cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ramón Ovidio Pérez Morales
Ramón Ovidio Pérez Morales (s. 26. kesäkuuta 1932) on venezuelalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 26. lokakuuta 1958 ja nimitettiin Caracasin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Aquae Albae in Byzacenan titulaaripiispaksi 2. joulukuuta 1970. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. maaliskuuta 1971. Pääkonsekraattorina toimi José Humberto Quintero Parra, jota avustivat Antonio del Giudice ja Eduardo Francisco Pironio.
Ympäristöoikeus
Kaivostoiminnan sääntely
Suomessa maa- ja kallioperän ainesten hyödyntäminen on oikeudellisesti jaettu kaivosmineraalien hyödyntämiseen, josta säädetään kaivoslaissa, sekä soran, hiekkan, saveen, mullan ym. maa-aineksen hyödyntämiseen, joiden ottamisesta säädetään maa-aineslaissa. Näiden kahden sääntelyjärjestelmän väliset rakenteelliset ja toiminnalliset erot ovat varsin huomattavia.
Ramón Ovidio Pérez Morales
20. toukokuuta 1980 Pérez Morales sai nimityksen Coron piispaksi ja 23. joulukuuta 1992 Maracaibon arkkipiispaksi. 5. kesäkuuta 1999 hänet nimitettiin Los Tequesin hiippakunnan johtoon; hänelle myönnettiin arkkipiispan henkilökohtainen titteli.
Ympäristöoikeus
Luonnonsuojeluoikeus
Ympäristöoikeuden osa-alue, joka koskee alkuperäisen luonnon ja sen osien suojelua sekä luonnonvaraisuuden edistämistä. Suomessa luonnonsuojelusta säädetään luonnonsuojelulaissa.
Ramón Ovidio Pérez Morales
Pérez Morales erosi tehtävistään 30. joulukuuta 2004.
Pengerpuisto
thumb|300px|Pengerpuistoa kevätiltana. Taustalla [[Yrjö Sadeniemi|Yrjö Sadeniemen piirtämä koulurakennus vuodelta 1929. .]] thumb|300px|Pengerpuiston kiviröykkiö. Kuvassa näkyvän nykyisen Helsingin kuvataidelukion rakennus valmistui 1944.
Pengerpuisto sijaitsee Kallion kaupunginosassa Helsingissä. Se on rakennettu kallion laelle Torkkelinmäen osa-alueen keskelle. Puisto rajoittuu lännessä Torkkelinkadun mataliin 1920-luvun kerrostaloihin ja idässä Pengerkadun korkeaan kerrostalorivistöön. Korkeuserot idän suunnassa, meren rantaan viettävällä rinteellä, ovat suuret. Koillisessa ja lounaassa puisto rajoittuu koulurakennuksiin. Pengerpuiston pinta-ala on noin 1,3 hehtaaria.
Pengerpuiston kohdalla toimi aiemmin kivimurskaamo, josta louhittu kallio jalostettiin edelleen sepeliksi ja käytettiin lähiympäristön talojen rakentamiseen. Kivimurskaamoon kuului neljä jalustaa, joista on jäljellä yksi. Kiviröykkiötä on luultu myös toisen maailmansodan aikaisen it-tykin jalustaksi. Suuri osa Pengerpuistosta on kivituhkakenttää. Pengerkadun rinteessä on Pengerpuistoon kuuluva symmetrinen porrasrakennelma, joka johtaa Sakarinkadun ja Pengerkadun alemman tason risteyksestä Pengerkadun ylimmälle tasolle.
Pengerpuiston pääpuulaji on lehtosaarni. Puistossa kasvaa myös metsävaahteraa, vuorijalavaa, tataarivaahteraa ja ruostehappomarjaa. Pengerkadun rinteessä kasvaa erittäin harvinaista keltakuusamaa, lehtokuusamaa, rusovuohenkuusamaa, keijunruusua, likusterisyreeniä ja villaheisiä. Puiston kallioilla puolestaan kasvaa maksaruoholajeja.
Torkkelinmäki ja Pengerpuisto ovat saavuttaneet omanlaisensa maineen alueella käydyn melko avoimen huumekaupan myötä.
Pengerpuiston laidalla sijaitsee Helsingin kuvataidelukio.
Aiheesta muualla
60.18517°N, 24.95735°W
Levitaatio
thumb|Magneettinen levitaatio Levitaatio eli leijuminen on fysiikkaan liittyvä ilmiö, jossa esine leijuu ilmassa ilman mekaanista tukea. Magneettinen levitaatio tarkoittaa magnetismin avulla tapahtuvaa esineen levitaatiota. Magneettiseen levitaatioon perustuvat myös maglev-junat.
Ikkaku-ryū juttejutsu
right|thumb|250px| Kuvassa moderni jutte. Boshin on juten rautainen varsi, joka voi olla poikkileikkaukseltaan pyöreä tai moni-, esim. kuusikulmainen. Kagi on juten ”koukku”, jolla voidaan vangita miekanterä tai vaikkapa sormet. Tsuka on juten kädensija, tässä nyöritettynä. Kikuza on juten päässä oleva lenkki, johon juten nyöri voidaan kiinnittää right|thumb|250px| Antiikki jutten. Lähikuvassa koukku eli kagi
Ikkaku-ryū juttejutsu on japanilainen taistelulajikoulukunta. Siinä harjoitellaan jutten käyttöä. Jutte on Tokugawa-kauden järjestyksenvalvojien symboliksi muotoutunut miekkailijan hallintaan käytetty metallipamppu, jossa on väkänen miekan vangitsemiseksi. Ikkaku-ryū juttejutsu on yksi Shindō Musō-ryūn liitännäislajeista. Koulukunnan harjoittelemien lajien joukkoon juttejutsun liitti Matsuzaki Kinemon, Shindō Musō-ryūn kolmas päämies. Lajia ei tiettävästi enää harjoitella itsenäisesti Shindō Musō-ryūn ulkopuolella.
Lista Ikkaku-ryu juttejutsu kata-sarjasta
(Katoja on yhteensä 24 jos omote- ja ura(rinta-/selkäpuoli)versiot lasketaan eri katoiksi.
The Renegades Story
The Renegades Story on vuonna 1978 julkaistu kokoelma-albumi Birminghamista lähtöisin olevalta Mersey Beat -yhtyeeltä, joka oli 1960-luvun puolivälissä hetken jopa The Beatlesia suositumpi yhtye Suomessa.
Kokoelma-albumin kustantaja on Scandia ja luettelotunnus on LP-levyn osalta SLP 907 ja C-kasetin osalta SMK 5907.
Levyn takakannen esittelytekstin on tehnyt Matti Laipio Helsingissä 24. maaliskuuta 1978. Hän on lainannut Suosikki-lehden artikkeleita yhtyeestä vuosilta 1965–1967. LP-levyn mukana tuli myös irrallinen keltainen arkki, johon Laipio on laatinut yhtyeen historiikin.
Kappaleet
Kappaleiden tekijät ovat The Renegades -yhtyeen jäsenet Brown – Gibson – Johnson – Mallett ellei suluissa ole toisin mainittu.
Charles E. Coughlin
Charles Edward Coughlin (25. lokakuuta 1891 Hamilton, Kanada – 27. lokakuuta 1979 Bloomfield Hills, Michigan, Yhdysvallat) oli kanadalaissyntyinen yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen pappi ja radiojuontaja.
Isä Coughlin oli radiotoiminnan historian ensimmäisiä massayleisön saaneita esiintyjiä. Suosionsa huipulla 1930-luvun suuren laman aikana kolmasosa amerikkalaisista kuunteli hänen viikoittaisia taloutta ja politiikkaa populistisesta näkökulmasta käsitelleitä lähetyksiään, ja hän oli yksi Yhdysvaltojen vaikutusvaltaisimmista miehistä. Hänen esityksiinsä sisältyi myös hyökkäyksiä juutalaisia merkkihenkilöitä vastaan.
Elämä
Coughlin oli merimiehen ja ompelijattaren poika. Hän valmistui Toronton yliopistosta vuonna 1911, ja hänet vihittiin katoliseksi papiksi vuonna 1916. Hänestä tuli 1920-luvulla Michiganin Royal Oakissa sijaitsevan Shrine of the Little Flower -seurakunnan pappi, ja vuonna 1926 hän aloitti saarnaamisen ja puheiden pitämisen radion välityksille lapsille. Pian hän hyökkäsi presidentti Herbert Hooveria vastaan ja tuki presidentti Franklin D. Rooseveltia tämän valinnan jälkeen vuonna 1932. Vähitellen hän alkoi saarnata Rooseveltin New Deal -ohjelmaa vastaan ja julistaa antisemitistisiä näkemyksiä. Vuonna 1938 Coughlin auttoi eräässä lähetyksessä tekemään tunnetuksi poliittista yhdistystä nimeltä "kristillinen rintama", joka lupasi puolustaa maata kommunisteilta ja juutalaisilta. Rintama järjesti juutalaisvastaisia "osta vain kristityiltä" -kampanjoita eri puolilla maata.
Coughlinin perustamassa Social Justice -lehdessä julkaistiin hyökkäyksiä kommunismia, Wall Streetiä ja juutalaisia vastaan. Coughlin julisti teoriaansa niin sanotusta "sosiaalisesta oikeudenmukaisuudesta", joka perustui rahapoliittisiin uudistuksiin. Toisen maailmansodan aikana hän syytti juutalaisia sodan lietsomisesta ja vastusti jyrkästi Yhdysvaltojen liittymistä sotaan jopa Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen. Yhdysvaltain hallinto lopulta kielsi Coughlinin lehden jakelun postitse vakoilulain (Espionage Act) rikkomisen vuoksi (käytännössä akselivaltojen propagandan levittämisen vuoksi), ja sen julkaiseminen lopetettiin vuonna 1942. Detroitin katolinen arkkipiispa Edward Aloysius Mooney määräsi toukokuussa 1942 Coughlinia lopettamaan radiolähetyksensä ja palaamaan seurakuntapapin työhönsä.
Coughlin kirjoitti teokset Christ or the Red Serpent (1930), By the Sweat of Thy Brow (1931) ja The New Deal in Money (1933). Hän toimi seurakuntansa pappina eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 1966.
Zak Starkey
thumb|Zak Starkey Zak Starkey (s. 13. syyskuuta 1965, Lontoo, Iso-Britannia) on brittiläinen muusikko, joka on soittanut rumpuja useissa eri rock-yhtyeissä, muun muassa The Whossa ja Oasiksessa.
Elämä ja ura
Zak Starkeyn isä on The Beatles -yhtyeen rumpali Ringo Starr.
Kahdeksanvuotiaana Zak kiinnostui musiikista. Kymmenen vanhana hän alkoi opiskella itsekseen soittamaan rumpuja saatuaan vain yhden oppitunnin kuuluisalta isältään, joka tiettävästi ei olisi halunnut pojastaan muusikkoa. Vaikka Ringo ylistää poikansa kiistattomia taitoja ja lahjoja, hän sanoo ajatelleensa, että Zakista tulisi lakimies tai lääkäri eikä rumpali.
Kaksitoistavuotiaana Zak alkoi jo esiintyä pubeissa bändin kanssa. Teini-iässä Zak oli Next-yhtyeen rumpali. Lopulta hän sai töitä uudelleen kootussa Spencer Davis Group -yhtyeessä. Vuonna 1985, hieman avioitumisensa jälkeen, Zak julkaisi musikaaliversion "Wind in the Willows" Eddie Hardinin kanssa. Syyskuun 7. päivä, 1985, hänen tyttärensä syntyi tehden hänen isästään Ringosta ensimmäisen Beatles-isoisän. Vuonna 1994 hän menetti traagisesti äitinsä, joka kuoli leukemiaan huolimatta luuydinsiirrosta, jossa Zak oli luovuttajana.
Zak vakiinnutti asemansa haluttuna sessiomuusikona ja kyvykkäänä rumpalina. Vuonna 1996 Zak jätti Face-yhtyeensä toteuttaaksensa lapsuudenaikaisen unelmansa liittymällä The Who -yhtyeeseen. Hän on saanut erittäin hyvät arvostelut työstään The Who -yhtyeessä, etenkin Townshendiltä, Daltreyltä ja Entwistleltä, vahvasta ja omintakeisesta rumputyöskentelystään. Hän soittaa edelleen The Who:n kanssa.
Zak on jatkanut työtään myös muiden kokoonpanojen kanssa, kuten kiertäen Lightning Seedsin kanssa. Vuonna 2000 Zak oli perustajajäsen Johnny Marr & the Healers -yhtyeessä.
Vuonna 2004 Zak liittyi Oasis-yhtyeen rumpaliksi. Hän oli mukana vuoden 2008 levyllä 'Dig Out Your Soul' ennen kuin erosi yhtyeestä muiden sitoumustensa takia.
Pääjärvi (Ikaalinen)
Pääjärvi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Luhalahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Pääjärvi on osa Pääjärven valuma-aluetta.
Maantietoa
Järven pituus on 1,6 kilometriä, leveys 1,1 kilometriä ja sen pinta-ala on 85 hehtaaria. Se sijaitsee Kyrösjärven kaakkoispuolella ja Sipsiöjärven länsipuolella. Suuresta koostaan huolimatta siihen laskee vain kahdeksan ojaa. Useimmat ojat ovat pieniä metsäojia. Etelästä siihen laskee yksinäisen Päälammen laskuoja. Lännestä järveen laskee Pääjärvenperän peltoaukealta sen johto-oja, johon laskevat myös pohjoispuolen ojitetun suoalueen ojat ja Lepolammen, Heinälammen, Pikkulammen ja Kalatonlammen yhteinen laskuoja. Suurin osa vedestä on kuitenkin peräisin Silmästeenojasta, joka tuo pohjoisesta loput valuma-alueen vesistä Alisen Kivijärven kautta. Silmästeenoja on syntynyt maaperän murrokseen, koska oja ja sen jatkeet ovat pohjois-etelä-suuntaiset. Pääjärven laskujoki on Pääjoki, joka lähtee kaakkoispäästä ja laskee 1,5 kilometrin jälkeen Sipsiöjärveen. Pääjärvellä on suuri selkä, jossa on vain kaksi saarta Isosaari ja Pikkusaari. Rantaviivan pituus on 5,7 kilometriä ja rannasta kolmannes on peltomaata ja kaksi kolmannesta metsämaata. Rannat ovat pääosaltaan loivia, mutta lounaiskulmassa mäki kohoaa yli neljäkymmentä metriä vedenpinnan yläpuolelle. Järven ympäristössä on kuusi maatilaa ja rannoille on rakennettu noin 40 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet yhdystieltä 13283, joka kiertää järven pohjoispuolelta, ja vielä yhdystieltä 2764 sekä seututieltä 276.
Pariisin maailmannäyttely (1889)
pienoiskuva|Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttelyn mainosjuliste Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttely oli Pariisissa 5. toukokuuta – 31. lokakuuta 1889 järjestetty maailmannäyttely. Näyttelyssä oli yli 61 000 näytteilleasettajaa ja siellä kävi yli 32 miljoonaa ihmistä.
Maailmannäyttelyn näyttelyalue ulottui Marskentältä Trocaderoon ja Esplanade des Invalidesille. Näyttelyn rahoittivat Ranskan valtio ja Pariisin kaupunki, mutta myös yksityisiä tahoja osallistui kustannuksiin. Pariisin vuoden 1889 maailmannäyttely oli merkittävä rauta- ja teräsrakenteisiin pohjautuvan arkkitehtuurin esiintuojana, ja koko näyttelyn symboli oli Pariisin uusi maamerkki, Eiffel-torni.
Taustaa
Vuonna 1884 Ranskan pääministeri Jules Ferry hyväksyi suunnitelman järjestää Pariisissa vuoden 1889 maailmannäyttelyn. Kyseessä oli neljäs kaupungissa järjestettävä maailmannäyttely, ja näyttelyn oli määrä juhlistaa Ranskan vallankumouksen satavuotispäivää. Vallankumouksen juhlinnan ohella näyttelyn tarkoituksena oli vahvistaa Ranskan tasavallan asemaa ja vakautta.
Eiffel-torni
Ajatus Eiffel-tornin rakentamisesta liittyi 1800-luvun loppupuolen maailmanlaajuiseen intoon rakentaa maailman korkein rakennelma. Philadelphian vuoden 1876 maailmannäyttelyn järjestäjät olivat jo kaavailleet 300-metristä tornia näyttelyalueelle, mutta hankkeesta ei koskaan tullut mitään. Pariisin maailmannäyttelyä varten Eiffel & Cie -yrityksen kaksi insinööriä, Émile Nouguier ja Maurice Koechlin, laativat 300 metriä korkean tornin rakennuspiirustukset. Sitten arkkitehti Stephen Sauvestre muokkasi tornin ulkonäköä, jonka jälkeen Sauvestre haki suunnitelmalle patenttia yhdessä yrityksen omistajan Gustave Eiffelin kanssa 18. syyskuuta 1884.
Toukokuun 1. päivä 1886 kauppa- ja teollisuusministeri Edouard Lockroy julisti kilpailun, jonka tavoitteena oli tutkia mahdollisuuksia rakentaa torni, joka olisi pohjakaavaltaan neliön muotoinen ja kultakin sivultaan 125 metriä leveä. Torni olisi korkeudeltaan 300 metriä. Kilpailuun tuli 107 ehdotusta, joista Eiffelin ja Sauvestren ehdotus vastasi täydellisesti kilpailussa esitettyjä vaatimuksia. Gustave Eiffelille myönnettiin 26. toukokuuta 1886 lupa aloittaa rakennustyöt. Rakentamisessa käytettiin tuolloin innovatiivisia rakennustekniikoita, ja työmaalla työskennelleiltä 150–300 työmieheltä kului kaksi vuotta, kaksi kuukautta ja viisi päivää koota Eiffelin torni 18 000 rakenne-elementistä. Ennätysmäisen korkea rakennelma valmistui 31. maaliskuuta 1889, ja torni avautui yleisölle 15. toukokuuta. Maailmannäyttelyn aikana Eiffelin tornissa kävi yli kaksi miljoonaa vierailijaa.
Näyttely
pienoiskuva|Näyttelyalueen kartta. Ranskan presidentti Sadi Carnot avasi virallisesti näyttelyn 6. toukokuuta 1889. Eiffel-tornin lisäksi vuoden 1889 maailmannäyttely oli muidenkin uusien arkkitehtuurin virtausten koekenttä. Taiteiden näyttelypaviljonki, teollisuuden näyttelypaviljonki ja koneiden näyttelyhalli (Palais des machines) olivat kaikki kiinnostavia kohteita myös rakennuksina. Taiteiden näyttelypaviljonki muodostui kahdesta 200 metriä pitkästä rakennuksesta Eiffel-tornin vierellä, ja ne oli suunnitellut Jean-Camille Formigé. Joseph Bouvardin suunnittelema teollisuuden näyttelypaviljonki sijaitsi Marskentän toisessa päässä, ja tässä rakennuksessa oli suuri keskuskupolihalli, josta pääsi koneita ja teollisuutta esitteleviin näyttelygallerioihin. Kupoli oli metallirakenteinen, ja siinä oli värikkäät lasi-ikkunat. Iltaisin 1 300 kaasulamppua valaisi keskushallia.
Ferdinand Dutertin ja Victor Contaminin suunnittelema koneiden näyttelyhalli oli Euroopan suurin metallirakenteinen rakennus. Se oli kahdeksan hehtaarin laajuinen, ja rakennuksessa oli maailman suurimmat holvit. Esillä oli muun muassa höyryvasaroita, savukkeiden valmistuskoneita, Tissotin kellosepän paja, fonografeja ja puhelimia. Seitsemän metrin korkeudessa oli raiteilla liikuteltavia siltoja, joiden avulla saattoi helposti siirtyä rakennuksen puolelta toiselle. Hissillä taas pääsi näkötorniin, josta oli upeat näkymät näyttelytiloihin.
Tekniikan saavutuksia ja taiteen uusia suuntauksia
Vuoden 1889 maailmannäyttely järjestettiin keskellä toista teollista vallankumousta, joten näyttely esitteli tekniikan uusimpia saavutuksia. Arkkitehtuurissa lasin ja metallin käyttö merkitsi uuden aikakauden alkua, ja sekä Eiffel-tornin että koneiden näyttelyhallin rakentamisessa hyödynnettiin höyrykäyttöisiä koneita. Myös sähkö oli näyttävästi esillä. Aristide Bergès esitteli vesivoiman käyttöperiaatetta, jota mainostettiin nimellä "valkoinen hiili". Thomas Edison saapui ensimmäistä kertaa Eurooppaan esittelemään hehkulamppua ja fonografia.
Tekstiiliteollisuuden osastolla uudet koneet herättivät suurta kiinnostusta ja esittelivät näyttävästi ranskalaista osaamista. Ranskalainen ompelija Herminie Cadolle esitteli naisille tarkoitetun korsettiruuvimallinsa, rintaliivien edeltäjän. Armand Peugeot ja Léon Serpollet esittelivät ensimmäisen höyrykäyttöisen kolmipyörän – auton esiasteen – kun taas Gottlieb Daimlerin ja Wilhelm Maybachin Stahlradwagen-autot esittelivät bensiinimoottorin etuja.
Koristetaiteet keramiikasta huonekaluihin ja kultasepäntöihin olivat näyttelyssä esillä, ja art nouveau nousi hallitsevana tyylinä esiin. Émile Gallé sai Grand-Prix -palkinnon lasiesineistään, kultamitalin keramiikastaan ja hopemitalin huonekaluistaan. Myös Louis Majorelle palkittiin hopeamitalilla.
Tasavallan näyttely
Koska näyttelyssä juhlittiin Ranskan vallankumouksen satavuotispäivää, monet Euroopan monarkioista eivät osallistuneet maailmannäyttelyyn, koska ne pitivät näyttelyä tasavaltalaisten ihanteiden näytöspaikkana. Maailmannäyttelyssä oli 30 kansallista paviljonkia, joista huomattavimpia oli Yhdysvaltain paviljonki. Iso-Britannialla, Saksalla ja Italialla oli vain teollisuutta esittelevät osastot.
Jotta näyttelyvieraita olisi saatu runsaasti ympäri Ranskaa, myivät järjestäjät tarjouslippuja, joihin kuului sekä junalippu että pääsylippu maailmannäyttelyyn. Pariisiin oli myös rakennettu Lasten paviljonki nuoria näyttelyvieraita varten. Samoin oli omat paviljongit hygienialle, ja kaikilla näyttelyosostoilla korostettiin teknisen edistyksen ohella myös kehityksen sosiaalista vaikutusta ja nykyaikaisuutta.
Suomen osasto
Suomalainen taide ja kulttuuri sai osakseen suurta huomiota osastollamme aivan Eiffeltornin juurella. Venäjä ei osallistunut näyttelyyn ja siksi suomalaiset saivat rakentaa sinne oman paviljongin ja hoitaa muutoinkin asiat itsenäisesti. Edellisessä Pariisin näyttelyssä vuonna 1867 suomalaiset olivat näet Venäjän osastossa. Suomalaiskansallinen aineisto hallitsi näyttelyä. Esillä oli käsitöitä, puisia esineitä, suksia, täytettyjä eläimiä, kansallispukuja ja maisematauluja. Näytteillepanijoita oli 140 joista 75 sai jonkinlaisen palkinnon, Suomen Matkailijayhdistys jopa Grand Prix-palkinnon. Taiteilijoista palkittiin mm. Helena Westermarck ja Eero Järnefelt.
Habarovskin aluepiiri
Historia
Habarovkan kaupunki (nykyinen Habarovsk) perustettiin 1858. Habarovskin aluepiirin alue oli Venäjän sisällissodan aikana osittain Japanin ja Yhdysvaltain miehittämä. Sisällissodan jälkeen alueesta tuli osa Neuvostoliittoa. Kaukoidän maakunta perustettiin 1926 ja siihen kuuluva Habarovskin aluepiiri 1938. Maakunnan pääkaupunki oli Habarovsk. Kaukoidän maakunta lakkautettiin 1953 ja jaettiin pienempiin osiin, joista yksi oli Habarovskin aluepiiri.
Maantiede
Habarovskin aluepiiri rajoittuu etelässä Primorjen aluepiiriin ja Kiinaan, lännessä Amurin alueeseen, luoteessa Sahaan, koillisessa Magadanin alueeseen ja idässä Ohotanmereen ja kaakossa Japaninmereen. Kapea Tatariansalmi erottaa sen Sahalinin alueesta.
Suuri osa aluepiiristä on vuoristoa. Aluepiirin pohjoisosassa ovat Džugdžurvuoret, länsiosassa Stanovoivuoret ja kaakkoisosassa Sihote-Alin vuoret. Aluepiirin korkein huippu nousee 2 933 metriin. Ohotanmeren rannikon edustalla sijaitsevat Šantarsaaret. Yli puolet aluepiirin pinta-alasta on metsää. Suurin joki on alueen eteläosan halki virtaava Amur. Sen lisäjokia on muun muassa Amgun.
Tässä yli kaksi kertaa Suomen kokoisessa aluepiirissä on useita merkittäviä luonnonsuojelualueita.
Talous
Habarovskin aluepiirissä on koneenrakennus-, metalli-, metsä-, puunjalostus-, öljynjalostus-, elintarvike- ja kaivosteollisuutta sekä selluloosan ja paperin valmistusta. Kaivosteollisuus tuottaa kivihiiltä, rautaa ja värimetalleja. Maataloudessa viljellään viljaa ja kasvatetaan nauta- ja siipikarjaa. Myös kalastus on tärkeä elinkeino. Lisäksi harjoitetaan mehiläistarhausta ja metsästystä.
Aluepiirin tärkeimmät satamat ovat erityisesti öljyterminaali De-Kastri (Де-Кастри) ja yleissatama Vanino (jonka kautta on viime vuosina kuljetettu runsaasti muun muassa hiiltä). Pienempiä satamia on muun muassa Nikolajevsk-na-Amuressa Amurin suulla, Ohotskissa Ohotanmeren rannalla ja Sovetskaja Gavanissa. Jokisatama on myös Habarovskissa ja Komsomolsk-na-Amuressa. Aluepiirin eteläosassa kulkevat Siperian ja Baikalin–Amurin radat.
Väestö
Aluepiirin kaupunkeja ja taajamia ovat Habarovsk (577 441 as.), Komsomolsk-na-Amure (263 906 as.), Amursk (42 970 as.), Sovetskaja Gavan (27 712 as.), Nikolajevsk-na-Amure (22 752 as.), Bikin (Бикин, 17 154 as.), Vanino (Ванино, 17 001 as., kaupunkityyppinen taajama) ja Vjazemski (Вяземский, 14 555 as.). Lisäksi kaupunkilaisia asui aluepiirin kaupunkityyppisissä taajamissa.
Suurin osa väestöstä on venäläisiä, mutta Amurin varsilla asuu myös alueen alkuperäisväestöön kuuluvia nanaita, giljakkeja, orotšeja sekä kiinalaisia, japanilaisia ja korealaisia. Alueen pohjoisosassa asuu myös evenkejä ja eveenejä.
Hallinto
Aluepiirin hallinnon johdossa ovat aluepiirin kuvernööri ja lakiasäätävä duuma. Aluepiirin pääkaupunki on Habarovsk (1858–1893 nimenä Habarovka). Aluepiiri jakautuu paikallishallinnossa 19 osaan: kahteen kaupunkipiirikuntaan ja 17 kunnallispiiriin.
Hallinnollisesti aluepiiriin kuuluu osana myös Juutalaisten autonominen alue, vaikka sekin on itsenäinen Venäjän federaation subjekti (alue).
Hanna Gustavsson
Hanna Gustavsson (s. 1985 Solna) on ruotsalainen kuvittaja, sarjakuvapiirtäjä ja kirjailija. Hän opiskeli graafista suunnittelua ja tarinankerrontaa Konstfackissa Tukholmassa. Gustavsson julkaisi esikoisteoksensa Nattbarn vuonna 2013, josta hän sain Urhunden-palkinnon.
Leena Väisälä
Leena Väisälä (s. 30. lokakuuta 1961) on suomalainen gynekologi ja kliininen seksologi. Väisälä työskentelee päätoimisena yksityislääkärinä. Aiemmin hän on työskennellyt mm. Väestöliitossa ja toiminut Suomen seksologisen seuran puheenjohtajana vuosina 2014–2017. Väisälän on myös kirjoittanut Duodecimin Terveyskirjastoon artikkeleja naisen seksuaalisuudesta ja seksuaalihäriöistä. Väisälällä on pohjoismainen kliinisen seksologin ja eurooppalainen seksuaalilääketieteen pätevyys.
Luettelo televisiosarjan Turtles – mutanttikilpikonnat jaksoista
Luettelo Turtles – mutanttikilpikonnat -jaksoista. Jaksot ovat tuotantokausikohtaisessa luettelossa Yhdysvaltain alkuperäisessä esitysjärjestyksessä. Sarjasta tuotettiin yhteensä 193 jaksoa 10 tuotantokauden verran.
Loma Euroopassa -tuotantokausi
Tämän tuotantokauden jaksot tapahtuvat jaksojen Avaruuden valloittajat (66) ja Viidakko (67) välissä. Nämä jaksot tuotettiin ennen neljättä kautta, mutta esitettiin vasta kuudennen kauden jälkeen vuonna 1993.
Kahdeksas tuotantokausi
Kahdeksannesta tuotantokaudesta lähtien sarjan tyyli muuttui. Monia muutoksia olivat mm. sarjasta tuli synkempi, piirrostyyli muuttui huomattavasti ja osa tärkeistä hahmoista poistettiin. Tämä ja kaksi viimeistä kautta tunnetaan nimellä Punainen taivas (Red Sky) -jaksot sarjan fanien keskuudessa, johtuen siitä syystä, että taivas on punainen näissä jaksoissa eikä tavanomainen sininen.
Liukurengastiiviste
Liukurengastiivistettä käytetään pyörivän akselin tiivistämiseen läpiviennin yhteydessä.
O’Dayne Richards
O’Dayne Richards (s. 14. joulukuuta 1988 Halfway Tree, Jamaika) on jamaikalainen kuulantyöntäjä. Hänen ennätyksensä on Rabatissa heinäkuussa 2017 työnnetty 21,96. Tulos on myös Keski-Amerikan ja Karibian ennätys.
Hän voitti kultaa vuoden 2011 kesäuniversiadeissa Shenzhenissä, vuoden 2014 Kansainyhteisön kisoissa Glasgow'ssa silloisella ennätystuloksellaan 21,61 ja vuoden 2015 Pan-Amerikan kisoissa Torontossa niin ikään silloisella ennätyksellään 21,69. Richards on myös kaksinkertainen Keski-Amerikan ja Karibian mestari. Hän oli mukana myös vuoden 2013 MM-kilpailuissa Moskovassa, mutta jäi siellä karsintaan. Hän karsiutui myös Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014. Richards sivusi omaa ennätystään 21,69 vuoden 2015 MM-kilpailuiden finaalissa, jossa hän saavutti pronssia.
Rion olympialaisissa 2016 Richards oli kahdeksas tuloksella 20,64. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Seuraavana vuonna hän sijoittui 11:nneksi Birminghamon MM-hallikilpailuissa ja neljänneksi Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018. Hän oli 2019 viides Pan-Amerikan kisoissa ja karsiutui loppukilpailusta Dohan MM-kilpailuissa.
Ennätykset
Ulkona
Sisällä
AR = maanosan (Keski-Amerikan ja Karibian) ennätys
Francesco Fareri
Francesco Fareri (s. 15. huhtikuuta 1978) on italialainen kitaristi, jonka soittotyyli on muodostunut lähes käsitteeksi kitaristien keskuudessa nopeutensa ja teknisen osaamisensa vuoksi. Hänen musiikkinsa keskittyy tilutukseen melodioiden sijaan.
Fareri aloitti kitaran soiton 17-vuotiaana ystävänsä opetuksessa, mutta siirtyi puolen vuoden jälkeen itseopiskelijaksi. Hänellä on ollut vaikeuksia löytää samanlaisesta musiikista pitäviä ihmisiä ja hän soittaakin levyillään kaikki soittimet itse. Fareri mainitsee suurimmiksi vaikuttajikseen Al Di Meolan, Steve Vain, John Petruccin ja Michael Romeon.
Fareri on saanut kohtaansa myös paljon arvostelua muusikoilta. Monien mielestä näin nopeasta soitosta puuttuu kitaransoiton tärkein asia, tunne. Myös ns. "nintendosäröä" (paljon säröä, jonka vuoksi nopeasti soitettuna yksittäiset äänet kuulostavat Nintendo -pelikoneen piippauksilta) on haukuttu.
Marco Fassinotti
Marco Fassinotti (s. 29. huhtikuuta 1989 Torino) on italialainen korkeushyppääjä. Seuratasolla hän edustaa CS Aeronautica Militarea.
Barcelonan EM-kisoissa 2010 Fassinotti oli yhdeksäs ja Zürichin EM-kisoissa 2014 seitsemäs. Pariisin sisäratojen EM-kisoissa 2011 ja Sopotin sisäratojen MM-kisoissa 2014 hän oli kuudes, Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016 yhdeksäs. Hän saavutti Universiadeissa hopeaa Taipeissa 2017 ja Välimeren kilpailuissa pronssia 2018.
Fassinotti on voittanut Italian mestaruuden kolmesti ulkona (2013, 2015 ja 2021) ja kerran sisäradoilla (2014).
Fassinottin ennätys ulkoradoilla on kesäkuussa 2015 Oslossa hypätty 233. Helmikuussa 2016 hän hyppäsi halliennätyksensä 235, joka sivusi sisäratojen Italian ennätystä.
GNU Lesser General Public License
GNU LGPL (GNU Lesser General Public License, aiemmin GNU Library General Public License) on GNU-projektin lisenssi, jonka tarkoituksena on tehdä kompromissi GPL:n ja yksinkertaisempien lisenssien (BSD, MIT jne.) välillä. Pääasiallinen eroavaisuus GPL:n ja LGPL:n välillä on se, että LGPL-ohjelmistot voidaan linkittää dynaamisesti yhteen ei-GPL-lisensoidun ohjelman osan kanssa. Tämä mahdollistaa sen, että esimerkiksi kaupallisten ohjelmistojen ei tarvitse julkaista lähdekoodia, vaikka ohjelma käyttäisikin LGPL-lisensoituja komponentteja. LGPL-lisensoitua ohjelmaa voi levittää myös GPL-lisenssin alla, mikä taas mahdollistaa LGPL-lisensoitujen komponenttien käytön myös GPL-ohjelmissa.
LGPL on pääasiallisesti tarkoitettu ohjelmakirjastoja varten, mutta myös jotkin sovellusohjelmat on lisensoitu sillä. Muun muassa GNU C -kirjasto glibc on LGPL-lisensoitu.
Lisenssin tekijä Richard Stallman on suositellut, että vapaiden ohjelmistojen kehittäjät käyttäisivät GPL-lisenssiä LGPL:n sijasta kirjastoissa, jotka sisältävät uutta toiminnallisuutta.
Kikkuli
Kikkuli oli Mitannissa asunut hevoskasvattaja ja -kouluttaja heettiläisten Uuden kungaskunnan aikana noin 1400 eaa. pronssikaudella. Hänen etninen taustansa on voinut olla hurrilainen, koska suurin osa Mitannin asukkaista olivat hurrilaisia. Toisaalta, hän on myös voinut olla indoiranilainen, sillä Mitannin johtava eliitti oli pohjoisesta tullutta Indoarjalaisen migraation väkeä. Heidän hevosenkasvatusopit ja sotavaunujen käytön strategiat nostivat Mitannin alueen suurvaltojen joukkoon. Hänen kirjoittama hevosen hoito-opas on säilynyt nykypäiviin asti heettinkielisinä kopioina. Teksti on merkittävä, koska se kuvaa hyvin yksityiskohtaisesti mitannilaista sotavaunuihin tarkoitettujen hevosten kasvatusta ja koska se on ollut laaja ja sanastoltaan merkittävä teksti indoeuroppalaisessa kielitieteessä. Tekstissä hän esittelee itsensä arvonimellä "Mitannin maan mestari hevoskouluttaja" (LÚA-AŠ-ŠU-UŠ-ŠA-AN-NI ŠA KUR URUMI-IT-TA-AN-NI, missä assussanni muistuttaa sanskriitin sanaa ).
Säilyneitä tekstejä
pienoiskuva|Kaksi nuolenpääkirjoituksella kirjoitettua Kikkulin tekstiä. Kikkulin teksteistä on säilynyt kolme merkittävää tekstiä (CTH = Catalogue des Textes Hittites):
Teksti CTH 284 muodostuu neljästä savitaulusta, jossa on yhteensä 1080 riviä tekstiä. Tekstissä mainitaan, että hevosen harjoitukset suoritetaan sarjoissa, joissa hevoselle annetaan lepovuoroja harjoitusten välissä. Sarjoja oli tehtävä monenlaisissa rytmeissä eli intervalleina (aiga- (yksi), tera- (kolme), panza- (viisi), satta- (seitsemän), nāwa-wartanna (yhdeksän-sarjoina). Vaikka tekstin kopiot olivat heettiläistä kieltä, olivat sarjojen nimet indoarjaista lainaa.
Sisältö
"Näin puhuu Kikkuli, Mitannin maan mestari hevoskouluttaja"(UM.MA Ki-ik-ku-li LÚA-AŠ-ŠU-UŠ-ŠA-AN-NI ŠA KUR URUMI-IT-TA-AN-NI).
Teksti käsittelee heetiläisten sotahevosten hoitoa, joka sisältää hevosen liikuntaa ja ruokintaa koskevia ohjeita ja joka kestää 214 päivää. Tekstissä ei mainita miten hevonen tämän jälkeen koulutettiin vetämään sotavaunuja. Mitannilaiset hyödynsivät hevosia sotavaunujen vetoeläiminä ja niiden avulla heidän sotataktiikkansa oli ylivoimainen. He laajensivat valtakuntansa aluetta käsittämään alueita nykyisestä Turkista, Syyriasta, Libanonista ja Pohjois-Irakista. Kasvatus sisälsi lihasvoimaa kasvattavaa liikuntaharjoituksia, joita suoritettiin jaksoittaisina harjoitteina. Tätä voidaan kutsua intervalliharjoitukseksi ja sitä käytetään nykyäänkin kenttäratsastuksen koulutuksessa. Siellä sitä sovelletaan urheilulääketieteessä, jossa kiinnitetään huomiota esimerkiksi rasitustasoon, elektrolyyttikorvaushoitoon, Fartlek koulutukseen sekä väliajat ja toistot rytmitykseen. Se on suunnattu hevosille, joilla on paljon hitaita lihassoluja. Osa näistä harjoitustekniikoista on kuvattu myös Kikkulin tekstissä. Kikkulin ohjeissa hevosia pidettiin talleissa, ne pestiin lämpimällä vedellä, hangattiin puhtaiksi ja niille annettiin kauraa, ohraa ja heinää kolmesti päivässä. Kikkuli kehotti antamaan hevosen ruumiinlämmön laskea ennen koulutusta. Harjoitteiden välissä pidettiin taukoja, joissa hevonen sai rentoutua. Hevosen ravia ja laukkaa harjoiteltiin, vaikka se kytkettäisiin myöhemmin sotavaunujen eteen.
Tohtori Ann Nyland Uuden Englannin yliopistosta Sydneystä kokeili Kikkulin ohjeita arabialaisilla hevosilla vuosina 1991 ja 1992 aikana seitsemän kuukauden ajan. Tulokset osoittivat, että Kikkulin menetelmillä voidaan saavuttaa parempia tuloksia kuin nykyaikaisilla hevoskoulutusmenetelmillä.
Merkitys
Kikkulin teksti paljastavat monien hevoskoulutuksen termien indoarjalaisen taustan. Siksi on oletettu myös, että sotavaunujen taistelijaa tarkoittava sana mariannu olisi hurrilainen sana. Se olisi muodostunut alkuosasta *marya (indoarjal. nuori mies) ja loppuosasta nominaalimuodon päätteestä -nnu, joka tekee siitä hurrilaisen johdoksen. Mariannulla on siten indoarjalainen etymologia, ja sitä anatolialaiset, alalahit, ugaarit, syyrialaiset ja egyptiläiset.
Var (joki)
Var on Välimereen laskeva joki Etelä-Ranskassa. Se on 120 kilometriä pitkä. Se alkaa Alpeilta Alpes-de-Haute-Provencen departe­mentista ja laskee Väli­mereen Nizzan länsi­puolella. Joki on keväisin lumien sulaessa Alpeilta varsin runsas­vetinen, mutta kesäisin sen virta on huomattavasti pienempi. Jokeen on rakennettu pienehköjä vesi­voimaloita.
Varin suulla sijaitsevat joen länsi­rannalla Saint-Laurent du Varin kaupunki, itä­puolella Nizzan alueella meren­rannalla Côte d'Azurin kansainvälinen lentoasema.
Var oli vielä 1800-luvun alku­puolella Ranskan ja Sardinian kuningas­­kunnan raja­jokena. Sen mukaan sai nimensä myös Ranskan Varin departementti, joka alkujaan rajoittui idässä Var-jokeen. Vuonna 1860 kuitenkin Sardinialle kuulunut Nizzan kreivikunta liitettiin Ranskaan. Tällöin siitä muodostettiin Alpes-Maritimesin departe­mentti, johon liitettiin myös Varin departementin itäisin osa, Grassen arrondissementti, minkä vuoksi Var on nykyisin ainoa Ranskan departementti, joka ei lainkaan ulotu siihen jokeen, josta se on saanut nimensä.
Vuoden 2006 Atlantin hurrikaanikausi
thumb|Kartta myrskyjen reiteistä
Vuoden 2006 Atlantin hurrikaanikausi käsittää hurrikaanit ja niitä heikommat trooppiset myrskyt, joita nimettiin Atlantilla 1. kesäkuuta – 29. marraskuuta 2006.
Kausi oli selvästi rauhallisempi kuin edellinen. Kauden aikana Atlantilla kehittyi 10 trooppista myrskyä, joista viisi voimistui hurrikaaneiksi ja näistä kaksi voimakkaiksi eli vähintään 3. luokan hurrikaaneiksi viisiportaisella Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla. Kymmenen vuoden keskiarvo (1995–2005) on 7,7 hurrikaania joista 3,6 on voimakkaita.
Hurrikaanit
Viisi myrskyä voimistui hurrikaaneiksi:
Samoja nimiä käytetään muuten joka kuudes vuosi, mutta jos myrsky on tehnyt erityisen pahaa tuhoa, sen nimi poistetaan listoilta. Vuonna 2006 nimiä ei poistettu lainkaan.
Riikka Suominen
Riikka Suominen (s. 1977 Nakkila) on suomalainen vapaa toimittaja ja kirjailija. Hän perusti ekologisen Huili-aikakauslehden ja toimi sen päätoimittajana vuoteen 2015. Suominen oli Vihreän Langan päätoimittaja sen lopettamiseen asti vuosina 2015–2019. Hän on muun muassa Lääkärilehden ja Imagen kolumnisti. Hän on toimittanut kuusiosaisen Suuri rakkaushuijaus -podcastin. Suomisen esikoisromaani Suhteellisen vapaata ilmestyi vuonna 2020 Otavan kustantamana.
Riikka Suomisen isä oli poliitikko Ilkka Suominen.
Myllymäki (Lappeenranta)
Myllymäki on eteläisen Lappeenrannan kaupunginosa. Lappeenrannan keskustasta Myllymäkeen on matkaa noin 3,5 kilometriä. Alue tunnetaan sinne 2000-luvulla rakennetuista eri alan liikkeistä. Myllymäen länsiosaan on keskittynyt teollisuuteen ja teknisiin palveluihin erikoistuneita liikkeitä. Myllymäen ja Hyrymäen kaupunginosien rajalla sijaitsee syyskuussa 2009 avattu Family Center-kauppakeskus. Myllymäen asutus on omakotitalopainotteista. Myllymäen koulu antaa peruskoulun alaluokkien opetusta.
Jarno Sarjanen
Jarno Tapani Sarjanen (29. maaliskuuta 1945 Helsinki – 21. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja. Häntä pidettiin suomalaisen kantrin pioneerina.
Elämäkerta
Sarjasessa ilmeni jo lapsena musikaalisia taipumuksia, ja hänen isänsä kannusti häntä musiikkiopintoihin. Jarno opetteli vähän aikaa viulun- ja pianonsoittoa, mutta opinnot päättyivät lyhyeen. Sarjanen itse väheksyi musiikillisia kykyjään, mutta isä uskoi poikansa lahjakkuuteen siinä määrin, että järjesti tämän Cantores Minores -kuoron laulukokeisiin. Muutaman teoriatunnin jälkeen Jarno pääsi kuoroon. Kuorossa hän lauloi kaksi vuotta.
1960-luvun alun rautalankakaudella Sarjanen soitti soolokitaraa eri kokoonpanoissa. Tällöin hän tapasi Willy Wandersissa soittaneen Kari Kuuvan. He perustivat oman yhtyeen, joka kuitenkin jouduttiin pian lopettamaan rahavaikeuksien takia.
Rautalankakauden loputtua Kuuva pääsi levyttämään Scandialle. Tuolloin levytetty "Tango Pelargonia" menestyi niin hyvin, että hän onnistui houkuttelemaan myös Jarno Sarjasen mukaan levylaulajaksi. Kuuva alkoi tehdä Sarjaselle levytettäväksi country-henkisiä kappaleita, koska ne tuntuivat sopivan tämän lauluäänelle.
Levytykset
Sarjanen levytti 1980-luvulla vielä kaksi albumia JP-Musiikille (Varjoelämää 1981 ja Mustat kaleerit 1985) sekä yhden (Keskikalja-cowboy 1988) Overdiscille. Myös useilla 1970- ja 1980-luvun aikana JP-musiikin julkaisemilla kokoomaäänitteillä on hänen esityksiään. Sarjanen levytti tuolloin mm. 60-luvun suosikkeja ("Vähän ennen kyyneleitä", "Kesäkatu") ja päivän iskelmiä ("Anna"). Levytyksiä tehtiin myös Sarjasen ja Kuuvan omalla "härmäkantri"-tyylillä ("Turhan kylväjä", "Piikki kaikkein pahin", "Matkalaukkumies").
Jälkimaine
Jarno Sarjanen ei oman kertomansa mukaan luonteeltaan vaatimattomana koskaan halunnut kuuluisuutta tai julkisuutta. 1980-luvulla ilmestyneiden viimeisten levytystensä jälkeen hän ei juurikaan esiintynyt julkisuudessa eikä myöskään pyrkinyt levyttämään. Sarjasella ja hänen musiikillaan on kuitenkin Suomessa oma harrastajakuntansa. Tätä kysyntää tyydyttämään hänen 1970- ja 1980-lukujen levytyksiään onkin julkaistu useampi kokoelma-cd, joista laajimpia ovat lokakuussa 2008 ilmestyneet tupla-cd:t Pienen pojan haaveet - Kootut levytykset 1977–2008, osa 1 ja Keskikalja-cowboy - Kootut levytykset 1977–2008, osa 2, jotka sisältävät yhteensä 83 levytystä.
Jarno Sarjanen menehtyi akuuttiin leukemiaan Meilahden sairaalassa vain lähimpiensä ympäröimänä, vailla julkisuutta.
Veena
Veena on intialaisen kulttuurin alueella yleinen etunimi, joka on käytössä lähinnä naisilla, mutta jonkin verran myös miehillä.
Lillian Nordica
thumb|right|Lillian Nordica esiintymässä Brünnhilden roolissa Wagnerin Valkyyriassa
Lillian Nordica (alun perin Lilian Norton; 12. toukokuuta 1857 Farmington, Maine – 10. toukokuuta 1914 Batavia, Jaava) oli yhdysvaltalainen oopperalaulaja, joka oli äänialaltaan sopraano.
Nordica varttui 6-vuotiaasta saakka Bostonissa ja opiskeli New England Conservatory of Musicissa. Hän piti resitaaleja Yhdysvalloissa ja Lontoossa ennen opintojensa jatkamista Milanossa. Vuonna 1879 Nordica teki debyyttinsä Milanossa Donna Elviran roolissa Wolfgang Amadeus Mozartin Don Giovannissa ja Bresciassa Violletan roolissa Giuseppe Verdin La traviatassa. Hän esiintyi monissa Italian, Saksan ja Venäjän kaupungeissa ennen debytoimistaan Pariisin oopperassa vuonna 1882 Margueriten roolissa Charles Gounod'n Faustissa. Nordica teki ensimmäisen esiintymisensä Lontoossa Covent Gardenissa vuonna 1887. Hän jatkoi esiintymistä siellä ja Drury Lanessa vuoteen 1893 sellaisissa rooleissa kuin Luciana (Lucia di Lammermoor), Donna Elvirana ja Aidana (Aida).
Nordica sai vuonna 1894 ensimmäisenä yhdysvaltalaisena kiinnityksen Bayreuthin musiikkijuhlille Saksaan. Kiinnitys tehtiin Richard Wagnerin Lohengrinin esitystä varten; Nordica tulkitsi esityksessä Elsan roolin. Sittemmin hän keskittyikin erityisesti Wagnerin oopperoiden rooleihin. Vuonna 1895 Nordica esiintyi Isoldena oopperassa Tristan ja Isolde Metropolitan-oopperassa. Siellä hän pysyi vuoteen 1909 ja ansioitui erityisesti Brünnhildenä (Valkyyria) ja Kundryna (Parsifal).
Vetäydyttyään Metropolitan-oopperasta Nordica teki jäähyväismaailmankiertueen, joka päättyi joulukuussa 1913 laivan tehdessä pohjakosketuksen Papuanlahdella. Hän sairastui keuhkokuumeeseen ja kuoli sen komplikaatioihin Bataviassa eli nykyisessä Indonesian Jakartassa. Monet Nordican kirjeistä julkaistiin postuumisti kirjassa Nordica's Hints to Singers (1923).
Panzerbüchse 38
thumb|250px|Panzerbüchse 39 panssarintorjuntakivääri. Panzerbüchse 38 (tunnetaan myös lyhenteellä PzB-38) oli Wehrmachtin toisessa maailmansodassa käyttämä rekyylipiippuinen lippaaton panssarintorjuntakivääri, jonka kehittäjä oli B. Brauer ja valmistaja Rheinmetall-Borsig. Puolan valtauksessa Panzerbüchse 38:a oli käytössä 62 kappaletta, jonka jälkeen se poistettiin käytöstä ja korvattiin Panzerbüchse 39:llä. Panzerbüchse 38:n hyviin puoliin kuului sen helppo kuljetus, kun taas huonoihin muun muassa aseen epäluotettavuus.
Historiaa
Panzerbüchse 38 ei ollut koskaan sitä käyttäneiden sotilaiden suosiossa. Ammus ei läpäissyt uusimpien panssarien panssarointia, ja turhautuneiden saksalaisten kerrotaan mielluummin hylänneen pst-kiväärinsä kuin käyttäneet niitä alkuperäiseen tarkoitukseen. Pst-miehet vihasivat Panzerbüchse 38:n rajua rekyyliä, jonka voima saattoi aiheuttaa ampujalle solisluun murtumia.
Vlasiha
Vlasiha (, aiemmin myös ) on suljettu kaupunkimainen taajama (ZATO) Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee maanteitse noin 32 kilometriä Moskovan keskustasta länteen. Vuonna 2010 taajamassa asui 26 359 henkeä.
Vesala (albumi)
Vesala on Paula Vesalan ensimmäinen soololevy, joka ilmestyi 17. kesäkuuta 2016. Levyltä on julkaistu singlet ”Tequila”, ”Tytöt ei soita kitaraa”, ”Älä droppaa mun tunnelmaa” ja ”Ei pystyny hengittää”.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalla, jolla se pysyi ensimmäiset yhdeksän listaviikkoaan.
Albumi ylsi Soundin toimittajien Vuoden 2016 parhaat kotimaiset levyt top-20 -listan 7. sijalle.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Paula Vesala, ellei tosin mainita.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien arviossa toimittaja Jarkko Jokelainen antoi levylle neljä tähteä viidestä. Hänen mukaansa Vesalan ”kaihomielinen popmusiikki” on lähellä PMMP:tä, mutta kallistuu enemmän elektronisen musiikin kuin vimmaisen rockin puolelle. Jokelaisen mukaan Vesala on ottanut vaikutteita Gösta Sundqvistilta ”Tytöt ei soita kitaraa”- ja ”Ruotsin euroviisut” -kappaleisiin, joista ensimmäisen ”kertosäkeen suomalaiskansallinen kuvasto ja suloisen surullinen melodia ovat silkkaa – – Sundqvistia”. Vaikka levyllä kokeillaan uusia musiikkityylejä, keskeisintä levyllä ovat hänen mukaansa tarttuvat poplaulut.
Levy on myynyt platinaa. Sen single ”Älä droppaa mun tunnelmaa” on myynyt kultalevyyn oikeuttavan määrän. Vesala voitti myös useita Emma-palkintoja.
Amerikanminiatyyrihevonen
Amerikanminiatyyrihevonen on yksi maailman pienimmistä hevosroduista. Rotu polveutuu eurooppalaisesta miniatyyrihevosesta, jonka jalostuksessa on jo neljänsadan vuoden ajan pyritty tuottamaan erittäin pienikokoinen, mutta mittasuhteiltaan täydellisen hevosmainen rotu. Pienikokoisilla poneilla on usein suuri pää ja lyhyet jalat suhteessa ruumiiseen. Koon pienentyessä nämä ominaisuudet nousevat esiin luonnostaan, kun jatketaan yhä pienempien ja pienempien hevosyksilöiden risteytystä. Muun muassa falabelloilla ponimaiset mittasuhteet ovat erittäin tavallisia huolimatta siitä, että myös sen jalostuksen päämäärä on täydellinen miniatyyri. Amerikanminiatyyrihevosen tapauksessa ponin mittasuhteita on luultavasti vältetty risteyttämällä rotuun sekä hevos- että ponirotuja.
Amerikanminiatyyrihevosella on kaksi rotujärjestöä, jotka pitävät erillisiä rekistereitä: texasilainen AMHA (American Miniature Horse Association), jonka rekisterissä yksilön säkäkorkeus saa olla korkeintaan 34 tuumaa (noin 86,3 cm); sekä illinois'lainen AMHR (American Miniature Horse Registry), jonka rekisterissä yksilön säkäkorkeus saa olla A-sektiossa korkeintaan 34 tuumaa ja B-sektiossa 34–38 tuumaa (86,3–96,5 cm).
Ominaisuudet
Amerikanminiatyyrihevosen tulisi olla yleisvaikutelmaltaan pieni, tasapainoinen, rotu- ja sukupuolileimaltaan hyvä hevonen, symmetrinen, vahva, ketterä ja valpas. Rodun ihanne on mahdollisimman pienikokoinen hevonen, ja jos näyttelyissä kaksi hevosta ovat tasaväkiset, tulee tuomarin suosia niistä pienempää.
Pään tulee olla suhteessa normaalinkokoinen kaulaan ja runkoon nähden. Otsa leveä, silmät kaukana toisistaan. Silmien tulee sijaita tarpeeksi alhaalla pään pituuden suhteen. Pään profiili on suora tai hieman kovera. Turpa on pieni, sieraimet suuret. Purennan tulee olla tasainen. Korvien tulee olla keskikokoiset ja valppaan liikkuvat, kärjistään hieman sisäänpäin taipuneet.
Kaulan tulee olla kaareva, pitkä, rotutyypillinen ja suhteellisen mittainen runkoon verraten. Liitoksen säkään tulee olla sulava. Lavat pitkät ja viistot, sallivat laajat liikkeet.
Rungon tulee olla lihaksikas vahvoin luin, mittasuhteiltaan tasapainoinen ja sopusuhtainen. Selän ja lanteen linjan tulee olla tasainen, rungon syvä. Takaosan tulee olla pitkä lihaksikkain lantein ja reisin. Risti samalla korkeudella sään kanssa. Hännän kiinnityksen korkeus ei ole niinkään tärkeää, vaan sen kaunis laskeutuminen.
Jalkojen tulee olla suorat ja yhdensuuntaiset edestä katsottaessa. Suora ja puhdas vaikutelma sivusta katsottaessa niin, että kavioiden kärjet osoittavat suoraan eteenpäin. Vuohiset ovat noin 45 asteen kulmassa ja liittyvät kauniisti kavioihin. Kaviot ovat pyöreät ja tiiviit, säännöllinen vuoleminen toivottavaa. Pehmeät, sujuvat askellajit.
Kaikki karvan ja silmien värit ja kuvioinnit hyväksytään. Karvan tulisi olla pehmeää ja kiiltävää.
Herbert Boyer
pienoiskuva|Boyer vastaanottaa Winthrop Sears -mitalin 2005.
Herbert Boyer (s. 10. heinäkuuta 1936) on yhdysvaltalainen biokemisti, joka ensimmäisenä vuonna 1973 onnistui muuttamaan eliön perimää ujuttamalla erään bakteerin perimään toisen lajin DNA:ta. Näin hän loi yhdistelmä-DNA-tekniikan.
Energiapolitiikka
Energiapolitiikka on valtion päätös tavoitteista energian käytön ja tuotannon suhteen sekä erilaisia lainsäädännöllisiä ja verotuksellisia keinoja ja tukia joilla turvataan energian saanti ja ohjataan energian hallintaa, tuotantoa, jakelua ja kulutusta. Energiapoliittiset tavoitteet ja keinot vaihtelevat äänestäjien mielipiteen ja sitä kautta puolueiden valtasuhteiden sekä taloudellisen tilanteen ja teknologisen kehityksen mukaan eri aikakausina. Ilmastopolitiikka on nykyään olennainen osa energiapolitiikkaa.
Hans Kmoch
pienoiskuva|[[Mihail Botvinnik ja Hans Kmoch Groningenissa, Alankomaissa, vuonna 1946.]]
Johann Joseph ("Hans") Kmoch (25. heinäkuuta 1894 – 13. helmikuuta 1973) oli itävaltalais-hollantilais-amerikkalainen shakin kansainvälinen mestari, shakkijournalisti ja -kirjailija.
Kmoch muun muassa edusti urallaan Itävaltaa kolmesti shakkiolympialaisissa.
Energiapolitiikka
Euroopan unionin energiapolitiikka
Euroopan unionin energiapolitiikan perusperiaatteet ovat kilpailukyky, kestävyys ja toimivarmuus.
Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 194 artiklan mukaan EU:n energiapolitiikalla pyritään:
Etelänpuhvelikutoja
Etelänpuhvelikutoja (Bubalornis niger) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Etelänpuhvelikutojaa tavataan laajalla alueella Afrikan etelä- ja itäosissa. Sitä on kuvattu yleiseksi ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Luettelo CD-i-peleistä
Tämä on luettelo julkaistuista Philips CD-i -peleistä.
Jenni Rotonen
Jenni Rotonen (tunnetaan myös nimellä "Jenni Pupulandia") on tunnettu suomalainen bloggaaja, vaikuttaja ja podcast-juontaja, joka on tullut tunnetuksi erityisesti Pupulandia -blogin kirjoittajana. Rotonen aloitti Pupulandia -blogin kirjoittamisen vuonna 2007 ollessaan opiskelijavaihdossa Brysselissä. Pupulandia -blogi keskittyi alun perin erityisesti muotiin ja tyyliin, mutta vuosien varrella Rotonen on käsitellyt blogissaan myös ihmissuhteita, kulttuuria, sekä useita yhteiskunnallisesti merkittäviä ja ajankohtaisia teemoja ja ilmiöitä. Hän on tullut tunnetuksi aktiivisena yhteiskunnallisena keskustelijana ja aktivistina.