cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tampereen historia
Teollistumisesta 1800-luvun lopulle
Finlayson ei saanut koneitaan kaupaksi, minkä takia tehdas siirtyi puuvillan kehräämiseen. Laajamittaisesta valtiontuesta huolimatta Finlaysonin tehdas pysyi kannattamattomana. Finlayson myi tehtaansa 1836 pietarilaisille Georg Rauchille ja Carl Nottbeckille. Ryhmä alkoikin kehittää tehdasta tarmokkaasti. Vesivoimaa alettiin hyödyntää entistä paljon tehokkaammin ja tehdas alkoi kasvaa. Teollisuuslaitoksen päärakennukseksi rakennettiin Kuusivooninkinen.
pienoiskuva|vasen|Tammerkoski vuonna 1847. Kuusivooninkinen hallitsee maisemaa. Muu teollisuus alkoi saapua Tampereelle 1840-luvulla, jolloin Messukylän puoleiselle koskenrannalle perustettiin Teiskon järvimalmia hyödyntänyt rautamasuuni. Tästä teollisuuslaitoksesta kehittyi myöhemmin Tampereen puuvillatehdas- ja konepajaosakeyhtiö, Tampella. Paperiteollisuutta edusti Frenckellin paperitehdas, joka rakennettiin Kauppatorin (myöh. Keskustori) ja Finlaysonin tehtaan väliin. Kauppatorin eteläpuolelle rakennettiin puolestaan Kattohuopatehdas (myöh. TAKO) ja Liljeroosin kehräämö. Kosken itärannalle syntyi nykyisen Koskikeskuksen alueelle Verkatehdas. Kaikki tehtaat saivat käyttövoimansa koskesta, jonka vesi kerättiin kosken rannoilla olleisiin ruuhiin. Ruuhista luovuttiin 1930-luvulla, jolloin rakennettiin Keskikosken ja Alakosken voimalaitokset. Emil Aaltonen siirsi kenkätehtaansa Hattulasta Tampereelle vuonna 1905, mikä merkitsi uuden teollisuudenhaaran läpimurtoa.
Tampere kasvoi 1800-luvun lopulla nopeasti, sillä vuonna 1870 asukkaita oli noin 7 000 ja vuonna 1900 jo 36 000. 1900-luvun alussa Tampere oli työläisten ja naisten kaupunki, sillä asukkaista kolmasosa oli tehdastyöläisiä ja niistä yli puolet naisia. Samalla kaupungin alue lähes seitsenkertaistui ja Tampereen keskustaan rakennettiin näyttäviä kerrostaloja vaatimattomien puutalojen joukkoon. Kivitalot muokkasivat Tamperetta uudenaikaiseen suuntaan. Uudistumista osoittivat myös viemäri- ja vesijohtoverkoston rakentaminen ja sähkövalojen syttyminen.
Kaupungin alue kasvoi 1800-luvun loppupuoliskolla itään päin. Vuonna 1877 kaupunkiin liitettiin kosken itäranta, Kyttälä, jonne edellisenä vuonna oli rakennettu Tampereen rautatieasema, alun perin siis kaupungin ulkopuolelle. Vielä muutamaa vuotta aikaisemmin alue oli kuulunut jopa eri lääniin kuin itse kaupunki, sillä Tammerkoski oli vuosina 1775-1870 Hämeen läänin ja Turun ja Porin läänin rajana.
Hatanpään kartanon maille Kyttälään oli syntynyt työväestön asuttama esikaupunki, jonka rakennuskanta oli erittäin heikkoa. Kaupunginosan maat siirtyivät alueliitoksen yhteydessä kaupungin omistukseen. Tämän seurauksena kaupunki vaati talojen omistajia korjaamaan talonsa uuden asemakaavan mukaisiksi. Ne, jotka eivät tähän kyenneet, joutuivat muuttamaan Armonkallioon tai Pispalaan, joka kuului Pirkkalan kuntaan. Myöhemmin kaupunki osti Hatanpään kartanolta myös Viinikan ja lopulta koko kartanon alueen. 1900-luvun alussa Tampereella oli 15 virallista, roomalaisin numeroin merkittyä kaupunginosaa, joista useimmilla oli jokapäiväisessä kielenkäytössä omat epäviralliset nimityksensä, esimerkiksi Amuri (IV ja V kaupunginosat), Kaakinmaa (VI), Pyynikinrinne (VII) ja Tammela (XIV ja XV). Arkkitehti Theodor Deckerin suunnittelema Aleksanterin kirkko valmistui Hämeenpuiston varrelle vuonna 1881. Aivan 1800-luvun lopussa rakennettiin Tampereen ortodoksinen kirkko alkujaan venäläistä siirtokuntaa ja sotaväkeä varten.
Rautatieyhteys Helsingistä Hämeenlinnan kautta Tampereelle valmistui vuonna 1876. Vuonna 1883 valmistui puolestaan rataosa Tampereelta Haapamäen kautta Vaasaan ja vuonna 1895 Poriin.
Tampereen ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Hämeenpuiston varrella vuonna 1875 ja se korvasi tehtaiden ja seurakunnan perustamat koulut, joista tunnetuin oli vuonna 1839 aloittanut Finlaysonin koulu. Ensimmäinen oppikoulu oli vuonna 1884 perustettu Tampereen reaalilyseo ja sitä seurasivat ruotsalainen yhteiskoulu vuonna 1894, suomalainen yhteiskoulu vuonna 1895 ja Tampereen klassillinen lyseo vuonna 1903. 1900-luvun alussa Tampere alkoi nopeasti kehittyä myös teatterikaupungiksi, kun Tampereen työväen teatteri perustettiin vuonna 1901 ja Tampereen teatteri vuonna 1904.
Ensimmäinen tamperelainen sanomalehti, Sanomia Tampereelta, alkoi ilmestyä vuonna 1866. Tampereen huomattavin sanomalehti Aamulehti aloitti ilmestymisensä vuonna 1881; lehti oli vuosina 1918–1990 Kokoomuksen äänenkannattaja. Toinen huomattava lehti oli vuosina 1899–1991 ilmestynyt sosialidemokraattinen Kansan Lehti.
Itsenäistyminen, sisällissota ja sen juuret
pienoiskuva|Työpäivä päättyy [[Tampellassa vuonna 1909.]]
Tampere oli 1900-luvun alkuun tultaessa Suomen tärkein teollisuuskaupunki, jota leimasi työväestö. Väkiluku kasvoi nopeasti: vuonna 1910 asukkaita oli 44 000. Kaupungin ympärille oli syntynyt lukuisia esikaupunkeja. Näistä tärkeimpiä olivat Viinikka ja Pispala. Erityisesti esikaupungeissa työväestön elinolot olivat heikot.
Työväestön suuren määrän vuoksi Tampereelle syntyi 1800-luvun lopulta alkaen elinvoimainen työväenliike. Tamperelaiset osallistuivat aktiivisesti muun muassa raittius-, herätys- ja naisliikkeisiin. Vuoden 1905 suurlakko pysäytti kaupungin lähes täydellisesti ja oli osana työväenliikkeen radikalisoitumista. Osaltaan kehitystä vauhditti varallisuusperustainen äänioikeus, jonka vuoksi kaupungin kunnallispolitiikkaa hallitsivat suurimmat teollisuusmiehet ja kauppiaat.
Ensimmäinen maailmansota toi aluksi kaupunkiin hyvinvointia, sillä sota aiheutti talouden korkeasuhdanteen, mutta maaliskuun vallankumous vuonna 1917 katkaisi kauppasuhteet Venäjälle. Suomi oli riippuvainen idänkaupasta erityisesti ruokahuoltonsa osalta, mikä aiheutti erityisesti kaupungeissa ruokapulan. Maan julistautuminen itsenäiseksi ei ratkaissut taloudellisia ongelmia. Sen sijaan kesän ja syksyn 1917 tapahtumat erinäisine välikohtauksineen synnyttivät väestöryhmien välille syvän epäluulon.
Sisällissota
vasen|pienoiskuva|Tammelan kaupunginosaa taistelujen jäljiltä
Suomen sisällissodan alkaessa tammikuun 1918 lopulla punaiset ottivat vallan haltuunsa Tampereella. Valkoisten kannattajien yrittäessä poistua kaupungista syntyi Suinulassa välikohtaus, jossa turkulainen punakaartiyksikkö ampui useita aseettomia valkoisia vankeja. Vaikka tapahtuma oli sinänsä vähäinen verrattuna kummankin puolen myöhemmin suorittamiin raakuuksiin, se vaikutti henkiseen ilmastoon ja loi ennakkotapauksen vankien oikeudettomalle surmaamiselle.
Kaupungin punakaartit osallistuivat sisällissodan alkuvaiheessa taisteluihin Vilppulan suunnalla, josta valkoiset karkottivat nämä maaliskuun alkupuolella. Maaliskuun lopussa Tampere joutui valkoisten saartamaksi sekä itä- että länsipuolelta. Koska länsipuolella oli vahva venäläisten rakentama linnoitusketju, valkoisten hyökkäys tapahtui itäpuolelta. Verisimmät taistelut käytiin Messukylässä, Kalevankankaalla (jonka taistelussa kaatui myös vapaaehtoisena valkoisten puolella taistellut, Ruotsin entisen pääministerin Olof Palmen samanniminen setä) ja keskustassa. Taisteluiden jälkeen noin 11 000 hengissä säilynyttä punaista kerättiin Kauppatorille ja vietiin Kalevankankaan vankileirille.
Sota jätti jälkiä sekä kansaan että kaupunkikuvaan. Kaksiviikkoinen valtaustaistelu jätti jälkeensä tuhoutuneita kortteleita, ja noin 2 000 ihmistä menetti kotinsa. Pahiten kärsivät Kyttälä ja Tammela. Verkatehdas ja sen läheiset rakennukset vaurioituivat niin pahoin, että kaupunki pakkolunasti alueen Hatanpään valtatien rakentamiseksi.
Sisällissodasta toiseen maailmansotaan
Sodan jälkeen kunnallinen äänioikeus muutettiin yleiseksi ja yhtäläiseksi, minkä seurauksena Tampereen kaupunginvaltuustoon muodostui sosiaalidemokraattinen enemmistö. Kaupunki kasvoi ja laajeni nopeasti. Suomen evankelisluterilaisen kirkon Tampereen hiippakunta perustettiin vuonna 1923, kun vanhan Porvoon hiippakunnan – alkujaan Viipurin hiippakunnan – piispanistuin siirrettiin Tampereelle. Samalla kehitettiin infrastruktuuria rakentamalla Hämeensilta ja rautatieaseman ali kulkeva tunneli. Vuonna 1938 valmistui linja-autoasema, joka oli parinkymmenen vuoden ajan Pohjoismaiden suurin.
Tampere laajeni sotien välisenä aikana useisiin esikaupunkeihin, minkä seurauksena syntyivät Viinikka, Lappi, Petsamo, Nekala, Härmälä, Vuohenoja, Rantaperkiö ja Järvensivu, jotka sijaitsivat muutaman kilometrin päässä kantakaupungista. Suurin osa niiden asukkaista oli tehdastyöläisiä. Pyynikinrinteen alueelle puolestaan nousi erityisesti varakkaamman väestön asuntoja. Ennen toista maailmansotaa syntyneet kaupunginosat merkittiin virallisesti roomalaisin numeroin; näistä viimeiset ovat vuonna 1939 perustetut Vihioja (virallisesti XXV kaupunginosa) ja Jokipohja (XXVI kaupunginosa).
Itäosa Pohjois-Pirkkalasta, muun muassa Pispala, liitettiin Tampereeseen vuonna 1938; kunnan jäljelle jäänyt osa muutettiin samalla Nokian kauppalaksi. 1930-luvun lopulla muodostunutta kansallista yhteisymmärrystä kuvasti se, ettei kaupungin työväestövaltaisuus estänyt Valtion lentokonetehtaan perustamista Tampereelle. Toisaalta teollisuuden rakennemuutoksen ensimmäisenä merkkinä Frenckellin vanhanaikaiseksi jäänyt paperitehdas meni konkurssiin jo vuonna 1932.
Huomattavia Tampereelle maailmansotien välisenä aikana valmistuneita rakennuksia ovat rautatieaseman ja linja-autoaseman lisäksi mm. vanha kirjastotalo (1925), Hotelli Tammer (1929), Pyynikin näkötorni (1929), Viinikan kirkko (1932), Hatanpään sairaala (1935), Tampereen lyseo (1936), Kaupin sairaala (1939) ja Pyynikin ammattikoulu (1939). Suuri osuus kaupunkikuvan muotoutumiseen oli silloisella kaupunginarkkitehdilla Bertel Strömmerillä. Vuonna 1936 vihittiin käyttöön Tampere-Härmälän lentoasema.
Talvi- ja jatkosodan aika
Toisen maailmansodan aikana Tampere oli sotateollisuuden merkittävä keskus. Erityisen tärkeätä osaa näytteli Tampellan tehdas, joka valmisti ja huolsi sodan aikana kranaatinheittimiä ja tykkejä. Tekstiilitehtaat valmistivat pääasiassa univormuja kulutustarvikkeiden jäädessä vähemmälle. Korvikemateriaalien käyttö oli yleistä; Sarvis Oy perustettiin tuottamaan nappeja puolisynteettisestä muovista. Talvisodan aikana vihollinen pommitti Tamperetta melko voimakkaasti, mutta tuhot jäivät vähäisiksi. Pommituksia tapahtui kaikkiaan yhdeksänä päivänä, ensimmäisen kerran 21. joulukuuta 1939 ja viimeisen kerran 4. maaliskuuta 1940. Viimeisen pommituksen aiheuttamat vahingot olivat vakavimmat. Talvisodassa tamperelaisia kuoli pommitusten uhreina 14, jatkosodassa pommituksia ei sattunut. Osaltaan tähän vaikutti se, että sisämaassa sijaitseva Tampere oli suurimman osan jatkosodan ajasta varsin kaukana neuvostoilmavoimien tukikohdista. Tampereen miehet taistelivat talvisodan aikana pääasiassa Jalkaväkirykmentti 16:ssa (JR 16) ja jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 60:ssä (JR 60) ja Viestipataljoona 24:ssä (VP 24).
Rovio (täsmennyssivu)
Rovio tarkoittaa seuraavia asioita:
Tampereen historia
Toisen maailmansodan jälkeinen aika
pienoiskuva|Yhteiskunnallinen korkeakoulu muuttaa Tampereelle. Sodan jälkeen Tampere kehittyi olennaisesti sotien välisen ajan trendejä seuraten. Sotakorvaustuotteiden valmistaminen paisutti kaupungin metalliteollisuutta, jonka tärkeimmät edustajat olivat Lokomo ja Tampella. Oman värinsä kaupungin elämään antoi kommunistien toiminnan laillistaminen, mikä jakoi työväestön kahtia. Kaupungin poliittisessa elämässä Kokoomuksen ja SDP:n välinen yhteistyö – niin sanottu aseveliakseli – piti kuitenkin muut puolueet vähämerkityksisinä. Aseveliakselin pääarkkitehdit olivat kaupunginjohtaja, sosialidemokraatti Erkki Lindfors ja kaupunginvaltuuston kokoomuslainen puheenjohtaja Lauri Santamäki. Sen merkittävä taustavaikuttaja oli maanpaosta Tukholmasta Tampereelle vuonna 1956 palannut päätoimittaja Arvo Poika Tuominen.
Kaupungin ilmettä leimasi voimakas rakentaminen, joka on johtanut nykyiseen kaupunkikuvaan. 1950-luvun aikana syntyivät nykymuotoiset Kalevan ja Kissanmaan kaupunginosat sekä useita pääosin omakotitaloista muodostuvia kaupunginosia, muun muassa Veisu, Viiala, Niemi, Ikuri ja Kalkku. 1960- ja 1970-luvuilla rakennettuja uusia kerrostalovaltaisia kaupunginosia ovat Peltolammi, Multisilta, Kaukajärvi, Tesomajärvi ja Lentävänniemi. Tampereen suurimman lähiön, Hervannan, jonka keskeiset rakennukset ovat suunnitelleet arkkitehdit Raili ja Reima Pietilä, rakentaminen alkoi siihen saakka lähes asumattomalle metsäalueelle 1970-luvun alkupuolella ja jatkui seuraavalla vuosikymmenellä. Samaan aikaan keskusta-alueen rakennusympäristö muuttui voimakkaasti, kun suurin osa Tammelan ja Amurin vanhoista puutaloista purettiin uusien kerrostalojen tieltä. Vanhan rakennuskannan häviämiseen havahduttiin vuonna 1976 verkatehtaan vanhojen rakennusten purkamisen yhteydessä. Värikäs suojelukiista käytiin myös kauppahallista 1980-luvun alussa. Viimeisimpien vuosikymmenien aikana ovat muodostuneet muun muassa Hallilan, Linnainmaan ja Atalan kaupunginosat. Tampereen ja Lempäälän rajalle on syntymässä Vuoreksen kaupunginosa.
Tampereen merkitys junaliikenteen solmukohtana korostui entisestään, kun vuonna 1971 valmistui uusi aikaisempaa huomattavasti nopeampi rautatieyhteys Tampereelta Pohjanmaalle Parkanon kautta. Vuosien mittaan ahtaaksi käyneen Härmälän lentoaseman korvasi vuonna 1979 naapurikunnan Pirkkalan puolelle rakennettu uusi Tampere-Pirkkalan lentoasema. Härmälän lentoasema suljettiin lopullisesti vuonna 1982. Vuonna 1948 perustettiin kunnallinen liikennelaitos, joka on hoitanut pääosan Tampereen sisäisestä joukkoliikenteestä. Liikennelaitos liikennöi myös johdinautoliikennettä vuodesta 1948 vuoteen 1976 saakka, jolloin liikenne lopetettiin.
Vanhan teollisuuskaupungin muutosprosessi tärkeäksi kasvukeskukseksi alkoi 1950-luvun lopulla, kun Yhteiskunnallinen korkeakoulu siirtyi kaupunkiin ja muutti nimensä Tampereen yliopistoksi. Vuonna 1965 Tampereelle perustettiin Teknillisen korkeakoulun filiaali, joka vuonna 1972 itsenäistyi Tampereen teknilliseksi korkeakouluksi, myöhemmäksi Tampereen teknilliseksi yliopistoksi. Paikallinen teknillinen seura aloitti myös televisiotoiminnan, jonka Yleisradio sittemmin osti. Tästä sai alkunsa Tampereen Ristimäessä toimiva TV2.
Tampereen teatterin ja Tampereen työväen teatterin rinnalle syntyi vuonna 1948 Pyynikin kesäteatteri, joka sai huomiota herättäneen pyörivän katsomon vuonna 1959. Vuonna 1962 valmistui kaupungin suurin rakennus Tampereen keskussairaala, vuonna 1965 Tampereen jäähalli, vuonna 1966 Ratinan stadion, vuonna 1969 Särkänniemen akvaario-planetaario ja vuonna 1971 kaupungin tärkeimpiin maamerkkeihin kuuluva Näsinneula. Tampereen Työväen Teatteri sai uuden ajanmukaisen toimitalon vuonna 1985 ja uusi pääkirjasto valmistui Hämeenpuiston varrelle vuonna 1986. Tammerkosken itärannalle entisen verkatehtaan paikalle nousi vuonna 1988 Suomen ensimmäinen katettu kauppakeskus Koskikeskus. Sorsapuistoon valmistui vuonna 1990 uusi konsertti- ja kongressikeskus Tampere-talo. Tampereen huomattavin sotien jälkeisen ajan kirkkorakennus on vuonna 1966 valmistunut Kalevan kirkko. Tamperelaisen kulttuurin yksi ominaispiirre on ollut "Manserock", joka saavutti huippunsa 1980-luvun puolivälissä.
1950-luvulta lähtien kaavailtiin Tampereen talousalueen muodostamista uudeksi Pirkanmaan lääniksi, johon olisi kuulunut Hämeen läänin pohjoisosa sekä useita kuntia Turun ja Porin läänistä. Hanke eteni niin pitkälle, että Mauno Koiviston hallitus teki periaatepäätöksen uuden läänin perustamisesta vuonna 1981. Läänihanke kariutui kuitenkin eduskunnan tiukassa äänestyksessä vuonna 1985. Nykyinen Pirkanmaan maakunta noudattelee pääpiirteittäin toteutumatta jääneen läänin aluetta.
Tampereeseen on liitetty kolme kuntaa kokonaisuudessaan: Messukylä vuonna 1947, Aitolahti vuonna 1966 ja Teisko vuonna 1973. Alueliitosten myötä tulleita uusia kaupunginosia olivat Messukylässä Takahuhti ja Vehmainen ja Aitolahdessa Olkahinen. Vuonna 1950 siirrettiin Lielahden alue Ylöjärvestä Tampereeseen. Täten Tampereen pinta-ala on moninkertaistunut. Messukylän kunnan entinen alue on nykyään suurelta osin tiheään rakennettua kaupunkialuetta, mutta Näsijärven itärannalla sijaitsevat Aitolahden ja Teiskon alueet ovat edelleen varsin harvaan asuttuja.
pienoiskuva|vasen|Finlayson nykyisin Tampereen teollisuutta kohtasi 1990-luvun vaihteessa voimakas rakennemuutos. Erityisesti Tampellan ja Tampereen tekstiiliteollisuuden tuotanto oli painottuneet voimakkaasti bilateraaliseen kauppaan Neuvostoliiton kanssa, joka maan romahtaessa lakkasi. Äkillisen muutoksen seurauksena Finlayson ja Suomen trikoo supistivat voimakkaasti toimintaansa. Tampella meni puolestaan konkurssiin. Jo aiemmin 1980-luvulla Verkatehdas oli siirtänyt toimintansa pois keskustasta Hankkion alueelle. Muita teollisuusalueita, joilla toimii pääasiassa pienehköjä yrityksiä, ovat 1970- ja 1980-lukujen aikana muodostetut Sarankulma, Lakalaiva, Rusko ja Myllypuro. Muutoksen seurauksena kaupungin keskustaan jäi valtava määrä tyhjää teollisuustilaa, joka on 2000-luvun alkupuolella saatu hiljalleen muuhun käyttöön. Nykyään Tampereen kaupunkikuvaa leimaa ennen kaikkea tietotekniikan alan yritystoiminta, josta merkittävimpänä voidaan mainita Nokian Tampereen tutkimus- ja tuotekehitysyksiköt.
Lýmpia
Lýmpia on kylä ja kyläyhdyskunta (koinótita) Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011).
pienoiskuva|vasen|240px|Lýmpian Pyhän Epifanioksen (Ágios Epifánios) kirkko. Lýmpian kylä sijaitsee Kyproksen sisäosissa linnuntietä noin 18 kilometriä luoteeseen Lárnakasta ja noin 27 kilometriä kaakkoon pääkaupunki Nikosiasta. Sen nimi on lyhentynyt alkuperäisestä nimimuodosta Olýmpia (Ολύμπια).
Lythrodóntas
Lythrodóntas on kylä ja kyläyhdyskunta (koinótita) Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Vuoden 2011 väestönlaskennassa Lythrodóntasin väkiluku oli.
Patrikin Muisto
Patrikin Muisto (s. 1998) on suomenhevonen ja vuoden 2009 ravikuningas. Sen isä on Patrik ja emä Päivän Rusko. Oriin valmentajana toimi aiemmin Hannu Kamppuri ja vuodesta 2006 lähtien Jouko Tarvainen.
Fjodor Dostojevski
Fjodor Mihailovitš Dostojevski ((30. lokakuuta [ J: 11. marraskuuta] 1821 Moskova, Venäjän keisarikunta – 28. tammikuuta [ J:  9. helmikuuta]  1881 Pietari, Venäjä keisarikunta) oli venäläinen kirjailija, filosofi, esseisti ja toimittaja. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa lukeutuvat Rikos ja rangaistus (1866), Idiootti (1869), Riivaajat (1872) sekä Karamazovin veljekset (1880).
Dostojevskia pidetään yleisesti yhtenä romaanitaiteen suurista klassikkokirjailijoista. Dostojevskin teokset vaikuttivat merkittävästi kirjallisuudessa modernismiin, filosofiassa eksistentialismiin sekä useisiin psykologian koulukuntiin, teologiaan ja kirjallisuuskritiikkiin.
Lapsuus
Fjodor Dostojevski syntyi köyhtyneeseen aatelisperheeseen, joka kuului Moskovan alempaan keskiluokkaan. Hän oli toinen kahdeksasta sisaruksesta. Hänen sisaruksiaan olivat Mihail (1820–1864), Varvara (1822–1892), Andrei (1825–1897), Ljubov (1829-1829), Vera (1829–1896), Nikolai (1831–1883) ja Aleksandra (1835–1889).
Koti sijaitsi Mariinskin köyhien sairaalan alueella, alemman yhteiskuntaluokan asuinalueella Moskovan laitamilla. Fjodor kohtasi leikkiessään sairaalan puutarhassa potilaita, jotka olivat Venäjän sosiaalisen asteikon alapäässä. Alueella sijaitsi myös muun muassa mielisairaala, orpokoti ja rikollisten hautausmaa. Tämän urbaanin marginaalimiljöön vaikutus näkyy Dostojevskin tuotannon aihepiireissä.
Dostojevski omaksui vanhemmiltaan hartaan, ortodoksisen uskonnollisuuden. Perheessä ei kulttuuria juurikaan harrastettu, vaikka Fjodor Dostojevskin nuoruudessa Venäjällä elettiin vielä kotimaisen runouden kulta-aikaa, ja ulkomaiset romantiikan virtaukset vaikuttivat keisarikunnassa vahvoina. Nuorena poikana Dostojevski luki varsin vähän, ja hänen lukemistaan kirjoistakin suurin osa oli isä Mihail Andrejevitšin vaatimuksesta uskonnollisia kirjoja, mutta mukana oli myös romanttista kirjallisuutta.
Uudemman kirjallisuushistoriallisen tutkimuksen mukaan Dostojevski tutustui kirjallisuuteen jo varhaisessa iässä. Kolmevuotiaasta lähtien hänelle luki sankaritarinoita, satuja ja legendoja lastenhoitaja Alena Frolovna, joka vaikutti voimakkaasti pojan kasvatukseen ja rakkauteen kaunokirjallisuutta kohtaan. Kun Fjodor oli neljävuotias, äiti opetti hänet lukemaan ja kirjoittamaan Raamatusta. Vanhemmat tutustuttivat hänet useisiin kirjailijoihin: Nikolai Karamzin, Aleksandr Puškin ja Gavrila Deržavin, Ann Radcliffen goottilaiset romaanit, Schillerin ja Goethen romanttiset teokset, Miguel de Cervantesin ja Walter Scottin seikkailutarinat ja Homeroksen eepokset. Nikolai Gogolin tuotanto vaikutti Dostojevskiin suuresti. Vaikka isän tapaa kasvattaa on kuvailtu tiukaksi ja ankaraksi, Dostojevski on itse kertonut, että hänen mielikuvitustaan elävöitettiin vanhempien iltaisin ääneen lukemien kirjojen avulla.
Vuonna 1828 Mihail Andrejevitš Dostojevski korotettiin kollegiasessorin virka-arvoon, joka nosti hänet aatelisluokkaan. Tällainen oli mahdollista Pietari I:n runsaat sata vuotta aiemmin toteuttamien uudistusten kautta. Mihail Andrejevitš osti vuonna 1831 maalaiskartanon Darovojesta noin 150 km Moskovasta, jossa nuori Fjodor vietti lapsuutensa kesät. Vuoteen 1833 asti Fjodor sai alkeiskoulutuksensa kotona, kunnes hänet lähetettiin ensin ranskalaiseen ja sitten Tšermakin sisäoppilaitokseen Moskovassa. Pojan koulutus kustannettiin lainarahalla ja isän lisätöillä yksityispraktiikassaan. Fjodor tunsi itsensä ulkopuoliseksi aristokraattiperheitten poikien parissa, jota kuvataan hänen teoksessaan Keskenkasvuinen (Podrostok, 1875).
Dostojevskin äiti Maria Fjodorovna kuoli vuonna 1837 tuberkuloosiin pojan ollessa 15-vuotias. Perheen maalaiskartanossa asunut isä Mihail Andrejevitš alkoholisoitui vaimonsa menetyksen vuoksi. Mihail Andrejevitš kuoli vuonna 1839 äkillisesti ja naapuri Pavel Hotiaintsev väitti, että hänet surmasivat omat maaorjat. Naapurin taka-ajatuksena oli saada maa-alue haltuunsa. Jos maaorjat olisi todettu syyllisiksi ja lähetetty Siperiaan, Hotiaintsev olisi voinut ostaa vapautuneen maan. Maaorjat vapautettiin oikeudenkäynnissä Tulassa, mutta Dostojevskin veli Andrei piti tarinaa yllä. Nykyisin tätä tarinaa pidetään myyttinä ja Mihail Andrejevitš Dostojevskin todellinen kuolinsyy oli infarkti. pienoiskuva|Moskovan Mariinskin köyhien sairaala, nykyisellä Dostojevski mukaan nimetyllä kadulla, kirjailijan lapsuuskodin ympäristö Dostojevskin traumaattinen isäsuhde ilmeni monin tavoin hänen elämässään ja tuontannossaan. Sen klassikkotulkinta on Sigmund Freudin Dostejevski ja isänmurha (1928, suom. teoksessa Uni ja isänmurha).
Opiskeluvuodet Pietarissa
Pietarissa Fjodor Mihailovitš kuitenkin alkoi opintojensa ohella lukea ahkerasti. Hän luki pitkälle yöhön kirjoja kynttilänvalossa tehden samalla muistiinpanoja lukemastaan. Hän luki paljon Victor Hugo'ta, Charles Dickensia, Homerosta, Shakespearea, Schilleriä, Corneillea, Racinea ja Goethea, kuten myös Ann Radcliffen sekä E. T. A. Hoffmannin uudempaa goottilaista kirjallisuutta. Vuoteen 1843 mennessä, kun Fjodor Dostojevski valmistui aliluutnantiksi, hän oli jo tehnyt päätöksen insinööriuran hylkäämisestä ja päättänyt ryhtyä kirjailijaksi. Hän erosi insinööriluutnantin tehtävistään vuonna 1846 ja alkoi elättää itseään pelkästään kirjoittamalla.
Kirjallisen uran alku
thumb|170px|Konstantin A.Trutovskin piirros nuoresta Dostojevskista vuodelta 1847. pienoiskuva|219x219px|Fjodor Dostojevski Semipalatinskissa vuonna 1858-1859Dostojevskin ensimmäinen julkaistu kirjallinen työ oli käännös Honoré de Balzacin romaanista Eugénie Grandet vuonna 1844. Käännös oli luonteeltaan melko vapaamuotoinen. Sitä seurasivat useat muut käännökset, jotka eivät menestyneet. Rahapulassaan hän kirjoitti romaanin. Vuonna 1845 ilmestyi Dostojevskin Köyhää väkeä (Bednyje ljudi, suom. 1960) kirjeromaani, jonka luettuaan Sovremennik-lehden päätoimittaja Nikola Nekrasov julisti uuden Gogolin syntyneen. Teos oli myös myyntimenestys ja Vissarion Belinski kutsui sitä Venäjän ensimmäiseksi 'sosiaaliseksi romaaniksi'. Seuraava teos, pienoisromaani Kaksoisolento (Dvoinik, 1846, suom. 1960), ei saanut aikalaisten ymmärrystä ja Belinski antoi siitä erityisen kitkerän arvion. Sitä seurasi vuosina 1864-1868 joukko Otetšestvennyje zapiski (”Isänmaallisia kirjoituksia”) -lehdessä julkaistuja pienoiskertomuksia (Valkeat yöt, Netotška Nezvanova, Herra Prohartsin, Emäntä, Heikko sydän), joiden aikalaisvastaanotto ei ollut yhtä varaukseton. Dostojevski yritti elättää itsensä kirjoittamalla, mutta 1840-luvun lopun Pietarissa se osoittautui lähes mahdottomaksi. Tänä aikana hänellä oli suhde vuonna 1845 tapaamaansa kirjailija Avdotja Jakovleva Panajevaan.
Poliittinen toiminta
Dostojevski oli poliittisesti valveutunut ja kuului nuoruudessaan Ilja Petroševskin piiriin, jossa keskusteltiin muun muassa Charles Fourierin utopiasosialismista, minkä johdosta hänet muun piirin jäsenten ohella vuonna 1849 pidätettiin. Dostojevski vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Yhdessä muiden vankien kanssa hänet marssitettiin teloituspaikalle, pappi antoi viimeisen ehtoollisen, ja ensimmäiset vangit määrättiin teloitusriviin. Viime hetkellä paikalle saapui lähetti kertomaan armahduksesta. Todellisuudessa valeteloitus oli osa rangaistusta. Kokemus siirtyi myöhemmin muun muassa romaaniin Idiootti.
Dostojevski lähetettiin vankileirille Omskiin Siperiaan. Dostojevski vapautui vankileiriltä vuoden 1854 alussa, ja hänet lähetettiin rivisotilaaksi Semipalatinskiin. Vuonna 1857 Dostojevski sai ylennyksen, hänelle palautettiin aatelisarvo ja hän meni naimisiin Semipalatsinkissä tapaamansa Maria Dmitrijevna Isajevan kanssa, joka oli jäänyt leskeksi. Avioliitto ei ollut helppo ja pariskunta eli suurimman osan siitä erillään. Vuonna 1858 Dostojevskilla oli romanssi komedianäyttelijätär Aleksandra Ivanovna Schubertin kanssa. Vaikka hän vuonna 1863 erosi aviomiehestään Stepan Janovskista, joka oli Dostojevskin henkilääkäri ja ystävä vuosina 1846-1849, hän ei asunut kirjailijan kanssa yhdessä.
Vuonna 1859 Dostojevskille annettiin lupa palata Euroopan puoleiselle Venäjälle Tveriin. Hän erosi armeijasta, aloitti kirjailijanuransa uudelleen ja asettui vaimonsa Maria Isajevan ja ottopoikansa Pavelin kanssa Pietariin. Pakkotyön aikaisiin kokemuksiin perustuvat sekä Muistelmia kuolleesta talosta (1860-1862) että Karamazovin veljekset. pienoiskuva|305x305px|Fjodor Mihailovitš Dostojevski, A. O. Baumanin valokuva 1863
Kirjallisen uran jatko
Vuonna 1861 Dostojevski alkoi toimittaa yhdessä vanhemman veljensä Mihailin kanssa kirjallis-poliittista aikakauslehteä Vremja (Aika), jossa ilmestyivät jatkokertomuksina myös hänen romaaninsa Muistelmia kuolleesta talosta (Zapiski iz mertvogo doma, 1860-1962, suom. 1888) ja Sorrettuja ja solvattuja (Unižennyje i oskorbljonnyje, 1861, ens. suom. 1907). Lehdessä julkaisivat monet aikakauden johtavat kirjailijat ja kriitikot, muun muassa Apollon Grigorjev. Lehden levikki oli huomattava, kunnes sensuuri lakkautti julkaisun vuonna 1863.
Dostojevskin vankeusajan jälkeinen tuotanto ja lehtikirjoittelu kertoo kirjailijan ortodoksisesta maailmankuvasta ja konservatiivista yhteiskuntanäkemyksistä. Ratkaiseva tekijä Dostojevskin maailmankatsomuksen murroksessa oli pidätys, valeteloitus sekä vankeus- ja karkotusaika. Kun hän 1860-luvun alussa palasi Pietariin ja kirjalliseen elämään, radikaalipiirit vierastivat hänen kirjoituksiaan ja muuttunutta arvomaailmaansa. Dostojevski oli 1840-luvulla ollut lähellä lähteen suuntautuneita liberaalipiirejä, mutta nyt hän tuntui vieraantuneen varhaistuotantonsa radikaalisympatioista sekä yhteiskunnallisten epäkohtien parantamista ajavista näkemyksistä. pienoiskuva|250x250px|Apollinarija Prokofjevna Suslova (1839-1917/18) vuonna 1867 Vuonna 1864 Dostojevskin vaimo Maria Dmitrijevna Isajeva ja veli Mihail kuolivat. Dostojevski eli surun vallassa kykenemättä kirjoittamaan, ja velat kasvoivat hallitsemattomiksi. Dostojevski pakeni suruaan ja velkojaan ulkomaille, mutta sortui uhkapeliin ja menetti loputkin rahansa. Lisäksi hänellä oli myrskyisä suhde radikaaleja aatteita kannattavaan kaunottareen Apollinarija Suslovaan (1839–1917/18), jonka kanssa hän matkusteli Euroopassa. Vuonna 1864 hän julkaisi pienoisromaanin Kirjoituksia kellarista (Zapiski iz podpolja, ens. suom. Kellariloukko 1956). Suomalaisten kirjailijoiden keskuudessa Dostojevskin maine levisi 1880-1890 -luvuilta alkaen. pienoiskuva|Anna Grigorjevna Snitkina (1846-1918) vuonna 1871, kirjailijan toinen vaimo Paetakseen heikkoa rahatilannettaan Dostojevski alkoi kirjoittaa uutta teosta Rikos ja rangaistus (Prestuplenije i nakazanije, ens. suom. 1888-1889), joka julkaistiin lehdessä jatkokertomuksena. Samaan aikaan Dostojevskin yllä leijui myös uhka menettää teostensa oikeudet kustantajalle seuraavaksi yhdeksäksi vuodeksi, joten kirjailijan oli kirjoitettava vauhdilla myös toinen teos Pelurit. Kirjoituspaineiden alla vuonna 1866 Dostojevski otti avukseen nuoren pikakirjoittajan, Anna Grigorjevna Snitkinan (1846–1918), josta vuonna 1867 tuli hänen toinen vaimonsa. Avioliitto oli onnellinen ja teki Dostojevskin elämästä ulkoisesti tasapainoisempaa. Heille syntyi neljä lasta, joista kaksi eli aikuisiksi: muistelmakirjailija Ljubov Fjodorovna Dostojevskaja (1868 Dresden –1922) ja Fjodor Fjodorovits Dostojevski (1871–1922). Seuraavien vuosien aikana syntyivät tiiviissä tahdissa hänen merkittävimmät romaaninsa.
Oleskelu ulkomailla
Dostojevskin kääntyminen kohti uskonnollista mystisismiä, nationalismia ja konservatiivista yhteiskunta-ajattelua tulee esille erityisesti hänen 1870-luvun tuotannossaan. Hän vastustaa voimakkaasti aikansa radikaaleja. Kirjailijan päiväkirja -kirjoitussarjassa (Dvenik pisatelja, 1873-1881, suom. 1996) alkoi ilmestyä Dostojevskin yhteiskuntanäkemyksiä käsitteleviä kirjoituksia sekä kaunokirjallisia teoksia, lähinnä kertomuksia. Dostojevskiin vaikuttivat voimakkaasti historioitsija Nikolai Danilevskin näkemykset slaavilaisen kulttuurityypin erityisyydestä läntiseen kulttuuriin verrattuna. Dostojevskin tuotannon paradoksina voikin pitää sitä, että vaikka hänen kirjailijan myötätuntonsa on altavastaajan, pienen ihmisen ja kärsivän puolella, hän korosti Venäjän erityisyyttä ja paremmuutta verrattuna länteen. pienoiskuva|222x222px|Dostojevskin työhuone Pietarissa vuonna 1870pienoiskuva|Fjodor Dostojevski vuonna 1879
Viimeiset vuodet
Dostojevskin viimeiset vuodet olivat tuotteliaita, ja niiden aikana valmistuivat muun muassa Riivaajat (Besy, 1872, ens. suom. 1928) ja Karamazovin veljekset (Bratja Karamazovy, 1880, ens. suom. 1927), jota on pidetty toisaalta hänen vaikeimpana ja raskaimpana, toisaalta nerokkaimpana teoksenaan. Kirjailija sai tunnustusta myös hallitsijalta. Aleksanteri II kutsui Dostojevskin vuonna 1878 vierailemaan keisarillisessa hovissa.
Hän vieraili vuonna 1878 myös filosofi Vladimir Solovjovin kanssa Optinan luostarissa, yhdessä silloisen Venäjän hengellisen elämän keskuksista. Samana vuonna alkoi valmistua romaani Karamazovin veljekset. Vuonna 1880 Dostojevski sai kunnian pitää puheen Puškinin patsaan paljastustilaisuudessa Moskovassa. Vaikka Dostojevski oli kotimaassaan tunnettu jo elinaikanaan, varsinaiseen maailmanlaajuiseen maineeseen hän kuitenkin nousi vasta kuoltuaan.
Sairaus ja kuolema
Vuoden 1880 aikana 58-vuotiaan Dostojevskin terveydentila heikkeni. Lääkärit varoittivat, että pitkään jatkuneesta tupakan ketjupolttamisesta johtuen hänen keuhkojensa verisuonet olivat niin hauraat, etteivät ne kestäisi pientäkään rasitusta. Syksyllä 1880 hän kirjoitti:
Kustantajalle lähetettämässään kirjeessä, joka sisälsi käsikirjoituksen Karamazovin veljesten epilogiin, Dostojevski kirjoitti toiveikkaana, että hän aikoi elää vielä 20 vuotta ja jatkaa työskentelyään. Samalla hän kuitenkin aavisteli sairastelunsa pahenevan, ja lääkäreiden varoituksista huolimatta hän työskenteli taukoamatta.
Sunnuntaina 6. helmikuuta keisarin salainen poliisi suoritti ratsian Dostojevskin seinänaapurissa. Poliisit etsivät narodnikkiryhmittymän jäseniä, jotka muutamaa kuukautta myöhemmin tulisivat salamurhaamaan keisari Aleksanteri II:n. Kokemus muistutti Dostojevskia mahdollisesti hänen omasta vallankumouksellisesta toiminnastaan ja saattoi olla osasyynä siihen, että seuraavana yönä kirjailija sai ensimmäisen verenvuotonsa. Dostojevskin vaimo Anna Grigorjevna ei maininnut tapauksesta muistelmissaan mitään. Hänen kertomansa mukaan Dostojevski oli kadottanut suosikkikynänsä lattialle ja verenvuoto oli alkanut, kun hän oli yrittänyt nostaa kaappia löytääkseen kynän. Ensimmäinen verenvuoto oli kuitenkin vain lievä, eikä Dostojevski kokenut tarpeelliseksi perheensä herättämistä.
thumb|170px|[[Ivan Kramskoin piirros kirjailijasta kuolinvuoteellaan 1881. Dostojevskin vaimo Anna Grigorjevna Snitkina kirjoitti piirroksesta: "Tuossa muotokuvassa Fjodor Mihailovitš ei näytä kuolleelta, vaan siltä, kuin hän olisi vain nukahtanut." ]] Seuraavana päivänä Dostojevskin sisar Vera vieraili kirjailijan luona jo vuosia kestäneen perintöriidan vuoksi. Raha oli aina ollut tiukalla Dostojevskin perheessä, minkä vuoksi aihe oli arka. Riidan päätteeksi Dostojevski poistui pöydästä kesken illallisen ja vetäytyi omiin oloihinsa. Hieman myöhemmin Dostojevski huomasi, että hänen kätensä olivat märät verestä. Toinen verenvuoto oli alkanut. Anna Snitkina kutsui välittömästi paikalle lääkärin. Dostojevski yritti rauhoitella lapsiaan piirtämällä heille humoristisen piirroksen, jossa kaksi kalastajaa oli takertunut omaan verkkoonsa. Kirjailijan kerrotaan nauraneen piirrokselleen pitkään. Lääkärin saapuessa Dostojevski sai kuitenkin toisen verenvuotokohtauksen, joka oli niin raju, että hän menetti tajuntansa. Verenvuoto oli niin voimakasta, että lääkäri pystyi tarjoamaan hänelle vain oireita lievittävää hoitoa.
Myöhemmin samana iltana Dostojevski palasi tajuihinsa ja käski hakea paikalle papin ottamaan vastaan synnintunnustuksen ja antamaan hänelle ehtoollisen. Papin lähdettyä Dostojevski oli perheensä kanssa. Tiistai-aamuna hän heräsi pirteänä, mutta pysyi lääkäreiden kehotuksesta sängyssä. Sana Dostojevskin sairaudesta oli levinnyt, ja alkuiltapäivästä aina myöhäiseen iltaan asti ovella kävi ihmisiä kyselemässä kirjailijan vointia. Dostojevski oli iloinen saamastaan myötätunnosta, mutta puhuminen oli tullut hänelle vaikeaksi.
Fjodor Dostojevskin toiveet pitkästä iästä eivät toteutuneet. Hän kuoli keuhkoverenvuotoon keskiviikkona 9. helmikuuta 1881. Kuolema tapahtui rauhallisesti. Illalla lääkäri vahvisti, että Dostojevskin sydän oli pysähtynyt kello 20.38. Kuollessaan hän oli 59-vuotias. Lääkärit olivat diagnosoineet Dostojevskille keuhkoahtaumataudin, jonka taustalla oli runsas tupakointi. Myöhemmin on spekuloitu, että Dostojevskin kuolinsyy olisi saattanut olla myös tuberkuloosi. Häneltä jäi useita toteutumattomia teossuunnitelmia, kuten esimerkiksi Karamazovin veljesten jatko-osa. Dostojevski haudattiin Pietariin, Aleksanteri Nevskin luostariin kuuluvalle Tihvinän hautausmaalle esikuviensa Nikolai Karamzinin ja Vasili Žukovskin läheisyyteen.
Teemoja
Suurta osaa Fjodor Dostojevskin kirjoista voi pitää vakavina tutkielmina ihmismielestä. Se oli hänen vahvuutensa: hän onnistui kirjoittamaan tarkasti ihmismielen sairaista puolista. Mustavalkoisuus on kaukana hänen ihmiskuvauksistaan: paatuneimmasta rikollisestakin hän pyrki löytämään jotain hyvää. Hänen kevyemmät tekstinsä kuten Valkeat yöt, jotka jopa sisältävät runsasta huumoria ja pakinoita, on kaikki kirjoitettu ennen hänen vankilatuomiotaan.
Kristinusko: Karkotuksensa jälkeen Dostojevski oli kiihkeä kristitty ortodoksi mutta ei perinteinen moralisti. Hän käsittelee kirjoissaan monesti kristillisiä arvoja, ja lähes aina kirjojen päähenkilöt pelastuvat kärsimyksen ja katumuksen kautta. Selvästi katumuksen ja kärsimyksen teema tuntuu Rikoksessa ja rangaistuksessa.
Lapset: Dostojevski käyttää lapsia ja lasten kärsimystä yleisenä kristillisenä teemana viattomien kärsimyksestä. Tämän kärsimyksen hän selittää ainoastaan ihmisten pahuudella ja järjettömyydellä. Sen sijaan kirjojen lasten tulee kasvaa ja oppia pääsemään arvistaan yli.
Kansallismielisyys ja konservatismi: Riivaajissa ja Kellariloukossa Dostojevski pilkkasi uudistusmielisiä suorasti ja epäsuorasti. Lisäksi hän pilkkasi sekä ennen vankilaa että sen jälkeen jatkuvasti eräitä liberaaleja aikalaiskirjailijoita. Yhtenä esikuvanaan Dostojevski piti Gogolia. Viitaten aikansa venäläisiin kirjailijoihin Dostojevski sanoi: ”Olemme kaikki tulleet Gogolin 'Viitan' alta”. Gogolin vaikutus näkyy Dostojevskin tummasävyisissä romaaneissa. Dostojevskin mielestä kristillisistä kansoista vain venäläiset olivat "jumalallisia".
Vaikutus
Fjodor Dostojevskin vaikutus myöhempään kirjallisuuteen on ollut valtava. Myöhemmistä filosofeista ja kirjailijoista muiden muassa Friedrich Nietzsche, André Gide, Albert Camus, Jean-Paul Sartre, André Malraux ja Mihail Bulgakov saivat kaikki paljon vaikutteita Dostojevskin kirjoituksista.
Hänen hautajaisensa helmikuussa 1881 olivat suuri muistotapahtuma, jossa oli mukana useita Venäjän kirjallisuus- ja kulttuurihenkilöitä. Venäläiset intelligentsian edustajat alkoivat pitää Dostojevskia "mystisenä näkijänä" ja "profeettana" jo tämän viimeisten elinvuosien aikana. Vladimir Solovjovin näkemys ohjasi lukemaan Dostojevskin romaaneja uskonnollisfilosofisina kirjoituksina, ja siitä tuli bolševikkivallankumouksen jälkeen erityisesti venäläisemigranttien vakiintunut lukutapa. Yhden tunnetuimmista tulkinnoista esiitti Lev Šestov esseessään Dostojevski ja Nietsche: tragedian filosofia (Dostojevski i Nitše: filosofija tragedii, 1903, suom. 2009).
In the Mood for Love
In the Mood for Love (, Fa yeung nin wa) on Wong Kar-wain käsikirjoittama, tuottama ja ohjaama hongkongilainen draamaelokuva vuodelta 2000. Sen pääosia näyttelevät Maggie Cheung ja Tony Leung Chiu-Wai.
Elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2000. Tony Leung voitti Cannesissa parhaan miesnäyttelijän palkinnon.
Vuonna 2016 elokuva äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan toiseksi parhaaksi elokuvaksi Mulholland Driven jälkeen. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa. Vuonna 2010 suomalaiskriitikot äänestivät sen 2000-vuosikymmenen parhaaksi. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen yhdeksänneksi parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi. Vuonna 2022 se valittiin kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi elokuvaksi Sight & Sound -lehden kansainvälisessä kriitikkoäänestyksessä, joka järjestetään kymmenen vuoden välein.
Juoni
1960-luvun alun Hongkongissa Chow Mo-wan (Tony Leung) ja Su Li-zhen (Maggie Cheung) muuttavat puolisoineen samaan vuokrataloon toistensa naapureiksi ja tutustuvat vähitellen. Pian käy ilmi, että heidän puolisoillaan on suhde keskenään. Elokuva seuraa kahden petetyn ihmisen varovaista lähestymistä. Kerronta on elliptistä, tarina kerrotaan pienin vihjein ja vivahtein. Hahmojen yksinäisyyttä korostetaan muun muassa tiukoilla lähikuvilla ja rajaamalla keskustelukumppaneista toinen näkymättömiin. Tukahdutettua rakkautta kuvataan hidastetuin kuvin, ja musiikki (Shigeru Umebayashi ja Michael Galasso) on tärkeässä roolissa.
Luettelo Uudenkaupungin muistolaatoista
Luettelo Uudenkaupungin muistolaatoista sisältää Uudenkaupungin muistolaatat. Luettelossa mainitaan vain pelkät julkiset muistolaatat. Jos muistolaatta on muistokiven, muistomerkin, muistopuun, reliefin tai vastaavan yhteydessä, se on artikkelissa Luettelo Uudenkaupungin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä. Myös kuva-aihetta sisältävät muistolaatat ovat muistomerkkiartikkelissa.
Juan Carlos I (L61)
Juan Carlos I (runkonumero L61) on Espanjan laivaston vuonna 2009 vesille laskettu lentotukialus.
Valmistus
Espanjan hallitus hyväksyi syyskuussa 2003 aluksen hankinnan. Seuraavana vuonna tehtiin sopimus aluksen suunnittelusta ja valmistuksesta. Aluksella oli tarkoitus korvata laivastolla olleet kaksi Newport-luokan maihinnousualusta. Alus tilattiin 5. syyskuuta 2003 Ferrolista Navantian telakalta. Ensimmäiset osat aluksesta valmistettiin toukokuussa 2005 ja köli laskettiin virallisesti 1. heinäkuuta 2006. Alukseen tarvittavien 111 lohkon valmistaminen jaettiin Fenen ja Ferrolin telakoille ja Ferrol vastasi lisäksi kokoonpanosta. Alus laskettiin vesille maaliskuussa 2008, minkä jälkeen työt jaettiin kahdeksaan lohkoon. Virallinen vesillelasku tapahtui 22. syyskuuta 2009, jolloin alus siirrettiin koeajoihin. Aluksen luovutus tilaajalle viivästyi propulsiojärjestelmässä havaittujen vikojen korjaamiseksi. Korjausten jälkeiset koeajot suoritettiin touko-kesäkuussa 2010 ja alus otettiin palvelukseen 30. syyskuuta 2010 Espanjan kuninkaan Juan Carlos I:n läsnä ollessa.
Palvelus
thumb|left|Yhdysvaltain merijalkaväen [[Bell Boeing V-22 Osprey Juan Carlos I:n kannella 2015.]] Alus on palveluksessa vuonna 2017.
Etiopianhietakiuru
Etiopianhietakiuru (Calandrella blanfordi) on varpuslintu, jonka elinympäristö käsittää Eritrean pohjoisosan, Somalian pohjoisosan sekä Saudi-Arabian lounaisosan ja Jemenin. Siitä tunnetaan kolme alalajia. Se luokitellaan toisinaan lyhytvarvaskiurun alalajiksi. George Ernest Shelley kuvaili lajin holotyypin Senafésta, Tigrén alueelta Eritreasta 1902. Laji on nimetty William Thomas Blanfordin kunniaksi.
Meneoú
Meneoú on kylä ja kyläyhdyskunta (koinótita) Lárnakan alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011).
Meneoún kylä sijaitsee Kyproksen kaakkoisrannikolla noin kuusi kilometriä etelään Lárnakan kaupungista. Heti sen itäpuolella sijaitsee Lárnakan kansainvälinen lentoasema.
FT Kemi-Tornio
Futsal Team Kemi-Tornio (FTK) on vuonna 1998 perustettu futsalin erikoisseura Kemin ja Tornion alueelta.
Kaudella 2019-20 FTK:n naisten joukkue pelaa Naisten Futsal-liigassa. Kotiottelunsa seura pelaa Tornion Putaan hallilla.
Historia
FTK on yksi Suomen menestyneimmistä futsalseuroista. FTK hallitsi Futsal-liigaa sen perustamisen jälkeen voittaen kaikkiaan kolme mestaruutta ja kaksi hopeaa. Mitalitilastossa se on kolmantena Ilves FS:n ja GFT:n jälkeen.
FTK on edustanut Suomea UEFA Futsal Cupissa kahdesti, mutta ei selviytynyt kummallakaan kertaa alkulohkostaan jatkoon. FTK järjesti myös karsintaturnauksen vuonna 2002.
Saavutukset
Miehet:
Naiset:
2002 Lissabon
FTK:n ottelut: FTK-Sporting 1-6, Encamp-FTK 0-5.
2003 Rovaniemi
FTK:n ottelut: Shahtar-FTK 12-0, FTK-Zarea 1-9, FTK-Ararat 2-2.
Mámmari
Mámmari on kylä ja kyläyhdyskunta (koinótita) Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011).
Mámmari sijaitsee Kyproksen keskiosissa noin 16 kilometriä länteen pääkaupunki Nikosiasta, lähellä saaren jakavaa Vihreää linjaa. Kylän lähellä olevat vanhat kivilouhosluolat on nykyisin suojeltu lepakoille, ja ne ovat Natura 2000 -aluetta.
Glukosamiini
Glukosamiini on nivelissä luonnostaan olevaa ainetta, joka vähenee iän myötä, ja siksi sitä käytetään nivelten rappeutumisen ehkäisemiseen ja hoitoon. Suomalaisessa Käypä hoito -suosituksessa todetaan, että glukosamiini saattaa lievittää nivelrikkokipua ja/tai parantaa toimintakykyä, vaikka tulokset ovat ristiriitaiset. Koska glukosamiini on glykosaminoglykaanin emänuklidi ja glykosaminoglykaanit ovat rustokudoksen pääkomponentti, glukosamiini saattaa lievittää kipua ja parantaa toimintakykyä jossain tapauksissa, joissa suositeltua annostelua ei ole ylitetty. Joidenkin lääkevalmisteiden glukosamiini on saatu äyriäisistä, ja siksi allergiset reaktiot ovat mahdollisia.
Glukosamiinin kemiallinen kaava on C6H13NO5, moolimassa 179,17 g/mol ja CAS-numero 3416-24-8.
Suomi
Glukosamiini on määritelty lääkkeeksi, ja Kelan tilastojen mukaan glukosamiinia sisältävistä valmisteista maksettiin vuonna 2007 korvauksia 145 461 vakuutetulle yhteensä noin 4,9 miljoonaa euroa, mutta Kela lopetti kyseisen korvauksen maksamisen 2009 kesäkuussa.
Eurooppa
Useimmat Euroopan maat määrittelevät glukosamiinin lääkkeeksi.
Yhdysvallat
Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkevirasto (FDA) ei ole myöntänyt glukosamiinille virallista lääkestatusta, ja siellä glukosamiinia myydäänkin ravintolisänä.
Usko (nimi)
Usko on suomalainen miehen etunimi.
Nimi Usko tuli käyttöön 1800-luvulla samoin kuin myös nimet Toivo ja Lempi. Näiden nimien aiheena on pidetty Paavalin ensimmäisen Korinttilaiskirjeen kohtaa, jossa rinnastetaan kolme hyvettä, usko, toivo ja rakkaus. . Suomessa Usko on alusta lähtien ollut miehen nimi, mutta samaa tarkoittavat latinan- ja kreikankieliset nimet Fides ja Pistis ovat naisennimiä. Englanninkielisissä maissa tunnettu etunimi Faith (’usko’) on niin ikään naisennimi.
Almanakkaan nimi otettiin samoin kuin Toivokin vuonna 1908, ja Uskon nimipäivä on 30. maaliskuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Usko-nimen on saanut 2 559 henkilöä, joista enemmistö on syntynyt 1900-luvun alkupuoliskolla.
Patrik (ravihevonen)
Patrikin jälkeläisiä ovat muun muassa vuoden 1995 ravikuningas Rikhart, vuoden 1998 ravikuningatar Uja sekä vuoden 2009 ravikuningas Patrikin Muisto.
Abel Pacheco de la Espriella
Abel Pacheco de la Espriella (s. 22. joulukuuta 1933 San José) on costaricalainen poliitikko. Hän oli maansa presidentti 2002–2006, edustaen Sosiaalisen Kristillisen Yhtenäisyyden Puoluetta (Partido Unidad Social Cristiana – PUSC). Hänet valittiin toisella vaalikierroksella, jossa hän sai 58 prosenttia äänistä huhtikuussa 2002.
Perhe
Abel Pacheco ja hänen ensimmäinen vaimonsa, Elsa Maria Muñoz Bathan, saivat viisi lasta. Pacheco meni naimisiin vuonna 1975 toisen vaimonsa, Leila Rodríguez Stahlin kanssa. Vaimo on entinen Miss Costa Rica.
Ura
Pacheco on lääketieteen tohtori, joka valmistui Universidad Nacional Autónoma de Méxicosta, ja opiskeli psykiatriaa myös Louisianan osavaltionyliopistossa. Hän työskenteli lääkärinä vuodesta 1959 ja johti psykiatrian keskussairaalaa vuosina 1973–1976.
Hänen poliittinen uransa alkoi vasta 64-vuotiaana, 1. helmikuuta 1998, kun hänet valittiin eduskuntaan PUSC-puolueen listoilta.
Valmistauduttaessa vuoden 2002 presidentinvaaleihin hänet valittiin PUSCin ehdokkaaksi puoluekokouksessa ylivoimaisella 76 % äänimäärällä. Hänen ehdokkuutensa nähtiin puolueen uudistushenkisten voittona.
Pachecon teemoina olivat itseluottamuksen palauttaminen costaricalaisille, valmistautuminen globalisaatioon ja korruption ja köyhyyden kitkeminen.