cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hypoksia
Hypoksia on erityisen vaarallista sikiölle, jolle hypoksiaa voivat aiheuttaa muun muassa istukan vajaatoiminta, napanuoran puristuminen, raskaudenaikainen myrkytys ja ylipitkä synnytys. Vastasyntyneellä hypoksia voi johtua keuhkojen kehittymättömyydestä.
”Happihumala”
Tahallisesti itselle aiheutettua hypoksiaa kutsutaan ”happihumalaksi”. Siinä aiheutetaan itselle ensin hyperventilaatiotila, jonka jälkeen jollakin tavalla estetään aivojen hapen saanti. Uudet koululaissukupolvet aina keksivät leikin uudelleen ja välillä oppilaita joutuu hengenvaaraan. Tekijä on aina vastuussa.
Akilles Järvinen
Järvinen aloitti kilpailemisen vuonna 1923. Hänen ensimmäinen vahva lajinsa oli kolmiloikka, missä hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1925. Hän osallistui vuosina 1925–1936 yhteensä 13 maaotteluun ja edusti niissä Suomea seitsemässä yksilölajissa ja kahdessa eri viestijuokussa. Kymmenotteluun hän osallistui ensimmäisen kerran vuonna 1926. Viipurissa 1930 hän teki kymmenottelussa maailmanennätyspisteet 8255,475 (vanha pistelasku). Hänen viimeinen kymmenottelunsa oli Berliinin olympialaisissa 1936, jolloin hän kuitenkin keskeytti ensimmäisen päivän jälkeen oltuaan viidennellä sijalla.
Veera-myrsky
Veera-myrsky oli ukkosmyrsky, joka iski Suomeen Veeran päivänä, 4. elokuuta 2010. Voimakas ukkosrintama syntyi Pirkanmaalla ja kulki iltapäivän ja illan aikana Keski-Suomen, Pohjois-Savon, Kainuun ja Koillismaan yli. Toinen ukkosrintama kulki itäiseltä Suomenlahdelta kohti Vienan Karjalaa. Ilmatieteen laitos mittasi päivän aikana yli 23 000 maahan iskenyttä salamaa: salamoinnin suhteen kyseessä oli vuosikymmenen siihenastisesti rajuin ukkosmyrsky. Ennätys tosin ylitettiin jo elokuun 8. päivänä, jolloin Sylvi-myrsky raivosi länsirannikolla.
Pirkanmaalla salamat sytyttivät ainakin kuusi tulipaloa ja myrskytuuli katkoi puita maanteille. Paikoin vesi tulvi kadulle. Kukaan ei tiettävästi kuitenkaan loukkaantunut. Toisin kävi Keski-Suomessa Uuraisilla, jossa kolme ihmistä loukkaantui, kun myrsky tuhosi karavaanareiden käytössä olleen Hietasaaren leirintäalueen. Rytäkässä tuhoutui pelastusviranomaisten mukaan vähintään 50 asuntovaunua. Metsää kaatui noin 4–5 hehtaarin verran; kunnanjohtajan mukaan tuhoutuneessa metsässä oli monta sataa vuotta vanhoja petäjiä. Pohjois-Karjalassa oli pahimmillaan 15 000 kotitaloutta ilman sähköä myrskyn runneltua sähkölinjoja. Myös matkapuhelinverkko kärsi toimintahäiriöistä myrskyn takia. Henkilövahinkoja ei tiettävästi aiheutunut.
Vuoden 2010 hellekesä päättyi kaikkiaan neljään huomattavaan rajuilmaan: Asta- ja Veera-myrskyjen lisäksi tuhoa aiheuttivat myös Lahja- ja Sylvi-myrskyt.
Solow’n kasvumalli
Solow'n kasvumalli on taloustieteellinen malli taloudelliselle kasvulle. Se on yleisnimitys eksogeenisen kasvun malleille, joilla pyritään kuvaamaan pitkän aikavälin taloudellista kasvua. Mallia ovat kehittäneet useat taloustieteilijät, mutta merkittävimmän työn teki luultavasti Robert Solow, josta hänet palkittiin taloustieteen Nobelin palkinnolla.
Akilles Järvinen
Järvisen perheessä oli myös muita menestyneitä urheilijoita. Hänen isänsä oli olympiavoittaja Verner ”Isä” Järvinen, jonka kanssa Akilles ajautui välirikkoon alettuaan seurustella Annikki Saulin kanssa. Verner oli hävinnyt Lontoon olympialaisissa 1908 Annikin isälle Jalmari Saulille kuulantyönnössä. Akilles Järvisen nuorempi veli oli Matti Järvinen, keihäänheiton maailmanennätysmies ja olympiavoittaja. Hänen vanhempi veljensä Kalle Järvinen edusti Suomea olympialaisissa kuulantyönnössä. Veljeksistä vanhin, Yrjö Järvinen, oli keihäänheiton SM-pronssimitalisti.
Solow’n kasvumalli
Solow päätteli, että talouden kasvu perustuu pääoman kasvuun sekä työvoiman kasvuun toisin sanoen kansantalouden tuotantofunktio voidaan kirjoittaa muotoon. Tämä ei kuitenkaan ollut tarpeeksi pätevä teoria selittämään talouden kasvua, joten Solow lisäsi yhtälöön myös teknisen kehittymisen (ns. Solowin jäännöstermi) eli.
Akilles Järvinen
Järvinen menetti henkensä lento-onnettomuudessa Tampereella Pyry-harjoitushävittäjä PY-37:n syöksyttyä maahan 7. maaliskuuta 1943. Hän oli matkustajana kapteeni Erkki Pohjanheimon ohjaamalla koelennolla. Tapahtuman muistolaatta on Tampereen Koivistonkylässä.
Solow’n kasvumalli
Solowin kasvumallin toinen ydinidea ja samalla keskeinen ongelma on se, että tekninen kehitys (A) on eksogeeninen muuttuja ja se siirtyy kokonaisuutena talouskasvuun. Pääoman ja työn kasvu puolestaan vaikuttavat talouskasvuun ainoastaan näiden tulo-osuuksien suhteessa.
K = pääoma (saksan sanasta Kapital), L = työvoima (englannin sanasta labour), A = tekninen kehitys
Hypoksia
”Happihumala”
Happihumala on erittäin vaarallinen leikki. Se voi aiheuttaa aivohalvauksen tai kuoleman. Kaulan alueelle kohdistuva puristus on aina vaarallinen ja voi pysäyttää sydämen tai hengityksen. Happihumala voi myös laukaista epileptisen kohtauksen tai piilevä sydänvika voi oireilla. Tajunnan menetykseen liittyvä kaatuminen voi aiheuttaa loukkaantumisen.
Solow’n kasvumalli
Solow–Swan-malli
Perusmallissa oletetaan Cobb–Douglas-tuotantofunktio.
missä t on aika, on tuotannon joustavuus ja samalla myös pääomien suhde tuloihin ja Y(t) on kokonaistuotanto. A on työn tuottavuutta lisäävä tietämys tai teknologia (labour-Augmenting technology), joten AL on efektiivinen työpanos. Pääoma, työvoima ja tietämys ovat täydessä käytössä ja alkuarvot A(0), K(0), and L(0) on annettu. Työvoiman ja teknisen kehityksen kasvunopeudet ovat ulkosyntyisiä, n ja g, vastaavasti:
Efektiivinen työpanos A(t)L(t) kasvaa siis nopeudella (n+g). Pääoma kuitenkin kuluu ja vanhenee vakionopeudella \delta. Tuotannosta vain osa (cY(t), missä 0 < c < 1) kulutetaan, loppuosa (1-c) säästetään ja investoidaan:
missä s = (1-c) on vakioinen säästöaste ja \dot{K} tarkoittaa pääoman derivaattaa ajan suhteen.
Koska tuotantofunktiolle Y(K, AL) ei yleensä oleteta lainkaan skaalaetua, se voidaan kirjoittaa suhteessa efektiiviseen työpanokseen:
Mallin tärkein suure on pääomaintensiteetti k, pääoman suhde efektiiviseen työpanokseen. Malli kertoo sen kehittyvän ajan myötä seuraavasti:
Ensimmäinen termi on investointi efektiivistä työpanosta kohden. Toinen termi on "tasapainoinvestointi" (efektiivistä työpanosta kohden), joka riittää pitämään pääomaintensiteetin k vakiona. Yhtälöstä seuraa, että pääomaintensiteetti k(t) suppenee tasapainoarvoon k^*, joka määrittyy yhtälöstä (eli ):
Tällöin sekä pääoma K että efektiivinen työpanos AL kasvavat vauhdilla (n + g). Koska malli olettaa, että skaalaedut ovat nollassa, myös tuotanto Y kasvaa tuolla vauhdilla.
Solowin–Swanin malli siis ennustaa, että talous suppenee tasaisen kasvun tasapainoon riippumatta alkutilastaan. Tämä kasvunopeus on siis (n + g) ja kasvu työntekijää kohden on g, täysin teknisen kehityksen määräämä.
Seurauksia
Pitkän aikavälin kasvunopeus (n + g) määräytyy siis eksogeenisesti, mallin ulkopuolella. Tällaiset kasvumallit ennustavat yleensä kiinniottajan etua / konvergenssia: kohti tasapainokasvunopeutta.
Esimerkiksi Singaporella oli 40 %:n säästöaste vuosina 1960-1996 ja sen BKT kasvoi 5-6 % vuodessa. Keniassa säästöaste oli 15 % ja talouskasvu vain 1 %. Hyvin pitkällä aikavälillä kuitenkin tekninen kehitys tulee tärkeämmäksi kuin pääomien kertyminen.
Samuli Laiho
Samuli Laiho (s. 1969 Tampere ) on suomalainen säveltäjä, sanoittaja, kirjailija, tuottaja ja kitaristi.
Ura
Laiho on valmistunut 1998 teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulun musiikkiteatterikoulutusohjelman muusikkolinjalta. Hän on säveltänyt ja sanoittanut kymmeniä kotimaisia poplauluja. Samuli Edelmannille ja Sakari Kuosmaselle hän on tehnyt useita lauluja, Edelmannille esimerkiksi Kaikki tahtoo ja Kuosmaselle Pieni sydän. Lisäksi hän on kirjoittanut lauluja elokuviin (muun muassa Levottomat ja Rölli ja metsänhenki, Kahlekuningas, Vares- sarja ) Hän työskennellyt tuottajana muun muassa yhtyeille Kelpo Pojat, Solju, Soul Tattoo, sekä Hearthill. Laiho on säveltänyt musiikkia muun muassa musikaaleihin, elokuviin, näytelmiin. Esimerkiksi Astrid Lindgrenin kirjasta Veljeni Leijonamieli kertovaan näytelmään ja Dostojevskin teoksen Riivaajat sovitukseen Kansallisteatteriin. Muita muistettavia sävellyksiä syntyi näytelmään Myrsky, jota esitti Ryhmäteatteri Suomenlinnassa sekä Kansallisteatteriin, jossa Laiho on työskennellyt muusikko/säveltäjänä lukuisissa produktioissa jo vuosien ajan.
Samuli Laiho julkaisi toisen sooloalbumin Aamut kesällä 2014. Idea toisen sooloalbumin tekemiseen tuli Japanin matkoilta vuonna 2011, jolloin Japanissa oli tuhoisa maanjäristys. Aamut-albumin laulut käsittelevät keski-ikää ja vanhenemista, kaiken katoavaisuutta. Kolmas soololevy Rakastavaiset julkaistiin toukokuussa 2020.
Laihon ensimmäinen romaani Topliner julkaistiin helmikuussa 2018. Toinen romaani Lasiseinä julkaistiin huhtikuussa 2020.
Toukokuussa 2021 julkaistu jännitysromaani Sielun Palomies avasi Kuolemansynnit -nimisen sarjan. Sarjan toinen osa Joka Kalliolle Rakentaa ilmestyi keväällä 2023.
Yksityiselämä
Laihon vanhemmat ovat näyttelijä Pekka Laiho ja tanssija Eeva Laiho (k.). Hän on naimisissa ja hänellä on tytär ja poika. Hänen veljiään ovat Miro Laiho ja Marius Laiho
Shepard Fairey
thumb|Shepard Fairey vuonna 2011. Frank Shepard Fairey (s. 15. helmikuuta 1970 Charleston, Etelä-Carolina, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen kuvataiteilija, graafinen suunnittelija ja kuvittaja, jonka taiteen keskeisenä vaikuttajana on ollut rullalautailukulttuuri.
Fairey opiskeli Etelä-Carolinassa Charlestonissa yksityisessä Porter Gaud -koulussa ja Mt. Pleasantissa Wando High Schoolissa sekä Kaliforniassa Idyllwild School of Music and the Arts -lukiossa, josta valmistui 1988. Lukion jälkeen hän jatkoi opintojaan Rhode Islande School of Designissa, josta sai 1992 Bachelors of Arts in Illustration -tutkinnon. Opiskeluaikanaan Fairey perusti ensimmäisen yrityksensä Alternate Graphicsin, joka tuotti tarroja, t-paitoja, rullalautoja ja julisteita.
Faireyn teoksia on nykyisin esillä Smithsonian-museossa, Los Angeles County Museum of Artissa, Museum of Modern Artissa ja Victoria and Albert Museumissa.
thumb|left|180px|Faireyn suunnittelema Hope-juliste. Fairey nousi taiteellaan julkisen huomion kohteeksi Barack Obaman vuoden 2008 presidentinvaalikampanjan aikana, jota varten hän teki laajalle levinneen kampanja-aineiston ja erityisesti julisteen, jossa Obaman kasvojen alle oli kirjoitettu teksti ”HOPE”. Teos perustuu uutistoimisto AP:n välittämään valokuvaan, jonka on ottanut Mannie Garcia. Fairey itse nosti kuvan käytöstä oikeusjutun 2009 saadakseen päätöksen siitä, ettei kuvan käyttö loukkaa kuvaajan tekijänoikeutta. Vastakanteen nosti kuvan oikeuksien omistaja AP. Fairey ja AP pääsivät ennen tuomioistuinkäsittelyä sopimukseen, jonka sisällöstä julkistettiin ainoastaan, että AP ja Fairey ryhtyvät yhteistyöhön ja Fairey pyytää vastedes kuvien käytölle luvan. Hope-kuva on liitetty National Portrait Galleryn kokoelmiin.
Piikkimakrilli
Piikkimakrilli (Trachurus trachurus) on ahvenkaloihin kuuluva merikala, joka kasvaa tyypillisesti 22-senttiseksi ja voi suurimmillaan painaa jopa kaksi kiloa.
Piikkimakrilli on itäisen Atlantin rannikoiden lajia, jonka levinneisyys ulottuu Norjasta Etelä-Afrikkaan ja vähän Intian valtamerenkin puolelle. Se elää myös Välimeressä ja sitä tavataan Tanskan salmissa Juutinraumaan asti.
Aikuiset piikkimakrillit liikkuvat suurina parvina rannikonläheisillä hiekkapohjaisilla vesillä. Ne syövät kalaa, äyriäisiä ja mustekalaa. Länsi-Euroopassa on kaksi erillistä kutukantaa. Läntinen kanta lisääntyy keväällä Biskajanlahden ja Irlannin vesillä ja vaeltaa sitten pohjoiseen Norjan rannikolle ja Pohjanmeren pohjoisosaan. Pohjanmeren kanta taas kutee Pohjanmeren eteläosassa kesällä ja liikkuu Skagerrakin ja Kattegatin vesillä.
Kala on kaupallisesti merkittävä, sitä kaupataan tuoreena, savustettuna, pakastettuna ja purkitettuna. Piikkimakrillin kalastusta on harjoitettu etenkin Pohjois-Afrikan Atlantin rannikolla kuten Senegalissa. Välimerellä saaliit ovat pienentyneet ylikalastuksen takia, ja nuorten kalojen osuus saalista on huolestuttava.
Luettelo keskiajan säveltäjistä
Tämä on luettelo keskiajalla vaikuttaneista säveltäjistä.
Chupa Chups
Chupa Chups on espanjalainen makeisvalmistaja, jonka pääasiallinen tuote on tikkukaramellit. Yhtiön perusti Enric Bernat Barcelonassa vuonna 1958. Nimi Chupa Chups tulee espanjan kielen verbistä ”chupar”. Yhtiön nykyisenlaisen logon suunnitteli Salvador Dalí vuonna 1969.
Chupa Chups on ollut vuodesta 2006 lähtien alankomaalais-italialaisen Perfetti Van Mellen täysin omistama tytäryhtiö. Vuonna 2006 yhtiöllä oli 2 000 työntekijää ja sen liikevaihto oli 500 miljoonaa euroa.
Melanoplus spretus
Melanoplus spretus on sukupuuttoon kuollut heinäsirkkalaji, jota tavattiin Pohjois-Amerikassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Laji tunnettiin kulkusirkkana, joka muodosti valtavia parvia vielä 1800-luvulla, tuhosi viljelmiä ja aiheutti suuria taloudellisia vahinkoja. Lajin kanta romahti 1800-luvun lopulla, ja viimeinen elävä yksilö tavattiin vuonna 1902. Lajin häviämisen syystä ei ole varmuutta, mutta syyksi on epäilty sen lisääntymisalueiden tuhoamista.
Ulkonäkö ja koko
230px|pienoiskuva|vasen|Kaksi sirkkaa valokuvassa 1870-luvulta. Melanoplus spretus oli heinäsirkaksi suhteellisen pieni. Aikuisen sirkan koko oli 20–25 millimetriä. Lajin siivet ulottuivat sen takaruumiin yli ja sillä oli heinäsirkoille tyypilliset suuret takajalat.
Levinneisyys ja elinympäristö
Melanoplus spretus -lajia tavattiin Kalliovuorten itärinteillä Brittiläisen Kolumbian eteläiseltä metsäalueelta Montanan, Wyomingin, Idahon, sekä Etelä- ja Pohjois-Dakotan länsiosat käsittäneellä alueella. Joinakin vuosina parvet saattoivat levitä myös Manitobaan Kanadassa, sekä Minnesotaan, Kansasiin, Oklahomaan, Missouriin, Nebraskaan ja Coloradoon Yhdysvalloissa. Alue oli suurelta osin preeriaa, kunnes siirtolaiset alkoivat ottaa maata maatalouskäyttöön.
Parvet
Kulkusirkat viettävät suurimman osan ajasta tavallisten heinäsirkkojen tapaan, mutta ajoittain niiden kanta lisääntyy ja ne alkavat parveilla. Tässä niin sanotussa kulkusirkkavaiheessa sirkkojen väri muuttuu ja niiden siivet kasvavat. Vaiheen uskotaan käynnistyvän, kun sirkkojen kanta yhdellä alueella kasvaa liian suureksi. Melanoplus spretus -parvet kuuluvat todennäköisesti suurimpiin maaeläinten muodostamiin keskittymiin. Nebraskassa vuonna 1874 tai 1875 havaitun parven arvioitiin olleen 2 900 kilometriä pitkä ja 180 kilometriä leveä. Paikallisten asukkaiden mukaan parvi peitti auringon ja sen ohikulkuun kului viisi päivää. Joidenkin arvioiden mukaan parvessa oli 12 triljoonaa sirkkaa ja niiden yhteispaino oli arviolta 27 miljoonaa tonnia. Parvet aiheuttivat viljelijöille suuria taloudellisia tappioita. Vuosien 1873 ja 1877 välillä koettujen taloudellisten menetysten määräksi on arvioitu 200 miljoonaa dollaria.
Lisääntyminen
250px|pienoiskuva|Sirkan munintaa havainnollistava piirros. Laji lisääntyi kulkusirkkakausien ulkopuolella Wyomingin ja Montanan suojaisissa laaksoissa. Naaraat munivat munansa maaperään. Naarailla oli kaksi läppää ruumiinsa takaosassa, jolla ne kaivoivat maahan tunnelin, jonne ne laskivat munansa. Munien suojana oli tunnelin lisäksi vaahdosta kovettuva munapussi.
Häviäminen
Lajin häviämisen syystä ei ole varmuutta. Todennäköinen syy lajin häviämiselle on sen lisääntymisalueiden tuhoutuminen. Lajin naaraiden munima-alueet suojaisissa laaksoissa houkuttelivat siirtolaisia, jotka maata maanviljelykseen työstäessään käänsivät maata, jossa lajin munat kehittyivät. Karjaeläimet söivät puolestaan ravinteikkaan ruohikon. Siirtolaiset tappoivat majavia ja ruoppasivat vesiväyliä, mikä johti osaltaan tulvimiseen ja munien hukkumiseen. Siirtolaiset myös istuttivat suurille alueilla sinimailasta, jota sirkat eivät mielellään syöneet. Yhdeksi häviämiseen vaikuttaneista tekijöistä on myös ehdotettu Yhdysvaltojen itäosista levinneitä lintulajeja, jotka levisivät mantereen länsiosiin poppelipuuvyöhykkeiden kautta ja käyttivät ravinnokseen sirkkoja. Viimeinen elävä Melanoplus spretus löydettiin vuonna 1902. Lajin yksilöitä on kokoelmissa suhteellisen vähän, sillä sirkan nopeaan romahdukseen ei uskottu ja sen aikanaan suuri määrä ei tehnyt siitä houkuttelevaa keräilykohdetta.
10. kesäkuuta
10. kesäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 161. päivä (162. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 204 päivää.
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 9. kesäkuuta, 11. kesäkuuta
Mari
Mari tarkoittaa seuraavia:
Lähteet
مريم بنت عمران
Netta
Netta on Anetta-nimestä johdettu naisen etunimi. Nettaa käytetään myös Agnesin lempinimenä. Netan nimipäivä on ollut suomalaisessa kalenterissa Aunen nimipäivänä, 21. tammikuuta vuodesta 2005.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Netta on annettu Suomessa noin 2610 henkilölle.
Pohang
Pohang (, hanja 浦項市) on satamakaupunki Japaninmeren rannalla Etelä-Korean Pohjois-Gyeongsangin maakunnassa. Se sijaitsee linnuntietä 96 kilometriä suurkaupunki Busanista pohjoiseen ja 272 kilometriä Soulista kaakkoon.
Kaupungiksi se nimitettiin 15.8.1949. Vuonna 2016 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 516 775.
Kaupungissa toimii myös Pohangin lentoasema.
UK-puisto–Sompio–Kemihaara
UK-puisto-Sompio-Kemihaara on Natura 2000 -alue ja se koostuu Urho Kekkosen kansallispuistosta, Sompion luonnonpuistosta ja Kemihaaran erämaa-alueesta. Lintudirektiivin ja luontodirektiivin nojalla suojeltujen lajien lisäksi alueella on myös muita huomionarvoisia lajeja, kuten susia ja ilveksiä.
Lehtikalat
Lehtikalat (Pterophyllum) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen luetaan seuraavat kolme Etelä-Amerikassa tavattavaa kalalajia:
Spion Kopin taistelu
Spion Kopin taistelu oli toisen buurisodan aikana 23.–24. tammikuuta 1900 käyty taistelu buurien ja brittien välillä Spion Kopin kukkulalla Natalissa nykyisessä Etelä-Afrikassa. Britit olivat yrittäneet murtaa buurien piiritysrengasta Ladysmithin kaupungin ympärillä ja saarron murtaminen edellytti Tugelajoen ylitystä. Joen pohjoispuolella oli buurien puolustusasemat, joihin Spion Kopin kukkula lukeutui.
Tausta
thumb|vasen|Spion Kop nykyisin. thumb|vasen|Spion Kopin huippuja piirroksessa. Britit olivat kärsineet huomattavan tappion buureille Colenson taistelussa 15. joulukuuta ja tuolloin Etelä-Afrikan brittijoukkoja komentanut kenraali Redvers Buller oli alennettu Natalin brittijoukkojen komentoon. Colenson taistelu käytiin Ladysmithin piirityksen murtamiseksi, mutta yritys tyrehtyi Colensossa. Bullerin alkuperäisenä suunnitelmana oli ylittää Tugelajoki joen ylävirrassa, eikä Colenson kohdalla, kuten tappiollisessa taistelussa oli käynyt. Hän saattoi yrittää suunntielmaansa uudelleen, kun Natalin joukkoja vahvistettiin kenraaliluutnantti Charles Warrenin komentamalla 5. divisioonalla tammikuussa 1900.
Bullerin komennossa hyökkäyksen aikaan oli lopulta viisi jalkaväkiprikaatia, yksi ratsuväkiprikaati, kahdeksan tykistöpatteria, kymmenen laivastotykkiä, sekä sotajoukkoa tukevia joukkoja. Britit ylittivät Tugelajoen Potgieter’s Drift -nimisellä kohdalla Colensosta joen ylävirtaan. Joen ylittäneet britit saapuivat Brakfonteinissa joen pohjoispuolen kukkuloiden juurelle. Kukkuloilla oli kenraali Louis Bothan komentamien noin 7 000:n buurin puolustusasemat. Buller päätti lähettää Warrenin mukana 13 000 miestä ja 36 tykkiä ylittämään Tugelaa toiselta kohdalta pohjoisesta Trikhardts Drift -nimiseltä kohdalta, josta Warren hyökkäsi Spion Kopin kautta länteen ja uhkaisi buurien selustaa. Buller hyökkäisi omien 8 000:n sotilaansa ja 22:n tykin kanssa Warrenin saavutettua tavoitteensa.
Warren eteni hitaasti. Trikhardts Drift ylitettiin 17. tammikuuta, ja 23. tammikuuta Buller määräsi Warrenin hyökkäämään Spion Kopin kukkulaa vastaan. Spion Kop hallitsi tietä kohti Ladysmithin kaupunkia ja oli buurien puolustuslinjan avainasema. Warren päätti toteuttaa hyökkäyksen yöllä. Spion Kopille hyökkääviin joukkoihin kuului 2 000 miestä kenraalimajuri Edward Woodgaten alaisuudessa, 200 ratsuväen miestä everstiluutnantti Alec Thorneycroftin alaisuudessa, sekä taistelupioneereja. Joukot alkoivat edetä Three Tree Hill -nimiseltä kukkulalta kohti Spion Kopia muutaman kilometrin päässä pohjoisessa 23. tammikuuta kello 20.30.
Taistelu
thumb|vasen|Kuolleita brittisotilaita juoksuhaudoissaan. thumb|Kuollut buurien tarkka-ampuja. Reitti Spion Kopille oli kivinen ja sää oli sumuinen. Hitaan etenemisen jälkeen britit saavuttivat kuitenkin Spion Kopin huipun. Kukkulalla käytiin lyhyt kahakka buurien muutaman vartiomiehen kanssa. Britit valtasivat kukkulan heidän tehtyään kymmenen brittisotilaan hengen vaatineen rynnäkön pistimin. Valtauksen jälkeen britit alkoivat kaivaa huipulle juoksuhautoja.
Buurit vaativat brittejä antautumaan. Woodgate oli tällä välin saanut surmansa ja johdossa oli Alec Thorneycroft, joka kieltäytyi antautumasta. Sen sijaan hän veti joukkonsa juoksuhaudoista taaemmas kivikon taakse. Tällä välin Warren oli lähettänyt apujoukkoja Spion Kopille. Ne saapuivat paikalle Thorneycroftin juuri vedettyä joukkonsa uusiin asemiin. Britit toteuttivat rynnäkön pistimin ja valtasivat takaisin juoksuhautansa. He vakiinnuttivat asemansa keskipäivään mennessä. Buurit päättivät vetäytyä yöllä hämärän suojassa. Toisaalta myös Thorneycroft antoi vetäytymiskäskyn, sillä hänellä ei tässä vaiheessa ollut yhteyttä Warreniin.
Seuraukset
thumb|Juoksuhautoihin haudattujen brittisotilaiden muistomerkki. Brittien virallisten lukujen mukaan he menettivät taistelun aikana 322 miestä kaatuneina, 585 haavoittuneina ja 300 vankeina. Ei ole täysin selvää, miten luotettavana lukuja voi pitää. Brittien kokonaistappioiden on arvioitu myös olleen noin 1 500. Brittien juoksuhautojen kuvailtiin täyttyneen kuolleiden sotilaiden ruumiilla. Buurien tappiot kaatuneina olivat todennäköisesti yli 150 ja yhteensä 335. Buurit palasivat Spion Kopille aamulla 25. tammikuuta ja heidän hämmästyksekseen he löysivät vain brittien hylkäämät asemat. Taistelu merkitsi lopulta brittien tappiota ja Ladysmithin piirityksen jatkumista.
Tarmo Koivuranta
Tarmo Koivuranta (s. 3. huhtikuuta 1980 Kolari) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa Tornion Palloa. Hänen pelipaikkansa on puolustavana keskikenttäpelaaja.
Torniossa pelatessaan kauden 2004 lopulla hän loukkaantui niin, että kausi 2005 meni kuntoutuessa leikkauksesta. Koivuranta tunnetaan taitavana erikoistilanteiden antajana ja vahvana joukkuepelaajana, joka antaa kaikkensa illasta toiseen. AC Oulun kannattajaryhmä Sinitähdet valitsi Koivurannan Veikkausliigakaudella 2007 vuoden taistelijaksi. Hän on voittanut FC Hakan paidassa hopeaa veikkausliigakaudella 2003 ja Pronssia veikkausliigakaudella 2002.Lisäksi palkintokaapista löytyy Suomen cupin voitto vuodelta 2002 FC Hakan riveistä.
Tarmo Koivuranta siirtyi kaudeksi 2011 kotiseudulleen Joensuuhun JIPPOn riveihin, jossa hän teki jatkosopimuksen kausille 2012-2013. Sen jälkeen Koivuranta pelasi Kakkosta AC Kajaanissa kauden 2014 ja TP-47:ssä kauden 2015.
Aktiiviuransa jälkeen Koivuranta siirtyi pelaajauransa jälkeen siviilitöiden ohella valmennustehtäviin Tornion Pallo -47:n junioreihin. Hän on suorittanut UEFA B-valmentajatutkinnon valmennustehtävien hoitamiseksi.
Viivakirjoahven
Viivakirjoahven (Mesonauta festivus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä tavataan luonnossa Etelä-Amerikassa Boliviassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Perussa. Sitä voidaan pitää akvaariossa.
Villinä viivakirjoahvenen havaittu enimmäispituus on 12,1 senttimetriä. Suurin luonnossa tavattu paino on 97.41 grammaa. Akvaario-olosuhteissa se on tavallisesti 15 senttimetrin mittainen. Viivakirjoahvenen sukupuoli on vaikea määrittää, vaikkakin joskus koirailla on pidentynyt selkäevä. Tavallisesti viivakirjoahven elää noin 10-vuotiaaksi.
Viivakirjoahvenille sopii runsaskasvinen akvaario, jossa on kestäviä kasveja kuten vallisnerioita ja melalehtiä.
Satakieli (ooppera)
Satakieli on Igor Stravinskyn varhaiskauden aikana säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Sen libretto perustuu Hans Christian Andersenin satuun ja on säveltäjän ja Stepan Mitussovin kirjoittama. Stravinsky aloitti oopperan säveltämisen vuonna 1908, mutta se jäi sivuun useiksi vuosiksi ja valmistui lopulta vasta vuonna 1914. Oopperan ensi-ilta oli Théâtre National de l’Opérassa Pariisissa 26. toukokuuta 1914.
Kurt Nyholm
Kurt Rainer Nyholm (17. kesäkuuta 1932 Munsala – 26. joulukuuta 1996 Turku ) oli suomalainen kielentutkija ja professori. Hän oli vuodesta 1971 Åbo Akademin germaanisen filologian professori ja 1975–1978 rehtori. Hän tutki keskiyläsaksan kieltä ja tyyliä. Hän väitteli vuonna 1964 Graalin tarinasta. keskiajan tutkimuksen ohella hän tutki myös nykykirjallisuutta tyylin näkökulmasta.
8,8 cm FlaK 18
thumb|275px|88 ItK 37 RMB varustettuna Sonderanhänger 202-ajolaitteilla [[Ilmatorjuntamuseossa Tuusulan Hyrylässä ]] thumb|275px|Saksalainen 88 mm ilmatorjuntatykki tuliasemassa. Putkeen maalatut renkaat kertovat patterin yhdestätoista alasampumasta viholliskoneesta. 8,8 cm FlaK 18 oli saksalainen ilmatorjuntakanuuna, joka palveli enimmäkseen toisessa maailmansodassa. 8,8 cm FlaK ei ollut yksi tykkimalli, vaan sarja ilmatorjuntatykkejä, jotka oli nimetty mallinumeroilla 18, 36 ja 37. Tykin Flak 37 -malli palveli Suomen ilmatorjunta- ja rannikkotykistössä nimellä 88 ItK 37 RMB.
Suunnittelu ja mallit
Tulikasteensa 8,8 cm Flak 18 sai Espanjan sisällissodassa, jossa saksalaisten Legion Condorilla oli jonkin verran näitä tykkejä käytössään. 8,8 cm FlaK 18 osoittautui pian parhaaksi saksalaisten ilmatorjuntatykeistä, ja myös erinomaiseksi panssariajoneuvojen tuhoamiseen pitkän matkan päästä. Tykin suuri massa merkitsi kuitenkin sitä, että sen vetämiseen tarvittiin raskas ajoneuvo. Panssaroimattomasta Sd. Kfz. 7 -puolitelatraktorista tuli suosittu vetäjä. Kokemusten perusteella 8,8 cm FlaK 18:sta tehtiin parannettu malli, Flak 36, jossa useiden osien valmistusmenetelmät olivat aiempaa paremmin massatuotantoon sopivia. Tykissä oli myös uusi sisusputki, jotta putken kuluessa ei tarvinnut välttämättä vaihtaa koko putkea, vaan ainoastaan sisusputken kuluneet osat. Lisäksi lavettiin tehtiin pieniä muutoksia. Tästä versiosta kehitettiin 1940-luvun alussa saksalaisen raskaan Tiger-panssarivaunun 88 mm KwK 36 L/56 panssarivaunukanuuna. Flak 36:sta seuraava ja viimeinen malli oli Flak 37. Tässä mallissa tärkeimpänä erona oli Flak 36:een se että ampuma-arvojen välittämiseen käytetty välitinjärjestelmä oli vaihdettu uuteen, parempaan malliin nimeltä Übertragungsgerät 37. Tykin kaikki kolme eri versiota käyttivät samoja ampumatarvikkeita ja niiden osat, putkia myöten, olivat pääsääntöisesti keskenään vaihtokelpoisia. Koska asetta käytettiin sodan aikana hyvin usein myös pinta-ammuntaan, alettiin kaikkiin tykin eri versioihin asentaa suojakilpiä. Jo mainittujen mallien lisäksi Flak 37:n lavetille valmistettiin tilapäisratkaisuna vähäisiä määriä 8,8 cm Flak 41:n 74 kaliiperia pitkällä putkella varustettua versiota nimeltä 8,8 cm Flak 37/41. Tämä ase käytti kuitenkin erilaisia, pidempihylsyisiä ja tehokkaampia ampumatarvikkeita.
Vuonna 1943 malliversion 36 hinta oli 31 750 Reichsmarkia, vaatien 4 500 miestyötuntia. Vertailun vuoksi voidaan mainita, että 3,7 cm Flak 18 -sarjan kevyet IT-kanuunan maksoivat samaan aikaan 24 000 Reichsmarkia ja 10,5 cm Flak 38 -sarjan raskaat IT-kanuunat 75 000 Reichsmarkia.
Tekniset ominaisuudet
Tykin putken pituus oli 4 930 millimetriä eli 56 kaliiperia. Hylsyn pituus oli 571 millimetriä. Tykin suurin torjuntakorkeus oli 10 500 metriä ja suurin ampumaetäisyys pintaan 14 800 metriä. Tykissä oli puoliautomaattinen kiilalukko, eli hylsy poistui automaattisesti laukauksen jälkeen lukon jäädessä auki. Työnnettäessä uusi laukaus putkeen, lukko sulkeutui automaattisesti ja jäi vireeseen. Ainakin vielä FlaK 36 -mallin tykeissä oli lukonkehyksen vasemmalle puolelle kiinnitetty jousitoiminen puoliautomaattinen lataussillalla varustettu latauslaite joka työnsi laukauksen putkeen. Latauslaite siltoineen kuitenkin poistettiin useimmista tykeistä kentällä, sillä se oli epäluotettava, ja käsin lataamalla päästiin suurempaan tulinopeuteen. Teoreettinen tulinopeus oli 15–20 laukausta minuutissa ja käytännön maksimitulinopeus 12 laukausta minuutissa. Aseessa käytettiin iskunallilla varustettua patruunalaukausta ja sille oli olemassa lukuisia erilaisia ampumatarvikkeita, esimerkiksi sirpale-, panssari- ja ontelokranaatteja sekä valoammuksia. Jokaisesta ampumatarviketyypistä oli tyypillisesti lisäksi eri versioita. Tulitettaessa ilmamaaleja, tavallisin ampumatarvike oli mekaanisella aikasytyttimellä varustettu sirpalekranaattilaukaus.
Lavetti oli tyypiltään nelihaarainen ristilavetti, jonka kaksi sivuille osoittavaa lavettihaaraa voitiin taittaa pystyyn marssin ajaksi. Tykkiä oli mahdollista kääntää kaksi täyttä kierrosta samaan suuntaan, eli sivusuuntausala oli 720 astetta ja maksimikoro 85 astetta. Ajolaitteisto koostui kahdesta erillisestä, erittäin nopeasti irrotettavissa olevasta yksiakselisesta osasta, jotka kiinnitettiin eteen- ja taaksepäin osoittaviin lavettihaaroihin. Ajolaitteistoa oli kahta hyvin samankaltaista mallia, joista ensimmäinen malli oli Sonderanhänger 201 ja uudempi, paranneltu versio Sonderanhänger 202. Marssipaino Sonderanhänger 201-ajolaitteistolla 7 000 kg ja Sonderanhänger 202:lla 8 200 kg, tuliasemapainon ollessa ajolaitteistosta riippumatta 5 000 kg.
Käyttö ilmatorjunnassa
Tykkien suuntaaminen ja ammunta perustui patterin keskuslaskimen antamiin, kullekin tykille erikseen laskettuihin ampuma-arvoihin, jotka välitettiin sähköisellä välitinlaitteistolla kaapeleita pitkin jokaiselle tykille. Tykit eivät kuitenkaan olleet moottorisuunnattuja, vaan ne suunnattiin käsin välitinlaitteen välittämien arvojen mukaisesti. Välitinlaitteella saatiin myös keskuslaskimen määrittämät tiedot tarvittavasta aikasytyttimen viiveestä, ja käsketty viive asetettiin jokaisen tykin omalla mekaanisella aikautuskoneella kranaatteihin. Tykillä oli myös oma melko alkeellinen ilmatorjuntatähtäimensä jota ei juurikaan käytetty, sillä ammunta tapahtui käytännössä aina yksinomaan laskimelta tulevien arvojen mukaisesti. Ilmatorjunnassa 8,8 cm FlaKin vedettäviä malleja käytettiin liikkuvissa pattereissa ja kiinteätä versiota kiinteissä tuliasemissa. Strategisia pommituksia vastaan tykit järjestettiin suuriin pattereihin, joita liikutettiin harvoin. Elokuussa 1944 Saksan vahvuudessa oli 10 704 kapplaletta Flak 18, 36 ja 37 -tykkiä, suurin osa ilmatorjuntakäytössä.
thumb|200px|8,8 cm Flak 18,36 ja 37 -tykeissä pinta-ammuntaan käytetyn Z.F. 20E -mallisen suora-ammuntatähtäimen näkökenttä
Käyttö pinta-ammunnassa
Ranskan valtauksen aikana keväällä 1940 8,8 cm FlaKia jouduttiin käyttämään toistuvasti panssarintorjuntaan ranskalaisten ja brittien raskaita panssarivaunuja vastaan, joihin muut aseet eivät tehonneet. Panssarintorjuntakäyttö yleistyi edelleen Pohjois-Afrikan ja Neuvostoliiton rintamilla. Yleisimmät panssarintorjuntaan käytetyt ammukset olivat 8,8 cm Panzergranate ja 8,8 cm Panzergranate 39 -panssarikranaatit, joista viimeksi mainittu oli uudempi ja sillä oli hieman parempi läpäisykyky. Panssarikranaatit pystyivät kumpikin lävistämään hyvinkin yli 100 millimetriä panssaria 1 000 metrin etäisyydeltä, mikä oli muille aseille saavuttamaton määrä sodan alkuvuosina ja riittävä kaikkia paitsi parhaiten panssaroituja vaunuja vastaan vielä vuonna 1945. Panssarikranaateilla voitiin tuhota myös vihollisen kantalinnoitettuja asemia. Panssarintorjunnassa 8,8 cm FlaKin suuresta painosta johtuva kömpelyys, korkea profiili ja huono miehistön suoja, tykkiin pinta-ammuntakäyttöä silmällä pitäen lisätystä kilvestä huolimatta, olivat kuitenkin ongelmallisia. Panssarintorjunnan lisäksi tykkiä käytettiin omien maajoukkojen taistelun tukemiseen suora-ammuntana sirpalekranaateilla.
Tykit Suomessa
8,8 cm FlaK 37:ää ostettiin Suomeen 90 kappaletta vuosina 1943–1944. Ne palvelivat jatkosodassa Suomen tärkeimpien kaupunkien ilmapuolustuksessa. Suomessa oli Flak 37:stä kaksi eri mallia, jotka erosivat toisistaan ainoastaan alalavetin osalta. Ensimmäisessä, Saksassa yleisemmässä, mutta Suomessa harvinaisemmassa versiossa oli tavanomainen ristilavetti ja Sonderanhänger 202 -ajolaitteisto. Tämä malli tunnettiin Suomessa nimellä 88 ItK 37 RMB (88 millimetrin ilmatorjuntakanuuna vuodelta 1937 mallia Rheinmetall-Borsig).
Varusmiehet antoivat sille tehtaanmerkistä RMB juontuvan lempinimen Rämäpää.
Toisessa, Suomessa yleisemmässä mallissa ei ollut lainkaan ajolaitteistoa tai lavettihaaroja, sillä se oli suunniteltu yksinomaan kiinteitä ilmatorjuntapattereita varten ja kiinnitettiin pulttaamalla aluskartiostaan suoraan alustaansa. Suomessa tämän mallin nimitys oli 88 ItK 37 RMBK (kiinteä). Suomen ilmatorjunnan aseistuksesta ne poistettiin 1977 ja ne muunnettiin rannikkotykistön käyttöön rannikkotykkinä. Ne poistettiin palveluskäytöstä 2000-vuosikymmenen alussa.
Seuraaja
Saksalaisten tavoitteena oli korvata 8,8 cm FlaK 18 -sarjan tykit uudella pitkäputkisemmalla ja tehokkaammalla Rheinmetall-Borsigin suunnittelua olevalla 8,8 cm Flak 41 -tykillä. Tavoitteeseen ei kuitenkaan koskaan päästy, muun muassa Flak 41 -kaluston kanssa ilmenneiden ongelmien vuoksi.
Siitä käytettiin myös nimeä PaK 44.
Kepler-62 f
Kepler-62 f on eksoplaneetta Lyyran tähdistössä, noin 1200 valovuoden päässä Maasta. Eksoplaneetta löydettiin vuonna 2013. Kepler-62 f on niin sanottu supermaa, ja se sijaitsee emotähtensä elinkelpoisella vyöhykkeellä. Kepler-62 f on noin 40 prosenttia suurempi kuin Maa, ja planeetan kiertoaika tähtensä ympäri on 267 vuorokautta.
Triakontaani
pienoiskuva|Triakontaanin rakenne Triakontaani eli n-triakontaani (C30H62) on 30-hiilinen suoraketjuinen alkaani, jossa kaikki hiilet ovat sitoutuneet toisiinsa yksinkertaisella sidoksella. Se on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan kiinteää. Triakontaanin rakennekaava on CH3(CH2)28CH3, moolimassa 422,826 g/mol, sulamispiste 65,9 °C, kiehumispiste 451 °C, tiheys 0,8097 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 638-68-6. Triakontaani ei käytännössä liukene veteen, mutta liukenee hieman etanoliin ja hyvin bentseeniin.
Yhdistettä esiintyy kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Baltatševon piiri
Baltatševon eli Baltasin piiri on hallintopiiri Baškortostanissa. Piirin hallinnollinen keskus on Starobaltatševon kylä, joka sijaitsee 220 kilometriä pääkaupungista Ufasta. Piiri on perustettu vuonna 1930 ja siihen kuuluu 17 kylähallintoaluetta. Piirin pinta-ala on 1 592 km².
Baltasin piirissä oli 24 900 asukasta vuonna 1995 ja asukastiheys oli 16 asukasta/km². Suurimmat etniset ryhmät ovat tataarit, baškiirit ja marit.
Feeniläisyys
Feeniläisyys oli nimitys varsinkin 1860-luvulla Irlannissa, Isossa-Britanniassa sekä Yhdysvalloissa amerikanirlantilaisten keskuudessa toimineille vallankumouksellisille salaseuroille, jotka tavoittelivat Irlannin itsenäisyyttä ja muuttamista tasavallaksi. Näiden järjestöjen jäseniä kutsuttiin feeniläisiksi (fenian). Liike sai nimensä mytologisen Finn mac Cumhaillin johtamasta soturijoukosta, joka tunnetaan nimellä Fianna. Keskeiset järjestöt olivat Irlannissa toiminut Irlannin tasavaltalaisveljeskunta (Irish Republican Brotherhood, IRB) ja Yhdysvalloissa toiminut feeniläisveljeskunta (Fenian Brotherhood), jotka molemmat perustettiin 1858. IRB:n perusti Irlannissa James Stephens ja feeniläisveljeskunnan New Yorkissa John O’Mahony. He olivat entisiä Nuori Irlanti -liikkeen kannattajia, jotka olivat joutuneet pakenemaan Irlannista vuoden 1848 epäonnistuneen kapinan jälkeen ja tutustuneet toisiinsa Pariisissa. He perustivat organisaationsa samaan aikaan Atlantin vastakkaisille puolilla yhteisestä sopimuksesta, O’Mahonyn toimiessa aloitteentekijänä.
Irlannissa feeniläisyyden johtava äänitorvi oli The Irish People -niminen lehti. Vuonna 1865 neljä feeniläisten johtajaa, Charles Joseph Kickham, John O’Leary, Thomas Clarke Luby ja Jeremiah O’Donovan Rossa tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin maanpetoksellisten asiakirjojen julkaisemisesta. Tämän jälkeen Irlannin feeniläiset ryhtyivät suunnittelemaan kansannousua, jota varten kerättiin rahoitusta Yhdysvalloista. Maaliskuussa 1867 käynnistynyt kapina kukistettiin nopeasti. Pelko levottomuuksista Irlannissa sai kuitenkin liberaalin pääministerin William Gladstonen käynnistämään vuonna 1869 Irlantiin kohdistuneen uudistuspolitiikan. Osa feeniläisistä ryhtyi myöhemmin tukemaan rauhanomaista kamppailua Irlannin itsehallinnon eli home rulen puolesta. Alkuperäinen feeniläisliike kuihtui Irlannissa 1870-luvulla, mutta Irlannin tasavaltalaisveljeskunnan nimeä käytettiin sen jälkeenkin. Uusi IRB oli myös vuoden 1916 pääsiäiskapinan suunnittelun takana. Liike hajosi lopullisesti Irlannin sisällissotaan 1920-luvun alussa.
Teófila Martínez
Teófila Martínez Saiz (s. 5. tammikuuta 1948) on espanjalainen kansanpuolueen poliitikko ja edustajainhuoneen jäsen.
Martínez toimi Cádizin pormestarina vuosina 1995–2015 ja alueellisen Andalusian kansanpuolueen (Partido Popular Andaluz) puheenjohtajana vuosina 2000–2004. Hän oli senaatin jäsen vuosina 2000–2008.
Koulutukseltaan Martínez on tekninen arkkitehti.
Layne Staley
Layne Thomas Staley (syntymänimeltään Layne Rutherford Staley, 22. elokuuta 1967 – 5. huhtikuuta 2002) oli yhdysvaltalainen muusikko, joka on tunnettu parhaiten rock- ja metallimusiikkia soittavan Alice in Chains -yhtyeen alkuperäisenä laulajana ja lauluntekijänä. Staley yhtyeineen nousi kansainväliseen kuuluisuuteen 1990-luvun alussa osana Seattlen kaupungista alkunsa saaneen grunge-tyylilajin kasvatettua suosiotaan. Staleyn on usein sanottu olevan eräs sukupolvensa suurimmista laulajista ja keulakuvista, ja moni myöhempi laulaja on nimennyt Staleyn musiikilliseksi esikuvakseen.
Staleyn, jolla oli tenorin ääniala, omalaatuinen ja helposti tunnistettava laulutyyli ja -ääni, sekä hänen ja kitaristi Jerry Cantrellin yhdessä laulamat harmoniat muodostivat olennaisen osan Alice in Chainsin soundista. Laulunsa lisäksi Staley oli tunnettu synkistä sanoituksistaan. Staley vaikutti 1990-luvulla Alice in Chainsin lisäksi myös superyhtyeissä Mad Season ja Class of ’99. 1980-luvulla hänen yhtyeitään olivat Alice in Chainsin perustamista edeltäneet glam metal -yhtyeet Sleze ja Alice N’ Chains.
Staley esiintyi viimeisen kerran Alice in Chainsin laulajana julkisuudessa vuonna 1996. Hän pysytteli viimeisinä vuosinaan poissa julkisuudesta, ja teki viimeiset levytyksensä vuonna 1999. Staley kärsi lähes koko aikuisikänsä vakavasta masennuksesta sekä pahenevista alkoholi- ja huumeongelmista. Hän kuoli 34-vuotiaana heroiinin ja kokaiinin yliannostukseen vuonna 2002.
Nuoruus
Layne Rutherford Staley syntyi Kirklandissa, Washingtonin osavaltiossa 22. elokuuta 1967. Hänen isänsä on Phillip Blair ”Phil” Staley ja äiti Nancy Elizabeth Staley (omaa sukua Layne). Kun Staley oli seitsemän, hänen vanhempansa erosivat. Eron on sanottu vaikuttaneen merkittävästi myös hänen myöhempään elämäänsä. Staleyn kasvattivat eron jälkeen hänen äitinsä Nancy ja isäpuoli Jim Elmer, ja aloittaessaan lukio-opintonsa myös Laynen sukunimi oli hetkellisesti Elmer.
Staley kasvatettiin kristillisen tieteen oppien mukaisesti. Aikuisena hän kuitenkin suhtautui uskontoon kielteisesti. Vuonna 1991 Staley sanoi haastattelussa:
Staley ei pitänyt toisesta etunimestään ja suuttui joka kerta, kun joku kutsui häntä Rutherfordiksi. Teini-iässä hän muutti toiseksi etunimekseen Thomas, Mötley Crüe -yhtyeen rumpali Tommy Leen mukaan.
Uran alkuvaiheet
Ennen Alice In Chains -yhtyeen muodostumista Staley esiintyi useissa Seattlen underground-yhtyeissä, tosin silloin vielä rumpalina, joka lauloi toisinaan. Hänellä oli muun muassa yhtye nimeltä Alice N' Chains, josta Alice In Chains myöhemmin sai nimensä. Vuonna 1987 Staley sitten tapasi Jerry Cantrellin eräissä juhlissa Seattlessa. Miesten kemiat sopivat yhteen ja he päättivät perustaa yhtyeen, johon myöhemmin liittyivät mukaan rumpali Sean Kinney ja basisti Mike Starr (joka vuonna 1993 vaihtui Mike Ineziin). Staleysta tuli yhtyeen laulaja. Hän myös sanoitti monia biisejä sekä teki kokonaan sellaiset kappaleet kuten "Angry Chair" ja "Hate To Feel" albumille Dirt ja "Head Creeps" albumille Alice in Chains.
Alice in Chainsin menestys ja huumeriippuvuus
Alice in Chains julkaisi esikoisalbuminsa Facelift vuoden 1990 elokuussa. Albumin single, Staleyn sanoittama ”Man in the Box” oli yksi ensimmäisistä kappaleista, jolla Staley keräsi tunnustusta lauluäänestään. Kappale muodostui hitiksi, ja Facelift-albumi on saavuttanut Yhdysvalloissa kaksinkertaisen platinalevyn rajan. Yhtye aloitti albumin myötä kaksi vuotta kestäneen kiertueen, ennen kuin se julkaisi vuonna 1992 toisen EP-levynsä Sap.
Facelift-albumia seuranneella kiertueella huumeet tulivat mukaan Staleyn elämään, ja hän tuli nopeasti riippuvaiseksi. Hän hakeutui vieroitushoitoon, joka kuitenkin keskeytyi vuonna 1992 yhtyeen aloittaessa toisen albuminsa Dirt levyttämisen. Staleyn huumeriippuvuus paheni tällöin entisestään.
Vuonna 1994 Alice in Chains julkaisi uransa toisen EP-levyn Jar of Flies. EP debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan ykkösenä, ollen yhtyeen uran ensimmäinen suoraan listaykköseksi noussut julkaisu. Muu yhtye oli kuitenkin huomannut Jar of Fliesin tekemisen aikana Staleyn terveydentilan heikenneen, ja näin ollen yhtye joutui jättämään EP:n julkaisun jälkeiselle ajalle suunnitellun kiertueen tekemättä. Samana vuonna Staley meni jälleen vieroitushoitoon. Hän liittyi mukaan myös superyhtyeeseen Mad Season, joka julkaisi vuonna 1995 studioalbumin Above ja konsertoi muutamia kertoja.
Alice in Chainsin viettämän tauon aikana tieto Staleyn huumeriippuvaisuudesta noteerattiin lehdistön ja yhtyeen fanien keskuudessa aiempaa suuremmin, lähinnä Staleyn ulkonäössä huumeidenkäytön seurauksena tapahtuneiden muutosten takia.
Alice in Chains kokosi rivinsä vuoden 1995 keväällä levyttääkseen kolmannen studioalbuminsa Alice in Chains, joka julkaistiin vuoden 1995 marraskuussa. Albumi debytoi listaykkösenä Yhdysvalloissa, ja on sittemmin ylittänyt kaksinkertaisen platinalevyn rajan. Yhtyeen aiemmasta tuotannosta poiketen Staley kirjoitti valtaosan albumin sanoituksista yksin. Staleyn huumeriippuvuus loi kuitenkin paljon jännitteitä yhtyeen sisälle, eikä yhtye onnistunut myöskään tekemään kolmannen albuminsa tiimoilta täyttä kiertuetta Staleyn ongelmien takia.
Eräs Staleyn uran viimeisistä konserteista Alice in Chainsin kanssa tapahtui Music Televisionin suositussa televisio-ohjelmassa MTV Unplugged. Yhtye konsertoi tuolloin New Yorkissa 10. huhtikuuta 1996 ja esitti akustisia versioita kappaleistaan. Konsertti oli ensimmäinen Alice in Chainsille kahteen ja puoleen vuoteen. Yhtye julkaisi esityksensä myös livealbumina ja konserttivideona Unplugged vuoden 1996 heinäkuussa. Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan kolmannelle sijalle, ja se on ylittänyt Yhdysvalloissa platinalevyn rajan. Konsertin videotallenne on ylittänyt kultalevyn rajan.
Viimeisen kerran Staley konsertoi Alice in Chainsin kanssa 3. heinäkuuta 1996 Kansas Cityssa. Alice in Chains soitti tuolloin lämmittelijänä Kiss-yhtyeen Alive/Worldwide Tour -kiertueella.
Uran jälkipuoli, erakoituminen ja viimeiset elinvuodet (1997–2002)
Vuoden 1997 helmikuussa Staley osallistui muiden Alice in Chainsin jäsenten kanssa Grammy-gaalaan, sillä yhtye oli ehdokas parhaan hard rock -esityksen Grammy-palkinnon saajaksi kappaleellaan ”Again”. Myöhemmin vuoden 1997 huhtikuussa Staley osti Seattlesta itselleen uuden asunnon, johon Alice in Chainsin kolmannen albumin tuottanut Toby Wright pystytti äänitysstudion.
Vuonna 1998 liikkui paljon huhuja, joiden mukaan Staley ei juurikaan poistunut asunnostaan. Staleyn huhuttiin huumeidenkäytön seurauksena menettäneen hampaansa sekä kykynsä syödä ja niellä kiinteitä ruokia, ja hänellä sanottiin olevan kehossaan paiseita ja kuolioita. Lisäksi Staleyn huhuttiin kieltäytyvän avaamasta oveaan tai jättävän vastaamatta puhelimeensa, mikäli joku hänen tuttavistaan halusi tarkistaa hänen vointinsa tai jutella hänen kanssaan. Alice in Chainsin kitaristi Jerry Cantrell kertoi huhuista huolimatta Kerrang!-lehdelle myöntämässään haastattelussa vuonna 1998, että muu yhtye vieraili ja vietti usein aikaa Staleyn kotona.
22. kesäkuuta 1998 Staley soitti Bob Coburnin isännöimään radio-ohjelmaan Rockline, jossa Jerry Cantrell vieraili ensimmäisen albuminsa Boggy Depot merkeissä. Staley antoi puhelimitse haastattelun Coburnille ja kertoi soittaneensa ohjelmaan puhuakseen Cantrellin kanssa, ja sanoi rakastaneensa Boggy Depotia.
Staley nähtiin julkisuudessa viimeisen kerran 31. lokakuuta 1998 Seattlessa, kun hän saapui seuraamaan kitaristi Jerry Cantrellin konserttia. Cantrell oli pyytänyt Staleyn nousemaan kanssaan myös lavalle laulamaan, mutta Staley oli kieltäytynyt. Staleysta lavan takana konserttipäivänä otettu valokuva on tuorein hänestä julkaistu valokuva.
Jonkin aikaa uskottiin, että Staleyn saapuminen Cantrellin konserttiin oli päättänyt hänen erakoitumisensa. Vuoden 1998 marraskuussa hän oli mukana nimellä Class of ’99 tunnetussa superyhtyeessä, joka levytti cover-version Pink Floyd -yhtyeen kappaleesta ”Another Brick in the Wall Pt. 2” elokuvan Kauhun oppitunnit soundtrack-albumille. Class of ’99 -kokoonpanon muodostivat laulaja Staley, kitaristi Tom Morello, rumpali Stephen Perkins, basisti Martyn LeNoble ja kosketinsoittaja Matt Serletic.
Alice in Chains, lukuun ottamatta Staleya, vieraili vuoden 1999 heinäkuussa Bob Coburnin isännöimässä radio-ohjelmassa Rockline kokoelma-albuminsa Nothing Safe: Best of the Box julkaisemisen tiimoilta, kun Staley soitti jälleen yllättäen ohjelmaan. Kyseinen puhelinkeskustelu jäi hänen viimeiseksi haastattelukseen.
Vuodesta 1999 alkaen Staley erakoitui yhä enemmän. Hän pysytteli aiempaa tiiviimmin poissa julkisuudesta, ja asunnoltaan vain harvoin. Hänen elämänsä viimeisistä vuosista tiedetään vain vähän. Staleyn huhuttiin viettävän päivänsä taideteosten tekemisen, videopelien pelaamisen ja huumeidenkäytön parissa. Vuonna 2001 hänen väitettiin suunnitelleen pyrkivänsä Audioslave-yhtyeen laulajaksi, mutta yhtyeen kitaristi Tom Morello on kiistänyt väitteen.
Staleyn äiti Nancy McCallum kertoi The Seattle Timesin haastattelussa vuonna 2007, että Staley ei eristäytymisestään huolimatta koskaan ollut kaukana perheensä tai ystäviensä rakkaudelta ja välittämiseltä, sillä Staleyn lähipiiri täytti hänen puhelimensa vastaajan ja asunnon postiluukun erilaisilla viesteillä ja kirjeillä. McCallum on kertonut tavanneensa Staleyn vuoden 2001 kiitospäivänä ja uudelleen vielä vuoden 2002 ystävänpäivän tienoilla, jolloin Staley oli vieraillut katsomassa siskonsa vauvaa.