cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SS Great Eastern
Rakentaminen
Eastern Steam Navigation Companyn johto oli pitkään etsinyt alustyyppiä, joka pystyisi lyömään meriä tuolloin hallinneet klipperit. Brunelin ja Russelin ehdotus kuulosti hyvältä, sillä suuri laiva kuljettaisi tarpeeksi hiiltä, jotta se voisi purjehtia ympäri maailman pysähtymättä täydentämään varantojaan.
Yhtiö asetti komitean tutkimaan asiaa ja suunnitelma hyväksyttiin kesäkuussa 1852. Brunelin kustannusarvio oli 500 000 puntaa ja hän asetti sopimukseen ehdon, että hänen toimiaan ei saa kyseenalaistaa laivan suunnittelussa ja rakennustyön johtamisessa. Jos näin tehtäisiin, hän eroaisi. Russell alensi tarjouksen loppusummaa 258 000 puntaan ja siihen sisältyi ehto sisaraluksen rakentamisesta. Brunel asettui suunnitelmassa Russellin puolelle, sillä se oli kokeneen laivasuunnittelijan tekemä.
Vuonna 1854 päästiin viimein itse rakennustyöhön. Ensimmäinen ongelma oli löytää oikea telakka näin mittavan aluksen rakentajaksi. Scott Russellin telakka Lontoon Millwallissa oli osoittautunut liian pieneksi.
Laivan pituuden takia perinteinen vesillelaskumenetelmä hylättiin. Brunel suunnitteli, että alus rakennettaisiin joen suuntaisesti ja laskettaisiin vesille erityisesti rakennetulla mekaanisella luiskalla. Tämä ratkaisu osoittautui niin kalliiksi, että se oli pakko hylätä. David Napierin telakka oli vapaana ja nyt ryhdyttiin rakentamaan rautatietä yhdistämään telakat. Rautatie tarvittiin rakennustarpeiden siirtelyyn.
Geohintonia mexicana
Geohintonia mexicana on kaktuskasvien heimoon kuuluva laji, joka on ainoa suvussaan. Se löydettiin vasta vuonna 1991, kun George S. Hinton tutki Sierra Madre Orientalin kipsikukkuloita Meksikossa.
SS Great Eastern
Rakentaminen
Great Easternin köli valmistui 1. toukokuuta 1854. Sen runko rakennettiin kokonaisuudessaan raudasta ja se jakautui 19 osastoon. Runko valmistettiin kaksinkertaiseksi, ensimmäisenä aluksena maailmassa. Turvallisuussyistä ratkaisu on nykyään pakollinen, mutta seuraavaa kaksinkertaisella rungolla varustettua alusta jouduttiin odottamaan sata vuotta.
Geohintonia mexicana
Ulkonäkö ja koko
Kaktus on yksivartinen ja pallomainen, satunnaisesti hieman pylväsmäinen, sinivihreä, enintään 11 senttimetriä korkea ja 10 cm:n läpimittainen. Varren uurteet ovat hyvinkehittyneitä ja niitä on 18–20. Harjanteiden reunoilla olevat areolit ovat muodoltaan soikeita, aluksi villakarvaisia, pian kaljuuntuvia; piikkejä niissä on kolme, ja ne ovat enintään 12 mm pitkiä, hieman käyriä, vaaleita ja pian karisevia. Kukat ovat sijainniltaan apikaalisia, päiväaikaan avoinna, suppilomaisia, vaaleanpunaisia tai magentanpunaisia, 2–4 cm leveitä. Hedelmät jäävät varren kärkikarvoitukseen piiloon, ovat marjamaisia, paljaspintaisia ja epäsäännöllisesti avautuvia. Siemenet ovat kiiltävän mustia.
Levinneisyys
Laji kasvaa samalla alueella kuin kolkkatyynykaktus (Aztecium hintoni) Meksikossa Sierra Madre Orientalin kukkuloilla Nuevo Leónin maakunnassa.
SS Great Eastern
Rakentaminen
Höyrykoneita alukseen tuli neljä ja viides lisämoottori potkuria varten. Tehoa ne antoivat yhteensä 6 MW (8 000 hevosvoimaa) ja aluksen huippunopeus oli 13 solmua (24 km/h). Siihen rakennettiin vielä kuusi mastoa ja mastot nimettiin viikonpäivien mukaan; ensimmäistä kutsuttiin maanantaiksi ja viimeistä lauantaiksi. Purjeiden käyttö yhtäaikaisesti koneiden kanssa osoittautui mahdottomaksi, sillä kuumat savukaasut, jotka tulivat viidestä (myöhemmin neljästä) savupiipusta sytyttäisivät ne tuleen.
Vesillelasku
pienoiskuva|Muutama viikko ennen vesillelaskuyritystä Great Eastern yritettiin laskea vesille 3. marraskuuta 1857. Brunel oli toivonut, että tapausta olisi todistamassa mahdollisimman pieni väkijoukko. Paikalla oli kuitenkin tuhansia ihmisiä, sillä huhu poikkeuksellisen aluksen vesillelaskusta oli levinnyt laajalle. Lisäksi Eastern Companyn johto oli myynyt tilaisuuteen 3 000 pääsylippua.
Vesillelasku epäonnistui ja sitä yritettiin uudelleen 19. ja 28. tammikuuta 1858, mutta molemmat yritykset epäonnistuivat. Aluksen vesillelasku onnistui vasta 31. tammikuuta 1858. Ensimmäisessä vesillelaskussa kuoli yksi katsoja. pienoiskuva|Vesillelasku Epäonnistuneen vesillelaskun yhteydessä alukselle annettiin nimeksi Leviathan, mutta heinäkuussa 1858 nimi vaihdettiin jälleen alkuperäiseksi nimeksi Great Easterniksi.
Epäonnistuneet vesillelaskuyritykset olivat maksaneet kaikkiaan 170 000 puntaa, mikä oli kolmasosa koko alkuperäisestä rakentamiseen varatusta rahasummasta. Ennen kuin alus saattoi lähteä ensimmäiselle matkalleen, se olisi varusteltava merikelpoiseksi ja tähän tarvittaisiin vielä paljon rahaa.
Eastern Steam Navigation Company ei saanut enää lisärahoitusta ja oli konkurssin partaalla. Laivan viimeistelytöitä varten perustettiin uusi osakeyhtiö Great Ship Company, jonka pääoma oli 340 000 puntaa ja se osti aluksen 160 000 punnalla. Kauppasummasta yli jäänyt raha käytettiin aluksen viimeistelyyn. Brunel oli sairaana, kun työt aloitettiin tammikuussa 1858. Ne saatiin päätökseen saman vuoden elokuussa.
Linjalaivana
Aluksen neitsytmatkan piti alkaa 30. elokuuta 1859, mutta sitä siirrettiin syyskuun 6. päivään. Määränpäänä oli Weymouth, mistä myöhemmin tehtäisiin vaaditut koeajot Atlantille. Sieltä purjehdittaisiin Holyheadiin, aluksen Amerikan-matkojen kotisatamaan. Kanadan Grand Trunk Railwayn kanssa oli tehty sopimus, jonka mukaan Portland Mainessa olisi aluksen määräsatama Yhdysvalloissa. Sitä varten Portlandin satamaan tehtiin uusi laituri. Kapteeniksi sovittiin William Harrison.
Syyskuun 9. päivänä alus oli viimein neitsytpurjehduksellaan. Se purjehti Thamesia pitkin kohti Englannin kanaalia. Se ohitti Hastingsin, kun aluksella sattui räjähdys. Räjähdys repi etukantta ja oli niin voimakas, että savupiippu numero 1 lensi ilmaan. Sitä seurasi valtava höyrypilven purkautuminen. Viisi merimiestä kuoli kuuman höyryn purkaukseen, neljä tai viisi loukkaantui (määrä ei ole tarkkaan selvillä) ja yksi hukkui lennettyään yli laidan. Scott Russell määräsi aluksen koneet välittömästi pysäytettäviksi. Brunel otti tiedon onnettomuudesta raskaasti – hän syytti siitä itseään. Hän kuoli muutamaa päivää myöhemmin halvauskohtaukseen.
Tämäkään matka ei sujunut ilman ongelmia. Matkustajat nousivat alukseen jo 14. kesäkuuta ja oli sovittu, että matka alkaisi 16. kesäkuuta. Kun saattajat poistuivat, kapteeni ilmoitti, että alus lähtee vasta seuraavana päivänä, sillä miehistö on juovuksissa. Laivayhtiön johtaja Daniel Cooh ei ollut lainkaan tyytyväinen päivän viivästyksestä eikä kapteenin reittivalinnasta. Daniel Cooh olisi halunnut, että laiva kulkisi pohjoisempaa reittiä, jonka ansioista matka olisi kestänyt alle kymmenen päivää. Kapteenin valitseman eteläisemmän reitin johdosta matka kesti kymmenen päivää ja yhdeksäntoista tuntia.
Vuoden 1861 tilauspurjehdus
Kun Great Eastern palasi kotiin, Ison-Britannian hallitus tilasi siltä purjehduksen Québeciin. Sen piti kuljettaa Atlantin yli 2 144 sotilasta ja upseeria, 473 perheenjäsentä ja 200 hevosta. Mukaan nousi vielä 40 maksanutta matkustajaa. Alus lähti Liverpoolista 25. kesäkuuta 1861 ja saapui perille kahdeksan päivän ja kuuden tunnin kuluttua. Se lähti paluumatkalle kuukautta myöhemmin mukanaan 357 maksanutta matkustajaa.
Muita Atlantin ylityksiä
Matka alkoi Milford Havenista ja kesti yhdeksän päivää ja kolmetoista tuntia. Yhdysvaltain sisällissodan johdosta aluksen saapuminen New Yorkiin jäi lähes täysin huomiotta. Vain muutama ihminen tutustui laivaan 25 sentin pääsymaksua vastaan. Great Eastern palasi Britanniaan mukanaan 194 matkustajaa ja 5 000 tonnia vehnää.
Great Eastern lähti kolmannelle Amerikan-purjehdukselleen Liverpoolista 10. syyskuuta 1861. Kapteenina oli James Walker. Seuraavana päivänä alus joutui hirmumyrskyyn. Myrsky oli erittäin raju ja se vaurioitti alusta. Aluksen valurautainen peräsin irtosi osittain kiinnittimistään ja kova tuuli repi yhden sen purjeista. Kapteeni Walker kielsi miehistöään kertomasta matkustajille tilanteen vakavuudesta. Purjeen repeäminen ja peräsinongelmat tekivät aluksen ohjaamisesta hankalaa.
Toisena matkapäivänä myös osalle matkustajista selvisi tilanteen vakavuus. He muodostivat keskuudestaan komitean, jonka johtoon asetettiin liverpoolilainen kauppias George Oakwood. Kapteeni tapasi Oakwoodin ja salli hänen tehdä tutkimuksia laivalla. Tilanne osoittautui otaksuttua huonommaksi. Oakwood huomasi, että lastia ei ollut kiinnitetty ruumaan mitenkään, vaan se liikkui ruumassa edestakaisin, mikä teki laivasta entistä epävakaamman.
Matkustajana ollut yhdysvaltalainen insinööri Hamilton E. Towle, joka oli paluumatkalla kotiinsa Euroopasta, kävi tutkimassa aluksen peräsimen ja teki suunnitelman sen pelastamiseksi. Hän esitti suunnitelmansa matkustajien komitealle, joka puolestaan painosti kapteenia hyväksymään sen. Kapteeni antoikin Towlelle mahdollisuuden yrittää, jolloin tämä ryhtyi vakauttamaan peräsintä 30 metriä pitkällä rautaketjulla. Yritys onnistui ja aluksen ohjattavuus saatiin osittain palautettua.
Sunnuntaiaamuna myrsky viimein laantui. Towle ja matkustajien komitea vaativat kapteenia jatkamaan peräsimen korjaamista. Aluksen koneet käynnistettiin kello 17 samana päivänä ja silloin oli tullut kuluneeksi 72 tuntia siitä, kun alus oli aloittanut ajelehtimisen ilman ohjausta. Kurssi käännettiin kohti Irlantia, joka oli 480 kilometrin purjehdusmatkan päässä.
Alus pääsi viimein Queenstowniin (nyk. Cobh), mutta joutui kuitenkin odottamaan hinausta satamaan kolme päivää. Satamassa loukkaantuneet matkustajat vietiin hoitoon ja alusta korjattiin, muun muassa sen ohjausta paranneltiin. Yhdysvaltoihin matkustaville piti järjestää kyyti muilta laivoilta. Satamassa Towle esitti varustamolle laskun jonka katsoi ansainneensa laivan pelastamisesta. Sen summa oli 100 000 Yhdysvaltain dollaria. Asia vietiin oikeuteen, missä summa aleni 15 000 Yhdysvaltain dollariin, mikä oli tuohon aikaan huomattava summa. Ei ole tiedossa, saiko Towle varustamolta lopulta lainkaan rahaa.
Vuonna 1862 alus teki kaksi onnistunutta edestakaista Atlantin ylitystä, joista ensimmäinen oli taloudellinen menestys. Niin rahtia kuin matkustajiakin saatiin kuljetettua paljon. Alus myös paransi länsi-itäsuuntaista nopeusennätystään kaksitoista tuntia. Uusi ennätys oli 9 vuorokautta ja 12 tuntia.
Myös toinen vuoden 1862 onnistuneista purjehduksista oli menestys. Alus kuljetti paljon matkustajia sekä rahtia. Joseph Jenkins Roberts, Liberian presidentti, oli kuuluisin tuolloin matkustaneista.
Vuoden 1862 karilleajo
Great Eastern suuntasi kohti Yhdysvaltoja jälleen 17. elokuuta 1862 mukanaan 1 530 matkustajaa. Matka tuotti laivayhtiölle jälleen tappiota, sillä lähellä New Yorkia alus ajoi karille.
New Yorkissa alus tutkittiin, ja huomattiin, että se oli sittenkin vaurioitunut. Sen kylki oli saanut 2,7 metriä leveän ja 25 metriä pitkän repeämän. Korjaaminen olisi vaikeaa, sillä Great Eastern oli niin suuri, että se ei mahtunut Yhdysvalloissa millekään telakalle.
Insinööriveljekset Henry ja Edward S. Remick esittivät uskaliaan suunnitelman aluksen ympärille asetettavasta kelluvasta painekammiosta, joka asetettaisiin aluksen rungon ympärille. He väittivät suoriutuvansa urakasta kahdessa viikossa ja ottavansa maksun ainoastaan jos olivat onnistuneet hankkeessaan.
Parhaillaan käynnissä ollut Yhdysvaltain sisällissota aiheutti sen, että rautalevyistä oli puutetta. Korjaamisen oli luvattu kestävän kaksi viikkoa, mutta se kesti lopulta kolme kuukautta. Kustannukset nousivat lopulta 70 000 puntaan. Alus lähti New Yorkista kohti Liverpoolia 6. tammikuuta 1863.
Tappioiden vuosi 1863
Vuonna 1863 Great Eastern teki kolme purjehdusta Isosta-Britanniasta Yhdysvaltoihin. New Yorkiin kuljetettiin 2 700 henkilöä ja takaisin vain 970 henkilöä. Lisäksi kuljetettiin muutama tonni rahtia. Tappioita tuli muun muassa siipirattaan korjaamisesta ja siitä, että alus törmäsi pieneen Jane-nimiseen purjealukseen. Cunard Line ja Inman Line aloittivat hintakilpailun halventamalla matkalippujen hintoja, mihin aluksen omistajilla ei ollut mahdollisuutta. Varustamolle oli kertynyt velkoja jo 142 000 puntaa, mikä pakotti laittamaan aluksen huutokaupattavaksi.
Myynti
14. tammikuuta vuonna 1864 Great Eastern asetettiin huutokaupattavaksi Liverpoolissa. Pohjahinnaksi oli asetettu 50 000 puntaa. Ainuttakaan tarjousta ei esitetty. Meklari esitti, että alus laitetaan myyntiin kolmeksi viikoksi ilman pohjahintaa. Samaan aikaan Daniel Googh lähestyi insinöörejä Thomas Brasseyta ja John Benderiä, josko nämä voisivat ostaa aluksen. Tehtiin tarjous jonka suuruus oli 25 000 puntaa, vaikka pelkästään aluksen metallin arvoksi arvioitiin 100 000 puntaa. Yhdessä nämä kolme miestä perustivat osakeyhtiön, jonka oli tarkoitus ryhtyä laskemaan merikaapelia. Alus sopisi täydellisesti heidän tarkoituksiinsa.
Kaapelialuksena
Laiva saatiin myytyä ja se muunnettiin kaapelialukseksi. Muunnostöiden yhteydessä siitä poistettiin neljäs savupiippu. Myös suurin osa hyteistä poistettiin antamaan tilaa kaapeleille ja niiden laskuun vaaditulle koneistolle. Alus laski muun muassa Atlantin merikaapelin Kanadan Newfoundlandin ja Irlannin välillä, mikä mahdollisti valmistuttuaan 27. heinäkuuta 1866 Atlantin ylittävät sähkösanomat. Kyseessä ei ollut ensimmäinen Atlantin merikaapeli, mutta tekniikan kehityttyä kaapeliyhteydestä oli tullut aikaisempaa luotettavampi ja nopeampi.
Romuttaminen
Kaapelilaivauransa jälkeen Great Eastern palautettiin jälleen linjalaivaksi, mutta toimintaa ei saatu edelleenkään taloudellisesti kannattavaksi. Laivaa käytettiin teatterilaivana ja kelluvana palatsina ja konserttisalina. Laiva huutokaupattiin osissa vuonna 1888. Henry Bath & Son Ltd paloitteli vuosina 1889–1890 laivan romuraudaksi Rock Ferryssä Mersey-joella. Laivan hajottaminen kesti 18 kuukautta.
Alusta romutettaessa lähti liikkeelle sitkeä huhu, jonka mukaan romutustöiden yhteydessä rungon sisältä olisi löytynyt työmiehen luuranko. Huhua kerrottiin edelleen vuonna 2004 esitetyssä BBC:n sarjassa Seven Wonders of the Industrial World, jossa luurankoja väitettiin löytyneen kaksi kappaletta, aikuisen telakkatyöläisen sekä lapsityöläisen. Huhun on kuitenkin todettu olevan vailla näyttöä. Samanlaista tarinaa on kerrottu myös RMS Titanicista ja Hooverin padosta.
Mäntyharjun vaakuna
thumb|150px|Mäntyharjun vaakuna Mäntyharjun kunnanvaakuna on suoraan kunnan nimeen viittaava puhuva vaakuna.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 20. huhtikuuta 1953. Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kaksi kaarityviöstä kasvavaa mäntyä; kaikki kultaa”.
Zhipei Sun
Zhipei Sun on kiinalainen fyysikko, fotoniikan tutkija ja Aalto-yliopiston Elektroniikan ja nanotekniikan laitoksessa työskentelevä, professorin urapolulla oleva fotoniikan apulaisprofessori. Hän on tutkinut muun muassa grafeenin fotoniikkaa. Sun lukeutuu fysiikan alalla maailman viitatuimpien tutkijoiden joukkoon.
Sun valmistui Kiinan tiedeakatemian fysiikan instituutista filosofian tohtoriksi vuonna 2005.
Sun kuuluu maailman viitatuimpien tutkijoiden joukkoon fysiikan alalla (Highly Cited Researchers, luokka Physics; vuodet 2018-2019). Tämä tunnustus pohjautuu analyytikkoyritys Clarivaten ylläpitämään Web of Science -julkaisutietokantaan. Marraskuussa 2019 julkaistuun luetteloon oli valittu yhteensä noin 6 200 tutkijaa, joista 3 700 oli ryhmitelty johonkin 21:stä selvityksessä mukana olleesta tieteenalaryhmästä ja 2 500 oli poikkitieteellisten aihepiirien tutkijoita. Heistä kukin lukeutuu tieteenalaryhmässään viitatuimman prosentin joukkoon kaikista julkaisutietokannassa mukana olevista alan tutkijoista.
Kim Johnsson
Kim Johnsson (s. 16. helmikuuta 1976 Malmö) on ruotsalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajan pelipaikalla. Johnsson pelasi urallaan kotimaassaan Malmössä, NHL:ssä New York Rangersissa, Philadelphia Flyersissa, Minnesota Wildissa ja Chicago Blackhawksissa sekä Sveitsin pääsarjan HC Ambrì-Piottassa.
Utah Olympic Park Jumps
Utah Olympic Park Jumps on kuuden muovitetun hyppyrimäen muodostama mäkihyppystadion Utah Olympic Parkissa Summitin piirikunnassa Utahissa Yhdysvalloissa.
Historia
Viisi pienintä hyppyrimäkeä rakennettiin vuonna 1994. Vuonna 2000 rakennettiin K120 HS134 -suurmäki normaalimäen oikealle puolelle ja normaalimäki remontoitiin vuoden 2002 Salt Lake Cityn talviolympialaisia varten. Mäkihyppystadion sijaitsee korkeammalla kuin mikään muu suur- tai normaalimäki, 2 237 metriä merenpinnan yläpuolella. Talviolympialaisten jälkeen hyppyrimäissä on järjestetty Continental Cupin kilpailuja ja ne ovat toimineet Yhdysvaltain maajoukkueen harjoituskeskuksena, lisäksi siellä järjestettiin vuoden 2017 hiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut.
Talviolympialaisissa 2002 suur- ja normaalimäen kilpailut voitti sveitsiläinen Simon Ammann ja suurmäen joukkuekilpailun voitti pisteen kymmenyksen erolla Suomeen Saksan joukkue Sven Hannawald, Stephan Hocke, Michael Uhrmann ja Martin Schmitt.
Hiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2017 miesten kilpailun voitti tšekkiläinen Viktor Polášek, naisten kilpailun italialainen Manuela Malsiner, miesten joukkuekilpailun Slovenia joukkueella Žiga Jelar, Tilen Bartol, Aljaž Osterc ja Bor Pavlovčič, naisten joukkuekilpailun Saksa joukkueella Agnes Reisch, Luisa Görlich, Pauline Heßler ja Gianina Ernst ja sekajoukkuekilpailun Slovenia joukkueella Nika Križnar, Tilen Bartol, Ema Klinec ja Žiga Jelar.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Virallisen mäkiennätyksen 133,5 metriä on hypännyt Adam Małysz, epävirallisen mäkiennätyksen 135,0 metriä on hypännyt Junshirō Kobayashi.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 125,0 metriä on hypännyt Tara Geraghty-Moats.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 139,0 metriä on hypännyt MacKenzie Boyd-Clowes.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 127,0 metriä on hypännyt Anette Sagen, epävirallisen kesämäkiennätyksen 127,5 metriä on hypännyt Jessica Jerome.
César Vallejo
thumb|César Vallejo César Abraham Vallejo Mendoza (16. maaliskuuta 1892 – 15. huhtikuuta 1938) oli perulainen runoilija. Vaikka hän julkaisi elämänsä aikana vain kolme teosta, häntä pidetään yhtenä 1900-luvun suurimmista runouden uudistajista ja maansa kuuluisimpana.
Utah Olympic Park Jumps
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Virallisen mäkiennätyksen 99,0 metriä on hypännyt Sven Hannawald, epävirallisen mäkiennätyksen 104,5 metriä on hypännyt Evan Bliss.
César Vallejo
Vallejon runoteokset olivat Trilce (1922), España, aparta de mí este cáliz (1937) ja Poemas humanos (1939). Lisäksi hän kirjoitti viisi näytelmää, joita ei esitetty hänen elinaikanaan, kolme romaania ja kaksi matkakertomusta: Rusia en 1931, reflexiones al pie del Kremlin (1931), uuden sosialistisen yhteiskunnan rakentamisesta Neuvostoliitossa sekä Rusia ante el II Plan Quinquenal toisen viisivuotissuunnitelman toteutuksesta.
Utah Olympic Park Jumps
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 98,0 metriä on hypännyt Ulrike Gräßler, epävirallisen mäkiennätyksen 98,5 metriä on hypännyt Pauline Heßler.
César Vallejo
Vallejo perusti vuonna 1936 Pariisissa, jossa asui, Pablo Nerudan kanssa komitean puolustamaan Espanjan toista tasavaltaa sisällissodan puhjetessa. Hän myös kuoli Pariisissa tuntemattomaan sairauteen, ja hänet haudattiin Montparnasselle.
Utah Olympic Park Jumps
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 102,5 metriä on hypännyt Nicholas Fairall.
César Vallejo
Universidad César Vallejo -yliopisto Trujillossa on nimetty Vallejon mukaan, ja yliopiston mukaan puolestaan ovat saaneet nimensä urheilujoukkueet Club Deportivo Universidad César Vallejo ja Sport César Vallejo.
Utah Olympic Park Jumps
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 99,5 metriä on hypännyt Daniela Iraschko-Stolz.
César Vallejo
Suomennetut teokset
Runoja myös esimerkiksi antologioissa
Utah Olympic Park Jumps
Utah Olympic Park HS68
Mäkiennätyksen 72,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Anders Johnson vuonna 2002, naisten mäkiennätyksen 35,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Taylor Volmrich 5. maaliskuuta 2016.
Utah Olympic Park HS42
Mäkiennätyksen 45,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Trey Oxford vuonna 1997, naisten mäkiennätyksen 32,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Jillian Highfill kaksi kertaa 4. maaliskuuta 2016. Naisten kesämäkiennätyksen 32,5 metriä on hypännyt kanadalainen Sophie Berghmans 28. heinäkuuta 2016.
Utah Olympic Park K20
Mäkiennätyksen 23,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Anders Johnson vuonna 2000, naisten mäkiennätyksen 15,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Imogen McMahom 8. tammikuuta 2016. Naisten kesämäkiennätyksen 17,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Carissa Nevell 28. heinäkuuta 2016.
Utah Olympic Park HS15
Mäkiennätyksen 15,5 metriä ovat hypänneet yhdysvaltalaiset Colton Kissell ja Nathaniel Mah sekä kanadalainen Dusty Korek vuonna 2004, naisten mäkiennätyksen 14,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Aspen Bennett-Manken 8. tammikuuta 2016. Naisten kesämäkiennätyksen 10,0 metriä on hypännyt yhdysvaltalainen Reily Cooper 28. heinäkuuta 2016.
Ensimmäinen juutalaissota
Ensimmäinen juutalaissota oli ensimmäinen kolmesta kapinasta jonka juutalaiset aloittivat Rooman valtakuntaa vastaan. Sota alkoi vuonna 66 juutalaisiin kohdistuneen vainon jälkeen ja päättyi vuonna 73 roomalaisten vallattua juutalaisten viimeisen turvapaikan Masadan linnoituksen.
Kapinan alku
Juutalaisten seloottien tavoitteena oli karkottaa kaikki ulkomaalaiset Palestiinasta, he eivät myöskään pitäneet Syyrian legaatti Gaius Cestius Galluksen ja Juudean prokuraattori Gessius Floruksen hallinnosta. Nämä vainosivat juutalaisia ja kohtelivat heitä epäoikeudenmukaisesti, joten inho oli molemminpuolista. Caesareassa tapahtuneen kiistan jälkeen Florus asetti Jerusalemin temppelille ison sakon. Temppeli kieltäytyi maksamasta ja Florus saapui henkilökohtaisesti Jerusalemiin neuvottelemaan ison juutalaislähetystön kanssa, joka torjui roomalaisten vaatimukset edelleen. Florus suuttui tästä, keskeytti neuvottelut ja käski surmata 3 600 jerusalemilaista. Tämän jälkeen yleinen juutalaiskapina levisi nopeasti koko Palestiinaan ja selootit ottivat haltuunsa useita roomalaisten miehittämiä linnoituksia, muun muassa Masadan.
Vuonna 66 roomalaiset aloittivat kapinan kukistamisen piirittämällä Jerusalemin, mutta Rooman armeijan komentaja Gallus joutui vetäytymään huomattuaan vastarinnan liian suureksi. Juutalaiset ahdistivat roomalaisjoukkoja niiden vetäytyessä Bezethan esikaupungin lävitse ja ne kärsivät raskaita tappioita, menettäen piirityskalustonsa, kuormastonsa ja noin 6 000 miestä.
Vespasianus komentajaksi
Keisari Neroa juutalaisten menestys ärsytti ja seuraavaksi hän lähetti Vespasianuksen kukistamaan kapinaa. Tämä aloitti uuden yrityksen juutalaisten kukistamiseksi Galileasta piirittämällä ja valloittamalla tärkeän Jotapatan linnoituksen (antautui 47 päivän piirityksen jälkeen). Linnoitusta komensi muuan Josef ben Mathitjahu, joka jäi roomalaisten vangiksi ja vaihtoi nimensä Josephukseksi. Hän kirjoitti kapinan ainoan silminnäkijäkuvauksen, Juutalaissodan historian.
Vespanianus oli varovainen komentaja, ja ei halunnut olla liian raaka kukistaessaan kapinaa, joten hän aloitti rauhanneuvottelut juutalaisten kanssa. Neuvottelut kestivät siihen asti kunnes Vespanianus oli pakotettu taisteluihin Tiberiaksessa, Giskalassa ja Gamlan linnoituksen luona. Edetessään kohti etelää Galileasta vuonna 68 Vespasianuksen joukot rankaisivat monia kapinalliskaupunkeja.
Jerusalem oli heikentynyt sisäisistä levottomuuksista, kun selootit olivat vainonneet kapinan aikana roomalaisia ja heitä kannattavia juutalaisia. Italiassakin oli levotonta kun keisari Nero kuoli. Vespanianus jätti komentajan tehtävät ja lähti Roomaan varmistaakseen oman keisariutensa. Hän antoi armeijan komentajuuden pojalleen Titukselle, joka saapui Jerusalemiin keväällä 70 ja piiritti seloottien kontrolloiman kaupungin.
Jerusalemin piiritys
Roomalaisten etenemisen pysähdyttyä Titus rakennutti pitkän piiritysmuurin kaupungin ympärille tarkoituksenaan näännyttämällä pakottaa puolustajat antautumaan. Muutamat juutalaiset antautuivat, mutta useimmat, vaihtoehtoina orjuus tai kuolema, valitsivat taistelun jatkamisen. Kiinniotetut juutalaiset, usein jopa 500 yötä kohti, ristiinnaulittiin puolustajien näköpiirissä.
Titus keskittyi seuraavaksi Antonia-linnakkeen valtaamiseen, joka vartioi tietä temppeliin. Hän käytti muurinmurtajia yötä päivää kunnes linnake vallattiin. Selootit jatkoivat puoliensa pitämistä linnoitetussa temppelissä, mutta roomalaiset mursivat puolustuksen sytyttämällä temppelin portit tuleen. Myös varsinainen temppeli syttyi vahingossa tuleen valtauksen yhteydessä kun roomalaiset ryöstivät sen aarteita.
Piiritys ei kuitenkaan vielä ollut ohi, koska puolustajat pitivät hallussaan vielä yläkaupunkia. Kun antautumisneuvottelut epäonnistuivat, roomalaiset polttivat alakaupungin. Lopulta roomalaiset mursivat myös yläkaupungin muurit, mutta se oli lähes tyhjä, jäljellä oli vain kuolleita kapinallisia. Roomalaiset viimeistelivät tuhon polttamalla lopun Jerusalemin, ja ottivat vankeja, jotka joko teloitettiin, orjuutettiin tai tuotiin Roomaan Tituksen triumfia varten.
Kapinan lopullinen kukistaminen
Kun Jerusalem oli valloitettu, osa roomalaisista lähti kukistamaan aavikkolinnoituksissa piilottelevia juutalaiskapinallisia. Herodeksen linnoitus valloitettiin nopeasti, ja Makhairuksen linnoitus antautui sen komentajan jäätyä vahingossa vangiksi vuonna 71. Masada vaikutti kuitenkin valloittamattomalta. Se oli 400 metriä läheisen Kuolleenmeren yläpuolella, ja varustettu monimutkaisilla linnoituslaitteilla. Puolustajina oli alle 1000 miestä, naista ja lasta, piirittäjinä 15 000 legioonalaista.
Roomalaiset onnistuttiin torjumaan lähes kahden vuoden ajan. Lopulta roomalaiset saivat aikaan pienen aukon linnoituksen muuriin, jonka juutalaiset kuitenkin nopeasti paikkasivat puusta ja maasta rakennetulla varustuksella. Aukko jätti linnoituksen puolustuksen silti haavoittuvaksi. Roomalaiset sytyttivätkin improvisoidun muurin tuleen ja lopulta valtasivat linnoituksen. Sisältä he löysivät kuitenkin vain ruumiita. Tappion näyttäessä varmalta selootit olivat polttaneet kaiken, mutta säästäneet ruokavarastonsa, valinneet orjuuden ja kuoleman välillä ja tehneet joukkoitsemurhan. Ruokavarastoja ei tuhottu osoituksena roomalaisvalloittajille siitä, että kuolema oli valittu vaihtoehto, ei nälän sanelema pakko. Henkiin jäi vain kaksi naista ja viisi lasta, jotka roomalaiset löysivät piiloutuneena luolaan. Viimeisetkin juutalaisten vastarinnan rippeet oli kukistettu.
Reijo Salo
Reijo Salo on seuraavien henkilöiden nimi:
Kami (muusikko)
Kami (1. helmikuuta 1973 Ibaraki – 21. kesäkuuta 1999) oli japanilainen muusikko, joka oli parhaiten tunnettu Malice Mizer -yhtyeen rumpalina.
Kami kuoli vuonna 1999 nukkuessaan aivoverenvuotoon. Kuollessaan hän oli vasta 27-vuotias.
Hugo Sandbacka
Hugo Gustav Sandbacka (5. kesäkuuta 1885 Alaveteli – 12. elokuuta 1960 Tampere) oli suomalainen kauppaneuvos ja nahanvalmistuksen piirissä toiminut tehtailija.
Sandbacka osti tämän jälkeen 1925 vuonna 1916 Tampereen Epilänharjun kaupunginosaan perustetun Ab Krominahkatehdas Oy:n jonka uudeksi nimeksi tuli Epilän Nahkatehdas Oy. Epilän Nahkatehdas valmisti puku-, kenkä- ja käsinenahkaa ja lisäksi ainoana Suomessa kiiltonahkaa. Tehtaassa toimi sotien jälkeen myös rukkasneulomo. Sandbacka oli Epilän Nahkatehdas Oy:n toimitusjohtajana 1925–1960 ja hän omisti myös useita puuteollisuuden alalla toimineita yrityksiä. Sandbacka sai kauppaneuvoksen arvon 1951.
Sandbacka oli Nakkilan kunnanvaltuuston jäsenenä 1918–1921 ja Tampereen ruotsalaisen seurakunnan kirkkovaltuuston jäsenenä 1927–1960.
Hugo Sandbackan veli kauppaneuvos Eliel Sandbacka (1882–1953) oli 36 vuoden ajan 1917–1953 Kokkolassa toimineen vuotien ja turkisten vientiä harjoittaneen Oy Vuota- ja Nahkakomppanian toimitusjohtajana. Hän omisti myös Kokkolan Seurahuoneen.
Sandbacka oli naimisissa vuodesta 1910 Aina Johanna Savelan (1883–1965) kanssa. Heidän poikansa Lars Gustaf Sandbacka (1911–1994) oli Epilän Nahkatehdas Oy:n toimitusjohtajana isänsä jälkeen. Epilän nahkatehdas lopetti toimintansa 1965.
Kauppaneuvos Eliel Sandbacka (1882–1943) oli Hugo Sandbackan veli.
Seth Heikkilä
Seth Heikkilä (14. elokuuta 1863 Multia – 27. heinäkuuta 1938 Turku) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1911 ja 1917–1918. Heikkilä oli Varsinais-Suomen sosialidemokraattisen työväenliikkeen alkuaikojen tunnetuimpia hahmoja. Hän työskenteli muun muassa Turussa ilmestyneen Sosialistin päätoimittajana 1905–1906, 1911–1912 ja 1917 sekä Vaasassa Vapaan Sanan päätoimittajana 1912–1913. Sisällissodan seurauksena Heikkilä kärsi lyhyen vankilatuomion, jonka jälkeen hän lähti kommunistien toimintaan ja joutui 1920-luvun alussa jälleen kuritushuoneeseen.
Varhaiset vuodet
Multian Tarhapäässä syntyneen Heikkilän vanhemmat olivat torppari Kustaa Heikkilä (1830–1904) ja Eeva Kallentytär Sipilä (1829–1886). Kansakoulun käytyään hän hankki yleissivistystä itseopiskelulla ja toimi kolme vuotta kiertokoulun opettajana kotipitäjässään. Oltuaan maa- ja metsätöissä Heikkilä muutti 1890-luvun vaihteessa kirvesmieheksi Tampereelle. Hän liittyi tuolloin vielä porvarilliseen Tampereen työväenyhdistykseen sekä kirjoitti Aamulehteen, Tampereen Sanomiin ja Tampereen Uutisiin. Heikkilä toimi parin vuoden ajan myös kaupungin valtuusmiehenä. Omaksuttuaan sosialistisen ideologian Heikkilä osallistui heinäkuussa 1899 Suomen Työväenpuolueen (myöh. SDP) perustavaan kokoukseen ja toimi joulukuussa Suomen Ammattijärjestön perustavan kokouksen puheenjohtajana. Ensimmäisen sortokauden aikana Heikkilä vaikutti myös työläisaktivistien liikkeessä.
Sanomalehtimiehenä ja kansanedustajana
Vuonna 1902 Heikkilä ryhtyi sosialidemokraattisen Kansan Lehden aputoimittajaksi. Alkuvuoden 1903 hän oli Tampereen työväenyhdistyksen ensimmäisenä päätoimisena agitaattorina, kunnes siirtyi lopullisesti sanomalehtiuralle ja muutti Turkuun Länsisuomen Työmiehen (myöh. Sosialisti) toimittajaksi. Vuosina 1903–1905 hän toimi Turun työväenyhdistyksen puheenjohtajana ja oli suurlakon aikana Turun suurlakkokomitean jäsen. Heikkilä kuului myös SDP:n puolueneuvostoon, kunnes puoluehallinto lakon jälkeen siirrettiin Helsinkiin. Syksyllä 1905 Heikkilä valittiin Länsisuomen Työmiehen päätoimittajaksi, mutta hän lähti jo keväällä Yhdysvaltoihin saatuaan paikan amerikansuomalaisen Raivaajan toimituksesta. Heikkilä ei päässyt New Yorkin satamaa pidemmälle vaan joutui karkotetuksi. Häneen sovellettiin ennakkosopimuksella maahan saapuvan työvoiman kieltävää lakia, vaikka se ei koskenutkaan henkisen työn tekijöitä. Työväenlehtien mukaan todellisena syynä olivat poliittiset näkemykset.
Maaliskuussa 1907 Heikkilä valittiin kansanedustajaksi. Vaalitaistelun yhteydessä porvarilehdistö syytti häntä kiihotuspuheista ja piti niitä osasyynä Taalintehtaalla tapahtuneeseen kaksoismurhaan, jossa työmies Albert Högberg ampui tehtaan johtajan ja yli-insinöörin. Surmaaja oli edellisenä iltana ollut kuuntelemassa Heikkilän puhetta, jossa hänen kerrottiin sanoneen muun muassa ”tie köyhälistön vapauteen kulkee yli ruumiiden”. Heikkilä puolestaan kielsi käyttäneensä väitettyjä kovasanaisia ilmauksia. Höberg oli myös vienyt Heikkilän seuraavaan vaalitilaisuuteen, mutta hänen mukaansa matkan aikana ei keskusteltu yhteiskunnallisista asioista. Heikkilä istui eduskunnassa kaksi vaalikautta, jonka jälkeen hän työskenteli Sosialistin toimituksessa lukuun ottamatta lyhyttä jaksoa Vaasassa ilmestyneen Vapaan Sanan päätoimittajana 1912–1913.
Sisällissota
Vuonna 1917 Heikkilä valittiin Turun sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön sihteeriksi. Kesän levottomuuksien aikana se toimi muun muassa kaupungissa puhjenneiden voimellakoiden sovittelijana. Lokakuun vaaleissa hänestä tuli jälleen kansanedustaja. Heikkilä teki Eetu Salinin, Edvard Valppaan, Taavi Tainion ja Paavo Leppäsen kanssa kompromissiesityksen hallitusyhteistyöstä porvarien kanssa, mutta O. W. Kuusisen, Yrjö Sirolan ja Kullervo Mannerin ajama radikaali linja pääsi voitolle ja puolue jäi oppositioon. Yhteiskunnallisen tilanteen edelleen kärjistyessä Heikkilä esitteli yleislakon jälkeen pidetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa maltillista reformipolitiikkaa ajaneen oikeistosiiven ponsiesitykset.
Sisällissodan käynnistyttyä Heikkilä oli helmikuun loppuun saakka toimettomana Helsingissä, jonka jälkeen hän palasi Turkuun jatkamaan sanomalehtityötään. Vaikka Heikkilä suhtautui vallankumoukseen kielteisesti, otti hän lopulta vastaan punaisten tarjoamat toimet, ja siirtyi Loimaalle järjestyspäälliköksi sekä vallankumousoikeuden syyttäjäksi. Punaisten vetäytyessä Turun seudulta lääninkomissaari R. W. Österman antoi 14. huhtikuuta Heikkilälle määräyksen toimia Hämeenlinnaan lähtevän pakolaisjunan johtajana. Saksalaisten vallattua Hämeenlinnan Heikkilä matkusti huhtikuun lopussa Karkkuun, jossa hän vapun jälkeen antautui valkoisille. Pari viikkoa myöhemmin prokuraattori Immi Savonius ilmoitti Heikkilän saavan syytteen osallisuudesta valtiopetokseen. Lokakuussa valtiorikosoikeus tuomitsi Heikkilän valtio- ja maanpetoksesta 12 vuodeksi kuritushuoneeseen, mutta tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus alensi tuomiota vuodella, katsoen hänen syyllistyneen ainoastaan valtiopetokseen ja siihen yllyttämiseen. Heikkilä suoritti rangaistustaan Lappeenrannan pakkotyölaitoksessa, josta hänet armahdettiin ehdonalaiseen huhtikuussa 1920.
Viimeiset vuodet
Heikkilä vangittiin pian vankilasta päästyään, kun hän toukokuussa 1920 toimi kommunistien peitejärjestöksi muodostetun SSTP:n perustavan kokouksen puheenjohtajana. Helmikuussa 1921 Turun hovioikeus tuomitsi hänet valtiopetoksesta lähes 7 vuodeksi kuritushuoneeseen rangaistuksen muodostuessa pääasiassa aiemmasta tuomiosta. Heikkilä vapautui Tammisaaren pakkotyölaitoksesta joulukuussa 1924. Hän oli mukana SSTP:n seuraajaksi perustetun STPV:n toiminnassa vuosikymmenen jälkipuoliskolle saakka, kunnes vetäytyi politiikasta. Viimeiset vuotensa muistisairaudesta kärsinyt Heikkilä kuoli Turun kunnalliskodissa heinäkuussa 1938. Hänet on haudattu Turun hautausmaalle.
Kirjailijana
Sanomalehtityönsa ohella Heikkilä kirjoitti poliittisia pamfletteja, runoja ja novelleja sekä yhden romaanin. Hänen tekstejään julkaistiin 1890-luvun alusta lähtien eri lehdissä nimimerkeillä ”S. H.”, ”Teikari” ja ”Tepukka”. Vuonna 1897 Heikkilä sijoittui Työväen kalenterin järjestämässä kirjoituskilpailussa Vilho Virran ja Vihtori Viitasen jälkeen kolmanneksi kertomuksellaan Samuli ja Minna. Heikkilän teoksista erityisesti vuonna 1906 ilmestynyt novellikokoelma Murrosajan ilmiöitä sai hyvän vastaanoton. Vuonna 1909 Heikkilä toimitti työväenlauluja sisältäneen kirjan Kaarlo Terhin, Hilja Pärssisen ja A. R. Koskisen avustuksella.
Perhe
Heikkilän puoliso oli Multiasta kotoisin ollut Olga Lydia Lampinen (1872–1955). Pariskunnalle syntyi seitsemän lasta.
Muuta
Seth Heikkilän elämäntarina on aiheena musikaalissa Sovinto, jonka hänen pojanpojanpoikansa Lasse Heikkilä on tehnyt yhdessä Pekka Simojoen kanssa. Musikaalin ensiesitys oli Tampere-talossa vuonna 2018.
Paini kesäolympialaisissa 1952 – kreikkalais-roomalaisen painin 67 kg
Kreikkalais-roomalaisen painin sarjaan 67 kg Helsingin olympiakisoissa 1952 osallistui 19 painijaa, jokaisen edustaessa eri maata. Kilpailusta putosi kun kilpailija sai 5 miinuspistettä täyteen. Miinuksia tuli tappiosta 3. Työvoitosta seurasi -1. Kolmen parhaan keskinäiset ottelut ratkaisivat lopulliset sijoitukset. Kilpailut käytiin messuhalli I:ssä, Helsingissä 24. -27. heinäkuuta.
1.kierros
Turkin Akbulut keskeytti kilpailun 1.kierroksen jälkeen.
Luboš Fišer
Luboš Fišer (30. syyskuuta 1935 Praha – 22. kesäkuuta 1999 Praha) oli tšekkiläinen säveltäjä. Hän tuli laajalle yleisölle tunnetuimmaksi elokuvamusiikistaan.
Fišer opiskeli Prahassa Emil Hlobilin ja Pavel Bořkovecin johdolla. Hän sai jo opiskeluvuosinaan huomiota sävellyksillään, joiden muodot olivat perinteisiä, kuten ensimmäisellä pianosonaatillaan (1955) ja kahdella sinfoniallaan 1950-luvun lopulta. Valmistumistyö oli yksinäytöksinen ooppera Lancelot. Vuonna 1963 Fišer aloitti säveltämisen teatteria ja elokuvaa varten. Yhteensä hän sävelsi musiikin yli kolmeensataan näyttämötuotantoon ja elokuvaan. Ohjaajia, joiden kanssa hän työskenteli, olivat muiden muassa Petr Weigl, Jaromil Jireš, Karel Kachyňa, Juraj Herz ja Oldrich Lipsky. Vuonna 1979 hän sai Premio Italian elokuvasta Bludiště moci ja vuonna 1980 Prix Italian elokuvasta Zlati uhori. Hän sai myös monia muita palkintoja, kuten Tšekin leijona -palkintoja.
Fišer sävelsi myös konserttiohjelmistoa, kuten kahdeksan pianosonaattia. Vuonna 1967 Fišer sai Unescon palkinnon, jonka myötä hän saavutti näkyvyyttä myös laajemman kansainvälisen yleisön keskuudessa. Hänen teoksiaan esittivät muiden muassa Lontoon sinfoniaorkesteri ja sittemmin BBC:n sinfoniaorkesteri. Muita 1960-luvun teoksia, joissa Fišerin oma tyyli alkoi kuulua, olivat Caprichot kuorolle (1966), requiem (1968) ja Double orkesterille (1969). Myöhempien orkesteriteosten joukossa ovat pianokonsertto (1980), Meridian (1980) ja Centaures (1983).
Fišer sai joihinkin teokksiin innoituksen historiasta, kuten keskiajan ja sumerilaisten kirjoituksista. Kamarimusiikki on tuotannossa keskeisellä sijalla. Sitä edustavat esimerkiksi jousikvartetto (1955), pianotrio (1978), Testis jousikvartetille (1980), Gidon Kremerin tilaama sooloviulusonaatti (1981) ja soolosellosonaatti (1986). Fišerin viimeinen orkesteriteoksen, Sonatan orkesterille, kantaesitti Vladimír Válekin johtama Tšekin filharmoninen orkesteri Prahassa helmikuussa 1999.
Fišerin omaksuma tyyli oli hyvin yksilöllinen. 1900-luvun sävellystekniikoista hän hylkäsi suurimman osan. Igor Stravinskyn, Sergei Prokofjevin ja Bohuslav Martinůn tuotantoja hän kuitenkin arvosti. Hänen työskentelyään vaikeutti se, että hän ei ollut kommunistijärjestelmän suosima säveltäjä. Hän pettyi myös kommunismin jälkeiseen tilanteeseen. Vuonna 1996 hän kuitenkin muodosti Sylvie Bodorován, Zdeněk Lukášin ja Otmar Máchan kanssa Quatro-ryhmän, joka pyrki luomaan laadukasta, mutta yleisölle helposti lähestyttävää musiikkia avantgarden sijaan. Tältä ajalta ovat peräisin Fišerin kitara- ja viulukonsertot.
Fišer oli kolmesti naimisissa, ja keskimmäisestä avioliitosta syntyi poika.
Thomas Morley
Morley opiskeli William Byrdin johdolla. Hän työskenteli lapsikuoron johtajana Norwichin tuomiokirkossa vuosina 1583–1587. Sittemmin hän toimi urkurina St Giles-without-Cripplegatessa ja St Paulin katedraalissa. Morley kääntyi hyvin todennäköisesti katolilaiseksi varhaisessa vaiheessa, mutta oli jättänyt katolisen kirkon viimeistään vuonna 1591, koska osallistui silloin englantilaisten katolilaisten vakoilemiseen Alankomaissa.
Morleyn sävelsi madrigaalien lisäksi canzonettoja ja baletteja, joista jälkimmäiset olivat Giovanni Giacomo Gastoldin mallin mukaan laadittuja. Niissä on kuitenkin enemmän musiikillista kehittelyä ja voimakkaampi harmonisen suunnan tunne kuin Gastoldin töissä. Omien alkuperäissävellystensä ohella Morley teki englanninkielisiä käännöksiä italialaisista madrigaaleista. Vuonna 1598 hän sai monopolin musiikin painamiseen Englannissa teoreettisesti 21 vuoden ajalle. Morley julkaisi myös kirjan A Plaine and Easie Introduction to Practicall Musicke (1597), joka on hänen aikansa ja häntä edeltäneiden sukupolvien sävellystyylien teoreettisen pohjan lähde. Viimeiset alkuperäissävellyksensä Morley julkaisi teoksessa The First Booke of Ayres (1600), mutta vielä vuonna 1603 julkaistiin hänen editoimansa The Triumphes of Oriana -kokoelma eri säveltäjien tekemistä madrigaaleista. Madrigaalien ohella Morleyn teoksiin kuuluvat esimerkiksi kuusiääniset motetit Laboravi in gemitu meo ja De profundis clamavi.
Morleyn varhainen tuotanto poikkeaa tyylillisesti hänen myöhemmistä teoksistaan. Hän sai koulutuksensa laajasti ja vahvasti polyfonisen englantilaisen tyylin mukaisesti, mutta 1590-luvun teoksissaan hän osoitti hallitsevansa italialaisen madrigaalityylin.
Curtis McElhinney
Robert Curtis McElhinney (s. 23. toukokuuta 1983 London, Ontario) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti. McElhinney pelasi 13 kautta NHL-liigassa vuosina 2007–2021. Hän voitti urallaan kahdesti Stanley Cupin.
Peliura
200px|thumb|left|McElhinney Flamesin pelipaidassa. McElhinney pelasi neljä vuotta Colorado Collegen yliopistossa. Hänet valittiin WCHA:n tähdistöjoukkueeseen vuosina 2003 ja 2005. Calgary Flames varasi hänet vuonde 2002 varaustilaisuudessa.
McElhinney teki NHL-debyyttinsä 22. lokakuuta 2007 San Jose Sharksia vastaan. Hän pelasi kaudella 2007–2008 viisi peliä NHL:ssä. Seuraavan kauden 2008–2009 hän vietti kokonaan Calgary Flamesin varamaalivahtina. Calgary teki sopimuksen McElhinneyn kanssa kaudeksi, mutta kauppasi hänet kesken kauden Anaheim Ducksiin vaihdossa Vesa Toskalaan 3. maaliskuuta 2010.
Anaheim kauppasi McElhinneyn Tampa Bay Lightningiin 24. helmikuuta 2011, jossa hän vietti neljä päivää kun Ottawa Senators otti McElhinneyn Tampa Bayn vapaiden pelaajien waivers-listalta 28. helmikuuta.
Phoenix Coyotes teki McElhinneyn kanssa vuoden sopimuksen 4. heinäkuuta 2011. Hänet kaupattiin 22. helmikuuta 2012 Columbus Blue Jacketsiin vaihdossa Antoine Vermetteen. McElhinneyn lisäksi Columbus sai kaksi varausta, toisen kierroksen varauksen vuoden 2012 varaustilaisuuteen sekä ehdollisen varauksen vuoden 2013 varaustilaisuuteen.
Kauden 2012–2013 McElhinney vietti lähinnä Columbuksen yhteistyöjoukkueessa Springfield Falconsissa. Kaudeksi 2013–2014 hän nousi Columbukseen kakkosmaalivahdiksi hallitsevan Vezina-voittajan Sergei Bobrovskin ollessa ykkösmaalivahti.
McElhinney siirtyi Columbuksesta Toronto Maple Leafsiin vapaiden pelaajien listan kautta kaudella 2016–2017. Hän pelasi kaksi kautta Toronton varamaalivahtina. Kauden 2018–2019 alla McElhinney päätyi taas vapaiden pelaajien listalle, josta Carolina Hurricanes valitsi hänet. McElhinney jakoi peliajan kaudella Petr Mrázekin kanssa.
Kesällä 2019 McElhinney teki kaksivuotisen pelaajasopimuksen Tampa Bay Lightningin kanssa. Hän sai hieman peliaikaa Andrei Vasilevskin varamiehenä. Tampa Bay voitti tuona aikana Stanley Cupin kahdesti. Kauden 2020–2021 jälkeen McElhinney ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Perhe
McElhinneyllä on vaimo Ashleigh ja lapsi Trenton (s. 2009). Lisäksi hänellä on nuorempi sisko, Alana, joka myös pelaa jääkiekkoa maalivahtina.
Keski- ja itä-malaijilais-polynesialaiset kielet
pienoiskuva|[[Wallacea, jonka alueella lähes kaikki keksi- ja itä-malajilais-polynesialaiset kielet tavataan.]] Keski- ja itä-malaijilais-polynesialaiset kielet on malaijilais-polynesialaisten kielten laajin alaryhmä kielten määrässä laskettuna. Siihen kuuluu yli 700 kieltä, joita puhutaan Indonesiassa, Papua-Uudessa-Guineassa, Itä-Timorissa ja lukuisilla Tyynenmeren saarilla.
Kieliryhmä jaetaan edelleen kahteen ryhmään: keskisiin ja itäisiin ryhmiin. Itäiseen ryhmään kuuluu edelleen myös oseanialaisten kielten ryhmä.
Allegheny
Allegheny voi viitata seuraaviin paikannimiin:
Ajojahti
Ajojahti voi tarkoittaa:
Anna Toivari
Toivarin vanhemmat olivat räätäli Matti Lautamies ja Liisa Tuomaantytär. Vuodesta 1892 lähtien hän oli naimisissa rautatieläinen Antti Toivarin kanssa. He asuivat aluksi Viipurin maalaiskunnassa ja Jaakkimassa ja vuodesta 1909 alkaen Värtsilässä ja Pälkjärvellä. Toivari lähti työväenliikkeeseen vuoden 1905 suurlakon jälkeen. Hän vaikutti sosialidemokraattisessa naisliitossa ja toimi muun muassa Värtsilän Työväen Näyttämön johtajana. Toivari nousi eduskuntaan varasijalta lokakuussa 1920 kesken edustajakautensa kuolleen Toivo Turtiaisen tilalle. Vuodesta 1937 lähtien Toivarit asuivat Viipurin maalaiskunnassa ja sotavuosien jälkeen Luopioisissa.
Rintala
Rintala on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Japanin Grand Prix 2012
300px|thumb|Japanin GP:n lähtökolari. Japanin Grand Prix 2012 (virallisesti 2012 Formula 1 Japanese Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 2012 15. osakilpailu, joka ajettiin 7. lokakuuta Suzukan moottoriradalla Japanissa.
Kilpailun voittoon ajoi paalulta lähtenyt Sebastian Vettel, joka saavutti toisen grand slamin eli ajoi paalupaikalle, voitti kilpailun, johti jokaisen kierroksen ajan ja ajoi nopeimman kierroksen. Voitto nosti samalla hänet neljän pisteen päähän MM-sarjan kärkimiehestä Fernando Alonsosta, joka keskeytti avauskierroksella. Toiseksi sijoittui 10. lähtöruudusta lähtenyt Felipe Massa. Kolmanneksi sijoittui japanilainen Kamui Kobayashi, josta tuli kautta aikojen toinen kotikilpailussaan palkintokorokkeelle noussut japanilaiskuljettaja. Aiemmin tähän oli pystynynyt vain Aguri Suzuki vuonna 1990.
Kimi Räikkönen sijoittui kuudenneksi ja Heikki Kovalainen 15:ksi.
Vapaat harjoitukset
Williamsin kolmoskuljettaja Valtteri Bottas ajoi perjantain ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa Bruno Sennan tilalla. Caterhamin Giedo van der Garde ajoi Heikki Kovalaisen tilalla.
Hydroksinaftolisininen
Hydroksinaftolisininen (C20H11N2O11S3Na3) on atsoväriaine, jota käytetään analyyttisessä kemiassa muun muassa kompleksometrisenä indikaattorina kompleksometrisissä titrauksissa.
Käyttö
Hydroksinaftolisinistä käytetään erityisesti maa-alkalimetallipitoisuuksien määrittämiseen. Se toimii indikaattorina erityisesti veden kovuuden eli veden sisältämän kalsium- ja magnesiumpitoisuuden määrityksessä. Hydroksinaftolisininen muodostaa metalli-ionien kanssa emäksisissä olosuhteissa punaisen kompleksin. Titratessa EDTA:lla hydroksinaftolisininen vapautuu ja liuoksen väri muuttuu siniseksi. Hydroksinaftolisinistä voidaan käyttää myös maa-alkalimetallien ja lantanoidien pitoisuuden määrittämiseen spektrofotometrisesti.
Mikko Pennanen
Mikko Ilmari Pennanen (4. lokakuuta 1918 Lempäälä – 16. helmikuuta 2004) oli suomalainen pesäpalloilija. Hän edusti Toijalan Pallo-Veikkoja.
Pennasen veljiä olivat pesäpalloilijat Pekka Pennanen ja Matti Pennanen.
Usenix
thumb|Usenixin logo thumb|Vuoden 1984 Usenix-kesäkonferenssin puhujia, Salt Lake City USENIX on arvostettu yhdysvaltalainen tietotekniikkayhdistys, jonka tavoitteena on edistää tietokonejärjestelmien kehitystä. Se perustettiin vuonna 1975, alun perin nimellä Unix Users Group lähinnä Unix-käyttäjäryhmäksi.