cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paleogeenikausi
Paleogeenikausi oli geologinen ajanjakso 65,5–23,03 miljoonaa vuotta sitten. Kausi oli kenotsooisen maailmankauden ensimmäinen kausi ja sitä seurasi neogeenikausi. Paleogeenikausi jaetaan paleoseeniin, eoseeniin ja oligoseeniin, joita pidettiin aiemmin tertiäärikauden epookkeina. Paleogeenikausi alkoi liitukauden lopun joukkotuholla. Paleogeenikautta voidaan kutsua myös alatertiääriksi.
Vadim Brovtsev
Vadim Vladimirovitš Brovtsev (,, , s. 26. heinäkuuta 1969 Tšeljabinsk-65, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen liikemies. Hän toimi tšeljabinskiläisen rakennusyrityksen johtajana ennen kuin vuonna 2009 hänet valittiin Etelä-Ossetian pääministeriksi. Pääministerikausi jatkui vuoteen 2012. Brovtsevilla ei ollut mitään aikaisempia siteitä Ossetian alueelle.
Tribedo
Tribedo Oy, vuoteen 2021 Opset, on vuonna 2001 perustettu suomalainen OP:n ja Bravedo Oy:n yhteisyritys, joka tuottaa OP Ryhmälle asiakas- ja asiantuntijapalveluita. Tribedon liikevaihto oli 31,4 miljoonaa euroa vuonna 2021.
Tehtävät ja henkilöstö
Tribedon tarjoamia tehtäväalueita ovat esimerkiksi monikanavainen asiakaspalvelu, erilaiset back office -tehtävät, digitointi- ja talouspalvelut, digitaalinen viestintä sekä monet asiantuntijatehtävät henkilöstövuokrauksena.
Palveluita tuotetaan suomeksi ja ruotsiksi.
Tribedossa työskentelee noin 800 henkilöä.
Bravedo Oy osti ISS Palvelut Oy:n osuuden Tribedosta toukokuussa 2021. Yritysnimi muuttui omistajavaihdoksen myötä Opsetista Tribedoksi.
Pohjoinen alue (Eritrea)
Pohjoinen alue eli Anseban alue (Zoba 'Anseba) on yksi kuudesta Eritrean vuonna 1996 voimaan tulleen aluejaon ylimmän tason hallintoalueista. Pohjoisen alueen hallintokeskus on Keren (75 000 as., arvio).
Anseban pinta-ala on 23 200 neliökilometriä.
Pohjoinen alue jakautuu aluehallinnon toisella tasolla 11 alialueeseen (Nus-Zoba) seuraavasti:
Henry Patrick Rohlman
Henry Patrick Rohlman (17. maaliskuuta 1876 Appelhausen – 13. syyskuuta 1957) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1901 ja nimitettiin Davenportin hiippakunnan johtajaksi Iowaan 20. toukokuuta 1927. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi James John Keane, jota avustivat Edmond Heelan ja Thomas William Drumm.
Rohlman sai 15. kesäkuuta 1944 nimityksen Dubuquen koadjuuttoriarkkipiispaksi ja Macran titulaariarkkipiispaksi. Hänestä tuli 11. marraskuuta 1946 Dubuquen arkkipiispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 2. joulukuuta 1954. Eläkkeellejäämispäivänään Rohlman sai vielä nimityksen Cotradan titulaariarkkipiispaksi.
Maatyrannit
Maatyrannit (Muscisaxicola) on tyrannien heimoon kuuluva lintusuku.
Tuomo Kuusi
Kuusi väitteli tohtoriksi Teknillisen korkeakoulun Matematiikan laitokselta vuonna 2007. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Harnack estimates for supersolutions to a nonlinear degenerate parabolic equation. Väitöstyön ohjaaja oli professori Juha Kinnunen.
David Cassidy
David Bruce Cassidy (12. huhtikuuta 1950 New York – 21. marraskuuta 2017 Florida ) oli yhdysvaltalainen poplaulaja, lauluntekijä ja näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi televisiosarjasta The Partridge Family, jota esitettiin Yhdysvaltojen televisiokanavilla vuosina 1970–1974. Siinä hän esitti perheen muusikoksi ryhtyvää esikoispoikaa, ja sarjan ansiosta hänestä tuli myös tosielämässä yksi 1970-luvun suosituimmista teini-idoleista ja poplaulajista.
1970-luvun alkupuolella David Cassidyn ihailijakerhossa väitetään olleen enemmän jäseniä kuin Elvis Presleyn tai The Beatlesin vastaavissa. Cassidy oli myös ensimmäinen poptähti, jonka ympärille tehtiin runsaasti oheistuotteita julisteista koulutarvikkeisiin.
David Cassidy esiintyi sekä Partridge Familyn että omissa nimissään julkaistuilla äänilevyillä. Cassidyn laulamia Partidge Family -singlejä olivat ”Doesn’t Somebody Want To Be Wanted”, ”I Woke Up In Love This Morning”, ”Breaking Up Is Hard To Do” ja ”I Think I Love You”. Omalla nimellään julkaistuista singleistä suurimpia hittejä olivat ”Cherish”, ”Could It Be Forever”, ”How Can I Be Sure”, ”Rock Me Baby” ja ”Lyin’ to Myself”.
Soolouransa jälkeen David Cassidy toimi television parissa tuottajana, käsikirjoittajana ja säveltäjänä. Hän myös vieraili musikaaliproduktioissa New Yorkin Broadwayllä ja Lontoon West Endissä sekä oli vakioesiintyjänä Las Vegasissa.
Yksityiselämä
David Cassidyn vanhemmat olivat näyttelijät Jack Cassidy ja Evelyn Ward, joiden ainoa lapsi hän oli. Jack Cassidyn toisesta avioliitosta näyttelijä Shirley Jonesin kanssa Davidin veli- ja sisarpuolia olivat Shaun, Patrick ja Ryan Cassidy, joista kaksi ensimmäistä ovat myös viihdealalla. David Cassidyn tytär on laulaja-näyttelijä Katie Cassidy.
Vuonna 1994 David Cassidy julkaisi omaelämäkertansa C’Mon, Get Happy.
Cassidy kamppaili päihderiippuvuutensa kanssa ja joutui sen vuoksi ongelmiin myös lain kanssa. Hän sairasti dementiaa, kärsi munuaisen vajaatoiminnasta ja olisi tarvinnut maksansiirron. Cassidy kuoli floridalaisessa sairaalassa 67-vuotiaana 21. marraskuuta 2017.
Projekti 671
Projekti 671 oli Neuvostoliiton laivaston 49 ydinsukellusveneen muodostama alusluokka, jota valmistettiin vuosina 1967–1992. Aluksista 15 kuului projekteihin 671 ja 617V "Jorš" (, kiiski), 7 projektia 671RT "Sjomga" (, lohi) ja 26 projektiin 671RTM(K) "Štšuka" (, hauki).
Suunnittelu
Luokan kehitys käynnistettiin 1959 asettamalla vaatimus 2 000 tonnin uppoumasta ja 300 metrin sukellussyvyydestä. Siinä oli kehittynyt pisaranmuotoinen runko, joka mahdollistaa suuren nopeuden. Sen sijaan ne olivat huomattavasti äänekkäämpiä kuin vastaavat Yhdysvaltain laivaston alukset, kuten Sturgeon-luokka, eikä merkittäviä toimia havaitsemisen vaikeuttamiseksi tehty.
Aseistukseksi tuli kuusi 533 mm:n torpedoputkea, joista voitiin laukaista myös ydinkärkinen E53-65K tai 40 km päähän yltävä RPK-2 Vjoga, jota kyettiin käyttämään pinta-aluksia vastaan tai sukellusveneitä vastaan kuljettamalla pieni mallin 82R:n torpedo tai 90R-ydinsyvyyspommi. Aluksiin mahtui 24 torpedoa.
Luokan aluksia oli tarkoitus käyttää monipuolisesti tuhoamaan vihollisen sukellusveneitä tai suojaamaan omia pinta-aluksia.
Victor II
Luokkaa uudistettiin 1970-luvun alussa projekti 671RT:na, johon lisättiin kaksi 650 mm:n torpedoputkea neljän 533 mm:n lisäksi uusia aseita, kuten RPK-7 Vorobeita varten, joka kasvatti RPK-2:n kantomatkan 120 kilometriin. Lisäksi aluksen torpedo-osastoon asennettiin nosturit suuren kaliiperin aseiden käsittelemiseksi ja lataamiseksi putkiin. Pituus kasvoi 101,8 metriin. Nato antoi näille aluksi koodin Uniform, sitten Victor II. Aluksia rakennettiin 1972–1978 seitsemän, jonka jälkeen työt keskeytettiin, kun vakoojat saivat selville Naton pystyvän seuraamaan näitä aluksia.
Victor III
pienoiskuva|671RTM 1994
Aluksen hiljentämiseksi runkoa jatkettiin kuudella metrillä, jotta turbiinien alle saatiin äänieristys. Myös elektroniikkaa, navigaatio- ja satelliitti- ja radiojärjestelmiä uusittiin. Malli sai nimen projekti 671RTM. Sen tunnistaa perän päälle asennetusta towed array -laitteiston säiliöstä. Ensimmäinen 21:n veneen erä valmisttui 1977–1985 ja Amiraliteetin telakka rakensi viisi lisää Leningradissa. Amiraliteetin rakentamiin veneisiin tuli uusi akustinen Kolos-sensorijärjestelmä, jolla varustettu malli sai nimen 671RTMK. Osa 671RTM-mallin veneistä päivitettiin 671RTMK:n varustukseen ja varustettiin uudella Granat-ohjuksella. Veneen taistelujärjestelmä Vikingin sanotaan käyttäneen japanilaisen Toshiban toimittamia tietokoneita.
Osa 671RTM/671RTMK-veneistä asetettiin sukellusveneentorjuntatehtäviin RPK-6-ohjuksella varustettuna ja osa pinta-alusten torjuntaan meritorjuntaohjuksilla varustettuna
Kaikki Victor I ja II veneet on poistettu käytöstä 1996 mennessä.
Jean-Pierre Urkia
Jean-Pierre Urkia MEP (27. marraskuuta 1918 – 21. joulukuuta 2011) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 26. kesäkuuta 1942 ja nimitettiin Paksén apostoliseksi vikaariksi Laosissa sekä Masclianaen titulaaripiispaksi 12. kesäkuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jean-Rosière-Eugène Arnaud, jota avustivat Claude-Philippe Bayet ja Michel-Auguste-Marie Langer.
Urkia erosi tehtävistään apostolisena vikaarina 10. heinäkuuta 1975.
Perttu Rastas
Perttu Tapio Rastas (s. 4. lokakuuta 1952 Helsinki) on suomalaisella video- ja mediataiteen kentällä yli 30 vuotta toiminut kuraattori, tuottaja ja tapahtumien organisoija sekä asiantuntija. Hän työskenteli Kansallisgallerian Kiasman intendenttinä ja Kansallisgallerian kuvaamon kuvaamopalvelupäällikkönä ja erikoissuunnittelijana 1996–2016. Perttu Rastas toimi Uudistuva ihmiskunta -lehden päätoimittajana vuosina 1982–1985.
1980-luvun puolivälissä Rastas oli mukana käynnistämässä Kansan Sivistystyön Liiton videotyöpajaa, jossa moni taiteilija sai perustan videotoiminnalle. Hän toimi suomalaisen videotaiteen levitysarkisto AV-arkin perustajana ja työntekijänä ja oli järjestämässä Suomen ensimmäistä laajaa kansainvälistä mediataiteen festivaalia, Muumediafestivaalia, 1989–1994. Hän toimi myös ensimmäisenä Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen (AVEK) mediataiteen tuotantotuen esittelijänä 1992–1996.
Rastas oli Taiteen keskustoimikunnan mediataiteen jaoston jäsen 2000–2009. Kaudella 2013–2014 hän oli Taiteen edistämiskeskuksen media-, sarjakuva-, ja kuvitustaiteen toimikunnan puheenjohtaja. Kaudella 2015–2016 hän oli Taiteen edistämiskeskuksen audiovisuaalisen toimikunnan varapuheenjohtaja ja mediataidejaoston puheenjohtaja sekä jäsen Taiteiden välisyyden, moninaisuuden ja kansainvälisyyden toimikunnassa.
Vuonna 2005 Rastas sai ensimmäisenä AV-arkin kiertopalkinnon suomalaisen mediataiteen edistämisestä. Tammikuussa 2014 hänet kutsuttiin Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun ja 2018 Muu ry:n kunniajäseneksi. Vuonna 2019 Taiteen edistämiskeskuksen Audiovisuaalinen toimikunta myönsi Rastaalle mediataiteen valtionpalkinnon.
Finngulf LNG
Finngulf LNG oli suomalaisen kaasuyhtiö Gasumin hanke, jossa suunniteltiin suuren nesteytetyn maakaasun eli LNG:n tuontiterminaalin rakentamista Etelä-Suomeen, kunnes Gasum perui hankeen vuonna 2015.
Terminaalissa LNG höyrystetään kaasuksi ja syötetään Suomen maakaasuverkostoon. Lisäksi LNG:tä voidaan toimittaa terminaalista nestemäisessä muodossa proomuilla tai säiliöautoilla uusiin käyttökohteisiin, kuten laivojen polttoaineeksi tai teollisuuden käyttöön. Terminaalin yhteyteen tulisi myös LNG:n varastosäiliö.
Terminaalihankkeen YVA-arviointiselostus valmistui toukokuussa 2013. Uudenmaan ELY-keskus totesi lausunnossaan syyskuussa 2013, että arviointimenettely on riittävä ja täyttää sille asetetut sisältövaatimukset.
Terminaali tulisi Inkoon Joddböleen tai Porvoon Tolkkisiin. Terminaalin sijoituspaikka ja kokoluokka riippuvat kaasuyhteydestä Baltiaan ja mahdollisesti myönnettävästä EU-tuesta. Gasumin tavoitteena on investointipäätöksen tekeminen terminaalin rakentamisesta vuonna 2014.
Gasum perui hankeen lokakuussa 2015.
Donald Fields
Donald Fields (1937 Leeds, Englanti – joulukuu 1987 Helsinki) oli brittiläinen Suomessa työskennellyt toimittaja ja englannin kielen opettaja.
Fields asui Suomessa 1960-luvun keskivaiheilta alkaen ja teki aluksi englanninkielisiä ohjelmia Ylen ulkomaanpalvelulle ja opetti englantia Helsingin kauppakorkeakoulussa. Myöhemmin hän toimi The Sunday Timesin Pohjoismaiden-kirjeenvaihtajana ja teki juttuja myös The Guardian- ja The Independent -sanomalehtiin, UPI-uutistoimistolle, BBC:lle, tanskalaiseen Politiken-lehteen sekä eräille Pohjois-Amerikan radioasemille.
Donald Fieldsin suorasanainen raportointi muun muassa Suomen ulkopolitiikasta herätti Suomessa närkästystä jopa viranomaisissa. Hänet muistetaan muun muassa vuoden 1982 artikkelistaan ”Suomalainen itsesensuuri”, joka julkaistiin Index of Censorship -lehden lisäksi Helsingin Sanomissa.
Fields yhdisti kielenopetusta ja journalismia Helsingin Sanomien englanninkielisissä pakinoissaan. Hän myös näytteli television kielenopetusohjelmissa, kuten Neil Hardwickin ja Joseph Whiten käsikirjoittamassa kaksiosaisessa englanninkielisessä minisarjassa Invitation to a Murder (Yle 1976, ohj. Marjatta Cronwall).
Maastohiihdon maailmancup 2014–2015
Maastohiihdon maailmancup 2014–2015 oli historian 34. virallinen maailmancup-kausi. Se alkoi 29. marraskuuta 2014 Suomen Rukalla ja päättyi 15. maaliskuuta 2015 Norjan Oslossa.
Ilmapuolustusaluekeskus
Ilmapuolustusaluekeskus, lyhenne IPAK, oli talvisodan aikana ilmapuolustuksen keskuksia. Ilmapuolustuksen uudelleen organisoinnissa välirauhan aikana 17. kesäkuuta 1940 tuli alueiden välille uusi aluejako ja ilmapuolustusaluekeskukset muuttuivat ilmavalvonta-aluekeskuksiksi.
Ilmapuolustusesikunta määräsi 1. heinäkuuta 1940, että Suomi oli jaettu 37 ilmavalvonta-aluekeskukseen.
Ammattiliitto
Ammattiliitto (myös ammattijärjestö) on ammattiyhdistysliikkeen puitteissa toimiva järjestö, joka pyrkii puolustamaan ja parantamaan työntekijöiden työehtoja.
Ammattiliitot neuvottelevat työehtosopimuksia työnantajapuolen kanssa.
Historia
Vähitellen ammattiyhdistysten toimintaoikeudet on kuitenkin yleisesti tunnustettu muun muassa Kansainvälisen työjärjestön (ILO) konventioissa. Suomessa eräänä käännekohtana voidaan pitää niin sanottua ”tammikuun kihlausta” vuonna 1940, jolloin työnantajajärjestöt tunnustivat ammattiliitot tasavertaiseksi sopimuskumppaniksi, mutta laillinen toimintaoikeus niillä oli ollut jo hyvin pitkään.
Liberaalit olivat keskeisessä roolissa ammattiyhdistysten perustamisessa ja levittämisessä, myös Suomessa. Tavoitteena eivät olleet lakot tai luokkataistelu vaan työntekijöiden tukeminen, neuvominen ja sivistäminen, toimiminen näiden vakuutusyhtiöinä työkyvyttömyyttä, sairautta ja työttömyyttä vastaan, työntekijöiden neuvominen parhaiden työehtojen saamiseksi jne. Myös moni työntekijöiden oloista huolestunut tehtailija perusti ensimmäisiä ammattiyhdistyksiä, kuten englantilainen sosialisti Robert Owen ja suomalainen Viktor Julius von Wright. 1800-luvun puolivälissä sosialistien rooli alkoi vahvistua ja sosialistien ja liberaalien yhteistyö väheni. Myös kristillisiä, nationalistisia ja muita ammattiyhdistyksiä perustettiin.
Työntekijöiden yhdistystoiminta syntyi Suomessa 1800-luvun puolessavälissä, Suomen teollistumisen alkuvaiheessa. Suomen ensimmäinen ammattiyhdistys, Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys perustettiin vuonna 1869. Varsinainen murros alkoi 1880-luvulla, kun kirjanpainajat, maalarit, räätälit, pelti- ja vaskisepät, puusepät, muurarit ja suutarit ryhtyivät perustamaan omia yhdistyksiään.
Professori Hannu Soikkasen mukaan työväenliikkeen synty oli Suomessa seurausta kolmen aatevirtauksen kohtaamisesta. Vuosisadan puolivälistä lähtien sääty-yhteiskunta oli nopeuttanut kulkuaan kohden omaa tuhoaan ja oli käynnissä melko ripeä muutos kapitalistiseksi yhteiskunnaksi, jossa oli vielä selkeät luokkarajat. Nämä kolme murroksen tullutta aatevirtausta olivat kansallisuusaate, liberalismi ja sosialismi. Tähän murrosvaiheeseen liittyy myös kohoava ja yhä jatkuva kansalaisjärjestöjen ja kansalaisliikkeiden muodostaminen, jotka ovat demokraattisen kansalaisyhteiskunnan perusteita. Myös työväenliike on tällainen 1800-luvun lopun kansanliike, joka takaa yhteiskunnan demokraattista toimintaa.
Vuonna 1883 perustettiin ensimmäiset työväenyhdistykset, ja tästä alkanutta vaihetta työväenliikkeessä kutsutaan wrightiläiseksi työväenliikkeeksi. Perustettuihin yhdistyksiin liittyi eritoten kaupunkien käsityöläisiä ja ammattityöntekijöitä. Lisäksi työnantajien kuuluminen yhdistyksiin oli hyvin yleistä. Tätä vaihetta työväenliikkeen historiassa voidaan pitää myös eräänlaisena patronaattisen työväenliikkeen aikana. Vuoteen 1899 mennessä työväenyhdistyksiä oli perustettu lähes kaikkiin Suomen kaupunkeihin ja useille teollisuuspaikkakunnille. Myös joihinkin mökkiläisvaltaisiin maaseutupitäjiinkin oli perustettu omat yhdistyksensä.
1890-luvulla työväenliikkeessä pääsi jyrkempi suunta vallalle, kun sosialistiset aatteet alkoivat saada ammattiyhdistyksiä yhä laajemmin haltuunsa. Suomessa työväenliike julistautui sosialistiseksi vuonna 1899, jolloin sen nuorsuomalaiset johtajat erosivat. Liikkeen tavoitteiden joukossa kuitenkin säilyi liberaalien vaatimuksia, kuten yleinen ja yhtäläinen äänioikeus sekä yhdistymis-, kokoontumis-, lausunto- ja painovapaus.
Suomen vanhin ammattiyhdistys on 1869 perustettu Helsingin kirjatyöntekijöiden yhdistys, mutta laajemmin ammatillinen järjestäytyminen alkoi edetä vasta 1900-luvun alussa. Ensimmäinen keskusjärjestö Suomen Ammattijärjestö (SAJ) perustettiin 15. huhtikuuta 1907, ja se oli läheisessä suhteessa Suomen Sosialidemokraattiseen puolueeseen.
Suomen sisällissodan jälkeen SAJ:ssa saivat enemmistön kommunistit ja vasemmistososialistit, ja heinäkuussa 1930 Lapuan liikkeen painostama valtiovalta lakkautti sen. Uusi keskusjärjestö, Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto (SAK), perustettiin 19. lokakuuta 1930, perustajana lähinnä sosiaalidemokraatit.
Talvisodan aikana 1940 työnantajat tunnustivat SAK:n sopimuskumppaniksi, ja 1944 tehtiin ensimmäinen keskusjärjestöjen välinen yleissopimus. Myös toimihenkilöt alkoivat järjestäytyä, kun STTK perustettiin 1946 ja Akava 1950.
1950-luvun lopulla sosiaalidemokraattien keskinäinen riita ulottui myös ammattiyhdistysliikkeeseen. SAK:n jäätyä TPSL:n kannattajien haltuun osa SDP:n kannattajien hallitsemista liitoista erosi ja muodosti uuden Suomen Ammattijärjestön, osin CIA:lta saadun rahoituksen turvin. TPSL:n kuihduttua SAJ ja SAK yhdistyivät jälleen 1969 Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestöksi eli nykyiseksi SAK:ksi.
Keskusjärjestöt
Suomessa ammattiliitot ovat järjestäytyneet pääasiassa kolmeen keskusjärjestöön:
Keskusjärjestöillä oli yhteensä 2 098 000 jäsentä vuoden 2018 alussa. Tämä on vähentynyt 55 000 jäsenellä kolmen vuoden aikana.
Kaikki kolme suomalaista keskusjärjestöä ovat jäseninä Ammattiyhdistysliikkeen maailmanjärjestössä.
Hiekkalaatikko (tietotekniikka)
Hiekkalaatikko on tietokoneohjelmien testaukseen tarkoitettu ympäristö, jossa ohjelmaa voidaan suorittaa siten, että se ei vaikuta isäntäkoneen muun ohjelmiston toimintaan. Hiekkalaatikon pääsyä laitteistoresursseihin on usein rajoitettu, esimerkiksi ylivuotojen estämiseksi. Ohjelmistokehityksen lisäksi hiekkalaatikkoa käytetään muun muassa tietokonevirusten toiminnan tutkimiseen.
Kehonrakennus Pan-Amerikan kisoissa 2019
right|230px Kehonrakennuksessa kilpailtiin Pan-Amerikan kisoissa 2019 10. elokuuta 2019. Kilpailut käytiin Chorrillos Military Schoolissa. Naisille ja miehille oli omat sarjat. Kumpaankin sarjaan osallistui 16 urheilijaa. Elsalvadorilainen urheilija voitti kummankin sarjan.
Messier 23
Messier 23 on Messierin luettelon 23. kohde. Se on avoin tähtijoukko jousimiehen tähdistössä. Kohteen löysin Charles Messier vuonna 1764.
Kohteen kuumimmat tähdet ovat spektriluokkaa B9, ja kirkkaimman tähden magnitudi on +9,21.
Fiat Tipo
Fiat Tipo viittaa seuraaviin Fiat-malleihin:
Tietokoneen kotelo
Tietokoneen kotelo on kotelo, johon asennetaan tietokoneen sisäiset osat, kuten emolevy, laajennuskortit, massamuistit (kiintolevy, optinen asema) ja virtalähde. Tietokoneen kotelon rakennusmateriaalina käytetään yleensä terästä tai alumiinia, mutta epätavallisempia materiaaleja kuten puuta ja jopa Lego-palikoita on nähty käytettävän kotitekoisissa koteloissa.
Standardit
Uusin kotelon ja virransyötön määrittely on BTX (Balanced Technology Extended), jota suunniteltiin ATX:n korvaajaksi vuosien 2004 ja 2005 aikana. BTX voi käyttää samaa virtalähdettä kuin ATX, mutta sen lämmönhallintaan on kehitetty erityistä huomiota. BTX-koteloiden myyminen kuluttajille on lopetettu ja arkkitehtuuri on käynyt tarpeettomaksi uusien vähävirtaisten 64-bittisten suorittimien myötä. Kuitenkin esimerkiksi Applen Mac Prossa on BTX-kotelo. Sekä ATX- että BTX-määrittelyn on tehnyt Intel.
Räkkiasennusta varten kotelon ulkoiset mitat ovat määritelty räkkiyksikkönä. Räkkiä käytetään erityisesti palvelinkoneille.
Finnish Graffiti
Finnish Graffiti on albumi, jolle on koottu Suomipopin alkuaikojen musiikkia. Sen alaotsikoita ovat Suomalaisen rockin historiaa vol. 1 ja Rautalankaa ja Beat-musiikkia 1961-1965.
Tietokoneen kotelo
Ulkonäkö
1990-luvulla useimmat kotelot olivat vaalean kellanruskeita suorakaiteen muotoisia laatikoita. Tällaisia koteloita käytetään nykyään useissa edullisissa tietokoneissa, jotka on koottu tavanomaisista komponenteista. 2000-luvulla tunnetut valmistajat ovat siirtyneet perinteisistä vaalean kellanruskeasta värisistä tyypillisesti mustiin, tummanharmaisiin ja hopeanvärisiin koteloihin.
Finnish Graffiti
Kappaleet
Levy 1, "Rautalankaa"
Tietokoneen kotelo
Ulkonäkö
Kotelon modaus on toimenpide, jonka tarkoituksena on tehdä tietokoneen kotelosta ulkoisesti hienomman näköinen ja usein myös kiinnittää huomiota korkeatasoisten tai epätavallisten osien käyttöön. 2000-luvulta lähtien joissain koteloissa on ollut läpinäkyviä paneeleita tai akryyli-ikkunoita jotta käyttäjä voi katsoa kotelon sisälle tietokoneen ollessa käytössä. Modatuissa koteloissa voi myös olla sisäinen valaistus ja paranneltu jäähdytys. Myös kotelon maalaaminen on yleistä. Jotkut harrastajat rakentavat kotelon itse käyttämällä raaka-aineina esim. alumiinia, terästä, akryyliä tai puuta.
Finnish Graffiti
Kappaleet
Levy 2, "Laulettua Beat-musiikkia
Tuotanto
Levy 1
Levy 2
Lähteet
LP-levy Finnlevy FL 1500-1501
Tisamenos (Theban kuningas)
Tisamenos oli kreikkalaisessa mytologiassa Thersandroksen ja Demonassan poika ja Theban kuningas. Hän oli Autesionin isä.
Sen jälkeen kun Thersandros, Theban kuningas, oli kuollut ensimmäisessä Troijan sodan taistelussa tultuaan Telefoksen surmaamaksi, siirtyi hallintovastuu Peneleokselle, Tisamenoksen valvojalle, Tisamenoksen ollessa vielä liian nuori ottamaan valtaistuinta itselleen. Peneleos johti boiotialaisia toiseen Troijan taisteluun, mutta hänen saatuaan surmansa taistelussa Tisamenos valittiin Theban kuninkaaksi. Hänen seuraajansa oli hänen poikansa Autesion.
Vesa Majamaa
Vesa Veikko Majamaa (s. 1945) on oikeustieteen tohtori, suomalainen oikeustieteilijä ja Lapin yliopiston ympäristöoikeuden professori ja sittemmin Helsingin yliopiston professori. Hän on ollut Lapin yliopistossa vuodesta 1984 ja tutkinut kiinteistö- ja varallisuusoikeutta sekä kaavoitukseen ja rakentamiseen liittyviä kysymyksiä. Helsingin yliopistossa hän oli ympäristöoikeuden dosentti 1982–1986, hänellä oli vuodesta 1987 henkilökohtainen ylimääräinen professuuri. Hän toimi Helsingin yliopistossa vuoteen 2009. Majamaa on öljysuojarahaston hallituksen puheenjohtaja.
Seidokaikan
Seidokaikan on japanilaisen Kazuyoshi Ishiin vuonna 1980 perustama karaten tyylisuunta.
Alkuperä
Ishii aloitti harjoittelemaan Kyokushinia Hideyuki Ashiharan opissa 1969. Sittemmin Ishii lopetti Kyokushinin harjoittelun ja seurasi Ashiharaa harjoittelemaan tämän uutta tyylisuuntaa vuonna 1980. Vain muutaman kuukauden harjoittelun jälkeen Ishii lopetti harjoittelemisen ja perusti oman tyylisuuntansa Seidokaikanin. Tyyli pohjautuu pitkälti Kyokushiniin ja hieman Ashiharaan, jonka lisäksi lajin kilpamuodossa sallitaan vastustajaan tarttuminen. Vuonna 1993 Ishii perusti myös K-1 potkunyrkkeily kilpajärjestön.
Ana Guevara
Ana Gabriela Guevara Espinoza (s. 4. maaliskuuta 1977 Nogales, Sonora) on meksikolainen 400 metrin juoksija.
Guevara osallistui 1996 Sydneyn nuorten MM-kisoihin, joissa karsiutui 400 metrin välierissä. Vuonna 1998 hän voitti Ibero-Amerikan mestaruuden 400 metrillä ja oli Keski-Amerikan mestaruuskilpailuissa 800 metrin juoksussa toinen. Seuraavana vuonna hän sijoittui Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 400 metrillä neljänneksi, voitti matkan Pan-Amerikan kisoissa sekä karsiutui Sevillan ulkoratojen MM-kisojen välierissä ajalla 50,70. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän sijoittui viidenneksi ajalla 49,96. Hän oli kauden lopussa GP-finaalissa myös viides. Vuonna 2001 voitti MM-pronssia Edmontonin MM-kisoissa ajalla 49,97.
Guevara ilmoitti tammikuussa 2008 lopettavansa kilpauransa.
Uran jälkeen
Guevara siirtyi lopetettuaan urheilemisen politiikkaan ja hänet valittiin maansa työväenpuolueen kansanedustajaksi kaudelle 2012–2018. Hänet pahoinpideltiin Mexico Cityssä joulukuussa 2016.
Peneleos
Peneleos oli kreikkalaisessa mytologiassa Hippalkmoksen ja Asteropen poika ja Theban kuningas. Hän oli Ofelteen isä. Peneleos osallistui argonauttien retkeen ja kuului Helenan kilpakosijoihin.
Kun Thersandros, Theban kuningas, oli kuollut eksyttyään matkalla Troijan sotaan ja jouduttuaan Telefoksen surmaamaksi, otti Peneleos hallintovastuun Tisamenoksen, Thersandroksen vielä alaikäisen pojan, holhoojana. Lisäksi hänet valittiin yhdessä Leitoksen kanssa boiotialaisten johtajaksi toiselle sotaretkelle Troijaan. Taistelussa hän surmasi Ilioneuksen, Forbaksen pojan, ja Lykonin. Tämän jälkeen Polydamaan keihäs osui häntä olkapäähän.
Penelos mainitaan myös Troijan hevosen sisällä piilotelleeksi soturiksi, ja sieltä noustuaan hän tappoi Koroiboksen, Mygdonin pojan, Pallas Athenen alttarille. Tosin Pausanias kertoo, että Koroiboksen surmasi joko Neoptolemos tai Diomedes.
Kun Telefoksen poika Eurypylos oli surmannut Peneleoksen, valittiin Theban kuninkaaksi Tisamenos.
Tauno Tukevan sota
Tauno Tukevan sota on Heidi Köngäksen 2010 ohjaama draamasarja Laila Hirvisaaren romaanisarjan Lehmusten kaupunki pohjalta. Sarjan ovat käsikirjoittaneet Laila Hirvisaari ja Eve Hietamies. Sarjan esitti Yle TV1 joulukuussa 2010. Tauno Tukevaa näyttelee Jaakko Saariluoma.
Mutkajoki
thumb|Mutkajokea elokuussa 2004. Mutkajoki (myös Astervajoki, ) on joki Louhen piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Joki saa alkunsa Nuupajärvistä Paanajärven pohjoispuolella ja laskee Paanajärven itäpäähän järven luusuan pohjoispuolella. Joen pituus on 17 kilometriä ja valuma-alueen pinta-ala 95,6 km². Joki virtaa koko matkaltaan vuonna 1992 perustetussa Paanajärven kansallispuistossa, johon myös sen valuma-alue lähes kokonaisuudessaan kuuluu. Ennen toista maailmansotaa joki sijaitsi Suomen alueella Kuusamossa mutta tuli Sallan–Kuusamon alueen alueluovutusten 1941 ja 1944 jälkeen kuulumaan Neuvostoliittoon ja myöhemmin Venäjään.
Metsämörri
Historia
pienoiskuva|200px|Metsämörrikurssi vuonna 1966. Gösta Frohm alkoi suunnitella luontokoulutoimintaa lapsille vuonna 1925. Tärkeä osa luontokoulua oli Metsämörri-satuhahmo. Frohmin ideat metsämörritoiminnasta eivät aluksi saaneet kannatusta. Elokuussa 1956 Gösta Frohm esitteli metsämörrikonseptin uudelleen Lida friluftsgårdilla, jonne hän oli kutsunut Friluftsfrämjandet-järjestön jokaisen alueyhdistyksen koulutukseen. Metsämörri sai nimensä 25. tammikuuta 1957, ja samana vuonna lapsille järjestettiin ensimmäiset Metsämörrikurssit. Skogsmulle-hahmo ja -nimi ovat olleet vuodesta 1990 lähtien rekisteröityjä tavaramerkkejä Friluftsfrämjandet-järjestössä.
Hahmo
Gösta Frohmin mörritarinan mukaan Mörri syntyi myrskyisenä päivänä, jolloin ukkosti ja salamoi. Myrsky laannuttua aurinko paistoi sammaleiselle kivelle, jonka päällä Mörri makoili. Metsän eläimet auttoivat Mörriä ompelemalla hänelle vihreät vaatteet hämähäkinseitistä, lehdistä ja sammaleesta. Mörri teki itselleen hatun tuohesta, johon teeri antoi sulan koristeeksi. Sulka kuitenkin likaantui, joten Mörri pyyhki sulkaa puolukkamättääseen, jolloin siitä tuli kauniin punainen. Pian tämän jälkeen Mörri tapasi kaksi lasta, jotka antoivat hänelle lapikkaansa, ettei hän satuttaisi jalkojaan. Näillä lapsilla oli samat nimet kuin Göstan omilla lapsilla, Sten ja Anna. Tarinan suomenkielisessä versiossa nämä nimet on korvattu suomalaisilla nimillä Timo ja Anne.
Metsämörri on lasten ystävä. Tarinoiden mukaan Metsämörri tulee lasten luo leikkimään, laulamaan ja kertomaan luonnosta. Metsämörri on luonnon kunnioittamisen symboli. Tervehtiessään Metsämörrillä on tapana huudahtaa "Hoi kolikok".
Gösta Frohmilla oli toisinaan tapana pukeutua Mörriksi. Tuolloin häntä kutsuttiin kunnioittavasti "Gammelmulleksi" (vapaasti suom. “Vanhaksi Mörriksi”).
Sollefteåssa on Mulleriket (vapaasti suom. Mörrimaa), jossa on mahdollista nähdä muun muassa Metsämörrin maja. Mulleriket on luotu yhteistyössä Gösta Frohmin ja Friluftsfrämjandet-järjestön kanssa.
Mörrin ystäviä ovat:
Metsämörritoiminta Suomessa
Suomenkielistä metsämörritoimintaa kehittää ja koordinoi Suomen Latu. Lisäksi järjestö vastaa Metsämörriohjaajien koulutuksesta. Koulutuksen saaneet ohjaajat pitävät kursseja varhaiskasvatuksessa, kouluissa ja Suomen Ladun jäsenyhdistyksissä. Ruotsinkielisestä metsämörritoiminnasta Suomessa vastaa Finlands Svenska Idrott. Metsämörritoiminnassa on lapsille omat ikäryhmänsä. Ryhmät muodostetaan lasten taitojen ja temperamentin sekä ryhmän koon ja ikäjakauman mukaan.
Neogeenikausi
Neogeenikausi oli kenotsooisen maailmankauden keskimmäinen kausi 23,02–2,588 miljoonaa vuotta sitten. Kautta edelsi paleogeenikausi ja sen jälkeen alkoi nykyinen kvartäärikausi. Neogeenikausi jaetaan mioseeniin ja plioseeniin, jotka jaetaan vielä pienempiin vaiheisiin.
Nisäkäslajisto kehittyi neogeenikaudella kohti nykyistä ja apinat kohti ihmistä. Ilmasto viileni ja kuivui. Ruohotasangot laajenivat ja aavikot kasvoivat ajoittain. Ilmastossa esiintyi välillä kosteampia kausia. Alankomaissa vallitsi yli kymmenen miljoonaa vuotta sitten mioseenin alkupuolella lämmin, subtrooppinen ilmasto, joka alkoi myöhemmin viiletä sekä muuttua epävakaaksi heilahtelemalla entistä nopeammin ja rajummin. Alankomaissa esiintyi vielä neogeenikauden lopussa plioseenin aikana kaksi muutaman sadantuhannen vuoden jaksoa, joiden aikana ilmasto oli parhaimmillaan lähes subtrooppinen. Kauden lopussa ja kvartäärikauden alkaessa tapahtui huomattava ilmaston jäähtyminen.
Neogeenikausi käsittää entisen tertiäärikauden kaksi epookkia, mioseenin ja plioseenin. Neogeenikauden määritelmästä käytiin väittelyä geologien kesken 2000-luvun alussa. Kauden katsottiin välillä sisältävän myös kvartäärikauden pleistoseeni- ja holoseeni-epookkeineen. Nykyinen määritelmä vahvistettiin vuonna 2009.
Sarvepalli Gopal
Sarvepalli Gopal (23. huhtikuuta 1923 – 20. huhtikuuta 2002) oli intialainen historioitsija, joka palkittiin maansa toiseksi korkeimmalla siviilipalkinnolla Padma Vibhushanilla vuonna 1999. Akateemisen uransa alussa hän tutki siirtomaahistoriaa, kunnes hänen mielenkiintonsa siirtyi elämäkertojen kirjoittamiseen. Hänen ensimmäinen historiallinen elämäkertansa käsitteli pääministeri Jawaharlal Nehrua, josta hän kirjoitti kolmiosaisen teoksen.
Hän ihaili Nehrua, koska koki tämän edistäneen Intian demokratiaa ja sekularismia, joita hän itsekin piti arvossa. Sekularismin osalta häntä huoletti Intiassa voimistunut uskonnollinen fundamentalismi, jonka hän pelkäsi vaarantavan kansansa yhtenäisyyden. Baburin moskeijan ympärille rakentuneen temppelikiistan osalta hän kirjoitti lausuntoja puolustaakseen sekularismia.
Gopalin isä oli presidentti Sarvepalli Radhakrishnan.
Esa Melametsä
Esa Melametsä (s. 1957) on kokkolalainen valokuvaaja ja kuvatoimittaja.
Melametsä on toiminut vapaana valokuvaajana vuodesta 1993. Sitä aiemmin hän toimi maakuntalehti Keskipohjanmaan lehtikuvaajana vuodesta 1980 ja Keskipohjanmaan kuvatoimituksen esimiehenä 1990–1993.
Melametsän lehtikuvia on julkaistu Keskipohjanmaan lisäksi lukuisissa lehdissä, kuten Talouselämä, Kauppalehti, Iltalehti, Ilta-Sanomat, Helsingin Sanomat, Eeva, Palkkatyöläinen ja Löntagaren.
Melametsä on laatinut kolme omaa valokuvanäyttelyä: Lämpiössä (1987), Show (2001) ja Taakka (2005). Lisäksi hän on ollut mukana useiden valokuvaajien yhteisnäyttelyissä, joista mainittakoon Ulkomailla (1988), joka oli esillä niin Suomessa kuin Viron Tallinnassa ja Tartossa.
Hänen töitään on julkaistu muun muassa kuvateoksessa Matkalla (1997) yhdessä muiden keskipohjalaisten valokuvaajien kanssa. Melametsä on toiminut useiden kirjojen kuvatoimittajana ja äänilevyjen kansien kuvaajana.
Scott Gorham
Scott Gorham (s. 17. maaliskuuta 1951 Glendale, Kalifornia ) on Thin Lizzyn kitaristina tunnetuksi tullut yhdysvaltalainen muusikko.
Gorham ei kuulunut Thin Lizzyn alkuperäiskokoonpanoon, mutta vaikutti siinä vuosina 1974–1983 – suurimman osan yhtyeen olemassaoloajasta.
Gorham syntyi Glendalessa, Kalifornian osavaltiossa. Hän on jatkanut muusikonuraansa yhä Thin Lizzyn hajottua ja oli mm. mukana perustamassa 21 Guns -yhtyettä. Hän on lisäksi tehnyt yhteistyötä Asian ja Rollins Bandin kanssa.
Gorham käytti alun perin Gibson Les Paul -kitaraa minihumbuckerilla. Hänen pääinstrumenttinsa oli Thin Lizzyn hajoamiseen saakka '59 Les Paul. Nykyisin hän käyttää Fender Stratocaster -kitaraa 100-wattisella Marshall Amplification -vahvistimella.
Scott on naimisissa Christine Gorhamin kanssa.
Evert Hokkanen
Evert Hokkanen (synt. Vitikka, 7. heinäkuuta 1864 Urjala – 26. kesäkuuta 1918 Hämeenlinna) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1910. Hän kuoli sisällissodan jälkeen Hämeenlinnan vankileirillä.
Elämä
Urjalan Perhossa syntyneen Evert Hokkasen vanhemmat olivat torppari Kalle Kustaa Vitikka (s. 1827) ja Kalvolassa syntynyt Ulla Eliaantytär Paakkonen (1826−1910). Hokkanen hankki elantonsa työmiehenä muun muassa Liedossa ja Prunkkalassa, kunnes palasi kotiseudulleen muonarengiksi ja vuokrasi Huhdin kylän laitamilla Jokikulmalla sijainneen mäkituvan.
Turun seudulla työväenaatteen omaksunut Hokkanen ryhtyi Urjalassa organisoimaan paikkakunnan työväenliikettä. Hänestä tuli vuonna 1902 perustetun Urjalan työväenyhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Hokkanen osallistui sen edustajana muun muassa Forssan kokoukseen sekä Tampereen torpparikokoukseen. Työväenyhdistyksen johdossa vaikutti myös hänen veljensä puuseppä Kustaa Edvard Hokkanen (s. 1869). Kouluja käymätön Hokkanen hankki tietonsa itseopiskelulla. Hän kirjoitti Urjalan asioista Turussa ilmestyneeseen Länsisuomen Työmieheen nimimerkeillä ”Eppu” ja ”Hieppa-Eetu”. Poliittisen toimintansa vuoksi Hokkanen erotettiin työpaikastaan ja häädettiin torpastaan lokakuussa 1903. Vuoden 1905 verotusluetteloon hänet oli merkitty joutomieheksi. Suurlakon jälkeen Hokkanen toimi sosialidemokraattisen puolueen agitaattorina ja perusti useita työväenyhdistyksiä Urjalan ympäristökuntiin.
Vuonna 1907 Hokkanen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Työväenperinteessä muistetaan erityisesti hänen kansanomaiset puheenvuoronsa, joita on luonnehdittu jopa huvittaviksi. Viimeisen kansanedustajakautensa aikana Hokkanen ajautui erimielisyyksiin eduskuntaryhmän ja puolueen kenttäväen kanssa. Joulukuussa 1909 hän sai piirikokoukselta varoituksen oltuaan poissa tärkeänä pidetystä sotilasmiljoonia koskevasta äänestyksestä. Hokkanen putosi eduskunnasta seuraavissa vaaleissa ja joutui vetäytymään myös paikallistason johtotehtävistä.
Eduskuntatyönsä jälkeen Hokkanen muutti Akaaseen ja asui myöhemmin Kylmäkoskella. Sisällissodan aikana Hokkanen kuului punakaartiin, mutta hänen toiminnastaan ei ole tarkempaa tietoa. Hokkanen vangittiin sodan loppuvaiheessa, mutta säästyi teloitukselta ja kuulustelujen jälkeen valtiorikosoikeus esitti häntä vapautettavaksi. Kylmäkosken suojeluskunta ei kuitenkaan suostunut tähän, vaan piti Hokkasta ”suurena roistona, jonka paikkakuntalaiset ovat tuominneet kuolemaan”. Hokkanen kuoli Hämeenlinnan vankileirillä tuntemattomasta syystä kesäkuussa 1918.
Perhe
Hokkasen puoliso oli Prunkkalasta kotoisin ollut Amanda Juhontytär (s. 1866). Pariskunnalle syntyi yhdeksän lasta.
Renée Vivien
thumb|Renée Vivien Renée Vivien, oikealta nimeltään Pauline Mary Tarn (11. kesäkuuta 1877 – 18. marraskuuta 1909) oli englantilaissyntyinen runoilija, joka kirjoitti tuotantonsa ranskaksi. Tuotannon eteväksi luonnehdittua vaikutteiden käyttöä on kutsuttu tyyliltään "vanhentuneeksi jo syntyessään". Hän sai vaikutteita muun muassa Sapfon tuotannosta.
Kuten aikalaisensa Anna de Noailles, myös Vivien oli saanut syntymälahjakseen suuren omaisuuden, lahjakkuutta, mainetta ja hyvän ulkonäön. Vivienin elämä oli kuitenkin hyvin onnetonta.
Elämä
Renée Vivien oli amerikkalaissyntyisen äidin Mary Bennettin ja varakkaan brittiläisen perijän John Tarnin esikoinen. Hän kävi koulunsa Pariisissa. Isä kuoli Tarnin ollessa yhdeksän, ja Tarn joutui muuttamaan takaisin Lontooseen. Palattuaan Lontooseen hän teki äidilleen hyvin selväksi, että vihasi perhettään ja rakasti Pariisia.
Äiti järkyttyi tyttärensä käytöksestä. Hän yritti nyt tehdä tyttärestään perinnöttömän julistuttamalla hänet virallisesti mielenvikaiseksi. Hanke epäonnistui, ja tytär erotettiin viranomaispäätöksellä äidistään. Vivien sai isänsä perinnön täytettyään 21 vuotta ja muutti heti Pariisiin, missä muutti nimensä Renée Vivieniksi.
Pariisissa Vivien heittäytyi innokkaasti mukaan kaupungin boheemien elämään. Hän pukeutui värikkäästi ja käytti usein miesten vaatteita. Hän ryhtyi kirjailijaksi ja kirjoitti kaksi romaania ja neljätoista runokokoelmaa. Ranskan kielen käyttöä hän perusteli sillä, että se on kaikkein romanttisin kieli. Hänen runoutensa oli saanut voimakkaita vaikutteita Keatsilta, Baudelairelta Swinburnelta ja Sapfolta.
Vivienin ensimmäinen naissuhude oli jo kouluiässä tavatun Violet Shilliton kanssa. Suhde oli luultavasti täysin platoninen. Vivien katkaisi suhteen tavattuaan Natalie Clifford Barneyn. Pian tämän jälkeen Shillito kuoli lavantautiin, ja Vivien koki asiasta syyllisyyttä pitkään. Suhteesta Barneyn kanssa tuli myrskyinen. Vivien toivoi yksiavioista suhdetta, mutta Barney halusi olla suhteissa useiden naisten kanssa. Yhdessä naiset tekivät monia matkoja, muun muassa Lesboksen saarelle Kreikkaan.
Vivienin ja Barneyn suhde päättyi vuonna 1901. Sen jälkeen Vivien yritti muodostaa suhteen upporikkaan paronitar Hélène van Zuylenin kanssa, joka oli naimisissa. Suhde päättyi siihen, kun paronitar hylkäsi Vivienin toisen naisen vuoksi. Sen jälkeen Vivien yritti muodostaa suhteen turkkilaisen diplomaatin vaimon Kerime Turkhan Pashan kanssa, joka oli käynyt koulunsa Ranskassa. Kerime kuitenkin kieltäytyi ottamasta avioeroa miehestään ja seurasi tätä tämän uuteen asemapaikkaan Venäjälle.
Epäonnistuneet ihmissuhteet koettelivat Vivienin mielenterveyttä. Hän menetti elämänhallintansa, hänelle muodostui vakava päihdeongelma ja hänellä oli useita irtosuhteita. Hän kuoli luultavasti alkoholismin ja anoreksian yhteisvaikutukseen. Elämänsä viimeisinä aikoina hän koki uskonnollisen herätyksen ja sai jonkinlaisen mielenrauhan.
Vivienin traaginen elämä innoitti hänen naapuriaan, ystävätärtään ja luultavasti rakastettuaan Colettea kirjoittamaan vuonna 1932 ilmestyneen romaaninsa Le Pur et L'Impur. Hän kuvailee siinä rohkeasti naista, joka on avoimesti lesbo.
Runous
Renée Vivien oli Pauline Tarnin kirjailijanimi, joka tarkoittaa 'uudestisyntynyttä elämää'. Vivien kirjoitti muutaman teoksen myös nimellä Paule Riversdale. Teosten on arveltu syntyneen yhteistyössä van Zuylenin kanssa. Kirjallisuustutkijat kuitenkin epäilevät, että ne on kirjoittanut Vivien yksin, samoin kuin van Zuylenin nimissä kulkevat teokset.
Omana aikanaan Vivien sai kiitoksia kriitikoilta. Merkittävää oli saada kehuja kriitikko Charles Maurrasilta. Maurras ei pitänyt niistä kirjoittajista, joiden äidinkieli ei ollut ranska mutta jotka kirjoittivat silti ranskaksi. Vivienin ranska on erittäin sujuvaa, on se sitten proosaa tai lyriikkaa. Hänellä ei ole huonoja sanavalintoja tai -harmonioita.
Vivienin kootut teokset, Poésies complètes ilmestyivät vuosina 1901- 1910 ja uudelleen vuonna 1934. Kaikkia hänen töitään ei ole käännetty englanniksi.
Nykyään Vivienin runoutta pidetään merkittävänä, kun halutaan löytää runoutta, joka palvelee lesbojen ymmärrystä itsestään. Hänen töidensä arvo on alettu ymmärtää ensi kerran 1920-luvulla.
Giovanni Battista Pergolesi
thumb|250px|Giovanni Battista Pergolesi Giovanni Battista Pergolesi (4. tammikuuta 1710 Jesi – 16. maaliskuuta 1736 Pozzuoli) oli italialainen säveltäjä, viulisti ja urkuri.
Elämä
Aluksi hän opiskeli musiikkia Francesco Santinin johdolla. Vuonna 1725 Pergolesi muutti perheineen Napoliin. Täällä hän opiskeli muun muassa Gaetano Grecon johdolla. Myöhemmin Pergolesista tuli yksi arvostetuimmista opera buffan (koominen ooppera) säveltäjistä. Vuonna 1733 sävelletty ooppera La serva padrona on nykyään Pergolesin tunnetuin teos. Oopperoiden lisäksi Pergolesi sävelsi muun muassa kirkkomusiikkia. Useita kirkko- sekä soitinmusiikkiteoksia on aiemmin luultu Pergolesin säveltämiksi, mutta tiedot ovat sittemmin osoittautuneet vääriksi.
Wiwaxia corrugata
Wiwaxia corrugata on pieni kambrikauden keskivaiheilla elänyt eläin, joka tunnetaan ainoastaan kanadalaisen Burgess Shalen fossiiliesiintymästä, mutta sitä saattaa esiintyä myös Marjum Formationissa Utahissa. Se on melko harvinainen löydös ja vain 140 fossiloitunutta yksilöä tunnetaan.
Wiwaxia kuuluu kambrikauden erikoiseen eläimistöön. Se on 6–50 millimetrin pituinen. Eläimen selkäpuolta on peittänyt tiivis suomumainen panssari, jonka lomasta on kasvanut kaksi riviä pitkiä piikkejä. Eläimen alapuolesta ei ole säilynyt jäänteitä, minkä perusteella se kokonaisuudessaan lienee muistuttanut etanaa. Wiwaxialla on ollut kaksi riviä hampaita leuassa, joka muistuttaa nykyisten nilviäisten raastinkieltä eli radulaa.
Wiwaxia löydettiin vuonna 1899 ja siitä lähtien sen luokittelu on herättänyt paljon keskustelua. Laji luokiteltiin aluksi monisukasmatoihin ja myöhemminkin sitä sijoitettiin jonnekin nivelmatojen ryhmään. Nykyään sen arvellaan kuitenkin olevan alkeellinen nilviäinen. Wiwaxian mahdollisia sukulaisia ovat Orthrozanclus reburrus sekä Sirius Passetin fossiileista löydetty Halkieria evangelista.
Henrik Florinus
Henrik Florinus (1633 Paimio – 12. huhtikuuta 1705 Paimio), viralliselta nimeltään Henricus Florinus, oli suomalainen pappi, kirjailija ja kääntäjä. Hän julkaisi vuonna 1702 ensimmäisen suomalaisen sananlaskukokoelman nimellä Wanhain suomalaisten tawaliset ja suloiset sananlascut. Lisäksi Florinus tarkasti Raamatun kielen ja laati arvostetun latinalais-ruotsalais-suomalaisen sanakirjan.
Henkilöhistoria
Henrik Florinuksen vanhemmat olivat Paimion kirkkoherra Matthias Erici Florinus ja Elisabet Henriksdotter. Henrik Florinus aloitti opinnot Turun akatemiassa vuoden 1650 syksyllä ja valmistui maisteriksi vuonna 1656. Opiskeluaikanaan hän sekaantui tappeluihin ja häntä syytettiin pahoinpitelystä, joskin syyte raukesi.
Valmistumisensa jälkeen Florinus suoritti jatko-opintoja, koska ei saanut mitään hakemaansa virkaa. Tänä aikana hän meni naimisiin Valborg Larsdotter Tammelinuksen kanssa vuonna 1658. Vihdoin Florinus pääsi muutamaksi kuukaudeksi armovuoden saarnaajan sijaiseksi Kemiöön vuosina 1660–1661. Kaksi vuotta myöhemmin hän sai viran Hämeenlinnan kirkkoherrana ja pedagogion opettajana. Palkka oli vaatimaton mutta varma verrattuna opiskeluaikaan.
Ensimmäisen vaimonsa kuoltua Florinus meni naimisiin Beata Davidsdotter Gyllenbögelin kanssa. Perheeseen syntyi ainakin kaksi poikaa: Henrik nuorempi ja Samuel. Vuonna 1671 Florinus pääsi kirkkoherraksi lapsuudenseudulleen Paimioon ja ryhtyi tarmokkaasti hoitamaan seurakuntaansa. Hän käytti myös omia varojaan uuden kivikirkon rakentamiseen.
Työn ohessa Florinus kirjoitti latinalais-ruotsalais-suomalaisen sanakirjan. Sanakirjan kirjoittamisessa hän käytti todennäköisesti apuna ruotsalaista teosta, johon oli lisätty myös suomen sanoja. Florinuksen sanakirja Nomenclatura rerum brevissima latino-sveco-finnonica ilmestyi vuonna 1678. Suomea hyvin osaavana Florinus sai sanakirjastaan sen edeltäjiä selkeämmän ja sepitti myös itse uusia sanoja, arviolta jopa 10 prosenttia sanakirjan sanoista. Florinuksen sanakirjasta otettiin uusi painos vuonna 1695 ja myöhemmin vielä kolme painosta, joihin oli lisätty myös saksankielinen sanasto.
Toisen vaimon kuolema vuonna 1675 jätti Florinuksen jälleen leskeksi. Niinpä hän avioitui Halikon kappalaisen lesken Katarina Eriksdotter Pihlin kanssa, ja heille syntyi vielä ainakin kaksi poikaa. Kaikkiaan Florinukselle ja hänen kolmelle vaimolleen syntyi noin 18 lasta.
Vuonna 1680 Florinus valittiin valtiopäivämieheksi pappissäädystä. Seuraavana vuonna hän sai osakseen toisen arvostuksenosoituksen, sillä Florinus valittiin tarkastamaan vuoden 1642 Raamatun kieliasu. Vuonna 1682 valmistui Florinuksen tarkastama Uusi testamentti ja Vanha testamentti kaksi vuotta myöhemmin. Florinuksella oli tähän hyvät kielelliset edellytykset, sillä hän osasi hyvin sekä suomea että Raamatun alkukieliä, ja uusi 2 200 kappaleen painos menestyikin hyvin. Vuonna 1688 Florinus suomensi vuoden 1686 kirkkolain.
Vuonna 1689 Paimion seurakunta siirrettiin Turun akatemian alaisuuteen, jolloin Florinus menetti virkansa. Se oli hänelle katkera pala, vaikka hän saikin kirkkoherranviran Kemiöstä. Florinuksen Kemiön-aika oli riitaisaa: hänellä oli seurakuntalaisten kanssa erimielisyyttä palkka-asioista.
Florinus innostui sananlaskujen keräämisestä vuonna 1695 saatuaan haltuunsa samana vuonna kuolleen Gabriel Tammelinin ja tämän isän Laurentius Petrin keräämät kokoelmat. Ystäviensä kehotuksesta hän julkaisi ne ja itse keräämänsä sananlaskut kokoelmana Wanhain suomalaisten tawaliset ja suloiset sananlascut – tosin vasta vuonna 1702. Maantieteellisesti aineisto painottui Satakunnasta, Varsinais-Suomesta ja Hämeestä kerättyihin sananlaskuihin. Kirja sisälsi yli 1 500 sananlaskua, viisi kertaa enemmän kuin vuonna 1529 ilmestynyt ensimmäinen saksankielinen sananlaskukirja. Kirja sai varsin myönteisen vastaanoton, sillä sananlaskujen ei nähty olevan samalla tavalla pakanallisia kuin kansanrunous.
Vuonna 1699 Florinuksen onnistui saada jälleen virka Paimiosta varsinaisen viranhoitajan sijaisena ja pian sen jälkeen vakituisena viranhaltijana. Hänen vanhin poikansa nimitettiin puolestaan Kemiön kirkkoherraksi. Paimiossa Florinus vietti loppuelämänsä. Hän julkaisi vielä vuonna 1705 suomenkielisen teoksen Yxi lyhykäinen opetus oikiasta wanhurscaudesta, jota ei ole tiettävästi säilynyt yhtään kappaletta, ja kuoli samana vuonna. Siten Florinus ei joutunut enää kokemaan seuraavana vuonna tapahtunutta vanhimman poikansa virasta erottamista ja kuoliaaksi ruhjomista (rådbråkning) ja mestaamista aviorikoksesta ja murhasta tuomittuna.
Saksalainen rekisterikilpi
thumb|Esimerkki saksalaisesta rekisterikilvestä thumb|Rekisterikilven alkukirjaimet alueittain Saksalaisen rekisterikilven ensimmäiset kirjaimet määräytyvvät sen mukaan, missä päin Saksaa ajoneuvon omistaja asuu. Asuinpaikan vaihtuessa auto on rekisteröitävä uuden kotipaikan rekisteröintiviranomaiselle. Aikaisemmin kotipaikan vaihtuessa myös rekisterikilpi vaihtui, mutta 1.1.2015 alkaen vanhan rekisterikilven on halutessaan saanut pitää.
Saksalaisen rekisterikilven numerot ja kirjaimet ovat mustia valkoisella pohjalla.