cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eino Salokas
Salokas toimi opettajana Terijoen yhteiskoulussa 1916–1918, Tuusulan kansanopistossa 1918–1921 sekä Tampereen yhteiskoulussa 1922–1924. Hän oli Porin tyttölyseon historian ja yhteiskuntaopin lehtorina 1924–1926, Turun tyttölyseon suomenkielen lehtorina 1926–1928 sekä Helsingin tyttölukiossa lehtorina 1928–1954 ja rehtorina 1932–1954.
Salokas oli naimisissa vuodesta 1922 Alli Kaarina Mikkolan kanssa.
Koiran sydän
Juoni
Eletään vuotta 1924 Moskovassa. Surkea kulkukoira on saanut eräältä kokilta kiehuvat vedet päälleen ja polttanut kylkensä, eikä kärsimyksissään enää jaksa muuta kuin odottaa kuolemaa erään rakennuksen oviaukon luona. Paikalle sattuu maineikas moskovalainen kirurgi Filip Filippovitš Preobraženski (Filip on yläluokkainen etunimi, sukunimi taas merkitsee muodonmuutosta). Vastoin kaikkia kulkukoiran odotuksia Preobraženski tarjoaa tälle palasen krakovanmakkaraa.
Koira seuraa Preobraženskia tämän asuntoon ja saa siellä nimen Šarik, joka merkitsee palloa. Asunnossa Šarik kohtaa professori Preobraženskin avustajan tohtori Bormenthalin (jota koira nimittää ”puraistuksi” purtuaan tätä jalkaan), talouden kokin Darja Petrovna Ivanovan ja asunnossa työskentelevän nuoren naisen Zinaida Prokofjevna Budinan. Koira seuraa, kuinka professori Preobraženski kohtaa rakennuksessa toimivan Talokomitean jäsenet ja kieltäytyy luovuttamasta yhtäkään asuntonsa seitsemästä huoneesta komitean käyttöön. Preobraženski inhoaa avoimesti kommunismia, mutta on koskematon asemansa tähden, sillä hän hoitaa kommunistisen puolueen johdon jäseniä.
Useita päiviä myöhemmin Šarik on toipunut palovammoistaan ja on saanut voimansa takaisin, jolloin professori Preobraženski viimein paljastaa todellisen syynsä ottaa Šarik asumaan asuntoonsa. Hän valmistelee koiran leikkaukseen, jonka aikana Šarikin kallo avataan ja sille annetaan toistuvasti rikoksia tehneen ja baaritappelussa surmansa saaneen miehen aivolisäke. Lisäksi Šarikin torso avataan ja sen sukuelimet korvataan samaisen miehen sukuelimillä. Koira pidetään hengissä toistuvien adrenaliinipistosten avulla, ja kuin ihmeen kautta se selviää leikkauksesta mitä erikoisimmin seurauksin.
Seuraavien viikkojen aikana Šarik muuttaa pikkuhiljaa muotoaan merkilliseksi hiukan alkukantaisen oloiseksi ihmiseksi. Hän ottaa nimekseen Poligraf Poligrafovitš Šarikov (Valheenpaljastin Valheenpaljastimenpoika Pallonen), mistä Preobraženski ei ole mielissään. Šarikov saa talokomitean puheenjohtajan Schwonderin avulla itselleen viralliset paperit ja alkaa opetella tohtori Bormenthalin ja professori Preobraženskin johdolla käytöstapoja. Šarikov käyttäytyy suvaitsemattomasti kiroillen naisten edessä kieltäytyen ajamasta partaansa ja pukeutuen mauttomasti. Ennen pitkää talon asukkaat huomaavat Šarikovin tekevän heidän elämästään kaaosta ja silkkaa kärsimystä erinäisillä tempuillaan ja sivistymättömällä käytöksellään, kuten ahdistelemalla Zinaidaa ja aiheuttamalla tulvan Preobraženskin asuntoon jahdatessaan kissaa kylpyhuoneeseen.
Lopulta kyllästyttyään Bormenthal pyytää Preobraženskilta lupaa tappaa Šarikov arsenikilla, mutta professori kieltää avustajaansa ja selittää, että Šarikin kommunismimyönteiseltä juopolta saamat elimet ovat syy sen huonoon käytökseen. Bormenthal kehottaa, että he uusisivat leikkauksen Šarikoville käyttäen tällä kertaa neron ihmisen elimiä, mutta Preobraženski kieltäytyy tietäen, että koe todennäköisesti koituisi Šarikovin kuolemaksi.
Antonio Segni
Hänet valittiin Italian neljänneksi presidentiksi toukokuussa 1962, mutta hän joutui eroamaan presidentinvirasta kesken toimikautensa vuoden 1964 joulukuussa sairastuttuaan aivoveritulppaan elokuussa 1964. Lehtimies Lino Jannuzzin L’Espresso-lehdessä vuonna 1967 julkaisemasta artikkelista paljastui että veritulppa oli tapahtunut vähän sen jälkeen kun ensimmäiset tiedot presidentin osallisuudesta kenraali Giovanni De Lorenzon vallankaappaussuunnitelmaan (ns. "Piano Solo") heinäkuussa 1964 olivat vuotaneet julkisuuten. Segnin ollessa sairauden vuoksi estyneenä tasavallan presidentin tehtäviä hoiti senaatin puheenjohtaja Cesare Merzagora viiden kuukauden ajan, kunnes uusi presidentti Giuseppe Saragat astui virkaan.
Koiran sydän
Juoni
Myöhemmin Šarikov pääsee töihin ja ottaa työkseen kiinni kulkukissoja, joista on tarkoitus valmistaa proletariaatille halpoja turkistakkeja. Mies tutustuu töissä nuoreen naiseen ja eräänä päivänä tuo hänet kotiin mukanaan väittäen tätä vaimokseen, mutta ilmenee, ettei hyväuskoinen tyttö tiedä totuutta Šarikovin alkuperästä. Preobraženski paljastaa Šarikovin syntyperän, jolloin tyttö jättää Šarikovin, joka puolestaan uhkaa järjestää tytölle potkut. Tohtori Bormenthal panee uhkailulle pisteen pieksemällä Šarikovin.
Andrej Šustr
Andrej Šustr (s. 29. marraskuuta 1990 Plzeň, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa NHL-joukkue San Jose Sharksin organisaatiota. Hän luistelee kokoisekseen varsin nopeasti ja Šustrin muihin vahvuuksiin kuuluvat syöttäminen, paineensietokyky, ulottuvuus ja sijoittuminen. Hänen tulisi kuitenkin käyttää kokoaan useammin hyväksi sekä pelata fyysisemmin. Šustr laukoo oikealta.
Seuraura
Šustr on HC Plzeňin kasvatti. Hän siirtyi kesken B-juniorikauden 2005–2006 HC Dukla Jihlavaan, josta Šustr palasi taas Plzeňiin kaudeksi 2007–2008. Kaudella 2008–2009 hän ehti pelata Plzeňin U20-junioreiden lisäksi myös kaksi miesten peliä lainalla 2. Národní hokejová ligan HC Rokucanyssa, kunnes Šustr siirtyi kesken kauden Pohjois-Amerikkaan NAHL-joukkue Kenai River Brown Bearsin riveihin. Kaudeksi 2009–2010 hän siirtyi USHL-joukkue Youngstown Phantomsiin.
Koiran sydän
Vastaanotto
Teos kirjoitettiin vuonna 1925 ja kun sen ensimmäinen osa oli valmis, Bulgakov järjesti lukutilaisuuden kirjailijoille ja kriitikoille, joiden joukossa oli vähintään yksi salaisen poliisin ilmiantaja, joka teki sittemmin ilmoituksen teoksesta kommunismia arvostelevana satiirisena hyökkäyksenä. Teos kritisoi kommunistista yhteiskuntaa vastaten näin massayleisön odotuksiin kuvaamalla kulkukoirasta ihmiseksi muutetun huonosti käyttäytyvän rettelöitsijän sopeutumista kommunistiseen yhteiskuntaan paremmin kuin hyvin.
Eisbein
thumb|Eisbein merkittynä paloittelukaavioon. thumb|Eisbein sveitsiläisellä kattauksella.
Koiran sydän
Vastaanotto
Seuraavana vuonna salainen poliisi OGPU takavarikoi teoksen käsikirjoituksen Bulgakovilta, joka sai tekstinsä takaisin vasta vuonna 1929. Neuvostoliitossa teos julkaistiin vasta vuonna 1987, mutta sitä ennen teos levisi kansan keskuudessa samizdatin välityksellä. Kirjaa pidetään yhtenä Bulgakovin suosituimmista teoksista teoksen Saatana saapuu Moskovaan ohella.
Andrej Šustr
Maajoukkueura
Šustr edusti Tšekkiä alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2010.
Koiran sydän
Dystopiakirjallisuuden piirteitä
Dystopiakirjallisuudessa esiintyviä piirteitä, joita on huomattavissa myös tässä teoksessa, ovat esimerkiksi kontrolli, yksityisyyden rajoittaminen tai yhtenäisyyteen pakottaminen, yksilön kapinointi ja mahdollinen tuhoutuminen, päähenkilön psykologinen kehitys ja totalitaristinen yhteiskunta. Kirjassa kuvattu todenmukainen Neuvostoliitto oli totalitaristinen yhteiskunta, jossa kansalaisia pyrittiin yhtenäistämään massaksi ja heidän yksityisyyttään rajoitettiin muun muassa kommuuniasumisen muodossa. Teoksessa Talokomitea yrittää painostaa professori Preobraženskia luovuttamaan asuntonsa huoneita yhteiskäyttöön, ja vain hänen puolueen jäseniä hoitavan kirurgin asemansa mahdollistaa hänen asuntonsa säilymisen yksityisasuntona. Tarinassa voi havaita myös ikään kuin asunnon sisäistä kontrollia, sillä Šarikovia yritetään pitää piilossa ikään kuin vankina Preobraženskin asunnossa.
Eisbein
Eisbein, jota kutsutaan Saksassa myös Hachse, Haxe tai Schweinshaxe, Schweinshaxn, Knöchla, Hechse, Hämmchen, Bötel, Itävallassa Stelze ja Sveitsissä Gnagi tai Wädli on liharuokalaji, joka valmistetaan sianpotkasta nahkoineen. Liha on hyvin mureaa ja maukasta, ja se valmistetaan kypsentämällä hyvin pitkään ja hitaasti joko keittämällä tai pariloimalla, kunnes liha irtoaa luusta, ja se voi olla myös miedosti savustettu.
Kanelo
Kanelo tai canelo (Drimys winteri) on ikivihreä puu, joka voi kasvaa 20 metriä korkeaksi. Se kasvaa luonnonvaraisena Chilessä ja Argentiinassa, ja sitä kasvatetaan koristekasvina muuallakin.
Eisbein
Lisukkeena Eisbeinin kanssa voidaan tarjota hapankaalia, knöödeleitä tai perunoita, tai joskus se tarjoillaan pelkästään leivän ja sinapin kera.
Mika Halava
Mika Halava (s. 20. toukokuuta 1987 Pori) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä ja laukoo oikealta.
Kanelo
Kanelon kuori on tuoksuvaa, ja sitä käytetään kuivattuna ja jauhettuna mausteeksi. Siinä on C-vitamiinia, joten sitä on käytetty keripukin torjuntaan.
Eisbein
Lähteet
Codillo de cerdo
Kanelo
Puu on mapuche-kansan pyhä puu.
Koiran sydän
Dystopiakirjallisuuden piirteitä
Juuri Šarikovissa on selvästi nähtävissä dystooppisissa kertomuksissa usein havaittavaa päähenkilön psykologista kehitystä poikkeuksellisen konkreettisesti, sillä kehitys koiran mielestä ihmismieleen on mullistava. Šarikov oppii paitsi ihmiskäytöksestä, myös yhteiskunnasta ja politiikasta eläessään uudistuneessa kehossaan, mutta Bormenthal ja Preobraženski yrittävät rajoittaa hänen elämäänsä vaihtelevalla menestyksellä. Tämä synnyttää Šarikovissa ajoittain rajua kapinointia, joka johtaa tietyllä tapaa hänen tuhoonsa, vaikka hän jatkaakin elämäänsä Šarik-koirana. On myös mainittava, että tsaarin aikoja ihannoiva Preobraženski elää niin ikään hänen kaltaisiaan tukahduttavassa yhteiskunnassa, jossa yläluokka joutuu väistymään yhtenevän proletariaatin tieltä. Hän edustaa hiljaista kapinaa kommunismia vastaan, mutta hän ei voi vaikuttaa poliittiseen tilanteeseen mitenkään, vaan on sen suhteen voimaton. Kontrolli on jatkuvasti tarinan taustalla läsnä niin totalitaristisissa yhteiskuntarakenteissa kuin Šarikovin hillitsemisyrityksissäkin.
Tarinassa esiintyy myös dystopiassa tavattavia ilmiantoja ja tieteen kehitys on eräällä tapaa hyvin kehittynyttä, sillä Preobraženskin mullistava tieteellinen koe onnistuu eikä Šarik kuole leikkauspöydälle. Dystopiateokset sijoittuvat usein toiseen ajalliseen ulottuvuuteen tai aikaan, joten nykyaikana Koiran sydäntä tarkastellessa voi havaita ajallisen ulottuvuuden ja eräänlaisen ennalta varoittavuuden elementin, joka esiintyy dystooppisissa teoksissa yleensä selkeämmin. Kirja on myös osittain kirjoitettu dystopiateoksille tyypilliseen tapaan yksilön, tässä tapauksessa Šarikin, näkökulmasta aina siihen asti, kunnes se joutuu leikkausveitsen alle ensimmäisen kerran.
Mika Halava
Seuraura
4-vuotiaana jääkiekon aloittanut Halava on Porin Ässien kasvatti. Hänet nostettiin kaudeksi 2006–2007 vuoden mittaisella sopimuksella joukkueen SM-liigarinkiin. Halava pelasi kauden aikana neljä SM-liigaottelua ilman tehopisteitä. Kaudella 2007–2008 hän ei pelannut SM-liigassa otteluakaan. Halava teki Ässien A-nuorissa tehot 18+16=34, joilla hän oli joukkueen paras maalintekijä Sakari Salmisen kanssa sekä kolmanneksi paras pistemies. Halava keräsi myös 103 jäähyminuuttia, joilla hän sijoittui A-nuorten SM-liigan jäähypörssissä viidenneksi. Halava voitti A-nuorten SM-hopeaa keväällä 2008.
Kesäkuussa 2008 Halava siirtyi try-outille Mestis-joukkue KooKoohon, mutta hän jäi elokuussa ilman sopimusta. Halava pelasi kautensa HC Luvian riveissä III-divisioonaa sekä II-divisioonan karsintoja, joiden pistepörssin hän voitti tekemällä 13 ottelussa tehot 23+23=46. Kauden 2009–2010 Halava pelasi Ranskan pääsarjaa, Ligue Magnusia Pingouins de Morzinen joukkueessa.
Huhtikuussa 2010 Halava teki yksivuotisen sopimuksen Vaasan Sportin kanssa. Hän oli kaudella 2010–2011 tehoilla 11+17=28 joukkueen kolmanneksi paras pistemies sekä toiseksi paras maalintekijä Mika Kujanpään kanssa. Halava voitti Mestiksen mestaruuden keväällä 2011. Hän teki Sportin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen huhtikuussa 2011. Kaudella 2011–2012 Halava sijoittui TuTon Ville-Vesa Vainiolan kanssa tehoilla 20+23=43 koko Mestiksen pistepörssissä kolmanneksi joukkuetoverinsa Jussi Tapion ja Jokipoikien Juuso Rajalan jälkeen. Hän oli myös Sportin paras maalintekijä ja sijoittui Mestiksen maalipörssissä kolmanneksi TuTon Aki Keinäsen ja Jokipoikien Olavi Vauhkosen jälkeen. Halava voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden ja hänet valittiin toiseen tähdistökentälliseen.
Elokuussa 2012 Halava siirtyi saman kuun lopulle kestäneelle try-outille Oulun Kärppiin. Tämän jälkeen hänen koeaikaansa jatkettiin syyskuun loppuun. Lokakuun alussa Halava jatkoi koeaikaansa toistamiseen kuukaudella. Marraskuun maaottelutauolla hänet vapautettiin etsimään itselleen uusi joukkue. Halava ehti pelata Kärpissä 16 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Hän teki liigauransa avausmaalin 25. lokakuuta 2012 ylivoimalla vierasottelussa Pelicansia vastaan. Halava palasi maaottelutauon jälkeen loppukaudeksi 2012–2013 Sportiin, kun vaasalainen kannattajayhdistys Red Army lahjoitti joukkueelle rahallista avustusta. Hänen runkosarjansa jäi loppukaudella kuitenkin vain 15 ottelun mittaiseksi sormimurtuman takia. Toukokuussa 2013 Halava teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen Sportin kanssa.
Kaudella 2013–2014 Halava ei vastannut häneen kohdistuneisiin odotuksiin ja hän keräsi tehopisteiden sijasta enemmän turhia jäähyminuutteja. Sport nostettiin kaudeksi 2014–2015 SM-liigaan. Halava käytti sopimuksessaan olleen pelaajan option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Sportin kanssa huhtikuussa 2014, mutta joukkueella ei ollut hänelle kuitenkaan käyttöä ja Sport halusi purkaa Halavan sopimuksen. Molemmat osapuolet riitaantuivat ja Halava vaati itselleen yleisen sopimuskäytännön mukaista purkurahaa. Syntyi pieni kohu, kun hän kertoi Pohjalaisen haastattelussa Sportin tarjonneen hänelle rahakorvauksen sijasta vanhoja varusteita ja ehdottaneen Halavan myyvän ne itse eteenpäin saadakseen osan korvauksistaan. Halavan sopimus purettiin lopulta toukokuun lopulla.
Halava siirtyi kaudeksi 2014–2015 vuoden mittaisella sopimuksella Suomi-sarjajoukkue Waasa Red Ducksiin. Hänestä tuli joukkueen kapteeni. Halava oli runkosarjan päätyttyäkin Red Ducksin paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 15+17=32, vaikka hän kesken kauden, helmikuussa 2015 loppukaudeksi Kokkolan Hermekseen. Kevään 2015 pudotuspeleissä Halava jakoi kuudella osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Janne Kivilahden kanssa ja voitti kauden päätteeksi Suomi-sarjan hopeaa.
Kaudeksi 2015–2016 Halava siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Norjan toiseksi korkeimmalle sarjatasolla I-divisioonan Tønsberg Vikingsiin. Hän voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden.
Maajoukkueura
Halava on pelannut seitsemän poikien maaottelua.
Muuta
Halava on pelannut jääkiekon ohella 15-vuotiaaksi asti myös salibandya ja jalkapalloa. Hänen serkkunsa on Ässien puolustaja Teemu Vuorisalo.
Amerikansirohaukka
Amerikansirohaukka (Elanoides forficatus) on haukkojen heimoon ja omaan Elanoides-sukuunsa kuuluva lintulaji.
Amerikansirohaukkaa tavataan seuraavissa maissa: Antigua ja Barbuda, Argentiina, Bahama, Barbados, Belize, Bolivia, Brasilia, Brittiläiset Neitsytsaaret, Caymansaaret, Costa Rica, Dominica, Dominikaaninen tasavalta, Ecuador, El Salvador, Grenada, Guadeloupe, Guatemala, Guyana, Haiti, Honduras, Jamaika, Kolumbia, Kuuba, Martinique, Meksiko, Montserrat, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Puerto Rico, Ranskan Guayana, Suriname, Trinidad ja Tobago, Turks- ja Caicossaaret, Venezuela, Yhdysvallat ja Yhdysvaltain Neitsytsaaret. Vaeltavana sitä tavataan myös Aruballa, Bermudassa, Kanadassa, Kanariansaarilla ja Uruguayssa. Sen kanta on Pohjois-Amerikassa kasvamaan päin.
thumb|vasen|Taulu 72 [[John James Audubonin teoksessa The Birds of America esittää amerikansirohaukkaa.]]
8 Days
8 Days (8 Tage) on saksalainen aikojen lopun minisarja, jonka ovat tuottaneet Sky Deutschland ja Neuesuper-tuotantoyhtiö. Stefan Ruzowitzky ja Michael Krummenacher palkattiin johtajiksi. Sarjan tarkoituksena on osoittaa, kuinka erilaiset ihmiset kohtaavat lähestyvää maailmanloppua. Christiane Paul ja Mark Waschke ovat päärooleissa. Kaksi ensimmäistä jaksoa näytettiin helmikuussa 2019 osana Berlinale-sarjaa Berlinale Special -osiossa 69. Berlinalessa. Sky-julkaisu seurasi 1. maaliskuuta 2019.
Sarjaa esitti Suomessa HBO Nordic. Sarja alettiin esittämään Suomessa samana päivänä.
Juoni
Maata uhkaa 60 kilometrin halkaisijaltaan asteroidi Horus, joka törmää Eurooppaan nopeudella 30000 km/h ja jonka odotetaan osuvan Ranskan La Rochellen. Yhdysvaltojen yritykset räjäyttää asteroidi ydinohjuksilla tai ohjata se maasta epäonnistuvat. Mahdollisuudet selviytyä Keski-Euroopassa ovat käytännössä nollat, joten monet ovat pakenemassa, toiset tulevat toimeen välittömän loppunsa kanssa. Euroopan rajat on suljettu, ja naapurimaat, joissa selviytyminen olisi mahdollista, eivät enää ota vastaan pakolaisia. Poistuminen muihin maihin on mahdollista vain erityisillä maahantulorajoituksilla.
Tausta
Suoritettuaan 78 päivän ammunnan Berliinissä, Brandenburgissa ja Baijerissa, Neuesuper-tuotantoyhtiö sai Green Production-palkinnon elokuvakomissiosta Hamburg Schleswig-Holstein todistettavasti ympäristötietoisesta ampumisesta.
Julkaisu oli alun perin tarkoitus pitää vuoden 2018 lopussa. Elokuussa 2018 ilmoitettiin kuitenkin, että sarja lykätään vuoden 2019 alkuun lukuisien muiden Sky-alkujen vuoksi.
Sarjan mainostamiseksi Sky sijoitti sanomalehden tyyppisiä koko sivumainoksia eri tabloidien, kuten Hamburger Morgenpostin, Berliner Kurierin, tz:n ja Expressin, etusivulle 22. helmikuuta 2019, kahdeksan päivää ennen ensimmäistä lähetystä. Otsikko ilmoitti asteroidin välittömästä vaikutuksesta kahdeksassa päivässä. Mainos on suunniteltu siten, että ensi silmäyksellä pitäisi antaa vaikutelman, että se on todellinen viesti.
Palkinnot ja Nimitykset
Saksan elokuvamusiikkipalkinto 2019
Saksan näyttelijäpalkinto 2019
Sebežin piiri
thumb|200px|Sebežin piirin sijainti Pihkovan alueen kartalla. Sebežin piiri on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Alueen lounaisosassa Latvian ja Valko-Venäjän rajalla sijaitsevan piirin pinta-ala on 3 110 neliökilometriä ja asukkaita on 21 674 henkeä (vuonna 2010).
Vuonna 1927 perustetun piirin hallinnollinen keskus on Sebežin kaupunki (6 375 as., koko Sebežin kaupunkikunta 8 354 as.). Muita kaupunkimaisia asutuksia piirissä ovat Idritsa (Идрица, 4 988 as., kaupunkikunta 5 435 as.) ja Sosnovyi Bor (Сосновый Бор, 2 877 as., kaupunkikunta 3 363 as.). Kolmen kaupunkikunnan lisäksi piiriin kuuluu kuusi maalaiskuntaa.
Piirin kautta kulkee Moskovan ja Riian välinen rautatie sekä Moskovasta Latvian rajalle suuntautuva M9-valtatie.
Seudulla on mm. sähköteknistä, puunjalostus-, rakennustarvike- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan viljelyyn. Tärkeä merkitys on myös liikenteen ja rajanylityspaikkojen tarjoamilla työpaikoilla.
Huomattavin nähtävyys on Sebežin kansallispuisto.
Mercedes-Benz 770
Mercedes-Benz 770 on saksalaisen Daimler-Benz AG:n kahdessa sukupolvessa vuosina 1930–1943 valmistama raskas edustusauto. Valmistajan malliston huippumalli tunnettiin myös nimellä ”Großer Mercedes” (”Suuri Mercedes”, saks.). Se korvasi Daimler-Motoren-Gesellschaftin ajoilta periytyvän "suuren" mallin Mercedes-Benz 630, aiemmin "Mercedes 24/100/140 PS":n (1924–1930).
Ensimmäinen sukupolvi, tunnuksella W07, esiteltiin lokakuussa 1930 Pariisin autonäyttelyssä, ja moottorin iskutilavuuden mukaisesti 770:ksi nimetty malli oli paitsi yhtiön siihenastisen historian pisin, raskain ja kallein henkilöauto myös ensimmäinen, jossa oli tarjolla ahdettu 8-sylinterinen rivimoottori. Tekniikaltaan konservatiivinen, erittäin kallis 770 (W07) oli tuotannossa vuosina 1930–1938 ja löysi 117 ostajaa, joista vain 13 jätti tilaamatta 3 000 Reichsmarkin lisämaksusta tarjolla olleen mekaanisen ahtimen. Tyyppiä 770 (W07 ja W150) valmistettiin vain tilauksesta Sindelfingenin tehtaan Sonderwagenbau-osastolla.
Vuonna 1938 sitä seurasi Berliinin autonäyttelyssä esitelty, teknisesti merkittävästi ajanmukaistettu ja pidennetty 770 K mallitunnuksella W150, jonka moottoriteho oli noussut ahtimella enimmillään 230 hevosvoimaan, mekaanisen Roots-ahtimen ollessa nyt vakiovaruste. Moottorista oli myöhemmin myös kahdennetuilla ahtimilla varustettu, 160/400 hevosvoiman M150 II -versio, jota valmistui viisi kappaletta. W150 oli monilta osin aikaansa edellä, ja monet sen piirteet yleistyivät sodan jälkeisissä limusiiniluokan autoissa. Uudistuksessa erillisjousituksen saaneen 770 K:n ajo-ominaisuudet olivat erinomaiset. Toisen maailmansodan syttymisen jälkeen vuoden 1942 "Aktion P":n vuoksi valmistettiin erä mallin 770 panssaroitua versiota. Viimeinen kaikkiaan 88 kappaleesta valmistui kesällä 1943 (luovutukset kevääseen 1944 asti). Valmistus päättyi, koska Saksan teollisuus oli joulukuusta 1941 alkaen vaiheittain siirtymässä sota-ajan tuotantoon. Sinsheim-museon markkinointijohtaja Markus Weinstock arvelee, että Typ 770:n kaikkia variantteja olisi jäljellä 35 kappaletta kokonaisina, minkä lisäksi esimerkiksi Sinsheim-museossa ja Schlumpf-kokoelmassa (nyk. Cité de l`Automobile-museo, Mulhouse) on näytteillä W150-mallisia Typ 770 -alustoja.
Vuodesta 1937 alkaen Daimler-Benz AG ryhtyi suunnittelemaan valmistajan ensimmäisellä autokäyttöön tarkoitetulla V12-moottorilla varustettavaa seuraajamallia aina 22.3.1942 asti. 770:n korvaava pitkän akselivälin versio "600V" sai tunnuksen W148, ja se varustettiin 6-litraisen V12-moottorin ahtamattomalla M148-versiolla. Samalta pohjalta oli myös tarkoitus korvata malli 540K (W29) urheilullisella lyhyen akselivälin versiolla "600K", joka sai tunnuksen W157 ja jossa oli V12-moottorin ahdettu M157-versio. Kummastakin valmistui ainakin 12 koeautoa vuosina 1941–1942, ennen kuin kehitystyö keskeytyi keväällä 1942 sotatilanteen vuoksi. Ainutkaan koeautoista ei tiettävästi ole säilynyt, mutta ainakin yksi V12-moottoreista on yhä olemassa.
W07 (1930–1938)
pienoiskuva|Keisari Vilhelm II:n käytössä ollut Mercedes-Benz 770 vm. 1931. Suuren iskutilavuuden moottoreiden yleistyessä 1920-luvun loppupuolella jäi Daimler Benz AG loistoautomarkkinoilla jälkeen kilpailijoistaan. Kilpailun Rolls-Roycen kanssa sanotaan kirittäneen myös myöhemmän Mercedes-Benz 600-mallin moottorikoon kasvattamista. Toisaalta Daimler Benz:in vuosina 1924–1929 valmistama huippumalli Mercedes-Benz 630 oli ikääntynyt, ja uudistamisen tarpeessa. Uusi Suuri Mercedes suunniteltiin vuoden 1929 alussa Daimler-Benz AG:n Ferdinand Porschen korvanneen pääsuunnittelijan ja johtokunnan jäsenen, diplomi-insinööri Hans Nibelin johdolla.
Vuoden 1930 lokakuussa Pariisin autonäyttelyssä esitelty Typ 770 oli koriltaan 5 600 mm ja akseliväliltään 3 750 mm:n pituinen, 2 700 kg painava valmistajansa huippumalli, jonka listahinta alkoi 38 000 Reichsmarkista (1930). Saatavilla oli myös pelkkä alusta aikakaudella vielä suosittuja räätälöityjä koreja varten, jonka listahinta oli 29 500 Reichsmarkia (1937–1938 jäännösalustat myytiin 24 000 markalla). Viimeinen 770-hinnasto näyttää julkistetun 1936 enteillen mallin uudistumista vuonna 1938. Malli 770 oli hieman kalliimpi kuin kilpailijansa, Pariisissa syksyllä 1929 esitelty ja Saksan ensimmäisellä, 7-litraisella ja 150 hevosvoiman V12-automoottorilla varustettu henkilöauto Maybach "12" (1929 – kesä 1930) ja samoin Pariisissa syksyllä 1930 esitelty kehitysversio 8-litraisella 200 hevosvoiman moottorilla, myös tunnettu malleina DS7 (1930–1931) tai DS8 (1931–1939) DS-lyhenteen juontuessa sanoista Doppel-Sechs, numeron taas iskutilavuudesta. Myöhemmästä W150-mallista ei julkaistu hinnastoa enää vuoden 1938 jälkeen, vaan hintanoteerauksen sai pyydettäessä.
Sindelfingen oli alkanut tarjota tehdastekoisia koreja alkaen Mercedes-Benz 460 ”Nürburg” -mallista, ja nämä korit olivat saaneet pian erinomaisen maineen korkean laatunsa takia. Kun myös tehtaan sisustukset olivat paitsi tyylikkäitä myös ammattitaidolla tehtyjä, päätyivät yhä useammat asiakkaat myös ylimmässä segmentissä aikakaudelle epätavanomaisesti täysin valmiiksi koottuihin autoihin yksilöllisen teetetyn korin sijaan. Valmistaja teki valinnan helpoksi myös tarjoamalla vuodesta 1932 alkaen lukuisia eri korivaihtoehtoja, joita se pystyi yksilöllistämään asiakkaan toiveiden mukaisiksi: W07-mallin ensi vuosina vain Pullman-limusiini oli ollut saatavilla tehdaskorina. Niin 770 kuin monet muutkin 1930-luvun Mercedes-Benzin mallit varustettiin usein jäähdytinsäleikköä kiveniskemiltä suojaavalla kaihtimella, jossa on tunnusomainen kalanruotokuvio : tämä kaihdin näkyy edelleen säilytetyn lukuisissa 1930-luvun MB-klassikoissa. Aikakaudella sattui rengasrikkoja taajaan, muun muassa koska vielä runsas hevosvetoinen liikenne sirotteli teille kavionauloja, jotka puhkoivat renkaita: siksipä myös 770-mallit oli varustettu kahdella vararenkaalla, jotka sijaitsivat molemmin puolin konepeltiä etulokasuojiin upotetuissa koteloissa. Panssaroiduissa 770-versioissa (W07, W150) teräsvanteet suojasivat myös moottoria ja sen apulaitteita luodeilta tai räjähdyssirpaleilta.
Moottorina oli 7 655 kuutiosenttimetrin 8-sylinterinen OHV-rivimoottori peräti yhdeksällä runkolaakerilla sekä progressiivisesti toimivalla värinän vaimentimella, ja kampiakseli oli ennen kokoonpanoa tasapainotettu niin staattisesti kuin dynaamisestikin värinättömän käynnin varmistamiseksi. Teho oli 150 hevosvoimaa kierrosluvulla 2 800/min. Sylinteriryhmä oli valurautaa, sylinteriputket varustettu kulutuskestävällä kromi-nikkeli-pinnoitteella, moottorirunko valurautainen, ja öljypohja silloin muodikasta Elektron-metallia. Moottorin sai 3 000 Reichsmarkin lisämaksulla myös Roots-tyyppisellä mekaanisella ahtimella, jolloin teho nousi enimmillään 200 hevosvoimaan ja vääntö huikeaan 54,6 mkp kierrosluvulla 1 500/min. Ahtimella varustetun moottorin tunnusmerkkinä pakokaasut ohjattiin ulos konepeiton oikealla puolin näkyvillä olleen kahden kromatun haitariputkien kautta. Vain 13 yhteensä 117 myydystä autosta tilattiin ilman ahdinta. Ahdettuna 8-sylinterinen moottori oli ensimmäinen lajiaan Daimler-Benz AG:n tuotannossa. Raskas auto kiihtyi ahtamattomana vain vaivoin 110 km/t nopeuteen, sillä moottorin ominaisuuksissa oli painotettu vääntöä: ahdettuna 770 saavutti 160-170 km/t huippunopeuden ). Moottori oli varustettu kaksikurkkuisella kaasuttimella ja kevytmetallisella imupleenumilla, jossa oli monimutkainen, termostaatin avulla toimiva läppäohjaus esilämmitykselle . Ehdottoman luotettavuuden turvaamiseksi sytytys oli kahdennettu lohkon molemmin puolin sijaitseville sytytystulpille, toisen rivin toimiessa korkeatehomagneetolla ja toisen akulta virtaa saavalla sytytyspuolalla . Vaihteisto oli kolmivaihteinen ja varustettu Schnellgang-nimisellä loikkari- eli kertojavaihteella, eli käytettävissä oli kuusi välityssuhdetta.
Auto painoi vähintään 2 700 kiloa, ja yksi valmistetuista autoista oli panssaroitu. Mallin alusta muodostui U-profiiliteräksestä olevista aisapalkeista, jotka oli yhdistetty prässätyllä pohjalevyllä. Alustan ja kardaanin voitelu tapahtui automaattisella keskusvoitelulla, jonka öljy esilämmitettiin toimintalämpöiseksi. W07 oli varustettu jäykillä akseleilla edessä ja takana sekä puolielliptisillä lehtijousilla. Iskunvaimennus tapahtui vipumallisilla hydraulivaimentimilla. Jopa 160-170 km/t huippunopeuden saavuttavassa mallissa 770 oli jokaisessa pyörässä mekaaniset rumpujarrut, joissa oli jäähdytysrivoitus, jossa oli kuljettajan työn helpottamiseksi belgialaisinsinööri Albert Dewandren kehittämä, vuodesta 1927 Robert Bosch GmbH:n kaupallistama Bosch-Dewandre-alipainetehostus. Ohjaus oli tehostamaton, mutta se tarjosi liikkeellä ollessa tarkan tuntuman. Autoon sai asiakkaan maun mukaan joko puiset tai teräksiset puolavanteet. Malli 770:n sanotaan tarjonneen aikalaisekseen poikkeuksellisen mukavaa kyytiä, ja tarkan ohjauksen lisäksi sen jarrut olivat tehokkaat. 770 sai jo peruutusvalon, ja ”Autosuper”-autoradion kaiuttimilla ohjaamossa ja matkustamossa.
Jopa kahdeksalle hengelle istumatilaa tarjoava huippumalli saavutti pian suosiota niin suuryritysten ja pankkien johtajien kuin kuninkaallisten tai keisarillisten hallitsijoiden piirissä, ja sitä myytiin useisiin maihin valtionpäämiesten virka-autoksi. Vuosina 1932–1935 vaikkapa Japanin keisarihuone tilasi kuusi 770-mallin autoa, joissa oli keisarillinen krysanteemitunnus. Tunnettuja omistajia olivat muun muassa Saksan entinen keisari Vilhelm II, joka vastaanotti 770-autonsa eräänä ensimmäisistä asiakkaista tammikuussa 1931. Merkittäviä 770-asiakkaita olivat myös paavit Pius XI (jolle Daimler-Benz AG oli jo aiemmin lahjoittanut erikoisvarustellun Typ 460:n) ja XII sekä teollisuusjohtaja Otto Wolff von Amerongen, jonka avoauto tyyppiä 770 ”Offener Tourenwagen” on entistettynä esillä Mercedes-Benz–museossa. Aikakauden kuriositeetti oli, että kangaskattoiset avoautot olivat arvostetumpia ja kalliimpia kuin umpikorilla varustetut. Saksan presidentti Paul von Hindenburgin virka-auto 1930–1934 oli 770-mallia. Myös Adolf Hitler sai vuonna 1931 NSDAP-puolueen johtajana käyttöönsä 770-mallin. Saksan autoteollisuuden lippulaivaksi nähty 770 oli myöhemmin, erityisesti W150-mallisena, niin hallinnon korkeiden virkamiesten kuin kenraalikunnankin suosiossa – heidän joukossaan mm. marsalkka Hermann Göring ja SS-johtaja Heinrich Himmler.
Vuosikohtaiset valmistusmäärät
Lähdeviite:
Korimallikohtainen jakauma
Daimler-Benz AG:n mukaan mallia valmistettiin 117 autoa : alla oleva erittely on tehty 119:n mukaan. Toistaiseksi dokumentoimatta jääneet kaksi lienevät kuuluneen vuoden 1944 helmi-huhtikuussa luovutettuihin neljään kappaleeseen 770-malleja, ja ne lienee koottu sodan myöhäisessä vaiheessa W07:n varaosavarastoista.
W150 (1938–1943)
Daimler-Benz AG oli merkittävänä väliaskelmana 1930-luvun lamavuosien aikana kehitellyt 540-mallistaan pidennettyä paraatiautoversiota 540K (lang) sisäisellä koritunnuksella W24, jota valmistui vuonna 1936 ainakin kolme (joissain lähteissä jopa 12) koevaunua Saksan hallituksen käyttöön ja joka kuului tilavan takamatkustamonsa vuoksi nauttineen NSDAP-prominenssin suosiota. Sen uudistettu M24 II -moottori, teholtaan 115/180hv ahdin pois/päällä, salli kompressorin pitkäkestoisemman käytön, kun siihenastisissa tyypeissä 500 ja 540 ahdin suositeltiin kytkettävän vain joidenkin sekuntien ajaksi vaikkapa hätäteholisänä ohitustilanteissa. W24:n alustan erillisjousituksen ratkaisut toistuisivat edelleen kehitettyinä W150:ssä. Ainakin yksi 540K lang -yksilö on säilynyt.
pienoiskuva|MB 770 ja 540K kokovertailu Edeltäjän M07-moottorin sylinteriryhmä ja -kansi säilyivät pääosin ennallaan, mutta laajasti muutetun lohkon vuoksi moottori sai uuden tunnuksen M150. Lohko oli kevytmetallia ja vesipumppu sijoitettu öljypumppuakselille: öljypumppuja oli kolme kappaletta painevoitelun toiminnan varmistamiseksi kaikissa tilanteissa. Pakoventtiilit olivat nyt kilpamoottoreiden tavoin onttoja ja varustettuja natrium-täytteellä. Niin kampi- kuin nokka-akselikin oli varustettu yhdeksällä laakerilla, ja liikkuvat osat tasapainotettiin huolellisesti värinöiden vaimentamiseksi. Moottorin esteettiseen vaikutelmaan oli kiinnitetty huomiota: sylinteriryhmä oli lakattu mustaksi, sille öljyä toimittavat putket olivat kiillotettua kuparia, jäähdytinpuhallin kromia, ja kevytmetalliosat saivat myös pyöröhionta-pintakäsittelyn. Ahdin oli vakiovaruste: se kytkeytyi mekaanisesti kaasupoljin vastuksen ohi pohjaan painettaessa, ja ahdin piti toimiessaan tuttua sivuääntä. Ilman ahdinta puristussuhteella 6,1:1 toimineen moottorin teho oli 155 hevosvoimaa, vääntö 47 mkg alhaisella 1 900/min kierrosluvulla, kun taas ahdin kytkettynä teho nousi 230 hevosvoimaan väännön ollessa 56 mkg 2 000/min kierrosluvulla – tehtaan sekuntikellolla mittaamaksi ilmoittama huippunopeus oli 170 km/t. Moottorista oli saatavilla myös M150 II -versio puristussuhteella 7,2:1, kahdella kaksikurkkuisella kaasuttimella ja kahdella Roots-ahtimella, joka tuotti vapaasti hengittävänä 160 hevosvoiman tehon, ahtimet kytkettynä kuitenkin peräti 400 hevosvoimaa, kumpikin 3 900/min kierrosluvulla, jolloin vaunu saattoi saavuttaa 180–200 km/t huippunopeuden. Näitä erikoismoottoreita valmistui vain 5 kappaletta, ja ne asennettiin Taylorin mukaan valtakunnallisiin Staatskarosse-edustusautoihin. Vaihteisto muutettiin vuodelle 1939 5-vaihteiseksi, jossa 2.–5. vaihde olivat synkronoituja: alkusarjassa lisävaihde oli vielä sijainnut tasauspyörästössä, mutta sen hankalan käytön takia ylivaihde sijoitettiin nyt vaihdelaatikkoon. Vuoden 1939 muutos koski myös hydraulitoimista kytkintä, johon lisättiin joustava lamellilevy, jotta kytkin ottaisi entistä pehmeämmin kiinni. Samaa vaihteistoa käytti vuodesta 1939 alkaen myös malli 540K (W29). Sitä kehitettiin edelleen vuonna 1943, ja esimerkiksi marsalkka Mannerheimin auto sai päivitetyn täyssynkronoidun vaihteiston samana vuonna tehtaan suosituksen vuoksi. 770:n polttoainekulutukseksi arvioidaan noin 30 l/100km, panssaroiduissa noin 40 l/100km, ja mallin polttoainesäiliön tilavuus oli normaalisti 195 litraa. Autossa oli myös erillinen 20 litran varasäiliö. Aktion P -versiossa oli kolme panssaroitua yhteistilavuudeltaan 300 litran säiliötä, koska se saattoi ajoittain kuluttaa jopa 60 l/100km). Panssaroimattoman 770:n kulutuslukema on samankaltainen kuin esimerkiksi mallin 540 K, joka sekin vei 30 l/100km.
pienoiskuva|MB 770 (W150) alusta vm. 1938 Alusta oli muuttunut täysin, ja siinä hyödynnettiin kilpailutoiminnassa kertynyttä tietämystä erityisesti pyörien erillisripustuksen osalta. 770K (W150) oli saanut jäykän tikapuurungon ovaaleilla pääaisoilla, jotka olivat tuettuja kuudella peltiprofiilein vahvistetulla pyöröputkisella poikittaistuella. Yksi poikittaisputkista kulki vaihdelaatikon kuorten, vaikkakaan ei itse vaihteiston läpi. Uusi alusta oli keveydestään huolimatta erittäin vääntöluja. Edeltäjän jäykät akselit oli korvattu edessä erillisjousituksella kaksin tukivarsin: tämä erillisjousitus oli esitelty ensi kertaa vuonna 1931 mallissa 170 (W15), ja suuri malli noudatti 540K:ssa jo toteutettua rakennetta. Tukivarret olivat kuitenkin esikuvaansa sirompia, ne oli taottu 770-mallissa erityisen taidokkaasti, ja niiden kumein varustetut tuhdit kiinnikkeet sallivat etupyörille pienen, tarkkaan laskelmoidun edestakaisen liikkeen, mikä vaimensi niin jousituksen kuin ohjauksen kautta välittyviä iskuja. Vuonna 1940 etuakselistoon lisättiin vääntösauva. Takana W150 oli varustettu Daimler-Benz AG:n patentoimalla, hienostuneella De Dion- ja heiluriakselin yhdistelmällä, jonka esikuvana oli koemalliksi jääneen 540K (lang):in ratkaisu ja joka piti raidevälin ja pyörien pystykallistuksen vakiona koko joustoliikkeen matkalla. Akselistorakenteen vuoksi W150 kulki tehtaan dokumenteissa Schwingachse-merkinnällä erotuksena edeltäjän jäykistä Starrachse-akseleista. Kummatkin akselistot varustettiin kierrejousilla: takana pian valmistuksen alkamisen jälkeen vuonna 1939 yksinkertaiset kierrejouset muutettiin sisäkkäin oleviksi kaksois-kierrejousiksi, ja iskunvaimentimien kokoa kasvatettiin sekä etu- että taka-akselilla. Jarrut olivat hydraulitoimiset ja jaettu kahteen erilliseen piiriin etu- ja taka-akselille, kun edeltäjässä oltiin vielä tyydytty mekaanisiin jarruihin. Jarrujärjestelmä käytti samankaltaista Bosch-Dewandre SG100S33 -alipainetehostusta kuin 540 (W29), ja kaikkien pyörien kaksilla jarrukengillä oli omat työsylinterinsä – niissä huomioitiin 1930-luvun moottoriurheilussa saatu oppi. Vuoden 1939 muutokset koskivat myös tyyppi 770:n etujarruja, joita levennettiin ja joissa oli kahdet ensiökengät: jarrutustuntuma voimistui ja jarrut ottivat kiinni pehmeämmin. Vain käsijarru jäi mekaaniseksi, ja se vaikutti takapyöriin. Painon noustua 900 kiloa piti vanteiden olla teräslevyä ja kiinnitettyjä napaan keskuslukituksella. Kahdet vararenkaat oli sijoitettu tulipellin molemmin puolin koristeellisiin metallikoteloihin. Päivitysten jälkeen erillisjoustettu 770K ylitti W07:n ennestään erinomaiset ajo-ominaisuudet ja oli ajettavuudeltaan paljon aikalaisiaan loistoautoja edellä.
Uudistunutta 770-mallia ei enää ehditty myydä siviilimarkkinoille kuin muutama kappale. Enin osa 88 valmistuneesta autosta meni Saksan natsihallinnon ja puolustusvoimien tai Saksan rinnalla taistelleiden maiden johtajistolle. Valtakunnankansleri Hitlerillä oli käytettävissään useita 770-autoja, ”yksi jokaisessa Saksan kaupungissa ”: osa yhdysvaltalaisissa museoissa ”Hitlerin Mersuksi” mainituista 770-mallin autoista on siis voinut todella kuulua Reichskanzlein Fahrbereitschaft-autokomppanian laivastoon. Böömin ja Määrin valtakunnankomissaari Reinhard Heydrichin kuoltua Prahassa toukokuussa 1942 salamurhayrityksessä saamiinsa vammoihin päätti natsihallinto käynnistää Aktion P-nimen saaneen hankkeen, jonka tarkoitus oli toimittaa hallinnon ja sen liittolaisten keskeisille henkilöille panssaroidut virka-autot. Myös 770-mallista valmistettiin siksi vielä 20 kpl lisäsarja vuodesta 1942 aina tuotannon loppumiseen vuonna 1943 asti aiempia kevyesti panssaroituja (mm. Marskin 770K) vahvemmin panssaroituna versiona (Melin ei ole löytänyt valmistajan arkistosta koritunnusta W150 II, vaikkakin tunnus esiintyy monissa muissa lähteissä). Viimeiset autot tästä lisäsarjasta valmistuivat keväällä 1944: kori oli vuorattu 18 mm:n teräslevyillä ja lasit olivat 40 mm:n panssarilasia. W150:ssä 8.25 x 17:n kokoiset renkaat muuttuivat 19 tuuman panssariteräksisille vanteille asennettua luodinkestävää, 20 ilmakammioon jaettua mallia, minkä rengasrakenteen vuoksi huippunopeus oli rajoitettu, 80 km/t. Kokonaispainon alentamiseksi vahvasti panssaroidun mallin lokasuojat olivat kevytmetallia. Omamassa nousi silti 4 780 kiloon.
Suomen marsalkka C.G.E. Mannerheimin 770 (W150) Offener Tourenwagen 1941
Kauko Ranta muisteli, että Mercedes-Benziä säilytettiin erään mikkeliläisen omakotitalon autotallissa, eikä se koskaan seissyt ulkona lämmittämättä niin kauan, että se olisi ehtinyt perusteellisesti jäähtyä. Rannan mukaan auton matkamittariin kertyi jatkosodan aikana noin 25 000 kilometriä.
Tultuaan valituksi presidentiksi Marski ei enää halunnut käyttää isoa Mersua poliittisista syistä, sen käyttökin oli paitsi kallista myös huollon haastavuuden vuoksi hankalaa, ja suosi siksi V12-Packardiaan. Demobilisaatio joulukuussa 1944 tarkoitti, että suuresta Mercedeksestä vastannut Kauko Ranta jätti vastuun ylikersantti Oskar Nuotiolle, joka toimi marsalkan autonkuljettajana hänen kuolemaansa asti. Mannerheim päätyi siksi varastoimaan 770:nsä vuosiksi 1945–1946. Luovuttuaan presidentin virasta maaliskuussa 1946 ja muuttaessaan Sveitsin Glioniin hän päätti antaa loistoautonsa myytäväksi Ruotsiin, koska hän oletti ostajan löytyvän siellä helpommin kuin Suomessa. Auto laivattiin 27.1.1947 Tukholmaan, missä autoliike Gustaf Byrenius AB asetti sen näytteille liikkeeseensä Birger Jarlsgatanille. Tunnettu loistoautoharrastaja ja vuonna 1943 hankitun Mercedes-Benz 540K:n omistaja Gösta Sverdrup kiinnostui kohutusta suuresta Mercedeksestä, jonka matkamittari osoitti ajomääräksi vain 10 000 kilometriä, ihastui siihen koeajolla ja teki vaihtokaupat. 770 rekisteröitiin hänen nimiinsä 29.5.1947, jolloin se sai ruotsalaisen rekisteritunnuksen D 9626. Janoisa 770 osoittautui kuitenkin liian vaikeaksi ylläpitää Ruotsissa vielä tuolloin voimassa olleen polttoainesäännöstelyn takia, ja siksi Sverdrup myi sen jo syyskuussa 1947 kotikaupungissaan Eskilstunassa toimineelle autoliike Arne Gustafsson AB:lle. Suuri Mercedes oli tuloksetta esillä liikkeessä yhdeksän kuukauden ajan. Kun Mercedes ei löytänyt ostajaa ja kun Ruotsissa vallitsi sodan jälkeen suuri pula niin teknisistä osista kuin niiden ulkomailta ostamiseen tarvitusta valuutasta, se joutui viimein vaihtokaupan välineeksi: ruotsalaisyhtiö Bildels AB osti sen Gustafssonilta ja myi sen sitten Yhdysvaltoihin osamaksuna suuresta kuulalaakerikaupasta. Auto ajettiin Eskilstunasta Göteborgiin laivattavaksi 18.6.1948 M/S Stockholmille matkalleen Atlantin yli.
Marskin Mercedes saapui New Yorkiin 28.6.1948 suuren kohun keskelle, sillä yhdysvaltalaiset sanomalehdet ja radioasemat olivat saaneet vihiä maahan saapuvasta "Hitlerin Mersusta". Tuo perätön tieto seurasi autoa pitkään, kenties tarkoitushakuisestikin, sillä auton ostanut ja kuulalaakerikaupassa osapuolena ollut chicagolainen liikemies Christopher Janus asetti 770:n esille ensin New Yorkin Rockefeller Centeriin, ja se lähti viimein kiertämään näyttelyitä muuallakin Yhdysvalloissa. Vesa Vartialan dokumentissa kenraali Lyon kertoo auton olleen tämän ajanjakson perua koristeltu erinäisillä täysin asiaan kuulumattomilla hakaristimerkeillä ja -standaareilla. Vuonna 1951 Marski-770 sai myös roolin Hitlerin paraatiautona elokuvassa Rommel, erämaan kettu, missä marsalkka Erwin Rommelia näytteli James Mason. Seuraavat yli kolme vuosikymmentä 770 joutui lukemattomien omistajien kierteeseen, ja tällä ajanjaksolla se joutui ikävän vandalismin kohteeksi. Tarina päättyi kuitenkin onnekkaasti, sillä jo huonokuntoisena ennätyksellisiä huutokauppahintoja saavuttanut, yhä "Hitlerin Mersuna" kaupusteltu vaunu päätyi vuonna 1984 maailmansodan jälkeen kiinteistöalalla valtavan omaisuuden luoneen kenraali William Lyonin omistukseen. Laajan autokokoelman omistava Lyon selvitti 770:n todellisen historian, ja se sai osakseen pitkällisen (lopulta 20 vuotta kestäneen) täysentisöinnin, jonka kuluessa sen alkuperäisiä varusteita kuten esimerkiksi Notek-"sotavalo" (müncheniläisen valmistaja Nova-Technik GmbH:n nimen kontraktio) ja tavaratilan tarvikelaatiot pystyttiin hankkimaan takaisin. Entisöintityö oli aluksi kenraali Lyonin luottomies Richard Martinin käsissä, mutta hänen siirryttyä eläkkeelle vuonna 2005 työ jatkui Randy Eman, johtavan Duesenberg-autojen asiantuntijan ohjauksessa. Vuonna 1994 aloitettu suuri työ valmistui kokonaisuudessaan vasta vuonna 2014. Uuden veroiseksi palautettu auto on nyt osa Lyon-perheen yksityiskokoelmissa Coto de Cazassa, Kaliforniassa. Yksityiskokoelmaan kuuluu täysin entistettynä myös Iranin kruununprinssi Mohammed Reza Pahlaville vuonna 1940 valmistunut 770 (W150) Cabriolet B-korilla.
Vehon 75-vuotisjuhlaa varten ja sen rahoittamana tunnettu pienoismallinrakentaja Eero Kumanto valmisti Marskin 770:stä huipputarkan pienoismallin, joka on joulukuusta 2014 lähtien ollut esillä Mannerheim-museossa.
Maailmansodan loppuvaiheet, ja eräiden tunnettujen 770-yksilöiden tarinoita
pienoiskuva|770 (W150) Sodomka-korillaMarsalkka Mannerheimin tavoin usea muukin hallitsija tai ajanjakson johtohahmo sai 770-auton lahjoituksena Saksalta: tallella on kenraali Francisco Francon käyttämä auto Madridin kuninkaallisessa El Pardossa Espanjassa ja Tšekkoslovakian presidentti Emil Háchan sodan jälkeen vuonna 1952 uuden Sodomka-korin saanut 770 (W150) Prahan teknillisessä museossa. Myös Turkin tasavallan perustajan ja presidentti Kemal Atatürkin läheisen avustajan ja seuraajan, presidentti Ismet Inônün lahja-770 (W150) on säilynyt jälkipolville yksityiskokoelmassa. Portugalin valtion turvallisuus- ja valvontapoliisin PVDE itsevaltias António de Oliveira Salazarille vuonna 1937 attentaattiyrityksen jälkeen ostama panssaroitu 770 (W07) taas on esillä Museu do Caramulo -museossa. Museoituja 770 (W150)-yksilöitä on mm. Jordanian kuninkaallisessa museossa Ammanissa, Malartre-museossa Rochetailléssa Ranskassa ja Southward-museossa Uuden-Seelannin pääkaupungin Wellingtonin lähellä. Sodan jälkeen runsaslukuisesti Yhdysvaltoihin viedyistä 770-mallin autoista suuri osa on ostettu takaisin Eurooppaan. Historian kuohuista näihin päiviin asti säilyneiden 770-autojen kokonaismäärä on yhä arvailujen varassa monen omistajan pitäessä omaisuutensa julkisuudelta piilossa.
W148 / W157 prototyypit (1937-1942)
Daimler-Benz AG ryhtyi vuonna 1937 suunnittelemaan seuraajamallia tyypille 770, joka varustettaisiin V12-moottorilla. Projekti jakautui kahteen versioon: lyhyen akselivälin mallin "600K (kurz)" tunnuksella W157 oli tarkoitettu korvaavan urheilumalli 540K:n eri varianteissaan, kun taas pitkän akselivälin malli "600K (lang)" tai sittemmin 600V (V = verlängert, pidennetty) tunnuksella W148 korvaisi edustusmallin 770K. Kummastakin valmistettiin koeautoja: erään kuvilla kummankin prototyypeistä varustetun lähteen mukaan 770:n korvaavasta 600V:sta M148-moottorilla valmistui 1941 ja 1942 yhteen laskettuna 12 koeautoa, joiden akseliväli oli 3 780 tai 3 880 mm, sekä 540K:n korvaavasta 600K:sta M157-moottorilla samoin 12 koeautoa, joiden akseliväli oli 3 280 tai 3 715 mm. Mercedes-Benz mallihistorian tutkija Werner Oswald (via Wiedmaier) tietää koeautoja valmistuneen kaikkinensa 32 kappaletta eri alusta- ja korivariaatioilla, mutta hän lukee varmaankin mukaan 540K:n pohjalta vuodesta 1937 rakennetut moottorimuulit. 600K- ja 600V-koeautojen korit olivat konservatiivisia, mutta autot olivat madaltuneet, ja joissain koeautoissa etulyhdyt oli upotettu virtaviivaisemmin etulokasuojiin aikaisempien erillislyhtyjen sijaan. Koeautojen tarkasta lukumäärästä vaikuttaa lähteissä olevan erimielisyyttä (Oswaldin 8 kpl lisämäärä), eikä ainuttakaan V12-koeautoa ole tiettävästi säilynyt sodan melskeistä nykypäivään asti. Sen sijaan yksi V12-koemoottoreista on säilynyt Voll & Ruhrbeck-korilla varustetussa vuoden 1939 Mercedes-Benz 540K Cabriolet C:ssa.
V12-automoottorit M148 ja M157 olivat ensimmäiset lajiaan Daimler-Benz AG:lle, iskutilavuudeltaan 6 020 cm³ (sylinterihalkaisija 82 x isku 95 mm), sylinterikulma 80 astetta, ja ratasvetoinen nokka-akseli V-laaksossa käytti kannen yläpuolisia venttiilejä. Sylinteriryhmät ja lohko olivat valurautaa, ja moottorin kummassakin versiossa puristussuhde oli sama 6,3:1 – vahvarakenteisena tuo moottori kesti saman puristussuhteen myös Roots-ahtimella varustetussa M157-versiossa. Teholukema M148:ssa oli 170 hevosvoimaa (DIN) kierrosluvulla 3 600 väännön ollessa 39,4 mkp 2 000 kierroksella, kun taas M157 tarjosi 155/240 hevosvoimaa (ahdin pois/päällä) sekä selvästi nousseen 57,5 mkp:n väännön kierrosluvulla 2 200 ahdin kytkettynä. Muutama pitkän akselivälin 600V kuuluu saaneen ahdetun M157-moottorin koemielessä. Kummankin moottorin kanssa käytettiin neljän vaihteen ja "Schnellgang"-ylivaihteen vaihteistoa. Japanin hyökättyä 7.12.1941 Yhdysvaltain Pearl Harbor-tukikohtaan sen liittolainen Saksa julisti osaltaan sodan Yhdysvalloille, minkä seurauksena siviilikäyttöön tarkoitettujen ajoneuvojen valmistusta karsittiin tuotantokapasiteetin vapauttamiseksi sotatarvikkeille. Prestiisimallien 600K/600V osalta kehittelyn keskeytyspäätös tehtiin 22.3.1942 Adolf Hitlerin ja sotatuotantoa johtaneen Albert Speerin tapaamisessa.
V12-moottoriprojektin rinnalla tehdas valmisti myös kourallisen 540K:n (W29) 400 cm³ laajennetulla 8-sylinterisellä moottorilla ollutta 580K-koeautoa (W129) vuosina 1939–1940. Korimallit olivat joko Sport Coupé tai Sport Roadster, mutta sodan syttymisen vuoksi tätä 600-sarjan vaihtoehtoakaan ei otettu sarjatuotantoon. Ainakin yksi 580K-koeautoista on säilynyt nykypäiviin asti.
Pyhä Longinus
Jeesusta kylkeen pistänyttä sotilasta ei nimetä edellä mainituissa kirjoituksissa, vaan nimi Longinus löytyy pseudepigrafisesta ja apokryfisestä Nikodemuksen evankeliumista, jonka pääosan muodostaa Pilatuksen teot. Sabine Baring-Gould totesi: "Nimeä Longinus ei tunnettu kreikkalaisten keskuudessa ennen patriarkka Germanusta vuonna 715. Länsimaihin se tuli Nikodemuksen evankeliumin kautta. Tämän pyhimyksen teoista tai marttyyriydesta ei ole luotettavaa tietoa."
Longinus on todennäköisesti latinalaistettu muoto kreikan kielen keihästä tarkoittavasta sanasta longche.