cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anto Leikola
Ura
Leikola valmistui 1959 filosofian kandidaatiksi eläintieteestä. Tohtoriksi Leikola väitteli 1963. Hän on luonut pitkän uran Helsingin yliopistossa. Tutkimustyössään hän on keskittynyt muun muassa lintujen ja sammakkoeläinten alkionkehityksen varhaisvaiheiden selvittämiseen. Sittemmin hän siirtyi biologiasta muihin aiheisiin. Hän on työskennellyt aate- ja oppihistorian professorina Oulun yliopistossa ja oppihistorian professorina Helsingin yliopistossa (1988–1998). Hän on vaikuttanut monissa kansalaisjärjestöissä. Aleksis Kiven Seuran puheenjohtajana hän toimi vuosina 2002–2014. Lauri Jäntin säätiön varapuheenjohtajana hän on toiminut vuodesta 1984.
Osmo Vepsäläinen
Eduskunnan toimielimet
Eduskunnassa toimiessaan Vepsäläinen oli pankkivaliokunnan, eduskunnan palkkavaltuuskunnan ja kansliatoimikunnan jäsen 1983–1987. Lisäksi hän oli valtiovarainvaliokunnan varajäsen ja valtiontilintarkastajien varapuheenjohtaja samana aikana.
Anto Leikola
Ura
Leikola on erityisen tunnettu mittavasta yleistajuisesta kirjallisesta tuotannostaan. Hän on julkaissut esseitä, pakinoita, kolumneja, oppikirjoja ja lehtiartikkeleita. Lisäksi hän on kääntänyt suomeksi runsaasti tietokirjoja. Leikola on myös perehtynyt tieteenhistoriaan erityisesti biologisen tutkimuksen osalta.
Anto Leikolan poika on toimittaja Markus Leikola ja veli metsätieteilijä Matti Leikola. Hänen isänsä oli lääkäri ja poliitikko Erkki Leikola, tätinsä gynekologi, Suomen ensimmäinen naisprofessori Laimi Leidenius sekä äidinisänsä lääkintäkenraalimajuri Eino Suolahti. Anto Leikolan pikkuserkku oli kalastaja ja ympäristöfilosofi Pentti Linkola.
Osmo Vepsäläinen
Koulutus
Vepsäläinen valmistui keskikoulusta 1951 ja suoritti Yhteiskunnallisen korkeakoulun kunnallistutkinnon vuonna 1962. Sotilasarvoltaan Vepsäläinen oli alikersantti 1952.
Ammatti- ja yhteiskunnallinen toiminta
Vepsäläinen työskenteli TVH:n Kuopion piirin mittaus- ja sekatyössä 1957 ja Kuopion maalaiskunnan toimistoharjoittelijana vuosina 1958–1959. Jyväskylän kaupungin apulaisreviisori Vepsäläinen oli 1962–1966, jonka jälkeen hänet ylennettiin reviisoriksi vuosiksi 1966–1967. Kemin kaupunginkamreerina Vepsäläinen työskenteli 1967–1970 ja Varkauden kaupunginkamreerina 1970–1973. Kamreerin työn jälkeen Vepsäläinen työskenteli kaupungin henkilöstösihteerinä 1974–1980 ja henkilöstöpäällikkö vuodesta 1980. Tästä työstä hän jäi sairauseläkkeelle halvauksen jälkeen vuonna 1993.
Vepsäläinen oli presidentin valitsijamies vuonna 1978. Myös järjestötoiminnassa Vepsäläinen oli aktiivinen: hän oli kehitysaluerahaston hallintoneuvoston jäsen vuodesta 1971 ja aluepoliittisen neuvottelukunnan jäsen vuodesta 1982. Varkauden kaupunginvaltuuston jäsen hän oli vuodesta 1977 ja varapuheenjohtaja vuodesta 1981. Vepsäläinen toimi myös Varkauden seudun kansanterveystyön kuntainliiton liittovaltuuston puheenjohtajana, Länsi-Lapin B-sairaalan kuntainliiton liittohallituksen varapuheenjohtajana, Kunnallistieto oy:n hallintoneuvoston varapuheenjohtajana ja johtokunnan jäsenenä, sekä OTK:n hallintoneuvoston, Pohjois-Savon maakuntaliiton hallituksen ja Varkauden seudun aluesairaalan kuntainliiton liittovaltuuston sekä liittohallituksen jäsenenä. Halvauksensa jälkeen Vepsäläinen toimi myös Varkauden afasia- ja aivohalvauskerhon puheenjohtajana.
Rakkavuoripeippo
Levinneisyys
Rakkavuoripeippoa tavataan laajalla alueella Aasian keskiosissa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Otto Finsch
19-vuotiaana Finsch matkusti Bulgariaan yksityisopettajaksi. Vapaa-ajallaan hän opiskeli luonnonhistoriaa ja julkaisi Bulgarian linnustoa käsittelevän kirjoituksen Journal fur Ornithologie-sarjassa. Hän sai apulaishoitajan viran Hollannin kansallisesta luonnonhistoriallisesta museosta Leidenissa. Vuonna 1864 hänestä tuli museonhoitaja Bremeniin. 1876 hän tutki yhdessä Alfred Edmund Brehmin kanssa Turkestania ja Luoteis-Kiinaa. Näihin aikoihin hän toimi myös Hermann Schlegelin apulaisena.
Finsch luopui virastaan 1878 voidakseen matkustella. Vaimonsa Josephinen kanssa hän vieraili Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Polynesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. 1882 hän palasi Saksaan. 1884 hän matkusti takaisin Uuteen-Guineaan Otto von Bismarckin Keisarillisena komissaarina ja neuvotteli alueen koillisosasta Saksan protektoraatin, johon kuuluivat myös Uusi-Britannia ja Uusi-Irlanti. Alue nimettiin Keisari Wilhelmin maaksi ja Bismarckinmereksi. Alueen pääkaupunki nimettiin Finschhafeniksi hänen kunniakseen. Finsch purjehti ensimmäisenä eurooppalaisena Sepikjokea, noin 50 kilometriä suistosta sisämaahan, ja hän nimesi joen Kaiserin Augustaksi.
Palattuaan Berliiniin Finsch toimi kaksi vuotta Uuden-Guinean komppanian neuvonantajana. 1898 hänet valittiin Leidenin valtionmuseon lintukokoelmien hoitajaksi. 1904 hän sai viran Braunschweigin kunnallisen museon kansatieteellisen osaston johtajana.
Finsch nimesi useita lintulajeja, kuten ruskosirppinokan (Epimachus meyeri) Adolf Bernard Meyerin kunniaksi. Finschin kunniaksi on nimetty muutama papukaijalaji: lila-amatsoni (Amazona finschi) ja harmaapääkaija (Psittacula finschii).
Hiljaa virtaa Don (ooppera)
Hiljaa virtaa Don on Ivan Dzeržinskin vuonna 1935 ensi-iltansa saanut ooppera, joka Neuvostoliitossa nostettiin puolueen ihanteiden mukaiseksi mestariteokseksi. Oopperan libretto perustuu Mihail Šolohovin saman nimiseen romaaniin. Teos oli musiikilliselta kieleltään erittäin vanhoillinen ja sisälsi paljon kansanmusiikin omaisia aineksia.
Nykyisin teos tunnetaan parhaiten siitä, että Pravdan arvostelussa, jossa hyökättiin Dmitri Šostakovitšin Mtsenskin kihlakunnan lady Macbethia vastaan verrattiin sitä nimenomaisesti Hiljaa virtaa Donin melodisuuteen ja kuoro-osuuksiin.
Mäntyharjun lasitehdas
Mäntyharjun Lasi Oy toimi Mäntyharjun kunnassa vuosina 1968–1971. Yhtiön perustivat Reijo Wihuri ja Pentti Wihuri. Yhtiön tuotteita olivat puristamalla tai puhaltamalla valmistetut käyttö- ja koriste-esineet, mm. kulhot, lautaset, maljakot, sokerikot ja kermakot, kynttilän­jalat, savuke­rasiat ja tuhka­kupit. Niiden suunnittelijoita olivat Pentti Sarpaneva, Matti Halme, Eero Rislakki, Helge Spring ja Tauno Wirkkala.
Mäntyharjun Lasi Oy valmisti tuotteita sekä vientiin että kotimaan markkinoille. Yhtiö ei toimintansa aikana onnistunut tuottamaan voittoa ja sulautui vuonna 1971 Oy Wiima Ab:hen.
Historiaa
Tehdas rakennettiin Mäntyharjun kunnan luovuttamalle tontille kolmisen kilometriä Mäntyharjun rautatieasemalta pohjoiseen. Kunta rakensi vuonna 1968 vuokra­rivitalon yhtiön työn­tekijöiden käyttöön.
Tuotanto alkoi tehtaassa 4. kesäkuuta 1968. Yhtiö valmisti käyttö- ja koriste-esineitä puhallus- ja puristelasista. Työntekijöitä oli noin 70 ja toimihenkilöitä noin 15.
Lasitehdas panosti alussa etenkin vientiin, joka kuitenkin alkoi pian hiipua hintojen kilpailu­kyvyttömyyden takia. Kotimaan myynnissä malliston suppeus ja kaupan ostajien varauksellisuus vaikeuttivat toimintaa. Yhtiö tuotti tappiota koko toimintansa ajan, ja vuonna 1971 ylimääräinen yhtiökokous päätti Mäntyharjun Lasi Oy:n sulautumisesta Oy Wiima Ab:hen.
Erkki Kivijärvi
Kaarle Erkki Kivijärvi (24. syyskuuta 1882 Oulu – 20. tammikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja lehtimies. Päätyönsä hän teki Helsingin Sanomien toimittajana ja toimitussihteerinä.
Lapinlahden Linnut
Lapinlahden Lintujen keikkaesiintymiseen liittyvät oman musiikin ohella erottamattomasti erilaiset ajankohtaiset ja huumoripitoiset sketsit ja kuvaelmat, sillä yhtyeen jäsenet ovat suurelta osin näyttelijöitä. Lapinlahden Lintujen musiikissa ja sketseissä tyypillinen teema on epäonnistuneista ja kaltoin kohdelluista ihmiskohtaloista. Yhtyeen jäsenet ovat kertoneet tavoitteikseen ”vastustaa sitä, että ihmisiä huijataan, riistetään, alistetaan ja sorretaan” ja yleisesti olla ”pienen ihmisen puolella suurta vääryyttä vastaan”.
Erkki Kivijärvi
Lapsuus ja nuoruus
Erkki Kivijärven vanhemmat, oululainen tervakauppias Karl Kivijärvi ja Majken (o.s. Nybergh) edustivat suomenmielistä porvarissäätyä, ja Kivijärvikin aloitti koulunkäyntinsä suomenkielisessä Rosendahlin-Westerlundin valmistavassa koulussa. Oulun suomalaiseen klassilliseen lyseoon hän siirtyi 1893, vajaa vuosi isän varhaisen kuoleman jälkeen. Valmistuttuaan ylioppilaaksi Kivijärvi kirjoittautui Helsingin yliopistoon opiskelemaan kieliä, kansantaloutta ja filosofiaa. Vuonna 1904 hän valmistui filosofian kandidaatiksi ja paria vuotta myöhemmin maisteriksi.
Lapinlahden Linnut
Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Tero ja minä”, ”Se ei käy”, ”Vihtaasi on kustu”, ”Älä pure mun ananasta”, ”Sateet tulevat”, ”Tapasin naisen”, ”Köyhän taivas”, ”Kuppilan tango”, ”Tyttö huutaa hii”, ”Aimon virsi”, ”Lipputangon nuppi”, ”Elämä janottaa” sekä sanonnaksi muodostunut ”Sedät jaksaa heilua”.
Erkki Kivijärvi
Lapsuus ja nuoruus
Erkki Kivijärven ensimmäinen puoliso 1905–1925 oli Gertrud Alice Frisell. Kauppaneuvos Kai Kivijärvi oli heidän poikansa. Erkki Kivijärven toinen puoliso vuodesta 1926 oli laulaja Laura Havu.
Monipuolinen kulttuuripersoona
Erkki Kivijärvi kirjoitti Suomen luetuimpiin lehtiin ja toimi lukuisten albumien ja kulttuurilehtien avustajana. Näkyvimmän osan urastaan hän teki arvostettuna teatterikriitikkona, jolla oli perusteellinen tuntuma teatterimaailmaan. Kritiikkien ohella hän kirjoitti muun muassa Näyttämöoppaan seuranäyttämölle (1913) ja henkilökuvan Adolf Lindforsista (1923) sekä kahdeksan kokoillan näytelmää. Käytännön kokemusta teatterimaailmasta Kivijärvi sai vuosina 1908-1912 toimiessaan Viipurin maaseututeatterin johtajana.
Kivijärvi tunnettiin myös pakinoitsijana. Helsingin Sanomien maanantaikirjeissä hän esitteli kepeän henkevään tyyliinsä milloin kirjallisuuden klassikoita, milloin Ruotsin elinkeinoelämää. Suomen Kuvalehteen hän kirjoitti taas nimimerkillä Bagheera ja neuvoi "Saako? Sopiiko?" -palstallaan tapakulttuurin taitoja: minkälainen kravatti piti missäkin puvussa olla ja mitä viinejä milloinkin tuli juoda.
Tervaporvarin poika
Miltei kaikissa Kivijärven romaaneissa on omaelämäkerrallisia piirteitä kotikaupungista Oulusta. Romaani Tervaporvari (1933) ajoittuu Oulun tervakaupan mahtivuosiin 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Se kuvaa haaparantalaisen puusepän pojan Karlin urakehitystä konttoristista itsenäiseksi tervaporvariksi, jolla on oma kauppatalo Torikadulla. Karlin yritteliäisyys ja eteenpäin pyrkivä asenne kytkeytyvät osaksi 1930-luvun suomalaisen kaunokirjallisuuden aihemaailmaa, joka tähdensi perinteen ja jatkuvuuden sekä työn ja sitkeyden merkitystä.
Toinen Kivijärven romaanien keskeinen miljöö on vuosisadan alun Helsinki. Pääkaupunkiin sijoitettu Painomuste ja punaviini (1930) kuvailee 1920-luvun politiikan ja seurapiirien tapahtumia miljöönään sanomalehden toimitus. Lehden esikuvana on mitä ilmeisimmin Helsingin Sanomat, jossa kirjailija itse oli toimitussihteerinä.
Muita teoksia
Omalla nimellä: Nimimerkillä Bagheera:
Aiheesta muualla
Luettelo Erkki Kivijärven kirjoittamista lehtiartikkeleista
Lapinlahden Linnut
Perustaminen (1982–1983)
pienoiskuva|vasen|Elämäkerturi Jukka Lyytisen mukaan ”Lapinlahden Lintujen tarinan alku ja juuri, sydän ja sielu, on [[Vanha ylioppilastalo|Vanhan ylioppilastalolla”. Kuva vuodelta 2005.]]
1980-luvun puoliväli oli suomalaisen rockin kiihkeintä aikaa. Dingon ja Yön kaltaiset yhtyeet olivat tuolloin suosionsa huipulla, ja lisäksi perustettiin suuri joukko uusia kokoonpanoja.
Lapinlahden Lintujen perustajajäsenet tunsivat toisensa Helsingin ylioppilaspiireistä, ja kaikilla oli kokemusta musisoinnista ja teatterista. Timo Eränkö ja Heikki ”Hiski” Salomaa olivat kumpikin soittaneet musiikkia kadulla, tosin eri kokoonpanoissa, ja kumpikin oli mukana Ylioppilasteatterin toiminnassa. Erängöllä oli vuosina 1981–1982 pesti Joensuun kaupunginteatterissa, mutta hän ei viihtynyt laitosteatterissa. Syksyllä 1982 hän oli jo palannut Ylioppilasteatteriin, missä hän ja Salomaa tutustuivat satakuntalaissyntyiseen Tapio Liinojaan. Neljänneksi jäseneksi mukaan tuli pianisti Ari Kettunen, joka oli muuttanut Forssasta Helsinkiin ja myös osallistui Ylioppilasteatterin toimintaan.
Alkuvuosina jäsenet viettivät usein aikaa Vanhalla ylioppilastalolla. Erängön mukaan nelikko päätti alkuvuodesta 1983 ”perustaa vähän isomman katusoitto-orkesterin”. Liinojan mukaan ensimmäiset harjoitukset olivat jo vuodenvaihteessa 1982–1983: ”Arvid soitteli pianoa ja meillä oli tekstejä, joista alettiin koota laajempaa juttua.” Ensimmäisissä tapaamisissa tehtyjä kappaleita olivat ”Kyllä elämä on ihanaa”, ”Joka kesäyö pullo viiniä” ja Ilha dourada – kultainen saari”. Yhtye esitti alkuvuosinaan myös Kettusen aiemman yhtyeen U-Bahnin singleä ”Tuo lohkolämmitin on minun”.
Lapinlahden Lintujen ensimmäinen esiintyminen oli Ylioppilasteatterin jäsenkokouksessa. Ensimmäinen virallinen konsertti järjestettiin Satakuntalaisessa Osakunnassa 17. helmikuuta 1983. Outi Popp oli haastatellut Kettusta U-Bahnin singlen tiimoilta ja järjesti yhtyeen Saton juhliin esiintyjäksi. Konsertissa yhtye esitti huumorimusiikkia ja sketsejä, ja yleisö otti konseptin hyvin vastaan.
Vanhan kuppilan lisäksi yhtye alkoi viettää paljon aikaa ”Lapinlahden kommuunissa”, neljän huoneen ja keittiön soluasunnossa, jossa Tapio Liinoja asui. Se sijaitsi osoitteessa Lapinlahdenkatu 23 B, ja vuosien varrella siellä Lapinlahden Lintujen jäsenten lisäksi asui tai vietti aikaa moni muusikko ja näyttelijä, kuten Martti Suosalo ja Jarmo Mäkäräinen. Yhtye nimettiin kommuunin mukaan, mutta Erängön mukaan myös ”siinä lähellä olleella Lapinlahden mielisairaalalla” oli ”oma osuutensa”. Monet yhtyeen sanoituksista kirjoitettiin Lapinlahden kommuunissa, ja Kettunen sävelsi ne Ylioppilasteatterissa tai kotonaan.
Alkuvuodesta 1983 Eränkö pyysi Matti Jaarasta mukaan Lapinlahden Lintuihin. Miehet olivat aiemmin tuottaneet pienoisnäytelmiä, joita esitettiin osakuntien ja ainejärjestöjen juhlissa. Jaaranen ilmoitti liittyvänsä parin kuukauden päästä, sillä hän oli lupautunut lavastajaksi Arto Mellerin näytelmään Sopimus Mr. Evergreenin kanssa. Lapinlahden Lintujen kolmannessa konsertissa Jaaranen oli jo mukana. Hän piirsi myös yhtyeen logon ja keltaista lintua esittävän tunnuskuvan.
Kokoonpanon vakiintuminen (1983–1984)
Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan sihteeri Rauha Rauhamaa antoi Lapinlahden Linnuille erikoisluvan esiintyä Vanhan ylioppilastalon portailla. Konserteissa Kettunen soitti Ylioppilastalon pianoa, jota myös Kaj Chydenius oli käyttänyt omien kappaleidensa säveltämiseen.
Yhtye soitti usein myös Kaivopihalla. Esiintymiset osoittautuivat suosituiksi ja yhtyeen maine kasvoi. Tyypillisenä päivänä kolikoita kertyi vajaan 2 000 markan edestä, mutta parhaimpina päivinä jopa 3 000 markkaa. Erängön mukaan lauantait olivat tienestien kannalta parhaita päiviä. Suuri osa rahoista käytettiin vielä samana päivänä alkoholiin, mutta Erängön mukaan ”ei me silti örväilty, eikä oltu sikakännissä. Se oli iloa ja riemua.” Jäsenten pääasiallinen motiivi soittamiseen oli tienata rahaa, pitää hauskaa ja viihdyttää ohikulkijoita. Timo Erängön mukaan yhtyeellä oli kuitenkin myös yhteiskunnallinen viesti: ”Emme olleet silloin pelkkä hupailupoppoo emmekä ole vieläkään [vuonna 2003]. [– –] Tarkoitus oli vastustaa sitä, että ihmisiä huijataan, riistetään, alistetaan ja sorretaan. Tämä oli aina takaraivossa, mutta mitä sitä liikaa tuomaan esille. Tulee liian paksua makkaraa.”
6. toukokuuta 1983 Lapinlahden Linnut esiintyi ensi kertaa Vanhalla ylioppilastalolla. Tapahtuman nimi oli Ei oikotietä sankaruuteen ja siitä ilmoitettiin Helsingin Sanomissa. Popp oli mukana vierailevana laulajana.
Syksyllä yhtyeeseen liittyivät Mikko Kivinen ja Markku Toikka. Molemmat olivat aiemmin soittaneet Erängön kanssa yhtyeessä Eino Isoviha ja Tampereen Verkatehdas. Kivinen oli myös yleisöstä seurannut Lapinlahden Lintujen ensimmäistä konserttia Ylioppilasteatterin kokouksessa. Vuonna 1983 Kivinen alkoi opiskella Teatterikorkeakoulussa. Kivisen mukaan Lapinlahden Lintujen toiminta oli ”silloin vielä semmoista harrastusta, hengailua”, ja moni muusikko vieraili yhtyeessä lyhyesti. Kivisen jäsenyys muodostui kuitenkin pysyvämmäksi. Myös Toikka oli tutustunut Lapinlahden Lintujen jäseniin Ylioppilasteatterin kautta, ja oli ollut mukana Sopimus Mr. Evergreenin kanssa -näytelmässä. Aluksi häntä pyydettiin vain esittämään Jumalan ääntä. Pian hänet pyydettiin myös konserttiin paukuttamaan matkalaukkua kuin lyömäsoitinta. Sen jälkeen Toikasta tuli yhtyeen vakituinen jäsen. Toikan mukaan hän ja Kivinen tulivat ”vähän niin kuin ammattinäyttelijöinä mukaan Lintuihin”.
Vuonna 1983 yhtyeessä soittivat myös Ilpo Kotanen ja Tapio Saariaho. Kivinen muistelee Saariahon olleen ainoa Lapinlahden Lintujen jäsen, joka on erotettu alkoholin vuoksi, mikä Kivisen mukaan ”on jo aika hyvin se”. Elämäkerturi Jukka Lyytisen mukaan Saariaho oli vain vieraileva jäsen.
Kosketinsoittaja Pekka Hedkrok ja rumpali Jan Noponen liittyivät yhtyeeseen 1984.
Suosion kasvu
Myöhemmin yhtye alkoi saada myös sisäkeikkoja ja vuonna 1985 julkaistiin yhtyeen ensimmäinen albumi, Lapinlahden Linnut. Ensimmäisen levyn kappaleista varsinkin "Lipputangon nuppi" sai paljon radiosoittoa ja nousi hitiksi. Se on edelleen yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Vuonna 1986 julkaistiin toinen albumi Jep. Se menestyi edeltäjäänsä paremmin, mutta monissa musiikkilehdissä se arvosteltiin melko heikoksi ja esimerkiksi Rumban arvostelussa arveltiin, että Lapinlahden Linnuilta olivat hyvät ideat loppu. Fanien keskuudessa monet pitävät Jepiä kuitenkin yhtenä Lappareiden merkittävimmistä levyistä. Jepiä seuraava albumi Vihreä gorilla oli monien mielestä pettymys edellisiin albumeihin verrattuna ja samaa mieltä olivat myös yhtyeen jäsenet. Vihreällä gorillalla myös vaikutti uusi jäsen, Hannu Lemola. Edellinen rumpali Jan Noponen oli lähtenyt yhtyeestä melko pian Jepin teon jälkeen. Vihreän gorillan miksausvaiheen aikana perustajajäsen Ari Kettunen lähti yhtyeestä. Myöhemmin Kettunen on kertonut, että hänesta tuntui kuin hän olisi antanut Lappareille jo kaiken, mikä annettavissa on.
Jepin julkaisusta lähtien Lapinlahden Lintujen maine alkoi karttua ja keikkoja oli entistä enemmän: aluksi lähinnä pääkaupunkiseudulla, myöhemmin myös muualla Suomessa. Noihin aikoihin Lapinlahden Linnut teki yli 200 keikkaa vuodessa, 1987 peräti 226. Keikkabussissa vietettiin yhteensä yli kaksi miljoonaa ajokilometriä. Esiintymispäivät venyivät pitkiksi ja perinteiseen rock-yhtyehenkeen motelleissa hajotettiin paikkoja ja juotiin. Myöhemmin Mikko Kivinen kuvaili tätä "infernaaliseksi".
1988 yhtye julkaisi albumin Lauluja Nuppilasta, jota on pidetty yhtenä yhtyeen parhaista albumeista. Varsinaiseksi "pajatson tyhjennykseksi" osoittautuivat vuosikymmenen vaihteessa tehdyt sketsisarjat, erityisesti Seitsemän kuolemansyntiä ja Maailman kahdeksan ihmettä, joista jälkimmäinen voitti Venla-palkinnon.
Vuonna 1989 julkaistu Elämä janottaa ja 1990 Tähdet kertovat -albumit sisälsivät osittain saman ääniraidan kuin sketsisarjojen musiikkiesitykset. Molemmat albumit myivät kultaa. Elämä Janottaa on edelleen 500 myydyimmän kotimaisen albumin luettelossa ja on 33 105 myydyllä kappaleellaan Lapinlahden Lintujen myydyin levy. Kyseiset ohjelmat myös osallistuivat Montreux'n Kultainen ruusu -viihdeohjelmakilpailuun, niissä kuitenkaan erityisemmin menestymättä. Jopa Monacon prinssi Albert kertoi huvittuneensa Maailman kahdeksasta ihmeestä.
Vuonna 1989 Lapinlahden Lintuihin liittyi kitaristi Veli-Pekka Oinonen. Joitakin sessiokitaristeja lukuun ottamatta yhtyeellä ei aiemmin ollut ollut kitaristia ja tällä oli merkittävä vaikutus yhtyeen musiikkiin. Kun aiemmin taustasoittimina olivat olleet vain rummut ja koskettimet sekä puhaltimet soolosoittimina, mahdollisti kitara rockimpien kappaleiden tekemisen. Monet pitävät juuri vuoden 1990 kokoonpanoa yhtyeen klassisimpana kokoonpanona. Grrr!-albumille haettiin tietoisesti rockimpaa särmää.
Lisää sketsisarjoja tehtiin 1990-luvun alkupuolella ja Vanhalla ylioppilastalolla pidetyillä kaksipäiväisillä kymmenvuotisjuhlilla monet tunnetut suomalaisartistit tulkitsivat Lapinlahden Lintujen kappaleita Lapparien omien esiintymisten lomassa. Ohjelma myös televisioitiin ja näytettiin MTV3:lla.
Vuonna 1994 Köyhän taivas -single samannimiseltä albumilta sijoittui parhaimmillaan Suomen singlelistan ykköseksi. Se on ainoa Lapinlahden Lintujen kappale, joka on sijoittunut niin hyvin. Yhtye osallistui myös saman vuoden Syksyn sävel -laulukilpailuun kappaleella "La Ulu".
Jäsenistö uusiutuu
Markku Toikka oli eronnut yhtyeestä jo 1990. Mikko Kivinen erotettiin kaksi vuotta myöhemmin ja Tapio Liinoja lähti 1994. Monet ovat kertoneet, että Lappareissa esiintyminen oli alkanut tuntua työltä ja kova keikkatahti rasitti jokaista. Ainakin Toikan eroon vaikutti myös hänelle tehty kepponen, jossa hänet huijattiin uskomaan että hänen vuokseen yhtye menetti hyvin suuren määrän rahaa. Myöhemmin Toikka mainitsi tämän tuntuneen työpaikkakiusaamiselta. Kun yhtyeen jäsenistö näin nopeasti harveni, tarvittiin uusia jäseniä: Ari Wahlsten oli ensimmäinen 1990-luvulla Lapinlahden Lintuihin liittynyt jäsen. Tyttö huutaa hii! -levylle Wahlsten sanoitti ja lauloi monia kappaleita. Keikoilla hän tulkitsi aiemmista kappaleista erityisesti Markku Toikan esittämiä. Wahlsten myös osallistui Lapinlahden Linnut! -ohjelman tekoon.
Ainakin vuosina 1997 ja 2001 yhtyeellä oli tekeillä uusi sketsisarja. Varhaisemmasta mainitaan Lapinlahden Lintujen haastattelussa Soundi-lehdessä vuodelta 1997 ja jälkimmäiseen viitataan yhtyeen historiikissa: nimeksi oli tarkoitus tulla Pasi Kuikka.
Paluu klassiseen kokoonpanoon
Vaikka Lapinlahden Lintujen kokoonpano vuosien kuluessa on muuttunut useaan kertaan, yhtye on palannut aina silloin tällöin vanhaan kokoonpanoonsa. Esimerkiksi edesmenneen Heikki Salomaan muistoa kunnioitettiin vuonna 2003 Hiskin peijaisissa, jolloin yhtyeen alkuperäinen kokoonpano esiintyi yhdessä senaikaisen kokoonpanon kanssa. Syksyllä 2006 Lapinlahden Lintujen rinnalle koottiin The Original Lapinlahden Linnut, jossa esiintyi vuosimallin 1990 miehitys edesmennyttä Salomaata lukuun ottamatta. Marraskuussa 2006 The Original -miehitys ilmoitti jatkavansa ainoana lintukokoonpanona nimellä Lapinlahden Linnut.
DVD-julkaisuja varten tuotettiin myös uutta sketsimateriaalia, lyhyt sketsiohjelma Muuttuuko ihminen, joka julkaistiin DVD:llä jouluna 2006 ja esitettiin Yle TV1 -kanavalla vappuna 2007. Saman vuoden syksyllä julkaistiin uusi albumi Etiäppäin. Lapinlahden Linnuilla oli suunnitteilla myös elokuva, jonka alustava nimi oli Uuraania, Lapinlahden Linnut. Elokuva sai Suomen Elokuvasäätiöltä käsikirjoitustukea 6 000 euroa vuonna 2007.
Pitkäaikainen kosketinsoittaja Pekka Hedkrok siirtyi yhtyeestä tauolle keväällä 2008 keskittyäkseen omiin projekteihinsa. Keikoilla hänen tilallaan esiintyi Jussi Liski. Aluksi Liski oli yhtyeessä sessiojäsenenä, mutta kevään 2009 Aleksis Rock -kiertueella (johon kuului paitsi musiikkia, myös Aleksis Kiven Nummisuutareita mukaileva flash-esitys) hänet vihittiin yhtyeen viralliseksi jäseneksi Hedkrokin jatkaessa omien projektiensa parissa.
Jäähyväiskiertue
1. lokakuuta 2012 Lapinlahden Linnut ilmoitti lähtevänsä jäähyväiskiertueelle keväällä 2013. Maaliskuinen ”No niin, viimeisetkin!” -jäähyväiskiertue alkoi 7. maaliskuuta Hämeenlinnasta ja päättyi 17. maaliskuuta Lahteen.
Yhtyeen musiikki
Lapinlahden Lintujen tyylisuunta on aina ollut ensisijaisesti huumorimusiikki, muut genret ovat kuitenkin vaihdelleet alusta lähtien. Debyyttialbumilla musiikki oli erikoisia soittimia myöten pääasiassa huumorimusiikkia. 1980-luvun albumit olivat pääosin popmusiikkivaikutteisia. Kitaristi Puka Oinosen liityttyä yhtyeeseen tyyli muuttui rockimmaksi ja albumit Grrr ja Köyhän taivas olivat hyvin lähellä perinteistä rockmusiikkia. Sama suuntaus jatkui 2000-luvulle asti, poikkeuksena diskomusiikkia sisältävä albumi Kansandances. Etiäppäin-levyllä yhtye kuitenkin palasi 1980-luvun perinteisempään ja kevyempään otteeseen.
Lapinlahden Linnuilla on kuitenkin aina ollut myös vakavia kappaleita. Jep-levyllä oli Timo Erängön sanoittama "Puumiekka", jossa hän muisteli vastikään kuollutta isäänsä. Tähdet Kertovat -albumilta löytyy "Aimon virsi", josta synkkyydestään tunnettu Viikate on tehnyt coverversion. Etiäppäin-albumilla on useitakin vakavia kappaleita.
Lapinlahden Lintujen historiikin kirjoittanut Jukka Lyytinen mainitsee kirjansa esipuheessa, että Lapinlahden Lintujen valtti on, että huumori ei ole koskaan perustunut "hassunhauskan epävireisesti" laulettuihin coverkappaleisiin.
Ryhmän sisäiset jäynät
Lapinlahden Linnut ovat kertoneet, että varsinkin Matti Jaaraselle tehtiin paljon jäyniä. Vuosikaudet kiertueilla hänen WC:stään vaihdettiin lamppu rikkinäiseen. Roudari Paavo Liesiselle tehtiin mainosaiheinen pila: hänet huijattiin uskomaan, että hänellä olisi mahdollisuus päästä esiintymään Harley-Davidson-mainokseen.
Sessiomuusikkoja
Lapinlahden Linnuissa on toiminut eripituisia aikoja useita sessiomuusikkoja, jotka ovat toimineet joko studioalbumeilla, keikkaillessa tai molemmilla.
Studioalbumit
(*) Uudelleenjulkaistu yhteiskokoelmassa vuonna 2001.
Singlet
Vuonna 1995 single Köyhän taivas nousi Suomen singlelistan ensimmäiselle sijalle. Köyhän taivas pysyi sijalla kaksi viikkoa. Äideistä rumin -singlen sävelradio sensuroi, koska piti kappaletta sopimattomana.
Musiikkivideot
Yhtye on tehnyt useita musiikkivideoita. Lisäksi Lapinlahden Lintujen tekemissä televisiosarjoissa on ollut sarja musiikkiesityksiä.
Musiikkivideot
Televisiosarjojen musiikkiesitykset
Sojuz TMA-6
Sojuz TMA-6 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Alus laukaistiin Baikonurin kosmodromilta 15. huhtikuuta 2005 ja se palasi maahan 180 vuorokautta myöhemmin, 11. lokakuuta 2005.
Miehistö
Laukaistu
Paluu
Svetlana Kuznetsova
Svetlana Aleksandrovna Kuznetsova ( s. 27. kesäkuuta 1985 Leningrad) on venäläinen tennispelaaja, Yhdysvaltain avointen ja Ranskan avointen voittaja.
Kuznetsova voitti vuoden 2004 Yhdysvaltain avoimen turnauksen voitettuaan loppuottelussa maannaisensa Jelena Dementjevan 6–3, 7–5. Ranskan avoimissa 2009 hän voitti loppuottelussa Dinara Safinan lukemin 6–4, 6–2. Hän on lisäksi hävinnyt kaksi Grand Slam- finaalia Justine Henin-Hardennelle. Nelinpelissä hän voitti Australian avoimet Alicia Molikin kanssa 2005. Yhteensä Kuznetsova on voittanut 13 WTA-turnausta kaksinpelissä ja 16 nelinpelissä.
Kurja juttu
Kurja juttu (engl. Clean Break) on Jacqueline Wilsonin kirjoittama nuortenkirja, jossa käsitellään vanhempien avioeroa. Kirja ilmestyi englanniksi vuonna 2005 ja suomeksi kaksi vuotta myöhemmin. Suomenkielinen kustantaja on Otava.
Kirjan päähenkilö on nuori tyttö nimeltä Emily eli Em, joka asuu isoäitinsä talossa äitinsä, isäpuolensa ja kahden sisarpuolensa muodostamassa uusperheessä. Eräänä jouluna paljastuu, että hänen isäpuolellaan on liiton ulkopuolinen suhde, ja tämä jättää perheen. Uusi naisystävä on inhottava ja itsekeskeinen. Kirjassa tärkeä symbolinen merkitys on Emilyn isäpuoleltaan joululahjaksi saamalla smaragdisormuksella, joka oikeasti on tietysti rihkamaa.
Kirjassa esiintyy Emilyn lempikirjailija "Jenna Williams", jota The Guardianin kriitikko Kate Kellaway pitää Wilsonin omakuvana - mutta myös kirjan epäuskottavimpana hahmona.
Theon
Theon voi tarkoittaa:
Aasianvuoripeippo
Aasianvuoripeippo (Leucosticte arctoa) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Aasianvuoripeippoa tavataan Aasian itäosissa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Alkusuiset
Alkusuiset eli protostomit (Protostomata) on toinen kaksikylkisten (Bilateria) eläinten pääryhmistä jälkisuisten (Deuterostomata) rinnalla. Perusjako näiden ryhmien välillä on tehty alkionkehityksen perusteella. Alkusuisilla kehittyvään alkioon muodostuvasta ensimmäisestä aukosta eli blastoporista kehittyy suu (alkusuu) ja peräaukoksi kehittyvä toinen aukko syntyy myöhemmässä vaiheessa. Kaikilla alkusuisilla eläimillä on ruumiinontelo (kolme alkiosolukerrosta) ja ne ovat kaikki selkärangattomia. Suurin osa eläinkunnan pääjaksoista on alkusuisia, esimerkiksi nivelmadot, nilviäiset ja niveljalkaiset kuuluvat tähän ryhmään. Toisella ruumiinonteloisten ryhmällä, jälkisuisilla eli deuterostomeilla, blastoporista kehittyy peräaukko ja suu kehittyy myöhemmin. Muun muassa selkärankaiset ovat jälkisuisia. thumb|left|Alkusuisten ja jälkisuisten alkionkehityksen erot
Eläinten jakoa alkusuisiin ja jälkisuisiin ehdotti ensimmäisenä saksalainen biologi Karl Grobben vuonna 1908. Hän ei ollut kuitenkaan ensimmäinen, joka tunsi tämän eroavaisuuden ruumiinonteloisten alkiokehityksessä, mutta ymmärsi ennen kollegoitaan tämän erottavan piirteen eläinten välillä.
Piirteet
Blastoporin kehityksen ohella alkusuisten ja jälkisuisten kehityksessä on muitakin eroja. Ensinnäkin alkusuisten alkion vakoutuminen eli hedelmöittyneen munasolun jakautuminen moniksi tytärsoluiksi on spiraalimainen ja determinatiivinen eli sen solujen erikoistuneisuus määräytyy jo varhaisessa vaiheessa, jolloin yhdenkin blastomeerin irtoaminen johtaa epänormaaliin kehitykseen. Spiraalinen jakautuminen taas tarkoittaa sitä, että vakoutumisessa syntyneet solut kerääntyvät päällekkäin noin 45 asteen kulmassa, jolloin alkio kehittyy kierreportaiden nousun tapaisesti. Kulma johtuu mitoosisukkulan järjestäytymisestä uudelleen alkion kehityksen alussa, jolloin solut jakaantuvat epätasaisesti. Jälkisuisilla taas vakoutuminen on määräämätöntä (mahdollisuus geneettisiin kaksosiin) ja säteittäistä eli jakaantuneet solut muodostavat suoran kulman toisiinsa nähden.
Mesodermi-solukerroksen kehityksessäkin on selvä ero. Alkiokehityksessä ekto- ja endodermin välisestä mesodermistä lopulta kehittyvät sydän, verisuonet, selkäjänne (tai selkäranka) ja verisolut. Mesodermin muodostuminen alkaa alkusuisilla niin sanoutuista mesentoblasteista (eli 4d-soluista), jotka sijaitsevat blastoporin molemmilla puolilla erikseen, jolloin ruumiin ontelotkin kehittyvät erikseen. Jälkisuisilla mesodermi kehittyy varhaisen ruoansulatuskanavan ympäröimän endodermin osasta (ruumiinontelon muodostuminen: ).
Nykytutkimuksen mukaan alkusuiset ja jälksuiset eivät ole evolutiivisessa mielessä sisarryhmiä. Alkusuiset eivät muodosta monofyleettistä taksonia, vaan ne muodostavat laajemman parafyleettisen perusjoukon, jonka parista jälkisuisten linja on kehittynyt. Vain osalla alkusuisiin luetuista lajeista on yllä kuvailtuja piirteitä. Esimerkiksi niveljalkaisista vain siimajalkaisilla ja joillakin leukakoukullisilla on spiraalinen vakoutuminen. Ongelmaa on pyritty korjaamaan jakamalla alkusuiset kahteen ryhmään (Aguinaldo et al., 1997): Lophotrochozoa (’värekarvalliset eläimet’) ja Ecdysozoa (’nahkansa luovat eläimet’).
Ivan Dzeržinski
Ivan Ivanovitš Dzeržinski (9. huhtikuuta (J: 27. maaliskuuta) 1909 Tambov – 18. tammikuuta 1978 Leningrad) oli venäläinen säveltäjä ja pianisti. Dzeržinski tunnetaan erityisesti isänmaallisista ja propagandistisista sävellyksistään. Ennen kaikkea ooppera Hiljaa virtaa Don (1936) nousi Neuvostoliitossa vallanpitäjien suosioon ja se nostettiin esikuvaksi uudesta neuvostotaiteesta vastakohdaksi Dmitri Šostakovitšin Mtsenskin kihlakunnan lady Macbethille. Muita hänen teoksiaan ovat myös Mihail Šolohovin romaaniin perustuva ooppera Uudisraivaajat sekä kolme pianokonserttoa, orkesteriteoksia ja elokuva- ja teatterimusiikkia.
Poikkeus (järvi)
Poikkeus on Jämsän Hopsussa sijaitseva yhdeksän hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on kuusitoista kilometriä pohjoisluoteeseen ja Tampereelta 87 kilometriä koilliseen.
Jouko Puhakka
Jouko Yrjö Puhakka (5. toukokuuta 1922 Kontiolahti – 4. helmikuuta 2002 Joensuu) oli pohjoiskarjalainen kirjailija. Hän on tunnettu nuortenkirjoistaan, kalastustarinoistaan ja näytelmistään, erityisesti 1960-luvun lopun maaltamuuttoa kuvaavasta näytelmästä Hyvästi, Mansikki (1969), jonka kantaesitys oli Joensuun kaupunginteatterissa. Pro Finlandia -mitalin hän sai 1972.
Poikkeus (järvi)
Maantiede
Poikkeuksen pituus etelästä pohjoiseen on puoli kilometriä. Järven pohjoisosassa on saari. Poikkeus sijaitsee Hopsun kulttuurimaiseman länsiosassa peltojen reunustamana. Poikkeuksen etelärannalle virtaa Toivasoja kilometrin päässä etelässä sijaitsevasta Toivaksesta. Poikkeuksen itäkolkasta lähtee laskuoja, joka virtaa järven pohjoispuoliseen Kotijärveen. Poikkeuksen kaakkoispuolella on Majajärvi, neljä kilometriä itään sijaitsee Kankarisvesi.
Jouko Puhakka
Ennen kirjailijanuraansa hän toimi muun muassa myllärinä ja ammattikalastajana muun muassa Höytiäisellä. Hän osallistui 17-vuotiaana vapaaehtoisena talvisotaan ja haavoittui sodassa.
Poikkeus (järvi)
Maantiede
Poikkeus kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta.
Ruusuvuoripeippo
Ruusuvuoripeippo (Leucosticte tephrocotis) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Ruusuvuoripeippoa tavataan Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Lajin populaatioksi arvioidaan yli 200 000 yksilöä. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sojuz TMA-5
thumb|Sojuz TMA-5:n laukaisu Sojuz TMA-5 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Laukaisu Baikonurin kosmodromilta tapahtui 14. lokakuuta 2004 ja paluu tapahtui 193 vuorokautta myöhemmin 24. huhtikuuta 2005.
Miehistö
Laukaisu:
Paluu:
Saarnaajan kirja
Saarnaajan kirja eli (Salomon) Saarnaaja (, ”Kokoaja/Opettaja”) on yksi Raamatun Vanhan testamentin viisauskirjoista. Se on Raamatun 21. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin seitsemäs kirja.
Kirja sisältää henkilökohtaista ja omaelämäkerrallista materiaalia, joka on esitetty tiiviissä muodossa aforismeina ja sananlaskuina, jotka pohtivat elämän tarkoitusta ja oikeaa tapaa elää. Kirja käsittelee laajasti myös kuolemaa, viitaten kirjoittajan olleen hyvin vanha.
Historia
Saarnaajan kirjan hepreankielinen nimi Koheleth merkitsee varsinaisesti seurakuntakokouksen johtajan tointa. Hieronymuksen Vulgatassa käyttämä käännös sanalle on ollut ecclesiastes. Englanniksi sana on käännetty the Preacher, Lutherilla saksaksi der Prediger, ja edelleen suomeksi Saarnaajaksi. Monet nykyiset tutkijat kuitenkin hylkäävät tällaisen käännöksen, sillä se antaisi ymmärtää, että alkuperäisellä sanalla olisi haluttu viitata jotenkin uskonnolliseen hahmoon. Kirjan teksti ei kuitenkaan viittaa sellaiseen. Parempi käännös sanalle voisi olla "Opettaja", mutta tämäkään ei tavoita täysin heprean sanan alkuperäistä merkitystä.
Kirjoittaja ja ajoitus
Koheleth on ollut perinteinen kuningas Salomon nimitys. Myös kirjan kirjoittaja itse esittää itsensä kuningas Daavidin poikana, Israelin kuninkaana Jerusalemissa (Saar. 1:1, 12, 16; 2:7, 9). Hän antaa ymmärtää olevansa filosofi mahtavan hovin keskellä. Kuvaus sopii ainoastaan Salomoon, sillä hänen seuraajansa Jerusalemissa olivat ainoastaan Juudan kuninkaita.
Tämän vuoksi perinteiset rabbiiniset ja varhaiset kristilliset tulkinnat ovat laittaneet kirjan Salomon nimiin, jonka hän kirjoitti vanhalla iällä, kun taas nuorena hän kirjoitti Laulujen laulun ja keski-ikäisenä Sananlaskut. Toinen, mutta vaihtoehtoinen perinne, on yhdistänyt Sananlaskut ja Saarnaajan Hiskiaan. Kummastakaan tapauksesta ei ole varmuutta.
Jotkut nykyiset kriittiset tutkijat ovat kuitenkin hylänneet nämä käsitykset, ja pitävät kirjaa pseudepigrafisena perinteenä argumentoiden ja heidän näkemyksen mukaan Saarnaajan kirja kirjoitettiin vasta noin vuonna 250 eaa., ja sen kirjoittaja oli ei-hellenistinen älykkö Jerusalemin toisen temppelin ympäristössä. Kirja on kirjoitettu varmuudella ennen vuotta 180 eaa., sillä Jeesus Siirakin poika lainaa kirjaa usein enemmän kanonisena kuin oman aikansa tuotteena. Nämä tutkijat ovat yleisesti esittäneet vuosia 300 luvun eaa. ja 150 eaa. väliltä.
Kieli
Saarnaajan kirjan heprea ei ole Salomon ajalle tyypillistä hepreaa, ja kirja sisältää sanoja, jotka on lainattu muista kielistä, kuten aramean ja persian kielistä. Näiden kielien vaikutus on tyypillistä myöhemmällä heprean kielelle, ja vaikutuksen oletetaan alkaneen sen jälkeen, kun babylonialaiset valtasivat Jerusalemin vuonna 587 eaa.
Näiden kielien käyttö saattaisi kuitenkin olla myös kirjoittajan tekemä viittaus Salomon laajaan kielitaitoon, jonka hän oli saanut kansainvälisen kaupan ja elinkeinojen kehittäjänä, sekä hänen hoviinsa kaukaa maailman eri puolilta matkustaneilta arvohenkilöiltä ja muilta kaukaisilta kontakteilta (1 Kun. 4:30, 34; 9:26–28; 10:1, 23, 24).
"Turhuus"
Saarnaajan päämääränä on selvittää, kuinka voi varmistaa itselle hyödyllisen elämän.
Saarnaajan mielestä kaikki saavutukset elämässä tuhoutuvat kuoleman välttämättömyyden edessä. Siksi Saarnaaja päättelee, että elämä (ja kaikki) on mieletöntä. Tämän johtopäätöksen seurauksensa Saarnaaja neuvoo lukijoitaan ottamaan elämästä kaiken irti, tarttumaan hetkeen, sillä ihminen ei voi olla varma huomispäivästä. Johtopäätöstä on usein verrattu epikurolaisuuteen. Saarnaajalle se on vain ilmiselvä lopputulos, koska hän epäonnistuu löytämään mielekkyyttä olemassaololle.
Johtopäätös kiteytyy Saarnaajan kirjan alussa olevassa tunnetussa lauseessa:
Sana הבל, hebel, joka on käännetty "turhuudeksi" merkitsee kirjaimellisesti "höyryä" tai "henkäystä". Saarnaaja käyttää sitä metaforanomaisesti, ja sen tarkasta merkityksestä on väitelty paljon. Nykykielessä turhuus voi viitata turhamaisuuteen, ja tällöin se menettää alkuperäisen yhteyden tyhjyyteen. Muita käännöksiä voisivat olla "mielettömyys", "merkityksettömyys", "absurdius" tai "ohikiitävyys".
Latinaksi lause tunnetaan muodossa Vanitas vanitatum et omnia vanitas.
Peter Schlickenrieder
Peter Schlickenrieder (s. 16. helmikuuta 1970) on saksalainen maastohiihtäjä ja valmentaja. Hän kilpaili vuosina 1992–2002. Hän voitti olympiahopeaa henkilökohtaisessa sprinttihiihdossa vuoden 2002 talviolympialaisissa Salt Lake Cityssä.
Saarnaajan kirja
Kaikella on määräaikansa
Saarnaajan kirjan tunnetuimpia osia on sen kolmannen luvun alussa oleva runo, joka alkaa sanoilla:
Peter Schlickenrieder
Schlickenriederin paras henkilökohtainen sijoitus hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa oli 6. sija henkilökohtaisessa sprintissä Lahden MM-kisoista 2001. Hiihdon maailmancupissa hän voitti kaksi osakilpailua ja sijoittui kahdesti toiseksi.
Schlickenrieder nimitettiin Saksan maastohiihtojoukkueen päävalmentajaksi vuonna 2018.
Saarnaajan kirja
Paikka Raamatun kirjojen kaanonissa
Saarnaajan kirja on myös harmoniassa muiden Raamatun kirjojen kanssa silloin, kun kirjat käsittelevät samoja aiheita. Kirja on Ensimmäisen Mooseksen kirjan kanssa samaa mieltä siitä, että ihminen on luotu maan tomusta, ja että häneen on puhallettu eläväksitekevä henki (Saar. 3:20, 21; 12:7; 1 Moos. 2:7; 7:22; Jesaja 42:5). Saarnaaja on yhtä mieltä myös siitä, että ihminen luotiin täydelliseksi ja täydelliseen maailmaan, mutta että ihminen valitsi omasta tahdostaan Jumalan tahdon vastustamisen (Saar. 7:29; 1 Moos. 1:31; 3:17; 5 Moos. 32:4, 5). Saarnajaa myös pitää Jumalaa luojana (Saar. 12:1; 1 Moos. 1:1), sekä yhtyy muun Raamatun näkemyksiin ihmisen tilasta kuoleman jälkeen (Saar. 9:5, 10; 1 Moos. 3:19; Ps. 6:5; 115:17).
Uudessa testamentissa on joitakin selviä viittauksia Saarnaajan kirjaan. Roomalaiskirjeen jae 8:20 on tunnetuin lainaus: "Kaiken luodun on täytynyt taipua katoavaisuuden alaisuuteen, ei omasta tahdostaan, vaan hänen, joka sen on alistanut", jossa "turhuus" esitetään kreikan kielen sanalla, jota Septuagintassa vastaa Saarnaajan käyttämä hebel.
Kaleidoskooppi
Kaleidoskooppi on optinen leikkikalu, johon kurkistamalla voi nähdä aina uudenlaisia symmetrisiä kuvioita. Mikä tahansa mielivaltainen kuvio heijastuu kaleidoskoopin peileistä useita kertoja ja näyttäytyy siten symmetrisenä. Nimi tulee kreikan kielen sanoista kalos (kaunis), eidos (kuva, muoto) ja skopein (nähdä) .
Ilmaisuja kaleidoskooppi tai kaleidoskooppimainen käytetään usein myös kuvaannollisesti puhuttaessa monipuolisista tai vaihtelevista ilmiöistä.
Rakenne
Tyypillisesti kaleidoskooppi on 10–20 cm pitkä putki, jonka sisään on asetettu vähintään kaksi pitkulaista peilinsuikaletta heijastava pinta sisäänpäin. Peiliputken peräpäähän, josta valo pääsee putken sisään, on kahden lasilevyn väliin asetettu pieniä värillisiä esineitä kuten lasinsiruja, jotka voivat liikkua vapaasti. Putken etupäässä on pieni kurkistusaukko, josta voi katsella putken sisään yhdellä silmällä. Lasinsirujen muodostaman sattumanvaraisen kuvion heijastuminen peileistä muodostaa kauniin symmetrisen näkymän. Putkea kääntämällä tai ravistamalla näkymän muodot ja värit vaihtuvat alati, kun värilliset jyväset liikkuvat lasilevyjen välissä. Siten kaleidoskoopista voi loihtia esiin äärettömästi erilaisia kuvioita.
Useimmiten kaleidoskoopissa on kolme peiliä siten, että ne muodostavat kolmionmuotoisen, sisäpinnalta heijastavan suljetun putken. Tällöin kaleidoskoopin kuvio täyttää katsojan koko näkökentän. Myös kaksi- ja nelipeiliset kaleidoskoopit ovat tavallisia.
Historia
Kaleidoskoopin keksi Sir David Brewster vuonna 1816 tutkiessaan valon polarisaatiota. Se patentoitiin seuraavana vuonna. Alun perin laite tarkoitettiin tieteelliseksi tutkimusvälineeksi, mutta sittemmin kaleidoskooppia on käytetty lähinnä leluna.
Kaleidoskooppia, josta lasinsirut puuttuvat, kutsutaan teleidoskoopiksi. Teleidoskoopin avulla katsoja voi muodostaa kaleidoskooppimaisia kuvioita mistä tahansa valitsemastaan kohteesta.
Sirkus Finlandia
thumb|250px|Sirkus Finlandian logo. thumb|250px|Sirkus Finlandian esiintymisteltta ja kuljetuskalustoa. Sirkus Finlandia on suomalainen vuonna 1976 perustettu sirkus. Sirkuksen omistaa Jernströmien sirkusperhe. Sirkuksen johtaja eli sirkustirehtööri on Carl Jernström jr. (s. 1980 Vaasa), joka on toiminut tirehtöörinä isänsä Carl-Gustaf Jernströmin jälkeen kevään 2011 kiertueelta alkaen. Sirkus Finlandian kotikaupunki on Raasepori.
Kiertuekausi alkaa huhtikuun lopulla ja päättyy loka–marraskuun vaihteessa. Sirkus antaa kauden aikana noin 250 näytöstä. Sirkusteltassa on 1 300 istumapaikkaa. Sirkuksessa esiintyy joka vuosi suuri joukko kansainvälisiä sirkustaiteilijoita, joita tulee pääasiassa Saksasta, Englannista, Espanjasta, Ruotsista, Unkarista ja Venäjältä.
Sirkus Finlandiassa on esiintynyt myös lukuisia eläimiä, kuten merileijonia, hevosia, kissoja, koiria sekä Vanni-norsu.
Yhdysvaltain kotimaan turvallisuusvirasto
Yhdysvaltain kotimaan turvallisuusvirasto (, lyh. DHS, yleisesti lyhemmin Homeland Security) on Yhdysvaltain ministeriön tasoinen virasto, joka vastaa kotimaan turvallisuudesta.
Ministeriö perustettiin Syyskuun 11. terroristi-iskujen jälkeen Homeland Security Act -lailla, joka hyväksyttiin 25. marraskuuta 2002, ja se aloitti toimintansa alkuvuodesta 2003. Ministeriön alaisuudessa on nykyisin yli 200 000 työntekijää, joten se on ministeriöistä kolmanneksi suurin.
Tehottomuus ja rahantuhlaus
Kotimaan turvallisuusvirastoaon kritisoitu laajasti sen kyseenalaisten toimintamenetelmien sekä tuhlailevan rahankäytön takia. Vuonna 2008 Yhdysvaltain kongressin alainen asiantuntijakomissio arvioi, että virasto oli käyttänyt perustamisensa jälkeen yli 15 miljardia dollaria epäonnistuneisiin sopimuksiin.
Kirjesalaisuuden rikkominen
Vuonna 2006 Kansasin yliopisto n professori sai filippiiniläiseltä ystävältään kirjeen, joka oli avattu ja sinetöity uudestaan viraston teipillä. Kirjeen lähettäneellä henkilölle ei ollut islamistiterrorismiin liittyvää taustaa. Viraston edustaja sanoi myöhemmin, että ministeriöllä on oikeus rikkoa kirjesalaisuutta Yhdysvaltain rajat ylittävässä postiliikenteessä mikäli he kokevat sen tarpeelliseksi.
Ole Olsen
Ole Olsen (4. heinäkuuta 1850 – 9. marraskuuta 1927) oli norjalainen säveltäjä, kapellimestari ja urkuri.
Olsen syntyi Hammerfestissa vuonna 1850 ja aloitti säveltämisen 5-vuotiaana. Vuonna 1870 hän siirtyi opiskelemaan Leipzigiin, jossa hän asui vuoteen 1874 saakka. Tuona aikana Olsen sävelsi sinfonian G-duurissa ja aloitti oopperan Stig Hvide. Vuodesta 1874 lähtien Olsen toimi opettajana Oslossa, jossa hän vietti suurimman osan loppuelämästään. Olsen kuoli Oslossa vuonna 1927.
Olsen sävelsi muun muassa oopperoita, oratorion, kantaatteja, kuoroteoksia ja sinfonisia runoelmia sekä muuta orkesterimusiikkia.
Arnold Jackson
Arnold Jackson aloitti opiskelunsa Oxfordin yliopistossa vuonna 1910. Ajan tavan mukaisesti hän kilpaili useissa eri lajeissa, mm. soudussa, jalkapallossa ja maahockeyssä, jossa hän oli yliopiston joukkueen kapteeni. Hän voitti mailin juoksun Oxford–Cambridge-ottelussa kolmesti ja oli Oxfordin yliopiston yleisurheiluseuran puheenjohtaja.
Ensimmäisessä maailmansodassa Jackson sai korkea-arvoisen DSO-kunniamerkin kolmella soljella eli täytti mitaliin vaadittavat kriteerit yhteensä neljä kertaa. Jackson haavoittui sodassa kolmesti ja oli maansa nuorin prikaatikenraali. Urheilu-ura päättyi haavoittumisista seuranneisiin pysyviin vammoihin. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1945 ja sai maan kansalaisuuden, vaikka palasikin sittemmin Oxfordiin 1960-luvulla.
Ernest Reyer
thumb|right|Ernest Reyer
Louis-Étienne-Ernest Reyer (1. joulukuuta 1823 – 15. tammikuuta 1909) oli ranskalainen säveltäjä.
Reyer opiskeli musiikkia Marseillessa, mutta vanhempiensa toivomuksesta hän otti vastaan hallinnollisen työpaikan. Siitä hän kuitenkin luopui saatuaan teokselleen Messe pour l'arrivée de Duc d'Aumale à Alger (1847) Algerissa hyvän vastaanoton. Reyer keskittyi jatkossa säveltämään varsinkin näyttämömusiikkia – oopperoita ja baletteja. Yksinäytöksinen ooppera Maître Wolfram sai kehut Hector Berlioz'lta kantaesityksensä (1854) yhteydessä. Reyerin ensimmäinen täysimittainen ooppera, Tuhannen ja yhden yön taruihin pohjautuva La statue (1861), saavutti myös huomattavan menestyksen. Vuonna 1862 säveltäjä sai Kunnialegioonan merkin.
Oopperan Erostrate (1862) jälkeen Reyerin tuotannon luomistahti hidastui huomattavasti; seuraava suurimuotoinen teos oli vasta vuoden 1884 ooppera Sigurd. Sen jälkeen säveltäjältä ilmestyi enää yksi merkittävä teos, viisinäytöksinen ooppera Salammbô (1890). Reyerin tyyliin vaikutti varsinkin Carl Maria von Weber. Vaikka Reyer ihaili suuresti Richard Wagneria, tyylillistä yhteneväisyyttä heidän välillään ei paljon ole. Näyttämömusiikin ohella Reyer sävelsi joitain pianokappaleita, kantaatteja, kohtauksia lauluäänille ja orkesterille, yksinlauluja ja orkesteriteoksen March tzigane (1865).