cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Combat Rock Industry
Keväällä 2004 avattiin Combat Rock Shop -niminen levykauppa Helsingin keskustaan. Se myy CRI:n julkaisujen lisäksi muita punk-levyjä, -lehtiä ja oheistuotteita.
Sérgio Mendes
thumb|Sérgio Mendes Sérgio Mendes (s. 11. helmikuuta 1941 Niterói, Brasilia) on brasilialainen bossa nova -pianisti ja orkesterinjohtaja. Hän on voittanut Grammy-palkinnon vuonna 1992 ja hänellä on useita Yhdysvaltojen top-10-listalle nousseita kappaleita. Mendesiä pidetään yhtenä bossa novan suurimmista vaikuttajista.
Mendes pääsi jo 1950-luvun lopulla soittamaan yhdessä Antônio Carlos Jobimin yhtyeeseen. Vuonna 1961 hän julkaisi yhtyeensä Sexteto Bossa Rio kanssa esikoisalbuminsa Dance Moderno. Kierrettyään Yhdysvaltoja ja Eurooppaa yhtyeensä kanssa Mendes asettui Yhdysvaltoihin vuonna 1964. Muutaman huonommin menestyneen levyn jälkeen Mendesin läpimurto tapahtui Sérgio Mendes & Brasil '66 -yhtyeen levytyksellä Jorge Benin kappaleesta Mas que Nada. Yhtyeen menestys jatkui Bacharach/David-, Beatles- ja Simon & Garfunkel -covereilla.
1970-luvulla Mendes julkaisi edelleen säännöllisesti albumeja, mutta niistä ei noussut edeltäjiensä veroisia menestyksiä. Vasta vuoden 1983 single Never Gonna Let You Go toi Mendesille tämän uran suurimman hitin. 1990-luvun lopulla alkanut kasvanut kiinnostus lounge-musiikkiin on nostanut Mendesin uudelleen esiin. Vuonna 2006 joukko yhdysvaltalaisia hiphop- ja soulmuusikkoja levytti Timeless-tribuuttialbumin Mendesille.
Jürgen Gosch
Jürgen Gosch (9. syyskuuta 1943 Cottbus, Saksa – 11. kesäkuuta 2009 Berliini, Saksa) oli Saksan merkittävimpiä teatteriohjaajia.
Gosch opiskeli DDR:ssä Valtion teatterikoulussa ja valmistui näyttelijäksi mutta ryhtyi pian ohjaajaksi. Hän työskenteli Theater Potsdamissa ja Volksbühnessä, kunnes vaikeuksiin jouduttuaan muutti 1978 länteen. Sen jälkeen hän toimi ohjaajana merkittävillä saksalaisilla näyttämöillä, viimeksi Berliinissä Deutsches Theaterissa ja herätti niin ihastusta kuin vihastustakin. Maineikkaan uran epäonnistumisen vaiheita oli johtajuus Berliinissä Schaubühnessä.
Bruno Galliker
Bruno Galliker (29. joulukuuta 1931 Emmenbrücke – 27. toukokuuta 2020 Zürich) oli sveitsiläinen 400 metrin aitajuoksija.
Galliker saavutti Tukholman EM-kilpailuissa 1958 pronssia 400 metrin aitajuoksussa ajalla 51,8 s. Rooman kesäolympialaisissa 1960 hän jäi loppukilpailussa kuudenneksi eli viimeiseksi ajalla 51,0 s. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän saavutti pronssia 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Galliker juoksi viestissä ensimmäisen osuuden joukkueen loppuajan oltua 3.07,0. Galliker kuoli Zürichissä 88-vuotiaana 27. toukokuuta 2020.
Fabian Schär
Fabian Schär (s. 20. joulukuuta 1991 Wil) on sveitsiläinen jalkapalloilija, joka on edustanut Englannin Valioliigassa pelaavaa Newcastle Unitedia heinäkuusta 2018 lähtien. Oikeajalkaisen Schärin pelipaikka on keskuspuolustaja. Hän kuuluu myös Sveitsin jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura
Schär on FC Wil 1900:n kasvatti. Hän edusti seuran toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaa edustusjoukkuetta vuodet 2009–2012. Vuonna 2012 Schär siirtyi maan suurimpaan seuraan FC Baseliin. Hän debytoi kaudella Mestareiden liigassa ja Eurooppa-liigassa, jossa Basel eteni välieriin, sekä voitti myös maan mestaruuden. Mestaruuden Schär voitti Baselin kanssa myös seuraavalla kaudella eli kaudella 2013–14. Kesäkuussa 2015 hän siirtyi TSG 1899 Hoffenheimiin. Kauden 2017–2018 Schär pelasi Espanjassa Deportivo La Coruñan joukkueessa ja vuonna 2018 hän siirtyi Englantiin Newcastle Unitediin.
Maajoukkueura
Schär on edustanut Sveitsiä nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi myös vuoden 2012 kesäolympialaisissa Sveitsin paidassa. Sveitsin A-maajoukkueessa Schär debytoi vuonna 2013. Hän kuului päävalmentaja Ottmar Hitzfeldin ryhmään vuoden 2014 MM-kisoissa. Schär oli turnauksessa kentällä kahdessa ottelussa, kun Sveitsi eteni 16 parhaan joukkoon.
Schär pelasi Sveitsin kaikki neljä ottelua alusta loppuun EM-kilpailuissa 2016 ja teki alkulohkon ensimmäisessä ottelussa Albaniaa vastaan ottelun ainoan maalin. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi täydet minuutit Sveitsin kolmessa alkulohko-ottelussa mutta joutui jäämään varoitustilin täyttymisen vuoksi pois neljännesvälieräottelusta, jonka Sveitsi hävisi. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän pelasi avauskokoonpanossa Sveitsin kahdessa ensimmäisessä alkulohko-ottelussa ja tuli vaihdosta kentälle molemmissa pudotuspeliotteluissa. MM-kilpailuissa 2022 hän oli avauskokoonpanossa Serbiaa ja Portugalia vastaan.
Yeh Jawaani Hai Deewani
Yeh Jawaani Hai Deewani (suomeksi ”Tämä nuoruus on hullu”) on vuonna 2013 ilmestynyt intialainen romanttinen komedia, jonka on ohjannut Ayan Mukerji ja tuottanut Karan Johar. Päärooleja näyttelevät Ranbir Kapoor ja Deepika Padukone toisessa yhteisessä elokuvassaan. Aditya Roy Kapur ja Kalki Koechlin näyttelevät sivurooleja. Madhuri Dixit esiintyy tanssinumerossa. Yeh Jawaani Hai Deewani esitettiin Suomessa Rakkautta ja anarkiaa -elokuvafestivaaleilla.
Tuotanto
Ranbir Kapoor valittiin ensimmäisenä näyttelijänä elokuvaan. Tämä on hänen toinen miespääosansa Ayan Mukerjin ohjattavana Wake Up Sidin jälkeen. Naispääosan esittäjäksi spekuloitiin Katrina Kaifia ja Anushka Sharmaa, mutta Deepika Padukone valittiin rooliin.
Siddhartha (Hermann Hessen romaani)
Siddhartha on Hermann Hessen vuonna 1922 julkaistu romaani. Saksankielisen alkuteoksen alaotsikko on Eine indische Dichtung (”Intialainen runoelma”). Siddhartha sijoittuu Buddhan aikaan. Vaikka kirjan päähenkilö jakaakin saman nimen Buddhan eli Siddhartha Gautaman kanssa, on kyseessä eri henkilö.
Puukiitäjät
Puukiitäjät, aikaisemmalta nimeltään töyhtötervapääskyt tai puutervapääskyt (Hemiprocnidae) on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva pieni lintuheimo, johon kuuluu yksi suku ja neljä lajia. Suvun tieteellinen nimi Hemiprocne tarkoittaa ”puolipääskyä”. Puukiitäjillä onkin kiitäjiin verrattuna monia yhtäläisyyksiä varpuslintuihin kuuluvien pääskyjen kanssa, vaikka ne kuuluvatkin eri lintulahkoihin eivätkä siten ole sukua toisilleen.
Siddhartha (Hermann Hessen romaani)
Romaani kertoo brahmaanin (ks. kastilaitos) pojan Siddharthan pyrkimyksestä valaistumiseen. Mukana matkassa hänellä on ystävänsä Govinda. Kaksikko liittyy vaeltaviin munkkeihin, ja kun he kuulevat Buddhasta, valaistuneesta, ryhtyy Govinda tämän seuraajaksi. Siddhartha päättää kuitenkin etsiä valaistumista ominensa koska on vakuuttunut että todellinen totuus ja pelastus löytyy vain henkilökohtaisten kokemusten kautta, eikä muiden opetusten perusteella.
Siddhartha jatkaa vaellustaan, kohdaten matkallaan mm. lautturi Vasudevan, joka kuljettaa hänet ilman korvausta joen toiselle puolelle. Matkan päätteeksi Siddharta ihastuu Kamalaan, kurtisaaniin. Kamala lupaa opastaa nuorta miestä ruuminnautintojen maailmaan (maksua vastaan). Ansaitakseen Kamalaa varten tarvitsemaansa rahaa Siddharta aloittaa työskentelynsä liikemiehenä, aluksi apulaisena mutta pian menestyen uudessa ammatissaan - oppien myös nauttimaan tästä uudesta elämäntavastaan. Hänellä ja Kamalalla on tiivis rakkaussuhde, josta Siddharta kuitenkin lopuksi luopuu masentuessaan ja päättäessään että tällainen normaali elämä ei kuitenkaan ole hänen oikea kohtalonsa.
Vaelluksellaan Siddharta palaa lautturin kuljetettavaksi, ihastuu jokeen ja lautturin sisäiseen rauhaan, ja tämän elämäntyyliin. Lautturi ottaa hänet kumppanikseen. Samaan aikaan Kamala synnyttää Siddhartalle lapsen. Vanhettuaan ja urasta luovuttuaan Kamala luovuttaa omaisuutensa uskonnollisille ryhmittymille, ja lyöttäytyy mukaan seuraamaan Buddhaa. Joen lähettyvillä käärme puree Kamalaa, ja hänen vaelluksella mukana oleva poikansa lähtee kutsumaan apua lauttureilta. Kamala ja Siddharta tunnistavat toisensa, ja Kamala kertoo pojan olevan Siddhartan poika. Kamalan kuoltua poika jää asumaan lauttureiden luokse, mutta suhteesta muodostuu vaikea. Lopulta Siddhartan on hyväksyttävä se että hänen poikansa jättää hänet taakseen, kuten hän kirjan alussa jätti omat vanhempansa.
Kirja päätyy kertomaan Siddhartan uudet ajatukset, joiden mukaan liiallinen onnen ja totuuden etsintä vaikeuttaa niiden löytämistä. Hän uskoo että viisaat sanat ovat turhia, aika on illuusiota, ja lopulta kaikki on yhtä, samaa alkuperää ja olemusta. Tällä yhdellä viitattaneen hindulaisuuden ajatuksiin jumalista, jotka ovat kaikki myös lähtöisin samasta alkuperästä.
Olo n:o 22
thumb|Osa Pasi Karjulan ja Marko Vuokolan Olo n:o 22 -teoksesta. Olo n:o 22 on vuonna 2000 julkistettu ympäristöteos Helsingin Hietalahdessa. Teos koostuu yli viidestäkymmenestä erikokoisesta peilinkiiltävästä teräspallosta, jotka on sijoitettu Hietalahden satama-altaan ympäristöön. Jokunen pallo on alueen liiketiloissa, muun muassa ravintola Salvessa ja asuinrakennusten sisäpihoilla. Teos ei ala eikä lopu mistään, vaan on koko ajan läsnä koko alueella.
Helsingin taidemuseo järjesti kutsukilpailun, jonka tarkoituksena oli löytää ympäristötaideteos Hietalahden allasta ympäröivälle alueelle. Kilpailuun oli kutsuttu mukaan Teuri Haarla, Jussi Heikkilä, Henrietta Lehtonen, Jaakko Niemelä, Gediminas Urbonas (Liettuasta) sekä Olo-ryhmä eli Pasi Karjula ja Marko Vuokola. Kilpailun voitti Olo-ryhmän veistos Olo n:o 22. Teos julkistettiin 25. heinäkuuta 2000.
Olo-teossarja on usean kymmenen teoksen kokonaisuus. Maaretta Jaukkurin mukaan taide edustaa Olo-ryhmälle verbimäistä läsnä olemisen tapaa. Heidän teoksensa reflektoivat ympäröivää maailmaa, ja asettuvat todellisen elämän ja taiteen väliselle alueelle.
Puukiitäjät
Koko ja ulkonäkö
Puukiitäjien ruumiinpituus on 17–33 senttiä ja paino 70–120 grammaa. Suurin laji on isopuukiitäjä, pienin pikkupuukiitäjä. Ne eivät ole yhtä hyvin sopeutuneet ilmassa elämiseen kuin varsinaiset kiitäjät ja muistuttavatkin elintavoiltaan enemmän pääskyjä. Kaikilla lajeilla on pitkät, teräväkärkiset siivet ja erittäin syvähalkoinen pääskymäinen pyrstö. Pyrstö on huomattavasti pitempi kuin varsinaisilla kiitäjillä ja voi muodostaa jopa 70 prosenttia linnun kokonaispituudesta. Höyhenpeite on pääskyjen tavoin pehmeä eikä karkea, kuten kiitäjillä. Myös jalat ovat pidemmät kuin kiitäjillä, joten puukiitäjät voivat helposti istua puunoksilla. Varpaista kolme osoittaa sukulaisheimosta poiketen eteenpäin. Puukiitäjille ovat tyypillisiä myös lyhyt nokka ja leveä kita. Suuret silmät mahdollistavat saalistuksen myöhään illallakin, jolloin valoa on vähän. Kaikkien puukiitäjälajien molemmilla sukupuolilla on nokan tyvellä näkyvä töyhtö, joka on linnun istuessa ja pesällä ollessa yleensä pystyssä, mutta lennossa se laskeutuu alas. Vartalon väritys on kirjava ja sukupuolet ovat usein hieman eriväriset.
Töyhdön koko ja höyhenpeitteen väritys vaihtelevat lajeittain. Lähisukuiset töyhtökiitäjä ja intiantöyhtökiitäjä ovat hyvin samanlaisia. Molemmilla on 2,5-3 sentin pituinen töyhtö. Niiden höyhenys on pääosin harmaa ja kiiltävä. Koiraan erottaa naaraasta punaruskean poskilaikun avulla. Suurimmat erot lajien välillä näkyvät selkäpuolen mustassa värissä ja pyrstön haarojen pituudessa suhteessa ruumiinkokoon. Töyhtökiitäjästä poiketen intiantöyhtökiitäjän pyrstön haarat työntyvät taitettujen, viikatteenmuotoisten siipien kärkien läpi. Pikku- ja isopuukiitäjän töyhtö on pienempi kuin muilla lajeilla. Niillä on voimakas naamakuvio, joka korostaa silmän ylä- ja alapuolella kulkevia valkoisia viivoja. Pikkupuukiitäjä on muita heimon lajeja huomattavasti pienempi.
Elintavat
Puukiitäjät eivät ole jatkuvasti lennossa kuten varsinaiset kiitäjät, vaan istuskelevat oksilla pieninä ryhminä. Ne ovat kuitenkin hyviä ja nopeita lentäjiä. Heimon lajit ovat yleensä kiitäjiä kovaäänisempiä. Niiden ääntely on kimakkaa viserrystä. Puukiitäjät visertävät etenkin silloin, kun ne palaavat oksalleen yöpymistä varten. Yksikään laji ole varsinainen muuttolintu. Pikkupuukiitäjä on hyvin paikkauskollinen ja pysyy pesintäalueella vuoden ympäri. Muut lajit ovat reviiritietoisia pesintäkauden ajan, mutta ovat parvilintuja talvikuukausien ajan. Tällöin yhdessä puussa voi majailla jopa 50 puukiitäjää.
Vain aasianhaukkasten tiedetään varmuudella saalistavan puukiitäjiä, mutta lähes varmasti niillä on myös muita luonnollisia vihollisia, kuten käärmeitä. Puukiitäjät pystyvät parvena ahdistelemaan saalistajaansa.
Ravinto
Puukiitäjien ravintoa ovat lentävät hyönteiset, kuten kärpäset, sääsket, pistiäiset ja kovakuoriaiset. Pikkupuukiitäjä saalistaa metsän latvustossa, mutta kolme muuta puukiitäjälajia metsästävät mieluiten metsänreunalla. Lajista riippumatta ne kaikki metsästävät väijymällä suosikkioksallaan, josta ne tekevät lyhyitä syöksyjä nappaamaan ohilentäviä hyönteisiä ja palaavat takaisin oksalleen hieman samaan tapaan kuin siepot. Niiden käyttämä saalistusalue on verraten pieni ja pysyy samana pitkiä aikoja.
Lisääntyminen
thumb|right|Isopuukiitäjä pesällään Uudessa-Guineassa. Puukiitäjien lisääntymiskausi on pitkä. Ne näyttävät lisääntyvän aktiivisimmin varhaiskeväällä ja alkukesällä, joten yhdellä lisääntymiskaudella on kaksi huippua. Pesivä pari puolustaa reviiriään tunkeutujia vastaan. Kiitäjien tapaan sekä koiras että naaras osallistuvat pesänrakennukseen. Puukiitäjät käyttävät rakennusaineina höyheniä, sammalia, kaarnansuikaleita ja sylkeä, jolla ne liimaavat rakennusaineet yhteen. Linnut rakentavat sen korkealle, vähintään 15 korkeuteen paljaan oksan kärjen sivulle. Pesä on vain alle viiden sentin pituinen ja siinä on noin 2,5 sentin mittainen kuppi, jota reunustavat paperinohuet seinämät. Naaras munii pesään yhden munan, joka liimautuu pesään kiinni. Muna on lähes viiden sentin mittainen ja yli sentin paksuinen. Se painaa 6-10 grammaa. Molemmat vanhemmat hautovat munaa ja pysyvät pesällä tiiviisti. Ne eivät voi kuitenkaan istua sen päällä, koska pesä saattaisi tällöin lohjeta irti. Sen sijaan emolintu istuu oksalla aivan pesän vierellä ja levittää höyhenensä munan ylitse. Pesäoksa on usein kynänohut, mikä auttaa emolintua havaitsemaan yöllä liikkuvat pedot, kuten käärmeet, aikaisemmin. Naaraat hautovat 2-3 kertaa enemmän kuin koiraat. Haudonta-aikaa tai poikasten lentotaidon saavuttamisen ajankohtaa ei ole tarkkaan mitattu. On kuitenkin havaittu, että pikkupuukiitäjien munat kuoriutuvat 21 päivän sisällä ja poikaset tulevat lentokykyisiksi 28 päivän kuluessa. Poikasia ruokitaan tämän jälkeen vielä kolme viikkoa. Isopuukiitäjän haudonta-ajan ja poikasen pesässä viipymisen uskotaan vievän yli kaksi kuukautta. Ei kuitenkaan tiedetä, kuinka kauan isopuukiitäjävanhemmat ruokkivat pesästä lähtenyttä poikastaan. Poikanen lähtee pienestä pesästään pian kuoriutumisensa jälkeen. Puukiitäjät ruokkivat poikastaan ruokapalloilla, jotka ne oksentavat poikasen suuhun. Poikaselle kasvaa jäkälän peittämää oksantynkää muistuttava suojahöyhenys. Poikanen menettää suojavärityksensä tullessaan lentokykyiseksi.
Mesikämmen muurahaispesällä
pienoiskuva|Mesikämmen muurahaispesällä (Jussi Mäntynen, 1931) Mesikämmen muurahaispesällä on suomalaisen kuvanveistäjän Jussi Mäntysen (1886–1978) punaisesta graniitista tehty veistos vuodelta 1931. Se sijaitsee Karhupuistossa Helsingin Kalliossa. Veistos esittää karhua tonkimassa muurahaiskekoa.
Venrock
Venrock (sanoista venture ja Rockefeller ) on yhdysvaltalainen pääomasijoitusyhtiö, joka toimii varhaisen vaiheen yritysten venture capital -rahoittajana. Yritys on eräs alan vanhimmista. Se perustettiin vuonna 1969 pohjautuen menestyksekkääseen, 1930-luvulla alkunsa saaneeseen Rockefeller-suvun sijoitustoimintaan.
Venrockin päätoimipaikka on Piilaakson Palo Altossa. Yrityksellä on toimistot myös New Yorkissa, Cambridgessa (Massachusetts) ja Israelissa. Venrock on sijoittanut toimintansa aikana noin 2 miljardia dollaria 430 yritykseen. Näistä 124 on myöhemmin listautunut pörssiin ja 126 on ostettu tai fuusioitu.
Taustaa
Pääomasijoittaja Laurance Spelman Rockefeller (1910–2004) oli varhaisimpia venture capital -rahoittajia. Hän oli neljäs kaikkiaan kuudesta John D. Rockefeller, Jr.:n lapsesta. Tammikuussa 1946 Laurance S. Rockefeller perusti Rockefeller Brothers, Inc. -yhtiön, joka oli ensimmäisiä toisen maailmansodan jälkeen perustettuja venture capital -rahoittajia. Yritys aloitti 1,5 miljoonan dollarin sijoitusomaisuudella. Osakkaita oli kuusi - Rockefellerin veljesviisikko sekä sisar Abby. Elokuussa 1969 yritys vaihtoi nimeä Venrock Associatesiksi. Venrockin ensimmäisiä sijoituksia vuonna 1969 oli Intel.
Homininae
Homininae on isojen ihmisapinoiden (Hominidae) heimon alaheimo. Siihen kuuluvat esimerkiksi ihmislajit, nykyisin elävät gorillat ja simpanssit sekä joukko esihistoriallisia ihmisapinasukuja.
pienoiskuva|330px|left|Hominae
The Eraser
The Eraser on Radioheadin laulajan Thom Yorken sooloalbumi, joka julkaistiin 10. heinäkuuta 2006 Britanniassa ja 11. heinäkuuta Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Albumi nousi sijalle 3 Britannian albumilistalla ja sijalle 2 Billboard 200-listalla Yhdysvalloissa, myyden yli 90 000 kopiota ensimmäisellä viikollaan. The Eraser oli ehdokkaana sekä Mercury-palkinnon ja vuoden 2007 Grammy-palkinnon (paras vaihtoehtoalbumi) saajaksi.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Thom Yorke, ellei toisin mainittu.
Music for the Jilted Generation
Music for the Jilted Generation (XLCD114) on brittiläisen The Prodigyn toinen albumi. Albumin julkaisi XL Recordings 4. heinäkuuta 1994.
Albumin kappaleista "No Good", "Voodoo People", "One Love" ja "Poison" on julkaistu singleinä.
Music for the Jilted Generation nousi monien kriitikoiden listauksissa yhdeksi vuoden 1994 parhaista teknolevyistä.
Montgomery Burns
Charles Montgomery ”Monty” Plantagenet Schicklgruber Burns eli johtaja Burns tai herra Burns (Mr. Burns) on kuvitteellinen henkilö piirrossarjassa Simpsonit. Hän on iäkäs miljardööri, Springfieldin rikkain asukas, Springfieldin ydinvoimalan omistaja, perustaja ja johtaja sekä Homer Simpsonin työnantaja. Burns kuvataan pahuutta huokuvana sydämettömänä ja ahneena riistäjänä, jonka ainoa ystävä on hänen uskollinen henkilökohtainen avustajansa Waylon Smithers. Sekä Burnsin että Smithersin ääninäyttelijä on Harry Shearer, tosin kaikkein ensimmäisissä jaksoissa Burnsia näytteli Christopher Collins eli Chris Latta, joka jäi pian pois Simpsoneista.
Burnsin ensiesiintyminen oli 1. tuotantokauden ensimmäisessä jaksossa ”Joulurauha”. Latta oli Burnsin äänenä neljässä 1. kauden jaksossa, niistä viimeisenä jakso ”Sankarin pää”. Burns on Simpsonien kenties tärkein sivuhahmo, sillä Simpsonin perheen ulkopuolisista hahmoista hänellä on ollut sarjan historian aikana eniten dialogia, kaikista hahmoista viidenneksi eniten.
Burns on ahne, häijy, ilkeä, äärimmäisen itsekäs, suuruudenhullu ja täysin moraaliton. Hän elää palatsimaisessa kartanossaan eristäytyneenä tavallisista ihmisistä, ja springfieldiläisten keskuudessa hän on vihattu ja pelätty. Burnsin ydinvoimala on myös häpeämättömän huonosti johdettu ja rikkoo kaikkia turvallisuusmääräyksiä. Burnsin korkeaa ikää, heikkoa terveyttä, empatian puutetta ja vieraantuneisuutta arkitodellisuudesta liioitellaan jatkuvasti sarjassa absurdilla tavalla. Burns on Simpsoneissa usein tarinan konna, mutta fyysisen heikkoutensa ja hyvin lyhytnäköisen toimintansa vuoksi hän kokee jatkuvasti nöyryyttäviä takaiskuja.
Häikäilemättömyytensä ja suunnattoman vaikutusvaltansa vuoksi Burnsin hahmo voidaan nähdä satiirisena parodiana kapitalismista ja Yhdysvaltain talouselämästä. Burnsin todellisia ja kuvitteellisia esikuvia ovat olleet muiden muassa Barry Diller, Howard Hughes, John D. Rockefeller, David Rockefeller, Roope Ankka ja Citizen Kane -elokuvan hahmo Charles Foster Kane.
Yleistä hahmosta
thumb|Johtaja Burnsin ääninäyttelijä [[Harry Shearer vuonna 2009.]]
thumb|Springfieldin ydinvoimala Burns hallitsee omistamaansa Springfieldin ydinvoimalaa mielensä mukaan. Hän on joskus isällinen työntekijöilleen mutta pääasiassa ei piittaa heidän turvallisuudestaan tai oikeuksistaan pätkääkään. Burnsilla on miljardiomaisuus ja hän ahnehtii jatkuvasti lisää rahaa. Ydinvoimalan ohella hän on omistanut ainakin hotellin, kasinon ja vesivoimalan. Hänen liiketoimensa ovat pääosin laillisia, mutta hän ei kaihda laittomiakaan keinoja tavoitellessaan jotain. Omaisuutensa hän on sijoittanut muun muassa kartanoonsa kerättyihin taideaarteisiin ja muuhun ylellisyyteen. Taloudellisen vaikutusvaltansa avulla Burns on muun muassa ostanut itselleen paikan Springfieldin yliopiston johtokunnasta, pyrkinyt ohjailemaan paikallisia vaaleja ja järjestänyt henkilökuntansa baseballjoukkueelle mestaruuden. Burns on jyrkän linjan republikaani ja kuuluu Springfieldin republikaanien paikallisjohtoon. Ammattiyhdistystoimintaa hän inhoaa.
Burnsin häikäilemättömyydellä ja sydämettömyydellä ei tunnu olevan rajoja, mikäli on kyse hänen taloudellisesta edustaan. Kun ydinvoimalaa uhkasi reaktorien ylikuormittuminen, Burns määräsi katkaisemaan sähkönjakelun ensimmäisenä orpokodista, koska orvot eivät voisi valittaa huonosta kohtelusta vanhemmilleen. Burns lahjoo jatkuvasti viranomaisia, koska se tulee hänelle halvemmaksi kuin ydinvoimalan turvallisuusongelmien korjaaminen. Ydinjätteestä hän hankkiutuu eroon joko kaatamalla sen mereen, hautaamalla lasten leikkipaikalle tai viemällä putkien kautta viljapellolle. Burns on myös myynyt plutoniumia arabiterroristeille. Säälimättömyytensä ohella Burns suorastaan nauttii toisten kärsimyksestä. Hän toimittaa ei-toivotut vieraat pois luotaan joko usuttamalla verenhimoiset vahtikoirat näiden kimppuun tai käyttämällä toimistonsa lattiaan kätkettyä ansaluukkua, joka aukeaa hänen työpöytäänsä kätkettyä nappia painamalla.
Burns on Springfieldissä niin vihattu, että 22. kauden jaksossa ”Hetki lyö” kaupunkilaiset iloitsivat joukolla luullessaan hänen kuolleen. Toisinaan Burns pyrkii parantamaan mainettaan propagandakampanjoilla. 2. kauden jaksossa ”Veriveljet” hän kirjoitti makeilevan omaelämäkerran Nouseeko taivaalle sateenkaarta ja 6. kauden jaksossa ”Neljät hautajaiset ja yhdet häät” hän palkkasi meksikolaisen ohjaajan tekemään itsestään kertoneen ylistävän elämäkertaelokuvan, joka kopioi surutta vanhoja klassikkoelokuvia. 9. kauden jaksossa ”Homer hurmahenki” Burns yritti huonolla menestyksellä perustaa oman uskonnon, jossa häntä olisi palvottu jumalana. 10. kauden jaksossa ”Ei voi ostaa rakkautta” hän yritti kalastella suosiota muun muassa etsimällä Loch Nessin hirviön ja heittelemällä katolta hopeadollareita. 24. kauden jaksossa ”Kananmunasyyte” Burns ryhtyi Hedelmälepakkomies-nimiseksi supersankariksi, mutta hän sai torjuttua vain Smithersin lavastamia valerikoksia.
Burnsin juonet ja suunnitelmat ovat toisinaan täysin todellisuudesta vieraantuneita. Esimerkiksi 5. kauden jaksossa ”Homerin viimeiset kiusaukset” Burns oli yrittänyt kouluttaa työntekijöiden rankaisemiseen Ihmemaa Ozista tuttuja lentäviä apinoita, mutta apinat vain putosivat ikkunasta maahan, jolloin hän määräsi jatkamaan tutkimusta. Joidenkin jaksojen mukaan Burns olisi liittoutunut paholaisen kanssa ja 5. kauden jaksossa ”Kansalainen Burns” hän kiitti lehden syntymäpäivähaastattelussa pitkästä iästään Saatanaa.
Ikä
Burnsin ilmoitetaan yleensä olevan 104-vuotias, mutta hän on maininnut iäkseen eri jaksoissa myös 82 tai 89 vuotta. 11. kauden jaksossa ”Kartanon herrat” hänestä tuli Springfieldin vanhin asukas. 15. kauden jakson ”Majesteettirikos” mukaan Burnsin ikä on sama kuin hänen pankkitilinsä PIN-koodi, siis nelinumeroinen. Eräässä toisessa jaksossa Burnsin syntymäpaikaksi paljastuu Pangaea, esihistoriallinen jättiläismanner, sillä hän käyttää sitä kartanonsa turvahuoneen salasanana.
Henkilöhistoria
Burnsin menneisyydestä on nähty paljon takaumia, mutta sarjan liukuvan aikajatkumon vuoksi ne sijoittuvat epäjohdonmukaisesti eri vuosikymmenille. Monissa jaksoissa hänen lapsuutensa on sijoitettu aivan 1900-luvun alkuun tai viktoriaanista aikaa muistuttavaan miljööseen, toisten jaksojen mukaan hän olisi ollut nuori vielä toisen maailmansodan aikaan.
Useiden jaksojen mukaan Burns on syntynyt rikkaaseen perheeseen ja oppi jo lapsena halveksimaan työväenluokkaa. Hänen isoisänsä omisti ”atomimyllyn”. Toisaalta jakson ”Kansalainen Burns” mukaan hänen biologiset vanhempansa olisivat olleet vaatimatonta väkeä, jotka antoivat hänet lapsena tuntemattoman miljonäärin kasvatettavaksi. Burnsin menetetystä lapsuudesta jäi muistuttamaan hänen rakas teddykarhunsa Bobo, jonka hän samassa tarinassa onnistui löytämään uudelleen ja saamaan takaisin. Burnsin on vihjattu tappaneen nuorena omat vanhempansa (jaksossa ”Kartanon herrat” hän mainitsi näiden kuolinsyyksi sen, että he "asettuivat hänen tielleen") sekä kaikki veljensä ja siskonsa (20. kauden jaksossa ”Kauhukakaran kaksoisolento” hän kertoo näiden kuolleen perintöriidan yhteydessä epäilyttävissä onnettomuuksissa, joista useisiin liittyi myrkytetty peruna). Toisaalta 7. kauden jakson ”Turpiin ja onnea” mukaan Burnsin 122-vuotias äiti on yhä elossa, mutta he eivät ole puheväleissä, koska Burns ei hyväksynyt äitinsä suhdetta presidentti William Howard Taftin kanssa. Luullessaan puhuvansa äidilleen puhelimessa Burns pahoitteli, että oli kerran ”vetänyt töpselin seinästä”. 31. kauden jakson ”Petollinen pukki” mukaan Burnsin vanhemmat olivat rikkaita ja kuolivat hänen ollessaan lapsi. Lisäksi jaksossa ”Kansalainen Burns” annetaan ymmärtää, että viihdetaiteilija George Burns olisi Montgomery Burnsin veli.
Burns opiskeli Yalen yliopistossa, ja erään jakson mukaan hän valmistui sieltä vuonna 1914. 7. kauden jakson ”Sotasaalis” mukaan Burns palveli toisessa maailmansodassa sotamiehenä Manakala-komppaniassa Abraham Simpsonin alaisena, mutta oli sotilaana täysin kelvoton. Eräiden jaksojen mukaan Burns valmisti ja myi sodan aikana ammuksia natsi-Saksalle ja oppi samalla puhumaan sujuvasti saksaa. Joutuessaan vankilaan 21. kauden jaksossa ”Vallan kahvassa” Burns paljasti olleensa myös SS-järjestön jäsen. Rakennettuaan Springfieldin ydinvoimalan mahdollisesti 1970-luvulla Burns asettui pysyvästi asumaan kaupunkiin. Hänellä oli 1960-luvulla Springfieldissä myös kemiallisten aseiden laboratorio, joka nähtiin takaumassa 7. kauden jaksossa ”Homerin äiti”. Burns on tuntenut henkilökohtaisesti monia historian merkkihenkilöitä, kuten presidentti Calvin Coolidgen ja diktaattori Josif Stalinin. Burnsin sosiaaliturvatunnus on 000–00–0002 ja jääminen toiseksi presidentti Franklin D. Rooseveltille ärsyttää häntä.
Burns pyrki osavaltionsa kuvernööriksi 2. kauden jaksossa ”Kolmisilmäinen kala” voidakseen poistaa ydinvoimalaltaan loputkin ympäristörajoitukset, mutta hän hävisi vaalin ydinvoimalan läheltä löydetyn mutanttikalan aiheuttaman huonon julkisuuden vuoksi. Burns on menettänyt omaisuutensa kolmesti, ensimmäisen kerran sijoitettuaan sen epäviisaasti hevospiiska- ja ilmalaivaosakkeisiin 8. kauden jaksossa ”Vanha kettu”, toisen kerran lyödessään vetoa rikkaan teksasilaisen kanssa 17. kauden jaksossa ”Loppumaton tarina” ja kolmannen kerran sorruttuaan hillittömään tuhlailuun 28. kauden kaksiosaisessa tarinassa ”Kultamuna”. Jokaisella kerralla hän sai omaisuutensa takaisin Simpsoneiden avulla. Burns myös myi ydinvoimalansa saksalaisille ja vetäytyi eläkkeelle 3. kauden jaksossa ”Voimala kaupan”, mutta hän osti sen pian takaisin. Lisäksi Homer Simpson onnistui huijaamaan ydinvoimalan omistuksen itselleen 14. kauden jaksossa ”Pääjohtaja Homer”, mutta luopui siitä pian vapaaehtoisesti.
Springfieldiläisten viha Burnsia kohtaan saavutti huippunsa 6. ja 7. kauden kaksiosaisessa tarinassa ”Kuka ampui johtajan?”, jossa Burns kaappasi koulun alta löydetyn öljylähteen ja pimensi valtavalla kilvellä kaupungista auringon pakottaakseen asukkaat ostamaan enemmän sähköä valaistukseen. Lukuisat kaupunkilaiset suunnittelivat murhaavansa kostoksi Burnsin, mutta vauva Maggie Simpson ehti ampua häntä vahingossa sitä ennen. Burns selvisi ampumisesta ja kaupunkilaiset purkivat sillä välin auringonpimennyskilven.
Burns ja Smithers
Burnsin seurassa nähdään lähes aina hänen luotettu henkilökohtainen avustajansa Waylon Smithers, joka palvelee ja mielistelee häntä ja osallistuu hänen kyseenalaisimpienkin suunnitelmiensa toteutukseen. Smithers on pakkomielteisesti rakastunut Burnsiin, mutta Burns ei koskaan tajua asiaa eikä muutenkaan anna Smithersille tämän ansaitsemaa kunnioitusta. Ilman Smithersiä Burns on täysin avuton ja hän panee Smithersin jopa kuntoilemaan puolestaan. Kun Smithers oli kuolla mehiläisenpiston aiheuttamaan allergiseen reaktioon 7. kauden jaksossa ”22 tarinaa”, Burns pakotti Smithersin silti polkemaan heidän tandempyöränsä sairaalan luo, sillä hän itse osasi vain käskeä mutta ei polkea. Toisaalta jaksossa ”Turpiin ja onnea” Burns oppi Smithersin poissaollessa hoitamaan itse kaikki 2 800 eri tehtävää paitsi yhden (hän ei kyennyt puhumaan puhelimessa äitinsä kanssa).
13. kauden jakson ”Kipeä lapsuus” mukaan myös Smithersin isä Waylon Smithers Sr. oli Burnsin avustaja, joka uhrasi henkensä estääkseen uhkaavan ydinonnettomuuden ja kuoli säteilyyn. Burns on kasvattanut orpoutuneen Smithersin lapsesta asti. Burns ei kuitenkaan aio tehdä Smithersistä seuraajaansa tai perillistään: 5. kauden jaksossa ”Burnsin perillinen” hän lupaa, että Smithers tullaan hänen kuoltuaan hautaamaan elävältä samaan ruumisarkkuun. 13. kauden jaksossa ”Uraohjus” Burns myöntää valehdelleensa Smithersille tulevasta ylennyksestä saadakseen tämän luovuttamaan kantasolunsa hänelle.
Burns ja Smithers yhtä kaikki nauttivat toistensa seurasta ja Burns kuuntelee usein Smithersin järkeviä neuvoja, toisinaan luopuen äärimmäisimmistä suunnitelmistaan Smithersin suosituksesta. Smithers on ainoa alainen, joka saa kutsua Burnsia tuttavallisesti Montyksi. Smithers toimii myös Burnsin autonkuljettajana.
Suhde muihin hahmoihin
Burns on monesti ollut tekemisissä myös Simpsonin perheen muiden jäsenten kanssa. Bart Simpson pelasti hänen henkensä luovuttamalla hänelle harvinaiseen veriryhmään (OO-) kuulunutta vertaan 2. kauden jaksossa ”Veriveljet” ja oli lyhyesti nimettynä Burnsin omaisuuden perijäksi jaksossa ”Burnsin perillinen”. Burns haastettiin oikeuteen Bartin yliajosta 2. kauden jaksossa ”Miljoona”, mutta hän voitti jutun taitavien lakimiestensä ansiosta. Jaksossa ”Sotasaalis” Burns yritti tappaa Abe ja Bart Simpsonin saadakseen miesten sota-aikana löytämän aarteen itselleen. Marge Simpson maalasi Burnsin muotokuvan taidemuseoon 2. kauden jaksossa ”Sisäinen kauneus”. Lisa Simpson auttoi kahdesti Burnsia saamaan menetetyn omaisuutensa takaisin jaksoissa ”Vanha kettu” ja ”Loppumaton tarina” (ks. edellä) ja uhmasi Burnsin hankkimaa Springfieldin tiedotusvälinemonopolia 15. kauden jaksossa ”Merirosvolehti”. Maggie Simpson palautti Burnsille Bobo-nallen ja ampui häntä vahingossa (ks. edellä). Jopa Simpsoneiden koira Pukin pikku apuri oli väliaikaisesti yksi Burnsin vahtikoirista 3. kauden jaksossa ”Koira kuoleman partaalla” ja 6. kauden jaksossa ”Kaksikymmentäviisi pentua” sen pennut päätyivät Burnsin vinttikoiriksi (alkuun Burns aikoi tehdä niistä turkin). Jaksossa ”Miljoona” Burns lahjoitti Simpsoneille olmeekkien kivipään, jota he edelleen säilyttävät kellarissaan. Homerin äiti Mona Simpson joutui elämään pääosan elämästään lainsuojattomana, koska Burns vaati häntä oikeuden eteen kemiallisten aseiden laboratorioonsa 1960-luvulla tehdystä sabotaasi-iskusta.
Burns on rakastanut useita eri naisia, mutta kaikki suhteet ovat päättyneet onnettomasti. Hän rakastui Marge Simpsoniin 4. kauden jaksossa ”Susi ihmiselle susi” ja yritti huonolla menestyksellä vietellä tämän, ja melkein meni naimisiin Margen äidin Jacqueline Bouvierin kanssa 5. kauden jaksossa ”Lady Bouvierin rakastaja”, mutta Jacqueline karkasi viime hetkellä häistä. 14. kauden jakson ”Pääjohtaja Homer” mukaan Burns on ollut naimisissa Gertrude-nimisen naisen kanssa, mutta ei työkiireidensä vuoksi ehtinyt hää- eikä avioeroseremoniaan. 13. kauden jaksossa ”Rakastunut” hän tapaili Gloria-nimistä naispoliisia, joka kuitenkin karkasi pikkurikollinen Snaken matkaan.
8. kauden jakson ”Larry on siepattu” mukaan Burnsilla on aikuinen avioton poika Larry, jonka kanssa hän ei kuitenkaan ole sittemmin ollut missään tekemisissä. Burnsin pääkilpailija on Aristoteles Amadopoulos -niminen kreikkalaissyntyinen miljardööri, joka omistaa Springfieldin naapurikaupungissa Shelbyvillessä täsmälleen samanlaisen ydinvoimalan.
Terveys
Burnsin mainitaan olevan jatkuvasti aivan kuoleman partaalla. Hänen sydämensä lyö äärimmäisen harvakseen, verinäytteen otto ei onnistu koska kiertävää verta on niin vähän, yksikin hikipisara uhkaa tappaa hänet nestehukkaan jne. Hänen sisäelimensä ovat surkastuneet uskomattoman pieniksi – esimerkiksi hänen sydämensä on ainoastaan kirsikan kokoinen – ja uhkaavat jatkuvasti pursuta ulos, mutta hän tunkee ne aina rauhallisesti takaisin. Jaksossa ”Kartanon herrat” Burnsilla diagnosoitiin lääkärintarkastuksessa kaikki mahdolliset sairaudet, minkä ohella hänestä löydettiin joukko uusia entuudestaan tuntemattomia tauteja. Lääkärin mukaan hän on hengissä vain siksi, että kaikki sairaudet kumoavat toistensa vaikutuksen. Lisäksi Burns on kuin ihmeen kaupalla selviytynyt vähin vammoin useista hengenvaarallisista putoamisista, hukkumisista ja muista onnettomuuksista, ja hänet on monta kertaa ehditty julistaa ennenaikaisesti kuolleeksi.
Ikääntymisen myötä Burnsista on tullut fyysisesti äärimmäisen heikko. Hän ei kykene edes liiskaamaan muurahaista jalallaan ja jaksaa heittää keilapallon vain noin 10 sentin päähän itsestään. Myös tikkukaramellin sieppaaminen vauvalta on osoittautunut hänelle ylivoimaiseksi. Haurautensa vuoksi hän on myös niin kevyt, että jopa mehiläinen voi nostaa hänet ilmaan.
8. kauden jakson ”Perjantai-illan aave” mukaan Burns saa joka viikko erikoisia hoitoja pysyäkseen hengissä. Saman jakson mukaan altistuminen ydinvoimalan säteilylle on tehnyt hänestä impotentin ja saa hänet hohtamaan pimeässä. 3. kauden jakson ”Ystävä hädässä” mukaan Burns on vasenkätinen.
Rakennukset
Burns asuu Springfieldin laidalla valtavassa, palatsimaisessa kartanossa, jota ympäröi korkea muuri. Kartanossa on muiden muassa maailman suurin televisio, ihmisshakkilauta, janitsaareista koostuva vartiokaarti, kolmen vuorokauden mittaista reittiä kiertävä pienoisrautatie ja pohjaton kuilu. Kartanosta löytyy myös muun muassa puku jossa Charlie Chaplin haudattiin, ainoa tunnettu alastonkuva Mark Twainista, myyttinen Excalibur-miekka sekä Yhdysvaltain perustuslain harvinainen ensivedos, jossa lukee "idiootit". Jaksossa ”Kartanon herrat” Burnsilla nähtiin olevan yksityinen laboratorio, jossa on lukuisia häntä itseään muistuttavia kloonattuja alkioita (yksi näyttää Smithersiltä). Burnsillä on myös ydinvoimalassa loistelias, korkea työhuone, jonka päädyssä on valtava ikkuna. Huoneessa on Burnsin työpöydän ohella muun muassa täytetty jääkarhu. Seiniin kätkettyjen salaovien takaa löytyy yllättäviä asioita, kuten joukko jatkuvassa valmiudessa olevia asianajajia, ulkomaailmasta eristetty mikrobeilta suojaava turvahuone ja kaksipaikkainen pelastuskapseli onnettomuuksien varalle (Smithers luulee toisen istuinpaikan olevan hänelle, mutta Burns on vain halunnut enemmän jalkatilaa itselleen). Jaksossa ”Kuka ampui johtajan?” työhuoneen lattian alla on Springfieldin pikkutarkka pienoismalli.
President’s Awards
President’s Awardsit ovat kaksi vuosittain American Hockey Leaguessa jaettavaa palkintoa. Ensimmäinen annetaan AHL-organisaatiolle, joka on osoittanut huippuosaamista jään ulkopuolella. Toinen annetaan loistavasti esiintyneelle pelaajalle. Palkinnot jaettiin liigassa ensimmäisen kerran kaudella 2008-2009.
Ensimmäiset palkinnon saajat kaudella 2008-2009 olivat Manitoba Moose ja Alexandre Giroux. Pelaajapalkinnon voittanut ei ole kertaakaan kuulunut organisaatiopalkinnon saaneeseen joukkueeseen.
Manu Honkanen
Manu Juhani Honkanen (s. 29. huhtikuuta 1996 Turku) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta osasi pelata myös laidassa. Honkanen pelasi urallaan SM-liigaa Turun Palloseurassa ja Tapparassa yhteensä 60 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua tehopistein 3+1=4 ja keräten 12 jäähyminuuttia. Hän voitti Tapparassa varsin pienessä roolissa kaksi Suomenmestaruutta vuosina 2016 ja 2017. Honkanen pelasi kolmena kautena miesten pelejä myös Mestiksessä. Hän laukoi oikealta. Honkanen ilmoitti lopettaneensa pelaajauransa vain 22-vuotiaana syyskuussa 2018, kun hän ei kokenut olevansa enää motivoitunut jääkiekkoiluun.
Seuraura
Kaudella 2013–2014 Honkanen debytoi SM-liigassa. 17-vuotias Honkanen pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 1. helmikuuta 2014 vieraissa Rauman Lukkoa vastaan. Kaikkiaan hän pelasi kauden aikana viisi SM-liigaottelua. Kauden 2014–2015 Honkanen pelasi kokonaan A-nuorissa, jossa hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Kaudeksi 2015–2016 Honkanen siirtyi 2+1-vuotisella sopimuksella Tapparaan. Hän teki ensimmäisen miesten pääsarjaottelumaalinsa 22. elokuuta 2015 Mestarien liigassa vieraissa sveitsiläistä EV Zugia vastaan. Ensimmäisen SM-liigamaalinsa Honkanen teki 22. tammikuuta 2016 paikallisvastustaja Tampereen Ilvestä vastaan. Juha Silvennoinen ja Kari Heikkinen valitsivat hänet ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Honkanen pelasi Tapparan liigajoukkueessa kauden aikana 26 runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua tehden kaksi maalia sekä viisi CHL-ottelua tehden yhden maalin. Hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Honkanen pelasi suurimman osan runkosarjastaan kuitenkin lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa, jossa tulokaskausi toi 29 runkosarjaottelussa tehot 6+12=18. Mestis-kauden jälkeen hän vahvisti vielä Tapparan A-nuoria kevään 2016 pudotuspeleissä.
Honkanen jäi myös kaudella 2016–2017 varsin pieneen rooliin Tapparassa, jossa hän pelasi 30 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun tehopistein 1+1=2. Kuudessa CHL-ottelussa Honkanen teki kaksi maalia, mikä riitti Henrik Haapalan kanssa jaettuun joukkueen sisäisen maalipörssin voittoon. Hän jakoi myös Tapparan sisäisen tehotilaston voiton lähinnä myös nelosketjussa pelanneiden Miika Heikkilän ja Otto Rauhalan kanssa lukemalla +2. Honkanen voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Hän pelasi valtaosan kaudestaan myös lainalla LeKin Mestis-joukkueessa.
Kaudeksi 2017–2018 Honkanen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue TuToon. Joukkuetta valmensi hänelle TPS:n organisaatiosta tuttu Miika Elomo. Honkanen pelasi loukkaantumisen vuoksi runkosarjassa vain yhdeksän ottelua sekä Suomen Cupissa neljä ottelua. Hän palasi kokoonpanoon helmikuun 2018 lopulla. Honkanen voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa. Hän voitti kauden aikana myös Suomen Cupin.
Syyskuussa 2018 Honkanen ilmoitti omalla Instagram-tilillään lopettaneensa pelaajauransa vain 22-vuotiaana, kun hänellä ei ollut omien sanojensa mukaan enää paloa kentälle.
Maajoukkueura
Honkanen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän toimi Suomen kapteenina. Hän pelasi myös Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2013. Honkanen toimi Suomen kapteenina myös alle 16-vuotiaiden maajoukkueessa nuorten olympiakisoissa Innsbruckissa 2012, jolloin hän voitti kultaa sekä World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2013. Yhteensä Honkanen pelasi 13 nuorten ja 57 poikien maaottelua.
Honkanen valittiin Pohjola-leirin tähdistökentälliseen vuonna 2011.
Bedlam (täsmennyssivu)
Bedlam voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Optinen litografia
Optinen litografia on puolijohdeteollisuudessa käytetty menetelmä mikropiirien valmistuksessa, jossa siirretään valokuvamaskin johdinkuvio substraatin, esimerkiksi piikiekon, pinnalle. Optinen litografiamenetelmä sekä sisältää samankaltaisuuksia normaalin taidepainatuksessa käytetyn litografiamenetelmän kanssa että käyttää joitakin samoja periaatteita kuin normaali valokuvan kehitysprosessi. thumb|Valoresistin levitys piikiekolle
Optinen litografia sisältää yhdistelmän:
Litografian jälkeen kiekko jatkoprosessoidaan, jolloin vaihtoehtoja ovat muun muassa:
Tekniikan työvaiheet
Litografiatyövaihe piikiekolle alkaa levittämällä valoresistikerros (tavallisesti paksuudeltaan mikrometri(e)n luokkaa). Spinnauksen jälkeen esipaisto poistaa liuottimen. Sitten läpinäkyvä valomaskiksi (engl. photomask) kutsuttu levy, jolle on kuvioitu läpinäkymättömiä alueita, laitetaan valolähteen ja piikiekon väliin. Valo tulee elohopealampusta, kulkee maskin läpi ja valottaa halutut alueet UV-valolla. Negatiivinen valoresisti kovettuu altistuessaan UV-valolle, positiivinen resisti taas muuttuu helpommin liukenevaksi valottuessaan. Tämän jälkeen valoresisti kehitetään, ja valottuneet ja valolta suojatut alueet syöpyvät eri nopeuksilla, mahdollistaen kuviot vain halutuille alueille. Jälkipaiston jälkeen resistiä voidaan käyttää suojamaskina monille työvaiheille, joista tyypillinen on johdinmateriaalin syövyttäminen. Etsauksen jälkeen poistetaan valoresisti, jolloin substraatiille jää valomaskin mukainen johdinkuvio.
thumb|Puolijohdetehtaan osastot, joilla tehdään optista litografiaa, tunnistaa keltaisesta valosta.
Litografian etuna on, että sillä voidaan luoda kuvio koko kiekolle yhdellä kertaa. Ongelmana optisessa litografiassa on, että sillä on vaikea luoda kolmiulotteisia muotoja. Litografia tehdään puhdastilassa, jossa lämpötilan ja kosteuden vaihtelut on eliminoitu prosessin toistettavuuden parantamiseksi. Mitä pienempiä viivoja valmistetaan, sitä suurempi on puhdastilalta vaadittava partikkelipuhtaus.
Täydellisen integroidun piirin kuten CMOS-piirin valmistuksessa piikiekko saattaa käydä litografiavaiheen läpi jopa 35 kertaa (prosessorit tai RF-IC-piirit). TFT-ohutkalvotransistorissa tehdään normaalisti paljon vähemmän litografiavaiheita. Mikrosysteemien valmistuksessa litografiavaiheita on tyypillisesti 5–10.
Optista litografiaa on kehitetty ohuempaan viivanpaksuuteen 193 nm aallonpituudella ja käyttämällä nesteupotustekniikkaa eli immersiolitografiaa. Tässä tekniikassa kiekon ja linssien välissä käytetään puhdasta deionisoitua vettä, jolloin taitekerroin on suurempi kuin normaalissa ilmakerroksessa linssien ja kiekon välissä.
Vielä pienempään viivanleveyteen voidaan päästä röntgensäteiden avulla.
Optisessa litografiassa kohteen pinnassa oleva noin yhden mikrometrin paksuinen resistikerros valotetaan maskin läpi UV-valolla. Riippuen maskin etäisyydestä resististä puhutaan joko kontakti-, lähi- (proximity) tai projektiovalotuksesta. Kontaktivalotus on lähivalotuksen ääritapaus, jossa maski painetaan kiinni resistiin valotuksen ajaksi. Lähivalotuksessa maski on korkeintaan joidenkin kymmenien mikrometrien päässä resististä ja maskin kuviot siirretään 1:1-suhteessa kohteeseen. Etuna projektiovalotukseen nähden on yksinkertaisempi optiikka, mutta maskin teko on hankalampaa. Projektiovalotuksessa maskin kuviot ovat noin neljä kertaa suurempia kuin resistille syntyvä lopullinen kuvio. Pinnan, jolle resisti levitetään, tulee olla tasainen tai muutoin valotus epäonnistuu resistin paksuusvaihtelujen takia.
Maskit tehdään useimmiten kvartsista. Valmiin levyn toiselle puolelle kasvatetaan muutaman kymmenen nanometrin paksuinen metallikalvo (kromia), johon haluttu kuvio kirjoitetaan elektronisuihkulitografialla. Muovikalvoille tulostetut maskit tulevat kyseeseen yli viiden mikrometrin viivanleveyksillä. Käytettävän UV-valon aallonpituus on teollisuuden huippulaitteissa yleensä 193 nm, mutta useimmissa laitteissa aallonpituus on joko 365 nm tai 436 nm.
Optinen litografia soveltuu hyvin massatuotantoon, sillä valotusajat ovat minuutin luokkaa ja kaikki maskin kuviot siirtyvät kerralla. Valotettu resisti kehitetään kemikaaleilla, jotka resistityypistä riippuen liuottavat valotetun (positiivinen) tai valottamattoman (negatiivinen) alueen. Prosessin vaatimien maskien hinta kasvaa eksponentiaalisesti viivanleveyden kavetessa. Koska prosessi vaatii maskin käyttöä ja pienen viivanleveyden laitteet ovat erittäin kalliita, optinen litografia sopii huonosti tutkimus- ja tuotekehitystarkoituksiin, jossa täsmälleen samanlaisia rakenteita tehdään vain vähäisiä määriä.
Puolijohdeteollisuuden kehittyneimmät prosessit 2020-luvulla käyttävät EUV-tekniikkaa (extreme ultraviolet). EUV-litografiassa käytetään 13,5 nanometrin aallonpituutta. Kehittyneempi korkean apertuurin EUV-litografian ennakoidaan tulevan kaupalliseen käyttöön vuonna 2025.
Volgograd
Volgograd on runsaan miljoonan asukkaan kaupunki Etelä-Venäjällä Volgan varrella Itä-Euroopassa. Se on Volgogradin alueen hallinnollinen keskus.
Vuoteen 1925 kaupungin nimi oli Tsaritsyn (​), vuosina 1925–1961 Stalingrad. Kaupungille myönnettiin vuonna 1965 sankarikaupungin arvo.
Maantiede ja ilmasto
Volgograd sijaitsee Etelä-Venäjällä noin 910 kilometriä Moskovasta etelään Volga-joen varrella, lähellä Don-jokea. Volgogradissa on käytössä sama aikavyöhyke kuin Moskovassa.
Alueen maasto on aroa ja siellä vallitsee erittäin kuiva ja vaihteleva mannerilmasto, jossa talvet ovat vähälumisia ja kesät kuumia ja kuivia. Volgogradin tammikuun keskilämpötila −6,3 °C ja heinäkuun +23,6 °C.
Historia
thumb|270px|left|Kaupungin alkuvaiheita. Linnoitettu asutus 1600-luvulla.
Läheisellä Volgan saarella vuonna 1555 tunnettu asutus siirtyi Volgan Tsaritsa-sivujoen haaraumaan ja vuodesta 1589 lähtien siitä käytettiin joesta johtuvaa nimeä Tsaritsyn. Kasakkakapinalliset valloittivat sen kahteen kertaan, Stenka Razin vuonna 1670 ja Jemeljan Pugatšov vuonna 1774.
1800-luvulla teollisuus alkoi kehittyä. Vuonna 1862 avattiin rautatielinja Tsaritsyn–Kalatš-na-Donu. 1879 -rautatieyhteys Moskovaan valmistui ja vuodesta 1897 lähtien kaupungista oli ratayhteys Pohjois-Kaukasukselle Tihoretskin kautta, ja vuodesta 1900 lähtien Donbassin alueelle. Kaupunki kasvoi merkittävästi rautatieyhteyden myötä ja jokiliikenteen vilkastuessa; kaupunkiin sijoittui monia laivayhtiöitä.
Kaupungista käytiin raskaita taisteluja kesällä 1918, jolloin bolševikkien puna-armeija puolusti sitä Anton Denikinin valkoisia joukkoja vastaan. Punaiset valtasivat sen takaisin vuonna 1919. Kaupungin nimi vaihdettiin Stalingradiksi vuonna 1925, Neuvostoliiton kommunistisen puolueen ensimmäisenä pääsihteerinä toimineen Josif Stalinin (1879–1953) mukaan. Vuodesta 1936 lähtien se oli Stalingradin alueen keskus.
Kaupungissa käytiin toisessa maailmansodassa kuuluisa Stalingradin taistelu elokuusta 1942 helmikuuhun 1943, jolloin kaupunki tuhoutui täysin, mutta se rakennettiin uudestaan vuosina 1946–58. Taistelussa kuoli noin 1,5 miljoonaa ihmistä ja se on yksi kaikkein aikojen eniten uhreja sotatoimissa vaatineista yksittäisistä taisteluista. Voittoa tässä taistelussa pidettiin Neuvostoliitossa erittäin keskeisenä, eikä aivan vähäinen merkitys ollut sillä, että valtion johtajan nimeä kantava kaupunki ei joutunut saksalaisten käsiin.
Taistelun johdosta Neuvostoliiton korkein neuvosto nimesi Stalingradin 8. toukokuuta 1965 sankarikaupungiksi (город-герой). Britannian kuningas Yrjö VI myönsi sille jalokivin koristellun miekan. Pariisissa on Stalingradin mukaan nimetty ainakin tori ja metroasema. Sodan jälkeen Mamajevin kurgaani -kukkulalle pystytettiin kuuluisa patsas Äiti synnyinmaa.