cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roy Andersson
Vuonna 2014 Roy Anderssonin elokuva Kyyhkynen oksalla istui, olevaista pohtien voitti ensimmäisenä ruotsalaiselokuvana Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan. Mainoselokuvillaan Andersson on voittanut yhdeksän kertaa kultaa Cannesin mainontafestivaaleilla.
Tausta
Vuonna 1963 Göteborgin Hvitfeldtskan lukion latinankieliseltä linjalta ylioppilaaksi päästyään hän opiskeli muun muassa historiaa ja draamantutkimusta Lundin yliopistossa. Hän osallistui Lundin ylioppilasteatterissa Sittgöken-näytelmään ja vuonna 1967 hänet hyväksyttiin 1970 Tukholmaan perustettuun Dramatiska Institutet -korkeakouluun. Vuonna 1968 valmistui dokumenttielokuva Den vita sporten, joka käsitteli kritisoitua tenniksen Davis Cupin ottelua Rodoksen ja Ruotsin välillä Båstadissa, Skånen läänissä.
Roy Andersson kirjoittaa kirjassaan Vår tids rädsla för allvar että hän jo nuorena, reaalikoulun lopussa alkoi kiinnostua elokuvateollisuudesta. 17 ikävuoteen mennessä hän oli saanut julkaistua vain kaksi lyhyttä tekstiä Göteborgs-Posten -lehdessä ja oli tullut sen verran itsekriittiseksi kirjoittamista kohtaan, ettei uskaltanut enää yrittää. Sen sijaan hän teki elokuvan. Yksi tähän johtaneista syistä oli Filmkrönika-niminen ohjelma Sveriges Televisionin -kanavalla. Ohjelman erikoisosiossa näytettiin lyhytelokuvia, jotka oli tehty Puolan Łódźissa. Elokuvateattereissa näytettiin puolestaan tavallisia, John Wayne -tyylisiä elokuvia.
Filmkrönika ohjelmassa kerrottiin, että Ruotsiin avattiin uusi elokuvakoulu (Filmskolan, myöhemmin Dramatiska Institut), minne Andersson päätti yrittää pyrkiä. Kuitenkin hän oli tuolloin vasta 18–19-vuotias, ja sisäänpäästäkseen tuli olla 24-vuotias. 24-vuotissyntymäpäiväänsä odotellessaan hän opiskeli Lundin yliopistossa. Andersson nostaa esiin toisenkin elokuvakokemuksen, joka on suunnattoman tärkeänä hänen omalle elokuvauralleen. Tämä on Jättestenin nuorisotalon esittämä Vittorio de Sican elokuva Polkupyörävaras. Andersson kertoo elokuvan vaikuttaneen häneen suuresti.
Vuonna 2001 Andersson sai kunniatohtorin arvon Göteborgin yliopistossa. Vuonna 2007 ilmestyi seuraava näytelmäelokuva Sinä elävä, joka sai positiivisen vastaanoton ja muun muassa saavutti palkinnon Sveitsissä fantasiaelokuvien kategoriassa. Sinä elävä sai ensi-iltansa syksyllä 2007, ja se nimettiin ehdolle Oscar-gaalaan.
Pitkät elokuvat
En kärlekshistoria (Eräs rakkaustarina, 1970) kertoo tarinan nuoresta rakastuneesta parista. Heidän maailmansa asetetaan vastakkain aikuisten maailman kanssa. Nuorta paria ympäröivä maailma on luotaantyöntävä ja monilta osin kolkko. Ruotsalaisen hyvinvointiyhteiskunnan kehitystä (ekonomiaa, yhteiskunnallista asemaa jne.) sekä ihmisten vieraantumista toisistaan sekä ympäröivästä maailmasta käsitellään elokuvassa nuoren parin näkökulmasta. Eräs rakkaustarina oli Anderssonin ensimmäinen pitkä elokuva, joka tehtiin hänen valmistuttuaan elokuvakoulusta 1969. Se sai lämpimän vastaanoton – niin kriitikot kuin suuri yleisökin ylistivät sitä yksimielisesti. Anderssonin debyytti voittikin Berliinin elokuvajuhlilla (Berlinale) 4 palkintoa. Ohjaaja löytää harvoin omaa ilmaisuaan heti ensimmäistä elokuvaa tehdessään. Eräs rakkaustarina eroaakin merkittävästi tyyliltään Anderssonin muista elokuvista. Kuitenkin, klassisemmasta kuvakielestä huolimatta, elokuvassa on nähtävissä piirteitä samasta tematiikasta, jota Andersson käsittelee elokuvissaan edelleen. Andersson kertoi SVT:n Filmkrönikan-ohjelmalle antamassaan haastattelussa, että ohjaaja pystyy harvoin irtautumaan perusteemastaan - jokaisella on jokin teema, johon aina palaa. Anderssonin mukaan elokuvan oli tarkoitus hahmotella totuudenmukaisia silmänräpäyksiä, mikä näkyy kuvasommittelun keinoin hänen myöhemmissä elokuvissaan. Eräässä rakkaustarinassa tämä aitouden tavoite ilmenee kuitenkin näyttelijäntyössä.
Giliap (1975), Anderssonin toinen pitkä elokuva sai debyyttiä laimeamman vastaanoton, niin suurelta yleisöltä kuin kriitikoiltakin. Ingmar Bergmanin kerrotaan sanoneen elokuvan nähtyään, että Roy Anderssonin pitäisi lopettaa elokuvien tekeminen. Myös Giliap käsittelee yhteiskuntaa kriittisesti, kuten Eräs rakkaustarinakin. Kritiikki on kuitenkin ankeampaa ja rankempaa. Tarina kertoo vanhan hotellin vieraiden ja henkilökunnan välisistä suhteista. Andersson kertoo elokuvan käsittelevän ihmisen huolta tulevaisuudesta ja siitä, tuleeko meistä vain yksittäisiä rattaita yhteiskunnan koneistossa. Onko meillä mahdollisuutta uida vastavirtaan? Elokuvasta huomaa myös, miten Andersson siirtyy ensimmäisen elokuvansa klassisemmasta kuvakielestä lähes tauluja muistuttaviin pitkiin ottoihin, joista on tullut hänen tunnusmerkkinsä.
Sånger från andra våningen (Toisen kerroksen lauluja, 2000) oli Anderssonille suuri harppaus ylöspäin Giliapin laimeiden arvioiden jälkeen. Toisen kerroksen lauluja voitti viisi Guldbagge-palkintoa: parhaan äänen, käsikirjoituksen, kuvauksen, ohjauksen ja parhaan elokuvan palkinnon. Samana vuonna elokuva sai myös tuomariston erikoispalkinnon Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuva osoittaa selvästi, miten Andersson on luonut ainutlaatuisen tyylinsä kuvallisin keinoin. Koko elokuvassa on yhdellä otolla tallennettuja kuvia kaikkiaan vain 46. Elokuvassa leikataan kohtauksesta seuraavaan, mutta ei kuvaus ei koskaan katkea kesken kohtauksen. Selventäviä lähikuvia ei käytetä, sillä kaikki tapahtumat esitellään tarkkaan sommitelluissa syvyyskuvissa. Tämä tunnusmerkillinen tyyli on peräisin Anderssonin aiemmista mainos- ja lyhytelokuvaprojekteista, mutta ensimmäistä kertaa hän toteutti sitä myös pitkässä elokuvassa. Toisen kerroksen lauluja -elokuvassa ei ole erityistä päähenkilöä. Se käsittelee pikemminkin monen ihmisen elämää ja tapahtumia, joilla ei ole mitään erityistä suhdetta toisiinsa. Vaikka elokuva poikkeaa Anderssonin aiemmista teoksista, niiden tematiikassa on samoja piirteitä. Ihmisistä tulee aina vain yksinäisempiä, ja maailma vain kylmenee. Elokuva on yhteiskuntakriittisempi kuin Anderssonin kaksi aikaisempaa, mutta myös vähemmän realistinen. Esimerkiksi kohtauksessa, jossa nuori tyttö tönäistään alas jyrkänteeltä yhteiskunnallista valtaa edustavien, pappien ja sotilaiden edessä, liikutaan surrealismin rajamailla.
Du levande (Sinä elävä (2007) on kuvakieleltään ohjaajalle tyypillinen ja muistuttaa kaikista hänen teoksistaan eniten Toisen kerroksen lauluja. Elokuvassa on jälleen lukuisia henkilöhahmoja, joilla jokaisella on omat ongelmansa. Elokuvaan johdatellaan Goethe-sitaatilla, josta elokuvan nimikin on peräisin: "Iloitse, sinä elävä, lämpimässä vuoteessas, ennen kuin Lethen jääkylmät aallot nuolevat pakoilevaa jalkaasi." (J.W. Goethe: Römische Elegien, (Roomalaisia elegioita, 1790). Lause kehottaa siis nauttimaan elämästä, ennen kuin on liian myöhäistä. Elokuvan henkilöhahmoista useimmat eivät kuitenkaan ole lainkaan iloisia, vaan murehtivat suurimman osan ajastaan ja unelmoivat paremmasta elämästä. Yhteiskunta, jossa he elävät, ei luo mahdollisuuksia onneen. Näiden onnettomien unelmien avulla Andersson kritisoi taas terävästi ruotsalaista yhteiskuntaa. Realismi on piirre, joka erottaa ''Sinä elävän Toisen kerroksen lauluista. Sinä elävä'' -elokuva ei tavoittele surrealistisia piirteitä edes unikohtauksissa. Useimmiten ne ilmaistaan vain sanallisesti, ei kuvin, kun taas ''Toisen kerroksen lauluis todellisuuttamme kuvataan lähes absurdein piirtein.
Lyhytelokuvat
Roy Anderssonin tärkeimmät lyhytelokuvat ovat:
Någonting har hänt (1987) sai alkunsa sosiaalihallinnon tilaustyönä. Tarkoituksena oli tuottaa aidsia ja HIV:tä käsittelevä tieteiselokuva. Anderssonin ja muun tuotantoryhmän kunnianhimoisena tavoitteena oli tehdä niin totuudenmukainen elokuva kuin mahdollista, ja valmisteluvaihe kestikin seitsemän kuukautta. Pitkään kestäneen esitutkimuksen ja tietojen keräämisen ansiosta tuotantoryhmä sai oman kuvan tartunnan synnystä ja siihen liittyvästä tutkimuksesta. Sosiaalihallitus ei kuitenkaan halunnut tukea tätä käsitystä, vaan vetäytyi projektista. Tuotantoryhmä sai lopulta viedä projektin läpi omin päin. Tuloksena syntyi elokuva, joka ei käsittele kovinkaan paljon itse sairautta, vaan keskittyy enemmänkin yhteiskunnan reaktioihin ja toimenpiteisiin. Elokuva ei kerro mitään esimerkiksi sairauden kulusta tai mahdollisista oireista.
Elokuvan alussa todetaan, että HIV on uusi virus, joka hyökkää immuunijärjestelmään ja murtaa sen. Sitä ei voi parantaa. Elokuvan edetessä kritisoidaan laajalti tunnettuja teorioita, joiden mukaan tartunta olisi saanut alkunsa Afrikassa eräästä tietystä apinalajista ja siirtynyt sitten ihmiseen. Useissa kohtauksissa näytetään epäpäteviä lääkäreitä ja tutkijoita, jotka esittävät mainitun teorian niin, että siitä tulee rasistinen ja lisäksi mahdoton. Andersson ja muut rinnastavat eräässä raa’asta ja peittelemättömästä kritiikistään tunnetussa kohtauksessa kehityshäiriöisillä lapsilla suoritetun lääketieteellisen tutkimuksen ja juutalaisvainojen aikana juutalaisilla tehdyt lääketieteelliset kokeet. Viimeksi mainittu esitetään jääaltaan muodossa, jossa nälkiintyneitä ihmisiä jäädytetään kuoliaaksi tutkijoiden ja sotilaiden valvonnan alaisuudessa. Elokuvan taustalla soivat Edvard Perssonin tutut sävelet. Sopimaton musiikki auttaa yhdistämään nämä kauheudet tuttuihin asioihin, ja kertoo siis meille, etteivät kauheat asiat ehkä olekaan niin vieraita kuin haluamme uskoa. Ohjaaja selittää outoa yhdistelmää sillä, että Ruotsissa ihmiset saivat kuunnella Edvard Perssonia kauheiden tekojen aikana. Esiintyessään Karlstadissa maaliskuussa 2009 Andersson korosti, ettei sellainen ole epätavallista ja että vastaavaa tapahtuu nykyäänkin. Lisäksi Andersson painotti vallanpitäjien haluavan kevyiden ja mukavien asioiden johtavan meidän katseemme pois vakavasta ja vaarallisesta. Kaikkien mainoselokuvien ja Härlig är jorden -lyhytelokuvan tavoin elokuvaa voi tyylillisesti pitää eräänlaisena kahden viimeisen pitkän elokuvan edeltäjänä.
Härlig är jorden (1991) on Anderssonin osuus 90 minuuttia 90-lukua -projektissa. Se on rakennettu ’’Någonting har hänt’’ -lyhytelokuvan tavoin pitkistä ja syväterävistä otoksista liikkumattomalla kameralla. Andersson käyttää esimerkkinä elokuvan kuuluisaa alkukohtausta selittäessään moniosaisen kuvan käsitteen kirjassaan Vår tids rädsla för allvar. Kohtauksessa kuorma-auto täytetään kirkuvilla alastomilla ihmisillä, jotka tapetaan ajon aikana kaasulla. Pakokaasut johdetaan tavaratilaan. Koko tapahtumaa todistaa ryhmä hyvin pukeutuneita ihmisiä, jotka eivät puutu asiaan, vaan katselevat kylmästi. Näiden katselijoiden objektiivinen kylmyys toistuu kameran tavassa tarkastella tapahtumaa. Lisätäkseen kuvan tehoa Andersson antaa yhden kuvassa olevista miehistä, joka myöhemmin esiintyy kaikissa kohtauksissa, kääntyä ympäri ja katsoa suoraan kameraan. Näin yleisöstä tulee osa elokuvaa. Ikään kuin kuva sanoisi ”myös sinä näet tämän, sinä et myöskään tee mitään, sinä annat sen tapahtua”. Andersson selittää syytä tämän kohtauksen tekemiseen kirjassaan seuraavasti:"Synnyin juutalaisvainojen ollessa intensiivisimmillään. Kahden ensimmäisen elinvuoteni aikana miljoonia ihmisiä tapettiin kaasulla julmimmalla mahdollisella tavalla naapurimaassa, jonka asukkaiden lukutaito ja perinteet muistuttivat paljon omiamme. Tämä on aina vainonnut minua ja vainoaa edelleen. Haluaisin sanoa, että häpeän tätä rikosta ihmisen puolesta. Tunnen eräänlaista syyllisyyttä, vaikka en ollut siellä."
Wanda (nimi)
Wanda-nimi tunnetaan myös kirjallisuudesta. Ouida ja Gerhart Hauptmann ovat kumpikin kirjoittaneet tämännimisen teoksen.
Roy Andersson
Lyhytelokuvat
Andersson kirjoittaa, kuinka hän yrittää helpottaa tätä olemassaolon tuskaa, filosofi Martin Buberiin viitaten, valaisemalla mennyttä niin, että se ei koskaan unohdu. Näin hän yrittää estää sen tapahtumista uudelleen.
Muita projekteja
Lyckad nedfrysning av herr Moro oli Tukholman aluevaltuuston tilaama projekti, jolla pyrittiin lisäämään kiinnostusta hoitotyötä kohtaan. Hoitotyön hakijamäärät pienentyivät vuosi vuodelta. Nuorien keskuudessa koulutuksesta oli syntynyt mielikuva, jonka mukaan kyseinen linja on tarkoitettu niille hakijoille, joilla on huonot kouluarvosanat. Linjaa kutsuttiinkin ”tyhmien linjaksi”. Tämä ongelma tuli niin ilmeiseksi, että siihen vaadittiin ratkaisua silloin, kun hoitohenkilökunnan tarpeen ennustettiin lisääntyvän muutamassa vuodessa. Anderssonia ja hänen työtovereitaan kysyttiin mukaan ja he suostuivat. Projektin nimi tulee eräästä kuvasta, jonka Andersson näki valokuvakirjassa. Kuvassa koreasti pukeutunut mies on jäätynyt jäälohkareen sisälle. Kuvateksti kuuluu tarkalleen ”Mr. Moro successfully frozen in a cake of ice”. Kirjassa on siis kuvia ja tekstiä, joiden tarkoitus on historian avulla liittää hoitotyö laajempaan humanistiseen kontekstiin. Tekstin lomassa on muun muassa Buberin ja Sartren teoksia. Teos oli monelle liikaa. Se koettiin liian vaikeaksi ja kritiikki olikin kovaa. Käsittämätöntä verorahojen tuhlausta, sanottiin. Vår tids rädsla för allvar -kirjassaan Andersson vastasi saamaansa kritiikkiin. Hänen mukaansa juuri se, että kirjaa kritisoitiin kyseisellä tavalla, paljastaa projektin perusajatuksen. Projektin oli tarkoitus kestää kolme vuotta, mutta se keskeytettiin. Vallanpitäjien vaihtuessa tälle ”verorahojen tuhlaukselle” laitettiin loppu syksyllä 1991. Kirja kuitenkin onnistuttiin julkaisemaan rajoitettuna painoksena, ja sitä jaettiin Tukholman kouluissa. Moro-projektin rinnalla oli käynnissä toinen projekti. Se käsitteli kahta sisarusta, Sophie ja Hans Schollia sekä heidän Vita Rosen -vastarintaliikettään, ja myöhemmin heidän teloitustaan natsihallinnon aikana Saksassa. Hanke koostui 12-sivuisesta lehtisestä, jossa oli teloitusilmoituksia ruotsalaisista sanomalehdistä sekä kuvia natsipuolueen kokouksista ja Kaarle XII:n kuolinpäivästä, jota ruotsalaiset uusnatsit juhlivat joka vuosi. Juuri tämä kuolinpäivän juhlinta ja juutalaisten hautojen häpäiseminen samana vuonna 1991 antoi aiheen projektiin. Dagens Nyheter -lehti halusi julkaista lehtisen maakäräjien avulla. Maakäräjät kuitenkin vetäytyivät projektista. Kaikki päättyi siihen, että lehtinen julkaistiin vuosi suunnitellun päivämäärän jälkeen. Silloin ainoana rahoittajana oli Dagens Nyheter.
Wanda (nimi)
Wandan rinnakkaismuotona on käytössä nimiasu Vanda. Vuosina 1986–2000 Vandalla oli Ruotsin almanakassa nimipäivä 8. marraskuuta.
Nimi Suomessa
Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on vuoteen 2023 mennessä kirjattu noin 140 Wanda-nimistä ja noin 70 Vanda-nimistä naista.
Irving Thalberg
Irving Grant Thalberg oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja, joka oli 1924–1936 Metro-Goldwyn-Mayer-yhtiön ensimmäinen tuotantopäällikkö. Hänelle annettiin lempinimi "The Boy Wonder", joka kuvasti yhtäältä hänen nuoruuttaan, toisaalta tuottajan kykyä löytää parhaat käsikirjoitukset, näyttelijät ja elokuvantekijät. MGM:n vuosina hän tuotti menestyselokuvan toisensa perään.
Thalberg oli Hollywoodissa erittäin arvostettu tuottaja ennen kaikkea lahjakkuutensa mutta myös vaatimattomuutensa takia. Tuottajana hänen nimeään ei koskaan mainittu elokuvien alkuteksteissä. Thalberg sairastui keuhkokuumeeseen ja kuoli vain 37-vuotiaana. Kuolemansa jälkeen Thalbergista on tullut yksi Hollywoodin suurista legendoista.
Thalberg oli sukutaustaltaan saksanjuutalainen. Hän oli naimisissa näyttelijä Norma Shearerin kanssa. Pari sai kaksi lasta.
Yhdysvaltain elokuva-akatemia perusti 1937 Irving G. Thalbergin muistopalkinnon, joka jaetaan ansioituneille tuottajille.
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto
Uuden aallon tausta
Stalinin kuoltua vuonna 1953 Neuvostoliitossa nousi valtaan Nikita Hruštšov. Itäblokin maissa seurasi vapautumisen aika, jota on kutsuttu nimellä suojasää. Varsinkin vuoden 1956 Unkarin kansannousun jälkeen Varsovan liittoon kuuluneet Itä-Euroopan maat saivat uusia vapauksia ja viranomaiset sallivat jopa länsimaista kulttuuria, jos vain pidättäydyttiin esimerkiksi englannin kielen käytöstä. pienoiskuva|Prahan elokuva- ja televisiokoulun FAMUn rakennus. Koulusta valmistui uuden aallon keskeisiä tekijöitä. Tšekkoslovakialainen elokuva ei ollut erityisen tunnettua ennen 1960-lukua. 1960-luvun Tšekkoslovakian markkinasosialismi oli kuitenkin hyvä kasvupohja kulttuurille. Elokuvan ja television tuotantojärjestelmää uudistettiin. Televisio oli nyt viihdettä varten. Elokuville perustettiin uusi valtion tukijärjestelmä, joka rahoitti erityisesti nuoria tekijöitä. Elokuvatuotantoyksikköjen johtoon tuli ohjaajan ja käsikirjoittajan työpari. Työparit pystyivät työskentelemään suhteellisen vapaasti ilman keskitettyä valvontaa. Uuden aallon mahdollisti myös tuotannollinen perinne. Tšekkoslovakian suunnitelmataloudessa elokuvantekijöiden tehtävä oli tuottaa maan elokuvateattereihin 40 elokuvaa vuodessa, mikä oli maan asukaslukuun suhteutettuna erittäin paljon. Maassa oli siten laaja ja yhtenäisenä jatkunut elokuvatuotannon perinne ja merkittävä määrä korkeatasoisia teknisiä ammattilaisia. Suurin osa elokuvista tuotettiin ja kuvattiin Prahassa Barrandov-elokuvastudioilla. Pääosa uuden aallon ensimmäisistä nuorista tekijöistä tuli Prahan elokuva- ja televisiokoulusta FAMUsta. He tunsivat ranskalaisen elokuvan uuden aallon elokuvat. He olivat tutustuneet myös muihin eurooppalaisen elokuvan suuntauksiin kuten 1940- ja 1950-lukujen vaihteen italialaiseen neorealismiin ja 1950-luvun lopun Puolan nuoreen elokuvaan.
Kun nuoret elokuvantekijät alkoivat tehdä elokuvia 1960-luvun alussa seurauksena oli kokeellisen elokuvan räjähdys, joka hakee vertaistaan koko elokuvan historiassa. 1960-luvun aikaa on syystäkin kutsuttu myös Tšekkoslovakian elokuvaihmeeksi.
Uuden aallon 1960-luku
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto alkoi noin vuonna 1963 ja kesti 1960-luvun loppuun. Seuraavien seitsemän vuoden aikana Tšekkoslovakiassa tehtiin kymmeniä kokeellisia elokuvia, joita seurattiin myös maan rajojen ulkopuolella. Syntyi poikkeuksellinen tilanne, jossa maailman huomio oli poliittisen lientymisen myötä kohdistunut Tšekkoslovakiaan ja maan elokuvantekijät vastasivat katseeseen tekemällä jotakin täysin uutta.
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto ei ollut elokuvaan muotoon liittyvä yhtenäinen liike. Kyseessä oli tuotannollisesta vapaudesta syntynyt tilanne, joka mahdollisti kokeelliset elokuvat ilman kaupallista vastuuta. Elokuvia yhdisti usein käytännössä vain formalistisen sosialistisen realismin elokuvaperinteen ja yhteiskunnallisen pysähtyneisyyden vastustaminen. Uuden aallon elokuvia palkittiin lukuisilla festivaaleilla ja kansainvälisillä palkinnoilla. Ironisesti useimmat suurimmat ja merkittävimmät kansainväliset palkinnot menivät vanhemmalle elokuvantekijöiden sukupolvelle.
Viranomaiset eivät suhtautuneet uuden aallon elokuviin hyväksyvästi. Sekä Chytilován Tuhatkaunokeilla (1966) että Jan Němecin Juhlavierailla (1966) oli vaikeuksia tulla julkaistuksi ja levitetyksi varsinkin ulkomaille. Alexander Dubčekin tultua valtaan tammikuussa 1968 kulttuurituotannon valvonta vapautui kuitenkin hetkeksi. Esimerkiksi Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen ”ikuisiksi ajoiksi” pannaan julistaman Miloš Formanin Palaa, palaa! -komedian sallittiin palata elokuvateattereihin Prahan keväänä. Käytännössä elokuvien ennakkosensuuri loppui kokonaan 1967–1968.
Keskeisiä tekijöitä
vasen|pienoiskuva|Jan Němec Amsterdamissa vuonna 1967. Uuden aallon tunnetuimpia yhteiskunnalliseen realismiin pyrkineitä ohjaajia olivat Jaromil Jireš, Jiří Menzel, Ivan Passer ja Miloš Forman. Liikkeen kokeellisimmat tekijät olivat Věra Chytilová ja Jan Němec. Tunnetuimpien ohjaajien lisäksi uuteen aaltoon osallistuivat kuitenkin monet muut ohjaajat ja elokuvantekijät, esimerkiksi Pavel Juráček, Evald Schorm, Hynek Bočan, Jaroslav Papoušek, Antonín Máša, Jan Schmidt ja Drahomíra Vihanová.
Uusi aalto alkoi nuorten elokuvantekijöiden Prahasta ja elokuviin viitataan joskus virheellisesti vain Tšekin elokuvan uutena aaltona. Myös slovakialaiset ohjaajat tekivät kuitenkin uuteen aaltoon laskettuja elokuvia. Štefan Uherin Aurinko verkossa ilmestyi jo vuonna 1962, ennen ensimmäistä ”virallista” uuden aallon pitkää elokuvaa. Muut slovakialaiset ohjaajat, kuten Dušan Hanák, Juraj Herz, Juraj Jakubisko, Ján Kadár ja Elo Havetta ehtivät mukaan vasta 1960-luvun puolivälin jälkeen.
Kaikki 1960-luvulla Tšekkoslovakiassa vaikuttaneet merkittävät ohjaajat eivät myöskään olleet nuoria. Ján Kádar, Elmar Klos, Vojtěch Jasný, Karel Kachyňa ja František Vláčil olivat kaikki aloittaneet uransa jo aiemmin. Heitä ei ole yleensä laskettu uuden aallon ohjaajiin, sillä heidän elokuvaestetiikkansa oli perinteisempää kuin nuoren sukupolven ohjaajilla.
Keskeisiä elokuvia
(Tähdellä* merkityillä ei virallista suomenkielistä käännösnimeä.)
Merkitys ja perintö
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto alkoi useita vuosia ennen Prahan kevääseen johtanutta poliittista kehitystä. Liike kesti seitsemän vuotta, huomattavasti pidempään kuin esimerkiksi ranskalaisen elokuvan uusi aalto. Sillä ehti siis olla vaikutusta kulttuuriin ja ilmapiiriin ja siten ehkä myös Prahan kevään syntyyn.
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto on yksi elokuvahistorian merkittävimmistä tunnistettavista liikkeistä ja kirkkaimmista luovista leimahduksista. Sen suoraa vaikutusta myöhempien tekijöiden elokuviin on usein vaikeaa arvioida. Uuden aallon elokuvista tuli esimerkki siitä, mitä elokuvalla oli mahdollista tehdä. Se näytti mitä muuta elokuva voisi olla kerronnallisesti hyvin samankaltaisten elokuvien sijasta. Osa ohjaajista kuten Milos Forman ja Ivan Passer jatkoivat uraansa länsimaissa. Toisten ura käytännössä katkesi kokonaan, esimerkiksi Jan Němecin, Ewald Schormin ja Pavel Juráčekin. Vera Chytilova, Jiří Menzel ja Karel Kachyna palasivat tekemään elokuvia kun poliittiset olot jälleen lientyivät, mutta eivät enää yltäneet aiemmalle tasolleen.
Simpanssit
Simpanssit (Pan) on ihmisapinoiden suku, joka elää Afrikassa. Siihen kuuluu kaksi lajia, simpanssi (Pan troglodytes) ja kääpiösimpanssi (Pan paniscus) eli bonobo. Simpanssit ovat perimältään lähimpänä ihmistä. Ihminen on erkaantunut simpansseista ja luetaan omaan Homo-sukuunsa.
Operaatio Jumalan kosto
Operaatio Jumalan kosto oli Israelin tiedustelupalvelun Mossadin järjestämä operaatio, jossa surmattiin Münchenin olympialaisten terrori-iskun suunnittelijoiksi ja järjestäjiksi epäiltyjä palestiinalaisia. Operaatio loppui virallisesti kesäkuussa vuonna 1973 mutta se jatkui epävirallisesti aina 1990-luvulle asti.
Vuoden 1972 salamurhat
Ensimmäinen operaatio tapahtui 16. lokakuuta vuonna 1972, kun palestiinalaista Abdel Wael Zwaiteria ammuttiin 12 kertaa hänen asunnossaan Roomassa. Kaksi israelilaista agenttia odotti Zwaiteria illalliselta. Agentit ampuivat Zwaiterin ja veivät hänet varastoon. Zwaiter oli PLO:n edustajana Italiassa, mutta Mossad piti Zwaiteria Musta syyskuu -järjestön jäsenenä. Zwaiter oli myös mukana epäonnistuneessa operaatiossa El Alin lentoa vastaan. Zwaiter toimi kääntäjänä Roomassa ja käänsi kirjoja italiasta arabiaksi ja päinvastoin.
Toisen operaation tavoite oli likvidoida PLO:n edustaja, tohtori Mahmoud Hamshari, joka toimi Pariisissa. Lehtimieheksi naamioitunut agentti kutsui Hamsharin luksusasunnostaan läheiseen kahvilaan haastateltavaksi. Samaan aikana pommiryhmä meni Hamsharin asuntoon ja asensi pommin Hamsharin puhelinpöydän alle. 8. joulukuuta 1972 journalisti soitti Hamsharille, ja kun tämä vastasi puhelimeen, signaali meni puhelimesta pommiin, joka räjähti. Hamshari ei kuollut heti. Israelin mielestä Hamshari oli Musta syyskuu -järjestön johtaja Ranskassa.
Vuoden 1973 salamurhat
24. tammikuuta jordanialainen Fatahin Kyprosen edustaja Hussein Al Bashir kuoli Olympic Hotel Nikosiassa. Hänen hotellihuoneensa sängyn alle oli Mossad asetuttanut pommin, jonka räjähtäessä Bashir kuoli. Israelin mukaan Bashir oli Musta syyskuu -järjestön johtaja Kyproksella. Toinen syy Bashirin surmaan oli, että hänellä oli läheiset suhteet KGB:hen.
Beirutin amerikkalaisen yliopiston oikeustieteen professori, tohtori Basil Al-Kubaissi murhattiin 6. huhtikuuta asuntonsa lähellä Pariisissa. Häntä ammuttiin 12 kertaa. Kubaissi oli Mossadin tietojen mukaan Mustan syyskuun jäsen Libanonissa.
Hussein Al Bashirin seuraaja Kreikassa Zaiad Muchasi murhattiin pommilla hotellihuoneessaan Ateenassa 11. huhtikuuta. Kaksi muuta Musta syyskuu -järjestön jäsentä, Abdel Hamid Shibi ja Abdel Hadi Nakaa, loukkaantuivat autossa Roomassa.
21. heinäkuuta Ahmed Bouchiki, algerialaissyntyinen Marokon kansalainen, ammuttiin Lillehammerissa, Norjassa. Bouchikiä luultiin PLO:n terroristiksi, Ali Hassan Salamehiksi, joka oli Münchenin verilöylyn takana. Bouchiki oli tarjoilijana eräässä Lillehammerin ravintolassa. Hän oli naimisissa norjalaisen naisen kanssa ja oli juuri anomassa Norjan kansalaisuutta. Bouchiki oli saapunut vaimonsa kanssa elokuvista, kun häntä ammuttiin 12 kertaa. Viisi henkilöä sai lyhyen tuomion avunannosta murhaan, ja heidän annettiin pian siirtyä Israeliin. Vuonna 1996 Israelin hallitus maksoi korvauksia Bouchikin perheelle, mutta Israel ei ole koskaan tunnustanut olevansa syyllinen tapahtuneeseen.
Ahmed Boudian, algerialaissyntyinen PLO:n edustaja, kuoli 28. kesäkuuta Pariisissa. Boudian autoon oli asennettu pommi, joka räjähti kun Boudian käynnisti moottorin. Boudiania epäiltiin yhteyksistä Musta syyskuuhun.
Vuoden 1979 salamurhat
22. tammikuuta vuonna 1979 Ali Hassan Salameh kuoli autopommi-iskussa Beirutissa. Mossad oli palkannut englantilaisen Erika Chambersin soluttautumaan Salamehin lähipiiriin ja järjestämään hänen kuolemansa. Chambers oli asentanut pommin Salamehin autoon.
Operaatio Jumalan kosto populaarikulttuurissa
Operaation tapahtumista kertoo vuoden 1984 George Jonas'in kirja Vengeance: The True Story of an Israeli Counter-Terrorist Team, joka perustuu operaatioon osallistuneen Yuval Aviv'in tietoihin. Kirjan pohjalta on tehty kaksi elokuvaa, Sword of Gideon vuonna 1986 ja München vuonna 2005.
McClure
McClure on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Gabienen taistelu
Gabienen taistelu oli vuonna 316 eaa. käyty taistelu, joka oli osa toista diadokkisotaa. Taistelun osapuolina olivat Eumenes Kardialainen ja Antigonos I kannattajineen. Taistelu päättyi tasatulokseen, mutta Antigonos sai vastustajansa leirin vallattua. Eumeneen sotilaat, jotka pelkäsivät leirissä olleitten perheittensä puolesta, pettivät komentajansa ja luovuttivat tämän Antigonokselle.
Taistelukentän tarkka sijainti ei ole tiedossa, mutta todennäköisesti se käytiin nykyisen Esfahanin eteläpuolella sijaitsevalla suolatasangolla. Taistelussa käytiin erikseen ratsu- ja jalkaväkitaistelu. Antigonoksen voitettua taistelun hänen jalkaväessään oli noin 50 000 ja ratsuväessä 12 000 sotilasta, vaikka taistelun alussa hänen joukkonsa olivat huomattavasti pienemmät. Hieronymos Kardialainen oli todistamassa taistelua, ja hänen kirjoittamansa sittemmin hävinnyt teos on monien myöhempien taistelua käsitelleiden teosten päälähde.
Tausta
Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen hänen sotapäällikkönsä jakoivat hänen valtakuntansa keskenään. Vuonna 319 eaa. hallitsijaksi valittu Antipatros nimitti kuolinvuoteellaan seuraajakseen Polyperkhonin. Antipatroksen poika Kassandros nousi kapinaan Polyperkhonia vastaan ja sai mukaansa Egyptin hallitsijan Ptolemaioksen, Traakian hallitsijan Lysimakhoksen ja Antigonoksen, joka haaveili pääsevänsä Aleksanterin seuraajaksi. Antigonos piiritti tuolloin Eumenesta Noran linnoituksessa, mutta päästi Eumeneen vapaaksi sen jälkeen kun tämä oli vannonut uskollisuuttaan Antigonokselle. Tämä tapahtui vuoden 318 eaa. kesällä. Eumenes liittoutui kuitenkin pian Polyperkhonin kanssa. Tästä hyvästä hän sai "Aasian kenraalin" tittelin, joka aikaisemmin oli kuulunut Antigonokselle, ja 500 talentin rahasumman. Lisäksi Eumenes sai komentoonsa argyraspideina tunnetun valiojoukon. Antigonos lähti ajamaan takaa Eumenesta, joka pakeni itäisiin maakuntiin. Siellä Eumenes sai apua paikallisilta satraapeilta, jotka olivat vähän aikaisemmin koonneet armeijansa kukistaakseen Meedian satraapin Peithonin, joka oli yrittänyt laajentaa omaa valtaansa muiden kustannuksella. Eumeneen liittolaisiin kuuluivat Persian satraappi Peukestas, Karmanian satraappi Tlepolemos, Arakhosian satraappi Sibyrtios, Arian ja Drangianan satraappi Stasandros ja Intiasta tullut Eudamos. Vuoden 317 eaa. kesällä Antigonos ja Eumenes kävivät Paraitakenen taistelun, joka loppui ilman selvää voittajaa.
Paraitakenen taistelun jälkeiset tapahtumat
Antigonoksen joukot olivat kärsineet suuria tappioita Paraitakenen taistelussa, mitä Antigonos ei halunnut vastustajansa saavan selville. Antigonos päätti siirtää armeijansa kauemmas alueelle, jota joukot eivät vielä olleet ehtineet ryöstää. Hän marssitti joukkonsa Meedian eteläosaan, jonne hän aikoi jäädä lepäämään talveksi. Eumenes puolestaan marssi Gabieneen ja hajotti joukkonsa talvileireihin laajalle alueelle. Kun Antigonos sai kuulla, että Eumenes oli hajottanut joukkonsa pienempiin osastoihin, hän päätti yrittää saada sodan päätökseen yllätyshyökkäyksellä, ennen kuin Eumeneen joukot ehtisivät kokoontua.
Antigonoksen ja Eumeneen joukkojen talvileirit olivat noin 25 päivämarssin päässä toisistaan asuttujen seutujen läpi kulkevia teitä pitkin. Linnuntietä matkaa oli vain 9 päivää, mutta suora reitti kulki asuttamattoman aavikon läpi. Antigonos päätti valita lyhyemmän mutta vaivalloisemman reitin.
Antigonoksen marssi aavikon läpi
Antigonos lähti marssimaan joukkoineen joulukuussa 316 eaa. talvipäivän seisauksen aikoihin. Antigonos määräsi, etteivät joukot saaneet sytyttää tulia öisin, koska autiomaata ympäröi ylänköjä ja Antigonos pelkäsi, että ylänköjen asukkaat saattaisivat nähdä tulet ja ilmoittaisivat tästä Eumeneelle. Viidentenä marssiyönä oli kuitenkin niin kylmä, että jotkut sotilaat rikkoivat käskyä ja sytyttivät tulia. Antigonoksen pelko osoittautui aiheelliseksi, koska pian Eumenes sai tiedon, että aavikolla oli nähty suuri leiri.
Antigonoksen marssin aikana sattui kuuluisa tapaus, josta kertovat muun muassa Plutarkhos ja Seneca. Tarinan mukaan eräät tyytymättömät sotilaat seisoivat Antigonoksen teltan edessä haukkumassa päällikköään eivätkä huomanneet, että Antigonos sattui olemaan teltassaan. Antigonoksen kerrotaan huutaneen, että sotilaiden olisi parempi mennä kauemmas, jos aikoivat jatkaa hänen haukkumistaan. Tämä on tyypillinen esimerkki tarinoista, joita kerrotaan leireissä ja jotka nostavat päällikön mainetta sotilaiden silmissä.
Eumeneen kaukaisimmat joukot olivat kuuden päivän marssin päässä, kun taas Antigonoksen joukot olivat vain neljän päivän marssin päässä. Kun Peukestas sai kuulla Antigonoksen olevan lähettyvillä, hän halusi perääntyä ja koota armeijan kauempana vihollisesta. Eumenes lähetti joukon sotilaita autiomaata ympäröiville kukkuloille ja antoi näille tehtäväksi sytyttää nuotioita alueella, joka vastasi armeijan suuruista leiriä. Paikalliset asukkaat ilmoittivat Antigonokselle, että suuri armeija yöpyi alueella. Antigonos luopui aikaisemmasta suunnitelmastaan ja marssitti armeijansa asutulle seudulle, jossa se saattoi levätä. Eumenes taas kokosi armeijansa ja rakennutti linnoitetun leirin, joka suojaisi joukkoja siihen asti, että kaikki ehtisivät paikalle.
Taistelua edeltäneet tapahtumat
Eumeneen sotanorsut saapuivat leiriin viimeisenä. Ilmeisesti norsuja oli pidetty idempänä, jossa niille oli enemmän muonaa. Paikalliset asukkaat kannattivat Peithonia, joka aikaisemmin oli ollut alueen satraappina, ja ilmoittivat hänelle hitaasti liikkuvan norsukolonnan sijainnin. Antigonos lähetti joukon ratsuväkeä ja kevyttä jalkaväkeä norsujen kimppuun. Norsujen ratsuväkisaattue oli selvässä alakynnessä, ja se saattoi vain yrittää suojata eläimiä hyökkäykseltä. Ilman norsuja Eumenes olisi menettänyt yhden valttikorteistaan. Hän lähetti kuitenkin oman joukon ratsuväkeä ja kevyttä jalkaväkeä, joka löi Antigonoksen joukot pakosalle. Taistelu ei kuitenkaan ollut alkanut kovin hyvin Eumeneen kannalta, koska norsut olivat väsyneitä ja osa niistä oli haavoittunut taistelussa.
Muutama päivä tämän jälkeen armeijat marssivat toisiaan vastaan ja asettuivat asemiin noin kahdeksan kilometrin päähän toisistaan.
Taistelupaikka
Armeijoiden välinen maasto oli tasankoa, jossa ei viljelty mitään, koska maa oli hiekkaista ja suolaista. Taistelukentän sijainti ei ole tarkalleen tiedossa, mutta Antigonoksen liikkeiden ja taistelukentän kuvauksen perusteella se lienee Esfahanin eteläpuolella sijaitseva suolainen tasanko. Eumeneen joukkojen selustassa oli joki, ja myös tämän tasangon läpi virtaa pieni joki. Aikaisemmassa Paraitakenen taistelussa maasto oli estänyt Antigonosta tekemästä koukkausta ratsuväkensä kanssa, mutta tällä kertaa maastossa ei ollut esteitä. Taistelupaikan länsipuolella kulkee Zagros-vuoristo, ja sen eteläpuolella sijaitsivat Persepolis ja Pasargadai.
Antigonoksen joukot
thumb|Antigonoksen lyöttämä kolikko. thumb|Demetrioksen lyöttämä kolikko. Antigonoksella oli noin 22 000 miestä raskaasti varustettua jalkaväkeä ja tuntematon määrä kevyesti aseistettua jalkaväkeä. Hänellä oli selvästi enemmän ratsuväkeä kuin Eumeneella, noin 9 000. Lisäksi hänellä oli 65 sotanorsua. Antigonos ja hänen poikansa Demetrios johtivat raskasta ratsuväkeä, joka oli oikealla siivellä ja jolla Antigonos aikoi ratkaista taistelun. Peithonin komentaman kevyen ratsuväen Antigonos sijoitti vasemmalle siivelle. Ratsuväkien väliin Antigonos sijoitti falanginsa.
Aikaisemmassa Paraitakeneen taistelussa Antigonoksen jalkaväki oli koostunut 9 000 kreikkalaisesta palkkasotilaasta, 3 000 lyykialaisesta ja pamfylialaisesta sekä 8 000 makedonialaisesta jalkaväkisotilaasta. Näiden lisäksi hänellä oli noin 8 000 pantodapoi-nimellä tunnettua sotilasta, jotka olivat kotoisin itäisistä maakunnista ja jotka oli koulutettu taistelemaan makedonialaiseen tapaan.
Antigonos sijoitti sotanorsunsa harvaan riviin rintaman eteen, ja norsujen väliin hän sijoitti kevyesti aseistettuja sotilaita. Antigonoksella oli vähemmän joukkoja ja sotanorsuja kuin Eumeneella. Lisäksi Antigonoksen jalkaväki oli kärsinyt raskaita tappioita aikaisemmassa taistelussa, ja joukkojen mieliala oli matalalla. Antigonoksen ratsuväki oli kuitenkin vahvaa, ja siihen oli onnistuttu värväämään uusia ratsumiehiä Meedian alueelta.
Antigonoksen joukot erään arvion mukaan vasemmalta oikealle: Lisäksi rintaman edessä 64 sotanorsua
Eumeneen joukot
Eumeneen joukot erään arvion mukaan vasemmalta oikealle: Lisäksi rintaman edessä 114 sotanorsua
Eumeneen suunnitelmat
Eumenes sai tietää Antigonoksen taistelujärjestyksestä, ja hän päätti itse komentaa vasemman siiven ratsuväkeä. Vasemman siipensä tueksi Eumenes sijoitti myös 60 parasta sotanorsuaan. Oikean siiven heikomman ratsuväen ja sotanorsujen komentoon Eumenes laittoi erään Filippoksen, joka sai käskyn välttää taistelua niin kauan kuin vasemman siiven taistelu oli vielä ratkaisematta. Falangin vasemmassa päässä heti Eumeneen ratsuväen vierellä taistelivat argyraspidit ja hypaspistit. Heidän oikealla siivellään taistelivat palkkasotilaat ja kaikkein oikeimmalla itämaiset sotilaat, jotka oli opetettu taistelemaan makedonialaiseen tapaan. Paraitakenen taistelusta poiketen Eumeneen kanssa liittoutuneet satraapit eivät komentaneet omia joukkojaan, vaan he johtivat omia ratsuväkiosastojaan Eumeneen siivellä. Oikean siiven komentajasta Filippoksesta ei ole tarkempaa tietoa, mutta luultavasti hän oli Eumeneen läheisiä apulaisia.
Ilmeisesti Eumenes ei luottanut kaikkiin liittolaisiinsa. Jokin tapahtuma Makedoniassa oli saattanut horjuttaa Eumeneen asemaa. Makedonian kuningas ja Aleksanteri Suuren veli Filippos III murhattiin lokakuussa 317 eaa., mutta tämä tieto ei ole voinut ehtiä Gabieneen ennen taistelua, koska se olisi entisestään vahvistanut Eumeneen asemaa. Kesällä 317 eaa. Filippos III:n vaimo Eurydike oli riidellyt Makedonian valtionhoitajan Polyperkhonin kanssa ja lopulta syrjäyttänyt tämän ja nimittänyt Kassandroksen uudeksi valtionhoitajaksi. Luultavasti Eumeneen nimitys peruttiin samalla. On mahdollista, että itään oli saapunut tietoja Polyperkhonin syrjäyttämisestä ja poliittisesta sekasorrosta Makedoniassa. Eumenes ja hänen liittolaisensa olivat eristettyinä lännestä, koska Seleukos hallitsi Babyloniaa ja Susianaa. Aikaisemmin oli odotettu, että Polyperkhon olisi saapunut Makedoniasta kuninkaallisen armeijan kanssa kukistamaan Antigonosta. Nyt oli selvää, ettei näin tulisi käymään.
Taistelun alku
thumb|400px|Joukkojen sijainti ennen taistelun alkua. E-kirjaimet merkitsevät viiden sotanorsun ja 250 kevyesti aseistetun sotilaan ryhmää. Pantodapoi olivat itäisistä maakunnista kotoisin olleita sotilaita, jotka oli koulutettu taistelemaan makedonialaiseen tapaan. Ennen taistelun alkua argyraspidien komentaja Antigenes lähetti erään ratsumiehen puhumaan Antigonoksen makedonialaisten sotilaiden kanssa. Mies ratsasti makedonialaisten falangin eteen ja huusi, että heidän vastustajinaan olivat nyt sotilaat, jotka Aleksanterin ja Filippoksen kanssa valloittivat maailman. Tämän kuullessaan Antigonoksen makedonialaiset alkoivat valittaa siitä, että heidän tuli taistella omia maanmiehiään vastaan. Eumeneen joukoista taas kuului hurrauksia. Kun Eumenes näki joukkojen taistelutahdon olevan korkealla, hän käski armeijan lähteä hyökkäykseen.
Ensimmäinen kahakka käytiin sotanorsujen ja kevyen jalkaväen välillä, jotka oli sijoitettu kummankin armeijan rivistöjen eteen. Heti taistelun alettua suuri pölypilvi peitti taistelukentän. Antigonos näki tämän ja ryhtyi välittömästi toimeen. Hän valitsi joukon meedialaista ja tarantolaista ratsuväkeä ja antoi heille tehtäväksi kiertää taistelukenttä ja hyökätä Eumeneen leiriin, joka oli noin kilometrin päässä taistelupaikasta. Persialaiset olivat käyttäneet samaa taktiikkaa Gaugamelan taistelussa, mutta tuolloin se ei ollut tuottanut tulosta. Diodoros Sisilialaisen mukaan Antigonos antoi käskyn heti kun hän näki, että taistelukenttä alkoi jäädä paksun pölypilven peittoon. On mahdollista että Antigonos oli suunnitellut hyökkäyksen leiriä vastaan jo etukäteen. Tätä tukee se että Paraitakenen taistelussa Antigonos oli asettanut meedialaisen ja tarantolaisen ratsuväen vasemmalle siivelle niin kauaksi itsestään kuin vain mahdollista. On kuitenkin epäselvää, olivatko leiriä kohti lähetetyt joukot oikealla vai vasemmalla siivellä.
Meedialainen ja tarantolainen ratsuväki tekivät suuren kaartoliikkeen osittain pölypilven suojassa ja saapuivat Eumeneen leiriin. Tämä kiertoliike jäi Eumeneen armeijalta kokonaan huomaamatta. Antigonoksen joukot kukistivat leirin puolustajat helposti ja kuljettivat leirissä olleet sotilaiden vaimot, lapset, palvelijat ja useiden sotaretkien saaliit Antigonoksen puolelle.
Ratsuväkitaistelu
Eumenes yritti epätoivoisesti puolustautua Antigonoksen hyökkäystä vastaan, vaikka olikin alakynnessä. Hän yritti taistelun tiimellyksessä löytää Antigonoksen ja lyödä hänet kaksintaistelussa, kuten hän oli aikaisemmin tehnyt vastustajalleen Neoptolemokselle vuonna 321 eaa. Eumenes kuitenkin epäonnistui, ja hänen sotanorsunsa kärsivät myös tappion sen jälkeen, kun suurin norsuista oli kaatunut. Suuren eläimen kuolema oli eräänlainen taistelun ratkaisun symboli, ja se teki suuren vaikutuksen taistelun silminnäkijänä olleeseen Hieronymos Kardialaiseen. Tässä tilanteessa Eumenes tiesi vasemman siiven olleen menetetty, ja hän perääntyi oikealla siivellä olleen Filippoksen ratsuväen luokse, joka ei vielä ollut osallistunut taisteluun.
Tappiot
Diodoros, Polyainos ja Junianus Justinus ovat yksimielisiä siitä, että 5 000 Antigonoksen sotilaista kaatui. Polyainos lisää vielä, että Eumeneen joukoista kaatui vain 300 miestä ja argyraspideista ei yksikään kaatunut, mutta tämä on ehkä liioittelua. Gabienen taistelussa Antigonos kärsi vieläkin suurempia tappioita kuin Paraitakenen taistelussa. Hänen joukkonsa olivat varmasti väsyneitä ja huonosti motivoituneita aavikon ylityksen jälkeen, ja lisäksi jalkaväki oli lukumäärältään pienempi kuin vihollisen.
Taistelun jälkeen
Lopulta yön saapuessa argyraspidit marssivat Peukestaan ratsuväen luokse. Pian paikalle saapui myös Eumenes. Antigenes ja Teutamos syyttivät Peukestasta ratsuväen tappiosta. Eumenes oli sitä mieltä, että jos taisteluun alettaisiin uudelleen, voitto olisi varma, koska Antigonoksen jalkaväki oli kärsinyt niin suuria tappioita ja toisaalta Eumeneen ratsuväen tappiot eivät olleet kovin suuret. Luultavinta olisi, että Antigonos pakenisi paikalta, kuten hän oli tehnyt Paraitakenen taistelun jälkeen.
Vaikka Eumenes olikin sotilaallisessa mielessä oikeassa, eivät hänen liittolaisensa enää välittäneet tästä. Satraapit vaativat, että armeijan tulisi perääntyä ja jatkaa kamppailua muualla. Ilmeisesti he toivoivat, että Antigenes ja Teutamos luopuisivat Eumeneesta ja liittoutuisivat heidän kanssaan. Rivisotilaiden mielipide oli, että tärkeintä oli heidän perheidensä ja omaisuutensa pelastaminen. Antigonos antoikin sotilaille lupauksen palauttaa heidän perheensä heti, kun nämä luovuttaisivat Eumeneen hänelle.
Lopulta Peukestas suostui Antigonoksen ehdotukseen ja loikkasi Antigonoksen puolelle mukanaan 10 000 persialaista sotilasta. Suurin osa Eumeneen armeijasta seurasi perässä. Argyraspidit ottivat Eumeneen vangiksi, ennen kuin tämä sai tietää, että hänet oli petetty. He luovuttivat Eumeneen eräälle Nikanorille, jonka Antigonos oli lähettänyt tätä tehtävää varten. Osa satraapeista ja päälliköistä, kuten Karmanian satraappi Tlepolemos, pakenivat paikalta joukkoineen. Antigonos otti loikkarit omaan palvelukseensa, mutta antoi teloittaa omia henkilökohtaisia vihollisiaan, kuten argyraspidien komentajan Antigeneen, Eudamoksen ja erään Kefalonin. Antigenes teloitettiin erittäin julmalla tavalla. Hänet poltettiin elävältä kuopassa. Antigonos antoi pitää Eumeneen vangittuna, koska ei osannut päättää, mitä tälle pitäisi tehdä. Ilmeisesti Antigonos ei halunnut tappaa Eumenesta, mutta Noran tapahtumien jälkeen hän ei enää luottanut tähän. Antigonos kutsui koolle ystävänsä ja kysyi heidän mielipiteitään. Nearkhos ja Demetrios halusivat säästää Eumeneen hengen, mutta toiset vaativat, että Eumenes tuli teloittaa. Lopulta näin kävikin, ja teloituksen jälkeen Eumeneen ruumis luovutettiin hänen ystävilleen hautausta varten.
Antigonoksella oli nyt armeija, joka koostui 50 000 miehestä jalkaväkeä ja ainakin 12 000 miehestä ratsuväkeä. Satraapeille kuuluneet ratsujoukot hän lähetti kotiin, mutta piti argyraspidit ja makedonialaiseen tapaan koulutetut itämaiset joukot itsellään. Myöhemmin Antigonos jakoi satraappikunnat uudelleen. Tämän jälkeen Antigonos oli kiistatta itäisten maakuntien hallitsija, ja persialaiset pitivät häntä jopa kuninkaana. Vaarallisena pitämänsä argyraspidit Antigonos antoi Arakhosian satraappi Sibyrtioksellee, joka sai määräyksen käyttää heitä sodassa intialaisia vastaan.
Antiikin lähteet
Hieronymos Kardialainen oli taistelun silminnäkijä, ja hänen kirjoittamansa teos oli Diodoros Sisilialaisen historian 19. kirjan päälähde. Hieronymos oli Eumeneen maanmies, ja taistelun jälkeen hän jäi Antigonoksen vangiksi. Myöhemmin hän palveli Antigonosta, tämän poikaa Demetriosta ja vielä Demetrioksen poikaa Antigonos II Gonatasta. Muutamaa fragmenttia lukuun ottamatta Hieronymoksen teos on kadonnut. Muita Gabienen taistelua käsitteleviä lähteitä ovat Plutarkhoksen Eumeneen elämäkerta, Polyainoksen Strategematan Antigonosta käsittelevä osio ja Junianus Justinuksen epitomi. Hieronymos oli myös Plutarkhoksen, Polyainoksen ja Justinuksen päälähde. Myös Arrianoksen kadonnut diadokkeja käsitellyt teos perustui Hieronymokseen.
Andorran parlamentti
Andorran parlamentti eli yleiskokous on Andorran yksikamarinen parlamentti. Andorran yleiskokouksella on lainsäädännöllinen valta, ja se myös nimittää pääministerin, hyväksyy valtion budjetin sekä tukee ja valvoo hallituksen poliittisia toimia.
Vaalit
Andorran parlamenttivaalit määritellään pääosin vuoden 1993 perustuslaissa ja vaalilaissa. Lisäksi asiaa käsitellään myös laissa puolueista ja kampanjarahoituksessa sekä laissa julkisesta radiosta ja televisiosta.
Edustajien vaalikausi kestää neljä vuotta. Vaaleissa käytetään kahta erilaista valintajärjestelmää. Puolet edustajista valitaan koko maan kattavasta vaalipiiristä suhteellista vaalitapaa noudattaen. Koko maan vaalipiirissä järjestetään suljettu listavaali. Lisäksi parlamenttiin valitaan kaksi edustajaa jokaisesta seitsemästä kunnasta, joissa toteutetaan enemmistövaalia. Vaaleissa äänioikeutettuja ovat kaikki yli 18-vuotiaat Andorran kansalaiset, joilla on täydet kansalaisoikeudet.
Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa äänestysprosentti oli 65 prosenttia. Eniten paikkoja sai Andorran demokraatit, joille meni 11 paikkaa. Muut edustajia saaneet puolueet olivat Sosiaalidemokraattinen puolue (7 paikkaa), Andorran liberaalipuolue (4 paikkaa), Unió Laurediana (2 paikkaa) ja Sosiaalidemokratia ja edistys (2 paikkaa). Lisäksi kaksi paikkaa meni sitoutumattomille.
Pentti Laasonen
Veikko Pentti Johannes Laasonen (14. maaliskuuta 1916 Helsinki – 12. elokuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen matemaatikko. Laasonen oli Teknillisen korkeakoulun rehtori vuosina 1970–1979.
Pentti Laasosen isä lääninrovasti Gabriel Johannes Laasonen siirtyi vuonna 1929 Helsingistä Kuusankosken kirkkoherraksi, ja Pentti Laasonen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1933 Kouvolan lyseosta. Laasonen opiskeli Helsingin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1944 P.J. Myrbergin oppilaana. Laasosen väitöskirja Beiträge zur Theorie der fuchsoiden Gruppen und zum Typenproblem der Riemannschen Flächen liittyi Riemannin pintojen tyyppiteoriaan. Myöhemmin Laasonen siirtyi funktioteoriasta soveltavan matematiikan suuntaan ja julkaisi tutkimuksia mm. osittaisdifferentiaaliyhtälöiden reuna-arvo-ongelmista. Laasosen tieteellinen tuotanto käsittää noin 80 artikkelia.
Pentti Laasosella oli lukuisia tiedepoliittisia luottamustoimia. Hän oli mm. Valtion luonnontieteellisen toimikunnan jäsen 1964–1970 ja  Tieteellisten seurain valtuuskunnan puheenjohtaja 1965–1968.
Varsovan yliopisto myönsi Pentti Laasoselle matematiikan kunniatohtorin arvon vuonna 1976.
Muodonmuuttaja
thumb|Prinsessa ja rupikonnaksi muuttunut prinssi [[Grimmin veljekset|Grimmin veljesten tunnetuksi tekemässä sadussa. Maalaus Paul Meyerheim.]] Muodonmuuttajat ovat mytologioiden, kansantarujen ja fiktion hahmoja, jotka pystyvät muuttamaan fyysisen muotonsa esimerkiksi ihmisestä eläimeksi.
Helinä-keiju ja siipien salaisuus
Helinä-keiju ja siipien salaisuus on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut animaatioelokuva.
Suomenkieliset äänet
Muissa rooleissa: Jon-Jon Geitel, Ella Pyhältö, Katja Aakkula, Tero Koponen, Antti LJ Pääkkönen, Kiti Kokkonen ja Rauno Ahonen.
Suomenkielisen dialogin on ohjannut Susa Saukko.