cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kolmipyörä (L5e)
Rakenne
thumb|Kolmipyörän ja kaksipyörän kaarreajon ero. Kolmipyörän rakenne EU-maissa yleensä ja Suomessa noudattaa asetuksen mukaan pitkälti moottoripyörien rakennemääräyksiä. Joitakin eroja on, mm. kahdet takavalot sekä melupäästöjen määrä ja mittaustapa. Myös henkilöpaikkojen enimmäismäärä on kolme, kuten sivuvaunullisen moottoripyörän. Rinnakkaiset pyörät voivat olla edessä tai takana, kunhan ne ovat pituusakselin suhteen symmetrisesti. Jos rinnakkaiset pyörät ovat samalla vetävät pyörät, niillä on oltava tasauspyörästö. Peruutuslaite saa, mutta ei täydy olla. Kokonaismassalle on yläraja varsinkin silloin kun kolmipyörä rakennetaan omavalmisteena muuntaen moottoripyörästä, mikä harrastuksena on varsin suosittua. Kolmipyörän täytyy olla rekisteröity ja tyyppihyväksytty tai piensarjatyyppihyväksytty ja maahantuonnin jälkeen sen identiteetti täytyy todeta katsastusasemalla, mutta se ei ole katsastus. Kuitenkin poliisi voi määrätä minkä tahansa ajoneuvon katsastettavaksi jonkin erityisen asian, kuten valojen korjaamisen vuoksi. Jos ajoneuvoon on tehty sen luokkaa muuttava muutos se täytyy muutoskatsastaa. Muuta katsastusta L-luokan ajoneuvoille ei Suomessa ole. Autovero maksetaan kuten moottoripyörästä iskutilavuuden mukaan.
Kolmipyörän ajo-ominaisuuksien oleellinen ero moottoripyörällä ajoon verrattuna on poikittaisen keskipakovoiman tuntuminen "automaisesti" poikittain, kun taas kaksipyöräinen kallistuu ja muuttaa painon ja keskipakovoiman summavektorin ajoneuvon jousituksen ja pystyakselin suuntaiseksi. Myös kallistuvarunkoisia kolmipyöriä on, mutta rungon kallistus ei muuta sitä tosiasiaa, että kolmipyörän renkaat ottavat vastaan kitkallansa poikittaisen voiman ja niitä painaa tiehen vain ajoneuvon paino. Kaksipyöräisen kallistuminen hyödyntää keskipakovoiman ja painon vektorisumman painaessaan renkaita tiehen.
Historiaa
Kolmipyöräiset ajoneuvot ovat tärkeä osa moottoriajoneuvojen kehityshistoriaa. Useat autot ovat olleet kehityksensä alussa kolmipyöräisiä. Karl Benzin vuonna 1885 rakentama ensimmäinen moottoriajoneuvoversio oli kolmipyöräinen. Kolmipyöräiset olivat erityisen suosittuja Englannissa 1930 luvulle asti, ilmeisesti verolainsäädännön vuoksi.
Ajokorttivaatimus
Varsinkin EU:n ulkopuolella ajokorttivaatimukset ovat Suomen lainsäädännöstä poikkeavia. Suomessa kolmipyörä (L5e) luokan ajoneuvoa saa ajaa moottoripyörän ajokortilla A. Jos kolmipyörän suurin moottoriteho on enintään 15 kW sitä saa ajaa myös ajokortilla A1 (ns. kevytmoottoripyöräkortti). Vaikka moottoripyörää ja siihen kytkettyä hinattavaa ajoneuvoa saa ajaa A ajokortilla, hinattavista ajoneuvoista ei ole ajokorttilaissa mainintaa kolmipyörälle. Kolmipyörää saa ajaa myös henkilöauton ajokortilla B ja sitä ylemmillä ajokorteilla. Tällöin lisävaatimuksena on kuitenkin 21 vuoden ikä, jos moottoriteho on yli 15 kW. EU:n maissa, kuten vaikkapa Saksassa ajokorttivaatimukset ovat yhtäläiset Suomen kanssa.
Kypärä ja turvavyö
Kolmipyörä (L5e) ajoneuvoa käytettäessä on Suomessa ja EU:n alueella, sekä kuljettajan, että matkustajien käytettävä hyväksyttyä suojakypärää, ellei ajoneuvossa ole umpinainen ajohytti tai kiinteä turvakaari. Turvavyötä on käytettävä jos sellainen on alkuperäisvarusteena.
Tyyppi VII
thumb|350px|Tyypin VIIC sukellusvene U-995 Laboessa, Saksassa Tyyppi VII oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen sukellusvenetyyppi. Alamalleineen se muodosti Saksan sukellusvenelaivaston selkärangan. Aluksia rakennettiin yli 700 vuosina 1935–1945.
thumb|350px|Tyypin VIIC kolmitahokuva
VIIA
Ensimmäisen sarjan veneitä, Tyyppiä VIIA rakennettiin kymmenen. Näistä kuusi rakensi AG Weser Bremenissä ja neljä Friedrich Krupp Germaniawerft AG Kielissä. Veneet valmistuivat pääasiassa vuoden 1936 aikana ja viimeinen keväällä 1937.
Veneen pituus on 64,5 metriä ja uppouma 626 tonnia pinta-ajossa ja 745 sukelluksissa. Moottoreina on kaksi MAN AG:n kuusisylinteristä dieselmoottoria jota tuottavat yhteensä 2310 hevosvoimaa. Sukelluksessa vene kulkee kahden sähkömoottorin avulla, jotka tuottavat korkeintaan 750 hevosvoiman tehon. Pinnalla alus saavuttaa 17 solmun nopeuden ja sukelluksissa 8 solmua korkeintaan tunnin ajan.
Miehistöön kuuluu 42–46 miestä. Pääaseistuksena on 4 torpedoputkea edessä ja yksi takana. Torpedoja alukseen mahtuu 11 kappaletta. Torpedoista osa voidaan korvata merimiinoilla. TMA-tyyppisiä miinoja alukseen mahtuu korkeintaan 22 tai TMB-tyyppisiä 33.
Aluksen kannella 8,8 cm L/45 -tykki, johon aluksen mahtuu 220 kranaattia.
Lisäksi aluksessa on ilmatorjunta-aseistus. Aluksi yksi 20 mm tykki, myöhemmin 37 mm ja 2 x 20 mm tykit.
VIIB
Tyyppi VII ensimmäisen sarjan ongelmana oli lyhyt toimintamatka, 5400 merimailia 10 solmun nopeudella pinta-ajossa.
Tyyppi VIIB:hen lisättiin ulkoinen satulanmuotoinen polttoainetankki rungon ulkopuolelle, johon mahtui 33 tonnia polttoainetta. Tämä lisäsi toimintamatkaa 2500 merimailia. Lisäksi veneeseen tehtiin tilaa kolmelle lisätorpedolle.
Osassa veneitä käytettiin jo VIIA-sarjassa käytettyä MAN:in moottoreita. Osassa veneitä oli hieman tehokkaampi Germaniawerftin moottori. Myös sähkömoottorina saatoi olla AEG:n moottori Brown, Boveri & Cien valmistaman sijaan. Tärkein muutos oli kahden peräsimen asentaminen, mikä lisäsi veneen ketteryyttä.
Näitä veneitä rakennettiin 24 kappaletta vuosina 1936–1940 Kruppin Germaniawerftillä Kielissä, Bremer Vulkan-Vegesacker Werftillä Bremen-Vegesackissa ja Flender Werke AG, Lyypekissä.
VIIC
Tyyppi VIIC oli modifioitu malli tyyppi VIIB:stä. Aluksissa oli käytännössä sama moottori ja vastaavat tehot, mutta VIIC oli hieman suurempi ja painavampi, mikä teki siitä edeltäjäänsä hitaamman. Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta veneet oli varustettu viidellä torpedoputkella (neljä eteen ja yksi taakse suunnattu).
VIIC oli Saksan sukellusvenelaivaston työhevonen vuodesta 1940 lähtien ja se pysyikin tuotannossa koko sodan ajan. Tyyppiä rakennettiin sodan kuluessa 568 kappaletta. Ensimmäinen tyypin vene oli U-69, joka laskettiin vesille Kielissä loppuvuodesta 1939. VIIC oli tehokas sotakone, jota käytettiinkin menestyksekkäästi lähes kaikilla sotanäyttämöillä. Pian sen käyttöönoton jälkeen Saksa kuitenkin menetti yliotteen sukellusvenesodassa liittoutuneille.
Suurin osa VIIC-veneistä oli varustettu kahdella ahdetulla Germaniawerftin 6-sylinterisellä 4-tahtisella dieselmoottorilla (M6V 40/46), jotka tuottivat 2800–3200 hevosvoiman tehon kierrosnopeudella 470–490 rpm.
Sukellettaessa käytetyissä sähkömoottoreissa eri yksilöt erosivat enemmän toisistaan. Aikaisemmat mallit käyttivät kahta AEG GU 460/8-276 sähkömoottoria, joka oli ollut käytössä myös edellisessä VIIB:ssä. Moottorit tuottivat 750 hevosvoiman tehon 296 minuuttikierroksella. Uudemmissa veneissä käytettiin kahta BBC (Brown Boveri & Co) GG UB 720/8, kahta GL (Garbe Lahmeyer) RP 137/c tai kahta SSW (Siemens-Schuckert-Werke) GU 343/38-8 sähkömoottoria, joiden kaikkien suorituskyky oli lähellä AEG:n moottoreita.
Yksi tunnetuimmista VIIC-tyypin veneistä on U-96, joka esiintyy elokuvassa Das Boot. Samanlainen U-581 löytyi 2017 Azoreilta.
U-flak
Neljä tyypin VIIC sukellusvenettä (U-441, U-256, U-621, sekä U-951) muutettiin ilmatorjuntaveneiksi suojaamaan Ranskan Atlantin tukikohdista lähteviä ja palaavia sukellusveneitä. Myös kolmea muuta venettä alettiin muuttaa ilmatorjuntaveneiksi, mutta ne palautettiin myöhemmin takaisin alkuperäiseen asuunsa.
Modifioidut veneet otettiin käyttöön kesällä 1943 nimillä U-flak 1–4. Ne oli varustettu kahdella 20mm neliputkisella ilmatorjuntatykillä sekä 37mm automaattitykillä. Myös 86mm ilmatorjuntaohjuksia kokeiltiin, mutta ne eivät osoittautuneet toimivaksi ratkaisuksi. Myöhemmin veneisiin lisättiin kaksi 20mm yksiputkista tykkiä. Ilmatorjuntaveneet kykenivät kuljettamaan ainoastaan viittä valmiiksi putkiinsa ladattua torpedoa ja niiden toimintasäde rajoittui Biskajanlahdelle.
Marraskuussa 1943 – puoli vuotta kokeilun aloittamisesta – kaikki ilmatorjuntaveneet oli muutettu takaisin tavallisiksi sukellusveneiksi. Ne pudottivat yhteensä ainoastaan neljä lentokonetta.
thumb|320px|VIIC/41 U-995
VIIC/41
VIIC/41 kehitettiin suoraan VIIC:stä. Siinä on vastaava aseistus sekä suorituskyky. Ainoana erona on vahvempi painerunko joka mahdollistaa sukeltamisen syvemmälle, sekä kevyempi tekniikka tasapainottamaan rungon lisäpainoa. Itse asiassa VIIC/41 on hieman edeltäjäänsä kevyempi.
Tyyppiä valmistettiin 91 kappaletta, joista yksi, U-995, on esillä Laboessa, Kielin pohjoispuolella. Se on ainoa jäljellä oleva tyypin VII sukellusvene maailmassa.
VIIC/42
164 venettä tilattiin ja muutama ehdittiin laskea vesille, mutta syyskuussa 1943 tilaukset peruttiin ja resurssit keskitettiin tulevaan tyyppi XXI:een. Yhtään tyypin VIIC/42 venettä ei valmistunut.
Tekniset tiedot
VIIC (Suluissa VIIC/41)
Ahdistuneisuushäiriö
Ahdistuneisuushäiriö on oireyhtymä, jossa esiintyy poikkeavan voimakasta, pitkäaikaista ja toiminnallista haittaa aiheuttavaa ahdistuneisuutta, autonomisen hermoston oireita (kuten sydämentykytystä, hengenahdistusta, rintatuntemuksia ja vapinaa), sekä välttämiskäyttäytymistä. Ahdistuneisuudella tarkoitetaan huonosti tiedostetun uhan ennakoimisesta johtuvaa pelon tunnetta.
Esiintyvyys
Rajatummista väestöistä esimerkiksi perusterveydenhuollon potilasväestössä noin 4-8 %:lla on yleistynyt ahdistuneisuushäiriö ja 7 %:lla on sosiaalisten tilanteiden pelko.
Psykososiaaliset tekijät
Ahdistuneisuuden laukaiseva syy on paniikkihäiriössä ja yleistyneessä ahdistuneisuushäiriössä tyypillisesti ennalta-arvaamaton ja vaihteleva, eikä oireen vaikeutuminen näytä liittyvän mihinkään erityisen rasittavaan tai vaaralliseen ympäristön ärsykkeeseen. Paniikkikohtauksen laukaisevana tekijänä voi olla esimerkiksi lievä heikotuksen tunne. Muut ahdistuneisuushäiriöt aiheutuvat rajatummin tietyistä pelon kohteena olevista ympäristöistä ja tekijöistä ja niiden ennakoinnista ja ajattelusta.
Eri ahdistuneisuushäiriöiden psykologisiin mekanismeihin kuuluvat muun muassa seuraavat:
Lisäksi seuraavat tekijät näyttävät liittyvän ahdistuneisuushäiriön kehittymisen riskiin:
Kemialliset tekijät
Useat päihteet vähentävät ahdistuksen tunnetta hetkellisesti, mutta vieroitusoireena tai pitkäaikaiskäytössä lisäävät sitä. Päihteiden käyttö voi lisätä ahdistuneisuushäiriön riskiä ja pitkittää ahdistuneisuushäiriötä heikentämällä sen hoidon tehoa. Ainakin tupakointi, nikotiiniriippuvuus, alkoholi ja kannabis näyttävät lisäävän riskiä.
Oireet
Ahdistuneisuushäiriöt ovat oireyhtymiä, joihin kuuluu vaikeat toimintakykyä rajoittavat ahdistuneisuusoireet, autonomisen hermoston aiheuttamat oireet sekä välttämiskäyttäytyminen. Ahdistuneisuudella tarkoitetaan huonosti tiedostetun uhan ennakoimisesta johtuvaa pelon tunnetta. Pelko on tunnusomainen emotionaalinen ja fysiologinen reaktio vaarallisiksi koettuihin ärsykkeisiin. Ahdistuneisuushäiriöillä on kohtalainen taipumus uusiutua; tätä tapahtuu noin kolmanneksella potilaista vuoden kuluessa hoidon lopetuksesta. Oireyhtymiin liittyvät oireet voidaan jakaa karkeasti psyykkisiin ja kehollisiin (somaattisiin) oireisiin.
Psyykkisempiin oireisiin kuuluvat seuraavat :
Kehollisempiin oireisiin kuuluvat seuraavat :
Ehkäisy
Ahdistuneisuushäiriöitä ehkäiseviä toimenpiteitä voidaan toteuttaa valikoimattomasti tai kohdistaa koululaisiin ja opiskelijoihin, ahdistuneisuushäiriöistä kärsivien tai eronneiden vanhempien lapsiin tai ahdistusherkkiin ja ahdistuneisuusoireista kärsiviin. Psykologiset menetelmät perustuvat tyypillisesti kognitiiviseen käyttäytymisterapiaan (KBT). Yksittäisiin ehkäisymenetelmiin kuuluvat muun muassa seuraavat :
Toteaminen
Ahdistuneisuushäiriö voidaan diagnosoida usein perusterveydenhuollossa. Diagnoosin vahvistaminen ja erotusdiagnoosien poissulkeminen perustuu oireiden ja niiden kulun, syiden ja toiminnallisten haittojen kartoittamiseen psykiatrisen haastattelun ja tätä tukevien kyselymenetelmien, kuten seulontalomakkeiden, oirekartoitusmittareiden ja strukturoitujen haastatteluiden avulla.
Kyselymenetelmiin epäilyn mukaan kuuluvat muun muassa seuraavat :
Työdiagnoosiin päästessä poissuljettaviin tiloihin kuuluvat usein seuraavat diagnoosit :
Hoito
Ahdistuneisuushäiriöiden alihoito on yleistä. Ahdistuneisuushäiriöt tarvitsevat harvoin sairaala- ja erikoissairaanhoitoa. Esimerkiksi paniikkihäiriön hoito voidaan toteuttaa ns. kolmiohoitomallin mukaan, missä yleislääkäri on hoitovastuussa, mutta koulutettu hoitaja koordinoi aikataulutetun hoitosuunnitelman etenemisen ja psykiatri toimii hoidon konsulttina. Ensimmäisen 3 kuukauden ajan hoitoa kutsutaan yleensä akuuttihoidoksi ja yli 3 kuukauden ajan jatkuvaa hoitoa jatkohoidoksi. Jatkohoidon tavoitteena on oireettomuuden jälkeen myös tilan uusiutumisen estäminen.
Hoitosuunnitelman päälinjat riippuvat ennen kaikkea ahdistuneisuushäiriön vaikeudesta, samanaikaissairastavuudesta, iästä ja hoitovasteista. Esimerkiksi erikoissairaanhoidon rooli on nuorilla huomattavasti suurempi. Nuorten lievien ja keskivaikeiden ahdistuneisuushäiriöiden hoito suositellaan myös aloittamaan vain psykoterapeuttisesti ja lääkehoitoa lisätään hoitoon vain, jos hoitovaste jää riittämättömäksi.
Eri psykoterapiamuodot ovat valtaosin tehokkaita ahdistuneisuushäiriöiden hoidossa. Näihin kuuluvat:
Masennuslääkkeet ovat ensisijaisia monien ahdistuneisuushäiriöiden akuutti- ja pitkäaikaishoidossa, mutta myös joukko muita psykiatrisia lääkkeitä näyttää hyödylliseltä joidenkin ahdistuneisuushäiriön hoidossa. Ahdistuneisuushäiriöissä käytettäviin lääkkeisiin kuuluvat seuraavat:
Beetasalpaaja atenololi ei vaikuta tehokkaalta ainakaan sosiaalisten tilanteiden pelon hoidossa; muista tämän ryhmän lääkkeistä ei ole tutkimusnäyttöä.
Bentsodiatsepiinien ja gabapentinoidien käyttö vaatii varovaisuutta niiden väärinkäytön ja riippuvuusriskin vuoksi. Lääkkeistä erityisesti bentsodiatsepiinien käyttö rajataan ahdistuneisuushäiriöiden hoidon alussa vain vaikeimpiin tilanteisiin ja rajatuksi ajaksi riippuvuusriskin minimoimiseksi. Bentsodiatsepiinit aiheuttavat säännöllisesti käytettyinä usein riippuvuutta, joka ilmenee muun muassa lääkkeen vähentämisen tai lopettamisen yhteydessä ilmaantuvina vieroitusoireina. Lisäksi eräät sivuvaikutukset ovat samanlaisia kuin oireet, joihin lääkitys on aloitettu. Oireiden vaikeutuessa bentsodiatsepiinihoidon aikana onkin aina epäiltävä sivuvaikutusten ilmaantumista ennen kuin päätellään perustaudin pahentuneen. Jos bentsodiatsepiinia sisältävää lääkevalmistetta käytetään raskauden aikana, on vaarana, että vastasyntyneellä ilmenee voimakkaita vieroitusoireita.
Kokeellisista hoidoista muun muassa oksitosiinista, D-sykloseriinistä, transkraniaalisesta magneettistimulaatiosta, sähköhoidosta ja tasavirtastimulaatiosta on liian niukasti tutkimusnäyttöä ahdistuneisuushäiriöihin.
Muihin ahdistuneisuushäiriöiden hoitomuotoihin kuuluvat muun muassa seuraavat :
Neuroosi
Ahdistuneisuushäiriöitä on kutsuttu myös neuroottisiksi häiriöiksi tai neurooseiksi, vaikkakin termi neuroosi juontaa alun perin muualta kuin ahdistuneisuushäiriöistä. Lääkäri William Cullen kuvasi vuonna 1769 neuroosi-käsitteellä hermosto-oireita, joita ei voinut selittää fysiologisesti (kr. νεῦρον ’hermo’, -osis ’poikkeavuus’). Psykoanalyysi omaksui kuitenkin käsitteen kuvaamaan lieviä mielenterveyden ongelmia. Käsitteen teki tunnetuksi Sigmund Freud (1856–1939), joka muutti käsitteen merkitystä tarkoittamaan häiriöitä, jotka johtuvat psyyken ristiriidoista ja tästä aiheutuvan ahdistuksen torjunnasta. Nykyään psykiatriassa neuroosi-käsitteen käyttö on huomattavasti vähentynyt. Esimerkiksi Yhdysvalloissa käytössä olevassa DSM-tautiluokituksessa ei kyseistä termiä enää käytetä. Sen sijaan Suomessakin virallisessa asemassa oleva ICD-tautiluokitus sisältää termin. Nykyään on kuitenkin useita teorioita näiden ns. neuroottisten häiriöiden synnystä, ja niiden välillä ei ole mitään muuta selkeää yhteistä tekijää kuin niille annettu otsikko neuroosit.
Kahvikuppineuroosi on arki-ilmaisu käsien vapinalle tilanteissa, joissa vaaditaan tarkkuutta ja jossa henkilö on tai kuvittelee olevansa huomion kohteena. Nämä oireet liittyvät sosiaalisten tilanteiden pelkoon.
Puhekielessä käsitettä neuroosi käytetään hyvin laajasti, eikä sillä useinkaan tarkoiteta sairauden kriteerit täyttävää ahdistuneisuushäiriötä. Usein esimerkiksi toisen ihmisen yletöntä järjestyksenhalua, muiden mielestä liiallista siivoamista tai asioiden tarkistelua kutsutaan neuroottiseksi. Sairauden kriteerit täyttyvät kuitenkin vain, jos ihmisen normaali elämä häiriintyy merkittävästi, kun esimerkiksi järjestelyyn, siivoamiseen ja tarkisteluun kuluu joka päivä useita tunteja ja se haittaa sosiaalista elämää, töiden tekoa tai opiskelua ja muuta normaalia elämää merkittävällä tavalla.
Nikkelimetallihydridiakku
thumb|right|230px|AAA- ja AA-kokoisia NiMH-akkuja
Nikkelimetallihydridiakku (lyh. NiMH tai Ni-MH) on hyvin yleisesti käytössä oleva akkuteknologia. Nikkelimetallihydridiakun toimintaperiaate on hyvin samankaltainen kuin aikaisemmin hyvin suosituissa nikkelikadmiumakuissa (NiCd). Nikkelimetallihydridiakun positiivinen elektrodi on nikkelihydroksidia, kuten nikkelikadmiumakuissakin (NiCd), kun taas negatiivinen elektrodi on vetyä sitova (absorboiva) metalliseos. Nikkelimetallihydridiakkujen varauskapasiteetti (energian sitomis- ja luovutuskyky) voi olla kaksi, jopa kolmekin kertaa suurempi kuin vastaavan kokoisen nikkelikadmiumakun (NiCd) energiatiheyden lähennellessä litiumioniakkuja.
Sähkökemia
Nikkelimetallihydridiakun negatiivisella elektrodilla tapahtuva reaktio on H2O + M + e− OH− + MH, jossa latausreaktio on vasemmalta oikealle ja purkureaktio oikealta vasemmalle. Positiivisen elektrodin reaktiossa syntyy nikkelihydroksidia seuraavan reaktion mukaisesti: Ni(OH)2 + OH− NiO(OH) + H2O + e−.
Historia ja ominaisuudet
Ensimmäiset kuluttajakäyttöön tarkoitetut nikkelimetallihydridiakut tulivat markkinoille vuonna 1989. Vuonna 2008 maailmassa oli jo yli kaksi miljoonaa nikkelimetallihydridiakun sisältävää hybridiautoa.
Nikkelimetallihydridiakun tyypillinen energiatiheys (energiaa painokiloa kohti) vaihtelee 270–360 kJ/kg välillä riippuen akun koosta. Tämä on huomattavasti enemmän kuin nikkelikadmiumakuilla (NiCd) (144–216 kJ/kg) ja on melko lähellä litiumioniakkujen vastaavaa arvoa (360–575 kJ/kg). Myös nikkelimetallihydridiakkujen tilavuuden energiatiheys on huomattavasti suurempi, kuin nikkelikadmiumakuissa, ja lähes yhtä hyvä kuin litiumioniakuissa. Suurin käyttökohde nikkelimetallihydridiakuille on pienet sähkölaitteet, joiden kaltaisia on voitu käyttää myös nikkelikadmiumakuilla.
Nikkelimetallihydridiakut ovat erittäin yleisiä uudelleen ladattavissa sormiparistoissa (AA tai AAA mitoitetut).
Nikkelimetallihydridiakkujen isoin heikkous on niiden itsepurkautuminen, joka on suhteellisen voimakasta. Tyypillinen nikkelimetallihydridiakku menettää 4 prosenttia varauksestaan päivässä, kun sitä ei käytetä. Tätä varten vuonna 2005 akusta kehitettiin uusi versio, joka purkautuu huomattavasti hitaammin. Esimerkiksi saksalainen Fischer Amps -akkuvalmistaja ilmoittaa itsepurkautumisen olevan 15 prosentin luokkaa per kuukausi.
Öljy-yhtiöt ja NiMH-akut
Autonvalmistajan General Motorsin kehittäessä EV1 sähköautoa se hankki määräävän omistuksen Ovonics-yhtiön akkuvalmistuksesta ja -kehityksestä saaden samalla haltuunsa ko. yhtiön kehittämän NiMH-akun patentit. NiMH-akkuja oli otettu käyttöön mm. toisen sukupolven EV1:ssä, ja ajomatka oli kasvanut niiden avulla jo yli 200 kilometriin. General Motors myi piakkoin osuutensa Ovonicsista öljy-yhtiö Texacolle.
Akkuja valmistava Cobasys on väitteiden mukaan kieltäytynyt antamasta suurikokoisia NiMH-akkuja sähköautokäyttöön ja on patentin haltijana estänyt Panasonic yrityksen tuoda maahan sähköautoihin soveltuvia akkuja. Tarkat lisensointiehdot ovat salaisia, mutta yleisen arvion mukaan ”suurikokoisia” NiMH-akkuja saa valmistaa lisenssillä vain hybridiautoihin.
Vanessa Ray
thumb|Vanessa Ray [[PaleyFestissä vuonna 2014.]] Vanessa Ray Liptak (s. 24. kesäkuuta 1981 Livermore, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Teri Cicconena saippuasarjassa As the World Turns, Jennyn roolista lakidraamasarjassa Pukumiehet, CeCe Drakena Valehtelevat viettelijät -sarjassa sekä Eddien roolista rikossarjassa Blue Bloods.
Vanessa Ray syntyi Kaliforniassa ja kasvoi Vancouverissa, Washingtonissa. Vanessan kasvaessa hänen molemmat vanhempansa työskentelivät teatterissa. Hänen isänsä on muusikko, joka säveltää musiikkia teatterinäytöksiin. Ray on esiintyi nuorena teatterimusikaaleissa kuten Footloose, Nemoa etsimässä Disney Worldissa ja The 25th Annual Putnam County Spelling Bee. Hän näytteli myös Broadwayllä Crissyn roolin Hair-musikaalissa sen viimeisenä näytösvuonna. Hän teki elokuvadebyyttinsä lyhytelokuvassa The Sparky Chronicles: The Map vuonna 2003. Ray on lisäksi tehnyt rooleja elokuvissa, kuten The Last Day of August (2012) ja Devil's Due (2014). Vuodesta 2008 lähtien hän vieraili useissa tv-sarjoissa kuten Nurse Jackie, Damages, Girls ja Mentalist.
Apokryfiset kirjat
Apokryfiset kirjat eli apokryfikirjat tai apokryfit ovat juutalaisia tai alkukristillisiä kirjoituksia, jotka on jätetty kaanonin eli ohjeellisen tekstikokoelman ulkopuolelle. Juutalaisuudessa kanonisoitu tekstikokoelma on heprealainen raamattu Tanak ja kristinuskossa Raamattu. Apokryfisiä kirjoja on eri tekstikokoelmissa vaihtelevasti eri aikoina ja eri kirkkokunnissa. Apokryfinen tarkoittaa ”kätketty”. Nimitys juontuu siitä, ettei apokryfisiä kirjoja yleensä luettu kristillisissä jumalanpalveluksissa, vaikka ne olivat saatavilla.
Juutalaisuudessa apokryfisiä ovat kaikki tekstit, jotka eivät kuulu Tanakiin. Kristinuskon apokryfikirjoista puhuttaessa Vanhan ja Uuden testamentin apokryfikirjojen välillä on tehtävä selvä ero. Vanhan testamentin apokryfikirjat eli niin kutsutut deuterokanoniset kirjat ovat osa Raamattua, tosin varsinkaan protestanttisessa kristillisyydessä niitä ei tunnusteta muiden Raamatun kirjojen arvoisiksi. Sen sijaan Uuden testamentin apokryfeillä ei milloinkaan ole ollut laajasti tunnustettua asemaa kristinuskon piirissä.
Vanhan testamentin apokryfit ja pseudepigrafit
Toisen temppelin aikana juutalaisissa piireissä laadittiin useita tekstejä, jotka eivät päätyneet Vanhan testamentin kaanoniin. Ajallisesti ne sijoittuvat Vanhan ja Uuden testamentin väliseen aikaan. Kirjoitukset voidaan jakaa kahteen osaan. Osa kirjoista, niin sanotut deuterokanoniset kirjat eli (Vanhan testamentin) apokryfikirjat, ovat sellaisia, jotka jotkut kirkkokunnat lukevat tai ovat lukeneet osaksi Vanhaa testamenttia. Osa kirjoista on puolestaan juutalaista uskonnollista kirjallisuutta; niillä ei ole koskaan ollut tunnustettua asemaa. Näistä käytetään puolestaan nimitystä (Vanhan testamentin) pseudepigrafiset kirjat.
Deuterokanoniset kirjat
Deuterokanoniset kirjat ovat Vanhan testamentin apokryfisiä kirjoja, jotka luokitellaan katolisessa ja ortodoksisessa perinteessä osaksi Raamatun kaanonia, mutta protestanttisissa kirkoissa apokryfiksiksi. Deuterokanonisiksi katsotaan kirjat, jotka ovat mukana juutalaisen Raamatun vanhimmassa kreikankielisessä käännöksessä, mutta eivät juutalaisten nykyisin käyttämässä raamatussa eli Tanakhissa. Kun Tanakhin kokoonpano ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla lopullisesti vakiintui, nämä kirjat jätettiin siitä pois, koska uskottiin, ettei profeettoja ollut esiintynyt enää Artakserkses II:n ajan jälkeen. Deuterokanonisilla kirjoilla on kuitenkin aina, myös protestanttisuudessa, ollut tunnustetumpi asema kuin Uuden testamentin apokryfeillä.
Hieronymus, joka laati Raamatun latinankielisen käännöksen, Vulgatan, piti näitä kirjoja toissijaisina eli deuterokanonisina, mutta otti ne kuitenkin mukaan käännökseensä erottamatta niitä omaksi ryhmäkseen. Katolinen kirkko vahvisti lopullisesti Trenton kirkollis­kokouksessa vuonna 1546, että niillä on sama ohjeellinen arvo kuin muillakin Raamatun kirjoilla.
Protestanttisen suuntauksen reformoidut kirkot käyttävät apokryfisiä kirjoja tuskin lainkaan. Sen sijaan luterilaiset seuraavat Martti Lutherin neuvoa ja pitävät niitä hyödyllisinä, mutta eivät kanonisten kirjojen veroisina. Luther sijoitti apokryfiset kirjat Vanhan testamentin muiden kirjojen jälkeen otsikolla ”''Apokryfit. Toisin sanoen kirjat, joita ei tule pitää Pyhien Kirjoitusten vertaisina mutta jotka silti ovat hyödyllisiä ja hyviä lukea.” Niillä on Lutherin mukaan oma merkityksensä kirkossa ja Raamatussa'', vaikkei niitä ole otettu juutalaisten hepreankieliseen raamattuun.
Katolisen kirkon hyväksymät deuterokanoniset kirjat
Vanhan testamentin apokryfikirjoja, jotka katolinen kirkko ja ortodoksinen kirkko ovat hyväksyneet deuterokanonisiksi, ovat seuraavat. Ne sisältyvät myös apokryfisten kirjojen osastoon Lutherin Raamatussa ja sen mukaisesti muun muassa niissä suomenkielisissä painoksissa, joissa ne ovat mukana, sekä myös englanninkieliseen King James Bibleen.
Vulgata Clementinassa erillisenä liitteenä julkaistut kirjat
Seuraavat kirjat on Vulgata Clementinassa sijoitettu erilliseksi liitteeksi. Ne sisältyvät myös King James Bibleen, mutta Lutherin Raamatussa näistä on mukana vain Manassen rukous. Ortodoksisessa Raamatussa Kreikkalainen Esran kirja on nimellä Ensimmäinen Esran kirja. Lisäksi kirkko lukee kanoniseksi manassen rukouksen (osana Oodien kirjaa).
Ortodoksisen kirkon lisäksi käyttämät deuterokanoniset kirjat
Ortodoksinen kirkko käyttää katolisten deuterokanonisten kirjojen lisäksi myös seuraavia Septuagintaan kuuluvia kirjoja:
Muita apokryfikirjoja
Muutamat kirkkokunnat lukevat tai ovat lukeneet Raamattuun kuuluviksi myös seuraavat kirjat. Näitä ei ole Vulgatassa, Septuagintassa eikä Lutherin Raamatussa tai esimerkiksi King James Biblessä.
Muuta Vanhan testamentin apokryfistä kirjallisuutta (pseudepigrafit)
Ilmestyskirjallisuutta:
Testamentteja:
Aadamista ja Eevasta kertovaa kirjallisuutta:
Uuden testamentin apokryfinen kirjallisuus
Uuden testamentin apokryfiseen kirjallisuuteen kuuluu suuri joukko erilaisia varhaiskristillisiä kirjoituksia, jotka on jätetty Uuden testamentin ulkopuolelle. Suurin osa niistä on kirjoitettu vasta toisella vuosisadalla tai myöhemmin, jolloin varhaiskristillistä kaanonia on pidetty enimmäkseen vakiintuneena.
Sisällöltään ja lajityypiltään kirjoituksia on hyvin monenlaisia, aidoista opetusten kokoelmista ja kirjeistä aina selviin väärennöksiin, taruihin ja setiläisen gnostilaisuuden kirjoituksiin saakka. Aitoja ja yleisesti arvostettuja opetustekstejä ovat muun muassa apostolisten isien kirjoitukset, jotka sijoittuvat ajallisesti apostolien ja Uuden testamentin ajan jälkeen. Suuri osa Uuden testamentin apokryfeistä on kuitenkin pseudepigrafisia eli ne on jälkikäteen pantu jonkun tunnetun henkilön, yleensä apostolin, nimiin. Monet Uuden testamentin apokryfeistä on myöhemmin arvioitu paitsi väärennöksiksi myös harhaoppisiksi, koska ne sisältävät muun muassa gnostilaisia näkemyksiä kristinuskosta.
Apokryfiset kirjoitukset ovat syntyneet yleensä selvästi Uuden testamentin kaanoniin kuuluvia kirjoituksia myöhemmin. Apostolisten isien kirjoitukset ovat yleensä peräisin ensimmäisen ja toisen vuosisadan vaihteen ja toisen vuosisadan loppupuolen väliltä ja esimerkiksi gnostilaiset kirjoitukset toisen vuosisadan puolen välin ja 300-luvun väliltä.
Tunnetuimmat Uuden testamentin apokryfisistä kirjoista ovat Jaakobin, Nikodemuksen, Pietarin ja Tuomaan evankeliumit, Paavalin ja Johanneksen teot, pienet kertomukset Jeesuksen lapsuudesta, kuten Tuomaan lapsuusevankeliumi, sekä monet apokalyptisista kirjoista, kuten muun muassa Pietarin ilmestys.
Apostolien tekoja
Teot, joiden kirjoittajana pidettiin aiemmin Leukiosta:
Muita tekoja:
Manu Haukkala
Manu Haukkala (s. 10. lokakuuta 1997 Ylihärmä ) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa kaudella 2021 Superpesiksessä pelaavaa Kankaanpään Mailaa. Haukkala on pelannut miesten sarjoissa kaudesta 2012 lähtien. Kausina 2012–2015 hän pelasi Vähänkyrön Viestin miesten suomensarjajoukkueessa. Kausina 2016 ja 2017 pelasi miesten Superpesiksessä Alajärven Ankkureiden joukkueessa, minkä lisäksi hän pelasi Suomensarjassa Alavuden Peli-Veikoissa.
Apokryfiset kirjat
Tuomaskirjallisuutta
Nag Hammadin kirjaston tekstejä.
Sekalaisia gnostilaisia tekstejä
Setiläisiä, valentinolaisia ja muita tekstejä (Nag Hammadi yms.)
Katkelmia
Tunnettujen apokryfisten kirjoitusten lisäksi on löydetty pieniä tekstikatkelmia muutoin tuntemattomista teoksista. Merkittävimpiä katkelmia ovat:
Katso myös: Agrafa (kr. ”kirjoittamattomat”), neljän evankeliumin ulkopuolella säilyneet Jeesuksen sanat
Kadonneita teoksia
Tunnettujen kirjoitusten lisäksi antiikin ajan lähteet mainitsevat useita kirjoituksia, joista ei ole säilynyt yhtään kopiota, mutta jotka todennäköisesti laskettaisiin apokryfisiin kirjoituksiin:
Aiheesta muualla
Deuterokanoniset kirjat:
Muu apokryfinen kirjallisuus:
Pickles
Pickles oli englantilainen koira, joka tuli tunnetuksi löydettyään vuonna 1966 jalkapallon maailmanmestaruuskisojen silloisen palkintopokaalin, Jules Rimet -pokaalin.
Kirjopuntarpää
Kirjopuntarpää (Alopecurus pratensis ‘Aureovariegatus’) on nurmipuntarpään (Alopecurus pratensis) koristeheinänä käytettävä lajike.
Kirjopuntarpää on 45–60 cm korkeaksi kasvava heinä. Sen ominaispiirteenä ovat lehdet, joissa on vihreitä sekä kirkkaankeltaisia raitoja. Kirjopuntarpään tähkää muistuttavat kukinnot eivät ole erityisen näyttäviä ja kukinnot on syytä poistaa ennen kasvin siementämistä.
Kirjopuntarpää on helppohoitoinen ja kasvaa monenlaisessa maaperässä täydessä auringon valossa tai puolivarjossa. Kukinnan jälkeen kirjopuntarpään mättäitä voi karsia ja mättäät on helppo jakaa syksyllä tai aikaisin keväällä.
Baahubali: The Conclusion
Baahubali: The Conclusion on intialainen, telugun- ja tamilinkielinen elokuva vuodelta 2017. Elokuvan on ohjannut S. S. Rajamouli ja pääosarooleja siinä esittävät Prabhas, Anushka Shetty, Tamannaah sekä Rana Daggubati. Elokuva on kaksiosaisen Baahubali-sarjan toinen osa.
Synnöve Isaksson
Synnöve Aurelia Isaksson (15. syyskuuta 1925 Parainen – 25. marraskuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran Helsingin Ruotsalaisessa teatterissa.
Elämä ja ura
Synnöve Isakssonin vanhemmat olivat merikapteeni F. W. Isaksson ja Lisa Isaksson. Isaksson avioitui näyttelijä Henake Schubakin kanssa vuonna 1954. Heille syntyivät lapset Sera (1956) ja Sem Rafael (1958). Isaksson jäi leskeksi kesäkuussa 1986. Isakssonin asuinpaikka oli Jerusalem, Israel välillä 1987–2007.
Isaksson valmistui ylioppilaaksi 1943, jonka jälkeen hän suoritti yliopisto-opintoja 1943–1944. Vuosina 1944–1946 hän opiskeli Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulussa. Isakssonin ammattiura alkoi Wasa Teaterista 1946–1948. Sen jälkeen hän työskenteli Åbo Svenska Teaterissa 1948–1951, Lilla Teaternissa 1951–1953 ja edelleen Wasa Teaterissa 1953–1954. Hänen aviopuolisonsa Henake Schubak toimi Wasa Teaterin johtajana samaan aikaan. Vuodesta 1956 Isaksson näytteli Helsingin Ruotsalaisessa teatterissa.
Jatkosodan aikana Isaksson oli Nylands Nationin rintamakiertueella Itä-Karjalassa ja Karjalan kannaksella Marie Louise Aspelinin ja Kyllikki Forssellin kanssa. Hänen ohjelmanumeroihinsa sisältyi tanssia, laulua ja runojen lausuntaa.
Väinö Anttila
Väinö Fredrik Anttila (22. syyskuuta 1892 Viipuri – 4. helmikuuta 1952 ) oli suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja. Anttila teki uransa pääosin työväen näyttämöillä. Lisäksi hän näytteli Viipurin Kaupunginteatterin riveissä 1940-luvulla.
Ura
Väinö Anttilan vanhemmat olivat vaakamestari Johan Fredrik Anttila ja Maria Charlotta Takala. Uransa varhaisvaiheessa hän työskenteli Talikkalan työväen näyttämöllä. Teatteriura katkesi sisällissotaan: Anttila soti punaisten komppanianpäällikkönä, ja sodan jälkeen hän kärsi vankeusrangaistuksen. Kesällä 1921 hänet palkattiin Työväen Näyttämöiden liiton sihteeriksi, osin punaisen taustansa takia, osin jatkamaan liiton viipurilaista perintöä.
Anttila ohjasi lavalle muun muassa näytelmät Seitsemän veljestä, Lemmin poika, Elinan surma ja Anu ja Mikko.
Muuta
Väinö Anttila avioitui näyttelijä Toini Ahosen kanssa 1924.
MGMT (albumi)
MGMT on yhdysvaltalaisen rockyhtye MGMT:n kolmas studioalbumi, joka julkaistiin syyskuussa 2013. Albumi ylsi parhaimmillaan kotimaassaan Yhdysvalloissa Billboard 200-listan sijalle 14. MGMT:lta julkaistiin singlenä kappaleet ”Alien Days” ja ”Your Life Is a Lie”.
Listasijoitukset
Listasijoitusten lähde:
Jenna Kammi-Rahnasto
Jenna Kammi-Rahnasto (s. 18. heinäkuuta 1990 Ilmajoki) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa kaudella 2018 naisten Superpesiksessä pelaavaa Lapuan Virkiää. Kammi-Rahnasto on pelannut aikuisten sarjoissa kaudesta 2007 lähtien. Kausina 2010–2017 hän on pelannut 187 runkosarjaottelua Feran, Rauman Lukon ja Lapuan Virkiän joukkueissa.
Henri Heikkinen
Henri Heikkinen (s. 6. kesäkuuta 1994 Muhos) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa kaudella 2018 Superpesiksessä pelaavaa Alajärven Ankkureita.
Heikkinen on pelannut miesten sarjoissa kaudesta 2009 lähtien. Kausina 2009–2011 hän pelasi Muhoksen Pallo-Salamoidenn miesten suomensarjajoukkueessa. Kausina 2012 ja 2013 pelasi miesten Ykköspesiksessä Oulujoen Kiekon ja Haapajärven Pesä-Kiilojen joukkueissa.
Heikkinen on pelannut Superpesiksessä kaudesta 2014, pelaten yhteensä 106 runkosarjaottelua. Heikkisen nykyinen sopimus Ankkureiden kanssa kattaa kauden 2018 sisältäen option vuodesta 2019.
Kuun vaiheet
Kuun vaiheet ovat eri tapoja, joilla Kuu näyttäytyy Maahan. Kun Kuu liikkuu avaruudessa, sen asento suhteessa Aurinkoon muuttuu, jolloin vaihtuvat ne Kuun osat, jotka ovat Aurinkoa kohti. Aurinkoa kohti oleva puoli on valaistu, ja Auringon valaiseman alueen näemme Kuun kulloisenakin ”muotona”. Jos katsoo tarkkaan, on Kuun pinta kuitenkin näkyvissä myös tummalla alueella, johon Aurinko ei paista.
Kuun vaiheet vaikuttavat kansanperinteen mukaan kasvien kasvuun, mutta tieteellisissä tutkimuksissa ei ole havaittu tällaista ilmiötä.
Kuun vaiheet
thumb|800px|center|Kuun vaiheiden selitys.
Kuun vaiheet kasvavat uudestakuusta puolikuuhun ja puolikuusta täyteen kuuhun, ja alkavat sitten vähentyä täydestäkuusta puolikuuhun, ja puolestakuusta uuteen kuuhun. Tähän kuluu noin kuukausi (keskimäärin 29,53 päivää, synodinen kuukausi). Tämän jälkeen uusi kuu alkaa jälleen kasvaa, ja niin edespäin.
Uudenkuun aikana Kuu on suunnilleen Maan ja Auringon välissä, täydenkuun aikana lähes päinvastaisessa suunnassa kuin Aurinko. Jos Aurinko, Kuu ja Maa sattuvat tarkalleen samalle suoralle, tapahtuu uudenkuun aikana auringonpimennys, täydenkuun aikana kuunpimennys. Pimennyksiä ei kuitenkaan satu joka kuukausi, koska Kuun rata on jonkin verran kallellaan Maan rataan nähden.
Kuun kasvaessa siitä on pohjoiselta pallonpuoliskolta katsottuna valaistuna sen oikea reuna, sen vähentyessä taas vasen reuna. Eteläisellä pallonpuoliskolla asian laita on päinvastoin. Päiväntasaajalta katsottuna Kuu kulkee miltei taivaan korkeimman kohdan eli zeniitin kautta, jolloin siitä on kasvavana idästä noustessa valaistuna yläreuna ja laskiessa alareuna, vähentyessä päinvastoin.
Juppiter Optimus Maximuksen temppeli
pienoiskuva|Juppiter Optimus Maximuksen ensimmäisen temppelin pienoismalli. Pienoismalli perustuu lähes täysin arvailuihin siitä miltä temppeli näytti valmistuessaan vuonna 509 eaa. Juppiter Optimus Maximuksen temppeli, myös Juppiter Capitolinuksen temppeli eli Capitolium-kukkulan suurin ja paras Juppiterin temppeli, oli muinaisen roomalaisten uskonnon päätemppeli. Se sijaitsi nimensä mukaisesti Capitolium-kukkulalla. Temppelin ympärillä oli Area Capitolini, jossa pidettiin tärkeitä kokouksia. Alueella oli paljon alttareita ja se oli koristeltu monilla patsailla. Myös merkittävänä pidettyä sotasaalista esiteltiin kansalle tuolla alueella. Temppelissä suoritettiin uhrauksia uutenavuotena ja triumfia viettäneet sotapäälliköt uhrasivat temppelissä.
Temppelissä palvottiin Capitolinuksen triadia. Sen vuoksi siinä oli kolme kammiota, cellaa. Vasen kammio oli omistettu Minervalle, keskimmäinen Juppiter Optimus Maximukselle ja oikea kammio Juno Reginalle. Temppelin historian aikana se tuhoutui neljästi ennen sen lopullista hylkäämistä ja raunioitumista ja edellisen tuhouduttua ryhdyttiin paikalle rakentamaan uutta ja entistäkin hienompaa temppeliä.
Ensimmäinen temppeli
pienoiskuva|vasen|upright=0.6|Ensimmäisen temppelin lähes puhtaasti tutkijoiden oletuksiin perustuva pohjapiirros.
Perimätiedon mukaan Rooman kuningas Tarquinius Priscus määräsi temppelin rakennustyöt aloitettavaksi. Se oli lähes valmis viimeisen kuninkaan Tarquinius Superbuksen aikana. Temppeli vihittiin käyttöönsä 13. syyskuuta vuonna 509 eaa., joka oli Rooman tasavallan ensimmäinen vuosi.
Ensimmäinen temppeli rakennettiin Capitolium-kukkulan tuffikivestä. Kiviaines louhittiin kukkulan Forum Romanumin puoleiselta rinteeltä. Legendan mukaan kiveä louhittaessa löydettiin ehjä ihmisen pää. Asiaa pidettiin merkkinä jumalilta, ja auguuri (tai haruspeksi) selitti sen tarkoittavan, että eräänä päivänä Rooma hallitsee maailmaa.
Valmiina temppeli oli 60 metriä pitkä ja 60 metriä leveä, mutta tästä ei ole tutkijoiden kesken yksimielisyyttä. Juppiterin kulttipatsas tilattiin kuuluisalta etruskitaiteilijalta, Vejin Vulcalta. Patsas, joka oli valmistettu terrakottasta ja kullasta, piteli oikeassa kädessään salamaa. Sen koosta ei ole mitään varmaa tietoa. Luultavasti myös Minervalla ja Junolla oli omat kulttipatsaat ja jokaisella jumaluudella oletettavasti omat alttarinsa. Temppelin kattoa koristi useita terrakottahahmoja, niiden joukossa oli kuuluisa nelivaljakkoa ohjastavan Juppiterin patsas. Myöhemmin se vaihdettiin metallista, luultavimmin pronssista valmistettuun.
Vuonna 179 eaa. temppeliä korjattiin. Tuolloin temppelin seinät ja pylväät saivat stukkorappauksen. Vähän myöhemmin sen cellaa koristeltiin mosaiikilla. Temppeli oli saanut vuosisatojen aikana lahjoituksena useita patsaita ja koriste-esineitä. Vuonna 179 niitä oli kerääntynyt jo aivan liikaa ja suurin osa vietiin varastoon.
Toinen temppeli
Ensimmäinen temppeli tuhoutui tulipalossa 6. heinäkuuta vuonna 83 eaa. Palossa tuhoutuivat myös Juppiterin kulttipatsas ja Sibyllan kirjat.
Juppiterin kulttipatsas tehtiin nyt kullasta ja norsunluusta. Se näytti paljolti samalta kuin Feidiaan tekemä Olympian Zeuksen patsas. Se oli luultavasti kreikkalaisen taiteilijan, Apollinoksen, työtä. Uuden temppelin kattotiilet olivat kullattuja.
Temppelin jälleenrakentamisen aikoihin virkauraansa aloitellut Julius Caesar esitti kansankokouksessa syytöksen, että jälleenrakentamisesta vastanneet viranomaiset olivat kavaltaneet rakentamiseen tarkoitettuja varoja. On epäselvää, tapahtuiko näin todella, mutta Caesar osasi ottaa ajakseen asioita, jotka herättivät suuren yleisön mielenkiinnon.
Ukkosmyrsky ja salamointi vaurioittivat Capitolinus-kukkalan rakennuksia ja temppeliä noin vuonna 26 eaa. Keisari Augustus käytti rakennuksen korjauttamiseen suuren summan rahaa, mutta ei halunnut ottaa asiasta kunniaa, eikä sitä mainittu missään. Uusia myrskyvaurioita temppeli kärsi vuosina 9 eaa. ja 56 jaa.
Kolmas temppeli
Toinen temppeli paloi maantasalle 19. helmikuuta vuonna 69 jaa. Rooman sisäisen valtakamppailun aikana. Kyseistä vuotta nimitetään neljän keisarin vuodeksi. Tulevan keisari Vespasianuksen legioonat tunkeutuivat tuona päivänä Roomaan ja taisteluita käytiin myös Capitolinus-kukkulalla. pienoiskuva|Keisari [[Marcus Aurelius uhraamassa neljännen temppelin edustalla.]] Keisari Vespasianus määräsi uuden temppelin rakennustyöt käynnistettäviksi ja se otettiin käyttöön vuonna 75 jaa. Se tuhoutui tulipalossa viisi vuotta myöhemmin Tituksen ollessa keisarina.
Neljäs temppeli
Uusi keisari Domitianus käynnistytti uuden temppelin rakennustyöt. Myös uusi temppeli rakennettiin vanhoille perustuksille, mutta muuten siitä tuli entistä loisteliaampi. Jälleenrakennus kesti viisitoista vuotta ja se on ajoitettu tapahtuneen vuosien 81–96 jaa. välillä.
Tällä kertaa temppelin katto tehtiin kullatuista pronssilaatoista ja sitä koristivat useat veistokset. Myös ovet päällystettiin kullatuilla metallilevyillä. Uuden temppelin pylväät olivat korinttilaista tyyliä ja ne oli veistetty Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista. Kiveä ei käytetty yhteenkään toiseen rakennukseen Roomassa. Sen perustuksia koristivat reliefit.
Raunioituminen
Temppelin raunioituminen alkoi 400-luvulla jaa., kun sotapäällikkö Stilicho määräsi temppelin ovia päällystävien kultalaattojen irrottamisen. Tätä ennen oli keisari Theodosius I määrännyt vuonna 392 pakanatemppelit suljettaviksi ja roomalaisten uskonnon päätemppeli jäi ilman käyttöä.
Vandaalit tekivät ryöstöretken Roomaan vuonna 455 kuninkaansa Geiserikin johdolla. He veivät mukanaan puolet temppelin kultaisista kattotiilistä. Seuraavalla vuosisadalla sitä pidettiin edelleen yhtenä kaupungin ihmeistä. Itä-Rooman sotajoukkojen johtaja Narses määräsi temppelin patsaiden kuljettamisen pois Roomasta. pienoiskuva|Temppelin perustuksen jäännöksiä [[Musei Capitolinissa.]]
Temppelin raunioitumisen vaiheet aina 1500-luvulle ovat tuntemattomat. Tuolloin aatelismies Giovanni Pietro Caffarelli käynnistytti Capitolium-kukkulalla olevan Palazzo Caffarellin rakennustyöt. Palatsin rakentamiseen käytettiin temppelin kiviä ja se hävisi lähes kokonaan.
Nykyään temppelin jäännöksiä on nähtävissä Palazzo del Conservatorissa ja Musei Capitolinissa. Myös Via del Tempio di Gioven varrella on nähtävissä temppelin jäänteitä.
Läntinen alue
Läntinen alue on yksi Sierra Leonen hallinnollisista alueista. Se kattaa Sierra Leonen pääkaupungin Freetownin ja sen ympäröivän maaseudun. Freetown on Läntisen alueen pääkaupunki. Alueen väkiluku oli 1 500 234 (väestönlaksenta 2015) pinta-ala on 557 neliökilometriä.
Läntinen alue on jaettu
BrewDog
BrewDog on skotlantilainen panimo, jonka kotipaikka on Ellon, Aberdeenshire. Panimo valmistaa käsityöläisoluita.
Oluet
Panimo valmistaa erityylisiä oluita, esimerkiksi India pale ale, pale ale, portteri ja barley wine. He ovat tehneet myös maailman vahvinta olutta aikanaan, 32% Tactical Nuclear Penguin ja uudempana 55% The End of History. Oluita on saatavilla pulloissa ja tölkeissä kuluttajille, sekä tynnyreissä ravintoloille.
Tuotteisto koostuu tällä hetkellä neljästä tuotekategoriasta, riippuen siitä kuinka paljon tiettyä olutta tehdään tai mikä sen saatavuus on.
Baarit
Yritys on myös avannut nimeään kantavia baareja ympäri maailmaa. Tällä hetkellä baareja löytyy 32 maailmanlaajuisesti, mm. Englannista, Skotlannista, Japanista, Brasiliasta, Ruotsista ja Italiasta. Suomessa ei ole enää yhtäkään Brewdog-baaria.
Tyreese
Sarjakuvassa
Tyreese esiintyy ensi kertaa numerossa 7, yhdessä tyttärensä Julien ja tämän poikaystävän Chrisin kanssa. Kolmikko saa Rickin ryhmältä hyvän vastaanoton, ja Tyreese jakaa tarinansa Rickin kanssa. He ystävystyvät pian ja heistä tulee ryhmän varsinaiset johtajat. Selviää, että Tyreese on entinen koripalloilija, josta on erittäin paljon hyötyä zombien tappamisessa. Tyreesen ja Carolin välit lähenevät, kun taas Tyreesen ja Julien sekä Chrisin välit erkanevat teinien suunnitellessa itsemurhaa.
Ryhmä löytää suuren vankilan, jonka he puhdistavat kulkijoista. Sisältä he löytävät neljä elävää vankia; Dexterin, Andrewin, Axelin ja Thomasin. Pian heidän kohtaamisensa jälkeen Julie ja Chris yrittävät ampua toisensa, mutta Chris ampuu Julien liian aikaisin. Tyreese löytää tyttärensä kuolleena, ja Julie yhtäkkiä muuttuu kulkijaksi. Chris ampuu tämän uudestaan, joka saa Tyreesen raivon valtaan. Tyreese kuristaa jo valmiiksi vihaamansa pojan kuoliaaksi Rickin katsellessa. Tyreese valvoo koko yön, ja paloittelee teinit polttaen heidät tulessa. Ryhmä huolestuu Tyreesestä, vaikkakin tämä väittää olevansa täysin kunnossa. Miehen valtavan ja lujan ruumiinrakenteen lisäksi Tyreesellä on myös luja luonne, joka ei vähästä hätkähdä.
Tyreese kohtaa pian vankilan uuden asukin, Michonnen. Pari päätyy harrastamaan suuseksiä, joka saa Carolin viiltämään ranteensa auki nähtyään koko tilanteen. Rickin ja Tyreesen välit tulehtuvat pahasti kaksikon käydessä toistensa kimppuun tilanteen tiimoilta. Rick menettää tajuntansa, ja herättyään Dale kertoo tälle että Tyreese ja hän kuuluvat nyt heidän muodostamaan komiteaan, jossa on myös Dale ja Hershel.
Tiennäyttäjät
Tiennäyttäjät I – III on Tammen vuosina 1967 ja 1968 julkaisema kolmiosainen teos, joka käsittelee Suomen työväenliikkeen keskeisiä henkilöitä N. R. af Ursinista Väinö Tanneriin. Kirjasarja korvasi tietolähteenä Työväen sivistysliiton 1940-luvulla julkaiseman Suomalaisia sosialisteja I-III teoksen. Tiennäyttäjät on toimittanut ja sen esipuheen on laatinut professori Hannu Soikkanen. Teoksessa on yhteensä 1341 sivua.
Tyreese
Sarjakuvassa
Rickin, Michonnen ja Glennin kadottua tutkimusmatkallaan Tyreese ottaa ryhmän johtajuuden kontolleen. Hän lähtee etsimään ryhmää yksin, mutta palaa tuloksetta takaisin. Tämän lisäksi mies valvoo öitä vankilan porteilla, yhdessä Axelin kanssa. Vaikka Tyreese menetti koko entisen elämänsä vain kuukausia aiemmin, hän silti jatkaa elämäänsä sekä näkee valoisan tulevaisuuden vankilassa.
Tiennäyttäjät
Lähtökohdat
Työväenliikkeen jakautuminen kahtia on vaikeuttanut teoksen kokoamista. Siinä on pyritty huomioimaan liikkeen molempien valtavirtausten keskeiset henkilöt ja sen tavoitteena on esitellä heitä puolueettomasti. Kirjan hyvin miesvoittoiseen luetteloon on mahtunut vain neljä naista.
Teoksen artikkeleista ei toimittajan sanojen mukaan ole pyritty tekemään henkilön koko elämäkertaa, vaan siinä on ollut tarkoitus tarkastella henkilöä jonkin hänelle erityisen ja tyypillisen näkökulman kautta.