cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klassinen mekaniikka
Osa-alueet
Klassinen mekaniikka voidaan jakaa kolmeen eri osa-alueeseen: kinematiikkaan, dynamiikkaan ja statiikkaan. Kinematiikan peruslakeja ovat matkan, nopeuden, vauhdin sekä kiihtyvyyden määrittelyt. Dynamiikan peruslakeja ovat Newtonin kolme lakia: jatkavuuden laki, voiman ja sen aiheuttaman kiihtyvyyden keskinäinen riippuvuus sekä voiman ja vastavoiman laki. Statiikan peruslähtökohtana on, että kappaleeseen vaikuttavien voimien summan on oltava 0, jotta kappale olisi tasapainossa.
Nesteiden mekaniikkaa sanotaan hydromekaniikaksi (hydrostatiikka ja virtausdynamiikka), kaasujen aero-mekaniikaksi (aerostatiikka ja aerodynamiikka).
Matemaattisen lähestymistavan mukaan mekaniikka voidaan jakaa kolmeen tapaukseen:
Humanistin juhlat
Humanistin juhlat on Suomen humanistiliiton vuonna 1996 julkaisema lyhyt kirja, joka käsittelee ei-uskonnollisia elämänkaarijuhlia. Teoksen ovat toimittaneet Pekka Elo, Gun Väyrynen ja Minna Saarinen-Elo. Tekijöiden mukaan kirjan tavoitteena on voimistaa ja rohkaista juhlatapoja, joilla ihmiset voivat parhaiten ilmaista itseään. Myöhemmin aiheesta on ilmestynyt suomeksi Anneli Aurejärvi-Karjalaisen kirja Perheen omat juhlat: Siviiliseremoniat häistä hautajaisiin (WSOY, 1999).
Viirurintaorneero
Levinneisyys
Viirurintaorneeroa tavataan Costa Ricassa ja Panamassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kalevi Tamminen
Tamminen pääsi ylioppilaaksi 1946, ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1948, maisteriksi 1949, lisensitaatiksi 1956, teologian kandidaatiksi 1952, lisensiaatiksi 1967, filosofian ja teologian tohtoriksi 1967. Hän toimi uskonnonopettajana Turussa, Helsingin opettajakorkeakoulussa ja Savonlinnan seminaarissa ja oli Lapuan seurakunnan kirkkoherran apulainen 1952, Pöytyän seurakunnan virallinen apulainen 1954, Kristillisen kasvatuksen keskuksen kirkon kasvatusasiain sihteeri 1955–1963, Helsingin yliopiston käytännöllisen teologian assisttenti 1963–1968, kasvatustieteen dosentti 1967–1970, vt. apulaisprofessori 1968–1969, käytännöllisen teologian, erityisesti uskonnonpedagogiikan vt. ylimääräinen professori 1969–1970, kiinteä ylimääräinen professori 1970–1977, varsinainen professori 1977 sekä käytännöllisen teologian dosentti 1993–1995.
Tamminen julkaisi uskonnon oppikirjoja ja runsaasti muuta uskonnonopetukseen liittyvää kirjallisuutta. Hänen väitöskirjansa vuodelta 1967 käsitteli aihetta Kansakoulun uskonnonopetus vuosisadan vaihteen murroksessa. Hän julkaisi vuonna 2004 muistelmansa Pitkin elämänkaarta polvihousuisesta seniorivuosiin.
White Watson
thumb|omakuva siluettina White Watson (1760-1836) oli englantilainen geologi ja taiteilija. Hän oli alkujaan kivenhakkaaja, joka kiinnostui geologiasta ja stratigrafiasta syvemmin John Whitehurstin vaikutuksesta. Hän laati kollaasimaisia kuvatauluja mineraaleista, joita löytyi Whitehurstin kuvaamista geologisista kerrostumista. Näitä on esillä Derbyn kaupunginmuseossa.
Watson syntyi lähellä Sheffieldiä. Hänen isänsä oli myllynkivien tekijä Samuel Watson. Erikoisen etunimensä White Watson sai äitinsä tyttönimestä. White Watson lopetti koulun 14-vuotiaana ja meni töihin setänsä Henry Watsonin yritykseen. Sedällä oli Derbyshiren ensimmäinen kivenhiomo, jossa hän työsti marmoria itse kehittämillään vesivoimalla toimivilla koneilla. Henry Watson patentoi koneet vuonna 1751, ja niitä pidettiin yhtenä Teollisen vallankumouksen ilmentymistä ja Peak Districtin ihmeistä. Devonshiren herttua tilasi Watsonilta mustavalkoisen marmorilattian kartanoonsa Chatsworthiin. Devonshirejen ja Watsonin tuttavuus säilyi pitkään, kun Watson haki Derby Philosophical Societyn jäsenyyttä herttuatar Georgina oli hänen suosittelijansa, ja Watsonin pääteos The Strata of Derbyshire (1811) on omistettu Devonshiren herttualle. Vuonna 1798 herttuatar tilasi Watsonilta uuden sisutuksen Chatsworthin puutarhassa olevaan luolaan: sen seinät piti päällystää erilaisilla kiteillä ja mineraalinäytteillä. Watson käytti työhän Derbyshiren kivilajeja omista kokoelmistaan.
thumb|left|A section of mountain in Derbyshire, 1785 Watsonilla oli pieni kauppa ja näyttelytila kotikaupungissaan Bakewellissä. Hän valmisti ja myi pienoispatsaita, koriste-esineitä ja kiviupotuksia Ashfordin mustasta marmorista ja muista paikallisista kivilajeista. Näyttelyssä oli esillä myös mineraalinäytteitä, ja siellä vieraili valistusajan tiedemiehiä ja kuuluisuuksia, kuten Josiah Wedgewood ja Joseph Banks. Watsonille kertyi vähitellen huomattava kokoelma geologista kirjallisuutta. Hän tutustui alueen geologiaan myös omien havaintojensa kautta ja haastattelemalla lyijykaivoksissa työskenteleviä miehiä. Hän julkaisi myöhemmin kuvauksia alueen kallioperästä käyttäen omien tutkimustensa lisäksi ainakin kerran myös John Fareyn aineistoa, mikä johti plagiointisyytteisiin.
Watson kehittyi sellaiseksi kasvien asiantuntijaksi että hänet kutsuttiin Linnean Societyn jäseneksi vuonna 1795. Hän kuului myös lyhytikäiseen Mineralogical Societyyn ja moniin muihin tieteellisiin seuroihin. Hänestä kehittyi monien alojen asiantuntija ja hauska seuramies, jota ihmiset mielellään kutsuivat päivällisilleen. Hänen raha-asiansa olivat kuitenkin usein huonolla tolalla, hän joutui lainaamaan rahaa Devonshiren herttualta ja vuonna 1833 hän yritti epätoivoisesti myydä fossiilikokoelmansa välttyäkseen velkavankeudelta.
Putkiradio
pienoiskuva|250px|Itävaltalaisen Minervan valmistama putkiradio vuodelta [[1953]] pienoiskuva|250px|[[Puolalaisen Diora Sonatinan yleisvirta putkiradion koneisto (valmistettu 1957-1963)]]
Putkiradio on elektroniputkella tai -putkilla toimiva radiovastaanotin. Nimitystä alettiin käyttää 1960-luvulla korostamaan sitä, ettei kyseessä ole silloin yleistynyt uusi transistoriradio. Periaatteella toteutettu vahvistin tuottaa sävyltään lämmintä, miellyttävää ääntä. Elektroniputket ovat kuitenkin melko kookkaita ja kalliita. Lisäksi elektroniputken toimintaperiaate edellyttää melko suuren jännitteen käyttämistä. Siksi transistoreja käyttävät audiosignaalin vahvistimet ovat syrjäyttäneet elektroniputket radiovastaanottimissa vaikka elektroniputkia vielä käytetäänkin joissakin vahvistinlaitteissa.
Mequinenza
Mequinenza tai Mequinensa (katalaaniksi) on Espanjan kunta Zaragozan maakunnassa, Aragonian itsehallintoalueella. Se kuuluu Bajo Cincan kuntayhtymään, sijaitsee Zaragozan maakunnan itäosassa ja rajoittuu Huescan ja Lleidan provinsseihin. Se sijaitsee kahden joen, Ebron ja Segren, risteymäkohdassa. Kunnan pinta-ala on 307,45 km².
Sen ainutlaatuinen ja erikoinen sijainti on vaikuttanut sekä sen historiaan, kieleen että asukkaiden luonteeseen. Mequinenza sijaitsee kahden suuren vesimuodostuman, Mequinenzan ja Ribarojan tekojärvien välissä. Mequinenzassa on melonta- ja kanoottirata, jota pidetään yhtenä Euroopan parhaimmista erinomaisen saavutettavuutensa, vakaan vedenpintansa ja hyvien urheilumahdollisuuksiensa vuoksi.
Talvijuhlat San Blas ja Santa Águeda järjestetään helmikuun ensimmäisenä viikonloppuna, ja käsintehtyjen pukukilpailujen juhla on julistettu Aragonin matkailukohdefestivaaliksi.
Saaga
thumb|Poltetun Njállin saaga noin vuodelta 1350 peräisin olevassa [[Möðruvallabók-käsikirjoituksessa (AM 132 folio 13r).]] Saagat ovat pääosin Islannissa 1100–1400-luvuilla kirjoitettuja, anonyymejä kansankielisiä kaunokirjallisia proosakertomuksia, joissa kuvataan muun muassa Islannin asuttamista, skandinaavisia kuninkaita ja islantilaisia piispoja, sukuriitoja, viikinkiretkiä, muinaisia sankareita, keskiaikaisia ritareita sekä kristittyjä pyhimyksiä. Saagoja on luokiteltu tyylillisin ja sisällöllisin perustein erilaisiin lajeihin eli genreihin. Niistä osa pohjautuu suulliseen muistitietoon ja tarinaperinteeseen ja linkittyi Islannin ja Norjan varhaiseen historiaan (islantilaissaagat, kuningassaagat, aikalaissaagat, muinaissaagat), kun taas osa koostuu eurooppalaisten teosten käännöksistä ja niiden innoittamina syntyneistä saagoista (ritarisaagat, antiikkisaagat, hagiografiset saagat). Saagat on kirjoitettu muinaisislannin kielellä, ja tavallisesti siitä käytetään tutkimuksessa nimitystä muinaisnorja.
Lomalla (albumi)
Lomalla on Vesku Jokisen & Sundin poikien toinen studioalbumi. Se julkaistiin 6. kesäkuuta 2014 levymerkillä Sony Music Entertainment. Levy on teemaltaan kesäalbumi joka koostuu kappaleista, joita soitettiin radiossa yhtyeen jäsenten ollessa nuoria. Kappaleesta ”Kesän lapsi” kuvattiin musiikkivideo.
Saaga
Saagakirjallisuuden synty
1100-luvun alussa alettiin kirjata ylös suullisena muistitietona välittyneitä lakeja, ja Ari Viisaana (isl. inn fróði) tunnettu Ari Þorgilsson kirjoitti ensimmäisen islantilaisten historian, Islantilaisten kirjan (isl. Íslendingabók). Samalla vuosisadalla alettiin myös kääntää islanniksi latinankielistä kirjallisuutta, mikä piti sisällään kristillisiä tekstejä ja historianteoksia. Todennäköisesti jo 1100-luvulla alettiin myös kirjoittaa suulliselle kertomusperinteelle ja muistitiedolle pohjautuneita saagoja. Kuningassaagoja pidetään näistä saagoista varhaisimpina. Viimeistään 1200-luvun alkaessa on kuitenkin todennäköisesti alettu kirjoittaa jo myös aikalaissaagoja ja islantilaissaagoja. Lisäksi 1200-luvun alussa käännettiin Norjan kuninkaan hovissa eurooppalaisia ritariromansseja, joita kutsutaan tutkimuksessa käännetyiksi ritarisaagoiksi. Edda-runous on vanhaa; tutkijoiden mukaan nykypäivänä tunnettu runous on syntynyt ja kehittynyt 800–1200-lukujen kuluessa, mutta varhaisin säilynyt edda-runojen kokoelmakäsikirjoitus, mytologista runoutta ja sankarirunoutta sisältävä Codex Regius, on vasta 1270-luvulta. Nuorimpina saagoina pidetään muinaissaagoja, joiden taustalla vaikuttanut tarinaperinne tosin oli vanhaa, sekä kotoperäisiä ritarisaagoja, joita alettiin kumpiakin kirjoittaa 1200-luvun lopulta alkaen.
Lomalla (albumi)
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 2.
Saaga
Kuningassaagat
Kuningassaagat kertovat viikinkiajan ja keskiajan norjalaisista ja tanskalaisista kuninkaista sekä Orkneysaarten jaarleista. Ne edustavat keskiajan islantilaista ja norjalaista historiankirjoitusta. Kansankielisiä kuningassaagoja alettiin kirjoittaa jo 1100-luvulla; varhaisimpana mainitaan Eiríkr Oddssonin nyt jo kadonnut *Hryggjarstykki, joka toimi myöhempien kuningassaagojen kokoelmien lähteenä. Kansankielisillä kuningassaagoilla oli myös latinankielisiä edeltäjiä: 1100-luvulla kirjoitetut Historia Norwegiae, jonka tekijää ei tunneta, Theodoricus Monachuksen Historia de antiquitate Norwagiensium sekä latinankieliset hagiografiset saagat Pyhästä Olavista ja läntisen Skandinavian kristillistäneestä Óláfr Tryggvasonista. Niin sanotun klassisen ajanjakson aikana (1220–1280) laadittiin useita pitkän aikavälin historiaa tarkastelevia kuningassaagojen kokoelmia kuten Fagrskinna ja Heimskringla. Näistä Heimskringlan kirjoittajana pidetään islantilaista Snorri Sturlusonia (1178/79–1241). Teos on ilmestynyt J. A. Hollon suomennoksena nimellä Norjan kuningassaagat.
Islantilaissaagat
Islantilaissaagat (isl. Íslendingasögur) kertovat Islannin asuttaneista suvuista ja näiden jälkeläisistä. Niiden kerronta keskittyy usein jonkin konfliktin ympärille, ja tarinan sankarin toimintaa ohjaa erityisesti oman ja suvun kunnian säilyminen. Monet konflikteista johtavat pitkiin verikoston kierteisiin. Ajallisesti islantilaissaagojen tapahtumat sijoittuvat noin vuosien 870 ja 1050 väliselle ajanjaksolle eli Islannin asuttamisen alkuajoista vuonna 999/1000 tapahtuneen kristinuskoon kääntymisen jälkeiseen aikaan ja maantieteellisesti pääosin Islantiin. Islantilaissaagat pohjautuvat suulliselle muistitiedolle ja tarinaperinteelle. Niitä kirjoitettiin erityisesti 1200-luvulla ja 1300-luvun alkupuolella pyhimyselämäkertojen ja kuningassaagojen esimerkin innoittamina. Islantilaissaagojen kirjoittajat ovat jääneet pääosin anonyymeiksi, mutta niitä ovat todennäköisesti kirjoittaneet sekä kirkonmiehet että oppineet maallikot, kuten Snorri Sturluson ja Sturla Þórðarson. Tutkimuksessa islantilaissaagoista puhutaan joskus myös sukusaagoina (eng. Family sagas, ruots. ättesagor, släktsagor). Keskiajan islantilaisille ne edustivat historiankirjoitusta, jossa kerrottiin saaren asukkaiden esi-isistä ja näiden juurista. Islantilaissaagoja on pidetty tyyliltään melko realistisina, ja monet niissä esiintyvistä henkilöistä ovat todennäköisesti historiallisia. Niissä esiintyy kuitenkin runsaasti myös yliluonnollisia elementtejä, kuten rauhattomia vainajia, kirottuja aseita, taikuutta ja outoja olentoja. Islantilaissaagoja ei voida suoraan käyttää lähteenä siitä ajasta, jota ne kuvaavat, mutta ne voivat kertoa niistä asenteista ja sosiaalisista mekanismeista, jotka vallitsivat sinä aikakautena, kun islantilaissaagoja kirjoitettiin.
Muinaissaagat
Muinaissaagat (isl. fornaldarsögur) on tutkimuksessa käyttöön otettu termi saagoille, jotka pohjautuvat germaaniselle sankaritarinoiden perinteelle ja sisältävät usein myyttisiä sekä kansansaduille tyypillisiä tarunomaisia ja epätodellisiksi luokiteltuja elementtejä, kuten lohikäärmeitä tai puhuvia eläimiä. Ajallisesti muinaissaagoissa kuvatut tapahtumat sijoittuivat yleensä aikaan ennen Islannin asuttamista, usein hyvin epämääräisesti määriteltyyn muinaiseen menneisyyteen, ja maantieteellisesti taas Islannin ulkopuolelle pohjoiseen Eurooppaan, ajoittain myös sen vähemmän tunnetuille alueille. Muinaissaagoja alettiin kirjoittaa erityisesti 1200-luvun lopulta alkaen, mutta niiden taustalla vaikuttanut suullinen kertomusperinne voi olla hyvinkin vanhaa ja laajalle alueelle Pohjois-Euroopassa levinnyttä. Monissa muinaissaagoissa on havaittavissa myös keskiajan eurooppalaisesta kirjallisuudesta saatuja vaikutteita.
Keskiajan Islannissa muinaissaagojen katsottiin voivan kertoa islantilaisten esihistoriasta. 1600-luvulla niitä alettiin Ruotsissa ja Tanskassa pitää merkittävänä lähteenä maiden muinaisesta historiasta. Niin kutsuttu gööttiläinen historiankirjoitus näki muinaissaagat tärkeäksi suurvaltaideologian rakennusaineeksi. Muinaissaagoissa kuvatuilla tapahtumilla ja henkilöhahmoilla on saattanut olla yhteyksiä todellisiin ihmisiin ja tapahtumiin, mutta yleensä tämä yhteys on heikko ja epämääräinen. Esimerkiksi eri vuosisadoilla eläneitä ihmisiä voidaan kuvata samassa saagassa. Muinaissaagoja ei voidakaan käyttää historianlähteenä siitä ajasta ja niistä henkilöistä, joita ne kuvaavat. Sen sijaan ne voivat kuvastaa kirjoitusajankohtansa ihmisten maailmankuvaa ja heidän näkemyksiään muinaisesta menneisyydestä. Säilyneiden käsikirjoitusten perusteella muinaissaagat ovat olleet yksi suosituimmista saagalajeista keskiajan ja reformaation jälkeisen ajan Islannissa. Muinaissaagat ovat vaikuttaneet voimakkaasti myös taiteeseen ja fantasiakirjallisuuteen 1800-luvulta alkaen. Muinaissaagoiksi luokitelluista teksteistä on ilmestynyt suomeksi Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga, Bósin saaga, Norjan löytäminen, Uplannin kuninkaat, Grímr Karvaposken saaga, Saaga Illugista Gríðrin kasvattipojasta, Thorsteinn Talonvoiman tarina, Sörlin tarina tai Heðinnin ja Högnin saaga sekä Yngvarr Kaukomatkaajan saaga kokoelmassa Egill Yksikätinen: Muinaissaagoja pohjolasta (Helsinki: Finn Lectura 2013).
Ritarisaagat
Ritarisaagat-kategoriaan (isl. riddarasögur) luetaan ensinnäkin eurooppalaisista ritariromansseista, eeppisistä sankarirunoelmista ja arturiaanisesta eli kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovasta kirjallisuudesta tehdyt käännökset sekä toisekseen näiden käännösten innoittamina myöhemmin Islannissa kirjoitetut fiktiiviset, eurooppalaisiin ja eksoottisiin hoviympäristöihin sijoittuvat saagat. Viimeksi mainituista puhutaan myös kotoperäisinä ritarisaagoina. Ritariromansseja ja arturiaanisia tekstejä alettiin kääntää 1200-luvun alkupuolella Norjassa, kuningas Hákon IV Hákoninpojan toimeksiannosta. Käännetyt ritarisaagat kuitenkin yleensä esitellään islantilaisen saagakirjallisuuden yhteydessä, sillä lähes kaikki niiden nykyään tunnetuista käsikirjoituksista ovat säilyneet vain Islannissa. Ensimmäinen kuningas Hákon IV:en käännättämä eurooppalainen ritariromanssi oli Thomas de Bretagnen teos Tristan. Sen käännös tunnetaan nimellä Tristrams saga ok Ísöndar. Myöhemmin kuninkaan hovissa käännettiin myös esimerkiksi Chrétien de Troyes’n teokset Yvain (isl. Ívens saga), Erec et Enide (Erex saga) ja Perceval/Le Conte du Graal (Parcevals saga) sekä eeppisiä sankarirunoelmia (chanson de geste) erityisesti frankkien kuninkaasta Kaarle Suuresta ja hänen miehistään. Islantilaiset alkoivat sepittää näistä ritariromanssien käännöksistä vaikutteita ammentaneita mutta myös perinteisiä skandinaavisia aihelmia hyödyntäneitä kotoperäisiä ritarisaagoja todennäköisesti jo 1200-luvun lopulta alkaen. Niissä keskiössä on sankarin pyrkimys hankkia itselleen oma valtakunta ja morsian. Säilyneiden käsikirjoitusten valossa kotoperäiset ritarisaagat nauttivat muinaissaagojen ohella keskiajalla suurta suosiota. Ritarisaagoja ei ole suomennettu.
Antiikkisaagat
Antiikkisaagoilla (saks. Antikensagas) viitataan tutkimuksessa niihin saagoihin, jotka perustuvat yhdelle tai useammalle latinankieliselle historianteokselle ja ovat niiden pohjalta kirjoitettuja mukaelmatyyppisiä käännöksiä kansankielelle. Latinan kielestä tehtyjä käännöksiä alettiin Islannissa tehdä jo varhain. Osa antiikkisaagoista on todennäköisesti käännetty jo ennen vuotta 1200. Antiikkisaagat ovatkin mahdollisesti olleet vanhempia kuin suuri osa suulliselle kertomusperinteelle pohjautuvista saagoista. Verrattuna esimerkiksi muinais-, ritari- ja islantilaissaagoihin antiikkisaagojen säilyneitä käsikirjoituksia on melko vähän, minkä perusteella voidaan olettaa, etteivät ne ole olleet yhtä laajasti suosittuja. Koska antiikkisaagat kuvasivat keskiaikaista maailmanhistoriaa, ne ovat kenties olleet vain oppineemman väen suosiossa tai niitä on saatettu käyttää esimerkiksi luostareissa ja katedraalikouluissa annetun opetuksen yhteydessä. Keskiajan merkittäville islantilaissuvuille maailmanhistoriasta kertovat antiikkisaagat ovat kuitenkin todennäköisesti olleet tärkeitä teoksia, sillä niiden avulla nämä suvut saattoivat jäljittää juurensa aina antiikin Troijan sankareihin saakka.
Hagiografiset saagat
Latinankielisistä lähteistä käännetyt pyhimyselämäkerrat eli ”pyhien miesten saagat” (isl. heilagra manna sögur) ja apostolien teoista kertovat tekstit eli ”apostolien saagat” (isl. postola sögur) ovat varhaisinta säilynyttä kansankielistä kirjallisuutta Islannissa ja Norjassa. Vanhimmat säilyneet käsikirjoitukset ja fragmentit ovat 1100-luvulta. Käännösten vaikutus ulottui myöhemmin myös muuhun saagakirjallisuuteen. Suosittuja lähteitä, joista käännettäviä tekstejä ammennettiin, olivat esimerkiksi Apokryfiset kirjat, Pseudo-Abdiaksen Historia apostolica, paavi Gregorius Suuren Dialogit, Petrus Comestorin Historia Scholastica, Vincent Beauvais'laisen Speculum historiale sekä Jacobus de Voraginen Legenda Aurea. Erityisesti Gregorius Suuren tekstit olivat keskiajan Islannissa hyvin suosittuja, ja niiden tarina-aihelmia lainattiin myös esimerkiksi islantilaissaagojen kerrontaan. Muita suosittuja tekstejä olivat esimerkiksi Neitsyt Marian elämästä ja ihmeistä kertova Maríu saga sekä Tuomas Canterburylaisen pyhimyselämäkerta Thomas saga Erkibyskups.
Tioasetamidi
Tioasetamidi (usein käytetään lyhennettä TA) CH3CSNH2 (CAS-numero 62-55-5) on eräs orgaaninen rikkiyhdiste. Ulkomuodoltaan se on valkoinen kiteinen aine. Yhdisteestä käytetään myös nimiä asetotioamidi ja etaanitioamidi.
Tioasetamidi on paljon käytetty laboratoriokemikaali. Sitä käytetään ns. sulfidisaostukseen eli saostamaan muun muassa lyijyn, arseenin, antimonin, seleenin, tinan, kuparin, nikkelin, koboltin, mangaanin ja raudan sulfideina.
Mustanokkaorneero
Mustanokkaorneero (Thripadectes melanorhynchus) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Mustanokkaorneeroa tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tioasetamidi
Jos pH < 7 hydrolysoitumisreaktio on seuraava :
CH3CSNH2 + 2 H20 → H2S (g) + CH3COO- + NH4+
Jos pH > 7 hydrolysoituminen tapahtuu seuraavasti :
CH3CSNH2 + 3 OH- → S2- + CH3COO- + NH3 + H20
Valmistus
Tioasetamidia valmistetaan käsittelemällä asetamidia fosforipentasulfidilla kuten seuraavasta idealisoidusta reaktioyhtälöstä nähdään:
Turvallisuus
Lainsäädännössä tioasetamidi on luokiteltu syöpäsairauden vaaraa aiheuttavaksi aineeksi. Tioasetamidi oli selvästi maksatoksista altistetuissa eläimissä. Tämän osoittivat kohonnut seerumin alaniiniaminotransferaasi, aspartaattitransaminaasi ja asparagiinihappo. Happamissa olosuhteissa tioasetamidi muodostaa myrkyllistä rikkivetykaasua.
Aiheesta muualla
Tioasetamidin käyttöturvallisuustiedote (IS-VET Oy): .PDF]
Dmitri Sjomin
Dmitri Konstantinovitš Sjomin (, s. 14. elokuuta 1983 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija. Hän pelaa KHL-joukkue Avangard Omskissa. NHL:n kykyjenetsijöiden mukaan Sjomin on nopea luistelija varustettuna hyvillä hyökkääjän taidoilla.
St. Louis Blues varasi Sjominin NHL:ään vuoden 2001 varaustilaisuudessa numerolla 159. Sjominin ura alkoi HK Spartak Moskovassa vuonna 2001. Kaudelle 2006–2007 hän siirtyi HK Lokomotiv Jaroslavliin. Kolmen Jaroslavlissa pelaamansa kauden jälkeen Sjomin siirtyi kaudeksi 2009–2010 HK Atlantiin. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Avangard Omskiin.
Sjomin voitti Venäjän joukkueessa alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 2001.
Sakarahanhikki
Sakarahanhikki (Potentilla subarenaria) on eurooppalainen sormihanhikkilaji. Suomessa lajia tavataan harvinaisena lähinnä Ahvenanmaalta. Suomessa laji on rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko
Sakarahanhikki muistuttaa hyvin läheisesti samoilla kasvupaikoilla esiintyvää pikkuhanhikkia (P. tabernaemontani, aikaisemmin P. neumanniana) ja niitä on toisinaan erittäin hankala erottaa toisistaan niiden monimuotoisuuden takia. Lajit ilmeisesti myös risteytyvät keskenään, vaikka ne pääasiassa lisääntyvätkin kasvullisesti.
Levinneisyys
Sakarahanhikkia tavataan ainakin Keski-Euroopan itäosista, Latviasta, Virosta, Tanskasta ja Ruotsista. Levinneisyysalue on kuitenkin huonosti tunnettu lajin määritysvaikeuksien takia. Suomessa lajia tavataan lähinnä Ahvenanmaalta ja Varsinais-Suomen saaristosta. Muutamia hajahavaintoja tunnetaan myös muualta Manner-Suomesta. Sakarahanhikki lienee pikkuhanhikin tapaan Suomessa muinaistulokas, ja sen tunnetut esiintymät ovat lähinnä vanhojen merireittien varsilla.
Elinympäristö
Sakarahanhikki on kalkinsuosija. Suomessa sitä tavataan kalkkipitoisilla, kuivilla kalliokedoilla tai simpukkamaakedoilla. Lajin menestymisen edellytyksenä on kasvupaikkojen laidunnus, jotta kilpailevat kasvilajit pysyvät matalina. Laidunnuksen loppuminen onkin suurin uhka sakarahanhikkiesiintymille.
Viiruorneero
Viiruorneero (Thripadectes holostictus) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Viiruorneeroa tavataan Boliviassa, Ecuadorissa, Kolumbiassa, Perussa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Paul Cullen
thumb Paul Cullen (29. huhtikuuta 1803 lähellä Ballitorea, Kildaren kreivikunta – 24. lokakuuta 1878 Dublin) oli Dublinin arkkipiispa, joka kohosi ensimmäisenä irlantilaisena katolisen kirkon kardinaaliksi. Hänet tunnettiin tiukkana ultramontanistina.
Cullen opiskeli paavin yliopistossa Roomassa, josta hän väitteli tohtoriksi vuonna 1828. Seuraavana vuonna hänet vihittiin papiksi. Cullen toimi Rooman irlantilaisen kollegion rehtorina ja vallankumousvuonna 1848–1849 paavin propagandakollegion rehtorina. Hän onnistui suojelemaan kyseistä oppilaitosta vallankumouksellisilta pyytämällä Yhdysvaltain suojelusta. Paavi nimitti Cullenin vuonna 1849 Armaghin arkkipiispaksi Irlantiin ja hänet vihittiin virkaan seuraavana vuonna. Hän järjesti kesällä 1850 Thurlesissa Irlannin ensimmäisen katolisen synodin sitten vuoden 1642. Toukokuussa 1852 Cullen siirtyi Dubliniin. Hän ajautui nopeasti riitoihin Irlannin nationalistien kanssa ja kielsi vuonna 1853 hiippakuntansa papistolta julkisen politiikkaan osallistumisen. Hän tuomitsi varsinkin feeniläisten toiminnan ja tuki lojaalisti vallitsevaa valtiovaltaa. Cullen vaikutti myös katolisen yliopiston perustamiseen Dubliniin.
Vuonna 1866 Cullen nimitettiin ensimmäisenä irlantilaisena kardinaaliksi. Hän osallistui 1869–1870 Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen, jossa hän kannatti enemmistön tavoin uutta oppia paavin erehtymättömyydestä. Juuri Cullenin on sanottu muotoilleen kirkolliskokouksen hyväksymän erehtymättömyysjulistuksen sanamuodon.
Georg Jensen
Georg Jensen (31. elokuuta 1866 Radvaad, Tanska – 2. syyskuuta 1935 Hellerup) oli tanskalainen hopeaseppä ja muotoilija. Hän perusti yhä toimivan, erityisesti koruistaan ja kankaistaan tunnetun luksustavarayrityksen Georg Jensen Sølvsmedie.
Yritys Jensenin jälkeen
Georg Jensen kuoli 1935, ja yrityksen otti hoitoonsa toiseksi vanhin poika Jørgen Adolf Harding Jensen (1895–1966). Hän laajensi hopeatuotteiden valikoimaa ja alkoi käyttää useita muotoilijoita kuten Sigvard Bernadotte, Arne Jacobsen, Verner Panton, Finn Juhl, Henning Koppel, Nina Koppel ja Erik Magnussen.
1960- ja 1970-luvuilla yritys otti tuotantoon veistoksellisia koruja ja rannekelloja, joita suunnittelivat muun muassa Nanna Ditzel ja Vivianna Bülow-Hübe. Yrityksen muotoilujohtajana 1962–1974 toimi Georg Jensenin kolmas poika Sören Georg Jensen (1917–1982), joka oli myös kuvanveistäjä ja hopeaseppä.
Vuonna 1973 Georg Jensenin tavaramerkin osti tanskalainen posliinitehdas Royal Copenhagen, joka liitti sen 1997 osaksi Royal Scandinavian Groupia. Konserniin kuuluivat myös Bing & Grøndahl, Holmegaard Glasværk, Orrefors Kosta Boda, Boda Nova ja Höganäs.
Georg Jensen -palkinto
Vuodesta 1988 tanskalainen Tuborg-panimon säätiö on jakanut joka toinen vuosi Georg Jensenin mukaan nimettyä palkintoa pohjoismaisille muotoilijoille. Palkintoraatiin valitaan museonjohtajia kaikista viidestä Pohjoismaasta. Georg Jensen -palkinnon on saanut muun muassa suomalainen muotoilija Markku Salo vuonna 1990.
Day6
Day6 (kor. 데이식스 De-i-sik-seu) on vuonna 2015 perustettu eteläkorealainen yhtye, jonka levy-yhtiönä toimii JYP Entertainment. Yhtye on nelihenkinen ja siihen kuuluvat jäsenet Sungjin, Young K, Wonpil ja Dowoon. Yhtye oli alun perin kuusijäseninen, kunnes Junhyeok jätti yhtyeen helmikuussa 2016 ja Jae joulukuussa 2021. Yhtye tuottaa ja sanoittaa musiikkinsa itse.
Yhtye tunnetaan siitä, että se ei edusta mitään varsinaista genreä. Yhtye on julkaissut kappaleita hard rockista balladeihin.
Uran alku, The Day ja Daydream (2014–2016)
JYP kertoi viisijäsenisestä yhtyeestä 5Live, johon kuuluivat jäsenet Sungjin, Jae, Young K, Junhyeok ja Wonpil. Yhtye aloitti toimintansa 2014, ja esiintyi Mnetin Who is Next: Win -sarjan neljännessä jaksossa. Yhtye julkaisi soundtrackin "Lovely Girl" draamasarjaan Bel Ami vuonna 2013.
Rumpali Dowoon liittyi yhtyeeseen 2015, jolloin ryhmän nimeksi vaihdettiin Day6.
Day6 julkaisi ensimmäisen EP-levynsä The Day yhdessä "Congratulations" singlen kanssa 7. syyskuuta 2015. Se sijoittui Billboardin maailmanlaajuisen albumilistan toiseksi.
Day6 esiintyi vuosina 2015 ja 2016 muun muassa Taiwanissa ja Singaporessa Korean lisäksi.
Junhyeok jätti yhtyeen 27. helmikuuta 2016. Yhtye jatkoi viisijäsenisenä.
Day6 julkaisi toisen EP-levynsä Daydream yhdessä "Letting Go" singlen kanssa 30. maaliskuuta 2016. Day6 esiintyi ensimmäisen kerran korealaisessa musiikkiohjelmassa M Countdown 31. maaliskuuta. Yhtye piti toisensa konserttinsa Dream 28–29. toukokuuta. Yhtye esiintyi tuolloin myös Thaimaassa.
Every Day6 -projekti (2017)
Day6 aloitti 2017 Every Day 6 -projektin. Projektin ideana oli, että yhtye tulisi julkaisemaan kaksi kappaletta joka kuukauden kuudes päivä.
Tammikuussa julkaistiin singlet "I Wait" ja "Goodbye Winter". Helmikuussa "You Were Beautiful" ja "My Day".
Maaliskuussa julkaistiin singlet "How Can I Say" ja "I Would". Yhtye promosi kappaleita M Countdownissa 9. maaliskuuta. "I'm Serious" ja "Say Wow" julkaistiin huhtikuussa. Toukokuun singlet "Dance Dance" ja "Man in a Movie" julkaistiin vasta kahdeksas päivä.
Kesäkuussa Day6 julkaisi ensimmäisen albuminsa Sunrise, joka sisälsi 14 kappaletta. Se sisälsi myös kesäkuun singlet "I Smile" ja "Lean On Me". Day6 myös julkisti faniklubinsa nimen, joka oli My Day.
Heinäkuussa julkaistiin singlet "Hi Hello" ja "Be Lazy". Elokuun singlet julkaistiin 7. päivä, ja ne olivat "What I Can Do" ja Whatever!". Syyskuun singlejä olivat "I Loved You" ja "I'll Remember". Lokakuussa julkaistiin singlet "When You Love Someone" ja "I Need Somebody".
Day6 esiintyi Pohjois-Amerikassa lokakuussa. Kiertue alkoi Los Angelesissa 20. lokakuuta ja loppui Torontossa 29. lokakuuta.
Marraskuun singlejä olivat "All Alone" ja "Pouring". Every Day6 -projekti loppui joulukuussa. Viimeiset singlet olivat "I Like You", "Better Better" ja "I'll Try". Yhtye julkaisi toisen albuminsa Moonrise samana päivänä.
Japanin debyytti ja ensimmäinen maailmankiertue (2018)
Day6 teki virallisen japaninkielisen debyyttinsä maaliskuussa "If -Mata Aetara-" singlellä 2018. Single toimi myös japanilaisen Repeat -draamasarjan tunnusmusiikkina.
Yhtye piti Every Day6 Finale Concert - The Best Moments -konserttinsa Soulissa 3.–4. maaliskuuta.
Huhtikuussa Day6 ilmoitti ensimmäisestä Japanin konsertistaan. Day6 1st Live in Japan 'The Best Day' -konsertti pidettiin 13. kesäkuuta. Yhtye julkaisi ennen konserttia toisen japaninkielisen singlensä "Stop the Rain". Yhtye myös julkaisi The Best Day -kokoelma-albumin kesäkuussa.
Day6 julkaisi kesäkuun lopussa myös kolmannen EP-levynsä Shoot Me: Youth Part. Se sisälsi seitsemän kappaletta, mukaan lukien sen pääsinglen "Shoot Me". EP-levyn toinen osa Remember Us: Youth Part 2 julkaistiin 10. joulukuuta. Yhtye julkaisi myös ensimmäisen japaninkielisen studioalbuminsa Unlock vuoden lopussa.
Yhtyeen ensimmäisen maailmankiertue Youth alkoi 22. kesäkuuta 2018 ja loppui 29. tammikuuta 2019. Yhtye esiintyi 24 kaupungissa Aasiassa, Australiassa, Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
The Book of Us -sarja, toinen maailmankiertue ja Even of Day (2019–)
Day6 julkaisi kuudennen EP-levynsä The Book of Us: Gravity 15. heinäkuuta 2019. Toinen maailmankiertue Gravity alkoi 9. elokuuta.
JYP ilmoitti huhtikuussa 2020, että yhtyeen kuudes EP-levy The Book of Us: The Demon julkaistaisiin 11. toukokuuta. Juuri ennen julkaisua ilmoitettiin, että yhtye tulisi pitämään tauon terveyssyistä. EP-levy julkaistiin kuitenkin aikataulun mukaisesti.
Yhtyeen ensimmäinen alaryhmä Even of Day debytoi EP-levyllä The Book of Us: Gluon elokuussa. Alaryhmään kuuluivat jäsenet Young K, Wonpil ja Dowoon.
C
Kirjaimen äännearvo vaihtelee. Läntisen Euroopan kielissä tai niiltä oikeinkirjoituksen mallin ottaneissa kielissä muualla maailmassa C on yleensä [k] takavokaalien ja [s] (tai [t͜ʃ]) etuvokaalien edellä latinassa tapahtuneen äänteenmuutoksen peruina. Itäisen Euroopan kielissä sen sijaan C (joka voi saada eri tarkkeita ja esiintyä osana digrafeja) on useimmiten aina affrikaatta [t͜s] tai [t͜ʃ].
Historiaa
Myöhemmin niin etruskit kuin roomalaisetkin yksinkertaistivat järjestelmäänsä. Etruskien pohjoisilla alueilla k:n merkkinä säilyi K, eteläisellä alueella C. Latinaan k:n merkiksi vakiintui C paitsi joissakin sanoissa a:n edellä (esim. Kalendæ). u-vokaalin edellä kirjoitettiin Q, mutta tätä on selitetty paitsi etruskeilta perityllä tavalla myös sillä, että latinassa kantaindoeurooppalainen [kʷ] oli säilynyt erillisenä foneemina. Sen sijaan latina on itsessään toiminut mallille joillekin muille kielille, missä ainakin hetkellisesti on saatettu käyttää Q-kirjainta u:n edellä k:n merkkinä, esimerkiksi Mikael Agricolan aikaiselle suomelle.
Koska C toimi latinassa k:n merkkinä, aluksi jäi puuttumaan g-äänteen merkki, vaikka latinaan soinnilliset klusiilit kuuluivat. Alkuaan roomalaiset käyttivät C-kirjainta kummankin äänteen – sekä k:n että g:n – merkitsemiseen, mikä on tuottanut nykypäiviin asti ulottuvaa epäselvyyttä. Esimerkiksi nimi Gaius kirjoitettiin CAIVS, mistä syystä myöhemmissä eurooppalaisissa kielissä esiintyy yhä nimenä Kai, Kaius. Kolmannella esiajanlaskuisella vuosisadalla Spurius Carvilius Ruga lisäsi aakkostoon uuden G-kirjaimen täydentämällä C-kirjainta pienellä tarkeviivalla; kirjaimen paikaksi aakkosjärjestyksessä tuli F:n perään paikalta aiemmin poistetun Ζ:n (kreikan zeeta) tilalle.
C suomen kielessä
Suomessa C-kirjainta käytetään vain sitaattilainoissa sekä vierasperäisissä erisnimissä. Tällöin se äännetään yleensä samoin kuin lainojen alkukielessä, tavallisimmin [s] laveiden etuvokaalien ja y:n edellä, muulloin [k]. Sanoittain voi esiintyä vaihtelua. Esimerkiksi italialaisperäisessä cembalo-sanassa C voidaan ääntää [tš]. Muutoin se korvataan lainasanoissakin yleensä S- tai K-kirjaimella.
Ennen nykysuomen kautta C-kirjainta on kuitenkin käytetty myös suomen kirjakielessä. Vanhassa kirjasuomessa sitä käytettiin takavokaalin edellä yksinäis-k:n merkkinä, esim. olcon ’olkoon’. Sillä saatettiin merkitä myös h-äännettä: tacto ’tahtoo’. Harvemmin C esiintyi digrafina CH, esimerkiksi perchele ’perkele’. kk-kaksoiskonsonantin kirjoitustapa oli yleisesti CK.
C-kirjaimen käytöstä takavokaalia edeltävän k:n merkkinä luovuttiin 1700-luvun jälkipuoliskolla.
C muissa kielissä
C oli latinassa aluksi [k], minkä lisäksi sitä arkaaisina aikoina ja myöhemmässäkin monumentaalikirjoituksissa käytettiin [ɡ]:n merkkinä. Jo Rooman keisarikunnan aikana kielessä tapahtuneen äänteenmuutoksen seurauksena [k] etuvokaalien e:n ja i:n edellä alkoi ääntyä affrikaattana [t͜s] tai [t͜ʃ], ja koska oikeinkirjoitusta ei muutettu, C:n äännearvo vaihteli sen mukaan, mikä vokaali sen jäljellä oli. Vaihtelu periytyi myöhempiin romaanisiin samoin kuin moniin muihin kieliin, jotka joko ottivat latinasta oikeinkirjoituksensa mallin (kuten vanha kirjasuomi) tai lainasivat laajalti sanoja romaanisista kielistä tai klassisesta latinasta (kuten englanti). Tämän vuoksi C:n äännearvo vaihtelee edelleen kielittäin, minkä lisäksi se on yleinen kirjain osana digrafeja.
Koska kaikki Länsi-Euroopan kielet ovat perineet latinan äänteenmuutoksen aiheuttaman vaihtelun, on helpointa erotella kolme eri tapausluokkaa: 1) C laveiden etuvokaalien e:n ja i:n, mahdollisesti myös pyöreän y:n edellä, 2) yksinäis-C muualla eli takavokaalien ja toisten konsonanttien edellä, paitsi milloin kyse on 3) digrafitapauksista.
Tätä luokitusta käyttäen C:n ääntämys on romaanisissa kielissä seuraava:
Ranskassa, portugalissa ja katalaanissa esiintyy lisäksi sediljitarkkeellinen Ç, joka on äänneympäristöstä riippumatta aina [s].
Germaanisista kielistä englannissa on sama sääntö kuin ranskassa mutta ilman Ç-kirjainta; lisäksi CZ on yleinen tapa transkriboida tšekissä esiintyvä Č. Ruotsissa C esiintyy e:n ja i:n edellä lainasanoissa ja lausutaan tällöin [s] (esimerkiksi citron, cirkus), mutta omaperäisissä sanoissa se esiintyy vain digrafissa CK [k]. Saksassa esiintyvät lisäksi digrafi CH, joka ääntyy etuvokaalien jäljessä soinnittomana palataalifrikatiivina [ç], muualla velaarisena [x], sekä CK, joka on aina [k]; lisäksi trigrafilla SCH osoitetaan [ʃ]-äännettä. Hollannissa ja afrikaansissa CH on aina [x].
Kelttiläisissä kielissä C on yleensä [k], mutta sananalkuisesti se on voinut heikentyä joko soinnillistumalla [ɡ]:ksi tai muuttumalla frikatiiviksi. Iirissä digrafilla CH kirjoitetaan [x] ja sananalkuinen C tai GC voi olla [ɡ]. Kymrissä C on aina [k], mutta digrafi CH on [x].
Itä-Eurooppaan latinan oikeinkirjoitus on vaikuttanut välillisemmin, minkä ansiosta alueen kielten oikeinkirjoituksissa C useimmiten on affrikaatta. Lisäksi se voi toimia osana digrafeja tai saada tarkkeita. Turkkia lukuun ottamatta kaikissa alueen kielissä C on soinniton alveolaarinen affrikaatta [t͜s]: niin slaavilaisissa kielissä puolassa, sorbissa (sekä ylä- että alasorbissa), tšekissä, slovakiassa, sloveenissa, serbokroaatissa, balttilaisissa kielissä liettuassa ja latviassa, albaniassa kuin uralilaisista kielistä unkarissakin. Turkissakin C on affrikaatta, mutta soinnillinen postalveolaarinen affrikaatta [d͡ʒ]. Lisäksi Itä- ja Etelä-Euroopassa esiintyy joitakin tarkkeellisia kirjaimia tai digrafeja:
Keinotekoisista kielistä esperanto käyttää jokseenkin slaavilaista järjestelmää. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa [c] osoittaa soinnitonta palataalista klusiilia.
C-kirjaimen merkityksiä
100px|thumb|C-[[viestiliput|viestilippu]]
Hanne Ørstavik
Hanne Ørstavik (s. 28. marraskuuta 1969 Tana, Finnmark,Norja )  on norjalainen kirjailija. Hänen esikoisteoksen Hakki ilmestyi 1994. Ørstavikin teoksia on käännetty yli 20 kielelle.
Ørstavikon opiskellut yliopistossa psykologiaa ja sosiologiaa, mutta keskeytti opiskelun omistautuakseen kokonaan kirjoittamiselle. Kirjoissa kuitenkin ilmenee kiinnostus näihin aiheisiin.
Amerikan kovimmat keräilijät
Amerikan kovimmat keräilijät (American Pickers) on yhdysvaltalainen tositelevisiosarja, jonka ensiesitys oli Yhdysvaltain History-kanavalla 18. tammikuuta 2010. Suomessa sarjaa esitetään Jim-kanavalla. Ohjelmaa tuottaa Cineflix. thumb|200px|right|Keräilijöiden [[Nash Statesman Super Antique Archeologyn rakennuksen edessä Le Clairessa, Iowassa.]] Sarjan ensimmäinen jakso keräsi yhteensä 3,1 miljoonaa katsojaa, joka teki siitä History-kanavan kaikista katsotuimman debytointijakson vuonna 2007 näytetyn Rekkakuskit jäällä -sarjan aloitusjakson jälkeen. Sarjan toisen tuotantokauden ensimmäinen jakso näytettiin Yhdysvalloissa 7. kesäkuuta 2010. 8. syyskuuta 2010 näytetty episodi, "Laurel & Hardy" keräsi 25-54-vuotiaiden keskuudessa 5.3 miljoonaa katsojaa. Sarjan kolmannen tuotantokauden ensimmäinen jakso näytettiin Yhdysvalloissa 28. maaliskuuta 2011.
Onko sulla lupa pitää kivaa?
Onko sulla lupa pitää kivaa? on punkyhtye Nyrkkitappelun single, joka julkaistiin maaliskuussa 2014 levymerkillä Stupido Records.
Kuulokevahvistin
pienoiskuva|Kuulokevahvistin
Kuulokevahvistimia voi olla integroituina televisiossa, radiovastaanottimessa ja kasettisoittimessa mutta erillisinä ne ovat lähinnä audiofiilien tai hifistien käyttämiä laitteita.
Edmond Delfour
Delfour pelasi myös Ranskan alemmilla sarjatasoilla. Hän kuoli vuonna 1990 ollessaan 83 vuoden ikäinen.
Kōkaku
Kōkaku (syntyjään Tomohito; 23. syyskuuta 1771 – 11. joulukuuta 1840) oli perinteisen japanilaisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin 119. keisari, joka hallitsi Japania Edo-kauden loppupuolella vuosina 1779–1817. Hän oli ensimmäinen keisari, joka kuului Japanin keisarillisen suvun Kan’in-haaraan, jonka jäseniä kaikki myöhemmät keisarit Ninkōsta Naruhitoon ovat olleet. Kōkaku luopui toukokuussa 1817 vallasta poikansa Ninkōn hyväksi saaden arvonimen daijō tennō. Hän oli Japanin viimeinen daijō tennō ennen keisari Akihiton eroamista 30. huhtikuuta 2019.
Elämä
Kōkakun alkuperäinen nimi oli Tomohito, ja hän syntyi 23. syyskuuta 1771. Hän kuului keisarillisen suvun Kan’in-haaraan ja oli prinssi Sukehiton poika. Vuonna 1779 keisari Go-Momozono oli kuolemaisillaan. Hänellä ei ollut yhtään poikaa, joten eronnut keisarinna Go-Sakuramachi taivutteli keisarin adoptoimaan Tomohiton. Go-Momozonon kuoltua 16. joulukuuta 1779 Tomohitosta tuli keisari ja hän sai hallitsijanimen Kōkaku. Vuonna 1781 hänellä oli tärkeä rooli vanhojen keisarillista oikeusistuinta käsittelevien seremonioiden palauttamisessa.
Yksi Kōkakun valtakauden merkittävimmistä tapahtumista oli suuri vuosien 1782–1788 pula-aika, nälkään ja tauteihin kuoli yli 900 000 ihmistä.
Jack Dylan Grazer
Jack Dylan Grazer (s. 3. syyskuuta 2003 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Grazer tuli tunnetuksi näyteltyään Eddie Kaspbrakia elokuvassa Se (2017) ja Freddy Freemania elokuvassa Shazam! (2019).
Kōkaku
Elämä
Vuonna 1817 Kōkaku luopui vallasta. Hänen seuraajansa on hänen neljäs poikansa Ninkō. Kōkaku kuoli 69-vuotiaana 11. joulukuuta 1840.
Jack Dylan Grazer
Yksityiselämä
Jack Dylan Grazer on biseksuaali.
Lindegren
Lindegren on sukunimi ja viittaa seuraaviin henkilöihin:
Yarrow’n M-luokka
Yarrow’n M-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston alusluokka, johon kuului kolme vuosien 1913–1914 laivasto-ohjelmaan kuulunutta hävittäjää sekä seitsemän hätäohjelmissa tilattua hävittäjää. Alukset palvelivat ensimmäisessä maailmansodassa ja ne myytiin romutettavaksi pian sodan päätyttyä.
Suunnittelu
Alukset muistuttivat Amiraliteetin M-luokan aluksia, mutta ne valmistuivat Yarrow’n telakan muokkaamien suunnitelmien mukaisina. Aluksilla oli ainoastaan kaksi akselia kolmen sijasta, kaksi savuhormia sekä suoraperä. Samoin alusten komentosiltaa oli siirretty taaemmas. Ennen sotaa tilatut alukset olivat kaksi solmua nopeampia kuin vastaavat Amiraliteetin suunnitelmien pohjalta toimitetut alukset, vaikka niiden voimanlähde oli heikompi. Myöhemmissä Yarrow’n toimittamissa aluksissa koneiston tehoa kasvatettiin.
Alukset
Hätäohjelmiin kuuluneista aluksista neljä tilattiin syyskuussa, yksi marraskuun alussa 1914 ja loput kaksi toukokuussa 1915. Yarrow’lta tilattiin vielä seitsemän alusta elokuussa jota toisinaan kutsutaan parannelluksi Yarrow’n M-luokaksi, mutta on liitetty myös R-luokkaan.
Mallorcandoggi
Ulkonäkö
Mallorcandoggi on tyypillinen keskikokoinen molossikoira, jolla on voimakas ja jonkin verran pitkänomainen rakenne. Kallon koko riippuu sukupuolesta: sen ympärysmitta on selkeästi suurempi uroksilla kuin nartuilla. Karvapeite voi olla hiekanruskea (fawn), punainen, juovikas (brindle) tai musta. Musta maski sallitaan, ja myös valkoiset merkit rinnassa, naamassa ja raajoissa hyväksytään niin kauan kuin ne eivät kata yli 30 % karvapeitteestä. Lisäksi fawneilla ja punaisilla koirilla on usein perusväriä vaaleampi "kasvonaamio". Tumma brindle on kaikkein toivotuin väri ja toiseksi toivotuin punainen, minkä jälkeen tulee fawn. Tästä huolimatta fawnit ja punaiset koirat ovat brindlejä yleisempiä. Keskimääräinen säkäkorkeus on 56 cm, urosten sallittu vaihtelu on 55–58 cm ja narttujen 52–55 cm. Keskimääräinen paino on 36 kg, urokset voivat olla 35–38-kiloisia ja nartut 30–34-kiloisia.
Luonne ja käyttäytyminen
thumb|250px|right|Rodulle tyypillinen pääväriä vaaleampi "naamio" kasvojen alueella. Rotu jalostettiin vahvaksi ja sitkeäksi, ja nämä ovatkin sen keskeisimmät luonteenpiirteet: haasteen edessä se ei peräänny. Vaikka se kunnioittaa perhettään lapsia myöten, se tarvitsee omistajan joka osaa tarjota sille oikeanlaisen koulutuksen, sen kanssa pitää olla varovainen muiden eläinten seurassa ja se tulee sosiaalistaa pentuiästä aikuisuuteen.
Se on älykäs koira joka vaatii omistajaltaan ymmärrystä ja taitoa käsitellä sitä. Koska se on jalostettu kohtaamaan lähes minkä tahansa haasteen, kovien otteiden käyttäminen tuottaa vain harmia koulutuksessa ja voi tehdä koirasta vaarallisen. Sen sijaan omistajan tulee työskennellä mallorcandogginsa kanssa pentuiästä lähtien kouluttaen sen tottelemaan ja käyttäytymään niin positiivisella tavalla kuin mahdollista, kuitenkin korjaten epähalutun käytöksen heti alusta lähtien.
Rotu vaatii muutaman pitkän lenkin päivässä pysyäkseen fyysisessä ja henkisessä tasapainossa. On välttämätöntä sosiaalistaa ja totuttaa se pennusta lähtien ympäristöönsä jotta se ei kookkaampana ole uhkaksi toisille. Tottelevaisuuskoulutukseen ja -kisoihin osallistuminen on hyvä tapa työskennellä mallorcandoggin kanssa.
Markkinointirikos
Markkinointirikos on yksi Suomen rikoslain 30 luvun määrittelemistä elinkeinorikoksista. Sen sisältö on 1.4.1999 päivitetty seuraavaan muotoon:
Joka tavaroiden, palveluksien, kiinteistöjen, yksityisen osakeyhtiön arvopapereiden tai muiden hyödykkeiden ammattimaisessa markkinoinnissa antaa markkinoinnin kohderyhmän kannalta merkityksellisiä totuudenvastaisia tai harhaanjohtavia tietoja, on tuomittava markkinointirikoksesta sakkoon tai vankeuteen enintään yhdeksi vuodeksi.
Mallorcandoggi
Alkuperä
Vuonna 1232 Aragonian kuningas karkotti maurit Baleaareilta. Espanjalaiset toivat saarille niin kutsutun iberianmastiffin, jonka nykymuodossaan on väitetty olevan espanjanmastiffi, pyreneittenmastiffi tai espanjandoggi. Jopa jotkut mallorcanpaimenkoiran kasvattajat väittävät koirien jotka kuningas James I toi mukanaan edustaneen heidän rotuaan.
Ensimmäinen kirjattu maininta espanjalaisesta doggista on vuodelta 1350 Kastilian kuningas Alfonso XI:n teoksessa Book of Hunting. Mallorcanpaimenkoiran kehittyminen saarella on ajoitettu 16. tai 17. vuosisadalle. Ranskalaisessa käännöksessä iberianmastiffia kutsutaan nimellä iberican perro de presa, mikä viittaa presa-tyyppisiin eli kiinnipitäviin koiriin. Sitä käytetään yleisimmin kanariandoggista, mutta sillä voidaan kutsua mitä tahansa pelotonta molossikoiraa olipa se sitten mastiffi tai doggi.
Mastiffit, doggit ja kookkaat paimenkoirat ovat saattaneet eksyä Mallorcalle kaupankäynnin ja uudisasukkaiksi muuttaneiden aristokraattien mukana. He esimerkiksi kunnioittivat suuresti espanjandoggia, jota käytettiin 14. vuosisadalla yleisesti villisian ja muiden villieläinten metsästykseen. Niin mastiffeja, doggeja kuin paimenkoirakin luultavasti risteytettiin useina eri aikoina tiettyihin tarkoituksiin.
Vuonna 1713 englantilaiset valloittivat Baleaarit Utrechtin sopimuksen myötä, jolloin mallorcandoggi luultavasti kehittyi omaksi rodukseen. Ca de Bou tarkoittaa katalaanin kielellä härkäkoiraa, mikä viittaa rodun käyttötarkoitukseen häränpurijana. Härkätaistelut koirien kanssa alkoivat englantilaisten tuotua perinteen saarille.
Yleinen luulo on että englantilaiset toivat mukanaan bulldoggeja ja risteyttivät niitä paikallisten vartio-, metsästys- ja paimenkoirien kanssa, jotka saattoivat olla tulosta espanjandoggin, mallorcanpaimenkoiran ja iberianmastiffin välisistä risteytyksistä. Toinen teoria viittaa siihen että mallorcalaiset kauppiaat toivat mukaansa Englantiin ottamiaan espanjanbulldoggeja eli perro de toroja (espanjandoggia raskaampi ja matalampi rotu) takaisin saarelle palatessaan.
Englanninbulldoggin alkuperä on epävarma ja ensimmäinen maininta siitä Englannissa on vuodelta 1632. Jotkut uskovatkin että sen kantarotu on kotoisin Espanjasta, ja MB Wynn mainitsee kirjassaan Mastiffin historia vuodelta 1886: "on esitetty ilman mitään tarkempia todisteita että espanjanbulldoggi olisi alun perin tuotu Englannista, mutta väittämän totuus on kaukana varmasta, ja joitain huomattavimmista espanjanbulldoggeista joita on tänne tuotu tutkineena olen tullut siihen johtopäätökseen että vaikka espanjanbulldoggi on tai oli aidon pugnaces-rodun jälkeläinen, se silti eroaa merkittävästi nykyisestä (19. vuosisadan) brittiläisestä bulldoggista, enemmän piirteiltään kuin kookkaammalta kooltaan.
Tämän vuoksi espanjanbulldoggi risteytettiin mallorcanpaimenkoiran kanssa jotta se kykenisi sietämään Mallorcan helteitä härkätaistelun aikana. Siihen aikaan mallorcanpaimenkoira muistutti kuitenkin enemmän doggeja ja muita molossikoiria: sillä oli kookas, voimakas runko, vahva kaula ja tiivis mastiffimainen luusto. Se oli myös nykyistä pienikokoisempi.
Englantilaisten lähdettyä saarilta vuonna 1803 mallorcalaiset alkoivat käyttää koiria vartiointiin, metsästykseen ja härän paikoillaan pitelemiseen ennen kuin teurastaja ennätti paikalle.