cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Postkolonialistinen kirjallisuus
Postkolonialistiset tekstit voivat tuoda esiin erilaisuutta esimerkiksi tapahtumapaikan, nimien, teemojen tai kielen avulla. Käsiteltävät teemat liittyvät usein kolonisaatioon ja sen seurauksiin sekä siirtomaan saavuttaman uuden poliittisen ja kulttuurisen itsenäisyyden tuomiin haasteisiin ja mahdollisuuksiin. Postkolonialistinen kirjallisuus tarkastelee kriittisesti myös rasistisia tai kolonialistisia piirteitä sisältävää kirjallisuutta. Uusimmissa muodoissaan postkolonialistinen kirjallisuus kyseenalaistaa myös vallitsevan postkolonialistisen diskurssin ja pyrkii avaamaan uudelleen aiempia tulkintoja aiheesta.
Postkolonialistisen kirjallisuuden kriitikot torjuvat väitteet kanonisesta länsimaisen kirjallisuuden universaalista ja yrittävät löytää rajoituksia ja puutteita länsimaisen kirjallisuuden tavassa myötäelää kulttuuristen ja etnisten rajojen ulkopuolelle. Oleellista on tutkia muiden kulttuurien kuvaamista kirjallisuudessa. Postkolonialisten kirjallisuuden kriitikot näyttävät usein miten kanoninen länsimainen kirjallisuus sivuuttaa kolonialismiin ja imperialismiin liittyviä asioita. Kritiikissä on myös kehitelty näkökulma, jossa marginaalisuutta ja ulkopuolisuutta tarkastellaan voimavaroina ja mahdollisen muutoksen luojina.
Historiaa
Fanonin annettua alkusysäyksen postkolonialistiselle kritiikille alkoi aiheesta vähitellen ilmestyä kirjallisuutta. Yhtenä alan perusteoksena pidetään Edward Saidin kirjaa 'Orientalismi' (alkuteos 1978, suomennos 2011). Teoksessaan Said tarkastelee Foucaultin diskurssin käsitteen kautta tapoja, joilla länsimaisen kulttuurin sisällä rakennetaan käsityksiä ja näkemyksiä Aasian ja Lähi-idän kulttuureista. Saidin mukaan länsimainen käsitys Idästä perustuu toiseuteen: itämaisten kulttuureiden nähdään muodostuvan kaikista niistä ominaisuuksista, joita ei itsessä haluta tiedostaa. Toinen on 'itseen' verrattuna aina alempiarvoinen, mikä näkyy juuri siinä että ominaisuudet kuten laiskuus ja julmuus liitetään yksinomaan toiseuteen. Näin Saidin teos tuo tehokkaasti esille universaaleiksi ajateltujen käsitysten eurosentrisyyden.
Käänteentekevyydestään huolimatta Saidin Orientalism sai osakseen myös arvostelua. Yksi suurimmista arvostelun kohteista oli se, että Said keskittyi länsimaiseen kirjallisuuteen, eikä tuonut lainkaan esille, millä tavoin kolonisoidut kansat ovat itse esittäneet itseään kirjallisuudessa. Postkolonialistinen kirjallisuus on sittemmin pyrkinyt irti länsimaisen kaanonin vaikutusvallasta ja keskittynyt enemmän kolonisoitujen omaan ääneen (myös Said on myöhemmässä tuotannossaan laajentanut näkemystään tähän suuntaan, esimerkiksi kirjassa Culture and Imperialism, 1993). Nykyään näkökulma on siis marginaalista keskustaan päin.
Merkittäviä postkolonialistisen kirjallisuuden edustajia
thumb|Things Fall Apart Nigerialaisen Chinua Acheben esikoisromaani Things Fall Apart (1958) käsittelee alkuperäiskansan ja kolonialistisen kulttuurin ja vallan yhteentörmäystä Okonkwo nimisen heimonjohtajan näkökulmasta. Kirja on merkittävä teos afrikkalaisessa kirjallisuudessa ja yksi ensimmäisiä maailmanlaajuisen yleisön saavuttaineita afrikkalaisia teoksia. Acheben päätöstä kirjoittaa englanniksi, siirtomaavallan kielellä, oman äidinkielensä sijaan on kritisoitu. Acheben halusi kuitenkin vastata siirtomaavallan edustajien epäimarteleviin kuvauksiin afrikkalaisista heidän omalla kielellään taaten samalla kirjalleen mahdollisuuden huomattavasti suurempaan yleisöön. Saman lähtökohdan ovat ottaneet useat muutkin kirjailijat. Muita englanninkielisen, afrikkalaisen postkolonialistisen kirjallisuuden suuria nimiä ovat esimerkiksi ghanalainen Ayi Kwei Armah, eteläafrikkalainen Nadine Gordimer, Persiassa syntynyt, sittemmin Etelä-Rhodesiaan (nyk. Zimbabwe) muuttanut Doris Lessing ja kenialainen Ngũgĩ wa Thiong'o.
Aasiassa postkolonialistista kirjallisuutta edustavat esimerkiksi intialaiset Salman Rushdie, Bharati Mukherjee, Anita Desai ja Arundhati Roy. Intialais-brittiläinen Rushdie tuli ihmisten tietoisuuteen romaanillaan Keskiyön lapset (1981), joka palkittiin Booker-palkinnolla ilmestymisvuonnaan. Sittemmin hän on niittänyt mainetta muun muassa kirjalla Saatanalliset säkeet (1988), joka monissa islamilaisissa maissa tuomittiin jumalanpilkaksi, minkä johdosta Iranin ajatolla Ruhollah Khomeini antoi Rushdielle fatwan, joka merkitsee käytännössä kuolemantuomiota kirjailijalle.
Karibian postkoloniaaliset kirjailijat ovat Derek Walcott, Giannina Braschi, Maryse Condé, Édouard Glissant  ja Earl Lovelace.
Kanadan ja Australian osalta on eriäviä mielipiteitä tulisiko niitä sisällyttää postkolonialistisen kirjallisuuteen. Sanan tiukemmassa määritelmässä Kanadan ja Australian postkolonialistisuus kyseenalaistetaan koska niiden kohdalla britit olivat uudisasukkaita eivät niinkään valloittavia voimia. Australialla ja Kanadalla oli myös suhteessa lyhyempi ja vaivattomampi itsenäistymisprosessi. Toisaalta molempien voidaan kuitenkin ajatella olevan vastaavassa marginaalisessa suhteessa Ison-Britannian edustamaan keskustaan kuin muiden entisten siirtomaiden.
Australian merkittäviin kirjailijoihin kuuluvat muun muassa Eleanor Dark joka on kirjoittanut Australian uudisasutuksesta sekä eurooppalaisten ja alkuperäisasukkaiden välisistä kohtaamisista ja konflikteista. Oodgeroo Noonuccal on puolestaan ensimmäinen runokokoelman julkaisuut Australian aboriginaali.
Kanadassa ensimmäiset postkolonialistiset kirjailijat olivat tutkimusmatkailijoita, jotka olivat kiinnostuneita faktoista, eivätkä niinkään fiktion kirjoittamisesta. Heidän kirjoituksensa olivat pääasiassa päiväkirjoja ja omaelämäkerrallisia tekstejä. Kuuluisimpiin kanadalaisiin postkolonialistisiin kirjailijoihin lukeutuvat Margaret Atwood, Alice Munro, Susanna Moodie ja Catharine Parr Traill.
Toisin kuin australialaisten ja kanadalaisten kirjailijoiden kohdalla, yhdysvaltalaisista kirjailijoista ei yleensä puhuta postkolonialistisen kirjallisuuden alla. Paul Brian näkee tämän yhtenä kyseessä olevan termin ongelmana. Yhdysvaltain identiteetti muodostui vastakohtana Englannin identiteetille; Yhdysvallat nähdään yleensä tyypillisenä esimerkkinä modernista uuskolonialistisesta kansakunnasta, joka tyrkyttää arvojaan, taloudellista painetta ja poliittisia intressejään useille muille heikommille maille.
World Rally Championship (vuoden 2001 videopeli)
World Rally Championship on Evolution Studiosin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema ajopeli. Peli on FIA:n lisensoima rallipeli. Peli julkaistiin PlayStation 2:lle vuonna ja se perustuu rallin MM-sarjan kauteen 2001.
Postkolonialistinen kirjallisuus
Kritiikkiä
Postkolonialismin ja näin ollen myös postkolonialistiseksi luettavan kirjallisuuden määrittely on vaikeaa ja kriitikoilla onkin aiheesta ristiriitaisia näkemyksiä. Yksi suurista kysymyksistä on, mistä postkolonialismi alkaa ja mihin se päättyy. Tavallisesti postkolonialistiseksi käsitetään kirjallisuus, jota tuotetaan siirtomaavallasta vapautuneissa maissa. Toisinaan sillä kuitenkin tarkoitetaan kirjallisuutta, joka on syntynyt kolonialismin alettua, jolloin käsite sisältää niin kolonialismin aikaisen kuin sen jälkeisenkin kirjallisuuden. Postkolonialismin alkupisteen määrittelyäkin vaikeampaa lienee määritellä sen loppuminen: koska voidaan katsoa maan olevan vapaa kolonialismin jäljistä, eli koska se lakkaa olemasta postkolonialistinen?
Kriitikoilla on usein tapana tehdä yleistyksiä postkolonialismista jonkin tietyn alueen tai ajanjakson erityistuntemuksen perusteella, mikä johtaa yksipuoliseen ja suppeaan käsitykseen aiheesta. Todellisuudessa kolonialismi on toteutunut niin monessa muodossa eri paikoissa ja eri ajanjaksoina, ettei mikään yksittäinen tapaus voi antaa kokonaiskuvaa tapahtuneesta. Yleistyksillä kavennetaan näkemystä siitä, mitkä alueet voidaan lukea postkolonialistisiksi. Tästä hyvänä esimerkkinä toimii edellä mainittujen Kanadan ja Australian lisäksi vaikkapa Irlanti, jota ei useinkaan mielletä postkolonialistiseksi maaksi. Kuitenkin se on monessa mielessä ollut samassa asemassa kuin muutkin Englannin siirtomaat.
Helen Pluckrose ja James Lindsay ovat kuvanneet postkoloniaalisen teorian kehitystä ja esittäneet teoriaa koskevaa kritiikkiä teoksessaan Cynical theories (2020). Pluckrose ja Lindsay katsovat, että postkolonialismin teoreetikot sivuuttavat yhteiskunnalliset ja taloudelliset olot eri maissa ja keskittyvät puhetapoihin. Niitä eritellessään he itse syyllistyvät ennakkoluuloiseen essentialismiin luodessaan kuvaa läntisestä "orientalismista". Vaikka kolonialistinen puhetapa oli rasistista, kyse on menneen ajan ilmiöistä. Kun lännen kolonialistinen puhetapa on korvautunut liberaalilla tasa-arvolla, postkolonialistinen teoria katsoo, että läntinen rationaalisuus ja tiede ovat tapoja marginalisoida muut kulttuurit. Sen takia läntinen tietämisen tapa täytyy purkaa ja korvata muilla, jotta voitaisiin päästä tasa-arvoisempiin valtasuhteisiin. Näin postkolonialistinen teoria todellisuudessa uusintaa vanhaa vastakkainasettelua kääntäen vain asetelman ylösalaisin.
Postkolonialistinen näkökulma Suomessa
Vaikka Suomi ei kuulukaan postkolonialistisiin valtioihin, on myös Suomessa sovellettu postkolonialistista kritiikkiä muun muassa kirjallisuudentutkimuksessa. Postkolonialistista teoriaa on käytetty valtasuhteiden analysointiin; esimerkiksi marginaalisuuden suhdetta keskustaan voidaan käsitellä muissakin kuin siirtomaiden asiayhteydessä. Suomalaisten yhteys ruotsalaisiin ja venäläisiin ja toisaalta myös saamelaisiin ovat suhteita, jotka ovat suoremmin verrattavissa perinteisen postkolonialismin teemoihin. Samoin postkolonialistisesta näkökulmasta on mahdollista lähestyä esimerkiksi pohjoisen etelän suhdetta Suomessa. Näin on tehnyt Pentti Haanpään, Timo K. Mukan ja Rosa Liksomin tuotantoa postkolonialistisesta näkökulmasta tutkinut suomalainen maantieteilijä Juha Ridanpää.
Antti Lieroinen
Antti Lieroinen tai Liera (k. 1643, Ruovesi) oli suomalainen Virtain Jäähdyspohjassa elänyt noita, joka tuomittiin oikeudessa noituudesta kuolemaan ja poltettiin roviolla.
Lieroinen tunnettiin siitä, että hän kykeni selvittämään varkauksia ja hankkimaan myös varastetun tavaran takaisin. Oman kertomansa mukaan häntä avusti henki, joka kertoi hänelle unessa tavaran kätköpaikat ja saattoi haluttaessa vahingoittaa myös varasta. Lieroisen kerrottiin myös näkevän unessa etukäteen, kuka oli hänen luokseen tulossa ja mikä hänen asiansa oli. Hänen luokseen saapui avunhakijoita pitkienkin matkojen takaa, ja jos varkauden uhri sitä vaati, Lieroinen saattoi myös aiheuttaa varkaalle jopa hengenmenetyksen. Lieroinen totesi kuitenkin aina, että vastuu tästä siirtyi asiakkaalle: Sinun sielusi päälle minä teen ja en omani. Tämä varkaan merkitsemiseksi kutsuttu toimi saattoi Lieroisen lopulta oikeuden eteen, sillä häntä alettiin epäillä useista kuolemantapauksista.
Kuulustelut ja syyte
Syksyllä 1643 Turun hovioikeuden presidentin Jöns Kurjen lähettämä hovioikeuden viskaali Anders Israelsson valvoi Lieroisen kuulusteluja Ruoveden käräjillä. Lieroista syytettiin Vesilahden Iloisten kylästä kotoisin olleen Heikki Matinpojan kuolemasta. Tämän isä Matti Eskonpoika oli tullut Lieroisen luo Jäähdyspohjaan etsimään apua kokemiinsa varkauksiin sekä huonoon hevosonneensa yhdessä toisen vesilahtelaisen miehen Martti Villenpojan kanssa. Miehet olivat juopotelleet Lieroisen kanssa, ja he pyysivät Lieroista selvittämään useita heille sattuneita varkauksia. Lieroinen suostuikin maksua vastaan merkitsemään Eskonpojalta kuoreita vieneen varkaan ja kertomaan, mistä varastetut tavarat löytyisivät. Kun Matti Eskonpoika palasi kotiinsa, oli sillä välin hänen poikansa Heikki Matinpoika tapettu. Tämä oli myynyt kuoreet isänsä tietämättä.
Lieroisen väitettiin myös aiheuttaneen ruoveteläisen sotamies Yrjö Braskin kuoleman neljä vuotta aiemmin. Brask oli uhannut keriä Lieroisen tukan, jolloin tämä uhkasi, että Brask ei eläisi kauan, ja että hän ei saisi hyvää loppua. Brask kuolikin pian tämän jälkeen käveltyään metsässä vahingossa omaan karhuansaansa. Vesilahden kappalainen Krister Jacobi Wesilaxius puolestaan todisti, että hänen veljensä siltavouti Yrjö Jaakonpoika oli pyytänyt Lieroista selvittämään, kuka oli varastanut häneltä hopeasoljen (toisen lähteen mukaan kyseessä oli hopeinen tarjotin). Viljakappaa vastaan Lieroinen ilmoitti merkinneensä varkaan puhkaisemalla tämän silmän. Kun Yrjö Jaakonpoika palasi kotiin, toisen silmänsä menettänyt kappalaisen piika oli palauttanut hänelle soljen. Lieroista syytettiin myös Ruovedellä sattuneesta Pekkasen talon tulipalosta. Talossa oli aiemmin tapahtunut hernevarkaus, ja Lieroinen oli luvannut merkitä varkaan. Varas olikin kuulunut talonväkeen, ja Lieroisen uskottiin aiheuttaneen näin tulipalon.
Noituussyytteiden lisäksi Lieroisen epäiltiin tehneen aviorikoksen Pirkkalan Ylöjärven kylästä kotoisin olleen Valpuri-nimisen naimisissa olleen naisen kanssa. Lieroinen ei myöskään ollut käynyt Ruovedellä kirkossa kymmeneen vuoteen ja ripilläkin viimeksi 22 vuotta aikaisemmin. Lieroinen itse kiisti kaikki syytteet häntä vastaan.
Tuomio
Lieroinen tuomittiin Ruoveden käräjillä mestattavaksi ja poltettavaksi roviolla kolmesta eri rikoksesta: taposta, huoruudesta ja noituudesta. Seuraavaksi hänet vietiin Hämeenkyrön käräjille, joilla häntä syytettiin kolmesta Hämeenkyrössä tapahtuneesta kuolemantapauksesta. Myös täällä Lieroinen tuomittiin mestattavaksi ja poltettavaksi taposta ja noituudesta. Lieroinen kuljetettiin Hämeenkyröstä Turun linnaan, ja lopulta hänen tapaustaan käsiteltiin Turun hovioikeudessa, joka tuomitsi Lieroisen kuolemaan noituudella surmaamisesta, huoruudesta ja murhapoltosta. Hovioikeus oli erityisen kiinnostunut Lieroisen apunaan käyttämästä hengestä eikä uskonut Lieroisen vakuutusta siitä, että henki oli peräisin Jumalasta. Lieroisen tuomion täytäntöönpanosta ei ole säilynyt asiakirjatietoja, mutta kansanperinteen mukaan hänet kuljetettiin Ruovedelle ja poltettiin roviolla neljännespeninkulman päässä Ruoveden kirkolta sijainneessa Lieransaaressa. Lieroiselta apua hakenut Matti Eskonpoika tuomittiin Vesilahden käräjillä vuonna 1643 kuolemaan, ja siltavouti Yrjö Jaakonpoika tuomittiin 1645 sakkorangaistukseen.
Säätötekniikka
Säätötekniikassa prosesseja tai mekanismeja ohjataan säätimillä. Säädin voi olla toteutettu esimerkiksi hydraulisella piirillä, analogisella elektroniikalla, digitaalisesti mikrokontrollerilla tai vaikkapa jollakin näiden yhdistelmällä. Olennainen mekanismi säätötekniikassa on takaisinkytkentä.
Norjan maantiede
Norjan maantiede tarkoittaa Norjan valtion hallitsemia alueita ja niillä esiintyviä ilmiöitä, jotka ovat maantieteellisen tieteenalan tarkastelun kohteena. Norja on pinta-alaltaan 323 808 neliökilometriä, josta 304 055 neliökilometriä on maata. Maa rajautuu lännessä Norjanmereen, etelässä Skagerrakin salmeen ja pohjoisessa Barentsinmereen. Norjan pääkaupunki on Oslo. Muita suuria kaupunkeja ovat Trondheim, Bergen, Stavanger, Kristiansand ja Tromssa. Norjalla on maarajaa Venäjän, Suomen ja Ruotsin kanssa.
Norjan alue on suurimmaksi osaksi vuoristoa. Laajoja tasaisempia alueita on etupäässä vain maan kaakkoisosassa Oslonvuonon itäpuolella. Pohjoisempana Norjan ja Ruotsin rajalla on Skandien poimuvuoristo eli Kölivuoret. Norjan korkein vuori on Galdhøpiggen, joka sijaitsee Jotunheimenin vuoristossa. Norjan rannikko on mutkittelevaa, ja siinä on suuri joukko pitkiä ja kapeita vuonoja. Rantaviivan pituus vuonot ja saaret mukaan luettuna on 83 000 kilometriä, mistä saarten osuus on noin 58 000 kilometriä. Uudempien mittausten mukaan rantaviivaa on kokonaisuudessaan noin 103 000 km. Norjan pisin ja syvin vuono on Sognevuono. Norjassa on runsaasti järviä ja jokia. Suurin järvi on Mjøsa. Suurimpia jokia ovat Glomma, Gudbrandsdalslågen eli Lågen sekä Teno.
Varsinaisen mannermaan lisäksi Norjan valtiolle kuuluvat Huippuvuoret ja Karhusaari, Jan Mayen ja Bouvet’nsaari. Antarktiksella ja sen läheisyydessä sijaitsevat Kuningatar Maudin maa ja Pietari I:n saari, joiden Norja katsoo kuuluvan itselleen. Kaikki tahot eivät kuitenkaan tunnusta Norjan oikeutta niihin.
Fyysinen maantiede
thumb|225px|left|Vanhan vuoriston maastonmuodoissa on myös äärimmäisyyksiä: [[Trolltindane (Møre og Romsdal)|Trolltindane-vuoriston 1 100-metrinen Trollveggen-vuorenseinämä on yksi maailman korkeimmista. Negatiivisesti kaltevan seinämän yläreuna on lähes 50 metriä juurta ulompana.]]
Maastonmuodot
Suurta osaa Norjaa hallitsee vanha Skandien vuoristo. Norjan korkein vuori on Galdhøpiggen, joka sijaitsee Jotunheimenin vuoristossa. Se on 2 469 metriä korkea ja samalla Pohjois-Euroopan korkein vuori. Norjassa on runsaasti yli 2 000 metriä korkeita vuorenhuippuja, vaikkakin ne kaikki sijaitsevat koko maan mittakaavassa melko lähellä toisiaan, Opplandin, Sognin ja Fjordanen ja Hedmarkin lääneissä. Yli 2 000-metrisiä vuoria on Jotunheimenin, Breheimenin, Reinheimenin, Dovrefjellin ja Rondanen vuoristoissa. Näiden huippujen tarkkaa lukumäärää on hankala yksiselitteisesti kertoa, sillä se riippuu lähinnä pienimmästä topografisesta prominenssista, jolla yksittäinen huippu erotetaan muista maastonmuodoista. 2 000-metrisiä huippuja, joiden prominenssi on yli 50 metriä, on Norjassa 186. Eri tutkimuksissa on erotettu 230 huippua 30 metrin prominenssilla tai peräti yli 300 huippua 10 metrin prominenssilla. Korkeita, yli 1 000- ja 1 500-metrisiä vuoria on kuitenkin ympäri Skandien vuoristoa Pohjois-Norjaa myöten, missä korkein Lyngsalpan-vuoristossa sijaitseva huippu, Jiehkkevárri, yltää 1 833 metriin merenpinnan tasosta.
Skandit on ajansaatossa joutunut voimakkaasti eroosion vaikutusten alaiseksi, minkä vuoksi vuorten profiili on keskimäärin melko loiva. Silti jotkin kovaa kivilajia olevat huiput ovat säilyttäneet terävän muotonsa. Jäätiköt ovat kovertaneet jyrkkiä laaksoja ja vuonoja rannikkoalueiden kallioiseen maastoon. Epätasaisessa maastossa on myös runsaasti vuorilta virtaavia puroja ja jokia, jotka ajan saatossa ovat synnyttäneet kulku-urilleen rotkoja ja V-laaksoja.
Jäätiköt
Norjan maapinta-alasta noin prosentti eli 2 600 neliökilometriä on jäätiköiden peitossa. Jäätiköt ovat herkkiä ilmaston vaihteluille, minkä vuoksi niiden katsotaan olevan avainasemassa muuttuviin ilmasto-olosuhteisiin liittyvissä tutkimuksissa. Monien Norjassa olevien jäätiköiden systemaattiset pituuden muutoksiin liittyvät mittaukset alkoivat vuoden 1900 tietämillä. Aktiivisuus jäätiköiden tarkkailussa on sittemmin eri aikoina vaihdellut. Kuitenkin 1990-luvulla monet Norjan jäätiköistä alkoivat kasvaa, minkä vuoksi myös niiden seurantaan alettiin kiinnittää yhä enemmän huomiota.
1900-luvun aikana Norjan jäätiköt ovat pääsääntöisesti sulaneet pienemmiksi. Jäätikön reunan vetäytyminen on kuitenkin ollut yksilöllistä eri jäätiköiden välillä. Suurin mitatuista jäätikön vetäytymisistä on ollut 2,5 kilometriä. Kuitenkin vuoden 1900 aikoihin alkaneista jäätikkömittauksista lähtien on koettu useita sellaisiakin aikajaksoja, jolloin jäätiköt ovat osoittaneet kasvua. Joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta sisämaan jäätiköt ovat pienentyneet koko mittaushistorian ajan. Sen sijaan monet lähempänä merta sijaitsevat jäätiköt ovat eri aikoina sekä kutistuneet että kasvaneet. Vuodesta 1930 vuoteen 1990 suurin osa Norjan jäätiköistä vetäytyi, mutta 1990-luvulla monet rannikoiden lähellä olevat jäätiköt alkoivat kasvaa. 2000-luvulla tapahtui huomattava muutos, kun suurin osa Norjan tarkkailun alaisista jäätiköistä pieneni nopeasti.
Norjan kymmenen suurinta jäätikköä ovat:
Vuonot
thumb|right|225px|[[Unescon maailmanperintökohteeksi valittu Geirangerinvuono on yksi Storfjordenin vuonohaaroista Länsi-Norjassa.]] thumb|225px|right|Norjassa vesiputouksia esiintyy yleisimmin maan länsiosan pitkissä vuorijonoissa. thumb|225px|right|Vuoden keskilämpötilat Norjassa 1961–1990. Vuonoja esiintyy paikoissa, joissa nykyinen tai entisajan jäätiköityminen on ulottunut nykyisen merenpinnan tason alapuolelle. Vuono syntyy, kun jäätikkö vetäytyy sen kaivertamasta, tyypillisesti U:n muotoisesta laaksosta, minkä jälkeen merivesi täyttää jäljelle jääneen laaksonpohjan. Tällaisten tapahtumien seurauksena on Norjankin rannikoille muodostunut lukuisia kapeita ja jyrkkäreunaisia, mereen yhteydessä olevia poukamia, jotka toisinaan voivat olla jopa yli 1 300 metriä syviä. Vuonon suulla merenpohja on kuitenkin matalammalla kuin peremmällä vuonossa. Tämä johtuu päätemoreeneista, joita muodostuu vuonojen suille jäätikön työntäessä maa-ainesta edellään pitkin laaksonpohjaa.
Norjan pisin vuono on Sognevuono, jonka suulla sijaitsevilta saarilta on noin 200 kilometrin pituinen matka vuonon äkkijyrkkien kallioiden reunustamaan viimeiseen perukkaan. Suuret vuonot eivät ole suoraviivaisia tai rajoitu yhteen lahteen, vaan ne yleensä mutkittelevat suuresti ympäristön ehdoilla sekä haarautuvat oksamaisesti lukuisiin pienempiin vuonoihin. Vuonomaisemat, joita kevään kukkivat hedelmätarhat reunustavat lumihuippuisten vuorten taustoittamina, vetävät runsaasti matkailijoita puoleensa.
Manner-Norjan pisimmät vuonot ovat:
Ilmasto
Norjan rannikolla vallitsee lauhkea meri-ilmasto. Atlantilta vyöryvät keskileveysasteiden liikkuvat matalapaineet tuovat sateita ja kovia tuulia. Etelässä sademäärät ovat suurempia kuin pohjoisessa. Sisämaan vuoristossa on arktinen ilmasto, talvella lunta, pakkasta ja kovaa tuulta. Oslon seudulla on maan ainoa alankoalue, ja siellä on talvisin kylmempää, mutta kesäisin lämpimämpää ja kuivempaa kuin rannikolla.
Ilmastotaulukot Oslossa ja Bergenissä:
Luonto
Norjan mannerosasta 37 prosenttia on metsän peitossa. Yli puolet tästä, 23 prosenttia maa-alasta, on talousmetsää. Sitä käytetään sahatavaraksi ja sellu- ja paperiteollisuuden tarpeisiin. Metsän biomassa kasvaa, joten se toimii hiilinieluna. Pääasiallinen puulaji on metsäkuusi. Rannikoilla kasvaa hieskoivua, mutta sinne on istutettu myös kuusta ja sitkankuusta 1950-luvulta asti.
Norjan uhanalaisten lajien listalla vuodelta 2006 on 31 nisäkästä, 78 lintua, 44 kalaa sekä viisi matelijaa ja sammakkoeläintä. Kaikkiaan uhanalaisia lajeja (kasvit, hyönteiset ja sienet mukaan lukien) on 1 988. Suurimmassa vaarassa ovat susi ja naali. Erilaiset luonnonsuojelualueet kattavat lähes 15 prosenttia Manner-Norjasta ja vielä suuremman osan Huippuvuorista.
Manner-Norjassa on 34 kansallispuistoa, Huippuvuorilla seitsemän. Lähes 85 prosenttia kansallispuistoista on vuoristossa. Niissä on merkittyjä vaellusreittejä ja eritasoisia yöpymismahdollisuuksia, joiden sijoittelulla pyritään ohjaamaan kävijät pois kaikkein haavoittuvimmilta alueilta.
Maantieteelliset alueet
thumb|Norjan maantieteelliset pääalueet. Norjan maantieteellisiä alueita ovat:
Läänit
thumb|Norjan läänit
Läänien numerot viittaavat oikealla olevaan karttaan.
Kunnat ja kaupungit
Seuraavassa taulukossa on lueteltu Norjan 10 suurinta kuntaa.
Torre
Torre voi tarkoittaa seuraavia:
Meriporkkana
Meriporkkana (Daucus carota subsp. gummifer) on yksi sarjakukkaiskasvien (Apiaceae) heimoon ja porkkanoiden (Daucus) sukuun kuuluvan porkkanan (Daucus carota) alalajeista. Meriporkkanan lehdet ovat melko paksuja ja yläpinnoiltaan kiiltäviä. Ne ovat joko karvattomia tai sitten niissä on karvoja vain harvakseltaan. Lajin kukinnot ovat kupumaisessa sarjassa. Rikkaporkkanasta (Daucus carota ssp. carota) se eroaa ohuemman, mehevämmän vartensa ja tummemmanvihreiden lehtiensä ansiosta. Meriporkkana voi kasvaa puolentoista metrin korkuiseksi. Meriporkkanaa tavataan vain Euroopan Atlantin valtameren rannikolla. Se elää viljelemättömillä rannikonläheisillä mailla hiekkaisessa maaperässä, kuten rannikkodyyneillä. Meriporkkana kukkii Englannissa kesäkuusta syyskuuhun ja Irlannissa kesäkuusta heinäkuuhun.
WRC II Extreme
WRC II Extreme on Evolution Studiosin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin PlayStation 2:lle vuonna 2002 ja se perustuu rallin MM-sarjan kauteen 2002.
Force India VJM04
Force India VJM04 on Formula 1 -auto, jota Force India -talli käytti kaudella. Auto julkistettiin internetin kautta 8. helmikuuta 2011. Talli käytti edellisen kauden tapaan Mercedes-Benzin moottoreita sekä McLarenin vaihdelaatikkoa. VJM04-autolla ajoivat saksalainen Adrian Sutil ja brittiläinen Paul di Resta. Testikuljettajana toimi Nico Hülkenberg, joka pääsi ajamaan neljätoista kertaa perjantain ensimmäisissä harjoituksissa.
World Rally Championship (vuoden 2005 videopeli)
World Rally Championship on Traveller’s Talesin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin, Spiken ja Bandai Namco Gamesin julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin PlayStation Portablelle vuonna.
KR-völlur
KR-völlur on jalkapallostadion Islannin pääkaupungissa Reykjavíkissa. Stadionille mahtuu 2781 katsojaa ja se toimii Knattspyrnufélag Reykjavíkurin kotiareenana. Stadion sijaitsee Kaplaskjólsvegurin kaupunginosassa Reykjavíkin länsiosassa.
Oksymoron
Oksymoron eli itseristiriita on retorinen kuvio, joka yhdistää kaksi vastakkaista tai toisensa kieltävää käsitettä, kuten ”jäätävä polte” tai ”kaunopuheinen vaikeneminen”. Sana oksymoron tulee kreikan kielen sanoista oksys (’terävä’) ja moros (’tylsä’). Oksymoron voi muodostua pääsanasta ja määritteestä tai laajemmasta lauserakenteesta. Oksymoronin erityistapaus on contradictio in adiecto eli ”ristiriita määritteessä” (”ajaton hetki”).
Oksymoron on samantapainen kirjallinen väline kuin paradoksi tai antiteesi, ja kirjailijat ja runoilijat käyttävät usein oksymoronia tehokeinona. Oksymoron eroaa tavanomaisista ristiriidoista ja paradokseista siten, että sitä käytetään retorisesti ja että vastakkaisuus on näennäistä, sillä sanayhdistelmä havainnollistaa jotakin ajatusta.
USS Jefferson City
USS Jefferson City (runkonumero SSN-759) on Yhdysvaltain laivaston Los Angeles -luokan ydinsukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin 26. marraskuuta 1984 Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 21. syyskuuta 1987. Se laskettiin vesille 17. elokuuta 1990 kumminaan kongressiedustaja Issac N. Skeltonin puoliso Susan A. Skelton ja liitettiin laivastoon 29. helmikuuta 1992 ensimmäisenä päällikkönään Russell E. Harris.
Palvelus
Palvelukseenotettaessa alus sijoitettiin Port Loman laivastotukikohtaan.
Karl Mauch
Karl Gottlieb Mauch (7. toukokuuta 1837 Stetten, Saksan liitto – 4. huhtikuuta 1875 Stuttgart, Saksan keisarikunta) oli saksalainen tutkimusmatkailija, geologi ja arkeologi, joka tutki erityisesti Afrikan eteläosia.
Etelä-Afrikassa Mauch löysi ruotsalaisen tukijan, ja hänen tuellaan Mauch pystyi toukokuussa 1866 aloittamaan matkansa eteläisen Afrikan sisäosiin. Mauch tapasi norsunmetsästäjä Henry Hartleyn, jonka kanssa hän matkusti pohjoiseen Limpopojoen yli. Seitsemän kuukauden aikana he matkustivat 3 500 kilometriä nykyisen Zimbabwen alueella. Mauch oli alueen ensimmäinen kartoittaja 200 vuoteen. Lisäksi hän teki geologisia ja eläintieteellisiä havaintoja muun muassa vuorten korkeuksista ja tsetsekärpästen levinneisyydestä. Maaliskuussa 1867 Mauch ja Hartley aloittavat uuden matkan, jonka aikana Mauch löysi hylättyjä kultakaivoksia.
Mauch aloitti heinäkuun 1871 lopulla tunnetuimman matkansa, jonka aikana hän etsi muinaista kaupunkia, josta hän oli kuullut tarinoita. Mauch ryöstettiin matkalla, ja hän oli lähellä nälkiintyä. Hän tapasi kuitenkin šonien luona asuvan seikkailija Adam Rendersin, joka auttoi Mauchia löytämään suuret kivirauniot, jotka tunnetaan nykyään nimellä Suur-Zimbabwe. Mauch tutki raunioita kahdeksan kuukautta ja tulkitsi niiden olevan Raamatussa mainittava Ofir, josta Salomo kaivoi kultaa ja muita rikkauksia.
Saksassa Mauchin löydöt eivät juurikaan herättäneet kiinnostusta, sillä tutkimusmatkojen mielenkiinto oli suuntautunut erityisesti Kongojoen ja Niilin tutkimiseen. Mauch kuoli huhtikuussa 1875 vammoihinsa, jotka hän sai tiputtuaan asuintalonsa kolmannesta kerroksesta.
Sähkönjohde
Sähkönjohde eli sähköjohde on materiaali, jossa elektronit pääsevät kulkemaan hyvin. Sähköä johtavista materiaaleista voidaan rakentaa edelleen esimerkiksi sähköjohtoja ja -kaapeleita.
Johteen hyvyyttä kuvaa siinä käytetyn aineen konduktiivisuus eli sähkönjohtavuus, joka on lämpötilariippuvainen suure.
Tutuimmat johteet ovat metalleja. Esimerkiksi kupari on usein elektroniikkateollisuudessa käytetty hyvin sähköä johtava metalli. Ei-metallisia johteita ovat muun muassa grafiitti, suolaliuokset ja kaikki plasmat.
Johtamattomat materiaalit, joita käytetään tyypillisesti eristeinä, eivät sisällä liikkuvia varauksia ja siten ne vastustavat sähkövirtoja lämpenemällä. Toisaalta kaikki materiaalit (pois lukien suprajohtavat aineet) vastustavat jonkin verran sähkövirtoja ja myös ne lämpenevät.
Rosa Russo Iervolino
thumb|Rosa Russo Iervolino [[Antonio Bassolinon kanssa.]] Rosa Russo Iervolino (s. 17. heinäkuuta 1936 Napoli) on italialainen poliitikko. Hän on demokraattikoalition jäsen. Hän toimi kristillisdemokraattinaisten johtajana 1968–1978. Vuonna 1979 hän oli kristillisdemokraattisen puolueen senaattorina. Vuonna 1993 hänet valittiin Partito Popolare Italianon puheenjohtajaksi. Iervalino on toiminut Napolin pormestarina vuodesta 2001 ja sisäministerinä 1990-luvun lopulla.
WRC 4
WRC 4: The Official Game of the FIA World Rally Championship (lyhyesti WRC 4) on Evolution Studiosin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin PlayStation 2:lle 22. lokakuuta 2004. Se perustuu rallin MM-sarjan kauteen 2004.
Jaakko Rugojev
Jaakko Rugojev (15. huhtikuuta 1918 Uhtua, Venäjä – 17. kesäkuuta 1993) oli Neuvostoliitossa asunut suomeksi kirjoittanut vienankarjalainen runoilija ja kirjailija.
Rugojev kävi keskikoulun Uhtualla ja opiskeli sitten Petroskoin opettajaininstituutissa. Valmistuttuaan hän työskenteli opettajana ja toimittajana. Jatkosodan aikana Rugojev oli partisaanina ja rintamakirjeenvaihtajana ja kuului Punainen partisaani (Krasnyi partizan) -nimiseen partisaaniosastoon, jota johti kapteeni Faddei Zurih. Osasto oli koottu pääosin Kalevalan piirin ja Vienan Kemin seuduilta. Rugojev haavoittui vakavasti kesällä 1942, luoti osui sydämen lähelle ja vuoden päästä löytyi vasemman käden kyynärpäästä. Käsi ei toiminut kunnolla useiden vuosien ajan ja hänellä oli invaliditeetti. Tämän vuoksi loppusodan hän toimi kirjeenvaihtajana. Punainen partisaani -osasto osallistui 1943 suomalaisten siviilien murhiin Suomussalmen Viiangissa, Hyryssä, Malahviassa ja Tuppurissa sekä Kuusamon Lämsänkylässä. Sitä ei tiedetä, mikä Rugojevin osuus näissä teoissa oli, eikä hän käsitellyt asiaa myöhemmin julkaisemissaan sotavuosia kuvanneissa kirjoissa. Sodan jälkeen reservin majuriksi ylennyt Rugojev oli Suomessa valvontakomission tulkkina.
Rugojev kirjoitti jo 1930-luvulla pioneerien suomenkielisen Kipinä-lehteen, ja hänen ensimmäinen kertomuskokoelmansa Kosto ilmestyi 1943. Rugojev oli Karjalan kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1944 ja oli liiton puheenjohtajana kolmeen otteeseen 1953–1957, 1967–1971 ja 1985–1990. Rugojev sai Karjalan kansalliskirjailijan arvon 1992.
Kiwi (kauppaketju)
thumb|250px|Kiwi Minipris Tanskassa. Kiwi on Norjassa ja Tanskassa sijaitseva päivittäistavaraketju, joka toimii yhteistyössä NorgesGruppenin kanssa.
Yhtiön perusti Tor Kirkeng vuonna 1979. Yhtiöllä oli kahdeksan myymälää, kun yhtiön toimitusjohtajaksi tuli Per-Erik Burud. Burud kuoli veneilyonnettomuudessa heinäkuussa 2011. Sillä hetkellä myymälöitä oli avattu 509 kappaletta.
Kiwi avasi ensimmäiset myymälänsä Tanskassa vuonna 2008. Tanskassa Kiwi-nimestä syntyi vastustusta, koska Tanskassa toimiva Netto-kauppaketju oli aiemmin käyttänyt myös Kiwi-nimeä.
Kosto (täsmennyssivu)
Kosto tarkoittaa seuraavia asioita:
Marjaana Mykkänen
Marjaana Mykkänen (s. 1954) on suomalainen dokumentaristi,  televisiotuottaja ja -ohjaaja  ja viestinnän tutkija.
Ura
Mykkäsen viimeisin dokumentti Jumalten keinussa, joka seuraa Suomen kansallisoopperan Wagnerin Ringin valmistamista. Hänen aiempiin tunnettuihin tv-ohjauksiinsa kuuluvat One minute, Maestro (1985), ja sen jatko-osa Miehen tie (1985) kapellimestari -säveltäjää Esa-Pekka Salosesta ja Pari kolme asiaa Elina Salosta.
Mykkänen on työskennellyt Yleisradiossa toimittajana ja ohjaajana vuodesta 1980, ja vuodesta 1995 kulttuuriohjelmien tuottajana. Hänen ohjaamiensa tai tuottamiensa teosten luettelo käsittää yli 900 nimikettä joista suurin osa on kulttuurisarjoja, henkiläkuvia ja dokumentteja.
Mykkänen on tunnettu myös rock-ohjaajana, jonka 1980-luvun konserttiohjauksina Tavastialta, Vanhalta ylioppilastalota ja Provinssirockista nähtiin muun muassa Sielun veljet, Smack, Giddyups, Popeda, ja Eppu Normaali, sekä Red Hot Chili Peppers, Ramones ja Iggy Pop.
Hänen ohjaamansa ja käsikirjoittamansa dokumenttielokuva Sirppi ja kitara (1988) kertoi Gorbatšovin ajan Neuvostoliiton vapautumisen ajasta esiin nousevien rockyhtyeiden kautta. Elokuvan vastaavan tuottajana toimi Aki Kaursimäki, jonka elokuvassa Calamari Union (1985) Mykkänen oli apulaisohjaajana ja pienessä sivuosassa. Mykkänen tuotti ja oli toisena ohjaajana Neuvostoliitossa ja USA:ssa kuvatussa Kuuban kriisiä käsittelevässä elokuvassa Nikita – sodan tekijät.
Ecuadorintulikärki
Ecuadorintulikärki (Campephilus gayaquilensis) on eteläamerikkalainen tikka. Sen esiintymisalue käsittää Andien länsirinteet Kolumbian lounaisosista etelään Perun luoteisosaan. René-Primevère Lesson kuvaili lajin holotyypin Ecuadorin Guayaquilista vuonna 1845.
BK Spartak Pietari
BK Spartak Pietari on pietarilainen koripalloseura, jonka edustusjoukkue pelaa Venäjän korkeimmalla sarjatasolla, PBL-sarjassa.
Argobbat
Argobbat ovat Etiopiassa asuva seemiläistä kieltä puhuva kansa. Vuonna 1983 heitä arvioitiin olevan 15 000 henkeä.
Argobbat asuvat Ifatin alueella Addis Abeban pohjoispuolella. Pääelinkeino on keinokasteluun perustuva maanviljely ja puutarhanhoito. Valtaosa on kristittyjä, osa muslimeja.
Techniscope
pienoiskuva|Techniscope: 2 perforaatiota kuvaa kohden 35 mm:n filmillä Techniscope (tunnetaan myös nimellä Cromoscope) oli eräs elokuvissa käytetty laajakuvaformaatti. Formaatin kehitti Technicolor Corporation Italiassa 1960-luvulla tarpeesta kehittää halvempi vaihtoehto anamorfiselle CinemaScope-formaatille.
Techniscope käytti normaalia 35-millimetristä filmiä, mutta toisin kuin tämän filmikoon muissa formaateissa, Techniscopessa oli neljän perforaation sijasta vain kaksi perforaatiota yhtä kuvaruutua kohden. Tällöin saavutettiin suoraan kuvasuhde 2,35:1 (joskin formaatilla kuvattiin myös kuvasuhteessa 1,85:1), ja filmiä kului puolet vähemmän. Toisin kuin esimerkiksi samaa kuvasuhdetta käyttävässä CinemaScopessa, Techniscopessa ei käytetty anamorfista optiikkaa. Tämän vuoksi Techniscopen käyttö ei aikanaan ollut vain halvempaa, vaan kuvatessa voitiin käyttää myös nopeampaa ja tarkempaa optiikkaa, ja linssivalikoima oli huomattavasti laajempi. Techniscopessa käytettävät objektiivit olivat polttoväliltään muita 35-millimetrisiä formaatteja pienempiä, joten myös syvyysterävyys parani.
Jälkituotannossa Techniscope-kuva yleensä kuitenkin muutettiin optisesti 4-perforoituun anamorfiseen muotoon esityskopioita varten, koska Techniscope-formaatissa olevaa filmiä ei voi projisoida suoraan ilman erikoisprojektoreita. Tämä oli myös Techniscope-elokuvantekijöiden murhe, koska esimerkiksi Techniscopella kuvatun elokuvan leikkaus voitiin suorittaa vain formaatille omistetulla leikkuupöydällä. Myös kameroiden piti olla muunnettuja 2-perforoidulle formaatille, joskin suurimmat kameravalmistajat (mm. Arriflex, Eclair) vastasivat nopeasti Techniscope-kameroiden tarpeeseen.
Techniscopea käytettiin pääasiassa Euroopassa, etenkin Italiassa, missä syntyi myös ensimmäinen pitkä Techniscope-elokuva, Niilin tytär (La donna dei faraoni, 1960). Techniscope oli saatavilla myös Hollywoodissa, mutta lähinnä vain pienibudjettisten elokuvien tekijät ottivat sen käyttöön, vaikka Techniscopen kuvanlaadun tiedettiin pärjäävän CinemaScopelle. Kuitenkin muun muassa George Lucas kuvasi kaksi ensimmäistä pitkää elokuvaansa Techniscope-formaatissa. Italiassa Techniscope esiintyi varsinkin spagettiwesterneissä ja muissa genre-elokuvissa. Euroopassa Techniscope oli niinkin suosittu, että Techniscope-laboratorio ei voinut käsitellä kaikkia Techniscope-filmejä. Tämän vuoksi Technicolor Corporation lisensoi tekniikkansa Cromoscope-nimellä, joka erosi Techniscopesta vain nimestä puolesta.
Techniscopen käyttö väheni hiljalleen 1970-luvulla, koska negatiivikuvan optinen muuntaminen esityskopiomuotoon kävi yhä kalliimmaksi. Lopulta 4-perforoidussa formaatilla kuvaaminen tuli halvemmaksi kuin filmiä säästävällä Techniscopella. Myös anamorfisen laajakuvaoptiikan kehittyminen edesauttoi Techniscopen syrjäyttämistä.
Vaikka Techniscopea ei ole enää missään nimessä yleinen, 2-perforoitua 35-millimetristä formaattia käytetään yhä jonkin verran: koska nykyään elokuvien leikkaus tapahtuu usein digitaalisesti ja optiseen muunnokseen ei ole tarvetta, formaatilla voidaan säästää rahallisesti. Tällaisessa käytössä 3-perforoitu Super 35 on kuitenkin toistaiseksi yleisempi.
Oleum
thumb|Savuavaa oleumia lasipullossa. Oleum eli savuava rikkihappo on väkevää rikkihappoa, joka sisältää myös rikkitrioksidia. Oleum on erittäin vahvasti hapanta ja syövyttävää, ja sitä käytetään eräissä orgaanisen synteesin reaktioissa.
Koostumus ja ominaisuudet
Oleumin koostumus vaihtelee, ja se ilmoitetaan yleensä vapaan eli väkevään rikkihappoon liukenemattoman rikkitrioksidin prosenttiosuutena tai rikkihappoekvivalentteina. Rikkitrioksidin määrä vaihtelee 20–80 prosentin välillä. Rikkitrioksidin ja rikkihapon reagoidessa oleumiin muodostuu pyrorikkihappoa eli dirikkihappoa, tririkkihappoa ja mahdollisesti muita korkeampia polyrikkihappoja. Korkeampien rikkihappojen esiintyvyydestä on kuitenkin erimielisyyttä. Nämä rikkihappojohdannaiset hajoavat veden vaikutuksesta rikkihapoksi. Oleumin nimitys savuava rikkihappo johtuu aineesta vapautuvasta rikkitrioksidista, joka muodostaa kostean ilman kanssa rikkihapposumua.
Oleumin ominaisuudet riippuvat suuresti vapaan rikkitrioksidin määrästä. Esimerkiksi aineen kiehumispiste vaihtelee 61–142 °C:n välillä ja on alhaisimmillaan, kun vapaan rikkitrioksidin määrä on suuri. Myös tiheys ja viskositeetti riippuvat oleumin koostumuksesta. Väkevän rikkihapon tavoin oleum hiillyttää orgaaniset aineet.
Valmistus ja käyttö
Oleumia muodostuu johdettaessa väkevään rikkihappoon rikkitrioksidikaasua. Oleumin valmistus alkoi laajassa mitassa, kun rikkihappoa alettiin valmistaa lyijykammiomenetelmän sijasta kontaktimenetelmällä. Kontaktiprosessien yhteydessä on tornit, joissa rikkitrioksidi absorboituu rikkihappoon muodostaen oleumia. Tällainen tuote sisältää vapaata rikkitrioksidia enintään 36 %, ja suuremmat rikkitrioksidipitoisuudet saadaan sekoittamalla oleumiin rikkitrioksidia. Vettä lisäämällä oleumista voidaan tehdä myös laimeampia rikkihappoliuoksia.
Oleumia käytetään pääasiassa orgaanisen kemian synteeseissä. Sitä käytetään sulfonoitaessa eli valmistettaessa sulfonihappoja, seoksena typpihapon kanssa niin kutsuttuna nitraushappona ja tuotettaessa räjähteitä ja pesuaineita. Sulfonoinnissa oleumin käytön etu muihin sulfonoiviin reagensseihin nähden on sen halpuus, mutta toisaalta sitä kuluu reaktiossa paljon.
Parti Breton
Parti Breton (bretoniksi Strollad Breizh) on ranskalainen poliittinen puolue, joka ajaa Bretagnen itsenäisyyttä ja sen EU-jäsenyyttä. Puolue määrittelee tavoitteensa saman kaltaisiksi esimerkiksi Skotlannin kansallispuolueen ja Plaid Cymrun kanssa. Puolue perustettiin vuonna 2000. Ranskan aluevaaleissa 2010 Parti Breton sai viidessä Bretagnen departementissa 58 777 eli 4,29 % kaikista äänistä. Loire-Atlantiquen alueella puolueen vastaava kannatus oli 2,62 %. Puolueella on nuorisojärjestö nimeltä Les Jeunes Bretons/Ar Vretoned Yaouank.
Andientulikärki
Andientulikärki (Campephilus pollens) on eteläamerikkalainen tikka. Sen esiintymisalue käsittää Andien rinteet Kolumbian pohjoisosista ja Venezuelan lounaisosasta Peruun. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Charles Lucien Bonaparte kuvaili lajin holotyypin Kolumbiasta vuonna 1845.
Uljas Vikström
Vikström muutti perheensä mukana Venäjälle Suomen sisällissodan jälkeen. Vikström valmistui 1933 Leningradin lehtimiesten kommunistisesta korkeakoulusta ja 1935 Lännen vähemmistökansallisuuksien kommunistisesta yliopistosta. Kirjailijan uransa Vikström aloitti 1934. Hän toimi useita vuosia Punalippu-lehden päätoimittajana, ja hän käänsi monien neuvostokirjailijoiden teoksia suomeksi.
Vikström oli Karjalan kirjailijaliiton puheenjohtajana 1971–1975, ja hän sai 1968 Karjalan ASNT:n ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimen.
Uljas Vikströmin tytär oli kirjailija, toimittaja Terttu Vikström.
Tommy Ladnier
Thomas James ”Tommy” Ladnier (28. toukokuuta 1900 – 4. kesäkuuta 1939) oli yhdysvaltalainen jazz-trumpetisti ja -kornetisti.
Varhaiset vuodet
Tommy Ladnier syntyi 28. toukokuuta 1900 Florencessa, Louisianassa. Hän vietti nuoruutensa New Orleansissa. Hän oppi jo nuorena soittamaan trumpettia ja aloitti aktiivisen soittamisen jo New Orleansissa asuessaan. Hän sai soittoonsa musiikillisia vaikutteita Bunk Johnsonilta ja King Oliverilta. Vuonna 1917 Ladnier muutti Chicagoon, jossa esiintyi kiertävän orkesterin mukana. Vuonna 1921 hän muutti St. Louisiin, jossa työskenteli Charlie Creathin ja Fate Marablen kanssa.
Musiikillinen ura
Vuonna 1925 Ladnier matkusti kiertueelle Eurooppaan, jossa esiintyi Sam Woodingin kanssa. Seuraavana vuonna hän palasi takaisin New Yorkiin ja liittyi Fletcher Hendersonin orkesteriin, jossa toimi ykköstrumpetistina. Vuonna 1928 Ladnier matkusti Woodingin kanssa toista kertaa Eurooppaan ja hän viipyi kiertueella vuoteen 1929. Palattuaan takaisin Yhdysvaltoihin hän soitti vuonna 1930 Benny Peytonin ja Noble Sisslen orkestereissa.
Vuonna 1932 Ladnier johti yhdessä Sidney Bechet’n kanssa The New Orleans Feetwarmers –nimistä orkesteria. Orkesteri myös levytti kyseisenä aikana. Taloudellinen lamakausi kuitenkin johti orkesterin toiminnan päättymiseen. Ladnier vetäytyi tämän jälkeen muutaman vuoden ajaksi pois musiikkialalta. Hänellä oli vuosina 1933–1934 oma vaatetusliikkeensä New Yorkissa, mutta se ei osoittautunut kannattavaksi. Vuosina 1935–1937 Ladnier johti omia orkestereitaan ja esiintyi pääasiassa paikallisesti New Jerseyn ja Connecticutin alueella. Tuona aikana hänet käytännössä unohdettiin lähes kokonaan.
Ladnier löydettiin uudestaan vasta vuonna 1938. Saman vuoden lopulla hän teki viimeiset levytyksensä Sidney Bechet’n ja Mezz Mezzrowin kanssa. Hän kuoli sydänkohtaukseen 4. kesäkuuta 1939 Genevassa, New Yorkissa. Hänet haudattiin Frederick Douglass Memorial Parkin hautausmaalle, Richmondiin, New Yorkiin.
Kommunistinen propaganda
pienoiskuva|"Viimeinen tunti". "Kommunismin terä" leikkaamaisillaan "kapitalismin" kurkun. N.1920. Kommunistisella propagandalla tarkoitetaan propagandaa, jonka tehtävänä on edistää kommunististen liikkeiden päämääriä, tuoda sen edustamaa aatetta näkyvämmäksi.
Kommunistinen propaganda marxismi-leninismin mukaan
Suuri neuvostotietosanakirja määrittelee kommunistisen propagandan vastakohtaisena kutsumalleen porvarilliselle propagandalle, jonka kuvataan ohjaavan ihmisiä palvelemaan hallitsevan luokan etuja. Kommunistinen propaganda on esitetty tieteellisesti perustelluksi järjestelmäksi kommunistisen ja marxilais-leninistisen aatteen läpiviemiseksi kouluttamisen, harjoittelun ja massojen ohjaamisen kautta.
Tavoitteet
Suuri neuvostotietosanakirja määrittelee seuraavat tavoitteet kommunistiselle propagandalle:
Kohdeyleisö
Kommunistisen propagandan sisältö määrittyi pitkälti sen mukaan, mille yleisölle se oli kulloinkin tarkoitettu. Karkeasti kohdeyleisö on jaoteltu kolmeen ryhmään:
Kommunististen puolueiden dokumenteista löytyy myös määrittelyjä tarkemmin eri propagandan kohteille, kuten työläisille, maalaisille, nuorille, naisille ja niin edelleen.
Ortjo Stepanov
Ortjo Stepanov (7. huhtikuuta 1920 Uhtua, Vienan Karjala, Neuvosto-Venäjä – 22. maaliskuuta 1998 Petroskoi, Venäjä) oli Neuvostoliitossa asunut suomeksi kirjoittanut vienankarjalainen kirjailija.
Luettelo televisiosarjan Emmerdale henkilöistä
Tässä artikkelissa on kuvattu televisiosarja Emmerdalen henkilöitä.
Ortjo Stepanov
Uhtuan Haikolan kylässä syntyneen Stepanovin isä oli talonpoika Oleksein Pekan Miihkali ja hän kuului vanhaan vienankarjalaiseen runonlaulajasukuun. Stepanov kävi keskikoulun Uhtualla ja opiskeli sitten Petroskoin opettajanopistossa sekä sodan jälkeen Leningradin kauppakorkeakoulussa. Hän toimi aluksi opettajana Pyhäjärvellä ja taisteli toisen maailmansodan aikana Karjalan ja Kalininin rintamilla.
Luettelo televisiosarjan Emmerdale henkilöistä
Hahmot
Hahmojen tiedot ovat tämänhetkisen Suomen tilanteen mukaisia, joten ne eivät sisällä juonipaljastuksia.
Ortjo Stepanov
Sodan jälkeen Stepanov oli Petroskoissa kalastusministeriön tarkastajana ja sitten Kalevalan piirissä yhteiskunnallisissa tehtävissä. Kirjoittamisen Stepanov aloitti 1950 ja hänestä tuli 1960-luvulla päätoiminen kirjailija. Stepanov oli Karjalan kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1970 ja hän sai Karjalan kansankirjailijan arvonimen 1990.
Luettelo televisiosarjan Emmerdale henkilöistä
Cain Dingle
thumb|left|250px|Cain Dingle.
Cain Dingle (es. Jeff Hordley) asui Leedsissä Zak Dinglen Shadrach-veljen hulttiopoikana ja ilmaantui Butch-serkkunsa hautajaisiin marraskuussa 2000 (UK maaliskuu 2000). Cainilla on takanaan pitkä rikostausta. Hän on luonteeltaan juro, itseensä sulkeutunut, salaperäinen ja säälimätön sekä sortuu helposti vääriin tekoihin, mutta perheensä ja läheistensä suojelemisen suhteen mies on ehdottoman tinkimätön. Hän ei epäröi satuttaa henkilöitä, jotka uhkaavat hänen läheisiään, mutta hänellä on suurempi sydän kuin tahtoisi näyttää. Vaikka Cain on itsepäinen, kovapintainen ja väkivaltaan taipuvainen eikä osaa puhua tunteistaan, vaimonsa Moiran avulla hän on muuttunut jonkin verran avoimemmaksi ja myötätuntoisemmaksi. Erityisen läheisiä Cainille ovat hänen sisarpuolensa Chas, sisarenpoika Aaron sekä tytär Debbie ja tämän lapset.