cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toukola (Viipuri)
Toisen maailmansodan jälkeen Itä-Toukolan toiminta siirtyi Kotkaan. Kotkan-Toukolan toimintamuotoja olivat kansalaisopisto, kerhokeskus ja lastentarha. Sen alaosasto Karhulan-Toukola sijaitsi Sunilassa ja sillä oli toimintaa samoilla aloilla. Toimintaa järjestävä Toukolan Setlementtiyhdistys asetettiin konkurssiin 2011. Entisen Länsi-Toukolan toiminta siirtyi Jyväskylään, jossa se toimi nimellä Jyvälä. Jyvälä aloitti toimintansa 1941. Tämän kristillis-yhteiskunnallisen työkeskuksen toimintoja olivat vapaaopisto ja ompeluammattikoulu. Nykyisin Jyvälän kansalaisopiston toiminnasta vastaa Jyvälän setlementti ry.
Donald Laz
Donald Laz (17. toukokuuta 1929 – 21. helmikuuta 1996) oli yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiamitalisti.
Laz saavutti seiväshypyssä olympiahopeaa Helsingissä 1952 tuloksella 450 cm, jonka hän maanmiehensä Bob Richardsin tavoin ylitti toisellaan. Ennen Richardsin kolmatta yritystä 455 senttimetristä amerikkalaiset olivat tasoissa mutta Richards ylitti tuon korkeuden ja voitti kultaa. Pan-Amerikan kisoissa 1955 Laz saavutti pronssia tuloksella 430 cm. Hän hyppäsi ennätyksensä 462 cm vuonna 1954.
Edit Björkholm
Björkholm opiskeli kansakoulunopettajaksi mutta hän päätyi sittemmin viljelemään omaa pientilaansa. Esikoisteoksensa romaanin Vårströmmar hän julkaisi 61-vuotiaana. Björkholm kuvasi teoksissaan realistisesti maaseudun kansanelämää.
Kirkolliset toimitukset
thumb|Tyttö siunataan konfirmaatiotoimituksessa norjalaisessa kirkossa. Kirkolliset toimitukset ovat elämän käännekohdissa ja muissa erityistilanteissa toimitettavia jumalanpalveluksia, joilla on yksi tai useampi erityinen kohdehenkilö tai siunattava paikka, ja joita varten kirkko on vahvistanut erilliset kaavat. Kirkolliset toimitukset toimittaa tavallisesti pappi, mutta jotkut toimitukset voi toimittaa myös maallikko.
Nimitystä pyhä toimitus käytetään toisinaan synonyyminä kirkollisille toimituksille, mutta se saattaa viitata myös erityisesti sakramentteihin.
Kirkolliset toimitukset Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa
Suomen evankelis-luterilainen kirkko on vahvistanut erilliset kaavat lukuisille kirkollisille toimituksille, joista vain osa on säännönmukaisessa käytössä. Vuonna 2003 käyttöön otetuun uuteen toimitusten kirjaan lisättiin useita uusia kaavoja, kuten kodin siunaamisen kaava ja rukous kriisitilanteessa. Joitakin toimituksia varten on kaksi tai useampi vaihtoehtoinen kaava, joiden käyttö riippuu ajankohdasta sekä siitä, vietetäänkö samalla ehtoollista vai ei.
Kirkollisiin toimituksiin ei yleensä lueta laajemmille kohderyhmille tarkoitettuja erityisjumalanpalveluksia, joille on niin ikään vahvistettu omat kaavansa. Joitakin toimituksia, jotka eivät ole sakramentteja, nimitetään sakramentaalisiksi toimituksiksi. Ne pohjautuvat Raamattuun ja pitkään kirkolliseen traditioon, mutteivät ole Jeesuksen nimenomaisesti asettamia kuten sakramentit.
Kirkko käsikirjassa jakautuu kolmeen kirjaa: Jumalanpalvelusten kirja, Evankeliumikirja ja Kirkollisten toimitusten kirja. Kirkollisten toimitusten kirja on jaettu kolmeen osaan 1. Kasuaalitoimitukset, 2. Vihkimiset, virkaan asettamiset ja tehtävään siunaamiset 3.Rukoushetket. Osa rukoushetkistä sekä Kasuaalitoimitukset osiossa esiintyy kahteen kertaan kirkkokäsikirjassa. Tämän lisäksi kodin siunaaminen on sekä Kasuaalitoimitukset osiossa ja Rukoushetket osiossa.
Sergei Afanasjev
thumb|Sergei Afanasjev vuonna 1998.
Insinööri
Afanasjev syntyi Klinissä, joka on Moskovan alueella. Hän valmistui Bauman-instituutista ilmeisesti toisen maailmansodan aikana. Hän pääsi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1943.
1940- ja 1950-luvulla hän toimi muun muassa rakettien suunnittelussa mahdollisesti yhteistyössä Sergei Koroljovin kanssa. 1950-luvun jälkipuolella Afanasjev toimi johtotehtävissä Leningradissa ja 1960-luvun alussa hän toimi Venäjän neuvostotasavallan ministerineuvoston varapuheenjohtajana.
Varustelusta vastaava ministeri
Afanasjev nimitettiin ministeriksi vuonna 1965 perustettuun yleisen koneenrakennuksen ministeriöön. Hän toimi tässä tehtävässä vuoteen 1983. Hän pääsi uuden ministeriön johtajana yhdistämään puolustusteollisuutta ja sen alaisia suunnittelutoimistoja ja laboratorioita.
Sininen harhailija
Siniset harhailijat (Blue stragglers; BSS) ovat pääsarjaan kuuluvia tähtiä avoimissa tai pallomaisissa tähtijoukoissa. Nimensä siniset harhailijat ovat saaneet sinisestä väristään ja siitä, että ne ovat kehityksessä jäljessä naapureitaan. Niiden luminositeetti on suurempi ja spektriluokka sinisempi kuin muut tähtijoukon tähdet pääsarjan kurvissa. Sinisiä harhailijoita havaittiin ensi kerran vuonna 1953 M3-tähtijoukossa. Yleisten tähtien kehityksen teorioiden mukaan tähden sijainnin Hertzsprungin–Russellin kaaviossa pitäisi riippua melkein yksinomaan sen massasta ja iästä. Tähtijoukossa kaikki tähdet muotoutuvat suunnilleen samanaikaisesti, joten kaikkien tähtijoukon tähtien tulisi olla samalla H-R-diagrammin käyrällä riippuen vain tähden massasta ja iästä. Siniset harhailijat ovat poikkeus tästä säännöstä niiden ollessa muita joukon tähtiä kaksi-kolme kertaa massiivisempia. Ongelman ratkaisu liittyy läheisesti kahden tai useamman tähden vuorovaikutuksiin niissä tähtijoukoissa, joista sinisiä harhailijoita on löytynyt. Niitä pidetään useimmiten kahden tähden sulautumina. .
Sergei Afanasjev
Varustelusta vastaava ministeri
Afanasjevin päätyö oli kuitenkin varusteluteollisuuden ohjaaminen. Eisenhowerin ja Kennedyn hallinnot olivat rakentaneet Yhdysvalloille kymmenkertaisen määrän ydinaseita verrattuna Neuvostoliiton ydinasemäärään. Afanasjevin ministeriö tasoitti tämän epätasapainon: 1980-luvun alussa Neuvostoliitolla oli yli 1 400 ICBM-ydinohjusta siiloissa ja 1 000 sukellusveneohjusta.
Afanasjev osallistui hallinnollisesti Neuvostoliiton miehitetyn avaruusohjelman alusten (Saljut, Mir, Buran, Energija) toteutukseen, joista viimeiset kaksi toteutettiin huomattavin suurin kustannuksin.
Yleisen koneenrakennuksen ministeriön johtamien teollisuuslaitosten tuotantoon kuuluivat myös esimerkiksi televisiot, jääkaapit ja muut kodinkoneet. Afanasjevin on väitetty tasapainottaneen eri alojen vaatimuksia, mutta lopputulos – kansantalouden hyytyminen 1980-luvulla sotatalouden taakan alle sekä kulutus- ja kestokulutustavaroiden krooninen pula – ei puhu tämän puolesta.
Loppuvuodet
Vuonna 1983 Afanasjev nimitettiin raskaiden koneiden ja liikennevälineiden ministeriön johtoon, jossa hän toimi vuoteen 1987. Vuosina 1988–2001 hän toimi konsulttina Energia-yhtymässä.
Afanasjev sai kahdesti sosialistisen työn sankarin palkinnon ja seitsemän Leninin kunniamerkkiä. Hänet on haudattu Moskovan Novodevitšin hautausmaalle.
Bruu
Bruu on bru-kansan käyttämä kaakkoisaasialainen kieli. Kieli kuuluu austroaasialaisten kielten mon-khmer-kielten katuic-ryhmään. Kieltä puhuu Thaimaassa noin 20 000 ihmistä, Laosissa noin 50 000 ihmistä ja Vietnamissa noin 55 000 ihmistä. Bruu ei ole minkään maan virallinen kieli.
10. toukokuuta
10. toukokuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 130. päivä (131. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 235 päivää.
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 9. toukokuuta, 11. toukokuuta
Louise Stjernström
thumb|265px|right|"Stora Vårby Källa":n sali Louise Granbergin aikaan. Lovisa (Louise) Elisabeth Stjernström, o.s. Granberg (29. lokakuuta 1812 Tukholma, Ruotsi – 28. joulukuuta 1907 Tukholma, Ruotsi). Hän oli näyttelijä, kirjailija, kääntäjä ja teatteriohjaaja. Hän käytti nimimerkkejä Carl Blink ja Erik Ejegod.
Elämäkerta
Louisen isä oli näyttelijä ja kirjailija Per Adolf Granberg. Aikansa kuuluisa kirjailija Jeanette Granberg oli Louisen sisar. Heitä oli neljä sisarusta, tyttöjä, hänen lisäkseen Hilda, Augusta, Jeanette ja Sophie, ja kaikki oppivat ammatin. Isä suoritti värjärin kisällitutkinnon Teknillisessä oppilaitoksessa, kiersi sitten maata valtion kustannuksella ja piti kotimaalauksen kursseja.
Vuodesta 1849 Louise käänsi ja kirjoitti näytelmiä salanimellä Carl Blink ja sisarensa Jeanetten kanssa nimimerkillä Georges Malméen. He myös kirjoittivat kumpikin erikseen. Louise kirjoitti vuonna 1861 viisinäytöksisen näytelmän.
Hän meni naimisiin näyttelijä Edvard Stjernströmin kanssa. Tämä oli aiemmin naimisissa Louisen sisaren Jeanette Granberg Stjernströmin kanssa, joka perusti uuden teatterin vuonna 1875. Louise osasi useita kieliä ja käänsi ja muokkasi näytelmiä. Miehensä kuoleman jälkeen hän toimi teatterin johtajana vuosina 1877-1880, ja teatterissa esitettiin pienten näytelmien lisäksi 44 suurta teosta. Teatteri oli taiteellisesti korkealla, mutta kannattavuus oli heikko, ja Stjernström uhrasi runsaasti omia varojaan teatterin toiminnalle. Hän joutui kuitenkin myymään teatterin syksyllä 1879 Ludvig Josephsonille.
Kirjoitettuaan näytelmiä kolme vuosikymmentä Louise Stjernström alkoi kirjoittaa lähinnä romanttisia historiallisia muotokuvia Ruotsin historiasta. Hän elävöitti henkilöitä ihanteelliselta pohjalta ja halusi antaa ihmisille hyvää historiallista lukemista. Hän oli yksi eniten julkaissuista naiskirjailijoista 1800-luvun lopulla. Hänen viimeisen työnsä Ur livet julkaistiin vuonna 1903, kun hän oli 92-vuotias.
Henkisten kiinnostusten lisäksi Stjernström oli perehtynyt huonekalupuusepän töistä ja puun muotoilemiseen. Hän matkusteli Norrlannissa ja aloitti kotiviinin valmistamisen. Hän työskenteli myös mehiläishoitajana ja tutki kaniininjalostusta ja opetti lääkennällisten kasvien ja mausteiden keräämistä ja valmistusta. Hän asui miehensä kuoleman jälkeen kolmen naimattoman tyttärensä kanssa.
Louise Stjernström on haudattu sisarensa Jeanetten, miehensä Edvardin ja Granbergien muiden perheenjäsenten kera Granbergien sukuhautaan Pyhän Johanneksen hautausmaalle Tukholmassa.
Suomennetut teokset
Historiallis-romanttisia romaaneja Ruotsista keskiajalta kirjailijanimellä Carl Blink. Historiallis-romanttisia romaaneja Vaasojen ajalta kirjailijanimellä Carl Blink.
Aiheesta muualla
Vapaasti ladattavia Louise Stjernströmin e-kirjoja:
Angelo Anquilletti
Angelo Anquilletti (24. huhtikuuta 1943 San Donato Milanese, Italia – 9. tammikuuta 2015) oli italialainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Anquilletti aloitti uransa Solbiatesessa, jossa hän pelasi kolmannella ja neljännellä sarjatasolla vuosina 1961–1964. Tämän jälkeen Anquilletti siirtyi Italian pääsarjaan Serie A:han, jossa hän pelasi 13 peräkkäistä kautta edustaen ensin Atalantaa kaksi kautta vuosina 1964–1966 ja sen jälkeen Milania 11 kautta vuosina 1966–1977. Pääsarjaotteluita Anquilletti pelasi Atalantassa 48 ja Milanissa 278. Hän voitti Milanissa Serie A:n kaudella 1967–1968 sekä Italian cupin kausina 1966–1967, 1971–1972, 1972–1973 ja 1976–1977. Anquilletti päätti uransa Monzassa, jota hän edusti 41 ottelussa Serie B:ssä vuosina 1977–1979. Yhteensä Anquilletti pelasi 454 miesten sarjaottelua, joissa hän ei tehnyt yhtään maalia.
Italian maajoukkueessa Anquilletti pelasi kaksi A-maaottelua vuonna 1969.
Walter Glechner
Walter Glechner (12. helmikuuta 1939 Wien, Saksa – 29. tammikuuta 2015 Wien, Itävalta ) oli itävaltalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Glechner pelasi koko uransa Rapid Wienissä, jossa hän pelasi 13:na kautena yhteensä 257 Itävallan Bundesliigan ottelua tehden yhdeksän maalia. Glechner voitti Itävallan-mestaruuden kausina 1959–1960, 1963–1964, 1966–1967 ja 1967–1968 sekä Itävallan cupin kausina 1960–1961, 1967–1968 ja 1968–1969. Vuosina 1965–1970 hän toimi joukkueensa kapteenina.
Alf Holmgren
Alf (Alfred) Holmgren (s. 11. maaliskuuta 1899 Maalahti) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Holmgrenin vanhemmat olivat maanviljelijä August Holmgren ja Maria Holmgren. Hän kävi Breidablickin kansankorkeakoulun ja työskenteli sitten varastomiehenä Maalahdessa. Holmgren muutti 1924 Yhdysvaltoihin ja kävi siellä baptistikirkon seminaarin Chicagossa. Hän toimi sitten matkasaarnaajana ja asui Seattlessa.
Hollanninpeltopyykoira
Hollanninpeltopyykoira (drentse patrijshond) on alankomaalainen koirarotu, joka tunnettiin aiemmin suomeksi nimellä drentschenpeltopyykoira. Rodun kotimaassa on tällä hetkellä noin 5 000 yksilöä ja Suomeen on rekisteröity yhteensä 6 koiraa.
Ulkonäkö
Hollanninpeltopyykoira edustaa fenotyypiltään spanielin ja setterin välimuotoa, ja se kuuluukin luokitukseltaan "spanielityyppisiin mannermaisiin kanakoiriin". Se muistuttaa ulkoisesti jonkin verran toista alankomaalaista 7-ryhmän rotua stabyhounia. Karvapeite on keskipitkä, eturinnassa karva on pidempää ja raajoissa se muodostaa hapsut. Väritys on valkoinen joko ruskein tai oranssein merkein. Yleisin väritys on valkoinen suurin ruskein laikuin, joita kutsutaan "laatoiksi". Tavallisesti hännän yläpuolella on laatta, joka kattaa koko alaselän. Mantteli (suuri koko selän halki kulkeva yhtenäinen värialue) sallitaan, muttei ole toivottava. Säkäkorkeus vaihtelee 55–63 cm välillä.
Luonne ja käyttäytyminen
Hollanninpeltopyykoira on uskollinen, perheeseensä vahvasti kiintynyt ja erityisesti lapsia kohtaan lempeä. Se on kuitenkin ennen kaikkea monipuolinen metsästyskoira, erinomainen sekä seisovana että noutavana lintukoirana. Sen pääasiallista riistaa ovat kana- ja sorsalinnut, mutta sillä voidaan metsästää yhtä hyvin myös pieniä nisäkkäitä, kuten kaniinia, jänistä ja kettua. Se pystyy työskentelemään niin pelloilla kuin marskimaalla ja ylängöilläkin, ja sillä on tapana kulkea aseen kantaman päässä. Työssään se on perusteellinen ja nopea, ja tehokkuutensa ansiosta se on saavuttanut kotimaassaan aseman suosituimpana lintukoirana. Vaikka sillä on voimakas metsästysvietti, on se tavallisesti kotioloissa rauhallisempi kuin moni muu metsästyskoira.
Alkuperä
thumb|right|250px|Gabriel Metsun The Poultry seller vuodelta 1662. Rotu on kotoisin Alankomaiden koillisosassa sijaitsevasta Drenthen provinssista, jossa se toimi kaupunginjohtajien, maanviljelijöiden ja maanomistajien metsästyskoirana. Sen odotettiin noutavan monipuolisesti kaikenlaista riistaa, minkä lisäksi se toimi yleiskoirana aina vartioinnista ja kärryjen vedosta lasten leikkitoveriksi. Sen juuret johtavat 1500-luvun espanjalaisiin spioenen- eli spanjoelen-koiriin, jotka saapuivat maahan Ranskan kautta. Alankomaissa näitä koiria alettiin kutsua peltopyykoiriksi, ja ne ovat sukua pienimünsterinseisojalle ja ranskanspanielille.
Peltopyykoiria on ollut todistettavasti olemassa jo vuosisatojen ajan, ja niitä on kuvattu monissa vanhoissa maalauksissa. Esimerkiksi Gabriel Metsun 1600-luvun puolivälissä maalaamassa The Hunter's Present -taulussa peltopyykoira nojaa metsästäjän polvea vasten samalla kun tämä ojentaa naiselle peltopyyn. Koira on niin kookas ja vankkarakenteinen, että se olisi voinut mahdollisesti vetää kärryjä. Vastaavasti paljon pienempi ja kevyempi mutta muutoin samantyyppinen koira on kuvattu saman taiteilijan toisessa teoksessa The Poultry seller vuodelta 1662, mikä todistaa kuinka epäyhtenäinen varhainen rotutyyppi oli. Myös tässä maalauksessa naiselle annetaan lintu, jota koira tarkastelee epäluuloisena.
Vaikka Raad van Beheer op Kynologisch Gebied (Alankomaiden Kennelliitto) tunnusti hollanninpeltopyykoiran virallisesti roduksi vasta vuonna 1943, oli se säilynyt kotiseudullaan erillisenä, muiden rotujen vaikutukselta puhtaana maatiaistyyppinä jo vuosisatojen ajan. FCI hyväksyi rodun sen kotimaan rotumääritelmää noudattaen ja myös kotimaan pyynnön mukaan rotumääritelmää tarpeen vaatiessa päivittäen. Myös United Kennel Club on tunnustanut sen, joskin käyttää edelleen jo vanhentunutta vuoden 1994 FCI-rotumääritelmää. Lisäksi marraskuussa 2010 American Kennel Club hyväksyi hollanninpeltopyykoiran mukaan jalostuskannan perustamisohjelmaansa (Foundation Stock Program), minkä myötä rekisteröidyt yksilöt ovat saaneet osallistua AKC:n järjestämiin tapahtumiin kuten metsästyskokeisiin ja agility-kilpailuihin vuodesta 2011 alkaen. Virallisia rotuyhdistyksiä on nykyisin Alankomaiden lisäksi Belgiassa, Tanskassa ja Pohjois-Amerikassa.
Hoito
Rotu on onnellisimmillaan päästessään metsästämään, ja se nauttii muutenkin ihmisen kanssa luonnossa liikkumisesta. Vaikka se kotiin tullessaan käykin rauhaisasti makuulle, sitä ei tule sekoittaa sohvakoiraan – se kärsii, jos ei saa riittävästi liikuntaa.
Kotkan lasitehdas
Kotkan lasitehdas toimi Kotkassa vuosina 1872–1908. Tehdas valmisti aluksi olut- ja portteripulloja mutta vuonna 1878 se muutettiin valmistamaan ikkunalasia. Kotkassa valmistettiin 1900-luvun alussa myös lasinegatiiveissa käytettyä valokuvauslasia jota tehdas vei myös ulkomaille. Lasitehtaan perustamiseen vaikutti se että Kotkan sahoilla syntyi runsaasti hukkapuuta jota lasitehdas saattoi käyttää polttoaineena.
Kotkan lasitehtaan omisti haminalainen liikemies Carl Henrik Ahlqvist joka omisti myös toisen ikkunalasia tuottaneen tehtaan Ristiniemen lasitehtaan. Kotkan lasitehdas oli vuokrattuna 1875–1904 insinööri Frans Alfred Collinille (1834–1912) joka oli myös johtanut tehtaan rakennustöitä.
Serpentiini (paperi)
thumb|250px|Vasemmalla purkautunut serpentiinirulla, oikealla käyttämätön. Serpentiini on värillistä rullaksi kierrettyä paperinauhaa, jota heitellään ilmaan ja joka purkautuu spiraalina. Sitä käytetään juhlatilaisuuksissa koristeena konfetin tavoin. Suomessa serpentiini yhdistetään erityisesti vapun juhlintaan.
Paukkuserpentiini on tavallisen serpentiinin tavoin värikästä nauhaa. Paukkuserpentiini vedetään siitä roikkuvasta narusta, jolloin se aukeaa ja raketin lailla suihkuaa pois. Paukkuserpentiini on pienimuotoinen ilotulite.
Folkmusiikki
Folkmusiikki on kansanlaulua muistuttavaa laulumusiikkia. Sitä esitetään usein akustisen kitaran säestyksellä, ja sen sanoitukset ovat oleellisessa osassa ja usein kantaa ottavia. Folkmusiikista tuli suosittua Yhdysvalloissa 1960-luvun alussa.
Historia
Folkmusiikin tyyli perustuu Pohjois-Amerikan Appalakkien kansanballadeihin. Niissä yhtä tai useampaa laulajaa säestivät akustiset kitarat ja muut kitarankaltaiset soittimet, ja laulujen sanoitukset käsittelivät usein vakavia ja todellisia asioita, kuten rahaa, työpaikkoja, rakkautta, kuolemaa sekä yhteiskunnallisia asioita kuten sotaa ja epäoikeudenmukaisuutta.
thumb|upright|[[Woody Guthrie]] Vaikka folkmusiikista tuli suosittua vasta 1960-luvun taitteessa, trendi oli alkanut jo 1940-luvulla, jolloin Pete Seegerin ja Woody Guthrien kvartetti The Almanac Singers aloitti. Vasemmistolaisen yhteiskuntakriitikon Guthrien laulut kertoivat suuren laman vuosista 1930-luvulla, toisesta maailmansodasta ja ammattiyhdistysliikkeestä. Hänen tunnetuin laulunsa on ”This Land Is Your Land”. Almanac Singers vaihtoi nimekseen The Weavers ja sai Guthrien lähdettyä 1950-luvun alussa joitain laulujaan poplistoille. Pete Seegeristä tuli soolourallaan merkittävä folklaulaja 1960-luvulla.
Folkmusiikin suosio oli marginaalista vielä 1950-luvun lopulle asti. Vuonna 1957 Harry Belafonten tunnetuksi Yhdysvalloissa tekemä karibialainen calypso innoitti joitain yhdysvaltalaisia folkmuusikkoja, kuten The Kingston Trioa, joka sai seuraavana vuonna hitin folklaulullaan ”Tom Dooley”. Hirtetystä murhaajasta kertovan laulun sanoitukset olivat paljon vakavammat kuin 1950-luvun poplaulujen sanat yleensä, ja joidenkin yhtyeen kappaleiden sanoitukset ennakoivat seuraavan vuosikymmenen protestilauluja. Siististi pukeutuneen ja korkeasti koulutetun The Kingston Trion aloittamaa folktyyliä on kutsuttu kaupunkilaisfolk-revivaliksi. He saivat useita jäljittelijöitä, jotka menestyivät myös hittilistoilla.
upright|thumb|left|[[Peter, Paul and Mary]] Seuraava vaihe folkmusiikissa alkoi Peter, Paul and Mary -trion myötä. Heidän kahdeksasta albumistaan seitsemän myi kultaa vuosien 1962–1969 välillä. Trion tyyli oli partoineen beatnikmäinen eikä yhtä siloinen kuin muiden senaikaisten folkyhtyeiden. Trion ensimmäisen albumin kansiteksteissä esiintyy alkavan folkin vastakulttuuriliikkeen avainsanoja, kuten ”vilpittömyys”, ”autenttisuus”, ”Totuus”, ”Hyvyys”, ”hyve” ja ”rehellisyys”. Heidän musiikkinsa ei ollut suunnattu teineille vaan ajatteleville opiskelijoille ja nuorille aikuisille, jotka kuuluivat dynaamiseen uuteen ja nuorekkaaseen sukupolveen. Folkmusiikin ympärille alkoi kasvaa liike, jossa opiskelijat kokoontuivat kahviloihin kuuntelemaan runoilijoita ja akustisella kitaralla itseään säestäviä laulajia, joilla oli jotain sanottavaa. Liikkeeseen kuului myös yhteiskunnallista toimintaa kuten protestimarsseja.
thumb|[[Joan Baez ja Bob Dylan]] 1960-luvun alun Yhdysvaltain yhteiskunnallisia kysymyksiä olivat muun muassa Vietnamin sota ja mustien kansalaisoikeudet, ja folklaulajat käsittelivät näitä aiheita lauluissaan. Suosioon nousi joukko vallankumouksellisia folklaulajia, joista tunnetuimpia ovat Bob Dylan ja Joan Baez. Dylan julkaisi ensimmäisillä albumeillaan useita folkmusiikin tunnetuimmiksi nousseista kappaleista, kuten ”Blowin’ in the Wind” ja ”A Hard Rain’s a-Gonna Fall”. Hänen protestilaulukautensa kesti vain muutaman vuoden, ja vuonna 1965 hän alkoi siirtyä akustisesta folkmusiikista rockmusiikkiin.
Akustista folkia seuranneen folkrockin tunnetuimpia edustajia 1960-luvulla olivat esimerkiksi The Byrds, The Mamas & the Papas, Simon & Garfunkel, Donovan ja Buffalo Springfield.
Muualla maailmassa
Myös Britteinsaarten englantilais-kelttiläiseen musiikkiperinteeseen nojautuva folk on kansainvälisesti suosittua. Muissa maissa on omia folkmusiikkisuuntauksiaan, jotka perustuvat paikalliseen kansanmusiikkiin tai angloamerikkalaisen folkin jäljittelyyn.
Suomessa ja Ruotsissa
1960-luvun lopulla folk oli suosittua myös Suomessa. Tunnetuin kotimainen folklevytys tuolta ajalta lienee Buffy Sainte-Marien säveltämän Universal Soldier -laulun Hectorin suomenkielinen versio ”Palkkasoturi”. Myös Bob Dylanilta vaikutteita ottanut Irwin Goodman tunnettiin protestilauluja esittävänä folk-artistina. Fredi esiintyi ennen iskelmäuraansa lyhyen aikaa protestilaulajana nimellä Folk-Fredi. Edellisten lisäksi tunnettuja folklaulajia olivat Anki Lindqvist ja Päivi Paunu. Suosituimmat suomalaiset folkyhtyeet olivat Cumulus ja Hootenanny Trio, kun taas Ruotsissa folkmusiikin huippunimi oli 1960-luvulla Hootenanny Singers.
Maitteet
Maitteet (Lotus) kuuluvat hernekasvien heimoon. Ne ovat moni- tai yksivuotisia ruohoja. Niille tunnusomaista on päättöpariset lehdet ja kaksiparisia (kuten esimerkiksi apiloilla). Kukinto on tiheän sarjamainen ja kukat yksittäin varressa. Verhiö on kellomainen. Kukka on yleensä keltainen, mutta tästä löytyy poikkeuksiakin. Hernekasveihin kuuluvana maitteen hedelmä on palko. Palko on liereä, avautuva ja monisiemeninen.
Folkmusiikki
Piirteitä
Folkmusiikki erosi 1950-luvun aikalaisistaan rockista ja rockabillysta monella tavalla. Laulajat eivät koskaan huutaneet vaan lauloivat tarkan melodisesti ja äänensä halliten. Sanoitukset olivat tärkeitä ja ne lausuttiin selkeästi. Lauluissa oli usein kahden, kolmen tai neljän laulajan harmoniat. Melodiat muistuttivat countryn ja popin melodioita. Blueskaavaa ja popin I-vi-IV-V-sointukulkua vältettiin. Rytmin tarjosi kitara tai banjo, joskus myös bassokitara, mutta rytmi ei ollut yhtä voimakas kuin rockissa.
Maitteet
Maitelajeja on noin 70 Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa ja Australiassa.
Finnkarelia Virke
Virke Oy, aputoiminimi Finnkarelia, oli suomalainen vaatetusalan yritys, joka toimi vuodesta 1945 vuoteen 2011. Loppuaikoina se toimi markkinointinimellä Finnkarelia Virke. Yrityksen tuotemerkkejä olivat FK, Finnkarelia, P.R.+ ja vuodesta 2007 Anne Linnonmaa Ecological Fashion.
Yritys asetettiin konkursiin joulukuussa 2011.
Historiaa
Toiminimi Virke aloitti Orimattilassa vuonna 1945 vaatekauppana ja tilauspukimona. Seuraavana vuonna se alkoi valmistaa naisten leninkejä 30 työntekijän voimin. Talous-Osakekauppa tuli 1949 mukaan Virke Oy:ksi muuttuneen yrityksen enemmistöomistajaksi ja alkoi voimakas kasvuvaihe, jossa liikevaihto kaksinkertaistui joka vuosi. 1950-luvun puolivälissä Virke työllisti 110 henkeä ja valmisti leninkien lisäksi miesten verryttelypukuja ja villapaitoja. Yritys alkoi panostaa trikootuotteisiin hankkimalla 1957 pyörökoneen ja 1964 muotoonneulontaan kykenevän cotton-koneen yhtenä ensimmäisistä Suomessa.
Vuonna 1967 perustaja Tauno Sulin myi loputkin osakkeensa Talous-Osakekaupalle ja jättäytyi pois yhtiön johdosta. Uudeksi toimitusjohtajaksi tuli Seppo Hyyppä, joka jatkoi tehtävässä eläkkeelle siirtymiseensä 1993 saakka. 1970-luvun alkupuolella Virke rakennutti uuden tehtaan, johon tuli myös oma värjäämö. Tuotantoa laajennettiin Hämeenlinnaan, ja Virkkeen palveluksessa oli yhteensä 550 työntekijää. Naistenvaatteiden ohella Virke valmisti miesten tuotteita nimellä Mutkattomat. 1970-luvulla Virke keskittyi yli 40-vuotiaiden naisten kohderyhmään.
1960-luvulta alkaen Virke suuntautui voimakkaasti vientimarkkinoille, ensin muihin Pohjoismaihin ja Neuvostoliittoon. Virkkeelle myönnettiin presidentin vientipalkinto 1977 ja Suomen Yrittäjien valtakunnallinen yrittäjäpalkinto 1981. Vuonna 1979 Virke perusti tytäryhtiön Saksaan.
1990-luvulla Virke käytti suomalaisten vaatesuunnittelijoiden (Pirkko Pätynen, Lea Naatti ja Pirjo Heidemann) lisäksi myös saksalaisten Jutta Buschin ja Inge Rueffin palveluksia. Vuonna 1993 Virke Oy oli 480 työntekijällä Suomen toiseksi suurin vaatetusteollisuuden työnantaja. Tuolloin toimi lisäksi 70 hengen kokoonpanotehdas Puolassa.
Virke-konserni osti Anne Linnonmaa Ecological Fashion -tuotemerkin 2007, mutta Linnonmaa osti sen takaisin konkurssipesältä 2012.
Elias Lönnrot
Elias Lönnrot (9. huhtikuuta 1802 Sammatti – 19. maaliskuuta 1884 Sammatti) oli Suomen kansalliseepoksen Kalevalan sekä Kantelettaren kokoaja, kielentutkija, lääkäri ja suomalaisen kasvitieteen uranuurtaja. Lönnrot oli suomen kielen uudistaja, useiden sanakirjojen toimittaja ja ensimmäisen suomenkielisen aikakauslehden kustantaja sekä toimittaja. Hän julkaisi useita kansaa valistaneita terveys- ja tiedejulkaisuja. Lisäksi hän suomensi useita virsiä.
Lönnrot kiinnostui opiskeluaikoinaan suomalaisesta runoudesta ja suomen kielestä. Hän teki tämän jälkeen useita runonkeräysmatkoja, joilla keräsi aineistoa muun muassa runonlaulajilta. Lönnrot kokosi runoista yhtenäisen eepoksen, johon hän kirjoitti myös omia runojaan. Hän toimi uransa aikana muun muassa Kajaanin piirilääkärinä ja Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston toisena suomen kielen professorina.
Lönnrotin suku ja perhe
Lönnrotin suku tunnetaan melko heikosti, vaikkakin yhtä isänpuoleista sukuhaaraa voidaan edetä aina yhdeksänteen polveen asti. Sukuhaara johtaa Tolpo-sukuun, jonka jäsenet olivat 1600-luvun Turussa porvareita ja joka oli Niska-suvun kanssa ainoita sukuja, jotka säilyttivät sukunimen suomenkielisenä. Eräs toinen sukuhaara, myös isänpuoleinen, johtaa Sammatin Lohilammen ratsutilan omistajiin.
Lönnrotin esivanhemmista on jäänyt tietoja hyvin vähän. Hänen isoisänsä isä oli Erik Losten, joka oli Lohjantaipaleella vuonna 1717 syntynyt Prunkan ratsutilan ruotusotilas Uudenmaan jalkaväkirykmentin Kaartin komppaniassa. Erik Losten oli osallisena muun muassa Viaporin linnoituksen rakennustöissä ja Pommerin sodassa 1758. Losten-sukunimi saatetaan joissakin yhteyksissä kirjoittaa myös kahdella o-kirjaimella ja joskus myös kahdella e-kirjaimella. Losten meni naimisiin Lohilammen ratsutilan isännän tyttären Marketan kanssa vuonna 1736. Avioliittoon syntyi yksi poika, Matti. Mustapää-Matti, joksi häntä kutsuttiin tumman ihon ja hiusten takia, vietti nuoruutensa Lohilammen Prunkalla, jossa hän oppi räätälin ammatin. Noin vuonna 1770 Matti Losten muutti sukunimensä muotoon Lönnrot. Sukunimi ei ollut aivan uusi 1700-luvulla, joskin melko harvinainen.
Lönnrotin sukututkija Toivo Haatio kertoo myös Elias Lönnrotin lahjakkaan räätäli-isän Fredrik Juhanan osanneen virsikirjan ulkoa ja itse sepittäneen lauluja. Elias Lönnrotin äidin Ulrika Wahlbergin suku Sammatin Kiikalasta oli tulokkaita, juurinaan läntisen Uudenmaan perinteikkäät ratsutilat Suomusjärven Isoperhe ja Pusulan Vesikkala. Eliaksen sisaruksista viisi selvisi aikuisikään.
Lönnrot meni naimisiin vuonna 1849, 47-vuotiaana, Maria Piponiuksen (1823–1868) kanssa. Piponius oli oululaisen värjärimestarin Elias Piponiuksen tytär. Lönnrot ja Piponius saivat yhteensä viisi lasta, joista vain Ida-tytär saavutti aikuisiän. Muut lapset kuolivat tartuntatauteihin. Lapsista Elias (1850–1852) kuoli aivokalvontulehdukseen, Maria Ulrika (1852–1874) kävi Jyväskylän seminaaria ja kuoli keuhkotautiin 21-vuotiaana, Elina Sofia (1858–1876) kuoli 18-vuotiaana kurkkumätään ja Tekla Natalia (1860–1879) keuhkotautiin. Tytär Ida Karolina (1855–1915) muutti ulkomaille vuonna 1886 ja asui muun muassa Istanbulissa 1880-luvun lopulla sekä Italiassa Roomassa 1892–1895 ja viimeksi Sienassa jossa hänellä oli oma talo ja jonne hänet on myös haudattu Laterano-hautausmaalle.
Nuoruus ja opintovuodet
thumb|250px|left|Elias Lönnrotin syntymäkoti [[Paikkarin torppa Sammatissa.]]
Lönnrot syntyi Sammatissa Paikkarin torpassa vuonna 1802 kylänräätäli Fredrik Johan Lönnrotin ja hänen vaimonsa Ulrika Wahlbergin neljäntenä lapsena. 1800-luvulla Suomessa oli hankalaa saada koulusivistystä, mutta Eliaksen vanhin veli Henrik Johan Lönnrot huomasi veljensä kiinnostuksen kirjallisuutta kohtaan ja päätti lähettää hänet Tammisaaren pedagogioon lokakuun lopussa vuonna 1814. Lönnrot kävi 1816–1818 Turun katedraalikoulua, missä hän oppi muun muassa ruotsia ja latinaa, jota hän vielä kolme lukuvuotta koulussa oltuaankin puhui kankeasti ja virheellisesti.
Talous oli nuorella opiskelijalla tiukoilla. Hän hankki rahansa ompelemalla vaatteita ja kiertelemällä ympäriinsä laulavana teininä. Ilmeisesti Lönnrot myös menestyi opinnoissaan, mikä tulee ilmi koulun papereista ja koulutoveri Israel Weurlanderin muisteluksista. Rahat eivät silti riittäneet, ja Lönnrotin oli pakko lopettaa koulunkäynti; on myös mahdollista, että lähtö johtui uskosta parempiin menestysmahdollisuuksiin toisaalla. Sammatin kappalaisadjunktin (eli kappalaisen apulaisen) Johan Lönnqvistin avulla Lönnrot pääsi vuonna 1820 opiskelemaan Porvoon lyseoon. Epävarman rahatilanteen takia Lönnrot päätti pian muuttaa Hämeenlinnaan, jossa apteekkari Lorenz Johan Bjugg palkkasi latinaa osaavan apteekkarioppilaan. Pian kuitenkin piirilääkäri Johan Erik Sabelli ja Hämeenlinnan triviaalikoulun rehtori Henrik Långström järjestivät Lönnrotin opiskelemaan rehtorin johdolla itsenäisesti ja työsopimus apteekissa lopetettiin.
200px|thumb|right|Elias Lönnrot.
Långström kirjoitti Lönnrotille vuonna 1822 päästötodistuksen, joka antoi nuorelle opiskelijalle mahdollisuuden jatkaa opintojaan Turun Akatemiassa. Samoihin aikoihin samaan oppilaitokseen kirjautuivat opiskelemaan myös Johan Ludvig Runeberg ja J. V. Snellman. Lönnrot hankki tuloja kotiopettajana, ensin nimismies T. M. Höckertin luona Eurajoella ja sitten turkulaisen professorin Johan Agapetus Törngrenin luona. Kirurgian ja synnytysopin professori Törngren asui kesäisin Laukon kartanossa. Lönnrotille ja Törngrenin perheen välille syntyi tiivis suhde. Törngrenin vaimo ja Lönnrot pitivät yllä kirjeenvaihtoa rouva Törngrenin kuolemaan asti. Juuri Törngrenien luona Lönnrotin kiinnostus runoja ja suomen kieltä kohtaan heräsi.
Lönnrot valmistui filosofian kandidaatiksi 1827. Nykyistä pro gradua vastaavan latinankielisen maisterin väitöskirjan aihe oli "Väinämöinen, suomalaisten Jumala". Väitöskirja käsitteli jo käytössä olevia Väinämöis-runoja ja tuli johtopäätökseen, että Väinämöinen oli asunut Pohjois-Suomessa. Väittelijän preesenssinä (praesens) eli kustoksena toimi professori Reinhold von Becker. Vaikka 16-sivuinen ja kesken lauseen päättyvä väitöskirja oli laadittu maisterintutkintoa varten, promovoitiin Lönnrot 11. kesäkuuta 1827 filosofian tohtoriksi ja vapaiden taiteiden maisteriksi.
Filosofian kandidaatin tutkinnon jälkeen Lönnrot aloitti lääketieteen opinnot. Opinnot jatkuivat Turun palon jälkeen vuonna 1828 Helsingissä. Odotellessaan opetuksen aloittamista Helsingissä Lönnrot päätti tehdä ensimmäisen runonkeruumatkansa. Matka alkoi huhtikuussa ja suuntautui Hämeeseen ja Savoon. Matkareitti ulottui kuitenkin Pohjois-Karjalaan ja Valamoon saakka. Matkan kohokohdaksi osoittautui Juhana Kainulaisen kohtaaminen Kesälahdella. Lönnrot kirjoitti muistiin Kainulaisen lauluja ja loitsuja kolmen päivän ajan. Retkeltä Lönnrot kirjoitti matkapäiväkirjan nimeltä Vaeltaja, jossa hän kuvaa suomalaisten elintapoja. Lönnrot päätti matkansa syyskuussa Laukkoon mukanaan yhteensä 6 000 säettä. Syksyn hän vietti Laukossa järjestellen keruutuloksiaan painokuntoon. Täällä hän kuuli myös vienankarjalaisen laukkukauppiaan laulavan hänelle eeppisiä runoja. Näin hän sai uuden todisteen siitä, mistä runolaulua parhaiten voisi tavoittaa. Lönnrot kokosi ja julkaisi keruumatkansa tuotoksista neljä Kantele-vihkoa. Tuotokset julkaistiin omakustanteina vuosina 1829–1831. Tarkoitus oli julkaista vielä viides teos, mutta se jäi julkaisematta, koska oli syntynyt suunnitelma yhtenäisestä eepoksesta.
Keski-ikä
thumb|250px|A. W. Linsenin pilakuva Lönnrotista hänen ollessaan keruumatkoillaan vuonna 1847. Lönnrot oli noussut alemmasta säädystä ylempään säätyyn, mutta kulki paljain jaloin. Kuvan tekstissä lukee Unus homo nobis currendo restituit rem (Yksi ainoa mies meille juoksemalla korjasi kaiken).
Lönnrot jatkoi matkansa jälkeen lääketieteen opintoja Helsingissä, mutta hänen rakkain harrastuksensa oli edelleen työ kansanrunojen parissa. Hänen tavoitteenaan oli tallentaa vanhoja suomalaisia kansanrunoja ja edistää suomen kielen käyttöä. Tätä asiaa varten perustettiin alkuvuonna 1831 Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, jota Lönnrot oli mukana perustamassa. Seura tuki Lönnrotin kansanrunouden keruu- ja julkaisutoimintaa. Lönnrot aloitti toisen runonkeruumatkansa toukokuussa vuonna 1831. Matka kuitenkin keskeytyi koleraepidemian takia, ja viranomaiset kutsuivat Lönnrotin takaisin Helsinkiin hoitamaan kolerapotilaita apulaislääkärinä Kaartin lasaretissa Hietalahdessa.
Lönnrotista tuli 14. joulukuuta 1830 lääketieteen kandidaatti ja 4. toukokuuta 1832 lääketieteen lisensiaatti. Runsas kuukausi myöhemmin 20. kesäkuuta 1832 hänet promovoitiin tohtoriksi, kun hänen väitöskirjansa oli hyväksytty viittä päivää aiemmin. Väitöskirja Om Finnarnes magiska medicin oli ainoastaan 16-sivuinen. Lönnrot teki väitöskirjansa suurella kiireellä, koska halusi välttämättä olla mukana yliopiston promootiotilaisuudessa. Promootio oli erityisen juhlallinen, sillä yliopiston päärakennus vihittiin samaan aikaan käyttöön. Lönnrot on tiettävästi Suomen yliopistohistoriassa ainut "autopromootion" eli itsepromootion tehnyt: promootion lopussa hän asetti itse tohtorinhatun päähänsä ja poimi pöydältä miekan käteensä. Väitöskirjansa esipuheessa Lönnrot huomauttaa, että kirjoitus on osa laajempaa tutkimusta, jonka hän aikoo julkaista myöhemmin. Täydellinen tutkielma ilmestyi vuonna 1842 sarjassa Finska Läkaresällskapets Handlingar, vasta aloitetun sarjan ensimmäisenä artikkelina.
Lönnrotin mielialoja voidaan tutkia tehokkaasti hänen laajan kirjeenvaihtonsa ansiosta. Hän ei päässyt irtautumaan työstään muutoin kuin virkavapaiden aikaan. Kajaanin-aikanaan hän ehti keruumatkat Karjalaan, Pohjoisen napapiirin alueelle, Kuolan niemimaalle ja Viroon. Merkittävimpiä Kalevalan runojen lähteitä ovat Lönnrotin Vuonnisen kylässä tapaamat Ontrei Malinen ja Vaassila Kieleväinen sekä latvajärveläinen Arhippa Perttunen.
Tautien ennalta ehkäiseminen oli Lönnrotin mukaan halvempaa ja yksinkertaisempaa kuin tautien hoitaminen. Hän kirjoitti vuonna 1839 julkaistun Suomalaisen Talonpojan Koti-Lääkäri -kirjan. Kirjassa Lönnrot korostaa raittiuden, hygienian ja rokotusten merkitystä. Lönnrot myös ymmärsi, että oli tärkeää, ettei asuttu liian ahtaasti ja että imeväisille annettiin rintamaitoa. Lönnrotin ajan lääketiede ei tuntenut vielä bakteereja eikä viruksia eikä osannut selittää sairauksia niistä johtuviksi. Niinpä hän selitti useimpien tautien syiksi siivottomuuden ja huonon ravinnon.
Kalewala taikka Wanhoja Karjalan Runoja Suomen kansan muinosista ajoista ilmestyi kahdessa osassa 1835–1836. Lönnrot jatkoi edelleen keräysmatkojaan ja Kanteletar ilmestyi kolmena kirjana 1840. Kalevalan toinen, täydennetty painos, ilmestyi vuonna 1849. Siihen sisältyi myös muiden keräämää aineistoa. Kouluopetuksessa ja käännöksissä käytetään jälkimmäistä versiota.
Viimeinen tutkimusmatka
Lönnrotin viimeinen tutkimusmatka suuntautui Viron- ja Liivinmaalle eli Viroon, jonne hän lähti 24. kesäkuuta 1844. Hän oli ensimmäinen suomalainen, joka matkusti kielitieteellisen ja folkloristisen tutkimusten vuoksi eteläisen sukukansan maille, ja siten merkittävä modernin ajan suomalais-virolaisten suhteiden kehittäjä. Jo vuonna 1841 SKS oli ilmoittanut virolaiselle veljesseuralleen Viron oppineiden seuralle (Õpetatud Eesti Selts) Lönnrotin saapuvan piakkoin Viroon. Vuoden 1843 lopulla Lönnrot oli koonnut Suomen Kansan Arwoituksia -teokseen 135 virolaista arvoitusta.
Tallinnasta Lönnrot matkasi pian Kuusaluun, jossa tapasi viron kieliopin julkaisseen pastori Eduard Ahrensin. Kuusalusta matka jatkui etelään Koeruun, jossa hän viipyi viikon. Varsinaiseen pääkohteeseensa eli yliopistokaupunki Tarttoon hän saapui 9. heinäkuuta 1844. Lönnrot majoittui Tarton yliopiston piirustuskoulun johtajan August Matthias Hagenin luo ja ystävystyi Friedrich Robert Faehlmannin kanssa. Miehillä oli paljon yhteistä: Faehlmann oli Viron oppineiden seuran puheenjohtaja, yliopiston professori, viron kielen lehtori, lääkäri ja aloittanut jo vuonna 1833 Viron kansalliseepoksen Kalevipojan kokoamisen. Faehlmann opetti Lönnrotille viroa, ja he työskentelivät yhdessä kirjakieleen sekä ortografiaan liittyvissä kysymyksissä. Faehlmann vei Lönnrotin Viron oppineiden seuran kokouksiin. Lönnrot piti seurassa 2. elokuuta 1844 vertailevan esitelmän suomen ja viron kielen sanojen taivutuksista. Samana päivänä hänet valittiin seuran kunniajäseneksi.
Lönnrot viipyi Tartossa 28. elokuuta asti, jolloin hän aloitti 46 päivää kestäneen matkan Pohjois-Liivinmaalla eli Etelä-Virossa yöpyen majataloissa ja pappiloissa välttäen moisioita, koska katsoi saksalaisten sortavan virolaisia talonpoikia. Hän tekikin tarkkoja huomioita virolaistalonpoikien heikosta asemasta. Lönnrot matkasi aivan nykyisen Latvian rajan tuntumaan. Pisimmän ajan eli 10 päivää hän vietti Rõugessa, jonka kirkkoherra Carl Reinthal kehui Lönnrotin hyvää viron kielen taitoa ja kielellistä lahjakkuutta. Võrussa Lönnrot tapasi parin tunnin ajan Friedrich Reinhold Kreutzwaldia, mutta miesten välit jäivät etäisiksi. Matkaltaan hän palasi Tarttoon, jossa jatkoi sanastojen kokoamista ja kielellisiä tutkimuksiaan.
Lönnrot lähti Tartosta paluumatkalle Suomeen vasta 10. joulukuuta 1844 lähes puolen vuoden vierailun jälkeen. Koska tuohon aikaan laivayhteys Suomen ja Viron välillä katkaistiin talveksi, Lönnrot joutui matkustamaan maitse Pietarin ja Viipurin kautta Helsinkiin, jonne hän saapui vasta tammikuun lopulla 1845. Paluumatkallaan hän kuitenkin onnistui keräämään Inkerinmaalla Kattilan kylässä vatjalaislaulaja Anna Ivanovnalta ennätykselliset 2 500 säettä.
Lönnrotista tuli Viron kirjallisuuden seuran (Eesti Kirjanduse Selts) kirjeenvaihtajajäsen 24. maaliskuuta 1845.
Myöhemmät vuodet
Lönnrot väitteli filosofian tohtoriksi vielä kerran, kun hän julkaisi 14. toukokuuta 1853 historiallis-kielitieteellisestä osastolta kielitieteen väitöskirjansa nimeltä "Om det Nord-Tschudiska Språket" ("Pohjoistšuudilaisesta kielestä"). Tämä Lönnrotin neljäs väitöskirja oli 53-sivuinen perinpohjaisesti suomen ja vepsän kieltä vertaileva tutkimus.
Vuosina 1854–1862 Lönnrot toimi Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston (Helsingin yliopiston) toisena suomen kielen professorina (edeltäjä Matthias Alexander Castrén, seuraaja August Ahlqvist).
Omien lasten joukossa Lönnrotit kasvattivat holhokkeinaan orvoiksi jääneitä sukulaisten ja ystävien lapsia, kuten lääketieteen professori Erik Alexander Ingmanin orvoiksi jääneet tyttäret Evan ja Annan vuodesta 1858. Lönnrotin vaimo kuoli tuberkuloosiin vuonna 1868. Vuodesta 1854 perheessä asui Lönnrotin veljentytär Wilhelmiina, joka hoiti taloutta ja lapsia. Vaimon kuoleman jälkeen tyttärien kasvattajaksi hankittiin Sofi Louise Perander. Tytöillä oli myös kotiopettajia. Vuoteen 1878 asti perhe asui kesät Sammatissa, mutta talvet Helsingissä tyttärien koulunkäynnin takia.
Lönnrot kuoli synnyinpaikkakunnallaan Sammatissa vuonna 1884. Lönnrot oli halunnut hautajaisistaan vaatimattomat, mutta niistä tuli kuitenkin varsin suurelliset. Sammatin koululta Helsingin yliopiston eri osakuntien edustajat kantoivat arkun Sammatin kirkolle. Osakuntien edustajina arkkua kantoivat mm. Onni Hallsten, Matti Äyräpää ja osakuntien seppeleitä kantoivat Y. K. Yrjö-Koskinen ja A. H. Kallio. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran edustajat kantoivat arkun kirkosta haudalle, ja seppelien lasku kesti myöhäiseen iltaan asti. Ylioppilaskunnan Laulajat lauloivat haudalla Suomen laulun ja Maamme-laulun.
Kirjallisuus
Ylivoimaisesti parhaiten Lönnrot tunnetaan Suomen kansalliseepoksen, Kalevalan, kokoamisesta. Vanha Kalevala on runokokoelma, jossa on yhteensä 32 runokoostetta ja 12 078 säettä. Uudessa Kalevalassa, eli toisessa painoksessa, on 22 795 säettä, jotka on jaettu 50 runoon. Kalevalan sisarteoksena pidetään Kanteletarta, joka ilmestyi yhdeksän vuotta Kalevalaa aikaisemmin eli vuonna 1840. Ennen Kalevalaa hän julkaisi useita niin sanottuja esiteoksia (Kts. Kalevalan runojen kerääminen ja julkaiseminen).
Lönnrot oli ajatellut tehdä useita yhtenäisiä pienoiseepoksia. Suunnitelma kuitenkin muuttui runonkeruumatkoilla saatujen tietojen mukaan. Lönnrotin pyrkiessä saamaan selville kansanrunojen aikajärjestystä ja luontevan jäsentelyn, hän noudatti myös taiteellista näkemystään yhdistellen eri runonlaulajien antamia aineksia ja sepittämällä itse säkeistöjä. Kansanrunojen katkelmien väliin hän rakensi kokonaan uusia runoja eri aineksista ja vaihtoi henkilöihin ja tapahtumiin liittyviä piirteitä. Lönnrot uskoi kansanrunojen tapahtumien olleen todellisia historiallisia tapahtumia ja että niiden sisältö oli ajan mukaan säilynyt samana, vaikka muoto oli muuttunut erilaiseksi. Vanha Kalevala, Kalevalan ensimmäinen painos, rakentuu kahden kansan, Kalevalan ja Pohjolan, vastakkainasetteluun. Kalevalan julkaisun jälkeen syntyi kansallinen innostus. Varsinainen Suomen kansalliseepos on Kalevalan toinen painos eli uusi Kalevala.
1854 Lönnrotin tutkimuksessa Ueber den Enare-Lappischen Dialekt esiintyi ensimmäisen kerran inarinsaamen kieli painetussa kirjallisuudessa.
Lönnrot valittiin suomenkielisen virsikirjakomitean jäseneksi vuonna 1863 ja hän tuli sen johtajaksi. Hän ryhtyi uudistamaan suomalaista virsirunoutta jo 1847, jolloin hän julkaisi suomenkielistä virsilaulua koskevat ideansa Litteraturbladet-lehdessä. Lönnrot julkaisi virallisten komiteaehdotusten lisäksi kymmenkunta omaa virsikorkelmaa. Vuoden 1886 virsikirjan virsistä 17 oli Lönnrotin omia virsiä, 64 oli hänen suomentamiaan ja 25 virressä oli Lönnrotin kirjoittamia säkeistöjä. Hänen nimiinsä on kirjattu yhteensä 206 virttä. Sata vuotta nuoremmassa virsikirjassa, vuodelta 1986, Lönnrotin itse kirjoittamia virsiä oli jäljellä yhdeksän ja näiden lisäksi kuutisenkymmentä virttä, joita Lönnrot oli mukana tekemässä. Kaksi hänen kirjoittamaansa virttä on myös käännetty ruotsiksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkieliseen virsikirjaan (1986).
Lönnrot oli itse varsin etevä muusikko. Hän kehitti suomalaista musiikkisanastoa ja teki kanteleenrakentajana mullistavan keksinnön, kromaattisen kanteleen. Lönnrot kehitti myös yksinkertaisen numeroilla ilmaistavan nuottijärjestelmän.
Filologia
Suomen kirjakieli oli ennen Lönnrotia lähes samalla tasolla kuin Mikael Agricolan luotua sen lähes 300 vuotta aiemmin. Agricolan uskotaan käyttäneen noin 6 000–8 000 sanaa. Lönnrot julkaisi eläkepäivillään vuonna 1880 Suomalais-Ruotsalaisen Sanakirjan, joka käsitti yli 200 000 sanaa. Teos oli hyvin merkittävä tuon ajan suomen kielelle; sitä voi verrata 1950-luvun Nykysuomen sanakirjaan, jossa oli vain tuhat sanaa enemmän.
Lönnrot loi vahvan pohjasanaston eri tieteenaloille sekä yleiskieleen. Hän kehitti muun muassa lääketieteen, oikeustieteen ja kasvitieteen sanastoa. Lönnrotin keksimiä sanoja ovat muun muassa kansallisuus, kirjallisuus, kuume, laskimo, valtimo, muste, pöytäkirja, esitys, itsenäinen, kieltolaki, mietelmä, monikko, yksikkö, sivistys, sopimus, tasavalta, toisinto ja äänioikeus.
Journalismi
Lönnrot kirjoitti lehtiin noin 60 vuoden ajan. Lisäksi hän avusti useita lehtiä ja oli Mehiläisen, Litteraturbladin ja Oulun Wiikko-Sanomien vastaava päätoimittaja sekä toimi lehtimiehenä yli 40 vuoden ajan.
Lönnrot oli ensimmäisiä, jotka kykenivät kirjoittamaan ja puhumaan sujuvasti sekä suomeksi että ruotsiksi. Hän tuotti valistavia suomenkielistä kirjoituksia suomalaisille talonpojille, mutta samalla ruotsinkielisiä tieteellisiä julkaisuja ruotsinkieliselle sivistyneistölle.
Mehiläinen oli ensimmäinen suomenkielinen aikakauslehti sekä viides suomeksi ilmestynyt lehti. Yleistajuisia kirjoituksia hän julkaisi Oulun Wiikko-Sanomissa ja J. V. Snellmanin toimittamassa Maamiehen Ystävässä.
Lääketiede
Lönnrot oli ammatiltaan lääkäri ja valmistui lääkäriksi Helsingin yliopistosta. Opinnot hän oli aloittanut Turun Akatemiassa, mutta Turun palon jälkeen oppilaitos siirrettiin Helsinkiin. Ennen valmistumistaan hänet määrättiin koleraepidemian aikaan kesken runonkeruumatkansa Helsinkiin hoitamaan potilaita Hietalahden lasarettiin. Sairaalassa oli 40 vuodepaikkaa, jotka olivat kaikki täynnä. Myös Lönnrot sairastui epidemian aikana, mutta parani. Hän myös huomasi, että herrasväestä hyvin harva sairastui koleraan. Ansioidensa vuoksi Lönnrot sai Venäjän keisarilta kunnianosoituksen, briljanttisormuksen.
Lönnrotin elinaikana lääketiede kehittyi varsin huomattavasti. Akateemista opetusta ja tutkimusta olivat siihen asti hallinneet spekulatiiviset opit. Opit saattoivat aiheuttaa toimenpiteitä, jotka nykytietämyksen mukaan olivat joko merkityksettömiä tai vahingollisempia kuin itse hoidettava tauti. Vielä 1800-luvulla oli käytössä antiikista peräisin oleva hoitokeino, suoneniskentä. Suoneniskennän ja kuppauksen tarkoituksena oli poistaa likaiseksi luultu veri. Ruumiita puhdistettiin myös oksennusaineilla. Hypnotisoinnilla, homeopatialla ja luonnonfilosofialla oli vielä ajoittain vahva asema, mutta Lönnrotin aikana menetelmiin suhtauduttiin kriittisemmin.
Lönnrot vältti opiskeluaikoinaan pahimman indoktrinaation, mutta vielä tuolloinkaan ei osattu hoitaa tai määritellä tauteja. Lääketieteen tärkeimmät läpimurrot, kuten vastustuskyvyn ja bakteerien keksiminen, tapahtuivat vasta Lönnrotin jälkeen.