cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yle X3M
Täyteohjelmat
X3M Nonstop on arkiaamuisin ja -iltaisin lähetettävä täyteohjelma, jossa ei ole juontoa, vaan kanavan soittolista pyörii automaattisesti.
Nattklassiskt on joka yö Yle Vegalla ja X3M:llä kello 0–6 lähetettävä ohjelma, jossa soitetaan klassista musiikkia ilman välijuontoja. Se on nimestään ja samankaltaisuudestaan huolimatta sisällöltään eri ohjelma kuin Yle Radio 1:llä ja Yle Klassisella lähetettävä Yöklassinen.
Remix-ohjelmat ja X3M:s bästa ovat viikon tai päivän lähetysten parhaimpia paloja kokoavia täyteohjelmia. Niitä voidaan lähettää myös varsinaisten ohjelmien paikalla poikkeustilanteissa, jolloin juontajat ovat poissa, eikä heille ole sijaisia.
Lisäksi maanantaista torstaihin Yle X3M lähettää Yle Vegan ohjelmaa 22.45–0.00.
Lee Bo-young
Lee Bo-young (, s. Soul, Korean tasavalta) on korealainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa seuraavissa televisiosarjoissa:
Erwin Voellmy
Erwin Voellmy (9. syyskuuta 1886 Herzogenbuchsee – 15. tammikuuta 1951 Basel) oli sveitsiläinen shakinpelaaja ja matematiikan professori.
Voellmy piti shakkikolumnia Basler Nachrichten -lehdessä 40 vuoden ajan. Hän myös kirjoitti useita shakkikirjoja.
Voellmy oli Sveitsin mestari kolmesti: 1911, 1920 ja 1922. Hän edusti Sveitsiä ensimmäisissä epävirallisissa shakkiolympialaisissa Pariisissa 1924 (+6 –2 =5), shakkiolympialaisissa Haagissa 1928 (+5 –2 =4) ja kolmansissa epävirallisissa shakkiolympialaisissa Münchenissä 1936 (+5 –7 =5). Hän voitti joukkuepronssia Pariisissa 1924. Vuonna 1932 Voellmy osallistui turnaukseen Bernissä. Hän sijoittui ensimmäiseksi Oskar Naegelin ja Aleksandr Alehinin kanssa.
Jackie Earle Haley
thumb|Jackie Earle Haley Jackie Earle Haley (s. 14. heinäkuuta 1961) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa Little Children (2006).
Christopher aloitti uransa jo lapsena Ville Vallaton -animaatioiden äänenä, esiintyi teini-iässä nappulaikäisten baseballjoukkueesta kertovassa Karhukopla-elokuvassa (1976) ja sen jatko-osissa sekä Oscar-palkitussa komediadraamassa Fillarijengi (1979).
Haley vetäytyi näyttelijän työstä ja toimi pitkään mainoselokuvien tuottajana ja ohjaajana. Hän palasi elokuvanäyttelijäksi vuosituhannen vaihteen jälkeen ja on esittänyt muun muassa Rorschachia elokuvassa Watchmen (2009). Vuonna 2010 hän näytteli Freddy Kruegeria Painajainen Elm Streetillä -elokuvan uusintaversiossa. Hän näyttelee myös elokuvassa The Birth of a Nation (2016).
Haley debytoi pitkän näytelmäelokuvan ohjaajana vuoden 2015 elokuvassa Criminal Activities.
Simone Perrotta
Simone Perrotta (s. 17. syyskuuta 1977 Ashton-under-Lyne, Englanti) on italialainen entinen jalkapalloilija. Perrotta oli keskikenttäpelaaja, joka edusti viimeisenä Serie A:n AS Romaa. Roomaan hän siirtyi AC ChievoVeronasta 7,2 miljoonan euron siirtosummalla vuonna 2004.
Perrottan aiempia seuroja olivat Reggina, Juventus ja AS Bari. Perrotta pelasi Italian joukkueessa vuoden 2000 olympialaisissa, EM-kisoissa 2004 ja Italian voittoon päättyneissä MM-kisoissa 2006. Hän pelasi kaikkiaan 48 maaottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Moon Ga-young
Moon Ga-young (, s. Karlsruhe, Saksa) on korealainen näyttelijä.
Lännenkanukka
Lännenkanukka esiintyy alkuperäisenä Yhdysvalloissa, Kanadassa, Alaskassa ja Meksikossa. Suomessa laji on koristekasvi sekä luonnossa vakinainen, kokonaan viljelyperäinen uustulokas. Se myös leviää luonnonvaraisena ja luokitellaan vieraslajiksi.
Kalle Kiiskinen
Kalle Kiiskinen (s. 6. syyskuuta 1975 Hyvinkää, Suomi) on suomalainen curling-pelaaja.
Koulutukseltaan Kiiskinen on kasvatustieteen maisteri. Hän toimii luokanopettajana ala-asteella Herajoen Koulussa Riihimäellä. Hän asuu Hyvinkäällä. Kiiskinen on 186 cm pitkä ja painaa 84 kg.
Seepiat
Seepiat (Sepiida) on mustekaloihin kuuluva nilviäislahko. Seepiat, kuten useimmat muutkin mustekalat, erittävät puolustautuessaan tummanruskeaa mustetta. Seepioilla on kehittynyt hermosto ja hyvät muistiominaisuudet, ja niitä tutkitaan tämän takia paljon. Ne ovat jokseenkin lyhytikäisiä ja elävät tavallisesti 1,5-2-vuotiaaksi. Lajeista tunnetuin on seepia (Sepia officinalis).
Rakenne
Seepioiden vaippa on pussimainen, solakka. Sen selkäpuolella on kilpimäinen sisäinen tukiranka, nk. valaansuomu tai "seepiansuomu". Ruumiin kyljessä on eväreunus, pitkä poimu, jonka aaltomaisen liikkeen avulla seepia liikkuu eteenpäin. Seepiat voivat vaihtaa selkäpuolen väritystään kuten kameleontit kromatoforiensa, eli väripigmenttisolujensa avulla. Vatsapuoli on valkoinen. thumb|left|200px|Seepian sisäinen kuori, "[[valaansuomu".]]
Seepioiden kuori on sisäinen, se sijaitsee näkymättömissä eläimen vaipan alla. Se antaa seepialle sen tunnusomaisen muodon. Kuori on huokoinen, sen alapuolella on mikroskooppisia ilmalokeroita, joihin vettä sisään tai ulos pumppaamalla eläin säätelee ominaispainoaan, joten sen ei tarvitse aktiivisesti uida uintisyvyytensä säilyttämiseksi.
Seepioilla on kaksi kidusta, jotka sijaitsevat vatsapuolen vaippaontelon perällä. Kiduksilla on kummallakin oma sydämensä. Seepioilla on hyvin tehokas verenkiertojärjestelmä. Niiden veri on sinistä.
Seepialajit ovat tavallisesti 15–25 cm pituisia vaipan pituudella mitaten, mutta suurin laji, australialainen Sepia apama voi saavuttaa 50 cm vaipanmitan ja painaa 10 kg.
Kuninkaankartano
Kuninkaankartano oli suuri valtion omistama maatila, johon paikkakunnan väestö oli velvollinen suorittamaan luontaissuorituksina maksettavat verot eli tekemään niihin päivätöitä. Pienempiä valtion tiloja kutsuttiin latokartanoiksi ja karjakartanoiksi. Suuria valtion omistamia karjanhoitoa harjoittavia tiloja nimitettiin kuninkaankarjataloiksi. Kuninkaankartanoita oli eri maissa.
Suomessa kuninkaankartanoita hoitivat alkuun erityiset talonvoudit. Niiden komeissa päärakennuksissa asui yleensä kuninkaan käskynhaltija, jonka lääni sai nimensä kartanon mukaan. Hallitsijat ja heidän käskyläisensä käyttivät matkustellessaan kuninkaankartanoita majapaikkoinaan. Erityisesti Kustaa Vaasa järjesti tilojen hoitoa. Hän piti vouteja tarkoin silmällä ja hän julkaisi tiloille ohjekirjoja. Kaarle XI määräsi osan tiloista korkeiden sotilasviranomaisten virkataloiksi ja muut vuokrattavaksi määräajaksi yksityisille ihmisille.
Seepiat
Ravinto ja ruokailu
Seepiat ovat petoja, jotka pyytävät ruokansa lähinnä väijytyksestä sinkoamalla imukupilliset pyyntilonkeronsa saaliiseen. Ne paloittelevat saaliin sarveisnokallaan ja raastavat sen ihon rikki erityisellä raastinkielellä, radulalla. Seepiat syövät katkarapuja ja muita äyriäisiä, pikkukaloja, muita nilviäisiä ja jopa omia lajitovereitaan.
Kuninkaankartano
Tiloja valvoi 1800-luvulla senaatin kamaritoimituskunta sekä sen alaisena kuvernöörit. Tilat annettiin vuokralle lääninkonttorissa pidetyllä huutokaupalla 25 vuodeksi kerrallaan. Huutajan tuli antaa takuu vuokraehtojen täyttämisestä kymmenen vuoden aikana, todistus maineestaan, taidoistaan maanviljelyksessä ja varallisuudestaan. Senaatin talousosasto hyväksyi jonkun tarjouksista. Senaatin luvalla vuokraaja sai siirtää vuokraoikeutensa toiselle. Vuokraajan kuollessa hänen leskensä oli oikeutettu hoitamaan tilaa jäljellä olevan vuokra-ajan.
Aarni Kouta
Elämä
Koudan vanhemmat olivat kirkkoherra Kaarlo Adrian Candolin ja tämän ensimmäinen vaimo Dagmar Maria Andersin. Kouta oli naimisissa 1904–1907 Sally Eine Niklanderin kanssa. Avioeron jälkeen hän meni uusiin naimisiin Elisa Cecilia Maria Roschierin kanssa 1908.
Kuninkaankartano
Suomen kuninkaankartanot
thumb|Espoon kartano.
Seepiat
Kalastus ja käyttö
Seepiat ovat runsaslukuisia ja niitä pyydetään ahkerasti etenkin Välimerellä ja Itä-Aasiassa. Siellä ne ovat suosittua ja yleistä ruokaa.
Ainakin antiikin ajoista seepioiden mustetta on käytetty väriaineena. Seepioiden kalkkikuoria, valaansuomuja, myydään lemmikkilintujen ja lemmikkikilpikonnien kalkinlähteeksi. Niitä on käytetty myös kultaseppien valumuottien ja hiontapulverin valmistamiseen.
Riki Sorsa
Esko Richard ”Riki” Sorsa (26. joulukuuta 1952 Helsinki – 10. toukokuuta 2016 Helsinki ) oli suomalainen laulaja. Hänet tunnettiin hiteistään ”Reggae OK” (Suomen Euroviisu-edustuskappale vuodelta 1981), ”Muuttohaukka”, ”Haaveissa vainko oot mun”, ”Joki” ja ”Myrskyn silmä”.
Muusikon töiden lisäksi Sorsa esiintyi useissa televisio-ohjelmissa ja musikaaleissa.
Nuoruus
Riki Sorsan musiikki-innostus alkoi 14-vuotiaana, kun hän näki The Who -yhtyeen konsertin Helsingin jäähallissa. Varhaisia esikuvia olivat myös The Beach Boys, Small Faces, The Kinks, The Jeff Beck Group ja Free. Suomalaisista suosikkeihin lukeutuivat Pepe Willberg, Wigwam ja Dave Lindholm.
Musiikkiura
Sorsa aloitti uransa laulusolistina muun muassa yhtyeissä The Zoo ja Jig-Saw. Soolouralle hän siirtyi 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa. Vuonna 1981 Sorsa edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Reggae OK”, joka sijoittui 16:nneksi. Kappaleesta tuli hitti Suomessa ja muualla Euroopassa. Sorsan mukaan levyä myytiin yli 100 000 kappaletta. Ensimmäinen sooloalbumi oli Changing Tunes (1981), jota seurasi Desert of Love (1982). Kassu Halonen toimi molempien albumien tuottajana.
Sorsa levytti alun perin englanniksi. Vuonna 1983 ilmestyi ensimmäinen suomenkielinen albumi Riki Sorsa, jonka ensimmäinen single oli ”Muuttohaukka”. Albumin tuotti arvostettu ruotsalainen Jan Askelind, ja levyllä soittaa Ruotsin ykkösrivin studiomuusikoita, muun muassa Abba-yhteistyöstä tuttu Anders Eljas. Sorsa äänitti albumista myös englanninkielisen version, This Is the Night, joka julkaistiin Pohjoismaissa. Esa Kaartamon ja Edu Kettusen tuottama albumi Kellot ja peilit (1984) oli ensimmäinen suomalainen CD-julkaisu. Sorsan viimeinen albumi Kun tunnet rakkauden ilmestyi vuonna 2013.
Sairaudet ja kuolema
Maaliskuun 2006 lopulla Sorsalla todettiin nielu- ja nenäsyöpä. Sairauden takia Sorsa lopetti musiikkiuransa lähes kokonaan. Sorsa toimi Syöpäsäätiön PR-miehenä kertomassa sairaudestaan.
Sorsa sai valtion taiteilijaeläkkeen keväällä 2008. 15. marraskuuta 2008 hän nousi lavalle ensimmäistä kertaa kolmeen vuoteen esiintyessään Zoom Ry:n 45-vuotisjuhlissa.
Hän sai lokakuussa 2015 tietää sairastavansa jälleen syöpää, sillä kertaa keuhkoissa. Sorsa kuoli kotonaan Helsingissä 63-vuotiaana 10. toukokuuta 2016. Vain pari kuukautta aiemmin Sorsa toimi keulakuvana syöpäjärjestöjen mainosvideolla, jolla hän puhui tupakoinnin vaaroista ja josta jäi elämään Sorsan lausahdus: ”Lopetinko liian myöhään.” Sorsa haudattiin Hietaniemen hautausmaalle 9. kesäkuuta 2016.
Sorsalle järjestettiin "Ilta Rikille" -niminen muistokonsertti Helsingin Kulttuuritalossa 7. lokakuuta 2016.
Yksityiselämä
Sorsan äiti oli balettitanssija ja koreografi Margaretha von Bahr. Hänen velipuolensa on Robert von Bahr. Sorsa tapasi tulevan vaimonsa Barbara Weckmanin vuonna 1987. He saivat kaksi poikaa: Rasmus syntyi vuonna 1989 ja Rufus vuonna 1990. Lisäksi perheeseen odotettiin kolmosia suhteen alkuvaiheessa, mutta tuolloin raskaus päättyi keskenmenoon.
Koulutukseltaan Sorsa oli merkonomi. Sorsa oli Kummit ry:n perustajajäsen.
Torralba
Torralba on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 974 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 36,5 neliökilometriä. Se sijaitsee 435 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Syyria Turkvision laulukilpailussa
Syyria on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kerran, vuonna 2015
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
Ronald Searle
Ronald William Fordham Searle (3. maaliskuuta 1920 – 30. joulukuuta 2011) oli brittiläinen sarjakuvataiteilija. Hän loi muun muassa St Trinian's School -sarjan ja yhdessä Geoffrey Willansin kanssa Nigel Molesworth -kirjat. Searle on piirtänyt lukuisiin lehtiin, kuten Punchiin.
Searle syntyi Cambridgessa ja julkaisi ensimmäisen St Trinian's School -sarjakuvansa Lilliput-lehdessä vuonna 1941. Hän joutui vangiksi toisessa maailmansodassa ja vapautui vasta sen päätyttyä vuonna 1945.
Searle meni vuonna 1947 naimisiin Kaye Webbin kanssa. Parille syntyi kaksoset Kate ja Johnny. Searle hylkäsi vuonna 1961 perheensä, muutti Ranskaan ja solmi uuden avioliiton. Hänen maineensa kasvoi 1950-luvulla, ja hänelle myönnettiin muun muassa Reuben-palkinto vuonna 1960.
Russell Davies on tehnyt hänen elämästään dokumentin, joka esitettiin BBC:llä vuonna 2006.
Carolus Lassila
Carolus Juhani Lassila (5. elokuuta 1922 Helsinki – 26. lokakuuta 1987 Atlasvuoristo, Marokko ) oli suomalainen diplomaatti.
Lassilan vanhemmat olivat Armas Lassila (1890–1955) ja Martha Sofia Holmberg (1888–1975). Hänen setiään olivat anatomian professori Väinö Lassila ja metsäteknologian professori Ilmo Lassila. Carolus Lassila oli naimisissa Britta Synnöve Juliana Wilskmanin (1923–1987) kanssa.
Lassila oli arabian kielen ja arabikulttuurin tuntija. Hän oli suurlähettiläänä Libanonissa sekä samalla Kuwaitissa ja Riadissa ja Jeddassa, Saudi-Arabiassa 1968–1974 ja Abu Dhabissa, Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa 1975–1977 ja viimeksi suurlähettiläänä Madridissa, Espanjassa ja samalla Marokossa 1984–1987.
Lassila ja hänen vaimonsa saivat surmansa 26. lokakuuta 1987 auto-onnettomuudessa Marokon Atlas-vuorilla matkalla Ouarzazatesta Taznakhtiin, 250 mailia Rabatista etelään. He ajoivat autollaan yöllä rankkasateen jälkeen äkillisesti tulvimaan alkaneeseen jokeen.
Iso Vuorijärvi (Kuhmoinen)
Iso Vuorijärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Ojastenkulmalla sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 137,6 metriä mpy. Siihen ei tule mitään ojia muualta. Sen laskuoja alkaa järven eteläpäässä ja se laskee Yläiseen Neulajärveen. Järvien vedenpinnat ovat samalla tasolla.
Historiaa
Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi oli Wuorijärvi.
Vuoden 1965 peruskartassa Iso Vuorijärvi oli vielä autio, mutta vuoden 1986 peruskartassa sen eteläpäässä oli vapaa-ajan kiinteistö. Luonnonsuojelualuetta ei kummassakaan kartassa vielä ollut.
Taitouinti
Taitouinti on uintiurheilun muoto, jossa uima-altaassa tehdään koordinaatiota, voimaa, taitoa, taiteellisuutta ja kestävyyttä vaativia liikkeitä musiikin tahdissa. Vaikeutta tuo myös se, että osa liikkeistä tehdään pää veden alla, joten hyvä hapenottokyky on tarpeen. Taitouinti vaatii lisäksi hyvää uimataitoa sekä kovaa kuntoa, sillä musiikkiohjelman kesto voi olla jopa viisi minuuttia. Ohjelmat koostuvat eri liikesarjoista: nostoista, heitoista, hypyistä, kierteistä ja käsi- ja jalkaliikesarjoista. Lajista on välillä käytetty myös nimitystä kuviokellunta, joka ei kuitenkaan kuvaa lajin vaatimaa voimaa, tasapainoa ja erittäin tarkkaa koordinaatiokykyä.
Taitouimarin perusominaisuuksia
Taitouimarilla on hyvä uimataito, kestävyyttä ja voimaa, tekniikoiden hallintaa, koordinaatiokykyä, rytmitajua, esiintymistaitoa ja notkeutta. Kilpailuissa seniorisarjassa kokonaispisteistä 50 prosenttia tulee teknisestä ja 50 prosenttia vapaaohjelmasta, jossa tuomarit jakavat pisteet teknisistä ja taiteellisista elementeistä.
Taitouinnin musiikkiohjelmia ovat yksinuinti (solo), pariuinti (duo), kolminuinti (trio), joukkueohjelma (4–8 uimaria) sekä näiden yhdistelmä eli yhdistetty vapaaohjelma (combo, max. 10 uimaria). 2023 lähtien kilpailuissa uidaan myös akrobatiaohjelmaa (4-8 uimaria). Suomessa trio on harvinainen, ja yleensä sitä uidaankin vain osana comboa.
Historiaa
thumb|Esther Williams elokuvan Million Dollar Mermaid trailerissa. Ensimmäiset taitouimarit 1800-luvulla olivat miehiä. Miesten ensimmäiset muistiin merkityt kilpailut olivat vuonna 1890 Berliinissä. Annette Kellerman, australialainen naisuimari, ilahdutti yleisöä New Yorkissa vuonna 1907 esiintyessään lasitankissa. Kiinnostus lajia kohtaan alkoi kasvaa. 1800–1900-lukujen vaihteessa taitouinti alkoikin muotoutua naisten lajiksi. Maailman ensimmäiset maakuntakilpailut pidettiin Montréalissa v. 1924, joissa Peg Selleristä tuli ensimmäinen voittaja. Tämän jälkeen taitouinti levisi ympäri Amerikkaa ja Yhdysvaltoja. Katherine Curtisin kouluttamasta 60 uimarista, jotka tunnettiin nimellä ”The Modern Mermaids” (vapaa suom. Modernit merenneidot), sai alkunsa nimi taitouinti. Tunnetuksi taitouintia teki yhdysvaltalainen uimari Esther Williams, joka toi 1940–1950-luvuilla taitouinnin ihmisten nähtäviksi televisiosarjoilla ”Aqua Musicals” (vapaa suom. Vesimusikaalit).
Yhdysvalloissa The Amateur Athletic Union (vapaasuom. Amatööriurheilijoiden liitto) hyväksyi sekä duon että joukkuekilpailut 1940-luvun alussa. Duo ja joukkuekilpailu olivatkin mukana Yhdysvaltojen ensimmäisissä, kansallisissa taitouinnin mestaruuskilpailuissa vuonna 1946. Taitouinti oli näytöslajina viisissä olympialaisissa vuodesta 1948 vuoteen 1968 (muun muassa Helsingissä 1952), mutta viralliseksi olympialajiksi taitouinti hyväksyttiin vasta Los Angelesissa vuonna 1984. Miehet pääsivät osallistumaan ensimmäistä kertaa taitouinnin arvokilpailuihin Kazanin maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2015 sekapari sarjassa. Pariisin 2024 olympiakilpailut ovat ensimmäiset taitouinnin olympiakilpailut, joihin miehetkin voivat osallistua sekapari ja joukkueohjelma sarjoissa. Joukkueohjelmassa miehiä voi uida sama joukkueessa kaksi.
Taitouinti Suomessa
Ensimmäiset taitouinnin SM-kilpailut pidettiin vuonna 1972. Nykyisin taitouinnin harrastajia on Suomessa yli 300. Lisäksi taitouinnin parissa toimii aktiivisesti noin sata valmentajaa ja tuomaria. Suomessa taitouintia harrastetaan Helsingissä, Vantaalla, Espoossa, Tampereella, Oulussa, Turussa, Kuopiossa ja Jyväskylässä. Kuopion Uimaseurassa on taitouinnilla pitkät perinteet.
Kilpailusarjat
Uimarin on mahdollista osallistua oman ikäsarjansa lisäksi vanhempien sarjoihin. Nuoremmassa sarjassa uiminen ei ole mahdollista.
Ghoti
Ghoti on tiettävästi irlantilaissyntyisen näytelmäkirjailija George Bernard Shaw’n luoma keinotekoinen esimerkkisana, jonka tarkoituksena on osoittaa, kuinka epäsäännöllinen englannin oikeinkirjoitus on. Sana lausutaan, aivan kuten kalaa tarkoittava sana fish.
Shaw kannatti englannin kielen oikeinkirjoituksen uudistamista muun muassa Charles Darwinin ja Alfred Tennysonin tavoin. Vaikka Shaw käyttikin ghotia esimerkkinä tukeakseen uudistamispyrkimyksiä, hänen ei varmuudella voida sanoa keksineen sanaa.
Stephen Rea
Stephen Rea (s. 31. lokakuuta 1946) on pohjoisirlantilainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa The Crying Game (1992), Veren vangit (1994), Michael Collins (1996) ja V niin kuin verikosto (2005).
Rea syntyi Belfastissa yhdeksi työläisluokkaisen presbyteeriperheen neljästä lapsesta. Hän valmistui Belfast High Schoolista ja Queen's University of Belfastista. Rea oli naimisissa poliittisen aktivistin Dolours Pricen kanssa vuosina 1983–2003.
Rea on saavuttanut huomattavaa menestystä sekä teatterissa, televisiossa että elokuvissa, ja hän on ollut ehdolla Tony-, Emmy-, Bafta- ja Oscar-palkintojen saajaksi. Rea perusti vuonna 1980 näytelmäkirjailija Brian Frielin kanssa Field Day Theatre Companyn Londonderryssä.
Jevgeni Znosko-Borovski
thumb|Jevgeni Znosko-Borovski Jevgeni Aleksandrovitš Znosko-Borovski (28. elokuuta (J: 16. elokuuta) 1884 Pavlovsk – 31. joulukuuta 1954 Pariisi) oli venäläinen shakinpelaaja, kirjailija, opettaja ja kirjallisuuskriitikko.
Znosko-Borovskin ensimmäinen kansainvälinen turnaus oli Ostendissa 1906. Hän voitti samassa turnauksessa pelistään Amos Burnia vastaan nerokkuuspalkinnon.
Znosko-Borovski oli vahva simultaanipelaaja.
Romulus Augustulus
thumb|Romulus Augustus [[solidus|soliduksessa. Taustalla Victoria.]] Romulus Augustulus tai Romulus Augustus (noin 460 – 507 tai myöhemmin) oli Länsi-Rooman viimeinen keisari. Hänen isänsä, hunni Attilan entinen sihteeri Orestes kohotti hänet valtaan 31. lokakuuta 475, kun oli ensin ajanut edellisen keisarin Julius Nepoksen Italiasta. Romulus oli tuolloin 14-vuotias, ja Orestes käytti poikaansa nukkehallitsijana. Itä-Rooman keisari ei koskaan tunnustanut hänen keisariuttaan. Tyytymättömien sotilaiden Italiaan kutsuma germaani Odovakar tappoi Oresteen ja syrjäytti Romuluksen syyskuun alussa vuonna 476. Romulus muutti huvilalle Napolin rannikolla ja nautti vuosittaista eläkettä. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän palautti keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan.
Romulus Augustuluksen myöhemmistä vaiheista ei ole varmaa tietoa. Vuosina 507 ja 511 Teoderik Suuren sihteerit vahvistivat kirjeitse eläkkeen, jonka Teoderik oli myöntänyt eräälle Romulukselle ja hänen äidilleen Barbarialle. Kirjeissä mainitun Romuluksen on usein arveltu olevan Romulus Augustulus, mutta tätä on mahdotonta todistaa oikeaksi.
Romuluksen nimi on mielenkiintoinen. Alkuperäinen Romulus oli Rooman tarunhohtoinen perustaja, ja Augustus oli Rooman ensimmäinen keisari. Augustulus on tästä diminutiivimuoto, ”pikku-Augustus”. Diminutiivimuoto on historioitsijoiden jälkikäteen lisäämä ironinen ja hieman halventava muoto keisarin nimestä.
Mikko Carlstedt
thumb|right|Tämä Mikko Carlstedtin omakuva on maalattu joskus vuosina 1915–1925. Mikko Vilhelm Sakari Carlstedt (14. huhtikuuta 1892 Lieto – 15. helmikuuta 1964 Helsinki ) oli suomalainen ekspressionistinen taidemaalari.
Carlstedtin veli oli puupiirroksistaan tunnettu taiteilija Kalle Carlstedt. Mikko Carlstedt opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1911–1913 ja teki taiteilijan debyyttinsä Helsingissä 1912. Carlstedt kuului 1916 perustettuun Marraskuun ryhmään.
Mikko Carlstedt sai Pro Finlandia -mitalin 1962 ja hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 1959.
Anssi Nykänen
Nykänen on soittanut keikkamuusikkona muun muassa Pepe Ahlqvist & The Sunset Boulevardin, Pepe Ahlqvist & H.A.R.P.:n, Pekka Pohjolan yhtyeen, Havana Blackin, Heikki Silvennoisen Restin, Nylon Beatin ja Paula Koivuniemen taustabändin rumpalina. Hän on myös soittanut kokoonpanossa, jossa soittavat hänen lisäkseen Timo Kämäräinen (Ismo Alanko Säätiö), Jan Simons (Ahma), ja Ville Tuomi (Suburban Tribe, Kyyria, United Underworld), sekä Root of Love -yhtyeessä, joka on julkaissut Personal Contact-tribuuttialbumin Jimi Hendrixin musiikista ja keikkaillut ja tehnyt konserttikeikkoja. Hän soittaa myös vuonna 2006 julkaistulla Raskaampaa joulua -kokoelma-albumilla. Hän soittaa myös vuonna 2011 perustetussa rockyhtyeessä Wöyh!, johon kuuluu myös metalliyhtye Stam1nan laulaja Antti Hyyrynen ja tauolla olevan rockyhtye YUP:n Jussi Hyyrynen.
Sensuela
Sensuela on Teuvo Tulion ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen elokuva vuodelta 1972. Elokuva on melodraama ja se jäi Tulion viimeiseksi. Tekstin on sovittanut Yrjö Norta, ja sen on kääntänyt englanniksi Regina Linnanheimo.
Lyhentämätön vuonna 1972 valmistunut versio on 110 minuuttia pitkä; lyhennetty versio vuodelta 1974 kestää 105 minuuttia. Kumpikin versio on Suomessa kielletty alle 18-vuotiailta. Sensuela oli ensimmäinen suomalainen elokuva, jolle Valtion elokuvatarkastamo määräsi ikärajaksi 18 vuotta. Sensuelan musiikki koostuu Pjotr Tšaikovskin sävellyksistä, lähinnä Joutsenlampi-baletin osista. Pääosissa näyttelevät Marianne Träskman taiteilijanimellä Marianne Mardi sekä Mauritz Åkerman.
Juoni
Saamelaistyttö Laila rakastuu jatkosodan aikana pelastamaansa saksalaissotilaaseen Hansiin, joka on syöksynyt lentokoneellaan maahan. Kun Lapin sota alkaa, Hans karkotetaan, ja lopulta hän päätyy Helsinkiin. Hän tapaa Lailan uudestaan, ja isänsä kielloista huolimatta Laila lähtee mainoskuvaajaksi ryhtyneen Hansin kanssa Helsinkiin. Laila päätyy huonoille teille, mutta kuultuaan isänsä kuolleen hän palaa kotikonnuilleen ja pyytää isänsä haudalla anteeksiantoa. Isänsä jättämän perinnön turvin Laila asettuu aloilleen sinne, minne tuntee kuuluvansa.
Tuotanto ja esityshistoria
Sensuelan kuvaukset alkoivat jo 1964, mutta sitä kuvattiin pääosin vuosina 1967–1968, ja uusintakuvauksia tehtiin vielä 1970-luvulla. Tuliota on kriitikko Harri Römpötin luonnehdinnan mukaan pidetty suomalaisen elokuvan erotiikan perinteen keskeisenä taiturina, mutta Sensuelassa hän rikkoi perinteeseen kuuluvat heinälatoromantiikan sopivaisuussäännöt. Elokuvateatteri mainosti filmiä suorasukaisesti: ”Sensuela – nainen kuuma kuin pätsi – upottava, märkä kuin suo – hän suorastaan imee miehet itseensä....”
Sensuela sai ensi-iltansa 1973 Kemissä, ja sitä esitettiin myös Kuopiossa ja Pieksämäellä. Katsojamäärät jäivät minimaalisiksi. Helsingissä elokuvan ensiesitys tapahtui vasta huhtikuussa 2001 Teuvo Tulio -seminaarin yhteydessä Orion-teatterissa, koska Tulio ei hyväksynyt esityspaikaksi elokuvan levittäjän tarjoamaa pornoteatteria. . Hän oli ylipäätään kieltänyt kaikkien elokuviensa esittämisen. Sensuelan toinen kertanäytös tapahtui 2003 Tennispalatsissa. Sensuelan leikattu versio on esitetty televisiossa vuosina 2005, 2011 ja 2012. Leikkaamaton versio ensiesitettiin televisiossa vuonna 2017. Lisäksi se on esitetty vuoden 2003 Sodankylän elokuvajuhlilla.
Sensuela on jälkiäänitetty suomeksi, koska näyteltiin alun perin englanniksi kansainvälisiä markkinoita varten. Ulkomailla elokuvaa ei kuitenkaan ole esitetty, ja Suomessakin on esitetty vain suomenkielistä versiota. Elokuva on kuvattu 1940-luvulta peräisin olevalla kalustolla. Tulion pyynnöstä Åkerman etsi elokuvan juhlintakohtaukseen näyttelemään nuorta väkeä Helsingin rautatieasemalta ja tarjosi heille alkoholijuomaa tunnelmaan pääsemiseksi.
Tulio poisti elokuvasta Hampurissa tehdyn bordellijakson, koska sen esittäminen olisi aiheuttanut elokuvalle ylimääräisen veron. Jakso löytyi Kavan arkistosta, ja se on liitetty Tulion elokuvista tehtyyn DVD-sarjaan, jonka on toimittanut Olavi Similä ja jonka viimeiset osat julkaistiin 2007.
Arviot
Elokuvan ensimmäinen arvio on vuodelta 1987 Filmihullun erikoisnumerossa, jossa Markku Varjola totesi, että läpikaupallinen Sensuela muodostui kaupalliseksi katastrofiksi. Hänen mukaansa elokuvasta puuttuu Tuliolle ominainen moraalinen totaliteetti, mutta hän huomaa elokuvan tuliomaiset hurjat kuvat.
Helsingin Sanomien Harri Römpötti kirjoitti 2000-luvun televisioesitysten yhteydessä, että elokuva on suomalaisen elokuvan kuuluisimpia camp-kalkkunoita, kehno ja huvittava elokuva. Teknisesti se on ”järisyttävän huono” dokumentti- ja trikkipätkineen. Musiikki on ylidramaattista ja jälkiäänitys tökerö, sillä eläinten äänet kuulostavat saman ihmisen matkimilta. Parhaana jaksona elokuvassa Römpötti pitää Hansin ja Lailan ensimmäistä rakastelukohtausta, jossa tosin siinäkin on perverssi erikoisuus, sillä leikkauksen vuoksi näyttää siltä kuin huolestunut isä seuraisi kohtausta vierestä.
Kriitikko Jussi Karjalaisen arvion mukaan muoviväreillä herkutteleva tarina on uskomaton ja täynnä epäloogisuuksia. Tulion tuotannossa sillä on kuitenkin paikkansa, varsinkin versiona, joka sisältää myös lopun poistetun kohtauksen. Mysteeriksi jää hänen mielestään Tulion seksihekumoinnin ja feministisen viestin ristiriita, ja hän pohtii, että elokuva onkin ehkä ohjattu osin kieli poskessa.
Ylen äänestyksessä vuonna 2012 kriitikot valitsivat sen kaikkien aikojen yhdeksänneksi parhaaksi suomalaiselokuvaksi.
Pokémon Gold ja Silver
Pokémon Gold ja Pokémon Silver ovat toinen osa Game Freakin kehittämässä ja Nintendon julkaisemassa Pokémon-videopelisarjassa Game Boy Color-käsikonsolille. Ne julkaistiin ensimmäiseksi Japanissa vuonna 1999, Australiassa ja Pohjois-Amerikassa 2000 ja Euroopassa 2001. Erikoisversio Pokémon Crystal julkaistiin samalle konsolille noin vuosi myöhemmin jokaisella alueella. Vuonna 2009 Nintendo julkaisi peleistä uusintaversiot Nintendo DS -konsolille nimillä Pokémon HeartGold ja SoulSilver.
Pokémon Gold ja Silver sijoittuvat fiktiivisen Pokémon-maailman Johto- ja Kanto-alueille, joita ihmisten lisäksi asuttavat erikoiset Pokémoneiksi kutsutut olennot. Molemmat pelit ovat toisistaan riippumattomia, mutta niiden juonet ovat pääosin samat: päätavoitteena on tulla Johto- ja Kanto-alueiden parhaaksi Pokémon-kouluttajaksi, mikä tapahtuu kasvattamalla ja keräämällä Pokémoneja ja taistelemalla niiden avulla muita kouluttajia vastaan. Kerätäkseen kaikki Pokémonit pelaajan pitää vaihtaa Pokémoneja sekä pelien että sen edeltäjien Pokémon Redin ja Bluen välillä. Peleissä esitellään 100 edellisistä peleistä tuntematonta Pokémon-lajia ja seurataan pelaajan nimeämän päähenkilön kehitystä hänen tavoitellessaan Pokémon-mestaruutta. Pokémon-animen Johto-saaga pohjautuu peleissä esiteltyyn alueeseen.
Frank Wykoff
Frank Clifford Wykoff (29. lokakuuta 1909 Des Moines, Iowa – 1. tammikuuta 1980 Altadena, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka voitti kolme olympiakultaa 4 × 100 metrin juoksussa.
Pokémon Gold ja Silver
Pelaaminen ja tarina
thumb|vasen|Pelaaja (keskellä) kohtaa pelissä muita pokémon-kouluttajia (ylhäällä ja alaoikealla) ja villejä Pokémoneja, joita esiintyy esimerkiksi pitkässä ruohikossa (oikealla). thumb|vasen|Pelin ottelunäkymä. Kuvassa pelaajan pokémon, Cyndaquil, ottelee Pidgeytä vastaan. Cyndaquil on yksi sadasta uudesta Pokémon-hahmosta, jotka Gold ja Silver esittelivät. Niiden lisäksi pelissä on jo Redissä ja Bluessa esiintyneet 151 Pokémonia, joihin Pidgey kuuluu.
Dragan Kićanović
Dragan Kićanović (s. 17. elokuuta 1954, Čačak) on serbialainen entinen koripalloilija. Hän voitti Mr. Europa-palkinnon kaksi kertaa. Hän toimi Serbian olympiakomitean presidenttinä vuosina 1996–2005.
Pokémon Gold ja Silver
Pelaaminen ja tarina
Kuten Pokémon Red, Blue ja Yellow, Pokémon Gold ja Silver ovat lintuperspektiivistä pelattavavia pelejä, joissa pelaaja ohjaa päähenkilöä fantasiamaailmassa ja on vuorovaikutuksessa sen esineiden ja ihmisten kanssa. Tutkiessaan maailmaa pelaaja kohtaa erilaisia maastoja kuten ruohoniittyjä, metsiä, luolia ja meriä, joissa erilaiset pokémon-lajit asuvat. Kun pelaaja kohtaa tällaisen olennon, pelinäkymä muuttuu vuoropohjaiseksi "ottelunäyttämöksi" jossa pokémonit taistelevat.
Frank Wykoff
Frank Wykoff on ensimmäinen mies, joka voitti viestijuoksussa kolme olympiakultaa, kaikki maailmanennätysajalla. Ensiesiintymisensä hän teki Amsterdamin olympialaisissa 1928, jolloin hän oli 100 metrillä neljäs ja 4 × 100 metrillä Yhdysvaltain viestijoukkueessa voittamassa olympiakultaa maailmanennätysajalla 41,0. Hän oli mukana joukkueessa, joka teki 4 × 100 metrin juoksussa vuonna 1931 maailmanennätyksen 40,8. Los Angelesin olympialaisissa 1932 hän oli 4 × 100 metrin juoksussa voittamassa olympiakultaa uudella maailmanennätysajalla 40,0. Sama tapahtui neljä vuotta myöhemmin Berliinin olympialaisissa, tuolloin maailmanennätysaika oli 39,8. Urheilu-uransa jälkeen Wykoff toimi myöhemmin Los Angelesin koulussa. Hän kuoli 70-vuotiaana.
Dragan Kićanović
Ura
Kićanović pelasi juniorina Zeleznicar Čačakin joukkueissa, joista hän siirtyi KK Borac Čačakiin. Hän pelasi joukkueessa vain yhden kauden ajan, jonka jälkeen KK Partizan hankki hänet. Seuran paidassa Kićanović voitti Korać Cupin kahdesti vuosina 1978 ja 1979. Lisäksi joukkue voitti kolme kertaa Jugoslavian-mestaruuden. Hän edusti seuraa vuoteen 1981 asti, jonka jälkeen hän siirtyi italialaiseen VL Pesaroon. Kićanović pelasi joukkueessa kaksi kautta, joiden aikana hänen suurimmaksi saavutukseksi jäi Cup-voittajien cupin voitto. Uransa viimeiseksi kaudeksi hän siirtyi Paris Basket Racingiin. Koripallouransa jälkeen hän toimi Partizanin seurajohtajana vuosina 1984–1994. Tänä aikana seura voitti yhden Euroliigan-mestaruuden.
Pokémon Gold ja Silver
Pelaaminen ja tarina
Pelissä on kaksi päätavoitetta: pääjuoni eli Pokémon-mestaruuden saavuttaminen päihittämällä Elite Four ja Lance, ja Pokédexin täydentäminen pyydystämällä, kehittämällä ja vaihtamalla kaikki 251 pokémonia. Tavoitteet saavutetaan kehittämällä ja kasvattamalla pelaajan pokémoneja, mikä tapahtuu taistelemalla villejä tai muiden kouluttajien pokémoneja vastaan. Tämä kaikille Pokémon-peleille ominainen tapa kerätä kokemuspisteitä ja kehittää hahmoja ohjaa pokémonien fyysisiä ominaisuuksia kuten opittavia taistelutekniikoita.
Juoni
Pokémon Gold ja Silver sijoituvat Johto-alueelle noin kolme vuotta niitä edeltäneiden, Kanto-alueelle sijoittuvien Redin ja Bluen jälkeen. Johto on kuvitteellinen alue, joka mallinnettu Japanin Kansai- ja Tōkai-alueiden pohjalta. Johto-alueella on yhteensä seitsemän kaupunkia ja neljä kylää sekä muita paikkoja, joista useimpien välillä teitä tai muita kulkureittejä. Päästäkseen joillekin alueille pelaajan tulee oppia erikoinen taito tai hankkia erityinen esine; esimerkiksi päästäkseen meren ympäröimään Cianwood Cityyn pelaajan pitää opettaa yhdelle pokémoneistaan Surf-taito, jonka avulla voi ratsastaa pokémoninsa selässä veden yli.
Pokémon Goldin ja Silverin päähenkilö on New Bark Townissa asuva nuori poika. Pelin alussa professori Elm antaa pelaajan valita ensimmäiseksi Pokémonikseen joko Chikoritan, Cyndaquilin tai Totodilen. Pelaajan kilpailija varastaa itselleen pokémonin ja taistelee häntä vastaan tietyissä pelin kohdissa koetellakseen pelaajan Pokémoneja.
Pelissä tavoite on tulla Johto- ja Kanto-alueiden parhaaksi pokémon-kouluttajaksi, mikä tapahtuu kasvattamalla pokémoneja, täydentämällä pokémon-tietosanakirja Pokédex, voittamalla Johto-alueen kahdeksan pokémon-salin johtajat, haastamalla eliittineloset ja mestari sekä tämän jälkeen voittamalla Kanto-alueen kahdeksan pokémon-salin johtajat. Lopuksi pelaaja voi taistella Rediä vastaan Mt. Silverin huipulla. Koko pelin ajan pelaaja taistelee pokémoneja kaltoin kohtelevaa rikollisjärjestöä Rakettiryhmää vastaan.
Uudet ominaisuudet
Vaikka Pokémon Gold ja Silver säilyttivät Pokémon Redissä ja Bluessa käytetyt pyydystyksen, taistelun ja evoluution toimintaperiaatteet, ne toivat myös uusia ominaisuuksia. Peleissä on sisäisen kellon ansiosta aikajärjestelmä, joten peli muistaa kellonajan ja viikonpäivän. Tämä ominaisuus vaikuttaa joihinkin pelitapahtumiin, kuten pokémonien ilmaantumiseen. Pelissä on uusia esineitä, joista jotkut on suunniteltu käytettäväksi uuden ominaisuuden kanssa: pokémonien kykenevät pitämään esineitä hallussaan. Yksi uusi Pokémonin haltuun annettava esine on marja, jota on useaa eri lajia ja joka parantaa elämäpisteitä tai muita vammoja. Uudet erikoistuneet poképallot helpottavat Pokémonien pyydystämistä tietyissä tilanteissa. Uutta pelissä on myös Pokégear-laite, joka on sekä kartta, kello että puhelin, jolla pelaaja voi soittaa pelihahmoille jotka antavat puhelinnumeronsa. Pokémon-kouluttajat soittavat pelaajalle haastaakseen tämän uusintaotteluun tai kertoakseen harvinaisista pokémon-lajeista joita esiintyy tietyillä alueilla.
Uutta peleissä ovat myös Raikou, Entei ja Suicune, jotka ovat Johto-alueella vaeltavia, nopeasti alueelta toiselle liikkuvia legendaarisia pokémoneja. Yhden kohtaamisen jälkeen niiden olinpaikan voi jäljittää Pokédexillä ja ne yrittävät paeta, mutta niiden taistelussa saamat vammat kuitenkin säilyvät. Uutta Goldissa ja Silverissä on myös mahdollisuus kohdata "kiiltäviä" Pokémoneja, joiden väri poikkeaa lajin tavallisesta värityksestä ja joiden esiintyminen on hyvin harvinaista. Kaksi uutta pokémontyyppiä lisättiin: terästyyppi ja pimeystyyppi. Terästyypin pokémoneilla on hyvä puolustus ja resistanssi muita tyyppejä vastaan, kun pimeystyypin Pokémonit ovat immuuneja psyykkistyypin liikkeille ja vahvoja psyykkistyypin Pokémoneja vastaan, minkä lisäksi niillä on harvoja heikkouksia. Peliin lisättiin myös uusia liikkeitä, mutta näitä liikkeitä osaavia pokémoneja ei voi vaihtaa ensimmäisen sukupolven Pokémon-peleihin. Vaihtaminen onnistuu kuitenkin liikkeitä poistamalla. Toinen suuri muutos on Special-ominaisuuden jakaminen Special Attack- ja Special Defense-ominaisuuksiksi, mikä lisäsi strategian osuutta peleissä.
Pokémon Gold ja Silver mahdollistivat myös Pokémonien jalostamisen. Kun samaan jalostusryhmään kuuluvat koiras- ja naaraspokémonit jätetään Pokémon Daycare -päivähoitoon, voivat ne saada munan josta kuoriutuu nuori Pokémon. Tämä nuori pokémon perii äitinsä lajin ja isänsä liikkeet. Legendaariset sekä jotkut tietyt pokémon-lajit eivät kuitenkaan kykene lisääntymään.
Suunnittelu ja kehitys
Pokémon Goldin ja Silverin tekemiseen meni kolme ja puoli vuotta. Pelejä oli tekemässä noin neljä ohjelmoijaa. Samanaikaisesti Goldin ja Silverin kehittämisen kanssa tehtiin Redin ja Bluen kansainväliset versiot. Goldin ja Silverin varhaista vaihetta esiteltiin Nintendo Space World -tapahtumassa vuonna 1997, jolloin sen arvioitu julkaisuajankohta oli maaliskuu 1998. Tämä kehitysvaiheen versio peleistä vuoti internetiin vuonna 2018. Esittelypelissä on viimeistelemättömiä versioita lopullisten pelien paikoista ja kymmeniä Pokémon-hahmoja, jotka jätettiin pois lopullisista peleistä.
Julkaisu
Nintendo ilmoitti alun perin, että se tuo Japanin markkinoille kolme miljoonaa Goldin ja Silverin pelikasettia pelien julkaisun ensimmäisellä viikolla, mutta ilmoitti lokakuussa 1999, että voi toimittaa ensimmäisellä viikolla sittenkin vain yhdestä miljoonasta puoleentoista miljoonaa kasettia. Syyksi ilmoitettiin maanjäristyksen tekemät tuhot Nintendon käyttämällä kasettitehtaalla Taiwanissa. Yhtiötä syytettiin siitä, että maanjäristys olisi ehkä ollut vain tekosyy, jonka varjolla pelien määrää haluttiin rajoittaa että niiden kysyntä pysyisi korkeana.
Pokémon Gold ja Silver julkaistiin Japanissa 21. marraskuuta 1999, Australiassa 13. lokakuuta 2000, Pohjois-Amerikassa 15. lokakuuta 2000 ja Euroopassa 6. huhtikuuta 2001.
Asema pelisarjassa ja jatko-osat
Pokémon Goldia ja Silveriä oli alettu kehittämään japanilaisten Pokémon Redin ja Greenin julkaisun jälkeen. Ne olivat lopullisiksi ajateltuja Pokémon-pelejä, joiden kehittämisen aikana ilmestyivät japanilainen Blue, Yellow, Pikachu-virtuaalilemmikki, Pokémon Stadium Nintendo 64 -pelikonsolille sekä Redin ja Greenin amerikkalaiset versiot.
Pokémon-pelit jaetaan sukupolviin. Samaan sukupolveen kuuluvat pelit, jotka ovat pelimekaniikaltaan samankaltaisia. Red, Green, Blue ja Yellow muodostavat pelisarjan ensimmäisen sukupolven. Näiden jälkeen ilmestyneet Gold, Silver ja Crystal muodostavat toisen sukupolven. Ensimmäinen ja toinen sukupolvi ovat yhteensopivia siten, että niitä 151:tä Pokémonia, jotka esiintyvät kummassakin sukupolvessa, voi vaihtaa linkkikaapelin avulla keskenään. Goldin ja Silverin mukana ilmestyneitä uusia Pokémoneja ei voi siirtää ensimmäisen sukupolven peleihin. Kolmas sukupolvi ei ole yhteensopiva ensimmäisen ja toisen kanssa, mutta siitä alkaen kaikki myöhemmät sukupolvet ovat olleet yhteensopivia keskenään.
Goldista ja Silveristä julkaistiin vuonna 2009 Nintendo DS:lle uudet versiot Pokémon HeartGold ja SoulSilver.
Iso-Kaksinainen
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,9 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee eteläisen mäenrinteen muodostamassa painaumassa yhdessä Kaksinaisen kanssa. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä ja sen rannat ovat suomaata, joita reunustaa kaksi peltopalstaa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria tai asutusta. Oriveden ja Kuhmoisten välinen kuntaraja ylittää järven kaakkoispään. Suuri osa järvestä jää Oriveden puolelle.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvien kohdalla näkyy yksi järvi. Vaikuttaa siltä, että järven vedenpintaa olisi laskettu ja toimenpiteestä olisi syntynyt kaksi järveä.
As Cruel as School Children
As Cruel as School Children on rap rock -yhtye Gym Class Heroesin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. heinäkuuta 2006.
Albumin kappale ”Cupid’s Chokehold” on ollut aikaisemmalla Gym Class Heroesin The Papercut Chronicles -albumilla, mutta se julkaistiin tämän albumin singlenä. Kyseinen kappale sisältää samplen Supertrampin ”Breakfast in America” -kappaleesta. Heinäkuussa 2007 albumia oli myyty 471,890 kappaletta.
Rosenholz-aineisto
Rosenholz-aineisto on 280 000 tiedoston kokoelma, joka sisältää tietoa Itä-Saksan tiedustelupalvelun ulkomaanvakoiluosaston (Hauptverwaltung Aufklärung, HVA) työntekijöistä. Listassa on pääasiassa entisessä Länsi-Saksassa työskennelleiden HVA:n agenttien oikeita nimiä.
Operaatio Rosewoodissa Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA sai Itä-Saksan hajotessa haltuunsa kokoelman erittäin salaisia asiakirjoja ja mikrofilmejä. Pitkien neuvotteluiden jälkeen aineisto toimitettiin Saksaan vuonna 2003. Palautuksen jälkeen BStU tarkisti tiedostot käännös- ja muiden virheiden varalta. Maaliskuusta 2004 asiakirjat ovat olleet periaatteessa julkisia, mutta niiden katseluun tarvitaan erillinen lupa. Vuonna 1990 alkanut "Operation Rosewood" (koodinumero 9910111-H) päättyi Yhdysvaltain puolustusministeriössä 17.3.2000.
Rosenholz-aineisto sisältää kolme kortistoa:
Suomessa Korkein hallinto-oikeus (KHO) päätti helmikuussa 2012 ettei suojelupoliisin (Supo) tarvitse luovuttaa medialle aineistoa. Oikeuden mukaan aineisto on saatu osana tiedustelupalvelujen luottamuksellista tietojenvaihtoa. KHO arvioi, että Supon tietojen saanti voisi jatkossa vaarantua. Suomessa samankaltaisen Tiitisen listan salaaminen on aiheuttanut kuohuntaa mediassa.
Länsi-Teiskon rukoushuone
Länsi-Teiskon rukoushuone on Ylöjärven seurakunnalle kuuluva kirkko/rukoushuone entisen Kurun kunnan Länsi-Teiskossa, noin 37 kilometriä Ylöjärven kirkolta. Kurun kirkolle matkaa on vajaa 20 kilometriä.
Länsi-Teisko liittettiin Teiskosta osaksi Kurua vuonna 1954. Kulmakunnan asukkaat olivat puuhanneet omaa kirkkoa jo 1920-luvulla. Viereinen hautausmaa perustettiin vuonna 1924, jolloin rakennettiin myös sen viereinen kappeli. Kellotapuli rakennettiin korkean kallion laelle vuonna 1928. Kirkon rakentamista vauhdittamaan perustettiin Länsi-Teiskon Kirkkoyhdistys vuonna 1948 ja vuonna 1959 toimitettiin rakennuspuiden keräys alueen taloilta. Kirkon suunnittelutyö annettiin arkkitehti Mikael Nordenswanin tehtäväksi. Projekti kuitenkin keskeytyi rahojen loppumisen vuoksi. Kirkon sijaan päätettiin rakentaa vähäisempi rukoushuone, jonka piirustukset laati Martti Peltomaa. Piispa Erkki Kansanaho vihki rakennuksen 29. syyskuuta 1966. Seuraavana vuonna kirkkoyhdistys lahjoitti kaikki varansa ja kiinteän omaisuutensa Kurun seurakunnalle.
Suomen sotatarvikehankinnat talvisodan aikana
thumb|300px|[[Brewster F2A|Brewster Buffalo-hävittäjä, joita Suomi sai ostaa Yhdysvalloista 44 kpl. Ennen talvisodan päättymistä näistä Suomeen saapui 8 kpl. ]] Suomen sotatarvikehankinnat talvisodan aikana-artikkeli käsittelee hankintoja, joita Suomen valtio teki talvisodan aikana niin koti- kuin ulkomailta puolustusvoimien tarpeisiin. Lisäksi artikkelissa viitataan lyhyesti mm. sotasaaliina Neuvostoliiton puna-armeijalta saatuun sotamateriaaliin. Osa ulkomailta hankitusta sotamateriaalista ehti maahan jo sodan aikana, mutta merkittävä osa materiaalista saapui Suomeen vasta Moskovan välirauhan solmimisen jälkeen.
Kokonaisuudessaan Suomen puolustusvoimien ulkomailta ostaman ja saaman materiaalin arvon laskettiin (toukokuun lopulla 1940 laaditun arvion perusteella) olleen noin 4,6 miljardia markkaa, joka vuoden 2008 euroiksi muutettuna tarkoittaa noin 1,474 miljardin euron summaa. Euromääräiseksi muutetun rahasumman suhteuttamisessa tulee ehdottomasti huomioida myös tuonaikaisten avustaneiden valtioiden silloiset taloudelliset mahdollisuudet. Tämän lisäksi Suomi vastaanotti merkittävää kansainvälistä humanitääristä apua.
Ulkomailta saadun ja hankitun materiaalin arvon suhteuttamiseksi tuon ajan puolustusmenoihin voidaan todeta, että vuonna 1938 hyväksytyn puolustusvoimien perushankintaohjelman mukaan sotatarvikkeiden hankintaan puolustusvoimien käyttöön olisi tullut käyttää seuraavan seitsemän vuoden aikana noin 2,7 miljardia markkaa.
Kotimainen sotatarviketuotanto
Suomalaisen teollisuuden mobilisointi suoritettiin käytännössä vasta sodan jo sytyttyä 30. marraskuuta 1939. Sotaa ennen sotatarvikkeiden valmistukseen varatuista noin 500 tuotantolaitoksesta vain 126 oli ehtinyt saanut koetilauksia tai jo valmistaa sotamateriaalia puolustusvoimien tarpeisiin.
Sotateollisuuden käynnistäminen sodan ollessa jo käynnissä osoittautui vaikeaksi, koska valmistelut olivat jääneet rauhan aikana pahasti kesken. Sotatarvikkeiden tuotannon aloittaminen kesti osalta tuotantolaitoksia jopa vuoden ajan.
Suomessa valmistettiin talvisodan aikana vain kevyimpiin kaliberiluokkiin kuuluvia aseita. Näistä aseista kiväärikalibeeristen aseiden tuotanto oli osin jopa melko runsasta. Pistoolikaliberisten aseiden (etenkin konepistoolien) tuotanto oli merkittävää. Näiden lisäksi tuotettiin vain vaatimaton määrä 37 mm:n pst-tykkejä (105 kpl) ja merkittävämpi määrä 81 mm:n kranaatinheittimiä (272 kpl).
Ampumatarvikkeissa käsiaseiden ammusten tuotantomäärät olivat merkittäviä, mutta suurikaliberisempien aseiden ammusten tuotanto ei missään vaiheessa vastannut edes kulutusta. Suurimmat tuotannon ongelmat kohdistuivat etenkin tykistön ampumatarvikkeiden valmistukseen. Hankalimmiksi osoittautuivat mm. tykistön hylsyjen, sytyttimien ja ns. pohjanallien valmistus. Kriittisimmillään esim. kranaatinheittimien ammusten valmistuskapasiteettia ei pystytty juurikaan käyttämään hyväksi, koska sytyttimien valmistus laahasi pahasti jäljessä. Sodan loppuvaiheissa pystyttiin valmistamaan noin 6 000 heittimen kranaattia vuorokaudessa, mutta sytyttimiä valmistui samassa ajassa vain 1 200 kappaletta.
Kotimainen teollisuus oli valmistautunut valmistamaan vain tärkeimpiä raskaamman kaluston ammuksista (81 mm krh, 76 mm, 107 mm, 122 mm ja 152 mm). Muiden asekaliiberien osalta oltiin kokonaan tuonnin varassa tai jouduttiin tyytymään siihen, mitä varastoissa sattui olemaan. Sodan aikana ulkomailta saatiin hyvinkin erikaliiberista tykistökalustoa, joiden mukana hankittiin myös ampumatarvikkeita, koska ampumatarvikkeille ei ollut saatavissa täydennystä kotimaasta.
Kotimainen ampumatarviketuotanto
Suurimmat tuotannon ongelmat kohdistuivat etenkin tykistön ampumatarvikkeiden valmistukseen. Hankalimmiksi osoittautuivat mm. tykistön hylsyjen, sytyttimien ja ns. pohjanallien valmistus. Kriittisimmillään esim. kranaatinheittimien ammusten valmistuskapasiteettia ei pystytty juurikaan käyttämään hyväksi, koska sytyttimien valmistus laahasi pahasti jäljessä. Sodan loppuvaiheissa pystyttiin valmistamaan noin 6 000 heittimen kranaattia vuorokaudessa, mutta sytyttimiä valmistui samassa ajassa vain 1 200 kappaletta.
Kotimainen teollisuus pystyi valmistamaan talvisodan aikana seuraavat ampumatarvikemäärät. Muiden asekaliiberien osalta oltiin kokonaan tuonnin varassa tai jouduttiin tyytymään siihen, mitä varastoissa sattui olemaan.
Ulkomaiset sotatarvikehankinnat
Suomen puolustusvoimat saivat talvisodan aikana (ja sen jälkeen) useilta mailta erilaisia sotatarvikkeita. Kunkin maan lopullisesti luovuttamien ja myymien sotatarvikkeiden rahallisen arvon ja niiden merkityksen sotatapahtumiin määrittämistä vaikeuttaa kuitenkin muutama seikka :