cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Työmies
Työmies ilmestyi aluksi viikkolehtenä vuoteen 1899 saakka, jolloin se muuttui kuusipäiväiseksi. Tämän jälkeen lehdestä tuli nopeasti Suomen luetuin työväenlehti. Myöhemmin 1910-luvun aikana se oli Helsingin Sanomien, Uuden Suomettaren ja Hufvudstadsbladetin ohella yksi Suomen neljästä suurimmasta sanomalehdestä. Vuonna 1917 Työmies oli 80 000 kappaleen levikillään jopa maan suurin sanomalehti. Sen viimeinen numero ilmestyi sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918. Lehden seuraajaksi perustettiin vielä saman vuoden aikana Suomen Sosialidemokraatti, joka nykyään ilmestyy nimellä Demokraatti.
Perustaminen
Kesällä 1894 Vilho Virta ja kirjapainotyöläinen Aleksanteri Järvenpää toimittivat monistettua lehteä, joka sisälsi työväenyhdistyksen radikaalin opposition näkemyksiä. Tammikuussa 1895 lehtihanke oli jo edennyt niin pitkälle, että sen toteuttamiseksi perustettiin johtokunta, johon Virran ja Järvenpään lisäksi kuuluivat koneenkäyttäjä Väinö Sohlman, maalari D. Sihvonen, räätäli K. Jokela sekä opettaja A. H. Karvonen. Helsingin ulkopuolelta johtokuntaan valittiin vielä tamperelainen kirjapainonomistaja Juho Hellberg sekä suomalaisuusliikkeen radikaaleihin lukeutunut toimittaja Kaarlo Rehnström Kotkasta.
Lehden kustantamista varten perustettiin Työväen Sanomalehti Osakeyhtiö, joka myöhemmin alkoi harjoittamaan myös muuta kustannustoimintaa. Uuden sanomalehden nimeksi suunniteltiin aluksi Työmiehen Ääntä, mutta lopulta päädyttiin yksinkertaisempaan muotoon. Lehden näytenumero julkaistiin jo 14. helmikuuta ja ensimmäinen varsinainen numero 2. maaliskuuta 1895. Päätoimittajaksi valitun A. H. Karvosen lisäksi ensimmäiseen toimituskuntaan kuuluivat Virta ja Sohlman sekä Nils Robert af Ursin. Työmies painettiin aluksi Päivälehden kirjapainossa, joka myös jakoi näytenumeroa liitteenään yhdessä Uuden Suomettaren kanssa.
Ensimmäiset vuodet
Karvosen päätoimittajakaudella Työmiehen linja oli maltillinen ja se myötäili aikakauden kansallisen heräämisen päämääriä. Lehti sisälsi helppotajuista ja yleishyödyllistä lukemista, jolla työväestöä valistettiin sosiaalipoliittisten uudistusten tarpeellisuudesta. Lisäksi kiinnitettiin huomiota henkiseen valistukseen, jota edusti erityisesti raittiusaate. Merkittävin yksittäinen tavoite oli yleinen äänioikeus. Työmiehessä julkaistiin säännöllisesti myös selostuksia kansainvälisestä työväenliikkeestä. Niitä kirjoittivat ulkomailla vierailleet henkilöt, kuten Ursin ja Karvonen sekä Kaarlo Sohlman, Eetu Salin ja Kössi Koskinen.
Työväenliikkeen ulkopuolella sanomalehti leimattiin sosialistiseksi, minkä vuoksi se sai varoituksia viranomaisilta, ja kirjoitukset herättivät usein suuttumusta myös muissa poliittisissa ryhmittymissä. Kansakoulunopettajana työskennellyt päätoimittaja A. H. Karvonen erosi jo vuonna 1897, kun hänen toimintaansa ei hyväksytty Helsingin kouluhallinnossa. Syynä olivat myös erimielisyydet Helsingin työväenyhdistyksen sosialistien kanssa, jotka pitivät Karvosen linjaa liian maltillisena. Uudeksi päätoimittajaksi valittiin myöhemmin utopiasosialistina tunnetuksi tullut Matti Kurikka. N. R. af Ursin puolestaan vastusti Kurikan valintaa hänen teosofisten ja tolstoilaisten ajatustensa sekä kirkonvastaisuutensa takia ja päätti erota apulaispäätoimittajan tehtävästä.
Kurikan valinnan jälkeen Työmiehen linja alkoi vähitellen muuttumaan kohti radikaalimpaa sosialismia. Syksyllä 1898 lehti kehotti työväestöä jättämään äänestämättä valtiopäivävaaleissa, elleivät porvaripuolueet ota listoilleen myös työläisiä. Vuotta myöhemmin perustettiin oma kirjapaino Fabianinkadulle, joka mahdollisti Työmiehen muuttumisen kuusipäiväiseksi. Samalla linja jyrkkeni entisestään ja lehdessä alkoivat tulla esiin wrightiläisyyden ja työväenliikkeen uuden sosialistisen suuntauksen väliset näkemyserot. Tämän vuoksi Työmies joutui myös porvariston häirinnän kohteeksi; kirjapainosta katkaistiin välillä sähköt, sanomalehtipaperia ei aina saatu ja toimitus häädettiin. Vuoden 1898 loppuun mennessä lehti onnistui kuitenkin kasvattamaan levikkinsa yli kolminkertaiseksi 3 600:aan.
Sortokaudet
A. B. Mäkelän tullessa päätoimittajaksi vuonna 1899 linja jyrkkeni entisestään, mikä johtui samana vuonna tapahtuneesta Suomen Työväenpuolueen perustamisesta. Kansallisen heräämisen sijasta painotettiin nyt luokkataistelua ja lehti sitoutui myös noudattamaan puolueen ohjelmaa.
Vuonna 1901 päätoimittajaksi valitun Edvard Valpas-Hännisen myötä lehti muuttui vielä entistä radikaalimmaksi. Hän kannatti jyrkkää kautskylaisuutta, joka pohjautui säätyjakoon perustuvan valtiopäivätoiminnan ulkopuolella tapahtuvaan työväenliikkeen joukkovoimaiseen toimintaan. Tämän vuoksi Valpas-Hänninen vastusti vuoden 1905 valtiopäivävaaleihin osallistumista, mikä aiheutti eripuraa Suomen työväenlehtien välille. Väittelyä käytiin erityisesti Yrjö Mäkelin toimittaman oululaisen Kansan Lehden kanssa. Lisäksi Valpas-Hänninen suhtautui kielteisesti sortokausien aikaista passiivista vastarintaa harjoittaneen kagaalin kanssa tehtävään yhteistyöhön, eikä myöskään hyväksynyt väkivaltaa ja terrorismia toimintatapanaan käyttäneitä työläisaktivisteja. Mäkelin sen sijaan oli osallistunut karkotettujen aktivistien Ruotsissa järjestämään Bodenin kokoukseen ja siellä omaksunut perustuslaillisten kanssa tehtävän yhteistyön.
Ensimmäisen sortokauden aikana toimitustyötä rajoitti ennakkosensuuri, minkä johdosta oikeudellinen vastuu siirrettiin päätoimittajalta ”linnatoimittajille”, jotka eivät välttämättä kuuluneet edes lehden vakinaiseen henkilöstöön. Kirjoitusten johdosta tulleita vankeustuomioita kävivät suorittamassa ainakin Emil Elo, Otto Vilmi, J. A. Lehtinen sekä J. K. Lehtinen. Ensimmäisen sortokauden päätyttyä suurlakon myötä syksyllä 1905 sensuuri lieventyi ja lehdessä kannatettiin nyt entistä avoimemmin marxilaisuutta ja luokkataisteluoppeja. Elokuussa 1906 Oulussa pidetyssä puoluekokouksessa Työmiehestä tuli sosialidemokraattisen puolueen pää-äänenkannattaja.
Vuonna 1906 lehden levikki oli noin 17 000, josta se kymmenessä vuodessa kasvoi 40 000:een.
Yleislakko ja sisällissota
Venäjän 1917 Helmikuun vallankumouksen jälkeen lehti omaksui vallankumouksellisen linjan, mutta päätoimittaja Valpas-Hännisen sijasta sen määritteli lehden muu toimituskunta. Valpas-Hänninen oli jo ensimmäisen maailmansodan alusta lähtien vähentänyt vaikuttamistaan Työmiehen poliittiseen linjaan ja siirtynyt varsinaisesta toimitustyöstä sivuun. Vuoden 1917 aikana toimittajiin kuuluivat Kullervo Manner, Kalle Hämäläinen, Yrjö Sirola, Otto Vilmi, Jussi Lumivuokko, Antti Vahteri, Yrjö Räisänen, Evert Eloranta, Otto Ville Kuusinen, Emil Elo sekä Olavi Puro. Marraskuun yleislakon jälkeen levikki oli peräti 80 000, mikä teki lehdestä Suomen ylivoimaisesti suurimman sanomalehden. Esimerkiksi Helsingin Sanomien arkinumeron levikki oli tuolloin 39 000 ja sunnuntainumeron 51 000.
Valpas-Hänninen jatkoi lehden päätoimittajana muodollisesti myös Suomen itsenäistymisen jälkeen. Sisällissodan aikana toimituksessa työskentelivät Kullervo Mannerin johdolla Kalle Hämäläinen, Reinhold Sventorzetski, Antti Kaarne, Otto Vilmi, Edvard Torniainen, Antti Vahteri, Yrjö Räisänen, Olavi Puro sekä Algot Untola. Pilapiirtäjänä toimi Ola Fogelberg. Työmiehen vaikutusvalta näkyi myös punaisten hallinnossa, kansanvaltuuskunnan 14:stä jäsenestä Manner, Sirola, Kuusinen, Lumivuokko, Eloranta ja Elo olivat lehden toimittajia.
Työmiehen viimeinen numero ilmestyi sisällissodan aikana 12. huhtikuuta 1918, jolloin Helsingin taistelu oli jo käynnissä. Sitä oli toimittamassa enää kirjailija Algot Untola, muiden siirryttyä punaisten johdon mukana Viipuriin tai jäätyä saksalaisten vangeiksi. SDP:n uudeksi äänenkannattajaksi perustetun Suomen Sosialidemokraatin ensimmäinen näytenumero ilmestyi Väinö Tannerin johdolla jo toukokuussa. Säännöllisesti se alkoi kuitenkin ilmestymään vasta syksyllä 1918. Työmiestä julkaissut Työväen Sanomalehti Oy puolestaan siirtyi SDP:n perustaman Kustannusosakeyhtiö Kansanvallan haltuun vuonna 1923 ja se lakkautettiin vuotta myöhemmin.
Toimitilat
Ensimmäinen päätoimittaja A. H. Karvonen sekä häntä seurannut Matti Kurikka toimittivat lehteä aluksi kotonaan, kunnes Kurikka hankki Työmiehelle sen ensimmäiset varsinaiset toimitilat Pohjoisesplanadilla sijainneen talon piharakennuksesta. Talon omistanut kauppias Carl Göhle kuitenkin suhtautui kielteisesti työväenliikkeeseen ja sanoi vuokrasopimuksen irti huhtikuussa 1899. Tämän jälkeen toimitus oli hetken aikaa Helsingin työväenyhdistyksen tiloissa Yrjönkadulla sekä Fabianinkadulla toimineessa Työväen Sanomalehti Oy:n kirjapainossa, kunnes molemmat kesäkuussa 1901 muuttivat Siltasaarenkatu 12:een valmistuneeseen uuteen liiketaloon.
Muuta
Vuodesta 1973 lähtien Suomessa on vietetty maaliskuun ensimmäisenä perjantaina työväenlehtipäivää, jonka ajankohta valittiin Työmiehen ensimmäisen numeron ilmestymispäivästä. Työväenlehtipäivän tarkoituksena on korostaa työväenliikkeen omien sanomalehtien merkitystä.
Bhutanin talous
Maan teollisuus on teknisesti kehittymätöntä, ja suuri osa tuotannosta tulee kotiteollisuudesta. Useimmat kehityshankkeet, kuten tieverkoston parantaminen, perustuvat intialaiseen siirtotyövoimaan. Kansainväliset kehitysorganisaatiot tukevat Bhutanin koulutus-, sosiaali- ja ympäristöohjelmia. Jokaisessa ohjelmassa otetaan huomioon maan hallituksen halu suojella maan ympäristöä ja kulttuuriperintöä. Maan hallitus on kasvattanut maan turismia varovaisesti, ja maa suosii varakkaimpien turistien matkoja Bhutaniin. Ulkomaisia investointeja haittaavat yksityiskohtaiset valvontatoimet ja epävarma politiikka. Maan talouskasvuun vaikutti voimakkaasti vesivoiman vienti Intiaan, joka alkoi vuonna 2007. Maan talous on yksi maailman pienimmistä, mutta vesivoiman viennin myötä yksi nopeimmin kasvavista.
Talouspolitiikka
Kansainväliset avustusjärjestöt määrittelivät Bhutanin 1990-luvun alussa yhdeksi maailman köyhimmistä ja vähiten kehittyneistä maista. 1980-luvun lopulla 95 prosenttia maan työvoimasta työskenteli maataloussektorilla. Näennäisesti heikoista taloudellisista indikaattoreista huolimatta todellinen elämänlaatu Bhutanissa oli parempaa kuin monessa muussa maassa. Maailmanpankin analyytikot uskoivat, että Bhutanin taloustilastot olivat heikot, koska väestöennusteet olivat epätarkkoja ja toimeentuloa ja maassa harjoitettua vaihtokauppataloutta arvioitiin eri tavoin. Maan ravinto- ja asuntotuotanto sekä maan, karjan ja polttoaineen saatavuus osoittivat korkeampia lukuja asukasta kohden.
Vaikka Bhutanin yksityinen sektori on pieni, se kasvoi 1900-luvun lopulla hallituksen kehittämissuunnitelmien myötä. Sitä kontrolloi kuitenkin pieni yhteiskunnan sektori, johon kuuluvat kuninkaallisen perheen jäsenet sekä henkilöt tai suvut, joilla on siteet maan hallitukseen.
Maan hallituksella on kaiken kattava rooli maan taloudessa. Vuodesta 1961 lähtien maan taloutta ovat ohjanneet tiettyyn tavoitteeseen tähtäävät kehityssuunnitelmat. Kehityssuunnitelmien rahoitus tuli 1970-luvulle asti pääasiassa Intiasta. Kehityssuunnitelmissa on pyritty kehittämään maan taloudenaloja ja taloudellista riippumattomuutta. Suunnitelmilla pyrittiin myös parantamaan elämänlaatua tarjoamalla sähköistystä, vesi- ja viemäröintijärjestelmiä, parempia ruoanlaittovälineitä ja talojen eristeitä.
thumb|left|300px|Viljelyksiä [[Paron laaksossa.]]
Maatalous
Suurin osa maan väestöstä toimii maatalousalalla, ja se muodostaa myös merkittävän osan maan bruttokansantuotteesta. Bhutan on perinteisesti ollut omavarainen elintarviketuotannossa. Suuri osa maatalousalalla toimivista elää omavaraistaloudessa. Maatalouden kehittäminen on ollut hankalaa, sillä viljelys- ja laidunmaista ja ammattitaitoisesta työvoimasta on puutetta. Maan vuoristoisesta pinta-alasta vain noin 15 prosenttia kasvaa peltokasveja ja alle 6 prosenttia on pysyvästi viljelty. Useimmat maan maatiloista ovat pieniä ja viljelykset on pengerretty kukkuloiden rinteille. Maassa viljeltäviä kasveja ovat maissi, peruna, riisi, sitrushedelmät, omenat ja erilaiset mausteet, kuten muskottipähkinä ja kardemumma. Tärkeimmät tuotantoeläimet ovat nauta, sika ja hevonen.
Metsätalous
Bhutanin metsät ovat maassa merkittävä luonnonvara. Noin kaksi kolmasosaa maasta on metsien peitossa. Maan sijainnista Himalajan itäosassa ja subtrooppisesta ilmastosta tasangoilla ja kukkuloilla johtuu, että maassa sataa enemmän kuin maan läntisissä naapurimaissa, ja se hyödyttää metsien kasvua. Metsien puulajeja ovat lehtipuut ja ikivihreät puulajit, kuten trooppiset lehtipuut, tammi ja männyt.
Maan pienen väestön ja kehitysylijäämän ansiosta metsät ovat säilyneet. Maaston muotojen vuoksi helposti saatavilla olevat metsäalueet ovat ylihakattuja, kun taas syrjäiset metsät ovat säilyneet luonnontilaisina. Metsävarojen organisoitu hyödyntäminen aloitettiin 1950-luvulla. Metsätalouden kasvua on säädellään lainsäädännöllä, jolla pyritään säilyttämään laaja metsäpeite. Muun muassa yksityinen puunkorjuu on kielletty.
Tärkeimmät puutuotteet ovat paperimassa, vaneri, viilupuu, lastulevy ja polttopuut, jotka muodostavat 80 prosenttia metsätaloustuotteista, loput menevät rakennusteollisuuden raaka-aineiksi.
Teollisuus
Maan teollisuus on vähäistä, ja teollisuussektorilta saa elantonsa työvoimasta 20 prosenttia. Kasvu on kuitenkin ollut merkittävää, sillä teollistuminen maassa alkoi 1970-luvulla. 1980-luvun lopussa vain yksi prosentti työvoimasta toimi teollisuudessa. Merkittävimmät teollisuustuotteet ovat sementti, kemikaalit, puutuotteet ja jalostetut elintarvikkeet. Näiden alojen kasvu johtuu suurelta osalta maan vesivoimaprojektin tuottamasta energiasta. Lähes kaikki maan tuotantolaitokset sijaitsevat etelässä lähellä Intian rajaa. Phuntsholingin kaupungin lähistöllä on lähes puolet maan teollisesta tuotannosta.
HMS Onyx (S21)
HMS Onyx (viirinumero S21) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Oberon-luokan sukellusvene.
Bhutanin talous
Energia
Ennen kuin vesivoima ja muut nykyaikaiset energialähteet olivat käytettävissä, puu oli lähes yksinomainen energianlähde, jota käytettiin lämmitykseen, ruoanlaittoon ja valaistukseen. Sähkön tarjonta sekä polttopuun keruun sääntelyn parantaminen ja voimakkaammat metsitystoimet näkyivät 1980-luvulla keskeisinä tekijöinä metsien suojelussa. Koska kohtuuhintaista sähköä ei ollut saatavilla koko maassa, hallitus perusti polttopuuistutuksia lähelle kyliä päivittäisten tarpeiden tyydyttämiseksi ja metsien suojelun edistämiseksi.
HMS Onyx (S21)
Valmistus
Alus tilattiin Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 16. marraskuuta 1964. Se laskettiin vesille 18. elokuuta 1966 ja valmistui 25. marraskuuta 1967.
Bhutanin talous
Energia
Bhutanissa on 2000-luvulla käynnistetty useita vesivoimaprojekteja, ja nykyisin maan vuotuinen sähköntuotanto on paljon suurempi kuin sen omat tarpeet. Lähes 75 prosenttia maan tuottamasta sähköstä viedään Intiaan. Tämä tarjoaa halpaa energiaa Intialle ja huomattavia tuloja Bhutanille. Kuitenkin Bhutan kärsii talvikuukausina sähkövajauksesta, sillä maan jokien virtaukset pienenevät tänä aikana. Lokakuun ja maaliskuun välisenä aikana Bhutanin on tuotava sähköä Intiasta.
HMS Onyx (S21)
Palvelus
Alus osallistui 1982 Falklandin sotaan laskien maihin SAS- ja SBS-joukkojen sotilaita. Eräällä tällaisella matkalla alus osui pohjaan, jolloin sen keula vaurioitui. Alus upotti pahoin vaurioituneen RFA Sir Galahadin, josta myöhemmin tehtiin hautamuistomerkki aluksella kaatuneille sotilaille.
Bhutanin talous
Liikenne
Bhutanin vuoristoisessa maastossa tieverkoston ja muun infrastruktuuriin rakentaminen on kallista ja vaikeaa. Maan ainoa kansainvälinen lentokenttä on Paron lentokenttä Parossa. Maan kansallinen lentoyhtiö on Druk Air, joka liikennöi Etelä- ja Kaakkois-Aasiaan.
HMS Onyx (S21)
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1991 ja museoitiin Brikenheadiin. Toukokuussa 2006 alus myytiin Joe Mullenille, minkä jälkeen alus siirrettiin sukellusvenemuseoon Barrow-in-Furnessiin.
David Brabham
David Brabham (s. 5. syyskuuta 1965 Wimbledon, Lontoo) on australialainen autourheilija, Le Mansin 24 tunnin voittaja (2009) ja entinen Formula 1 -kuljettaja. Hän ajoi F1-urallaan Brabham- ja Simtek-talleissa. Brabham on lajin maailmanmestarin Jack Brabhamin nuorin poika.
Ura
Brabhamin ammattilaiskilpaura alkoi Australiassa vuonna 1983. Siellä hän ajoi kartingia kaksi vuotta. Sen jälkeen hän siirtyi Touring car -sarjaan yhdeksi vuodeksi. Vuonna 1986 hän vaihtoi Formula Ford 1600 -sarjaan ja sen jälkeen Formula Atlantic -sarjaan vuodeksi 1987. Muutto Australiasta Eurooppaan Camel-sponsorin alla vuonna 1989 auttoi häntä liittymään Bowmanin talliin ja voittamaan Britannian Formula 3 -mestaruuden.
Brabhamin kilpaileminen Formula 1 -sarjassa ei alkanut onnistua. 14 kisassa hän pääsi kilpailuun mukaan vain kahdeksan kertaa, moottorina oli kilpailukyvytön Judd (parhaaksi tulokseksi jäi Ranskan GP:n 15. sija). Tämän takia hänen paikkansa tallissa vietiin kauden lopussa. Brabham liittyi Tom Walkinshaw Racing Jaguar -talliin vuonna 1991 ja sinä vuonna voitti Span 24 tunnin ajon Nissanilla. Vuonna 1992 hän voitti Daytonan 24 tunnin ajon Jaguarilla GTP-luokassa.
Brabham palasi Formula 1:een vuonna 1994 Simtekille, joka kärsi Roland Ratzenbergerin kuolemasta San Marinon Grand Prix'n aika-ajoissa. Vaikka Brabham teki kaikkensa motivoidakseen talliaan parempiin suorituksiin, häneltä loppuivat sponsorirahat ja lopetti Formula 1 -uransa kauden päätteeksi (kilpailuista parhaaksi tulokseksi jäi Espanjan GP:n 10. sija) aloittaakseen taas touring car -kilpailun. Vuoden 1995 BTCC BMW -kausi ei ottanut onnistuakseen, mutta onnistumisiin lukeutui vuonna 1996 JGTC-sarjassa saavutettu GT500-luokan mestaruus McLaren F1 GTR:llä ja Bathurst 1000-kilpailu vuonna 1997.
Brabham voitti Professional Sport Car -mestaruuden Yhdysvalloissa Panoz-tallissa vuonna 1998 ja vuonna 1999 Petit Le Mans -kilpailun myös Panozilla. Vuodesta 1999 lähtien hän on ajanut Amerikan Le Mans -sarjassa. Hän on osallistunut Bathurstin 24 tunnin ajoon muutamia kertoja, joista tuloksina olivat keskeytykset. Hän voitti Sebringin 12 tunnin ajon GT1-luokassa vuonna 2005 (kokonaistuloksissa hän oli neljäs).
Vuoden 2006 Le Mansin 24 tunnin ajossa hän oli neljäs GT1-luokassa (9. kokonaiskilpailussa) Aston Martin DBR9 -autolla Russian Age Racing -tallissa.
Kilpa-ajojen ohella Brabham on harrastanut hyväntekeväisyystyötä sekä toiminut vihreämmän ja kestävän kehityksen mukaisen kilpa-autoilun lähettiläänä. Vuonna 2018 hän perusti kilpa-autoja valmistavan Brabham Automotiven, ja yhtiön tavoitteena on osallistua muun muassa FIA WEC -kestävyysajosarjaan vuonna 2021 sekä vuoden 2022 Le Mansin 24 tunnin ajoihin.
Nakhon Sawan (provinssi)
Nakhon Sawanin provinssi on yksi Thaimaan provinsseista (changwat). Naapuriprovinssit ovat pohjoisesta myötäpäivään lueteltuna Kamphaeng Phet, Phichit, Phetchabun, Lopburi, Sing Buri, Chaina, Uthai Thani ja Tak. Nimi Nakhon Sawan kääntyy taivaallinen kaupunki. Provinssin pinta-ala on 9 597,7 neliökilometriä ja siellä on arviolta 974 600 asukasta (vuonna 2017).
Maantiede
Ping- ja Yomjoet yhdistyvät Nakhon Sawanin kaupungin lähellä Chao Phraya -joeksi. Mae Wongin kansallispuisto Khamphaengphetin vastaisella rajalla muodostettiin 1987 säilyttämään Mae Wong-Mae Poenin sademetsä.
Symbolit
Provinssin symboli esittää taivaassa sijaitsevaa myyttistä linnaa, nimeltään Viman. Tämä liittyy provinssin nimeen. Provinssin puu ja kukka on Lagerstroemia loudonii.
Aluejako
Provinssi jakautuu 13 alueeseen (amphoe) ja kahteen osa-alueeseen (king amphoe). Nämä edelleen jakaantuvat 130 kunnaksi (tambon) ja 1 328 kyläksi (muban).
Rice and Curry
Rice and Curry on Jonny Jakobsenin ensimmäinen albumi, jonka hän levytti taiteilijanimellä Dr. Bombay vuonna 1998.
Musiikkivideot
Neljästä kappaleesta tehtiin musiikkivideot. Kaikki musiikkivideot julkaistiin bonuksena Jakobsen kokoelma-albumilla The Hits.
Malo (pyhimys)
Pyhä Malo oli 500-luvulla elänyt walesilainen lähetyssaarnaaja ja pyhimys. Hänet tunnetaan myös nimillä Maclou, Mac'h Low, Machovius ja Machutus. Malo syntyi Walesissa luultavasti vuonna 520. Malon kasteen toimitti Pyhä Brendan. Myöhemmin Malosta tuli Brendanin suosikki, ja tämä osallistui Brendanin merimatkoille.
Pyhä Malo on Ranskassa sijaitsevan Saint-Malon kaupungin suojeluspyhimys.
Thailainen kirjaimisto
Thai-aakkostoa (ตัวอักษรไทย) käytetään thain kielen (ภาษาไทย) ja Thaimaan vähemmistökielten kirjoittamiseen. Kirjaimistoon kuuluu 44 merkkiä konsonanteille (พยัญชนะ), 28 merkkiä tai merkkiyhdistelmää vokaaleille (รูปสระ) ja neljä tooneille (วรรณยุกต์). Konsonantit seuraavat toisiaan vaakasuorasti vasemmalta oikealle, kun taas tavuun liittyvät vokaalimerkit asettuvat konsonanteista katsottuna ylös, alas, vasemmalle tai oikealle.
Toisin kuin latinalaisessa aakkostossa, thai-aakkostossa ei erotella isoja ja pieniä kirjaimia. Sanoja ei myöskään erotella toisistaan välilyönneillä, vaan kaikki sanat kirjoitetaan peräkkäin esim. kiinan tai japanin tapaan. Lauseiden erottimena välilyönti on yleinen.
Lahdenpohjan piiri
Seudun pinnanmuodostus on hyvin rikkonainen. Harjut ja mäet vuorottelevat kapeiden pelto- ja niittyalueiden sekä jokien ja purojen muodostamien laaksojen kanssa. Suurimmat joet ovat Hiitolanjoki, Soskuanjoki, Ihalanjoki eli Iijoki ja Miinalanjoki eli Miklinjoki. Pieniä järviä on noin 300. Pinta-alasta noin 7 % on suota. Metsistä suurin osa on havu- ja sekametsää. Laatokan saaristossa elää laatokannorppa. Hyötykaivannaisia ovat pegmatiitti, savi, graniitti, maasälpä ja grafiitti. Seudulle Lahdenpohjan, Sortavalan ja Pitkärannan piireissä sijaitsevan, noin 1 220 neliökilometrin laajuisen Laatokan saariston kansallispuiston perustamisesta uutisoitiin tammikuussa 2018.
Koirasusi
thumb|[[Československý vlčiak on luotu risteyttämällä susia ja saksanpaimenkoiria.]] thumb|Italialaisten susien populaatiossa on havaittu risteymiä koirien kanssa.
Lahdenpohjan piiri
Hallinnollinen keskus on Lahdenpohjan kaupunki. Sen lisäksi piiriin kuuluu neljä maalaiskuntaa: Elisenvaara, Hiitola, Kurkijoki ja Miinala. Kaupunkiväestön osuus on 53 %. Asukkaat ovat etupäässä toisen maailmansodan jälkeen muuttaneita venäläisiä, valkovenäläisiä ja ukrainalaisia.
Thailainen kirjaimisto
Thai-aakkosissa on myös omat numeromerkit (ตัวเลขไทย), mutta arabialaisten numeroiden (ตัวเลขอารบิค) käyttö on nykyään hyvin yleistä.
Koirasusi
Koirasusi on suden ja koiran risteymä. Nimitystä käytetään sekä vahinko- että tarkoituksellisista risteymistä ja ensimmäisen sukupolven risteymien jälkeläisistä susien tai koirien kanssa. Yleensä koirasudet ovat kuitenkin vankeudessa risteytettyjä, ja risteytyminen luonnossa on harvinaista. Koirasusien myynti, markkinointi ja hallussapito on Suomessa kielletty 1. kesäkuuta 2019 lähtien.
Lahdenpohjan piiri
Piiri on perustettu vuonna 1940 Suomen luovuttamista Viipurin läänin alueista. Aluksi sen nimenä oli Kurkijoen piiri. Nykyisen muotonsa Lahdenpohjan piiri sai vuonna 1970.
Fauni (elokuva)
Fauni on vuonna 1917 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Febo Marin ohjaaman symbolistisen fantasian pääosia esittävät ohjaajan lisäksi Nietta Mordeglia, Helena Makowska ja Vasco Creti.
Lahdenpohjan piiri
Lahdenpohjan piirin kautta kulkee Pietarin ja Petroskoin välinen rautatie, josta Elisenvaarassa haarautui nykyään purettu sivurata Parikkalaan ja Hiitolassa Antreaan. Sortavalan ja Lahdenpojan välinen asvalttitie jatkuu Käkisalmeen huonokuntoisena soratienä.
Fauni (elokuva)
Juoni
Kuvanveistäjä jättää mallinsa ateljeehensa ja lähtee kasinolle pelaamaan. Yöllä kuvanveistäjän faunipatsas herää eloon ja tyttö rakastuu fauniin. Seuraavana päivänä kuvanveistäjä myy patsaan rikkaalle ruhtinattarelle. Patsas putoaa kuormasta ja herää jälleen henkiin. Fauni ja tyttö karkaavat yhdessä romanttiseen paratiisiinsa. Metsästäjä ampuu faunin, joka muuttuu taas patsaaksi. Tyttö anoo turhaan patsasta takaisin ruhtinattarelta. Lopussa tyttö herää ja huomaa kaiken olleen vain unta.
Koirasusi
Koirasudelle ei ole tarkkaa rotumääritelmää, sillä se ei ole rotu.
Lahdenpohjan piiri
Nähtävyyksiä ovat karjalaisten muinaiset asuinpaikat ja linnavuoret, Lumivaaran, Ilmeen ja Jaakkiman luterilaiset kirkot, Kurkijoen ortodoksinen kirkko sekä Lahdenpohjan kaupungin historialliset rakennukset. Kurkijoella on kotiseutumuseo.
Fauni (elokuva)
Tuotanto ja vastaanotto
Ambrosio Filmin tuottama Fauni on kunnianhimoinen symbolistinen pygmalionfantasia, jonka teemana on estetisoitu rakkaus ja erotiikka. Elokuvan vaikutus perustuu pitkälti sen taidokkaaseen valaistukseen ja väritykseen.
Thailainen kirjaimisto
Historia
Thai-aakkosto juontaa juurensa todennäköisesti vanhasta khmerin kielen (อักขระเขมร) kirjoituksesta, joka kuuluu intialaisen brahmi-kirjoituksen eteläisen muodon perillisiin. Kansanperinteen mukaan sen loi kuningas Ramkhamhaeng Suuri (พ่อขุนรามคำแหงมหาราช) vuonna 1283. Laon kielen merkistö on läheistä sukua thai-aakkosille.
Fauni (elokuva)
Tuotanto ja vastaanotto
Aikalaiskriitikko piti Faunia taiteellisena ja hienostuneena, mutta tarinaltaan tylsänä ja elottomana ja yleisön makuun liian hitaana ja raskaana. Myöhemmin sitä on kuvattu ”herkäksi, hienovaraiseksi ja kauniisti toteutetuksi elokuvaksi, jonka tunnelmassa on jotain syvästi lumoavaa”. Faunilla on sanottu olleen suuri vaikutus eurooppalaiseen elokuvaan, ja ranskalaiskriitikko Louis Delluc piti sitä yhtenä mielenkiintoisimmista esimerkeistä ”italialaisen avantgarden symbolistisesta impressionismista.
Faunia esitettiin Suomessa syksyllä 1919. Lehtimainoksissa sitä kuvattiin ”kauniiksi satunäytelmäksi” ja ”suuremmoiseksi mestariteokseksi”. Suomessa elokuvan pituudeksi ilmoitettiin 1550 metriä.
Restaurointi
Fauni on restauroitu Belgian elokuva-arkistossa vuonna 1994. Restaurointi perustuu Torinon elokuvamuseossa ja Suomen elokuva-arkistossa säilyneisiin kopioihin, joista jälkimmäinen on sittemmin luovutettu Friulin elokuva-arkistolle. Alkuperäisestä 1385 metrin pituudesta on jäljellä 1325 metriä.
Thailainen kirjaimisto
Kirjaimet
Tarvitset Unicode-merkistöä tukevan selaimen ja thain kieltä tukevan fontin nähdäksesi alla olevat thain kirjaimet.
Konsonantit พยัญชนะ
Aakkostossa on 44 konsonanttimerkkiä, joita käytetään thain kielen 21 konsonanttiäänteen merkitsemiseen. "Ylimääräisiä" kirjaimia käytetään sanskritin ja paalin kielen äänteille, jotka nykythain puhujat kuitenkin lausuvat omaperäisten äänteiden kaltaisesti. Monet samalla tavalla lausuttavat sanat eroavatkin vain kirjoituksessa. Konsonantit jakautuvat kolmeen luokkaan: matala, keskinen ja korkea. Konsonantin luokka määrittää monimutkaisten sääntöjen perusteella sitä seuraavan vokaalin toonin. 44 varsinaisen konsonantin lisäksi kirjaimistoon kuuluu neljä merkkiä, jotka nykythaissa lausutaan konsonantti-vokaali-yhdistelminä. Historiallisesti nämä edustavat sanskritissa ns. vokaalisia eli tavua kannattelevia konsonantteja.
Lukuisten samaa äännettä edustavien konsonanttimerkkien vuoksi kirjainten nimiin liitetään perinteisesti jokin thai-kielen sana, jossa tämä kirjain esiintyy. Esimerkiksi kirjaimen ข nimi on khoo khai (ข ไข่), jossa khoo on kirjaimen varsinainen nimi ja khai (ไข่) 'muna' on sana, jonka ensimmäinen kirjain on samainen ข. Kirjainten kanssa käytetyt esimerkkisanat ovat suhteellisen vakiintuneita, mutta jonkin verran vaihtelua esiintyy alueelta toiselle. Alla olevassa taulukossa thai-kirjainten nimet on transkriboitu suomenkielistä lukijaa ajatellen. Lisäksi esitetään Thaimaassa virallisesti käytössä oleva RTGS-translitteraatiotapa sekä IPA-transkriptio. Useat konsonantit äännetään eri tavoin tavun alussa ja lopussa, minkä vuoksi kaikki kolme saraketta jakautuvat kahteen. Mikäli Loppu-sarakkeessa on pelkkä viiva, merkkiä ei käytetä tavun lopussa lainkaan. Kun kirjoitettu tavu loppuu konsonanttiyhdistelmään, vain ensimmäinen niistä lausutaan. Mahdollisia loppukonsonanttiäänteitä ovat 'k', 'm', 'n', 'ng', 'p' ja 't'. Luokkatunnuksina käytetään englanninkielisiä lyhenteitä L (matala), M (keskinen) ja H (korkea) niiden yleisyyden vuoksi muussa kirjallisuudessa.
* Konsonantti-vokaali-yhdistelmäkirjaimia, eivät minkään ryhmän jäseniä.
** Merkki osoittaa tavun alkamista vokaalilla (tai oikeastaan glottaaliklusiililla).
Vokaalit สระ
Thai-kielen yksittäisvokaaleja ja diftongeja merkitään sekalaisin yhdistelmin merkkejä, jotka voivat asettua mille tahansa puolelle niitä ääntämyksessä edeltäviä konsonantteja (ylös, alas, oikealle tai vasemmalle). Yhdeksi vokaalimerkiksi laskettava kokonaisuus voi olla moniosainen siten, että yksi osa kirjoitetaan ennen konsonanttia, toinen konsonantin jälkeen ja joissakin tapauksissa vieläpä kolmas konsonantin yläpuolelle. Alla olevassa taulukossa konsonantin paikkaa esitetään viivalla (–). Käytettäessä kahta viivaa jälkimmäinen tarkoittaa tavun loppukonsonanttia. Konsonanttitaulukon tapaan tässä esitetään äänteiden suomalaiset vastineet, Thaimaassa virallinen RTGS-translitteraatio ja IPA-transkriptio. Lisäksi viimeisessä sarakkeessa on lueteltuna joitakin yleisesti käytössä olevia translitteraatiomuunnelmia.
* Vokaali tai diftongi, joka kirjoitetaan konsonanttimerkein.
Lisämerkit
Thain kirjoituksessa konsonantin luokka määrää yleensä sitä seuraavan vokaalin toonin. Kuitenkin kielessä tulee vastaan tilanteita, joissa tavun toonia ei voida yksiselitteisesti tulkita pelkän konsonantin perusteella. Tällöin merkitään eräänlainen numero toonimerkkinä konsonantin päälle. Merkkien nimetkin on johdettu sanskritinkielen sanoista 'yksi, kaksi, kolme ja neljä'. Thaiksi äänenkorkeusmerkkejä nimitetään วรรณยุกต์ (van-na-juk).
Lisäksi kirjaimistoon kuuluu kaksi muuta merkkiä, jotka muuten muokkaavat niihin liittyvän vokaalin tai konsonantin lausumista. Kaikki merkit esitetään suhteutettuna konsonanttiin koo kai ก.
Thai Unicode-koodein
Thai-kielelle käytettävät Unicode-koodit ovat väliltä U+0E00 ... U+0E7F.
Koirasusi
Suomessa Maa- ja metsätalousministeriö, Kennelliitto ja jotkin eläintutkijat pitävät koirasusia vaarallisina ihmisympäristössä. Koirasusien ominaisuuksien periytyminen on vaikeasti ennustettavaa ja osa koirasusista voi käyttäytyä arvaamattomasti. Yhdysvalloissa on tapahtunut ihmisen kuolemaan johtaineita koirasuden hyökkäyksiä. Yhdysvalloissa Centers for Disease Control and Preventionin tutkimuksen mukaan 1979–1998 välisenä aikana Yhdysvalloissa kuoli 327 ihmistä koiran hyökkäyksen seurauksena. Koirasusi tai susihybridi tappoi 14 ihmistä 20 vuoden tutkimusjakson aikana.
Antti Reinikainen
Antti Alfred  Reinikainen (13. joulukuuta 1910 Kuopio – 23. huhtikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen lintutieteilijä, biologi, opettaja ja rehtori.
Koirasusi
Koirasudet ovat lailla tai asetuksella kiellettyjä esimerkiksi Suomessa, Ruotsissa ja monissa Yhdysvaltain osavaltioissa.
Boismé
Boismé on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se sijaitsee Bressuiren kaupungin kaakkoispuolella. Kunnan pinta-ala on 37,8 neliökilometriä ja siellä on arviolta 1 202 asukasta (vuonna 2016).
Koirasusi
Kesykoiran ja toisen koiraeläimen risteymä (käytännössä koirasusi) on valtioneuvoston vuonna 2015 antamalla asetuksella kielletty ”kansallisena vieraslajina” Suomessa aina neljänteen risteymään saakka. Sukupolvien määrä ei ole ainoa tekijä koirasutta määriteltäessä, sillä huomioon on otettava myös koiran kanssa tehtyjen risteytysten määrä, joita täytyy aina olla vähintään neljä, jotta koirasuden jälkeläistä voidaan kutsua jälleen kesykoiraksi. Koirasuden maahantuonti, kasvattaminen, myynti ja muu hallussapito sekä ympäristöön päästäminen on kielletty.
Suomen Kennelliitto tunnustaa kaksi susi-koirahybridiä virallisiksi roduiksi, saarloos wolfhond sekä československý vlčiak.
Ominaisuudet
Koirasusien susiperimän pitoisuus ilmoitetaan prosentteina, mutta prosenttimäärä ei vastaa luotettavasti yksilön ominaisuuksia. Samankin pentueen yksilöissä voi olla huomattavaa vaihtelua. Lisäksi monirotuisten koirasusien myyjät ilmoittavat joskus suurenneltuja prosentteja. Rekisteröimättömien koirasusien todellinen susiperimän määrä ja ominaisuudet vaihtelevatkin suuresti.
Koirasudet voidaan jakaa kolmeen pääluokkaan niiden susiprosentin perusteella: matalaprosenttiset (0–40 %), keskiprosenttiset (40–75 %) ja korkeaprosenttiset (75 %–98 %). Korkeammalla susipitoisuudella kuin 98 % tarkoitetaan yleensä puhdasta sutta, jota väitetään koirasudeksi lakiongelmien välttämiseksi.
Antti Reinikainen
Reinikainen julkaisi suuren määrän lintutieteellisiä tiedonantoja suomalaisissa sarjoissa. Hänen kirjoituksensa pikkukäpylintujen vaelluksista havupuiden käpysatoja seuraillen on ollut maailmalla yksi siteeratuimmista suomalaisista lintutieteellisistä artikkeleista (The irregular migrations of the Crossbill, Loxia c. curvirostra, and their relation to the conecrop of the conifers. (1937) - Ornis Fennica 14:55-64). Reinikainen tutki pitkään myös punavarpusen pesimäekologiaa (Punavarpusen pesimisekologiasta. (1939). - Ornis Fennica 16:73-95).
Opettajan ja rehtorin työn ohella hän toimi koulun luontokerho ”Kontion” vetäjänä vaimonsa Anna-Liisa Reinikaisen (1912–2007) kanssa, joka oli myös lehtorina samassa koulussa. Kerhon toiminnan muodostivat kerhoillat ja retket. Reinikaiset osallistuivat säännöllisesti kerhoiltoihin, ja heidän periaatteisiinsa kuului antaa oppilaiden itse huolehtia kerhon vetämisestä ja toiminnan suunnittelusta. Kerho ei saanut olla oppituntien jatke, ja tästä syystä se oli hyvin suosittu oppilaiden keskuudessa. Kerhoiltojen lisäksi käytiin retkillä pääkaupunkiseudun parhaissa luonto- ja erityisesti lintukohteissa. Monelle kerholaiselle luonnosta tuli läpi elämän kestävä harrastus – joillekin jopa ammatti.
Biologian lehtoraatti ja rehtorin työ veivät melko tarkkaan Reinikaisen ajan, koska luontokerho vaati osansa, ja rehtorin työllisyys oli muutenkin varmistettu melkein vuorokauden ympäri kautta vuoden. Suurten ikäluokkien tulo oppikouluikään edellytti rehtorilta läsnäoloa koululla aina, kun työt niin vaativat. Reinikainen hoiti monen vuoden ajan kaikki tavanomaiset kanslian toimistotyöt. Niihin kuului muun muassa palkanmaksu opettajille. Palkat maksettiin käteisellä kuittausta vastaan, ja tätä ennen koulun vahtimestari oli käynyt pankissa hakemassa rehtorille salkullisen rahaa. Koulu sai kanslia-apulaisen 1963, minkä jälkeen Reinikainen saattoi keskittyä enemmän rehtorille kuuluneisiin hallinnollisiin tehtäviin. Lukuvuoden loppu päätösjuhlineen ja päästötodistuksineen työllisti sekä rehtoria että koko opettajistoa, minkä jälkeen olivat heti sisäänpääsykokeet. Nämä kaikki vaativat erilaisia ilmoituksia ja tilastoja silloiselle Kouluhallitukselle (nyk. Opetushallitus) ja tämä teetti työtä rehtorille juhannukseen saakka. Pian sen jälkeen alkoi uuden lukuvuoden suunnittelu. Nämä kaikki veivät loma-ajasta niin paljon, että Reinikaisen oli pätkittävä lomansa kulloisenkin tilanteen mukaisesti. Hän ei kuitenkaan stressaantunut tästä, vaan totesi myöhemmin eläkkeellä ollessaan: "Se mikä parasta on ollut, se on työtä ja vaivaa ollut".
Koirasusi
Ominaisuudet
Koirasudesta saatetaan myös ilmoittaa, kuinka kaukana se on puhtaasta sudesta. "F1" tarkoittaa, että vähintään toinen yksilön vanhemmista on puhdas susi. "F2" tarkoittaa, että kyseessä oleva yksilö on kahden sukupolven päässä puhtaasta sudesta, ja niin edelleen. Risteymät on kielletty Suomessa aina vähintään sukupolveen F4 saakka tai pidämmälle, mikäli koirasusia ei ole risteytetty kesykoirien vaan toisten koirasusien kanssa, jolloin jälkeläiset ovat geneettisesti edelleen suden kaltaisia.
Antti Reinikainen
Lintujen seuraamista ja tutkimista hän ei kuitenkaan unohtanut, vaan käytti siihen kaiken vapaa-aikansa. Tästä oli muun muassa tuloksena hänen jokakesäisiltä retkiltään Savossa vuonna 1958 tehty harvinaisuushavainto ”Rantakurvi Kiuruvedellä” (Ornis Fennica 35:41-42).
Eläkevuosinaan hän havainnoi lintuja kotikaupungissaan Helsingissä ja kesälaitumillaan Korpilahdella sekä myös Pohjois-Savossa. Hän kuoli 87-vuotiaana 1998, ja hänet sekä hänen vaimonsa Anna-Liisa Reinikainen on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Helsingin Koelyseon ja Töölön yhteislyseon perinteitä jatkaa Etu-Töölön lukio. Se toimii vuonna 1930 valmistuneessa koulurakennuksessa osoitteessa Arkadiankatu 26, kuten kaikki mainitut aikaisemmat koulut.
Koirasusi
Koirasusirodut
Koirasusirodut saarloos wolfhond ja československý vlčiak, harrastajien kielessä "hukat", ovat laumauskollisia, vieraita kohtaan hillittyjä. Laumasta erotettuna ja uudessa tilanteessa hukka tyypillisesti pyrkii pakenemaan kotiinsa. Rodut ovat nopeita, älykkäitä, aktiivisia, hyvin uteliaita, lujatahtoisia ja erittäin itsenäisiä. Ne aristavat lähinnä tuntemattomia ihmisiä. Koiralle tyypillistä palveluhalua niillä ei ole. Niiden puruvoima on vastaavankokoiseen koiraan verrattuna moninkertainen. Československý vlčiak on tyypillisesti dominoivampi ja oppivaisempi, saarloos wolfhond rauhallisempi.
Kantatie 81
Kantatie 81 on Koillismaalla ja Lapin läänissä kulkeva kantatie. Tie alkaa Rovaniemen Saarenkylästä, kulkee itäkaakkoon Kemijoen pohjoisrantaa Vanttauskoskelle, jossa tie ylittää joen. Tie jatkuu Kemijoen etelärantaa seuraillen Auttiin, jossa Kemijoki kääntyy kohti pohjoista. Tie jatkuu itäkaakkoon, kulkien Pernun ja Perä-Posion kylien sekä Posion keskustaajaman lävitse edelleen Kuusamon Nissinvaaraan, jossa se päättyy valtatielle 5. Tien pituus on 182 kilometriä. Tien laatu on vaihteleva.
Historiaa
left|thumb|200px|Poroja ylittämässä kantatietä 81 Posiolla Kantatie 81 oli nykyisellä paikallaan jo vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä. Alun perin tiellä oli kolme lossia: Kemijoen ylittäneet Oikaraisten ja Pekkalan lossit Rovaniemen maalaiskunnassa sekä Yli-Kitkan ylittänyt Mourusalmen lossi Posiolla. Oikaraisen lossi jäi sivuun 1950-luvulla, kun Oikaraisen ja Saarenkylän välinen tie valmistui. Pekkalan lossi poistui käytöstä, kun Vanttauskosken vesivoimalaitos valmistui vuonna 1972 ja kantatie linjattiin ylittämään Kemijoki voimalaitoksen patoa pitkin. Mourusalmen lossi on korvattu sillalla 1980-luvun alussa.
Bouillé-Loretz
Bouillé-Loretz on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Poitou-Charentesin hallintoalueella. 26,7 neliökilometrin laajuisessa kunnassa oli vuoden 2012 väestönlaskennassa 1 067 asukasta.
Panssarilaiva Potemkin (elokuva)
Panssarilaiva Potemkin [] on Sergei Eisensteinin vuonna 1925 ohjaama neuvostoliittolainen mykkäelokuva, jonka tuotti Goskino. Elokuva on kuvitteellinen ja ylistävä kuvaus tapahtumasta, jossa taistelulaiva Knjaz Potjomkin-Tavritšeskin miehistö nousi kapinaan vuonna 1905. Elokuvaa on luonnehdittu yhdeksi kaikkien aikojen vaikuttavimmista.
Elokuvan tapahtumat perustuvat oikeisiin tapahtumiin mutta paikoin löyhästi. Esimerkiksi vuonna 1905 Odessan portailla ei tapahtunut verilöylyä, ja Potjomkinilla tapahtuneella kapinalla oli traagisempi loppu.
Suomessa elokuva esitettiin ensi kerran 4. tammikuuta 1952 Helsingissä Royal-elokuvateatterissa. Toistamiseen se esitettiin 10. helmikuuta 1978.
Juoni
Elokuvan alussa Potjomkin on juuri saapunut Japanin-sodasta ja ankkuroitunut Odessan satamaan. Ensimmäisessä jaksossa laivan miehistö saa pilaantunutta lihaa ruoakseen. Laivan lääkäri huomaa lihassa kuhisevat madot mutta kiistää niiden olemassaolon. Kapinamieli alkaa kyteä miehistön joukossa, ja matruusi Vakulintšuk puheillaan vain vahvistaa kapinan oikeutta.
Toisessa osassa miehistö kokoontuu takakannelle. Komentaja määrää summittaisesti osan vahdista ammuttavaksi. Toiset puolestaan joutuvat teloitusjoukkoihin. Ammuttavien joukko peitetään suurella valkoisella vaatteella tehtävän helpottamiseksi. Kun teloitusta ollaan juuri aloittamassa, Vakulintšuk vetoaa teloittajiin, etteivät he ampuisi veljiään. Teloittajat laskevat kiväärinsä, ja laivalla syntyy kapina. Vakulintšuk saa surmansa kapinan loppuvaiheessa.
thumb|250px|right|Verilöyly [[Potjomkinin portaat|Odessan portailla.]]
Kolmannessa osassa kuvataan Odessan satamaa aamunkoitteessa. Kaupunkilaisia rientää satamaan suremaan laivalla kuollutta Vakulintšukia. Monet ihmiset itkevät, ja agitaattorit puhuvat. Purjeveneet vievät elintarvikkeita laivan matruuseille.
Neljännen osan alussa nähdään ehkä elokuvahistorian tunnetuin väliteksti: ”Äkkiä!” Sotilassaappaita ilmestyy kuvaan, ja verilöyly alkaa Odessan portailla. Ihmiset ryntäilevät paniikissa sinne tänne. Erästä äitiä ammutaan, ja hänen kuljettamansa lastenvaunut alkavat vieriä alas portaita. Pientä poikaa ammutaan, ja hänen äitinsä nousee uhmaamaan ampuvia sotilaita. Samoin panssarilaiva Potjomkin vastaa sotilaiden tuleen.
Viidennessä osassa Potjomkinin matruusit pohtivat, pitääkö heidän ruveta taistelemaan lähestyvää laivuetta vastaan. Kuitenkin laivueen lähestyessä sen matruusit siirtyvät Potjomkinin puolelle. Tämän jälkeen alus purjehtii voitokkaasti eskaaderin läpi.
Tuotanto
Vuosi 1925 oli Venäjän ensimmäisen vallankumouksen 20-vuotisjuhlavuosi, ja saman vuoden maaliskuussa aloitettiin 1905-elokuvaprojekti, jonka ohjaajaksi Sergei Eisenstein nimitettiin. Panssarilaiva Potemkinin valmisteluaika oli hyvin lyhyt. Suunnitteluvaiheesta valmistumiseen oli aikaa vain yhdeksän kuukautta, sillä elokuvan oli tarkoitus olla valmiina ennen vuoden loppua. Käsikirjoitusta ei saatu valmiiksi ennen kuvauksia, vaan käsikirjoittaja Nina Agadžanova-Šutkon jatkoi työtä kuvausten edetessä. Käsikirjoitukseen vaikuttivat Agadžanova-Šutkonin ja Eisensteinin lisäksi myös muita Eisensteinin työtovereita. Hänen avustajansa ja myöhemmin itsekin elokuvaohjaajana toiminut Grigori Aleksandrov auttoi kuvaus- ja leikkausvaiheessa. Elokuvaaja Eduard Tissén vaikutuksesta elokuvaan syntyi esimerkiksi leijonapatsaskohtaus, jossa liike luotiin leikkauksien avulla.
Kuvaukset
Kuvaukset alkoivat Leningradissa varhaiskeväällä, mutta sää ei suosinut kuvausryhmää. Kuvauksen viivästyivät, ja paineet elokuvan ympärillä kasvoivat. Viimein Leningradin asiantuntijat kehottivat kuvausryhmää siirtymään etelään kuvaamaan elokuvan yhtä sivujuonta. Kuvausryhmä matkusti Odessaan, missä Eisenstein kirjoitti itse lopullisen käsikirjoituksen. Leningradissa ei sen jälkeen kuvattu ollenkaan. Tuotantoporras tunsi levottomuutta, kun kuvausryhmä oli matkustanut Odessaan ja majoittunut siellä erääseen hotelliin. He pelkäsivät mahtipontisen elokuvan jäävän haaveeksi.
thumb|200px|Odessan portaat 1800-luvun postikortissa. Alun perin Eisenstein aikoi kuvata 1905-elokuvaprojektissa laajalti vuoden 1905 tapahtumat, ja Potjomkinin kapina oli elokuvassa vain lyhyt jakso. Kuvauksissa tapahtui kuitenkin käänne, kun Eisenstein eräänä yönä meni yhteistyökumppaninsa Maksim Strauhin huoneistoon. Eisenstein oli lukenut ranskalaista Illustration-lehteä, jossa oli ollut piirros kuuluisasta kapinakohtauksesta Odessan portailla. Eisensteinistä kuva sisälsi kaikki syyt, miksi vuoden 1905 vallankumous oli tarpeellinen, ja halusi elokuvaan kohtauksen kyseisistä portaista. Eisenstein pohti myöhemmin kirjoituksissaan, kuinka yksi elementti tai episodi voi tihentää kaiken. Syömäkelvoton liha on kuva työläisten ja sotilaan epäinhimillisestä tilanteesta, kohtaus takakannella tsarismin julmuudesta, Vakulintšukin hautajaiset kokooma kaikista hautajaismenoista, joita järjestettiin mielenosoituksissa surmansa saaneiden vallankumouksellisten muistoksi. Odessan portailla tapahtuva verilöyly muistuttaa Bakussa ja Pietarissa tapahtuneita verisiä välikohtauksia sekä Tomskin teatterin paloa.
Panssarilaiva Potjomkinina toimi rantaan tuotu sisarlaiva 12 Apostolov, ja kuvauskulman piti koko ajan olla täysin oikea, ettei illuusio aavalla merellä seilaavasta Potjomkinista olisi rikkoutunut. Kuvausryhmä teki työtään vaarallisissa olosuhteissa, sillä laiva ja sitä ympäröivä merialue olivat miinoitettuja. Matoista lihaa kuvaavaan kohtaan ja muihin laivan nopeita liikkeitä vaativiin osiin käytettiin Komintern-risteilyalusta. Näyttelijät valittiin yleensä paikan päällä, ja esimerkiksi sevastopolilainen puutarhuri näytteli laivan pappia ja lämmittäjä laivan lääkäriä. Moskovalaisen Proletkult-teatterin jäsenet toimivat paitsi Eisensteinin assistentteina, myös valtaosassa elokuvan rooleissa.
Ensi-ilta
Elokuvan leikkaaminen kesti kaksi viikkoa, ja sinä aikana Eisenstein ja hänen assistenttinsa työskentelivät vuorokauden ympäri. Ennen varsinaista yleisöensi-iltaa oli tarkoitus järjestää erityisnäytös, jonka päivämääräksi oli kaavailtu 21. joulukuuta. Panssarilaiva Potemkinin leikkaustyö oli vielä kesken samana iltana kuin esityksen oli määrä olla Bolšoi-teatterissa. Viisiosainen elokuva oli kuvattu viiteen eri kelaan, ja sitä mukaa kuin tarvittavat leikkaukset ja välitekstit saatiin kelaan valmiiksi, se kuljetettiin elokuvateatteriin esitettäväksi. Kelojen esittämisen välissä oli tauko, sillä elokuva näytettiin vain yhden projektorin avulla. Viimeinen tauko venyi parinkymmenen minuutin mittaiseksi, kun Eisensteinia ja viimeistä elokuvakelaa kuljettanut moottoripyörä hajosi puolen kilometrin päässä elokuvateatterista. Bolšoi-teatterissa pidetyn kutsuvierasnäytöksen jälkeen ensimmäinen julkinen esitys tapahtui 18. tammikuuta 1926 Arbat-aukion Taide-elokuvateatterissa Moskovassa. Ulkomainen ensi-ilta tapahtui Berliinissä 29. huhtikuuta 1926, jonka esitykseen saksalainen Edmund Meisel sävelsi elokuvan musiikin.
O Comércio do Porto
O Comércio do Porto oli vuosina 1854–2005 julkaistu portugalilainen sanomalehti. Se oli aikanaan Portugalin toiseksi vanhin sanomalehti heti O Açoriano Oriental -lehden jälkeen.
Panssarilaiva Potemkin (elokuva)
Ensi-illan jälkeen
thumb|200px|Panssarilaiva Potemkinin englanninkielisen DVD-julkaisun kansi. Ensimmäisten esitystensä jälkeen elokuvaa ei juuri levitetty Neuvostoliitossa, ja se uhkasi kadota kaikkien muiden tuotantojen sekaan, koska neuvostoelokuva ei ollut vielä saavuttanut arkkitehtuurin ja teatterin kaltaista suosiota. Runoilija Vladimir Majakovski puuttui asiaan, sillä hänen hyvä ystävänsä runoilija Nikolai Asejev oli osallistunut elokuvan välitekstien laatimiseen. Majakovskin vastapuolelle joutui Sovkinon levitysorganisaation johtaja Konstantin Švedtšikov. Hän oli poliitikko ja Vladimir Leninin ystävä, eikä hän ymmärtänyt elokuvista paljonkaan. Majakovski esitti Švedtšikoville jyrkän vaatimuksen elokuvan levittämisestä ulkomaille ja uhkasi Švedtšikovin päätyvän historian lehdille roistona. Majakovskin lisäksi myös muut taivuttelivat Švedtšikovia levittämään elokuvaa, ja jatkuvan painostuksen jälkeen Sovkino lopulta lähetti elokuvan Berliinin. Siellä Panssarilaiva Potemkinista tuli valtava menestys, ja elokuva otettiin uudelleen Moskovan ohjelmistoon. Elokuvan suosio tuotti myös varjopuolen: suosiosta hullaantuneet Sovkinon edustajat myivät elokuvan alkuperäisnegatiivin Berliiniin, missä se myöhemmin hävisi kokonaan.
O Comércio do Porto
Lehden viimeinen johtaja oli António Matos.
Panssarilaiva Potemkin (elokuva)
Ensi-illan jälkeen
Elokuvan suosion myötä Saksan propagandaministeri Joseph Goebbels kehotti saksalaisia elokuvantekijöitä tekemään Panssarilaiva Potemkinista natsiversion. Eisenstein ei pitänyt ajatuksesta ja kirjoitti Goebbelsille halveksuvan kirjeen, jossa hän totesi, ettei kansallissosialistisessa realismissa ollut totuutta ja realismia.