damon Albarn, Graham Coxon, Ozwald Boateng, Alexander McQueen, Damien Hirst, Elizabeth Hurley, Jarvis Cocker, Geri Halliwell, Emma Bunton.
Will & Grace
Will & Grace on useita Emmy-palkintoja voittanut tilannekomedia, joka keskittyy Will Trumanin, homoseksuaalin lakimiehen ja tämän parhaan ystävän, heteron sisustussuunnittelija Grace Adlerin, elämään. Näiden lisäksi sarjassa on merkittävässä osassa rikas Karen Walker sekä homoseksuaali näyttelijä Jack McFarland. Sarjan tapahtumat sijoittuvat New Yorkiin. Sarjaa tehtiin aluksi vuosina 1998–2006 kahdeksan tuotantokautta ja sen viimeinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa toukokuussa 2006. Sarja kuvattiin aina yleisön edessä. Heinäkuussa 2017 tiedotettiin, että sarja palaa ruutuihin yhdeksännelle tuotantokaudelleen syksyllä 2017.
Sarjan alussa Grace eroaa poikaystävästään ja muuttaa Willin luo New Yorkin Upper West Sidelle. Karen on Gracen assistentti Gracen firmassa nimeltä Grace Adler Designs. Jack on Willin ystävä, joka ei tee töitä vaan elää muiden siivellä. Jackillä on Guapo-niminen papukaija ja myöhemmin koiranpentu nimeltä Klaus.
Sarjassa esiintyy monia isoja nimiä niin televisiosta, elokuvista kuin musiikista ja teatteristakin. Esimerkkeinä Madonna, Britney Spears, Matt Damon, Elton John, Kevin Bacon ja Demi Moore.
Polygynia
Polygynia on moniavioisuutta, jossa yhdellä uroksella on samanaikaisesti useita naaraita. Ihmisellä polygynia, kuten polyandriakin, on jatkuvasti harvinaistunut. Islamissa ja eräissä mormoniryhmissä polygyniaa esiintyy edelleen. Yhteisöissä, joissa polygyniaa esiintyy, se on useimmiten supistunut yläluokkaan ja tavalliset kansalaiset ovat yksiavioisia.
Mladen Petrić
Mladen Petrić (s. 1. tammikuuta 1981 Dubrave, Jugoslavia) on kroatialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Kreikan Superliigan Panathinaikosia ja on pelannut yli 40 ottelua Kroatian A-maajoukkueessa.
Petrić aloitti jalkapallon Sveitsissä, ja hänellä on myös Sveitsin kansalaisuus. Hän on pelannut pääsarjatasolla Panathinaikosin lisäksi Sveitsin Superliigassa Grasshoppersissa ja FC Baselissa, Saksan Bundesliigassa Borussia Dortmundissa ja Hamburger SV:ssä sekä Englannin Valioliigassa Fulhamissa ja West Ham Unitedissa. Petrić on voittanut Sveitsin-mestaruuden kolmesti sekä Sveitsin cupin ja Kreikan cupin kertaalleen.
Petrićin uran huippuvuodet maalimäärillä mitattuna ajoittuivat vuosiin 2005–2009, joiden aikana hän pelasi neljä perättäistä yli kymmenen maalin pääsarjakautta Sveitsissä ja Saksassa tehden FC Baselille 11 maalia kaudella 2005–2006 ja 19 maalia kaudella 2006–2007, 13 maalia Borussia Dortmundille kaudella 2007–2008 sekä 12 maalia Hamburger SV:lle kaudella 2008–2009. Kaudella 2006–2007 Petrić voitti Sveitsin Superliigan maalikuninkuuden.