cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rautatie
Liikennemuodot ja niiden ohjaus
Vaihtotyötä johtaa vaihtotyönjohtaja, ja sen suorittamiselle tulee olla liikenteenohjauksen lupa. Junan päällikkönä toimii veturinkuljettaja. Tavarajuna voi lähteä liikennepaikalta toiselle silloin, kun sillä on lähtölupa. Matkustajajunan lähtö edellyttää aikatauluaikaa, ja liikenneohjaajan annettua lähtöluvan kuljettajan on odotettava vielä konduktöörin antamaa ”valmis lähtöön” -opastetta.
Luokittelu
Maaston mukaan rautatiet voidaan jakaa tasanko-, mäkimaa-, vuoristo- ja vuoriratoihin. Rakenteen perustella erotetaan tartunta- eli adheesioradat ja hammasradat. Suurkaupunkien alueella kulkevat radat rakennetaan usein joko tunneleihin (maanalainen rata) tai maan pintaa ylemmäksi (ilmarata tai korkorata).
Rakentaminen
pienoiskuva|Kerava–Lahti-oikoradan rakennustyömaa [[Mäntsälässä vuonna 2005.]]
Yksiraiteisen rautatien rakentaminen vaatii kiskoihin noin 108–120 tonnia terästä kilometriä kohden raiteen jykevyydestä riippuen (UIC-54- ja UIC-60-kiskot). Sata kilometriä pitkään yksiraiteiseen rautatiehen tarvitaan siis 10 800–12 000 tonnia terästä kiskoja varten ja kaksiraiteiseen rautatiehen luonnollisesti kaksinkertainen määrä. Terästonnin tuotanto kuluttaa energiaa noin 21,6 GJ eli 6 MWh. Yksiraiteisen rautatien kiskoihin kuluu näin energiaa 648–720 megawattituntia kilometriä kohden ja sataan kilometriin 64,8–72 GWh. Ratapölkkyjen tiheys vaihtelee, mutta yleensä ne asennetaan noin 60 senttimetrin välein. B70-malliset ratapölkyt ovat betonia ja painavat 300 kilogrammaa kappale. Kilometrin pituiselle yksiraiteiselle rautatielle kyseisiä ratapölkkyjä menisi siis 1 667 kappaletta, ja ne painaisivat yhteensä 500 tonnia. Betonitonnin valmistus kuluttaa energiaa noin 1,4 GJ eli 389 kWh. Ratapölkyt kilometrin matkalle kuluttaisivat energiaa siis noin 194 MWh ja sadan kilometrin matkalle noin 19,4 GWh.
Radan poikkileikkausmuodot eli normaaliprofiilit riippuvat radan pölkytyksestä, tukikerrosmateriaalista ja nopeudesta. Tukikerros tehdään yleensä sepelistä, mutta soratukikerroksellisia raiteita on yhä käytössä. Sepelitukikerroksen paksuus on puupölkyillä 450 millimetriä ja betonipölkyillä 550 millimetriä. Tukikerroksen leveys riippuu nopeudesta ja siitä, onko kyseessä jatkuvakiskoraide vai lyhyt- tai pitkäkiskoraide. Lyhyt- ja pitkäkiskoraiteissa kiskot liitetään toisiinsa sidekiskoin.
Radan kaarteet ovat ympyrän kaaria, jotka yhtyvät siirtymäkaarilla suoraan osuuteen tai toiseen ympyräkaareen. Pääraiteen kaarteissa käytetään yleensä raiteen kallistusta. Kallistus ilmoitetaan millimetreinä, ja sillä tarkoitetaan sisä- ja ulkokiskon välistä korkeuseroa. Kallistusta ja siirtymäkaaria käytetään harvoin sivuraiteissa. Kaarresäde riippuu mitoitus- tai tavoitenopeudesta. Esimerkiksi 50 km/h tavoitenopeuden mukainen suositeltava kaarresäde on 300–500 m. Tavoitenopeuden ollessa 250 km/h suositeltava kaarresäde on 4 500–9 000 m. Raideleveyttä kasvatetaan kaarresäteen ollessa pienempi kuin 220 m. Pienet kaarresäteet voivat rajoittaa liikennöintiä, liikennöintinopeutta tai lisätä kunnossapitotarvetta. Radalla käytettävään suurimpaan sallittuun nopeuteen vaikuttavat raidegeometrian lisäksi muun muassa akselipaino, turvalaitetekniikka, tasoristeykset ja laituripolut.
Suomessa raiteen suurin sallittu pituuskaltevuus on 15 promillea pelkän matkustajaliikenteen radoilla sekä sivuraiteilla ja 12,5 promillea muilla radoilla. Liikennevirasto voi tapauskohtaisesti myöntää luvan jopa 35 promillen pituuskaltevuudelle. Suurin käytössä oleva pituuskaltevuus on 22,5 promillea Vantaankosken radalla. Liikennepaikat pyritään rakentamaan alle 1,5 promillen kaltevuuteen. Suuret pituuskaltevuudet vaikeuttavat junan kulkua, pysäyttämistä sekä liikkeellelähtöä.
Markus Kainulainen
Nuoruus
Kainulainen syntyi ja varttui työläisperheessä Helsingin Malmilla. Hän kiinnostui yhteiskunnallisista asioista jo nuorena ja piti esikuvinaan tunnettuja sosiaalidemokraatteja. Suhde demareihin viileni puuseppä-isän erottua paikallisesta työväenyhdistyksestä. Kainulainen työskenteli puusepänoppilaana.
Kainulainen kutsuttiin armeijaan syksyllä 1941 ja vuonna 1943 hän päätyi rintamajoukkoihin Syvärille. Kainulainen loukkasi silmänsä taisteluissa. Syksyllä 1944 hän kotiutui ja liittyi heti Malmin demokraattisiin nuoriin, Suomi–Neuvostoliitto-Seuraan, puuseppien ammattiosastoon ja Malmin Urheilijoihin. Kainulainen liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen (SKP) kesällä 1945. Vuonna 1947 Kainulainen avioitui Eila Pesosen kanssa.
Järjestötehtäviin
Kainulainen keskittyi toimintaan Suomen demokraattisessa nuorisoliitossa (SDNL). Hän toimi SDNL:n Uudenmaan piirin sihteerinä. Vuonna 1952 Kainulainen valittiin liiton puheenjohtajaksi SKP:n puheenjohtaja Aimo Aaltosen tuella. Hän aloitti myös opinnot Sirolassa. Kainulainen oli lisäksi Demokraattisen nuorison maailmanliiton (DNML) toimeenpanevan komitean jäsen. Kainulainen erosi SDNL:n johdosta keväällä 1955 epäonnistuttuaan liiton toiminnan tehostamisessa ja hän lähti Moskovaan opiskelemaan. Opinnot neuvostomaassa osuivat Stalinin kuolemaa seuranneeseen poikkeukselliseen uudistuskauteen. Kainulainen reagoi mullistuksiin korostamalla puolueen erehtymättömyyttä ja ideologisen lujuuden tärkeyttä. Suomeen palattuaan hän toimi vuoteen 1963 SKP:n Helsingin-Uudenmaan maaseutuvastaavana, kunnes hänet valittiin uudelleen itsenäistetyn SKP:n Uudenmaan piirin sihteeriksi, jossa tehtävässä hän jatkoi 23 vuotta.
SKP:n opposition johdossa
Piirisihteeri Kainulainen nousi 1960-luvun puolivälissä yhdeksi SKP:n opposition kärkinimeksi. Hän tuomitsi jyrkästi kaikenlaisen revisionismin, jota edusti Aarne Saarisen johtama puolueen enemmistö. Kainulainen oli retoriikaltaan kärkäs ja helposti konflikteihin ajautuva, ja keväällä 1968 hänet pyrittiin erottamaan SKP:n poliittisesta toimikunnasta. Hän selvisi kuitenkin varoituksella. Syksyllä 1968 Kainulainen tuki Tšekkoslovakian miehitystä, jonka SKP tuomitsi. Opposition Tiedonantaja-lehti sai alkunsa Kainulaisen syksyllä 1967 perustamasta Uudenmaan piirin Tiedote-lehdestä, jonka ensimmäiseksi päätoimittajaksi hän värväsi uskollisen apurinsa Tauno Wallendahrin. Kainulainen oli keskeisenä henkilönä muuttamassa sitä koko opposition yhteisjulkaisuksi syksyllä 1968.
1970-luvulla Kainulainen jatkoi periaatteellista taisteluaan revisionismia vastaan, ja hän oli yksi taistolaisiksi nimetyn liikkeen näkyvimmistä hahmoista Taisto Sinisalon ja Urho Jokisen ohella. Hän vastasi opposition taloudesta monien yhdistysten kautta. Vaaleissa 1975 Kainulainen valittiin eduskuntaan SKDL:n listoilta. Hän oli lakivaliokunnan jäsen. Kainulainen putosi eduskunnasta seuraavissa vaaleissa, mutta kohosi vielä syksyllä 1982 varasijalta puoleksi vuodeksi eduskuntaan Pohjoismaiden neuvoston pääsihteeriksi nimitetyn Ilkka-Christian Björklundin tilalle. SKP:n Uudenmaan piiri oli Kainulaisen johdolla tiukasti opposition käsissä ja se edusti taistolaisten vasenta laitaa.
Riidat Tiedonantajaliikkeen kanssa
1980-luvulle tultaessa Kainulainen riitautui myös muiden taistolaisten kanssa. Hän vastusti muun muassa niin sanottua kolmaslinjalaista suuntausta, jota hän piti marxismi-leninismin kannalta epäilyttävänä. Kainulainen vastusti myös Mihail Gorbatšovin uudistuksia Neuvostoliitossa.
Lokakuussa 1985 SKP erotti Arvo Aallon johdolla opposition hallitsemat piirijärjestöt Uusimaa mukaan lukien. Erotetut toimivat aluksi nimellä SKP:n järjestöt ja Kainulainen valittiin järjestöjen keskuskomiteaan huhtikuussa 1986. Myöhemmin nimeksi otettiin Suomen kommunistinen puolue (yhtenäisyys) (SKPy). Kainulaista ei valittu uuden puolueen poliittiseen toimikuntaan.
Uusi puolue
Marxismi-leninismin nimeen vannoneet kommunistit tuomitsivat SKPy:n revisionismin ja suuntautuivat Kainulaisen johdolla uuden puolueen perustamiseen. Alkuvuonna 1988 perustettiin Rauhan ja sosialismin puolesta – Kommunistinen työväenpuolue (KTP). Kainulainen oli KTP:n tunnetuin poliitikko ja puolueen kannattajia on kutsuttu hänen mukaansa kainuslaisiksi. Kainulainen istui KTP:n poliittisessa toimikunnassa puolueen perustamisesta lähtien aina vuoteen 2012 ja puolueen keskusneuvostossa vuoteen 2014.
Kainulainen kuoli 95-vuotiaana 30. elokuuta 2017. Hänen puolisonsa Eila oli kuollut vain kaksi viikkoa aiemmin 91-vuotiaana.
Etana (täsmennyssivu)
Etana  voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Snowdon
Snowdon  on vuori Pohjois-Walesissa Britteinsaarilla. Snowdon tarkoittaa lumista vuorta. Nimestä löytyy ensimmäinen maininta vuodelta 1095. Vuori sijaitsee Snowdonian kansallispuiston alueella. Se on Walesin korkein vuori ja koko Yhdistyneen kuningaskunnan korkein Skotlannin Ylämaan eteläpuolella. Snowdonin korkein huippu kohoaa 1 085 metriin ja tunnetaan kymrinkielisellä nimellä Yr Wyddfa joka tarkoittaa ’hautakumpu’.
Ei tiedetä, kuka oli ensimmäinen huipulle kiivennyt, mutta ensimmäisenä kiipeämisestä kirjoitti botanisti Thomas Johnson vuonna 1639. Nykyisin vuorelle pääsee junalla, joka kulkee Llanberisista Snowdonille.
Aiheesta muualla
thumb|left|Kartta Snowdonista lähiympäristöineen.
Apis (kaupunki)
Apis oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Välimeren rannalla Afrikan pohjoisrannikolla ja kuului Libyan nomokseen. Se sijoitetaan nykyiseen Zawiet Umm el-Rakhamiin noin 20 kilometriä länteen antiikin Paraitonionista eli nykyisestä Mersa Matruhista ja noin 350 kilometriä länteen Aleksandriasta.
Apis luettiin joskus kuuluvaksi Egyptin länsiosaan ja joskus osaksi Marmarikaa. Libyan nomokseen kuuluneeksi sen mainitsevat sekä Klaudios Ptolemaios että Plinius vanhempi. Herodotos mainitsee Apis-nimisen kaupungin Egyptin ja Libyan rajaseudulla, mutta ei ole tietoa siitä, oliko kyseessä sama paikka.
Surmacore
Surmacore on Rytmihäiriön kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin 11. elokuuta 2023 levymerkillä Sakara Records.
Lepinkäiset
Lepinkäiset (Laniidae) on varpuslintuheimo. Lepinkäiset ovat keskikokoisia lintuja ja niillä on pitkä pyrstö. Lepinkäisten nokka on voimakas ja koukkukärkinen, jalat vahvat ja kynnet terävät. Useilla lajeilla on tumma naamari. Lepinkäiset rakentavat pesän oksanhaaraan pensaaseen.
Lepinkäiset ovat saalistajia, joiden ruokavalioon kuuluvat pieneläimet kuten hyönteiset, lepinkäistä pienemmät linnut, sisiliskot sekä hiiret. Lepinkäiset seivästävät saaliinsa piikkipuiden ja -pensaiden piikkeihin, jotta voivat myöhemmin palata varastoidun saaliin luo.
Fiktiossa
Tapa seivästää uhreja inspiroi Dan Simmonsia nimeämään Hyperion-scifiromaanisarjansa jumalhirviön nimellä The Shrike (suom. Lepinkäinen). Shrike varastoi samalla tavalla ihmisiä suunnattomaan teräspiikkipuuhun.
Hirsikangas
Hirsikangas on kylä ja alue Nurmeksen Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Siitä on käytetty myös Hirsiniemen kylännimeä. Se sijaitsee vanhan päätien varressa, n. 7 km kirkonkylän eteläpuolella ja Karhunpään pohjoispuolella. Se voidaan katsoa kuuluvan Karhunpäähän. Hirsikankaan nimi tulee siellä olevasta, Valtimolle tyypillisestä harjumuodostumiin kuuluvasta kankaasta.
Lepinkäiset
Fiktiossa
Hannibal-televisiosarjassa esiintyy kannibalistinen sarjamurhaaja, jota kutsutaan Minnesotan Lepinkäiseksi, sillä hänellä on tapana seivästää uhrejaan peuransarviin.
Lasten animaatiosarjassa Kaukametsän pakolaiset esiintyy kahdessa jaksossa lepinkäinen, jota kutsutaan myös teurastajalinnuksi. Se tappaa ja seivästää hiiriperheen lapset.
Mutismi
Mutismi tarkoittaa puhumattomuutta. Puhumattomuus voi olla pysyvää tai valikoivaa (selektiivinen mutismi). Mutismista kärsivä ihminen kokee, ettei pysty tai kykene kommunikoimaan.
Valikoiva puhumattomuus
Valikoiva puhumattomuus eli selektiivinen mutismi eli tilannekohtainen puhumisen vaikeus on sosiaalisen vuorovaikutuksen häiriö, jossa lapsi osoittaa normaalia kielellistä kyvykkyyttä joissakin tilanteissa mutta on johdonmukaisesti puhumatta toisissa tilanteissa. Lapsi voi esimerkiksi puhua kotioloissa mutta olla puhumaton tai lähes puhumaton koulussa. Diagnoosin edellytyksenä on lisäksi, että häiriö on kestänyt yli kuukauden, lapsi ei kärsi samanaikaisesti laaja-alaisesta kehityshäiriöstä eikä häiriö ole selitettävissä hiljattaisella elämänmuutoksella, kuten koulunaloituksella tai muuttamisella vieraskieliseen maahan.
Valikoivan puhumattomuuden esiintyminen on 0,47–0,76 %, ja sitä esiintyy tytöillä hiukan enemmän kuin pojilla. Häiriö ilmenee yleensä ensimmäisen kerran 3–4 vuoden iässä, mutta diagnosoidaan usein vasta 6–9 vuoden iässä. Keskimäärin valikoiva puhumattomuus kestää yli viisi vuotta.
Valikoivaan puhumattomuuteen liittyy usein normaalia useammin sosiaalista herkkyyttä tai ujoutta, sosiaalisten tilanteiden pelkoa, vetäytyneisyyttä sekä vastustavaa käytöstä. Siitä kärsivät lapset kärsivät suhteellisen usein myös kastelusta ja tuhrimisesta, eroahdistuksesta sekä pakko-oireisista häiriöistä.
Taustatekijät
Valikoivaa puhumattomuutta pidetään yhtenä ahdistushäiriön muotona eikä niinkään puheen ja kielen kehityshäiriönä. Sen syitä ei tunneta kovin hyvin. Tutkijat ovat sitä mieltä, että mutismiin ei ole vain yhtä syytä, vaan siihen vaikuttaa moni tekijä. Vielä ei tiedetä kovin tarkasti, mistä tilannekohtainen puhumisen vaikeus johtuu, mutta sen uskotaan johtuvan jokaisen lapsen kohdella monesta eri tekijästä. Yhtenä syynä voi olla esimerkiksi perinnöllinen taipumus ahdistuneisuuteen tai ujouteen. Kaikilla näitä perintötekijöitä ei kuitenkaan ole.
Monikielisten lasten perheissä tilannekohtainen puhumisen vaikeus on tavallisempaa kuin yksikielisissä perheissä. Myös maahanmuuttajilla valikoiva puhumattomuus on yleisempää. Traumaattinen kokemus voi olla mahdollinen taustatekijä, mutta se on harvinainen valikoivan puhumattomuuden aiheuttaja. Valikoivan puhumattomuuden on arveltu olevan strategia, jossa lapsi vähentää emotionaalista aktivaatiotaan kokiessaan stressiä tai uhkaa. Sen on myös arveltu voivan johtua lapsen vaikeuksista puhua ja kuunnella samanaikaisesti. Joidenkin mukaan valikoiva puhumattomuus ei ole erillinen häiriö vaan sosiaalisten tilanteiden pelon äärimmäinen ilmentymä.
Valikoivaa puhumattomuutta esiintyy usein jollakin lapsen lähisukulaisella, ja perheissä esiintyy normaalia useammin ujoutta ja vähäpuheisuutta. Valikoivasti puhumattomien lasten vanhemmat voivat ulkopuolisen silmin vaikuttaa kontrolloivilta tai ylisuojelevilta, tämän on tutkimuksissa todettu liittyvän puhumistilanteiden lapsessa/vanhemmassa herättämään ahdistuneisuuteen.
Hoito
Selektiiviseen mutismiin ei ole vakiintunutta hoitokäytäntöä, mutta viime vuosina on kehitetty sekä kansainvälisesti että Suomessa erilaisia altistusmenetelmiä. Englantilaisen puheterapeutin, työnohjaajan ja kouluttaja Maggie Johnsonin menetelmiä käytetään yhtenä hoitomuotona tilannekohtaisen puhumisen vaikeuden hoidossa.
Monia erilaisia hoitomuotoja, kuten leikkiterapiaa, psykodynaamista psykoterapiaa, kognitiivis-behavioraalista psykoterapiaa, puheterapiaa ja ryhmäterapiaa, on käytetty. Yleisin mutistilasten hoitomuoto on perheterapia yhdistettynä joko käyttäytymisterapiaan tai psykodynaamiseen terapiaan.
Kommunikointia voi mutistin kanssa harjoittaa muuten kuin puhumalla. Hyviä välineitä ovat sähköposti, tekstiviestit tai perinteinen kynä-paperi-yhdistelmä. Päivähoidossa tai koulussa on tärkeää antaa mutistille selkeä oma reviiri. Turvallisuuden tunteen luominen ja luottamuksen rakentaminen mutistin kanssa auttavat kommunikoinnin mahdollistamisessa. Kuntoutumisen näkökulmasta turvallisten sosiaalisten tilanteiden luominen on tärkeää.
Lucky Man
Lucky Man on The Verven kappale ja 24. marraskuuta 1997 julkaistu single. Parhaimmillaan single nousi virallisella Ison-Britannian single-listalla sijalle 7. Singlen b-puolia ovat: Never Wanna See You Cry, History, MSG, Longest Day, Lucky Man (Happiness More Or Less), riippuen julkaisusta. Kappale on yksi on yhtyeen tunnetuimmista. Kappaleen on kirjoittanut Richard Ashcroft.
Robert Lyly
Robert Staffan Lyly, sukunimi aik. Lustig (1880/1881 – 18. huhtikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen rakennusmestari ja rakennusurakoitsija.
Lyly kävi Oulussa kansakoulun ja suoritti rakennusmestarin tutkinnon Oulun teollisuuskoulussa. Hän oli jonkin aikaa Yhdysvalloissa ja palasi sitten Suomeen toimien piirtäjänä useissa helsinkiläisissä arkkitehtitoimistoissa. Myöhemmin Lyly ryhtyi rakennusurakoitsijaksi ja rakennutti useita suuria kiinteistöjä kaupunkeihin ja maaseudulle. Lyly rakennutti useita kivitaloja Turkuun.
Barret Jackman
Barret Jackman (s. 5. maaliskuuta 1981 Trail, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkopuolustaja. Jackman pelasi 14 kautta NHL-liigassa edustaen lähinnä St. Louis Bluesia. Urallaan hän teki 876 ottelussa 29 maalia ja 157 syöttöä.
WHL
Ennen ammattilaisuraansa Jackman kiekkoili vuodet 1997–2001 Regina Patsin riveissä junioriliiga WHL:ssä. Hän pelasi seurassa neljän kauden aikana yhteensä 234 WHL:n runkosarjaottelua tehden 139 tehopistettä, 28 maalia ja 111 syöttöpistettä. Eniten pisteitä hän keräsi kolmannella WHL-kaudellaan, kaudella 1999–2000, jolla hän oli Patsin tehokkain puolustaja (seuran kaikista pelaajista neljänneksi tehokkain) tehtyään 46 tehopistettä (yhdeksän maalia ja 37 syöttöpistettä) 53:ssa runkosarjaottelussa; hän oli seuran eniten pisteitä tehnyt puolustaja myös kaudella 1998–1999, jolla hän teki 70:ssä pelaamassaan ottelussa 44 tehopistettä, kahdeksan maalia ja 36 syöttöpistettä. Fyysisestä pelityylistään tunnettu Jackman keräsi WHL-urallaan myös paljon jäähyminuutteja, runkosarjassa yhteensä 796. Eniten jäähyjä hän otti kaudella 1998–1999, jolla hän sijoittui 259:llä jäähyminuutillaan jaetulle toiselle sijalle koko liigan jäähypörssissä.
NHL
Jackman sai NHL-varauksen vuonna 1999, kun St. Louis Blues varasi hänet numerolla 17 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella. Hän pääsi pelaamaan ensimmäiset ammattilaisottelunsa jo keväällä 2000, jolloin hän pelasi kaksi pudotuspeliottelua Bluesin silloisen farmiseuran Worcester Ice Catsin riveissä AHL:ssä, mutta ensimmäisen täyden ammattilaiskautensa Jackman aloitti puolitoista vuotta myöhemmin, syksyllä 2001. Suurin osa kaudesta kului Worcesterin riveissä, jossa hän pelasi 75 runkosarjaottelua tehoin kaksi maalia ja 12 syöttöpistettä ja keräsi jäähyminuutteja eniten seuransa sisällä, 266; kauden jälkeen hänet nimettiin AHL:n tulokkaiden tähdistökenttään. Jackman pääsi pelaamaan kaudella 2001–2002 myös kaksi NHL-ottelua Bluesin riveissä, yhden runkosarjaottelun ja yhden pudotuspeliottelun.
Läpimurtonsa NHL:ään Jackman teki kaudella 2002–2003, jolla hän edusti Bluesia kaikissa runkosarjan 82:ssa ottelussa keräten jääaikaa keskimäärin 20 minuuttia ja kaksi sekuntia ottelua kohden, toiseksi eniten kaikista tulokkaista Jay Bouwmeesterin jälkeen, ja saavuttaen plusmiinustilastossa lukeman +23, joka oli korkein lukema Bluesin sisällä ja toiseksi korkein lukema tulokkaiden tilastossa Niko Kapasen +25:n jälkeen. Tehopisteitä Jackman keräsi ensimmäisellä täydellä NHL-kaudellaan 19, kolme maalia ja 16 syöttöpistettä, ja jäähyminuutteja hänelle kertyi kauden aikana 190, kuudenneksi eniten kaikista NHL-pelaajista. Kauden jälkeen Jackman voitti vuoden tulokkaalle jaettavan Calder Memorial Trophyn, mikä on harvinainen saavutus puolustavalle puolustajalle, ja lisäksi hänet nimettiin liigan tulokkaiden tähdistökenttään.
Kausi 2003–2004 meni häneltä pilalle olkapäävamman vuoksi, hän pystyi pelaamaan kauden aikana vain 15 runkosarjaottelua, ja sitä seuraavan kauden, NHL-kauden peruunnuttua työsulun vuoksi, Jackman pelasi Missouri River Ottersin riveissä UHL-liigassa. Kaudella 2005–2006 Jackman palasi Bluesin riveihin pelaten seuralle epäonnisen kauden aikana 63 runkosarjaottelua. Hän joutui olemaan sivussa kauden alussa kolmesta ottelusta olkapäävamman vuoksi ja maaliskuun loppupuolella hän mursi ottelussa Atlanta Thrashersia vastaan leukaluunsa, mikä piti hänet sivussa kentiltä loppukauden.
Jackman teki runkosarjan piste-ennätyksensä kaudella, jolloin hän teki neljä maalia ja keräsi 17 syöttöpistettä eli yhteensä 21 pistettä. Lisäksi hän teki ensimmäisen pisteensä pudotuspeleissä. Jackmanin sopimus Bluesin kanssa kesti kauteen asti, jonka jälkeen hän siirtyi vapaana agenttina kaksivuotisella sopimuksella Nashville Predatorsiin. Kausi jäi kuitenkin hänen ainoaksi Nashvillessä, sillä seura osti hänen sopimuksensa ulos kauden päätteeksi. Lokakuussa 2016 Jackman ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa.
Maajoukkue
Barret Jackman edusti maataan aikanaan kahdesti alle 20-vuotiaiden jääkiekon MM-kilpailuissa, vuosina 2000 ja 2001. Hän oli voittamassa molemmissa kisoissa maalleen pronssia. Jackman voitti vuoden 2007 maailmanmestaruuskilpailuissa kultaa.
Musta syyskuu (terroristijärjestö)
Musta syyskuu (, BSO) oli palestiinalainen terroristijärjestö. Se perustettiin vuonna 1970. Nimensä järjestö otti 16. syyskuuta 1970 alkaneesta Mustan syyskuun nimellä tunnetusta konfliktista, jossa Jordanian kuningas Hussein julisti maahan sotilasvallan estääkseen kiihkoarabien vallankaappausyritykset. Konflikti johti tuhansien palestiinalaisten kuolemiin tai karkotuksiin Jordaniasta. Musta syyskuu -järjestö aloitti toimintansa Fatahin sisällä pienenä ryhmittymänä. Ajan myötä ryhmään liittyi ihmisiä myös muista järjestöistä.
Järjestön rakenne
Historioitsijoilla, toimittajilla ja virallisilla lähteillä on eri käsityksiä siitä toimiko Musta syyskuu Fatahin komennuksessa, eli myös silloin PLO:n ja Jasser Arafatin alaisuudessa.
Fatahin perustajajäseniin kuuluva ja Arafatin puolustusjohtajana toiminut Abu Iyad on sanonut Mustasta syyskuusta: "se ei ole terroristijärjestö, vaan toissijainen vastarintaliikkeen yksikkö, jonka toimien poliittisia ja sotilaallisia tavoitteita on mahdoton kokonaan käsittää. Musta syyskuu on myös sanoutunut irti kaikista siteistä PLO:hon ja Fatahiin".
Toista näkökulmaa esittää taas se ajatus, että Musta syyskuu on toiminut vain peitetarkoituksessa Fatahin toimille, jotta Fatahin nimeä ei suoraan yhdistettäisi iskuihin. USA:n ulkoministeriökin luokitteli 1970-luvulla juuri Fatahin Mustaa syyskuuta johtavaksi organisaatioksi. Fatahin on arvioitu tarvinneen toimilleen jatkajaa sen ja PLO:n liittoutuessa, mikä rajoitti huomattavasti Fatahin merkitystä aseellisena järjestönä.
Vuonna 1973 PLO lakkautti Mustan syyskuun toiminnan, koska "poliittisesti ajateltuna ulkomailla tapahtuvalla terrorismilla ei saataisi mitään hyvää aikaan". 1974 Jasser Arafat käski PLO:n pidättäytymään väkivallasta Israelin ulkopuolella, Länsirannalla ja Gazan alueella.
Mossad piti järjestön korkeimpana johtajana myyttistä Ali Hassan Salamehia, jonka paikallistamisessa israelilaisilla oli suuria vaikeuksia. Münchenin verilöylyn kostoiskuissa Mossad luuli paikantaneensa Salamehin Norjan Lillehammeriin mutta sen sijaan he teloittivatkin täysin viattoman arabin. Vasta monia vuosia myöhemmin Salameh kuoli israelilaisten autopommi-iskussa Beirutissa.
Turun päärautatieasema
Turun päärautatieasema (,, rata-km 199+674) on kaukojunien rautatieasema Turun keskustassa Pohjolan kaupunginosassa. Henkilö- ja tavaraliikenteen lisäksi asemalla on autojunien lastauspaikka.
Aseman nimi muutettiin 7. kesäkuuta 2010 muotoon Turun päärautatieasema. Aiempi nimi oli Turun rautatieasema.
Elokuusta 2022 alkaen liikenne Turun päärautatieasemalta Helsingin suuntaan katkesi kahdeksi vuodeksi, kun sen ja Kupittaan välille rakennetaan kaksoisraide. Toijalan radan liikenteeseen työmaa ei vaikuta. VR korvaa liikennettä Kupittaalta Turun satamaan linja-autoin. Toukokuussa 2023 VR ilmoitti myyvänsä Turun päärautatieaseman ja 24 muuta matkustaja-asemaa. Vuonna 2024 junalaiturit siirtyvät päärautatieasemalta Logomon sillan kohdalle. Sillan yhteyteen on määrä valmistua kesään 2025 mennessä yksityisellä rahoituksella pysäköintihalli, jonka alakertaan sijoitetaan odotus- ja WC-tiloja sekä muita asemapalveluita.
Turun päärautatieaseman molemmissa päissä olevat tasoristeykset, Välilaituri Tku as ja Turku, huoltotie laitureille, on poistettu käytöstä.
Historia
pienoiskuva|vasen|Veturitallit ja muu rautatieympäristö kuvattuna pohjoisesta etelään. Ratapihan ylittää [[Humalistonsilta.]] Helsinki–Hämeenlinna-radan valmistuminen vuonna 1862 merkitsi takaiskua Turulle, joka oli vanhastaan ollut hämäläisten kauppapaikka. Radan myötä perinteistä Hämeen Härkätietä kulkeneet hämäläiset suuntasivat kauppamatkansa Helsinkiin. Kun rautatietä Hämeenlinnasta pohjoiseen alettiin suunnitella, Turun merkitys uhkasi heiketä entisestään. Niinpä turkulaisten kannalta oli tärkeää saada ratayhteys Tampereelta Helsingin ohella myös Turkuun, vieläpä niin, että matka Turkuun olisi lyhempi kuin Helsinkiin. Rata toteutettiin turkulaisten näkökulmasta onnekkaasti, koska risteysasema sijoitettiin Toijalaan, jonka kautta matkaa Tampereelta Turkuun oli 19 kilometriä vähemmän kuin Helsinkiin. Rautatien rakennustyöt aloitettiin Turun päästä jo vuonna 1874, jolloin radan linjaus sen pohjoispäästä ei ollut vielä täysin selvillä. Rakennustöissä oli runsaasti venäläisiä siirtotyöläisiä, joiden palkkataso oli alhaisempi kuin suomalaisten.
Turun rautatieasema avattiin Toijala–Turku-radan pääteasemana vuonna 1876, ja se oli II luokan rautatieasema samanaikaisesti avattujen Toijalan ja Tampereen asemien tavoin. Asemarakennuksen lisäksi asema-alueelle rakennettiin tiilinen öljymakasiini ja alkujaan nelipaikkainen veturitalli, joka laajennettiin myöhemmin kahdeksanpaikkaiseksi. Ratapihan viereen sijoitettiin konepaja, jossa huollettiin ja korjattiin vetureita ja matkustajavaunuja. Rataa jatkettiin Turun asemalta satamaan heti vuoden 1876 aikana, jolloin radan päätepiste sijoittui Turun linnan ja Aurajoen väliin.
Turusta tuli risteysasema Turun ja Karjaan välisen rataosan käyttöönoton myötä vuonna 1899. Koko rantaradan valmistuttua vuonna 1903 lyhin matka Turusta Helsinkiin kulki Karjaan kautta, mutta nopein yhteys oli Toijalan kautta, koska rantarata oli tarkoitettu alkujaan paikallisliikenteelle. Päätös Uudenkaupungin radan rakentamisesta tehtiin jo vuonna 1909, mutta epävarmat ajat hidastivat toteuttamista ja liikenne Naantaliin voitiin aloittaa vasta vuonna 1923 ja Uuteenkaupunkiin vuonna 1924. Uudenkaupungin radan alkupäästä rakennettiin sivuraide Pansion öljysatamaan 1930-luvun alussa.
Turun ratapiha muodostui jo rautatien alkuaikoina kaupungista pohjoiseen suuntautunutta liikennettä rajoittavaksi alueeksi. Radan pohjoispuolelle Maarian kunnan alueelle oli syntynyt Raunistulan esikaupunkialue, jonka kautta kulkivat maantiet Poriin ja Tampereelle. Jo 1900-luvun alkupuolella tehtiin suunnitelmat maanteiden tasoristeysten korvaamisesta sillalla, mutta pehmeän maaperän vuoksi vaativan suunnittelu- ja rakennustyön edellyttänyt silta valmistui ratapihan itäpäähän vasta vuonna 1931.
Toisen maailmansodan jälkeen suunniteltiin Turusta rataa myös etelään Paraisten kalkkikaivoksille, mutta tämä suunnitelma jäi toteutumatta.
Turku oli pitkään tärkeä paikallisliikenteen keskus, kun junia kulki Turun asemalta niin Paimion, Loimaan, Naantalin kuin Uudenkaupunginkin suuntiin. Paikallisliikenne Naantaliin lopetettiin vuonna 1972 ja Paimioon vuonna 1979; Naantaliin ajettiin kuitenkin laivajunavuoroja vuosina 1970–1984 ja 1989–1990. Turun paikallisliikenteessä käytetyt, ”Porkkanoiksi” kutsutut Dm9-junat tulivat tiensä päähän 1990-luvun taitteessa, jolloin ne hylättiin. Paikallisliikenne jatkui veturivetoisilla junilla Loimaalle vuoteen 1990 ja Uuteenkaupunkiin vuoden 1992 loppuun saakka.
Lipunmyynti
Lipunmyynti lopetettiin Turussa vuoden 2020 aikana. Asemalla on siitä lähtien ollut ainoastaan lippuautomaatti.
Liikenne
Turun päärautatieasemalta lähtevät matkustajajunat itään rantarataa pitkin Helsinkiin sekä pohjoiseen Toijalan kautta Tampereelle sekä Ouluun. Tampereen ja Helsingin suunnista tulevat junat vievät myös matkustajia laivojen lähtöaikoina Turun satamaan. Kaikki junat Helsinkiin liikennöidään ovat InterCity- tai Pendolino-kalustolla. Tampereen suuntaan liikennöidään InterCity-junilla ja Helsinkiä harvemmin.
Turun päärautatieasemalta alkaa myös rata Uuteenkaupunkiin, mutta henkilöliikennettä tällä radalla ei ole ollut vuoden 1992 jälkeen, joskin sen palauttamista suunniteltiin ja siitä tehtiin selvityksiä vuosina 2005–2007. Helmikuussa 2008 julkaistun raportin mukaan liikenne ei kuitenkaan toteudu vielä lähitulevaisuudessa, koska sitä on hankala saada kannattamaan. Välin Turku–Salo kehittämistä pidetään tärkeämpänä.
Junien lähtöraiteet
Raiteella 1 ei ole laituria, vaan autonlastausramppi, jonka avulla autoja lastataan autonkuljetusvaunuihin. Myös raiteelta 2 löytyy tällainen ramppi.
Raiteet 1–6 on purettu vuonna 2022 Turun ratapihan parannustöiden vuoksi.
Vanha asemarakennus
pienoiskuva|Vuonna 1876 avattu vanha rautatieasema yhdisti Turun entistä kiinteämmin muuhun Suomeen. pienoiskuva|Vanha postikortti vanhasta päärautatieasemasta. Turun päärautatieaseman kohdalla aiemmin sijainnut Turun vanha rautatieasema vihittiin käyttöön 1876. Sieltä liikennöitiin junia aluksi Toijalaan ja Turun satamaan ja myöhemmin Karjaalle ja Helsinkiin. Kaksikerroksisen asemarakennuksen suunnitteli arkkitehti Pehr Erik Degenaer. Aseman alakerrassa oli kolmen eri luokan odotussalit, naisten huone, lipunmyynti- ja matkatavarahalli, asemakonttori, asemapäällikön konttori, lennätinkonttori, postikonttori, matkatavaroiden säilytyshuone ja huone matkustavia viranhaltijoita varten. Yläkertaan rakennettiin asuntoja. Asemarakennus purettiin uuden tieltä vuonna 1938.
Nykyinen asemarakennus
Nykyisen asemarakennuksen suunnittelivat arkkitehdit Martti Välikangas ja Väinö Vähäkallio, ja se valmistui vuonna 1940. Rakennuksen toteutti rautatiehallituksen sijaan poikkeuksellisesti rakennushallitus.
Aseman alakerrassa oli lipunmyyntitilat, odotushalli, matkatavaratilat, kahvila ja postikonttori. Posti siirtyi pois asemalta vuonna 1987. Yläkerta vuorostaan oli alkujaan asemaravintolan käytössä. Yhdellä puolella kerrosta oli ykkösluokan ravintola, kun taas toisella puolella oli rahvaan osasto. Ravintola toimi näissä tiloissa vuoteen 2004.
Rakennuksen alkuperäinen ulkoverhoilu oli keltaista klinkkeriä. Verhoilu vaihdettiin vuosina 1978–1979, jolloin rautatieasema sai keltatiilisen pinnan.
Nykytila
Turun päärautatieasemaa kunnostettiin vuosina 2005–2006. Suurin uudistus koski lipputoimistoa, joka siirrettiin talon siipiosaan.
Museovirasto on määritellyt Turun päärautatieaseman ympäristöineen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Rautatieaseman tuntumassa sijaitsevaan entiseen VR:n konepajarakennukseen avattiin vuoden 2011 tammikuussa kulttuurikeskus Logomo.
Turun päärautatieasemalta on matkaa linja-autoasemalle noin 700 metriä. Asemien yhdistämistä matkakeskukseksi on suunniteltu, ja asiasta julkaistiin tutkimusraportti vuonna 2006. Toistaiseksi yhdistämishanke on kuitenkin jäänyt suunnittelutasolle.
Turun liikennepaikka
pienoiskuva|Turun ratapihaa. 5. kesäkuuta 2005 alkaen on ollut olemassa Turun liikennepaikka (lyh. Tur), johon kuuluvat seuraavat liikennepaikan osat:
Yläjärvi (Padasjoki)
Yläjärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella kirkonkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 203 hehtaaria eli 2,0 neliökilometriä, se on 3,1 kilometriä pitkä ja 1,7 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan 17 saarta. Sen rantaviivan pituus on 16,9 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Padasjoen alueeseen (14.251) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 79,1 metriä mpy.
Suomen Yksityisyrittäjäin Puolue
Suomen Yksityisyrittäjäin Puoluejärjestö (SYP) (ruots. Privatföretagarnas Partiorganisation i Finland) oli 1970-luvun toiminut pienyrittäjien etupuolue. Yhdistyksenä tammikuussa 1972 perustettu SYP hyväksyttiin puoluerekisteriin 8. elokuuta 1972. Puolueen perustajat olivat lähinnä pienyrittäjiä, jotka pitivät hallituksen politiikkaa yrittäjien elinehtoja kaventavana. Puolueohjelmassaan SYP korosti ihmiskeskeistä ja turvallista yhteiskuntaa, puolusti yksityistä omistusoikeutta sekä piti tarpeellisena turvata ihmisten halua yksityisyritteliäisyyteen ja työntekoon. SYP vastusti kaikkea sosialisointia.
Historia
SYP:n ensimmäinen puheenjohtaja oli tamperelainen liikkeenharjoittaja Reino Tamminiemi. Heikosti sujuneiden vuoden 1972 kunnallisvaalien jälkeen puolueen puheenjohtajaksi tuli Nils Meder. Hänen aikanaan puolue kuitenkin ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin porilainen leipomoalan yrittäjä Ilmari Holmlund.
SYP poistettiin puoluerekisteristä lokakuussa 1979 sen jäätyä ilman kansanedustajia kaksissa peräkkäisissä eduskuntavaaleissa.
Pyytti
Pyytti on entisen Rymättylän kunnan, nykyisen Naantalin kaupungin länsiosassa sijaitseva saari. Saaren pinta-ala on noin 0,55 neliökilometriä. Vuonna 2009 saaressa ei ollut yhtään vakituista asukasta. Pyytin saareen liikennöi Haapalasta Rymättylän reittialueella maksuton yhteysalus M/S Isla.
Pyytin saari on lähes kokonaan luonnonsuojelualuetta, ja se kuuluu "Pakinaisten saaristo" Natura 2000 -alueeseen. Pyytti on maisemallisesti komea, korkealle merenpinnasta kohoava kallioselänne, korkeimman kohdan ollessa yli 45 metriä merenpinnan yläpuolella. Saarella on paljon kalliojyrkänteitä. Saaren reunamilla kasvaa mäntyvaltaista vanhaa metsää ja lakiosat ovat puutonta avokalliota. Pyytti sijaitsee sitä paljon suurempien saarien Korvenmaan ja Pakinaisten välisessä salmessa. Kumpikin saari on noin 150 metrin etäisyydellä.
Pyytti kuului Pakinaisten kylään. Saaren korkeimmalla kohdalla sijaitsi kolmiomittauspiste. Vuonna 1965 saaren itäosissa oli peltomaata ja kaakkoisrannalla Pyytti-niminen tila. Vuoden 1981 peruskartassa saaren koilliosaan oli rakennettu kaksi taloa ja sähkölinja tuli Korvenmaasta Suolaamonkarin kautta. Vuonna 1991 tilanne oli sama ja nykyään koillisrannalla on yksi vapaa-ajanasunto enemmän. Saaren pellot ovat niittyyntyneet. Saaren etelärannalla on perinteinen silakkarysäpaikka.
Pyytistä 80 metriä lounaaseen sijaitsevaa hyvin pientä Suolaamonkaria kutsutaan myös Pyytinkariksi. Pyytinkarissa on toiminut vuodesta 1966 lähtien Turun Pursiseura ry:n vanhin saaritukikohta. Saaressa vierailee vuodessa noin 600 venettä. Suolaamonkari-nimi on peräisin ajasta, jolloin saari toimi saaristolaisten kalankeruuasemana.
Xen
Xen on Cambridgen yliopistossa kehitetty avoimen lähdekoodin vapaa hypervisor-virtualisointiohjelmisto. Hypervisor mahdollistaa useiden käyttöjärjestelmien ajamisen samalla tietokoneella. Tällöin yksi käyttöjärjestelmä toimii isäntänä (host) ja muita ajetaan sen päällä virtuaalikoneina. Virtuaalikone voidaan pysäyttää tiedostoon ja jatkaa sen suoritusta myöhemmin, tai siirtää se toiselle tietokoneelle.
Tuettuihin alustoihin kuuluvat x86-, x86-64- ja ARM-arkkitehtuurit.
Tukea on kehitetty myös IA-64 (poistettu ylläpitämättömänä) ja PowerPC-arkkitehtuureille.
Linux-käyttöjärjestelmistä Fedora Core, RHEL 5 ja Novell SLES 10 tukevat toiminnallisuutta, kuten myös NetBSD. Sunin Solaris tukee sitä ja Microsoft Longhorn-versiossaan.
Red Hat ja Novell ovat ottaneet Xen-ohjelmiston mukaan tuotteisiinsa. Vuonna 2007 Citrix Systems osti Xenin kehittäjän XenSourcen. Xeniä kehittävä Xen Project on vuodesta 2013 lähtien ollut Linux Foundationin yhteistyöprojekti.
Xenin merkittäviin käyttäjiin kuuluu pilvipalveluita tuottava Amazon Web Services.
Vuonna 2020 ilmoitettiin projektin virallisesti tukevan 64-bittistä ARM-suoritinta Raspberry Pi 4 -alustalla. Tuki alustalle on lisätty Linux-ytimen versioon 5.9.
Ján Švehlík
Ján Švehlík (s. 17. tammikuuta 1950 Lovča) on Tšekkoslovakiaa edustanut slovakialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja, joka oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän oli Tšekkoslovakian maajoukkueessa voittamassa Euroopan-mestaruutta vuonna 1976.
Švehlík edusti Slovan Bratislavaa kausina 1969–1976 ja 1977–1982 sekä Dukla Prahaa kaudella 1976–1977. Hän voitti Tšekkoslovakian mestaruuden vuosina 1970, 1974, 1975 ja 1977. Pelaajauransa lopulla hän pelasi Belgiassa ja Itävallassa.
Švehlík pelasi Tšekkoslovakian maajoukkueessa 17 maaottelua, joissa hän teki neljä maalia. EM-kilpailuissa 1976 hän teki loppuottelun kahdeksannella minuutilla 1–0-johtomaalin Länsi-Saksaa vastaan mutta hänet otettiin vaihtoon ennen jatkoaikaa ja mestaruuden Tšekkoslovakialle ratkaissutta rangaistuspotkukilpailua. Vuonna 1972 Švehlík voitti alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden.
Pelaajauransa jälkeen Švehlík on toiminut Slovan Bratislavassa valmentajana ja johtotehtävissä.
Nousiaisten seurakunta
Nousiaisten seurakunta on Nousiaisten kunnassa Varsinais-Suomessa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Turun arkkihiippakuntaan ja Nousiaisten rovastikuntaan.
Apollonos Hydreuma
Apollonos Hydreuma oli veteen viittaavan lisänimensä mukaisesti alun perin karavaanien vesihuoltoasema mainittujen kahden kaupungin välillä kuljettaessa. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymiä Apollōnopolitēs.
Kaupunkia ei tule sekoittaa Egyptin lukuisiin muihin Apollonopolis-nimisiin kaupunkeihin.
Jänis (kiinalainen horoskooppi)
Jänis on yksi kiinalaisista horoskooppimerkeistä. Perinteisen kiinalaisen astrologian mukaan jäniksen vuonna syntyneitä pidetään hiljaisina, sisäänpäinkääntyneinä pohdiskelijoina, laiskottelijoina ja hyvinä ystävinä. Jäniksen vuosi on 12 vuoden välein. Niiden odotetaan olevan vauraita ja hyväntuulisia vuosia. Vuosi 2011 oli jäniksen vuosi.
Vietnamissa jäniksen vuosi tunnetaan kissan vuotena. Tästä on saanut nimensä Al Stewartin vuonna 1975 julkaistu levy Year of the Cat.
Jäniksen kuukausi: n. 5.3.- 4.4. Jäniksen tunti: 05 - 07
Jäniksen onnennumerot ovat 3, 4 ja 6.
Lähteet
Chinesische Astrologie
Carroll Baker
pienoiskuva|Carroll Baker vuonna 1961. pienoiskuva|Carroll Baker elokuvan [[Nukkevaimo trailerissa.]] Carroll Baker (s. 28. toukokuuta 1931) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja 1960-luvun seksisymboli. Hän voitti vuonna 1957 Golden Globe -palkinnon ("lupaavin tulokas") ja on ollut ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Hänellä on puolalaisia sukujuuria.
Baker syntyi Johnstownissa, Pennsylvaniassa. Hän toimi alun perin taikurin avustajana ja sai ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1953. Hän esiintyi noihin aikoihin myös televisiomainoksissa ja opiskeli Actors Studiolla. Hänellä oli merkittävä rooli Elia Kazanin Nukkevaimossa ja George Stevensin Jättiläisessä, molemmat vuodelta 1956.
Bakerin muiden tunnettujen esiintymisten joukkoon lukeutuvat roolit elokuvissa Suuri maa (1958), Taivaan viha (1959) ja Hämärän kuja (1961). Baker teki rooleja niin draamassa, rakkauselokuvissa kuin lännenelokuvissa. Hän on esiintynyt myös Broadwaylla. Hänen tyttärensä Blanche Baker on myös tunnettu näyttelijä.
Bakerin ura on jatkunut myöhemmille vuosikymmenille. Hän näytteli murhatusta malli Dorothy Strattenista tehdyssä elokuvassa Star 80 Dorothyn äidin roolin vuonna 1983. Vuonna 1990 hänellä oli rooli Lastentarhan kytässä. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. Hänellä on ollut kolme avioliittoa, ja häneltä on ilmestynyt kolme kirjaa:
Burning Man
thumb|Festivaali on nimetty päättäjäistapahtuman, puunuken polttamisen mukaan thumb|Festivaalialuetta vuonna 2010. thumb|Ilmakuva väliaikaisesta kaupungista, Black Rock Citystä, 2010. Burning Man on viikon mittainen festivaali, joka pidetään Yhdysvalloissa Nevadan Black Rockin aavikolla elo-syyskuun vaihteessa. Festivaali huipentuu päätöspäivän iltana, jolloin poltetaan puinen nukke, jonka korkeus on nykyisin yli 10 metriä. Festivaali syntyi vuonna 1986, jolloin San Franciscossa järjestettiin kesäpäivänseisaukseen liittyvät juhlat. Vuonna 1990 festivaali siirtyi Nevadan autiomaahan. Polttamistapahtuma juontaa juurensa kelttiläisestä perinteestä. Festivaalissa pyritään olemaan jättämättä luontoon jälkiä, mutta koska festivaaliin osallistuu nykyisin yli 75 000 henkeä, ongelmia on syntynyt.
Järjestelyt ja olosuhteet
Festivaalin osallistumismaksu on 425–1400 Yhdysvaltain dollaria riippuen lippujen ostamisen ajankohdasta, tätä vastaan osallistuja saa tulla paikan päälle. Alueen ainoat palvelut ovat maksuttomat käymälät ja maksullinen kahvin ja jään myynti, joiden tulot lahjoitetaan hyväntekeväisyyteen. Tilaisuudessa ei sallita muuta kaupankäyntiä. Osallistujien on tuotava mukanaan tarvitsemansa ruoka, vesi (niin juotavaksi kuin peseytymiseen) ja leirintävarusteet. Osallistujien on myös vietävä jätteensä, likavetensä mukaan lukien, mukanaan. Päivällä lämpötilat kohoavat usein yli 30 asteen ja yöllä voivat vajota jopa lähelle nollaa, mikä tekee leiriytymisestä vaativaa. Voimakkaat tuulet ja pölyn aiheuttama näkyvyyden laskeminen muutamaan metriin ovat myös yleisiä. Sateen sattuessa tilaisuuden alustana oleva kuivunut järvenpohja muuttuu mutavelliksi.
Radikaali itseilmaisu
Festivaalin pääteema on vapaa itseilmaisu ja osallistujia kannustetaan tähän. Suurten taide-installaatioiden lisäksi ihmiset koristautuvat pukeutumalla halunsa mukaan (tai jättävät pukeutumatta), koristelevat tai muokkaavat polkupyöriään ja luovat leirilleen teeman.
Jugoslavian partisaanit
pienois|Jugoslavian partisaanien lippu pienois|[[Žorž Skriginin ottama ikoninen kuva jugoslavialaisesta partisaaninaisesta, Kozarčanka (”Nainen Kozarasta”), talvi 1943–1944.]] Jugoslavian partisaanit, virallisesti Kansan vapautusarmeija ja partisaaniliittymät Jugoslaviassa (, NOV i POJ), olivat pääasiallinen saksalaismiehitystä vastaan taistellut liike toisessa maailmansodassa 1941–1945. Partisaanit taistelivat saksalaisia ja Ustašaa vastaan, kuten myös kuningasmielisiä četnikkejä vastaan. Myös četnikit taistelivat Ustašaa vastaan.
Partisaaniryhmä perustettiin 22. heinäkuuta 1941 Brezovicassa, Sisakin lähellä, ja he taistelivat ensi kerran 27. heinäkuuta 1941 Srbissä Likassa.
Jugoslavian kansallinen vapautusarmeija NLA perustettiin Jugoslavian partisaaneista.
Luettelo 1990-luvun miehitetyistä avaruuslennoista
Tämä on luettelo 1990-luvun miehitetyistä avaruuslennoista.
Emelie Andersson
Marie Emelie Andersson (s. 13. syyskuuta 1996 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa KIF Örebrossa, jonne hän siirtyi Mallbackens IF:sta vuonna 2017. Andersson käyttää pelinumeroa 15. Hän kertoo idolikseen Steven Gerrardin. Andersson on pelannut Ruotsin alle 23-vuotiaiden naisten jalkapallomaajoukkueessa 7 ottelua ja alle 19-vuotiaiden maajoukkueessa 16 ottelua.
Ruokolammi (Padasjoki)
Ruokolammi tai Ruokojärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella Arrakosken kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 9,2 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Padasjoen alueeseen (14.251) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 79,3 metriä mpy.
Tapanila
Tapanila on vanha huvila-alue ja Malmin peruspiiriin kuuluva osa-alue Koillis-Helsingissä pääradan varrella. Yhdessä Tapaninvainion kanssa se muodostaa Tapaninkylän kaupunginosan.
Tapanilan alueen naapureina ovat lounaassa Ylä-Malmi ja lännessä Tapaninvainio; näihin molempiin rajalinjana toimii Kotinummentie. Pohjoisessa Tapanilankaaren (tie) toisella puolella sijaitsevat Tapulikaupunki ja Puistola. Idässä Malminkaari (tie) määrittää rajan Malmin lentokentän suuntaan. Radan eteläpuolella naapurina on Ala-Malmi.
Tapanilassa toimii vuonna 1908 perustettu työväenyhdistys, jonka omistuksessa on vuonna 1924 valmistunut, nykyisin suojeltu työväentalo.
Historia
Tapanila, kuten muukin Uusimaa, oli esihistoriallisella ajalla todennäköisesti hämäläisten aluetta. Alkuperäinen asutus on ollut mahdollisesti peräisin Hämeestä. Alueen vanhan asutuksen kylä on ollut paikannimitutkimuksen perusteella mahdollisesti Kaukola. Ruotsalaisten keskiajalla toisen ristiretken vanavedessä tekemän Uudenmaan kolonisaation seurauksena alue kuitenkin myöhemmin ruotsalaistui.
Tapaninkylä oli yksi Helsingin maalaiskunnan vanhimmista ja suurimmista henkikirjakylistä, jossa oli isonjaon päättyessä vuonna 1777 kaikkiaan 12 taloa. Myöhemmin niiden maista muodostettiin useita pienempiä tiloja. Rautatien varteen kylän alueelle perustettiin vuonna 1907 pysäkki, joka myöhemmin korotettiin asemaksi. Varsinaista asemarakennusta ei Tapanilassa enää ole.
Tapanilaa mainostettiin vuonna 1910 näin: "Missä aiotte asua! Sananen niille, jotka kärsivät asuntokurjuutta pääkaupungissa." A.B. Parkstad-Wanda-Puistokylä O.Y. osti syksyllä 1906 laajat alueet Tapanilasta ja alkoi seuraavana keväänä myydä siitä palstoja. Alueelle syntyi nopeasti vehreä puutarhaesikaupunki. Radan länsipuolen mäki on paremmin rakentamiseen soveltuvaa ja se rakennettiin ensin. Tapanila muodostettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi vuonna 1908 ja yhdistettiin Malmin kanssa Malmi–Tapanilan yhdyskunnaksi vuonna 1915. Vuoteen 1935 mennessä alueelta lohkottiin noin 2 500 asuntotonttia, ja Tapanilasta muodostui Helsingin suurin esikaupunki.
Kaupunginosa liitettiin Helsinkiin 1946 ja jaettiin Tapanilan ja Tapaninvainion osa-alueisiin vuonna 1959.
Tapanila asuinalueena
Tapanila on omakoti-, rivitalo- ja pienkerrostaloalue. Omakotitaloista on suhteellisen suuri osa vanhoja, 1900-luvun alussa rakennettuja ja myöhemmin kunnostettuja. Kerrostaloissa, rivitaloissa ja paritaloissa on omistus-, osaomistus-, asumisoikeus- ja vuokra-asuntoja. Vuonna 1990 alueen tonttien rakennusoikeudet kaksinkertaistettiin, ja tämän vuoksi uudisrakennuksia alueella on paljon. Samalla pihat kutistuivat ja alueen puutarhamaisuus väheni. Rakennustyylissä on vältytty pahoilta ylilyönneiltä – alueen tyyli on säilynyt hyvin. Yhtenä erikoisuutena alueella on muutama Terijoelta aikanaan siirretty huvila, jotka tunnistaa pyöröhirsirakenteesta.
Yrityksiä ja palveluja
thumb|[[Tapanilan kirkko|alt=]] Yritys- ja teollisuustoimintaa Tapanilassa on enää vähän. Aivan rautatien varressa kuitenkin sijaitsee vanha teollisuuskortteli, jossa ovat aikoinaan toimineet autokoritehdas ja Sanduddin tapettitehdas. Nykyään entisen tapettitehtaan rakennuksessa toimii autokorjaamoja, ja siellä on taiteilijoiden työhuoneita sekä Teatteri Tuike. Kuoppatien reunalla ollut teollisuus (Fläkt, Mock Doors) on väistynyt tai väistymässä asutuksen tieltä.
Tapanilassa on useita kouluja, muun muassa puretun asbestitehtaan tontille vuonna 2004 valmistunut Hiidenkiven peruskoulu, joka on Helsingin suurimpia kouluja.
Tapanilan kirjasto on ollut lakkautusuhan alaisena mutta on yhä toiminnassa. Tapanilan muita palveluja ovat muun muassa asiamiesposti, ruokakaupat, kioski, muutama ravintola ja taidegalleriat. Läheisissä Malmin ja Tikkurilan aluekeskuksissa on lisää palveluja.
Tapanilassa sijaitsee Tapanilan tukikoti, joka on tarkoitettu asunnottomille miehille.