cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luusalmi
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan kautta kulkee Vienan Kemistä Uhtuan kautta Suomen rajalle Lonkkaan johtava päällystetty maantie A135 sekä Tungjärven ja Uhtuan välinen soratie A137. Luusalmeen johtaa osittain päällystetty tie Borovoista ja Vuonnisesta on soratie Vuokkiniemen kautta Kostamukseen. Vuonnisesta on linja-autoyhteydet Uhtuaan ja Kostamukseen. Luusalmessa ja Vuonnisessa on laivalaiturit ja Luusalmessa huoltoasema.
Kunnassa toimii ruotsalainen puunhankintayritys Leswood sekä Jyskyjärven metsänhoitoalueen haaraosasto. Lisäksi louhitaan hiekkaa ja soraa. Kursma-, Levi-, Hauki- ja Pistojärvien lähettyvillä on rajavartiostot ja Lonkassa tulliasema.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja muutama kauppa. Luusalmessa on evankelinen kirkko ja Vuonnisessa kaksi tsasounaa.
Nähtävyydet ja matkailu
Vuonnisella, Pistojärvellä ja autioksi jääneellä Jyvälahden kylällä on historiallisen asutuksen status. Jyvälahden ja Alajärven lähellä on kivikautisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkehin kuuluu 1800-luvun puolivälissä rakennettu Jyvälahden tsasouna sekä Jyvälahden ja Pistojärven vanhat asuin- ja talousrakennukset. Historialliset kohteet liittyvät Vuonnisen runonlaulajiin sekä Venäjän kansalaissodan ja toisen maailmansodan tapahtumiin.
Vuonnisessa toimii hotelli, parantola ja neljä vierasmajaa. Voikulanjärven (ven. Vaikulskoje) pohjoispuolella Piiksiniemessä (Piksi) on lomakylä.
Sovintojako
Sovintojako eli sopimusjako on perinnönjako, jonka kuolinpesän osakkaat toimittavat tekemällä keskinäisen sopimuksen. Sovintojako on mahdollinen ilman lisätoimia silloin, kun osakkaat ovat täysivaltaisia eikä kenenkään osuutta ole ulosmitattu. Holhousviranomaisen, jona toimii maistraatti, lupa tarvitaan silloin, kun joku osakas on vajaavaltainen tai hänelle on määrätty edunvalvoja. Sopimusta nimitetään jakokirjaksi ja se on tehtävä kirjallisena. Asianosaisten on allekirjoitettava sopimus ja kahden esteettömän henkilön on todistettava allekirjoitukset oikeiksi. Jos osakas haluaa vedota perinnönjaossa tapahtuneeseen muotovirheeseen, hänen on nostettava kuuden kuukauden kuluessa moitekanne käräjäoikeudessa. Sovintojaon pätevyyttä ja kohtuullisuutta arvioidaan oikeustoimilain (228/1929) perusteella, sillä tällainen jako on varallisuusoikeudellinen oikeustoimi. Kanne jakosopimusta vastaan on nostettava kohtuullisen ajan kuluessa. Sovintojaon lähikäsitteitä ovat toimitusjako, sovinto-ositus ja toimitusositus.
Auvo Säntti
Auvo Armo Säntti (25. joulukuuta 1906 Kisko – 21. syyskuuta 1992 Turku ) oli suomalainen maantieteilijä, joka toimi Turun kauppakorkeakoulun talousmaantieteen professorina vuosina 1954–1972 ja rehtorina vuosina 1956–1959 ja 1962–1968.
Elämä ja ura
Säntin vanhemmat olivat lääninrovasti Juuso Säntti ja tämän puoliso Miili (o.s. Fredriksson). Kauppaneuvos Ilmari Säntti oli Auvo Säntin veli. Säntti syntyi Kiskossa, missä hänen isänsä oli kirkkoherrana, aloitti oppikoulun Turussa ja suoritti ylioppilastutkinnon Porissa, josta tuli pitkäksi ajaksi hänen asuinpaikkansa. Hänen vanhempansa kuolivat hänen ollessaan vielä koulussa. Säntin puoliso vuodesta 1935 oli sairaanhoitaja Maire Tellervo Vohlonen, jonka vanhemmat olivat maanmittausinsinööri Kelpo Vohlonen ja Olga Sofia Grönroos.
Kasvatusvanhempiensa kehotuksesta Säntti opiskeli luonnontieteitä, vaikka oli kiinnostunut myös sotilasalasta, ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1934. Vuodesta 1935 hän toimi kymmenen vuoden ajan suojeluskuntajärjestön palveluksessa vuoteen 1945. Vuosina 1939–1945 hän osallistui sekä talvi- että jatkosotaan ja sai kapteenin arvon vuonna 1942.
Toimiessaan suojeluskunnan valistusohjaajana Säntti tutustui hyvin Porin ympäristön olosuhteisiin. Sotien jälkeen hän toimi tuntiopettajana Porin lyseossa ja Porin tyttölyseossa ja alkoi samalla tutkia Kokemäenjokisuun satamia ja niiden kehitystä. Säntin siirryttyä Turun yliopiston maantieteen laitoksen assistentiksi vuonna 1950 hänen aihetta käsittelevä väitöskirjansa valmistui nopeasti. Tämän jälkeen hän toimi sekä Turun yliopistossa että Turun kauppakorkeakoulussa, jonne hän tuli professoriksi vuonna 1954 ja rehtoriksi 1956, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1968 lukuun ottamatta tutkimustyölle omistettua kolmivuotiskautta 1959–1962. Säntin rehtorikauden aikana Turun kauppakorkeakoulun toimintaa kehitettiin merkittävästi, koulu sai uudet toimitilat ja opettajakunta kasvoi. Koulun nykyinen päärakennus valmistui Säntin rehtorikaudella vuonna 1958 ja sitä on laajennettu 1980–2000-luvuilla.
Tieteellinen tutkimus
thumb|272x272px|[[Kokemäenjoki Porissa oli Auvo Säntin merkittävät tutkimuskohde.]] Tieteellisessä työssään Säntti paneutui erityisesti liikennemaantieteeseen. Väitöskirjassaan hän tutki Kokemäenjoen satamien kehitystä koko historiallisella ajalla osoittaen muun muassa, että Teljä ei ollut milloinkaan voinut olla merilaivojen satama. Samoin hän totesi satamien taantuneen ja takamaiden supistuneen, kun maankohoaminen ja liettyminen madalsivat vanhoja satamapaikkoja, mikä johti uusien satamien perustamiseen lähemmäs avomerta. Näin esimerkiksi Ulvilan kaupunki lopetettiin ja sen porvarit siirrettiin Vantaanjoen suuhun perustamaan uutta Helsingin kaupunkia, ja samoin on käynyt Porin eri aikaisille satamille, jotka ovat kaupungin nykyisestä keskustasta siirtyneet ensin Mäntyluotoon ja sitten Tahkoluotoon, jonka kehittämistarpeen Säntti väitöskirjassaan ennakoi.
Osittain samaa lähestymistapaa Säntti sovelsi myös tutkiessaan Suomen vientisatamiin suuntautuvan rautatieliikenteen vuodenaikaista vaihtelua satamien aukiolon vaihtelusta riippuen. Myös vaikutusaluetutkimuksiin Säntti toi liikennemaantieteellistä näkökulmaa rajaamalla keskusten vaikutusalueita linja-autovuorojen lukumäärän perusteella. Turun saaristossa Säntti tutki rautatie- ja linja-autoliikenteen vaikutusta saariston laivaliikenteen vähenemiseen. Havaintona oli, että tieyhteyksien parantuessa sisäsaaristossa laivayhteydet ulkosaaristossa huononivat, mikä osaltaan kiihdytti autioitumiskehitystä. Myös asutustihentymät siirtyivät meren rannoilta sisämaahan teiden varsiin.
Luonnonmaantieteellisiä tutkimuksia Säntti suoritti Kokemäenjoen deltan sedimentaatiosta ja kasvillisuuden sukkessiosta, ja hän teki myös aluemaantieteellisen tutkimuksen eteläisen Satakunnan hiekkakivialueen luonnonmaantieteellisestä aluejaosta.
Auvo Säntin tieteellistä työtä vuonna 1966 arvioineen Leo Aarion mukaan Säntin muiden tehtävien vuoksi suhteellisen lyhyeksi jäänyt tutkijanura oli harvinaisen intensiivinen. Hänen monipuolinen tutkimusaihepiirinsä käsitti suurelta osin Suomessa vain vähän tai ei lainkaan tutkittuja aloja, ja hänen tutkimustensa taso oli korkea.
Sovinto-ositus
Sovinto-ositus eli sopimusositus on ositus, jonka osituksen osapuolet toimittavat tekemällä keskinäisen sopimuksen. Se on tehtävä kirjallisesti ja sopimukseen merkitään, mitä omaisuutta se koskee, mitkä velat siinä on otettu huomioon ja millaiseksi ositus on sovittu. Asianosaisten on allekirjoitettava sopimus ja kahden esteettömän henkilön on todistettava allekirjoitukset oikeiksi. Sovinto-osituksen julistamista pätemättömäksi voi vaatia tekemällä osituksen moitteen eli nostamalla käräjäoikeudessa moitekanteen osituksen toista asianosaista vastaan. Kanteen perusteena voi olla sopimuksen muotovirhe. Tuomioistuin arvioi sopimuksen kohtuullisuutta ja pätevyyttä oikeustoimilain (228/1929) ja avioliittolain (234/1929)  103b pykälän perusteella. Sovinto-osituksen lähikäsitteitä ovat toimitusositus, sovintojako ja toimitusjako.
Yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 2014
Vuoden 2014 yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut kilpailtiin Heerenveenissä, Alankomaissa 22.–23. maaliskuuta 2014. Kisapaikkana oli IJsstadion Thialf. Kilpailuihin osallistui 24 mies- ja 22 naisluistelijaa 14 eri maasta. Mestaruuden voittivat alankomaalaiset Koen Verweij ja Ireen Wüst. Verweij oli toiseksi nopein kolmella matkalla ja kolmanneksi nopein pisimmällä matkalla. Miesten yksittäisten matkojen nopeimmat olivat Puolan Konrad Niedźwiedzki 500 metrillä, Venäjän Denis Juskov 1 500 metrillä sekä Alankomaiden Jan Blokhuijsen 5 000 ja 10 000 metrillä. Naisten puolella Wüst oli nopein kolmella matkalla sekä maannaisensa Yvonne Nautan jälkeen toiseksi nopein 5 000 metrillä
Verweij'lle mestaruus oli ensimmäinen ja Wüstille viides.
Helinä
Helinä on suomalainen naisen etunimi. Helinän nimipäivä on 20. helmikuuta.
Nimen alkuperä
Nimi saattaa polveutua kreikan jumalatar Helenasta, viisauden jumalattaresta. Toisaalta se on myös monta sataa vuotta vanha perinteinen suomalainen nimi, jonka suosio on pikkuhiljaa lisääntymässä.
Suomessa nimi Helinä on Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä kaikkiaan 11 613 henkilölle, jotka ovat kaikki olleet naisia.
Kartli-Kakhetin kuningaskunta
Kartli-Kakhetin kuningaskunta syntyi vuonna 1762, kun kaksi itägeorgialaista kuningaskuntaa, Kartli ja Kakheti, yhdistyivät. Molemmat kuningaskunnat olivat olleet itsenäisiä 1400-luvulta eli Georgian kuningaskunnan hajoamisesta saakka.
Historia
Historiallisesti Kartli oli ollut Georgian merkittävin maakunta, mutta kuningaskunnan syntymisen aikaan Persian hyökkäykset olivat heikentäneet sitä enemmän kuin sen itäistä naapuria Kakhetia. Siksi Kakhetin kuninkaista tuli uuden valtion hallitsijoita ja maan pääkaupungista Telavista Kartli-Kakhetin pääkaupunki. Yhdistyminen ei estänyt Persian valtakuntaa jatkamasta aggressiotaan Georgiaa vastaan, ja persialaiset hyökkäsivätkin maahan 1700-luvun lopussa tuhoisin seurauksin useita kertoja.
Kuningas Erekle II haki suojaa hyökkäyksiä vastaan ja solmi vuonna 1783 Georgijevskin sopimuksen Venäjän keisarikunnan kanssa. Valtion puolustus ja ulkosuhteiden hoito siirrettiin sopimuksella Venäjälle. Erekle onnistui kuitenkin säilyttämään valtionsa sisäisen itsehallinnon.
14. tammikuuta 1798 valtaistuimelle nousi Ereklen vanhin poika Giorgi XII, joka tunnusti 22. helmikuuta 1799 oman poikansa Davitin maan kruununperilliseksi. Samana vuonna Venäjän joukkoja saapui Kartli-Kakhetiin. Keisari Paavali I tunnusti 18. huhtikuuta 1799 maiden välisen sopimuksen kuudennen artiklan mukaisesti Davitin oikeuden nousta Kartli-Kakhetin valtaistuimelle. Giorgin pojat ja veljet alkoivat kuitenkin taistella kruunusta, sillä Erekle II oli muuttanut kolmannen vaimonsa kuningatar Daredžanin vaatimuksesta kruununperimysjärjestystä niin, että tulevien kuninkaiden nuoremmat veljet nostettiin järjestyksessä poikien edelle.
Kamppailun seurauksena Giorgi päätti pyytää Paavalia hyökkäämään Kartli-Kakhetiin, alistamaan Bagrationi-prinssit ja hallitsemaan kuningaskuntaa Pietarista sillä ehdolla, että Giorgin ja hänen jälkeläistensä annettaisiin jatkaa kuningaskunnan nimellisinä hallitsijoina. Käytännössä Giorgi yritti mediatisoida Bagrationi-hallitsijasuvun Romanov-keisarien alaisuuteen. Giorgin pyyntöön vaikutti myös jatkuva Persian aiheuttama uhka.
Paavali hyväksyi tarjouksen alustavasti, mutta muutti mielensä ennen neuvottelujen päättymistä ja antoi 18. joulukuuta 1800 asetuksen, jossa Kartli-Kakheti liitettiin Venäjään ja sen bagratidikuninkaat syöstiin valtaistuimelta. Paavali salamurhattiin hieman myöhemmin. Sanotaan, että 6. maaliskuuta 1801 hänen seuraajansa Aleksanteri I harkitsi liitoksen perumista ja Georgian alueen liittämistä Venäjään yhtenä sen provinsseista, mutta Aleksanteri ei kyennyt valitsemaan oikeaa kruununperillistä Bagrationi-suvusta ja päätti pitää asetuksen voimassa 12. syyskuuta 1801. Syyskuun asetuksessa uuden hallintojärjestelmän periaatteena oli Georgian hallitsijan vastuu toimia alueen kenraalikuvernöörin alaisuudessa. Kuningas Giorgi kuoli 28. joulukuuta 1800 eikä saanut koskaan tietää menettäneensä kruunun. Seuraavaan huhtikuuhun mennessä venäläiset joukot ottivat maan hallinnon haltuunsa, ja helmikuussa 1803 Davit Bagrationi vietiin sotilassaattueessa Tbilisistä Pietariin.
Sidney Wood
thumb|250px|[[André Merlin ja Sidney Wood]] Sidney Burr Wood (1. marraskuuta 1911 – 10. tammikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja. Hän syntyi Connecticutin Black Rockissa ja voitti vuonna 1931 miesten kaksinpelin mestaruuden Wimbledonissa.
Papua-Uusi-Guinea
Papua-Uuden-Guinean itsenäinen valtio eli Papua-Uusi-Guinea on saarivaltio Melanesiassa. Se muodostuu Uuden-Guinean saaren itäosasta sekä sen lähettyvillä olevista pienemmistä saarista. Se sijaitsee Australian pohjoispuolella lounaisella Tyynellämerellä, juuri päiväntasaajan eteläpuolella. Muut naapurivaltiot ovat Indonesia, jolle Uuden-Guinean läntinen puolisko eli Länsi-Uusi-Guinea kuuluu, sekä meren erottamina Mikronesian liittovaltio pohjoisessa ja Salomonsaaret kaakossa. Valtion noin kuusi miljoonaa asukasta puhuvat satoja eri kieliä, sillä asutus on pitkään ollut keskittynyt pieniin eristyneisiin kyliin. Britannia, Saksa ja Australia hallitsivat aluetta 1900-luvulta 1970-luvulle.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Papua-Uuden-Guinean kartta. Papua-Uusi-Guinea on saarivaltio, joka käsittää maailman toiseksi suurimman saaren Uuden-Guinean itäosan sekä lukuisia pienempiä saaria. Maan erottaa Indonesiaan kuuluvasta Länsi-Uudesta-Guineasta lähes suora 141. pituuspiiriä kulkeva raja. Suorasta sen erottaa vain noin 80 kilometriä pitkä Flyjokea seuraava mutka. Tärkeimmät saaristot ovat Bismarckinsaaret, Trobriandsaaret, D’Entrecasteaux’nsaaret ja Louisiadesaaret. Lisäksi muutama saarista kuuluu Salomonin saaristoon, muun muassa Bougainville. Valtion pinta-ala on 462 840 neliökilometriä.
Papua-Uuden-Guinean pääsaari on Indonesian rajan kohdalla pohjois-eteläsuunnassa 820 kilometriä pitkä. Saari kapenee itään päin mentäessä sormimaiseen niemimaahan, joka käytännössä osoittaa D’Entrecasteaux’n- ja Louisiadesaaria kohti. Valtion pohjoisosassa Bismarckinsaaret muodostavat kaaren, joka alkaa Amiraliteettisaarista ja jatkuu kaarena Uuden-Britannian ja Ubmoisaaren kautta pääsaareen Huonin niemimaahan.
Pääsaarta hallitsee sen pituussuunnassa kulkeva keskusvuoristo, jonka korkein huippu Papua-Uuden-Guinean puolella on Bismarckin vuoristoon kuuluva Mount Wilhelm (4 509 m). Vuoristo ja saaren geologinen monimuotoisuus ovat syntyneet Australian ja Tyynenmeren laattojen törmäyksessä. Vuoriston eteläpuolinen alanko kuuluukin geologisesti Australian mannerlaattaan. Eteläinen alanko on varsin laaja ja soinen, mutta pohjoisessa vuoristot laskeutuvat huomattavasti jyrkemmin mereen. Koska maa sijaitsee mannerlaattojen siirrosvyöhykkeellä, siellä on monia toimivia tulivuoria, kuten Manam, Karkar, Lamington, Langila, Ulawun, Rabaul ja Bagana. Maanjäristykset, maanvyöryt ja tsunamit ovat suhteellisen yleisiä. Papua-Uudella-Guinealla on rantaviivaa 5 152 kilometriä.
Papua-Uuden-Guinean joet virtaavat keskusylängöltä etelään ja pohjoiseen. Pohjoiseen virtaavista joista merkittävimmät ovat Sepik ja Ramu ja etelään virtaavista Fly, Kikori ja Purari. Vuoristossa joet ovat muodostaneet monia kanjoneita, mutta alankoalueilla niiden virtaus on varsin hidasta. Esimerkiksi Flyjoki on 820 kilometrin päässä laskupaikasta enää vain 18 metriä merenpinnan yläpuolella. Rinne laskeutuu vain 2,4 senttimetriä kilometrin matkalla. Joissa virtaa myös huomattavia määriä sedimenttejä, jotka ovat kasanneet alajuoksulle valtavia suo- ja suistoalueita. Suurin järvi on Westernin maakunnassa sijaitseva Lake Murray, jonka 400 neliökilometrin pinta-ala moninkertaistuu sadekausina.
Ilmasto
pienoiskuva|vasen|[[Laen ilmasto. Punaisen alueen yläreuna kuvaa päivän keskilämpötilaa (asteikko vasemmalla) ja pinta-ala vuoden lämpösummaa. Siniset palkit (asteikko oikealla) kuvaavat kuukausittaista sademäärää. Vuotuinen sademäärä on 4 581 mm.]] Papua-Uuden-Guinean ilmasto on trooppinen, ja lämpötilan vaihtelu on varsin pientä. Alankoalueilla vuoden korkein lämpötila on keskimäärin 30–32 astetta ja matalin 23–24 astetta. Ylänköalueilla on kuitenkin selvästi viileämpää, ja kuuraa esiintyy säännöllisesti yli 2 100 metrin korkeudessa. Päivälämpötila ylittää yleensä 22 asteen ajan.
Papua-Uusi-Guineassa on sadekausi marraskuulta huhtikuulle ja kuivakausi toukokuulta lokakuulle. Esimerkiksi Port Moresbyssä sadekauden aikana tulee 78 prosenttia vuoden sadannasta. Valtion pohjoisosassa vaikuttaa läntisen Tyynenmeren lämmin merivesi, joka tuo sateita ympäri vuoden. Kaviengissa vuotuinen sadanta 3 150 millimetriä, kun se Port Moresbyssä on 1 190 millimetriä. Monin paikoin ylittyy kuitenkin 2 500 millimetrin vuosisadannan raja, ja Papua-Uusi-Guinea onkin yksi maailman kosteimpia alueita. Sen ilmastoon vaikuttavat pasaatituulet sekä Etelä-Tyynenmeren kohtaamisvyöhyke. El Niño puolestaan tuo säännöllisesti kuivempia kausia. Taifuunit aiheuttavat joulukuun ja maaliskuun välisellä jaksolla toisinaan tuhoisia tulvia ja eroosiota.
Luonto ja luonnonsuojelu
FAO:n mukaan Papua-Uuden-Guinean pinta-alasta 63,4 prosenttia oli vuonna 2010 metsän peitossa. Tästä peräti 91,2 prosenttia on aarniometsää. Metsän osuus on kuitenkin pienenemässä, sillä vuosien 1990–2010 metsästä katosi 8,9 prosenttia. Uuden-Guinean saaren trooppiset sademetsät on maailman kolmanneksi laajin sademetsäkeskittymä Amazonin ja Kongon altaan jälkeen. 80 prosenttia Papua-Uuden-Guinean metsistä on sademetsää. Etelärannikolla ja pääkaupungin Port Moresbyn seudulla on kuivempaa trooppista kuivametsää ja savannikasvillisuutta sekä paikoin monsuunimetsää. Ylängöillä kasvaa muun muassa tammia, pyökkejä sekä mäntyjä, ja korkeimmilla vuorilla yli 3 400 metrin korkeudessa on karua alpiinista kasvillisuutta. Vuorten huiput ovat paljaita. Pääsaaren rannikolla, etenkin Papuanlahden jokisuistoalueella, on mangrovemetsää.
Uusi-Guinea on maantieteellisesti Indo-Australian tektonisen laatan pohjoinen jatke, joka liittyy Australiaan Torresinsalmen kohdalla kulkevan kapean kilven kautta. Vesien ollessa matalammalla muun muassa jääkausien aikana Uuden-Guinean ja Australian välillä on ollut maayhteys. Niinpä niiden eläimistö onkin kovin samanlainen; molemmilla elää suuria määriä kotoperäisiä pussieläimiä, kuten kenguruita ja vompatteja. Sademetsissä elää yli 3 000 kämmekkäkasvilajia sekä noin 700 lintulajin joukossa harvinaisia paratiisilintuja, jollainen esiintyy myös maan lipussa.
Papua-Uuden-Guinean suurimmat ympäristöongelmat ovat sademetsien hävitys, kaivosten aiheuttamat saasteet ja vaikeat kuivuudet. Kansallispuistojen perustaminen on ollut hidasta, koska hallitus ei ole halunnut puuttua maanomistuskäytäntöihin.
Varhaishistoria
pienoiskuva|Asumus viidakon reunassa. Tutkimusmatkailijan piirros vuodelta 1887.|alt= Uudelta-Guinealta on löydetty merkkejä ihmisasutuksesta ainakin 60 000 vuoden takaa. Väestö saapui todennäköisesti Kaakkois-Aasiasta ja perusti saarelle yksinkertaisen, maatalouspohjaisen sivilisaation. Noin 3 000 vuotta sitten austronesialaiset kansat levittäytyivät Indonesian saarilta Uuteen-Guineaan, varsinkin sen pohjoisrannikolle. Ihmiset asettuivat pieniin ryhmiin, joiden asuinpaikkoja erotti läpitunkematon metsä. Siksi heille kehittyi lukuisia erilaisia kieliä, eikä saarelle syntynyt keskushallintoa tai monimutkaisia yhteiskuntarakenteita.
Eurooppalaisten aika
Eurooppalaiset tulivat saarelle 1500-luvulla ja antoivat sille sen nykyisen nimen – papua on johdettu malaijinkielisestä sanasta, joka kuvastaa kiharia, melanesialaisia hiuksia, ja Uusi-Guinea-nimen antoivat espanjalaiset tutkimusmatkailijat, joiden mielestä saaren väestö muistutti läntisen Afrikan guinealaisia. Saaren sisäosat pysyivät pitkään huonosti tunnettuina. Laajoja alueita sisämaassa luultiin asumattomiksi, kunnes 1930-luvulla ensimmäiset lentokoneet kulkivat alueen yli ja niistä voitiin todeta siellä olleen varsin tiheäänkin asuttuja ja viljeltyjä alueita, joiden asukkaat olivat siihen saakka olleet täysin eristyksissä muusta maailmasta.
Alankomaat otti vuonna 1828 haltuunsa Uuden-Guinean saaren nykyisin Indonesialle kuuluvan länsiosan, mutta itäosaa ei otettu siirtomaahallintaan vielä muutamaan vuosikymmeneen. Brittiläinen John Moresby kartoitti 1870-luvulla saaren kaakkoisosaa, mutta eurooppalaiset plantaasiomistajat siirtyivät 1880-luvulla Uuden-Britannian ja Uuden-Irlannin saarille. Saksan Uuden-Guinean kauppakomppania otti vuonna 1884 haltuunsa Uuden-Guinean koillisosan ja britit kakkoisosan. Saksan hallitus otti 1899 haltuunsa kauppakomppanian alueen ja nimesi sen Saksan Uudeksi-Guineaksi. Vuonna 1906 Britannia luovutti Australialle hallinnoimansa kaakkoisosan, Brittiläisen Uuden-Guinean.
Australian hallinnassa
Ensimmäisessä maailmansodassa Australia miehitti myös maan Saksalle kuuluneen osan, joka vuodesta 1921 lähtien oli Australian hallinnassa Kansainliiton mandaattialueena. Australia hallinnoi kuitenkin Uuden-Guinean ja Papuan territorioita erillisinä alueina. Papuan kuvernööri Hubert Murray ei pyrkinyt kehittämään aluetta, mutta Uuden-Guinean territorion talouteen ja yhteiskuntaan vaikutti valtaisasti 1920-luvulla tehty kultalöytö.
Japani valloitti osia molemmista alueista toisessa maailmansodassa vuonna 1942. Japanin tukikohta oli Rabaulissa, ja japanilaiset yrittivät vallata koko saaren. He eivät kuitenkaan päässet Port Moresbyyn asti, ja tappio Korallimeren taistelussa esti aiheet maihinnoususta. Japanilaiset antautuivat pääsaarella elokuussa 1945. Koillisosasta tehtiin YK:n huoltohallintoalue, joka vuonna 1949 yhdistettiin saaren Australialle jo ennen ensimmäistä maailmansotaa kuuluneen kaakkoisosan eli Papuan kanssa Papuan ja Uuden Guinean territorioksi.
Itsenäisyys
pienoiskuva|vasen|120px|Sir Michael Somare vuonna 2009.|alt= Australia alkoi 1960-luvulla kansainvälisen paineen seurauksena valmistaa Papua-Uutta-Guineaa itsenäisyyteen. Vuoden 1972 vaalien jälkeen Michael Somare muodosti ministeriön, jonka tavoitteena oli johtaa Papua-Uusi-Guinea asteittain itsehallinnon kautta itsenäisyyteen. Maa saikin itsehallinnon 1. joulukuuta 1973 ja itsenäisyyden 16. syyskuuta 1975, ja Somaresta tuli sen ensimmäinen pääministeri. Siihen tulivat siis kuulumaan ne osat Uutta-Guineaa ja sen lähisaaria, jotka 1900-luvun alussa olivat olleet Saksan tai Britannian alaisuudessa. Uusi valtio liittyi Brittiläiseen kansainyhteisöön.
Papua-Uuden-Guinea itsenäisyyden ensimmäinen paha kriisi syntyi Bougainvillen saarella, joka julistautui jo syyskuussa 1975 itsenäiseksi Pohjoisten Salomonsaarten tasavallaksi mutta palasi seuraavana vuonna. Tämän jälkeen separatistinen liike pysyi pitkän pinnan alla, mutta vuoden 1988 lopulla kaivosten aiheuttamat ympäristötuhot, kaivosteollisuuden rasismi, pääsaarelaisten suuri määrä ja kaivostulojen epätasainen jakaminen synnytti useita erimielisyyksiä. Bougainvillen konflikti vallankumouksellisen armeijan ja hallituksen joukkojen kanssa kesti vuoteen 1997, ja sen aikana kuoli 7 000 – 20 000 ihmistä. Vuonna 2001 allekirjoitettiin rauhansopimus, johon sisältyi lupaus kansanäänestyksestä 10–15 vuoden kuluttua. Vuonna 2006 saari valitsi ensimmäisen autonomisen hallituksen, ja entisestä kapinallisjohtajasta Joseph Kabuista tuli Bougainvillen presidentti.
Vuonna 1997 El Niñoon liittyvä kuivuus aiheutti nälänhädän, joka surmasi yli tuhat ihmistä. Vuonna 1998 tuli kolme tsunamia, jotka tappoivat 3 000 henkeä. Vuonna 2007 trooppinen sykloni Guba ja sen aiheuttamat tulvat ajoivat tuhansia ihmisiä kodeistaan ja 163 ihmistä kuoli.
Alkukesästä 2011 kolmatta kauttaan hallinnut pääministeri Michael Somare erotettiin virastaan määräajaksi vuosikymmenten takaisten väärinkäytösepäilyjen vuoksi. Hän erosi sen jälkeen itse terveyssyihin vedoten, ja tilalle valittiin Peter O’Neill. Somare palasi syyskuussa takaisin Singaporesta ja ilmoitti, että hän ei ollut eronnut vapaaehtoisesti. O’Neillin ja Somaren välienselvittely ratkesi vasta kesällä 2012, kun Somare tunnusti tappionsa parlamenttivaaleissa.
Papua-Uusi-Guinea lupasi kesällä 2013 ottaa vastaan Australiaan veneellä päässeitä turvapaikanhakijoita rahallista korvausta vastaan. Manuksen saarella rakennettiin vastaanottokeskus, joka suljettiin marraskuussa 2017. Siellä tapahtui helmikuussa 2014 väkivaltaisuuksia, joissa kuoli yksi turvapaikanhakija ja 77 loukkaantui. Papua-Uuden-Guinean korkein oikeus päätti huhtikuussa 2016, että laitos oli perustuslain vastainen.
Politiikka ja yhteiskunta
Papua-Uusi-Guinea on parlamentaarinen monarkia, joka kuuluu Kansainyhteisön. Sen valtionpäämies on Britannian monarkki, Charles III, jota itse paikalla edustaa kenraalikuvernööri. Hallituksen päämies on pääministeri, ja yksikamarisessa parlamentissa on 111 jäsentä, joista 22 on provinssien kuvernöörejä ja 89 valitaan vaaleilla.
Kansanedustajat valitaan viiden vuoden välein, ja on tavallista, että vaaleissa jopa kolme neljäsosaa istuvista edustajista ei saa jatkokautta. Vaalit ovat säännöllisesti epäselviä, ja niihin liittyy väkivaltaisuuksia ja petoksia. Papua-Uuden-Guinean puoluekenttä on sirpaleinen, eikä monilla puolueilla ole taustallaan itsenäistä ideologiaa vaan ne ovat keskittyneet johtohahmonsa ympärille. Monien kansanedustajien taustalla on paikallisia suhteita, eikä puolueella varsinaisesti ole merkitystä. Vuonna 2001 tehdyllä lailla pyrittiin estämään puolueiden vaihtaminen. Vuoden 2017 vaaleissa lävitse pääsi useita puolueita. Eniten paikkoja sai People’s National Congress, jolle meni melkein neljännes paikoista. Pääministeriksi valittiin puolueen Peter O’Neill, mutta hänet erotettiin vuonna 2019. Parlamentti valitsi hänen seuraajakseen James Marapen. Papua-Uuden-Guinean itsenäisyyden aikana vain kaksi hallitusta on toiminut koko viisivuotiskauden. Valitulle pääministerille myönnetään siksi 18 kuukautta kestävä ”armon kausi”, jolloin epäluottamusäänestyksen tekeminen ei ole sallittua.
Papua-Uudessa-Guineassa naisten asema on vaikea, eikä heitä kannusteta poliittiseen osallistumiseen. Yhteiskunnassa ei yleisesti nähdä naisia mahdollisina poliitikkoina. Papua-Uuden-Guinean parlamenttiin ei valittu vuonna 2017 yhtään naisedustajaa. Edellisessä parlamentissa oli kolme naista.
Papua-Uudessa-Guineassa rikollisuusluvut ovat korkeita, ja useimmille maan asukkaille rikollisuus on konkreettisin henkilökohtainen turvallisuusuhka. Poliisilla ei ole tarpeeksi henkilöstöä eikä varoja, ja se on heikosti koulutettua. Yksityisillä turvallisuusyrityksillä onkin maassa iso asema. Rikollisuus haittaa joka tapauksessa yrityksiä, ulkomaalaisia investointia ja matkailualaa. Lisäksi Indonesialla on Länsi-Papualla konflikti Vapaa Papua -liikkeen kanssa, mikä on aiheuttanut painetta maiden rajalla.
Hallinnollinen jako
Papua-Uusi-Guinea on jaettu 22 provinssiin (maakuntaan), joista Bougainville on autonominen, sekä pääkaupunkialueeseen:
Talous
pienoiskuva|225px|Metsän peittämää vuoristoa Ekutin alueella. Papua-Uudella-Guinealla on huomattavasti luonnonvaroja, mutta vaikeakulkuisen maaston ja infrastruktuurin rakentamisen kalleuden vuoksi niitä ei ole otettu kovin suuressa mittakaavassa käyttöön. Talouden pääpilari on maatalous, josta saa elantonsa 85 prosenttia väestöstä. Omavaraistaloudessa eläminen on hyvin yleistä. 82 prosenttia vientituloista saadaan mineraaleista, joista tärkeimmät ovat öljy, kupari ja kulta. Lisäksi maasta viedään palmuöljyä, kahvia, kaakaota, kopraa, tonnikalaa ja katkarapuja. Tärkeimmät viennin kohdemaat ovat Australia, Japani ja Kiina. Puutavaraa tuotetaan jonkin verran, aasialaiset yhtiöt ovat olleet siinä aktiivisia, mutta Maailmanpankki on vetänyt tukensa pois pelätessään ympäristötuhoja.
Maakaasun hyödyntäminen on nopeuttanut talouskasvua vuonna 2010. Maalla on kuitenkin edelleen ongelmia korruption kanssa, lain ja järjestyksen vähäisyydestä, maanomistuksen epämääräisyydestä ja uudistuksiin tarvittavan poliittisen tahdon puutteesta. Maa saa rahallista tukea Australialta 355 miljoonaa dollaria vuodessa. Lisäksi maa saa kehitysapua muilta mailta ja kansainvälisiltä järjestöiltä, kuten Maailmanpankin rahastoilta. Kaikkiaan ulkomaanapua tulee 46 dollaria asukasta kohti vuodessa.
Liikenne ja tietoliikenne
pienoiskuva|200px|Pienkone Haian lentokentällä.Vaikeakulkuisen maaston takia lentokone on tärkein matkustusväline Papua-Uudessa-Guineassa. Vuoden 2010 arvion mukaan maassa on peräti 562 lentokenttää, joista vain 21 on päällystettyjä ja loput enimmäkseen alle kilometrin pituisia maastoon raivattuja tasaisia aukioita. Rautateitä ei ole lainkaan ja päällystettyjä teitä vain alle 3 000 kilometriä. Teistä merkittävin on pohjoisrannikon suurimmat kaupungit keskusylängön asutuskeskuksiin yhdistävä Highlands Highway. Teillä liikennöi yksityisin varoin liikennöityjä ajoneuvoja, tavallisimmin pikkubusseja, jotka toimivat ennaltamääräämättömin aikatauluin kulkevina linja-autoina. Rannikkoseuduilla samanlaista toimintaa harjoittavat lasikuituiset ”banaaniveneet”, jotka kuljettavat ihmisiä rannikkokylistä ja -kaupungeista toiseen. Merkittävimmät satamakaupungit ovat Kieta, Lae, Madang, Wewak ja Rabaul.
Väestö
pienoiskuva|Huli-heimoon kuuluva mies Southern Highlandsin provinssista.
Asukasluku ja asutus
Papua-Uuden-Guinean vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan maassa asui 7 275 324 ihmistä. YK:n arvion mukaan asukasluku vuonna 2020 oli noin 8,95 miljoonaa. Väestönkasvu on kohtalaista, ja vuoden 2018 tilastojen perusteella noin kolmasosa väestöstä on alle 15-vuotiaita.
Papua-Uusi-Guinea on eräs maailman vähiten kaupungistuneista maista: YK:n tilastojen mukaan 13,2 prosenttia väestöstä asui vuonna 2018 kaupungeissa. Vain Burundissa kaupunkien osuus oli pienempi. Pääkaupungin Port Moresbyn asukasluku vuonna 2011 oli 364 125. Seuraavaksi suurimmat kaupungit olivat selvästi pienempiä: Laessa oli 88 608 asukasta, Madangissa 35 971 asukasta ja Mount Hagenissa 32 830 asukasta. 40 prosenttia väestöstä asuu keskusylängöllä, jossa maanviljely on pääelinkeinona. Loput väestöstä asuu lähinnä rannikolla ja jokien varsilla. 1990-luvulta lähtien kaupunkeihin on alkanut virrata ihmisiä maaseudulta. Pääkaupungissa tämä on merkinnyt slummialueiden syntymistä kaupungin laitamille, työttömyyden pahenemista sekä muita sosiaalisia ongelmia.
Etniset ryhmät, kielet ja uskonnot
Papua-Uudessa-Guinean väestö on etnisesti yksi maailman monimuotoisimmista, ja maassa puhutaan yli 850 kotimaista kieltä. Suurin osa väestöstä on melanesialaisia, mutta pääsaaren ulkopuolella on pieniä mikronesialaisia ja polynesialaisia yhteisöjä. Maahanmuuttajien määrä on varsin pieni. Suurin osa siirtomaa-ajan australialaisista ja jo ennen ensimmäistä maailmansotaa maahan muuttaneista kiinalaisten jälkeläisistä on muuttanut 1900-luvun lopulla Australiaan. Papua-Uudessa-Guineassa asuu kuitenkin edelleen jonkun verran australialaisia, kiinalaisia ja filippiiniläisiä.
Tiheä metsä, vuolaat joet ja vuoristo ovat aiheuttaneet väestön jakautumisen sadoiksi eristäytyneiksi heimoiksi, joista lähes jokaisella on oma kielensä. Eri kieliä arvellaan olevan noin 850, ja niistä noin 350–400 on sukua keskenään. Monilla kielillä on vain muutamia satoja tai tuhansia puhujia, mutta esimerkiksi engaa puhuu yli 130 000 ihmistä. Osa kielistä kuuluu austronesialaisiin kieliin, mutta osa on luokiteltu papuakieliin, joka ei kuitenkaan muodosta yhtenäistä kielikuntaa. Hallinnon ja talouden kielenä käytetään englantia, mutta enemmän äidinkielisiä puhujia on sen kreolimuunnoksella tok-pisinillä, jolla on myös virallisen kielen asema. Tok-pisin on saanut vaikutteita paikallisista kielistä, saksasta ja englannista. Kauppakielenä käytetään myös hiri-motua, jota Port Moresbyn ympäristössä puhuttiin 1880-luvulla.
Suurin osa väestöstä on kristittyjä. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan katolisia oli 26,0 prosenttia, luterilaisia oli 18,4 prosenttia, seitsemännen päivän adventisteja 12,9 prosenttia, helluntailaisia 10,4 prosenttia ja muita kristittyjä 27,9 prosenttia. Muihin kirkkokuntiin kuului 1,3 prosenttia kansasta. Vaikka tilastollisesti väestöstä suurin osa kuuluu johonkin levitettyyn uskontoon, perinteiset uskomukset ja rituaalit ovat edelleen laajalle levinneitä.
Koulutus ja terveys
Papua-Uuden-Guinean vähintään 15-vuotiaista asukkaista lukutaitoisia oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan 64,2 prosenttia vuonna 2015. Lukutaidon kehittäminen kuuluu opetusministeriön alaisen kirjastojen ja arkistojen viraston (, OLAB) tehtäviin; saman viraston osana toimivat myös Papua-Uuden-Guinean kansalliskirjastosta vastaava kirjastopalvelu ja kansallisarkisto.
Keskimääräinen elinajanodote oli vuonna 2011 naisille 68,6 vuotta ja miehille 64 vuotta. Yksi äiti saa keskimäärin 3,46 lasta.
Maan HIV-tilanne on ollut Oseanian pahimpia, mutta vuoden 2009 lukujen mukaan tilanne oli tasaantumassa. Viruksen kantajiksi laskettiin nyt 0,92 prosenttia aikuisväestöstä. Vuonna 2007 oli arvioitu, että HIV:n kantajia oli noin 1,5 prosenttia aikuisväestöstä, kaikkiaan noin 54 000 henkeä. Määrä oli yli viisinkertaistunut vuodesta 2001. Antiretroviraalilääkitystä olisi tarvinnut noin 5 900 henkeä, mutta sitä sai alle puolet heistä, noin 2 300 henkeä.
Kulttuuri
pienoiskuva|150px|Kalastusta Vunapopessa. Papua-Uudessa-Guineassa arvellaan olevan yli tuhat erilaista kulttuurista ryhmää, joista jokainen on luonut omat taiteen, tanssin, aseenvalmistuksen, pukujen, musiikin ja arkkitehtuurin perinteensä. Eräs Sepikjoen varrella elävä heimo on tullut tunnetuksi kasveja ja eläimiä esittävistä puukaiverruksistaan, joiden he uskovat esittävän esi-isiään. Vuoteen 1933 asti simpukankuoret olivat virallista valuuttaa Papua-Uudessa-Guineassa, mikä näkyy yhä muun muassa siinä, että sulhasen täytyy hankkia suuri määrä erään tietyn simpukan kuoria maksuksi morsiamesta.
Keskusylängön asukkaat osallistuvat singsingeihin, värikkäisiin rituaaleihin, joissa mukaillaan jotakin dramaattista tapahtumaa, kuten suurta taistelua heimon historiassa. Juhlijat koristautuvat näyttävin kasvomaalauksin, höyhenin, helmin ja eläinten nahoin esittääkseen esimerkiksi lintuja tai vuortenhenkiä.
Jyväskylän kaupunginteatteri
Jyväskylän kaupunginteatteri on vuonna 1961 perustettu teatteri, joka toimii akateemikko Alvar Aallon suunnittelemassa teatteritalossa Jyväskylän keskustassa.
Papua-Uusi-Guinea
Kulttuuri
Ruokavalion perustana ovat hiilihydraattipitoiset kasvikset ja juurekset, kuten saago, jamssi, taaro, bataatti ja riisi. Niiden kanssa syödään vihanneksia, hedelmiä ja lihaa, jokivarsilla kalaa.
Jyväskylän kaupunginteatteri
Teatterirakennus
Teatteritalo Jyväskylän Vapaudenkadulla valmistui kuusi vuotta Aallon kuoleman jälkeen vuonna 1982. Teatteritalo on osa Aallon 1960-luvulla tekemää Jyväskylän hallintokorttelisuunnitelmaa. Suunnitelman muut osat ovat Poliisitalo (1971) ja Virastotalo (1978).
Papua-Uusi-Guinea
Urheilu
Papua-Uusi-Guinea on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1976. Se ei ole toistaiseksi saanut mitaleita. Maan miesten jalkapallomaajoukkue oli syyskuussa 2021 Fifan rankingissa 164. sijalla. Maassa oli helmikuussa 2011 463 joukkuetta ja niissä yhteensä 68 800 rekisteröityä pelaajaa.
Jyväskylän kaupunginteatteri
Teatterirakennus
Teatteri koostuu kahdesta näyttämöstä, joista suuren näyttämön katsomossa on 551 paikkaa ja pienellä näyttämöllä noin sata paikkaa.
Papua-Uusi-Guinea
Urheilu
Papua-Uuden-Guinean kansallislaji on rugby league, jossa maa on osallistunut myös Rugby League World Cupiin. Maasta on tullut ulkomaalaisiin sarjoihin monia rugby leaguen ammattilaispelaajia, joista tunnetuin on Marcus Bai. Toinen tunnettu urheilusankari on uimari Ryan Pini, joka on voittanut Kansainyhteisön kisoissa kultaa.
Jyväskylän kaupunginteatteri
Ohjelmisto
Ohjelmistoon kuuluneita musiikkinäytelmiä ovat muun muassa Niin kuin taivaassa 2009, Ulvova mylläri 2009–2010, My Fair Lady 2010–2011, Piaf 2011–2012, Myrskyluodon Maija 2012–2013, Shrek 2013–2014, Lainahöyhenissä 2014–2015, Jekyll & Hyde 2015–2016, Hair 2018–2019 ja Phantom - Pariisin oopperan kummitus 2019–2020.
Vuodesta 2002 teatterin erityisenä painopisteenä on ollut lasten- ja nuortenteatteri sekä siihen liittyvä teatterikasvatus. Tätä se on toteuttanut erilaisilla työpajoilla, Teatteri tutuksi -toiminnallaan sekä erilaisilla yhteistyöprojekteilla lasten ja nuorten kanssa. Sylivauvoillekin tarkoitettuja produktioita on tehty, esimerkiksi vuoden 2010 Vaavin salattu elämä.
Teatterin johtajat
Lähde (1961–2001)
Henkilökunta
Teatterin tunnettuja näyttelijöitä ovat Maritta Viitamäki (Maa on syntinen laulu) ja Kari Kihlström (Porttikielto taivaaseen, Talvisota). Vuonna 2021 teatterissa näyttelivät muiden muassa Saara Jokiaho, Anneli Karppinen, Hannu Lintukoski, Taina Reponen, Piia Mannisenmäki, Jukka-Pekka Mikkonen, Asko Vaarala, Pekka Hiltunen, Tytti Vänskä, Hegy Tuusvuori ja Markus Virtanen.
Jyväskylän kaupunginteatteri palkittiin vuoden 2007 reiluimpana kulttuurityönantajana.
Historiaa
Jyväskylän kaupunginteatteri on ollut osa kaupungin organisaatiota vuodesta 2001 lähtien. Siihen saakka se toimi osakeyhtiönä, ja nimi oli virallisesti Jyväskylän Teatteri Oy.
Vuonna 1984 teatterin johtoon tullut Aimo Hiltunen pyrki löytämään yleisöön vetoavia näytelmiä. Syksystä 1988 alkaen esitetty Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen -musiikkinäytelmä oli kapellimestari Jyrki Heikkilän ja käsikirjoittaja Martti Pulakan yhteistyön hedelmä ja Suomen kantaesitys. Kolmen näytäntökauden aikana sen näki yli 105 000 katsojaa. 1990-luvun Rauli Jokelinin neljä vuotta kestänyttä aikaa leimasi talouskriisi. Jokelinin kaudella nähtiin teatterissa suosittu unkarilainen musikaali Se on elämää, Misi. Aila Lavasteen kaudella 2000-luvun alussa nähtiin teatterin 40-vuotisjuhlanäytelmänä kappale Maan päällä paikka yksi on (2001). Reino Braggen kaudella syksyllä 2010 ohjelmiston vetonaulana oli My Fair Lady.
Reino Bragge
Reino Kalevi Bragge (s. 14. toukokuuta 1956 Nakkila) on suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Vuosina 2010–2020 hän oli Tampereen Teatterin johtaja.
Bragge valmistui ylioppilaaksi vuonna 1975 ja filosofian maisteriksi 1988 Tampereen yliopistosta. Hän näytteli Savonlinnan kaupunginteatterissa 1981–1983 ja Joensuun kaupunginteatterissa 1983–1986. Bragge on näytellyt jonkin verran myös televisiossa.
Vuosina 1992–1995 Bragge oli Tampereen yliopiston taideaineiden laitoksen ohjaaja vuosina 1986–1992 ja 1995–1996 sekä näyttelijäntyön laitoksen teatteripäällikkö. Hän on toiminut Joensuun kaupunginteatterin johtajana (1996–1999), Tampereen Teatterin hallintojohtajana (1999–2000), Porin Teatterin johtajana (2000–2007) ja Jyväskylän kaupunginteatterin johtajana (2007–2010). 1. elokuuta 2010 hän siirtyi Tampereen Teatterin johtajaksi. Bragge jäi tehtävästään eläkkeelle 31. heinäkuuta 2020.
Näyttelijä Joonas Bragge on Reino Braggen poika.
Neverball
Neverball on peli jossa pelaajan pitää liikuttaa palloa nuolinäppäimillä tai hiirellä. Pelin on kehittänyt Robert Kooima vuonna 2003
Italia annonaria
Italia annonaria oli myöhäisen Rooman valtakunnan diokeesi, joka käsitti Italian pohjoisosan sekä Raetian. Sihen kuului suunnilleen nykyinen Pohjois-Italia sekä osa Itävallasta.
Maantiede
Italia annonaria käsitti aiemman Italian diokeesin pohjoisosan. Sen eteläpuolella sijaitsi Italia suburbicarian diokeesi. Niiden rajana toimivat Arnus (nyk. Arno) ja Aesis (nyk. Esino) -joet. Italia annonariaan kuului roomalaisen Italian pohjoisosa eli aiempi Gallia cisalpina, toisin sanoen Alppien eteläpuolinen osa Galliaa, sekä Raetia ja Vindelicia eli Alppien ja Danubius-joen (nyk. Tonava) välinen alue. Siihen kuului alueita pääosin nykyisten Italian ja Itävallan alueilta.
Historia
Diokeesia hallitsi vikaari, jonka toimipaikka oli Mediolanum. Sen verotulot käytettiin armeijan ja hovin ylläpitoon.
Provinssit
pienoiskuva|pysty|Italian diokeesit noin vuonna 400.
Diokeesi jakaantui seuraaviin provinsseihin:
Antoni (arkkipiispa)
Antoni (siviilinimeltään Алекса́ндр Васи́льевич Вадко́вский, Aleksandr Vasiljevitš Vadkovski; 3. elokuuta 1846 Schiringusch, Tambovin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 1912 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Suomen ortodoksisen hiippakunnan ensimmäinen arkkipiispa vuosina 1892–1898.
Suomen ortodoksit kuuluivat tuohon aikaan Venäjän ortodoksisen kirkon alaisuuteen. Vallankumouksen jälkeen Suomen ortodoksit erkanivat Venäjän kirkosta ja liittyivät Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen.
Aleksander Vadkovski syntyi pappisperheeseen Venäjän Tambovin kuvernementissa. Hän oli naimisissa oleva uskonnon opettaja ja kahden lapsen isä, kun hänen puolisonsa sairastui ja kuoli nopeasti; vuoden sisään myös lapset seurasivat äitiään lavantautiepidemian uhreina. Leskeksi jäänyt ja lapsensakin menettänyt Vadkovski päätti etsiä lohdutusta suruunsa luostarista; hänet vihittiinkin pian munkiksi nimellä Antoni, mutta hänen levoton mielensä ei sallinut jäädä toimettomaksi; tuota pikaa hän tarttuikin jatko-opintoihinsa, ja hänestä tuli teologian tohtori.
Isä Antoni kohosi nopeasti ensin arkkimandriitaksi ja sittemmin apulaispiispaksi. Hänet nimitettiin Viipurin piispaksi vuonna 1890 ja seuraavana vuonna, kun Suomi erotettiin Pietarin hiippakunnasta omaksi itsenäiseksi hiippakunnakseen, isä Antonista tuli sen ensimmäinen arkkipiispa. Diplomaattinen ja pappina taitava Antoni oli pidetty ja arvostettu piispa; hän sai ensimmäisenä Suomessa valkean briljanttiristillä varustetun piispanpäähineen – tosin vasta maasta lähtiessään. Hän kävi myöhemminkin Suomessa, mm. vihkimässä Hyrylän sotilaskirkon.
Kuollessaan vuonna 1912 Antoni oli metropoliitta sekä Pyhä Synodin ja Venäjän valtakunnanneuvoston jäsen.
Sekulaari humanismi
Sekulaari humanismi on korostuneesti uskonnotonta humanismia. Kansainvälisen sekulaarin humanistisen ja eettisen liiton IHEU määritelmän mukaan ”humanismi on kansanvaltainen eettinen elämänkäsitys, jonka mukaan ihmisillä on oikeus ja velvollisuus antaa merkitys ja muoto omalle elämälleen. Se pyrkii nykyistä inhimillisempään yhteiskuntaan inhimillisten ja muiden luonnollisten arvojen sekä inhimillisten kykyjen, kuten järjen ja vapaan tutkimuksen avulla. Se ei ole teistinen, eikä se hyväksy yliluonnollista todellisuuskäsitystä”.
Historiaa
Länsimaista uskonnotonta ajattelua tunnetaan antiikista alkaen. Nykyaikaisen uskonnottoman humanismin juuriin kuuluu erityisesti valistusaatteen ajattelu. Erityisesti valistuksen ranskalaisten ajattelijoiden yhteinen piirre oli uskontokritiikki. He asettivat uskonnollista perinnettä vastaan järjen ja kokemuksen ja hylkäsivät ajatuksen yliluonnollisesta. Näin he pyrkivät poistamaan sekä uskonnollisen että poliittisen pakkovallan, joiden he näkivät tukevan toisiaan. Kuuluisa valistusajan teos on paroni d'Holbach'n vuonna 1770 ilmestynyt Systéme de la Nature (Luonnon järjestelmä). Holbach tarkasteli ihmistä osana luontoa. Hän katsoi, että jos ihmiset ymmärtävät itsensä oikein luonnon osana, he voivat oppia että onnellisuus saavutetaan elämällä rauhassa ja sopusoinnussa toisten kanssa.
Uskonnottomuus levisi 1800-luvulla Britannian yhteiskunnassa ja järjestäytyi uskonnottomien yhdistyksiksi. Ne kutsuivat itseään vapaa-ajattelijoiden, sekularistien tai rationalistien yhdistyksiksi. Sanaa humanismi alettiin käyttää 1900-luvulla enenevässä määrin.
Nykyajan humanistista uskontokritiikkiä edustaa bangladeshilaisen kirjailijan Taslima Nasrinin lausunto intialaiselle Statesman-sanomalehdelle:
Lausunto nosti uskonnollista vihamielisyyttä Bangladeshissa. Nasrin joutui islamilaisen fatwan uhriksi romaanillaan Häpeä. Siinä kuvataan hinduperhettä, jonka kimppuun muslimit käyvät Ayodhyan moskeijan hävityksen jälkeen.
Humanistiliike Suomessa
Suomessa kansainvälistä humanistiliikettä on edustanut vuodesta 1968 Suomen humanistiliitto. Järjestö julkaisee neljästi vuodessa Humanisti-lehteä. Periaateohjelmassaan liitto vaatii ajatuksenvapautta, arvovalloista vapaata ajattelua, pyrkimystä tietoon ja uskonnoista riippumatonta etiikkaa. Humanistisia juhlatapoja liitto pyrkii edistämään vuonna 1999 perustetun Prometheus-seremoniat Oy:n kanssa. Liitto on humanistiseen aatteeseen perustuvia aikuistumisleirejä vuodesta 1990 järjestäneen Prometheus-leirin tuen yhteisöjäsen.
Vapaa-ajattelijain Liitto toteaa olevansa osa kansainvälistä vapaa-ajattelija-, humanisti-, sekularisti-, ateisti- ja rationalistiliikettä. Kulttuuriohjelmansa (1993) mukaan liitto edustaa Suomessa sekulaarihumanismia luontoon perustuvana, ei-jumalauskoisena ja eettisenä elämänkäsityksenä.
Arvostelu
Jotkut ateistit ovat arvostelleet humanismi-sanan käyttöä uskonnottomista. Ateismi on filosofi Julian Bagginin mukaan yksinkertaisempi käsite, sillä humanismi-käsite tarkoittaa laajempaa aateryhmää. Toiseksi sana humanismi on monimerkityksinen: ateistisen humanismin lisäksi puhutaan uskonnollisesta humanismista ja humanistisista tieteistä. Kolmanneksi Bagginin mielestä humanismi-sana on jäänne uskontojen ajattelusta, että ihminen on muun luonnon yläpuolella. Hänen mielestään jotkut humanistijärjestöt edustavat ihmislajikeskeisyyttä.
Katso myös
thumb|60px|Kansainvälinen humanisti-tunnus.
Aiheesta muualla
Humanismus
Tiirat (suku)
Tiirat (Sterna) on lokkien heimoon kuuluva rantalintusuku. Tiirojen sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan kolmetoista lajia. Lajimäärä vaihtelee eri lähteissä.
Aiemmin tiirojen sukuun kuului huomattavasti enemmän lajeja, mutta lajeja on sittemmin sijoitettu uusin sukuihin, nokitiiroihin, pikkutiiroihin, mustatiiroihin ja isotiiroihin.
Sytokiini
Sytokiini on proteiinirakenteinen solujen välisen viestinnän välittäjäaine, joka on löydetty immunologisen tutkimustyön yhteydessä. Sytokiinin ja kasvutekijän, joka on toinen paikallisesti vaikuttava kudoshormonityyppi, välinen ero on lähinnä löytöhistoriasta, eikä toimintatavasta tai muista ominaisuuksista johtuva. Valkosolut tuottavat suurimman osan sytokiineista. Immunojärjestelmän eli vastustuskykyjärjestelmän ohjaus on niiden keskeisin tehtävä.
Tuumorinekroositekijät
Tuumorinekroositekijät (TNF) ovat ehkä keskeisimpiä ensisijaisia aktivoivia välittäjäaineita immunovasteen käynnistyksessä. Tuumorinekroositekijän nimi juontuu sen löytöhistoriasta, kun joidenkin syöpäpotilaiden kasvainten havaittiin surkastuvan bakteeritulehduksen yhteydessä. Myöhemmin saatiin selville, että kasvainten tuhoutumiseen vaikuttaa keskeisesti eräiden valkosolujen, makrofagien ja T-lymfosyyttien, tuottama proteiini, joka ristittiin tuumorinekroositekijäksi.
Hematopoieettiset kasvutekijät
Hematopoieettiset kasvutekijät ohjailevat ja stimuloivat immunojärjestelmän solujen erilaistumista ja tuotantoa luuytimessä ja muissa verisoluja muodostavissa kudoksissa. Immunojärjestelmän kannalta ehkä keskeisin hematopoieettinen kasvutekijä on granulosyytti-makrofagi-solulinjaa stimuloiva tekijä.
Lääkekehityksen kohteena
Sytokiinien ja niiden kaltaisten aineiden lääkkeellistä käyttöä hankaloittavat immunojärjestelmän herkkyys ja monimutkaisuus. Lisäksi ongelmia tuottavat havainnot, joiden mukaan syöpäsolut erittävät sytokiineja luultavasti omaksi edukseen, mikä herättää epäilyn joidenkin sytokiinien mahdollisesta osallisuudesta kasvaimen kehittymisessä.