cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majakkalaiva Kemi
Rauman edustalla 1921–1953
Kesän 1923 Relandersgrund oli peruskorjauksessa Crichton-Vulcanin telakalla Turussa. Merkittävin uudistus oli vanhanaikaisen valolaitteiston uusiminen. Perämasto poistettiin ja sen paikalle istutettiin teräksinen, 11 metriä korkea majakkatorni. Torniin sijoitettiin asetyleenikaasulla toimiva ruotsalaisen AGA:n valmistama valolaitteisto. Uutta majakkalaitteistoa päästiin käyttämään keväällä 1924, jolloin alus palasi asemapaikalleen. Uuden laitteiston valotunnus oli kaksi valkoista valonvälähdystä joka 15 sekunti. Valo näkyi 11 meripeninkulman päähän.
Vuonna 1927 aluksen nimi suomalaistettiin merenkulkuhallituksen päätöksellä muotoon Relanderinmatala.
Marraskuussa 1932 myrskyt vaurioittivat majakkalaivaa pahoin: muun muassa kannen ruorihytti tuhoutui. Seuraavan talven Relanderinmatala oli korjattavana telakalla, jolloin alukseen rakennettiin uusi teräslevyistä tehty ruorihytti entisen puurakenteisen tilalle. Tässä yhteydessä myös alkuperäinen laaja etuikkuna korvattiin kahdella säänkestävällä venttiili-ikkunalla, jotka sijoitettiin etuseinän reunoille. Vastedes ruorimies joutui siis seisomaan rattaan sivulla nähdäkseen ulos.
Keväällä 1933 korjattu alus sai jälleen uuden nimen, kun kauppa- ja teollisuusministeriö määräsi majakkalaivalle nimeksi Rauma. Aluksen palattua käyttöön huomattiin, että uusi raskasrakenteinen ruorihytti teki aluksesta epämiellyttävän kiikkerä. Tämän takia keväällä 1934 raskas keulamasto vaihdettiin kevyempään ja lyhyempään. Samalla luovuttiin mastonhuipun merkkipallosta.
Vuonna 1934 Raumalle saatiin ensimmäinen radiovastaanotin. Radiopuhelin alukseen asennettiin vuonna 1938.
Talvisodan sytyttyä Rauma vedettiin satamaan muiden majakkalaivojen tavoin. Välirauhan aikana kesällä 1940 alus oli asemapaikallaan. jatkosodan sytyttyä Rauma määrättiin kesäkuun lopussa 1941 satamaan, mutta alus palautettiin takaisin asemapaikalleen elokuussa. Purjehduskauden 1941 alus oli laivaston kirjoissa; nimellisesti se oli saattaja. Jatkosodan ajan Rauma oli asemapaikallaan, mutta majakan valo kuitenkin varjostettiin ja himmennettiin, ja yleinen pimennys oli käytössä laivalla. Rauma ei kärsinyt vaurioita sodan aikana.
Sodanjälkeinen pula-aika tuntui myös Raumalla. Miehistön varusteista oli pulaa. Kivihiiltä ei ollut, joten höyrykattilassa poltettiin halkoja. Pula-ajan köyhyydestä kertoo myös se, että talvella 1946 alus menetti jäissä ajaessaan potkurinsa, eikä sitä oltu saatu uusittua vielä heinäkuussa 1947.
Rauman tehtävät selkämerellä loppuivat 31.12.1953, kun Kylmäpihlajan yhdistetty meri- ja radiomajakka sekä ilmasumumerkkiasema valmistui. Virallisesti asema otettiin käyttöön 17.3.1954. Samalla Rauman entisen asemapaikan läheisyyteen sijoitettiin valopoiju. Alus siirtyi Rauman satamaan.
Merenmittaustukialuksena 1954–1955
Toimettomaksi jäänyt majakkalaiva Rauma siirtyi yllättäen keväällä 1954 1. merenmittausretkikunnan asunto- ja tukialukseksi, kun retkikunnan toinen asunto- ja tukialus MKH 4 oli saanut pohjakosketuksen ja uponnut. Tässä tehtävässä Rauma oli kaksi purjehduskautta – varustettuna täysin majakkalaivan kirkkaanpunaisessa asussaan korkeine majakkatorneineen kaikkineen, outona kummajaisena valkokylkisten mittausalusten joukossa. Myös korkeilla valkoisilla kirjaimilla maalattu nimi RAUMA oli koko tämän ajanjakson ajan paikoillaan. Uusi nimi maalattiin vasta seuraavassa asemapaikassa.
Kesä 1954 kului Kristiinankaupungin ja Kaskisten merialueiden mittauksissa. Kesän 1955 alus vietti samoissa tehtävissä Bergön, Pietarsaaren ja Uudenkaarlepyyn vesillä. Tämän jälkeen 1. merenmittausretkikunta sai tukialuksekseen vanhan majakkalaiva Kemin, jonka tilalle Rauma päätettiin korjauksen jälkeen asettaa.
Viimeinen asemapaikka Kemi edustalla 1956–1973
Talvella 1955–1956 Rauma oli Wärtsilän Vaasan telakalla korjaus- ja muutostöissä. Useita pohja- ja laidoituslevyjä uusittiin. Aluksen skanssit muutettiin uuden asuntoasetuksen mukaisesti kahden hengen miehistöhyteiksi. Välikannelle rakennettiin luotsihytti, pentteri ja miehistölle messi. Näin ollen ruokailu makuusijoissa loppui. Keittiön yhteyteen asennettiin kylmähuoneet ja kaikkiin sisätiloihin saatiin sähkövalo. Tätä ja muita sähkölaitteita varten aparaattihuoneeseen sijoitettiin voimakas dieselgeneraattori. Alus varustettiin myös kauan kaivatulla, alkuperäistä paremmin pitävällä sieniankkurilla.
Uuden asemapaikkansa mukaan Rauma nimettiin nyt Kemiksi. Heinäkuun alussa 1956 alus sijoitettiin Kemin edustalle noin 2,5 meripeninkulmaa Rajamatalasta itään. Kemin Ajoksen ulkosatamaan matkaa oli 17,5 meripeninkulmaa. Kuten aiemmissa ankkuripaikoissaan, myös täällä Kemi toimi luotsivartiopaikkana. Uudella asemapaikallaan Kemi yleensä kesäkuun alusta marraskuun loppuun.
Vuonna 1960 Kemistä tuli Suomen ainoa majakkalaiva, kun majakkalaiva Snipan suljettiin Utgrynnanin kiintomajakan valmistuttua.
Majakkalaiva sai viimeisinä vuosinaan leikillisen kutsumanimen "Heikkislä", koska päällikön Job Heikkisen lisäksi aluksella työskenteli yhtä kauan hänen puolisonsa Taimi, joka toimi emäntänä.
Toimikautta 1973 oli suunniteltu majakkalaiva Kemin viimeisimmäksi. Asemapaikan läheisyyteen oli tulossa kaksi Kemin korvaavaa pohjamajakkaa, Kemi I ja Kemi II. Poistuva majakkalaiva oli tarkoitus säästää museolaivaksi, mutta sitä ennen sen oli määrä olla vielä kesä tai kaksi väylänrakentajien asuntolaivana Turun saaristossa. Kemin työpäivä majakkalaivana jatkui kuitenkin vuoteen 1974. Uudet pohjamajakat eivät kestäneetkään jäiden ruhjontaa, ja alus palasi vielä yhdeksi kesäksi paikalleen, nyt kuitenkin ilman luotseja, koska uusi luotsiasema oli valmistunut.
Aluksen miehistö
Majakkalaiva Kemin päällikköinä eli majakkalaivureina toimivat seuraavat henkilöt:
Vuonna 1963 lähti aluksen kymmenvuotinen päällikkö majakkalaivuri Risto Sorela eläkkeelle, ja hänen paikkansa peri entinen aluksen perämies Job Heikkinen, jolle samana vuonna vahvistettiin uudet majakkalaivurin tunnukset. Aiemmin hihamerkkinä oli ollut vain tähti, mutta nyt sen paikalle tuli kolme leveää kultanauhaa, joista ylimmässä oli ylöspäin silmukka, siis kauppalaivaston yliperämiestä vastaava tunnus. Merenkulkulaitoksella tosin on oma kauppalaivastosta poikkeava tapansa merkitä arvoasteita, esimerkiksi ylikonemestarille kuului M-20-virkapuvussa vain leveä silmukallinen nauha ja toinen hiukan kapeampi, kun taas kauppalaivastossa nauhoja oli kolme tai neljä, varustamosta riippuen.
Samoin lakkimerkki uusittiin. Aiemmin merkki oli yhteinen majakkamestarien kanssa eli soikea kilpi, jossa oli kultaisella pohjalla paaluttainen majakka vinoristittäin asetettujen ankkurien päällä ja näiden yläpuolella heraldinen ruusu. Nyt tunnus yhtenäistettiin muiden Merenkulkulaitoksen kokardien kanssa: laitoksen virkamerkki eli kultainen ruoriratas jonka päällikkeenä on Suomen vaakuna asetettuna kultanauhasta tehdylle ankkurille kultaisen havuseppeleen keskellä, ankkurin yläsilmukan alle oli asetettu heraldinen ruusu. Samoin virkatakin kauluksenkulmiin ilmestyivät laitoksen ruoriratasvaakunat.
Nyt poistui myös konemestarien oma kokardi jossa oli vinoristittäin olleet ankkurit ja potkuri niiden päällä; he saivat saman suikan kuin miehistökin. 1930-luvun alussa aluksen miehistöllä oli vielä vanhanmalliset merimieslakit, joiden otsanauhassa oli aluksen kulloinenkin nimi. Nauhoja vaihdeltiin nimen muuttuessa, kunnes lakit ja merimiespuvut yleensäkin takavarikoitiin sotavuosina laivastolle. Sodan jälkeen majakkalaivamiehet saivat uudet ja koruttomammat virkapuvut, joihin kuului nyt suikka. Vain laivuri, perämies ja konemestari säilyttivät koppalakkinsa.
Museolaivaksi
Museolaivaksi luovutettu majakkalaiva Kemi ajoi syksyllä 1974 omalla koneellaan Helsinkiin Hylkysaaren rantaan, josta tuli sen sillä tietoa lopullinen satama. Vanha miehistö laittoi aluksen viimeisen kerran talvehtimiskuntoon. Majakkalaivasta tuli osa Suomen merimuseon kokoelmaa.
Syksyllä 1975 Kemi hinattiin pohjankunnostukseen Suomenlinnan telakalla. Vuosina 1976–1977 sääkansi uusittiin. Alus oli kuitenkin kylmillään, mikä aiheutti vuotoja, korroosiota ja kosteusvaurioita. Määrärahoja laajempaan kunnostukseen ei ollut. thumb|250px|Majakkalaiva Kemi Suomenlinnan telakalla kesällä 2005.
Väyläalus Lonna hinasi historiallisen majakkalaivan Savonlinnaan Rauma-Repolan Pääskyniemen telakalle vuonna 1983. telakka oli luvannut säilyttää aluksen, kunnes määrärahat siihen löytyisivät. Alus sai odottaa kunnostusta pressujen alla useita vuosia ennen kuin kunnostustyöt voitiin aloittaa vuonna 1986 työllistämismäärärahojen turvin. Kemi päätettiin kunnostaa siihen asuun, kuin se viimeisinä vuosina oli ollut. Osa tiloista museoitiin, ja kahteen hyttiin tehtiin majoitustiloja tutkijavieraille. Tässä yhteydessä aluksen potkuri irrotettiin paikaltaan ja kiinnitettiin peräkannelle.
Kemin kunnostus saatiin valmiiksi 1988 ja alus palasi merenkulkuviranomaisten hinaamana paikalleen Suomen merimuseon laituriin Helsingin Hylkysareen vuonna 1989.
Vuonna 2004 Kemi telakoitiin Suomenlinnaan kunnostettavaksi. Aluksen pohja kunnostettiin, minkä jälkeen se siirrettiin vuonna 2007 Kotkaan, johon Suomen merimuseo kokoelmineen muutti. Aluksen kannen, hyttien ja muiden tilojen kunnostamista jatketaan, jotta alus voidaan avata yleisölle Suomen merimuseon uuden toimitilan, Merikeskus Vellamon, museoaluslaiturissa.
Talveksi 2020–2021 Kemi hinattiin Suomenlinnaan korjauksia varten.
Israelin itsenäisyyssota
Israelin itsenäisyyssota oli Israelin itsenäisyysjulistusta ja sitä seuranneesta arabimaiden hyökkäyksestä alkanut 15. toukokuuta 1948 – 20. heinäkuuta 1949 käyty sota, joka päättyi Israelin voittoon ja itsenäisen valtion syntyyn. Vuonna 1947 tehty Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelma ei toteutunut, vaan kahdesta tarkoitetusta valtiosta vain juutalaisvaltio tuli lopulta perustetuksi. Arabit eivät saaneet omaa valtiotaan. Sen sijaan sota aiheutti mittavan, noin 700 000 Palestiinan alueen arabin pakolaisuuden, ja kysymys palestiinalaisista pakolaisista oli huomattava poliittinen tekijä vuosikymmeniä sodan jälkeen.
Israel sai sodan myötä Palestiinasta noin neljä viidesosaa. Jordania miehitti sodan jälkeen Länsirantaa ja Egypti Gazan kaistaa.
Tausta
thumb|vasen|[[Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelma 1947.]] Brittilippu laskeutui viimeisen kerran Jerusalemissa 14. toukokuuta 1948 ja Palestiinan mandaatti päättyi virallisesti seuraavana keskiyönä. David Ben-Gurion antoi vielä samana päivänä Israelin itsenäisyysjulistuksen.
Osapuolet
15. toukokuuta Egypti, Jordania, Syyria, Libanon ja Irak hyökkäsivät Israeliin. Saudi-Arabia lähetti muodon vuoksi pienen joukon omia sotilaitaan. Jemen piti itseään sodassa Israelia vastaan, mutta ei lähettänyt joukkoja sotaan. Arabimaista koko voimallaan sotaan osallistui vain Jordania hyvin koulutetulla Arabilegioonallaan. Muiden maiden joukot käsittivät vain osan niiden koko potentiaalista. Sodan alussa arabimaiden vahvuus oli noin 20 000–30 000 miestä. Sodan aikana tämä määrä lisäänty vain hitaasti. Israelissa aseissa oli sodan alussa noin 35 000 sotilasta. Sodan lopussa heidän määränsä oli jo arabimaihin nähden kaksinkertainen. Israelin puolustusvoimat muodostettiin nopeasti sodan jo alettua Haganan pohjalta toukokuun lopulla. Irgun liitettiin puolustusvoimiin kesäkuussa Altalenan välikohtauksen jälkeen. Koulutuksen ja johdon tehokkuuden kannalta israelilaiset olivat yleisesti ottaen arabeja parempia. Aseistuksen puolesta arabimaat olivat aluksi ylivoimaisia. Esimerkiksi raskasta aseistusta heillä oli israelilaisiin nähden selvästi enemmän. Asevarustelun kannalta Israel kiri kuitenkin arabimaat kiinni kesän aikana. Arabimailla ei ollut samalla tavalla varaa hankkia uutta varustusta sodan aikana. Heiltä puuttui myös juutalaisten kansainväliset yhteydet ja hyökkääjinä heitä rasitti huoltoyhteyksien ylläpito. Yhdistyneet kansakunnat olivat asettaneet molemmat sodan osapuolet asevientikieltoon, jota israelilaiset kiersivät huomattavasti arabeja tehokkaammin.
Sodan ensimmäinen vaihe
Egyptiläisten edessä olleita siirtokuntia puolustivat pääosin vain muutamat kymmenet israelilaiset. Heidän pääasiallinen puolustuslinjansa oli vasta Majdalin ja Bet Guvrinin linjalla. Yad Mordechain taistelu oli ostanut kallisarvoista aikaa vahvistaa puolustuksia lähempänä Tel Avivia. Maahan saatiin hankittua uusia aseita ja vahvistuksia voitiin lähettää kohti etelää. Yad Mordechain taistelun jälkeen itsensä koonneet egyptiläiset etenivät Ashdodin pohjoispuolelle Ashdodin sillalle, jonka israelilaiset olivat räjäyttäneet. Hyökkäys pysähtyi sillalle israelilaisten tuotua paikalle tykistöä ja esimerkiksi ensimmäiset hävittäjäkoneensa. Silta oli pohjoisin egyptiläisen hyökkäyksen saavuttamista paikoista. He ottivat vielä voiton Nizzanimin taistelussa 7. kesäkuuta. Israelilaiset epäonnistuivat yrityksissä vallata Iraq Suwaydan ja Faluja. Pian 11. kesäkuuta astui voimaan Yhdistyneiden kansakuntien vaatima tulitauko.
Jerusalemin suunnalla käytiin verisiä taisteluja paitsi itse kaupungista, mutta myös rannikolta Israelin hallitsemiin osiin kaupunkia johtavalla kapealla käytävällä. Jordanian ja Egyptin joukkojen lisäksi alueella oli egyptiläisen Muslimiveljeskunnan joukkoja. Jerusalemin vanhassakaupungissa sijaitseva Juutalainen kaupunginosa menetettiin arabeille 28. toukokuuta. Samaan tapaan israelilaiset epäonnistuivat Latrunin taisteluissa. Latrun sijaitsi strategisella paikalla Jerusalemiin johtavan tien varrella, mutta sen valtaus ei israelilaisilta onnistunut useista yrityksistä huolimatta. Lopulta Latrun kierrettiin. Sen ohi rakennettiin lempinimen Burman tie saanut hiekkatie. Israelilaisten onnistumiseksi Jerusalemin suunnalla ennen tulitaukoa jäi Länsi-Jerusalemin eli niin sanotun Jerusalemin uudenkaupungin puolustaminen ja hallussapitäminen.
Rintaman keskiosissa käytiin taisteluja palestiinalaisia joukkoja vastaan. Libanonilaistaustainen komentaja Fawzi al-Qawuqji johti Arabien vapautusarmeijaa keskuksinaan Nablus, Jenin ja Tulkarm. Täältä he uhkasivat Netanyaa rannikolla. 24. toukokuuta alueelle saapui myös Irakin armeijan joukkoja, jotka olivat alkaneet saapua Palestiinaan Jordanin yli jo 15. toukokuuta. Irakilaisten saavuttua Jordanian Arabilegioona keskittyi etelään Latrunissa ja Jerusalemissa. 25. toukokuuta irakilaiset yrittivät iskeä kohti Netanyaa ja hyökkäsivät israelilaisia kibbutseja vastaan. Israelilaiset iskivät takaisin ajaakseen irakilaiset puolustuskannalle. Golanin prikaati valtasi Tel Megiddon ja Lajjunin 29. toukokuuta. Länsi-Galileassa toimi Carmelin prikaati. He yrittivät myös iskeä kohti Jeniniä, josta irakilaiset löivät heidät takaisin 4. kesäkuuta. Irakilaisten saavutuksiksi ennen tulitaukoa jäivät Jarkonin ylävirran alueen hallinta ja Ras al-Ainin vesipumppaamon valtaus.
Tulitauko
thumb|[[Givatin prikaatin joukkoja kesäkuussa 1948.]] Tulitauko kesti pääosin 11. kesäkuuta–9. heinäkuuta. Palestiinaan saapui tulitaukoa valvomaan Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajia Belgiasta, Ranskasta, Ruotsista ja Yhdysvalloista. Tulitaukoa valvoi YK:n Palestiinan rauhanvälittäjä kreivi Folke Bernadotte. Tulitauon oli tarkoitus kestää 28 päivää ja sen jatkoa kaavailtiin. Israelilaiset saivat merkittävää vahvistusta tulitauon aikana. Maahan saapui uusia siirtolaisia, joista monilla oli kokemusta toisen maailmansodan taisteluista. Maahan saapui myös uutta raskasta kalustoa. Tulitaukoa ei lopulta jatkettu YK:n suunnitelmista huolimatta. Taistelut alkoivat jälleen sen päättyessä 9. heinäkuuta kello 06.00.
Kymmenen päivän taistelut
Niin sanotut kymmenen päivän taistelut jäivät ensimmäisen tulitauon ja sitä seuranneen uuden tulitauon väliin 9.-18. heinäkuuta. Egyptiläiset olivat jo ennen tulitauon päättymistä aamulla 8. heinäkuuta alkaneet hyökätä israelilaisia vastaan etelässä. He valtasivat Kawkaban kylän, mutta tulivat voitetuksi Beit Darasin valtausyrityksen aikana. Seuraavana yönä israelilaiset valtasivat vastaiskussaan Iraq Suwaydanin, Beir Affan ja Ibdisin kylät. Egyptiläisten asemat murtuivat 17. heinäkuuta ja uuden tulitauon tullessa voimaan 18. heinäkuuta israelilaiset olivat luoneet maayhteyden tähän saakka eristyksissä olleelle Negeville samalla, kun egyptiläisten joukkojen yhteys länteen oli tuhottu.
Kymmenen päivän aikana käytiin myös taisteluja Jordaniaa vastaan. Operaatio Danin aikana vallattiin Ramla ja Lod. Lodissa sijaitsi tuolloin alueen suurin lentotukikohta. Erityistä hajaannusta jordanialaisissa aiheutti israelilaisten kommandojoukkojen tekemä isku Lodin läpi ja paluumatkalla jälleen sen halki 10. heinäkuuta. Operaatio Danin taistelut olivat myös ensimmäisiä, joissa israelilaiset käyttivät panssarivaunuja. 13. heinäkuuta vallattiin myös irakilaisten aikaisemmin valtaama Ras al-Ain. Arabilegioona pyrki jälleenkokoamaan joukkojaan Ramallahin ja Latrunin välille. Latrunia he onnistuivat pitämään hallussaan koko sodan ajan huolimatta siitä, että se oli jäänyt käytännössä eristyksiin. Israelilaiset tekivät joitakin valtauksia myös Jerusalemin suunnalla, mutta Arabilegioonan onnistui pitää kiinni sen vanhankaupungin hallinnasta.
Pohjoisessa suurin voitto israelilaisille oli operaatio Dekel, jonka aikana vallattiin Nasaret. Arabien vapautusarmeijan joukkoja johtanut al-Qawuqji joutui pakenemaan kohti pohjoista Nasaretin antautuessa 16. heinäkuuta. Operaatio Dekelin aikana Israel valtasi koko alueen Haifan ja Genesaretinjärven välillä. Carmelin prikaati yritti vallata myös syyrialaisten tähän asti hallitseman Mishmar HaYardenin, jossa taistelut päättyivät kuitenkin ilman selvää lopputulosta.
Toinen tulitauko
Sodan toinen tulitauko tuli voimaan 18. heinäkuuta kello 19.00. Tulitaukoa rikottiin melkein heti esimerkiksi tykkitulella. Se kesti kuitenkin pääpiirteissään lokakuun puoliväliin saakka. Tulitauon aikana eri arabimaiden välit heikkenivät olennaisesti. Jordania oli saavuttanut tärkeimmät tavoitteensa ja yritti etsiä tietä ulos sodasta. Maa yritti saada Israelilta hiljaista hyväksyntää liittää Palestiinan arabialueet itseensä. Egypti pyrki estämään Jordanian aikeet perustattamalla Amin al-Husainin johtaman Koko Palestiinan hallituksen Gazassa. Jordaniassa tähän vastattiin perustamalla kilpaileva Palestiinan kansallinen kongressi Ammanissa. Egyptin Koko Palestiinan hallitus menetti myöhemmin merkityksensä sen joutuessa pakenemaan Kairoon.
Sodan toinen vaihe
Pohjoisessa käytiin lokakuussa taisteluja Arabien vapautusarmeijaa vastaan. 28. lokakuuta alkanut operaatio Hiram tähtäsi vapautusarmeijan murtamiseen. 29. lokakuuta vallattiin Ylä-Galilean keskus Sa'sa' ja seuraavana päivänä Tarshiha. Al-Malkiyya vallattiin yllätyshyökkäyksellä ja Libanonin rajalla israelilaiset etenivät myös Libanonin puolelle. Jishin, Sa'san ja Tarshihan kukistuttua Arabien vapautusarmeijan joukot alkoivat evakuoida vielä hallitsemiaan osia nykyisen Israelin alueella. Kun 31. lokakuuta tuli voimaan jälleen uusi tulitauko, israelilaiset hallitsivat jo koko Galileaa.
Etelässä uutta tulitaukoa rikkoivat molemmat osapuolet. Egypti vaati Israelia vapauttamaan Falujan motin ennen Yk:n turvallisuusneuvoston vaatimien neuvottelujen alkua. Israel päätti sen sijaan toteuttaa operaatio Horevin egyptiläisten ajamiseksi ulos Israelin kaavailluilta rajoilta. Egyptiläiset joukot sijaitsivat kahdella suunnalla. Voimakkaampi joukoista oli Gazan ja Rafahin suunnalla rannikolla ja toinen Beerseban eteläpuolella. 22. joulukuuta israelilaiset iskivät kohti rannikon egyptiläisiä. Alueella käytiin esimerkiksi rajut taistelut kukkula 86:n hallinnasta. Israelilaisten isku tällä suunnalla oli kuitenkin harhautus, jonka tarkoituksena oli vetää egyptiläisten huomio pois pääsuunnalta idässä. Hyökkäys tällä suunnalla alkoi 25. joulukuuta. Israelilaiset voittivat ja egyptiläiset ajettiin pois nykyisen Israelin rajojen sisältä. Hyökkäys jatkui edelleen länteen ja pohjoiseen Siinaille, jossa edettiin Abu Aweigilalle saakka. Kommandojoukot ja panssarivaunut tekivät myös iskun al-Arishin lentokentälle saakka, jolta palattiin takaisin Abu Aweigilaan 30. joulukuuta. Operaatiot Siinain suunnalla lopetettiin lopulta kansainvälisen painostuksen takia.
Taistelut jatkuivat rannikolla. Rafahin valtaus estyi uuden tulitauon takia 7. tammikuuta. Samana päivänä israelilaiset olivat ampuneet alas brittien tiedustelukoneita. Britanniassa hallitus joutui ankaran opposition hyökkäyksen kohteeksi, koska tilanne nähtiin lähes avoimena sekaantumisena taisteluihin. Taisteluja oli käyty myös Falujan motin suunnalla, mutta egyptiläiset pitivät siellä pintansa aina sodan loppuun saakka. Egyptin kanssa tehtiin aselepo 24. helmikuuta ja sitä seurasivat muut arabimaat. Jordania teki vastaavan sopimuksen 3. huhtikuuta, Libanon 23. maaliskuuta ja Syyria 20. heinäkuuta. Syyrian kanssa tehty aselepo päätti Israelin itsenäisyyssodan.
Seuraukset
thumb|[[Israelin lippu nostetaan Eilatissa 10. maaliskuuta 1949.]] Itsenäisyyssota oli ollut Israelin täydellinen voitto. Se laajensi alueitaan YK:n alkuperäisen jakosuunnitelman ulkopuolelle saaden Palestiinasta neljä viidesosaa. Joidenkin tahojen pettymykseksi Länsiranta ja Itä-Jerusalem jäivät kuitenkin Jordanialle. Poliittinen voitto oli, että YK:n suunnitelman mukaista palestiinalaisvaltiota ei syntynyt ollenkaan. Palestiina oli jaettu Israelin ja Jordanian kesken. Jordania oli arabimaista ainut, jonka voidaan katsoa saavuttaneen näin myös huomattavampia voittoja. Gazan kaista jäi Egyptille.
Palestiinassa asuneille arabeilla sota oli katastrofi. 1,3 miljoonasta arabista 700 000–750 000 pakeni tai karkotettiin kodeistaan vuosien 1947 ja 1949 välillä. Arabiaksi tapahtumat tulivat tunnetuksi nimellä al-nakba ("katastrofi"). Kysymys palestiinalaisten kohtalosta leimasi pitkään yleisarabialaista politiikkaa.
Englannin Valioliigan kausi 2006–2007
Englannin Valioliigan kausi 2006–2007 alkoi 19. elokuuta 2006 ja päättyi 13. toukokuuta 2007. Mestaruuden vei Manchester United. Mestaruuskamppailu Chelsean kanssa ratkesi kaksi kierrosta ennen kauden päätöstä Chelsean pelattua 1-1-tasapelin Arsenalin kanssa, jolloin Manchester United oli tavoittamattomassa 7 pisteen johdossa. Kolmanneksi sijoittui Liverpool FC ja neljänneksi ja viimeiselle Mestarien liigan karsijanpaikalle Arsenal. Liigasta putosivat Charlton, Watford ja Sheffield United. Maalikuninkuuden voitti Chelsean Didier Drogba 20 osumalla.
Sarjataulukko
O = Pelatut ottelut; V = Voitot; T = Tasapelit; H = Häviöt; TM = Tehdyt maalit; PM= Päästetyt maalit; MS = Maalisuhde; P = Pisteet
1. UEFA Cupiin pääsevät liigassa viidenneksi sijoittunut sekä FA Cupin ja Englannin Liigacupin voittajat. Koska cupien voittaja ja kakkoset ovat selvinneet Mestarien liigaan, niiden UEFA Cup-paikat menevät liigassa sijoille 6. ja 7. sijoittuneille.
2. Intertoto Cupiin pääsee korkeimmalle sijoittunut joukkue, jolla ei ole UEFA Cup-paikkaa. Portsmouth ja Reading eivät halunneet osallistua, joten paikka meni Blackburnille.
Otteluohjelma
Kotijoukkue on listattu vasempaan palkkiin.
Nousijajoukkueet
Englannin toiseksi ylimmästä liigasta Mestaruussarjasta nousi Valioliigaan kolme joukkuetta:
Keittiöväittely
thumb|Nixon ja Hruštšov [[Kremlissä heinäkuussa 1959.]] Keittiöväittely oli joukko Yhdysvaltain varapresidentin Richard Nixonin ja Neuvostoliiton pääministerin Nikita Hruštšovin välillä 24. heinäkuuta 1959 käytyjä, ennalta valmistelemattomia keskusteluja. Keskustelut tapahtuivat Moskovassa, jonne Yhdysvallat olivat rakentaneet messut, joissa esiteltiin muun muassa talo, jollaiseen ”jokaisella amerikkalaisella oli varaa”. Talossa oli runsaasti työtä helpottavia ja aikaa säästäviä koneita, joiden oli tarkoitus esitellä Yhdysvaltain kapitalistisen kuluttajamarkkinan hedelmiä.
Tausta
Keittiöväittely oli Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton johtajien ensimmäinen tapaaminen vuoden 1955 Geneven huippukokouksen jälkeen. Keskusteluja käytiin messualueen useissa paikoissa, mutta ne keskittyivät mallitalon keittiöön, joka oli jaettu kahtia, jotta sitä voitiin tarkastella helpommin.
Mallitalon keittiön suunnitteli arkkitehti Andrew Geller.
Televisionäkyvyys ja reaktio Yhdysvalloissa
Yhdysvalloissa kolme suurta televisioyhtiötä näytti keskustelun heti seuraavana päivänä 25. heinäkuuta. Neuvostoliittolaiset protestoivat, koska Nixon ja Hruštšov olivat sopineet, että keskustelu näytetään samanaikaisesti sekä Yhdysvalloissa että Neuvostoliitossa. Neuvostoliitossa keskustelu näytettiin 27. heinäkuuta myöhään illalla ja vain osa Nixonin puheenvuoroista oli käännetty.
Yhdysvaltalainen reaktio oli aluksi jakautunut. New York Times kuvasi tapahtumaa poliittiseksi tempuksi, mutta toisaalta Time ylisti Nixonia.
Keskustelun epädiplomaattisesta luonteesta huolimatta Nixon saavutti suosiota Moskovan-vierailunsa ansiosta ja paransi huomattavasti mahdollisuuksiaan republikaanien presidenttiehdokkaaksi seuraavan vuoden presidentinvaaleihin.
Revolutions
Revolutions (ent. Energetics) on Espoon Taitoluisteluklubin SM-senioritasolla kilpaileva muodostelmaluistelujoukkue, joka on perustettu 1993. Joukkueen vastuuvalmentajana toimii Merja Laakkonen.
Historiaa
Joukkue kilpaili Energetics-nimellä junioritasolla vuosina 1993–1997. Valmentajina toimivat Meri Loukkola ja Anne Paakkunainen (nyk. Immonen). Ensimmäinen vuosi toi suomenmestaruuskilpailuissa kahdeksannen sijan. Vuonna 1995 joukkue oli SM-kilpailuissa kolmas ja PM-kilpailuissa neljäs. Vuoden 1996 SM-kilpailuissa joukkue saavutti toisen sijan ja vuonna 1997 joukkue voitti suomenmestaruuden. Samana vuonna joukkue kilpaili myös Pohjoismaiden mestaruudesta Ruotsissa ja voitti kultaa. Valmentajina toimivat tuolloin Meri Loukkola ja Riikka Ristola.
Uudestaan kilpailemaan
Keväällä 2004 seuran juniorijoukkue Reflections siirtyi kilpailemaan senioritasolle. Reflectionsin luistelijat muodostivat uuden Energetics-joukkueen. Joukkueen valmentajina toimivat Annina Saari, Tamara Baulkina-Selin ja Sanna Tamminen.
Kaudella 2006–2007 joukkueessa luisteli 19 luistelijaa. Valmennustiimiin kuuluivat Annina Saaren lisäksi Laura Seise ja Sara Lindroos. Ohjelmateemat olivat Golden Eye ja Titanic. Tammikuun lopussa 2007 järjestetyssä Prague Cupissa Prahassa sijoitus oli viides, SM-kilpailuissa neljäs.
Kaudelle 2011–2012 joukkue otti nimekseen Revolutions.
Maajoukkuen haastajan roolissa
Kauden 2012–2013 alussa Suomen Taitoluisteluliitto (STLL) nimesi espoolaisen Revolutions-joukkueen maajoukkueen haastajaksi. Merkittävin vaikutus edustustittelillä on joukkueiden saamiin rahallisiin tukiin. Revolutions on Suomen uusin seniorijoukkue ja ensimmäisissä kilpailuissaan se luisteli yhteispisteet 147,04.
OG Anunoby
Ogogua ”OG” Anunoby (s. 17. heinäkuuta 1997 Lontoo) on brittiläinen koripalloilija, pelipaikaltaan pieni laitahyökkääjä. Hän on pelannut NBA:ssa vuodesta 2016 lähtien. Vuonna 2019 hän voitti Toronto Raptorsissa NBA:n mestaruuden.
Revolutions
Maajoukkuen haastajan roolissa
Tulokaskaudellaan 2011-2012 Revolutions jätti kotimaan kauden ensimmäisissä valinnoissa taakseen tamperelaisen seniorijoukkue GoldenBladesin.
Kausi 2014-2105
Revolutions eli Revot koostuu kaudelle 2014-2015 kahdestakymmenestäneljästä luistelijasta. Joukkueen valmennustiimiin kuuluvat Merja Laakkonen (päävalmentaja), Sara Honkavaara (tekniikkavalmentaja), Leo Lenkola (balettiopettaja) ja Sanna Tuomisalo (kuntovalmentaja). Joukkueen johtajana toimii Lisa Tamminen. Kotimaan kilpailussa joukkue kilpailee SM-seniorisarjassa vastassaan Rockettes, Marigold IceUnity ja Team Unique.
Kauden avauskilpailussa Finlandia Trophyssa 10.10.2014 Revolutions sijoittui viidenneksi pistein 46.11. Toistaiseksi Revolutions-joukkueen korkeimmat yhteispisteet ovat vuodelta 2012 muodostelmaluistelun 1. valintakilpailuista 9.-11.11.2012, ja pistemäärä oli tällöin 163,02.
Revolutionsin kilpailutuloksia
Kotimaan kilpailujen lisäksi uudella nimellä ja kokoonpanolla esiintynyt Revolutions on osallistunut myös kansainvälisiin kilpailuihin, ja menestystä on tullut seuraavasti:
Kausi 2011-2012
Kausi 2013-2014
Olkkala
Olkkala on Vihdin kylä, jossa on Olkkalan kartano ja on ollut Ojakkalan–Olkkalan rautatie (1911–1957) sekä tehdasrata (1957–1966). Sinne siirrettiin myös Malminkartanosta Maatalousteknologian tutkimuskeskus Vakola 1979, joka sijaitsee Olkkalan kartanon lähellä.
Muuta
Olkkalasta löysivät Pirkko Kahila ja Aila Korhonen olkkalanruusun, joka esiteltiin Suomalaisen ruusukirjan ensimmäisessä painoksessa 1995. Ruusu löydettiin Ojakkalan–Olkkalan rautatien penkalta.
Olkkalassa on 2005 kunnostettu Hiidenveden kunnostushankkeen yhteydessä Vakolan lähellä olevan vedenpuhdistamon alapuoleinen kosteikko ja Tiiliruukin kosteikko.
Liikenneyhteydet
Olkkalan kautta kulkee entinen Helsingin ja Porin välinen valtatie 2, joka numeroitiin seututieksi 120 uuden valtatieyhteyden valmistuttua Nummelan kautta.
Olkkalaan pääsee nopeiten Helsingistä U-linjalla 346 (Pekola, Kivistö ja Pohjolan Liikenne). Lähtöjä on arkisin viisi välillä 15–19, ja lauantaisin ajetaan pari lähtöä. Myös eräät U280-vuorot (Pohjolan Liikenne) kulkevat Olkkalan kautta, mutta niiden matka-aika Helsingistä on pitempi.
Aizpute
Aizpute on pieni kaupunki Latvian länsiosassa. Se on Liepāja lähellä suurin ja vanhin kaupunki ja sen etäisyys Riiasta on noin 186 kilometriä.
Historia
Kaupungin alueelle tuli asutusta jo 800-luvulla jolloin sinne alettiin rakentaa Beidan linnaa. 1200-luvulla aluetta pitivät hallussaan kalparitarit, mutta heidän kärsittyään tappion liettualaisille vuonna 1237 se muuttui Liivinmaan ritarikunnaksi ja oli Saksalaisen ritarikunnan haara.
Ensimmäiset juutalaiset saapuivat Aizputeen vuonna 1751. Vuonna 1881 kolmasosa väestöstä oli juutalaisia. Vuoteen 1935 ennen toista maailmansotaa kaupungin väestöstä oli 15,6 prosenttia juutalaisia. Natsien joukot miehittivät kaupungin kesäkuun lopulla vuonna 1941. Marraskuun 3. samana vuonna juutalaisten, joita asui Aizputessa silloin 386, käskettiin saapua synagogaan ja heidät kuljetettiin kaupungin eteläpuolella sijaitsevaan metsään ja ammuttiin.
The Slip
The Slip (Halo 27) on Nine Inch Nailsin kahdeksas studioalbumi, joka ilmestyi 5. toukokuuta 2008. Heinäkuussa 2008 levystä ilmestyi CD-versio, joka sisältää myös DVD:n, jossa on harjoitusliveversiot viidestä levyn kappaleesta.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 24.
Magnus Bunnskog
Magnus Bunnskog (s. 1974 Gunnarsjö) on ruotsalainen säveltäjä ja monipuolinen intermediataiteilija. Hän opiskeli alun perin draamaa, runoutta ja proosaa; tämän jälkeen hän sai sävellysopetusta Per Mårtenssonilta, Sven-David Sandströmiltä ja Henrik Strindbergiltä Visbyssä vuosina 1998–2000 ja 2001–02. Bunnskogin sävellystuotantoon kuuluu kamari-, vokaali- ja elektroakustisia teoksia sekä multimediateoksia. Hänen musiikkiaan on esitetty Ruotsissa ja Kreikassa.
Bunnskog on kirjoittanut runoutta ja tuottanut lyhytelokuvia. Vuonna 2000 hän aloitti toiminnan Splintermind-projektissa. Hän on myös toiminut teatteriteknikkona Göteborgissa ja kiertueilla Euroopassa. Hän on esiintynyt näyttelijänä Ruotsissa ja Kamerunissa. Hän toimi nuorten säveltäjien UNM-festivaalin johtokunnan jäsenenä Norrköpingissä ja Tukholmassa 2004.
Auri (yhtye)
Auri on suomalainen yhtye, jonka perustivat Johanna Kurkela sekä Nightwishissä soittavat Tuomas Holopainen ja Troy Donockley.
Kurkela, Holopainen ja Donockley saivat idean yhtyeestä alun perin vuonna 2011, mutta eivät muilta kiireiltään ehtineet sitä toteuttamaan ennen vuotta 2017. Donockley oli kirjoittanut Aurille ensimmäisen kappaleen "Aphrodite Rising" vuonna 2011. Nightwishin jäätyä tauolle vuonna 2017 Auri aloitti kappaleiden työstämisen. Holopainen kertoi Nightwishin jääneen tauolle hänen luovuuden puutteensa vuoksi. Hän kuitenkin löysi jälleen inspiraation Aurin kanssa työskennellessään. Prog-lehti on kuvannut yhtyeen tyyliä progressiiviseksi folk-musiikiksi.
Aurin samanniminen debyyttialbumi julkaistiin 23. maaliskuuta 2018. Yhtyeen ensimmäinen single Night 13 julkaistiin 26. tammikuuta.
Vanu
Vanu on puuvillainen tai tekokuituinen tekstiili, jota voidaan käyttää esimerkiksi vaatteiden tai muiden ompelusten täytteenä tai lääkintätarkoituksissa puhdistukseen. Vanusta valmistettuja tuotteita ovat muun muassa vanupuikot ja tilkkutäkit.
Luis Pérez Sala
Luis Pérez Sala Valls-Taberner (s. 15. toukokuuta 1959 Barcelona, Espanja) on entinen espanjalainen kilpa-autoilija. Hän kilpaili Formula 1 -sarjassa kausilla 1988 ja 1989.
Pérez Sala kilpaili vuonna 1985 Italian Formula 3 -sarjassa voittaen yhden kilpailun ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi Formula 3000 -sarjaan. Hän voitti F3000:ssa kilpailun Birminghamissa ja Ennassa kaudella 1986. Vuonna 1987 hän jatkoi samassa sarjassa, jolloin hän voitti Donington Parkin ja Le Mansin kilpailut sijoittuen sarjassa Stefano Modenan jälkeen toiseksi. Seuraavat kaksi kautta menivät Formula 1 -sarjassa Minardi-tallissa. Hän saavutti yhden pisteen koko F1-urallaan Britannian GP:stä 1989. Pierluigi Martinin ajaessa tallissa Pérez Sala joutui tämän varjoon, koska Martini kykeni ajamaan, mm. päätöskisana toimivassa Australian GP:ssä kolmanteen lähtöruutuun Pérez Salan karsiutuessa kilpailun ulkopuolelle. F1-uran jälkeen Pérez Sala on kilpaillut Espanjassa erilaisissa urheiluautosarjoissa kuten Touring Caria ja GT:tä, joista Touring Carin mestaruuden hän on voittanut vuosina 1991 sekä 1993. Hän on toiminut kilpa-ajamisen jälkeen uusien kuljettajien, kuten Pedro de la Rosan ja Dani Closin kouluttajana.
Vuonna 2012 Pérez Sala toimi F1-talli HRT F1:n tallipäällikkönä. Talli ei saanut uutta omistajaa 30. marraskuuta mennessä, jolloin talli pyyhittiin pois kaudelle 2013 osallistuvien tallien listalta.
Muuta
Formula 3:sta ja DTM:ää ajanut Daniel Juncadella on Pérez-Salan veljenpoika.
Georg Magnus Sprengtporten
Sprengtportenin asema Suomen historiassa on kiistelty ja ristiriitainen. Häntä on luonnehdittu niin maanpetturiksi kuin kansallissankariksikin. Sprengtportenia on yleisesti pidetty hankalana persoonana, joka suututti ihmisiä äkkiväärällä käytöksellään. Hän oli myös kunniankipeä ja kateellinen. Myös Sprengtportenin Suomen itsenäistymispyrkimysten motiiveista vallitsee epäselvyys: oliko kyseessä puhdas isänmaallisuus vai halu kostaa Ruotsin kuninkaalle ja päästä itse Suomen kenraalikuvernööriksi.
Martti Terho
Martti Terho (8. maaliskuuta 1929 – 8. marraskuuta 1952) oli suomalainen kirjallisuustoimittaja, arvostelija ja kirjailija. Hän kirjoitti lehtiartikkeleita, esseitä, arvosteluja sekä novelleja ja aforismeja mutta ei ehtinyt elinaikanaan julkaista kirjoja.
Georg Magnus Sprengtporten
Sprengportenin suomalaisiksi muokatut etunimet Yrjö Maunu on otettu käyttöön 1920–1930-lukujen suomalaiskansallisessa historiankirjoituksessa.
Martti Terho
Mikkelin lyseossa koulunsa käynyt Martti Terho voitti keväällä 1949 Savolaisen osakunnan kulttuurikilpailun 160 aforismin Tulemia-kokoelmallaan. Hän toimi vuodesta 1950 Näköala-lehden avustajana ja Parnasson toimitussihteerinä hän oli 1951–1952. Terhon aforismeja julkaistiin Näköalan numerossa 3/1949 otsikolla Sysiä ja numerossa 4/1950 otsikolla Hakusanoja sekä Parnasson numerossa 1/1952 otsikolla Metodin esitys.
Terho sairasti nelivuotiaasta alkaen diabetesta ja joutui olemaan useaan otteeseen sairaalahoidossa. Hän kuoli 1952 vain 23-vuotiaana.
Georg Magnus Sprengtporten
Upseerisuvun vesa
Sprengtportenin isä oli Maunu Wilhelm Sprengtport, joka palveli majurina Hämeen-Uudenmaan rakuunissa, ollen kokenut sotilas.
Yrjö Maunu Sprengtporten liittyi armeijaan ja ylennettiin kapteeniksi Pommerin sodan aikana. Hän avusti veljeään vuoden 1772 vallankumouksessa. Vuonna 1775 hänet ylennettiin everstiksi ja vasta muodostetun Savon prikaatin komentajaksi. Sprengtporten koulutti upseereita aluksi omilla varoillaan Brahenlinnan virkatalossa Ristiinassa ja perusti vuonna 1779 Haapaniemen sotakoulun (Haapaniemen kadettikoulu, jonka nimi muutettiin vuonna 1812 Haapaniemen Kenttämittauskouluksi, aloitti toimintansa Kuopiossa 1. elokuuta 1780 ja 1. toukokuuta 1781 se sijoitettiin Haapaniemen tilalle Rantasalmen pitäjään ), jossa se toimi vuoteen 1819 saakka vallanpitäjän vaihdoksesta huolimatta. Sprengtporten otti käyttöön uuden, liikkuvan sodankäyntitavan, johon hän oli saanut vaikutteita Pommerin sodasta. Hän myös opetteli suomen kielen.
Ristiinassa alkaneen ja Haapaniemessä jatkuneen toimintansa perusteella Sprengtportenia on pidetty suomalaisen sotilaskorkeakoulutuksen perustajana.
Ranska ja Benjamin Franklinin tasavaltalaisihanne
Pian Sprengtporten tuli kuitenkin siihen johtopäätökseen, ettei hänen palveluksiaan arvostettu. Vieraillessaan Venäjän keisarillisessa hovissa Pietarissa vuonna 1779 hänet toivotettiin lämpimästi tervetulleeksi, ja hänen tyytymättömyytensä Ruotsin kuningasta vastaan kasvoi edelleen. Sprengtporten erosi Ruotsin armeijasta ja toimi kaksi seuraavaa vuotta Ranskassa, jossa hän tapasi Benjamin Franklinin ja ihastui syvästi tämän tasavaltalais- ja itsenäisyysaatteisiin, mutta Franklin piti Sprengtportenin pyrkimyksiä epärealistisina. Sprengtporten palasi Suomeen 1781.
Suomen itsenäistymissuunnitelma
1700-luvun loppupuolella Suomessa oli kuningasvastaisia "perustuslaillisia patriootteja" ja kruunulle uskollisia "rojalisteja". Kustaa III:n itsevaltaiset olivat nostattaneet Suomessa aatelisrepublikaanista henkeä, joka oli saanut inspiraatiota muun muassa Voltairen, Helvétiuksen, de la Mettrien, Raynalin ja Rousseaun ajatuksista.
Noin vuoden 1783 aikoihin Sprengtporten alkoi väittää Ruotsin sortaneen Suomea samaan tapaan kuin Englanti sorti Amerikan siirtokuntia. Sprengtportenin mukaan Suomella ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin itsenäisyys tai liittyminen Venäjään, sillä Venäjä tavoittelisi Pietarin turvaamista ja Suomenlahden herruutta. Spekulaatiot Suomen asemasta olivat olleet yleisiä 1780-luvun alkupuolella. Epäilyt kohdistuivat Ruotsin halukkuuteen suojella Suomea ja myös suomalaisten uskollisuuteen Ruotsin kruunulle.
Poliittisena upseerina Venäjän armeijassa
Seuraavana vuonna Sprengtporten liittyi Katariina II:n kutsusta Venäjän palvelukseen. Mukanaan hänellä oli kopiot kartoista ja puolustussuunnitelmista, joita hän oli valmistellut Savon prikaatin komentajana. Vuosien 1788–1790 sodassa hän oli mukana Venäjän armeijassa sotimassa Ruotsia vastaan. Omaa joukko-osastoa Sprengtportenille ei annettu, vaan hän toimi eräänlaisena "poliittisena upseerina".
Hän ei ollut itse osallistunut Anjalan liiton tai Liikkalan nootin valmisteluun, mutta rohkaisi Katariinaa tukemaan sitä. Sprengtportenin omat taivuttelut eivät tuottaneet tulosta Kustaan III:n kukistettua kapinayrityksen, eikä hän pystynyt sotimaankaan enää tehokkaasti haavoituttuaan pahasti Porrassalmen taistelussa 1789. Katariina II lahjoitti hänelle tuhat kultadukaattia, kartanon ja viisisataa maaorjaa.
Böömin vuodet
Sodan päätyttyä Sprengtporten ajautui epäsuosioon Ruotsin tuomittua hänet petturiksi ja Katariina II:n petyttyä Sprengtportenin kyvyttömyyteen kääntää suomalaiset puolelleen. Seuraavien viiden vuoden ajaksi 1793–1798 hän lähti Venäjältä ja vietti ajan Teplicessä, Böömissä, missä hän oli säännöllisessä yhteydessä kreivi Joseph Karl von Waldsteinin kirjastonhoitajana toimineen Giacomo Casanovan kanssa.
Epäonnistumisia, kuolema unohdettuna
Venäjän keisari Paavali I tarvitsi Sprengtportenin palveluksia Napoleonin kanssa vuonna 1800 Maltan ritarikunnasta ja vankien vaihdosta käydyissä neuvotteluissa. Paavalin kuoleman jälkeen hän jäi jälleen hovin epäsuosioon, kunnes hänet kutsuttiin palvelukseen 1808 ennen sodan alkamista Ranskan kanssa. Sprengtporten laati Suomen sotaa varten Suomen valtaamiseksi ensimmäisen hyökkäyssuunnitelman, jota pienin muutoksin alettiinkin toteuttaa 21. helmikuuta 1808 alkaen talvihyökkäyksenä.
Äskettäin on väitetty, että Sprengtportenin itsenäisyysajatusten muisto eli Viaporin upseeriston keskuudessa ja siten vaikutti Suomen sodassa linnoituksen antautumiseen. Perinteisesti antautumisen syinä on kuitenkin pidetty komendantti Cronstedtin tappiomielialaa, Viaporin eristyneisyyttä, upseeriston venäläisiltä saamia lahjuksia ja linnoituksen saamaa värittynyttä informaatiota, jonka mukaan Ruotsin maa-armeija olisi jo tuhoutunut.
Sprengporten nimitettiin ensimmäiseksi Venäjän kenraalikuvernööriksi Suomeen 1. joulukuuta 1808 kreivin arvolla. Hän ei enää saavuttanut suomalaisten suosiota, vaan monet pitivät häntä maanpetturina. Tästä syystä Sprengtporten erosi kenraalikuvernöörin virasta jo seuraavana vuonna. Porvoon valtiopäiville Sprengtporten kuitenkin otti osaa. Kreivi Sprengtporten ei koskaan introdusoinut sukuansa Suomen ritarihuoneeseen. Viimeiset kymmenen vuottaan hän vietti eläkkeellä ja kuoli lopulta suomalaisten vieroksumana ja unohdettuna Pietarissa.
Muistomerkit
Sprengtportenin muistokivet sijaitsevat Kuopion satamapuistossa (ennen Kuopion Tuhkaniemi). Taiteilija Jaakko Rönkkö suunnitteli vuonna 1993 Sprengtportenin perhepuistoksi nimetyn satamapuiston osan ja muistokiven, jossa lukee: Itsenäisyyden uranuurtaja, Suomen tasavallan ensimmäisen perustuslakiehdotuksen laatija Yrjö Maunu Sprengtporten 16.8.1740 – 13.10.1819. Satamatoimiston lähellä on toinenkin, Kuopion kadettipiirin vuonna 1980 paljastama muistokivi Sprengtportenin kunniaksi: ''Suomen ensimmäinen kadettikoulu aloitti toimintansa tällä paikalla Kustaa III:n käskystä 1.8.1780. Constantem decorat honor (myös Kadettioppilaskunnan motto). Kuopion kadettipiiri 1.8.1980.''
Tuhkakulmaorneero
Tuhkakulmaorneero (Cranioleuca curtata) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Tuhkakulmaorneeroa tavataan Boliviassa, Perussa, Ecuadorissa ja Kolumbiassa. Metsien tuhoutuminen on uhka lajille, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ferdinando Coppola
Ferdinando Coppola (s. 10. kesäkuuta 1978 Napoli, Italia) on italialainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Serie A:ssa pelaavaa Atalantaa.
Ura
Coppola vietti uransa alkuvaiheessa suurimman osan ajastaan pienissä seuroissa varamaalivahtina. Ykkösmaalivahdin roolin hän nappasi kaudella 2004–2005 Ascolissa ja jatkoi rooliaan myös seuraavalla kaudella. Hyvien otteiden myötä Milan osti Coppolan riveihinsä, mutta lainasi hänet saman tien Serie B:n Piacenzaan, jossa Coppola pelasi sarjan kaikki ottelut. Kesällä 2007 hän sai tilaisuuden palata takaisin Serie A:han Atalantan ostaessa Coppolan Milanilta. Hän pelasikin kauden 2007–2008 kaikki ottelut.
Lutuhynen piiri
Lutuhynen piiri oli yksi Ukrainan Luhanskin alueen eteläosan hallinnollisista piireistä. Sen hallinnollinen keskus oli Lutuhynen kaupunki. Itä-Ukrainan sodan seurauksena piiri on kuulunut vuodesta 2014 Ukrainan hallituksen kontrollin ulkopuolelle jääneisiin kapinallisalueisiin. Ukrainan aluehallinnollisessa uudistuksessa piiri liitettiin ainakin periaatteessa uuden Luhanskin piirin osaksi (suurimmalta osaltaan).
Alho Alhoniemi
Alhoniemi valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1981.
Pangasinanin kieli
Pangasinan on Filippiineillä Luzonin saaren länsiosassa puhuttu malaijilais-polynesialainen kieli. Se on kansalliskielen asemassa Ilocosin alueeseen kuuluvassa Pangasinanin provinssissa. Pangasinania puhui vuonna 1990 äidinkielenään 1,2 miljoonaa ihmistä.
Janne Moilanen
Janne Moilanen (s. 24. kesäkuuta 1978 Mikkeli ) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja tai keskuspuolustaja.
Moilanen edusti viimeisenä seuranaan Veikkausliigan FC Lahtea, jonne hän siirtyi kauden 2006 jälkeen FC Trollhättanista Ruotsista. Hän vakiinnutti heti paikkansa Lahden avauskokoonpanossa keskuspuolustajan pelipaikalla, vaikka hänet alun perin hankittiin keskikenttäpelaajaksi. Moilanen toimi kautena 2007 FC Lahden varakapteenina.
Salla Simukka
Elämä ja ura
Simukka opiskeli Turun yliopistossa pohjoismaista filologiaa, suomen kieltä ja kirjallisuutta, naistutkimusta ja luovaa kirjoittamista. Hänen esikoisteoksensa Kun enkelit katsovat muualle (2002) syntyi WSOY:n kirjoituskilpailun tuloksena. Nuortenromaani kertoo kahden teinitytön rakkaudesta, ja teos sai runsaasti huomiota. Vuonna 2004 ilmestyi Minuuttivalssi, joka on jatkoa esikoisteokselle. Kolmas romaani Viimeiset (2005) kertoo kolmesta tytöstä, jotka tahtovat hankkiutua eroon neitsyydestään. Simukka aloitti viisiosaisen Tapio ja Moona -nuortenkirjasarjan vuonna 2006 teoksella Kipinä. Aiheena on tytön ja pojan ystävyys, ja sarjan avausosa sijoittuu Prometheus-leirille.
Vuonna 2012 julkaistu kirjapari Jäljellä ja Toisaalla sijoittuu lähitulevaisuuteen. Kirjojen ytimessä on dystopia, jossa nuori päähenkilö huomaa olevansa yksin koko maailmassa. Simukka sai kirjaparista Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2012 ja Topelius-palkinnon vuonna 2013. Kirjojen kokonaisuutta kuvattiin eheäksi: teokset nostavat esiin tärkeitä teemoja ja ottavat kantaa nyky-yhteiskunnan arvomaailmaan. Vuonna 2013 Simukka sai opetus- ja kulttuuriministeriön Suomi-palkinnon.
Vuonna 2013 Simukka aloitti kirjatrilogian, josta tuli kirjailijan kansainvälinen läpimurto. Sarjan päähenkilö on Lumikki Andersson. Ensimmäinen osa Punainen kuin veri ilmestyi Suomessa keväällä 2013 ja toinen osa Valkea kuin lumi saman vuoden syksyllä. Kolmas osa Musta kuin eebenpuu julkaistiin helmikuussa 2014. Trilogian käännösoikeudet on myyty 52:een maahan. Osien nimet viittaavat Grimmin veljesten satuun Lumikki. Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikko Suvi Aholan mukaan kirjojen suosio perustuu siihen, että Simukka tuntee hyvin sekä tarinaperinnettä että populaarikulttuuria. Trilogiasta on tekeillä myös elokuva. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja kirjallisuuden vientikeskus Filin tilastojen mukaan Punainen kuin veri oli huhtikuussa 2017 käännetty jo 35 kielelle; lisäksi kaksi käännöstä oli tekeillä. Teos oli kaikkien aikojen kolmanneksi käännetyin suomalainen romaani, ja käännösten lukumäärä ohitti jo Mika Waltarin Sinuhe egyptiläisen. Tässä vaiheessa "Punainen kuin veri" -teoksen käännösmäärien edellä olivat vain Kalevala (59 kieltä) ja Sofi Oksasen Puhdistus (37 kieltä). Huhtikuussa 2017 teossarjan toinen osa oli käännetty 25 kielelle ja kolmas osa 30 kielelle, joten myös nämä kirjat nousivat suomalaisen käännöskirjallisuuden top-20:een.
Hay-festivaalilla 2017 Tanskan Aarhusissa Simukka valittiin yhdeksi 39:stä lupaavimmista eurooppalaisesta alle 40-vuotiaasta lasten ja nuorten kirjojen kirjailijasta.