cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Terveyden edistäminen
Tieteellinen perusta
Ovatko terveys ja sairaus jonkin ulottuvuuden eri päitä vai kokonaan eri asioita? Joskus väitetään, että terveyttä ei arvosteta eikä edes tunnisteta ennen kuin se on menetetty. Tästä voisi päätellä, että terveydellä on selkeä yhteys sairauteen, samantapainen kuin tyydytetyllä ja tyydyttämättömällä perustarpeella on toisiinsa. Juuri syötyään ei tunne nälkää. Susan Sontag on sanonut, että terveys ja sairaus ovat kuin kaksi maata, joissa ihminen viettää elämänsä, erilaisten vaiheiden jälkeen rajan ylittäen kulttuurista toiseen. Jokaisella on kummankin maan passi ja kansalaisuus. (Sontag, 1978) Päämerkitykseltään sanat ”terveys” ja ”sairaus” kuuluvat hyvin läheisesti yhteen. Sanojen merkityssisältöjen riippumattomuuden puolesta täytyy kovasti selitellä. Kokemuksina terveys ja sairaus saattavat olla yhteensopimattomia, kukaan ei voi olla samalla hetkellä terve ja sairas. Ttaudin asemesta sairaus  on ollut yhteiskuntatieteellisen teorian lähtökohta ainakin Parsonsin sairaanroolin tarkastelusta lähtien. Samaan viitekehykseen kuuluu potilas–lääkäri-suhteen toimintamalli. Näitä kumpaakin on sittemmin arvosteltu liian kaavamaisiksi ja huonosti sairauden yhteiskunnallista merkitystä heijastaviksi. Koska tietämys sairauksista ja terveyteen vaikuttavista tekijöistä on hyvin laajaa väestön keskuudessa, ihmiset ratkaisevat kantansa omaan terveydentilaansa hyvin suurelta osin ennen ensimmäistäkään lääkärissä käyntiä. Keskustelut perheen piirissä ja työtovereiden kanssa asettavat jo merkittävät kehykset, joiden puitteissa varsinainen sairaanhoito sitten tapahtuu ja joita vastaan se osaltaan joutuu työskentelemään. (Turner, 1995)
Terveyden ja sairauden määritelmiä tai malleja on tarjolla runsaasti. Pääpiirteissään ne kuitenkin noudattelevat joko tiedonalajaotteluja (biologia, psykologia, sosiaalitieteet, uskonto, kulttuuri) tai yleisiä aatefilosofisia suuntauksia (positivismi, fenomenologia, psykoanalyysi, eksistentialismi, humanismi). Maare Tamm (1993) kuvaa kuutta terveyden ja sairauden mallia:
Robert Lafaillen ja Stephen Fulderin toimittama teos Towards a New Science of Health (Lafaille, Fulder, 1993) hahmottelee terveyden uutta teoriaa erityisesti terveyden edistämisen näkökulmasta. Terveyden edistäminen on toiminta-alue, jonka piirissä voidaan helposti reagoida edellä kuvattuihin paineisiin laajentaa terveyden käsitettä holistisuuden, tietoisuuden, terveyslähtöisyyden ja ekologisuuden suuntaan. Nämä uudet terveyspoliittiset painotukset eivät ole pelkästään aatefilosofisia, vaan niiden taustalla ovat maailmanlaajuiset muutostrendit. Viime vuosikymmeninä on ilmaantunut uusia vaikeita sairausongelmia eikä köyhimpien valtioiden terveystilanne ole kehittynyt läheskään odotusten mukaisesti. Useat sosiaaliset kehitystrendit – etnisten vähemmistöjen, sukupuolten tasa-arvon, kansalaisaktiivisuuden, vammaisliikkeen voimistuminen – ovat suorastaan pakottaneet myös terveydenhuollon selkiinnyttämään lähtökohtiaan uudella tavalla. Tietoisuus terveydenhuollon mahdollisuuksista heijastuu yleisen valistuneisuuden kasvaessa välittömästi terveyspalvelujen ja jopa terveyden kysyntään tavalla, johon rikkaimmatkaan kansantaloudet eivät pysty täysimääräisesti vastaamaan.
Suomessa sosiaalipolitiikan emeritusprofessori Tapani Purolan (2000/1971) malli kuvaa näitä kolmea tasoa seuraavasti:
Yksilön psykofyysinen järjestelmä on osa yleistä luonnonjärjestelmää, biolääketieteellistä ilmiömaailmaa. Yksilön sosiaaliset kytkennät ovat se väylä, jonka kautta yhteiskunnassa tietyt ilmiöt todetaan sairauksiksi ja toiset terveydeksi.
Filosofi ja psykologi Lauri Rauhala (1988) on myös johdonmukaisesti kehitellyt terveys-sairaus-käsitteiden kolmitasoista teoriaa, jonka mukaan ihmisen kolme olemisen muotoa ovat
Tutkimusprofessori Matti Rimpelän (1992)esittämän määritelmän mukaan terveyden edistäminen tarkoittaa yhteisön omatoimisesti valmistamaa, hyväksymää ja toteuttamaa toimintaohjelmaa, jossa yhdistetään 1. terveyden suojelun, 2. terveyskasvatuksen, 3. tautien ehkäisyn sekä sairaanhoidon osaamista ja voimavaroja yhteisön tiedostamien terveysongelmien voittamiseksi ja yhteisön terveyden vahvistamiseksi.
Terveyden edistäminen terveyspoliittisena toimintamuotona käyttää pääosin biolääketieteellistä lähestymistapaa, koska väestötasolla terveysongelmat määritellään yleensä tiettyjen tautien ja täsmällisesti kuvattavissa olevien oiretilojen esiintymisenä. Terveyden edistäminen kohdistuu niihin suuriin tautiryhmiin, joiden riskit tai ehkäisymenetelmät ovat yksilöllisin käyttäytymismuutoksin torjuttavissa. Terveyden edistäminen historiallisesti tarkastellen jättää harvalukuiset taudit tai sosiaaliset ongelmat taikka ensisijaisesti subjektiiviseen hyvinvointiin kuuluvat ilmiöt marginaaliseen asemaan. Tästä syystä terveyden edistämiseen kohdistuukin aika ajoin voimakasta arvostelua niin sen tehottomuuden kuin myös asiantuntijalähtöisyyden takia.
Ruotsalainen lääkäri Lennart Nordenfelt (1987) on kehitellyt terveyden käsitystä toiminnan teorian pohjalta. Hän esittää kuusi avainkysymystä terveydestä ja vastaa niihin seuraavalla tavalla.
Terveyden edistämisen keskuksen tutkijaryhmä (Koskinen-Ollonqvist ym. 2007) selvitti kuuden vuoden aikana tehdyistä alan ja alaa sivuavista väitöskirjoista niiden sisältämää terveyden edistämiselle hyödyllistä tieteellistä tietoa. Eri yliopistojen väitöskirjoista löytyi peräti 35 analyysin kohteeksi soveltuvaa väitöstä. Karkeasti tutkimuksen lähestymistavat ryhmittyivät kolmeksi alueeksi: tiedonrakentelu, voimavarojen rakentelu ja elinolojen vuorovaikutusrakentelu. Kuusi vuotta on yhteiskunnan ja tieteen kehityksessä lyhyt aika, joskin väitöskirjojen tekoon menevä aika vaikuttaa myös jollakin tavalla tutkijoiden havainnoilleen ja johtopäätöksilleen antamiin tulkintoihin. Tiivistäen väitöskirjoja tutkinut työryhmä havaitse seuraavat muutokset tutkimusotteessa ja tärkeinä pidetyissä näkökulmissa: ”Toimintaotteiden muutoksia ovat siirtyminen dikotomisesta ajattelusta ja toiminnasta prosessikeskeiseen toimintaan, patogeenisesta lähestymistavasta salutogeeniseen, yksilösuuntautuneisuudesta yhteisöllisyyteen sekä yhden syyn ja seurauksen yksioikoisesta ajattelutavasta konstruktivistiseen ajatteluun.”
Terveyden edistämisen rahoitus
Koska terveyden edistäminen on periaatteessa kaikkea terveyden ja hyvinvoinnin edellytyksiä koskevaa toimintaa, terveyden edistämiseen käytettäviä taloudellisia ja muita voimavaroja ei ole mahdollista tyhjentävästi luetella ja laskea. Julkisessa taloudessa eräät toimintamenot on selkeästi sijoitettu terveyden edistämisen momenteille, joten niiden määrä ja kohdennus on helposti havaittavissa.
Sosiaali- ja terveysministeriön hallinnonalalla on valtion talousarviossa erityinen määräraha (33.53.50) terveyden edistämiseen. Määräraha on kaksivuotinen siirtomääräraha, ja sen suuruus vuodelle 2007 oli 9 300 000 euroa. Tässä määrärahassa oli eduskunnan päätöksellä tasokorotusta edelliseen vuoteen (ja hallituksen esitykseen) 1 500 000 euroa. Hallitus esitti vuoden 2008 budjettiin 9 300 000 euron määrärahaa. Budjettiin tehtiin lisäksi rakenteellinen muutos niin, että terveyden edistämisen kahden vuoden siirtomääräraha on nyt kohdassa 33.70. (Terveyden ja toimintakyvyn edistäminen) alakohtana 50. Monissa muissa STM:n kehittämishankkeissa on terveyden edistämiseen kuuluvaa sisältöä.
Raha-automaattiyhdistyksen ja Veikkauksen tukitoiminnasta merkittävä osa kohdistuu terveyden edistämiseen, samoin osa opetusministeriön, työministeriön ja ympäristöministeriön toiminnasta. Kuntasektorin osuus terveyden edistämisestä on paljon suurempi kuin kaikkien valtion viranomaisten yhteensä, kuuluuhan terveyden edistäminen kuntien lakisääteiseen toimintaan. Kaikkien sosiaalisten ja terveydellisten ongelmien ehkäisyssä, varhaisessa puuttumisessa ja myös hoidossa ja kuntoutuksessa on tietty terveyttä edistävä näkökulma.
Sippar
Sippar, nykyinen Tell Abu Habbah oli muinaisen Kaksoisvirtainmaan Sumerin pohjoinen kaupunki. Se sijaitsi 60 km Babylonista pohjoiseen Eufratin itärannalla nykyisen Bagdadin maakunnan alueella Irakissa. Kaupungin sumerilainen nimitys oli Zimbir, lintukaupunki. Kaupunki jakautui kahteen osaan, auringonjumalan ja Anunit-jumalan palvojien alueisiin. Raamatussa se tunnetaan nimellä Sefarvaim. Jotkut tutkijat ovat arvelleet, että tämä kaupunki olisi ollut Akkadin pääkaupunki Agade eli Akkad.
Osiris
250px|thumb|[[Egyptin myöhäiskausi|Myöhäiskauden aikainen Osiris-patsaan pää, jolla on Osirikselle tyypillinen Ylä-Egyptin kruunu. Brooklyn Museum.]] Osiris (muinaisegyptin Wsir tai Usir, luultavasti "mahtava" ) oli yksi tärkeimmistä muinaisegyptiläisten palvomista jumalista, joka hallitsi kuoleman valtakuntaa, teki maan hedelmälliseksi ja mahdollisti kuolemanjälkeisen elämän. Osiriksen uskottiin ammoin olleen ihmishallitsija, joka opetti ihmisille sivistystä ja maanviljelystaidot. Osiris oli egyptiläisessä mytologiassa sisarensa Isiksen mies ja Horuksen isä. Osiriksen sisaruksia olivat myös Neftys ja Seth. Osiris kuvattiin vihreä- tai mustakasvoiseksi muumioiduksi mieheksi, jolla oli Ylä-Egyptin kruunu ja käsissään paimensauva ja ruoska.
Osiriksen kultti oli hyvin vanha, ja kattoi lähes koko Egyptin historian dynastisen kauden. Vanhimmat maininnat Osiriksesta ovat 5. dynastian ajalta, jolloin Osiris mainittiin sekä yksityishenkilöiden mastaba-hautojen hautakirjoituksissa että faaraoiden pyramiditeksteissä. Niissä Osiris esiintyy yhtenä kolmesta tärkeimmästä jumalasta yhdessä auringonjumala Ran ja haukkajumala Horuksen kanssa.
Osiris-myytistä muotoutui muinaisen Egyptin laajin myyttisikermä, jolla perusteltiin faaraon valtaa elävänä Horuksena, ja joka toisaalta tarjosi koko kansalle toivon ikuisesta elämästä Osiriksen valtakunnassa.
Ulkoasu
Egyptiläiset kuvasivat Osiriksen muumioksi, jonka kädessä oli käyrä paimensauva ja ruoska, faaraon tunnukset. Hänen ihonsa oli musta tai vihreä symboloiden Niilin hedelmällistä mutaa tai Osiriksen roolia maanalaisena jumalana, mutta toisinaan hänet kuvattiin myös kasvoiltaan valkoiseksi, mikä saattoi symboloida muumiokääreitä. Osiris kuvattiin joko seisovana jalat yhdessä tai kuninkaan tapaan istumassa valtaistuimella. Keskivaltakunnan ajoista alkaen Osirikselle kuvattiin päähän Ylä-Egyptin valkoinen kruunu, mikä saattoi viitata jumalan alkuperään.
Osiriksen kehittyminen
250px|thumb|Osiris valvomassa Hunefer-nimisen vainajan sydämen punnitusta [[kuolleiden kirjassa. British Museum.]] Osiris oli ilmeisesti alun perin ennen kaikkea hedelmällisyyden jumala, joka vasta myöhemmin yhdistettiin suoraan maanviljelyyn. Osiriksen kultin levitessä tämä sulautti itseensä piirteitä muilta jumalilta. Esimerkiksi myytti Osiriksesta maanpäällisenä hallitsijana joka surmataan ja herätetään kuolleista on ilmeisesti peräisin Busiriksen kaupungissa palvotulta Andjety-jumalalta. Jo vanhan valtakunnan aikana Osiriksen keskeiseksi rooliksi muodostui hautajaiskultti ja tuonpuoleisuus, mistä kielivät jumalan saamat nimet kuten "ensimmäinen lännen asukkaista (vainajista)". Erityisen tärkeäksi muodostui myös Osiriksen rooli kuolleiden tuomarina.
Osiris-myytti
Armas Salosen ja Rostislav Holthoerin mukaan on egyptiläisten ja kreikkalaisten lähteiden, ennen kaikkea Plutarkhoksen De Iside et Osiriden perusteella voitu ennallistaa seuraava versio Osiris-tarusta:
Seth ei kuitenkaan ole tyytyväinen jakoon, vaan olisi halunnut itselleen Osiriksen hedelmällisen maan. Saadakseen haluamansa Seth surmaa hänet, paloittelee Osiriksen ruumiin ja levittää palat ympäri Egyptiä.
Tämän jälkeen sisarukset Isis ja Neftys lähtevät etsimään Osiriksen ruumiinosia. Pitkän etsinnän jälkeen he saavat koko ruumiin kasatuksi. Isis synnyttää Osirikselle Niilin suistossa, Hemmis-suon kaislikossa pojan Horuksen. Isiksen ollessa Horuksen luona Seth löytää jälleen Osiriksen ruumiin, paloittelee sen neljääntoista osaan ja heittää palat ympäri Egyptiä.
Taas Isis ja Neftys kokoavat palat, mutta eivät löydä Osiriksen siitintä, jonka Niilin kala on syönyt. Korvatakseen tämän puutteen Isis muovaa maagisen mallin sukupuolielimestä. Osiris kieltäytyy kuitenkin heräämästä henkiin ennen kuin hänen kuolemansa on kostettu.
Horuksen kasvettua aikuiseksi hän käy Sethin kanssa taisteluun, jossa Horus menettää silmänsä ja Seth sukupuolielimensä. Lopulta Horus voittaa, ja jumalten neuvosto antaa hänelle koko Egyptin kuninkuuden. Viisauden jumala Thoth palauttaa hänen silmäänsä näön sylkemällä siihen.
Osiris herää henkiin nielaistuaan salaperäisellä tavalla Horuksen silmän. Kuolleista herättyään hän ei kuitenkaan voi jäädä hallitsemaan eläviä, vaan siiryy Lännen maahan hallitsemaan ja tuomitsemaan kuolleita.
Taistelu kuninkuudesta
Kun Ylä-Egyptin kuningas Menes valloitti Ala-Egyptin, Osiris-taruun alkoi otaksuman mukaan sekoittua myös valtapoliittisia aiheita. Egyptin valtakunta muodostettiin yhdistämällä Ala- ja Ylä-Egypti, joiden tunnuksia käytettiin yhdistetyn valtion tunnuksina. Yhdistäjiksi on mainittu Narmer ja Menes, joista jälkimmäistä pidetään nykyisin edellisen poikana ja varsinaisena yhdistäjänä. Egyptiläisen historioitsijan Manethon mukaan Menes tuli etelästä, mutta tämä on aika epämääräinen maininta eikä ehkä tarkoita muuta kuin että hän tuli Ylä-Egyptistä.
Tutkijat ovat nähneet jonkinlaisia yhteyksiä näiden melko viitteellisten tietojen ja Osiris-myytin välillä. Osiris-myytissähän Osiriksen veli Seth surmaa Osiriksen, ja Osiriksen poika Horus kosti isänsä puolesta ja peri isänsä aseman
Menes samaisti itsensä Horukseen ja omaksui arvonimen "Horus" (haukka). Tämä hallitsijan arvonimi oli yleisesti käytetty vuoteen 2560 eaa., jolloin tilalle tuli "se Ra", auringonjumala Ran poika.
Kreikkalais-roomalainen kausi
200px|thumb|[[Serapista esittävä rintakuva.]] Osiriksen kultti levisi kreikkalais-roomalaisella kaudella Egyptin rajojen ulkopuolelle, koska se linkittyi vahvasti Rooman valtakunnassa suosittuun Isiksen kulttiin. Hellenistisellä kaudella Osiriksesta, Apis-sonnista ja kreikkalaisista jumalista Zeuksesta, Dionysoksesta, Haadeksesta ja Asklepioksesta yhdistettiin piirteitä egyptiläis-hellenistiseen Serapis-jumalaan, jonka kultista tuli hyvin suosittu hellenistisessä maailmassa.
Osiriksen kultti vapahtajauskontona
Osiriksen palvonta oli laajaa, ja Osiriksen temppeleissä vietettiin vuosittain Osiris-juhlia Osiris-mysteerioineen. Pappien lisäksi ylösnousemusnäytelmään osallistui myös ammattinäyttelijöitä. Osiris-mysteeriot levisivät Serapis-kultin mukana myös Roomaan ja Kreikkaan, ja Isistä ja Horusta esittäviä egyptiläisiä veistoksia on löydetty jopa Keski-Euroopan kristillisistä kirkoista muka Neitsyt Mariaa ja Jeesusta esittävinä. Kristityt sulkivat viimeisen Osiriksen temppelin vasta vuonna 527. Armas Salonen sanoo kristinuskossa ja Osiris-kultissa olevan niin paljon yhteisiä piirteitä, että Osiris-kultti säilyi juuri tästä syystä niin kauan.
Yhteys Lemminkäiseen?
Osiriksen ruumiin pilkkominen ja kokoaminen sekä Osiriksen henkiinherättäminen ovat johtaneet muun muassa Martti Haavion ja Timo Heikkilän arvelemaan, että Osiris-myytti on saattanut vaikuttaa muinaissuomalaiseen Lemminkäisen myyttiin. Lemminkäistarinoiden iästä ei tosin voida olla varmoja, koska suomalaista kansanperinnettä alettiin kerätä ja kirjata muistiin 1700-luvulla eli verrattain myöhään. Lemminkäismyytissä saattaa olla kristinuskonkin vaikutusta.
Seppo Keskinarkaus
Seppo Mikael Keskinarkaus (s. 29. syyskuuta 1949 Rovaniemi) on suomalainen suunnistaja ja viestisuunnistuksen MM-mitalisti. Seuratasolla hän edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa.
Tampereen MM-kilpailuissa 1979 Keskinarkaus voitti viestihopeaa ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa 11:nneksi. Viestissä hän suunnisti avausosuuden Hannu Kottosen, Risto Nuuroksen, Ari Anjalan suunnistaessa muut osuudet.
Beda
Ruotsissa Bedan nimipäivää vietetään 27. toukokuuta. Se on myös Bedan vanha suomalainen nimipäivä. Mikael Agricola teki jo vuoden 1544 rukouskirjassaan toukokuun 26. päivän kohdalle merkinnän ”Beda papi”. Kun Beda-nimi vuonna 1710 tuli mukaan Suomen almanakkaan, nimipäivä oli siirtynyt päivää myöhemmäksi. Viimeisen kerran Beda esiintyi suomalaisessa almanakassa vuonna 1907. Välillä kalenterissa oli käytetty Bedan sijaan muotoa Beeda.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2020 mennessä tilastoitu noin 690 Beda-nimistä ja noin 250 Beeda-nimistä naista.
Beda-nimeä suomalaiset ovat antaneet myös lemmikkieläimille. Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemassa koirien nimipäiväkalenterissa Bedan nimipäivä on 24. elokuuta.
Finder (Apple)
Historia
Finder kehitettiin graafisen käyttöjärjestelmän erityistarpeisiin. 80-luvun alussa Lisa-projekti kehitti graafisen käyttöliittymän hallintaohjelmistoa, samaan aikaan Macintosh-projekti luonnosteli Macintosh 128K:n muistinhallintaa ja siinä tarvittavia ohjelmistoja. Toisistaan riippumattomat projektit lainasivat ideoita sekä toisiltaan että Massachusettsin teknillisen korkeakoulun Dataland-projektilta.
Finder 1.0 - 4.1
Ensimmäinen julkaistu Finder toimi Macintosh File System -tiedostojärjestelmän kanssa, joka kehitettiin Macintosh 128K:n levykeaseman käyttöön. Tiedostojärjestelmä mahdollisti graafisen käyttöliittymän hyödyntämisen tarjoten tiedostoille metatietueet ikkunointia, asettelua, kuvaketta ja oletusohjelmistoja varten. Järjestelmä ei tukenut hakemistoja, vaan kaikki tiedostot tallennettiin juurihakemistoon. Finderin avulla tiedostot voitiin näennäisesti jakaa ensimmäisen tason alihakemistoihin. Finder tarjosi roskakorin tiedostojen poistoa varten. Roskakori oli näennäiskansio, jonka tiedot säilyivät vain keskusmuistissa. Järjestelmä tyhjensi roskakorin sisällön Finderin sammutuksen yhteydessä. Moniajon puuttuessa Finder sammutettiin aina muiden ohjelmistojen ajon ajaksi.
Tiedostojen hidas kopiointinopeus aiheutti harmia käyttäjille. Apple yritti korjata ongelmaa Finder 1.1 -päivityksellä toukokuussa 1984. Macintosh 128K:n rajallinen muisti vaikeutti Finderin kehitystä ja vasta vuotta myöhemmin huhtikuussa 1985 julkaistu Finder 4.1 nopeutti tiedostojen kopiointia ja lisäsi uusia ominaisuuksia tietokoneen hallintaan. Finderistä löytyi nyt komennot hakemistojen luontiin ja tietokoneen sammuttamiseen. Aiemmin hakemistot oli luotu juurihakemistossa aina löytyvän tyhjän kansion kautta ja tietokone oli sammutettu näppäimistössä olevan virtanapin avulla. Finder 4.1 sisälsi ohjelman nimeltä MiniFinder, joka toimi usein käytettyjen ohjelmien käynnistysvalikkona.
Finder 5.x
Syyskuussa 1985 Apple siirtyi Hierarchical File System -tiedostojärjestelmään ja julkaisi ensimmäisen kovalevyn Macintoshille, Hard Disk 20:n. Finder päivitettiin versioon 5.0, joka tuki uutta tiedostojärjestelmää ja sisälsi ulkoasupäivityksiä.
Finder 6.x
Apple alkoi paketoida käyttöjärjestelmäänsä nimellä System Software, joka sisälsi aina sekä käyttöjärjestelmän että Finderin. System Software 5.0:n ja 5.1:n mukana toimitettava Finder 6.0 sisälsi MultiFinder -ohjelman, joka mahdollisti yhteistyömoniajon. MultiFinder oli käynnistettävä ohjauspaneelista erikseen ja tietokone käynnistettävä uudelleen, jonka jälkeen ohjelmat jakoivat prosessoriaikaa toisilleen. System Software 6 sisälsi Finder 6.1:n ja parannellun MultiFinderin.
Aiemmat Finderit sisälsivät työpöydän, jolle järjestelmä tulosti kaikkien siihen liitettyjen levyasemien sisällön. Työpöydälle raahatut tiedostot saattoivat kopioitua väärälle asemalle. System 6:n myötä Finder sisälsi "Put Away" -komennon, jolla käyttäjä saattoi palauttaa työpöydälle muokkausta varten kopioidun tiedoston sen alkuperäiseen sijaintiin.
Finder 7.x
thumb|250px|Finderin käyttöliittymää System 7:ssä. Vuonna 1991 Apple julkaisi System 7 -käyttöjärjestelmän, joka oli merkittävä Mac OS -päivitys. Muiden järjestelmäohjelmien ohella Finder kirjoitettiin suurimmaksi osaksi uudelleen. MultiFinder ei ollut enää erillinen sovellus, vaan oli osa Finderin normaalia toimintaa. Finder muuttui värilliseksi ja navigointijärjestelmään tehtiin parannuksia. Roskakorista tehtiin oikea hakemisto, johon raahatut tiedostot eivät tuhoutuneet automaattisesti keskusmuistin sisällön muuttuessa.
Finder 8.x – 9.x
Vuoden 1997 Mac OS 8 -julkaisu päivitti Finderin versioon 8.0. Edeltävien vuosien varrella Finderiin tehdyt muutokset olivat vähäisiä. 8.0 muutti Finderin toiminnan monisäikeiseksi, jolloin esimerkiksi tiedoston kopioiminen ei pysäyttänyt väliaikaisesti Finderin muiden osien toimintaa. Finderin ulkoasu päivitettiin Mac OS 8.0:n metallisen mallin mukaiseksi. Finder 8.1 toi tuen HFS+ -tiedostojärjestelmälle.
Tölkinavaaja
thumb|Tölkinavaaja Tölkinavaaja on työkalu, jolla avataan metallisia tölkkejä tai säilyketölkkejä.
thumb|left|upright|Pellistä muotoiltutu tölkinavaaja mallia P-38, jossa taittuva terä. Mittakaavan vertailuun kuvassa yhden [[Yhdysvaltojen dollari|Yhdysvaltojen sentin kolikko.]] thumb|left|upright|Sardiinipurkin avaaja
Historia
Vahvasta metallista tehdyt säilyketölkit patentoitiin vuonna 1810, ja 1860-luvulla tölkkejä alettiin valmistaa ohuemmasta metallista. Ensimmäinen tölkinavaaja patentoitiin Yhdysvalloissa vuonna 1858. Sen oli keksinyt yhdysvaltalainen Ezra J. Warner.
Ensimmäinen sähkökäyttöinen tölkinavaaja esiteltiin vuonna 1931.
Intiannokkakala
Intiannokkakala (Xenentodon cancila ) on nokkakalojen heimoon (Belonidae) kuuluva kala.
Kuvaus
Intiannokkakala on väriltään vihreänhopea. Kylkiviiva on kyljen alaosassa. Evät ovat ruumiin takaosassa. Nokkakala on tavallisesti 30–40 senttimetriä pitkä. Sen luut ovat vihreät.
Ravinto
Intiannokkakala on petoeläin, joka syö ravinnokseen pääasiassa pienempiä kaloja, hyönteisiä, kastematoja ja katkarapuja.
Elinalue
Nokkakalat esiintyvät Aasiassa, mutta suurimmaksi osaksi Sri Lankan, Itä-Intian, Mekogin, Thaimaan, Myamarin ja Nepalin alueilla.
Elinympäristö
Intiannokkakala elää puroissa ja joissa. Ne elävät myös luhdissa. Ne joutuvat joskus ihmisten asuttamille alueille monsuunien aikana.
Thymaitadai
Thymaitadai, joskus myös Thymoitadai , oli antiikin aikainen Hippothontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Thymaitadain oletetaan sijainneen Ateenan länsipuolella suunnilleen nykyisen Keratsínin kaupungin tienoilla. Se oli osa Pireuksen alueen neljän vanhan kylän Tetrakomoi-nimistä liittoa Pireuksen, Faleronin ja Ksypeten ohella. Näillä demoksilla oli yhteinen Herakleen pyhäkkö. Perinteen mukaan Tetrakomoi oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (polis) tai kylästä (kōmē), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (synoikismos) Ateenaksi. Myöhemmin Thymaitadai oli yksi Attikan demoksista.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Thymaitadēs.
Avaruuskilpa
thumb|[[Sputnik 1.]] Avaruuskilpa oli Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton kilpailu avaruuden valloittamisesta. Avaruuslennot alkoivat vuonna 1957, jolloin Neuvostoliiton lähettämä Sputnik 1 kiersi Maan. Suurvaltojen välisen kilvan loppuna voidaan pitää miehitettyä Apollo 11 -kuulentoa heinäkuussa 1969.
Historia
thumb|Frau im Mond -logo V2-raketissa.
Ensimmäistä rakettilentoa kokeiltiin tarinan mukaan satoja vuosia sitten Kiinassa, jossa eräälle mandariinille rakennettiin raketeilla varustettu tuoli. Sen lento päättyi ”lentäjän” kuolemaan.
Venäläinen Konstantin Tsiolkovski ja hänen jälkeensä itävaltalainen Eugen Sänger laativat ja julkaisivat 1920-luvulla toisistaan tietämättä avaruuslentojen tekniset perusteet. Saksan ja Neuvostoliiton rakettiharrastajat pyrkivät 1930-luvulta alkaen yhä suurempien rakettien valmistukseen.
Port Nelson
thumb|right|250px|Port Nelson vuonna 1917. Port Nelson oli lyhytaikainen asutuskeskus Nelsonjoen suistossa Hudsoninlahden rannalla Manitobassa Kanadassa. Suurimmillaan Port Nelsonin asukasluku nousi tuhanteen henkeen. Nykyisin se on aavekaupunki.
1900-luvun alussa Kanadan hallitus päätti tarvitsevansa suuren sataman Hudsoninlahdelle, että viljan laivaus keskisestä Kanadasta maailmalle helpottuisi. Vuonna 1912 Port Nelson valittiin Hudson Bay Railwayn pohjoiseksi päätepisteeksi Churchillin sijaan. Rautatien rakentaminen oli aloitettu The Pas'ta vuonna 1910.
Avaruuskilpa
Historia
Neuvostoliitossa miltei kaikki raketti-insinöörit vangittiin 1930-luvun nk. puhdistuksissa. Monet heistä, mm. Sergei Koroljov, työskentelivät erityisessä lentokoneinsinöörien työleirissä 1930-luvun lopulla.
Port Nelson
Talvella 1912–13 Port Nelsonin alueella suoritettiin tutkimukset. Laivalaiturin ja muiden rakennusten rakennustyöt aloitettiin keväällä. Projekti joutui kuitenkin vaikeuksiin heti alusta alkaen. Materiaalipula, työvoimakiistat, myrskyt, tulipalot ja vesiliikenneonnettomuudet johtivat laajamittaisiin myöhästymisiin. Toisena suurena takaiskuna huomattiin, että laivalaituri jouduttaisiin rakentamaan kokonaan uudelleen eri paikkaan, koska Nelsonjoen virtauksen kuljettama maa-aines täytti laiturin molemmat puolet nopeasti. Sataman paikka siirrettiinkin keinotekoiselle saarelle keskemmäs jokea, ja se liitettiin mannermaahan seitsemäntoistajänteisellä ristikkosillalla. Sillan toimitti montréalilainen Dominion Bridge Company.
Avaruuskilpa
Historia
Saksassa tykistö rahoitti 1930-luvulla muun muassa Wernher von Braunin rakettikehittelyä, jolloin ajatus miehitetyistä avaruuslennoista oli tuotu yleiseen tietoisuuteen Fritz Langin kuulentoaiheisessa elokuvassa Frau im Mond vuodelta 1929, jonka rakettitekniikan asiantuntijana toimi Hermann Oberth.
Molemmat maat ottivat tekniikan sotilaalliseen käyttöön toisessa maailmansodassa, muun muassa ”Stalinin uruissa” ja V2-ohjuksessa. Sodan lopulla V2-tuotanto oli SS-joukkojen hallinnassa. Tällöin von Braunin ja kenraali Dornbergerin väitetään salaa esisuunnitelleen avaruusaluksia ja avaruussukkulaa.
Port Nelson
Kun Kanada joutui mukaan ensimmäiseen maailmansotaan, työmaata kohtasi yhä pahempi materiaali- ja työvoimapula. Samalla myös poliittinen ja taloudellinen kiinnostus koko Hudsoninlahden satamaprojektia kohtaan katosi lähes kokonaan. Projektia kuitenkin jatkettiin vielä muutaman vuoden ajan, kunnes vuonna 1918 kaikki työt lopetettiin ja työmaa hylättiin. Projektia kritisoitiin voimakkaasti eräiden poliitikkojen ja jopa työnjohtajan taholta. Media kutsui koko työmaata jättiläismäiseksi haaskaukseksi.
Avaruuskilpa
Historia
Yhdysvalloissa professori Robert Goddard aloitti nestemäistä ajoainetta käyttävän raketin kehittelyn 1920-luvulla. Hän joutui lehdistön pilkan kohteeksi, kun maailman ensimmäinen nesteraketti lensi vain kymmenien metrien korkeuteen. Tämä sai hänet vetäytymään Uuteen Meksikoon jatkamaan tutkimuksiaan, mutta hän ei julkaissut tuloksiaan edes Yhdysvaltojen liityttyä toiseen maailmansotaan. Toinen kehityslinja lähti Jet Propulsion Laboratorystä, jonka perusti professori Theodore von Karman Caltech-yliopiston yhteyteen. Se kehitti aluksi kiinteäajoaineraketteja. Sen parhaat tulokset toisen maailmansodan ajalta olivat pommikoneiden JATO-apuraketit, joilla kiihdytettiin raskaasti lastattuja pommikoneita niiden lentoonlähdössä.
Port Nelson
Rautatielinjaa ei koskaan rakennettu Port Nelsoniin saakka. Kiskot lepäsivät hylättyinä vuoteen 1927 saakka, kunnes Churchill valittiin uuden sataman sijoituspaikaksi, ja rautatie valmistui vuonna 1929.
Avaruuskilpa
Ohjuksista satelliitteihin
thumb|[[Walt Disney ja Wernher von Braun vuonna 1954. Taustalla V2-raketin pienoismalli. Von Braun teki 1950-luvulla Disneylle kolme avaruustutkimusta käsitellyttä televisioelokuvaa.]]
Neuvostoliitto ja Yhdysvallat alkoivat kylmän sodan aikana kehittää avaruusteknologiaa siitä, mihin rakettitekniikka oli V2-ohjuksen ym. toisen maailmansodan aikaisten kehitysohjelmien avulla yltänyt. Yhdysvallat vei Operaatio Paperclipin avulla Euroopasta n. 200 V2-ohjusta ja suurimman osan sen suunnittelijoita. Neuvostoliitto vei loput, mutta käytti käyttöönsä saamiaan saksalaisia V2-ohjusten tuotannon aloittamiseen. He eivät päässeet näkemään Koroljovin työtä vaan heidän kokemustaan käytettiin alemman tason teknisten ongelmien ratkaisuun. Heidät palautettiin Itä-Saksaan 1950-luvun alkupuolella. Tässä vaiheessa ohjusten kehitystyö oli sotilaallisena erityisen salaista vaikkei se liittynyt ydinaseeseen, joka painoi tuolloin liikaa. Vetypommin käyttöönotto pienensi pommien kokoa ja raketti nähtiin sille sopivaksi kuljetusvälineeksi etenkin Neuvostoliitossa, joka ei ollut rakentanut raskaita pitkän kantaman pommikoneita. Päinvastainen ilmiö hidasti kehitystyötä Yhdysvalloissa: Yhdysvaltain ilmavoimilla oli satoja pitkän kantaman pommikoneita toisen maailmansodan jäljiltä. Niiden kanssa kilpailevaa ratkaisua ei haluttu lähteä kehittämään, vaan rakettien kehitystyö jäi maavoimille ja laivastolle, jotka eivät tehneet yhteistyötä.
Wernher von Braun alkoi 1950-luvulla edistää yhdysvaltalaisessa Collier-lehdessä miehitettyjä avaruuslentoja. Vuonna 1955 Neuvostoliitto ilmoitti tiedeyhteisölle lennättävänsä Kansainvälisen geofysiikan vuoden 1957-58 (IGY) puitteissa avaruuteen satelliitin. Yhdysvallat teki samanlaisen ilmoituksen. Avaruuskilpa oli alkanut, mutta siitä tiesivät tuolloin lähinnä avaruustutkijat ja ammattidiplomaatit.
Sputnik ja NASA
Elokuussa 1957 Neuvostoliitto laukaisi ensimmäisen mannertenvälisen ballistisen ohjuksen (R-7), joka kuljetti 4. lokakuuta 1957 avaruuteen ensimmäisen satelliitin, Sputnikin. Sputnik oli pelkästään teknologiakokeilu, mutta aito satelliitti, tosin ilman aurinkopaneeleita toimien rajallisen ajan paristojen varassa.
Tammikuussa 1958 Yhdysvallat laukaisi usean julkisen epäonnistumisen jälkeen Explorer-1-satelliittinsa. Explorer-1 ei ollut varsinainen itsenäinen satelliitti, vaan noin 2,5 kg painanut elektroniikkapaketti raketin ylimmän vaiheen mukana. Se tuotti kuitenkin tieteellistä tietoa Maan magneettikentästä ja Van Allenin vyöhykkeistä.
Molemmat maat kilpailivat tästä eteenpäin uusista saavutuksista avaruuslentojen alalla. Ulkopoliittinen motivaatio, eli suurvalta-aseman pönkittäminen, oli merkittävä osa avaruuskilpaa.
Miehitetyn lennon valmistelua
Neuvostoliitto laukaisi 1957 myös toisen, paljon raskaamman Sputnik-2-avaruusaluksen, jonka matkustajana oli Laika-koira. Koira-koe oli yhdessä satelliitin koon kanssa merkki siitä, että Neuvostoliitto pyrki tekemään miehitetyn avaruuslennon.
Ulkoavaruuteen
Vuonna 1959 neuvostoliittolaiset lähettivät Luna 1-kuuluotaimen kohti Kuuta. Se päätyi kiertämään Aurinkoa, koska ei saavuttanut Kuun kiertorataa.
Yhdysvalloilla oli ongelmia kantorakettiensa luotettavuuden kanssa. Laukaisualustoille räjähtäneet raketit loivat yhdysvaltalaisen lehdistön sanastoon hetkeksi aikaa termit ”Kaputnik” ja ”Flopnik”.
Neuvostoliitto sai kuuluotaimensa törmäämään Kuuhun, jolla oli teknologisen osaamisen (ratalaskennan tarkkuus tilanteessa, jossa alus ei voinut muuttaa lentosuuntaansa kantoraketin toiminnan lakattua) julistamisen lisäksi vain symbolinen merkitys. Luna-ohjelman aikana Neuvostoliitto lähetti 1959–1976 24 luotainta Kuuhun. Niistä 15 oli menestyksellisiä.
Miehitetyt lennot alkavat
thumb|John Glenn.
Vuonna 1963 avaruuteen lähetettiin ensimmäinen nainen, neuvostoliittolainen Valentina Tereškova.
Kilvan ohella merkittävää edistystä
thumb|[[Gemini 4:n astronautit tapaavat Juri Gagarinin.]] Eisenhowerin hallitus oli ollut hyvin hidas vastaamaan Sputnikin haasteeseen. Eräs syy oli Yhdysvaltain tiedustelusatelliitin kehitystyö. On arvioitu, että Eisenhower halusi Neuvostoliiton lennättävän ensimmäisen satelliitin, jotta avaruuden vapaus voitaisiin määritellä. Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitto oli ampunut alas lukuisan määrän vakoilulentokoneita, U-2-koneen pudotus vappuna 1960 oli niistä näyttävin. Periaatteessa Neuvostoliitto olisi voinut lähteä tuhoamaan myös ylitseen lentäviä satelliitteja, tosin ohjustekniikka ei 1950-luvun lopussa mahdollistanut sitä. Joka tapauksessa Yhdysvallat panostivat Corona-vakoilusatelliittiohjelmaan merkittäviä resursseja. Vuonna 1959 Yhdysvallat lähetti ensimmäisen vakoilusatelliitin KH-1:n, jolla se pystyi kuvaamaan Neuvostoliittoa ja sen liittolaisia.
19. heinäkuuta 1962 laukaistiin matkaan ensimmäinen mannerten välisen TV-kuvan välittävä tietoliikennesatelliitti Telstar. Tokion olympialaisten aikaan vuonna 1964 satelliittivälitteinen TV-kuva löi itsensä läpi Yhdysvalloissa.
Neuvostoliitossa Koroljov kehitti yksinään kaikkia vastaavia sovellutuksia maansa käyttöön. Sääsatelliittien datan vaihdosta maat tekivät sopimuksen jo 1960-luvulla.
Kilpa Kuuhun
Neuvostoliitto oli osoittanut edistyneisyytensä menestyksellään avaruuskilvan alussa. Yhdysvallat halusi näyttää pystyvänsä saavutuksiin, joihin Neuvostoliitto ei ollut pystynyt. Presidentti Kennedy julkisti kongressin yhteisistunnossa 25. lokakuuta 1961 Apollo-ohjelman uuden tavoitteen: Maata kiertävien lentojen sijaan päätettiin ennen 1960-luvun loppua viedä ihminen Kuuhun ja tuoda hänet turvallisesti takaisin.
Neuvostoliitto pääsi vuonna 1965 jälleen tekemään uuden ennätyksen: Aleksei Leonov teki avaruuskävelyn. Yhdysvaltojen Edward White teki saman muutama kuukausi myöhemmin Gemini-lennolla.
Yhdysvallat ja Neuvostoliitto jättivät 16. kesäkuuta 1966 YK:lle ehdotuksensa kuun ja muiden taivaankappaleiden tutkimista koskevaksi sopimukseksi.
Maat kilpailivat myös telakointikokeilla Maan kiertoradalla. Näissä kokeissa oli nähtävissä teknistä valmistautumista kuulentoon ja avaruusasemiin.
Mars ja Venus muina kohteina
1964 lähetettiin avaruuteen Mariner 4 -luotain, joka pystyi ottamaan lähikuvia Marsista. Vuotta myöhemmin ensimmäinen luotain, Luna 9, teki onnistuneen laskeutumisen kuun pinnalle.
Neuvostoliitto epäonnistuu
Neuvostoliiton avaruusohjelman pääsuunnittelija Sergei Koroljov oli kuollut äkillisesti jo vuonna 1966. Koska maalla ei ollut avaruushallintoa eikä avaruusohjelmaa, kehitystyö jaettiin hänen kuolemansa jälkeen useille henkilöille. Neuvostoliitto kehitti N1-kantorakettia miehitettyjä kuulentojaan varten. Kun neljä koelaukaisua oli päätynyt räjähdykseen, sen kehittäminen lopetettiin ja kuuohjelma hylättiin. Proton-kantorakettia kehitettiin 1960-luvun lopulla osin myös kuulentoja varten.
Jälkikäteen
Presidentti Nixonin aikana Yhdysvallat teki monia sen taloutta helpottaneita toimia, joista pienimpiä oli Apollo-ohjelman kuulentojen päättäminen aiottua aiemmin. Sitä seurannut Skylab-avaruusasemakin lakkautettiin lyhyen kokeilukauden jälkeen.
Yhdysvallat ja Neuvostoliitto tekivät 1975 Apollo-Sojuz-yhteislennon, jossa Apollo- ja Sojuz-alukset telakoituivat erillisen telakointimoduulin avulla toisiinsa Maan kiertoradalla.
Avaruuskilpaa seurasi median kautta avaruustoimintaa seuraavan suuren yleisön silmissä vaisu kausi, jonka aikana rakennettiin avaruussukkula ja suuri määrä satelliitteja ja avaruusluotaimia. Näistä vain avaruussukkula, joka näytti nielevän NASAn koko rahoituksen vuosikymmeneksi, herätti vastaavaa kiinnostusta kuin Apollo-ohjelma.
Toistoa 2000-luvulla
NASA pohti 1980-luvun lopussa miehitettyjä lentoja Marsiin, mutta tuolloin hanke ei saanut rahoitusta. Yhdysvaltain Kuuhun ja Marsiin suuntautuvan avaruusohjelman suunnittelu toistaa myös Apollo-lentojen aikaista sanastoa.
Aarne Äyräpää
Aarne Elias Äyräpää (vuoteen 1930 Europaeus, 21. lokakuuta 1887 Utajärvi – 17. kesäkuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen arkeologi ja historiantutkija. Hänen vanhempansa olivat Anders Theodor Europaeus ja Kristina Sofia o.s. Riikonen.
Äyräpää kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1906. Hän suoritti vuonna 1912 filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistosta. Hänet nimitettiin Muinaistieteellisen toimikunnan ylimääräiseksi amanuenssiksi 1915 ja vakinaistettiin 1920. Vuonna 1933 hän valmistui tohtoriksi väitöskirjallaan Über die Streitaxtkulturen in Russland. Tämän jälkeen hän toimi Kansallismuseon esihistoriallisen osaston johtajana ja Helsingin yliopiston dosenttina vuoteen 1938 saakka. Jatkosodan aikana Äyräpää oli mukana Tieteellisessä Itä-Karjalan toimikunnassa, joka teki tutkimuksia valloitetussa Itä-Karjalassa. Vuosina 1945–1948 hän toimi Suomen ja Pohjoismaiden arkeologian vt. professorina ja 1938–1954 hän toimi esihistoriallisen arkeologian ylimääräisenä professorina. Äyräpää oli Muinaistieteellisen toimikunnan jäsen 1949–1961.
Äyräpää hallitsi kivikauden tutkimusta Suomessa 1920-luvulta aina 1950-luvulle saakka. Hänen suurimpana saavutuksenaan pidetään keramiikkaan ja geologian tutkimustuloksiin pohjautuvan esihistorian kronologian laatimista. Äyräpää mallinsi maankohoamisesta aiheutuneen rantaviivan muutoksen sekä ilmaston vaihtelut ja jaksotti Suomessa vaikuttaneet kulttuurilliset aikakaudet. Hän oli erityisen kiinnostunut vasarakirveskulttuurin tutkimisesta.
Avarakatseinen ja kriittinen Äyräpää nautti kunnioitusta arkeologina myös ulkomailla.
Serrano
Serrano voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Ihmisiä:
Muita:
Bad Bramstedt
pienoiskuva|250px|Bad Bramstedtin sijainti Segebergin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Schleswig-Holsteinin osavaltiossa.
Bad Bramstedt on kylpyläkaupunki Segebergin piirikunnassa Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Terveysmatkailu ja -palvelut ovat kaupungin keskeinen elinkeino.
Maantiede
Bad Bramstedt sijaitsee Pohjois-Saksan alangolla Schleswig-Holsteinin eteläosassa Hampuri–Kiel–Lyypekki-kolmion piirissä. Etäisyys Hampurista on noin 40 kilometriä pohjoiseen, Kielistä noin 50 kilometriä lounaaseen ja Lyypekistä noin 50 kilometriä länteen. Ajomatka Hampurin keskustasta on noin 48 kilometriä. Kaupunki on historiallisen Hærvejen-reitin (Ochsenweg) varrella. Reitti kulkee Viborgista Wedeliin. Bad Bramstedtin lähimmät naapurikaupungit ovat Neumünster pohjoisessa ja Quickborn etelässä.
Bad Bramstedt on osa Holsteiner Auenlandia, joka aiemmin tunnettiin nimellä "Grüne Mitte Holstein", "Vehreä keskinen Holstein". Holsteiner Auenland -nimi kehitettiin ennen kaikkea matkailun edistämiseksi. Alueen väkiluku on noin 91 000 ja pinta-ala 843 neliökilometriä.
Historia
Ensimmäinen asiakirjamaininta Bramstedtista on vuodelta 1274. Kauppalana paikkakunta mainitaan ensi kerran 1448, ja ensimmäinen Roland-patsas pystytettiin 1533. Alueen ensimmäinen terveyslähde löydettiin 1681. Nykyinen kivinen Roland-patsas, Roland von Bramstedt, pystytettiin 1693. Bad Bramstedt kehittyi voimallisesti 1800-luvulla: valtatie (Chaussee) Kielistä Altonaan avattiin 1833, ensimmäinen suolavesikylpylä perustettiin 1879 ja paikkakunta liitettiin rautatieverkkoon 1898. Kaupunkioikeudet Bad Bramstedt sai 1910 ja sen nimeen liitettiin virallisesti "Bad". Kaupungin asemaa kylpyläkeskuksena kehitettiin maailmansotien välisenä aikana. Toimintaa kehittämässä ollut liikemies Oskar Alexander murhattiin Oranienburgin keskitysleirillä 1942.
Bad Bramstedtin historiallisia rakennuksia ovat muun muassa Bramstedter Schloss, Bramstedtin linna, joka toimii kulttuurikeskuksena ja kirkko Maria-Magdalenen-Kirche, jonka historia alkaa 1300-luvun taitteesta. Bramstedtin seurakunnasta on ensimmäinen maininta vuodelta 1316.
Kelly Marie Tran
Trần Loan, paremmin tunnettu nimellä Kelly Marie Tran (s. 17. tammikuuta 1989 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on ollut rooleja lyhytelokuvissa, mutta suurempaan julkisuuteen hän tuli Rose Ticon roolissa elokuvassa Star Wars: The Last Jedi.
Klank
Klank on yhdysvaltalainen industrial metal -yhtye, jonka kitaristi Daren "Klank" Diolosa perusti 1990-luvun kulttiyhtye Circle of Dustin hajottua. Diolosa oli soolokitaristi Circle of Dustissa. Klank on julkaissut kaksi albumia: Still Suffering ja Numb sekä EP:n In Memory of... Klank on käynyt CMJ:n Top 40 -listalla menestyskappaleellaan "Blind".
1990-luku
Vuonna 1994 Daren Diolosa työskenteli The Blamed -yhtyeen kanssa albumilla 21. Tämä oli hänen ensimmäinen projektinsa Circle of Dustin ulkopuolella. 21:n työstämiseen osallistuessaan Diolosa tapasi Brandon Ebelin, joka myöhemmin olisi Klankin levy-yhtiön, Tooth and Nail Recordsin johtaja.
Vuonna 1995 Klank kirjoitti levytyssopimuksen Tooth and Nail Recordsin kanssa, joka julkaisi yhtyeen ensimmäisen albumin Still Suffering. Tällä albumilla Diolosa oli sooloartisti. Levytyssopimuksen allekirjoittaminen koitui Diolosalle kohtalokkaaksi, koska Tooth and Nail Records on valtaosaltaan kristillinen levy-yhtiö. Siitä huolimatta, että Diolosa on hengellinen, hän ei henkilökohtaisesti pitänyt Klankia kristillisenä yhtyeenä: tämä itsessään oli kiistanalaista kristillisen metallimusiikin harrastajien piireissä, koska Still Sufferingia jaeltiin lähinnä kristillisiin kirjakauppoihin.
Kappale "Downside" oli erityisen menestyksekäs sen jälkeen, kun se julkaistiin singlenä Tooth and Nail Recordsin Songs from the Penalty Box -kokoelmalla. Albumi esitteli raskaampia Tooth and Nail Recordsin ja Solid State Recordsin yhtyeitä, kuten Zao, Strongarm ja  muiden ryhmien, jotka tulivat kokoelman myötä suositummiksi. Suosion vuoksi Klank julkaisi uudelleen remix-versioita "Downsidesta" erillisellä EP:llä. "Downsiden" lisäksi Klank lisäsi EP:lle kappaleen "Animosity". Remixit tuotti Celldweller. Still Sufferingin suosion ja pahamaineisuuden vuoksi Klank pääsi esiintymään Cornerstone Festivalissa 1990-luvun puolivälissä ja lopulla kiertuekokoonpanollaan, johon kuuluivat kitaristit Mike Nicosia ja Carl Weaver sekä rumpali Eric Wilkins, jotka vaikuttivat aiemmin kristillisessä rap rock -yhtye Every Day Lifessa (EDL).
Jätetyään Tooth and Nail Recordsin Diolosa julkaisi albumin Numb vuonna 1999 oman levy-yhtiönsä SmokeDogg Productionsin kautta. Tuolloin Klank koostui Diolosan lisäksi neljästä muusta jäsenestä. Numb menestyi suhteellisen hyvin ollakseen riippumaton julkaisu. Myöhemmin Progressive Arts Media julkaisi sen uudelleen. Kappaleesta "Blind" kuvattu musiikkivideo näkyi kanadalaisella kaapelitelevisiokanava MuchMusicilla. Numb on hillitympi kuin sitä edeltänyt Still Suffering: yhtye vaihtoi tyylinsä industrial metalista ilmaisuun, jota he nimittivät "dancy aggressive dark electronically influenced grooveksi". Sanoitusten sisältöä voi kuvailla päiväkirjan kappaleeksi, joka käsittelee jokapäiväisen elämän todellisuutta musiikiksi sovitettuna.
2000-luku
Numbin jälkeen Klank julkaisi vain kaksi kappaletta lisää. Vuonna 2000 Diolosa lauloi soololaulut AP2-yhtyeen ainoan Suspension of Disbelief -albumin kappaleelle "Sillhouette of Rage". Lisäksi vuonna 2000 Klank pääsi Progressive Arts Median 1980-luvun metallin kokoelma-albumille coverillaan Van Halenin "I'll Wait" -kappaleesta.
Diolosa muutti useita kertoja eri osavaltioihin julkaistuaan Numbin. Tämän vuoksi monet yhtyeen jäsenet jättivät Klankin. Diolosan lisäksi ainoastaan kitaristi Danny Owsley jäi yhtyeeseen.
Sen jälkeen, kun yhtyeen sijainti vaihtui Farmingdalesta, New Yorkista San Joseen, Kaliforniaan toukokuussa 2001, Klank alkoi äänittää demoja uutta albumia nimeltä Untimely Demise varten. Kesäkuussa 2001 Diolosa ilmoitti, että yhtye oli tuottanut yli 70 demokappaletta ja että he olivat valitsemassa mitkä päätyisivät kolmannelle albumille. Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen Diolosa kirjoitti viestin Klankin kotisivulle, kertoen muistojaan siitä, kuinka hän kasvoi World Trade Centerin ympäristössä. Viestissä Diolosa mainitsi, että hänen ystävänsä isän ja sedän olinpaikoista ei ollut tietoa. Tämän jälkeen Klank lakkasi päivittämästä kotisivujaan eivätkä he koskaan julkaisseet Untimely Demisea.
Toukokuussa 2002 Klank osoitti elonmerkkejä hiljaisuudessaan ja ilmoitti ihailijoilleen, että he valmistautuisivat uusittuihin kotisivuihin ja siihen, että yhtyeellä alkaisi uusi aikakausi. Todellisuudessa se jäi viimeiseksi päivitykseksi ja Klankin sivusto katosi palvelimelta alkuvuonna 2004. Muutamat entiset Klank-jäsenet perustivat vaihtoehtorockyhtyeen nimeltä 5'4". Nimi on peräisin studiosta, jossa Klank oli äänittänyt musiikkiansa. Yhtye ei koskaan julkaissut äänitteitä, lukuun ottamatta joitain kappaleita vapaalla musiikkisivusto Soundclickillä ja kappaletta "So Alive" kokoelma-albumilla nimeltä Automata 2.0. Diolosa oli alkuperäinen vokalisti mutta hän oli mukana vain "So Alivella" ennen kuin hänen tilalleen tuli Kerry Merkle. 5'4" on sittemmin hajonnut ja Kerry Merkle on liittynyt John Wilkes Boothiin.
Kuulopuheista huolimatta Klank ei koskaan virallisesti hajonnut. 1. heinäkuuta 2007 Klank soitti ensimmäisen konserttinsa vuosiin Cornerstone Festival -tapahtumassa, Bushnellissa, Illinoisissa. Samalla kerralla yhtye julkaisi uuden EP:n In Memory of ...
Vaateripustin
thumb|Yllä rautalangasta tehty ja alla puinen vaateripustin. Vaateripustin eli vaatepuu (arkikielessä henkari, vrt. ruotsin (kläd)hängare) on ihmisen hartioiden mallinen väline, jolla ripustetaan vaatteita tangolle tai naulaan. Siinä vaatteita säilytetään että ne säilyttävät muotonsa. Ripustimeen voidaan asettaa esimerkiksi takki, paita tai mekko. Ripustimissa voi olla poikkipuu, johon voidaan ripustaa housut. Ripustin puolestaan ripustetaan yläosan koukusta tankoon. Tilan säästämisen vuoksi ripustimia voidaan kiinnittää myös erityisen koukun avulla useita allekkain.
Vaateripustimia valmistetaan muun muassa muovista ja puusta. Ripustimen ripustuskoukku on yleensä tehty paksusta rautalangasta. Kokonaan paksusta rautalangasta valmistetaan kaupasta ostettavien ja pesulassa pestyjen vaatteiden mukana annettavia vaateripustimia.
Saksan Samoa
Saksan Samoa oli Saksan lyhytkestoinen protektoraatti vuodesta 1900 vuoteen 1914 (de facto) ja vuoteen 1920 (de jure), käsittäen Apoliman, Manonon, Savai’in sekä Upolun saaret, jotka ovat kaikki nykyään osa itsenäistä valtiota Samoaa, aikaisemmalta nimeltään Länsi-Samoa. Samoa oli Saksan viimeinen siirtomaa Tyynellämerellä. Se oli myös Saksan ainoa siirtomaa Tyynellämerellä, lukuun ottamatta Kiautschouta Kiinassa, jota hallittiin erikseen Saksan Uudesta-Guineasta.
Thorikos
Thorikos oli antiikin aikainen kaupunki ja Akamantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin. Thorikoksen arkeologinen kohde sijaitsee Lavreotikín kunnassa lähellä nykyistä Thorikón kylää, joka on ottanut nimensä kaupungista.
Maantiede
Thorikos sijaitsi Attikan itärannikolla noin 10 kilometriä pohjoiseen Sunionin (nyk. Soúnio) niemestä ja Sunionin demoksesta. Thorikoksen akropolis eli linnavuori tunnetaan nykyään Velatoúrin kukkulana (korkeus 145 metriä), satamalahdet nimillä Pórto Mantrí ja Fragkolímano, ja niiden välinen niemi nimellä Ágios Nikólaos paikalla olevan kirkon mukaan. Heti antiikin Thorikoksen paikan eteläpuolella sijaitsee nykyinen Thorikón kylä.
Historia
Thorikoksen alue on ollut asuttu neoliittiselta kaudelta noin 4500 eaa. lähtien. Paikalla oli asutusta myös varhais- ja keskihelladisella, mykeneläisellä ja geometrisella kaudella. Alueen malmien työstäminen paikalla sai alkunsa jo noin 3000 eaa.