cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dominanttiseptimisointu
Luonne ja merkitys
Rock- ja muussakin populaarimusiikissa sointu­kulku noudattaa usein niin sanottua blueskaavaa. Tällöin sävellajin V asteen sointu on lähes aina dominanttiseptimisointu, toisin sanoen duuri­kolmi­sointu, johon on lisätty pieni septimi, ja usein myös IV asteen sointuun lisätään pieni septimi, kun taas toonika- eli I asteen sointu on useimmiten pelkkä duuri­kolmi­sointu. Tyypillisiä esi­merkkejä ovat Bill Haleyn "Rock Around the Clock" ja Chuck Berryn "Fanny Mae". Sitä vastoin esimerkiksi Chuck Berryn kappaleessa "Back in the U.S.A" ja Loggins and Messinan kappaleessa "Your Mama Don't Dance" toonika­sointuunkin on lisätty pieni septimi. Tämä olikin yleistä rock­musiikin ensimmäisten 15 vuoden aikana, mutta kuulostaa nykyisin jossakin määrin "retro­spektiiviseltä". Muita esimerkkejä kappaleista, joissa toonika­sointuun on lisätty pieni septimi, ovat Little Richardin "Lucille", Beatlesien "I Saw Her Standing There", Harry Nilssonin "Coconut", Jim Crocen "You Don't Mess Around With Jim" ja The Drifters -yhtyeen "On Broadway". Chuck Berryn kappaleessa "Rock and Roll Music" esiintyy dominanttiseptimisoinnun kaltainen sointu sekä sävellajin I, IV että V asteen sointuna.
Välidominanttisoinnut
pienoiskuva|C-duurissa asteikon toiselle asteelle muodostettu septimisointu, dominantin dominantti (V7/V). Käyttämällä sävel­lajiin varsinaisesti kuulumattomia kromaattisia muunnesäveliä voidaan sävellajin muillekin kuin V asteelle muodostaa dominanttiseptimisoinnun kaltainen sointu, jota sanotaan välidominantti­soinnuksi. Yleisin tällainen sointu on ns. dominantin dominantti (V7/V), sävellajin II asteen septimisointu, jossa terssi on korotettu. Tämä sointu pyrkii purkautumaan sävel­lajin varsinaiselle dominantti­soinnulle samaan tapaan kuin dominantti­sointu purkautuu toonika­soinnulle.
Välidominantti­soinnun aikana soinnun pohjasävel saa ainakin hetkeksi ikään kuin dominantin ja sitä kvinttiä alempana oleva sävel toonikan luonteen. Usein tämä sävelten luonteen vaihtuminen on aivan tilapäistä, mutta dominanttiseptimisoinnulla on suuri merkitys myös modulaatioissa eli sävellajin vaihdoksissa. Tällöin tätä sointua ei sen voimakkaan tonaalisen tehon vuoksi yleensä kuitenkaan käytetä vielä sävel­lajista toiseen siirryttäessä, vaan vasta siirtymisen jälkeen uuden sävel­lajin vakiinnuttamiseksi.
Nämä dominanttiseptimisoinnun käyttötavat ovat klassiselta kaudelta saakka olleet erittäin yleisiä, ja soinnusta on kehitetty useita muunnelmia, kuten laajennettu (V/V/V) ja korvattu (V7/V) dominanttisointu.
Ylinousevat sekstisoinnut
pienoiskuva|Saksalainen sekstisointu ja dominanttisointu, johon se purkautuu. pienoiskuva|Saksalainen sekstisointu ja sitä enharmonisesti vastaava dominanttiseptimisointu. Dominanttiseptimisointu on enharmonisesti saman­lainen kuin ylinouseva sekstisointu, jossa sen septimi on korvattu ylinousevalla sekstillä. Tällainen sointu tunnetaan nimellä saksalainen sekstisointu. Esimerkiksi sävelet G, H, D ja F tai Fis, Ais, Cis ja E muodostavat dominanttiseptimisoinnun, sävelet G, H, D ja Eis tai Ges, B, Des ja E sen sijaan saksalaisen seksti­soinnun.
Saksalainen seksti­sointu esiintyy yleensä vain sävellajin alennetun II tai VI asteen sointuna. Siinä kaikki muut sävelet paitsi terssi sekä mollissa VI asteen saksalaisen seksti­soinnun pohja­sävel ovat sävellajin kannalta muunnesäveliä. Esiintyessään II asteen sointuna se purkautuu sävellajin toonikasointuun (esimerkiksi C-duurissa: Des-F-As-H => C-E-G-C ja c-mollissa: Des-F-As-H => C-Es-G-C), VI asteen sointuna esiintyessään dominantti­kolmi­sointuun (esimerkiksi C-duurissa tai c-mollissa: As-C-Es-Fis => G-H-D-G).
Jos myös soinnun kvintti korvataan sitä enharmonisesti vastaavalla kaksin­kertaisesti yli­nousevalla kvartilla, saadaan niin sanottu englantilainen seksti­sointu (esimerkiksi Des-F-Gis-H).
Harmoninen septimisointu
pienoiskuva|Puhdas harmoninen C-septimisointu Harmoninen septimisointu on neli­sointu, jossa sävelten taajuuksien suhteet ovat 4:5:6:7. Tällaista sointua ei esiinny puhtaasti viritetyllä duuri- tai muulla diatonisella tai edes kromaattisella asteikolla, kuten ei yleensäkään sellaisia intervalleja, joissa taajuuksien suhteissa esiintyisi tekijänä luku 7. Sen sijaan tämän soinnun sävelet esiintyvät kyllä kahta oktaavia alemmaksi siirretyn pohja­sävelen harmonisessa yläsävelsarjassa.
Dominanttiseptimisointu käsitetään usein eräänlaiseksi harmonisen septimisoinnun likiarvoksi. Tämä perustuu siihen, että puhtaasti viritetyllä asteikolla varsinaisen eli V asteen dominantti­­septimi­­soinnun sävelten taajuuksien suhde on 36:45:54:64, kun taas I asteen kolmi­­soinnulla, kun siihen on lisätty pieni septimi, vastaava suhde on 20:25:30:36.,, ja molemma suhteet ovat varsin lähellä suhdetta 4:5:6:7 (lavennettuna 20:25:30:35 tai 36:45:54:63).
Historia
pienoiskuva|Dominanttiseptimisointu (sinisellä) käsiteltynä konservatiiviseen tapaan, "valmistettuna ja purkautuvana pidätyksenä, joka selvästi osoittaa, että sitä vielä barokkiaikana (1600–1750) pidettiin dissonanssina. Esimerkki Monteverdin teoksesta [[Lamento d'Arianna, "Lasciatemi Morire" -osa (1608). ]]
pienoiskuva|center|350px|Dominanttiseptimisointu Beethovenin [[Sinfonia nro 5 (Beethoven)|viidennen sinfonian (1804–1808) viimeisessä osassa. ]] pienoiskuva|center|350px|Dominanttiseptimisointuja [[Frédéric Chopin|Chopinin f-molli-masurkassa (1849), op. 68, nro 4, tahdit 1–4: "Tänä aikana [Romantiikan kautena (1825—1900)] septimisointu oli jo saanut lähes konsonanssin aseman." ]] Renessanssiajan säveltäjät ajattelivat enemmänkin intervallien kuin sointujen käsittein. Aikakauden musiikissa dominanttiseptimisointu esiintyikin vain satunnaisesti. Sen sijaan 1600-luvulta alkaen siitä tuli uudemman musiikin varsinainen tunnusmerkki ja samalla tärkein sen kehitykseen vaikuttanut tekijä. Monteverdin katsotaan yleensä käyttäneen sitä ensimmäisenä ilman valmistavaa sointua Hän ja muut varhaiset barokki­säveltäjät alkoivat käyttää V7 -sointua osana johdantona funktionaaliseen harmoniaan. V7 -sointu oli jatkuvasti käytössä koko klassisen aikakauden, ja sitä käsiteltiin samaan tapaan kuin barokkiaikanakin. Romanttisella kaudella kehittyivät vähitellen vapaammat sävelkulut, jotka johtivat siihen, että jälkiromanttisena ja impressionistisena kautena dominanttiseptimisoinnun funktionaalinen käyttö alkoi hiipua, samaan aikaan kuin vielä selvemmin dissonoivat soinut yleistyivät, kun taas duuri- ja mollisointujen käyttö dominanttisointuina väheni. Lopulta suuressa osassa 1900-luvun taidemusiikkia V7 -sointua ei käytetty lainkaan. Sitä vastoin jazzissa ja populaarimusiikissa funktionaalista harmoniaa ja sen mukaisesti myös V7 -sointua käytetään edelleen.
Sointukulut ja purkautuminen
pienoiskuva|Dominanttisointu, jossa pohjasävel on kaksinnettu ja kvintti jätetty pois, sekä toonikasoitu, johon se purkautuu. pienoiskuva|Dominanttisoinnussa esiintyvä tritonus ja sen purkautuminen. pienoiskuva|Dominanttiseptimisoinnussa esiintyvän tritonuksen purkautuminen toonikasointuun, jossa pohjasävel esiintyy kolmeen kertaan. pienoiskuva|C-duurin täydellinen ja epätäydellinen dominanttiseptimisointu: G7 and h°.
Dominanttiseptimisointu purkautuu yleensä siten, että sen terssi ja kvintti eli sävellajin johtosävel ja supertoonika, purkautuvat toonikasävelelle, kun taas soinnun septimi eli sävellajin subdominantti purkautuu sävellajin kolmannelle sävelelle eli mediantille, joka on samalla toonikasoinnun terssi. Myös soinnun pohjasävel purkautuu yleensä bassossa esiintyessään sävellajin toonikasävelelle, mutta muissa asemissa esiintyessään se pysyy yleensä ennallaan.
Eri sävellajien dominanttiseptimisoinnut
Seuraava taulukko osoittaa eri sävellajien dominanttiseptimisoinnut ja niiden sävelet. Muunnos­sävel­lajeilla eli duurilla ja mollilla, joilla on sama perussävel, on dominanttiseptimisoinnussa samat sävelet.
Sävelten nimistä ja sointumerkinnöistä on huomattava, että saksalaisessa nimistössä, jota Suomessakin vanhastaan käytetään, H merkitsee alentamatonta ja B sitä vastaavaa alennettua säveltä. Kitaran sointu­merkinnöissä kuitenkin käytetään yleensä englantilaisen käytännön mukaista nimistöä, jolloin B merkitsee alentamatonta säveltä, joka Suomessa käytetyn saksalaisen nimistön mukaan on H. Tällöin alennetulle sävelelle, suomalaisittain B:lle, käytetään merkintää B. Tässä taulukossa on sävelten nimet esitetty sekä saksalaisen (suomalaisen) että (suluissa) englantilaisen, mutta sointumerkintä vain englantilaisen käytännön mukaisesti.
Erkki Leikas
Erkki Aatami Leikas (18. toukokuuta 1930 Tampere – 23. kesäkuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen kori- ja käsipalloilija ja koripallovalmentaja.
Tampereen Pyrinnön kasvatti Leikas pelasi Suomen pääsarjassa yhteensä kymmenen kauden ajan. Hän pelasi pääsarjatasolla Pyrinnössä, jossa saavutti SM-hopeaa kaudella 1958, ja Sörnäisten NMKY:ssä.
Koripallon lisäksi Leikas pelasi SM-sarjatasolla käsipalloa.
Hattu
thumb|Laulaja [[Frank Sinatra päässään silinterihattu]] Hattu on tavallisesti jäykästä materiaalista valmistettu päähine, jossa on kupu ja usein lieri. Hattua voidaan käyttää esimerkiksi pään suojaamiseen ja lämpöenergian säilyttämiseen, koristeena, itseilmaisuna tai kantajansa aseman merkkinä.
Historia
Ensimmäiset tunnetut kuvaukset hatuista löytyvät hautamaalauksista muinaisen Egyptin Thebasta noin vuodelta 3200 eaa. Näissä kuvissa esiintyy olkihattuinen mies. Muita viittauksia miesten, ja etenkin orjien, käyttämiin hattuihin löytyy myös Antiikin Kreikasta ja Antiikin Roomasta. Samaan aikaan naiset kuvattiin esimerkiksi huppujen tai huivien kanssa.
Hattuja alettiin 1300-luvun jälkeisessä Euroopassa käyttää sääsuojana muiden päähineiden sijaan. Miesten aiemmin käyttämät huput ja päähineet kehittyivät näyttäviksi varakkaiden herrojen hatuiksi, joita alettiin käyttää muotipukineena. Naisten hattu kehittyi keskiajalla apostolikan eli nunnahunnun tapaisesta kaulan ja pään ympäri kääritystä huivista, joka oli tullut Eurooppaan Lähi-idästä ristiretkeläisten mukana. Keskiaikaan mennessä tämä huivi oli kehittynyt koristeelliseksi ja näyttäväksi päähineeksi. Huivin alle lisättiin pehmusteita ja korkeita tukirakenteita, jolloin saatiin kartion, torven tai sydämen muotoisia kankaalla verhottuja pukineita.
1500-luvulla naisten hattumalli yksinkertaistui. Hattujen lisäksi naiset käyttivät huntuja ja leuan alta solmittavia myssyjä. Jotkin naistenhatut ottivat vaikutteita miesten hattumalleista. Suosituimmat miesten hatut valmistettiin 1500-luvulla pehmeistä materiaaleista, ja kangas kurottiin päälaen kohdalta kasaan. Koristeluna käytettiin usein sulkia tai korukiviä. Hatun korkeus kuvasti kantajansa yhteiskunnallista asemaa.
thumb|left|150px|Sotilaan kaksikolkkahattu 1600-luvulla miesten hatut valmistettiin huovasta, ja ne olivat aiempaa matalampia ja leveälierisempiä. Koristeina käytettiin pitkiä, riippuvia strutsinsulkia tai nauhoja. Hieman myöhemmin huopahatut ylitti pitkäksi aikaa suosiossa kolmikolkkahattu. 1700-luvulla kaksikolkkahattu otettiin armeijaväen asuun ja aatelisunivormuun.
1600-luvun lopulla peruukit nousivat suosioon erityisesti Ranskassa, ja miehet alkoivat kuljettaa hattujaan lähinnä kainalossaan, jotta päähine ei päässyt sotkemaan kampausta. Myös naisilla peruukki oli korkea ja koristeellinen, ja hattu asetettiin sirosti sen päälle. Tavallisen kansan hatut 1700-luvulla olivat nauhoilla sidottuja leveälierisiä olkihattuja tai hilkkoja.
Suurelliset peruukit ja hatut menettivät suosionsa Ranskassa vuoden 1789 vallankumouksen jälkeen, sillä ne yhdistettiin aristokratiaan. Keski- ja yläluokkaiset miehet alkoivat suosia muotoiltuja hattuja, silintereitä ja knalleja. Naiset käyttivät olki- ja huopahattuja, jotka oli usein koristeltu sulilla.
Toisen maailmansodan jälkeen hattujen käyttö väheni merkittävästi, eivätkä ne enää osoittaneet sosiaalista asemaa kuten ennen. 1950-luvun hatut olivat pieniä ja päätä myötäileviä tai suuria leveälierisiä hellehattuja. 1960-luvulla käytettiin pillerihattuja, harsoja, rusetteja tai kukkia, ja vuosikymmenen lopulla suosittiin rentoja lätsiä ja roikkuvalierisiä hellehattuja. 1970-luvulla nekin väistyivät käytöstä. Nykyaikana mikä tahansa yksilöllinen hattutyyli on mahdollinen.
Valmistus
thumb|upright|left|[[Fedora-hattu on yleisin miesten lierihatuista. Se on puolipehmeä huopahattu, jonka nimi on peräisin Giordanon Fedora-oopperan päähenkilöltä, ruhtinatar Fedora Romazovalta.]] Hattuja on tehty esimerkiksi huovasta, nahasta, muovista ja erilaisista kankaista. Tuohi, taula, olki ja pahvi ovat erikoisempia hattumateriaaleja.
Usein hatussa on koristeita, kuten nauhoja ja sulkia. Suruaikaan mustaan hattuun on voitu liittää myös huntu. Hattu voi sisältää lisäosia kuten lipan tai korvaläpät. Korvaläpät voidaan kääntää kylmällä ilmalla korvien suojaksi.
Hattuja on valmistettu jo pitkään teollisesti. Miesten hattuja tekee hatuntekijä. Naisten hattujen tekijä on modisti, joka myös valitsee tyyliin pitsit, koristeet ja muut asusteet. Modisti on ammattilaisena keskittynyt etenkin naisten kalliiden, yksilöllisten hattujen suunnitteluun.
Oppiarvon tunnuksena
Suomessa tärkeä symboliarvo on tohtorinhatulla. Nykyään oppiarvoja osoittavien hattujen ja lakkien käyttö on rajoitettu erityisiin tilaisuuksiin. Tohtorinhattua käytetään promootion lisäksi vain kustoksen ja vastaväittäjän asemassa väitöstilaisuudessa sekä yliopiston erityisissä juhlatilaisuuksissa.
Palkintona
Suomen sarjakuvaseura jakaa Puupäähattua ansioituneille sarjakuvapiirtäjille. Ola Fogelbergin sarjakuvasankarin Pekka Puupään hattu on tyypillinen pitkänmallinen.
Metsästyksessä
Hattua on käytetty myös merkinantoon. Metsästäjä viestittää punaisella hatulla matkan päähän olevansa ihminen, jotta muut metsästäjät eivät ampuisi häntä.
Tilaisuuksissa
Hatun katsotaan olevan tärkeä osa asukokonaisuutta esimerkiksi häissä tai muissa tilaisuuksissa, jossa edellytetään muodollista pukeutumista.
Itsekorostuksessa
Toisinaan halutaan korostaa omaa persoonallisuutta pitämällä tavalliseksi mielletystä poikkeavaa hattua.
Hattuetiketti
Toisinaan hatun päässä pitäminen merkitsee kunnioitusta, toisinaan sen pois ottaminen. Esimerkiksi juutalaiset pitävät hattua päässä synagogassa ja sisätiloissa, kun taas kristityt miehet ”paljastavat” päänsä tullessaan sisätilaan tai kirkkoon. Ulkona käytettäväksi tarkoitettu päähine riisutaan usein sisätiloihin mennessä samalla muidenkin ulkovaatteiden kanssa. Länsimaissa hyviin tapoihin kuuluu, että hattu päässä ei syödä.
Väinö Linna käyttää Tuntemattomassa sotilaassa näitä tapoja kuvatessaan ironisesti suomalaista kansanluonnetta. Määtän kysyessä mitä on urheus, Vanhala vastaa urheuden ilmenevän siinä, ettei ”korpisoturi – – ota lakkia päästänsä muualla kuin kun kirkossa ja lakituvassa”.
Sanonnoissa
Kuvaannollisesti hattu voi viitata henkilön asemaan tai rooliin. Tällä tavoin termiä käyttää esimerkiksi Edward de Bono (1990) viitatessaan keskustelijoiden erilaisiin rooleihin ilmauksella ajatteluhattu. Kaunokirjallisuudessa Mario Puzon romaanissa Kummisetä hattu osoittaa tietyn ajatusmaailman omaksumista seuraavassa Tom Hagenin repliikissä Michael Corleonelle: "[P]anin sisilialaisen hatun päähäni ja lopulta tajusin senkin." Hattuun liittyy monia sanontoja, kuten (kerjätä) hattu kourassa, (tehdä) hattutemppu tai nostaa hattua.
Miinanraivaaja SM 2
Miinanraivaaja SM 2 oli Suomen merivoimien miinanraivaaja. Alus otettiin palvelukseen 1939 ja poistettiin palveluksesta 1954.
Palvelus
Alus oli merisuojeluskuntien tilaama, mutta se joutui pian valmistuttuaan raivaajaksi.
Kesäkuussa 1942 alus raivasi Viipurinlahden suulla 3. raivaajalaivueessa vanhaa venäläisten laskemaa miinakenttää, josta raivattiin kaikkiaan 25 miinaa ja 130 raivausestettä. Raivaajan ja SM 1:n ollessa nostamassa kalustoaan räjähti alusten välissä miina, jolloin yksi matruusi kaatui ja kolme haavoittui. Alukset eivät kärsineet mainittavia vaurioita.
Vuonna 1948 alus kuului II raivausosastoon. Pariisin rauhansopimus lakkautti suojeluskunnat, jolloin alus jäi laivastolle. Alus oli koulutusaluksena, kunnes se varustettiin 1954 radio-ohjattavaksi maaliksi. Se ammuttiin todennäköisesti upoksiin.
Goodgame Big Farm
Goodgame Big Farm on Goodgame Studiosin kehittämä peli. Se on yhtiön toiseksi suosituin peli heti Goodgame Empiren jälkeen. Peli on voittanut MMO of the Year 2013 -palkinnon Best Casual Browser MMO -sarjassa.
Big Farm: Mobile Harvest
Big Farmista on olemassa myös mobiiliversio Android -ja iOS-laitteille. Big Farm: Mobile Harvest on hyvin samanlainen kuin alkuperäinen selainpeli, mutta sen ominaisuudet ovat hieman rajatummat.
Pelaaminen
Goodgame Big Farmin ideana on kerätä satoa pelloilta, siilolta, tarhoilta, kanaloista, vesitornista ym. Sadon keräämisestä voi saada kokemuspisteitä, jos käyttää erikoisvaikutuksen omaavia tuotteita. Näitä tuotteita voi ostaa vain kullalla ja ne ovat siten arvokkaita.
BMW 5-sarja (E28)
BMW E28 on BMW 5-sarjan toisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 1981–1987. Se korvasi edeltäneen E12-mallin ja seuraajaksi tuli BMW E34.
BMW 5-sarja (E28) 1981–1987
BMW E28 esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 1981. Ulkonäöltään se ei eronnut merkittävästi edeltäjästään. Konepelti oli edellismallista poikketen saranoitu takaosastaan, ja korvaavassa E34-mallissa saranointi oli jälleen etuosassa. Vuonna 1983 BMW esitteli 524td-mallissa ensimmäisen dieselmoottorinsa: 2,4-litraisen turbodieselin, joka kehitti 115 hevosvoimaa. Vuonna 1986 sen rinnalle tuli myös vapaasti hengittävä 524d, jossa oli tehoa 85 hevosvoimaa. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin BMW E28. Syksyllä 1984 malli koki kasvojenkohotuksen, jossa siihen tehtiin pieniä muutoksia keulan alueella. Seuraavana vuonna saataville tuli kuljettajan turvatyyny. vasen|pienoiskuva|BMW M5 Amsterdamin autonäyttelyssä keväällä 1985 esiteltiin ensimmäinen BMW M5 -malli, joka oli esittelyajankohtanaan maailman nopein sedan-korinen massatuotantoauto. Siinä oli BMW M1:n kuusisylinterinen 3,5-litrainen moottori teholtaan 282 hevosvoimaa.
Radikaali (kemia)
Radikaaleista käytetään myös nimeä vapaat radikaalit, sillä aikaisemmin radikaali on tarkoittanut molekyyliin sitoutunutta kemiallista ryhmää. Nykyään on kuitenkin IUPAC:n mukaan suositeltavaa puhua esimerkiksi vinyyliradikaalin sijaan vinyyliryhmästä.
Reaktiot
Radikaalit osallistuvat additio- ja substituutioreaktioihin. Radikaalireaktiossa on kolme vaihetta: aloitusreaktio, ketjureaktiot ja päätösreaktiot. Aloitusreaktiossa muodostuu radikaaleja, kun taas ketjureaktiot ovat radikaalin reaktioita neutraalien molekyylien kanssa, jotka johtavat uusien radikaalien syntymiseen. Koska radikaalit ovat hyvin reaktiivisia, radikaalireaktio voi jatkua niin kauan kuin radikaaleja muodostavia reagensseja on käytettävissä.
Radikaalin substituutioreaktiossa lähtöaineradikaali (Rad•) ottaa vastaan elektronin molekyyliltä A-B, josta muodostuu uusi radikaali B•.
kehyksetön|350x350px
Radikaalin additioreaktiossa radikaali liittyy alkeenin kaksoissidoksen yhteen elektroniin, ja lopputuotteestakin tulee radikaali.
Radikaaliketjureaktiot
alt=|pienoiskuva|350x350px|Metaanin kloorauksen aloitus-, ketju- ja päätösreaktiot. Radikaaliketjureaktiossa yhden radikaalin syntyminen saa aikaan suuren määrän reaktioita. Tunnettu radikaalimekanismilla etenevä reaktiotyyppi on alkaanin halogenointi, esimerkiksi metaanin klooraus. Tästä ketjureaktiosta voidaan erottaa kolme vaihetta: aloitusreaktio, ketjureaktiot ja päätösreaktiot.
Aloitusreaktiossa kloorimolekyyli hajoaa ultraviolettisäteilyn vaikutuksesta homolyyttisesti kahdeksi radikaaliksi:
Ketjureaktioissa on kaksi vaihetta, joista ensimmäisessä klooriradikaali irrottaa vetyatomin metaanista radikaalisubstituutioreaktiolla synnyttäen metyyliradikaalin (vaihe 1). Reaktiossa syntyvä metyyliradikaali reagoi kloorimolekyylin kanssa, jolloin saadaan kloorimetaania ja klooriradikaali (vaihe 2). Vaiheen 2 tuottama klooriradikaali aloittaa uuden reaktiovaiheen 1.
Näissä reaktioissa syntyy metyylikloridia mutta klooriradikaaleja ei kulu.Radikaalit voivat reagoida uudestaan, joten on syntynyt ketjureaktio. Klooriatomit voivat reagoida myös metyylikloridimolekyylien kanssa. Tällöin muodostuu dikloorimetaania (CH2Cl2), joka voi reagoida edelleen klooriatomien kanssa. Yhdestä kloorimolekyylistä lähtenyt ketjureaktio etenee keskimäärin noin 10 000 kierrosta ennen päättymistään.
Päätösreaktioissa kaksi radikaalia päättää ketjureaktion reagoimalla keskenään:
Kloorimolekyylin syntymiseen tarvitaan kolmas kappale, joka ottaa vastaan ylimääräisen energian. Päätösreaktiossa kahden metyyliradikaalin yhdistyminen tuottaa sivureaktiona etaania, mutta tätä reaktiota tapahtuu vähän. Metyyliradikaali reagoi paljon todennäköisemmin kloorin kanssa kuin toisen metyyliradikaalin kanssa. Varsinaisia tuotteita metaanin kloorauksessa ovat CH3Cl, CH2Cl2, CHCl3 ja CCl4. Tuoteseoksen koostumukseen vaikuttavat olosuhteet ja lähtöaineiden suhteelliset määrät.
Alkeenien polymerointi
Alkeenien polymerointi on tärkeä teollinen reaktio, jossa pienet alkeenimolekyylit liittyvät toisiinsa muodostaen yhden makromolekyylin eli polymeerin. Esimerkiksi eteenistä voidaan valmistaa polymeeriä, polyeteeniä. Alkeenien radikaalipolymerointi on polyadditioreaktio, jossa kaksoissidoksia sisältävät monomeerit liittyvät yhteen additioreaktiolla pitkiksi ketjuiksi. Samalla molekyylien väliset kaksoissidokset aukeavat. Käynnistyäkseen reaktio tarvitsee aloitekatalyytin sekä yleensä vielä toisen katalyytin nopeuttamaan reaktiota. Polymerointireaktion aloitekatalyyttinä (initiaattorina) voi toimia esim. bentsoyyliperoksidi, joka hajoaa bentsoyylioksiradikaaleiksi. Bentsoyylioksiradikaali reagoi ensin alkeenin kanssa ja reaktio jatkuu ketjureaktiona, jossa syntyy pitkiä hiiliketjuradikaaleja. Päätereaktiossa hiiliketjuradikaalit yhtyvät polymeeriketjuksi.
Happiradikaali
Happiradikaali on hapen herkästi reagoiva yhdiste. Esimerkiksi hydroksyyliradikaali on yleinen happiradikaali. Happiradikaalit toimivat voimakkaina hapettimina ja voivat aiheuttaa vaurioita esimerkiksi soluille.
Happiradikaaleja vapautuu solujen mitokondrioista soluhengityksen yhteydessä. Erityisesti nämä happiradikaalit voivat vahingoittaa solua, muun muassa sen tumaa ja siellä olevaa DNA:ta. Antioksidantit, kuten E- ja C-vitamiinit hajottavat happiradikaaleja ja estävät niiden aiheuttamia soluvaurioita.
Pateniemen sahamuseo
Pateniemen sahamuseo on Pateniemen kaupunginosassa Oulussa sijaitseva Pohjois-Pohjanmaan museon ylläpitämä sahateollisuuden museo, joka keskittyy pääasiassa vuosina 1873–1990 toimineen Pateniemen sahan toiminnan ja historian esittelyyn.
Museo sijaitsee Pateniemen sahan vanhassa Nikkaripirtiksi kutsutussa varastorakennuksessa. Museo avattiin yleisölle 19. kesäkuuta 1989, jolloin Veitsiluoto Oy lahjoitti rakennuksen Oulun kaupungille ja edelleen Pohjois-Pohjanmaan museolle. Museossa on esillä sahaan ja sen toimintaan liittyvää esineistöä.
Wesley Snipes
Wesley Trent Snipes (s. 31. heinäkuuta 1962 Orlando, Florida) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja tuottaja. Hänet tunnetaan muun muassa nimiroolistaan Blade-elokuvatrilogiassa, jossa hän toimi myös taistelukohtauskoordinaattorina. Snipesilla on myös oma tuotantoyhtiö Amen Ra Films.
Näyttelijäura
Snipes aloitti näyttelemisen 23-vuotiaana Villikissat-elokuvassa. Sittemmin Snipes päätyi tekemään televisiorooleja muun muassa Miami Viceen, Hawkiin ja H. E. L. P..
1990-luvulla
1990-luvulle tultaessa Snipes siirtyi takaisin elokuvien pariin ja esiintyi muun muassa pääosassa Mo' Better Blues -elokuvassa yhdessä Denzel Washingtonin ja Spike Leen kanssa. Oman elokuvansa Snipes sai vuonna 1991 New Jack City, josta hän sai huomiota palkintogaaloissa. Muun muassa Image Awards palkitsi hänet parhaana pääosaesiintyjänä ja MTV Movie Awards puolestaan huomioi hänet parhaan vihollisen ehdokkaana. Samana vuonna Snipes esiintyi toistamiseen Spike Leen kanssa elokuvassa Viidakkokuume.
Snipes esiintyi pääosassa vuoden 1992 draamakomediassa Mustat donkkaa tykimmin, josta hänet huomioitiin MTV Movie Awardsissa kahdella ehdokkuudella parhaasta elokuvan kaksikosta ja parhaasta suudelmasta yhdessä Woody Harrelsonin kanssa. Elokuva tuotti yli 90 miljoonaa dollaria, josta tuli samalla hänen tuottoisin elokuvansa. Samana vuonna Snipes esiintyi ensimmäistä kertaa toimintaelokuvassa Matkustaja 57, josta hän sai kriitikoilta negatiivista palautetta uravalintansa suhteen, sillä sitä ennen Snipes oli nähty enemmän draamapainoitteisissa rooleissa. Elokuvan 15 miljoonan budjetti teki siitä Snipes suurimman elokuvan 1992 mennessä ja se tuotti Yhdysvalloissa hieman yli 44 miljoonaa dollaria.
Snipes esiintyi neljässä elokuvassa vuonna 1993, joista ensimmäinen Kiehuntapisteessä sai ensi-iltansa huhtikuussa. Se teki pientä tuottoa 9 miljoonan dollarin budjetilla saadessaan lipputuloista hieman yli 10 miljoonaa dollaria. Heinäkuussa Snipes nähtiin Philip Kaufmanin ohjaamassa ja käsikirjoittamassa Nouseva aurinko rikoselokuvassa. Hän esiintyi pääosassa Sean Conneryn kanssa. Elokuva palkittiin muun muassa ASCAP-palkinnolla parhaasta elokuvasävellyksestä. Nouseva aurinko tuotti Yhdysvalloissa hieman yli 63 miljoonaa dollaria. Snipesin vuoden kolmas elokuva sai ensi-illan lokakuussa, jossa hän esiintyi yhdessä Sylvester Stallonen kanssa toimintascifielokuvassa Demolition Man. Snipes sai MTV Movie Award ehdokkuuden parhaasta roiston roolista, kun taas itse elokuva sai Saturn-ehdokkuuden parhaasta scifielokuvasta. Elokuva tuotti hieman vähemmän (58 miljoonaa dollaria), kuin aiemmin julkaistu Nouseva aurinko. Sugar Hill sai ensi-illan Italiassa lokakuussa, kun taas yhdysvalloissa helmikuussa 1994, jossa Snipes esiintyi yhdessä Khandi Alexanderin ja Abe Vigodan kanssa. Leon Ichason ohjaama rikosdraama oli pienen budjetin elokuva, joka tuotti noin 18 miljoonaa dollaria.
Vuonna 1998 Snipes nousi useampien ihmisten tietoisuuteen Blade-elokuvien myötä. thumb|Snipes vuonna 2014.
Kamppailulajit
Snipes on harrastanut kamppailulajeja 12-vuotiaasta lähtien ja omaa viiden danin mustan vyön Shotokan karatessa ja toisen danin mustan vyön hapkidossa. Hän on myös harjoitellut capoeiraa Jelon Vieiran oppilaana ja useita muita kamppailulajeja, kuten kungfua, brasilialaista jujutsua ja potkunyrkkeilyä.
Villa Fridhäll
right|thumb|250px|Villa Fridhäll 1950-luvulla. Kuvannut Eino Heinonen, Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmat. Villa Fridhäll (puhekielessä Ukkokoti) oli arkkitehti Werner von Essenin suunnittelema, Helsingin Meilahden huvila-alueen itäosassa sijainnut jugendtyylinen kivirakennus. Se sijaitsi nykyisen Puistosairaalan (ent. Lastenklinikan) pohjoispuolella.
Rakennuspaikan mäen mukaan nimetty Villa Fridhäll valmistui vuonna 1912 ja se toimi vähävaraisten vanhusten vanhainkotina Föreningen Gubbhemmet -yhdistyksen pyörittämänä aina 1960-luvulle saakka, jolloin se purettiin. Paikalla on nykyisin Meilahden sairaalan rakennuksia.
Ensimmäisen maailmansodan aikana rakennuksessa toimi Punaisen Ristin sotasairaala.
Mike Dalhuisen
Mike Dalhuisen (s. 24. tammikuuta 1989 Nijmegen, Alankomaat) on alankomaalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa VHL:n kazakstanilaisjoukkue Torpedo Ust-Kamenogorskissa. Hän on pelannut urallaan myös hyökkääjänä.
Seuraura
Dalhuisen muutti perheineen Alankomailta Kanadaan hänen ollessa 11-vuotias. Dalhuisen loi junioriuransa lähes kokonaan Kanadassa. OHL-joukkue Erie Otters varasi hänet 110. pelaajana vuonna 2005, mutta Dalhuisen ei kuitenkaan koskaan siirtynyt CHL:ään. Hän pelasi kaksi kautta OPJHL-joukkue Lindsay Muskiesissa, jonka jälkeen Dalhuisen siirtyi USHL-joukkue Chicago Steeliin kaudeksi 2006–2007. Kaksi seuraavaa kautta hän pelasi samaa liigaa Lincoln Starsin riveissä. Jälkimmäisellä kaudellaan 2008–2009 Dalhuisenilla oli joukkueen paras teholukema sekä runkosarjassa (+22) että pudotuspeleissä (+5). Hän pelasi kauden aikana myös USHL:n tähdistöottelussa.
Vuodet 2009–2013 Dalhuisen kävi Quinnipiac Universitya. Hän teki viimeisellä yliopistokaudellaan 2012–2013 kahdeksalla osumallaan joukkueensa puolustajista eniten maaleja. Kauden jälkeen, huhtikuussa 2013 Dalhuisen teki sopimuksen AHL-joukkue Bridgeport Sound Tigersin kanssa. Hän osallistui myös amatööritry-out -sopimuksella NHL-joukkue New York Islandersin harjoitusleirille. Dalhuisen pelasi joukkueessa ensimmäisen harjoitusottelunsa 19. syyskuuta 2013 vieraissa New Jersey Devilsia vastaan ja sai siinä jääaikaa 11.33 minuuttia. Hän myös tappeli ottelussa Ryan Carterin kanssa. Dalhuisen siirrettiin harjoitusleirin päätteeksi Sound Tigersin vahvuuteen, mutta suurimmaksi osaksi hänen kautensa on eteni vielä sarjatasoa alempana ECHL:n Stockton Thunderissa. Helmikuussa 2014 Sound Tigers kauppasi Dalhuisenin San Antonio Rampageen vaihdossa Adam Braceen. Hän siirtyi kauppansa jälkeen ECHL-joukkue Cincinnati Cyclonesin vahvuuteen.
Syys-lokakuun 2014 vaihteessa Dalhuisen haki try-outin kautta pelipaikaa AHL-joukkue Texas Starsista. Kauden 2014–2015 kynnyksellä hänet siirrettiin ECHL-joukkue Idaho Steelheadsin vahvuuteen. Dalhuisen pelasi siellä lopulta suurimman osan kaudestaan. AHL-otteluita hänelle kertyi kahdeksan.
Kaudeksi 2015–2016 Dalhuisen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Tanskan Metal Ligaenin Esbjerg Energyyn. Hän oli joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja yhdeksällä osumallaan. Dalhuisen sijoittui myös 150 minuutillaan koko Metal Ligaenin jäähypörssissä toiseksi edellään vain Odense Bulldogsin Dale Mitchell ja voitti kevään 2016 pudotuspelien jäähypörssin 62 minuutillaan. Hän voitti kauden päätteeksi Tanskan-mestaruuden. Kaudeksi 2016–2017 Dalhuisen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Venäjän toiseksi korkeimmalle sarjatasolle VHL-liigan kazakstanilaisjoukkue Torpedo Ust-Kamenogorskin riveihin. Hän sijoittui tehoilla 8+13=21 koko liigan puolustajien maalipörssissä toiseksi edellään vain SKA Nevan Andrei Tšurkin sekä puolustajien pistepörssissä neljänneksi. Dalhuisen voitti Torpedon pudotuspelien sisäisen tehotilaston lukemalla +7. Hänet valittiin VHL:n joulukuun 2016 kuukauden puolustajaksi sekä liigan viikon puolustajaksi marraskuussa 2016 ja semifinaalien päätteeksi. Dalhuisen eteni Torpedon kanssa aina Bratina Cup -finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei kuitenkin Dinamo Balašiha otteluvoitoin 4–0.
Maajoukkueura
Dalhuisen edusti Alankomaita I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2006, 2010, 2011 ja 2012. Hän oli vuoden 2012 IB-divisioonan turnauksen tehokkain puolustaja kolmen muun pelaajan kanssa tehoilla 2+3=5. Dalhuisen voitti turnauksesta pronssia ja valittiin tähdistökentälliseen. Hän pelasi myös Pyeonchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa, jolloin Dalhuisen voitti Alankomaiden sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 2+6=8.
Dalhuisen pelasi myös alle 20-vuotiaiden II-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2006, 2007 ja 2008, joista jokainen turnaus päättyi lohkohopeaan. Vuoden 2008 turnauksessa hän oli Alankomaiden paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 4+7=11. Dalhuisen pelasi myös alle 18-vuotiaiden II-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2006 ja 2007. Ensimmäinen turnaus päättyi lohkohopeaan ja jälkimmäinen lohkokultaan sekä sarjanousuun seuraavaksi vuodeksi I-divisioonaan. Hän ylsi molemmissa turnauksissa Alankomaiden sisäisen pistepörssin voittoon.
Muuta
Ennen Dalhuisenia ainoa Pohjois-Amerikassa pelannut alankomaalaissyntyinen ammattilaiskiekkoilija oli Ed Kea.
Miinanraivaaja SM 3
Miinanraivaaja SM 3 oli Suomen merivoimissa palvellut miinanraivaaja.
Valmistus
Suojeluskuntajärjestö tilasi aluksen Tolkkisista Aug. Eklöfiltä.
Palvelus
Alus otettiin palvelukseen 1940. Alus upposi 5. lokakuuta 1944 ajettuaan suomalaiseen "Siili"-miinakenttään Suursaaren itäpuolelle, jolloin viisi miehistönjäsentä sai surmansa. SM 3 on kunnostettavana Urajärvellä. Alus on kuidutettu.
Curtis Lazar
Curtis Lazar (s. 2. helmikuuta 1995 Salmon Arm, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura New Jersey Devilsissa. Ottawa Senators varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 17. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Lazar on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa. Lazar on kahden suunnan sentteri, jonka vahvuuksiin kuuluu työteliäisyys, luonne ja maalintekotaidot. Hän on myös kokoonsa nähden melko vahva. Lazarilla on kuitenkin kehitettävää kokonaisvaltaisessa pelaamisessa, hyökkäyspään pelaamisessa ja hänen tulisi lisätä voimaa toteuttaakseen pelityyliään maksimaalisesti NHL:ssä. Lazar laukoo oikealta.
Seuraura
Lazar aloitti jääkiekkoilun Vernonissa. Hän pelasi kauden 2009–2010 Pursuit of Excellencen joukkueessa, jonka kapteenina Lazar toimi ja teki OMAHA:n runkosarjassa 51 ottelussa peräti 115 tehopistettä. Hän voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden ja valittiin Brittiläisen Kolumbian vuoden jääkiekkoilijaksi. Edmonton Oil Kings varasi Lazarin koko WHL:n varaustilaisuuden toisena pelaajana vuonna 2010 edellään vain Alex Forsberg. Kauden 2010–2011 hän vietti pääasiassa Okanagan Hockey Academyssa, jonka paras pistemies Lazar oli ja hänet valittiin joukkueen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Lazar edusti kauden aikana myös Brittiläistä Kolumbiaa Kanadan talvikisoissa, joissa hän toimi joukkueen kapteenina. Lazar voitti turnauksen piste- ja maalipörssin tehoilla 12+5=17. Hän voitti kultaa. Loppukaudella Lazar pelasi Oil Kingsissa kuusi runkosarja- ja neljä playoff-ottelua.
Ensimmäinen kokonainen WHL-kausi 2011–2012 toi Lazarille 63 runkosarjaottelussa tehot 20+11=31. Kevään 2012 pudotuspeleissä hän oli tehoilla 8+11=19 Oil Kingsin paras maalintekijä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Michael St. Croix’n kanssa. Lazar voitti kauden päätteeksi WHL:n mestaruuden, Ed Chynoweth Cupin. Kaudella 2012–2013 hän nousi Oil Kingsin varakapteeniksi ja voitti joukkueen sisäisen maalipörssin 38 osumallaan. Tehopisteitä runkosarjassa kertyi kaikkiaan 61. Lazar pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa.
Ottawa Senators varasi Lazarin ensimmäisellä kierroksella 17. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Hän teki saman vuoden syyskuussa kolmivuotisen tulokassopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2013–2014 Lazar oli Oil Kingsin paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Henrik Samuelssonin jälkeen tehoilla 41+35=76. Hän sijoittui koko WHL:n maalipörssissä yhdeksänneksi. Lazar voitti kauden päätteeksi WHL:n ja koko Memorial Cupin mestaruuden. Hänet palkittiin Memorial Cupin urheiluhenkisimpänä pelaajana ja valittiin WHL:n itäisen konferenssin ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2014–2015 Lazar otti syksyn 2014 harjoitusleirin päätteeksi paikkansa Ottawa Senatorsin NHL-kokoonpanosta. Hän teki näin ollen NHL-debyyttinsä kauden avauskierroksella 10. lokakuuta 2014 vieraissa Nashville Predatorsia vastaan. Lazar sai ottelussa jääaikaa 15.04 minuuttia. NHL-uransa avausmaalin hän teki 15. joulukuuta 2014 vieraissa Buffalo Sabresia vastaan.
Viimeisenä vaihtopäivänä maaliskuussa 2023 Canucks kauppasi Lazarin New Jersey Devilsiin vaihdossa neljännen kierroksen varausvuoroon vuoden 2024 varaustilaisuudessa.
Maajoukkueura
Lazar pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2015, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Kanadan kapteenina ja johdatti joukkueen maailmanmestaruuteen. Lazar jakoi myös turnauksen maalipörssin voiton kolmen muun pelaajan kanssa ja hänellä oli paras aloitusprosentti (70 %).
Lazar pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2012, jolloin hän voitti kultaa. Lazar edusti myös Canada Pacificin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2012, jolloin hän toimi joukkueen kapteenina.
Perhe
Lazarin vanhemmat ovat Dave ja Karen Lazar. Curtisilla on kolme sisarusta; Jenna, Ryan ja Cory.
Johannes Bengs
Johannes Bengs oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Ruotsalainen kansanpuolue.
Bengs syntyi maanviljelijäperheeseen ja oli itsekin ammatiltaan maanviljelijä, jona hän työskenteli Mustasaaressa vuodesta 1898. Hän toimi myös lautamiehenä ja sai herastuomarin arvonimen. Koulutukseltaan hän oli ylioppilas, joksi hän valmistui vuonna 1896.
Bengs oli naimisissa Edla Maran kanssa. He avioituivat vuonna 1900. Bengs kuoli lokakuussa 1936, 59 vuoden iässä.
Sopeutumattomat
pienoiskuva|Marilyn Monroe Sopeutumattomien trailerissa. Sopeutumattomat (The Misfits) on vuonna 1961 ilmestynyt yhdysvaltalainen elokuva, jonka ohjasi John Huston. Pääosissa olivat Clark Gable, Marilyn Monroe, Montgomery Clift, Thelma Ritter ja Eli Wallach.
Sopeutumattomat kuvattiin Nevadan osavaltiossa, suurilta osin autiomaassa. Aikataulun ja budjetin ylittänyt kuvausprosessi oli vaikea. Sitä käsitellään useissa kirjoissa ja dokumenttielokuvissa. Horror punk -yhtye Misfits sai nimensä elokuvan mukaan.
Juoni
Elokuvan keskiössä on neljä paikkaansa etsivää sopeutumatonta. Heitä ovat nuori, vasta eronnut Roslyn Taber (Monroe), leskeksi jäänyt Guido (Wallach), ikääntyvä lehmipoika Gay Langland (Gable) sekä traumaattinen Perce Howland (Clift). He lähtevät Renon autiomaahan pyydystämään villihevosia.
Matkan aikana kunkin luonto joutuu koetukselle ja henkiset haavat avautuvat.
Kuvaukset
Koska pääosanesittäjät, ohjaaja ja käsikirjoittaja olivat kuuluisuuksia, Sopeutumattomien ennakkomainonta oli suurellista. Magnum-valokuvayhtiö palkkasi luottokuvaajansa seuraamaan kuvauksia.
Prosessista tuli kuvausryhmälle ongelmallinen. Marilyn Monroen ja Arthur Millerin avioliitto rakoili, ja Monroen lääkeriippuvuus syveni. Hän myöhästyi kuvauksista tavan takaa ja joutui eräässä vaiheessa sairaalahoitoon. Sekä Monroe, että Montgomery Clift kärsivät päihderiippuvuudesta ja unettomuudesta, ja Cliftillä, joka oli alkanut kärsiä muistikatkoksista hurjan alkoholinkäytön seurauksena, oli vaikeuksia muistaa vuorosanojaan.
John Huston pelasi öisin uhkapelejä ja nukahteli kuvauksissa. Tuotantoyhtiö joutui maksamaan osan hänen peliveloistaan.
Clark Gable vaati saada tehdä stunt-kohtauksensa itse. Elämäkerturit ovat arvelleet, että tämä vaikutti tuolloin 59-vuotiaan näyttelijän kuntoon.
Työryhmää painosti kuvausten ajan kova helle.
Terminator – Pelastus
Terminator – Pelastus on vuonna 2009 julkaistu yhdysvaltalainen tieteiselokuva, jonka on käsikirjoittanut John Brancato ja Michael Ferris ja ohjannut McG. Pääosissa ovat Christian Bale, joka esittää tulevaisuuden vastarinnan johtajaa John Connoria, sekä Sam Worthington, joka esittää kyborgi Marcus Wrightia. Muissa rooleissa esiintyvät muun muassa Anton Yelchin, Moon Bloodgood, Bryce Dallas Howard, Common, Michael Ironside ja Helena Bonham Carter.
Elokuva on neljäs osa Terminator-elokuvien sarjassa. Pelastus on elokuvasarjan ainoa osa, jossa ei ole mukana Terminator-hahmon esittäjää Arnold Schwarzeneggeriä. Hahmo kuitenkin esiintyy elokuvassa lyhyesti digitaalisesti luotuna. Schwarzenegger oli Kalifornian kuvernöörinä vuosina 2003–2011, eikä pitänyt soveliaana tehdä näyttelijän työtä tuolloin.
Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 21. toukokuuta ja Euroopassa 3. kesäkuuta 2009.
Juoni
Warner Bros. julkaisi seuraavan juonikuvauksen touko-kesäkuussa 2008. Elokuva sijoittuu maailmanlopun jälkeiseen aikaan vuoteen 2018, jolloin koneet hallitsevat maailmaa. John Connor (Christian Bale) on mies, jonka kohtalo on johtaa ihmiskunnan vastarintaliikettä taistelussa Skynetiä ja sen terminaattoreita vastaan.
Tulevaisuus, johon Connor on kasvatettu uskomaan, muuttuu, kun maisemiin ilmestyy Marcus Wright (Sam Worthington), muukalainen jonka viimeinen muisto liittyy kuolemantuomioon. Connorin on selvitettävä, onko Marcus lähetetty tulevaisuudesta vai pelastettu menneisyydestä vai kenties pelastettu menneisyydessä jotta häntä ei lähetettäisi tulevaisuuteen. Skynetin valmistellessa viimeistä tuhon aaltoa Connor ja Marcus lähtevät matkalle, jossa heille selviää totuus salaisuudesta ihmiskuntaa kohtaavan tuhon aikana.
Tuotanto
Elokuvan kuvaukset alkoivat 5. toukokuuta 2008 Albuquerquessä New Mexicossa. Aiemmassa kolmessakin osassa mukana ollut Stan Winston vastasi myös Pelastuksen erikoistehosteista.
Soundtrack
Vuonna 2009 julkaistiin Terminator Salvation Original Soundtrack -albumi Reprise Recordsin kautta.
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä Terminator – Pelastus on edeltäjänsä Terminator 3 – Koneiden kapinan (2003) tapaan ”aivan joutavaa jatkoa” 25 vuotta aiemmin alkaneeseen elokuvasarjaan, kun ensimmäinen jatko-osa Terminator 2 – Tuomion päivä oli vielä hyvä. Hänestä Christian Balen kyvyt menevät hukkaan konsolipelimäisessä, näyttävässä mutta hengettömässä räiskimiselokuvassa, josta puuttuu täysin kahden ensimmäisen osan eettinen pohdiskelu.
Nisäkkäiden evoluutio
Nisäkkäiden evoluutio: Nisäkkäiden uskotaan kehittyneen synapsideista kymmenien miljoonien vuosien kuluessa. Permikaudella eli monia nisäkäsmäisiä matelijoita, jotka olivat ulkonäöltään kaukana nisäkkäistä. Näitä olivat muun muassa pelykosaurit ja terapsidit. Niistä erkani monia kehityshaaroja, joista eräs vei kohti nisäkkäitä. Dinosaurusten varjossa eli jurakaudella ja liitukaudella monia alkeellisia pienikokoisia päästäistä muistuttavia eläinryhmiä, joissa oli sekä nisäkkään että matelijan piirteitä. Näitä olivat muun muassa trikonodontit ja multituberkulaatit. Varhaisimmat istukalliset nisäkkäät kehittyivät liitukauden alussa noin 125 miljoonaa vuotta sitten. Liitukauden lopussa tapahtunut dinosaurusten joukkotuho käynnisti nisäkkäiden nopean evoluution. Päästäisen kokoisista eläimistä kasvoi suuria seuraavan viiden-kymmenen miljoonan vuoden kuluessa. Eläinkunta alkoi muistuttaa nykyistä mioseenikaudella noin 23 miljoonaa vuotta sitten.
thumb|right|220px|Nisäkkäiden matelijoista kehittymistä kuvaava fossileista tehtyihin arvioihin pohjautuva sukupuu.
Synapsideista kynodontteihin
Nisäkkäiden uskotaan alkaneen kehittyä synapsideista eli permikauden keskivaiheilla. Näistä oli keskitriaskaudelle mentäessä kehittynyt monia hyvin paljon nisäkästä muistuttavia lajeja. Synapsideista kehittyivät pelykosaurit kivihiilikauden loppupuolella. Pelykosaureista tuli hallitseva matelijaryhmä permikaudella. Tunnetuin pelykosauri oli eväselkäinen Dimetrodon. Terapsidit syntyivät eräästä pelykosaurien alaryhmästä permikauden alussa ja tulivat hallitsevaksi ryhmäksi keskipermillä. Terapsidit kehittyivät edelleen muun muassa dikynodonteiksi, jotka ilmestyivät guadalupian- eli keskipermikaudella. Dikynodontit olivat melko suuria. Niihin kuului matala lyhythäntäinen Lystrosaurus. Nämä kehittyivät kynodonteiksi, joissa oli runsaasti nisäkäsmäisiä piirteitä. Ne kuitenkin synnyttivät poikasensa munimalla. Pelykosaurit ja useimmat terapsidit hävisivät suuressa maailmaa kohdanneessa katastrofissa permikauden lopuilla. Permikauden lopun joukkotuhon uskotaan hävittäneen nisäkäsmäisten matelijoiden kanssa kilpailleita eliöryhmiä ja kiihdyttäneen nisäkkäiden evoluutiota.
Alatriaksen Olenekian-kaudella ilmestyi eukynodontti Cynognathus, joka oli hieman kehittyneempi kynodontti. Kynodontit olivat tällöin suurimpia saalistajia, ja Lystrosaurus oli suurin kasvinsyöjä. Kynodontit alkoivat ajan mukana pienetä ja muuttua nisäkäsmäisemmiksi. Ensimmäinen pieni päästäisen kokoluokkaa oleva kehittynyt kynodontti ilmestyi Carnian-kaudella noin 220 miljoonaa vuotta sitten. Suuret kunodontit ja eukynodontit hävisvät ehkä ilmastonmuutoksen tai muun syyn takia Norian-kaudella. Nisäkkäiden varhaisinta evoluutiota on kohtuullisen vaikea seurata fossiilien perusteella. Varhaisista nisäkäsmäisitä eliöistä on säilynyt monesti vain hampaita. Monesti varhaiset nisäkkäät ja niiden edeltäjät elivät melko kuivissa ympäristöissä, joissa fossiloituminen on harvinaista ja nämä eläimet olivat kaiken lisäksi hyvin pieniä. Varhaiset nisäkäsmäiset eläimet pysyivät triaskauden lopuilla pieninä, koska krokotiilia muistuttavat arkosaurit olivat vallaneet suurten ja keskikokoisten eläinten ekologiset lokerot.
Varhaiset nisäkkäät dinosaurusten varjossa
Noin 208 miljoonaa vuotta sitten eli varhainen esinisäkäs Sinoconodon. Trias-jurakaudella syntyi monia eläinmuotoja, joissa oli lukuisa nisäkäsmäisiä piirteitä. Näitä olivat muun muassa trikonodontit, konodontit ja multituberkulaatit. Triaskauden lopuilla-jurakauden alussa noin 205 miljoonaa vuotta sitten kehittyi nisäkäsmäiset hampaat omaavia trikonodontteja. Nämä kuuluivat ryhmään Morganucodontidae. Päästäistä muistuttava triaskauden lopun trikonodontti Morganucodon Eozostrondon muni ja imetti poikasiaan. Tämä noin 205 miljoonaa vuotta sitten elänyt alkunisäkäs oli noin 10 cm pituinen. Noin 200 miljoonaa vuotta sitten elänyt Megazostrondon oli edellistä ja tunnetumpi. Monet varhaiset "nisäkkäät" trikonodontit, dokonodontit, symmetrodontit hävisivät jo ennen liitukauden alkua.
Ehkä symmetrodontteihin kuuluvan Trituberculata-heimon, joka oli mitä luultavimmin pussinisäkkäiden ja istukallisten edeltäjä, arvellaan kehittyneen jo noin 215 miljoonaa vuotta sitten. Näihin kuuluivat pantotheerit. Varhaisjurakaudella eli Hadrocodium, joka oli hyvin nisäkäsmäinen. Myöhemmin kehittyi dokodontteja, joista tunnetuin on majavaa muistuttava Castorocauda, joka eli keskijurakaudella noin 164 miljoonaa vuotta sitten. Symmetrodontit, joita tavataan hyvin harvoin fossiilistossa, olivat trikonodontteja kehittyneempiä, ja hyvin lähellä varsinaisia nisäkkäitä.
Keskijurakaudella noin 160 miljoonaa vuotta sitten kehittyivät jyrsijöitä alussa muistuttaneet multituberkulaatit, joita eli vielä oligoseenikauden lopuilla noin 35 miljoonaa vuotta sitten. Niiden nokka muistutti matelijoita ja syödessä vain niiden alaleuka liikkui. Näin ollen nämäkään eivät olleet vielä varsinaisia nisäkkäitä. Ensimmäiset varsinaiset nisäkkäät kehittyivät vasta noin 125 miljoonaa vuotta sitten liitukauden keskivaiheilla. Mesotsooisen kauden nisäkkäiden uskotaan muistuttaneen puupäästäisiä eli tamaaneja.
Liitukaudella 125 miljoonaa vuotta sitten eli varhaisin pussieläin Sinodelphys. Liitukaudesta tulikin pussieläinten valtakausi, jos unohdetaan kauden dinosaurukset. Varhaisin tunnettu istukallinen nisäkäs, joka oli nykyisten nisäkkäiden tyyppinen oli varhaisliitukautinen Eomaia, joka eli 125 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäinen istukallisten nisäkkäiden edeltäjiin Eutheria-ryhmään kuuluva nisäkäs ilmestyi samaan aikaan. Pari miljoonaa vuotta myöhemmin ilmestyi vesinokkaeläimen sukuinen Teinolophos.
80 miljoonaa vuotta sitten eli ehkä varhainen pussieläinten edeltäjä Deltatheridium. Liitukauden lopulla eli pieni pitkähäntäinen, pitkänokkainen istukallinen nisäkäs Zalambdalestes, joka oli niin sanottu pantotheeri, joita pidetään sekä istukallisten että pussinisäkkäiden esi-isinä. Kädellisten esi-isiä oli ehkä jo liitukauden lopuilla.