cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Warnow
Oberwarnow
Warnowin alkukohta on 10 kilometriä Parchimista pohjoiseen Grebbinissä, joka sijaitsee Mecklenburgin järvialueen länsiosassa. Grebbin sijaitsee osavaltion Schwerinin pääkaupungista 30 kilometriä itään päin. Joen latvaosan reitti on mutkitteleva ja kapea ja siihen yhtyy koillisesta tuleva Demener Bach, jonka valuma-alueella on monia järviä. Warnow laskee lähteestä mitattuna 15 kilometrin päässä sijaitsevaan Barniner Seehen. Sieltä se jatkaa länteen, mutta kääntyy koilliseen Pinnowin lentokentältä ennen Schweriner Seen kohtaamista. Joki murtautuu seuraavaksi raviinilaakson läpi ja se laskeutuu matalaan ja soistuneeseen Mickowseehen. Tämäkin järvi on läpivirtausjärvi. Joki saapuu Sternbergin järvialueelle käymättä yhdessäkään järvessä. Joki alkaa menettää korkeuttaan jopa 8 metriä yhdeksän kilometrin matkalla. Nopea virtaus on kuluttanut moreenimuodostumiin syvät laaksot, joiden syvyys voi olla jopa 40 metriä. Jokeen yhtyy tämän jälkeen Mildenitzin sivujoki. Eickhofin nostosillan kohdalla on joki enää 2,5 metriä merenpinnan yläpuolella ja se levenee merkittävästi. Ensimmäinen kaupunki, jonka läpi joki virtaa, on Bützow. Siellä jokeen yhtyy Nebel ja 15 kilometriä pohjoisempana joki saapuu Schwaanin kaupunkiin. Schwaaniin tuli mereltä laivaliikennettä vielä 1950-luvulla. Laivat kykenivät liikkumaan joella alajuoksulle Rostockiin vuonna 1882 rakennetun sulun ansiosta. Se nosti vedenpintaa laivoille riittavän syväksi. Joki ohittaa taajamat Damm, Pölchow ja Papendorf, joissa valmistettiin ennen tiiltä. Tiilen savimateriaali kaivettiin paikallisista kaivannoista, jotka ovat nykyään veden valtaamia. Tiililastit kuljetettiin rannikolle laivoilla. Nykyään jokea liikennöidään lähinnä vapaa-ajan veneillä. Joesta otetaan raakavettä juomaveden tuottamiseksi eikä joella voi enää liikennöidä polttomoottoriveneillä. Joen alaosa on suljettu Mühlendammin sulkukanavalla. Joki päättyy Rostockiin, missä virtaus pysähtyy Unterwarnowin laajentumaan.
Unterwarnow
Unterwarnow ei ole hydrologisesti enää joki, sillä sen virtaus pysähtyy käytännöllisesti kokonaan. Sen leveys vaihtelee 500–3 000 metriä ja sen veden suolapitoisuus on lähes Itämeren luokkaa. Unterwarnowissa voidaan navigoida valtamerenaluksilla ja sen väylän syväys on 14,30 metriä. Laivat kiinnittyvät satamaan, joka sijaitsee Unterwarnowin pohjoisosassa. Unterwarnowin ali on rakennettu maantietunneli. Tunneli on yksityinen ja sen kulkemisesta peritään tiemaksu. Väylä Itämerelle sijaitsee Rostockin Warnemünden kaupunginosassa. Sitä kutsutaan nimellä Neuer Strom ja se rakennettiin vuonna 1903 sekä laajennettiin vuonna 1958. Vesistön vanhempaa virtausaukkoa kutsutaan nimellä Alter Strom ja se on rakennettu vuonna 1423, kun myrsky tukki aikaisemman suuaukon vuoden 1420 myrskyssä. Alter Strom on nykyään tukittu padolla.
Etymologiaa
Ajanlaskun alun germaaniheimo varinit elivät jokilaakson alajuoksulla. Myös keskiaikaisella länsislaavilaisella vendiheimolla varnabit on samankaltainen nimi kuin joella. He elivät joen keskijuoksulla.
Luontoarvoja
Jokiosuudella eli Oberwarnowin osuudella voi saada saaliiksi haukea, kuhaa, ahventa, säynettä, turpaa, puronieriää ja meritaimenta. Laguunissa eli Unterwarnowissa voi saada edellisten lisäksi saaliiksi turskaa ja kesäisin nokkakalaa, jotka tarttuvat joskus uistimeen.
Vesistön valuma-alue
pienoiskuva|Maaston muodostumat ovat seudulla vaihtelevat. Järvialue (Seenplatte) eli järvitasanko on muodostunut moreenimaalle. Joen vesistöalue sijaitsee kokonaan Mecklenburgin järvialueella, joka on muodostunut viime jääkauden loppuvaiheessa. Fennoskandian mannerjäätikön reuna oli aikaisemmin edennyt etelään peittäen ympäristön alueet ohuella virtaavalla jäätiköillä. Kun sen kylmyysvaihe taittui Meiendorfin interstadialin aikoihin ja jäätikkö alkoi hiljalleen sulaa, vetäytyi jäätikön reuna kohti pohjoista paljastaen reunamoreeneja, moreenikumpuja ja maaston painaumia. Sulamisvedet kerääntyivät painaumiin ja muodostivat runsaslukuisen lampi- ja järvialueen, joka alkoi pian soistua. Maasto oli maanpainuman johdosta kallistunut kohti pohjoista ja sinne uursivat Warnow ja monet muut nykyiset joet uomansa. Joen alajuoksulla sijaitseva alanko on vuorostaan mannerjäätikön reunaa seuraten virranneiden jäätikköjokien tasoittama tai uurtama. Laaksojen tasainen pohja on ollut otollinen soistumiselle ja se aiheuttaa nykyään helposti tulvia.
Lähteet: 1 =, 2 = , 3 = , 4 = , 5 = , 6 = , 7 = , 8 = , 9 =
Tervapeippo
Tervapeippo (Nigrita bicolor) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Tervapeippoa tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Nie wieder
Nie wieder on Bushidon toinen single Electro Ghetto albumilta ja se julkaistiin vuonna 2004. Kappaleen sanoittivat DJ Desue ja Bushido.
Pulu (albumi)
Pulu on Ismo Alanko Säätiön debyyttialbumi, joka on julkaistu vuonna 1998. Vinyyliformaatissa albumi tuli myyntiin vuonna 2010.
Mekaaninen kompassi
thumb|450px|Mekaaninen kompassi [[Lontoon Science Museumissa.]]
Yleistä tietoa
Mekaaninen kompassi on kaksipyöräisiin vaunuihin asennettu laite. Tangon päässä oleva pieni ihmishahmo on liitetty vaunun pyöriin tasauspyörästöllä. Pyörän koon sekä raiteiden ja rattaiden tarkat suhteet saavat figuriinin osoittamaan aina tiettyyn suuntaan, yleensä etelään.
Laitteeseen ei liity magneettisia ominaisuuksia. Kiinan pitkän historian aikana useassa eri tekstissä on maininta etelään osoittavasta vaunusta.
Legenda
Legendan mukaan Kiinan perustaja, Huangdi, joka asui valtavassa palatsissa Kunlun-vuorilla, kehitti mekaanisen kompassin idean. Sanotaan, että laitteen valmisti käsityöläinen nimeltään Fang Bo.
Samaan aikaan eli toinen heimojohtaja, Chi You, joka oli taitava aseiden valmistaja ja soturi. Chi You hyökkäsi Yandin johtaman heimon kimppuun ja ajoi sen Huangdin maille. Tästä Huangdi suuttui ja lähti heimoineen yhdessä Yandin kanssa sotimaan Chi Youta vastaan. Huangdin ja Yandin joukot kärsivät pahoja tappioita. Chi You hönkäisi ulos paksun sumuverhon hämätäkseen Huangdin joukkoja. Kun taistelu oli kestänyt useita päiviä ja Huangdin joukot olivat hajallaan, Keltainen keisari pystytti alttarin, uhrasi ja rukoili kolme päivää ja yötä Lännen kuningataräitiä (Xiwangmu) saadakseen apua tältä. Kolmen vuorokauden kuluttua jumalatar antoi hänelle tiedon etelään osoittavasta vaunusta sekä taivaallisista rungoista ja maallisista oksista. Näitä apuna käyttäen Huangdi pystyi johdattamaan joukkonsa ulos sumusta. Sitten Chi You pani alulle raivoisan myrskyn, jonka Huangdi sai taltutettua kuivuuden paholaisen Nuban avulla. Näin Huangdi lopulta voitti.
Mekaanisen kompassin historiaa
thumb|450px|Japanilainen versio, [[Aichin Expo 2005.]]
Ensimmäinen historiallinen maininta kompassista on teoksessa Kolmen kuningaskunnan kronikka. Tämän mukaan mekaanisen kompassin oikea keksijä oli mekaanikko Ma Jun, joka asui Wein kuningaskunnassa 200-luvulla. Hän halusi todistaa epäilijöille, että legendan etelään osoittava vaunu ei ollut pelkkä satu.
Kompassin rakennusohjeet ja tarkat yksityiskohdat kuitenkin hävisivät väliaikaisesti. Zu Chongzhi (429-500 jaa.) keksi sen uudestaan. Tang-dynastian (618-907 jaa.) ja Song-dynastian (960-1279 jaa.) aikana mekaaninen kompassi yhdistettiin toiseen mekaaniseen, pyörille sijoitettuun laitteeseen, matkamittariin.
Joidenkin varhaisten historiallisten dokumenttien mukaan mekaaninen kompassi keksittiin ensimmäisellä vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua, mutta nämä tiedot ovat epämääräisiä.
Japanissa
Tieto mekaanisen kompassin valmistuksesta kulkeutui 600-luvulla Japaniin. Nihon Shoki (Japanin historiankronikka) vuodelta 720 jaa. kertoo, että kiinalaiset buddhalaiset munkit Zhi Yu ja Zhi You rakensivat useita mekaanisia kompasseja Japanin keisari Tenjille vuonna 658 jaa. Tämän jälkeen vuonna 666 jaa. rakennettiin useita mekaanisia kompasseja.
Rekonstruktiot
Yksikään historiallisista mekaanisista kompasseista ei ole säilynyt, mutta 1900-luvulla useat henkilöt valmistivat etelään osoittavan vaunun toimivia malleja.
Pekingin Kiinan historian museossa on pienoismalli, joka pohjautuu Yen Sun (1027 jaa.) mekanismiin. Taiwanissa, Taipein Kansallisessa palatsimuseossa on Lanchesterin mekanismin (1932) perustuva pienoismalli
Ari Koskinen (kemisti)
Ari Mauri Petri Koskinen (s. 22. syyskuuta 1956) on suomalainen kemisti ja professori. Hän toimi Teknillisen korkeakoulun eli nykyisen Aalto-yliopiston orgaanisen kemian professorina vuosina 1999 - 2021. Aiemmin hän on toiminut 1992–1999 Oulun yliopiston kemian professorina.
Akateeminen ura
Ari Koskinen valmistui diplomi-insinööriksi kemiantekniikan alalta 1979. Tekniikan lisensiaatin tutkinnon hän suoritti 1982. Koskinen väitteli professori Mauri Lounasmaan ohjauksessa tekniikan tohtoriksi 1983. Hänen väitöskirjansa aiheena oli indolialkaloidien synteesiin muokatun Polonovskin reaktion menetelmän kehittäminen.
Valmistumisen jälkeen Koskinen työskenteli 1983–1985 ja 1987–1988 postdoc-tutkijana professori Henry Rapoportin tutkimusryhmässä Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä. Välillä hän työskenteli vuosina 1985–1987 uusia lääkkeitä kehittävän projektin johtajana Orion-konserniin kuuluneessa Fermionissa. Koskisen ryhmä otti ensimmäisenä Pohjoismaissa käyttöön tietokoneavusteiset menetelmät (QSAR ja CoMFA) lääkkeiden suunnittelussa.
Professoriksi
Ari Koskinen nimitettiin 1992 kemian professuuriin Oulun yliopistoon erikoistumisalueena synteettinen orgaaninen kemia ja hän toimi virassa vuoteen 1999. Elokuussa 1999 hän aloitti orgaanisen kemian professorina (niin sanottu entinen Gustaf Komppa -oppituoli) Teknillisessä korkeakoulussa. Nykyisin professuuri sijoittuu Aalto-yliopiston kemiantekniikan korkeakouluun. Professuurin ohella hän on kemian dosentti Helsingin ja Turun yliopistoissa.
Tutkijana
Professori Koskisen tutkimustyön keskeinen osa on uusien synteettisten menetelmien kehittäminen monimutkaisten luonnonaineiden ja ei-luonnollisten yhdisteiden valmistamiseksi. Yhdisteissä on tyypillisesti useita stereogeenisiä keskuksia ja yhdisteitä on pystyttävä valmistamaan enantiopuhtaasti. Toinen osa hänen työtään on näiden tutkimusten tulosten soveltaminen, jotta rakenteita voisi käyttää muun muassa biologisina ilmaisimina.
Synteettisten menetelmien kehittäminen keskittyy pääasiassa kemiallisissa reaktioissa vaikuttavien heikkojen vuorovaikutusten toimintamekanismien ymmärtämiseen kemikaalien reaktiivisuuden kontrolloimiseksi hienovaraisten rakenteellisten vaikutusten avulla. Heikot vuorovaikutuksiin pohjautuvat sidokset luetaan kuuluvaksi niin kutsuttuun supramolekulaariseen kemiaan. Tutkimuskohteita ovat esimerkiksi epäsymmetriset syklopropanaatioreaktiot. Katalyysin alueella kiinnostuksen kohteena ovat erilaiset epäsymmetriset oksidaatiomenetelmät. Uusimpana tutkimuskohteena on enantiokontrolloitujen hiili-hiili-sidosten muodostaminen käyttämällä reagenssina kiraalista fosfonaattia tai organokatalyysiä (tai mahdollisesti organometallikatalyyttiä).
Professori Koskinen on laatinut yli 180 tieteellistä julkaisua ja hän on kirjoittanut kaksi kirjaa. Hänen nimissään on 15 patenttia.
Luottamustoimet
Ari Koskinen on osallistunut urallaan aktiivisesti kansainvälisiin tiedehankkeisiin. Hän on Eurooppalaisen kemian yhteisön (European Chemical Society) perustajajäsen ja kuuluu useisiin EU-tutkimusohjelmien johtoryhmiin.
Professori Koskinen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2003. Vuodesta 2004 hän on kansainvälisen tieteellisen Novartis-säätiön (Novartis Foundation) neuvonantajapaneelin jäsen.
Salawati
Salawati kuuluu Indonesian Länsi-Papuan maakunnan Raja Ampat -saariin ja on yksi sen neljästä merkittävästä saaresta. Sen pinta-ala on 1 623 km². Saariryhmän muut pääsaaret ovat Misool, Batanta ja Waigeo.
Cavite
Cavite on yksi Filippiinien 81 provinssista. Se sijaitsee Calabarzonin alueella. Vuonna 2010 siellä oli yli kolme miljoonaa asukasta.
Cavitessa on kuusi kaupunkia, 19 kuntaa ja 829 barangayta. Virallinen pääkaupunki on Imus, mutta provinssin hallintovirastot sijaitsevat Trece Martirezissa.
Aiheesta muualla
14.26667°N, 120.86667°W
Korpela (Tuntematon sotilas)
Sotamies Korpela on hahmo Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas. Hän on kotoa haettu yli neljänkymmenen vuoden ikäinen nostomies, joka esiintyy kirjan loppupuolella.
Korpela saapuu konekiväärikomppaniaan kymmenen muun täydennysmiehen mukana neuvostoarmeijan suurhyökkäyksen alettua kesäkuussa 1944. Komppania on Laatokan koillispuolella vetäytymässä neuvostojoukkojen painostamana Syväriltä kohti Tarton rauhan rajaa ja kaikki käsiin saadut miehet tarvitaan rintamalle patoamaan päälle vyöryvää hyökkäystä. Kookas, tummaverinen, äyskivä ja kiroileva Korpela puhuu hämäläismurretta, mutta romaanin kertoja ei mainitse hänen tarkkaa kotipaikkaansa. Tulijoissa on Korpelan lisäksi kaksi yli 40-vuotiasta nostomiestä, jotka kaikki määrätään ajomiehiksi, ja kahdeksan alokasta, jotka ovat vain 19-vuotiaita, vuonna 1925 syntyneitä. Luutnantti Koskelan joukkue, joka on kärsinyt suurinta mieshukkaa, saa alokkaista neljä. Näistä romaanin kertoja mainitsee nimeltä kuitenkin vain Asumaniemen, muut jäävät tuntemattomiksi.
Korpela kuvataan antisosiaalisena ja katkerana ihmisenä. Hän on vihainen kaikkea ja kaikkia kohtaan ja osoittaakin sen melkein joka lauseessa. Erityisen kielteisesti hän suhtautuu lottiin ja ”Suomen herroihin”. Korpela kuitenkin pitää hevosista ja tulee niiden kanssa toimeen paremmin kuin ihmisten.
Korpelan suhtautuminen ja puhetapa pysyy samana, puhuipa hän esimiehille tai, kuten seuraavassa sitaatissa, apua häneltä pyytävälle lotalle, jonka polkupyörä on rikkoutunut:
Korpelan ja jo aikaisemmin miehiltä solvauksia osakseen saaneen lotan kohtaaminen on yksi romaanin kohutuimmista tapahtumista.
Korpela joutuu palvelemaan majuri Lammion alaisena tämän johtaessa pataljoonan kuormaston vetäytymistä ja heidän välinsä kiristyvät nopeasti äärimmilleen. Korpelan juututtua hevosineen ojaan ilmahyökkäyksen aikana ja Lammion tullessa auttamaan häntä Korpela raivostuu, heittää ohjakset maahan ja vaatii Lammiolta siirtoa ”toiseen porukkaan”. Korpela saa surmansa yrittäessään pelastaa kuormahevosta vihollisen maataistelukoneiden tulituksen keskellä. Korpela sotkeutuu ohjaksiin, putoaa kärryiltä ja pillastunut hevonen raahaa häntä metsään. Perään juossut Lammio löytää ohjaksista irronneen, kuolevan Korpelan makaamasta selällään ja näkee ruumiin alta tulevan vahvan verivirran.
Korpelaa on esittänyt Edvin Laineen ohjaamassa Tuntematon sotilas -elokuvassa (1955) Topi Kankainen, Rauni Mollbergin vuonna 1985 ohjaamassa elokuvaversiossa Risto Salmi ja Aku Louhimiehen ohjaamassa vuoden 2017 elokuvassa Mikko Kouki.
Kiinteistön kauppa
Joissain maissa miltei kaikki asunnot ovat määräosuuksia koko kiinteistöstä, myös kerros- ja rivitalohuoneistot. Näin on muun muassa Espanjassa ja Virossa.
Kiinteistön kauppa Suomessa
Kiinteistökauppa Suomessa perustuu useisiin lakeihin, joista keskeisin on maakaari. Kaupassa edellytetään kaupanvahvistajaa, joka valvoo kaupan muotovaatimuksia. Kiinteistönvälitysliikkeen toimipisteen johtajilta edellytetään keskuskauppakamarille suoritettu laillistetun kiinteistönvälittäjän tutkinto.
Asuntojen hallintaan oikeuttavien asunto-osakeyhtiöiden osakkeiden kaupan välittäminen ei ole kiinteistön kauppaa, vaikka myös sitä laillistetut kiinteistönvälittäjät ja kiinteistönvälitysliikkeet tekevät. Osakkeet ovat irtaimistoa.
Muita lakeja
Muita kiinteistön kauppaan liittyviä lakeja ovat ostajiin ja myyjiin liittyvät lait, joissa määritellään ostajia ja myyjiä sekä näiden toimivaltaisuutta. Tällaisia ovat esimerkiksi lait osakeyhtiöistä, kommandiittiyhtiöistä, avoimista yhtiöistä, säätiöistä, yhdistyksistä sekä holhouksenalaisista tai muuten vajaavaltaisista henkilöistä.
Yang Jung-mo
Miesten 62 kilogramman painoluokassa paininut Yang voitti olympiakultaa Montéalissa 1976, missä hän voitti loppuottelussa mongolialaisen Zevegiin Oidovin. Olympiakultansa lisäksi Yang voitti urallaan kaksi miesten MM-mitalia ja vuonna 1978 Aasian kisojen kultamitalin.
Aromurmeli
Aromurmeli eli bobakki (Marmota bobak) on alppimurmelia kooltaan ja väritykseltään muistuttava jyrsijälaji. Sitä tavataan arolla Ukrainassa, Venäjällä ja Kazakstanissa. Historiallisesti sen kannat taantuivat voimakkaasti aina 1900-luvun puolivälille saakka, mutta nykyisin kantoja pidetään vakaana. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt aromurmelin elinvoimaiseksi lajiksi.
Taksonomia
thumb|vasen|Aromurmeli [[Volgogradin alueella Venäjällä.]] Aromurmeli voidaan jakaa kolmeen alalajiin:
Koko ja ulkonäkö
thumb|vasen|Aromurmeli pesäkolollaan. Aromurmelien ruumiin pituus on 490–575 mm ja hännän pituus 106–130 mm. Painoa niillä on 5 700 g. Turkki eri yksilöillä on yleensä samanvärinen. Selkäpuoli on heinänkeltainen ja ruosteenruskea. Vatsapuoli on hieman vaaleampi. Päässä on mustan ja ruskean sävyjä. Häntä tummenee juurestaan kohti mustaa tai ruskeaa hännänpäätä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Aromurmelia tavataan osissa Kazakstania, Ukrainaa ja Venäjää. Historiallisesti lajia on tavattu koko Länsi-Ukrainasta Irtyšjoelle Kazakstaniin ulottuvalla arolla, mutta nykyisin levinneisyysalue on muuttunut etenkin Euroopan puolella hyvin laikuttaiseksi. Suurin osa lajin levinneisyysalueesta on nykyisin Uralilla ja Kazakstanin pohjoisosassa.
Lajia esiintyy nimensä mukaisesti avoimella arolla.
Elintavat
Vuosittain naaraista lisääntyy noin 60 %. Poikaset syntyvät loppukeväästä tai alkukesästä. Kerrallaan niitä syntyy 4–7. Sukukypsiksi ne kasvavat kolmannella elinvuodellaan, jolloin ne myös jättävät perheryhmänsä hajaantuen muille alueille. Vankeudessa ne voviat elää 7,4-vuotiaiksi saakka.
Aromurmelit käyttävät ravinnokseen heiniä, muiden kasvien vihreitä osia, sekä niiden sipuleja ja kukkia. Lajin luonnollisia vihollisia ovat mm. kettu, susi, kotkat ja korppikotkat. Usein aromurmelit istuvat takajaloillaan pystyssä tarkkailleen ympäristöään mahdollisten uhkien varalta. Sellaisen havaitessaan niillä on yksinkertainen hälytysäänähdys.
Juhani Salokannel
Juhani Salokannel (s. 28. kesäkuuta 1946 Mikkeli) on kirjailija, suomentaja ja Parnasson entinen päätoimittaja. Salokannel valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1973.
Ura
Salokannel on ollut Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajana, kustannustoimittajana ja osastopäällikkönä Gummeruksessa ja Weilin+Göösin kirjallisen osaston osastopäällikkönä.
Aromurmeli
Uhat ja suojelu
Historiallinen taantuminen 1900-luvun puolivälille saakka johtui liiallisesta metsästyksestä, sekä arojen muuttamisesta viljelymaiksi. Aikanaan se tunnettiin etenkin nälänhätäkausien hätävararavintona. Neuvostoliiton kaudella lajin metsästäminen kiellettiin Venäjällä ja Ukrainassa 1960-luvulla. 1980-luvulla tehtiin useampi istutuksia, joiden johdosta syntyi uusia kantoja, joilta laji levisi myös luonnollisesti muualle aikaisemmalle levinneisyysalueelleen.
Juhani Salokannel
Ura
Salokannel on Viron kirjallisuuden asiantuntija, ja hän on suomentanut virolaista kirjallisuutta muun muassa Jaan Krossilta, Ülo Tuulikilta, Viivi Luikilta ja A.H. Tammsaarelta.
Gandat
Gandat ovat Ugandan suurin yksittäinen etninen ryhmä. Gandat puhuvat nigeriläis-kongolaisiin kieliin kuuluvaa gandaa. Gandat hallitsivat aikanaan Ugandalle nimensä antanutta Bugandan kuningaskuntaa Victorianjärven luoteisrannalla.
Sékou Ly
Sékou Ly (1933 Ségou tai Bougouni – 28. tammikuuta 2012 Bamako) oli malilainen sotilas ja ministeri.
Gandat
Historia
220px|thumb|vasen|Gandasotureita piirroksessa vuodelta 1875. Gandat polveutuivat bantuista, jotka alkoivat muuttaa Keski-Afrikasta Itä-Afrikkaan 1000-luvun paikkeilla. Victoriajärven alueella he perustivat Bugandan kuningaskunnan 1300-luvun aikana. Kuningaskuntaa hallitsi kabaka, jonka rooli oli toimia välittäjänä batakasien eli eri klaanien päällikköjen välillä. 1700-luvun aikana kabakat saivat kuitenkin lisää henkilökohtaista valtaa batakasien kustannuksella. Lopulta valtiosta muodostui varsinainen kuningaskunta päämiehenään kabaka. Kuningaskunta myös laajensi alueitaan huolimatta sodista pohjoisessa vaikuttanutta Bunyoron kuningaskuntaa vastaan. Vuonna 1900 tuolloin hallinnut kabaka teki sopimuksen brittien kanssa, jolla Bagandasta tuli osa Ugandan protektoraattia ja näin osa brittien siirtomaavaltaa.
Sékou Ly
Ly liittyi Ranskan armeijaan vapaaehtoisena vuonna 1953. Hän opiskeli Strasbourgin sotakoulussa vuosina 1960–1961 ja liittyi sitten vasta itsenäistyneen Malin armeijaan. Ly toimi Katin sotakoulun opettajana ja sen jälkeen armeijan autojoukkueen päällikkönä.
Avustettuaan vuoden 1968 vallankaappausta Ly pääsi Moussa Traorén lähipiiriin. Hän palveli Niorossa jalkaväkijoukkueen komentajana ja kaupungin päällikkönä vuosina 1969–1970. Vuosina 1970–1977 Ly toimi Bamakon kaupunginjohtajana.
Ly tuki Traoréa vuoden 1978 vallankaappausyrityksen aikana ja toimi sen jälkeen kahdentoista vuoden ajan Malin hallituksessa valtiosihteerinä, sisäministerinä, puolustusministerinä ja opetusministerinä. Hänet ylennettiin divisioonakenraaliksi vuonna 1988.
Luoto Company
Luoto & Company Oy, eli Luoto Company on ohjelmisto- ja datakehityksen, sekä niiden arkkitehtuurien konsultointia tekevä asiantuntijatoimisto. Yritys toimii Suomessa, pääkaupunkiseudulla ja sen toimisto sijaitsee Helsingissä. Yritys on perustettu vuonna 2016 ja toimintansa se käynnisti 2017. Yrityksen juuret pohjautuvat oikeudenmukaisuuden arvoon, tarkoittaen käytännössä uuden tyyppistä omistusrakenteen mallia, jossa yritys koostuu pelkistä osakkaista. Malli on ainutlaatuinen Suomessa. Taustavaikutteita yhtiön rakenteelle on haettu mm. Piilaakson menestyneistä yhtiöistä. Yritys haluaa korostaa viestinnässään erityisesti osaamispääoman ja asiakaskokemuksen merkitystä yrityksen menestykseen nykypäivänä.
Gandat
Historia
Vuonna 1955 Bugandasta tuli perustuslaillinen monarkia ja Ugandan itsenäistyessä tasavaltana vuonna 1962 Milton Obotesta tuli maan pääministeri ja kabaka Mutesa II:ta maan presidentti. Vuonna 1966 Obote pidätytti Mutesan ja erotti tämän virastaan. Teko johti laajoihin levottomuuksiin ja seuraavan vuoden puolella maan hallinto lakkautti siihen saakka olemassa olleet perinteiset kuningaskunnat. Kuningaskunnat perustettiin uudelleen vuonna 1993, mutta niillä on nykyisin vain puhtaasti seremoniallinen ja kulttuurillinen rooli.
Sékou Ly
Traoré nimitti Lyn sisäministeriksi tammikuussa 1991 tukahduttamaan hallituksen vastaisia mielenosoituksia. Hän tapasi Malin demokratialiikkeen edustajia helmikuussa, mutta ei löytänyt yhteistä kieltä heidän kanssaan.
Luoto Company
Yritys työllistää 2022 maaliskuussa yhteensä yli 120 henkilöä. Poikkeuksellisen nopeasti yritys liki kymmenkertaisti liikevaihtonsa yli 3,5 miljoonaan euroon jo toisena toimintavuotenaan (2018), sekä kasvatti tulostaan yli 1000%. Yritys palvelee laajaa joukkoa asiakkaita startupeista suuriin pörssiyhtiöihin, sekä julkiseen sektoriin muun muassa Fingrid, Kela ja DVV. Luoto Company palkittiin Kauppalehden kasvajat kiertueen Suomen parhaana kasvajana vuonna 2020. Myöhemmin Luoto Company on sijoittunut 2021 Deloitte tech fast 50 listauksella seitsemänneksi (7.), sekä Financial Timesin julkaisemalla FT 1000 — Europe’s Fastest Growing Companies 2022 listalla kahdeksanneksitoista (18.). Vuoden 2022 alkupuolella HS Vision toimittajat kokosivat seuranta-alueiltaan merkittäviä signaaleita, jotka saattavat seuraavaksi muuttaa elämäämme. Luoto Companyn poikkeuksellinen toimintamalli on mainittu esimerkkinä työelämään vaikuttavasta signaaleista.
Gandat
Kulttuuri
240px|thumb|Kabakan palatsi [[Kampalassa.]] Suurin osa gandoista on maanviljelijöitä. Etenkin gandojen asuinalueiden eteläosat ovat hedelmällisiä. Tavallisimpia viljeltäviä kasveja ovat banaanit ja keittobanaanit, mutta gandat kasvattavat myös rahakasveja kuten kahvia, puuvillaa, sokeriruokoa ja teetä. Ugandassa monet gandat kuuluvat maan keskiluokkaan ja ovat keskimäärin muita kansallisuuksia varakkaampia. Gandat muodostavat myös suhteettoman suuren osan valtion virkamiehistä.
Sékou Ly
Ly vangittiin Amadou Toumani Tourén johtaman vallankaappauksen yhteydessä maaliskuussa 1991. Hänet tuomittiin kuolemaan mielenosoitusten aikaisesta verenvuodatuksesta vuonna 1993, mutta tuomio muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi vuonna 1997. Presidentti Alpha Oumar Konaré armahti Lyn toukokuussa 2002. Hän omisti viimeiset vuotensa kyyhkyjen hoidolle. Lyn hautajaisissa olivat läsnä Moussa Traoré, presidentti Amadou Toumani Touré, pääministeri Cissé Mariam Kaïdama Sidibé ja muita arvohenkilöitä.
Gandat
Kulttuuri
Gandat ovat nykyisin tavallisesti muslimeja tai kristittyjä. Perinteinenkin usko on kuitenkin säilynyt. Perinteiseen uskontoon kuuluvat lukuisat eri henget ja jumaluudet, jotka yhdistetään eri asioihin, kuten esimerkiksi jokeen, metsään tai jopa yksittäiseen puuhun. Vaikutusvaltaisin jumaluus on nimeltään Mukasa. Mukasan veljenä pidetty Kibuka on puolestaan sodanjumala.
Castelli Romani
thumb|300px|Savelli-linna [[Rocca Priora|Rocca Priorassa]] thumb|Taustalla [[Albanovuoret.]] thumb|Satelliittikuvassa Albanovuoret sekä [[Albanojärvi ja Nemijärvi.]] Castelli Romani (‘Rooman linnat’) on Latiumin alueella Rooman kaakkoispuolella sijaitseva pikkukaupunkien alue. Sen maaperä hedelmällistä. Järvet ja vehreys ovat houkutelleet varakkaita roomalaisia alueelle kesänviettoon jo antiikin aikana. Paavin kesäasunto on Castel Gandolfossa, Albanojärven rannalla. Alue oli antiikin aikana nimeltään Latium Vetus.
Nimellä Castelli Romani (DOC) tarkoitetaan myös alueella tuotettua viiniä.
Alueen kunnat ovat:
Nauta (täsmennyssivu)
Nauta voi tarkoittaa seuraavaa:
Nilakan yhtenäiskoulu
thumb|270px|Nilakan yläaste on Nilakan yhtenäiskoulun yläkoulu. Nilakan yhtenäiskoulu on Keiteleen kirkonkylässä toimiva yhtenäiskoulu (luokka-asteet 0-9).
Vuonna 2016 koulua kävi 174 peruskoululaista.
Baltic Pipeline System
pienoiskuva|Kaavakuva Itä-Euroopan öljy- ja kaasuputkiverkostosta (öljyputket vihreällä) Baltic Pipeline System (BPS-1 tai BTS-1; ; "Itämeren siirtoputkijärjestelmä") on Suomenlahden rannalle Koiviston (Primorsk) satamaan raakaöljyä ja muita öljynjalostustuotteita kuljettava siirto­putki­järjestelmä Venäjällä. Järjestelmä käsittää itse Koiviston öljyterminaalin, 1300 km pitkän öljyputken Jaroslavlista Koivistolle, sekä vanhemmat idästä Jaroslavliin johtavat putket, jotka tuovat öljyä Timanin-Petšoran alueelta, Länsi-Siperiasta sekä Uralin-Volgan alueelta.
Jaroslavlista Moskovan koillispuolelta alkava Itämeren öljyputki kulkee Kirišin öljynjalostamoille ja jatkaa edelleen Nevajoen alitse Pietarin itäpuolelta. Karjalankannaksella öljyputki putki päätyy Viipurin eteläpuolella Koiviston satamaan (60.33528°N, 28.715°W). Öljyputken pumppausasema sijaitsee ainakin:
Vuonna 2007 Itämeren öljyputken ja Koiviston öljysataman kautta Venäjältä vietiin yhteensä 74 miljoonaa tonnia raakaöljyä. Venäjän suunnitelmana on ollut raakaöljyn ja muiden öljytuotteiden siirtokyvyn nostaminen tätä reittiä pitkin lähivuosina yhteensä 120 miljoonaan tonniin vuodessa. Koiviston satamasta öljyä viedään Euroopan öljynjalostamoille mm. Rotterdamiin.
BPS-1 öljyputkea operoi venäläinen Transneft-yritys.
Nokipeippo
Nokipeippo (Nigrita luteifrons) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Nokipeippoa tavataan Länsi-Afrikan eteläosissa sekä keskisessä Afrikassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mizur
Mizur tai Myzur  on kaupunkityyppinen taajama Alagirin piirin keskiosassa Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallassa Venäjällä. Mizur sijaitsee Ardonjoen varrella. Vuonna 2002 Mizurissa oli 2 883 asukasta. Mizur on kaivospaikkakunta. thumb|left|220px|[[Alagirin piiri keltaisella, sen keskella punainen piste Mizur.]]
Mihail Jaroslavitš
Mihail Jaroslavitš (, 1271 – 1318) oli Vladimirin viimeinen suuriruhtinas, vuodesta 1304. Vuonna 1318 Moskovan ruhtinaskunta valloitti Vladimirin suuriruhtinaskunnan ja Mihail Jaroslavitš teloitettiin 22. marraskuuta 1318.
Robert Schumann
Robert Schumann (8. kesäkuuta 1810 Zwickau – 29. heinäkuuta 1856 Endenich) oli saksalainen säveltäjä. Hänen tyylinsä katsotaan edustavan romantiikkaa puhtaimmillaan, ja hänet luetaan kuuluvaksi 1800-luvun suurimpiin säveltäjiin.
Schumannin tunnetuimmat työt orkesterimusiikin alalla ovat hänen neljä sinfoniaansa sekä etenkin pianokonsertto, joka kuuluu esitetyimpien konserttojen joukkoon. Schumannin pianokvintetto sekä -kvartetto taas ovat kamarimusiikin keskeistä ohjelmistoa, ja hänen laulusarjansa Dichterliebe on kaiketi suosituin laulusarja Schubertin kuuluisten laulusarjojen jälkeen. Saksankielisissä maissa myös Schumannin kuoroteoksia esitetään usein. Schumannin tuotannon selkärankana ovat kuitenkin pianoteokset, joista tunnetuimmat ovat Kreisleriana, Kinderszenen, Carnaval sekä fantasiat.
Lapsuus ja nuoruus
thumb|Robert Schumannin lapsuudenkoti Schumann syntyi Zwickaussa kuopukseksi taiteelliseen perheeseen. Hänen äitinsä oli musikaalinen (vaikkei soittanut mitään instrumenttia), ja hänen isänsä, August Schumann, käänsi Walter Scottin ja lordi Byronin teoksia saksaksi ja kirjoitti ritariromaaneja. Isä myös omisti veljensä kanssa kirjakustantamon, joka julkaisi ulkomaalaisia kirjoja. Schumannin neljä isoveljeä seurasivat isäänsä kirjankustantajan alalla. Schumann itsekin oli hyvin kiinnostunut kirjallisuudesta ja kirjoitti paljon. Isä tuki myös lapsiensa musiikkiharrastuksia, ja Schumann saikin jo lapsena käyttöönsä oman flyygelin. Pianonsoittoa opettamaan isä palkkasi lapsilleen säveltäjä Carl Maria von Weberin. Myöhemmin Schumann totesikin saaneensa rakastavan ja huolellisen kasvatuksen.
Isä kuoli vuonna 1826. Tämän jälkeen Schumannin saaman piano-opetuksen taso laski melkein amatöörimäiseksi, ja hän soitti itse opettajiaan paremmin. Tämän seurauksena Schumann alkoi opiskella musiikkia itsenäisesti: hän kävi kuuntelemassa musiikkiesityksiä ja tutki partituureja sekä soitto-oppaita. Hän perusti myös veljensä kanssa kouluun pienen orkesterin ja näytelmäkerhon. Omien sanojensa mukaan Schumann oli säveltänyt musiikkia jo ennen seitsemättä ikävuottaan. Schumannin lailliseksi huoltajaksi valittu vaate- ja rautakauppias Gottlob Rudel ja Schumannin leskeksi jäänyt äiti halusivat, että Schumann ryhtyisi lukemaan lakia. Schumann taipui huoltajiensa tahtoon ja kirjoittautui 29. maaliskuuta 1828 Leipzigin yliopistoon oikeustiedettä opiskelemaan.
Vaikeat uravalinnat
thumb|Schumann 20-vuotiaana (1830) Leipzigin kaupunki teki Schumanniin vaikutuksen. Hän oli innoissaan monista kaupungin kirjakaupoista ja kuunteli konsertteja, joidenka tasoisista hän ei ollut aikaisemmin saanut nauttia. Schumann pyrki käyttämään aikaansa musiikkiin, kirjallisuuteen ja filosofian luentoihin. Hän sävelsi kappaleita, mutta oikeustieteestä hän ei enää välittänyt.
Vielä samana vuonna Schumann tapasi erään taiteita suosivan professorin luona Friedrich Wieckin. Alun perin teologiaa opiskellut Wieck oli saanut mainetta erinomaisena pianonsoiton opettajana. Schumann alkoi aluksi opiskella innolla Wieckin johdolla, mutta hän pettyi omaan oppimattomuuteensa ja lopetti kohta musiikin opiskelun. Tämän jälkeen Schumann siirtyi Heidelbergin kaupunkiin ja opiskeli lakia kahden lukukauden ajan – tällä kertaa tosissaan. Hän muutti kuitenkin jälleen mielensä ja kirjoitti vuoden 1830 heinäkuussa pitkän sisäisen taistelun jälkeen äidilleen aikovansa sittenkin pianistiksi. Päätökseen oli saattanut vaikuttaa viulutaiteilija Paganinin esityksen näkeminen aiemmin tuona vuonna. Äiti ei voinut muuta kuin suostua ja pyysi Wieckiä kirjeitse kouluttamaan Schumannin pianistiksi kymmenessä vuodessa. Wieck kirjoitti, että Schumannista tulisi suuri pianisti kolmessa vuodessa. Näin Schumann palasi Leipzigiin ja sai huoneen Wieckin talosta.
Schumannin tie pianistiksi katkesi kuitenkin äkisti. Yleisesti tunnetun näkemyksen mukaan syynä tähän oli laite, jonka Schumann oli itse kehittänyt venyttääkseen sormenvälejä. Laitteen käyttö johti oikean käden tilapäiseen halvaantumiseen, jonka jälkeen keskisormi ei enää toiminut soittamisen kannalta riittävän hyvin. Tämä on tunnetuin versio tapahtumista, mutta myöhemmin tutkijat ovat myös esittäneet näkemyksen, jonka mukaan käden halvaus olisi johtunut syfiliksestä. Ainoa Schumannille annettu hoito-ohje hänen loukattuaan kätensä oli liottaa sitä vasta teurastetun eläimen sisälmyksissä.
Onnettomuuden jälkeen Schumann keskittyi säveltämiseen ja alkoi opiskella musiikin teoriaa. Bachin teos Das wohltemperierte Klavier oli hänelle tärkeä inspiraation lähde. Aluksi Schumann keskittyi pianomusiikkiin, ja ensimmäisiin valmistuneisiin töihin kuuluivat esimerkiksi Papillons (opus no. 2) ja Toccata (opus no. 7). Vuonna 1837 syntyivät Sinfoniset etydit, jotka ovat ennemminkin variaatioita kuin varsinaisia etydejä. Sekä musiikissaan että musiikkia käsittelevässä kirjoittamisessaan Schumann pyrki yhdistämään musiikin ja kirjallisuuden keskenään. Esimerkiksi Papillons perustui erääseen kohtaukseen Jean Paulin kirjasta, ja hän käytti kirjallista tyyliä myös musiikkiarvosteluissaan.
Näkemyksellinen journalisti
Friedrich Wieckin ja muutaman muun ystävänsä kanssa Schumann perusti vuonna 1834 musiikkiin keskittyneen aikakauslehden nimeltä Neue Zeitschrift für Musik. Schumann vei kirjoituksissaan eteenpäin E. T. A. Hoffmannin kymmenen vuotta aiemmin aloittamaa tapaa kirjoittaa värikkääseen, miltei runolliseen tyyliin, arvosteluja sävellyksistä ja musiikkiesityksistä. Schumannin lehdestä tuli hyvin tärkeä myöhemmän musiikillisen journalismin kehittymisen kannalta. Sekä Schumannin kirjoituksissa että sävellyksissä esiintyi fiktiivisiä hahmoja, kuten Florestan, Eusebius ja Mestari Raro. Nämä hahmot kuvastivat Schumannin tai hänen tuttaviensa eri luonteenpiirteitä tai mielentiloja, esimerkiksi Mestari Raro oli Friedrich Wieckin hahmoon pohjautuva viisas neuvonantaja. Yksi Schumannin musiikkilehden taka-ajatuksista oli taistella silloin vallinneita musiikillisia mieltymyksiä vastaan. Beethovenin ja Mozartin kaltaiset suuret nimet olivat tuolloin usein jääneet sittemmin unohtuneiden vähäpätöisten aikalaistensa varjoon. Schumann kirjoitti suurten säveltäjien puolesta, eikä hän puolustanut ainoastaan kuolleita säveltäjiä, vaan myös eläviä, kuten Berliozia ja Chopinia.
Vuonna 1833 Schumann oli saanut koottua kasaan nuorten taiteilijoiden seurueen, joka kokoontui Leipzigin eräässä kahvilassa. Seurueen jäsenet näkivät itsensä vastavoimana "filistealaisille" poroporvareille ja kutsuivat itseään nimellä "die Davidsbündler" (Daavidin liitto). Jäsenet käyttivät silloisten salaseurojen tapaan keksittyjä nimiä. thumb|Robert Schumann (1839)
Avioituminen
Schumannilla oli ollut vuosien varrella muutamia rakkaussuhteita, joista hän sai kupan. Tämä sairaus oli mahdollisesti varsinaisena syynä hänen aikaiseen kuolemaansa. Sairauden eteneminen tapahtui kuitenkin vuosikymmenien kuluessa hyvin hitaasti. Vuonna 1834, noin 25-vuotiaana, Schumann kihlautui Ernestine von Fricken -nimisen 16-vuotiaan tytön kanssa, joka oli erään rikkaan böömiläisen paronin tytär. Schumannille kuitenkin selvisi kohta, että tytär olikin vain paronin adoptiolapsi, jolla ei ole perintöoikeutta. Kohta tämän jälkeen Schumann purki kihlauksen. thumb|Clara Schumann Lokakuussa 1835 Schumann tapasi säveltäjä Felix Mendelssohn Bartholdyn Wieckin talossa, ja ilmaisi tälle ihailunsa. Heidän yhteistyönsä jatkui ajoittain aina Mendelssohnin kuolemaan saakka. Samoihin aikoihin Schumannista ja Friedrich Wieckin tyttärestä, Clarasta, tuli toisilleen lopulta läheiset. Heidän niin ikään vuonna 1835 alkanutta suhdettaan kuitenkin varjosti Friedrich Wieckin täydellisen kielteinen suhtautuminen liittoon. Friedrich pyrki estämään kaiken kanssakäymisen Schumannin ja Claran välillä, joten nuoret joutuivat kommunikoimaan salaa eivätkä voineet enää tavata toisiaan. Vuonna 1840 Schumann ja Clara veivät asian lopulta oikeuteen, eikä Claran isä voinut oikeuden päätöksen jälkeen muuta kuin suostua. Schumann ja Clara vihittiin 12. syyskuuta 1840 Leipzigissa Schönefeldin tuomiokirkossa. Avioliitosta syntyi kahdeksan lasta. Clara ei kuitenkaan tuntunut sopeutuvan erityisen hyvin lastenhoitajan tehtäviin, kuten Schumann oli toivonut, vaan halusi matkustella esiintyvänä taiteilijana.
Nihkeä vastaanotto teoksille
Kuuluisa pianoteos Kreisleriana valmistui vuonna 1838. Teoksen nimi viittasi E. T. A. Hoffmanniin, joka käytti sanaa "Kreisler" salanimenään musiikkia käsittelevissä kirjoituksissaan sekä sisällytti tarinoihinsa myös tuon nimisen fiktiivisen hahmon. Seuraavana vuonna Schumann vieraili Wienissä ja sai tuon matkan aikana käsiinsä Schubertin yhdeksännen sinfonian, joka oli tuolloin vielä tuntematon teos. Schumann piti teosta suurimpana sinfoniana, mitä oli sävelletty Beethovenin kuoleman jälkeen.
Schumann oli omistanut Kreislerianan Chopinille, joka ei kuitenkaan tuntenut suurta vetoa teokseen. Myös muut pianistit suhtautuivat Schumannin teoksiin varauksellisesti. Esimerkiksi Franz Liszt yritti esittää joitakin hänen teoksiaan, mutta vastaanotto ei ollut suotuisa. Yleisölle Schumannin teokset olivat vaikeasti ymmärrettäviä, ja he kuuntelivat mieluummin hieman vanhempaa musiikkia. Yleisön lisäksi myös tuon ajan kriitikot olivat usein kiinni vielä jopa klassismin ihanteissa. Myöskään Clara ei soittanut konserteissaan kuin harvakseltaan miehensä kappaleita. Schumannin pianoteokset, vaikka äärimmäisen vaativia ovatkin, eivät kuitenkaan useimmiten anna pianisteille mahdollisuutta esitellä virtuoosisuuttaan, jollaista Claran kaltaiset esiintymisestä nauttivat taiteilijat suosivat. Nämä taiteelliset erimielisyydet rasittivat Schumannien avioliittoa. Schumann ei myöskään ollut mielissään siitä, että heidän matkatessaan konserttikiertueilla Clara sai esiintyä tähtenä, ja hän itse oli vain mukana seuralaisena.
Ahkera säveltäjä
Samana vuonna Schumann edistyi kuitenkin säveltäjänä huomattavasti. Aiemmin lähinnä pianolle säveltänyt Schumann alkoi kirjoittaa nyt pianon säestämiä yksinlauluja eli liedejä. Pelkästään vuonna 1840 Schumann sävelsi 150 liediä. Hänen tärkeimmät laulusarjansa tältä kaudelta olivat Heinrich Heinen tekstiin sävelletty Dichterliebe (op. 48) sekä kaksi Liederkreis-nimistä sarjaa (op. 24 ja 39), joista toinen perustuu niin ikään Heinen teksteihin ja toinen puolestaan runoilija J. von Eichendorffin teksteihin. Myrthen-kokoelmassa on käytetty useiden eri runoilijoiden tekstejä. Niin ikään samana vuonna 1840 Schumann sai kunniatohtorin arvon Jenan yliopistossa. Vaikka yleisö ei aina lämmennytkään Schumannin musiikille, oli hänen ansionsa musiikkikriitikkona ja säveltäjänä jo huomattu. Vuonna 1843 Schumannilla oli myös jonkin aikaa hallussaan professorin virka Leipzigin konservatoriossa. Vuonna 1842 Schumannin ensimmäinen sinfonia ja pianokvintetto oli esitetty New Yorkissa, mistä nähdään, että hänet tunnettiin jo säveltäjänä laajalti. Schumannin asuessa Leipzigissa hänen orkesteriteoksiaan esitettiin kaupungissa Mendelssohnin johdolla.
Schumannille tyypillistä oli energian keskittäminen yhteen sävellystyyppiin kerrallaan. Vuonna 1841 hän kirjoitti ensimmäiset kaksi sinfoniaansa. Seuraavana vuonna oli kamarimusiikin vuoro. Tänä vuonna syntyi myös pianokvintetto (op. 44), joka on Schumannin arvostetuin kamarimusiikkiteos. Vuodesta 1844 eteenpäin terveydelliset ongelmat lisääntyivät. Vuoden alkupuolen hän oli vaimoineen Venäjällä. Palattuaan Saksaan hän jätti toimittajan työnsä ja siirtyi Leipzigista Dresdeniin. Siellä hän kärsi hermostollisesta uupumuksesta, mutta toisaalta sävelsi myös ainoan pianokonserttonsa, joka on hänen kenties arvostetuin orkesteriteoksensa. Vuodesta 1845 Schumann ei enää säveltänyt inspiraation vallassa vaan hitaasti ja usein palaten tekemään korjauksia. Tämän lisäksi hänellä oli vapisemisena ilmeneviä sairauskohtauksia, ja hän poti suurta korkean paikan kammoa. Vuonna 1846 Schumann oli taas tervehtynyt tarpeeksi matkustaakseen talvella Wieniin, ja seuraavan vuoden keväänä Prahaan ja Berliiniin. Vuosina 1847–1848 syntyi Schumannin ainoa ooppera, Genoveva (op. 81), johon Schumann kirjoitti lopulta itse myös libreton, vaikka alun perin hän oli suunnitellut tyytyvänsä tilaustyönä laadittuun tekstiin. Vuosina 1848–1850 Schumann sävelsi varsin tuotteliaasti ja tällä kertaa monipuolisesti keskittymättä mihinkään tiettyyn musiikinlajiin.
Vuoden 1849 toukokuussa tapahtui Dresdenissä Saksan demokratisoimisvaatimuksiin liittynyt kansannousu (kapinaan osallistuivat esimerkiksi Richard Wagner ja Mihail Bakunin). Kapinan takia Schumann muutti läheiseen Kreischa-nimiseen kylään. Saman vuoden elokuussa Goethen syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta, ja tuolloin esitettiin Dresdenissä, Leipzigissa ja Weimarissa otteita Schumannin oratoriosta nimeltä "Kohtauksia Goethen Faustista", joka valmistui lopullisesti vuonna 1853. Itsekin myöhemmin Goethen innoittamana säveltänyt Franz Liszt oli mukana avustamassa kyseisessä projektissa. Liszt oli Schumannin pitkäaikainen ystävä ja saattoi vierailla Schumannien kotona kutsumattakin. Elämänsä loppuvuosina Schumann löysi ystäväkseen tuolloin vielä nuoren Johannes Brahmsin, josta Schumann povasi ”uutta Beethovenia”.
Mielenterveys alkaa pettää
Vuonna 1850 Schumannista tuli Düsseldorfin kaupungin musiikillinen johtaja. Tästä virasta hän kuitenkin luopui pian, koska hänellä ei ollut kapellimestarin työhön vaadittavaa luonnetta. Schumannia ei muutenkaan pidetty säveltäjänlahjoistaan huolimatta etevänä kapellimestarina, ja hänen sanottiin kerran jopa jatkaneen orkesterin johtamista vielä kauan sen jälkeen, kun teoksen viimeinen nuotti oli soitettu. Vuosina 1851–1853 Schumann matkusteli Sveitsissä ja Belgiassa. Matkoilta palattuaan hän rupesi toimittamaan painosta kootuista teoksistaan. Aiemmin vaivanneet sairaudet palasivat nyt kuitenkin entistä pahempina. Jo aikaisemmin Schumann oli väittänyt A-sävelen soivan hänen päässään. Nyt hän sanoi kuulevansa myös muunlaisia ääniä. Schumannin mielenterveys alkoikin heiketä. Hänen viimeinen tunnettu työnsä syntyi siten, että hän yöllä väitti Schubertin ja Mendelssohnin lähettäneen hänelle teeman, jonka hän kirjoitti ylös. Tämän teeman pohjalta syntyi teos Viisi variaatiota pianolle.
Itsemurhayritys ja kuolema
Vuoden 1854 helmikuussa, Düsseldorfin perinteisten kansanjuhlien aikaan, Schumann romahti lopullisesti, ja hän hyppäsi Reiniin pelkkä yöpuku päällään. Paikalle ehättäneet veneilijät pelastivat hänet, mutta Schumannin mielenterveys oli viimeistään nyt lopullisesti menetetty. Samoin hänen syfiliksensä oli kehittynyt pahaan vaiheeseen asti. Schumann vietiin Bonnin lähellä sijaitsevaan Endenich-nimiseen paikkaan, jossa hän pysyi kuolemaansa 29. heinäkuuta 1856 asti. Clara ja Johannes Brahms tuhosivat osan Schumannin jälkeensä jättämistä viimeisistä töistä, joiden he otaksuivat olevan hulluuden saastuttamia. Schumann haudattiin Bonniin. Clara eli 40 vuotta miestään kauemmin, ja hänet haudattiin miehensä viereen. Claran ja Brahmsin välille muodostui koko elämän läpi jatkunut ystävyys, mikä ei kuitenkaan johtanut koskaan parisuhteeseen.
Schumannin myöhempi maine
thumb|Robert Schumannin patsas Zwickaussa Schumann tunnetaan nykyään yhtenä taidemusiikin tärkeimmistä säveltäjistä. Romantiikkaa mahdollisesti puhtaimmillaan edustanut Schumann tunnetaan suhteellisen edistyksellisenä säveltäjänä, jonka merkitystä ei hänen eläessään vielä täysin ymmärretty. Toisaalta voidaan sanoa, että taiteellisesta rohkeudestaan huolimatta Schumann ei kuulunut aikansa radikaaleimpiin säveltäjiin: Lisztin, Wagnerin ja Brucknerin edustamaan modernimpaan sukupolveen hän ei lukeutunut, eikä hän ihastunut Lisztin hänelle omistamasta h-molli-pianosonaatista, josta on tullut yksi tuon ajan musiikin kehityksen virstanpylväistä. Musiikillisten ansioidensa lisäksi Schumann muistetaan edelleen myös edistyksellisenä musiikkikriitikkona.
Kauko Mansikka
Kauko Antti Mansikka (18. joulukuuta 1932 – 21. tammikuuta 1996 ) oli suomalainen fyysikko. Hän oli Turun yliopiston teoreettisen fysiikan professori vuodesta 1969 vuoden 1995 loppuun saakka, paitsi vuotta 1974, jolloin hänellä oli varttuneen tieteenharjoittajan apuraha. Turun yliopiston valtiollistamisen yhteydessä 31. heinäkuuta 1974 teoreettisen fysiikan varsinaisen professorin virka muutettiin teoreettisen fysiikan professorin viraksi. Hän keskittyi työssään atomien ja kiinteiden aineiden teoreettiseen tutkimukseen.
Šipkansola
Päätie Tonavan rannalla sijaitsevasta Rusen kaupungista Stara Zagoraan ja edelleen Turkin Edirneen kulkee Šipkansolan kautta, joten se on ollut strategisesti tärkeä. Solan luona käytiin ankaria taisteluja vuosien 1877–1878 Venäjän ja Turkin välisessä sodassa. Paikalle pystytettiin vuonna 1934 suuri muistomerkki, joka muistuttaa keskiaikaista linnoitustornia.
Hoffnung stirbt zuletzt
Nie wieder on Bushidon toinen single Electro Ghetto albumilta ja se julkaistiin vuonna 2005. Kappaleen sanoittivat Bushido, Cassandra Steen, Ilan ja Martin Stock. Vierailevana artistina oli Cassandra Steen.
Pohjois-Pielaveden koulu
Pohjois-Pielaveden koulu on Pielaveden pohjoisosissa, kuntakeskuksesta Kiuruvedelle johtavan maantien länsipuolella Vaaraslahden kylässä toimiva alakoulu (luokka-asteet 0-6).
Vuonna 2016 tätä kyläkoulua kävi 50 peruskoululaista.
Luonnossa
Luonnossa on Ismo Alanko Säätiön ensimmäinen live-albumi, ja järjestyksessään toinen albumi. Se julkaistiin vuonna 1999.
Kappaleet
CD 1
CD 2
Lemmikki (lehti)
Lemmikki oli varhaisnuorille suunnattu, vuosina 1990–2014 ilmestynyt eläinharrastuslehti. Se ilmestyi 12 kertaa vuodessa. Lehdessä kerrottiin lemmikkien kanssa harrastamisesta ja annettiin hoito- ja hankintaohjeita. Lemmikki-lehdessä kerrottiin myös julkisuuden henkilöistä ja heidän lemmikeistään. Lehdessä oli sarjakuvia, kuukauden kilpailu ja ristikko. Lehteä julkaisi Yhtyneet Kuvalehdet, myöhemmältä nimeltään Otavamedia. Ensimmäinen päätoimittaja oli Hannele Willberg. Vuoden 2009 tammikuussa päätoimittajana aloitti Ville Kormilainen ja vuoden 2012 lokakuussa Elli Mäkilä.
Lemmikki uudistui huhtikuussa 2012 koko perheen lehdeksi. Sen julkaiseminen omana lehtenään lopetettiin joulukuussa 2014. Vuonna 2015 saman julkaisijan Koululainen-lehden vuosittaista ilmestymiskertojen määrää lisättiin neljällä, kun alettiin julkaista Lemmikki-Koululainen-nimisiä erikoisnumeroita.
Hypergamia
Hypergamia on käsite biologiassa ja yhteiskuntatieteissä. Yhteiskuntatieteissä hypergamia tarkoittaa "ylöspäin naimista", toisin sanoen omaa asemaansa korkeamman puolison löytämistä.
Naiset ovat miehiä valikoivampia kumppaninsa valinnassa (Feingold, 1992; Hatfield & Sprecher, 1995; Hill & Hurtado, 1996; Kenrick et al., 1990).
Biologiassa ja evoluutiopsykologiassa hypergamia tarkoittaa lisääntymiskäyttäytymistä (seksuaalikäyttäytymistä), jossa naiset (yleensä) tai miehet (joskus) etsivät kumppaneita, jotka ovat objektiivisesti katsoen parempikuntoisia kuin he itse.. Naaraiden hypergaminen käyttäytyminen johtuu yksinkertaisesti siitä, että anisogamiasta johtuen naaraiden kyky tuottaa jälkeläisiä on paljon rajoitetumpi kuin urosten, joten paras strategia geenien siirtämiseksi eteenpäin on valita mahdollisimman laadukas kumppani.