cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Alan Parsons Project
Kaikki The Alan Parsons Projectin levyt olivat konseptialbumeja. Musiikillisesti yhtye määritellään yleensä progressiiviseksi rockiksi tai progressiiviseksi popiksi. Vaikka sävellykset sinänsä olivat yksinkertaisia ja radioystävällisiä, niiden sovitukset olivat kunnianhimoisia ja hyödynsivät sekä orkesterisovituksia että syntetisaattoreilla tuotettuja äänimassoja. Yhtye sai useita Grammy-ehdokkuuksia parhaiten tuotetusta levystä, ja sen toista albumia I Robot (1977) pidetään elektronisen musiikin edelläkävijänä. Vaikka yhtye oli aikanaan erittäin suosittu, sen jälkimaine progressiivisen rockin harrastajien parissa on ollut melko kielteinen, ja sen albumeja on arvosteltu mahtipontisiksi ja ylituotetuiksi. Elektronisen musiikin ja popin parissa The Alan Parsons Projectin vaikutus on ollut kestävämpi.
1980-luvun myötä The Alan Parsons Projectin musiikkiin ilmestyi enenevässä määrin aikuisrockin ja valtavirran popin elementtejä. Vuosikymmenen puolivälistä alkaen yhtyeen suosio laski, ja yhtyeen viimeinen albumi Gaudi ilmestyi 1987. Kolme vuotta myöhemmin ilmestyi vielä Parsonsin ja Woolfsonin yhteistyöhankkeena toteuttama Freudiana, jota ei kuitenkaan enää julkaistu The Alan Parsons Projectin nimellä. Woolfson teki sen jälkeen APP:n musiikkiin pohjautuvia musikaaleja, kun taas Alan Parsons siirtyi soolouralle.
Perustaminen (1974–1976)
pienois|The Alan Parsons Project 1980-luvulla: vasemmalla [[Eric Woolfson ja oikealla Alan Parsons. (Vuonna 1986 julkaistun Stereotomy-albumin mainos.)]] Alan Parsons työskenteli 1960-luvulta alkaen Abbey Roadin studioilla, missä hän äänitti muun muassa The Beatlesia ja Pink Floydia. Myös Eric Woolfson työskenteli Abbey Roadilla, ja hänen kirjoittamansa kappale ”Sole” nousi 1970-luvun alussa Ranskassa listaykköseksi. Woolfsonia harmitti, että menestyksestä huolimatta hän oli kotimaassaan jäänyt tuntemattomaksi. Parsons taas oli turhautunut, koska usea hänen äänittämänsä albumi oli noussut Britanniassa listojen kärkeen, mutta se ei näkynyt hänen tuloissaan.
Vuonna 1974 Parsons tapasi sattumalta Woolfsonin, joka ryhtyi hänen managerikseen. Woolfson lupasi hankkia Parsonsille levytyssopimuksen ja rahaa omien suunnitelmiensa toteuttamiseen. Muutamaa viikkoa myöhemmin hän ehdotti Edgar Allan Poe -teemaista hanketta ja tarjosi Parsonsin käyttöön itse kirjoittamaansa materiaalia. Koska Woolfson oli yhtyeen manageri ja koska Parsons oli saanut näkyvyyttä työskenneltyään kuuluisien rock-yhtyeiden kanssa, Woolfson nimesi 20th Century Recordsiin lähettämänsä ehdotuksen ”The Alan Parsons Projectiksi”. Levy-yhtiö piti konseptista, minkä seurauksena nimi jäi elämään. Yhtye perustettiin vuonna 1975. Vaikka projekti nimettiin Parsonsin mukaan, sen albumit syntyivät Parsonsin ja Woolfsonin tiiviin yhteistyön tuloksena.
The Alan Parsons Project ei ollut varsinainen yhtye. Vaikka sessiomuusikoiden käyttö aiheuttikin toisinaan väärinkäsityksiä, Parsons ja Woolfson olivat projektin ainoat viralliset jäsenet. Miesten visiona oli tehdä musiikkia samaan tapaan kuin auteur-ohjaajat tekivät elokuvia. Alfred Hitchcockin ja Stanley Kubrickin kaltaiset ohjaajat olivat nostaneet ohjaajan yksittäisiä tähtinäyttelijöitä keskeisemmäksi huomion kohteeksi, ja Woolfson uskoi, että tuottajan rooli tulisi musiikissa korostumaan samalla tavoin. Parsons oli hiljattain tuottanut Pilot-yhtyeen singlen, joten sessiomuusikoiksi otettiin sen jäseniä. Koska APP:n keulahahmo oli tuottaja eikä soittaja, näyttävän lavashow’n järjestäminen olisi ollut vaikeaa. Parsons ja Woolfson eivät ylipäätään olleet kiinnostuneita live-esiintymisistä ja päättivät siksi, ettei projekti konsertoisi lainkaan. Parsons alkoi myöhemmin katua päätöstä, koska arveli sen vieneen yhtyeeltä mahdollisuuden ”jättimäiseen” suosioon. Woolfson sen sijaan oli tyytyväinen, koska sai nauttia menestyksestä ilman julkisuuden varjopuolia.
Tales of Mystery and Imagination ilmestyi Charisma Recordsin julkaisemana vuonna 1976 ja menestyi yllättäen hyvin. Aikalaisarviot olivat ristiriitaisia ja albumia kritisoitiin siitä, ettei se täysin tavoittanut Poen teosten tunnelmaa. Albumi sai kuitenkin parhaiten tuotetun albumin Grammy-ehdokkuuden, joskaan ei voittanut. Saksassa ja Kanadassa Tales of Mystery and Imagination myi vuosikymmenen loppuun mennessä platinalevyyn oikeuttavan määrän. Britanniassa sille myönnettiin hopealevy loppuvuodesta 1978. Single ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether” nousi Yhdysvalloissa parhaan 40 joukkoon..
Vuonna 1976 Parsons tuotti Al Stewartin albumin Year of the Cat. Se menestyi hyvin erityisesti Yhdysvalloissa, mikä toi näkyvyyttä myös The Alan Parsons Projectille.
Läpimurto (1977–1979)
The Alan Parsons Projectin ensimmäinen levytyssopimus oli koskenut vain yhtä albumia, mutta Tales of Mystery of Imaginationin menestyksen myötä yhtye sai kymmenen albumin sopimuksen Arista Recordsilta. Woolfsonin olisi halunnut jatkaa Edgar Allan Poen parissa, mutta Arista Records ei tähän suostunut. Teemaksi valikoitui sen sijaan tieteiskirjallisuus ja erityisesti Isaac Asimovin Robotit. Kirjasarjan mukaan nimetty I Robot -albumi ilmestyi 1977 ja se käsittelee robotteja, tekoälyn vaaroja ja vapaan tahdon ongelmaa. Taustayhtyeenä jatkoivat Pilotin jäsenet, joskin Woolfson korvasi sairastelleen kosketinsoittaja Billy Lyallin. Jokaisessa kappaleessa lauloi eri henkilö.
I Robot myi Yhdysvalloissa platinaa, Kanadassa tuplaplatinaa ja yhtyeen kotimaassa Britanniassa hopeaa. Albumin menestystä auttoivat samana vuonna elokuvateattereihin tulleet tieteiselokuvat Tähtien sota ja Kolmannen asteen yhteys. Yhdysvalloissa I Robot sijoittui parhaimmillaan 10 suosituimman joukkoon, kun taas single ”I Wouldn’t Want to be Like You” saavutti sijan 36. I Robotin miljoonamyynti vakiinnutti APP:n aseman suosituimpien taiderock-yhtyeiden joukossa. Musiikillisesti albumi oli edelläkävijä elektronisten soittimien ja sekvensserien käytössä. Myös arvostelut olivat ylistäviä ja yhtyettä kiiteltiin inhimillisen otteen tuomisesta syntetisaattorimusiikkiin. Useampi kriitikko kuvaili I Robotia parhaaksi Parsonsin siihen mennessä tuottamaksi levyksi.
Yhtyeen kolmas albumi Pyramid ilmestyi 1978. Sen aiheena oli aikakauden kiinnostus pyramideihin ja niiden väitettyihin yliluonnollisiin ominaisuuksiin. Egyptologian ohella albumin kansitaiteessa ja musiikissa viitattiin myös futuristisiin teemoihin. Pyramidin kaupallinen menestys oli hieman I Robotia huonompi, sillä Yhdysvalloissa sen levymyynti riitti vain kultalevyyn, kun taas Britanniassa Pyramidille ei myönnetty edes hopealevyä. Kanadassa ja Saksassa albumi myi kuitenkin platinalevyyn oikeuttavan määrän. Arvostelut vaihtelivat ylistävästä keskinkertaiseen, ja Pyramidia verrattiin I Robotiin sekä myönteisesti että kielteisesti. Levy toi yhtyeelle kolme Grammy-ehdokkuutta, joukossa parhaiten tuotetun albumin palkinto.
Seuraavana vuonna ilmestyneen Even oli alkujaan tarkoitus kertoa historian merkittävistä naisista, kuten Jeanne d’Arcista. Lopullinen albumi käsitteli kuitenkin laajemmin naiseutta ja naisten kohtaamia vaikeuksia miesvaltaisessa maailmassa. Woolfson oli pettynyt albumin kansikuvaan, joka esittää hunnutettuja, arpien ja paiseiden peittämiä naisia. Monet Even sanoituksista oli kirjoitettu sovinististen hahmojen näkökulmasta, ja niillä oli ”You Lie Down with Dogsin” ja ”I’d Rather be a Manin” kaltaisia nimiä. Even arvostelut olivat pääasiassa kielteisiä: musiikkia syytettiin vanhan toistamisesta ja sanoituksia naisvihamielisyydestä. Robert Christgau jopa haukkui yhtyeen jäsenet seksuaalisesti turhautuneiksi ”taiderock-eunukeiksi”. Kaupallisesti Eve menestyi hyvin ja myi Kanadassa jälleen platinaa sekä lukuisissa muissa maissa kultaa. Se sai myös Grammy-ehdokkuuden parhaiten tuotetusta albumista.
Even julkaisun aikoihin yhtyeen välit Arista Recordsiin tulehtuivat. Parsonsin ja Woolfsonin mielestä Arista vaati heiltä liian tiukkaa äänitysaikataulua, joten he äänittivät kolmessa päivässä joukon atonaalisia instrumentaaleja. The Sicilian Defence -niminen tuotos toimitettiin Arista Recordsille samaan aikaan Even kanssa. Parsonsin ja Woolfsonin odotusten mukaisesti The Sicilian Defence hylättiin, minkä jälkeen he vuorostaan perustelivat Aristan rikkoneen levytyssopimusta, koska se kieltäytyi julkaisemasta heidän albumiaan. Kiistan päätteeksi Parsons ja Woolfson neuvottelivat Aristan kanssa edullisemman sopimuksen.
Tuure Niskanen
Mestaripelimanni Tuure Niskanen (3. elokuuta 1899 Laukkala, Pielavesi – 1. tammikuuta 1978 Pielavesi) oli suomalainen pelimanni. Hänen kotitilansa nimi oli Koskenkorva. Koskenkorvantila oli vanha kievari, joka toimi maaseutu- yhteisön kokoontumispaikkana. Tuuren kertoman mukaan Pielaveden Laukkalan kylässä nähtiin usein – melkein joka kuukausi – kiertäviä pelimanneja, jotka kiersivät talosta taloon soittamassa. Näin tapahtui myös Koskenkorvan tilalla. Niinpä Tuure sai jo pienenä poikana kuunnella hyvin erilaisten soittajien musiikkia. Tuuren musiikilliset lahjat periytyivät suvulta, jossa oli useita musiikkimiehiä, kanttoreita ja musiikinopettajia. Tuuren äiti, Liisa Niskanen, oli pitäjällä tunnettu hyvänä laulajana ja isä, Lauri Niskanen, soitti virsikannelta ja oli niin ikään hyvä laulaja.
The Alan Parsons Project
Läpimurto (1977–1979)
Vuosikymmenen vaihteessa Pat Benatar julkaisi oman versionsa I Robot -albumin kappaleesta ”Don’t Let it Show”. Yhtye oli nyt niin suosittu, että eräs EMI:n Saksassa sijainnut tehdas prässäsi ajoittain pelkkiä The Alan Parsons Projectin levyjä. Levyjen yhteenlasketuksi myynniksi arvioitiin vuosikymmenen loppuun mennessä yli viisi miljoonaa kopiota. Kotimaassaan Britanniassa yhtyeen suosio jäi kuitenkin verrattain vähäiseksi.
Tuure Niskanen
Soittouran alku
Tuure Niskanen on tunnettu ennen kaikkea viulunsoittajana. Kuitenkin hänen ensimmäinen soittimensa oli enoltaan saamansa huuliharppu, jota hän soitteli jo viisivuotiaana läheisessä kaupassa makeispalkalla. Ensimmäinen virallisempi esiintyminen oli Tuuren omien sanojen mukaan ”riihinkaton” konsertti. Tuure oli alle kymmenen vuoden ikäinen, kun hän nousi vanhan hyvä-äänisen laulumiehen kanssa riihen katolle ja laulumiehen sylissä istuen säesti häntä huuliharpulla. Soittopelejä ei Tuure-pojalta puuttunut, sillä kahdeksanvuotiaana Tuure sai langoltaan yksirivisen haitarin. Haitari tuli postitoimistoon Tuuren ollessa paimenessa.
”Se oli pitkä se aeka ja paemenessa olova olin sillon, ja naapurissa oli postitoimisto ja sieltä huuvettiin että: ”Nyt tuleppas Tuure hakemaan hanuria, nyt se on tullunna!” Tuota niin, lehmät unehtu sinne viljapellon viereen ja ne mäni mänöjään. (Malinen.) ”
The Alan Parsons Project
Suosion huipulla (1980–1984)
Parsons ja Woolfson perheineen muuttivat vuonna 1978 Monacoon, mutta palasivat 1980 takaisin kotimaahansa Britanniaan. The Alan Parsons Projectilta ilmestyi samana vuonna albumi The Turn of a Friendly Card, joka toi yhtyeelle jälleen Grammy-ehdokkuuden. Albumin teemoina olivat uhkapelaaminen ja muu riskinotto. Aiheen valintaan vaikuttivat Parsonsin ja Woolfsonin Monacossa viettämät vuodet. Albumi nousi kymmenen suosituimman joukkoon kahdeksassa maassa; platinaa se myi Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Albumilta julkaistiin kaksi singleä: ”Games People Play” ja ”Time”. Molemmat menestyivät hyvin, ja erityisesti ensin mainitusta on muodostunut eräs yhtyeen tunnetuimmista kappaleista. Jälkimmäisen esitti aiemmin vain taustoja laulanut Woolfson, joka siitä eteenpäin lauloi monissa yhtyeen suosituimmista kappaleista.
Tuure Niskanen
Soittouran alku
Ensimmäisen kerran Tuure oli tekemisissä viulun kanssa kolmevuotiaana sisarensa häissä. Häissä oli soittamassa pielavetinen kansansoittaja Antti Oravainen (1863 – 1933), josta tuli myöhemmin Tuuren oppi-isä. Oravaisen mentyä tauolle Tuure uskaltautui kokeilemaan tämän sängyn päälle jättämää viulua. Tuure muistelee olleensa jo toisella kymmenellä kun hänen veljensä tilasi hänelle viulun - joka silloin maksoi kymmenen markkaa - Vaasasta Teodor Vuorion liikkeestä. Useammassa muussa lähteessä Tuuren kerrotaan saaneen ensimmäisen viulunsa kahdeksanvuotiaana. Antti Oravainen kunnosti kyseisen soittimen, jota Tuure moitti lastuviuluksi. Viulun ääni oli huononlainen, mikä ei innostanut nuorta poikaa soittamaan. Viulu jäi muutamiksi vuosiksi seinäkoristeeksi, kunnes Tuuren serkku alkoi sillä soitella. Tämä sai Tuuren jälleen innostumaan soittamisesta, ja muutaman viikon harjoiteltuaan ”Ensimmäinen polkka” jo soi. ”Hu! Poejasta tulloo pelmanni” oli Antti Oravainen todennut, kuultuaan Tuuren viulun soittoa ensimmäisen kerran. Hän kehotti myös hankkimaan pojalle uuden, paremman viulun. Vuonna 1928 Tuure osti eräästä ilomantsilaisesta talosta Ole Bull -merkkisen viulun osat. Sittemmin tätä toistasataa vuotta vanhaa viulua kunnostettiin useampaan otteeseen ja siitä tuli Tuuren suosikkiviulu.
The Alan Parsons Project
Suosion huipulla (1980–1984)
Vuoden 1982 albumi Eye in the Sky erosi aiemmista, koska sitä ei ollut kirjoitettu minkään tietyn teeman ympärille, vaan kokonaisuudelle kehitettiin yhtenäinen konsepti vasta jälkikäteen. Parsons halusi tietoisesti tehdä eroa aiempaan tuotantoonsa, sillä yhtye oli suurellisten konseptialbumiensa myötä saanut omahyväisen maineen. Teemaksi tuli lopulta tarkkailu ja valvonta. Albumin kuvasto otti hienovaraisia vaikutteita George Orwellin romaanista Vuonna 1984, ja löyhään tieteiskirjallisuuden teemaan kytkeytyi myös Philip K. Dickin romaaniin viittaava nimi. Musiikillisesti albumi vei yhtyettä kaupallisempaan suuntaan ja toi siihen entistä voimakkaampia vaikutteita soft rockista ja popmusiikista.
Tuure Niskanen
Tuure Niskasen opettajat
Tuure Niskanen palveli Sortavalassa armeijan kantahenkilökunnassa vuosina 1924 – 1926. Tänä aikana hän opetteli nuotit, opettajinaan Vilho Siukonen ja venäläinen Klein -niminen muusikko. Toisen tietolähteen mukaan hän sai viulutunteja eräältä saksalaiselta, mutta kielivaikeudet olivat ylivoimaisia, joten viulunsoitonopinnot eivät edenneet alkua pidemmälle. Tuuren isä, Lauri, oli miettinyt pojalleen kanttorin koulutusta, mutta pitäjän kanttori oli todennut koulutuksen olevan kallis ja palkkojen huonot. Myös opettajaseminaariin Tuure oli lähdössä, mutta viime hetkellä hänen isänsä tuli siihen tulokseen että Koskenkorvantilalla tarvittiin työmiestä ja tulevaisuudessa myös isäntää. (Malinen; Kolehmainen 1992; KIÄ 2392 – 2396.)
The Alan Parsons Project
Suosion huipulla (1980–1984)
The Turn of a Friendly Cardin menestyksen myötä yhtyeellä oli jo valmiiksi paljon näkyvyyttä, ja singlenä julkaistun nimikappaleen myötä Eye in the Skysta tulikin APP:n menestynein albumi. Se sai parhaan tuotannon Grammy-ehdokkuuden ja nousi Yhdysvalloissa kymmenen suosituimman joukkoon noussut ensimmäisenä APP-albumina sitten I Robotin. Albumi myi Kanadassa tuplaplatinaa, neljässä muussa maassa platinaa ja lisäksi kultaa kolmessa maassa. Britanniassa suosio oli vaatimattomampaa, mutta riitti kuitenkin hopealevyyn, joka oli samalla viimeinen The Alan Parsons Projectille sen kotimaassa myönnetty sertifikaatti. Kriitikot The Alan Parsons Projectin uusi tyyli jakoi, ja yhtyettä sekä kiiteltiin tarttuvista singleistä että arvosteltiin tyhjänpäiväisyydestä ja kaupallisuudesta.
Parsons itse ei aluksi pitänyt ”Eye in the Skysta”, ja Woolfsonin oli suostuteltava hänet ottamaan se mukaan albumille. Parsons jopa löi kitaristi Ian Bairnsonin kanssa vetoa siitä, ettei kappale koskaan menestyisi. Kappaleesta tuli kuitenkin yhtyeen suosituin. Yhdysvalloissa se oli parhaimmillaan singlelistan kolmantena. Muita albumilta irrotettuja singlejä olivat ”Psychobabble” ja ”Old and Wise”. Vaikka yhtyeen aiemmista kappaleista oli kuvattu musiikkivideoita, Eye in the Skylta ei tehty yhtäkään.
Tuure Niskanen
Tuure Niskasen opettajat
Tuure Niskasen merkittävimmät opettajat olivat Oravaisen veljekset Antti, Aapeli ja Fabian, jotka asuivat Pielaveden Jylhän kylässä. Heistä merkittävin opettaja oli Antti Oravainen, joka kävi usein Koskenkorvassa soittamassa ja jota Tuure arvosti suuresti soittajana. Tuure oppi Antti Oravaiselta viulunsoiton perusteet, merkitsi muistiin monia oravaissäveliä ja siirsi näin Oravaisen musiikkiperinteen tuleville sukupolville. Pääasiassa Tuure kuitenkin opetteli viulunsoiton ”omin päin” ja melodiat korvakuulolta. Suuri osa Tuuren soitteista on peräisin Oravaisen veljeksiltä. Tuure muistaa Antti Oravaisen opettaneen soittajan olevan valmis, kun on soittanut niin kauan, ettei ole enää hiuksia päässä. Antti Oravainen oli itse kalju. Ensimmäisen kappaleensa Tuure sävelsi vuonna 1919. Hän muistelee sen olleen jokin valssin tapainen kappale. (Malinen; Kolehmainen 1992, 135 - 138; KIÄ 2392 – 2396.)
The Alan Parsons Project
Suosion huipulla (1980–1984)
Vuonna 1983 ilmestyi yhtyeen ensimmäinen kokoelma-albumi The Best of The Alan Parsons Project ja seuraavana vuonna studioalbumi Ammonia Avenue. Woolfson oli saanut idean albumin tekoon vierailtuaan Imperial Chemical Industries -yhtiön tehtailla 1981, ja sen kappaleet käsittelivät tieteen, teollisuuden ja suuren yleisön välistä kuilua. Samana vuonna APP:n albumit ilmestyivät ensi kertaa CD-muodossa. Niitä alettiin käyttää yleisesti CD-soittimien ominaisuuksien esittelemiseen. Musiikkivideoista oli vuoteen 1984 mennessä muodostunut keskeinen markkinoinnin väline. APP oli luonteeltaan varsin kasvoton yhtye, joten ”Don’t Answer Me” -kappaleesta tehty video oli kokonaan animoitu ja sellaisena ensimmäinen laatuaan. Se sai MTV Video Music Awards -ehdokkuuden, muttei voittanut. Ammonia Avenue ei yltänyt Eye in the Skyn levymyyntiin, mutta myi kuitenkin platinalevyyn oikeuttavan määrän Ranskassa ja kultaa useissa muissa maissa. Single ”Don’t Answer Me” nousi Yhdysvalloissa 20 suosituimman kappaleen joukkoon.
Bud Shank
thumb|Bud Shank Bud Shank (27. toukokuuta 1926 – 2. huhtikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hän soitti pääasiallisesti alttosaksofonia, mutta esiintyi ja levytti myös huilistina ja tenorisaksofonistina.
Tuure Niskanen
Tuure Niskanen pelimannina
Tuuren kotona suhtauduttiin soittoharrastukseen myönteisesti. Tuuren kertoman mukaan ainoastaan kirkkoaikaan ei tanssikappaleita saanut soittaa. Tätä kieltoa Tuure noudatti vanhuuteensa saakka. Tuure ei koskaan toiminut varsinaisesti tanssisoittajana. Kotona oltiin kielletty rahasta soittaminen, koska ajateltiin että pidoissa tarjottaisiin viinaa. Jos sattui niin ettei iltamiin tilattu pelimanni ilmestynytkään paikalle tai oli humalassa, haettiin Tuure paikalle soittamaan. Harvinaisena tilaisuutena Tuure muistelee vuonna 1917 soittamiaan vallankumoustansseja. Naapurin rengiltä haettiin haitari lainaan, Tuure odotti kotona kunnes vanhemmat olivat menneet nukkumaan ja lähti sitten suksilla kohti tanssipaikkaa. Tanssikansa keräsi rahaa soittajalle, vaikka Tuurea hirvittikin tämä, kun kotona oltiin kielletty rahan tienaaminen soittamalla. Tuure muistelee menneensä kotiin ja tyhjentäneensä taskut lanteista hevosen aperuuheen. (Malinen; KIÄ 2392 – 2396.)
The Alan Parsons Project
Alamäki ja hajoaminen (1985–1990)
Eye in the Skyn julkaisun jälkeen yhtyeen suosio alkoi laskea, vaikka se säilyttikin uskollisen kulttiyleisön. Myös yhtyeen taiteellisen tason katsotaan alkaneen laskea 1980-luvun puolivälistä alkaen.
Bud Shank
Shank opiskeli Pohjois-Carolinan yliopistossa. Hän kuului West Coast jazzin merkkinimiin mutta esitti myös maailmanmusiikkia muiden muassa Ravi Shankarin kanssa.
Tuure Niskanen
Tuure Niskanen pelimannina
Vaikka Tuure soitti sekä haitaria että viulua, hän piti itseään ennen kaikkea viulistina, eikä arvostanut haitaria kovin suuresti. Eniten hän arvosti taidemusiikkia, hengellistä musiikkia sekä pelimannimusiikista eniten kaustislaista musiikkia. Mestaripelimanni Tuure Niskanen kuoli 1.1.1978. Hänen muistonsa ja soittoperinteensä vaalimiseksi on vuodesta 1979 Pielavedellä järjestetty ”Tuuren sottiisi” -nimistä tapahtumaa. Tapahtuma järjestetään vuosittain Tuuren syntymäpäivän aikoihin. (KIÄ 2392 – 2396; Kolehmainen 1992.)
The Alan Parsons Project
Alamäki ja hajoaminen (1985–1990)
Vuoden 1985 albumi Vulture Culture sai nimensä sanaleikistä: kielikuva ”Culture Vulture” tarkoittaa taiteista kiinnostunutta henkilöä. Albumin aiheena olivat ihmisten ahneus ja toisten vaikeuksia hyväksikäyttävät ihmiset. Albumi menestyi selvästi APP:n aiempia julkaisuja huonommin, mutta myi kuitenkin kultaa Kanadassa ja Saksassa. Yhdysvalloissa, missä yhtye oli aiemmin nauttinut huomattavaa suosiota, Vulture Culturelle ei myönnetty sertifikaattia lainkaan.
Tuure Niskanen
Yksityiselämä
Tuure oli naimisissa Bertta Marian kanssa, tämän kuolemaan vuonna 1937 asti. Heillä oli yksi yhteinen lapsi: Liisa.
Bud Shank
Shank teki jo varhaisella urallaan yhteistyötä Stan Kentonin ja Charlie Barnetin kanssa.
Tuure Niskanen
Yksityiselämä
Myöhemmin Tuure meni naimisiin Anja Tuulikin kanssa ja oli naimisissa hänen kanssaan kuolemaansa saakka. Heillä on kaksi yhteistä lasta: Ossi ja Raino. Ossi ja Raino Niskanen soittivat yhdessä Tuure isän kanssa lapsuus- ja nuoruusvuosinaan. Heidän soittimenaan oli Kontrabasso, eli ns. läskibasso.
The Alan Parsons Project
Alamäki ja hajoaminen (1985–1990)
Vulture Culturen julkaisun aikoihin Eric Woolfsonia häiritsi huijari, joka osteli hänen nimissään luksusautoja ja huviveneitä. Woolfsonina esiintynyt henkilö myös antoi haastattelun Billboardille ja pestasi kitaristi Al Di Meolan olemattomiin äänityksiin.
Tuure Niskanen
Huomionosoitukset
Tuure osallistui elämänsä aikana muutamiin soittokilpailuihin hyvällä menestyksellä. Kuopiossa olleisiin nuorisoseuran keskusseuran henkisiin kilpailuihin Tuure ei ollut suostuvainen lähtemään, mutta naapurin poika oli kävellyt Niskasen tupaan pakkassäällä, jättänyt ulko-oven selälleen ja ilmoittanut ettei lähde pois ennen kuin Tuure lupaa osallistua kilpailuun. Vaikka kilpailu jännitti Tuurea ja hän epäili ettei kansanmusiikki ole kelvollista soitettavaa, hän voitti ensimmäisen palkinnon. Vuonna 1961 Porissa järjestetyissä valtakunnallisissa soittokilpailuissa Tuure voitti ensimmäisen sijan haitarilla. Tuurelle luovutettiin Kalevala-seuran palkinto ja kunniakirja 3.11.1968 sekä seuraavana vuonna Kansalais- ja työväenopistojenliiton 50-vuotisjuhlaplaketti tunnustuksena kansanmusiikin hyväksi tehdystä työstä. Lisäksi Tuurelle on myönnetty Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kunniakirja ja valtion taiteilijaeläke. (KIÄ 2392 – 2396; Jokisalmi 1999.)
Kaustisen kansanmusiikkijuhlien hallitus nimeää vuosittain muutamia ansioituneita kansanmusiikin taitajia mestaripelimanneiksi. Ensimmäiset nimitykset tehtiin vuonna 1970. Silloin mestaripelimanneja nimettiin neljä; Konsta Jylhä, Otto Hotakainen, Kustaa Järvinen ja Tuure Niskanen. Sen lisäksi että he kaikki olivat viulisteja, heitä yhdisti myös jo lapsena alkanut soittoharrastus. Konsta Jylhä oli kotoisin Kaustiselta, Otto Hotakainen Kaustisen naapurikunnasta Halsualta, Kustaa Järvinen Eurasta ja Tuure Niskanen Pielavedeltä. (Asplund, Hoppu, Laitinen, Leisiö, Saha & Westerholm 2006, 496–501.)
The Alan Parsons Project
Alamäki ja hajoaminen (1985–1990)
Vuonna 1986 ilmestynyt Stereotomy oli ensimmäinen albumi, jonka The Alan Parsons Project äänitti kokonaan digitaalisesti. Albumin tekovaiheessa CBS Recordsin Walter Yetnikoff yritti houkutella APP:n omaan yhtiöönsä, ja Woolfson kävi soittamassa CBS:n hämmentyneelle johdolle toisen levy-yhtiön albumin demonauhoja. Woolfsonin mukaan Yetnikoff oli noihin aikoihin ”jossain määrin pihalla”. Stereotomyn nimi oli viittaus Edgar Allan Poen kertomukseen Rue Morguen murhat. Sana tarkoittaa hienonhienoiksi lastuiksi leikattujen näytteiden säilömistä vahaan, ja albumin teemana ovat modernin maailman paineet. Stereotomy ei menestynyt kaupallisesti kovinkaan hyvin, ja sen myyntiluvut jäivät pieniksi jopa yhtyeen perinteisesti vahvoilla markkina-alueilla Kanadassa ja Saksassa. Se sai kuitenkin Grammy-ehdokkuudet parhaiden kansitaiteiden ja parhaan instrumentaalikappaleen (”Where’s the Walrus”) sarjoissa.
Vuorisjärvi (Jämsä, Hopsu)
Vuorisjärvi on Jämsän keskiosassa sijaitseva 30 hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on kolmetoista kilometriä pohjoisluoteeseen ja Tampereelta 87 kilometriä koilliseen.
The Alan Parsons Project
Alamäki ja hajoaminen (1985–1990)
Viimeinen virallinen The Alan Parsons Projectin nimellä julkaistu albumi oli vuonna 1987 ilmestynyt Gaudi. Sen inspiraationa oli katalonialainen arkkitehti Antoni Gaudí, joka tunnettiin pakkomielteisestä paneutumisesta työhönsä. Gaudin kappaleet käsittelivätkin perheen ja työn välistä ristiriitaa. Idean albumiin Woolfson sai Barcelonan-matkaltaan, mutta aiheen valintaan vaikutti myös Abbey Roadin lähellä sijainneen ravintolan barcelonalaistaustainen viinuri. Hänen improvisoitu monologinsa kuullaan albumin alussa. Parin edellisen albumin tapaan Gaudin suosio jäi englanninkielisessä maailmassa melko vaatimattomaksi. Espanjassa albumi sen sijaan myi kultalevyyn oikeuttavan määrän. Kappaletta ”Closer to Heaven” käytettiin lisäksi eräässä Miami Vicen jaksossa.
Vuorisjärvi (Jämsä, Hopsu)
Maantiede
Vuorisjärvi on pitkä ja kapea. Sen pituus etelästä pohjoiseen on 1,3 kilometriä, leveimmät kohdat ovat järven eteläosan 300 metriä. Vuorisjärvi kääntyy keskikohdastaan luoteen suuntaan ja kapenee alle sadan metrin levyiseksi salmeksi. Järven pohjoisin osa on keskiosaa leveämpi, ja Hopsun maatalousmaisema alkaa järven pohjoisrannalta. Pääosin järven rannat ovat metsämaata. Vuorisjärven pohjoiskolkasta lähtee laskuoja luoteeseen Majajärvelle.
Vuorisjärven kaakkoispuolella sijaitsee Hietamäki, jonka huippu kohoaa yli 200 metrin korkeuteen ylänkömaaksi. Itäpuolella sijaitsee hieman matalampi Isomäki ja eteläpuolella Viinamäki. Järven pohjoisrannoilla Hopsussa maasto on alavampaa.
Vuorisjärvi kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta. Vuorisjärvi on valuma-alueen itäisimpiä vakavesiä. Pari kilometriä sen itäpuolella sijaitsee Kankarisvesi, joka kuuluu myös Jämsänjoen alueeseen. Vedet virtaavat Vuorisjärvestä pohjoiseen Lahnajärvelle ja sieltä eteläkaakkoon Kankarisvedelle ja edelleen Päijänteeseen.
The Alan Parsons Project
Alamäki ja hajoaminen (1985–1990)
Gaudin julkaisun myötä yhtyeen sopimus Arista Recordsin kanssa umpeutui. Woolfson ja Parsons alkoivat sen jälkeen työstää albumia, jonka aiheena olisivat Sigmund Freudin elämä ja psykologiset teoriat. Valintaan vaikutti Woolfsonin vaimo, joka opiskeli tuolloin psykologiaa. Tekoprosessin aikana Woolfson ja Parsons päätyivät kuitenkin siihen, että albumia ei julkaistaisi APP:n nimellä. Parsons ei osallistunut sen sanoittamiseen ja säveltämiseen juuri lainkaan, kun taas Woolfson halusi tehdä konseptialbumin sijaan musikaalin. Freudiana ilmestyi EMIn kustantamana vuonna 1990, ja sen kannessa oli tarra, jossa kerrottiin albumin olevan Eric Woolfsonin suunnittelema ja säveltämä ja Alan Parsonsin tuottama ja äänittämä. Samana vuonna Woolfson alkoi esittää Wienissä Freudianaan perustuvaa musikaalia, ja albumi jäi viimeiseksi Parsonsin ja Woolfsonin yhteistyöprojektiksi.
Ranskan Grand Prix 2002
Ranskan Grand Prix 2002 oli Formula 1 -sarjan kauden 11. osakilpailu, joka ajettiin Ranskan Circuit de Nevers Magny-Cours'lla Magny-Cours'ssa 21. heinäkuuta 2002.
The Alan Parsons Project
Hajoamisen jälkeen (1990–)
pienois|The Alan Parsons Live Project vuonna 2017. The Alan Parsons Project ei koskaan konsertoinut, vaan se oli puhdas studioprojekti. Vuodesta 1994 lähtien Parsons on kuitenkin tehnyt kiertueita The Alan Parsons Live Project -nimellä. Hän on myös julkaissut sooloalbumeja, mutta suurin osa hänen konserteissa esittämästään materiaalista on APP:n tuotantoa.
Woolfson teki yhtyeen hajoamisen jälkeen musikaaleja, joissa kuultiin niin Alan Parsons Projectin kappaleita, julkaisematta jääneitä Edgar Allan Poe -aiheisia sävellyksiä kuin uutta musiikkiakin. Vuonna 2009 hän julkaisi The Alan Parsons Project That Never Was -nimellä yhtyeelle kirjoittamaansa materiaalia, joka taiteellisten erimielisyyksien vuoksi oli aikoinaan jäänyt julkaisematta. Samana vuonna Woolfson kuoli munuaissyöpään.
Ranskan Grand Prix 2002
Voitto oli Michael Schumacherin kauden kahdeksas. Voitollaan hän varmisti uransa viidennen mestaruuden jo tässä vaiheessa, ja nousi mestaruuksissa Juan Manuel Fangion tasolle. Koskaan aikaisemmin ei kukaan ole varmistanut mestaruuttaan näin aikaisessa vaiheessa kautta. McLaren-tallissa ajanut Kimi Räikkönen oli kilpailun viidenneksi viimeisellä kierroksella vielä johdossa ja niin ollen kiinni uransa ensimmäisessä osakilpailuvoitossa, kunnes Allan McNishin Toyotasta jäänyt öljyläikkä radan kolmanneksi viimeisessä mutkassa pudotti hänet Schumacherin taakse.
Arrows joutui FIA:n tuomariston tutkintaan kuljettajiensa aika-ajosuorituksista, koska nämä ajoivat yhden aika-ajokierroksen, jolla olisivat päässeet kilpailuun, mikäli he eivät olisi hidastaneet viimeisellä sektorilla. Giancarlo Fisichella ajoi rajusti ulos lauantain harjoituksissa, ja jättäytyi kisasta lääkärin suosituksesta.
The Alan Parsons Project
Hajoamisen jälkeen (1990–)
Vuodesta 2006 alkaen APP:n albumeja on julkaistu uusintapainoksina, joiden lisämateriaalina on toisinaan ollut aiemmin julkaisemattomia kappaleita. Albumit ovat Parsonsin remasteroimia, ja myös Woolfsonin tytär Sally on osallistunut niiden kokoamiseen. Eye in the Skyn 35-vuotisjuhlapainos voitti vuonna 2018 Grammy-palkinnon kategoriassa ”best immersive audio album”, mikä oli ensimmäinen The Alan Parsons Projectille myönnetty Grammy.
Vaikutteet ja työskentelytapa
Kaikki The Alan Parsons Projectin sanoitukset ja miltei kaikki sävellykset olivat Woolfsonin mukaan hänen käsialaansa. Lisäksi hän soitti koskettimia useimmilla APP:n kappaleilla ja lauloi monet yhtyeen isoimmista hiteistä, kuten ”Eye in the Sky”, ”Time” ja ”Don’t Answer Me”. Parsons keskittyi enimmäkseen tuottamiseen, ja hänen aikaansaannostaan oli yhtyeen tunnistettava äänimaailma. Hän sävelsi yhtyeelle enimmäkseen instrumentaaleja ja ajoittain myös soitti koskettimia ja lauloi taustoja. Parsons taas on muistellut, että kaikki kappaleet olisi tehty yhteistyössä. Woolfsonin panos olisi ollut suurempi lauluissa, kun taas instrumentaalit olivat etupäässä Parsonsin reviiriä. Sanoitukset teki Woolfson yksin. APP:n albumeja hiottiin jopa kuukausia, ja yhtyeellä oli poikkeuksellinen mahdollisuus viettää studiossa niin paljon aikaa kuin oli tarpeen.
Varsinkin yhtyeen varhaisemmille albumeille ominaisia piirteitä olivat syntetisaattoreilla tuotetut äänimassat, tieteiskirjallisuudesta ammentava tunnelma ja funk-henkiset rytmit, mikä on tehnyt niistä suosittuja lähteitä sämpläämiselle. Elektronisten soittimien vastapainona Parsons hyödynsi Andrew Powellin tekemiä orkesterisovituksia, mikä oli aikakauden progressiivisille yhtyeille epätavallista. Ne käyttivät yleensä syntetisaattorin ja mellotronin kaltaisia soittimia, mikä Parsonsin mielestä kuitenkin jätti äänimaailman epätäydelliseksi. Aidon klassisen orkesterin käytön hän omaksui The Beatles -tuottaja George Martinilta.
Musiikkityyli
Aikalaisarvioissa huomautettiin usein, että The Alan Parsons Projectia oli vaikea luokitella mihinkään vakiintuneeseen genreen. Yhtyeen musiikkia kuvailtiin 1970-luvun musiikkilehdistössä esimerkiksi avaruusrockiksi. Myös runsaaseen syntetisaattorien käyttöön ja korkeisiin tuotantoarvoihin kiinnitettiin paljon huomiota.
Debyyttialbumi Tales of Mystery and Imaginationin tavoitteena oli tarjota kilpailija Pink Floydin Dark Side of the Moonille, jota Parsons oli ollut tuottamassa. Albumi yhdistelee progressiivista ja klassista musiikkia, hard rockia sekä kepeää popmusiikkia. A-puolen kappale ”The Raven” oli ensimmäisiä vokooderia hyödyntäneitä kappaleita. Parsonsin mukaan kappale ei todennäköisesti ollut aivan ensimmäinen, mutta se oli ensimmäinen, joka sai laajempaa näkyvyyttä. B-puolen pitkä sävellys ”The Fall of the House of Usher” puolestaan oli koko APP:n tuotannon progressiivisin kappale.
Tieteisteemainen I Robot vei yhtyeen musiikkia elektronisempaan ja scifi-henkisempään suuntaan. Albumilla hyödynnetään laajasti tuolloin uutta Yamaha CS-80 -syntetisaattoria, ja sitä pidetään tärkeänä merkkipaaluna elektronisen musiikin synnyssä. Parsonsin mukaan albumilla käytettiin paljon myös oikeaa orkesteria, mikä oli tuolloin progressiiviselle rockille epätavallista, mutta yleisö erehtyi pitämään orkesteria syntetisaattorilla tuotettuna. I Robotilla ja Pyramidilla on vaikutteita myös 70-luvun lopulla suurta suosiota nauttineista diskosta ja funkista, mikä Parsonsin mukaan tosin oli tahatonta.
The Alan Parsons Projectin albumit olivat kappalemateriaalinsa puolesta ajalleen varsin tyypillisiä. Epätavallista sen sijaan oli yhtyeelle ominainen studiotekniikan, syntetisaattorien ja elävän musiikin yhdistäminen sekä pyrkimys tehdä näistä lähtökohdista helposti lähestyttävää progressiivista rockia. Koska The Alan Parsons Projectin albumit sekoittivat eri tyylilajeja, radiokanavien oli helppo poimia niiltä kohdeyleisönsä makuun sopivaa musiikkia, mikä lisäsi yhtyeen suosiota.
Sanoitukset
Kaikki The Alan Parsons Projectin albumit oli rakennettu jonkin yhtenäisen teeman ympärille. Usein aihe ja erityisesti kansitaiteet ottivat vaikutteita tieteisfiktiosta. Muita tyypillisiä aiheita olivat kirjallisuus, psykologia ja fantasia. Vaikka yhtye viittasi albumiensa ja kappaleidensa nimissä toistuvasti kuuluisiin kirjailijoihin, olivat albumeilla kerrotut tarinat itsenäisiä kokonaisuuksiaan lukuun ottamatta Edgar Allan Poe -aiheista esikoisalbumia Tales of Mystery and Imagination.
Sessiomuusikot
Kullakin albumilla lauluraitoja esitti useampi laulaja. Monet yhtyeen nopeatempoisista hiteistä (”Games People Play” ja ”I Wouldn't Want to be Like You”) lauloi Lenny Zakatek. Jotkut vierailevista muusikoista olivat tunnettuja jo entuudestaan. Esimerkiksi Tales of Mystery and Imaginationin kappaleen ”The Tell-Tale Heart” esitti Arthur Brown, kun taas Eve-albumin ”Don’t Hold Backin” lauloi Pink Floydin ”The Great Gig in the Skyn” säveltänyt ja laulanut Clare Torry. Demovaiheessa kappaleet lauloi aina Woolfson, ja lopullinen laulaja etsittiin vasta kappaleen jo valmistuttua. Parsons ja Woolfson onnistuivat yleensä valitsemaan laulajan, jonka ääniala soveltui kappaleeseen ongelmitta, mutta Torryn tapauksessa melodiaan täytyi tehdä pieniä muutoksia, koska ”Don’t Hold Back” oli alkujaan tarkoitettu mieslaulajalle.
The Alan Parsons Projectissa vaikuttaneet basisti David Paton ja laulaja Chris Rainbow esiintyivät Camelin albumeilla The Single Factor (1982) ja Stationary Traveller (1984). Jälkimmäisellä soitti lisäksi APP:n saksofonisti Mel Collins. Camel äänitti Abbey Roadin studioilla samaan aikaan APP:n kanssa, jolloin yhtyeen keulahahmo Andy Latimer vaikuttui sessiomuusikoiden taidoista. The Alan Parsons Projectin ja Camelin 80-luvun alkupuolen albumit muistuttavatkin tyylillisesti melko paljon toisiaan.
Joukko The Alan Parsons Projectin vakituisia sessiomuusikoita levytti ja julkaisi vuonna 1984 Parsonsin tuottaman albumin nimellä Keats. APP:n muusikoista yhtyeeseen kuuluivat Bairnsonin ja Patonin lisäksi laulaja Colin Blunstone ja rumpali Stuart Elliott; koskettimia soitti Camelin Pete Bardens. Musiikillisesti Keats edusti The Alan Parsons Projectia suoraviivaisempaa ja vähemmän kokeellista ilmaisua. Parsons ja Woolfson eivät myöskään osallistuneet sävellystyöhön, vaan kappaleet merkittiin soittajien itse kirjoittamiksi.
Jälkimaine
The Alan Parsons Project oli aikanaan erittäin suosittu yhtye, ja 2000-luvun alussa julkaistun lehdistötiedotteen mukaan yhtyeen albumeja olisi myyty yhteensä 43 miljoonaa kappaletta. Sen jälkimaine on kuitenkin ollut melko kielteinen: ”alaviite niiden taiderock-yhtyeiden historiassa, jotka eivät koskaan luoneet mitään omaperäistä”. Yhtyeen musiikin on usein katsottu jäljittelevän Pink Floydiä, mutta jäävän esikuvaansa heikommaksi. BBC:n Tim Nelson kirjoittaa vuonna 2007 julkaistussa retrospektiivissä The Alan Parsons Projectin tuotannon olevan ”pöhöttyneen suurellinen” näyte progressiivisesta rockista pahimmillaan ja muistutus siitä, mihin punkia tarvittiin. Nelsonin mukaan Parsonsin albumeja käytettiin 80-luvulla lähinnä hifi-laitteistojen testaamiseen, eivätkä ne juuri muuhun sovellukaan. Samansuuntaisia ajatuksia oli esittänyt Rolling Stone n Stephen Holden jo vuonna 1979.
Steve Lampiris huomauttaa vuonna 2017 julkaistussa retrospektiivissä, että mahtipontisuus ja naurettavuus olivat progressiivisen rockin tunnusmerkkejä. The Alan Parsons Project vei kuitenkin nämä elementit äärimmilleen heti ensimmäisellä albumillaan, mikä näkyi esimerkiksi ”täysin kajahtaneessa” ”The Tell-Tale Heartissa” sekä pitkissä ja ylitunteellisissa orkesteriosuuksissa. Vahvuutena olivat korkeat tuotantoarvot: ”Läpi uransa Parsons tuotti koneiden avulla inhimillisiä luomuksia.” Sputnikmusic-sivustolla julkaistussa arvostelussa huomautetaan The Alan Parsons Projectin olleen progeyhtyeistä kaupallisimpia, minkä vuoksi yhtyeen musiikki on monelle lajityypin harrastajalle ”salainen pahe” (”guilty pleasure”).
Nykyisin The Alan Parsons Project albumit muistetaan ennen kaikkea niiden hiotusta äänimaailmasta ja korkeista tuotantoarvoista. Yleensä yhtyeen elektronisten instrumentaalien arvioidaan kestäneen aikaa laulettuja osuuksia paremmin. 2000-luvulla yhtye saikin uutta suosiota house-, tekno-, disko- ja hip hop -DJ:den parissa. Varsinkin Eye in the Sky -albumin ”Sirius” ja ”Mammagamma” ovat olleet sämpläämisen ja jäljittelyn kohteena. Esimerkiksi P. Diddyn menestysalbumi The Saga Continuesin nimikappale rakentui suurelta osin ”Siriuksen” varaan. Muita APP:tä sämplänneitä yhtyeitä ovat esimerkiksi Daft Punk, Jay-Z ja Kendrick Lamar. ”Eye in the Skyn” unimaisissa, huolellisesti tuotetuissa äänimaisemissa on yhtäläisyyksiä myöhempään skandinaaviseen dream popiin. ”Eye in the Sky” -vaikutteita on nähty myös Lady Antebellumin country pop -hitissä ”Need You Now” (2010).
The Alan Parsons Projectin parhaina albumeina pidetään yleisesti kahta ensimmäistä, mutta myös The Turn of a Friendly Card ja Eye in the Sky ovat suosittuja. Huonoimmiksi arvioidaan yleensä 1980-luvun puolivälissä ilmestyneet Vulture Culture ja ''Stereotomy. 1970-luvun APP-albumeista huonoimpana pidetään usein Eveä''.
Populaarikulttuurissa
Monet The Alan Parsons Projectin kappaleista ovat tulleet suosituiksi urheilutapahtumien yhteydessä. Gaudi-albumilta mukaillusta laulunpätkästä ”La Sagrada, Barcelona” tuli heti albumin ilmestyttyä suosittu hokema espanjalaisten jalkapallofanien keskuudessa. Eye in the Skyn avauskappaletta ”Siriusta” käytetään usein hengen nostattamiseen urheilutapahtumissa, ja se on tullut tunnetuksi koripalloseura Chicago Bullsin sisääntulomusiikkina. Bonnie Tylerin versio Ammonia Avenuen kappaleesta ”Limelight” toimi Saksassa vuoden 1996 olympialaisten virallisena tunnusmusiikkina.
The Alan Parsons Projectin musiikkia on käytetty myös elokuvissa ja TV-sarjoissa kuten Donnie Brasco ja Flubber – maailman mahtavin mönjä (molemmat 1997) sekä Simpsonien jaksossa ”Kanuunanruokaa” (1996). Elokuvassa Austin Powers – kumma jätkä (1997) mainitaan ”tohtori Alan Parsonsin” kehittämä lasersäde, jonka avulla tohtori Paha aikoo valloittaa koko maailman. Eräs elokuvan hahmoista huomauttaa tähän, että nimi ”The Alan Parsons Project” on jo varattu.
Suomessa Pyramid-albumin kappaletta ”Hyper-Gamma-Spaces” käytettiin Kuningaskuluttajan tunnusmusiikkina 1990-luvun alussa.
Sessiomuusikoita
Luettelo sisältää vain merkittävimmät The Alan Parsons Projectin albumeilla esiintyneet muusikot. Yksittäisissä kappaleissa esiintyneitä laulajia ei mainita, vaikka he olisivat tunnettujakin. Lähteenä on käytetty The Alan Parsons Projectin levynkansien tekijätietoja.
Raatitorni
thumb|240px|Viipurin keskiaikaiseen kaupunginmuuriin kuulunut raatitorni. Raatitorni on yksi Viipurin keskiaikaiseen kaupunginmuuriin kuuluneista torneista ja sijaitsee Viipurin entisen Luostarinkadun varrella. Nimi juontaa ilmeisesti juurensa siitä, että keskiajalla tornin puolustus oli kaupungin raadin vastuulla. Raatitorni on ainoa nykypäiviin säilynyt alkuperäisen kaupunginmuurin torni ja se toimi muurin purkamisen jälkeen maaseurakunnan kirkon kellotapulina. Talvisodassa torni kärsi pahoja vaurioita, mutta on sittemmin restauroitu.
Elina Kärsämä
Elina Kärsämä (s. 1999) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Kempeleen Kiriä. Hän on edustanut Superpesiksessä myös kasvattajaseuraansa Oulun Lippoa. Kärsämä on pelipaikaltaan lukkari. Vuonna 2017 alkaneella Superpesis-uralla pelaamissaan 44 runkosarjaottelussa Kärsämä on lyönyt kaksi kunnaria ja 12 tavallista juoksua, tuonut 12 juoksua sekä lyönyt 98 kärkilyöntiä. Tilastot päivitetty 28. heinäkuuta 2018. Kärsämä valittiin pelaamaan Itä–Länsi-otteluun 2018 Joensuussa.
Stansted Express
Stansted Express on National Express East Anglian liikennöimä suora junayhteys Stanstedin lentoaseman ja Lontoon Liverpool Streetin rautatieaseman välillä Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Junayhteys käyttää West Anglia Main Line -rataosan raiteita.
Junia liikennöidään 15 minuutin vuorovälillä, ja matka-aika vaihtelee 45 minuutista noin tuntiin riippuen matkustusajankohdasta. Junat pysähtyvät Tottenham Halen, Bishop's Stortfordin, Harlow Townin ja ruuhka-aikaan myös Stansted Mountfitchetinin asemilla. Tottenham Halen asemalta on vaihtoyhteys Lontoon metron Victoria Linelle. Yksittäinen junavuoro ei kuitenkaan pysähdy jokaisella väliasemalla.
Lea (joki)
Lea (myös Lee) on 68 kilometriä pitkä Thamesin sivujoki Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Se saa alkunsa Leagravesta Lutonin liepeiltä ja laskee Thamesiin Itä-Lontoossa. Joen loppuosa ennen Thamesia tunnetaan nimellä Bow Creek. Leajoen muodostama laakso oli pitkään merkittävä Lontoon alueen teollisuuden keskittymä. Leajoesta 1600-luvulla erotettua keinotekoista New River -sivujokea on käytetty puhtaan juomaveden tuottamiseksi Lontoon asukkaille. Nykyisin jokea ympäröi Lee Valley Park -puisto ja se virtaa myös kesäolympialaisten 2012 kisapuiston läpi.
John Bauer
thumb|250px|John Bauer (1882-1918), omakuva. thumb|250px|Tonttuja ja peikkoja esittävä John Bauerin piirros. John Bauer (4. heinäkuuta 1882 Jönköping, Ruotsi – 20. marraskuuta 1918) oli ruotsalainen taidemaalari ja kuvittaja. Hänet tunnetaan parhaiten joulukirjasta Bland tomtar och troll (Tonttujen ja peikkojen joukossa). Bauer kuoli vuonna 1918 Vätternillä höyrylaiva Per Brahen onnettomuudessa.
Hänen vaikutuksensa näkyy esimerkiksi englantilaisen taiteilijan Charles Keepingin töissä.
thumb|left|upright|Bauerin kuva Norwegianin Boeing 737:n pyrstössä. Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Bauerin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Davor Taleski
thumb|Davor Taleski 2018. Davor Taleski (s. 19. toukokuuta 1995 Prilep, Pohjois-Makedonia) on pohjoismakedonialainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Honkaa.
Avon Products
|thumb|right|200px Avon Products, Inc. nyse: AVP on yhdysvaltalainen kosmetiikan, hajuvesien ja lelujen valmistaja ja jälleenmyyjä. Vuonna 2006 yrityksen liikevaihto oli 8,6 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja liikevoitto verojen jälkeen 478 miljoonaa dollaria. Vuoden 2006 lopussa yrityksen taseen loppusumma oli 5,2 miljardia dollaria ja sillä oli 40 300 työntekijää. Valtaosa Avonin liikevaihdosta muodostuu suorasta myynnistä kuluttajille yli sadassa maassa. Maailmanlaajuisesti Avonin tuotteita markkinoi kaikkiaan yli viisi miljoona itsenäistä edustajaa. Avonin pääjohtajana on vuodesta 1997 toiminut Andrea Jung.
Suomessa toimivan Avon Cosmetics Finland Oy:n emoyhtiö on Caymansaarille rekisteröity Avon International Holdings Company.
Friedrich Schlemm
thumb|200px|Friedrich Schlemm noin vuonna 1850
Friedrich Schlemm (11. joulukuuta 1795 – 27. toukokuuta 1858) oli saksalainen anatomi, joka toimi professorina Berliinin yliopistossa.
Schlemm syntyi Salzgitterissä. Koska hänen perheellään ei ollut varaa korkeakoulutukseen, hän meni oppipojaksi kirurgille Braunschweigiin. Tämä antoi hänelle mahdollisuuden opiskella anatomiaa ja kirurgiaa paikallisessa Anatomico-Surgical-instituutissa. Vuonna 1821 hän sai lääketieteen tohtorin arvon Berliinin yliopistosta, ja hänestä tuli prosektori vuonna 1823. Vuonna 1829 hänestä tuli ”ylimääräinen professori” anatomiassa ja hän saavutti professuurin arvon vuonna 1833.
Silmässä sijaitsevat Schlemmin kanavat on nimetty Friedrich Schlemmin mukaan.
Bernarda Pera
Bernarda Pera (s. 3. joulukuuta 1994 Zadar, Kroatia ) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Hän on sijoittunut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalle 67 lokakuussa 2018.
Pera pelasi ensimmäisen kerran Grand Slam -turnauksen pääsarjassa Australian avoimissa 2018 saatuaan pääsarjaan villin kortin. Hän hävisi karsintojen ratkaisevalla kierroksella Viktorija Golubicille, mutta sai villin kortin Margarita Gasparjanin vetäytymisen ansiosta.
Mustinganjärvi
Mustinganjärvi on Jämsän keskiosassa sijaitseva 30 hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsänkosken keskustasta on viisi kilometriä länsiluoteeseen ja Jämsän keskustasta yhdeksän kilometriä luoteeseen. Tampereelta etäisyys on 82 kilometriä koilliseen.
Maantiede
Mustinganjärvi on pitkä ja kapea. Sen pituus kaakosta luoteeseen on noin 2,6 kilometriä, leveimmät kohdat ovat järven pohjois- ja eteläosan runsaat 200 metriä. Kaakossa on Järvenpään pitkä ja kapea lahti, jonka luoteispuolella on Mustinganlahti. Kantatie 56 kulkee aivan Mustinganjärven länsipuolitse. Järven rannat ovat enimmäkseen metsämaata, siellä täällä on rakennuksia ja peltotilkkuja. Mustingan kylä sijaitsee välittömästi järven luoteispuolella. Mustinganjärven pohjoiskolkasta lähtee Mustinganoja pohjoiseen, ja laskee Toivas-järveen. Idässä on kaksi metsäjärveä: pohjoinen Olkolammi ja eteläinen Olkolammi.
Mustinganjärvi kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta. Mustinganjärvi on valuma-alueen itäisiä vakavesiä.
After Bathing at Baxter’s
After Bathing at Baxter's on Jefferson Airplanen marraskuussa 1967 julkaistu kolmas albumi. Se ei menestynyt kaupallisesti yhtä hyvin kuin edellinen albumi Surrealistic Pillow; listasijoitus yhtyeen kotimaassa Yhdysvalloissa oli 17.
Kappaleet
Streetmasse The War Is Over Hymn to an Older Generation How Suite Is Shizoforest Love Suite
Frederick Hopkins
Frederick Gowland Hopkins (20. kesäkuuta 1861 Eastbourne, Yhdistynyt kuningaskunta – 16. toukokuuta 1947 Cambridge, Yhdistynyt kuningaskunta) oli englantilainen biokemisti, joka löysi vitamiinit ja aminohappo tryptofaanin. Hän sai vuoden 1929 Nobelin fysiologian ja lääketieteen palkinnon yhdessä Christiaan Eijkmanin kanssa.
Hopkins eristi proteiineista vuonna 1901 aminohapon nimeltä tryptofaani. Vuosina 1906–1907 hän osoitti, että eläimet eivät voi itse tuottaa sitä ja muutamia muita välttämättömiä aminohappoja, vaan ne pitää saada ravinnosta. Laboratoriokokeilla hän osoitti, että eläimet tarvitsevat energiaravintoaineiden (rasvaa, proteiinia ja hiilihydraattia) lisäksi pieniä määriä muita välttämättömiä aineita, ns. suojaravintoaineita. Näitä alettiin myöhemmin kutsua vitamiineiksi.