cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teekkari
Teekkarikulttuuri
Teekkarit saavat käyttää teekkarilakkia vuosittain toukokuun alusta syyskuun loppuun. Muuna aikana lakkia saa käyttää vain esimerkiksi ekskursioilla, itsenäisyyspäivän soihtukulkueessa sekä vappulehden myynnissä. Yleensä tätä varten tarvitsee anoa erityistä lupaa ylioppilaskunnalta, joka määrittää, mikä on sopiva tilanne käyttää lakkia kesäkauden ulkopuolella. Eri teknillisten yliopistojen lakit ovat erilaisia, ja esimerkiksi Oulun teekkarilakissa on vaikutteita neljän tuulen hatusta (tupsu lähtee reunasta). Lakin kokardina käytetään teknillisissä yliopistoissa ylioppilaskunnan kokardia ja monialaisissa yliopistoissa teekkariyhdistyksen tai killan kokardia.
Vapun lähestyessä teekkarit näkyvät kaupunkikuvassa erityisesti vappulehtiä myymässä. Otaniemen teekkarit kauppaavat parittomina vuosina Äpyä ja parillisina Julkkua. Tampereella Tampilla on pitkät perinteet. Muita teekkarien tekemiä vappulehtiä ovat Oulussa arkkitehtuurin opiskelijoiden Ööpinen, Lappeenrannassa Hässi, Vaasassa Wapina ja Turussa Pönkeli. Vapun viettoon kuuluvat nykyään myös olennaisesti wappuradiot; Otaniemessä Radiodiodi, Tampereella Rakkauden wappuradio, Lappeenrannassa Norpparadio ja Oulussa Rattoradio.
Teekkarilakki
thumb|right|Tamperelainen teekkarilakki.
Teekkarilakki on ylioppilaslakkia muistuttava päähine, jota teekkarit käyttävät ensimmäisen opiskeluvuotensa vapusta lähtien. Lakkia käytetään ainakin Suomessa ja Ruotsissa. Suomessa lakki on valkoinen ja sen oikealle puolelle on kiinnitetty tupsullinen naru. Naru ja tupsu ovat mustaa silkkiä.
Lakin käyttämisestä on määritelty yksityiskohtaisella ohjesäännöllä, joita Suomessa ylläpitävät kunkin teknillisen yliopiston ylioppilaskunta tai monialaisen yliopiston tapauksessa teekkariyhdistys. Yleisen säännön mukaan teekkarilakki on kesälakki, jonka käyttöaika alkaa vappuna ja päättyy syksyllä lakinlaskijaisiin. Lakin ulkomuoto, lakin käyttöön liittyvät perinteet ja lakkia koskevat säännöt vaihtelevat jonkin verran paikkakunnittain.
Teekkarihaalari
Teekkarihaalari on teekkarien käyttämä asuste opiskelijatapahtumissa. Teekkarihaalari on helppo asuvalinta erilaisiin opiskelijatilaisuuksiin ja haalareilla voi suojata alla olevia vaatteita lialta.
Haalareiden käyttötavoissa on eroja eri yhdistysten välillä. Jotkut teekkarit käyttävät haalareita yritysvierailuilla, toiset suosivat virallisempaa pukeutumista. Myös yritysvierailun luonne saattaa vaikuttaa haalarien käyttöön: esimerkiksi Otaniemessä on tapana, että haalarit puetaan päälle yritysvierailuille lähinnä silloin, kun vierailut ovat osa pidempää matkaa, esimerkiksi muualle Suomeen kohdistuvaa parin päivän ekskursiota.
Haalariin kerätään usein kangasmerkkejä muistoiksi eri opiskelijatapahtumista ja niissä tavatuista muista opiskelijoista, joiden kanssa merkkejä on vaihdettu. Lisäksi monet yritykset jakavat opiskelijoille ilmaisia promootiomerkkejä messuilla ja yritysvierailuilla. Haalarimerkit ovat tärkein tapa modifioida opiskelijahaalareita, ja merkitön haalari voidaan nähdä passiivisuuden osoituksena. Joissain piireissä esiintyy myös kavereiden haalareihin piirtämistä ja kirjoittamista, etenkin haalareiden värin ollessa vaalea.
Haalarien väritys ja selässä oleva killan logo ilmaisee kantajansa opiskelupaikan sekä koulutusohjelman. Joissakin opiskelijapiireissä on tapana vaihtaa osa haalarin lahkeesta tai hihasta tyttö- tai poikaystävän, tai muuten tärkeän ihmisen kanssa. Ohjelmaa vaihdettaessa on mahdollista ommella uusien ja vanhojen haalareiden osia yhteen esimerkiksi siten, että ylä- ja alaosa tai eri lahkeet ovat erivärisiä.
Haalarit olivat tuttuja teekkareille tehtaissa ja rakennustyömailla jo 1900-luvun alkupuoliskolla, mutta varsinaiset teekkarihaalarit saivat alkunsa, kun vuonna 1959 opintonsa aloittaneiden vuorimiesten ryhmä Oopperan ystävät hankki itselleen omat haalarit, joita voi kutsua kurssihaalareiksi. Vuonna 1966 teekkarit järjestivät tempaussarjan Temppu'66, joka liittyi TKK:n muuttoon Helsingistä Otaniemeen. Tempauksessa käytettiin keskiruskeaa puuvillahaalaria. Eriväriset kiltahaalarit tulivat käyttöön 1980-luvulla. Haalarien käyttö on Suomessa levinnyt kattavasti myös muiden opiskelijoiden keskuuteen.
Laulut
Teekkareiden ensimmäinen laulukirja julkaistiin 1929. Sen aikalaiskritiikissä arveltiin ”riettaalla hengellä laadittujen laulujen herättävän inhoa ja kauhua vakavasti ajattelevissa piireissä”.
Teekkarihymni on perinteikäs teekkarilaulu, joka on tapana laulaa teekkaritapahtumissa vuorokauden vaihtuessa. Tempo, toistojen määrä ja nykyisin myös ensimmäisen säkeen sanat vaihtelevat paikkakunnittain. Hymni on sanoitettu 1800-luvun lopulla tai 1900-luvun alussa, mutta alkuperä on hämärän peitossa. 1940-luvulla fukseille on kerrottu sen sanojen löytyneen Tampereella 1918 kaatuneen teekkarin taskusta. Toisen versioiden mukaan laulu on sepitettu Turkin sodan tai jo Krimin sodan aikana. Toisaalta kuplettilaulaja Affu Tanner on väittänyt tehneensä sanat 1912 ryyppäjäisten aikana. Laulusta on kuitenkin todisteita jo Paavo Koposen teekkarihistoriikista ja lisäksi laulun alun sanat löytyvät jo teekkareiden laskiaiskulkuetta käsittelevästä Helsingin Sanomien uutisesta vuodelta 1907. Asiaa tutkinut Tommi Syrjänen uskoo laulun syntyneen vuosien 1902–1905 välillä. Lähtökohtana olisi ollut 1900-luvun alussa suosittu laulu, joka on kuitenkin vaipunut unohduksiin.
Teekkarihymnin alkuperäisen version ensimmäinen säe kuului: "Yö kuin sielu neekerin on pimiä.". Tämä nähtiin ongelmallisena neekeri-sanan käytön vuoksi. Syksyllä 2015 Tekniikan Akateemisten Teekkarivaliokunta kehotti teekkareita jättämään neekeri-sanan laulamatta. Aalto-yliopiston ylioppilaskunta antoi myös syksyllä 2016 lausunnon, että teekkarihymnin sanat eivät heijasta ylioppilaskunnan arvoja. Nykyisin teekkarihymnin alku vaihtelee paikkakunnittain: Tampereella, Turussa ja Otaniemessä ensimmäinen säe kuuluu "yö kuin sielu teekkarin on pimiä", Lappeenrannassa "yö jo Saimaan ylle alkaa hiipiä" ja Oulussa "yö kuin kaamos pohjoisen on pimiä".
Rakennusneuvos
Rakennusneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 5. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1943 rakennusmestari Kaarlo Angervuorelle. Vuosien 1918–2013 aikana rakennusneuvoksen arvonimi on myönnetty 181 henkilölle.
Mihail Bytškov
Mihail Ivanovitš Bytškov (22. toukokuuta 1926 Ljubertsy, Neuvostoliitto – 17. toukokuuta 1997) oli venäläinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea hyökkääjä. Hän pelasi 42 ottelua tehden 26 maalia Neuvostoliiton maajoukkueessa vuosina 1954, 1955 ja 1960. Bytškov pelasi 280 liigaottelua tehden 208 maalia Neuvostoliiton mestaruussarjassa. Bytškov pelasi jääkiekkoseurassa Krylja Sovetov.
Plombi
Plombi eli kaksipuolinen lyijysinetti oli keskiajalla ja uuden ajan alussa käytetty valvontamerkki, jota käytettiin etenkin tekstiileissä. Kangaskaupassa plombeja käytettiin kangaspakkojen merkitsemiseen 1200-luvulta aina 1600-luvulle saakka.
Plombit koostuvat kahdesta puolesta, joista toinen on reiällinen ja joista toisessa on tappi, jotka taivutetaan yhteen niin että kangas jää väliin. Plombi niitattiin yhteen alasimella tai erityisillä pihdeillä, jolloin sen pintaan jäi haluttu kuvio. Tekstiilipakkojen plombeissa kaupunkien ja kiltojen vaakunat ovat yleisiä kuva-aiheita. Joissakin plombeissa puolestaan on kankaan laadusta ja koosta kertovia tekstejä ja numeroita, valmistajan tai omistajan nimi tai muita tietoja. Plombin koko on myös voinut suoraan kertoa kankaan laadusta: pienet sinetit ovat voineet kuulua hienompaan kankaaseen, kuten silkkiin, kun taas isompia plombeja on voitu käyttää raskaammissa kangaslaaduissa. Isomman pääsinetin lisäksi kankaassa on voinut olla myös pienempiä, lisäinformaatiota antavia plombeja.
Vihreän timantin metsästys
Vihreän timantin metsästys on yhdysvaltalainen seikkailuelokuva vuodelta 1984, jonka on ohjannut Robert Zemeckis. Se toi naispääosaa näytelleen Kathleen Turnerin suuren yleisön tietoisuuteen. Hän esittää siinä seikkailukertomusten kirjoittajaa Joan Wilderiä, joka ei ole omassa elämässään kokenut minkäänlaisia seikkailuja. Elokuvassa Wilder lähtee Kolumbian viidakoihin pelastamaan pulaan joutunutta sisartaan, joutuen kohdakkain eksoottisia lintuja salakuljettavaan Jack T. Coltoniin, jonka kanssa heidän välille alkaa romanssi orastamaan. Jatko-osa, Niilin jalokivi, julkaistiin 1985.
Turner sai osastaan Los Angeles Film Critics Associationin palkinnon, mutta ei päässyt vielä Oscar-ehdokkaaksi.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen luonnehtii Vihreän timantin metsästystä rennoksi, nokkelaaksi ja riemukkaaksi ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever ihastelee näyttelijöiden välistä kemiaa ja nokkelaa dialogia ja antaa elokuvalle kolme tähteä neljästä.
Nicaraguan vaakuna
Vaakunan kolmio on tasa-arvon, oikeuden ja totuuden symboli. Kuvan kahden meren välissä olevat viisi vuorta kuvaavat liittovaltion viittä jäsenmaata. Fryygialaismyssy ja sen yläpuolella oleva sateenkaari symboloivat toivoa ja vapautta.
Kolmion ympärillä kiertävät tekstit "Republica de Nicaragua" ja "America Central", suomeksi "Nicaraguan tasavalta" ja "Keski-Amerikka".
Anshelm Alestalo
Anshelm Alestalo (26. maaliskuuta 1880 Kokkola – 28. heinäkuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja kansanedustaja.
Anshelm Alestalo suoritti maanviljelyskoulun 1902 ja työskenteli maanviljelijänä Ulvilassa vuodesta 1906. Hän nousi eduskuntaan alun perin varasijalta Bjarne Westermarckin tilalle 13. helmikuuta 1923 ja toimi maalaisliiton edustajana Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä 1923–1939 ja 1945–1948. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosien 1925 ja 1931 vaaleissa.
Alestalo toimi myös Ulvilan kuntakokouksen puheenjohtajana ja kunnanvaltuutettuna, Valtion viljavaraston johtokunnassa sekä useiden satakuntalaisten liittojen ja yhdistysten hallituksissa. Hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi 1940.
Betriebssportgemeinschaft
Betriebssportgemeinschaft oli Saksassa käytössä ollut urheiluseurojen järjestäytymismuoto.
Itä-Saksassa
Järjestelmää käytettiin erityisesti Itä-Saksassa, jossa valtio rahoitti urheiluseurojen toiminnan yksityisen rahoituksen sijaan. Seurojen nimityksissä käytettiin myös valtion antamia nimityksiä, kuten ASV, SG, HSG tai SSG. Seurat saivat tukea kokonsa mukaan, joten suuret BSG-seurat, joissa oli useita jaostoja, olivat suosittuja. BSG-seuroille annettiin standardinimi seuraavanlaisesti:
Warrenin piirikunta (Mississippi)
Warrenin piirikunta on Yhdysvaltojen Mississippiin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 46 176 vuonna 2018 ja sen pinta-ala on 1 600 neliökilometriä. Vicksburg on piirikunnan hallintokeskus ja väkiluvultaan suurin kaupunki.
Piirikunta perustettiin vuonna 1809. Yhdysvaltain sisällissodan aikana siellä käytiin Vicksburgin taistelu.
Väestö
Warrenin piirikunnan asukkaista 50,2 prosenttia on mustia ja 47,7 prosenttia valkoisia. 99,7 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 38,2 vuotta.
Li Jiawei
thumb|right|270px|Li vuonna 2007 Olivia Li Jiawei (s. 9. elokuuta 1981, Peking, Kiina) on singaporelainen ammattilaisuransa lopettanut pöytätennispelaaja, olympiamitalisti ja maailmanmestari. Hän saavutti olympiahopeaa Pekingin olympialaisissa 2008 ja pronssia Lontoon olympialaisissa 2012. Kumpikin mitali tuli joukkuekilpailussa. Li oli parhaimmillaan ITTF:n rankingissa kolmas joulukuussa 2005.
Li syntyi 9. elokuuta 1981 Pekingissä Kiinassa. 14-vuotiaana hän pääsi harjoittelemaan Foreign Sports Talent Scheme -ohjelman perusteella Singaporeen siten, että hän kävi kerran vuodessa tapaamassa vanhempiaan Kiinassa. 18-vuotiaana hän sai Singaporen kansalaisuuden.
Ammattilaisura
Vuonna 2000 Li oli ITTF:n rankingissa sijalla 18. Hän osallistui samana vuonna Sydneyn olympialaisissa kaksin- ja nelinpeliin. Kaksinpelissä hän kohtasi ensimmäisellä kierroksella itävaltalaisen Jia Liun, joka voitti 3–1. Toisella kierroksella tuleva olympiavoittaja, kiinalainen Wang Nan voitti Lin 3–2. Nelinpelissä hänen parinsa oli Jing Jun Hong. Singaporelaispari pääsi suoraan pudotuspeleihin. He hävisivät neljännesvälierävaiheessa kroatialaisille Eldijana Bentsenille ja Tamara Borošille 3–2.
Vuoden 2002 Kansainyhteisön kisoissa hän saavutti kolme kultaa, kun hän voitti nelinpelin, sekanelinpelin ja joukkuekilpailun. Kaksinpelissä hän oli toinen.
Ateenan olympialaisissa 2004 Li osallistui kaksin- ja nelinpeliin. Kaksinpelissä Li pääsi aloittamaan kolmannelta kierrokselta, jolla hän voitti kanadalaisen Petra Cadan 4–0. Neljännesvälierissä Li voitti japanilaisen Aya Umemuran 4–2 ja puolivälierissä kiinalaisen Wang Nanin 4–1. Välieräottelussa pohjoiskorealainen Kim Hyang-Mi voitti Lin 4–3. Pronssiottelussa eteläkorealainen Kim Gyeong-A oli parempi erin 4–1. Nelinpelissä Li pelasi Jing Jun Hongin parina Singaporen kakkosparina. Singaporelaispari hävisi eteläkorealaiselle parille Kim Bok Rae-Kim Kyung-Ah 4–3.
Kansainyhteisön kisoissa 2006 Li voitti naisten nelinpelin sekä joukkuepelin. Sekanelinpelissä ja kaksinpelissä hän oli toinen. Zagrebin maailmanmestaruuskilpailuissa 2017 Li saavutti pronssia nelinpelissä.
Pekingin olympialaisissa 2008 Li kilpaili sekä kaksinpelissä että joukkuekilpailussa. Kaksinpelissä Li aloitti kolmannelta kierrokselta, jossa hän kohtasi kroatialaisen Tamara Borošin. Li voitti ottelun erin 4–1. Neljännesvälierissä Li voitti hongkongilaisen Lin Ling 4–3 ja puolivälierissä yhdysvaltalaisen Chen Wangin 4–1. Välierissä hallitseva ja myös tuleva olympiavoittaja, kiinalainen Zhang Yining voitti Lin 4–1. Pronssiottelussa kiinalainen Guo Yue oli parempi erin 4–2, joten Li jäi toisen kerran peräkkäin olympialaisten kaksinpelissä neljänneksi. Joukkuekilpailussa Singapore kohtasi alkuerissä Alankomaat ja Nigerian. Li voitti kumpaakin alkuerävastustajaa vastaan yhden ottelun. Välierissä Singapore kohtasi Etelä-Korean. Li hävisi oman ottelunsa Kim Gyeong-Alle 3–2, mutta Singapore eteni loppuotteluun Kiinaa vastaan voitoin 3–2. Loppuottelussa Li hävisi jälleen Zhang Yiningille, nyt luvuin 3–1. Kiina voitti lopulta myös joukkuekilpailun olympiakultaa Singaporen jäädessä hopealle. Samana vuonna Li saavutti Kantonin MM-kilpailuissa joukkuepelin hopeaa.
Sangjun taistelu (1592)
Sangjun taistelu oli yksi ensimmäisistä taisteluista Toyotomi Hideyoshin 1500-luvun lopussa aloittamassa Korean kampanjassa. Taistelu sai alkunsa korealaisten yrityksestä pysäyttää japanilaisten eteneminen, ja estää Chungjun linnoituksen valtaus.
Li Jiawei
Ammattilaisura
Kansainyhteisön kisoissa 2010 Li voitti naisten kaksinpelin sekä saavutti hopeaa joukkuepelissä. Sekanelinpelissä ja kaksinpelissä hän jäi puolivälieriin. Samana vuonna hän saavutti maailmanmestaruuden Moskovan MM-kilpailuissa joukkuekilpailussa.
Sangjun taistelu (1592)
Taistelun kulku
Kenraali Yi Il oli kerännyt 900 maanviljelijän joukon pienen ratsumiesryhmänsä lisäksi, ja valmistautui kohtaamaan japanilaiset pienellä kukkulalla Sangjun lähellä. Kun viestinviejä saapui kertomaan suuren japanilaisarmeijan lähestymisestä, Yi teloitti hänet. Hän ei joko uskonut miehen viestiä, tai ei halunnut tämän laskevan miestensä taistelutahtoa.
Il lähetti tiedustelijansa paikantamaan japanilaisten sijainnin, mutta nämä menehtyivät japanilaisten käsissä. Il oletti vihollistensa olleen lähellä, ja pian Konishi Yukinagan armeija ilmestyi metsästä. Konishi komensi joukkonsa ampumaan arkebuuseilla vuoroissa, ja samalla jakoi joukkojansa saartaakseen korealaiset. Korealaiset vastasivat tulitukseen jousin, mutta eivät päässeet yhtä tehokkaaseen tulokseen. Sekasortoon joutunut korealaisten armeija pakeni pian kenraali Yi Il mukanaan. Il riensi ilmoittamaan japanilaisten etenemisestä edelleen kenraali Sin Ipille Chungjuun.
Anders Fredrik Skjöldebrand
pienoiskuva|Anders Fredrik Skjöldebrand. Anders Fredrik Skjöldebrand (1757–1834 ) oli ruotsalainen kreivi, kenraali ja kirjailija. Hän edusti Ruotsia Haminan rauhanneuvotteluissa. Hän oli valtioneuvoston jäsen 1815–1828. Skjöldebrand julkaisi matkakertomuksia Voyage pittoresque au Cap du Nord, avec gravures (1801–1802), joka kuvaa hänen matkaansa 1798–1799 italialaisen Giuseppe Acerbin kanssa Suomen kautta Nordkapiin, ja Description des cataractes et du canal de Trollhätta avec gravures (1804). Lisäksi hän julkaisi näytelmiä, satuja ynnä muuta. Hän on säveltänyt musiikin useisiin näytelmiinsä. Henrik Schück on julkaissut 1904 Skjödebrandin omaa aikaansa valaisevat muistelmat, joiden tiedot eivät kuitenkaan aina ole luotettavia.
Li Jiawei
Ammattilaisura
Lontoon olympialaisissa 2012 Li kilpaili vain naisten joukkuekilpailussa. Ensimmäisellä kierroksella Li pelasi nelinpelissä Wang Yuegun kanssa voittaen puolalaisen parin Katarzyna Grzybowska-Natalia Partyka 3–0. Singapore voitti Puolan yhteispistein 3–1. Puolivälierissä Li pelasi jälleen vain nelinpeliottelun Wangin kanssa. He voittivat Ri Mi-gyongin ja Kim Jongin 3–1. Välierissä Wang-Li hävisivät japanilaiselle parille Kasumi Ishikawa-Sayaka Hirano. Pronssiottelussa Li pelasi kaksinpelin eteläkorealaista Seok Ha-jungia vastaan voittaen 3–1. Pronssiottelun nelinpelissä Li ja Wang voittivat Seokin ja Dang Ye-Seon 3–1. Sama vuonna hän saavutti MM-hopeaa Dortmundin MM-kilpailuissa joukkuekilpailussa.
Aleksejevka
Aleksejevka on kaupunki Belgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Doniin laskevan Tihaja Sosna -joen rannalla 306 kilometriä Belgorodista itään. Kaupunki on Aleksejevkan piirin keskus. Sen läpi kulkee Liskin ja Valuikin välinen rautatie (Aleksejevkan asema). Asukkaita on 39 000 henkeä (vuonna 2010).
Aleksejevkan kylä tunnetaan vuodesta 1685 lähtien. Vuonna 1829 paikallinen maaorja keksi tavan puristaa auringonkukkaöljyä, ja vuonna 1833 kylään perustettiin Venäjän ensimmäinen öljynpuristamo. 1800-luvun lopussa Aleksejevka oli väkiluvultaan Venäjän suurimpia kyliä. Vuonna 1954 siitä tuli kaupunki. Nykyään kaupungissa on elintarvike- ja koneenrakennusteollisuutta.
Maailman vahvin mies -kilpailu
Maailman vahvin mies -kilpailu on vuosittain järjestettävä voimamieskilpailu, jonka voittaja kruunataan Maailman vahvimmaksi mieheksi. Kilpailu koostuu erilaisista voimaa vaativista lajeista, joista sijoitusten mukaan saatavia yhteispisteitä eniten kerännyt kilpailija on voittaja.
Ensimmäisen kerran maailman vahvimman miehen tittelistä kilpailtiin vuonna 1977 ja kolmena ensimmäisenä vuonna kilpailupaikkana toimi Universal Studios Kaliforniassa. Alkuaikoina osanottajat olivat pääasiassa amerikkalaisia, mutta kun 1980-luvun alkupuolella alettiin kilpailuja järjestää Yhdysvaltain ulkopuolella, alkoi Pohjois-Euroopan maiden menestyskulku.
Kilpailut järjestää International Federation of Strength Athletes (IFSA). Vuodesta 2001 lähtien on Vahvin mies -kilpailujen rinnalta järjestetty myös Maailman vahvin nainen -mittelö.
Marieberg (Tukholma)
thumb|200px|Tornitalo [[DN-skrapan hallitsee Mariebergin maisemakuvaa.]]
Marieberg on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee Kungsholmenin kaupunginosa-alueella, Kungsholmenin saarella, Tukholman keskustan tuntumassa. Vuonna 2004 kaupunginosassa oli 2 637 asukasta. Maa-alaltaan se on 0,66 neliökilometrin suuruinen.
Marieberg muodostettiin omaksi kaupunginosakseen vuonna 1938. Nykyisin sen maisemaa hallitsee 84 metrin korkeuteen kohoava tornitalo DN-skrapan, jota majoittavat lehtien Dagens Nyheter ja Expressen toimitukset. Mariebergissä sijaitsevat myös Ruotsin kansallisarkisto sekä Tukholman opettajakorkeakoulu.
thumb|left|Tukholman opettajakorkeakoulun päärakennus Mariebergissä. Se on entinen Konradsbergin mielisaaralan, Ruotsin ensimmäisen mielisairaalan, päärakennus.
Jānis Reinis
Jānis Reinis (13. joulukuuta 1960 Obeliai – 26. elokuuta 2016 ) oli latvialainen näyttelijä. Hän esiintyi esimerkiksi Latvian kansallisteatterissa ja lisäksi lukuisissa elokuvissa, joiden joukossa ovat olleet Uusi äiti (1996), Baiga vasara (2000), Rīgas sargi (2007) ja The Courageous Heart of Irena Sendler (2009).
Olivia Tennet
Olivia Tennet (s. 4. tammikuuta 1991 Auckland, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen näyttelijä ja tanssija, joka tunnetaan Tuesday Warnerin roolista televisiosarjassa Shortland Street.
Ura
Tennet aloitti näyttelemisen Xena-televisiosarjan myötä vuonna 1999, jonka jälkeen hän esiintyi elokuvissa, kuten Kids World, Watermark ja Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia. Elokuvasta Kids World Tennet palkittiin Film-palkinnolla parhaana nuorena näyttelijänä. Sittemmin vuodesta 2005 lähtien hän on näytellyt pelkästään televisiosarjoissa ja nousi julkisuuteen uusiseelantilaisen saippuasarjan Shortland Streetin myötä, jossa Tennet näytteli Tuesday Warneria vuosina 2007–2008. Sarjan jälkeen hän sai pääroolin Disneyn sarjasta Power Rangers: RPM, jossa Tennet näyttelee Power Rangereiden mentoria tohtori K:ta.
Näyttelemisen ohella Tennet opiskelee tanssimista Victoria Phillipsin jazz-akatemiassa. Opiskelun ohella hän myös opettaa tanssimista. Tennet tanssii jazztanssia, balettia, steppiä ja hiphoppia.
Saamelaisten historia
Saamelaisten historia juontaa muiden uralilaisten kansojen tavoin Volgan seudulle, nykyisen Venäjän alueelle. Saamelaisten juuret ovat kivikaudella tekstiilikeramiikkaa valmistaneissa ihmisissä, jotka alkoivat liikkua uralilaisten kielten alkukodista, Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta luoteeseen toisen vuosituhannen toisella ja kolmannella neljänneksellä ennen ajanlaskun alkua. Ryhmät käyttivät siirtymiseensä ikivanhoja, jo vuosituhansia käytössä olleita Pohjois-Venäjän jokireittejä. Kielellisesti he olivat länsiuralilaisia. Suomeen nämä ryhmät saapuivat noin 1600 tai 1500 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Näiden yhteisöjen Sisä-Suomen järvialueelle päätyneistä jäsenistä muodostuivat myöhemmin saamelaiset.
Tekstiilikeramiikan levinneisyyden perusteella näiden, alun perin samaa kieltä puhuneiden yhteisöjen jäseniä, jäi myös Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimaille ja myös vielä edemmäs itään ja kaakkoon. Näistä kansoista kaikki muut paitsi saamelaiset ovat sulautuneet historian saatossa joko slaavilaisiin, itämerensuomalaisiin tai muihin suomalais-ugrilaisiin kansoihin. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että valtaosa Suomeen vaeltaneista saamelaisten esivanhemmista ei siirtynyt muualle suomalaisten esivanhempien saapuessa maahan noin 800-luvulla eaa., vaan he vaihtoivat kielensä ajan saatossa itämerensuomeksi.
Keskeisiä vaiheita saamelaisten historiassa ovat siirtyminen keräilystä poronhoitoon, Ruotsin ja Norjan sekä suomalaisten ja venäläisperäisten pomorien ja karjalaisten tulo asuttamaan ja viljelemään maata, heidän tuomansa kulkutaudit ja kristinusko. Myöhemmin on saamelaisuutta pyritty jopa hävittämään. Nykyään vähemmistökansojen kulttuureja ja kieliä on ryhdytty elvyttämään.
Saamelaisten ja saamen kielen alkuperä
Länsiuralilaisia kieliä puhuvia ja tekstiilikeramiikkaa valmistaneita ihmisiä alkoi liikkua Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta luoteeseen toisen vuosituhannen toisella ja kolmannella neljänneksellä ennen ajanlaskun alkua. Ryhmät käyttivät siirtymiseensä ikivanhoja, jo vuosituhansia käytössä olleita Pohjois-Venäjän jokireittejä. Näiden ihmisten Sisä-Suomen järvialueelle päätyneistä jäsenistä muodostuivat myöhemmin saamelaiset. Tekstiilikeramiikan levinneisyyden perusteella näiden, alun perin samaa kieltä puhuneiden yhteisöjen jäseniä jäi myös Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimaille ja myös vielä edemmäs itään ja kaakkoon. Näistä kansoista kaikki muut paitsi saamelaiset ovat sulautuneet historian saatossa joko slaavilaisiin, itämerensuomalaisiin tai muihin suomalais-ugrilaisiin kansoihin.
Kielentutkija Ante Aikio on vuonna 2007 ja 2012 esittänyt, että kantasaamen kieli kehittyi suppeahkolla alueella Etelä-Suomessa ja levisi pohjoiseen Fennoskandiaan vasta esiroomalaisen rautakauden kuluessa (noin 650–0 eaa.). Etelä-Suomessa suomen ja itämerensuomen tavoin uralilaisiin kieliin kuuluneeseen kantasaameen vaikutti tuntematon, ei uralilainen ja ei-indoeurooppalainen substraattikieli.
Jo nykyisessä eteläisessä Suomessa tai jossakin Suomesta Karjalaan ulottuvalla alueella syntyi myös saamelaisten nykyinen omankielinen kansallisuuden nimitys. Se on alkujaan sama sana kuin hämäläisten suomalaisten omakielinen nimitys "hämäläiset".
Kun kantasaame levisi pohjoiseen, tapahtui siellä asuneiden, toisen tuntemattoman paleoeurooppalaisen kielen puhujien kielenvaihto ja saamelaiset etnisenä ryhmänä nykyisessä mielessä muodostuivat. Myös näistä nykyisen lapin alueella puhutuista tuntemattomista kielestä jäi nykyisiin saamelaiskieliin runsaasti lainasanoja, joista monet liittyvät etenkin paikallisiin luonnonoloihin.
Mainintoja saamelaisista viikinkiajalla
thumb|270px|vasen|Lappalaisia metsästämässä. Piirtäjänä [[Olaus Magnus vuonna 1555.]] Saamelaisten historiaa viikinkiajalta tunnetaan muiden kirjoittamien lähteiden kautta, saamelaisilla ei omaa kirjallisuuttaan vielä tuolloin ollut. Viikinkiaikana saamelaisten asuinalue ulottui nykyistä etelämmäksi. Saamelaiset tulivat useimmiten hyvin toimeen skandinaavien kanssa. Saamelaisia tiedetään kirjallisten lähteiden ja hautalöytöjen perusteella muuttaneen Islantiin. Skandinaavit ja saamelaiset myös avioituivat keskenään. Harald Kaunotukka avioitui Snæfríðr-nimisen saamelaisnaisen kanssa, joka oli puolestaan Svási-nimisen saamelaispäällikön tytär. Selkein erotus saamelaisten ja skandinaavien välillä kielen ohella oli metsästys ja keräily, joka oli tuolloin saamelaisten erikoisuus. Saamelaiset myivät metsästämiensä eläinten nahkoja skandinaaveille ja paikoittain skandinaavihallitsijat verottivat heitä nahoilla.
Skandinavian niemimaalla saamelaisväestön asuinalue on ulottunut Keski-Ruotsin Taalainmaalle ja Jämtlandiin asti. Tästä aiheesta ks. erityisesti ruotsalaisen arkeologin Inger Zachrissons töitä (ks. alh.). (Katso myös: Limes norrlandicus)
Saamelaisalue historiallisella ajalla
Tietoja saamelaisista on historialliselta ajalta eteläisestä Suomesta. Lähes koko Suomesta, ei vain Pohjois-Suomesta, tavataan saamelaisperäisiä paikannimiä ja lainasanoja. Saamea puhuttiin vielä 1400-luvulla Etelä-Pohjanmaalla, 1500-luvulla Järvi-Suomessa ja 1600-luvulla Kainuussa.
Oulujärven alueella saamelaisasutusta on ollut perimätiedon mukaan viimeksi 1600-luvulla, vielä Ruotsin kruunun alaisten suomalaisten ja Venäjän alaisten karjalaisten käymien rappasotien jälkeen.
Keminsaamelaisia tiedetään olleen Kittilässä, Sodankylässä, Sallassa ja Kuusamossa 1500-luvulta 1700-luvulle. 1700–1800-luvulla tapahtui kuitenkin kielellinen sulautuminen suomenkielisiin uudisasukkaisiin.
Myös nykyään Venäjään kuuluvassa Karjalassa tiedetään sekä historiallisten lähteiden että paikannimien perusteella asuneen saamelaisia nykyistä paljon etelämpänä.
Saamelaiset, lappalaiset ja lappilaiset
thumb|200px|Saamelainen reessä, taustalla revontulet. [[Maamme-kirjan kuvitusta vuodelta 1876.]]
Andreas Wagenhaus
thumb Andreas Wagenhaus (s. 24. lokakuuta 1964) on entinen saksalainen jalkapalloilija, Hän pelasi saksan Bundesligassa Dynamo Dresdenin paidassa. Itä-Saksan jalkapallomaajoukkueessa hän pelasi kolme ottelua, joiden joukossa oli maajoukkueen viimeinen ottelu.
Saamelaisten historia
Saamelaiset, lappalaiset ja lappilaiset
Lappalainen on ulkopuolisten antama nimitys saamelaisille. Saamelainen (sápmi) taas on saamelaisten omakielinen sana, jolla on vastineensa kaikissa saamen kielissä. Tämä todistaa sen hyvin vanhaksi. Kirjallisista lähteistä se löytynee ensimmäistä kertaa 1600-luvulla Johannes Schefferuksen esiin tuomana. Suomesta löytyy mainintoja 1800-luvun lehdistä, että "lappalaiset" käyttivät itsestään saame-nimitystä. Nimitys yleistyi saamelaisten oman poliittisen aktiivisuuden lisäännyttyä Ruotsissa ja Norjassa 1900-luvun alusta alkaen ja Suomessa II maailmansodan jälkeen. Lappalainen säilyi suomen yleiskielessä vallitsevana nimityksenä kuitenkin 1980-luvulle asti. Nykyään sanaa lappalainen merkityksessä saamelainen pidetään halventavana. Lappilainen taas tarkoittaa Lapissa asuvaa ihmistä riippumatta hänen etnisyydestään.
Kokin-wakashū
Kokin-wakashū (, "muinaisen ja nykyajan waka-kokoelma"), lyhennetty usein Kokin-shū, on japanilainen varhainen Heian-kauden waka-runojen keisarillinen antologia. Sen pani alulle keisari Uda (hallitsi 887–897) ja sen tilasi hänen poikansa keisari Daigo (hallitsi 897–930) noin vuonna 905. Sen valmis muoto on noin vuodelta 920, vaikka useiden historiallisten lähteiden mukaan viimeinen runo lisättiinkin kokoelmaan vuonna 914. Antologian kokoajat olivat neljä hovirunoilijaa: tehtävän johtaja Ki no Tsurayuki, Ki no Tomonori (joka kuoli ennen teoksen valmistumista), Ōshikōchi Mitsune ja Mibu no Tadamine.
Saamelaisten historia
Saamelaiset, lappalaiset ja lappilaiset
Historiantutkija Jukka Korpelan mukaan keskiajan kirjallisissa lähteissä ”lappalaiset” olisi sen sijaan yleisnimitys erämaaseutujen asukkaille, jotka eivät todellisuudessa olleet kielellisesti, kulttuurisesti tai elinkeinoiltaan yhdenmukaista joukkoa. Lappalainen ei tämän mukaan olisi saamelaisen synonyymi. Tätä käsitystä on arvostellut Veli-Pekka Lehtola. Myös Ante Aikio katsoo eteläisen Suomen lappalaisten olleen saamelaisia. Perusteena tälle on, että saamea puhuvaa väestöä on paikannimistöstä päätellen asunut miltei koko Suomen alueella, jopa Uudellamaalla.
Lapin valtiollisten rajojen muotoutuminen
Ruotsin, Norjan ja Venäjän (alun perin Novgorodin) saamelaisilta kantamat verot toimivat perustana Lapin valtiollisten rajojen muotoutumiselle. Keskiajalla Ruotsi verotti viittä lapinmaata eli Kemin, Tornion, Luulajan, Piitimen ja Uumajan Lappia sekä lisäksi Jäämeren Lappia Tiitisvuonosta Varankiin. Kuningas Maunu Ladonlukko (1275–1290) uskoi veronkannon ns. pirkkamiehille.
Norja verotti keskiajalla Jäämeren rannikon lapinkyliä Snåasesta Varankiin, Koltan Lappia ja Kuolan Lappia sekä sisämaan lapinkyliä Rounalasta Inariin.
Novgorod kantoi keskiajalla veroja Koltan Lapista, Kuolan Lapista ja Kemin Lapista (lukuun ottamatta Kittilää) sekä Jäämeren Lapissa Varangista Malankivuonoon ja Tornion Lapissa Utsjoelta Koutokeinoon.
Useimmat lapinkylät joutuivat maksamaan veroja kahdelle valtakunnalle ja monet jopa kolmelle. Tilanne alkoi muuttua uuden ajan alussa. Valtiot alkoivat veronkannon sijasta pyrkiä Lapin todelliseen omistukseen. Tässä vaiheessa Ruotsi oli jo menettänyt verotusoikeutensa Malankivuonon eteläpuolella ja Norja oli lakannut kantamasta veroja Rounalasta. Täyssinän rauhassa vuonna 1595 Venäjä luovutti Ruotsille oikeutensa Jäämeren Lappiin, Tornion Lappiin ja Kemin Lappiin. Valtakuntien rajan piti kulkea Iivaarasta Inarijärven kautta Jäämereen Varangin ja Näätämön lapinkylien välistä. Koska rajaa ei kuitenkaan kyetty merkitsemään maastoon, Venäjä kantoi silti edelleen veroja Kemin Lapista.
Täyssinän rauhan jälkeen Ruotsi pyrki varmistamaan itselleen osan Jäämeren rannikosta. Vaatimuksesta jouduttiin kuitenkin luopumaan vuonna 1613 Knäredin rauhassa, jossa Tanska-Norja sai täyteen omistukseensa koko Jäämeren Lapin. Koska Venäjän kanssa hyviin suhteisiin pyrkinyt Tanska-Norja ei enää vuoden 1611 jälkeen kerännyt veroja Kuolan Lapista ja pääosasta Koltan Lappia, Venäjä puolestaan varmisti omistukseensa nämä alueet.
Knäredin rauhan jälkeen Lapissa oli kaksi yhteisaluetta: ruotsalais-norjalainen yhteisalue ja norjalais-venäläinen yhteisalue. Ruotsalais-norjalaiseen yhteisalueeseen kuuluivat Aviovaara, Koutokeino, Lappojärvi, Teno ja Utsjoki Tornion Lapista sekä Inari Kemin Lapista. Käytännössä Ruotsi hallitsi aluetta. Norjalais-venäläiseen yhteisalueeseen kuuluivat Koltan Lapista Näätämö, Paatsjoki ja Petsamo. Käytännössä Venäjä hallitsi aluetta. Vaikka pääosa Kemin Lappia kuuluikin Täyssinän rauhan jälkeen kiistattomasti Ruotsin omistukseen, sitä on Venäjän säilyttämän verotusoikeuden perusteella joskus nimitetty ruotsalais-venäläiseksi yhteisalueeksi ja Inaria vastaavasti ruotsalais-norjalais-venäläiseksi yhteisalueeksi.
Ruotsalais-norjalainen yhteisalue jaettiin vuonna 1751 Strömstadin sopimuksella. Ruotsin vaikean ulkopoliittisen tilanteen ja ruotsalaisten rajakomissaarien välinpitämättömyyden vuoksi Norja onnistui saamaan äärimmäisen edullisen sopimuksen, joka luovutti sen omistukseen Aviovaaran, Koutokeinon ja Lappojärven lapinkylät sekä puolet Tenon ja neljänneksen Utsjoen lapinkylistä.
Norjalais-venäläinen yhteisalue jaettiin vuonna 1826 Pietarin sopimuksella. Norja onnistui nytkin saamaan hyvin edullisen sopimuksen, joka takasi sen omistukseen Näätämön lapinkylän pohjoisosan ja Paatsjoen lapinkylän länsiosan. Näätämön eteläosa liitettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan.
Siirtyminen poronhoitoon
Jo ennen suurporonhoidon kehittymistä metsäsaamelaisten pyynti- ja keräilykulttuuri perustui vuotuiskiertoon. Talveksi yhden lapinkylän eli siidan muodostama yhteisö kokoontui yhteiseen talvikylään. Siidan rajat oli tarkasti määritelty ja valtiot tunnustivat niiden rajat ja omistusoikeuden 1700-luvulle saakka. Ajan keväästä syksyyn kukin perhe ja suku vietti taas omalla nautinta-alueellaan, jossa vaihtoi asuinpaikkaa kalastuksen ja metsästyksen tarpeiden mukaan.
Saamelaiset ovat käyttäneet kesytettyä peuraa eli poroa esimerkiksi tavaroiden kuljettamiseen jo pitkään. Pienimuotoista poronhoitoa on ollut ainakin Ruotsin tunturialueilla todennäköisesti jo 1400-luvulla. Eurooppalaisilla markkinoille saattoi kuitenkin myydä turkiksia lähes loputtomasti ja keskiajan lopulla peuran metsästys alkoi riistäytyä osalla alueista varsinaiseksi ryöstöpyynniksi. Aiemmin peuroja oli metsästetty jo kuoppien ja aitojen avulla, mutta nyt alettiin rakentaa tunturista toiseen ulottuvia jättiläisaitoja, joihin voitiin ajaa kokonainen peuralauma kerralla ja ottaa kaikki kiinni. Näin villipeura vähitellen katosi. Porojen hoitaminen oli tapa jatkaa vanhaa elinkeinoa. Suurporonhoito kehittyikin 1500- ja 1600-luvun vaihteessa, jolloin myös verottaja kiinnostui "lappalaisten" poromääristä. Suomen Lapissa suurporonhoidon arvellaan alkaneen 1700-luvulla ja Kuolan Lapissa vasta 1800-luvulla.
Poronhoito muutti perinteisen elämäntavan. Porotokkaa eli laumaa ei voinut jättää vartioimatta ja kun jäkälämaat vähenivät oman siidan alueella, alkoi kukin poronomistajaperhe muuttaa tokan mukana pitempiä matkoja kuin aiemmin. Suurporonhoito oli siis täyspaimentolaisuutta. Kesäksi lähdettiin jutamaan Jäämeren rannalle, missä oli vähemmän itikoita. Syksyllä oli teurastus, jolloin ruhot oli helppo viedä kauppaan ja tarpeelliset ostokset tehdä markkinoilla. Pienemmön tokan kanssa sitten kuljettiin syksyn tullen takaisin metsäalueille. Metsässä tuuli vähemmän ja hanki oli pehmeämpää kuin rannikolla, joten porojen oli helpompi kaivaa jäkälä esiin lumen alta. Jäkälä riitti paremmin ja näin säästyi myös rahaa, kun verottaja tuli talvikylään laskemaan omaisuuden silloin, kun poromäärä oli vuotuisesti pienimmillään.
Poronhoito muutti myös lapinkyläjärjestelmää tunturialueilla. Suurporonhoitajat valtasivat maata laidunalueiksi ja vaikuttivat siten muihinkin saamelaisiin. Yksityisomaisuudelle tuli enemmän merkitystä kuin aiemmin. Perinteisen neliömäisen metsäsaamelaisen lapinkylän rinnalle syntyi jopa satojen kilometrien pituisia pitkänmuotoisia porokyliä.
Porovarkauden katsotaan olleen normaali osa saamelaista poronhoitoa. Naapurilta ”lainattiin” poroja, koska tiedettiin myös toisen tekevän niin. Niin kauan kuin toiminta oli pientä, siitä ei juurikaan tullut riitoja ja ainakaan viranomaisten eteen asioita ei viety. Kuitenkin esimerkiksi suomalaista Moskua monet paheksuivat, koska hänen katsottiin keränneen suuren omaisuutensa suureksi osaksi epäilyttävillä keinoilla. Moskusta on tehty elokuvakin, vaikka hän on hahmona hyvin kiistanalainen: toisille erämiessankari, toisille itsekäs roisto.
Kokin-wakashū
Merkitys
Kokin-shū on ensimmäinen 21:stä keisarin pyynnöstä kootusta japanilaisen runouden kokoelmasta. Se oli aikansa runouden vaikutusvaltaisin teos, joka säänteli japanilaisen runouden muotoa aina 1800-luvun loppuun saakka. Se oli ensimmäinen antologia, joka jakautui vuodenaika- ja rakkausrunoihin. Kokin-shūn aloittama vuodenaikarunojen johtoasema jatkuu nykyäänkin haiku-perinteessä.
Saamelaisten historia
Saamelaisten käännyttäminen
Ensimmäiset kirkot oli rakennettu Jäämeren rannalle ja Pohjanlahdelle jo 1100-luvulla. Norjan merisaamelaiset katsottiin käännytetyiksi ainakin pintapuolisesti kristinuskoon 1500-lukuun mennessä. Ruotsin valtakunnassa käännyttäminen voimistui puhdasoppisuuden ajalla 1600-luvun alussa Kaarle IX:n tehostaessa pappien toimintaa Lapissa ja rakennuttaessa kirkkoja. Kruunulle työ oli tärkeää, koska sen myötä katsottiin lunastettavan myös omistus- ja verotusoikeus alueisiin. Papit asuivat kuitenkin pitkään Lapin ulkopuolella ja kävivät harvoin talvikylissä. Vuonna 1619 ilmestyi Uumajan kirkkoherran Nicolaus Andraen julkaisema saamenkielinen aapinen, joka oli ensimmäinen saamenkielinen kirja.
Kokin-wakashū
Merkitys
Ki no Tsurayukin japaninkieliset alkusanat merkitsivät myös japanilaisen kirjallisuuskritiikin alkua, erillisenä ajan kirjallisuuspiireissä yleisemmästä kiinankielisestä poetiikasta (antologiassa oli myös perinteinen kiinalainen Ki no Tomonorin kirjoittama esipuhe). Ajatus sekä vanhojen että uusien runojen sisällyttämisestä kokoelmaan oli toinen merkittävä keksintö, joka otettiin myöhemmin laajalti käyttöön muissa teoksissa, sekä proosassa että runoudessa. Kokin-shūn runot järjestettiin ajan mukaan; esimerkiksi rakkausrunot, jotka olivat monien eri runoilijoiden eri aikoina kirjoittamia runoja, järjestettiin niin, että lukija ymmärtäisi niiden kuvaavan hovissa tapahtuvan rakkausjutun etenemistä ja tapahtumia. Yhden runon assosiointi toiseen on tehnyt antologiasta renga- ja haikai-runoperinteiden esiäidin.
Saamelaisten historia
Saamelaisten käännyttäminen
Kristillinen käännytystyö muutti saamelaista henkistä kulttuuria radikaalisti. Se murskasi osin koko vanhan maailmankuvan. Esimerkiksi vanhojen kalliotaideteosten ja noitarumpusymbolien merkitykset ovat nykyisin monilta osin tuntemattomia. Samoin kertomaperinteen ja joikujen suhde vanhaan šamanistiseen maailmankuvaan on suureksi osaksi hämärän peitossa. Vanhat tavat säilyivät kuitenkin pitkään ja yhdistyivät osin kristilliseen perinteeseen.
Kokin-wakashū
Rakenne
Kokoelman runojen tarkasta määrästä on kiistaa. Internet-versiossa on 1 111 runoa. Kokoelma jakautuu kahteenkymmeneen osaan, mikä heijastelee vanhempia teoksia, kuten Man'yōshūta, ja erilaisia kiinalaisia antologioita. Aiheiden järjestely kuitenkin eroaa kaikista varhaisimmista malleista. Sitä seurasivat kaikki myöhemmät viralliset kokoelmat, vaikka jotkin niistä, kuten Kin'yō-wakashū ja Shika-wakashū, koostuvat vain kymmenestä osasta.
Saamelaisten historia
Saamelaisten käännyttäminen
Vielä 1600-luvulla monet kirkon tarkastusmatkat Tornion Lapissa osoittivat kristillisyyden hyvin pintapuoliseksi ja pakanuuden jälkiä näkyy hyvin selvästi vielä 1700-luvulla. Seidoille suunnattuja uhreja kannettiin Inarissakin vielä vuosikymmeniä Pielpajärven kirkolle ja vähitellen uhrikulttuuri muuttui salaiseksi seidanpalvonnaksi ja rummunkäytöksi. Noitavainojen myötä noita-sanalle tuli vähitellen negatiivinen kaiku ja viimeistään 1800-luvulla šamanismi oli korvautunut tietäjälaitoksella. Entiset tavat alkoivat muuttua taikauskoksi lopullisesti vasta 1800-luvulla, jolloin lestadiolaisuus viimeisteli kirkon lähetystyön.
Kokin-wakashū
Rakenne
Seuraavassa taulukossa Kokin-shūn kappaleista on niiden japaninkieliset nimet, niiden modernit lukutavat ja niiden suomenkieliset käännökset.
Saamelaisten historia
Rajasulut 1800-luvulla ja paliskuntien perustaminen
thumb|200px|Saamelaisperhe Norjassa vuoden 1900 tienoilla.
Kokin-wakashū
Rakenne
Kokoajat liittivät jokaiseen runoon sen tekijän nimen ja runon aiheen tai inspiraation, jos mahdollista. Merkittäviä Kokin-shūn runoilijoita olivat Ariwara no Narihira, Ono no Komachi, Henjō ja Fujiwara no Okikaze, kokoajien lisäksi. Pääsy mihinkään keisarilliseen kokoelmaan, ja erityisesti Kokin-shūhun, oli suuri kunnia.
Saamelaisten historia
Rajasulut 1800-luvulla ja paliskuntien perustaminen
Joidenkin saamelaisten taloudellinen asema parani heidän siirryttyään poronhoitoon kesyttämällä tunturipeura poroksi. Poronhoidon alkuajankohdasta on erimielisyyksiä. Nykytutkimuksen mukaan suurporonhoito sai alkunsa Skandinavian saamelaisten keskuudessa 1400–1600-luvuilla. Kuolan niemimaalle vaelsi 1800-luvulla komeja ja nenetsejä, jotka vaikuttivat huomattavasti kolttien ja Kuolan saamelaisten poronhoitoon. Poroja oli kesytetty kuljetusavuksi ja maidon- ja nahantuotantoon jo varhain, mutta Suomen saamelaiset elivät pitkälti metsästyksellä ja kalastuksella vielä Ruotsin vallan aikana. Lihantuotantoon keskittyvään suurporonhoitoon siirryttiin vasta 1800-luvulla, ja sen ”kulta-aika” päättyi Ruotsin, Suomen ja Norjan välisten rajasulkujen myötä 1900-luvun alkupuolella.
Venäjä sulki rajansa Norjaan vuonna 1852, jolloin Suomen puolelta ei enää voinut liikkua esimerkiksi porotalouden vuotuiskierron mukaisesti Norjan puolelle tai päinvastoin. Suomen puolen poronhoito oikeastaan aluksi hyötyi rajasulusta, mutta Norjan puolen saamelaisille siitä oli paljon haittaa. Suomen puoleisille laitumille pystyi kiertämään Ruotsin kautta vuoteen 1889 asti, jolloin sekin raja suljettiin. Poropaimentolaisuus jatkui 1800-luvun lopulla ja sen jälkeen Suomen alueella lähinnä Enontekiössä, kun suurin osa Inarin ja Utsjoen saamelaisista ryhtyi vähitellen talollisiksi.
Poronhoito ei ole missään vaiheessa ollut yleissaamelainen elinkeino, nykyisin suomen saamelaisista viidennes omistaa poroja ja vielä harvemmille se on päätoimi. Suurten poronomistajien elot veivät elintilaa peuroilta, joiden pyynnillä esimerkiksi inarinsaamelaiset elättivät itsensä kalastuksen, keräilyn ja kaupan lisäksi, täten huonontaen joidenkin toisten saamelaisten elantoa ja asemaa. Nykyään poronhoitoa harjoittavat Suomessa myös muut kuin saamelaiset. Norjassa ja Ruotsissa poronhoito on lailla säädetty saamelaisten yksinoikeudeksi.
Ruotsissa ja Norjalla poronhoito oli ja on siis saamelaisten yksinoikeus. Suomen puolella kuitenkin myös suomalaiset ovat hankkineet poroja ja opetelleet niiden hoitoa, vaikka niitä hoidettiin erilaisella järjestelmällä kuin saamelaisten keskuudessa. Saamelaiset paimensivat porojaan alkuaan koko ajan ja liikkuivat tokan mukana, niin että laitumet säilyivät hyvinä ja uusiutuivat ajallaan. 1800-luvun lopussa (Poronhoitoasetus 1898) Suomessa säädettiin kuitenkin pakolliseksi perustaa paliskuntia, joille määriteltiin rajat ja alueet ja joiden tehtävä oli syksyllä yhteisesti kerätä porot erotukseen ja maksaa, jos porot olivat syöneet talollisten heiniä vuoden aikana. Näin poroja ei tarvinnut enää paimentaa ja laumojen liikkuma-alue pieneni. Tämä vaikutti myös siihen, että saamelaiset alkoivat asettua paikoilleen asumaan. Samalla kuitenkin osalta laitumista katosivat jäkälät kokonaan, kun esimerkiksi Ounastunturin suomalainen paliskunta rakensi poroilleen aitauksen, jonka sisältä maa kaluttiin tyhjäksi.
Suomen saamelaisten mielestä paliskuntien takia poroja myös kuoli ja vahingoittui yhteiserotuksessa paljon enemmän kuin ennen ja taudit levisivät helpommin. Sekä 1800-luvun lopulla että 1900-luvun alussa olikin suuria tautivuosia ”pororuttoa”, jossa kerrottiin muisteluiden mukaan esimerkiksi Kutturan Niilon kaikki 6000 poroa kuolleen samoin kuin Salkko-Niilan 10 000 poroa – nämä lienevät suurimpia poromääriä, mitä kenelläkään olikaan.
Maanomistuksen muutos
On osin selvittämättä, miten ja milloin täsmälleen saamelaiset menettivät omistusoikeuden maihin Lapissa. Kaisa Korpijaakon väitöskirjatutkimuksen mukaan lapinkylien omistusoikeudet olivat Ruotsin valtakunnassa kiistämättömät 1700-luvun puoliväliin saakka. Monet saamelaiset ryhtyivät kuitenkin itse uudisasukkaiksi, jolloin asuinpaikka kirjattiin rekisteriin suomalaisella nimellä. Tämä nimi otettiin tai merkittiin sukunimeksi yleensä viimeistään seuraavassa sukupolvessa. Elinkeinon muuttuessa vaihtuivat myös elintavat ja kieli ja näin "suomalaistuivat" kokonaan esimerkiksi Pudasjärvi ja Kemijärvi vuoteen 1683, Taivalkoski vuoteen 1668, Savukoski vuoteen 1700, Kuolajärvi vuoteen 1740 ja Kuusamo vuoteen 1738 mennessä. Vuonna 1745 voudeille annettiin uusia ohjeita ja 1749 uusi lapinsääntö, jotka saattoivat aiheuttaa vähitellen muutoksen tavassa tulkinta lapinkylien omistusoikeutta. Suomen Lapin osalta taas hallintokäytänteissä tapahtui muutos, kun Suomi siirtyi Venäjän alaisuuteen ja virkamiehistö vaihtui. Saamelaisten omistusoikeuksien kumoaminen ei siis perustunut mihinkään yksittäiseen lakiin, vaan käytäntöön, joka muuttui vähitellen. Ilmeisesti vanha lapinkyläjärjestelmän yhteisomistus ja uudempi yksityis- ja valtionomistus elivät ensin rinnakkain, kunnes vanha järjestelmä romahti.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1993–1994
Kausi 1993–1994 oli 54. kausi, jolloin pelattiin koripallon miesten Suomen mestaruudesta. SM-Koriksen mestaruuden voitti Kotkan Työväen Palloilijat. Torpan Pojat voitti hopeaa ja Forssan Koripojat pronssia. Runkosarjan voitti KTP.
Neliliikemäärä
Neliliikemäärä on erityisen suhteellisuus­teorian mukainen klassisen kolmi­ulotteisen liikemäärän yleistys neliulotteisessa aika-avaruudessa. Liike­määrä on kolmi­ulotteinen vektorisuure, ja samaan tapaan nelivektori on aika-avaruuden nelivektori. Jos kolmi­ulotteinen liike­määrä on p = (px, py, pz) ja energia E, sen kontra­variantti neliliikemäärä on:
Edellä esitetty määritelmä pätee, kun koordinaatit määritellään siten, että x0 = ct. Joskus ne määritellään siten, että x0 = t, jolloin neli­liik­emäärän määritelmää on muutettava siten, että P0 = E/c2. On myös mahdollista määritellä kovariantti neli­liike­määrä Pμ, jossa energian etu­merkki on vaihdettu.
Minkowskin normi
Kun lasketaan neliliikemäärän Minkowskin normi, saadaan Lorentz-invariantti suure, joka on suoraan verrannollinen kappaleen massan (lepomassan) neliöön:
kun noudatetaan käytäntöä, jonka mukaan
on erityisen suhteellisuus­teorian mukainen metrinen tensori. Suure ||P||2 on Lorentz-invariantti, mikä merkitsee, että sen arvo ei muutu Lorentz-muunnoksissa eli siirryttäessä toiseen koordinaatistoon.