cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Galten (Mälaren)
Luontoarvoja
Ympäristömyrkyistä ja lisäravinteista eniten kärsineitä Mälarenin lahtia ovat Galten, Ekoln ja Skarven. Ravinteiden ruokkimat sinileväkukinnot ovat 1960- ja 1970-luvuilla tavallisia. Tultaessa 2020-luvulle on ongelma pienentynyt, vaikka kukintoja esiintyy joissakin pienissä osissa Galtenia. Ongelma johtuu alueen peltovaltaisesta ympäristöstä, mutta vesistön suuri läpivirtaama vaihtaa vettä säännöllisesti eikä selkeää hapettomuutta pääse esiintymään.
Valuma-alue
Galtenin valuma-alueen vedenjakajan itäpuolella sijaitsee Svartånin valuma-alue, eteläpuolella Hjälmarenin valuma-alue ja Eskilstunaånin alue. Nämä kuuluvat kaikki Norrströmin vesistöön (vesistöaluetunnus 61). Valuma-alueen itäpuolella sijaitsee Götajoen vesistö (tunnus 108) ja pohjoispuolella Daljoen vesistö (tunnus 53).
Virtavedet
Galteniin laskee joitakin jokia ja puroja peltovaltaiselta valuma-alueelta. Ne on lueteltu alla alkaen Fredeniltä ja edeten sitten Galtenin rantoja myötäpäivään. Luettelon tietojen lähteet on ilmoitettu taulukon oikeassa sarakkeessa ja niiden selitykset löytyvät taulukon alta. Lähteet: 1 =, 2 = tieto saatu SMHI:n verkkopalvelusta etsimällä sieltä joen tiedot (lähde 1), 3 = tieto saatu SMHI:n karttatietopalvelusta (lähde Modeldata ), 4 = mitattu kartasta ( , ei tarkka arvo)
Vladimir–Suzdal
Vladimir–Suzdal (usein myös pelkästään Vladimir tai Vladimirin ruhtinaskunta) oli Vladimirin kaupungin ympärille kehittynyt historiallinen valtio Keski-Venäjällä vuosina 1157–1318. Vladimir–Suzdalin hallinnon keskus oli sen pääkaupunki, Vladimir.
Vuonna 1318 Vladimir–Suzdal joutui Moskovan ruhtinaskunnan valtaan ja näin ollen osaksi myöhemmin perustettua Moskovan Venäjää.
Mervyn Wood
Mervyn Thomas Wood (30. huhtikuuta 1917 – 19. elokuuta 2006) oli australialainen kilpasoutaja ja olympiavoittaja.
Mervyn Wood kilpaili olympialaisissa jo Berliinin 1936 kisoissa kahdeksikkosoutajana mutta ei menestynyt. Yksikkösoudun olympiakultaa hän voitti Lontoossa 1948 ajalla 7.24,4. Hopealle sijoittunut Uruguayn Eduardo Risso hävisi hänelle 13,8 sekuntia. Helsingin 1952 olympialaisissa Wood sai yksiköissä hopeaa hävittyään Neuvostoliiton Juri Tjukaloville 1,7 sekuntia. Melbournen 1956 olympialaisissa Wood sai pronssia pariairokaksikoissa, joissa hänen parinaan souti Murray Riley.
Ammatiltaan Wood oli poliisi.
Viktoria Mullova
Viktoria Jurjevna Mullova (, s. 27. marraskuuta 1959 Moskova) on Lontoossa asuva kansain­välisesti tunnettu venäläinen viulisti. Mullova voitti kaksi kansain­välistä viulu­kilpailua: Jean Sibelius -viulukilpailun vuonna 1980 ja Tšaikovski-kilpailun vuonna 1982.
Viktoria Mullova on vuodesta 2000 tuntenut kiinnostusta tyylin­mukaista esitys­tapaa kohtaan ja soittaa jopa Mendelssohnia suolikielillä ja aika­kauden viritys­tasolla. Lisäksi Mullova käyttää barokki- tai wieniläis­klassista jousta.
Tapahtumat
Mullova oli esiintymässä Suomessa 2. heinä­kuuta 1983, jolloin hän loikkasi pianistinsa ja mies­ystävänsä, von Karajan-palkitun kapelli­mestari Vakhtang Jordanian kanssa Ruotsin kautta länteen. Jordania oli joutunut kiireesti opiskelemaan piano­säestykset Mullovan kappaleisiin, jotta kiertue olisi ollut uskottava. Kaksikko oli vähällä jäädä kiinni, kun suunnitelmasta tietämätön Helsingin Sanomien kriitikko Hannu-Ilari Lampila konsertti­arviossaan ihmetteli säestäjän keskin­kertaista pianistin­taitoa, mutta KGB:n asettama ”päällystakki” ei tätä huomannut. Mullova jätti Neuvosto­liiton valtion omistaman Stradivariuksen Hotelli Kuusamon sängylle. Yleisradion toimittaja Jyrki Koulumies vei viulistin ja säestäjän vuokratulla henkilö­autolla Luulajaan Ruotsiin. Sieltä Mullova, Jordania ja Yleis­radion kuvaaja Caj Sundman lensivät Tukholmaan, jossa Mullova ja Jordania ilmoittautuivat Ruotsin poliisille ja anoivat poliittista turvapaikkaa Yhdys­valtain suur­lähetystöstä.
Ensimmäisen haastattelunsa Suomesta poistumisensa jälkeen Mullova antoi Ilta-Sanomien ja MTV:n Tukholman-kirjeen­vaihtajalle Terttu Levoselle kolme päivää myöhemmin. Myös Suojelupoliisin silloinen päällikkö Seppo Tiitinen sai tiedon loikkauksesta juuri Ilta-Sanomista. Ruotsin Säpo otti Mullovan ja Jordanian hoiviinsa näiden Ruotsissa oleskelun ajaksi, koska se pelkäsi Neuvosto­liiton turvallisuus­palvelun KGB:n pyrkivän sieppaamaan kaksikon. Mullova ja Jordania matkustivat Yhdys­valtoihin. Myöhemmin Viktoria Mullova muutti Yhdistyneeseen kuningas­kuntaan ja asuu nykyään Lontoossa. Jordania jäi Yhdys­valtoihin ja kuoli vuonna 2005 Washingtonissa syöpään.
Jälkiselvittely
Jyrki Koulu­miehen osuudesta Mullovan ja Jordanian loikkauksessa liikkui huhuja jo aiemmin, mutta vasta jäätyään eläkkeelle hän katsoi voivansa kertoa loikkauksesta laajemmin. Hänen roolinsa paljasti vuonna 2000 Ilta-Sanomien pää­toimittajana tapauksen aikoihin toiminut Martti Huhtamäki. Koulu­mies oli muutamaa päivää ennen loikkausta ottanut yhteyttä Huhta­mäkeen ja kertonut tälle suunnitelmasta. Huhta­mäen mukaan Koulu­mies pani asiassa peliin oman uransa, sillä sotkeutuminen tällaiseen asiaan olisi saattanut merkitä potkuja Suomen virallisen ulko­politiikan linjalla uskollisesti olleesta Yleis­radiosta. Suomessa herätti jonkin verran hämmästystä se, että Ilta-Sanomat oli tapauksesta muita lehtiä paremmin perillä, ja Neuvosto­liiton Helsingin-suur­lähetystö yritti turhaan saada Ilta-Sanomia paljastamaan uutis­lähteensä. Loikkauksessa oli mukana onnea myös siksi, että Suomen ja Ruotsin rajalla Torniossa ja Haapa­rannalla tulli­miehet eivät kyselleet seurueen papereita. Tämän ansiosta Suomi välttyi siltä tilanteelta, että Neuvosto­liitto olisi vaatinut loikkareiden palauttamista samaan aikaan kun länsi­maissa olisi yhtä kiihkeästi vaadittu Suomea päästämään kaksikko menemään. Aiemmin Mullova selitti loikkauksen tapahtuneen niin, että hän itse ajoi säestäjänsä kanssa autolla Ruotsiin.
Viitteet
<references group="Kilpi" />
Godby Shipping
thumb|M/S Misana [[Nauvossa, kuvattuna M/S Eivorilta.]] Godby Shipping Ab on ahvenanmaalainen varustamo. Yrityksen kotipaikka sijaitsee Maarianhaminassa. Godby Shipping on perustettu vuonna 1973 ja sen toimitusjohtaja on Dan Mikkola. Varustamolla on seitsemän ro-ro-alusta, jotka liikennöivät Euroopan alueella. Varustamo on Rahtialusyhdistyksen jäsen. Kansainvälinen merenkulkujärjestö (IMO) on sertifioinut Godby Shippingin alukset ja konttorin ISM-koodilla (International Safety Management code).
Hawks Miller HM-1
Hawks Miller HM-1, nimeltään' Time Flies ', oli amerikkalainen kilpalentokone, jonka omistivat lentäjät Frank Hawks ja Howell W. "Pete" Miller, Granville Brothers Aircraftin pääsuunnittelija. Kone oli virtaviivainen ja varustettu kuomullisella ohjaamolla, mutta kehittely lopetettiin koelennolla sattuneen onnettomuuden jälkeen. Kone rakennettiin uudelleen kaksipaikkaiseksi sotilaskoneeksi.
Suunnittelu ja kehittäminen
Vuonna 1936 Hawks kääntyi Granville Brothersin pääinsinöörin "Pete" Millerin puoleen, joka oli suunnitellut Granville Brothersin kuuluisan ​​ Gee Bee -kilpalentokoneen. Yhdessä he toteuttivat uuden Hawks Miller HM-1 lentokoneen. Miller perusti New England Aircraft Companyn, jossa hän oli itse pääjohtaja ja Hawks varajohtaja. Hawks sai sponsoriksi kellovalmistaja Gruen Watch Companyn ja antoi lentokoneelle nimen "Time Flies" ("Aika lentää"). Hawks Miller HM-1 -malli oli virtaviivainen. Erikoisuutena ohjaamon luukkumaisesti aukeava kaareva tuulilasi, joka voitiin nostaa ylös lentoonlähtöä ja laskeutumista varten, mutta vedettiin alas rungonmyötäiseksi lennon aikana.
Runko oli koottu kromi-molybdeeniteräsputkista ja päällystetty Haskeliitilla eli vanerilla. Siipi oli myös vaneripäällysteinen ja siinä oli vaneriset siipisalot ja siipikaaret sekä vaahterasta tehdyt kulmapalat. Sivuperäsimen sisällä oli teräsputki, siivekkeet ja muut rakenteet vaneria. Koneessa oli ohjaamosta säädettävä trimmi. Polttoainesäiliö oli ohjaamon etupuolella, moottorin takana metallisen tulipellin takana oli öljysäiliö.
Suorituskykyä kohotti manuaalisesti sisäänvedettävä laskuteline Goodrich-renkailla, Hayes-hydraulijarruilla ja Aerol-laskutelinejousilla, Grimesin laskeutumisvalot olivat myös sisäänvedettäviä. Laskutelineen pyörät vedettiin siiven sisään ja rungon alapuoli oli vahvistettu kestämään hätätilanteessa mahalaskun. Virtaviivainen pyrstö oli yläosastaan ja alareunastaan suojattu stelliitillä, aineella, joka suojaa liiallisen kulutuksen kohteena olevia metalleja. Pieni kannuspyörä ulkoni riittävästi, että kone pystyi laskeutumaan asfaltille tai betoniradalle. Pehmeämmillä kentillä luisti vaimensi laskua.
Toimintahistoria
Ensimmäisen lentonsa jälkeen 18. lokakuuta 1936 Hawks lensi "Time Flies" -koneen Hartford, Connecticutista Miami, Floridaan 13. huhtikuuta 1937 4 tunnissa ja 55 minuutissa. Sieltä hän lensi New Jerseyyn Newarkin lentokentälle 4 tunnissa ja 21 minuutissa, mutta epäonnistui laskeutuessaan Newarkiin, ja kolmannen maahan kosketuksen jälkeen puinen siipisalko murtui oikeassa siivessä ja myös muut vahingoittuivat. Varojen puuttuessa Hawks päätti olla korjaamatta lentokonettaan ja myi sen kaikki oikeudet teknisine piirustuksineen Tri-American Aviation -yhtiölle, joka aikoi muuttaa koneen nopeaksi tiedusteluhävittäjäksi. thumb | Military Aircraft HM-1 1938 Thompson Trophy -kilpailussa Tri-American Aviationin päämiehet Leigh Wade ja Edward Connerton tekivät vuonna 1938 Millerin kanssa sopimuksen lentokoneen muuttamiseksi kaksipaikkaiseksi ja lisäämään siihen kuomun. Lentokone nimettiin uudelleen Miller HM-2:ksi. Yrityksen uudelleenorganisoituessa nimelle Miller Aircraft Co., sitä alettiin kutsua nimellä MAC-1, "Hawks Military Racer" ja Military Aircraft HM-1. Tarkoituksena osoittaa lentokoneen potentiaali lentäjä Leigh Wade osallistui MAC-1-kilpailuun Thompson Trophyyn vuonna 1938. Pääosin sotilaslentokoneeksi ja konekiväärein varustettuna Wade sijoittui kisassa neljänneksi.
Thompsonin kilpailun jälkeen Earl Ortman lensi MAC-1 / HM-1:n East Hartfordissa, Connecticutissa, näytöslennon etsien sotilaskoneelle ulkomaisia ostajia. Suurella lähestymisnopeudella siipi repeytyi irti. Ortman selviytyi onnettomuudessa, mutta lentokone purettiin ja projekti hylättiin. thumb | Hawks Miller HM-1
Marlon Wayans
Marlon L. Wayans (s. 23. heinäkuuta 1972 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, tuottaja, koomikko, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.
Wayans on valmistunut Howardin yliopistosta. Hän kuuluu tunnettuun näyttelijäperheeseen, ja Shawn Wayans, Keenen Ivory Wayans, Damon Wayans sekä Kim Wayans ovat hänen sisaruksiaan. Hän on tehnyt sisarustensa kanssa yhteistyötä muun muassa elokuvissa Scary Movie (2000), Scary Movie 2 (2001) ja White Chicks (2004).
Wayans esiintyi vuosina 1995–1999 TV-sarjassa The Wayans Bros., jonka toisena tähtenä oli hänen veljensä Shawn. Hän on afroamerikkalainen, ja hänellä on tyttöystävänsä Angelican kanssa kaksi lasta.
Mean Machine
Mean Machine on saksalaisen heavy metalia soittavan U.D.O:n pitkäsoitto vuodelta 1989.
A. Victor Donahey
thumb|A. V. Donahey Alvin Victor Donahey (7. heinäkuuta 1873 – 8. huhtikuuta 1946) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko. Hän toimi Ohion osavaltion kuvernöörinä vuosina 1923–1929 ja edusti Ohiota senaatissa vuosina 1935–1941.
Grigori Levenfiš
thumb|Levenfiš (vasemmalla) ja [[Mihail Botvinnik.]] Grigori Jakovlevitš Levenfiš (19. maaliskuuta (J: 7. maaliskuuta) 1889 Piotrków – 9. helmikuuta 1961 Moskova) oli johtava venäjänjuutalainen shakinpelaaja 1920- ja 1930-luvuilla. Hän oli kahdesti Neuvostoliiton mestari (1934 ja 1937). Levenfiš oli myös shakkikirjailija.
Vaaleakiitäjä
Vaaleakiitäjä (Apus pallidus) on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva tervapääskyn lähisukulainen.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 16–18 cm, siipien kärkiväli 40–45 cm ja paino 36–50 g. Kooltaan tervapääskyn luokkaa. Ruumiinrakenne tukevampi ja siivenisku hieman hitaampi kuin tervapääskyn. Väriltään vaaleamman ruskea ja valkea kurkkulaikku on selkeämpi kuin tervapääskyllä. Äänetkin muistuttavat tervapääskyn ääniä. Sosiaalinen laji, joka esiintyy parvina ja myös muiden kiitäjien seurassa.
Elinympäristö
Pesimäaikana elää kalliojyrkänteiden ja rotkojen rikkomassa maastossa, sekä kaupungeissa. Talvehtimisalueilla ruokailee myös alavilla mailla.
Lisääntyminen
Asuu yhdyskunnittain. Pesä on kallion tai rakennuksen kolossa, puun kolossa tai kattotiilen alla. Munia on 2 tai 3, haudonta-aika noin 3 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä vasta 5–6 viikon ikäisinä.
Ravinto
Syö ilmameren hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Porsche Supercup Espanjan Grand Prix 2007
Porsche Supercup Espanjan Grand Prix 2007 oli Porsche Supercup -kauden 2007 toinen osakilpailu, joka ajettiin 13. toukokuuta Circuit de Catalunyan moottoriradalla Espanjassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Espanjan GP:n ohessa.
Ressu (koira)
thumb|200px|Ressu lepäämässä koirankoppinsa katolla. Ressu on Charles M. Schulzin Tenavat-sarjakuvissa esiintyvä Jaska Jokusen beagle-rotuinen koira. Jaska Jokusen ohella Ressu oli toinen Tenavissa sen koko ilmestymisen ajan mukana ollut hahmo, ja 1960-luvun lopulta alkaen Ressu esiintyi sarjassa jopa Jaska Jokusta enemmän. Sarjan alkuvuosina Ressu oli kuvattu oikean koiran kaltaisena (aluksi pentuna), mutta hahmo muuttui myöhemmin voimakkaasti ihmisenkaltaiseen suuntaan. Vaikka muuten käyttäytyykin monessa asiassa ihmisten tavoin, Ressu ei kuitenkaan osaa puhua. Sen sijaan Ressu ilmaisee itseään ajatuskuplien kautta. Ressu kuvittelee usein olevansa jotain muuta kuin koira.
Hahmon kuvaus
Ressu kävelee pääasiassa kahdella jalalla, paitsi vanhoissa 1950-luvun stripeissä. Se asuu Jaska Jokusen pihalla koirankopissa, yleensä maaten sen katolla. Ressun koppi on ilmeisesti sisäpuolelta paljon suurempi kuin miltä se ulkoa näyttää. Koppia ei ikinä näytetä sarjassa sisältä, ja ulkoakin se nähdään yleensä vain suoraan sivulta, lukuun ottamatta varhaisimpia strippejä. Ressun kopissa on sanottu olevan muun muassa biljardipöytä (osassa suomennoksista pingispöytä), van Goghin taidetta ja kirjastohuone. Van Gogh ja biljardipöytä tosin tuhoutuivat kopin palaessa maan tasalle vuonna 1966 ilmestyneessä tarinassa, mutta Ressu hankki tilalle Andrew Wyethin maalauksen.
Suuri osa Ressu-tarinoista liittyy Ressun mielikuvitusleikkeihin, joissa sillä on useita kuvitteellisia henkilöllisyyksiä. Näistä tunnetuin on ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankari, joka metsästää Punaista paronia Sopwith Camel -koneellaan – eli Ressu istuu koirankoppinsa katolla lentäjänlakki päässä. Tarinat päättyvät aina siihen, että Ressu kuvitteellisesti ammutaan alas ja se huutaa mielessään ”Kirottu Punainen paroni!” (Curse you, Red Baron!). Ressun muista mielikuvitusrooleista tunnettuja ovat yliopistokampuksen tähti Jakke Jäyhä (Joe Cool), kuuluisa kirjailija, salainen agentti, asianajaja sekä muukalaislegioonan kersantti. Usein Ressu julistaa myös olevansa ”maailmankuulu” jonkin ammatin edustaja. Varhaisemmissa stripeissä Ressu kuvittelee itsensä usein joksikin muuksi eläimeksi ja yrittää pelotella lapsia. Ressun korppikotkaimitaatio esiintyy myöhemmissäkin tarinoissa.
Ressu on kuvattu melko nautinnonhaluisena, sillä se viettää suuren osan ajastaan maaten koppinsa katolla ja sen jokaisen päivän kohokohta on ruoka-aika. Ressu suhtautuu omistajaansa Jaska Jokuseen usein melko välinpitämättömästi, eikä usein muista tämän oikeaa nimeä, vaan kutsuu häntä ”pyöreäpäiseksi pojaksi”. Joissain tarinoissa Ressu vaikuttaa kuitenkin olevan Jaska Jokusen läheisin ystävä. Myös Ressun suhde muihin lapsiin on värikäs. Se yrittää usein siepata Epun turvarievun tai suudella Tellua. Kutri yrittää toistuvasti huonolla menestyksellä usuttaa Ressun jahtaamaan jäniksiä, koska beaglet ovat jäniskoiria. Ressu korostaa kuitenkin pitävänsä ”pupuista” eikä tahdo niille pahaa. Ressu pelaa Jaska Jokusen baseball-joukkueessa polttajana (shortstop) ja sen sanotaan olevan joukkueen paras tai jopa ainoa hyvä pelaaja. Ressun nähdään usein harrastavan myös jääkiekkoa, taitoluistelua, tennistä, hölkkää, golfia, amerikkalaista jalkapalloa ja muita urheilulajeja. Iloisena Ressu usein myös tanssii.
Ressu kirjoittaa usein koppinsa katolla kirjoituskoneellaan romaanikäsikirjoituksia, joita se lähettää kustantajille, mutta ei saa koskaan julkaistua. Tekstit ovat yleensä lyhyitä ja huonoja. Toistuvasti Ressu aloittaa käsikirjoituksensa lauseella ”Oli synkkä ja myrskyinen yö” (It was a dark and stormy night), joka alun perin on 1800-luvun brittiläisen kirjailijan Edward Bulwer-Lyttonin teoksen Paul Clifford aloituslause, tai jollain sen muunnelmalla. Yhdessä tarinassa Ressu saa kaksi lyhyttä lukua käsittäneen romaaninsa valmiiksi. Tenavat-kokoelmia julkaissut kustantamo julkaisi vuonna 1971 kirjan Snoopy and ”It Was a Dark and Stormy Night”, joka sisältää sekä Ressun romaanin että kehyskertomuksen Ressusta kirjoittamassa sitä. Sisempi kirja on ilmoitettu Ressun kirjoittamaksi ja sen kansikuva Tellun piirtämäksi. Teos on suomennettu vuonna 1973 nimellä Ressu kirjoittaa kirjan ”Oli synkkä ja myrskyinen yö”.
Ressuun liittyviä sivuhahmoja
Ressulla on pieni keltainen lintuystävä, Kaustinen (Woodstock). Ressu myös johtaa Kaustisen ja muutaman muun linnun muodostamaa partioryhmää (Beagle scouts), jotka vaeltelevat usein luonnossa. Ressun päävihollinen on suuri ja voimakas naapurin kissa nimeltä Toinen Maailmansota (World War II), jota ei koskaan näytetä sarjassa, mutta joka kykenee hajottamaan Ressun kopin yhdellä käpälänheilautuksella.
Ressulla on mainittu olevan yhteensä seitsemän sisarusta. Aavikolla asuva veli Remppu (Spike) esiintyy sisaruksista sarjassa eniten. Muita sarjassa esiintyviä Ressun veljiä ovat Rellu (Marbles), Antti (Andy) ja rumana kuvattu Olavi (Olaf). Lisäksi Ressulla on ainakin yksi sisko, Regina (Belle). Televisioanimaatiossa Ressun sukukokous (1991) esiintyivät kaikki Ressun sisarukset, viisi veljeä ja kaksi siskoa: Spike, Andy, Olaf, Marbles, Rover, Belle ja Molly. Näistä Rover ja Molly eivät ole Schulzin sarjakuviin perustuvia hahmoja.
Ressun lapsuudenkoti oli Kukkakummun koiratarha (Daisy Hill Puppy Farm). Ressun ensimmäinen omistaja ei ollut Jaska Jokunen, sillä vuonna 1968 ilmestyneessä tarinassa Ressun ensimmäiseksi omistajaksi paljastui Lila-niminen tyttö. Hän esiintyy myös elokuvassa Ressu lähtee maailmalle (1972) sekä Ressun sukukokouksessa.
Ääni animaatioissa
Sarjakuvassa Ressu ilmaisee itseään ajatuskuplissa, mutta Tenavat-animaatioissa Ressun ajatuksia ei ole kuvattu vaan hahmo on käytännössä mykkä, lukuun ottamatta naurun ja itkun kaltaisia ääntelyitä. Näin tehtiin, koska Schulz ei halunnut Ressun puhuvan animaatioissa. Ohjaaja Bill Meléndez ääninäytteli Ressun äännähdykset kaikissa elinaikanaan valmistuneissa Tenavat-animaatioissa. Ressun omalaatuinen ääni tuotettiin pyörittämällä ääninauhaa moninkertaisella nopeudella. Poikkeuksen muodostavat musikaalisovitukset You're a Good Man, Charlie Brown (1985) ja ''Snoopy!!! The Musical'' (1988), joissa Ressun kuullaan puhuvan ja laulavan.
Hahmon historia
Ressun tärkeimpänä esikuvana toimi Spike-niminen sekarotuinen koira, jonka Schulzin perhe omisti 1930-luvulla. Schulzin mukaan se oli poikkeuksellisen älykäs, ja ymmärsi ainakin 50 eri sanaa. Schulzin äiti oli tiettävästi toivonut, että jos perhe hankkisi vielä uuden koiran, sen nimeksi tulisi Snoopy.
Jo Tenavien edeltäjässä, Schulzin vuosina 1947–1950 piirtämässä Li’l Folks -sarjassa esiintyi koira, joka muistutti suuresti Ressun varhaista muotoa. Tenavien aloittaessa ilmestymisensä vuonna 1950 Schulz valitsi koiran yhdeksi neljästä alkuperäisestä hahmosta. Hahmon nimeksi piti alkujaan tulla Sniffy, mutta Schulz vaihtoi sen Snoopyksi nähtyään hieman ennen Tenavien alkamista Sniffy-nimisestä koirasta kertoneen toisen sarjakuvan. Ressu esiintyi ensimmäisen kerran kolmannessa Tenavat-stripissä, joka ilmestyi 4. lokakuuta 1950. Schulz kertoi päättäneensä Ressun olevan rodultaan beagle, koska se oli hänen mielestään hauskalta kuulostava sana. Kaikkein varhaisimmissa Tenavat-stripeissä Ressu ei ole selkeästi Jaska Jokusen koira, vaan vaikuttaa lasten yhteiseltä koiralta.
Ressu oli sarjan alkuvuosina kuvattu melko tavallisena koiranpentuna, mutta vähitellen Schulz alkoi kehittää sille mielikuvituksellisia ominaisuuksia ja taipumuksia. Klassinen näkymä Ressusta nukkumassa koppinsa katolla sivulta päin nähtynä esiintyi ensimmäisen kerran 20. helmikuuta 1960. Seuraavan vuosikymmenen aikana Ressu muuttui yhä ihmismäisemmäksi ja sai melko hallitsevan aseman Tenavissa. Ressun tunnetuin ja suosituin alter ego eli ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankari tuli mukaan kesällä 1965. Schulz kertoi saaneensa siihen idean pojaltaan Montelta, joka rakenteli tuolloin lentokoneiden pienoismalleja.
Kaikkein viimeisessä Tenavat-stripissä 13. helmikuuta 2000 Schulzin jäähyväiskirje lukijoille oli esitetty Ressun kirjoituskoneellaan kirjoittamana.
Entinen jäätanssija Judy Sladky oli usean vuosikymmenen ajan Ressun virallinen esittäjä erilaisissa lapsille ja aikuisille suunnatuissa tapahtumissa.
Ressu sai marraskuussa 2015 oman tähden Hollywood Walk of Fame -kadulle Charles M. Schulzin tähden viereen.
Helene (kaupunki)
Helene oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Makrónisos) Attikan rannikon edustalla Kreikassa.
Maantiede
Helenen kaupunkivaltion alaisuuteen kuului koko Helenen saari, eikä sillä ollut muita poliksia. Kaupunkivaltion alue oli suhteellisen pienikokoinen, noin 18 neliökilometriä, koska siihen ei kuulunut muita alueita. Saari on pitkä ja kapea ja ulottui Attikan rannikolla Thorikoksen edustalta Sunionin niemelle. Saari tunnettiin pituutensa vuoksi myös nimellä Makris. Artemidoros luki Helenen saaren Kykladeihin, kun taas Strabon luki sen niiden ulkopuolelle. Strabon laski saaren pituudeksi 60 stadioninmittaa; todellisuudessa se on pidempi, lähes 13 kilometriä.
Historia
Varhaisimmat löydöt saarelta ovat neoliittiselta kaudelta. Strabonin ja Pausaniaan mukaan saari sai antiikin aikaisen nimensä Helenasta eli Helenestä, Menelaoksen puolisosta kreikkalaisessa mytologiassa. Pausaniaan mukaan syynä oli se, että Helena ja Menelaos astuivat maihin saarella palatessaan Troijasta sen valloituksen jälkeen. Strabon taas piti saarta virheellisesti samana kuin Homeroksen mainitsema Kranae, jonka kautta Helena pakeni Troijaan yhdessä Pariksen kanssa ennen sotaa. Kranae sijaitsi kuitenkin Lakonian rannikolla.
Helene on ollut pieni kaupunki, eikä sen historiasta tiedetä juuri mitään. Kaupunki on ollut olemassa poliksena oletettavasti suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa. Sen mainitsee saariston polisten joukossa Pseudo-Skylaks. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Helenaios, Heleneios ja Helenitēs.
Rakennukset ja löydökset
Saarelta on tehty joitakin antiikin aikaisia löytöjä. Nykyiset Pyhän Georgioksen (Pyhän Yrjön, Ágios Geórgios) ja Neitsyt Marian (Panagía) kirkot on rakennettu antiikin aikaisten rakennusten paikalle.
Dassault Mirage III
Kehitys ja valmistus
Mirage III syntyi tavoitteesta suunnitella kevyt jokasäänhävittäjä, joka pystyisi nousemaan 18 kilometrin korkeuteen kuudessa minuutissa ja saavuttaisi 1,3 machin nopeuden vaakalennossa.
Dassaultin suunnitelma oli deltasiipinen Mystère-Delta 550, joka oli varustettu kahdella Armstrong Siddeley MD30R Viper -suihkumoottorilla ja lisäksi nestemäistä polttoainetta käyttävällä rakettimoottorilla. Mystère-Delta lensi ilman rakettimoottoria kesäkuussa 1955 ja saavutti 1,3 mach ilman rakettia ja 1,6 mach sen kanssa. Kone sai kehitystyön aikana nimen Mirage I. Kone oli kuitenkin liian pieni kantamaan muuta kuin yhden ilmasta-ilmaan ohjuksen, ja koelentojen päätyttyä prototyyppi romutettiin. Dassaultin seuraavaa suunnitelmaa, Mirage II, joka olisi varustettu kahdella Turbomeca Gabizo -moottorilla ei ikinä rakennettu.
Mirage III sovelsi yhdysvaltalaisen NACA:n tutkijan Richard T. Whitcombin vuonna 1952 keksimää "area rulea", joka vähensi ilmanvastusta transsoonisilla ja yliääninopeuksilla. Kone oli kolmanneksen suurempi kuin Mirage I ja käytti jälkipolttimella varustettua SNECMA Atar -suihkumoottoria, joka perustui toisen maailmansodan aikaisiin saksalaisen BMW:n suunnitelmiin. Mirage III oli myös varustettu rakettimoottorilla. Prototyyppi lensi 17. marraskuuta 1956 ja saavutti 1,52 machin nopeuden. Se varustettiin käsin säädettävillä moottorin ilmanotoilla, jolloin se saavutti 1,8 mach syyskuussa 1957.
Mirage IIIA
Prototyypin menestyksen myötä tilattiin kymmenen koneen esisarja Mirage IIIA. Kone oli lähes kaksi metriä pidempi kuin prototyyppi ja siipiala oli 17,3 prosenttia suurempi. Ensimmäinen kone lensi toukokuussa 1958. Tyypillä saavutettiin 2,2 machin nopeus ja siten siitä tuli ensimmäinen eurooppalaiskone, joka ylitti 2 machia. Kone varustettiin SNECMA Atar 09B -moottorilla ja Thomson-CSF Cyrano Ibis -tutkalla ja jarruvarjolla.
Mirage IIIC ja IIIB
Ensimmäinen varsinaiseen sarjatuotantoon päässyt malli, IIIC, lensi ensilentonsa lokakuussa 1960. IIIC oli samankaltainen kuin IIIA, mutta lähes puoli metriä pidempi ja täysin varusteltu. Aseistuksena oli 2×30 mm DEFA 552 -revolveritykit rungon alapuolella, joiden putket olivat ilmaottojen alla. Ensimmäisissä malleissa oli ripustimet siipien ja rungon alla, mutta siipiin lisättiin pian toiset, joka nosti aselastin viiteen ohjukseen. Ohjuksena oli aluksi AIM-9 Sidewinder, joka pian korvattiin Matra Magicilla.
Vaikka rakettimoottorin käyttö oli edelleen mahdollista, sen asentamiseksi täytyi poistaa tykki, ja raketilla oli tapana sytyttää kone tuleen. Kun korkealla lentävien pommittajien aika oli ohi, rakettimoottorin käyttömahdollisuus korvattiin lisäpolttoaineella ja sen suutin myöhemmin pysäytyskoukulla. Ranskan ilmavoimat osti 95 konetta, joista viimeiset olivat käytössä vuoteen 1988. Koneista ensimmäinen toimitettiin heinäkuussa 1961.
Kaksipaikkaisia Mirage IIIB -harjoituskoneita tilattiin kaikkiaan 63 kappaletta, mukaan lukien prototyyppi. Runkoa pidennettiin metri, molemmat tykit poistettiin, eikä koneissa ollut tutkaa. Myöhemmät IIIBE-harjoituskoneet saivat piirteitä IIIE:stä ja yksi IIIB-SV varustettiin 1970-luvun puolivälissä fly-by-wire-järjestelmällä Mirage 2000:ta suunniteltaessa.
Mirage IIIE
Rynnäkkömalli Mirage IIIE:n prototyyppi lensi ensi kerran 1. huhtikuuta 1961. Torjuntahävittäjästä se erosi etuosasta 300 mm jatketulla rungolla, joka sisälsi avioniikkalaitteistoa. Pidennys lisäsi myös marginaalisesti polttoaineen määrää ja toimintasädettä. Osa koneista varustettiin Marconin jatkuvapulssisella dopplernavigointitutkalla ja Thompson-CSF Cyrano II -kaksitoimisella ilma/maavalvontatutkalla sekä tutkavaroittimella. Ensimmäinen IIIE toimitettiin tammikuussa 1964 ja Ranskan ilmavoimat sai lopulta kaikkiaan 192 konetta. Kokonaisuudessa koneita rakennettiin 523 kappaletta.
Tiedustelumalli Mirage IIIR käytti IIIE:n runkoa ja IIIC:n avioniikkaa. Tutkan tilalla sen nokassa oli viisi OMERA-kameraa. Ranskan ilmavoimat osti 50 konetta, sekä 20 Mirage IIIRD -mallia, joissa oli IIIE:n avioniikka ja dopplertutka.
Käyttö
Mirage IIIB:n vientimallien nimet olivat: Argentiinan nimeltään IIIA; Brasilian IIIDBR ja IIIDBR-2; Israelin IIIBJ; Libanonin IIIDL; Pakistanin IIIDP; Etelä-Afrikan IIIBZ, IIIDZ ja IIID2Z; Espanjan IIIDE; Sveitsin IIIBS ja IIIDS ja Venezuelan IIIDV. Osa asiakkaista hankki kaksipaikkaisia Mirage IIIBE-koneita Mirage IIID:n nimellä. Näihin ostajiin kuuluivat Abu Dhabi, Argentiina, Australia, Belgia, Brasilia, Chile, Kolumbia, Egypti, Gabon, Libya, Pakistan, Peru, Espanja, Sveitsi, Venezuela ja Zaire, joista Australia ja Belgia kokosivat itse koneensa.
Mirage IIIE -mallin rynnäkkökoneita myytiin Argentiinaan, Brasiliaan, Libanoniin, Pakistaniin, Etelä-Afrikkaan, Espanjaan ja Venezuelaan. Koneet varusteltiin ostajan mieltymysten mukaan, esimerkiksi Pakistanin Mirage 5PA3 Thompson-CSF Agave -tutkalla Exocet-ohjusten ampumista varten. Australia ja Sveitsi rakensivat koneita lisenssillä. Eräs muunnoksista oli pystysuoraan nouseva Mirage IIIV, jota valmistettiin 1960-luvulla Naton tarpeisiin pohjautuen. Toisen prototyypin tuho onnettomuudessa kuitenkin katkaisi ohjelman. Siinä kehitettyä tekniikkaa käytettiin kuitenkin myöhemmin Mirage F1 -koneessa.
Mirage III oli vahva ehdokas hankittavaksi Suomen Ilmavoimille 1960-luvulla. Sen hankintaa puolsivat hyvä suorituskyky ja ohjattavuus sekä liikehtimiskyky. Koneen toiminta-aika oli sopiva Suomen olosuhteisiin ja riittävä koulutukseen. Ranska oli myös valmis myymään koneeseen ohjusaseistuksen, mikä oli oleellista uskottavalle ilmapuolustukselle. Koelentojen yhteydessä Lauri Pekurista tuli ensimmäinen suomalainen lentäjä, joka rikkoi kaksinkertaisen äänen-nopeuden rajan. Suunnitelma ei toteutunut Neuvostoliiton tarjotessa yllättävästi MiG-21 hävittäjää.
Australia
Yksi Mirage IIIA koneista varustettiin Rolls-Royce Avon 67 -moottorilla Australian ilmavoimien (RAAF) valintakokeita varten ja se sai mallinimen Mirage IIIO. Moottoriratkaisu ei kuitenkaan päässyt sarjavalmistukseen. Australia rakensi 48 Mirage IIIO(F) -torjuntahävittäjää kahden Dassaultin kokoaman lisäksi ja 50 IIIO(A) -rynnäkkökonetta, jotka olivat käytössä vuoteen 1988. Kaikki torjuntahävittäjät muunnettiin 1967–1979 rynnäkkökoneiksi. Loput 50 konetta myytiin Pakistaniin 1990.
Sveitsi
Sveitsi osti yhden Mirage IIIC -koneen ja rakensi 36 IIIS-mallia torjuntahävittäjäksi Hughes TARAN-18 -tutkalla Hughesin AIM-4 Falconin käyttöä varten.
Ensimmäinen kahdeksastatoista Sveitsin tilaamista Mirage IIIRS -tiedustelukoneista saapui 4. elokuuta 1965 suoraan Dassaultin tehtaalta. Loput seitsemäntoista koottiin Emmenissä. Vuonna 1994 ISMA-hankkeessa koneisiin asennettiin canardit, uudet tutkavaroittimet, suojaheitteet, uudet heittoistuimet, paranneltu avioniikka sekä infrapunakamerat. Koneet poistettiin palveluksesta 17. joulukuuta 2003 Dübendorfissa. Koneilla oli lennetty yhteensä 55 000 tuntia.
B. Hallegua
B. Hallegua (syntyi 1880 - kuoli ?) oli turkkilainen shakinpelaaja.
Vuonna 1914 hän pelasi kolmessa turnauksessa. Hän oli neljäs ja samalla viimeinen Frank James Marshallin, Aleksandr Alehinin ja André Muffangin jälkeen Café Continentalin turnauksessa Pariisissa. Hallegua oli toinen Café de la Régencen turnauksessa Pariisissa. Hän voitti Mannheimissa pidetyn turnauksen. Tosiasiassa turnaus keskeytyi sodan takia, mutta Hallegua oli sillä hetkellä johdossa.
Camargue
thumb|Camarguen suurimman järven Etang de vaccares’n rantaa thumb|Camarguen kartta Camargue on Etelä-Ranskassa Arlesista etelään sijaitseva kosteikkoalue, jonka rajaavat Välimeri sekä Rhônejoen kaksi pääsuuhaaraa, itäinen Grand Rhône ja läntinen Petit Rhône.
930 km² laajuinen Camargue on läntisen Euroopan suurin suisto. Se muodostuu pääasiassa soista, järvistä ja lammikoista. Camargue on merkittävä lintualue, ja siellä esiintyy runsaasti flamingoja. Lintujen lisäksi kosteikot ovat suosiollisia runsaslukuisille hyttysille.
Varsinainen Camargue kuuluu hallinnollisesti Bouches-du-Rhônen departementtiin. Departementin länsirajana on Petit-Rhône. Kosteikkoalue ulottuu kuitenkin myös Petit-Rhônen länsipuolelle, Gardin departementin alueelle.
Camargue on suurelta osin asumatonta tai harvaan asuttua. Suurin osa siitä, 820 neliökilometrin laajuinen alue on vuonna 1972 muodostettu luonnonpuistoksi. Merkittäviä asutuskeskuksia ovat vain Arles alueen pohjoisrajalla Rhônen haarautumiskohdassa sekä Saintes-Maries-de-la-Mer ja Salin-de-Giraud Välimeren rannalla.
Osa soista on patoamalla muutettu marskimaiksi, joissa viljellään laajalti muun muassa riisiä. Alue tuottaa nykyisin noin neljäsosan Ranskassa kulutetusta riisistä.
Camarge tunnetaan valkoisista camarguenhevosistaan ja mustista naudoistaan.
Matti Hakkarainen
Hakkarainen toimi pitkään Helsingin Huopalahden seurakunnan kirkkoherrana, ja eläkkeelle jäätyään hän työskenteli seitsemän vuotta merimies- ja turistipappina Kyproksella.
1960-luvulla Hakkarainen toimi television Lähimmäinen-nimisen keskustelusarjan puheenjohtajana, ja sittemmin hän pakinoi ET-lehdessä palstalla, jonka otsikkona oli pitkään ”Lähimmäinen”. Hakkaraisen pakinat on koottu samannimiseksi kirjaksi.
Hakkarainen tuli ylioppilaaksi 1945 ja suoritti teologian kandidaatin tutkinnon 1951. Hän toimi pappina aluksi Lauttasaaren, Äänekosken, Jyväskylän ja Helsingin Vanhankirkon seurakunnissa ja vuodesta 1963 Helsingin seurakuntien nuorisotyön johtajana. Hakkarainen on Jalkaväkirykmentti 7:n veteraani.
Mulkuanjoki
Mulkuanjoki on Siikalatvalla sijaitseva Siikajoen sivujoki. Mulkuanjoki alkaa Järvikylässä sijaitsevasta Mulkuanjärvestä, ja se laskee Siikajokeen Hyvölänrannan kylän pohjoispuolella.
Vakseenihappo
Vakseenihappo on omega-7-rasvahappo. Se on luonnollinen transrasvahappo, jota esiintyy märehtijöiden rasvassa sekä maitotuotteissa kuten maidossa, voissa ja jogurtissa. Vakseenihappo on hallitseva rasvahappo myös ihmisen maidossa esiintyvässä transrasvassa.
Vakseenihapon nimi on johdettu latinan lehmää tarkoittavasta sanasta vacca. Sen IUPAC-nimi on (E)-11-oktadekeenihappo ja lipidilyhytnimi 18:1 trans-11.
Vakseenihapon stereoisomeeria, cis-vakseenihappoa, joka sekin on omega-7-rasvahappo, esiintyy tyrnimarjojen öljyssä. Sen IUPAC-nimi on (Z)-11-oktadekeenihappo, lipidilyhytnimi 18:1 cis-11 ja CAS-numero 506-17-2.
Terveysvaikutukset
Vuonna 2008 Albertan yliopistossa tehty tutkimus antoi viitteitä siitä, että rottien ruokinta vakseenihapolla 16 viikon ajanjaksolla sai aikaan kokonaiskolesterolin, LDL-kolesterolin ja triglyseridien pitoisuuksien alenemisen. Tutkijat valmistelevat jatkotutkimusten suorittamista, mukaan lukien kliinisiä tutkimuksia.
Vakseenihappoa on löydetty poikkeavasti orbitofrontaalisesta korteksista bipolaarihäiriötä ja skitsofreniaa sairastaneilta potilailta.
Tyydyttymättömien omega-7-rasvahappojen kuten palmitoleiinihapon ja vakseenihapon hapettuminen ihon pinnalla 2-nonenaaliksi saattaa olla vanhan henkilön hajuksi kutsutun ilmiön syynä.
Raëlilaisuus
thumb|right|Raëlismin tunnukset ennen ja jälkeen vuoden 1991. Raëlilaisuus on Ranskasta lähtöisin oleva ufouskonto, jonka on perustanut Raël, aikaisemmalta nimeltään Claude Vorilhon.
Raëlilaisuuden keskeisin ajatus on, että ainakin osa yliluonnollisista uskomuksista on peräisin muinaisten ihmisten kohtaamisista avaruusolentojen kanssa – alkukantaiset ihmiset eivät ymmärtäneet mistä oli kysymys, ja siksi he nimesivät nämä jumaliksi. Raëlistit eivät siksi usko yliluonnollisiin jumaliin.
Raëlilaisuudelle on tyypillistä tulkita erittäin vapaasti erilaisia uskonnollisia tekstejä, etenkin Raamattua ja Qumranin kirjakääröjä. Esimerkiksi raëlistien nimitys ulkoavaruuden olennoille on elohim, joka on hepreankielen sana jumalalle. He keskittävät paljon huomiota siihen, että elohim loppuu monikkoa tarkoittavaan "im":iin. Raëlisteista tämä kääntyy muotoon "niihin, jotka tulevat taivaista".
thumb|left|Tämän naisen vuodetta koristaa raëlismin symboli. Vorilhon väittää saaneensa tietonsa kohtaamisissa avaruusolentojen kanssa. Ensimmäisen kohtaamisen hän väittää tapahtuneen 13. joulukuuta 1973.
Raëlistien kosmologiassa kaikkeus on äärettömän vanha ja äärettömän suuri. Raëlistit kiistävät evoluutioteorian ja sanovat, että maa ja tämän eliöstö on elohimien kädenjälkeä. Elohimit taas on tuottanut näitä varhaisempi yliälykäs laji. Raëlisteista elämä ja kaikkeus on ollut ikuisesti olemassa niin ajassa kuin avaruudessa ja että jokainen "sukupolvi" kehittyy tietylle kehitystasolle, jolloin heidät katsotaan "valmiiksi" ottamaan vastaan teknologiset salaisuudet, jotka koskevat heidän suunnitteluaan.
Vaikka raëlistien elohim ei ole millään lailla yliluonnollinen, esiintyy se silti sangen jumalankaltaisena. Raëlistien "suuri teknologia" yksinkertaisesti paikkaa sen mikä muualla on laitettu "kaikkivaltiuden" ja "ihmeiden" piiriin.
Raëlismi ja tiede
thumb|right|Raëlismin kannattajia osoittamassa mieltään Etelä-Korean Raëlille antamaa saapumiskieltoa vastaan. Raëlistit kannattavat kreationismia ja käyttävät muutoin paljon samoja todisteluja kuin esimerkiksi älykkään suunnittelun kannattajat. Ainut ero on, että heidän argumenteissaan käsite "Jumala" ja "Suunnittelija" on korvattu erilaisilla määritteillä, joiden sisältö on "avaruusolento". Raëlistien virallinen kanta kreationismiin on, että he ovat "älykkään suunnittelun teoria ateisteille". "Älykkään suunnittelun" liike ei kuitenkaan ole hyväksynyt raëlistien näkemystä. Kizmiller vs. Dover -oikeudenkäynnissä "älykästä suunnittelua" edustaneet Michael Behe ja Minnich myönsivät, että heidän henkilökohtainen näkemyksensä on, että "älykäs suunnittelija" on nimenomaan Jumala ja että muita vakavasti otettavia vaihtoehtoja ei ole esitetty. He myöntävät, että joskus on ehdotettu, että "älykäs suunnittelija" voisi olla avaruusolento tai aikamatkustava solubiologi tai jokin muu naturalistinen suunnittelija, mutta että nämä ajatukset eivät ole vakavasti otettavia edes näiden näkemysten esittäjien taholta.
Toisaalta "älykkään suunnittelun" eräs pääväittämistä on, että "älykäs suunnittelu" ei ole uskonnollinen teoria, koska sen piirissä ei kerrota mikä suunnittelija on ja miten tämä on toiminut, vaan nämä jätetään yksilön ratkaistavaksi tämän oman todellisuuskäsityksen sekä filosofian ja teologian ratkaistavaksi. Tältä kulmalta katsottaessa raëlismi on eräs tapa tulkita "älykkään suunnittelun" teoriaa.
Raëlistit saivat näkyvyyttä julkisuudessa, kun raëlistien omistamaksi väitetty yhtiö Clonaid esitti, että he olisivat onnistuneet ihmisen kloonamisessa. Clonaid kuitenkin kieltäytyi antamasta klooneja geenitesteihin, koska he halusivat "suojella kloonattujen yksityisyyttä". Näin kloonaamisväitteen todenmukaisuutta ei päästy varmistamaan. Myös Clonaidin yhteys raëlismiin oli epävarmaa.
Raëlistit eivät ole keskittyneet tieteen kehittämiseen, vaan odottavat että elohimit tulevat kertomaan vastaukset kaikkiin ongelmiin. Uskonnon kannattajat kuitenkin kannattavat ihmiskloonausta, koska sitä pidetään ensimmäisenä askeleena matkalla kohti ihmisten kuolemattomuutta, jonka Raël mainitsee perimmäiseksi tavoitteekseen.
Arvostelu
Ranskan parlamentti luokitteli raëlilaisuuden vaaralliseksi lahkoksi vuonna 1995.
Gemini 4
Gemini 4 oli avaruuslento, joka toteutettiin 3.–7. kesäkuuta 1965. Lento kesti yhteensä 98 tuntia. Avaruusaluksessa mukana olivat astronautit Edward White ja James McDivitt. White suoritti ensimmäisenä yhdysvaltalaisena avaruuskävelyn. Se tapahtui 160 kilometrin lentokorkeudessa ja kesti 20 minuuttia.
Lennon aikana miehistö yritti mennä lähelle avaruuteen jäänyttä Titan-kantoraketin osaa. Yritys kuitenkin epäonnistui miehistön tekemän virheen takia.
Lähteet
thumb|left|Edward White avaruuskävelyllä
Törmävaara
Törmävaara on Tervolan seurakunnan leirikeskus Varejoen kylässä nelostieltä viiden kilometrin päässä Mellakoskentien varressa. Leirikeskuksen läheisyydessä on Oulun ortodoksisen seurakunnan rukoushuone ja Euroopan laajimman säilyneen kivikautisen asuma-alueen jäänteet ja niiden yhteyteen rakennettu kivikylä.
Törmävaaran leirikeskuksen keittiörakennus valmistui vuonna 1949. Rajaseudun Ystävät ry rakennutti sen Varejoen kyläläisten työtuvaksi. Vuonna 1957 Rajaseudun ystävät ry lahjoitti rakennuksen Tervolan seurakunnalle. Vuonna 1979 työtuvan yhteyteen rakennettiin sauna- ja majoitusrakennus, minkä jälkeen kokonaisuutta voitiin kutsua leirikeskukseksi.
Vuonna 2002 majoitusrakennusta laajennettiin pääasiassa talkoovoimin. Siinä on nyt saunan ja pesuhuoneen lisäksi neljäkymmentä nukkumasijaa kuudessa huoneessa. Seurakunnalla on Varejoen kylätoimikunnan kanssa yhteistyösopimus, jonka perusteella kylätoimikunta voi vuokrata leirikeskuksen tiloja matkailijaryhmille, silloin kun leirikeskuksessa ei ole seurakunnan omaa toimintaa.
Piikkipyrstökiitäjä
Piikkipyrstökiitäjä, aeimmalta nimeltään piikkipyrstöpääsky (Hirundapus caudacutus) on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva aasialainen lintulaji.
Koko ja ulkonäkö
Piikkipyrstökiitäjän pituus on 19–21 cm, siipien kärkiväli 50–54 cm ja paino noin 80–90 g. Se on tervapääskyä suurempi ja rotevampi kiitäjä, jolla on lyhyt pyrstö ja kaula, minkä johdosta se näyttää pullealta. Pyrstön kärki kapenee piikiksi, mistä tulee lajin nimi. Piikkipyrstökiitäjän lento on erittäin nopeaa, nopeampaa kuin tervapääskyn. Sen sanotaan olevan maailman nopein lintu, ja lentonopeudeksi on mitattu 170 km/h. Yleisväritys on hyvin tumma, vain alaperässä ja kurkussa on valkoinen alue ja selässä muuta pukua hieman vaaleampi laaja laikku.
Pitkään arveltiin, että laji elää vain ilmassa, pesimäaikaa lukuun ottamatta. Australialaiset ovat kuitenkin osoittaneet radioseurannan avulla, että se käy lepäilemässä puiden latvustossa.
Esiintyminen
Piikkipyrstökiitäjä pesii Keski-Aasiassa ja Etelä-Siperiassa ja talvehtii Itä- ja Pohjois-Australiassa, jonne linnut saapuvat lokakuussa. Lajia on tavattu Suomessa viidesti 21.5.1933 Nummi-Pusulassa, 21.4.1990 Kristiinankaupungissa, 10.5.1991 Hangossa ja 8.5.2005 Savitaipaleella sekä Rääkkylässä 20.5.2016.
Lajin elinympäristöä ovat vuoristoseudut, mutta linnut ruokailevat myös alavilla seuduilla.
Lisääntyminen
Pesä on tavallisesti puun kolossa. Munia on 2–7, ja haudonta alkaa jo ensimmäisen munan jälkeen. Piikkipyrstökiitäjä pesii touko–kesäkuussa.
Ravinto
Piikkipyrstökiitäjän ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit. Australiassa se ruokailee suurissa parvissa etsien lämpimiä ilmavirtauksia ja seuraillen pensaspaloja.
Gilberto with Turrentine
Gilberto with Turrentine on brasilialaisen samba- ja bossa nova -laulajan Astrud Gilberton sekä yhdysvaltalaisen saksofonistin Stanley Turrentinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1971. Albumi sisältää kappaleita vuonna 1971 äänitetyistä esiintymisistä. Albumin julkaisi CTI Records -levy-yhtiö.
Sahateollisuus
thumb|250px|Sahalla valmistettua [[sahatavaraa.]] Sahateollisuus on mekaanisen puunjalostusteollisuuden haara, joka keskittyy sahatavaran valmistamiseen.
Sahalle toimitetaan puita, tukkeja metsästä, niitä kastellaan, ja niistä jalostetaan erilaisia lautoja rakennusteollisuuden ja omatoimisen rakentamisen tarveaineiksi. Aikaisemmin sahalle uitettiin tukkeja vesistöjä pitkin, nykyään puu kuljetetaan pääasiassa puutavara-autoilla maanteitä pitkin.
Sahateollisuuden tuotteita ovat:
NW T
NW T oli itävalta-unkarilaisen Nesselsdorfer Wagenbaun (NW) valmistama henkilöauto. Se seurasi teknisesti hyvin vastaavaa S4-mallia. Yritys vaihtoi nimensä Kopřivnická Vozovkaksi Tšekkoslovakian itsenäistyttyä 1919 ja sen valmistamien autojen nimeksi tuli Tatra. Loppuvaiheessa NW T oli mallinimeltään Tatra 20. T-mallista kokoluokkaa ylempänä oli kuusisylinterinen NW U (Tatra 10), joka moottoria lukuun ottamatta vastasi teknisesti T-mallia.
NW T- ja -U-mallit korvasi vuonna 1925 esitelty Tatra 17.
Teknisiä tietoja
thumb|170px|left|NW T:n moottori.
Moottori
Autossa oli nelisylinterinen, nestejäähdytteinen rivimoottori. Rakenteeltaan se oli erittäin edistyksellinen. Siinä oli kannen yläpuolinen nokka-akseli, joka oli toteutettu erikoisella tavalla: nokka-akselia käytti pystysuora akseli kahden kartiohammaspyöräparin kautta. Palotilat olivat puolipallon muotoiset. Kaasuttimena oli Zenith tai Pallas. Kampiakseli oli laakeroitu kolmesta kohtaa vierintälaakerein. Sytytysjärjestelmässä käytettiin Boschin magneettoa.
Sama moottori oli käytössä myös NW TL-2- ja TL-4-kuorma-autoissa.
Voimansiirto ja alusta
Vaihteisto oli neliportainen, ja se välitti voiman jäykälle taka-akselille, joka oli jousitettu kahden pitkittäin asennetun, puolielliptisen lehtijousen avulla. Myös etuakseli oli jäykkä ja sen jousituksessa käytettiin samaa ratkaisua. Jarrut olivat mekaanisesti toimivat rumpujarrut, ja ne vaikuttivat taka-akselille.
Muutokset mallin elinkaaren aikana
Myöhemmin myös etuakselille lisättiin jarrut. Muita parannuksia olivat moottorin yhteyteen tullut sähköinen Boschin valmistama käynnistysmoottori ja käsijarrun sekä vaihteenvalitsimen sijoittaminen korin sisäpuolelle.
pienoiskuva|left|Itävalta-Unkarin keisari [[Kaarle I (Itävalta)|Kaarle I:n NW T.]] pienoiskuva|right|NW T:n alustalle rakennettu paloauto [[Tatra (auto)|Tatran museossa Kopřivnicessa.]]
Muunnelmat
NW T oli kallis auto, joka oli suunniteltu vaativille asiakkaille.
Autosta oli useita korimalleja, joita valmistettiin asiakastarpeen mukaan. Näistä on tallessa tehtaan museossa avomallinen kilpa-auto sekä paloauto. Kilpa-auto on sama yksilö jolla Josef Veřmiřovský osallistui Ecce homo -ralliin Šternberkissä Olomoucin lähellä.
NW T:n omistajiin lukeutui myös Itävalta-Unkarin keisari Kaarle I, jonka auto toimitettiin vuonna 1917.
Ensimmäinen maailmansota
Vuosina 1914–1917, ensimmäisen maailmansodan aikana, NW myi Itävalta-Unkarin asevoimille 100 kappaletta T- ja U-mallin henkilöautoja. Myöhemmin toimitetuista määristä ei ole säilynyt tietoja, mutta määrät vähenivät sodan loppua kohti.
Spyrídon Loúis
Spyrídon ”Spýros” Loúis (, 12. tammikuuta 1873 Maroúsi, Kreikka – 26. maaliskuuta 1940 Maroúsi, Kreikka) oli kreikkalaismies, joka voitti Ateenassa järjestettyjen ensimmäisten nykyaikaisten olympiakisojen maratonjuoksun. Hän osallistui elämänsä aikana vain kahteen juoksukilpailuun: Kreikan olympiakarsintaan ja varsinaiseen olympiamaratonille. Hän eli koko elämänsä synnyinkylässään Maroúsissa ja työskenteli vedenkantajana, maanviljelijänä ja poliisina. Louisista tuli kotimaassaan juhlittu sankari, sillä kreikkalaiset odottivat olympialaisista erityisesti maratonjuoksun voittoa, ja hänen mukaansa on myöhemmin nimetty muun muassa Ateenan olympiastadion.
Tausta
Loúis syntyi vuonna 1873 Attikan Maroúsissa. Hän työskenteli isänsä mineraalivesikaupassa vedenkantajana.
Ranskalaisen Michel Bréalin ideasta ensimmäisissä nykyaikaisissa olympiakisoissa järjestettiin sanansaattaja Feidippideksen vuonna 490 eaa. Marathonista Ateenaan tehdyn noin 40 kilometrin juoksun muistoksi maratonkilpailu. Kreikan olympiakarsinta oli ensimmäinen järjestetty maratonkilpailu.
Loúisin esimiehenä tämän armeijapalveluksen ajan toiminut Papadiamantopoulos suostutteli Loúisin osallistumaan toiseen olympiakarsintaan. Loúis tunnettiin armeijassa kestävyydestään ja nopeudestaan. Hän sijoittui karsinnassa viidenneksi, mutta hänet valittiin olympiaedustajaksi.
Olympiavoitto
thumb|Spyrídon Loúis saapuu stadionille.
Olympialaisten maratonjuoksulle lähti 17 kilpailijaa; heistä 13 oli Kreikasta. Maratonia johti alkumatkasta ranskalainen Albin Lermusiaux, joka oli aiemmin jo sijoittunut 1 500 metrin juoksussa kolmanneksi. Hän keskeytti 32 kilometrin kohdalla, ja johtoon siirtyi 800 ja 1 500 metrin juoksun voittanut Edwin Flack. Hänen johtonsa ei kuitenkaan ollut varma, sillä Loúis saavutti häntä koko ajan. Flack keskeytti noin neljä kilometriä ennen maalia, ja Loúis pääsi kilpailun johtoon.
Loúis saapui stadionille selvässä voitossa, ja kruununprinssi Konstantin ja prinssi Yrjö juoksivat hänen kanssaan viimeisen kierroksen. Loúisin loppuaika oli 2 tuntia 58 minuuttia ja 50 sekuntia. Hän voitti toiseksi tulleen Harilaos Vasilakosin yli seitsemällä minuutilla.