cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hekla
1158, 1206 ja 1222
Kategorian 4 purkaus alkoi 19. tammikuuta 1158 ja tuotti yli 0,15 kuutiokilometriä laavaa ja 0,2 kuutiokilometriä muuta pyroklastista ainesta. Luultavasti Efrahvolshraun laavakenttä tulivuoren länsipuolella on peräisin tästä purkauksesta. Vuosien 1206 ja 1222 purkaukset eivät olleet niin rajuja. Ne on luokiteltu vain luokkiin 3 ja 2. Niiden tuottama aines levisi pääosin tulivuoren koillispuolelle.
1300–1301
Kategorian 4 purkaus alkoi 11. heinäkuuta 1300 ja kesti noin vuoden ajan. Purkaus oli toiseksi suurin sinä aikana kuin Islanti on ollut asutettuna. Se tuotti arviolta 0,31 kuutiokilometriä pyroklastista ainesta, joka levisi noin 30 000 neliökilometrin suuruiselle alueelle. Tämän lisäksi tulivuori sylki sisuksistaan yli 0,5 kuutiokilometriä laavaa. Pyroklastinen aines aiheutti huomattavia tuhoja Skagafjördurin ja Fljótin yhdyskunnille ja johti yli 500 ihmisen kuolemaan seuraavan talven aikana.
1341, 1389 ja 1440
Vuonna 1341 pienehkö, kolmannen kategorian purkaus alkoi 19. toukokuuta ja levitti arviolta 5×107 kuutiometriä kiviainesta tulivuoren länsi- ja lounaispuolelle ja tappoi mittavan määrän karjaa, pääasiassa fluorimyrkytykseen. Loppuvuodesta 1389 Hekla purkautui jälleen singoten mittavat määrät kiviainesta vuoren kaakkoispuolelle. Purkauksen laavavirta levittäytyi 12,5 neliökilometrin alueelle ja laavakenttä tunnetaan nykyisin nimellä ''Nordurhraun. ''Vuoden 1440 tienoilla on Heklan lähistöllä saattanut purkautua jokin toinen tulivuori, luultavimmin Raudölder. Laavan koostumuksen perusteella on kuitenkin päädytty siihen, että kyse ei ole Heklan purkauksesta.
1510 ja 1597
Vuoden 1510 purkauksen yksityiskohtia ei kirjattu ylös kuin vasta vuosisata myöhemmin. Purkaus alkoi 25. heinäkuuta ja oli erityisen raju. Vulkaanisia pommeja sinkoutui jopa 40 kilometrin etäisyydellä lännessä olleeseen Vördufellin kylään.
Vuoden 1597 purkaus, joka myös oli kategoria 4, alkoi tammikuun 3. päivänä ja kesti yli kuusi kuukautta. 0,15 kuutiokilometriä pyroklastista ainesta levisi etelään ja kaakkoon aiheuttaen jonkin verran tuhoa Mýrdalurissa.
1636–1637 ja 1693
Vuoden 1636 toukokuussa alkanut purkaus oli vain kategoriaan 3 kuuluva, mutta kesti siitä huolimatta yli vuoden. 5×107 kuutiometriä kiviainesta levisi koilliseen tappaen karjaa. Vuoden 1693 tammikuussa alkanut purkaus oli yksi tunnetun historian voimakkaimmista. Pyroklastisia aineksia syöksyi alas vuorelta arviolta 60 000 kuutiometriä sekunnissa ja aineksen kokonaismäärä oli 0,18 kuutiokilometriä. Purkauksen suunta oli tällä kertaa luoteeseen ja se tuhosi maatiloja ja metsää Thjórsárdalurissa, Landissa, Hrepparissa ja Biskupstungurissa. Hienojakoista tuhkaa kulkeutui tuulen mukana Norjaan asti.
1725 ja 1766–1768
2. huhtikuuta 1725 tapahtui hyvin pieni, ehkä vain kategorian 1 purkaus, josta ei juurikaan ole jäänyt merkkejä maastoon, sillä ne ovat peittyneet myöhempien purkausten laavavirtojen alle.
Vuoden 1766 purkaus oli jälleen yksi rajuimmista Islannin historian aikana. Purkauksen tuottama laavamäärä oli historian toiseksi suurin, 1,3 kuutiokilometriä, ja pyroklastisen aineksen määrä oli kolmanneksi suurin tunnetun historian aikana, kaikki Islannin tulivuoren huomioiden. Purkaus alkoi 5. huhtikuuta 1766 kello 3.30 aamulla ja päättyi vasta vuoden 1768 toukokuussa. Austur-Húnavatnssýslan ja Skagafjördurin alueilla maahan satoi 2–4 sentin tuhkakerros, joka tappoi sekä karjaa, että kaloja. Puolen metrin kokoisia laavapommeja satoi jopa 20 kilometrin etäisyydellä ja Heklan rinteiltä äkillisesti sulanut lumi ja jää aiheuttivat voimakkaita tulvia.
1845–1846, 1878 ja 1913
Pieniä, kategorian 2 purkauksia tapahtui helmi–huhtikuussa 1878 sekä 25. huhtikuuta 1913 ja 18. toukokuuta 1913. Näiden purkausaukot olivat noin 10 kilometrin päässä varsinaisesta tulivuoresta.
1947–1948
thumb|219x219px|Heklan purkaus 30. maaliskuuta 1947. Vuoden 1947 purkaus alkoi 29. maaliskuuta ja päättyi seuraavan vuoden huhtikuussa. Kategorian 4 purkaus oli luultavasti toiseksi suurin koko maapallolla vuosien 1900–1970 välisenä aikana ja yksi suurimmista Islannin tunnetun historian aikana. Purkaus kasvatti Heklan korkeutta 1 447 metristä ensin 1 503 metriin, mutta purkauksen päätyttyä vuoren laelta oli sulanut muutamia metrejä ja lopullinen korkeus asettui 1 491 metriin. Purkaus tuotti kaikkiaan 0,8 kuutiokilometriä laavaa.
1970
Vuoden 1970 purkaus alkoi 5. toukokuuta kello 9.23 aamulla ja kesti aina heinäkuun 5. päivään asti. Kategorian 3 purkaus tuotti 0,2 kuutiokilometriä laavaa, joka levisi 18,5 neliökilometrin alueelle. Tuhkaa ja kiviainesta levisi 40 000 neliökilometrin alueelle lähinnä vuoren koillispuolelle. Itse Hekla purkautui vain luoteisimmasta aukostaan ja suurin osa laavasta purkautui muista lähistön repeämistä. Päävuoren purkaus loppui 10. toukokuuta ja Hlídargígarin kymmenen päivää myöhemmin, mutta samana päivänä ilmaantui uusia repeämiä, jotka purkautuivat aina heinäkuulle asti.
1980 ja 1981
thumb|Heklan purkaus 1980. Kategorian 3 purkaus alkoi 17. elokuuta 1980 noin puoli kahdelta iltapäivällä ja loppui elokuun 20. päivän aamuna. Laavaa purkautui 0,12 kuutiokilometriä ja halkeama aukesi seitsemän kilometrin matkalta. Purkaus oli epätavallinen kahdellakin tavalla: se tapahtui epätavallisen pian edellisen purkauksen jälkeen ja oli kestoltaan myös epätavallisen lyhyt. Purkausten välinen aika oli lyhin sitten vuoden 1105, ja siinä missä edelliset purkaukset olivat kestäneet kahdesta kuukaudesta kahteen vuoteen, tämän kesto oli vain kolme vuorokautta.
Vuoden 1981 purkausta pidetään edellisen jatkona ja se alkoi 9. huhtikuuta noin kello kolme aamuyöllä. Purkaus kuului voimakkuudeltaan kategoriaan 2 ja tuotti 3×107 kuutiometriä laavaa. Purkaus päättyi huhtikuun 16. päivänä. Purkaus syöksi tuhkaa yli kuuden kilometrin korkeuteen. Heklan huipulle muodostui uusi kraatteri, josta virtasi laavaa kolmessa purossa noin 4,5 kilometrin etäisyydelle.
1991
Kategoriaan 3 luokiteltu purkaus alkoi 17. tammikuuta ja päättyi 11. maaliskuuta 1991 synnyttäen noin 0,15 kuutiokilometriä laavaa. Purkausta edelsivät maanjäristykset ja rikkikaasupäästöt. Tuhkapilvi ylsi kymmenessä minuutissa 11,5 kilometrin korkeuteen ja matkasi kolmessa tunnissa yli 200 kilometriä rannikolle pohjoiskoilliseen. Purkaus tuotti 23 neliökilometrin laavakentän, jonka keskimääräinen syvyys on 6–7 metriä.
2000
Tähän asti viimeisin purkaus oli verrattain lyhyt. Se alkoi 26. helmikuuta kello 18.18 ja kesti maaliskuun 8. päivään saakka.
Lahnalampi (Keuruu)
Lahnalampi on Keski-Suomessa Keuruulla Keuruun taajaman lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,8 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kupanjoen valuma-alueella (35.66), jonka Kivijärven alueeseen (35.661) se kuuluu.
Christian Friedrich Schröder
thumb|[[Fagervikin kartano]] Christian Friedrich Schröder (29. huhtikuuta 1722 Westfalen – 1789) oli saksalainen muurimestari ja Turun kaupunginarkkitehti yli kolmen vuosikymmenen ajan. Hän tuli Tukholmaan kisälliksi 1744 ja antoi mestarinäytteen Tukholmassa 1755. Tukholmasta hän tuli turkuun vuonna 1756 ja nousi kaupungin ammattikunnan vanhimmaksi.
Schröder laati myös Mustion kartanon päärakennuksen eli niin sanotun Mustion linnan alkuperäiset piirustukset, mutta kartanonomistaja Magnus Linder tilasi uudet piirustukset ruotsalaiselta Erik Palmstedtilta.
Basile Tapsoba
thumb|right|Basile Tapsoba
Basile Tapsoba (s. 9. joulukuuta 1942 Koudougou) on burkinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Koudougoun hiippakuntaan 4. heinäkuuta 1971 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Mesarfeltan titulaaripiispaksi 19. joulukuuta 1981. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. maaliskuuta 1982. Pääkonsekraattorina toimi Paul Zoungrana, jota avustivat Justo Mullor García ja Dieudonné Yougbaré.
Tapsoba sai 2. heinäkuuta 1984 nimityksen Koudougoun piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 21. toukokuuta 2011.
Petr Rada
Petr Rada (s. 21. elokuuta 1958) on tšekkiläinen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Tammikuusta 2018 lähtien hän on valmentanut FK Jablonecia.
Ura pelaajana
Rada aloitti pelaajauransa 1979 Dukla Prahan joukkueessa, jota hän edusti 1980-luvun menestysvuosina voittaen seurassa Tšekkoslovakian mestaruuden lisäksi kolme cup-mestaruutta. Dukla Praha sijoittui myös liigahopealle kolmesti Radan edustaessa seuraa. Kaikkiaan hän pelasi seuran paidassa 232 liigaottelua ja teki niissä 15 maalia.
1988 Rada siirtyi saksalaiseen Fortuna Düsseldorfiin, jonka paidassa hän voitti 2. Bundesliigan debyyttikautensa päätteeksi. Radan ura Fortunassa jäi kahteen kauteen ja kesällä 1990 hän siirtyi Rot-Weiss Esseniin, jossa pelasi vain seitsemän ottelua ennen palaamistaan Dukla Prahaan helmikuussa 1991.
Tšekkoslovakian maajoukkueessa Rada pelasi vuosina 1982–86 kaikkiaan 11 maaottelua.
Ura valmentajana
Rada aloitti valmennusuransa Fortuna Düsseldorfin apuvalmentajana 1996. Kausi ei ollut menestyksekäs ja Fortuna putosi kauden jälkeen 2. Bundesliigaan ja myös Rada sai väistyä. Ura kuitenkin jatkui SK Slavia Prahan apulaisvalmentajana ja kauden 1997/98 lopulla hän toimi hetken myös seuran päävalmentajana.
Vuonna 2000 Rada siirtyi FK Teplicen päävalmentajaksi. Pesti oli tuloksellisesti hyvä, ja huolimatta neljännestä sijasta liigassa Rada sai potkut keväällä 2001. Tämän jälkeen hän valmensi kauden FK Viktoria Plzeňiä ja neljä kautta FK Jablonecia, jossa hän teki hienoa työtä johdattaen seuran parhaimmillaan liigassa kuudenneksi. Kaudella 2006/07 seura oli Tšekin cupin loppuottelussa häviten AC Sparta Prahalle 2–1. Vuonna 2006 hän aloitti myös Karel Brücknerin apuvalmentajana Tšekin maajoukkuessa ja johdatti maan EM-kisoihin 2008.
Kaudeksi 2007–08 hän palasi FK Tepliceen luotsaten seuran liigassa viidenneksi. EM-kisojen 2008 jälkeen Radasta tuli Tšekin maajoukkueen uusi päävalmentaja. MM2010-karsinnat alkoivat kuitenkin kangerrellen ja maajoukkue ajautui kriisiin pelaajien kurinpidollisten ongelmien vuoksi. Rada saikin potkut huhtikuussa 2009.
Rada palasi valmennustehtäviin lokakuun lopulla 2010 FC Slovan Liberecin päävalmentajana. Kauden 2010/11 jälkeen Rada siirtyi Slovanista FK Teplicen peräsimeen. Radan johdolla Teplice sijoittui kaudella 2011/12 liigassa viidenneksi. Kauden jälkeen hän jätti seuran ja siirtyi SK Slavia Prahan peräsimeen. Seuran kausi 2012/13 ei sujunut odotusten mukaisesti ja Rada jätti päävalmentajan tehtävät huhtikuussa 2013 Slavian majaillessa liigassa kahdeksantena.
Marraskuussa 2013 Radasta tuli FC Vysočina Jihlavan päävalmentaja. Radan johdolla joukkue sijoittui liigassa kahdeksanneksi. Hän sai potkut syyskuussa 2014 heikkojen tulosten vuoksi.
Helmikuussa 2015 Rada palasi FK Teplicen peräsimeen. Hän johdatti joukkueen liigassa seitsemänneksi. Rada ei päässyt yksimielisyyteen jatkosopimuksesta seuran kanssa ja jätti tehtävänsä kauden päätteeksi.
Elokuussa 2016 Radasta tuli 1. FK Příbramin päävalmentaja. Radan johdolla Příbram juutti Tšekin liigan hännille ja tammikuussa sarjajumbo erotti hänet tehtävästään. Maaliskuussa 2017 hän palasi valmennustehtäviin AC Sparta Prahan peräsimessä. Hän luotsasi Spartan liigassa kolmanneksi ja sai tehdä kauden jälkeen tilaa Andrea Stramaccionille.
Tammikuussa 2018 Rada jatkoi uraansa FK Jablonecin päävalmentajana.
Frans Ferdinand Ahlman
Frans Ferdinand Ahlman (11. helmikuuta 1836 Hauho – 24. helmikuuta 1895 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri, kääntäjä ja sanakirjojen tekijä.
Ahlmanin vanhemmat olivat suntio Eerik Juho Alhlman ja Johann Flinkman. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1860 ja toimi sitten opettajana Helsingissä ja vuodesta 1868 senaatin apulaiskielenkääntäjänä ja sitten 1871-1893 kielenkääntäjänä. Hän laati useita suomen ja ruotsin kielen sanakirjoja, jotka olivat pitkään käytössä ja joista toimitettiin useita uusia painoksia. Hänet tunnettiin myös suomen kielen oikeinkirjoituksen kehittäjänä ja hänen Ruotsinkielen alkeiskurssi -teoksensa oli oppikoulujen käytössä kymmeniä vuosia.
Ahlmanin puoliso vuodesta 1863 oli Katarina Grigorjev (k. 1909).
Matteus Aquaspartalainen
Matteus Aquaspartalainen (n. 1235 – 29. lokakuuta 1302) oli italialainen fransiskaaniteologi ja skolastinen filosofi.
Elämä
Kun Girolamo Mascista, joka oli aiemmin toiminut fransiskaanien johdossa, tuli paavi Nikolaus IV 15. helmikuuta 1288, hän teki saman vuoden toukokuussa Matteuksesta San Lorenzon kardinaalin. Myöhemmin hänestä tuli Porto-Santa Rufinan kardinaali ja kuurian Sacra Paenitentiaria -tribunaalin johtaja (penitentiarius major). Hän toimi kuitenkin myös fransiskaanien johdossa vuoden 1289 tuomiokapitulin kokoukseen saakka. Matteus oli määrännyt sen pidettäväksi Assisissa, mutta Nikolaus IV siirsi sen Rietiin. Kokous nimitti Raymundus Gaufredilaisen sääntökunnan johtoon.
Fransiskaanien johdossa Matteus noudatti maltillista linjaa. Paavi Bonifatius VIII:n ja Colonna-suvun välisessä kiistassa (1297-) hän tuki voimakkaasti paavia. Bonifatius VIII nimitti hänet vuosina 1297 ja 1300 lähettilääksi Lombardiaan, Romagnaan ja Firenzeen, jossa mustat (Neri) ja valkoiset (Bianchi) eli guelfit ja ghibelliinit ottivat mittaa toisistaan.
Vuonna 1301 Matteus palasi Firenzeen, mutta rauha ja sovinto eivät olleet mahdollisia. Guelfit voittivat, ja ghibelliinit joutuivat maanpakoon. Heihin lukeutui muun muassa runoilija Dante, joka puhuu Jumalaisessa näytelmässään (Paradiso, XII, 124–26) Matteusta vastaan ghibelliininä. Matteus oli kuitenkin kuollut ennen tätä. Hänet haudattiin fransiskaanien Santa Maria in Aracoelin kirkkoon, jossa hänen hautamuistomerkkinsä on edelleen nähtävänä.
Teokset
Matteus oli hyvin oppinut filosofi ja teologi. Hän oli Bonaventuran oppilas, ja hän seurasi ja kehitti edelleen tämän opetuksia. Näin hän oli osana ns. vanhempaa fransiskaanista koulukuntaa, joka suosi enemmän augustinolaisuutta kuin Tuomas Akvinolaisen aristotelismia.
Matteuksen pääteos on Quaestiones disputatae, joka käsittelee useita aiheita. Tästä julkaistiin vuonna 1903 laitos nimellä ”Quaestiones disputatae selectae” osana teosta Bibliotheca Franciscana scholastica medii aevi, I. Samassa teoksessa julkaistiin Matteuksen teokset ”Tractatus de excellentia S. Scripturae”, ”Sermo de studio S. Scripturae”, ”De processione Spiritus Sancti”. Aiemmin oli julkaistu viisi kvestiota ”Quaestiones de Cognitione” kokoelmassa De humanae cognitionis ratione anecdota quaedam (1883).
Vielä julkaisemattomiin teoksiin kuuluvat ”Commentarius in 4 libros Sententiarum”, ”Concordantiæ super 4 ll. Sententiarum”, ”Postilla super librum Job”, ”Postilla super Psalterium”, ”In 12 Prophetas Minores”, ”In Danielem”, ”In Ev. Matthaei”, ”In Apocalypsim”, ”In Epist. ad Romanos” ja ”Sermones dominicales et feriales”.
HMS Falmouth
HMS Falmouth on ollut yhdeksän Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
Pulkkila
thumb|right|250px|[[Uljuan tekojärvi|Uljuan tekojärven rantaa Pulkkilassa.]] Pulkkila on entinen kunta, joka sijaitsi Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kaakkoisosassa Oulun läänissä. Kunnassa asui 0 ihmistä ja sen pinta-ala oli 0 km2, josta 0 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 0 asukasta/km2.
Pulkkilan kirkonkylä sijaitsee Siikajoen suurimman sivujoen Lamujoen varrella, noin 90 kilometriä Oulun eteläpuolella. Jyväskylään on matkaa 247 kilometriä.
Pulkkilassa on metalliteollisuutta, ja siellä sijaitsee mm. teräsputkia valmistava tehdas.
Vuoden 2009 alussa Pulkkilasta tuli yhdessä Kestilän, Piippolan ja Rantsilan kanssa osa kuntaliitoksessa muodostettua Siikalatvan kuntaa.
Historiaa
Pulkkilan pysyvä asutus syntyi ilmeisesti 1500-luvun puolivälissä. Ensimmäisen kerran se mainitaan asiakirjoissa vuonna 1562 nimellä Naaraskoski. Nimi Pulkkila vakiintui saman vuosisadan loppuun mennessä tuolloisen kylän suurimman talon mukaiseksi. Itsenäinen seurakunta Pulkkila oli vuodesta 1671 lähtien. Tuolloin sen alue käsitti koko nykyisen Siikalatvan. Vuonna 1768 Lamun, Piippolan ja Tavastkengän talolliset rakensivat Piippolaan oman kirkon ja vähitellen Pulkkilan itä- ja eteläosat itsenäistyivät Piippolan kappeliseurakunnaksi.
Tunnettuja pulkkilalaisia
Listalla on mukana tunnettuja pulkkilalaisia sekä Pulkkilassa syntyneitä.
Ruokakulttuuri
Pulkkilan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla palvilihavelli, ohraryyneillä höystetty lihakeitto palvatusta naudanlihasta.
Arbeitsgemeinschaft Mennonitischer Gemeinden in Deutschland
thumb|Mennoniittakirkko Sembachissa, Saksassa. Arbeitsgemeinschaft Mennonitischer Gemeinden in Deutschland on mennoniittakirkko Saksassa. Vuonna 2006 sillä oli 5 900 jäsentä ja 54 seurakuntaa.
HMS Falmouth (1910)
HMS Falmouth oli Britannian kuninkaallisen laivaston Weymouth-luokan kevyt risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1909-1910 laivasto-ohjelmaa William Beardmore and Companyltä, missä köli laskettiin 21. helmikuuta 1910. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 20. syyskuuta ja valmistui syyskuussa 1911.
Palvelus
Alukseen osui 19. elokuuta 1916 Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen SM U-63 laukaisema torpedo, minkä seurauksena risteilijä upposi 15 metrin syvyyteen.
Byblos
Byblos ( tai Jbail, ) on kaupunki Libanonissa. Kaupunki on muinainen foinikialainen kaupunki, jonka foinikialainen nimi oli Gebal. Byblos on sen kreikankielinen nimi. Byblos toimitti faaraoiden Egyptille Libanonin setripuuta. Byblos on myös eräs maailman pisimpään asutetuista kaupungeista, ja siellä on ollut asukkaita jo vuoden 5000 eaa. tienoilla.
Nykyisin Byblos on pienehkö pääosin maroniittien asuttama kaupunki. Vuonna 2002 kaupungissa oli arviolta 18 800 asukasta. Se on liitetty Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1984.
Maantiede
Byblos sijaitsee Libanonissa Välimeren rannikolla noin 30 kilometriä Libanonin pääkaupunki Beirutista pohjoiseen. Alue on kapeaa rannikkokaistaletta ennen sisämaassa päin nopeasti kohoavia Libanonvuoria. Kaupungilla oli kaksi vanhaa satamaa, pienempi luonnollinen satama pohjoisessa ja suurempi lahdella etelässä.
Historia
thumb|vasen|[[Ahiramin sarkofagi.]]
Muinainen Byblos
Arkeologisten löytöjen perusteella Bybloksen paikalla on ollut asutusta jo 5000 eaa ja se on yksi maailman vanhimmista jatkuvasti asutetuista kaupungeista. Noin 3000 vuotta eaa. paikalle oli kehittynyt satamakaupunki, jonka kanaanilainen nimi oli Gubla. Myöhemmin etenkin kreikkalaiset alkoivat puhua foinikialaisista ja Bybloksen kaupungista. Nimi Byblos on johdettu kreikan kielen papyrusta tarkoittavasta sanasta bublos. Nimi bublos juontuu puolestaan egyptiläisen papyruksen kauppaan Bybloksesta antiikin Kreikkaan. Foinikialla viitataan osaan Kanaanin alueesta etenkin rautakaudelta lähtien. Kaupungin foinikialainen nimi oli Gebal. Bybloslaiset eivät itse kuitenkaan kutsuneet itseään foinikialaisiksi. Muinaisbybloksen kieli oli foinikian kielen murre. Byblosta on usein pidetty aakkosten syntypaikkana. Myöhempien tutkimusten perusteella aakkosten edeltäjät kehittyivät kuitenkin laajemmalla alueella. Bybloksesta on joka tapauksessa löydetty suuri määrä varhaista foinikialaista piirtokirjoitusta. Ahiramin sarkofagissa Bybloksesta vuoden 1000 eaa. paikkeilta on yksi varhaisimmista sen esimerkeistä. Ahiram on puolestaan yksi ensimmäinen nimeltä tunnettu foinikialainen kuningas ja hänen poikansa Ittobaal oli ensimmäinen Bybloksen kuninkaan tittelillä tunnettu hamo.
Kauppasatama, Egypti ja muut valtakunnat
thumb|[[Obeliskitemppeli.]] Byblos oli vuosien 3100 eaa. ja 1200 eaa. välillä Kanaanin tärkeimpiä satamia ja kaupunkeja. Sen menestys johtui paljolti kaupungin asemasta muinaisen Egyptin ja Mesopotamian välissä. Kauppa alueiden eri sivilisaatioiden välillä kulki usein Bybloksen kautta ja kaupalla Egyptiin oli erityistä merkitystä. Egyptiin vietiin etenkin setripuuta, kun taas Egyptistä tuotiin esimerkiksi kultaa ja norsunluuta. Itse Bybloksen ympäristössä oli kupariesiintymiä. Kaupungilla oli vuodesta 2800 eaa. suuret kaupunginmuurit ja se hallitsi ilmeisesti suurta aluetta rannikolla itse varsinaisen kaupungin lisäksi. Byblos oli myös tärkeä kulttipaikka. Samaan aikaan kaupunginmuurien kanssa rakennettiin suuri Baalat Gebalin temppeli.
Bylos tuhoutui ilmeisesti vuosien 2300 ja 1900 eaa. välillä. Kaupungin tuhoutuminen on joskus liitetty amorilaisten hyökkäykseen. Samaan aikaan kaupankäynti Välimerellä taantui. Byblos toipui kuitenkin suhteellisen nopeasti tuhoutumisensa jälkeen. Tällöin rakennettiin esimerkiksi Bybloksen Obeliskitemppeli. Hyksot valtasivat kaupungin vuonna 1720 eaa. ja kaupankäynti Egyptiin jatkui Egyptin hyksovallan kaudella. Myöhemmin Egyptissä nousi jälleen valtaan kotimainen dynastia ja Egypti palautti asemansa Byloksen lähialueen herrana Megiddon taistelussa vuonna 1470 eaa. Suhde säilyi myöhäisellä pronssikaudella. Bybloksen ja Egyptin hallitsijoiden kirjeenvaihtoa on säilynyt Amarna-kirjeissä. Egyptin valta alueella heikkeni vuoden 1100 eaa. jälkeen, mutta Byblos oli edelleen erittäin tärkeä setripuun maahantuoja.
Bybloksen merkitys alkoi vähetä jonkin aikaa vuoden 1000. eaa jälkeen. Se menetti aikaisempaa johtavaa asemaansa etenkin Tyroksen kaupungille. Samoihin aikoihin alueella alkoivat liikkua niin sanotut merikansat. Kokonaan Bybloksen merkitys ei kuitenkaan kadonnut, vaan se oli edelleen merkittävä satama ja laivanrakennus paikka. Vuodesta 876 eaa. Assyrian hallitsija Asurnasirpal II alkoi saada tribuuttia Bybloksesta, sekä monista muista alueen kaupungeista. Bybloksesta tuli suoraan Assyrian alainen, kun taas Tyros säilytti itsenäisen asemansa. Assyrialaisia seurasi Uus-Babylonia ja heitä Persian akhaimenidit. Persialaisvallan aikana 550–330 eaa. kaupunkiin rakennettiin linnoituksia ja se oli suuren alueen hallinnollinen keskus.
Ahlman
Ahlman tai Ahlmann on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Byblos
Hellenismi ja roomalaiset
thumb|vasen|Roomalaisia pylväitä ja vanhempia kuninkaallisen [[nekropolin raunioita.]] thumb|vasen|[[Roomalainen teatteri.]] Aleksanteri Suuri valtasi Bybloksen persialaisilta vuonna 332. Bybloksella oli jälleen alueellista merkitystä tätä seuranneella hellenistisellä kaudella. Antigonoksen ja Ptolemaioksen taistellessa herruudesta keskenään joukkoja kuljetettiin usein bybloslaisilla laivoilla. Samaan tapaan Bybloksen laivoija käytettiin Seleukidien valtakunnassa. Hellenistisellä kaudella Byloksessa omaksuttiin monia kreikkalaisia tapoja. Bybloksesta tuli esimerkiksi Adoniksen ja Afroditen temppelikaupunki. Adoniksen tarinan monet yksityiskohdat ylipäätänsä sijoittuvat Byblokseen. Rooman valtakunnassa Bylos oli mahdollisesti jonkinlainen hallinnollinen keskus. Kaupunkiin rakennettiin pylväiden reunustamia katuja, roomalaisia temppelejä, teattereja ja kylpylöitä. 100- ja 200-lukujen jaa. välillä elänyt kreikaksi kirjoittanut Filon Bybloslainen kirjoitti 8-osaisen Foinikian historian, joka lienee käännös vanhemmasta foinikialaisesta teoksesta.
Myöhempi historia
thumb|Ristiretkien aikainen [[Bybloksen linna.]] thumb|1800-luvun talo Bybloksesta. Bysantin valtakunnan kaudella Byblos oli mahdollisesti huomattava oliiviöljyn tuottaja. Kaiken kaikkiaan löytöjä Bysantin kaudelta on kuitenkin tehty Bybloksesta vain vähän. Islamilainen kausi alkoi vuodesta 636, mutta tältäkään kaudelta ennen ristiretkiä ei tunneta paljoa arkeologista aineistoa. Varhaisella islamilaisella kaudella mainitaan lähinnä alueen taatelipuut. Se tunnettiin myös runoilijasta nimeltä Khulayd Aynayn. Ristiretkien kaudella Byblos oli osa Tripolin kreivikuntaa. Kaupunkiin rakennettiin linnoitus, sekä Johannes Kastajan kirkko. Salah al-Dinin eli länsimaalaisittain Saladinin joukot valtasivat kaupungin elokuussa 1187. Ristiretkeläiset valtasivat sen vielä uudestaan vuonna 1197 ja lopullisesti se menetettiin Egyptin mamelukkisulttaani Baibarsin joukoille vuosina 1266–1267.
Väestö
Bybloksen asukasluku oli vuonna 2002 arviolta 18 800. Lähes kaikki kaupungin asukkaat ovat nykyisin kristittyjä maroniitteja.
Jyrki Laukkanen
thumb|Valmet L-70 Vinka eli Miltrainer-harjoituskone. thumb|Laukkanen [[Gloster Gauntletin GT-400 ohjaimissa lentonäytöksessä Turussa 2019.]] Jyrki Olavi Laukkanen (s. 1942 ) on eläkkeelle siirtynyt Suomen ilmavoimien koelentäjä ja erikoisupseeri.
Laukkanen on harrastanut ilmailua 1950-luvun jälkipuolelta lähtien. Ensimmäisen yksinlentonsa hän teki 15-vuotiaana Harakka-liitokoneella. Laukkanen työskenteli ilmavoimien koelentäjänä yhteensä yli 30 vuotta vuosina 1970–2002. Hän on lentänyt yli 150 eri lentokonetyyppiä yhteensä yli 9 000 tuntia.
Ura
Tultuaan ylioppilaaksi Laukkanen haki ilmavoimien ohjaajakurssille, muttei näkönsä vuoksi päässyt. Seuraavaksi, 1960-luvun puolivälissä Laukkanen pyrki ja pääsi opiskelemaan lentokoneenrakentamista Teknillisessä korkeakoulussa, valmistuen lentokoneinsinööriksi (diplomi-insinööri) vuonna 1968. Opintojen aikana hän työskenteli Valmetin lentokonetehtaalla Kuorevedellä.
Laukkanen suoritti asepalveluksensa ilmavoimissa. Varusmiespalveluksensa jälkeen hänen näkönsä oli korjaantunut, joten hän pääsi myös ilmavoimien ohjaajakurssille valmistuen kurssilta sen priimuksena. Kurssin jälkeen hän työskenteli MiG 21 -lentolaivueessa Rissalassa, mistä hän päätyi koelentäjäksi Kuoreveden koelentueeseen vuonna 1970. Yhteensä Laukkanen työskenteli koelentäjänä 32 vuotta ja eläköityi vuonna 2002 insinöörieverstiluutnanttina.
Laukkanen sai julkisuutta erityisesti Valmet L-70 Vinka -koelentojen ansioista. Tämän jälkeen hän koelensi MiG- ja Fouga-kalustoa muun muassa niiden huoltojen jälkeisillä koelennoilla sekä useita muita koneita niiden hankintojen yhteydessä. Hän on lentänyt myös lukuisilla experimental-koneilla.
Kirjallinen tuotanto
Laukkanen on suihkukonekautensa päätyttyä kirjoittanut Fouga-, MiG-21- ja Draken-koneiden historiikit. Näissä hänen laaja, 50 000 dian laajuinen lentokonevalokuvakokoelmansa on tullut osin käyttöön.
Laukkanen tekee eläkkeellä ollessaan näytöslentoja.
Doug Bentley
Douglas Wagner Bentley (3. syyskuuta 1916 Delisle, Saskatchewan – 24. marraskuuta 1972 Saskatoon, Saskatchewan) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi 13 kautta National Hockey Leaguessa seuroinaan Chicago Black Hawks ja New York Rangers.
Doug Bentley teki NHL historiaa kaudella 1942–43 pelatessaan samassa ketjussa veljiensä Maxin ja Regin kanssa. Ketju oli NHL:n historian ensimmäinen kolmen veljeksen muodostama ketju.
Tšiatura
Tšiatura on kaupunki Tšiaturan piirikunnassa Imeretin hallintoalueella Georgiassa. Kaupungissa oli 29 228 asukasta vuonna 1989, mutta vuonna 2002 enää 13 835. Vuoden 2014 alun asukasluvuksi on arvioitu 12 803.
Kaupunki sijaitsee Qvirila-joen varrella 340–500 metrin korkeudella merenpinnasta. Se sijaitsee myös Zestaponin ja Satškheren välisen rautatien varrella.
Tšiatura on yksi Georgian tärkeimmistä teollisuuskeskuksista. Se perustettiin vuonna 1879, kun Akaki Tsereteli käynnisti mangaanin louhinnan alueella. Tšiaturan mangaanilaitos on yksi maailman suurimmista. Kaupunkioikeudet Tšiatura sai 1921. Kaupungissa on vuonna 1962 perustettu paikallismuseo ja keskiaikainen Mghvimevin luostari.
Reino Häyhänen
Reino Häyhänen alias Eugen Nikolai Mäki (s. 1920 Kaskisaari, Inkerinmaa - k. 1961 ) oli Neuvostoliiton hyväksi toiminut illegaali, amerikansuomalaista peitehenkilöllisyyttä käyttänyt vakoilija, joka oli KGB:n palveluksessa ja sotilasarvoltaan everstiluutnantti. Koulutustaustaltaan Häyhänen oli opettaja; hän oli suorittanut keskikoulun opettajan pätevyyteen vaadittavat opinnot Neuvostoliitossa vuoteen 1939 mennessä.
Identiteetti amerikansuomalaisena "Eugen Makena"
Peitetarinan eli vakoojan ”legendan” mukaan Eugen Mäen henkilöllisyyden omaksunut Häyhänen oli saapunut Suomeen vuonna 1943 tapahtuneissa inkeriläisten kuljetuksissa. Todellisuudessa hän saapui Suomeen vuonna 1949 Tallinnan ja Porkkalan kautta. Neuvostoliitto käytti Porkkalaa läpikulkutienä Suomeen, koska Suomella ei ollut oikeutta tarkastaa Neuvostoliiton kuljetuksia Porkkalan vuokra-alueelle. Eräät suomalaiset antoivat hänelle väärän alibin puuttuville vuosille. Kemijärvellä toiminut kommunistinen kirkkoherra puolestaan väärensi tiedot Eugen Mäen syntymästä kirkonkirjoihin.
Häyhänen valittiin 1950-luvun alussa avustamaan Yhdysvalloissa toimivaa toista illegaalia, peitenimellä Andrew Kayotis toiminutta Rudolf Abelia. Amerikansuomalaisena "Eugen Maki" sai Yhdysvaltain passin ja siirtyi maahan lokakuussa 1952.
Häyhäsen hermoromahdus ja loikkaus
Peiteroolissa toimiminen kävi Häyhäselle henkisesti raskaaksi ja hänelle kehittyi alkoholiongelma. Vuonna 1957 "Eugen Maki" ilmoittautui Ranskassa poliisille ja tunnusti toimintansa oikeudessa. Tällöin myös Abelin toiminta paljastui. Abel palautettiin Neuvostoliittoon U-2-vakoilukoneen lentäjän Gary Powersin vapauttamista vastaan. Häyhäsen on ilmoitettu kuolleen auto-onnettomuudessa 1961.
Perälampi (Keuruu)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kupanjoen valuma-alueella (35.66), jonka Kivijärven alueeseen (35.661) se kuuluu.
Kemin sellutehdas
thumb|Kemin selluloosa- ja kartonkitehdas kesällä 2022. Kemin sellutehdas on Metsä Fibren omistama tehdas Kemin Pajusaaressa. Tehtaalla työskentelee noin 220 työntekijää.
Historia
Kemin sellutehdas oli alun perin Kemi Oy:n sulfiittiselluloosatehdas, joka perustettiin vuonna 1919. Sittemmin rakennettiin sulfaattiselluloosatehdas vuonna 1927 ja kartonkitehdas vuonna 1971. Kemi Oy fuusioitiin Oy Metsä-Botnia Ab:hen vuonna 1991. Kartonkiliiketoiminta erotettiin omaksi yhtiökseen Kemiart Liners Oy:ksi vuonna 2002. Vuonna 2012 Metsä-Botniasta tuli Metsä Fibre. Samassa yhteydessä Kemiart Liners Oy puolestaan tuli osaksi Metsä Board Oyj:tä.
Kirjallisuutta
65.75583°N, 24.52028°W
Marxilainen uskontokritiikki
Marxilainen uskontokritiikki on marxilaisten ateistien ajattelusuuntaus, jossa kiinnitetään huomiota erityisesti uskontojen yhteiskunnallisiin haittavaikutuksiin ja uskontojen merkitykseen yhteiskuntien kehityksessä.
Karl Marxin mukaan uskonnollinen kurjuus on eräs todellisen kurjuuden ilmauksista ja vastalause todellista kurjuutta vastaan. Uskonto on ahdistetun luontokappaleen huokaus, sydämettömän maailman ydin, kuten se on hengettömän asiantilan henki. Uskonto on kansan oopiumi. Uskonnon kumoaminen kansan näennäisenä onnena merkitsee kansan todellisen onnen vaatimista. Vaatimus hylätä harhaluulot omasta olotilasta merkitsee vaatimusta hylätä ne olosuhteet, jotka vaativat harhakuvaa. Uskonnon arvostelu on siis perinteisestä marxilaisesta näkökulmasta sen kurjuuden arvostelua, jonka pyhitys uskonto on.
Suomeksi ilmestynyt aiheen yleisesitys on filosofi Vesa Oittisen Marxilainen uskontokritiikki (1979).
Karl Marx ja uskonto
thumb|130px|vasen|Ludwig Feuerbach Ludwig Feuerbach väitti, että ihminen palvoo jumalassa omaa itseään. Karl Marx kehitti edelleen Feuerbachin ajatuksia. Marxin mukaan uskonnossa on kyse yhteisön virheellisestä tajunnasta. Vuodenvaihteessa 1843–1844 Karl Marx arvioi uskontoa seuraavasti:
Kristinuskon ja työväenliikkeen suhteista Karl Marx kirjoitti vuonna 1847 muun muassa seuraavaa:
Karl Marxin kanta työväenliikkeen ja uskonnon suhteista oli selvä. Marxin mielestä uskonto on työväenliikkeelle vahingollinen ilmiö. Jo Marxin eläessä työväenliikkeessä esiintyi kuitenkin erilaisia suuntauksia. Jotkut niistä, kuten anarkismi, olivat voimakkaan ateistisia. Toisaalta alkoi esiintyä myös niin sanottua kristillistä sosialismia.
Marxin jälkeen työväenliikkeessä esiintyi kaksi pääsuuntausta, vallankumouksellinen suuntaus (erityisesti kommunismi) ja vähittäisiin uudistuksiin tähtäävä suuntaus (erityisesti sosiaalidemokraatit).
Marxilaisuuden mukaan todellisen humanismin sisältönä on ihmisten todellisten tarpeiden ja pyrkimysten myöntäminen, harhakäsityksistä luopuminen. Luokkayhteiskunnassa tämä todellinen humanismi ei kuitenkaan voi toteutua. Siitä seuraa, että marxilaisten on tähdättävä luokkayhteiskunnan kumoamiseen.
Kommunistit olivat yleensä Marxin alkuperäisten ajatusten kannalla. Sen sijaan sosiaalidemokratiassa alkoi vähittäinen siirtyminen yhä lievempään uskonnon vastaisuuteen ja lopulta jopa uskontomyönteisyyteen. Uskontomyönteisiä suuntauksia syntyi myös kommunistisen liikkeen sisälle.
Marxismin käsitys uskonnosta
Marxismi-leninismin mukaan uskonto voitiin määritellä seuraavien piirteiden avulla:
Marxilaisuuden mukaan luonnossa tai kaikkeudessa ei ole periaatteessa mitään sellaista aluetta tai olopiiriä, joka olemukseltaan olisi ihmiseltä suljettu. Ei ole sellaista oliota, joka periaatteessa pysyisi ihmiselle kantilaisin käsittein sanottuna ”oliona sinänsä”, sijaitsisi aina ja ikuisesti hänen toimintansa ja tiedostamisena mahdollisuuksien ulkopuolella tulematta koskaan ”olioksi meitä varten”.
Sama asia on ilmaistu myös toisin sanomalla, että ihminen ja todellisuus muodostavat ykseyden. Ihminen ja todellisuus ovat yhtä ja samaa perusolemusta, ja juuri sen vuoksi todellisuus avautuu ihmiselle. Todellisuus ei koostu muusta kuin aineesta, joka on marxilaisuuden mukaan jatkuvassa liikkeessä ja ihminen on yksi tämän aineen muunnelma: siksi aineessa ei ole mitään ihmiselle ”vierasta”. Todellisuudessa ei ole mitään, mitä ei voitaisi selittää aineesta (ja marxilaisuuden mukaan sen liikkeestä) käsin. Tässä suhteessa todellisuus on yksi ja jakamaton. Sikäli kuin ihminen tiedostaa todellisuutta oikealla tavalla, hän tiedostaa todellisuuden yhtenäiseksi ja aineelliseksi, ja samalla hän marxilaisuuden mukaan tiedostaa omaa olemustaan. thumb|130px|Baruch Spinoza Idealistisessa todellisuuskäsityksessä todellisuutta heijastetaan nurinkurisesti sijoittamalla olioihin sellaista, mitä niissä ei ole. Marxilaiset olivat yhtä mieltä Spinozan niin sanottuun luonnon tarkoituksenmukaisuuden käsitteeseen kohdistamasta arvostelusta. Spinoza korosti sitä, että virheellinen todellisuuden selitys alkaa kehkeytyä sen ansiosta, että ihmiset eivät voi uskoa (luonnon) olioiden itse tehneen itsensä, toisin sanoen eivät kykene eivätkä halua selittää todellisuutta siitä itsestään käsin. He eivät käsitä todellisuuden olevan oman itsensä syy, vaan alkavat etsiä jotain ”tuonpuoleista” tekijää, joka olisi tehnyt kaikkeuden, koska he luulevat luonnon olioilla olevan jonkin ”tarkoituksen”.
Marx viittasi siihen, että vieraantuneen työn synnyttämissä olosuhteissa olioiden ominaisuuksia ja olemassaoloa ei johdeta niiden omasta perustasta (aineesta) käsin, vaan niihin ikään kuin ”liitetään” ulkoapäin erilaisia vieraita selittäviä syitä (henki, jumala). Ihmiset sijoittavat olioihin jotain sellaista (Spinozan esimerkissä: tarkoituksen), jota niissä ei todellisuudessa ole, ja näin menetellessään he ”kaksinaistavat” todellisuuden luonnolliseen ja yliluonnolliseen, todelliseen ja kuvitteelliseen. Tämän kaksinaistamisen takana puolestaan on kyvyttömyys mieltää todellisuutta perusolemukseltaan ykseydeksi, johon kaikki oliot tavalla tai toisella ovat palautettavissa.
Marxilaisuus ja usko
Marxilaisuuden mukaan uskonto on tiedostuskyvyn heikkoutta, joka ilmenee erityisessä muodossa eli tämän heikkouden hyväksymisenä ja laitostamisena.
Perinteiset marxilaiset ajattelijat arvostelivat 1700-luvun valistusajattelijoiden tavoin uskonnon samastamista tietämättömyyteen. Marxilaisuuden mukaan tietämättömyys voi olla tiedostuksen ensimmäinen vaihe: oman tietämättömyytensä havaitseminen saa ihmisen etsimään tietoa. Sen sijaan uskonnon pääsisältönä on periaatteellinen irtisanoutuminen tiedostuksen syventämisestä, uskonnollinen usko, siis usko johonkin yliluonnolliseen, joka täysin poikkeaa tavanmukaisin keinoin tiedostettavasta ja lainmukaisuuksia noudattavasta arkitodellisuudesta.
Marxilaiset erottivat jyrkästi toisistaan uskonnollisen uskon ja järkiperäisen uskon. Järkiperäinen usko on joidenkin luonnollisten asioiden, joista meillä ei vielä ole tietoa, mutta joiden olemassaolo on syytä olettaa, pitämistä olemassa olevina. Tällaista on esimerkiksi tähtitieteilijän ”usko” hänen etsiessään taivaankappaletta, jota hän ei vielä ole havainnut, mutta jonka hänen laskujensa mukaan pitäisi olla olemassa.
Marxilaiset kiistivät väitteen, että ”usko ja tieto ovat toistensa vastakohtia”, ilman että täsmennettäisiin, millaisesta uskon lajista on kyse. Marxilaisten ajattelijoiden mukaan vain uskonnollinen usko ja tieto ovat toistensa vastakohtia. Järkiperäinen usko taas on päinvastoin juuri tiedostustapahtuman osa.
Marxilaiset vastustivat kristillisten ajattelijoiden väitettä, jonka mukaan, koska on mahdotonta saada tietoa kaikista kaikkeuteen mahtuvista asioista, tietoa on aina ”täydennettävä” uskolla. Kristillisten ajattelijoiden mukaan ei voida esimerkiksi koskaan päästä varmuuteen siitä, että kaikkeus on ääretön ja ikuinen (mikä oli monien marxilaisten näkemys kaikkeudesta) – koska siihen on ”uskottava”. Marxilaiset esittivät vastauksena tähän, että järkiperäiseen ”uskoon” (jollainen marxilaisten mukaan oli esimerkiksi käsitys äärettömästä ja ikuisesta kaikkeudesta) ei sisälly uskonnolliselle uskolle tunnusomaista ajatusta tiedostuskyvyn periaatteellisesta rajallisuudesta. Uskonnollinen usko ei marxilaisuuden mukaan ole pelkkää vaillinaisen tiedon ”täytettä”, vaan periaatteellista uskoa jumalaan tai tuonpuoleiseen: minkäänlainen tiedon lisääntyminen ei vaikuta siihen.
Magiasta uskontoon
Marxilaisuuden mukaan taiteen, tieteen ja filosofian erkaantuessa jumalatarustossa kiteytyy samalla myös uskonto lopullisesti omaksi erityiseksi tajunnan muodokseen ja yhteiskunnan ylärakenteen osaksi. Mutta siinä missä taide, tiede ja filosofia marxilaisen ajattelun mukaan kuvastavat ihmisten yhteiskunnallisen toiminnan eri puolia myönteisellä tavalla, siinä uskonto kytkeytyy tämän toiminnan kielteisiin piirteisiin.
Jumaltaruihin pohjautuvan ajattelun purkaantuessa syntyy ikään kuin kaksi napaa, myönteinen ja kielteinen. Ensin mainitun ympärille kerääntyvät kaikki sivilisaation myönteiset ansiot, kaikki se henkinen työ, joka heijastaa ihmisen vapautumista häntä kahlehtivista ulkoisista edellytyksistä. Jälkimmäiselle, kielteiselle navalle taas kerääntyvät työnjaon ja luokkaristiriidan synnyttämät harhat: idealistinen filosofia ja uskonto. Tämä vastakkaisuus säilyy vuosituhansien ajan luokkayhteiskuntien aikakaudella antiikista pääomatalouden aikakaudelle.
Se kielteinen inhimillisen toiminnan muoto, johon uskonto liittyy, on magia eli taikuus. Uskonnossa magia on marxilaisen ajattelun mukaan kohonnut korkeammalle tasolle, muttei kumoutunut. Magian tavoin myös uskonto on kuvitteellista pyrkimystä hallita ylivoimaiseksi koettua todellisuutta.
Uskonnon harjoitusta ylläpitävälle ihmisryhmälle tai -luokalle, papistolle, on marxilaisuuden mukaan aina ominaista loismaisuus. Papin tehtävänä on läpiviedä palvonta- ja juhlamenojen ”maagiset tehtävät”. Alkukantaisempien yhteisöjen poppamiehistä ja shamaaneista papiston erottaa se, että ensiksi mainitut säilyttivät maagisten tehtäviensä ohella myös erilaista yhteisön ylläpidon kannalta tärkeää tietoutta, kuten lääkintätaitoa, heimon historiaa ja niin edelleen, ja marxilaiset pitivät tätä myönteisiin tekijöihin kuuluvana. Sen sijaan papisto on ilmiö, joka syntyy vasta luokkayhteiskuntien aikakautena, ja papit ”ovat aina osallistuneet yhteiskunnallisen lisätuotteen vastikkeettomaan anastukseen”
Kreikkalainen historioitsija Polybios sanoi, että Rooman suuruuden ja mahdin perustana on sen asukkaiden taikausko:
Tämän asian on väitetty olleen päivänselvän jokaiselle sivistyneelle antiikin yläluokan edustajalle.
Platonin setä Kritias, yksi ylimysvaltaisen Spartan tukemista 30 tyrannista, kiittää eräässä säilyneessä näytelmäkatkelmassaan:
thumb|130px|oikea|Serapis-jumala Antiikin yksi vaikutusvaltaisimmista ajattelijoista, Platon, oli ylimysvaltaisen valtion kannattaja, jonka ihanteena oli hierarkiassaan liikkumaton yhteiskuntajärjestelmä, jossa jokaisella ihmisellä on syntymässä määrätty paikkansa. Tällainen yhteiskunta oli Platonin aikana esimerkiksi muinainen Egypti. Platon oli sitä mieltä, että kansa on pidettävä kurinalaisena ja että paras keino tähän tarkoitukseen on uskonto.
Platonin määritelmä uskonnosta antiikin kaupunkivaltiossa oli ”jalo valhe”, ”tarpeellinen valhe” tai ”kaunis valhe”. Platon kirjoittaa Valtio-teoksessaan, että valtion kansalaiset on saatava uskomaan, että jumala muka on jakanut ihmiset eri luokkiin. Koska ihminen ei ole täydellinen kuten jumalat, hänen on turvauduttava valheeseen lääkkeenä, kuten Sokrates Platonin mukaan sanoi.
Platonin mallia ”jalosta valheesta” toteutettiin antiikissa myös käytännössä. Egyptin hellenistinen kuningas Ptolemaios I halusi valtakuntaansa uuden jumalan. Egyptiläinen pappi Manetho ja kreikkalainen pappi Timotheus laativat yhteistyössä uuden jumalan tunnusmerkit ja sopivat sen nimestä, joksi tuli Serapis. Jumalalle rakennettiin huomattava pyhäkkö nimeltään Serapeion. Uusi jumaluus oli tarkkaan harkittu yhdistelmä vanhan Egyptin uskonnollisia perinteitä ja kreikkalais-hellenistisiä näkemyksiä. Sen palvonnan piti toimia egyptiläisyyttä ja kreikkalaisuutta yhdistävänä siteenä. Kuuluisa aleksandrialainen keksijä Heron sijoitti pyhäkköön erilaisia koneistoja. Pyhäkön ovet avautuivat itsestään ja vesi muuttui astiasta toiseen virratessaan viiniksi näkymättömissä olevien laitteiden voimalla. Säilyneissä kirjoituksissaan Heron selostaa, kuinka nämä temput herättivät tavallisissa ihmisissä hämmästystä ja pelkoa.
Dave Mackintosh
Vaikuttajat
Dave Mackintosh on kertonut suurimmiksi vaikuttajikseen Neil Peartin, Mike Portnoyn, Tommy Aldridgen, Charlie Benanten, Ingo Schwichtenbergin, Nicko McBrainin, Johnny Mauldlingin sekä Vinnie Paulin.
Marxilainen uskontokritiikki
Marxilaisuuden käsitys kristinuskosta
Myös kristinuskoon sisältyy erilaisia uskonnollisia menoja aina ehtoollisesta alkaen, ja varsinkin katolinen kirkko on tunnettu juhlamenoistaan. Marxilaisten mukaan ne ovat jäänteitä varhaiskantaisemmasta maagisesta palvonnasta. Mutta silti kristinusko poikkeaa vanhoista uskonnoista siinä, että se siirtää huomion ulkoisesta rituaalista sisäiseen elämään. Marxilaisten tulkinnan mukaan maaginen toiminta kytkeytyy kristinuskossa yhä tiiviimmin idealistisen filosofian järkeilyihin, sellaisiin kuin kiistassa Athanasioksen ja Areoiksen opin välillä Pojan (Kristuksen) olemuksesta.
Kristinuskossa toteutuu marxilaisuuden mukaan laajemmassa muodossa se uskonnon ja idealistisen filosofian liittoutuminen, jota jo Platon pohjusti. Maagisten toimitusten merkitys vähenee, ja tapahtuu siirtymistä ”sisäiseen magiaan”´, kohti idealistisen filosofian asettamuksia. Antiikin filosofian kehitys oli ollut pohjana tälle liitolle. Ennen kaikkea uusplatonismin osuus kehityksessä oli merkittävä.
Uusplatonismi korosti mystistä yhteyttä jumaluuteen, mikä marxilaisten tulkinnan mukaan ilmaisi idealistisen ajattelun rappeutumista sen hylätessä järkiperäisen tiedostuksen ihanteet. Kristinusko on tämän tulkinnan mukaan nimenomaan uusplatonistisen filosofian ja itämaisperäisen pelastususkonnon yhteensulautuma.
Siihen saumakohtaan, jossa uskonto ja filosofia koskettivat toisiaan, syntyi teologia. Teologiaa marxismi pitää ristiriitaisena ”tieteellisenä valetieteenä”. Se ei pyri todellisuuden tiedostamiseen, kuten marxilaisuuden mukaan muu tiede tekee, vaan ”tiedon ja uskonnon sovitteluun”. Teologia eli jumaluusoppi on todellisuuden järkiperäisen ja järjettömän haltuunoton tapojen välisen ristiriidan ilmaus, mutta jälkimmäiselle alisteisena.
Kristillinen jumaluusoppi muokkasi uskonnollista jumalakäsitystä idealistisen filosofian suuntaviivojen mukaisesti. Kirkkoisä Origenes selitti, että jumala on täydellisesti aineeton. Marxilaisen tulkinnan mukaan jumalan aineellisuuden kiistäminen onkin niitä seikkoja, joka erottaa kristinuskon heimo- ynnä muista uskonnoista, joissa jumalat oli marxilaisuuden mukaan vielä käsitetty enemmän tai vähemmän ihmishahmoisiksi olennoiksi. ”Kristinuskossa sen sijaan lyödään aineen ja hengen dualismi lopullisesti lukkoon – kansanomaisessa muodossa, ei pelkkänä filosofisena teesinä”
Koska kristinuskon jumala on maailmanjärjestyksen huipulla ja rinnastuu näin uusplatonistien Yhteen, täytyy sen johdonmukaisuuden vuoksi olla myös kaikkivaltias, kaikkitietävä, ikuinen, ehdottoman vapaa ja niin edelleen. Pakanauskonnoille ominainen eri jumalien välinen työnjako poistuu ja kaikki alistetaan yhdelle jumalalle.
Mutta tällaisen ominaisuuksiltaan ehdottoman ja täydellisen jumalan olettaminen johtaa kuitenkin käsitteellisiin ristiriitoihin, joita teologia ei ole kyennyt ratkaisemaan. Samalla teologien jumala ja kansanjoukkojen jumala loittonivat toisistaan – tai marxilaisen käsityksen mukaan paremminkin kävi niin, että teologian jumalassa kehiteltiin selvästi esiin ne ristiriidat, jotka piilivät jo kansanjoukkojen omaksumassa jumalakäsityksessä. Tässä mielessä jumaluusopilliset ristiriidat kertovat marxilaisuuden mukaan totuuden uskonnosta.
Jumaluusoppineet joutuivat kohtaamaan myös moraaliset ongelmat: miksi maailmassa on pahaa ja kärsimystä? Kaikkein varhaisin kristinusko odotti pian tulevaa jumalan tuomiota, jossa paha saa ansaitun palkkansa. Kun tämä siirtyi yhä kauemmas tulevaisuuteen, teologit ryhtyivät pohtimaan jumalan suunnitelmaa maailmaa varten.
Paholaisen käsite tuli kristinuskossa tärkeäksi: jumala on hyvä, mutta paholainen aiheuttaa kärsimystä ihmiselle. Paholaisen ajateltiin olevan jumalan luoma olento, mutta kapinallinen. Koska jumala oli myös kaikkivaltias, teologit esittivät vastauksena ristiriitaan vapaan tahdon käsitteen: jumala on antanut joillekin luomilleen olennoille tahdonvapauden.
Ei ainoastaan paholaisella, vaan myös ihmisellä on vapaa tahto. Tämä on tärkeää synnin käsitteen kannalta. Vain sellainen olento, jolla on vapaa tahto, voi tehdä syntiä, koska vain hän olisi voinut toimia myös toisin.