cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stereoelektroniikka
thumb|300px|Kloorietaani on tässä [[konformaatiossa todennäköisimmin, Cl ja viereisen hiilen yksi vetyatomi (vasemmalla alhaalla) juuri samassa tasossa, koska C-Cl -sidoksen sitovan orbitaalin elektronit osuvat vasemman alemman C-H -sidoksen hajottavalle orbitaalille.]] Stereoelektroniikka koskee orgaanisessa kemiassa elektronien jakautumista molekyylien sisällä ja sen stereokemiallisia vaikutuksia. Aaltofunktioiden muodosta voi ennustaa sen, miten ja erityisesti missä asennossa (konformaatiossa) molekyyli reagoi. Yksinkertaiset ideaalitapaukset riittävät usein, mutta tarkkaan laskentaan kvanttimekaniikkaa käyttäen tarvitaan paljon tietokonetehoa.
Stereokemia muuttuu tai pysyy usein stereokemian takia. (Muita syitä ovat steerinen vaikutus ja epimerisaatio.) Esimerkiksi bimolekyläärisessä substituutioreaktiossa havaitaan, että stereokemia kääntyy täsmälleen toisin päin: vasenkätisestä tulee oikeakätinen ja toisin päin. Syy on siinä, että katkeavan sidoksen hajottava orbitaali on vastakkaisessa suunnassa sidoksen suhteen. Kun sidos katkeaa, se tapahtuu lisäämällä nukleofiili hajottavalla orbitaalille.
Hyperkonjugaatio on ilmiö, jossa jotkin elektronit, kuten sidosten elektronit tai vapaat elektroniparit luovuttavat elektronitiheyttä toisen sidoksen hajottavalle orbitaalille. Tämä heikentää sidosta, mutta myös tekee molekyylin vakaammaksi. Koska sekä sidoksilla että niiden hajottavilla orbitaaleilla on avaruudellinen suunta, hyperkonjugoitunut konformaatio on vakaampi (alemman energian) muoto.
Esimerkiksi anomeerinen efekti johtuu stereoelektroniikasta: substituenttien hajottava orbitaali vuorovaikuttaa elektroneja luovuttavan happiatomin vapaiden elektroniparien kanssa. Esimerkiksi pyranoosisokerimolekyyli on siksi siinä konformaatiossa, jossa renkaassa olevan hapen vapaat elektroniparit ja viereinen substituentti ovat samassa linjassa. Tämä siitäkin huolimatta, että tämä konformaatio on jännittynyt.
Erilaisten diastereomeerien erilainen reaktiivisuus selittyy stereoelektroniikalla ja steerisillä vaikutuksilla.
Efe Sodje
thumb|Efe Sodje
Efetobore ”Efe” Sodje (s. 5. lokakuuta 1972 Greenwich, Englanti, Iso-Britannia) on nigerialainen jalkapalloilija, joka pelasi pitkään Englannissa.
Sodje on edustanut muun muassa Yeowiliä, Huddersfieldiä, Creweä, Colchesteriä, Lutonia, Macclesfieldiä, Stevenagea ja Southendia. Lisäksi hän on edustanut Nigerian maajoukkuetta, muun muassa vuoden 2002 MM-kisoissa, joissa hän pelasi avauskokoonpanossa kahdessa Nigerian kolmesta ottelusta.
Myös Sodjen veljet Sam ja Akpo sekä heidän serkkunsa Omone ovat tunnettuja jalkapalloilijoita.
Hätälasku
thumb|[[JetBlue Airwaysin kone tekemässä hätälaskua Los Angelesin kansainväliselle lentoasemalle.]] Hätälasku tarkoittaa ilmailukielessä sitä, että lentokone laskeutuu lähimmälle sopivalle lentokentälle jonkin erityisen lentokoneessa tapahtuvan tilanteen takia. Tällaisia tilanteita ovat muun muassa tulipalo tai vakava sairaustapaus koneessa. Hätälasku-termiä käytetään mediassa usein väärin ja se sekoitetaan pakkolaskuun ja poikkeamaan lennolla. Hätälaskussa on siis kyseessä pienempi ”hätä” kuin pakkolaskussa, jossa voi käydä miten tahansa.
Lähteet
Landung
Poikkeama (ilmailu)
Poikkeama kuvaa ilmailukielessä tilannetta, jossa lentokone palaa takaisin lähtökentälle tai tekee teknisen välilaskun jonkin lievän tilanteen takia. Tilanteet ovat tapauskohtaisia eikä aina ole tarvetta palata kentälle. Poikkeamaa liioitellaan etenkin mediassa ja se sekoitetaan usein hätälaskuun ja pakkolaskuun.
Gestapo
Gestapo (ääntämys [gesˈtaːpo], saksaksi [gəˈštaːpo]), koko nimeltään Geheime Staatspolizei oli natsi-Saksan poliittinen turvallisuuspoliisiorganisaatio. Gestapo oli osa SS:n Sicherheitsdienstia (SD).
Gestapon tehtävä oli toimia poliittisena turvallisuuspoliisina, selvittää ”valtiolle vahingollisia taipumuksia” ja taistella niitä vastaan. Gestapon toimenkuvaan kuuluivat vakoilu-, maanpetos- ja sabotaasitapausten selvittely. Kenties yleisin työväline oli turvasäilö (Schutzhaft), joka oli kiertoilmaisu pidättämiselle ilman syytettä tai oikeuskäsittelyä, ja tarkoitti yleensä sulkemista keskitysleirille. Gestapon yleisiin työkaluihin kuului myös vangittujen häikäilemätön kiduttaminen.
Gestapo toimi koko valtakunnan alueella. Sen riveihin värvättiin ammattimaisia ja kokeneita poliiseja tavanomaisista poliisijoukoista. Sille annettiin suuremmat valtuudet kuin muille toimielimille, eikä sen toimia voitu alueellisella tasolla kieltää tai virkailijoita asettaa syytteeseen.
Syntyvaiheet
Gestapo eli Die Geheime Staatspolizei, ’salainen valtionpoliisi’, perustettiin vuonna 1933 valtakunnallisen poliisiorganisaatiouudistuksen yhteydessä, jossa kaikki poliisiorganisaatiot alistettiin SS:lle. Uuden Gestapon ydin oli Hermann Göringin perustaman Preussin poliittisen turvallisuuspoliisin organisaatio. Virallisesti Gestapo perustettiin 26. huhtikuuta 1933 Hermann Göringin antamalla ensimmäisellä Gestapo-lailla. Göring määritteli Gestapon tehtäväksi "tutkia koko valtiossa kaikkea sellaista poliittista toimintaa, joka on valtiolle vaaraksi, ja kerätä ja arvioida näin tutkimalla saatuja tietoja.". Aluksi Gestapon toiminta oli rajoitettu vain Preussiin, missä se sai käsitellä natsihallinnon poliittisia vastustajia melko vapaasti sisäisestä tuomiovallasta ja hallituksen lainkäyttövallasta riippumatta. Preussiin perustettiin alueellisia toimipisteitä, ja Berliiniin perustettiin päämaja osoitteeseen Prinz Albrechtsstrasse 8, missä Gestapo toimi toukokuusta 1933 vuoteen 1945 saakka. Göring otti Gestapon perustamisen täysin omiin nimiinsä, ja hänet nimitettiin sen päälliköksi. Gestapon päivittäisestä hallinnosta vuosina 1933–1934 vastasi Rudolf Diels, jonka titteli oli "Salaisen valtionpoliisin tarkastaja". Järjestön hallinto-osasto opittiin tuntemaan nimellä Gestapa.
Gestapossa syntyi sisäisiä kiistoja, mikä sai sisäministeri Wilhelm Frickin pelkäämään, että siitä oli tulossa kaiken valtion sääntelyn ulkopuolinen natsiorganisaatio. Sen seurauksena Göring sääti asetuksen, jolla Gestapon valvonta siirrettiin pois Preussin sisäministeriöltä Göringin omien toimivaltuuksien piiriin Preussin pääministerinä. Marraskuussa 1933 säädettiin toinen Gestapo-laki, joka vahvisti Gestapon riippumattomuutta.
Toimivallan laajeneminen koko Saksaan
Vuonna 1935 annettu Gestapo-laki tunnusti Gestapon ainutlaatuisen aseman natsivaltion sisällä ja määräsi, ettei Gestapoa voitu asettaa syytteeseen tavallisessa tuomioistuimessa tai hallinto-oikeudessa. Gestapon tehtäväksi tuli tutkia kaikkia, jotka vaaransivat valtion, toteuttaa yhden yksittäisen johtajan tahtoa ja suojella Saksan kansaa kaikilta tuhoamispyrkimyksiltä niin sisältä kuin ulkoakin. Gestapon poliiseille annettiin laissa myös tutkinnan johtaminen sekä valtion keskitysleirien hallinta.
Kesäkuussa 1936 Himmleristä tuli Saksan poliisin päällikkö. Saksan poliisi jaettiin kahteen osastoon, joista Gestapo kuului Sipoon eli turvallisuuspoliisin päävirastoon, jonka johdossa oli Heydrich. Gestapan johtajana toimi Werner Best. Vuosina 1936–1945 Gestapon päällikkönä toimi Heinrich Müller.
Toisen maailmansodan alettua 27. syyskuuta 1939 natsi-Saksan poliisi- ja turvallisuuspalveluista muodostettiin yhtenäinen elin, RSHA, Reichsicherheitshauptamt, ’Valtakunnan turvallisuuden keskusvirasto’, johon sulautettiin Gestapo, Sicherheitsdienst (SD), tavalliset poliisivoimat Orpo ja rikospoliisi Kripo.
Toiminnan historia
Ensimmäisinä vuosina Gestapon keskeinen tavoite oli ollut natsien poliittisen ja uskonnollisen opposition tuhoaminen. Etenkin kommunistien kimppuun käytiin ankarasti, ja pelkästään vuonna 1933 kommunisteja pidätettiin noin 60 000 ja tapettiin 2000. Gestapo johti myös natsien toimintaa, jolla pyrittiin heikentämään kristinuskon vaikutusvaltaa saksalaisiin. Toisinajattelevia ja natseille kriittisiä kirkonmiehiä peloteltiin, painostettiin, vangittiin ja pahoinpideltiin. Hitlerin aikana kaikista saksalaisista papeista kolmannes joutui jollakin tapaa Gestapon toimien kohteeksi. Etenkin katolisia kohdeltiin epäluuloisesti. Jehovan todistajat kiellettiin vuonna 1935, ja Gestapo otti turvasäilöön kaikki löytämänsä liikkeen jäsenet.
1930-luvun puolivälissä Gestapo alkoi toimia yhteistyössä rikospoliisi Kripon ja monien sosiaali- ja terveysviranomaisten kanssa ”yhteiskunnan ulkopuolisten” ryhmää vastaan. Gestapo alkoi käyttää rotuhygieenisiä termejä ja jahdata erilaisia ”epäsosiaalisia” henkilöitä kuten taparikollisia, homoseksuaaleja, prostituoituja, alkoholisteja, kerjäläisiä ja mustalaisia.
Oikeudenkäynnit sodan jälkeen
Gestapon johtaja Müller katosi keväällä 1945 Berliinin pommituksissa. Heinrich Himmler saatiin kiinni, ja hän teki itsemurhan. Useimmat Gestapon johtohahmot pidätettiin Saksan hävittyä sodan. Adolf Eichmann pakeni mutta joutui myöhemmin kiinni Etelä-Amerikassa. Nürnbergin oikeudenkäyntien (marraskuusta 1945 lokakuuhun 1946) osana käytiin Gestapoa koskeva alaoikeudenkäynti. Gestapo tuomittiin 30. syyskuuta 1946 rikolliseksi organisaatioksi ja syylliseksi rikoksiin ihmisyyttä vastaan. Kaikki Gestapon poliisit ja johtavat hallintovirkamiehet todettiin yhteisvastuullisesti syyllisiksi. Alemmat toimistotyöntekijät ja avustajat sekä kaikki Gestapon palveluksesta ennen 1. joulukuuta 1939 poistuneet jäivät tuomion ulkopuolelle. Moni Gestapoon liitetty natsivastaaja kuten Göring tuomittiin kuolemaan. Useimmat keskeiset virkamiehet suorittivat enintään kolmen vuoden tuomion. Suurin osa Gestapon arkistoista oli tuhoutunut, joten Gestapon poliiseja oli vaikea saada syytteeseen sodan jälkeisissä Entnazifizierung-prosesseissa. Gestapon ilmiantajia tuomittiin yhteensä 603. Itä-Saksassa entiset gestapolaiset siivottiin tehokkaammin kuin Länsi-Saksassa, missä arviolta puolet Gestapon poliiseista sijoittui uudelleen julkishallinnon virkoihin.
Työntekijämäärä
Gestapolla ei ollut suurta työntekijämäärää, mutta sillä oli suuri vaikutus, koska ihmiset pelkäsivät että sen ilmiantajia on kaikkialla. Gestapon organisaatioon kuului enimmillään vuoden 1944 lopulla. Vuonna 1939 henkilömäärä oli noin. Aktiivipalveluksessa täyttä työaikaa tekeviä poliiseja Gestapossa oli enimmillään ; loput työntekijät olivat hallintovirkailijoita. Gestapolla oli myös vakoojia, mutta heidän määräänsä ei tiedetä. Suurtenkin kaupunkien Gestapo-asemat saattoivat olla hyvin pieniä: esimerkiksi Kölnissä Gestapon palveluksessa oli vuonna 1942 ainoastaan. Pienillä maaseutupaikkakunnilla Gestapolla ei yleensä ollut lainkaan henkilökuntaa.
Jaostot
Gestapon päämaja sijaitsi 27. syyskuuta 1939 alkaen Berliinissä valtakunnan pääturvallisuusviraston RSHA:n virastossa 4 (Amt IV). Päämajassa oli. He toimivat kuudessa eri jaostossa, joilla kullakin oli omat alueensa ja kohteensa:
Johto
Gestapon päämajan johtajina toimi kokeneita entisiä rikospoliiseja, nuoria ja akateemisen koulutuksen saaneita urakeskeisiä hallintovirkamiehiä, sekä SD:n jäseniä, jotka tulivat Gestapoon natsipuolueen SS-koneiston kautta. Jaostopäälliköistä pahamaineisimpia oli jaosto B:n johtaja Adolf Eichmann, joka organisoi koko Euroopan kaikkien juutalaisten kuljetuksen kuolemanleireihin holokaustin aikana. Gestapon toimipaikan aluepäälliköt olivat nuoria, akateemisesti koulutettuja ja ideologian ajamia. Oikeustieteen yliopistotutkinto heistä vuonna 1938 oli, ja lähes puolet oli väitellyt tohtoriksi.
Rivijäsenet
Gestapon rivijäsenet oli jaettu avustaviin rikospoliiseihin (Kriminalassistent) ja rikosasiain sihteereihin (Kriminalsekretär). He olivat yleensä työväenluokkaa tai alempaa keskiluokkaa, eikä heillä ollut muodollista päättötodistusta tai yliopistotutkintoa. Gestapon alkuvaiheissa koko henkilöstö koostui aiemmin poliisivoimissa palvelleista. 1930-luvun kuluessa työntekijöiksi alettiin värvätä nuoria ja kokemattomia henkilöitä, joilta edellytettiin saksalaisia sukujuuria, hyvää fyysistä kuntoa sekä pika- ja konekirjoitustaitoa. Natsipuolueen jäsenyys ei ollut pakollinen. Sodan jälkeisissä tutkinnoissa Gestapon rivityöntekijät luokiteltiin tavallisiksi kansalaisiksi, ja heidät vapautettiin rikosvastuusta.
Toiminta
pienoiskuva|Gestapon sähkösanoma homoseksuaali Hans Retzlaffin [[turvasäilöön pidättämisestä (Schutzhaft)]] Jokainen Gestapon poliisi sai virkaan astuessaan käsikirjan, jossa oli yksityiskohtaiset ohjeet epäiltyjen jäljittämiseen, pidättämiseen ja kuulusteluun. Ohjeiden mukaan poliisin tärkein tehtävä oli kerätä ja turvata todisteet, kuulla todistajia, pitää kirjaa kaikista kuulusteluista ja tutkia yksityiskohdat huolellisesti. Tutkinnan aikana poliiseja neuvottiin käyttämään ”kaikkia soveltuvia tutkintatekniikoita”.
Gestapolla oli vakiintunut tapa käsitellä jutut. Useimmat jutut käynnistyivät jonkun kansalaisen ilmiannosta postitse, puhelimitse tai henkilökohtaisella käynnillä Gestapon toimipaikassa. Gestapon oman tarkkailun, ilmiantajan vihjeen tai natsien korttelivahdin tiedon kautta tutkinta käynnistyi harvemmin. Joskus Gestapo myös otti vankiloista vapautuneita poliittisesti epäilyttäviä henkilöitä välittömästi turvasäilöönsä.
Gestapolle tehdyistä ilmiannoista vain pieni osa johti oikeusistuimen antamaan tuomioon. Esimerkiksi Würzburgin alueella jutuista eteni oikeuteen, ja niistäkin vain yksi neljäsosa tuomioon. Ilmiannettujen ja syyllisiksi todettujen vankilatuomiot vaihtelivat yhdestä kuuteen kuukauteen. Gestapo oli saanut Reinhard Heydrichiltä määräyksen toimia pidättyväisesti kuulustellessaan tavallisia saksalaisia, eivätkä Gestapon poliisit pitäneet suurinta osaa kansalaisista todellisena poliittisena uhkana natsihallinnolle. Natsihallinnolle uskolliset kansalaiset vapautettiin usein syytteestä, jos kyseessä oli ollut vain humalassa tapahtunut purkaus. Tavallisilla kansalaisilla oli myös oikeus valittaa Gestapon toimista, jos ne olivat omavaltaisia.
Ilmiantajat
Toinen Gestapolle tärkeä ilmiantojen lähde olivat paikalliset korttelivahdit, jotka tarkkailivat oman korttelinsa tapahtumia kuten liputuksia ja natsiparaateihin ja -kokoontumisiin osallistumisia.
Oikeusperustan ilmiannoille antoi vuonna 1933 säädetty ja seuraavana vuonna täydennetty ”Asetus Kansallisen liikkeen suojelemiseksi hallintoon kohdistuvilta vihamielisiltä hyökkäyksiltä”. Asetus määräsi vankeudella rangaistaviksi kaikki ”kansaa kiihottavat” huomautukset ketä tahansa valtiollista tai natsipuolueen henkilöä vastaan. Esimerkiksi vuonna 1937 Saksassa Gestapolle ilmoitettiin noin ”pahantahtoisen panettelun” tapausta. Syyskuusta 1939 alkaen määriteltiin rikokseksi myös ulkomaisten radiolähetysten kuuntelu, mikä johti lukuisiin ilmiantoihin ja pidätyksiin.
Reino Nordinin diskografia
Tämä artikkeli on suomalaisen näyttelijä-laulaja-lauluntekijä Reino Nordinin diskografiasta.
Maija Alajuuma
Maija Sisko Alajuuma, o. s. Manninen (29. lokakuuta 1929 Kuusamo – 17. maaliskuuta 2015) oli suomalainen Kuusamossa asuva opettaja ja kirjailija. Hän on käyttänyt myös nimimerkkiä Marija Kuusenkerkkä.
Luulajan tuomiokirkko
Luulajan tuomiokirkko on Luulajassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa sijaitseva Luulajan hiippakunnan tuomiokirkko, jonka on suunnitellut arkkitehti Adolf Emil Melander. Kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1893, jolloin se vielä kantoi nimeä Oscar Fredriks kyrka. Vuonna 1904 se muutettiin tuomiokirkoksi, kun Luulajan hiippakunta perustettiin.
Bünsowin talo
Talo on rakennettu 1886–1888 ja sen suunnitteli arkkitehti Isak Gustaf Clason arkkitehtikilpailun voitettuaan. Rakennus edustaa uusrenessanssityyliä. Jyrkät kattolistat, korkeat päätykolmiot ja tornit viittaavat lähinnä ranskalaiseen renessanssiarkkitehtuuriin. Clason olikin juuri käynyt opintomatkalla Ranskassa laatiessaan Bünsowin talon piirustusten ensimmäisiä luonnoksia. Rakennusmateriaalien käyttö on talossa tarkkaa ja huolellista. Julkisivu on puristettua saksalaista tiiltä, joka on käsitelty öljyvärillä, jotta sen väritys muodostaisi voimakkaamaan kontrastin ikkunan- ja katonreunuksissa käytetylle vaalealle hiekkakivelle. Talon kivijalka on verhoiltu graniitilla. Julkisivu ei ole täysin symmetrinen, sillä se on suunniteltu sisällä olevien asuntojen lähtökohdista. Bünsowin talo oli ensimmäisiä Ruotsissa, johon asennettiin hissit.
Luulajan tuomiokirkko
Kirkko on rakennettu tiilistä uusgoottilaiseen tyyliin. Muodoltaan se on ristin mallinen, 54 metriä pitkä ja 35 metriä leveä. Kirkontorni on noin 60 metriä korkea. Vanha ornamentein ja puupiirroksin koristeltu sisustus vaihdettiin 1930-luvulla vaaleammaksi ja tyyliltään modernimmaksi.
Bünsowin talo
Helsingin keskustassa sijaitseva niin sanottu Argoksen talo on julkisivultaan melko tarkka kopio Bünsowin talosta. Argoksen talon julkisivut piirsi nuori arkkitehti John Settergren, joka oli aiemmin työskennellyt Tukholmassa Clasonin toimistossa.
Luulajan tuomiokirkko
Ihmisiä kirkkoon mahtuu korkeintaan 650, istumapaikkoja on 500–520.
Paikalla on sijainnut vuonna 1667 käyttöön vihitty puukirkko ja 1700-luvun lopusta peräisin ollut kirkko, joka tuhoutui kaupungin palossa.
Downstream-liiketoiminta
Downstream-liiketoiminta on öljy- ja kaasuteollisuuden osa-alue, johon kuuluu tuotantoketjun loppuvaiheen toiminta aina myymisvaiheeseen asti. Siihen kuuluvat lähinnä raakaöljyn ja maakaasun prosessointi ja jalostaminen sekä muut tuotantoketjun loppuvaiheen toiminnat, kuten tuotteiden jakelu ja markkinointi. Öljy- ja kaasuteollisuudessa käytetyn jaon mukaisesti downstreamin lisäksi muita osa-alueita ovat upstream- ja midstream-liiketoiminta.
Raakaöljyn ja maakaasun jalostaminen on monivaiheinen kemiallinen prosessi, jonka avulla suoraan kulutettaviksi sopimattomat raaka-aineet muokataan käyttökelpoiseen muotoon. Riippuen jalostamisen vaiheesta tuotantoyritys voi olla joko midstream- tai downstream-toimija. Mitä lähempänä tuottajan valmistama tuote on suoraan kuluttajalle myymistä, sitä pitemmällä tuottajan voi katsoa olevan downstream-toiminnassa. Downstream-tuottajien tuotteet päätyvät kuluttajille useissa eri muodoissa, joita ovat esimerkiksi bensiini, lentopetroli, dieselöljy, lämmitysöljy ja voiteluöljy sekä kaasut ja erilaiset petrokemikaalit, joiden jatkovalmistuksessa öljy- ja kaasutuotteita päätyy esimerkiksi muovin ja synteettisen kumin valmistajille sekä esimerkiksi lääketeollisuuden käyttöön.
Upstream, midstream ja downstream ovat liiketalouden käsitteitä, joilla kuvataan tuottajayritysten osallistumista tuotantoketjun vaiheisiin. Raaka-aineita käsittelevä tuottaja harjoittaa upstream-liiketoimintaa ja esimerkiksi kuluttajalle päätyvän tuotteen valmistaja harjoittaa downstream-liiketoimintaa.
Viipurin läänin läntinen vaalipiiri
Viipurin läänin läntinen vaalipiiri oli Suomen eduskuntavaalien ja presidentin valitsijamiesvaalien vaalipiiri, joka käsitti Viipurin läänin läntiset osat. Vaalipiirin alue muodostettiin vuonna 1906 Kymin, Lappeen ja Rannan kihlakunnista.
Vuosien 1945 ja 1948 eduskuntavaaleissa Karjalan siirtoväki äänesti oman kotiseutunsa ehdokkaita entiseen asuinpaikaansa perustuvassa vaalipiirissä. Viipurin lääni poistui kuitenkin nimestä ja se korvattiin Kymen läänillä. Vuoden 1948 eduskuntavaaleissa Kymen läänin vaalipiirit yhdistettiin Kymen vaalipiiriksi.
Vaalipiiriin kuuluivat Haminan, Kotkan, Lappeenrannan ja Viipurin kaupungit, Kouvolan, Koiviston ja Lauritsalan kauppalat sekä Antrean, Haapasaaren, Johanneksen, Kanneljärven, Koiviston, Kuolemajärven, Kymin, Lappeen, Lavansaaren, Lemin, Luumäen, Miehikkälän, Nuijamaan, Pyhtään, Savitaipaleen, Seiskarin, Sippolan, Suomenniemen, Suursaaren, Säkkijärven, Taipalsaaren, Tytärsaaren, Uudenkirkon, Vahvialan, Valkealan, Vehkalahden, Viipurin, Virolahden ja Ylämaan maalaiskunnat. Toisen maailmansodan jälkeen Suomeen jäivät Hamina, Kotka ja Lappeenranta, Kouvola ja Lauritsala (liitettiin Lappeenrantaan vuonna 1967) sekä Haapasaari (liitettiin Kotkaan vuonna 1974), Kymi (liitettiin Kotkaan vuonna 1977), Lappee (liitettiin Lappeenrantaan vuonna 1967), Lemi, Luumäki, Miehikkälä, Nuijamaa (liitettiin Lappeenrantaan vuonna 1989), Pyhtää, Savitaipale, Sippola (liitettiin Anjalan kanssa Anjalankoskeksi vuonna 1975 ja edelleen osaksi Kouvolaa vuonna 2009), Suomenniemi (liitettiin Mikkeliin vuonna 2013), Taipalsaari, Valkeala (liitettiin Kouvolaan vuonna 2009), Vehkalahti (liitettiin Haminaan vuonna 2003), Virolahti ja Ylämaa (liitettiin Lappeenrantaan vuonna 2010). Pieniä osia Suomeen jäi myös Säkkijärvestä ja Vahvialasta, mutta kyseiset kunnat eivät enää jatkaneet itsenäisinä kuntina, vaan ensin mainitun kunnan Suomeen jääneet osat liitettiin Miehikkälään ja Ylämaahan, jälkimmäisen Ylämaahan ja Lappeeseen.
Paikat puolueittain
Viipurin läänin läntisen vaalipiirin suurin puolue oli SDP, joka sai viidestä kahdeksaan kansanedustajaa. Autonomian vuosina sosiaalidemokraattien pahin vastustaja oli Nuorsuomalainen puolue. Itsenäistymisen jälkeen toiseksi suurimman puolueen asemasta kilpailivat kokoomus ja maalaisliitto.
Kari Immonen
Kari Jari Immonen (s. 22. elokuuta 1967 Turku) on suomalainen taidemuseon johtaja.
Kari Immonen syntyi Kalevi Immosen ja Raakel Sahimäen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 2000 on kuvataiteilija Kati Luukkanen. Immonen valmistui filosofian maisteriksi Turun yliopistosta 1997. Hän toimi Wäinö Aaltosen museon näyttelysihteerinä 1997–2000 ja näyttelyamanuenssina 2000–2005. Pohjoismaisen nykytaideinstituutti Nordic Institute for Contemporary Artin kuraattorina Immonen työskenteli 2000–2002. Hän oli Turun taidemuseon vs. museonjohtaja 2005–2006, museon johtajaksi hänen nimitettiin vuonna 2006.
Nigerin sotilasalue
thumb|350px|Nigerin sotilasalue vuoden 1911 kartan oikeassa yläreunassa. Nigerin sotilasalue oli siirtomaa-alue Ranskan Länsi-Afrikassa vuosina 1904–1920. Se käsitti nykyisen Nigerin valtion.
Eren Derdiyok
thumb|Eren Derdiyok Eren Derdiyok (s. 12. kesäkuuta 1988 Basel, Sveitsi) on Turkin sveitsiläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Bayer 04 Leverkusenia. 190 senttimetriä pitkä Derdiyok on pelipaikaltaan hyökkääjä, mutta hän kykenee kuitenkin tarpeen tulleen pelaamaan myös keskuspuolustajana.
Nigerin sotilasalue
Ranskalaisten ensimmäiset tukikohdat nykyisen Nigerin alueella olivat Say vuonna 1897 ja Zinder vuonna 1899. Ensimmäinen hallintoalue oli vuonna 1900 perustettu Ranskan Länsi-Afrikan kolmas sotilasalue, jonka keskuksena toimi Zinder. Alue käsitti Nigerjoen vasemman rannan Saysta Tšadjärvelle. Vuonna 1904 siihen liitettiin Aïrvuoristo.
Eren Derdiyok
Seurajoukkueura
Hän aloitti jalkapallouransa vuonna 1994 Old Boysissa, jonka edustusjoukkueeseen hän nousi kaudeksi 2005/06 ja teki 18 sarjaottelussa kymmenen maalia. FC Basel huomasi Derdiyokin taidot maalintekijänä ja hankki hänet vuonna 2006 hänen ollessaan 18-vuotias.
Nigerin sotilasalue
Ylä-Senegalin ja Nigerin alaisuuteen kuulunut Nigerin sotilasalue muodostettiin vuonna 1904 Ranskan Länsi-Afrikan ensimmäisestä eli Timbuktun ja kolmannesta eli Zinderin sotilasalueesta. Se jakautui Niameyn, Timbuktun ja Zinderin alueisiin (région), joista jokaiseen kuului kolme piiriä (cercle). Sotilasalueen hallinnollinen keskus oli Niamey. Sen komentajana toimi Ylä-Senegalin ja Nigerin varakuvernöörin alainen komendantti.
Timbuktun alue ja Gaon piiri liitettiin vuoden 1911 alussa Nigerin sotilasalueesta Ylä-Senegaliin ja Nigeriin. Seuraavan vuoden alussa voimaan tullut asetus erotti sotilasalueen Ylä-Senegalista ja Nigeristä ja asetti sen suoraan Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernöörin alaisuuteen. Alueen hallinnollinen keskus siirrettiin samalla Zinderiin.
Eren Derdiyok
Seurajoukkueura
29. kesäkuuta englantilaiset tiedotusvälineet uutisoivat Derdiyokin käyvän neuvotteluja siirrosta Newcastleen.
Nigerin sotilasalue
Sotilasalue muutettiin territoire du Niger -nimiseksi siviilialueeksi vuoden 1921 alussa. Vuoden 1922 kesäkuussa siitä tuli Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernöörin alaisen varakuvernöörin johtama autonominen Nigerin siirtomaa.
Eren Derdiyok
Maajoukkueura
Derdiyok on lukeutunut Sveitsin juniorimaajoukkueiden vakiopelaajistoon viimeisten muutamien vuosien aikana. Alle 19-vuotiaiden joukkueessa hän teki kymmenessä ottelussa seitsemän maalia ja alle 21-vuotiaissa yhtä monta vain viidessä pelissä. Nämä suoritukset yhdessä liigapelien hyvien suoritusten kanssa toivat Derdiyokille kutsun myös A-maajoukkueeseen. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi 19-vuotiaana Wembleyllä Englantia vastaan 6. helmikuuta 2008. Hän tuli peliin mukaan vaihdosta puoliajalla ja teki maalin vain 12 minuuttia myöhemmin ensimmäisellä ottelussa tekemällään laukauksella.
Derdiyok oli mukana Sveitsin joukkueessa myös 2008 EM-kotikisoissa koko turnauksen nuorimpana pelaajana.
Jazz-postimerkit
Jazz-postimerkit ovat aihefilateliaan kuuluva keräilykohde. Asian yleisestä arvostettavuudesta ja hyväksyttävyydestä kertoo, että aiheesta tehdään postimerkkejä. Siten arvioiden jazz on ollut arvostettu taiteen laji Yhdysvalloissa jo 1960-luvun lopulta lähtien ja muualla hiukan myöhemmin.
Ensimmäiset jazz-merkit ilmestyivät Yhdysvalloissa. Syynä oli se, että Yhdysvaltoja voidaan pitää jazzin syntymaana, mutta myös se, ettei Yhdysvalloilla ollut sellaisia omia klassisia säveltäjiä, joiden juhlistamiseen postimerkkejä olisi voitu käyttää. Sama on nähtävissä edelleenkin, sillä Yhdysvaltojen osuus jazz-aiheista postimerkeistä on erittäin merkittävä.
Historia
Vaikka ensimmäinen varsinainen jazz-postimerkiksi laskettava julkaisu ilmestyi vasta 1969 (Yhdysvallat, bluesin isä W. C. Handy), jazzin postihistoriallinen taival oli jo alkanut aiemmin, kirjekuorista. Jazzklubit ja levy-yhtiöt painattivat omia kuoriaan, joissa oli jazzaiheisia kuvia ja tekstejä 1940-luvulla, ehkä jo aiemminkin. Sitten tulivat mukaan erikoisleimat tapahtumista ja klubeilta. New Orleansissa erikoisleimoja on käytetty jo 1950-luvulla.
Vuonna 1964 oltiin Yhdysvalloissa jo hyvin lähellä varsinaista jazzjulkaisua. Silloin ilmestyi American Music -postimerkki. Sen kuva-aihe soittimineen, nuottivihkoineen ja laakerilehtineen ei ollut jazzia, mutta ensipäivänkuoria tehtiin jo jazzista. Paikalliset postitoimistot ja myös eräät yksityiset tahot Yhdysvalloissa julkaisevat postimerkin ilmestymispäivänä ensipäivänkuoria. Niissä on postimerkin lisäksi kuva-aihe, joka sivuaa julkaistavaa merkkiä, ja merkit mitätöidään ilmestymispäivän leimalla. Koska Yhdysvalloissa ei ollut merkittävää musiikkiperinnettä, usea kuorien julkaisija tarttui jazzaiheisiin: oli yhtyeitä, soittajia, tyyliteltyjä soittimia ja tekstejä. Toinen myöhempi mielenkiintoinen jazzia sivuava ensipäivänkuorijulkaisu oli Yhdysvaltojen vuoden 1977 50 Years Sound Movies -postimerkki. Vaikka merkin kuvassa oli elokuvaprojektori, oli kuorissa paljon jazzaiheita, sillä ensimmäinen äänielokuva oli vuonna 1927 ilmestynyt Jazz Singer.
Julkaisutahti oli aluksi harva myös Yhdysvalloissa. Seuraava jazzaiheinen julkaisu oli vuonna 1973 ilmestynyt George Gershwin, joka sävelsi myös jazzia. Sen jälkeen Yhdysvalloissa on yksittäisten merkkien lisäksi (kuten Scott Joplin 1983, Duke Ellington 1986 tai Louis Armstrong 1995) julkaistu useita sarjoja, esimerkiksi vuoden 1994 kahdeksan merkin Blues & Jazz Singers, vuoden 1995 kymmenen merkin jazzsarja, jossa oli Armstrong, Mingus, Coltrane ja useita muita. Vuonna 1996 juhlistettiin big band -orkesterinjohtajia neljällä merkillä: Count Basie, Tommy & Jimmy Dorsey, Glenn Miller ja Benny Goodman.
Louis Armstrongin kuolema vuonna 1971 oli niin merkittävä tapahtuma, että se innosti useita Afrikan maita julkaisemaan omat merkkinsä. Tuona vuonna Senegal, Mali, Tšad ja Togo julkaisivat merkkejä tai sarjoja, joissa Armstrongin ohella esiintyivät Nat King Cole, Erroll Gardner, Duke Ellington, Ella Fitzgerald ja muutamat muut. Ylä-Volta, Gabon ja Kongo julkaisivat omansa seuraavana vuonna.
Euroopassa
Ensimmäinen eurooppalainen jazzmerkki julkaistiin Ruotsissa. Sen vuonna 1983 ruotsalaista musiikkia esittelevä sarja Musik i Sverige sisälsi yhden jazzmerkin. Ranskassa ilmestyi ensimmäinen merkki 1990, ja sen jälkeen niitä on tullut säännöllisesti. Eurooppalaisista maista Puolassa ilmestyi 1990-luvulla kolme jazzmerkkiä. Suomessa ei ole jazzia eikä juuri muutakaan kevyttä musiikkia käytetty postimerkin aiheena; ainoastaan vanhemmasta iskelmästä on ilmestynyt yksi sarja, jossa ovat: Harmony Sisters, Olavi Virta, George Malmsten, Toivo Kärki, Reino Helismaa, Tapio Rautavaara ja Esa Pakarinen. Pori Jazz on teettänyt useana vuonna erikoisleiman.
FS Jauréguiberry (D637)
Jauréguiberry (runkonumero D637) oli Ranskan laivaston 1958 palvelukseen otettu Duperré-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Bordeaux'sta Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin syyskuussa 1953. Se laskettiin vesille 5. marraskuuta 1955 ja otettiin palvelukseen 15. heinäkuuta 1958.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1977.
Pääkaupunkialue (Tanska)
thumb|right|300px|Pääkaupunkialueen kunnat.
Maamme
Maamme on Suomen kansallislaulu. Se on alkujaan Johan Ludvig Runebergin ruotsiksi kirjoittama runo, jonka on säveltänyt Fredrik Pacius. Runeberg kirjoitti sanat eräänlaisena vastavallankumouksellisena runona kevätkesällä 1846 tunnelmissa, jotka enteilivät vuosien 1847–1848 ”Euroopan hullua vuotta”. Hän tarkoitti runonsa sävellettäväksi ja julkaisi sen itse säveltämänään vuonna 1847.
Pääkaupunkialue (Tanska)
Pääkaupunkialue on yksi Tanskan viidestä hallinnollisesta alueesta. Alueen pinta-ala on 2 562,8 km² ja vuoden 2020 alussa siellä oli 1 889 272 asukasta. Väentiheys alueella oli 720,8 asukasta neliökilometriä kohti.
Maamme
Paciuksen säveltämänä Vårt land -runo sai ensiesityksensä ylioppilaiden Floranpäivän juhlissa vuonna 1848. Runeberg edesauttoi Paciuksen sävellyksen asemaa sisällyttäessään sen kirjoittamansa Vänrikki Stoolin tarinoiden, jonka esirunona Vårt land oli, liiteeksi samana vuonna. Yksiselitteistä tukea Runeberg ei Paciuksen sävellykselle antanut, sillä seuraavassa painoksessa oli liitteenä kolme muutakin sävellystä. Kansallislaulun asemaan laulu nousi, kun se sai suomenkieliset sanat nimellä Maamme. Laisäädännössä laulun asemaa Suomen kansallislauluna ei ole vahvistettu. Suomenkieliset sanat perustuvat Julius Krohnin johtaman runoilijaryhmän käännökseen vuodelta 1867.
Pääkaupunkialue (Tanska)
Pääkaupunkialue muodostettiin 1. tammikuuta 2007 osana Tanskan kuntauudistusta. Alueeseen kuuluu kaksi entistä amtia (Kööpenhaminan amt ja Frederiksborgin amt) sekä Kööpenhaminan, Frederiksbergin ja Bornholmin kunnat. Pääkaupununkialueeseen kuuluu 29 kuntaa. Alueen suurin kunta on Kööpenhamina. Alueen hallinnollinen keskus on Hillerød. Aluevaltuustoon kuuluu 41 jäsentä.
Maamme
Nykyisen muotonsa Runebergin runon suomennos sai Paavo Cajanderin korjausten jälkeen, mutta kansallislauluna lauletut ensimmäinen ja viimeinen säkeistö ovat peräisin Krohnin ryhmän alkuperäisestä käännöksestä. Maamme-laulu levisi ympäri Suomea erityisesti kuorojen ja kansakoulun avulla. Kansakoulujen laulunopetuksessa näkyi selvästi kansallinen herääminen, ja Maamme oli laulunopetuksen suosituin laulu vuosien 1869–1881 aikana.
Pääkaupunkialue (Tanska)
Alueen päätehtävä on terveydenhuollosta vastaaminen. Vuonna 2020 Pääkaupunkialue käytti terveysmenoihin 37,8 miljardia Tanskan kruunua. Alueella toimii useita erityisryhmille tarkoitettuja instituutioita, minkä lisäksi alue vastaa aluesuunnittelun tehtävistä kuten julkisesta liikenteestä. Alueet eivät voi periä veroja, vaan ne rahoitetaan valtion ja kuntien maksuilla.
Maamme
Tausta
Kansallisuuskysymys nousi Suomessa aktiiviseksi puheenaiheeksi 1844. Sen taustalla oli koko Eurooppaa koskenut poliittis-kansallinen, oppositiomielinen liikehdintä, joka purkautui Euroopan hulluna vuotena 1848–1849. Sitä edeltänyt paine oli kuitenkin havaittavissa jo vuosia aiemmin. Euroopan poliittisia näkemyksiä levitti Suomessa J. V. Snellmanin Saima-lehti, joka ilmestyi tammikuusta 1844 joulukuuhun 1846. Sen keskeisin lukijakunta tuli Helsingin yliopistopiireistä.
Pääkaupunkialue (Tanska)
Tehtävät
Terveydenhuollon 37,8 miljardin kruunun menoissa vuonna 2020 suurimmat erät olivat somaattiset sairaalat 24,2 miljardilla Tanskan kruunulla, psykiatria 3,3 miljardilla Tanskan kruunulla ja yleissairaanhoito 2,7 miljardilla Tanskan kruunulla. Aluevaltuusto hyväksyi vuonna 2019 sairaalasuunnitelman vuodelle 2025, jolle ominaista on lisääntynyt erikoistuminen ja ensiaputoimintojen yhdistäminen neljässä suuressa päivystyssairaalassa. Alueen suurin ja erikoistunein sairaala on Rigshospitalet. Sairaalalla on samanaikaisesti useita kansallisia tehtäviä.
Laitos
Laitos voi tarkoittaa useita asioita:
Pääkaupunkialue (Tanska)
Tehtävät
Kaudella 2019–2024 alueella on rakennettu laajasti, osittain valtion tukemana. Suuria muutoksia on tehty mm. Bispebjergin, Herlevin ja Hvidovren sairaaloissa. Uutta sairaalaa rakennetaan Hillerødin eteläpuolelle. Pääkaupunkialueella psykiatrialla on oma organisaationsa, joka on erillinen somaattisesta sairaalajärjestelmästä.
Maamme
Tausta
Keväällä 1844 Aleksanterin yliopistossa (Helsingin yliopisto) päätettiin järjestää osakuntien yhteinen kevätjuhla, joka rehtorin painostuksesta kuitenkin peruutettiin. Kuraattori Zachris Topelius ei olisi tahtonut peruuttaa sitä, mutta hän sai kuitenkin revanssina tehdä kevään promootiorunon, jossa hänen itsensä mukaan ”kuultiin ensimmäisen kerran fennomanian karjuntaa”. Samana vuonna ilmestyi Emil von Qvantenin kirjoittama runo Suomen laulu, jonka Fredrik Pacius sävelsi. Johan Ludvig Runeberg ihastui tähän honkien huokailusta ja Väinön runokanteleesta kertovaan romanttiseen lauluun. Topeliukselle se ei kuitenkaan ollut tarpeeksi, ja Porthanin päiväksi hän teki Marseljeesista ruotsin kielisen käännöksen, joka noudatti alkuperäistä taisteluhenkeä ja herätti huolestusta viranomaisissa.
Laitos
Erityyppisiä organisaatioita:
Pääkaupunkialue (Tanska)
Aluevaltuusto
Tanskassa on viisi aluevaltuustoa, joista jokaiseen kuuluu 41 jäsentä. Jäsenet valitaan neljän vuoden välein kunnallisvaalien yhteydessä. Sosiaalidemokraatit on ollut hallitseva puolue saaden vaaleissa keskimäärin 12–13 paikkaa 41:stä.
Maamme
Runebergin runo
Helsingissä perustettiin keväällä 1846 Akateeminen Lukuyhdistys, joka oli eräänlainen Ylioppilaskunnan esiaste. Ylioppilaiden yhdistys- ja lauluharrastus huolestutti viranomaisia, ja sen johdosta Runeberg kirjoitti kevätkesällä 1846 runon Vårt land, jonka hän tarkoitti sävellettäväksi. Hän antoi sen syyskuussa dosentti Robert Tengströmille. Toukokuussa järjestetyn ylioppilasjuhlan on arveltu innostaneen Runebergia runon kirjoittamiseen. Runossa on historioitsija Matti Klingen mukaan vastavallankumouksellinen näkökulma, joka tähtäsi Marseljeesin ja muiden vallankumouslaulujen torjuntaan.
Pääkaupunkialue (Tanska)
Aluevaltuusto
Ensimmäiset uuden hallintojaon mukaiset paikallisvaalit järjestettiin 15. marraskuuta 2005. Aluevaltuuston ensimmäinen puheenjohtaja oli sosiaalidemokraattien entinen Kööpenhaminan läänin pormestari Vibeke Storm Rasmussen. Hänestä tuli aluevaltuuston puheenjohtaja Sosialistisen kansapuolueen, Tanskan kansanpuolueen ja yhtenäisyyslistan sopimuksella. Vuoden 2009 vaaleissa Sosialistisen kansanpuolueen kärkiehdokas Andreas Røpke haastoi Storm Rasmusssenin, mutta puolue vetäytyi sopimuksesta kritiikin jälkeen. Vuoden 2013 vaalien jälkeen puheenjohtajaksi nousi sosiaalidemokraattien 39-vuotias Sophie Hæstorp Andersen ja hän jatkoi tehtävässä 2017 vaalien jälkeen. Sophie Hæstorp Andersen valittiin 2021 Kööpenhamina pormestariksi ja uudeksi puheenjohtajaksi valittiin sosiaalidemokraatien Lars Gaardhøj.
Maamme
Runebergin runo
Runon ensimmäinen säveltäjä oli Helsingin Vanhan kirkon urkuri Fredrik August Ehrström. Ehrströmin säveltämänä runo esitettiin ensimmäisen kerran 9. marraskuuta 1846 Catharina Wahllundin ravintolassa Helsingin Kaisaniemessä Pohjalaisen Osakunnan vuosijuhlassa, jossa säveltäjä tiettävästi oli läsnä. Runeberg itse sävelsi runonsa syksyllä 1846, ja hänen sävellyksensä esitettiin 3. joulukuuta 1846 Porvoon kaupungin 500-vuotisjuhlan yhteydessä. Runeberg julkaisi runon ja sävellyksensä Borgåbladet-lehdessä.
Fredrik August Ehrströmin sävellys ei saanut erityistä huomiota, kuten ei myöskään August Engelbergin. Runebergin sävellys on tosin myöhemmin sovitettu ainakin sekakuorolle, mieskuorolle ja torviyhtyeelle.
Paciuksen sävellys
Ylioppilaat saivat jälleen pitää perinteisen Flooran päivän (13. toukokuuta) kevätjuhlan 1848, kun yliopiston sijaiskansleri J. M. Nordenstam kumosi peräti 12 vuotta voimassa olleen kiellon. Kevätjuhlasta piti tulla kansallisen, mutta vastavallankumouksellisen mielipiteen ilmaisu. Sen oli tarkoitus vakuuttaa lojaalisuutta Venäjän keisarille, jotta Suomi säästyisi Venäjän jyrkiltä toimenpiteiltä. Kun historian dosentti Fredrik Cygnaeus alkoi järjestää juhlia, hän otti lähtökohdakseen Runebergin Vårt land -runon, joka oli kirjoitettu samaan vastavallankumoukselliseen henkeen. Cygnaeus tilasi lauluun sävelmän yliopiston laulunopettajalta Fredrik Paciukselta.
Paciuksen toiminnasta on annettu usein turhan ihannoitu kuva, sillä hänellä ei ollut ilmeisesti pyrkimystäkään säveltää kansallislaulua. Topeliuksen mukaan Pacius sävelsi ”keveällä otteella” ja tarkoitti laulun vain juhlistamaan ylioppilaiden kevätretkeä. Pacius ei työskennellyt sävellyksen parissa kovinkaan järjestelmällisesti. Hänellä oli vain kaksi päivää aikaa tehdä sävellys ja harjoittaa kuoro sekä toiset kaksi päivää sovittaa se torvisoittokunnalle, ja lisäksi tarvittavat esitysmateriaalit piti vielä kopioida käsin. Paciuksen sävelmän esittäisi hänen itsensä perustama Akademiska Sångföreningen ja soittaisi Kaartin soittokunta.
Ensiesitys
pienoiskuva|[[Alex Federley|Alex Federleyn piirros Fredrik Cygnauksen puheesta vuoden 1848 Floran päivän juhlissa.]] Paciuksen säveltämä Vårt land esitettiin ensimmäisen kerran Floran päivän juhlissa 13. toukokuuta. Juhlapaikkana oli silloisen Helsingin ulkopuolella, nykyisessä Toukolan kaupunginosassa sijainnut Kumtähden kenttä. Osakuntien yhteinen juhlakulkue lähti liikkeelle yliopistolta iltapäivällä. Kulkue pysähtyi Pitkälläsillalla, missä soittokunta oli jo odottamassa, ja laulu esitettiin silloin ensimmäisen kerran. Pacius antoi kaartin soittaa laulua koko matkan Kumtähden kentälle asti. Näin varmistettiin, että kaikki oppivat sen, eikä annettu mahdollisuutta spontaaneille vallankumouksellisille lauluille.
Kumtähden kentällä illansuussa Fredrik Cygnaeus piti kuuluisan ”Suomen nimi” -puheensa ja Akademiska Sångföreningen esitti Vårt land -laulun soittokunnan säestyksellä. Se sai aikaan juhlijoissa innostusta, ja se vaadittiin esittämään uudestaan useita kertoja. Paciusta kuljetettiin riemusaatossa ja heitettiin ilmaan eläköön-huutojen säestämänä. Juhlan riehakkuuteen vaikutti runsas alkoholin nauttiminen. Historioitsija Matti Klingen mukaan alkoholilla oli vaikutuksensa myös siihen, että kriittisimmät ja vallankumouksellisimmat ajatukset eivät päässeet juhlassa esiin.
Kumtähden kentälle pystytettiin vuonna 1948, Maamme-laulun ensiesityksen 100-vuotisjuhlan kunniaksi arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema Maamme-laulun muistomerkki, jonka rahoittivat Pro Helsingfors -säätiö ja ylioppilaskunta. Muistomerkkiin on kiinnitetty Viktor Janssonin veistämät muistomedaljongit, jotka esittävät Runebergia, Paciusta, Cygnaeusta ja Topeliusta, joka kirjoitti juhlasta muistorunon.
Leviäminen
thumb|upright|Maamme-laulun nuottijulkaisun kansi vuodelta 1863. Runeberg tunnusti Paciuksen sävellyksen vielä vuoden 1848 aikana ilmestyneessä Vänrikki Stoolin tarinoiden ensilaitoksessa. Runeberg oli valinnut alkurunoksi ”Vårt land” -runon, ja Paciuksen sävellys oli teoksen nuottiliitteenä. Paciuksen varsinainen nuottipainos lauluäänelle ja pianolle sekä mieskuorolle a cappella ilmestyi myös vuonna 1848. Vaikka Runeberg oli sisällyttänyt Paciuksen sävellyksen Vänrikki Stoolin tarinoiden ensipainokseen, ei se saanut runoilijalta ehdotonta asemaa, sillä toiseen painokseen sisällytettiin kolme muutakin sävellystä. Frederik Eimele sävelsi Vårt land -runon 1849 sekä lauluäänelle ja pianolle että mieskuorolle, ja Axel Gabriel Ingelius teki oman versionsa 1852.
Saksaksi Maamme-laulu, Finnisches Vaterlandslied, julkaistiin Paciuksen nuotein ensi kerran Leipzigissa syyskuussa 1849 sekä uusina käännöksinä kahdessa vuonna 1852 julkaistussa Vänrikki Stoolin tarinoiden saksannoksessa nimellä Unser Land.
Zaozjorsk
thumb|230px|Arktista kaupunkiarkkitehtuuria thumb|230px|Näkymä yli kaupungin Zaozjorsk on suljettu kaupunki ja samannimisen kaupunkipiirikunnan keskus Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Kaupunki sijaitsee pohjoisen ydinsukellusvenelaivaston päätukikohdan Zapadnaja Litsan läheisyydessä, Litsanvuonosta 2-3 km sisämaahan idän suuntaan, ja toimii tukikohtaa palvelevan henkilöstön asutuskeskuksena. Vuonna 2010 kaupungin asukasluvuksi saatiin 11 199 henkeä.
Maamme
Leviäminen
Kansallislaulun asemaan Maamme-laulu saattoi nousta vasta, kun siihen saatiin suomenkieliset sanat. ”Vårt land” -runosta on tehty useita suomennoksia. Nykyään vakiintuneen käännöksen teki Paavo Cajander vuonna 1889, mutta sen pohjana on Julius Krohnin johtaman työryhmän varhaisempi suomennos.
Zaozjorsk
Kaupunki perustettiin vuonna 1958 Zaozjornyi-nimisenä. Vuosina 1981-1994 sen nimi oli Zapadnaja Litsa, mutta se tunnettiin peitenimillä Murmansk-150 ja Severomorsk-7. Vuodesta 1994 nimi on Zaozersk. Koko kaupunkipiirikunnan pinta-ala on 516 neliökilometriä, ja siihen kuuluvat itse kaupungin lisäksi tukikohdissa sijaitsevat Nerpitsjanlahden, Lopatkinanlahden, Malaja Lopatkan lahden ja Andrejevanlahden sotilaskylät.
Kaupungissa on mm. kolme keskikoulua, kolme lastentarhaa, oma jokapäiväinen sanomalehti, omia TV-lähetyksiä, radioasema ja tsasouna on rakenteilla. Kaupunginjohtaja on Mihail Marjin.
Maamme
Leviäminen
Ylioppilaskunta omaksui laulun ensimmäisenä. Se levisi Helsingin musiikkipiirien ulkopuolelle, kun Akademiska Sångföreningenin ”ylioppilaskaksitoistikot” eli kolminkertaiset laulukvartetit kiersivät Suomea 1850- ja 1860-luvulla ja keräsivät konserttien avulla varoja Ylioppilastalon rakentamiseen. Ylioppilastalo vihittiin 26. marraskuuta 1870, ja Maamme-laulu esitettiin Paciuksen johtamana sekä vihkiäisten aluksi että lopuksi. Vihkiäisten jälkeen Ylioppilastalolta marssittiin vielä yliopistolle ja laulettiin Maamme-laulua.
Maamme-laulun esittäminen levisi ensin virallisiin juhlatilaisuuksiin. Esimerkiksi Saimaan kanavan vihkiäisissä 1856 Richard Faltinin johtama viipurilaisen Behmin koulun oppilaskuoro lauloi sekä Maamme-laulun että Keisarihymnin. Maamme-laulua esitettiin usein Keisarihymnin parina, mikä kuvastaa sen nousua kansalliseksi symboliksi. Sitä laulettiin usein myös keisarin vierailujen aikana, ja Aleksanteri II kuuli sen Helsingissä 1856 ja Aleksanteri III 1885.
Maaseudulla Maamme-laulu alkoi yleistyä vasta 1870-luvun lopulla seura- ja kokoustoiminnassa. Sitä teki tunnetuksi myös vuonna 1874 perustettu Kansanvalistusseura, joka perusti lauluseuroja ympäri maan. Lauluseurojen toiminta huipentui usein juhannuksena pidettyihin kansanjuhliin, joissa kansalliset symbolit tulivat kansalle tutuiksi. Kansakoulu oli todennäköisesti merkittävin reitti laulun leviämiseen. Heinrich Wächter sisällytti sen kertosäkeellisenä vuonna 1864 julkaistuun ensimmäiseen suomenkieliseen koululaulukokoelmaan 50 Koulu-Laulua. Virret ja isänmaalliset laulut olivat kansakoulun laulunopetuksessa keskeisintä aineistoa, ja Maamme oli Reijo Pajamon tekemän tutkimuksen mukaan suosituin laulu vuosien 1869–1881 välisenä aikana.
Maamme-laulu vakiintui koulujen ja seminaarien opetusohjelmaan kansallisen heräämisen ja kristillis-isänmaallisen hengen ansiosta. Sitä pidettiin tärkeänä erityisesti kansallislauluna, mutta sen menestykseen vaikuttivat myös muut tekijät: laulussa ihannoitiin Suomen luontoa, siinä nostettiin esille suomalaisten menneisyys ja maan omaleimaisuus ja vahvistettiin kansallista identiteettiä.
Kielikiistat
Ylioppilaskunnan 1870-lukua leimasivat kielikiistat, jotka repivät myös ylioppilaslaulajien joukkoa. Suomenmieliset laulajat vaativat ohjelmistoon suomenkielisiä lauluja, mitä ruotsinmieliset taas vastustivat. Yhteenotto kärjistyi, kun kuoro kieltäytyi harjoittelemasta August Ahlqvistin sanoittamaa laulua ”Nouse, riennä Suomen kieli”. Akademenista lokakuussa 1882 eronneesta Ylioppilaskunnan Laulajista (YL) tuli fennomaaniliikkeen äänitorvi. Kuoro otti taistelulaulukseen Emil Genetzin veljensä Arvidin runoon säveltämän laulun ”Herää Suomi!” Ruotsinkieliset pitivät laulun esittämistä provokaationa, koska runossa esiintyvä sorron teema vihjasi heidän mukaansa ruotsalaisuuteen.
Ylioppilaskuorojen kielikiistat voimistuivat erityisesti Heikki Klemetin kaudella 1900-luvun alkupuoliskolla. Suomenkielisten päämääränä oli korvata saksalais-skandinaavinen ohjelmisto kokonaan suomalaisilla sävellyksillä. Klemetti suhtautui ruotsinkieliseen perinteeseen, kuten Paciuksen Maamme-lauluun, jyrkän kielteisesti. Riidat keskittyivät Runebergin päivän juhlinnan ympärille. Klemetin kanta oli, että kuoron tuli suunnata laulutervehdyksensä muille kansallisille merkkihenkilöille, jotka Runebergin juhlinta oli sivuuttanut, kuten Lönnrotille ja Kivelle. YL ilmoitti vuoden 1909 Runebergin päivän yhteydessä, ettei osallistuisi enää juhlallisuuksiin. Kuoro ei kuitenkaan ollut yksimielinen, sillä sortovuosien aikana Runebergin asema kansallisena suurmiehenä oli vahva myös perustuslaillisten keskuudessa.
Ylioppilaskunta yritti liennyttää ylioppilaskuorojen välisiä suhteita, ja 1922 Akademen suostuikin esittämään laulutervehdyksen Kalevalan päivänä Lönnrotin patsaalla, mutta YL ei saanut tietoa asiasta. Akademenin laulajat poistuivat paikalta välittömästi, kun YL aloitti laulun ”Nouse, riennä Suomen kieli”. Kolme vuotta myöhemmin YL palasi kuitenkin juhlistamaan myös Runebergia.
Itsenäisen Suomen kansallislauluksi
Itsenäistymisen ja sisällissodan takia kansallislaulusta tuli keväällä 1918 myös osa luokkataistelua. Maamme-laulu oli palannut porvarillisiin itsenäisyysjuhliin, mutta sosialistien tilaisuuksissa soitettiin Marseljeesia ja Internationaalia. Ylioppilaat toivat esille myös Jääkärimarssin, joka onnistui ylittämään kielirajat. Akateemisissa itsenäisyysjuhlissa 1918 Akademiska Sångföreningen esitti sen ruotsiksi ja Ylioppilaskunnan Laulajat suomeksi.
Valkoisten voitto sisällissodassa vakiinnutti myös Maamme-laulun aseman Suomen kansallislauluna. Niin ei kuitenkaan käynyt ilman keskustelua. Aitosuomalainen-lehdessä kirjoitettiin 1925 voimakkaasti Runebergia ja Vänrikki Stoolin tarinoita vastaan. Tietyt suomalaisintoilijat halusivat kunnioittaa Runebergin sijasta ennemmin Lönnrotia ja Kalevalaa. Jyrkimmille tahoille Maamme-laulu esiintyi ”ruotsalaisen miehen sepittämänä ja saksalaisen säveltämänä”. Turun yliopiston ylioppilaskunta ilmoitti maaliskuussa 1928 pyrkivänsä siihen, että yliopiston rehtori V. A. Koskenniemen runo ”Isänmaan kasvot” saisi paikan kansallislauluna.
Turun ylioppilaskunnan aloitetta seurasi laaja sanomalehtikirjoittelu. Joissain puheenvuoroissa korostettiin Maamme-laulun passiivisuutta. Kansallislaulun pitäisi kuvastaa aktiivista isänmaallisuutta, jota edustivat muun muassa valkoinen suojeluskuntahenki ja Akateeminen Karjala-Seura (AKS). Helsingin ylioppilaskunta päätti, että toukokuun Floran päivän juhlassa laulettaisiin myös ”Isänmaan kasvot”. Ylioppilaiden pyrkimykset eivät kuitenkaan lopulta saaneet vastakaikua, sillä juhlapuheen pitänyt maisteri Martti Haavio puhui kauniisti 80 vuotta aiemmin pidetystä Floran päivän juhlasta eikä AKS antanut lausunnossaan tukea Koskenniemen runolle.
Maamme-laulun asemaa ei pystynyt lopulta uhkaamaan edes Jean Sibeliuksen vuonna 1938 Finlandiasta kuorolle sovittama Finlandia-hymni, johon V. A. Koskenniemi kirjoitti sanat 1940. Lopullisesti Maamme saavutti kansallisen arvonsa talvisodan tunnelmissa. Sota-ajan yhteishenki vahvisti monia kansallissymboleita. Maamme-laulu esitettiin kaikissa isänmaallisissa tilaisuuksissa, ja se soitettiin radiossa joka ilta rintamauutisten jälkeen.