cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Punasotka
Elinympäristö
Punasotka viihtyy parhaiten ruohostorantaisilla lintujärvillä ja merenlahdilla. Niukkaruohostoisilla järvillä ja merenlahdilla vain harvakseltaan. Saaristomeren sisäsaaristossa pesii pieni kanta lokkiluodoilla. Punasotkat karttavat pieniä vesistöjä.
pienoiskuva|vasen|Koiras vanhalla laiturilla. pienoiskuva|Aythya ferina
Lisääntyminen
Punasotka rakentaa pesänsä tulvaniitylle, saraikkoon tai muualle veden partaalle. Pesä on yleensä ruokokeon päällä, joskus myös kelluspesä tai piisamin pesän päällä.
Naaras munii toukokuussa 4–16 harmaanvihreää munaa, joita se hautoo 22–28 vuorokautta. Poikaset itsenäistyvät tultuaan lentokykyisiksi noin 7–9 viikon ikäisenä.
Cherokee (kappale)
”Cherokee” on Ray Noblen säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1938. Noble sävelsi sen ensimmäiseksi osaksi viisiosaiseen sarjasävellykseensä Indian Suite. Kappale tunnetaan myös nimellä ”Indian Love Song”.
Billy May sovitti kappaleesta instrumentaaliversion Charlie Barnetin orkesterille vuonna 1939, ja yhtyeen levytys nousi Yhdysvaltojen listalla 15. sijalle. Barnet otti pidennetyn version sävellyksestä tunnuskappaleekseen nimellä ”Redskin Rhumba”. Pidennetyn kappaleen säveltäjäksi oli merkitty Barnet itse salanimellä ”Dale Bennett”. Barnetin tulkinta teki kappaleesta suositun jazzmuusikoiden keskuudessa, ja siitä onkin tullut yksi tyylilajin standardikappaleista. Muun muassa Count Basie, Sarah Vaughan, Bud Powell ja Clifford Brown ovat levyttäneet kappaleen. Charlie Parker käytti ”Cherokeen” sointukulkua vuoden 1945 sävellyksessään ”Ko-Ko”. Myös Buddy DeFrancon ”Swinging the Indian” perustuu kappaleen sointuihin.
AS Monaco FC
Association Sportive de Monaco Football Club on vuonna 1924 perustettu monacolainen jalkapalloseura. Ammattilaisseura siitä tuli vuonna 1948.
Vaikka seura on kotoisin Monacosta, se on pelannut aina naapurimaansa Ranskan jalkapallosarjoissa. Se on voittanut Ranskan-mestaruuden seitsemän kertaa, mikä tekee joukkueesta yhden pääsarjan menestyneimmistä.
AS Monacon huippuhetki koitti vuonna 2004, jolloin se pääsi Mestarien liigan finaaliin. Matkan varrella se pudotti muun muassa Real Madridin ja Chelsean. Finaalissa Porto oli kuitenkin vahvempi.
Vuoden 2004 jälkeen AS Monacon taso on laskenut, ja 2010-luvulla joukkue jopa putosi alemmalle sarjatasolle kahden vuoden ajaksi. Pääsarja Ligue 1:ssä AS Monaco pelannut jälleen kaudesta 2013–2014 alkaen.
AS Monacon pitkäaikaisin puheenjohtaja on Jean-Louis Campora, joka johti seuraa vuosina 1976–2003.
Stadion
AS Monaco pelaa kotiottelunsa 18 500-paikkaisella Stade Louis II:lla, joka sijaitsee Fontvieillen alueella Monacossa.
Stadion, kuten muutkin alueen rakennukset, on rakennettu Välimereltä vallatulle maalle. Stade Louis II toimi vuosina 1998–2012 myös näyttämönä vuosittaiselle UEFA Super Cupille, jossa kohtaavat Mestarien liigan ja UEFA Cupin voittajat.
Rhodesian punta
Rhodesian punta oli Etelä-Rhodesian valuuttana vuosina 1964–1965 ja Rhodesian valuuttana vuosina 1965–1970. Se jaettiin 20 šillinkiin. Rhodesian punta oli sidottu Englannin puntaan kiinteällä kurssilla ja myöhemmin Yhdysvaltain dollariin arvolla 1 Rhodesian punta = 2,8 Yhdysvaltain dollaria.
Historia
Rhodesian punta esiteltiin Rhodesian ja Njassamaan liittovaltion hajotessa, kun Etelä-Rhodesia muutti nimensä yksinkertaisesti Rhodesiaksi. Rhodesian punta korvasi Rhodesian ja Njassamaan punnan.
Atsede Baysa
thumb|225px|Baysa Bostonin maratonilla 2016 Atsede Baysa Tesema (s. 16. huhtikuuta 1987) on etiopialainen kestävyysjuoksija. Hänen päämatkansa on maraton.
Baysan henkilökohtainen ennätys maratonilla on 2.22.03, jonka hän saavutti voittaessaan Chicagon maratonin vuonna 2012. Puolimaratonilla Baysan ennätys on 1.07.33.
Maratonvoitot
Lähde: IAAF
Kaukalopikaluistelu talviolympialaisissa 2014
right|100px|Kaukalopikaluistelu. thumb|right|Kaukalopikaluistelu areena. Kaukalopikaluistelussa kilpailtiin Sotšin 2014 talviolympialaisissa 9. – 21. helmikuuta olympialuistelukeskuksessa. Paikalle yleisöä mahtui 12 000 henkilöä. Tapahtumia oli kahdeksan, joista neljä oli miehille ja neljä naisille. Kilpailijoita oli yhteensä 256. Jokaisessa yksilötapahtumassa kilpaili 32 kilpailijaa. Joukkuetapahtumissa kisasi kahdeksan joukkuetta, joihin jokaiseen kuului neljä kilpailijaa.
500 m
21. helmikuuta <br style="clear:both" />
1 000 m
15. helmikuuta <br style="clear:both" />
1 500 m
10. helmikuuta <br style="clear:both" />
5 000 m viesti
21. helmikuuta <br style="clear:both" />
500 m
13. helmikuuta <br style="clear:both" />
1 000 m
thumb|right|[[Park Seung-Hi]] 21. helmikuuta <br style="clear:both" />
1 500 m
15. helmikuuta <br style="clear:both" />
3 000 m viesti
18. helmikuuta <br style="clear:both" />
Talvikausi Emmanuelin elämästä
Talvikausi Emmanuelin elämästä (Une saison dans la vie d’Emmanuel) on kanadanranskalaisen kirjailijan Marie-Claire Blais'n kirjoittama romaani, joka ilmestyi 1965. Romaanin on suomentanut Kyllikki Villa, ja suomennoksen on julkaissut 1967 WSOY.
Yhteiskunnallinen romaani kertoo kanadanranskalaisesta 16-lapsisesta perheestä ja sen nuorimmaisesta Emmanuelista. Pessimistisessä kuvauksessaan Blais käsittelee elämän epäkohtia monesta näkökulmasta.
Kirjaan pohjautuvan elokuvan Une saison dans la vie d'Emmanuel (1973) on ohjannut Claude Weisz.
Hasan Salihamidžić
pienoiskuva|oikea Hasan Salihamidžić (s. 1. tammikuuta 1977 Jablanica, Bosnia) on bosniahertsegovinalainen jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli keskikenttäpelaaja. Hän pelasi Bosnia ja Hertsegovinan maajoukkueessa 43 maaottelua ja teki niissä kuusi maalia vuosina 1996–2006.
"Bratso"-lempinimeä (suom. pikkuveli) kantava tähti aloitti jalkapallouransa 10-vuotiaana kotikaupunkinsa FK Turbinassa, josta hän siirtyi vuoden kestäneelle visiitille FK Velez Mostariin, yhteen maan parhaista seuroista. Vuonna 1992 Salihamidžić nousi julkisuuteen siirryttyään Saksaan, Hamburger SV:n riveihin.
Vuonna 1998 Salihamidžić siirtyi FC Bayern Müncheniin. Hän voitti Mestarien liigan kolmantena kautenaan seurassa. Hän saavutti Bayernissa tuon voiton lisäksi kuusi Bundesliigan mestaruutta, neljä Saksan cupin voittoa ja seurajoukkueiden MM-turnauksen voiton. Kauden 2006–2007 jälkeen Salihamidžić jätti Saksan ja siirtyi italialaisseura Juventukseen. Kesällä 2011 hän siirtyi VfL Wolfsburgiin, jossa päätti uransa kauden 2011–2012 lopussa. Hän pelasi urallaan 321 bundesliigaottelua ja teki niissä 53 maalia. Italian Serie A:ssa hän pelasi 61 ottelua ja teki seitsemän maalia. Mestarien liigassa hän pelasi 88 ottelua, joista 85 ottelua Bayern Münchenin joukkueessa, ja teki niissä yhdeksän maalia.
Kesällä 2017 Salihamidžićista tuli FC Bayern Münchenin urheilutoimenjohtaja.
Ádám Marosi
Ádám Marosi (s. 26. heinäkuuta 1984 Budapest) on unkarilainen nykyaikainen viisiottelija ja olympiamitalisti. Marosi saavutti olympiapronssia vuoden 2012 kesäolympialaisten henkilökohtaisesta kilpailusta Lontoosta. Marosi on saavuttanut 18 aikuisten arvokisamitalia, kun olympialaiset, MM-kilpailut ja EM-kilpailut lasketaan mukaan. Näin ollen hän on yksi kaikkien aikojen menestyneimmistä nykyaikaisista viisiottelijoista. MM-kilpailuista hän on voittanut kolme kultamitalia, yhden hopeamitalin ja kolme pronssista mitalia. EM-kilpailuista Marosi on saavuttanut peräti viisi kultaa, kolme hopeaa ja kaksi pronssia. 13 Marosin arvokisamitaleista on tullut joukkuekilpailuista. Marosi on 181 senttimetriä pitkä ja painaa 75 kilogrammaa.
Ääni ja vimma (musiikkikilpailu)
Ääni ja vimma on Suomen suurin bändikilpailu. Vuodesta 1996 järjestettyyn katselmukseen osallistuvien bändien määrä on kasvanut viime vuodet; vuonna 2007 osallistuvia yhtyeitä oli 208. Tapahtuman järjestää Helsingin kaupungin nuorisoasiainkeskus. Ääntä ja vimmaa nimitetään usein bändikilpailuksi, mutta järjestäjät painottavat sen olevan ensisijaisesti bändikatselmus, joka tarjoaa nuorille bändeille esiintymismahdollisuuden.
Tapahtumaan osallistuvalta yhtyeeltä edellytetään, että
Kilpailun voitto ei ole tae levytyssopimuksesta, mutta jo finaaliin pääsy on avannut monelle bändille tien levy-yhtiöiden tietoisuuteen ja sitä kautta levytyssopimukseen. Palkintona Ääni ja vimma -finalisteille on annettu muun muassa studioaikaa Munkkiniemen MD-Studiolla, lahjakortteja soitinliikkeisiin sekä esiintymismahdollisuuksia nuorisoasiainkeskuksen kautta.
Katselmuksen finaali pidettiin Tavastialla vuoteen 1998 saakka. Vuodesta 1999 lähtien voittaja on selvitetty nuorisoasiainkeskuksen omassa tilassa Gloriassa. Semifinaali ja finaali lähetetään nuorten kuvaamana suoraan Internetiin, joten tunnelmia voi seurata myös kotoa käsin.
Äänen ja vimman rinnalle on tullut Junior Ääni ja vimma, jota on järjestetty vuodesta 2000. Junnuvimma on bändikilpailu alle 15-vuotiaille. Sen voittaja saa palkinnoksi esiintymisen varsinaisen Äänen ja vimman finaaliin kulttuuriareena Gloriaan. Junior Ääni ja vimma järjestetään joka kevät Pasilan nuorisotalolla Helsingissä.
Vuosina 2012-2013 katselmus piti taukoa jolloin vuonna 2012 Junior Ääni ja vimman voitti Rock Revolution ja silloin rockin SM-kilpailut tekivät paluun. Lisäksi Ääni ja Wimma sekä Loistefestari yhdistyivät Loistewimmaksi ja viikonlopputapahtumassa esiintyi Retro Station-yhtyeen lisäksi aikaisemmin katselmuksessa mukana olleita yhtyeitä.
Ääni ja vimma -voittajat
Muut finalistit: Taken, Kickin' 5, Volta, Retards on the Run, Urja
Junior Äänen ja Vimman voittaja: Rock Revolution
Muut finalistit: Apina, Four Of A Kind, The White Washed, Gods of Sex, Heartblock, Nuclear Omnicide, Affinity
Junior Äänen ja Vimman voittaja: Dawn
Muut finalistit: Destiny Ocean, Auntie Mary, Napoleon Says, Spidemia, Cauna, Instinct, Whitelines
Junior Äänen ja Vimman voittaja: NoMoreChange
Muut finalistit: KlubiKirves, Suicide Hotline, Mutteri, Devenial Verdict, Marynolia, Carry the Black Cross ja Nihile
Junior Äänen ja Vimman voittaja: Spidemia
Muut finalistit: KolmeM, Captain Skullfuck, Miehuuskoe, Sielunpyssy, Another Happy Family, The Jasser Arafats, 	White Lie ja Constantine.
Junior Äänen ja Vimman voittaja: Sukupuu
Junior Äänen ja Vimman voittaja: Relax
Junior Äänen ja Vimman voittaja: The Freza
Muut finalistit: Eloveena, Tirehtöörit, Dirty Licks, The Dance, Kapula Rattaissa, Chaos Infinitum ja To the Darker Grounds.
Junior Äänen ja vimman voittaja: Signal
Muut finalistit: Rounders, Smak, Jerkstars, Prode, Marbleframe, Silent Dream ja The DMS.
Junior Äänen ja vimman voittaja: V.I.P
Muut finalistit: Incredible Nothing, King Star, KIA, Barock, Sydän sydän, E 75 ja Product of Rage.
Junior Äänen ja vimman voittaja: Deep Blue Girls
Muut finalistit : Ripsipiirakka, Needles Hate People, Viheltävä Susi, Ravine, China Cat, The Knob, Kielo
Junior Äänen ja vimman voittaja: Smak
Muut finalistit: Kometa, Nicole, Naked, Ensiferum, KC 4, Jayva ja Turisas.
Muut finalisti: Relic
Muut finalistit: Relic, Down Bound, Maaginen Teatteri, Angel Lust, Bitch, Living Room ja Condition Red.
Muut finalistit: NSB, Anal Grind, Function A. D., Hab's ja Plump.
Šelonin taistelu
Taustaa
Moskovan ruhtinaskunnan ja Novgorodin tasavallan välillä oli ollut konflikteja jo 1300-luvulta lähtien. Viimeisin oli johtanut vuonna 1456 Jaželbitsyn rauhansopimukseen, jota novgorodilaiset kuitenkin rikkoivat pyytäessään roomalaiskatolilaiselta Puola-Liettualta tukea. Moskovan ruhtinas Iivana III ja ortodoksinen metropoliitta syyttivät Novgorodia petturuudesta ja ortodoksisuuden hylkäämisestä. Liettualaiset eivät tulleet apuun, kun Moskova julisti sodan. Novgorodin ja Liettuan välinen sopimusluonnos löydettiin taistelun jälkeen. Novgorod palkkasi Mihail Kiovalaisen johtamaan joukkojaan. Hän kuitenkin hylkäsi novgorodilaiset, kun he eivät suostuneet tukemaan hänen vaatimustaan Kiovan kaupungista. Tasavalta kohtasi Moskovan siis yksin.
Taistelu
Novgorodin ja Moskovan armeijat kohtasivat 14. heinäkuuta 1471 Šelonin joen varrella. Novgorodin armeija koostui 20 000–40 000 miehestä, joista valtaosa oli huonosti organisoituja paikallisia miliisejä. Moskovalla oli vain noin 5 000 miestä. Alivoimasta huolimatta Moskova voitti taistelun ja surmasi 12 000 miestä. Moskova on ehkä liioitellut lukuja. Taistelun kulkuakin on vaikea hahmottaa lähteiden eroavuuksien takia, mutta näyttää siltä, että moskovalaiset houkuttelivat novgorodilaiset väijytykseen. Novgorodilaisten perääntyminen oli kaaosmaista.
Hermanni Hiiri (vuoden 2014 sarja)
Hermanni Hiiri (engl. Tip the Mouse) on vuonna 2014 julkaistu italialais-saksalainen animaatiosarja.
Muissa rooleissa
Tuottaja: Giuseppe Franchi
Vastaavat tuottajat: Irene Mincuzzi & Silvia Flocchini
Dialogin ohjaus: Tuija Korhonen
Äänitys: Tuukka Koski
Dialogin editointi: Joonas Lähteenmäki
Foleyartisti: Marta Badin
Lapasorsa
Lapasorsa (Spatula clypeata) on sorsalintu.
Koko ja ulkonäkö
Lapasorsa on yleensä noin 44–52 cm pitkä ja painaa 490–740 grammaa. Sen siipien kärkiväli on 73–82 cm. Lapasorsa on keskikokoinen ja lyhytkaulainen sorsa. Sillä on hyvin suuri ja voimakas nokka, minkä takia lintu näyttää etupainoiselta sen uidessa ja lentäessä. Juhlapukuisella koiraalla on vihreä pää, valkoinen rinta, punaruskeat kupeet ja vatsa, vaaleansiniset siiven yläpeitinhyöhenet sekä vihreä siipipeili, jonka etureuna on valkoinen. Naaras on väriltään ruskeankirjava. Se muistuttaa höyhenpuvultaan sinisorsaa, mutta sillä on tummanruskea vatsa ja sinertävänharmaat siiven yläpeitinhöyhenet. Lisäksi lapasorsalla on himmeän vihreänharmaa siipipeili, jossa ei ole valkeaa takareunaa. Sulkasatoinen koiras muistuttaa naarasta, mutta erityisesti sen kupeet ja vatsa ovat ruosteensävyiset. Lisäksi koiraan pää on tummempi ja sen siiven yläpeitinhöyhenet säilyvät sinisenä. Nuoret linnut muistuttavat vanhaa naarasta, mutta niiden päälaki ja kaulan takaosa ovat tummemmat sekä vatsa hieman vaaleampi.
Vanhin suomalainen rengastettu lapasorsa on ollut 9 vuotta 9 kuukautta 23 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen 20 vuotta 4 kuukautta vanha sorsa.
Levinneisyys
Lapasorsaa tavataan pesivänä Euroopassa, Keski- ja Pohjois-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Talvehtivana sitä esiintyy Afrikassa, Etelä- ja Itä-Aasiassa, Väli-Amerikassa sekä Etelä-Amerikan luoteisosissa. Sen populaatioksi arvioidaan 5,5–6,0 miljoonaa yksilöä. Lapasorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lisääntyminen
Lapasorsa rakentaa pesänsä tiheän ruohokasvillisuuden suojaan luhtaniityllä tai muualla maassa, yleensä lähellä vettä. Naaras munii toukokuussa 9–11 vaaleanruskeaa munaa, joita se hautoo 22–28 vuorokautta. Poikasten lentokyvyn oppiminen kestää noin 40–45 päivää. Useiden muiden sorsalajien tapaan myös lapasorsan poikaset ovat pesäpakoisia, eli ne etsivät ravintonsa jo varhaisessa vaiheessa itse, mutta pysyttelevät silti tiiviinä poikueena naaraan seurassa.
Ravinto
thumb|Lapasorsanaaras uimassa. Lapasorsan pääasiallista ravintoa ovat erilaiset nilviäiset, äyriäiset, hyönteiset ja muut pieneläimet sekä vesikasvien siemenet. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan lapasorsat söivät 97-prosenttisesti eläinravintoa: kotiloita, surviaissääskien toukkia, vesisiiroja ja vesiperhosia. Kasvisravintona ne suosivat pikkulimaskaa.
Neptunuksen kuut
Neptunuksella tiedetään olevan neljätoista kuuta. Suurin niistä on Triton, jonka William Lassell löysi vuonna 1846 vain 17 päivää Neptunuksen löytämisen jälkeen. Seuraava kuu, Nereid, löydettiin vasta yli sata vuotta Tritonin jälkeen.
Triton kiertää Neptunusta taannehtivalla radalla. Uloimpana kiertävillä kuilla Psamathella ja Nesolla on Aurinkokunnan kuista suurimmat kiertosäteet ja -ajat.
Jalujoen taistelu
Jalujoen taistelu oli osa Venäjän–Japanin sotaa ja sodan ensimmäinen merkittävä maataistelu. Taistelu käytiin 30. huhtikuuta – 1. toukokuuta 1904 Jalujoen länsipäässä Kiinan ja Korean rajalla, lähellä nykyistä Sinuijun kaupunkia. Taistelu päättyi Japanin voittoon ja osoitti sen armeijan pärjäävän sodassa eurooppalaista suurvaltaa vastaan.
Taustaa
Venäjän sotilasjohdon strategia Venäjän-Japanin sodan alkuvaiheessa oli vahvistusten tuominen Euroopasta, minkä jälkeen sen armeija voisi voittaa japanilaiset ylivoimaisesti. Venäjän Kaukoidän joukkojen ylipäällikkö Aleksei Kuropatkin sai käskyn pysäyttää heidät Kiinan ja Korean väliselle rajalle Jalujoelle. Kuropatkin antoi vastuun joen puolustuksesta kenraali Mihail Zasulitšille, joka sai käyttöönsä noin 19 000 miestä, jotka hän levitti yli 270 kilometrin matkalle joen varteen.
Keisarillisen Japanin armeijalla oli Koreassa käytössään kolmeen divisioonaan jaettuna yhteensä noin 42 000 sotilasta. Japanin joukkojen komentaja kenraalimajuri Kuroki Tamemoto keskitti joukkonsa Sinuijun kaupungin eteläpuolelle ja valmistautui hyökkäämään venäläisten joukkoja vastaan Jalujoella. Japanilaiset saivat Zasulitsin uskomaan joukkojen Sinuijun lähellä olevan harhautus kahakoimalla venäläisiä vastaan Jalujoen suulla, jonne hän keskitti suurimman osan sotilaistaan. Japanilaiset saivat rakennettua useita ponttonisiltoja joen yli ilman minkäänlaista vastustusta, ja Kuroki sai siirrettyä kolme divisioonaansa joen pohjoispuolelle. Zasulitsin puutteellinen tiedustelutoiminta johti siihen, että japanilaisia vastassa oli vain muutama pataljoona venäläisiä sotilaita.
Taistelu
Jalujoen taistelu alkoi 30. huhtikuuta, kun japanilaisten tykistö avasi tulen venäläisten asemia vastaan. Venäjän tykistö vastasi tulitukseen, mutta hävisi japanilaisten määrällisesti suuremmalle tykistölle. Varsinainen hyökkäys alkoi 1. toukokuuta kuudelta aamulla, jolloin Kuroki määräsi kaikki kolme divisioonaansa aloittamaan etenemisen venäläisten juoksuhautoja kohti. Japanilaiset liikkuivat tiiviissä muodostelmissa, mikä teki heistä helppoja maaleja venäläisille. Japanilaiset joutuivat myös ylittämään matalan Ali Ho -joen, mikä lisäsi tappioiden määrää entisestään, mutta ei kuitenkaan vähentänyt japanilaisten taistelutahtoa.
Ylitettyään Ali Ho -joen japanilaiset vastasivat venäläisten tulitukseen. Japanilaiset etenivät yksikkö kerrallaan raskaan tykistön tukemana, joka pystyi ampumaan venäläisten asemia ilman vastustusta. Japanilaiset valtasivat ensimmäisen venäläisten linjan kolme tuntia hyökkäyksen alkamisen jälkeen noin yhdeksältä aamulla. Taistelussa mukana olleet venäläisjoukot aloittivat vaiheittaisen vetäytymisen järjestyksessä, mutta eivät jääneet puolustamaan seuraavia suunniteltuja puolustuslinjoja. Tieto tästä ei päätynyt venäläisten päämajaan, minkä seurauksena osa venäjän joukoista joutui japanilaisten saartamiksi ja antautui.
Seuraukset
Jalujoen taistelu päättyi japanilaisten voittoon. Japanilaiset pääsivät ylittämään Korean ja Kiinan välisen rajan, ja heidän tappionsa olivat vain noin 2 000 miestä, kun taas Venäjän menetti 5 000 miestä. Ulkomaisten tarkkailijoiden havaintojen mukaan japanilaiset voittivat venäläiset taktiikassa, logistiikassa ja ennen kaikkea tiedustelutoiminnassa. Aasialaisen valtion voitto taistelussa eurooppalaisen suurvallan armeijaa vastaan poisti myös myytin eurooppalaisten täydellisestä ylivoimasta muihin verrattuna.
Viitteet
<references group="Westwood"/> <references group="Steinberg"/>
U4 (Berliinin metro)
U4 on yksi Berliinin metron linjoista. Se sijaitsee kokonaan Schönebergin kaupunginosan alueella. Linja avattiin liikenteelle vuonna 1910 ja sen rakennutti tuolloin vielä itsenäinen Schönebergin kaupunki.
Linja on vain 2,9 kilometriä pitkä ja sillä on 5 asemaa. Siten se on Berliinin lyhin metrolinja. Tekniikaltaan se edustaa Kleinprofil-tyyppiä.
Cleveland-luokka
Cleveland-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kevyt risteilijäluokka, jonka aluksia valmistui ja otettiin käyttöön toisen maailmansodan aikana kaikkiaan 27 kappaletta. Niitä suunniteltiin alun perin rakennettavaksi 52. Yhdeksästä rungosta rakennettiinkin Independence-luokan lentotukialuksia.
Taustaa
Presidentin vaatimukset aseistuksen vahvistamisesta sekä muista esitetyistä vaatimuksista aluksen uppouma nousi yli 8 200 tonnin ja edelleen 8 400 tonniin. Ainoa mahdollisuus uppouman pitämiseksi asetetun rajan alapuolella oli lähes kaiken panssaroinnin poistaminen. Euroopassa käyty sota poisti kuitenkin rajoitukset ja Yhdysvaltain laivaston kiinnostuksen loppuminen 6"/47 -tykkeihin päätti suunnitelman.
Ajan kuluessa ja Yhdysvaltain laivaston risteilijä tarpeen kasvaessa tehtiin 2. lokakuuta 1939 päätös, jonka mukaan uusi risteilijä perustuisi USS Helenaan. Alukseen kuitenkin lisättäisiin kaksi kaksiputkista 5"/38 DP -tykkiä korvaamaan yksi kolmiputkinen 6" tykkitorni.
Suunnittelu
Alus oli saman pituinen kuin Helena, mutta aluksen leveyttä kasvatettiin ä vakavuuden parantamiseksi. Euroopasta saatujen sotakokemusten mukaan miinasuojan merkitys ja yleensäkin vedenalaisten vaurioiden sieto korostui. Ilmahyökkäysten tuhoisuus sotalaivoille otettiin myös huomioon. Ratkaisut esitettyihin tarpeisiin kasvattivat aluksen uppoumaa ja erityisesti tämä koski ilmatorjunta-aseistuksen vahvistamista, mikä samalla nosti aluksen painopistettä. Kaikesta ennakoinnista huolimatta alusten vakavuus aiheutti ongelmia, mikä oli todennäköisesti myös tärkein syy alusten lyhyeen sodan jälkeiseen palvelukseen.
Suoja
Alusten suojana oli vesirajaan asennettu maksimissaan viiden tuuman paksuinen panssarivyö, joka oli yhdeksän jalkaa konehuoneiden alle asti. Lisäksi etummaisen ammusvaraston suojana oli kahden tuuman panssarointi. Sisäiset laipiot olivat 3-4,7 tuumaa suojaten samalla taaempia ammusvarastoja. Panssarikansi oli kaksituumainen. Loppujen lopuksi panssarointi ei muistuttanut Helenan vastaavaa. Panssaroinnin kokonaismassa oli 1 468 tonnia (13,18 %). Aluksissa oli kolminkertainen pohjarakenne, mikä jatkui kaksinkertaisena aina panssarikanteen asti.
Propulsio
Alusten propulsio koostui neljään akseliin kiinnitetyistä turbiinimoottoreista, jotka tuottivat 100 000 hevosvoimaa. Risteilymoottorit asennettiin vasta CL-57:stä alkaen, vaikka ne olivat jo alkuperäisessä suunnitelmassa. Alusten kattilat olivat korkeapainekattiloita, jolloin kattilahuoneiden pituus lyheni. Huoneiden koko oli kuitenkin suurempi kuin Brooklyn-luokan aluksilla, jotta ahtaus ei olisi niin suuri.
Aseistus
Alusten pääaseina olivat 12 kappaletta 6"/47 Mk 16 -tykkejä, jotka oli asennettu neljään kolmiputkiseen torniin, kaksi etu- ja kaksi takakannelle. Tykkien maksimi korotuskulma oli 60 astetta. Niiden käyttöä ilmatorjuntaan esti lataamisvaatimus, joka vaati alle 20 asteen korotuskulmaa. Apuaseina oli 12 kappaletta 5"/38 DP -tykkejä kuutena Mk 32 asennuksena, joista kaksi oli keskilinjassa ampuen yli tornien No. 2 ja No. 3. Loput neljä viisituumaista tornia oli aluksen kyljillä. Sijoittelu mahdollisti raskaan ilmatorjunnan ampumisen lähes kaikkiin suuntiin.
Alkuperäisen suunnitelman mukaan kevyt ilmatorjuta-aseistus koostui ainoastaan .50" konekivääreistä, jotka kuitenkin Euroopasta saatujen tietojen mukaan olivat tehottomia lentokoneita vastaan. Alukselle ei voinut asentaa raskaita 1.1" ilmatorjuntatykkejä vähentämättä 5" tykkejä. Ennen alusten valmistumista 1,1" tykit osoittautuivat tehottomiksi, joten ne korvattiin Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntatykein.
Neliputkinen Boforsin 40 millimetrin tykki painoi kuitenkin noin 11 tonnia, kun taas neliputkinen 1,1" tykki vain 5-6 tonnia. Painon lisäystä ei voitu hyväksyä. Lopulta aluksille asennettiin kaksiputkiset 40 millimetrin tykit.
Aluksilla oli Yhdysvaltain standardin mukaisesti neljä Curtiss SO3C Seamew -kellukekonetta. Aluksilla oli koneiden käyttämiseksi kaksi katapulttia, jotka oli sijoitettu puolikannen takaosaan. Katapulttien alla oli lentokonesuoja.
Alukset
Luokkaan tilatut alukset CL-106 - CL-118 siirrettiin parannusten jälkeen Fargo-luokkaan.
Kuudesta aluksesta muunnettiin Galveston-luokan ja Providence-luokan ohjusristelijöitä, joissa käytettiin RIM-8 Talos tai RIM-2 Terrier -ilmatorjuntaohjusjärjestelmää.
Paltaniemi
thumb|250px|[[Paltaniemen kirkko]] Paltaniemi on kylä, taajama ja niemi Kajaanissa Oulujärven rannalla. Taajaman väkiluku vuonna 2005 oli 390 ja pinta-ala 3,8 km², josta vettä 0,2 km².
Paltaniemi on kuuluisa puisesta kuvakirkostaan, Eino Leinon talosta sekä hyvin matalasta ja hiekkapohjaisesta uimarannastaan. Paltaniemeltä löytyy myös Paltaniemen koulu (nyk. kyläyhdistyksen käytössä), joka oli valmistuessaan 1883 Paltamon ensimmäinen kansakoulu, ja siihen liittyvä koulu­museo­aitta, Valon kappeli, Paltaniemen pappila sekä Kajaanin lentoasema.
Paltaniemi kuului vuoteen 1954 asti Paltamon kuntaan, jolloin se liitettiin tuolloiseen Kajaanin maalaiskuntaan. Paltaniemellä sijaitsi Paltamon ensimmäinen kirkonkylä. Myöhemmin kirkonkylä siirtyi Kiehimänjoen suulle, valtatien 22 ja kantatien 78 risteykseen.
Gustaf Viktor Eklund (pappi)
Gustaf Viktor Eklund (6. heinäkuuta 1843 Porvoo – 25. helmikuuta 1883 Porvoo) oli suomalainen pappi ja valtiopäivämies.
Eklundin vanhemmat olivat kirkkoherra Karl Gustaf Eklund ja Gustava Kristina Lindholm ja puoliso vuodesta 1869 Olga Amanda Miller (k. 1882). Eklund tuli ylioppilaaksi Porvoon lukiosta, suoritti teologian erotutkinnon 1866 ja vihittiin papiksi 1868. Varapastorin arvon hän sai 1883. Eklund oli Porvoon maaseurakunnan kappalainen vuodesta 1873, toimittuaan sitä ennen pappina Mikkelissä. Hän oli pappissäädyssä valtiopäivämies 1882.
Aloysius Bertrand
Aloysius Bertrand, myös Louis Bertrand, koko nimi Louis-Jacques-Napoléon Bertrand (20. huhtikuuta 1807 Ceva, Piemonte –  29. huhtikuuta 1841 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Hänen teostaan Gaspard de la nuit (1842, Yön Kaspar) pidetään klassikkona ja ensimmäisenä proosarunoteoksena.
Bertrand muutti perheensä mukana Dijoniin 1815 ja kiinnostui kaupungista niin, että liittyi paikalliseen Société d’Études -seuraan ja kokosi historiallista aineistoa, jota hän hyödynsi omassa tuotannossaankin runokokoelmassa Volupté. Hän julkaisi johtamassaan paikallislehdessä omia kirjoituksiaan, joita arvostivat jopa Victor Hugo ja Charles Augustin Sainte-Beuve. Yritys löytää töitä Pariisista tuotti pettymyksen, joten hän palasi Dijoniin. Hän kirjoitti liberaaliin sanomalehteen, jonka Kaarle X kuitenkin lakkautti, mikä herätti suurta paheksuntaa ja heinäkuun vallankumouksen 1830. Sen jälkeen hän oli kolme vuotta Le Patriote de la Côte-d’Orin päätoimittaja.
Bertrand myi 1836 Gaspard de la nuit’n käsikirjoituksen kustantajalle, joka ei kuitenkaan julkaissut sitä, koska se ei hänen mielestään sopinut aikakauden klassismin henkeen. Bertrand kuoli tuberkuloosiin, ja teos julkaistiin vasta hänen kuoltuaan.
Keira Knightley
Keira Christina Knightley (s. 26. maaliskuuta 1985 Teddington, Middlesex) on englantilainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi elokuvan Parempi kuin Beckham (2002) naispääosassa. Hän näytteli Elizabeth Swannia elokuvasarjassa Pirates of the Caribbean. Knightley oli ehdolla parhaan naispääosan Oscariin roolistaan elokuvassa Ylpeys ja ennakkoluulo (2005).
Lapsuus ja nuoruus
Keira vaati vanhemmiltaan agenttia ollessaan kolmivuotias. Kahdeksanvuotiaana hän näytteli ensimmäisen roolinsa. Hän sai 17-vuotiaana kiinnityksen elokuvasarjaan Pirates of the Caribbean.
Knightley aloitti näyttelemisen seitsemänvuotiaana, ja hänellä oli ensimmäinen rooli televisioelokuvassa Royal Celebration (1993). Hän näyttelijä monissa televisioelokuvissa, mutta ensiesiintyminen suuren budjetin elokuvassa oli kuningatar Amidalan palvelusneidon Sabén rooli Pimeässä uhassa. Ensimmäisen pääroolinsa Knightley teki vuonna 2001 televisioelokuvassa Princess of Thieves.
16-vuotiaasta 22-vuotiaaksi taukoamatta työskennellyt Knightley piti välivuoden näyttelemisestä matkustellen ja ystäviä tapaillen.
Nousu filmitähdeksi
Knightley tuli kansainvälisesti tunnetuksi näyteltyään Juliette Paxtonia komediassa Parempi kuin Beckham (2002). Seuraavana vuonna Knightley näytteli Elizabeth Swannia elokuvassa Pirates of the Caribbean: Mustan helmen kirous, joka teki hänestä supertähden. Vuonna 2004 brittiläisen Hello!-lehden lukijat äänestivät Knightleyn Hollywoodin lupaavimmaksi näyttelijänaluksi.
Vuonna 2011 hän palasi valkokankaille yhtenä kolmesta päähenkilöstä Mark Romanekin elokuvassa Ole luonani aina. Mukaan hankkeeseen hänet puhui naispääosaa esittävä ystävätär Carey Mulligan.
Yksityiselämä
Knightley on seurustellut irlantilaisen mallin Jamie Dornanin ja amerikkalaisen näyttelijän Del Synnottin kanssa, mutta kumpikin suhde päättyi. Hän on seurustellut myös näyttelijä Rupert Friendin kanssa. Friendiin hän tutustui Ylpeys ja ennakkoluulo -elokuvan kuvauksissa. Toukokuussa 2013 hän meni naimisiin muusikko James Rightonin kanssa. Pari asuu Pohjois-Lontoossa. Heidän esikoistyttärensä syntyi toukokuussa 2015 ja vuonna 2019 he saivat toisen tyttären.
Marie-Claire Blais
Marie-Claire Blais (5. lokakuuta 1939 Quebec, Kanada – 30. marraskuuta 2021 Key West, Florida, Yhdysvallat ) oli kanadalainen kirjailija. Hän kirjoitti ranskaksi. Hän sai julkisuutta 1960-luvun vaihteessa kertomuksillaan La Belle Bête (1959), Tête blanche ja Le Jour est noir (1962). Hän muutti ensin Yhdysvaltoihin ja sitten Ranskaan mutta palasi myöhemmin Yhdysvaltoihin. Romaani Talvikausi Emmanuelin elämässä (1965) sai Prix Médicis -palkinnon 1966.
Nuoruudesta kirjailijaksi
Marie-Claire Blais oli viisilapsisen perheen vanhin lapsi. Perhe asui työläisalueella La Cité-Limoiloussa Quebecissä. Blais joutui perheen taloudellisen tilanteen takia keskeyttämään koulun 15-vuotiaana. Hän vuokrasi oman asunnon ja työskenteli kaupoissa ja tehtaissa. Vapaa-ajallaan hän harrasti kirjoittamista.
Blais kävi Lavalin yliopiston luovan kirjoittamisen iltakurssia. Kirjallisuuden professori Jeanne Lapointe ja Georges-Henri Lévesque huomasivat siellä Blais’n kyvyt. Lévesque auttoi tätä ensimmäisen romaanin julkaisemisessa ja saamaan kirjoitusstipendin. Sen turvin Blais pystyi asumaan vuoden Pariisissa.
Tuotanto
Blais’n ensimmäinen romaani La belle bête julkaistiin vuonna 1959. Se sai pääasiassa hyvän vastaanoton, vaikka se herätti myös kritiikkiä. Joidenkin mukaan kirja oli moraaliton, sillä siinä oli aikaansa nähden paljon väkivaltaa ja tylyä kieltä. Blais’n toinen romaani oli Tête blanche (1960). Hänen neljäs teoksensa Talvikausi Emmanuelin elämästä (1965) on käännetty yli kymmenelle kielelle. Se sai muun muassa ranskalaisen Prix Médicis -palkinnon.
Blais oli tuottelias kirjailija: hän julkaisi viitisenkymmentä kirjaa. Hän sai vuonna 1968 Kanadassa kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkinnon teoksesta Manuscrits de Pauline Archange. Saman palkinnon hän sai vuonna 1979 teoksesta Le sourd dans la ville ja Anaïs Ségalas -palkinnon teoksesta Visions d’Anna (1982). Blais kirjoitti 2000-luvulla Soifs-romaanisarjan, jossa on kymmenen romaania. Viimeinen niistä on vuonna 2018 julkaistu Une réunion près de la mer. Sarjassa on satoja hahmoja, joista monet edustavat Yhdysvaltain marginaalissa eläviä ihmisryhmiä.
Romaanien lisäksi Blais kirjoitti näytelmiä ja runoja. Hän julkaisi kaksi runokokoelmaa ja noin kymmenen näytelmää. Lisäksi hän käsikirjoitti James Dormeyerin televisiosarjaa Journal en images froides ja Anne Claire Poirierin elokuvan Tu as crié: Let Me Go.
Blais on tunnetuimpia ja tutkituimpia kanadalaisia kirjailijoita. Teoksissaan hän käsittelee väkivaltaa, kapinaa ja vihaa. Monet hänen henkilöhahmoistaan ovat syntyneet ilman toivoa, ja heidän tyhjää elämäänsä kuvataan usein vasten piirteetöntä maisemaa. Blais kuvaa hahmojaan säälittä ja kiihkottomasti, ja hänen teoksissaan on usein syrjäytyneitä, maahanmuuttajia, prostituoituja, homoseksuaaleja sekä varsinkin äitejä ja lapsia rakkaudettomissa suhteissa. Hahmot kärsivät sekä yksinäisyydestä että lohduttomuudesta.
Yksityiselämä
Blais asettui 1960-luvun alussa Massachusettsin Cambridgeen, missä hän tutustui yhdysvaltalaiseen taidemaalariin Mary Meigsiin. Hän muutti vuonna 1963 Meigsin ja tämän kumppanin, kirjailija Barbara Demingin kanssa yhteen. Blais ja Meigs muuttivat vuonna 1972 Bretagneen ja palasivat muutaman vuoden päästä Pohjois-Amerikkaan Montrealiin. Meigs teki useita teoksia suhteestaan Blais’n kanssa. Blais ja Meigs olivat yhdessä Meigsin kuolemaan 2002.
Blais vietti viimeiset vuotensa Floridan Key Westissä, Quebecin Melbournessa ja Montrealissa. Hän kuoli marraskuussa 2021 kotonaan Key Westissä.
Seventhian ...Memories of Time
Seventhian... Memories of Time on Dreamtalen seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 23. marraskuuta 2016.
Timo Keisala
Timo Keisala (s. 23. toukokuuta 1979) on suomalainen lentopalloilija, joka pelaa kaudella 2008−2009 Keski-Savon Paterin joukkueessa lentopallon SM-liigassa. Hän on pelannut A-maajoukkueessa 20 A-maaottelua.
Ura
Keisala aloitti sarjatasolla uransa Kauhavan Visan riveissä, kunnes siirtyi SM-liigaan kaudeksi 2000. Seura oli Savonlinnan East Volley, jossa hän pelasi lopulta kolme kautta siirtyen lopulta Perungan Poikien riveihin. Perungan Pojissa Keisala voitti uransa toistaiseksi ainoan suomenmestaruuden kauden 2003 päätteeksi. Perungan Pojista Keisala suuntasi Isku-Volleyhin Tampereelle kauden verran. Hän pelasi Iskussa kauden 2004−2005, jonka jälkeen hän siirtyi Keski-Savon Pateriin vaihtaen samalla roolia keskitorjujasta yleispelaajaan.
Keski-Savon Paterissa Keisala pelasi kaudet 2005−2007 ilman menestystä. Samalla hän palasi myös yleispelaajan roolista takaisin keskitorjujaksi. Kauden 2007−2008 Keisala pelasi Muuramen Lentopallossa, jonka jälkeen hän palasi Paterin riveihin kaudeksi 2008−2009.
A-maajoukkue
Keisala on pelannut myös Suomen A-maajoukkueessa; A-maaootteluita hänellä on takanaan 20. kappaletta. Keisala pelasi maajoukkueen kanssa muun muassa kauden 2003 Euroopan Liigassa hyvin ottein.
First Utterance
First Utterance on brittiläisen progressiivistä ja psykedeelistä rockia sekä folkia yhdistelleen Comusin esikoisalbumi.
U5 (Berliinin metro)
U5 on Großprofil-linja Berliinin metrossa. Se on ainoa metron linjoista, joka oli kokonaan Itä-Berliinin puolella. Linja kulkee päärautatieaseman ja Hönowin välillä ja sillä on 26 asemaa. Linjan läntisin pää Brandenburgin portin ja päärautatieaseman välillä muodosti erillisen linjan U55 avaamisestaan vuonna 2009 vuoteen 2020, jolloin puuttuva osuus valmistui Alexanderplatzin ja Brandenburgin portin välille.
Tuvan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta
Tuvan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (Tuvan ASNT) oli Neuvostoliiton hallinnollinen alue Venäjän federatiivisessa sosialistisessa neuvostotasavallassa, joka käsitti nykyisen Tuvan tasavallan alueen.
Tuvan ASNT muodostettiin 10. lokakuuta 1961 Tuvan autonomisesta alueesta. Tuvan ASNT lakkasi virallisesti olemasta 31. maaliskuuta 1992, jolloin Tuvasta tuli Venäjän federaatioon kuuluva tasavalta. Tätä ennen Tuva oli kansantasavalta, joka itsenäistyi Qing-Kiinasta vuonna 1911.
Bremen-luokka (fregatti)
Luokka oli viimeisiä Länsi-Euroopan unionin tonnistorajoitusten rajoittamia Länsi-Saksan laivastolle valmistettuja aluksia. Alukset tullaan korvaamaan F125-luokan aluksilla, joiden luovutus alkaa vuonna 2016.
Butyronitriili
n-butyronitriili on orgaaninen yhdiste (nitriili), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C4H7N ja rakennekaava on CH3CH2CH2CN. n-butyronitriilista käytetään myös nimityksiä butaaninitriili, butyyrihapponitriili, 1-syanopropaani ja n-propyylisyanidi.
n-butyronitriilin moolimassa on 69,1 g/mol, sulamispiste –112 °C, kiehumispiste 116–118 °C, suhteellinen tiheys 0,8 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 25 °C lämpötilassa 3 g/100 ml, leimahduspiste 17 °C, itsesyttymislämpötila 501 °C ja CAS-numero 109-74-0.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset
Lyhytaikainen altistus höyrylle ärsyttää lievästi silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Tellervo, Tapion tytär
Tellervo, Tapion tytär (myös nimellä Diana) on Yrjö Liipolan pronssiveistos vuodelta 1928. Se sijaitsee Helsingissä Kolmikulman puistossa Kaartinkaupungin kaupunginosassa.
Varhaisvaiheet
Helsingin kaupunki tilasi tuolloin jo tunnetulta kuvanveistäjä Yrjö Liipolalta taideteoksen ydinkeskustassa sijaitsevaan Kolmikulmaan vuonna 1928. Se hankittiin Töölön Taidehallin näyttelyssä esillä olleen Liipolan Diana-pienoisveistoksen vuodelta 1924 perusteella. Veistos valettiin pronssiin Unkarin kuningaskunnassa, jossa taiteilija asusteli pitkiä vaiheita 1900-luvun alkupuolella.
Nykypäivä
Veistoksen kädessä oleva keihäs on saanut osansa toistuvasta ilkivallasta. Siinä roikutaan, jolloin se vaurioituu. Nykypäivään asti itse teos on säästynyt ilkivallalta.
Kolmikulmaa uudistettiin vuonna 2007. Uudistuksien yhteydessä patsaan edustalla oleva vesiallas remontoitiin ja siihen asennettiin Dianan keihään kaarta kuvastavat suihkulähteet. Kummatkin Diana-veistokset kuuluvat nykyisin Helsingin taidemuseon taidekokoelmiin.
Nimikysymys
Taideteos on saanut inspiraationsa eri tarustojen metsästävistä jumalattarista. Veistosta on kutsuttu aina nimillä Tellervo sekä Diana, sillä kummatkin ovat metsästäviä jumalattaria - tosin eri maiden tarustoissa. Antiikin roomalaisen mytologian Dianan on kuvattu usein metsästävän jousella ja Kalevalan Tellervon taas keihäällä. Tämä on vaikuttanut myös kaupungin paikannimiin; puiston, jossa veistos sijaitsee, oikea nimi on Kolmikulma, mutta siitä käytetään myös nimeä Dianapuisto.
Heinätavi
Koko ja ulkonäkö
Heinätavi on 37–41 cm pitkä ja sen siipiväli on 53–59 cm. Juhlapukuisella koiraalla on ruskea pää ja silmän edestä pitkälle niskaan kulkeva valkoinen juova. Rinta on ruskea ja muodostaa selvän rajan valkoisen vatsan kanssa. Siivet ovat päältä vaaleanharmaat ja niissä on kaksi leveää valkeaa juovaa. Naaras on ruskeankirjava. Sillä on vaalea silmäkulmanjuova sekä vaalea täplä nokan tyvellä. Lisäksi kurkku on beigenvalkea.
Koiraan soidinääni on nariseva "krrrr", hieman kuin kamman pärisyttäminen. Naaran ääni on hiljainen, nenäsointinen, lyhyt kaakatus, joka on melko tavimainen.
Levinneisyys
Heinätavia tavataan pesivänä suuressa osassa Eurooppaa sekä Aasian keski- ja itäosissa Tyynenmeren rannikolle saakka. Talvehtimisalueet sijaitsevat Afrikassa sekä Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Heinätavin kokonaiskannaksi arvioidaan 2,6–2,8 miljoonaa yksilöä.
Suomessa heinätavin levinneisyys painottuu Etelä- ja Keski-Suomeen. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuonna 2010 1 000–2 000 paria, mutta kannan koko voi vaihdella suuresti eri vuosien välillä. Vuoden 2010 uhanlaisuusarvioinnissa heinätavi luokiteltiin Suomessa vaarantuneeksi, kun se aiemmin oli luokiteltu elinvoimaiseksi. Heinätavi on Suomessa taantuva laji. Taantumisen syyksi epäillään muun muassa elinympäristöjen muutosta sekä metsästystä Suomen ulkopuolella. Lajin elinvoimaisuuden vaarantumisesta johtuen heinätavi on rauhoitettu Suomessa Ahvenanmaan alueella. Maailmanlaajuisesti heinätavi on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö
Heinätavi on pesimäympäristönsä suhteen vaatelias. Se elää rehevillä järvillä ja runsaskasvustoisimmilla merenlahdilla.
Venäjän agraaripuolue
right|thumb|200px|Puolueen logo Venäjän agraaripuolue oli venäläinen vasemmistolainen puolue. Se perustettiin helmikuussa 1993 ja oli siten yksi Venäjän vanhimmista puolueista.
Agraaripuolue oli ideologialtaan lähellä kommunisteja ja yleensä liitossa heidän kanssaan. Puolue kannatti kaiken maatalousmaan valtiollista omistusta. Sen logossa oli sirppi ja vasara.
Vuoden 1993 vaaleissa puolue sai 8 % äänistä ja 37 paikkaa. Vuosina 1994–1996 sen edustaja Ivan Rybkin oli duuman puhemies. Joulukuun 1995 vaaleissa puolue ei enää ylittänyt 5 % äänikynnystä, mutta sai paikkoja yhden edustajan piireistä. Puolue hajosi ennen vuoden 1999 vaaleja sen johtajan Mihail Lapšinin tukijoiden lähdettyä Isänmaa – Koko Venäjän -vaalilistalle. Tällöin sen toisen perustajan ja puheenjohtajan Nikolai Haritonovin tukijat liittoutuvat kommunistisen puolueen kanssa. Vaalien jälkeen osa puolueen edustajista liittyi Isänmaa – Koko Venäjän ryhmään (nyk. Yhtenäinen Venäjä). Vuoden 2003 vaaleissa agraaripuolue sai vielä 3 paikkaa yhden edustajan piireistä.
Lapšin johti puoluetta aina vuoteen 2004. Puolueen entinen jäsen Nikolai Haritonov oli ehdolla vuoden 2004 presidentinvaaleissa kommunistisen puolueen ehdokkaana ja sijoittui toiseksi Vladimir Putinin jälkeen saaden 13,7 % äänistä.
XV puoluekokous päätti 10. lokakuuta 2008 liittää puolueen Yhtenäiseen Venäjään.
Puolue julkaisi lehteä Rossijskaja zemlja (Российская земля).
Estadio de la Cartuja
thumb|250px|Stadion ulkoa. thumb|250px|Stadion sisältä. Estadio de la Cartuja on urheilustadion Sevillassa, Espanjan Andalusiassa. Stadion rakennettiin Sevillassa järjestettyjä vuoden 1999 yleisurheilun MM-kilpailuja varten. La Cartujan katsojakapasiteetti on normaalikäytössä 72 000 katsojaa (kaikki istumapaikkoja).
La Cartuja isännöi vuoden 2003 jalkapallon UEFA-cupin loppuottelua, jossa Porto voitti Celticin. Suuren osan ajasta stadion on kuitenkin tyhjillään, koska kumpikaan Sevillan suurseuroista ei käytä sitä vakituisesti. Sevilla FC pelaa kotiottelunsa Ramón Sánchez Pizjuánilla ja Real Betis Benito Villamarínilla.
Vuoden 2021 Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2020 siirrettiin Sevillaan, koska aiemmin isännäksi valittu Bilbao ei voinut taata, että otteluihin voitaisiin päästää yleisöä.
Burhanuddin Rabbani
Burhanuddin Rabbani (1940 – 20. syyskuuta 2011 ) oli Afganistanin presidentti. Hän hallitsi nimellisesti kommunistien Afganistanin demokraattisen tasavallan kaatumisen jälkeen 1992–1998, ennen kuin talibanit karkottivat hänet Kabulista. Rabbani oli kuitenkin kansainvälisesti tunnustettu Afganistanin presidentti vuoteen 2001. Hänen seuraajakseen tuli ISAF:n tukema Hamid Karzai.
Etnisesti Rabbani oli tadžikki, persiaa puhuva sunni. Hän opiskeli šariaa Kabulin ja Kairon yliopistoissa.
Mujahideen-joukot valtasivat 15. huhtikuuta 1992 Kabulin kommunistihallitukselta. Kahden kuukauden kuluttua Rabbani nimitettiin maan väliaikaiseksi presidentiksi. Gulbuddin Hikmatyar ei hyväksynyt sopimusta vaan jatkoi pääkaupungin pommitusta raketein kolmen vuoden ajan, kunnes hänet ajettiin sen läheltä helmikuussa 1995. Kun suurin osa puolueista boikotoi presidentinvaalia, Rabbani valitutti itsensä uudelleen presidentiksi šurassa joulukuussa 1992. Se vain kiihdytti vastarintaa, ja Hikmatyar ja Abdul Rashid Dostum liittoutuivat syrjäyttämään Rabbanin ja Massoudin vallasta. Kolmannes kaupunkia raunioitui vuoden 1994 taisteluissa, joissa kuoli noin 25 000.
Rabbani joutui pakenemaan Kabulista Talibanin valloittaessa sen 1996, mutta hän oli edelleen kansainvälisesti tunnustettu presidentti, kunnes Hamid Karzai valittiin marraskuussa 2001.
Rabbani kuoli Kabulissa tehdyssä pommi-iskussa 20. syyskuuta 2011. Rabbania tuli tapaamaan kaksi Talibanin edustajiksi esittäytynyttä miestä, joita pidetään syyllisinä iskuun. . Kun Esmatullah-niminen mies halasi Rabbania, hänen turbaanissaan ollut pommi räjähti.
Inkermanin taistelu
Inkermanin taistelu on yksi merkittävimmistä taisteluista Krimin sodassa Krimin niemimaalla. Se käytiin 5. marraskuuta 1854 Venäjän keisarikunnan sekä liittoutuneiden Iso-Britannian, Ranskan ja Osmanien valtakunnan välillä. Taistelun seurauksena venäläisten joukkojen taistelutahto heikkeni, kun Sevastopolin piiritystä ei onnistuttu murtamaan liittoutuneiden joukoilta. Epäonnistuneen hyökkäyksen seurauksena sota muuttuikin asemasodaksi.
Hyökkäys
Marraskuun 5.päivänä 1854 Venäjän keisarikunnan sotilaat aloittavat hyökkäyksen kohti liittoutuneiden puolustuslinjaa. Venäläisten joukkojen ylivoima oli yli 15 kertainen taisteluiden alettua, mutta vajaat 3 000 liittouman sotilasta onnistuivat säilyttämään asemansa. Suurta ylivoimaa ei onnistuttu hyödyntämään maaston tuomien vaikeuksien vuoksi ja sumuisen sään takia. Tiiviinä joukkoina kulkeneita venäläissotilaita vastaan oli helppo puolustautua, koska näillä oli käytössään heikot, hitaasti ladattavat ja epätarkat musketit, kun puolestaan brittisotilailla oli käytössään modernimmat ja nopeammat kiväärit. Huono näkyvyys ja vaikeakulkuinen maasto vaikeuttivat merkittävästi joukkojen komentajien toimintaa Inkermanin taistelussa, jonka vuoksi Inkermanin taistelua kutsutaankin joissakin yhteyksissä "sotilaiden taisteluksi".
Taistelun lopputulos
Inkermanin taistelun yhteydessä molemmat osapuolet kärsivät huomattavat tappiot. Suhteutettuna osapuolien vahvuuksiin, kärsi liittouman puolella taistelleet suuremmat tappiot, mutta absoluuttisesti mitattuna Venäjä kärsi enemmän miestappioita. Venäjän keisarikunta ei onnistunut kuitenkaan murtamaan Sevastopolin piiritystä, joten taistelun voitti liittouma. Inkermanin taistelu johti lopulta Venäjän sotaonnen ja taistelumoraalin kääntymiseen, eikä ratkaisuja pyritty hakemaan enää suorilla hyökkäyksillä, vaan taistelut muuttuivat asemasodaksi.
Raa Raa, leikkisä leijona
Raa Raa, leikkisä leijona (tai yksinkertaisesti Raa Raa) on brittiläinen stop motion - animoitu lastenohjelma. Ensimmäinen jakso esitettiin 1. toukokuuta 2011.
Suomenkieliset ja englanninkieliset äänet
Suomenkieliset äänet Englanninkieliset äänet
Mia Hann -
Eden Jarrett -
Lorraine Kelly - Kertoja
Oliver Dillon -
Jamie Oram - Uu-Uu