cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Työmies (Yhdysvallat)
thumb|Työmiehen toimituksessa 1904 [[J. A. Harpet (vas.) ja Vihtori Kosonen.]] Työmies (aluksi Amerikan Suomalainen Työmies) oli Yhdysvalloissa vuosina 1903–1950 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti. Se toimi ensin sosialistien ja 1920-luvun alusta lähtien kommunistien äänenkannattajana. Massachusettsin Worcesterissa perustettu lehti siirrettiin vuonna 1904 Michiganin Hancockiin. Vuodesta 1914 lähtien se ilmestyi Wisconsinin Superiorissa. Työmies ja Yhdysvaltojen itärannikolla julkaistu Eteenpäin yhdistettiin vuonna 1950 Superiorissa ilmestyneeksi Työmies–Eteenpäin-lehdeksi.
Lehden alkuvaiheet
Työmies sai alkunsa Massachusettsin Worcesterissa, jonne oli vuonna 1903 perustettu Amerikan Suomalainen Työväen Kirjapaino-Osakeyhtiö sosialistisen Uusi Meikäläinen -pilalehden painamista varten. Yhtiön johtokunta päätti ryhtyä julkaisemaan Amerikan Suomalainen Työmies -nimistä sosiaalidemokraattista sanomalehteä, jonka toimittajaksi palkattiin Suomen Työmiehen entinen taloudenhoitaja Vihtori Kosonen. Lehden näytenumero ilmestyi nelisivuisena ja viisipalstaisena 20. heinäkuuta 1903. Sen alkuvaiheisiin liittyvät riidat syksyllä 1903 perustetuissa Imatra-liitossa ja Amerikan Suomalaisessa Työväenliitossa, joissa kurikkalaisilla utopistisilla sosialisteilla oli omat kannattajansa. Marraskuussa järjestetyssä yhtiökokouksessa enemmistö päätti, että ”lehti toimitetaan puhtaasti kansainvälisen työväenliikkeen (sosialidemokratisen) puolueohjelman mukaisesti”.
Kesällä 1904 lehti siirrettiin Michiganin Kuparisaarella sijaitsevaan Hancockiin, jossa sen kustantajaksi perustettiin Työmies Kustannusyhtiö -niminen osakeyhtiö. Nelisivuinen ja seitsenpalstainen lehti alkoi ilmestyä Hancockissa 16. elokuuta. Samalla sen nimi lyhentyi Työmieheksi. Amerikan sosialistipuolueen linjalle asettuneen lehden toimittajaksi tuli joulukuussa 1904 Kaapo Murros, joka oli työskennellyt Siirtolaisessa sekä Suomessa muun muassa Päivälehdessä. Hänen apunaan toimituksessa työskenteli Alex Halonen. Kustannusyhtiön talous alkoi lujittua J. A. Harpetin tilalle taloudenhoitajaksi tulleen V. S. Holmstenin johdolla. Vuonna 1905 Työmies hankki ensimmäisen latomakoneen ja muutti omaan toimitaloon. Lehden koko laajeni kahdeksansivuiseksi ja kuusipalstaiseksi, ja vuoden 1907 alussa se muuttui viikkolehdestä kolmipäiväiseksi. Tilaajamäärä ylitti 4 000:n rajan syksyllä 1906 ja oli vuonna 1907 jo yli 5 000.
Suomalaisen Sosialistijärjestön äänenkannattaja
Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön perustamiskokouksessa elokuussa 1906 sen äänenkannattajiksi hyväksyttiin Työmies ja Massachusettsin Fitchburgiin vuonna 1905 perustettu Raivaaja. Kokouksessa keskusteltiin lehtien hallinnan siirtämisestä järjestölle, mutta koska niiden julkaisuyhtiöt olivat pääosin sen paikallisosastojen omistuksessa, tilanne päätettiin jättää ennalleen.
Murroksen palattua Suomeen vuonna 1906 Työmiehen toimituksessa työskentelivät Toivo Hiltunen ja W. W. (Väinö) Korhonen (Vennu Kari). Lehden laajennuttua kolmipäiväiseksi sen ensimmäiseksi vastaavaksi toimittajaksi valittiin suomalaisissa työväenlehdissä työskennellyt Aku Rissanen ja taloudenhoitajaksi kaupallisen koulutuksen saanut Juhani Nummivuori. Vuoden 1908 alusta vastaavana toimittajana työskenteli Severi Alanne, joka kehitti Työmiestä uutislehden suuntaan. Hänet korvasi vuonna 1909 radikaali John Välimäki. Vuonna 1911 vastaavaksi toimittajaksi valittiin syndikalistista suuntausta edustanut Leo Laukki. Hänen jouduttua eroamaan vuonna 1912 vastaavana toimittajana työskenteli väliaikaisesti O. A. Sarell, kunnes keväällä 1913 tehtävään valittiin jälleen Aku Rissanen. Muita toimittajia olivat näinä vuosina Santeri Mäkelä, A. F. Lappi, Einari Teräs, John (Jukka) Salminen, Lars Florell, Richard Pesola, Sakarias Kankaanpää, Eemeli Parras, John Korpi, E. V. Latvala, Matti Kangas, Leo Mattson, Alex Sevo, J. W. Meriläinen ja Elis Sulkanen (Sulo). Toimituskunnan kokonaisvahvuus kohosi vuonna 1913 yhdeksään henkilöön.
Vuonna 1909 Työmiehelle hankittiin uusi pikapainokone. Se sijoitettiin Kansankoti-yhtiön ostamaan rakennukseen, johon koko lehti muutti seuraavana vuonna. Tilaajamäärä nousi yli 8 000:n vuoden 1910 alussa ja saavutti seuraavana syksynä 10 000:n rajan. Maaliskuussa 1911 Työmies muuttui kuusipäiväiseksi, ja vuoteen 1913 mennessä sen levikki kohosi yli 12 000 tilaajan. Latomon ja kirjapainon koneita uudistettiin, henkilökuntaa laajennettiin ja Duluthiin, Ishpemingiin ja Minnesotan Virginiaan perustettiin haarakonttorit. Vuonna 1911 solmittiin sopimus United Press -uutistoimiston kanssa, mutta Hancockin syrjäinen sijainti aiheutti usein myöhästymisiä uutisvälityksessä kuten esimerkiksi Titanicin haaksirikosta kerrottaessa. Lehden ulkonäköä pyrittiin elävöittämään piirroksilla.
Järjestöhajaannus ja muutto Superioriin
Vuonna 1913 Kuparisaarella puhkesi kaivostyöläisten lakko, jonka keskipisteeseen Työmies pian joutui. Lehden Hancockin toimitalo Kansankoti toimi lakkolaisten päämajana. Kaivosyhtiön rikkurit ja asemiehet suunnittelivat sen valtaamista ja hävittämistä ja poliisi pidätti osan Työmiehen työntekijöistä. Lehti jatkoi kuitenkin ilmestymistään lakkolaisten äänenkannattajana ja sen painosta julkaistiin tiedotteita myös muilla kielillä.
Hävitty lakko kärjisti entisestään Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön suuntataisteluja, jotka huipentuivat Työmiehen yhtiökokouksessa toukokuussa 1914. Järjestön radikaali syndikalistisiipi kärsi kokouksessa tappion ja lehti jäi sosiaalidemokraattien käsiin. Hävinnyt siipi perusti sen jälkeen lehdekseen Duluthissa ilmestyneen Sosialistin, joka myöhemmin sai nimen Industrialisti.
Lakon jälkeen Työmiehen toiminta Hancockissa kävi mahdottomaksi muun muassa paikallisen elinkeinoelämän ilmoitusboikotin takia. Lehti päätettiin siirtää Duluthin naapurikaupunkiin Wisconsinin Superioriin, jossa ensimmäinen numero ilmestyi 10. lokakuuta 1914. Työmies Society -nimen ottaneen kustannusyhtiön henkilöstöä supistettiin, ja uuden taloudenhoitajan Matti Tenhusen johdolla se muuttui nopeasti jälleen kannattavaksi. Viiden vuoden kuluttua Työmies omisti Superiorissa kolmikerroksisen liiketalon ja uusitun kirjapainokoneiston täysin velattomana. Lehden päätoimittajana työskenteli muuton jälkeen sosialistipuolueen virallista suuntaa noudattanut Moses Hahl.
Kommunistien puoluelehti
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Työmies omaksui päätoimittajansa Eemeli Parraksen (1917–1920) johdolla radikaalin vasemmistosuuntauksen ja vähitellen siitä tuli kommunistisen liikkeen äänenkannattaja. Lehden myöhempiin vaiheisiin liittyvät kommunistien puoluehajaannus ja taistelu amerikansuomalaisesta osuustoimintaliikkeestä 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa, Neuvostoliiton tarkoitusperien tukeminen talvisodan aikana sekä toisen maailmansodan jälkeiset kommunistivainot.
Työmiehen päätoimittajina työskentelivät Parraksen jälkeen George Halonen (1921–1923), Henry Koski (1923–1926), Knut Einar Heikkinen (1926–1928), Henry Puro (1928–1929), Tatu (Taavi) Heino (1929–1931), Leo Mattson (1931–1935 ja 1945–1950), Richard Pesola (1935–1937) ja Matti Wiitala (1937–1944). Liikkeenhoitajina toimivat Tenhusen jälkeen Oscar Corgan, Theodore Mäki, William Marttila, Otto Wallin, Paul Voimala, John Hautala, Hugo Paasikivi ja Ernest Koski.
Muut julkaisut
Työmiehen julkaisuyhtiö kustansi myös muita lehtiä sekä suuren määrän kirjallisuutta. Alkuvaiheessa se julkaisi englanninkielistä viikkolehteä Wage Slave, vuosina 1905–1906 kuukausilehteä Soihtu, vuodesta 1911 lähtien pilalehti Lapatossua ja vuosina 1912–1921 maatalous- ja osuustoimintalehteä Pelto ja Koti. Lukuisten tilapäisjulkaisujen nimiä ovat Köyhälistön Nuija, Työmiehen Joulu, Työväen Kalenteri, Vappu, Punainen Juhannus, Uuden Ajan Soihtu ja Luokkataistelijan Asevarasto. Kirjallisuutta julkaistiin usein yhteistyössä muiden työväenliikkeen kustantajien kanssa. Työmiehen omista kirjajulkaisuista suurisuuntaisin on V. S. Alanteen Suomalais-englantilainen sanakirja.
Hr. Ms. Bloys van Treslong (F824)
Hr. Ms. Bloys van Treslong (runkonumero F824) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Kortenaer-luokan ohjusfregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Wilton-Fijenoordilta. Sen köli laskettiin 5. toukokuuta 1978 ja alus laskettiin vesille 15. marraskuuta 1980. Alus valmistui 25. marraskuuta 1982.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 2003 ja se myytiin Kreikalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Nikoforos Fokas.
John Paul Jones (sotilas)
thumb|250px|George Bagby Matthewsin maalaama postuumi muotokuva noin vuodelta 1890. John Paul Jones (oik. John Paul, 6. heinäkuuta 1747 – 18. heinäkuuta 1792) oli Yhdysvaltain vapaussodan ensimmäinen tunnettu merisankari.
John Paul Jones syntyi vuonna 1747 Arbiglandin kartanossa Etelä-Skotlannin rannikolla. John Paulin isä oli puutarhuri Arbiglandissa ja hänen äitinsä oli MacDuff-klaanin jäsen. John Paul otti käyttöön nimen John Jones, kun hän pakeni veljensä kotiin Fredericksburgiin, Virginiaan vuonna 1773 väistääkseen pyövelin Tobagossa, kun häntä oli syytetty hänen komennossaan olleen merimiehen murhasta.
Näin hän alkoi käyttää nimeä John Paul Jones, kuten hänen veljensä oli hänelle ehdottanut Amerikan vallankumouksen alussa. thumb|left|200px|"Piraatti Paul Jones". Brittiläinen karikatyyrikaiverrus.
John Paul Jones nimitettiin Yhdysvaltojen vapaussodan alussa siirtokuntien Euroopan-laivaston komentajaksi väliaikaisen kommodorin arvoisena. Hän sai vakituisen kommodorin arvon  voitettuaan fregattinsa Bonhomme Richardin avulla huomattavasti voimakkaamman brittifregatti Serapisin Flamborough Headin taistelussa.
Jones ei ollut läheskään yhtä taitava poliitikkona kuin merisotilaana ollessaan laivaston komentajana aikakaudella, jolloin politiikka määräsi kannatuksen, tuen ja yleisen menestyksen taistelujen välillä. Tämä päti sekä Yhdysvalloissa että ulkomailla.
Hänet oli alun perin haudattu Pariisiin, vietettyään viimeiset vuotensa ulkomailla, mutta lopulta hänet haudattiin Yhdysvaltojen laivaston akatemiassa, joka oli "sopiva" paikka "Amerikkalaisen laivaston isälle".
Gamma Ethniki
Gamma Ethniki on Kreikan jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso Kreikan Superliigan ja Super League 2:n jälkeen.
Gamma Ethniki pelataan kaudella 2021–2022 seitsemässä 10–12 joukkueen lohkossa. Yhteensä joukkueita on 106.
Sarjaa pelattiin amatööritasolla vuodesta 1965 vuoteen 1983, jolloin sarja muuttui ammattilaisliigaksi. Kaudeksi 2010–2011 sarjan nimi muuttui Gamma Ethnikistä Football League 2:ksi. Kaudeksi 2013–2014 sarja yhdistettiin Delta Ethnikin eli neljännen sarjatason kanssa ja samalla lohkojen määrä nousi kahdesta kuuteen.
Vinterriket
Vinterriket on saksalaisen Christoph Zieglerin black metal -projekti, jonka tuotannosta osa on dark ambientia ja useimmat black metal -kappaleetkin koostuvat osittain ambientista musiikista. Vinterriket julkaisi ensimmäisen demonsa vuonna 2000 ja ensimmäisen EP:n ja täyspitkän 2002. Tämän jälkeen Vinterriket on julkaissut erilaisia julkaisuja, jotka ovat hyvin rajoitettuja ja vaikeasti saatavia.
Tapani Mattila
Tapani Mattila (13. lokakuuta 1940 Tampere – 5. heinäkuuta 1994 Tampere) oli suomalainen jääkiekkovaikuttaja.
Mattila oli Jääkiekon SM-liiga ry:n ensimmäinen puheenjohtaja. Hän oli toimessa vuodesta 1975 vuoteen 1983. Tätä ennen Mattila oli ehtinyt myös olla Suomen jääkiekkoliiton liittovaltuustossa. Vuosina 1981–1983 Mattila vaikutti Suomen Olympiakomitean hallituksessa.
SM-liiga jakaa Tapani Mattilaa kunnioittavaa erikoispalkintoa, jota ei anneta kuitenkaan vuosittain. Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Mattilan Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 172 vuonna 2005.
Tapanin poika Hannu Mattila on jääkiekkoilija, joka pelasi koko SM-liigauransa Ilveksessä. Tapanin pojan pojat ja Hannun pojat, Julius ja Jesper ovat niin ikään jääkiekkoilijoita. Tällä hetkellä Julius edustaa Rauman Lukkoa ja Jesper Kalevan Palloa.
The Last Command (albumi)
The Last Command on heavy metal -yhtye W.A.S.P:in toinen, vuonna 1985 julkaistu studioalbumi. Albumi julkaistiin uudelleen vuonna 1997. "Mississippi Queen" on cover-versio Mountain-yhtyeen debyyttisinglestä, joka julkaistiin vuonna 1970.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 4.
Kappaleet
Vuoden 1997 uudelleenjulkaisu
Chuck Schaden
Chuck Schaden (s. 29. heinäkuuta 1934 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen radiotoimittaja.
Schaden aloitti vanhojen radio-ohjelmien keräämisen 1960-luvulla. Vuonna 1970 hän aloitti evanstonilaisella WNMP-asemalla oman radio-ohjelmansa, Those Were The Days, jossa hän esitti ohjelmia kokoelmastaan. Ohjelma jatkuu edelleen ja nykyään sitä esittää WDCB-asema Glen Ellynissä. Schaden on isännöinyt myös muita vanhoihin radio-ohjelmiin erikoistuneita ohjelmia Chicagon alueen radioasemilla, kuten The Hall Closet, When Radio Was Radio ja Old-Time Radio Classics. Vuosina 2006–2007 hän juonsi valtakunnallisesti syndikoitua ohjelmaa When Radio Was.
IDEA
IDEA (International Data Encryption Algorithm) on kryptografisesti vahva 64-bittinen lohkosalaaja, jonka avaimen pituus on 128 bittiä.
Selkokielinen lohko on 64-bittiä, joka käsitellään neljässä 16-bittisessä lohkossa.
IDEA on kehitetty ETH Zürichissa vuonna 1991.
Slashdotin haastattelussa vuonna 1999 Bruce Schneier kommentoi että ei enää suosittele IDEA-algoritmin käyttöä.
IDEA-algoritmia on ehdotettu laajennettavaksi modernien vaatimuksien mukaisiksi.
Jason Hervey
Jason Robert Hervey (s. 6. huhtikuuta 1972) on yhdysvaltalainen näyttelijä, televisiotuottaja ja aiempi PR-agentti. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Wayne Arnoldina televisiosarjassa Kesä 68.
Aiempi elämä ja näytteleminen
Hervey syntyi Los Angelesissa. Hänen vanhempansa olivat kykyjenetsijä Marsha ja vähittäismyyjä Alan Hervey. Aikaisella urallaan Herveyllä oli pieniä rooleja elokuvissa. Näihin lukeutuivat Paluu tulevaisuuteen, Pee-ween suuri seikkailu (Pee-Wee's Big Adventure) ja Jurtit II (Meatballs Part II). Hän myös vieraili televisiosarjassa Diff'rent Strokes. Hänen läpimurtonsa oli draamasarjassa Kesä 68 Fred Savagen hahmon isoveljenä.
Herveyn rooli sarjassa johti myöhemmin vierailuun animaatioshow Justice League Unlimitedissa. Hän esiintyi Savagen kanssa jaksossa "Hawk and Dove", jossa hän oli nuoremman Don Hall -veljen ääni.
Hervey oli Eddie McDowdin ääni Nickelodeonin hittisarja 100 Deeds for Eddie McDowdissa kaudella kaksi. Hän esiintyi myös lyhyesti vuoden 1993 seikkailupelissä Return to Zork peikkokuninkaana.
Tosi-tv-sarjat
Hervey esiintyi Hurjat Hoganit -sarjan jaksossa Eric Bischoffin kanssa. Hän esiintyi myös muutamassa Scott Baio Is 45... And Single -jaksossa, ja vuonna 2002 hän esiintyi lyhyesti I Love the '80s -spesiaalissa.
James Remar
William James Remar (s. 31. joulukuuta 1953 Boston, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt elokuvissa, televisiosarjoissa ja videopeleissä. Hänen tunnetuimpia roolejaan ovat olleet muun muassa elokuvissa Soturit (The Warriors), 48 tuntia (48 Hrs.) ja Cotton Club sekä televisiosarjoissa Sinkkuelämää, Aloha Havaiji, Jericho ja Dexter.
Salomon von Rajalin
Salomon Maurits von Rajalin (25. elokuuta 1757 Karlskrona, Ruotsi – 23. syyskuuta 1825 Tukholma, Ruotsi) oli Ruotsin merivoimien amiraali.
Ura
Von Rajalin syntyi Karlskronassa Ruotsissa. Hänen vanhempansa olivat Blekingen läänin maaherra Johan von Rajalin ja tämän vaimo Barbara Eleonora von Gertten. Hänen isoisänsä oli suomalaissyntyinen amiraali Thomas von Rajalin.
Von Rajalin ylennettiin 16-vuotiaana saaristolaivaston vänrikiksi ja hän palveli vuosina 1780–1782 Ranskan merivoimissa. Palattuaan Ruotsiin hän nousi sotilasarvoissa nopeasti ja hänet nimitettiin silloisen Karibiassa sijainneen Ruotsin Saint-Barthélemyn siirtomaan ensimmäiseksi kuvernööriksi. Von Rajalin purjehti paikalle Sprengtporten-fregatilla, jonka kotisatama oli Viapori. Hän oli vuosina 1788–1790 kestäneen Kustaa III:n sodan aikana saaristolaivaston komentajana ja loisti erityisesti Porkkalanniemessä 26. elokuuta 1789.
Rauhansopimuksen jälkeen vuonna 1791 von Rajalinista tuli kontra-amiraali. Vuonna 1799 hänestä tuli vara-amiraali. Suomen sodan aikana vuonna 1808 hänet komennettiin saaristolaivastoon, mutta hän erosi virasta saman vuoden lokakuussa.
Yksityiselämä
Von Rajalin meni naimisiin 10. marraskuuta 1787 Karlskronassa Fredrika Lovisa Jägerskiöldin kanssa, joka oli vara-amiraali Christer Ludvig Jägerskiöldin ja hänen vaimonsa Anna Fredrika Grubben tytär. Von Rajalin kuoli 23. syyskuuta 1825 Tukholmassa.
Luettelo Kalojen tähdistön tähdistä
Luettelo Kalojen tähtikuvion tähdistä.
Taulukon sarakkeissa käytetyt lyhenteet:
Restless (Traen albumi)
Restless on Traen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. heinäkuuta 2006. Chopped & Screwed -painos ilmestyi 10. lokakuuta 2006.
Pohjalaisia (vuoden 1936 elokuva)
Pohjalaisia on vuonna 1936 valmistunut suomalainen elokuva, jonka ohjasi Toivo Särkkä avustajanaan Yrjö Norta. Elokuva pohjautuu Artturi Järviluoman tekijännimellä julkaisemaan näytelmään Pohjalaisia (1914), joka sijoittuu 1850-luvun Härmään. Elokuvan käsikirjoituksen teki näytelmän pohjalta Järviluoma yhdessä tuottaja-ohjaaja Toivo Särkän kanssa.
Karl Torsten Wadenstjerna
thumb|200px|Karl Torsten Wadenstjerna Karl (Carl) Torsten Wadenstjerna (16. kesäkuuta 1861 Mitau (Jelgava), Kuurinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – kesä 1920 Holmogory, Arkangelin kuvernementti, Neuvosto-Venäjä) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi Suomen sisällissodan aikana sotavankileirien ylitarkastajana.
Pohjalaisia (vuoden 1936 elokuva)
Eino Kaipaisen ensimmäisen elokuvaroolin Jussin hahmo nousee häikäilemätöntä vallesmannia (Thorild Bröderman) vastaan. Roolihahmo on ollut esikuvana vuodesta 1944 perustetulle elokuva-alan palkinnolle Jussille.
Karl Torsten Wadenstjerna
Wadenstjerna syntyi Mitaussa, nykyisen Latvian Jelgavassa Hartolasta kotoisin olleen eversti Karl Johan Vilhelm Wadenstjernan perheeseen. Wadenstjerna aloitti Haminan kadettikoulun vuonna 1874, valmistui vänrikkinä ja siirtyi Henkikaartin 4. Keisarillisen perheen tarkk’ampujapataljoonaan vuonna 1883. Vuonna 1887 hänestä tuli pataljoonan sihteeri ja vuoteen 1892 mennessä komppanian päällikkö. Pataljoonan taloudenhoitaja hänestä tuli vuonna 1899 ja eversti vuonna 1903.
Restless (Traen albumi)
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 87.
Karl Torsten Wadenstjerna
Vuonna 1908 Wadenstjerna määrättiin 147. Samaran jalkaväkirykmentin komentajaksi, mistä tehtävästä hän siirtyi kaksi vuotta myöhemmin 12. tarkk’ampujarykmentin komentajaksi. Huhtikuussa 1913 Wadenstjernasta tuli kenraalimajuri ja myöhemmin samana vuonna ensin 8. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentaja ja sitten 5. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatin komentaja. Ensimmäisessä maailmansodassa Wadenstjerna komensi aluksi 5. jalkaväkidivisioonan 2. prikaatia ja vuodesta 1915 alkaen 37. jalkaväkidivisioonaa. Hän sai ylennyksen kenraaliluutnantiksi vuonna 1915.
Kun lokakuun vallankumous puhkesi 1917, Wadenstjerna erosi Venäjän armeijasta ja palasi Kiovan kautta Suomeen vuoden 1917 lopulla. Suomen sisällissodan aikana hän toimi sotavankileirien ylitarkastajana maaliskuusta 1918 alkaen ja sodan päättyä hän oli Suomen tasavallan sotajoukkojen ylipäällikön esikunnassa erikoistehtävissä. Sisällissodan jälkeen hän oli valtiorikosylioikeuden sotilasjäsenenä valtiopetosoikeudenkäynneissä punaisia vastaan. Hän erosi elokuussa 1919 vakinaisesta palveluksesta. Tämän jälkeen Wadenstjerna osallistui Pohjois-Venäjän retkikuntaan komentajana ja joutui bolševikkien vangiksi yhdessä viidensadan muun valkoisen upseerin kanssa. Hänet teloitettiin Holmogoryn vankileirillä kesällä 1920.
Wadenstjerna oli naimisissa Aleksandra Nikolajevna Aigustovan kanssa ja heillä oli kolme lasta. Lapsista Anatol (s. 1895) kuoli isänsä tavoin Holmogoryssa kesällä 1920.
Waiting to Exhale (albumi)
Waiting to Exhale OST on vuoden 1995 samannimistä elokuvaa varten levytetty soundtrack-albumi, jolla esiintyy R&B:n ja soulin huippunimiä, kuten Aretha Franklin, Whitney Houston, Mary J. Blige ja Toni Braxton.
Alajepua
Alajepua on kylä Uudenkaarlepyyn kaupungissa. Se on valtateiden 8 ja 19 risteyspaikka. Lapuanjoki halkoo kylän matkallaan Pohjanlahteen. Kylässä on Ytterjeppon nuorisoseuran tanssipaviljonki. Vuoteen 1974 saakka kylä kuului Jepuan kuntaan.
Alajepuan nähtävyyksiin kuuluu sotilastorppa.
Paikallinen hallinnollinen yksikkö
Paikallinen hallinnollinen yksikkö (eli LAU, joka on lyhenne englannin kielen sanoista Local administrative unit) on osa Euroopan unionin käyttämää NUTS-alueluokitusjärjestelmää. NUTS-alueluokitusjärjestelmässä oli aikaisemmin viisi NUTS-tasoa, mutta sittemmin NUTS-tasot neljä ja viisi muutettiin LAU-tasoiksi yksi ja kaksi. Suomessa LAU-1-tason muodostavat seutukunnat ja LAU-2-tason kunnat. LAU-1-taso ei ole käytössä jokaisessa Euroopan unionin maassa, mutta periaatteessa se voitaisiin muodostaa jokaiseen maahan.
Niinijoki
Niinijoki on kyläkeskus ja postinumeroalue (32410 Niinijoki) Loimaalla Varsinais-Suomessa.
Sijainti
Niinijoen keskusta on 11 kilometrin päässä Loimaan kaupungista. Turkuun on matkaa 60 km ja Tampereelle 110 km.
Alue
Niinijoen kyläkeskuksen vaikutusalueesta, joka on sama kuin Niinijoen koulupiiri, käytetään nimitystä Niinijoen-Pappisten seutu.
Niinijoen seutuun kuuluvia kyliä ovat:
Pappisten seutuun kuuluvat Pappisten kylän ohella Krekilä, Koivusuo ja Virkasuo.
Luonto
Alueen huomattavin vesistö on Niinijoen kulmakunnalle nimensä antanut Loimijoen sivujoki Niinijoki, joka saa alkunsa Mellilästä ja laskee Loimijokeen Alastarolla.
Alueen länsipuolitse kuntien rajoja noudatellen kulkee Säkylän–Mellilän harjujakso. Sen kupeeseen Niinijoen-Pappisten alueella jäävät Niinijoen sivuhaarojen latvoilla sijaitsevat harjujärvet Pappistenjärvi eli Pappisten Isojärvi ja Pikkujärvi.
Väestö
Asukasluku vuonna 2004 oli 831 henkeä.
Palvelut
Alueen palveluihin kuuluu vuonna 1902 perustettu Niinijoen osuuspankki, jonka yhteydessä toimii asiamiesposti. Kuntoilumahdollisuudet ovat hyvät. Pappistenjärvellä on kaupungin uimaranta.
Kulttuuri ja nähtävyydet
Alueella toimii kaksi kesäteatteria, Kertunmäen- ja Krekilän Myllyn Kesäteatterit.
Pappisissa Pappistenjärven rannalla toimii Niinijoenseudun kylähdistyksen ylläpitämä Pappisten lava.
Nähtävyyksiin kuuluu Alpo Jaakolan patsaspuisto valtatien 9 varressa. Torkkalassa sijaitsee Alpo Jaakolan taiteilijakoti Torkville.
Säkylän–Mellilän harjujaksoa pitkin alueen länsiosassa kulkee Museoviraston valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi määrittelemä Huovintie.
Kylätoiminta
Alueella toimii Niinijoen seudun kyläyhdistys. Niinijoki valiittiin Varsinais-Suomen vuoden kyläksi vuonna 2004.
Pohjalaisia (näytelmä)
Pohjalaisia on suomalainen näytelmä, joka esitettiin ensimmäisen kerran Lapualla vuonna 1914. Ensimmäisen esityksen päivämäärästä on erilaista tietoa. Erkki Lehtisen lähtökohtana on yhden näyttelijän, Olga Klemettilän muistitieto (8.3.). Näytelmässä Jussin osaa esittänyt Jalo Lahdensuo muistaa ajankohdaksi pääsiäisen. Toisena pääsiäispäivänä (13.4.) esitettiin kuitenkin muu näytelmä kuin Pohjalaisia. Joidenkin tietojen mukaan ensiesitys Lapualla olisi ollut vasta 1915.
Näytelmän kantaesitys oli Suomen Kansallisteatterissa, ja sen ohjasi Jalmari Lahdensuo vuonna 1914. Kirjaksi näytelmä painettiin vasta kantaesityksen jälkeen. Pohjalaisia on käännetty muun muassa viroksi, ruotsiksi, venäjäksi, puolaksi, latviaksi, liettuaksi, unkariksi, ranskaksi, englanniksi, hollanniksi ja saksaksi.
Näytelmän pohjalta Leevi Madetoja sävelsi oopperan Pohjalaisia. Siitä on tehty kaksi elokuvaa: vuonna 1925 valmistui Lahdensuon ohjaama mykkäelokuva Pohjalaisia (1925) ja Toivo Särkän ohjaama elokuva Pohjalaisia (1936).
Pohjalaisia-näytelmä kuvaa eteläpohjalaista kansanelämää sekä väestön taistelua byrokraattista ja osin väkivaltaista virkavaltaa vastaan. Kolminäytöksisen kansannäytelmän tapahtumien on ilmoitettu ajoittuneen noin vuoteen 1850, jolloin Etelä-Pohjanmaa eli keskellä kiivainta puukkojunkkarikautta.
Näytelmän juoni
Nuori talollinen Antti Hanka oli vangittu osallisuudestaan puukkojunkkarina esiintyneen Niemen suutarin pahoinpitelyyn. Suutari oli loukannut Antin morsianta vihjailemalla huoruuteen. Tästä Antti raivostuu. Kyse on kunniasta. Körttiuskovainen Koljolan isäntä tuo hänet toisen talollisen ja vanginkuljettajan Erkki Harrin taloon odottamaan käräjäkäsittelyä. Antin kohtaloa suree erityisesti hänen morsiamensa Maija Harri, joka kääntyy körttiuskoon.
Kopea ja mielivaltainen vallesmanni tulee tarkastamaan Antin vankipassia ja vaatii kaikkia ottamaan esivallan edessä lakin päästään, mihin sekä Harrin isäntä että hänen poikansa Jussi suhtautuvat ivallisesti. Jännitys kiristyy, ja Jussi kiskaisee ruoskan vallesmannin kädestä, katkaisee sen ja heittää osat ovensuuhun. Maija vaatii kunnioittamaan lakia ja oikeutta, ja vallesmanni uhkaa kostaa.
Käräjillä päätetään jatkaa Antin tutkintovankeutta, ja häntä uhkaa karkotus Siperiaan. Erkki Harri järjestää ”hypyt” todistaakseen, ettei ole körtti. Häjy Karjanmaan Köysti saapuu miehineen paikalle, jolloin hän ja Jussi alkavat painia. Jussi voittaa ottelun, ja hänestä tulee koko maakunnan lukko, minkä Köysti reilusti myöntää. Maijan vaatimuksesta Antti lähtee vastentahtoisesti karkumatkalle. Pako kuitenkin huomataan.
Vallesmannin määräyksestä lähetetään oltermanninsauva kiertämään, minkä seurauksena Anttia etsii koko kylä. Paon takia nimismies apulaisineen kuulustelee asukkaita. Vallesmanni syyttää sanallisella kieroilulla Jussia Antin karkaamisen avustamisesta. Paikalla oleva herastuomari varoittaa nimismiestä laittomuudesta ja väkivallasta.
Vallesmanni vie Jussin kahdestaan kamariin ja ruoskii kahleisiin sidottua miestä. Jussi syöksyy kamarista, murtaa käsiraudat ja tempaa puukon tupesta, jolloin vallesmanni laukaisee aseensa. Vallesmanni kuolee Jussin puukosta mutta ehtii sanoa, että herastuomari oli varoituksineen oikeassa. Maija tunnustaa syyllisyytensä Antin pakoon, kun tämä palaa vapaaehtoisesti karkumatkalta. Erkki Harri ryhtyy vangitsemaan ainoaa poikaansa Jussia, joka nyt kuolee nimismiehen luoteihin. Jussin morsian Liisa heittäytyy itkien hänen päälleen ja sulkee hänen silmänsä.
Näytelmän tapahtumapaikka
Varhaisempien tutkijoiden mukaan näytelmä koski yleensä eteläpohjalaisuutta. Pohjalaisia kyläjärjestyksiä tutkineen paikallishistorioitsija Reino Kallion mukaan näytelmän tarkempi analyysi viittaa kuitenkin siihen, että teoksen yhteiskunnallinen kehys on vuonna 1843 säädetty kaksiosainen Lapuan laki. Se oli voimassa ainoastaan tässä emäpitäjässä ja sen kappeleissa. Esityksessä mainitaan hallitussääntö pari kertaa oikealta nimeltään, ja sen sisältöön viitataan useissa vuorosanoissa. Näytelmän tekstissä tulee esiin muitakin Suur-Lapuan oltermannilaitoksen erityispiirteitä, kuten pitäjänlaki-käsitteen korostuminen sekä säädökset toisten hevosten luvattomasta ajosta, tai öisestä ulkonaliikkumiskiellosta.
Reino Kallion tulkinnan mukaan Alavudelta kotoisin olevalle Järviluomalle Lapuan laki ja sen sisältö olisi ollut Pohjalaisia-teoksen ensimmäisen esittämisen aikoihin tuntematon, koska hallitussäännön perusteella ketään ei ollut enää pitkään aikaan tuomittu. Lisäksi Lapuan lain yksityiskohtainen käsittely näytelmässä sulkisi Kallion mukaan pois muutkin mahdolliset suurpitäjän ulkopuoliset ja sen oloihin perehtymättömät kirjoittajat.
Näytelmässä heijastuvat uskonnolliset jännitteet herännäisyyden ja muiden herätysliikkeiden sekä herätysliikkeisiin kuulumattomien välillä. Koljolan ja Harrin välisistä keskusteluista ilmenee kirjoittajan olleen hyvin perillä Alahärmän hengellisistä ristiriidoista. Kaikki tunnistettavat eteläpohjalaiset henkilö- ja paikannimet ovat palautettavissa Härmänkylään tai aivan sen lähiympäristöön.
Pohjalaisten synnyn vaihtoehtoteoria
Näytelmän vuodeksi 1850 ilmoitettuna tapahtuma-aikana Alahärmään levisi herännäisyys, ja tuolloin myös säädettiin ja tuli voimaan Lapuan laki. Muut tapahtumat ajoittuvat sen sijaan pääasiassa vuosiin 1876–1884, jolloin Anton Kangas, jonka Reino Kallio tulkitsee näytelmän todelliseksi kirjoittajaksi, vietti lapsuuttaan ja nuoruuttaan Härmänkylässä. Hänen isänsä oli pitkäaikainen kihlakunnanoikeuden lautamies ja kirkonisäntä. Kallion mukaan Artturi Järviluomalle vieras härmäläisaines kattaa koko teoksen, vaikka kirjailija ei aikalaisten muistitiedon mukaan käynyt tutkimassa paikkakuntaa ennen vuotta 1914.
Ritva Pipisen keräämistä tiedoista ilmenee, että härmäläissyntyinen Anton Kangas (1867–1904) oli kirjoittanut näytelmän Härmäläisiä. Tämä olisi Timo Kallion mukaan tapahtunut vuosien 1896 ja 1901 välillä. Myöhemmin Kangas toimi todennäköisesti Järviluoman kotiopettajana, jolloin hän olisi Pipisen mukaan ottanut Kankaalta käsikirjoituksen, joka olisi sittemmin joko hävinnyt tai hävitetty. Siitä Järviluoma olisi teorian mukaan kirjoittanut käsin vähäisiä muutoksia sisältävän jäljennöksen, joka on tehty valmiiksi näytelmäksi ja täydennetty kerätyillä kansanlauluilla. Käsikirjoitus on päätelty kopioksi, koska Järviluomalle sen henkilö- ja paikannimet sekä Härmän seudun historiaan liittyvät paikalliset tapahtumat olivat vieraita. Teksti on myöhemmin luovutettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Kirjallisuusarkistoon.
Härmäläisiä-näytelmän tekstiin lisätyt kymmenen kansanlaulua Järviluoma saattoi liittää jo vuonna 1907, jolloin hän oli Toivo Kuulan ja Ernst Niemen kanssa keräämässä kansanlauluja Kauhavalla. Teorian mukaan Järviluoma kirjoitti teoksen alun perin kirjakielisen asun lievästi murteelliseksi, muutti sen Pohjalaisia-nimiseksi sekä julkaisi sen omalla tekijännimellään kymmenen vuotta Kankaan kuoleman jälkeen. Lapualle Pohjalaisten ensiesitystä seuraamaan tullut aikalainen Antti Hilli, jonka eno oli Jussi Porre, tunnisti kuitenkin näytelmän samaksi kuin Kankaan Härmäläisiä. Kansanlauluja lukuun ottamatta Järviluoma ei kertonut, minkälaisia lähteitä hän käytti näytelmää kirjoittaessaan ja mistä hän oli ne hankkinut.
Teoksen todellisuuspohja
Pohjalaisia-draama on realistinen kansankuvaus härmäläisen puukkojunkkarikylän arkielämästä. Romanttisuutta näkyy silti esimerkiksi vapauden paatoksessa, sekä häjyjen miehekkäässä ja rehdissä käytöksessä. Tämä johtui luultavasti kirjoittajan sympatioista puukkojunkkareita kohtaan. Aikaansa nähden uudenaikainen näkemys on se, että näytelmä tuo esille yhteiskunnan johtavien voimien vaikutuksen väkivallan syntyyn. Tämä ilmenee muun muassa Koljolan puheenvuorosta: ”Väkivalta nousee väkivaltaa vastahan. Ihmiset kulkevat sokeina leveää tietä, ja johtajat ovat kaikkein sokeimmat.”
Historiallista todellisuutta ilmentää myös nimismiesten byrokraattinen kopeus ja osin väkivaltainen käytös, mikä synnytti paljon vihaa Suur-Lapualla. Vallesmannien ja tavallisen kansan suhteet olivat suurpitäjässä 1800-luvun jälkipuolella hyvin tulehtuneet. Yksi nimismies surmattiin, kolmea muuta vastaan tehtiin murhayritys, ja yhden riihi paloi tuhotyön seurauksena. Rahvaan ja virkamiesten suhdetta ilmentää herastuomarin repliikki: ”Näillä tasangoilla kunnioitetahan voimaa ja rohkeutta. Väkivaltaisuuksiakaan ei kovin ankarasti tuomita, jos väkivallan tekijät ovat vertaisia, mutta väkivalta herrain ja virkamiesten puolelta päästää aina pahat luonnon voimat ihmisissä irti.”
Näytelmä kuvaa rahvaan ajatusmaailmaa levottomassa kylässä. Härmän näkökulmasta ei voitu ymmärtää sitä, että nimismiesten järjestyksenpito perustui ylempien viranomaisten määräyksiin ja säätyläisten vallankäyttöön. Kapinointia paikallista esivaltaa vastaan pidettiin siksi jopa oikeutettuna, koska arki oli sidottu voimakkaasti sekä pitäjäkurin ahtaisiin puitteisiin että ankaraan ruumiilliseen työhön. Työn merkitys vuosien 1866–68 nälkävuosien jälkeen tulee selvästi ilmi Harrin puheenvuorossa: "Tämä maa on niin köyhä, että täällä täytyy jokaisen tehdä työtä. – Sen evankeliumin on nälkä tällä tasangolla opettanut."
Näytelmän julkaiseminen
Timo Kallion mukaan Järviluoma piti Pohjalaisia-näytelmää hallussaan alun toistakymmentä vuotta Anton Kankaan kirjoittaman ensimmäisen version valmistumisen jälkeen, ennen kuin uskalsi sen julkaista. Silloin elettiin jo toisen sortokauden ehkä synkintä vuotta 1913, jolloin näytti siltä, että Suomen kansan otsalle oli painettu ”orjan merkki”, kuten Järviluoma asian ilmaisi. Järviluoman mukaan hänen pääasiallisina innoittajinaan olivat venäläinen sortokausi sekä pohjalaiset kansanlaulut.
Järviluoman kertomuksessa on kuitenkin ristiriita. Näytelmän kansankuvauksen täytyi olla kirjoittajan ensisijainen motiivi, koska teksti vaikuttaa kumpuavan kirjoittajan omasta kokemuspiiristä, eikä sortokausiin viittaa vuorosanoissa juuri mikään ennen kuolevan Jussin viimeistä repliikkiä. Järviluoma selitti ristiriitaa seuraavasti: ”Kansantiede ei ollut aluksi kirjoittamisen motiivina, mutta lopulta minä jotenkin siitäkin innostuin”.
Järviluoman kertoman mukaan juuri halu vastustaa venäläistämistoimia vaikutti Pohjalaisia-draaman julkaisemiseen. Saman vuoden marraskuussa perustettiin jääkäriliike ”orjan merkin" karkottamiseksi. Vaikka draama oli sidottu 1800-luvun jälkipuoliskon tapahtumiin, eteläpohjalaisyleisö vaistosi yhteyden omaan aikaansa: ruotsinkielisten virkamiesten tilalle oli nyt tullut vain venäläinen sortovalta. Sortokauden takia näytelmä sai sekä Etelä-Pohjanmaalla että laajemminkin maassa suureen kansansuosion. Samalla siitä tuli osa eteläpohjalaista identiteettiä.
Pohjalaisia tulkitsee pohjalaista mentaliteettia ja vapaudenrakkautta ja on samalla suomalaisen näytelmäkirjallisuuden merkkiteos. Teos tavoittelee kansanlauluineen ja henkilöasetelmineen maakuntahengen olemusta, jota täydentävät jännittävä juoni ja aatteellisuus.
Epäselvyys kirjoittajasta
Pohjalaisten käsikirjoitus valmistui jouluksi 1913, ja se toimitettiin seuraavan vuoden alussa Suomen Kansallisteatterin kirjalliselle jaostolle arvioitavaksi. Poikkeuksellisesti näytelmä esiteltiin jaostolle ilman tekijän ja näytelmän nimeä, sillä Järviluoma ilmoitettiin ainoaksi tekijäksi vasta myöhemmässä vaiheessa. Alahärmässä Järviluoman tekijyyttä epäiltiin alusta lähtien. Antti Hillin havainnon jälkeen siellä pidettiin julkisena salaisuutena sitä, ettei Järviluoma ollut näytelmän kirjoittaja. Alavudellakin tekijyys kyseenalaistettiin, koska Järviluoma oli jo ennen vuotta 1913 esitellyt tai puhunut käsikirjoituksesta tuttavilleen, jotka yhdistivät sen Pohjalaisiin. Myös eräissä pääkaupunkiseudun kulttuuri- ja opiskelijapiireissä huhuttiin jo näytelmän ensiesityksistä lähtien, että Järviluoma oli saanut käsikirjoituksen härmäläispojalta, joka oli sittemmin kuollut, ja tätä udeltiin häneltä suoraankin.
Hannes Sihvon ja Martti Asunmaan esittämän muistitiedon mukaan näytelmän tekijöiksi nimettiin muun muassa alajärveläissyntyinen Alavuden nimismies Janne Myllykangas, alavutelainen nainen, Järviluoman härmäläinen huonetoveri tai hänen opiskeluaikaiset kuorolaisensa. Kumpikin silti päätyi Järviluoman kannalle Lasse Koskela piti mahdollisena, ettei Järviluoma ollut kirjoittanut Pohjalaisia. Pentti Paavolaisen mielestä (2013) tämä on jopa miltei varmaa, Reino Kallion mukaan kutakuinkin varmaa. Eero Kojonen, joka Alahärmän pitäjänhistoriassa asettui Järviluoman taakse, näytti myöhemmin ainakin osaksi peräytyneen kannanotossaan ilmoittamalla, että Ritva Pipinen saattoi olla oikeassa. Raija Pesonen-Leinonen ihmetteli, miten Järviluoma oli lyhyessä, vain noin kahden kuukauden ajassa kyennyt luomaan mestariteoksen muun tuotannon ollessa vaatimatonta. Järviluoman Pohjalaisten tekstiä voi Timo Kallion mielestä pitää jopa plagiaattina, koska hänen mukaansa näytelmän on pääosin kirjoittanut Anton Kangas.
Kihpinytš
Kihpinytš on kerrostulivuori Kamtšatkan niemimaalla Venäjällä. Se kohoaa noin 600 metriä ympäristöään korkeammalle. Se on romahtanut tulivuori, joka koostuu kolmesta melko saman kokoisesta huipusta, jotka ovat koillis–lounais-suunnassa. Kihpinytš on keskimmäisin, ja sen pohjoisempi huippu on Savitš ja eteläisempi Belaja. Se on osa Kamtšatkan niemimaan tulivuoria, jotka ovat maailmanperintökohde.
Muodostuminen
Pleistoseenikaudella paikalla oli Pik-niminen tulivuori. Nykyisen tulivuoren muodostuminen alkoi noin 4 800 vuotta sitten, kun Zapadnyin kartio muodostui. Se oli pitkään lepotilassa kunnes 1 400 vuotta sitten Savitšin kartio muodostui räjähdyspurkauksessa, joka tuhosi osan Pik- ja Zapadnyi-kartioista.
Koostumus
Savitš on väriltään punertavan musta ja koostuu tummasta laavakuonasta ja lapillista. Siitä on virrannut andesiittilaavaa joka on täyttänyt sen ja keskimmäisen huipun välin. Sen kraatteri on 60–70 metriä leveä ja noin 30 metriä syvä. Kraatterin lonaisseinämällä on heikosti aktiivisia fumaroleja. Savitšilla on ollut aktiivisuutta viimeiksi 400 vuotta sitten.
Eteläpuolella sijaitseva Belajan nimi tarkoittaa vaaleaa ja se on saanut värityksensä vaaleasta ryoliitista muodostuneesta hohkakivestä ja dasiitista.
Kuolemanlaakso
Kihpinytšin juurella sijaitsee ”Venäjän kuolemanlaaksoksi” nimitetty laakso. Se on noin kaksi kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Sen löysi neuvostoliittolainen seismologian instituutin tutkija Vladimir Leonov vuonna 1975 kun hän kollegojensa kanssa oli tutkimassa aluetta. Laakson alueella oli kymmeniä kuolleita eläimiä joissa ei ollut näkyvää syytä mikä olisi aiheuttanut kuoleman.
Samana vuonna laaksoa kävi tutkimassa karhuja niihin erikoistunut tutkija Vitali Nikolajenko. Hän kertoi muistelmissaan että hänen tutkimansa karhut olivat hyväkuntoisia ennen kuolemaansa. Hän oli kuitenkin huomannut että eräs uroskarhu oli ennen kuolemaansa vaikuttanut jälkien perustella olleen sekava.
Myöhemmin kun Nikolajenko oli tutkimassa laaksoa, hän oli saanut äkillistä huimausta ja keuhkokramppeja, jotka olivat hellittäneet kun hän oli noussut ylemmäs rinteelle. Geologit, joilla oli kokemusta tuliperäisistä alueista, tiesivät mistä nämä oireet ja kuolleet eläimet johtuivat. Samanlaisia alueita on myös muualla maailmassa tuliperäisillä alueilla. Ne ovat ympäristöään matalampia alueita joihin pääsee kerääntymään maaperästä purkautuvia kaasuja. Myöhemmissä tutkimuksissa on selvinnyt että eläimet kuolivat alueella tukehtumalla. Alueen kaasujen koostumista ei ole selvitetty tieteellisesti mutta siitä ei ole rikkidioksidia joka voisi varoittaa pistävällä hajullaan ja hiilidioksidi taas ei haise ollenkaan.
Georg Erik Rembert Berg
Bergin vanhemmat olivat asessori, tilanomistaja Gustav Gotthard Karl von Berg ja kreivitär Charlotta Catharina Elisabeth Sievers ja puoliso vuodesta 1882 ruhtinatar Maria Mihailovna Dolgorukaja. Bergin setä kenraalisotamarsalkka Fredrik Wilhelm Berg adoptoi hänet vuonna 1856. Kreiviksi Berg korotettiin Suomen ritarihuoneessa vuonna 1857. Hän kävi Aleksanterin lyseon Pietarissa ja tuli henkivartioväen ulaanirykmenttiin 1869. Aliratsumestariksi hänet ylennettiin 1871 ja samana vuonna hänestä tuli keisarin sivusadjutantti. Ratsumestariksi 1874 ylennetty Berg palveli 1876–1877 Venäjän lähetystössä Italiassa ja taisteli 1877–1878 Turkin sodassa. Everstiksi hänet ylennettiin 1878. Italiaan lähetystötehtäviin sodan jälkeen palannut Berg ylennettiin kenraalimajuriksi 1888 ja siirrettiin henkivartioväen ratsuväen reserviin. Sotapalveluksesta hän erosi 1907 ja muutti asumaan Sveitsiin.
Ruotsin Wismar
thumb|Alter Schwede (”Vanha ruotsalainen”) Wismarin keskustassa Ruotsin Wismar tarkoittaa Wismaria, joka oli osa Ruotsia vuosina 1648–1903 ja käsitti suunnilleen nykyisen Wismarin kaupungin alueen. Ruotsin hallinto Wismarissa päättyi käytännössä jo vuonna 1803, kun Ruotsi panttasi kaupungin Mecklenburgille sadan vuoden takaisinlunastusoikeudella. Entinen hansakaupunki sijaitsee nykypäivän Saksan rannikolla Itämerellä.
André Antoine
Elämä
André Antoine syntyi Limogesissa 1858. Hän pyrki nuorena opiskelemaan CNSAD-draama-akatemiaan. Hän ei päässyt kouluun, mutta päätyi teatterialalle harrastelijanäyttelijänä. Antoine omisti lähes koko vapaa-aikansa harrastajateatteriseurueelleen. Päivisin hän työskenteli Pariisin kaasulaitoksen konttoristina. Vuonna 1887 hän perusti Théâtre Libre -nimisen teatterin, jolle hän vuokrasi Montmartrelta 342-paikkaisen salin. Antoine rahoitti teatterin toiminnan aluksi omista säästöistään, mutta niiden vähetessä hän perusti keräystilin. Teatterin avattiin yleisölle 20. maaliskuuta 1887.
Antoine esitti teatterissa sekä aiemmin esittämättömiä tunnettujen kirjailijoiden näytelmiä ja uusien nuorten näytelmäkirjailijoiden teoksia. Katsojat pitivät aluksi monia esityksiä järkyttävinä ja jopa loukkauksina Comédie-Françaisea kohtaan. Kahden tuotantokauden jälkeen teatteri joutui muuttamaan isompiin tiloihin Théâtre Menus Plaisirsiin. Théâtre Libre oli ensimmäinen pariisilainen teatteri, joka esitti muun muassa Henrik Ibsenin, August Strindbergin, Leo Tolstoin ja Gerhart Hauptmannin teoksia. Lisäksi sen ohjelmistossa oli nuorten ranskalaisten näytelmiäkirjailijoiden, kuten Eugène Brieux’n, Maurice Donnayn ja Henri Bataillen, näytelmiä. Théâtre Libressä esitettiin vuonna 1890 Ibsenin Kummittelijat, jossa Antoine näytteli Osvaldia, ja sen jälkeen muun muassa Ibsenin Villisorsan ja Strinbergin Neiti Julien.
Teatterihanke osoittautui kuitenkin kalliiksi, ja monet seurueen jäsenistä hakeutuivat hiljalleen paremmin palkattuihin teatterihin. Velat kasvoivat lopulta yli 100 000 frangiin. Konkurssi pakotti vuonna 1894 Antoinen sulkemaan teatterinsa. Hän avasi sen kuitenkin uudelleen vuonna 1897 nimellä Théâtre Antoine. Hän sai vuonna 1906 paikan Théâtre de l'Odéonista ja tuotti siellä vuosien 1906–1914 aikana yli 360 näytelmää. Hänen tuottamiensa näytelmien joukossa oli muun muassa William Shakespearen, Carlo Goldonin, Jean Racinen, Pierre Corneillen ja Richard Brinsley Sheridanin teoksia.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Antoine toimi monien nuorten kirjailijoiden, kuten Georges Duhamelin ja Jules Romainsin, rohkaisijana. Lisäksi hän kirjoitti näytelmä- ja elokuva-arvosteluita. Hän on käsitellyt kirjoituksissaan neljännen seinän ajatusta.
Ruotsin Inkeri
Ruotsin Inkeri tarkoittaa Inkeriä, joka oli osa Ruotsia, aluksi vuosina 1583–1595 ja uudelleen vuosina 1617–1721, jolloin alue luovutettiin Venäjän keisarikunnalle Uudenkaupungin rauhassa.
Historia
Inkeri tuli osaksi Ruotsia 1580-luvulla, mutta luovutettiin Venäjälle Täyssinän rauhassa vuonna 1595.
Moskovan Venäjä luovutti Inkerin takaisin Ruotsille yhdessä Käkisalmen läänin kanssa Stolbovan rauhassa vuonna 1617. Se koostui Neva-joen alueesta Suomenlahden, Narvanjoen, Peipsijärven ja Laatokan välissä.
Inkeri oli harvakseltaan asuttu. Vuonna 1664 sen väkiluku oli 15 000. Ruotsi yritti käännyttää alueen luterilaiseksi, mutta Inkerin ortodoksiväestö kieltäytyi käymästä luterilaisessa jumalanpalveluksessa. Luterilaisuuteen kääntyneille luvattiin rahaa ja veronalennuksia.
Nevanlinnasta tuli Inkerin kaupankäynnin keskus ja siitä tehtiin myös hallinnollinen keskus. Vuoden 1656 Venäjän hyökkäys vahingoitti kaupunkia pahasti, ja hallinnollinen keskus siirrettiin Narvaan Ruotsin Viroon.
1700-luvun alussa Venäjä valloitti alueen takaisin itselleen suuressa Pohjan sodassa sen jälkeen, kun alue oli ollut osa Ruotsia vuosisadan. Venäjä perusti Pietarin entisen Ruotsin Nevanlinnan kaupungin paikalle.
Axel Berg
Aksel Ivar Berg (, 10. marraskuuta 1893 Orenburg – 9. heinäkuuta 1979 Moskova) oli suomalaissukuinen upseeri, joka kohosi huomattavaan asemaan Neuvostoliitossa. Hän palveli maan varapuolustusministerinä 1953–1957. Berg oli myös insinööriamiraali Neuvostoliiton laivastossa, Neuvostoliiton tiedeakatemian jäsen ja sosialistisen työn sankari. Hänellä oli merkittävä rooli kybernetiikan kehityksessä Neuvostoliitossa.
Perhe
Bergin isä oli suomalainen kenraali Johan Alexander (Ivan Alexandrovich) Berg (1830–1900) Venäjän armeijassa ja toimi Akselin syntyessä Orenburgin prikaatin esikuntapäällikkönä, äiti Elisabeth oli italialaista syntyperää ja toimi muun muassa englannin kielen opettajana. Isovanhemmat olivat viipurilainen apteekkari Alexander Berg ja hänen puolisonsa Emilia Berg.
Ura
Ensimmäisen maailmansodan aikana Berg toimi navigaattorina englantilaisella sukellusveneellä E 8, joka kuului englantilaiseen sukellusveneosastoon ja toimi Venäjän Itämeren laivaston yhteydessä. Sukellusveneen moottori syttyi pitkän takaa-ajon jälkeen tuleen 15.10.1917 ja alkoi levittää myrkyllistä savua. Vene pelastautui ihmeen kaupalla Helsinkiin, mutta Berg joutui sotasairaalaan. Hänelle jäi myrkytyksestä pysyvä sydänvika. Berg palasi sukellusvenepalvelukseen toukokuussa 1919, kun hänet komennettiin perämieheksi sukellusvene Panteralle (Pantteri). Liittoutuneiden intervention aikana vuoden 1919 elokuusta vuoteen 1924 asti Berg toimi sukellusveneiden Рысь (Ilves), Волк (Susi) ja Zmeja (Käärme) kapteenina. Asepalveluksen ohessa hän suoritti insinööritutkinnon vuonna 1920 ja Pietarin merisota-akatemian tutkinnon vuonna 1925. Vuonna 1922 hän kirjoitti punalaivaston ensimmäisen palveluohjesäännön sukellusveneille.
Sittemmin Berg siirtyi radiotekniikan tutkijaksi ja opettajaksi. Hän toimi opettajana puna-armeijan sotateknisessä akatemiassa vuodesta 1925 ja merisota-akatemiassa vuodesta 1927. Vuodesta 1924 alkaen hän julkaisi useita radiotekniikan ja elektroniikan oppikirjoja. Berg yleni merisota-akatemian radionavigoinnin ja radioviestinnän professoriksi vuonna 1930, jolloin hänet ylennettiin myös vara-amiraalia vastaavaan arvoon.
Vuonna 1937 Berg pidätettiin vakoilusta syytettynä. 900 päivää kestäneen tutkinnan jälkeen hänet vapautettiin vuonna 1940.
Elokuussa 1943 Berg nimitettiin sähköteollisuuden varaministeriksi, jossa virassa hän toimi lokakuuhun 1944 asti. Vuosina 1944-47 Berg johti tutkimusryhmää, joka kehitti punalaivastolle muun muassa tutkan. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1944. Akateemikon arvon Berg sai vuonna 1946. Vuodesta 1951 lähtien hän toimi Neuvostoliiton tiedeakatemian radiotekniikan ja elektroniikan tutkimusinstituutin johtajana. Neuvostoliiton varapuolustusministeriksi Berg nimitettiin Stalinin kuoltua. Siinä virassa hän toimi syyskuusta 1953 marraskuuhun 1957.
Vuodesta 1959 Berg oli puheenjohtajana Neuvostoliiton tiedeakatemian alaisessa "kybernetiikan monimutkaisten ongelmien tieteellisessä neuvostossa". Vuosina 1960-1965 hän oli Neuvostoliiton tiedeakatemian huomatuin kybernetiikan tutkija ja alan kirjallisuuden toimittaja. Bergille myönnettiin uransa aikana lukuisa määrä kunniamerkkejä ja mitaleja.