cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuun meri
Kuun paikkojen nimeäminen
Kuun paikkojen nimeämisen käytäntö syntyi 1600-luvulla. Vuonna 1645 julkaisi Michael van Langren kartan jossa tummat alueet oli nimetty meriksi tai järviksi. Gdanskin raatimies Johannes Hevelius (1611-1687) esitti että Kuun merille lainattaisiin nimet Maan maantieteestä. Niinpä niille annettiin ilmaston tai mielialojen mukaisia nimiä ja nykyiset nimet ovat pitkälti hänen perujaan. Vuonna 1651 Giovanni Battista Riccioli (1598-1671) julkaisi kirjan nimeltä Almagestum novum. Kirja sisälsi hänen oppilaansa Francesco Maria Grimaldin (1618-1663) laatiman kartan Kuusta. Hänen laatimansa nimistöjärjestelmä on säilynyt pääpiiteissään nykyaikaan asti. Hän säilytti siinä Heveliksen antamat mare nimet.
Merissä olevat lahdet on myös nimetty sinus nimellä. Jotkin pienemmät tummat muodostelmat olivat Ricciolin ennemminkin järviä ja ne hän nimesi lacus nimellä. Monet mare nimellä olevat paikat ovat kuitenkin pienempiä kuin isoimmat järvet eli lactukset. Riccioli nimesi myös joitakin ylängöt (vaaleat alueet) ja mare-alueiden välimaastoja rämeiksi eli palus.
1800-luvun loppuun asti Kuun paikkojen nimeäminen oli "villiä-länttä". Suurimpien kohteiden nimistä oli yksimielisyys mutta pienempiä paikkoja nimettiin havainnoitisjoiden omien mieltymysten mukaan. Vuosisadan vaihtumisen jälkeen toimeen tarttui Kansainvälinen tähtitieteen unioni (International Astronomical Union), IAU. Nykyään ainoastaan se nimeää paikkoja avaruudessa, mutta kuitenkin jäsentensä ehdotusten pohjalta.
Kuun meret nimineen (kuva)
Kuun meret ja suurimmat kraatterit nimineen
Kuun tummat basalttitasangot
550px|pienoiskuva|[[Clementine (kuuluotain)|Clementine kuuluotaimen kuvista Kuun tehty albedo eli heijastuvuus -kartta. Tummat alueet ovat kuun meriä, kun taas vaaleammat alueet ovat ylänköjä. Kuva on sylinterimäinen projektio, jossa pituusaste kasvaa vasemmalta oikealle -180 E 180 E ja leveysaste alenee 90 N 90 S. Kuvan keskipiste vastaa keskimääräistä napapistettä 0 N ja 0 E. Kuvasta käy hyvin ilmi että Kuun meret ovat suurimmaksi osaksi vain Kuun toisella puolella. ]] Kuun meret ovat Kuun tummia basalttisisia tasankoja. 400px|pienoiskuva|Kuun meret ja lahdet: 1 Oceanus Procellarum, 2 Mare Imbrium, 3 Mare Frigoris, 4 Mare Insularum, 5 Mare Cognitum, 6 Mare Humorum, 7 Mare Nubium, 8 Mare Vaporum, 9 Mare Serenitatis, 10 Mare Tranquillitatis, 11 Mare Nectaris, 12 Mare Fecunditatis, 13 Mare Spumans, 14 Mare Undarum, 15 Mare Smythii, 16 Mare Marginis, 17 Mare Crisium, 18 Mare Anguis, 19 Mare Humboldtianum, 20 Sinus Roris, 21 Sinus Iridum, 22 Sinus Lunicus, 23 Sinus Fidei, 24 Sinus Aestuum, 25 Sinus Medii, 26 Sinus Honoris, 27 Sinus Asperitatis, 28 Sinus Concordiae, 29 Sinus Amoris, 30 Sinus Successus.
Hyvikkälänjoen valuma-alue
Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35) ja on Vanajan reitin valuma-alueen (35.8) kolmannen jakovaiheen kahdeksas osa-alue, joka jaetaan vielä yhdeksään alueeseen. Nämä alueet ovat Hyvikkälänjoen alaosan alue (35.881), Haapajärven alue (35.882), Renkajoen alaosan alue (35.883), Renkajoen keskiosan alue (35.884), Renkajoen yläosan valuma-alue (35.885), Kaartjoen alaosan alue (35.886), Kaartjärven valuma-alue (35.887), Heinäjoen valuma-alue (35.888) ja Ruokojoen valuma-alue (35.889). Vesistöalueen keskusjärvi on Kaartjärvi, josta alkaa pääuoman matka kohti Kernaalanjärveä. Pääuomalla on useita nimiä alkaen yläjuoksulta, missä se on aluksi nimeltään Kaartjoki, sitten Topenon kohdalla Topenonjoki ja sitten Ourajoki, ja sen jälkeen usean järven jälkeen taas Kaartjoki. Viimeisellä osuudellaan Kernaalanjärveen se on aluksi Hyvikkälänjoki ja sitten alajuoksulla Tuulensuunjoki. Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen kuuluu yli 130 hehtaaria suurempia järviä tai lampia. Niistä merkittävämmät ovat Kaartjärvi (748 ha), Renkajärvi (608 ha), Haapajärvi (373 ha), Valajärvi (348 ha), Rehakka (162 ha) ja Joutjärvi (117 ha).
Valuma-alueella sijaitsee Renko, joka on alueen suurin taajama. Sen luoteispuolella ovat Renkajärven rannoilla Hattulan Myllykylän ja Hämeenlinnan Kalvolan Rimmilän kulmakunnat. Renkajärven länsipuolella ovat Hyvikkälän ja Tuulensuun kylät ja Lopen kirkonkylän reuna-alueet kuuluvat valuma-alueeseen. Lopen luoteispuolella on Topenon kylä.
Seuraavassa esiteltävässä alueen kuvauksessa on käytetty lähteinä Suomen ympäristökeskuksen viranomaistietoja ja Maanmittauslaitoksen karttapalvelua.
Alueen kuvaus
Joen valuma-aluejaetaan osa-alueisiin niin alajuoksulla peräkkäin ovat: Haapajärveen laskee luoteesta tuleva Renkajoki ja lounaasta tuleva Kaartjoki:
Hyvikkälänjoen alaosan alue (35.881)
Hyvikkälänjoki eli Tuulensuunjoki laskee Haapajärvestä kuuden kilometrin päähän Kernaalanjärveen. Matkallaan se alittaa valtatien 3 ja seututien 130. Tällä matkalla jokeen ei yhdy merkittäviä ojia.
Haapajärven alue (35.882)
Haapajärvi on alueensa pääjärvi, johon laskevat luoteesta Renkajoki ja lounaasta Kaartjoki. Siihen laskevat myös kaakosta päin suoraan Rehakka, joka sijaitsee aivan järven vieressä. Rehakan kautta laskevat Haapajärveen myös Joutjärvi sekä pienet metsäjärvet Mustalammi, Valkealammi, Nielulammi ja Huistilammi. Suoraan Haapajärven laskevat vielä Valkealammi ja sitä suurempi Kahilammi.
Renkajoen yläosan valuma-alue (35.885)
Valuma-alueeseen kuuluvat kaikki ne valuma-alueen laskuojat, jotka laskevat viimeiseksi Tuomistoon. Valuma-alueen pääjärvi on kuitenkin Renkajärvi, joka on samalla alueensa suurin järvi. Suoraan Renkajärveen laskevat lyhyttä laskuojaa myöten Kynnösjärvi ja Kautiolammi. Kauempaa laskevat Sitturinojaa myöten Särölammit ja niiden alapuolella sijaitsevat Väärälammit ja Hirvilammi. Sitturinojan suun eteläpuolelle laskee eräs metsäoja, jonka valuma-alueella sijaitsee Matolammi. Edellisiä ojia vielä etelämmäksi laskee Ruokosuonoja, jonka valuma-alueeseen kuuluu Hepolammi.
Kun Renkajoen taival alkaa Renkajärvestä, virtaa joki ensin Onkilammin ja Tunturilammin läpi. Onkilammiin laskee idästä Pitkälammi ja Tunturilammin eteläpuolella yhtyy jokeen Kaivolammin laskuoja. Joki saapuu seuraavaksi Tuomistoon. Ennen järveä siihen yhtyy Veittijärven laskuoja. Veittijärveen on jo puolestaan laskenut neljä suolampea, joista ylin on Väärälammi. Tuomiston pohjoispuolella sijaitsevat laskuojattomat Valkealammi ja Pikku Valkealammi. Ne kuuluvat tähän valuma-alueeseen pohjaveden välityksellä.
Renkajoen keskiosan alue (35.884)
Jokilaakson pohjoissivulla sijaitsevat Rapalammi, Paskolammi ja Porolammi, joiden valuma-alueelta ei ole suoraa laskuojaa Myllyjärveen. Sen sijaan Kortejärven kaksi yhtynyttä vesiallasta laskevat Myllyjärveen. Sen yläpuolella sijaitsee samaan alueeseen kuuluva Saikko. Kaupempana oleva Niittylammi on sekin yhteydessä Myllyjärveen pohjaveden välityksellä. Vaikka Pieru on pikkulampi, virtaa sen läpi Naarajärvenoja, jonka valuma-alueeseen kuuluvat Naarajärvi, Kallioahonlammi, Kakarilammi, Perilammi, Naaralammi, Mustalammi ja Kilpilammi. Alijärven alaosaan yhtyy pohjoisesta Kalkasoja, jonka valuma-alueeseen kuuluu ainakin Miekolammi. Kalkasojan alajuoksulle yhtyy pohjoisesta Kylänjoki, jonka latvoilla sijaitsee Korpilammi ja ilman laskuojia olevat Kilpilammi, Hiittenlammi ja Koninperä. Renkon kirkonkylällä sijaitsevat lammet Likolammi, Kirkkojärvi ja Raitalammi, joilla on ojamainen yhteys Renkajokeen.
Renkajoen alaosan alue (35.883)
Kun Heiniojan jälkeen Renkajoki virtaa kaakkoon päin ja laskee lopuksi Haapajärveen, kuuluvat nämä alueet alaosaan. Siihen virtaa kirkonkylässä sijaitsevan Rapalammin, kauempana sijaitsevien Leipomenlammien vedet yhteistä ojaa myöten. Leipomenlammien lähellä sijaitsee Kiikkara, joka kuuluu alueeseen ilman laskuojaakin. Jokilaakson eteläpuolella sijaitsevat Kakarilammi ja Hanhilammi laskevat sieltä suoraan jokeen.
Kaartjärven valuma-alue (35.887)
Kaartjärvi on Kaartjoen yläjuoksulla sen pääjärvi ja siihen laskee suoraan tai välillisesti useita järviä. Suoraan järven laskevia tai ihan sen vieressä sijaitsevia järviä ovat Parkuva ja Siltastenlammi, jotka laskevat järven eteläpäähän, mutta niiden lisäksi sijaitsevar laskuojattomat Avauslammit ja Sarvilammi järven eteläpäässä. Kaakkolammi sijaitsee järven länsirannassa ja niin tekevät myös Vääriä ja Kilpilammi, jotka ovat kaikki ilman laskuojaa. Pohjoisrantaan laskevat Tervajokea myöten rauhoitetut Kyläntaustanjärvet, ja niiden kanssa samaan valuma-alueeseen kuuluvat, mutta ilman laskuojaa olevat, Kalattomanlammit ja Sonnilammi.
Valtaoja laskee Kaartjärven länsirantaan ja sen valuma-alueella sijaitsevat Alimmainen, Taipaleenjärvi, Ali-Mylly, Tourijärvi, Yli-Mylly, Iso-Melkutin, Pitkälammi, Valkeatlammit, Vähä-Melkutin, Rajalammi, Tammelan Kaitajärvi, Pikku-Kaita, Saarijärvi, Vähä-Saarijärvi, sekä omaa sivuojaa Ämmänojaa myöten Purinsuolta Iso-Melkuttimeen laskeva Kinturinlammi.
Myllyoja laskee järven länsirantaan ja sen valuma-alueeseen kuuluvat Myllyjärvi, Heinunlammi, Pikku-Heinu, Laihanen, Viiveri, Särkijärvi, Pikku Särkijärvi, Mälkiä ja Salmijärvi. Särkijärveen laskevat vielä Iso-Pomppu, Keski-Pomppu, Pikku-Pomppu, Kaita ja Honkalammi.
Kaartjoen alaosan alue (35.886)
Alaosan alue alkaa Kaartjärvellä Kaartjoen luusuasta ja loppuu joen suuhun Haapajärveen. Kaartjärven jälkeen joki virtaa Kaartlammin läpi ja alempana se meanderoi voimakkaasti kulkiessaan alaspäin. Kun se alittaa kantatien 54, saapuu se Topenon kylään, missä joen nimenä käytetään myös Topenonjoki ja Ourajoki. Ourajoen nimisenä se laskee Torhoon, mihin laskee myös Heinijoki, joka on Heinäjoen valuma-alueen (35.888) laskujoki. Torho laskee välittömästi seuraavaan järveen Lairoon, mihin laskee Ootanjoki, joka on Ruokojoen valuma-alueen (35.889) laskujoen alaosa. Lairoon laskee myös viereinen järvi Kyynäröinen. Joki laskee Lairosta Kaartjoken ja laskee seuraavaksi Paloniitunjärveen ja sitten heti perään Korvenalustanjärveen. Paloniitunjärveen laskee suoraan Vattianlammi. Joen viimeinen osuus päättyykin Haapajärveen.
Joen yläjuoksulla Kaartjoki virtaa laajan ojitetun suon poikki. Täällä siihen on johdettu kuvatusojia, joiden kautta laskevat jokeen myös Leppälammi, Lahnalammi, Turiston ja Kurtlammin vedet ja Kaartlammin kautta vielä Ukkoslammin vedet. Vähän alempana jokeen yhtyy oikealta eli kaakosta päin juokseva Korventaustanoja, jonka haarat ovat nimeltään Topenosoja ja Kärppänoja. Kärpänojan valuma-alueella sijaitsevat Iso-Lukkari, Pikku-Lukkari ja Vahteristonlammit.
Paloniitunjärven eteläpäähän laskee pieni oja, jonka valuma-alueella sijaitsevat Ylimmäislammi, Kalliolammi, Likolammi, Kaakkolammi ja Valkealammi. Korvenalustanjärveen laskee luoteesta tuleva oja, jonka viereisen harjujakson pohjoispuolelle jäävällä valuma-alueella sijaitsevat muun muassa Alimmainen, Sammakkolammi, Keskimmäinen, Löyttynen ja Mustalammi, Ranninjärvi ja Kalaton. Kaartjoen alauoksulle laskee alueen yksi suurimpia järviä Valajärvi.
Heinäjoen valuma-alue (35.888)
Heinijoki laskee Torhoon ja sen valuma-alueeseen kuuluvat luoteessa sijaitsevat laajat ojitetut suota Heinisuo, Akankaivonsuo ja Isosuo.
Ruokojoen valuma-alue (35.889)
Ruokojoki laskee Lairoon, mutta sillä on muitakin nimiä. Alajuoksulla Ruohojokea kutsutaan myös Ootanjoeksi. Joki alkaa Raidonjärvestä, johon laskevat suojärvet Karhulammi, Haaralammi, Tuiskulammi sekä lounaasta Valkealammi ja Mustalammi. Raidonjärveen laskevat idästä myös Leskijärvi ja Sotkalammi. Pursunjärven, Metsäläisen ja Ruokojärven omat laskuojat yhtyvät Ruokojokeen eri kohdissa.
Naantalin seurakuntayhtymä
Naantalin seurakuntayhtymä on vuonna 2009 muodostettu Suomen evankelis-luterilaisen kirkon paikallinen hallintoyksikkö seurakuntayhtymä, johon kuuluvat kaikki Naantalin kaupungin alueella sijaitsevat seurakunnat. Nämä ovat Naantalin seurakunta, Rymättylän seurakunta ja Merimaskun seurakunta. Velkuan seurakunta liitettiin Naantalin seurakuntaan vuonna 2005 ilman yhteistä rajaa, joten Velkuan alue muodostaa Naantalin seurakunnassa eksklaavin. Seurakuntayhtymän muodostaminen tehtiin samanaikaisesti kun vuoden 2009 kuntaliitoksessa Naantaliin liitettiin Merimaskun, Rymättylän ja Velkuan kunnat.
Tammikuussa 2018 Naantalin seurakuntyhtymän seurakuntiin kuului 14 638 jäsentä. Perustettaessa vuonna 2009 seurakuntayhtymällä oli 52 työntekijää ja vuonna 2018 44 työntekijää. Vuonna 2009 veroprosentiksi päätettiin Naantalin seurakunnan silloinen 1,15 prosenttia. Merimaskun ja Rymättylän seurakuntien veroprosentit olivat olleet huomattavan korkeat. Vuodesta 2014 lähtien veroprosentti on ollut 1,35.
Kirkot, hautausmaat ja muut toimitilat
Naantalin seurakuntayhtymällä on neljä kirkkoa ja kaksi kappelia: Rymättylän kirkko, Merimaskun kirkko ja Naantalin seurakuntaan kuuluvat Naantalin kirkko, Velkuan kirkko, Naantalin seurakuntakeskuksen kappeli ja Hakapellon kappeli. Seurakuntayhtymälle kuuluu viisi hautausmaata: Merimaskun kirkon hautausmaa, Rymättylän kirkon hautausmaa sekä Naantalin seurakuntaan kuuluvat Naantalin kirkon hautausmaa, Hakapellon hautausmaa ja Velkuan kirkon hautausmaa.
Naantalissa on seurakuntakeskus, ja seurakuntakodit ovat Merimaskussa ja Rymättylässä. Leirikeskuksia on kaksi: meren rannalla Soinisissa kanta-Naantalissa ja Kirkkojärven rannalla Rymättylässä. Seurakuntayhtymän taloustoimisto on Naantalissa. Jokaisella seurakunnalla on oma kirkkoherranvirasto.
Seurakuntayhtymän omistamilla kiinteistöillä on tehty 2000-luvulla laajoja korjauksia, joita on rahoitettu myymällä muuta kiinteistöomaisuutta. Naantalin alueella on 15 vuoden aikana käytetty korjauksiin lähes 10 miljoonaa euroa johon kuuluvat muun muassa kirkon, hautausmaiden ja pappilan korjauksia sekä 2017 valmistunut Hakapellon kappelin peruskorjaus. Merimaskun kirkon peruskorjausta aiotaan rahoittaa myymällä vuokralla oleva Merimaskun pappila. Merimaskun jälkeen peruskorjaukseen tulevat Rymättylän kirkko ja seurakuntakoti.
Tietotekniikan tutkimuslaitos
Tietotekniikan tutkimuslaitos HIIT on Aalto-yliopiston ja Helsingin yliopiston yhteinen tutkimuslaitos.
HIITin tutkimus jakaantuu viiteen tutkimusohjelmaan, jotka suuntautuvat algoritmiseen data-analyysiin, laskennalliseen päättelyyn, hajautettuihin ja mobiileihin pilvijärjestelmiin, tulevaisuuden Internetiin ja verkostoyhteiskuntaan.
Tutkimuslaitoksella on tiloja Espoossa Otaniemessä sekä Helsingissä Kumpulassa. HIITiä johti 2010–2015 professori Samuel Kaski, jota seurasi vuonna 2015 professori Petri Myllymäki.
RN Procellaria
RN Procellaria oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1942 valmistunut Gabbiano-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Vottrista Cerusalta, missä köli laskettiin 14. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 24. syyskuuta ja liitettiin laivastoon vielä saman vuoden lopulla 29. marraskuuta.
Nestori L. Eskola
Euran Sorkkisten kylässä syntynyt Eskola valmistui Teollisuuskoulusta vuonna 1895. Hän toimi vastaavana mestarina muun muassa 1902 valmistuneen Kansallisteatterin rakennustyömaalla sekä myöhemmin rakennuttajana ja rahoittajana lukuisissa kohteissa eri puolilla Helsinkiä. Helsingin kaupunginvaltuustoon Eskola kuului vuosina 1912–1915 kokoomuksen edeltäjäpuolueiden edustajana. Hän oli myös Suomen rakennusmestariliiton hallituksen puheenjohtajana 1905–1924. Kunnallisneuvoksen arvonimen Eskola sai vuonna 1915.
RN Procellaria
Palvelus
Alus liitettiin palvelukseen otettaessa 1. korvettilaivueeseen. Komentajakapteeni Volpen päällikkyydessä ollut alus upposi 31. tammikuuta 1943 ajettuaan HMS Welshmanin edellisenä päivänä Tunisianlahden ja Sisilian välille laskemaan miinakenttään.
Nestori L. Eskola
Vuonna 1919 Eskola osallistui heimosotiin kuuluneeseen Aunuksen retkeen ja kuului myös valloitettuja alueita hallinneeseen Aunuksen väliaikaiseen hoitokuntaan.
Hänen tyttärensä oli kirjailija Lempi Ahla ja poikansa niin sanottuihin ”ryssänupseereihin” lukeutunut kapteeni Anto Eskola, joka osallistui muun muassa Viron vapaussotaan I Suomalaisen Vapaajoukon mukana. Eskolan toinen tytär Marja oli 1930-luvulla lyhyen aikaa naimisissa taidemaalari Oskari Paatelan kanssa.
Universe (vuoden 1983 videopeli)
Universe on Omnitrend Softwaren kehittämä ja julkaisema simulaatio-/strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna Atari 400/800 kotitietokoneille ja seuraavana vuonna Apple II:lle, sekä myöhemmin DOS:lle.
Peli oli aikoinaan huomattavan kallis (89.96 dollaria, 181.18 dollaria vuoden 2006 rahassa) ja vaati ennätykselliset neljä levykettä. Pelille on julkaistu seuraajat Universe II vuonna 1985 ja Universe III vuonna 1989 joissa roolipelielementtejä on lisätty peliin.
Pelaaminen
Pelaaja lentää avaruusaluksella ja voi harjoittaa kaupankäyntiä (kuljettamalla lastia), tehdä kaivostoimintaa tai ryhtyä rosvoksi.
Peli on suurelta osin tekstipohjainen. Pelaaminen sisältää avaruuden tutkimusta kuten Elitessä. Pelissä on myös eräitä roolipelaamisen elementtejä kuten pelissä Starflight.
Kehitys
William (Bill) Leslie ehdotti pelin tekemistä Omnitrendille, joka teki sovellusohjelmia yrityksille tuohon aikaan. Peli ohjelmoitiin ValForth -kielellä.
Vastaanotto
Computer Gaming World julkaisi pelistä kaksi arvostelua vuonna 1984 samassa numerossa, joissa peliä sanottiin ”pakkohankinnaksi”. Peliä luonnehdittiin ”erinomaiseksi interaktiiviseksi avaruusseikkailuksi”.
Koivunkantosieni
Koivunkantosieni (Kuehneromyces mutabilis) on kantosieniin kuuluva erinomainen ruokasieni.
Kasvupaikka ja -aika
Koivunkantosieni kasvaa kimppuina koivun ja muiden lehtipuiden kannoilla kesäkuusta lokakuuhun koko Suomessa paljakka-alueita lukuun ottamatta. Joskus harvemmin se kasvaa havupuilla.
Käyttö ravintona
Koivunkantosieni on erinomainen ruokasieni. Sen voi paistaa, keittää, kuivata tai käyttää muhennoksissa. Sienestä tulee käyttää vain lakit, koska jalat ovat hyvin sitkeitä.
Koivunkantosieni ei ole aloittelevan sienestäjän ruokasieni, koska se muistuttaa tappavan myrkyllistä myrkkynääpikkää. Myrkkynääpikkä on pienempi ja hennompi, epäselvemmin kosteusmuuntuva, heikosti jauhontuoksuinen ja sen jalka on renkaan alapuolelta vaalean silkkisäikeinen eikä ruskeasuomuinen. Myrkkynääpikkä kasvaa yleensä havupuiden kannoilla. Toinen samannäköinen sieni, johon koivunkantosienen voi sekoittaa on kevätkantosieni, joka ei ole myrkyllinen, mutta syötäväksi kelpaamaton. Kevätkantosienen jalka on tummanruskea ja suomuton.
Koivunkantosieniä viljellään ravintokäyttöön ainakin Saksassa ja Japanissa, ja Suomessakin myydään viljeltyjä koivunkantosieniä kuivattuina ja säilykkeinä.
Conner Bleackley
Conner Bleackley (s. 7. helmikuuta 1996) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän on Colorado Avalanchen ensimmäisen kierroksen varaus vuodelta 2014.
Ura
Bleackley varattiin WHL-joukkue Red Deer Rebelsiin ensimmäisellä kierroksella numerolla 21.
Jesper Larinmaa
Jesper Larinmaa (s. 9. toukokuuta 1998 Turku) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Mestis-joukkue TUTO Hockeyssa. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Larinamaa on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Ura
Larinmaa on TuTon oma kasvatti. Hän toimi kaudella 2013–2014 seuran C-nuorten kapteenina. Kaudeksi 2014–2015 Larinmaa siirtyi Turun Palloseuran B-nuoriin. Hän pelasi myös yhden playoff-ottelun seuran A-nuorissa, jossa Larinmaa voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Kaudella 2018–2019 Larinmaa jakoi 17 osumallaan TPS:n sisäisen maalipörssin voiton Aarne Intosen ja Arttu Nevasaaren kanssa. Hän debytoi kauden aikana myös TPS:n SM-liigajoukkueessa, jossa Larinmaa pelasi kaksi runkosarjaottelua. Hän teki liigadebyyttinsä 15. helmikuuta 2019 vieraissa Tapparaa vastaan. Larinmaa merkittiin TPS:n nelosketjun vasempaan laitaan Jonne Virtasen ja Oskari Siikin viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 2.10 minuuttia.
Huhtikuussa 2019 Larinmaa teki TPS:n SM-liigajoukkueen kanssa vuoden mittaisen juniorisopimuksen. Hän pelasi kauden 2019–2020 suurimmaksi osaksi A-nuorissa, joiden kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies Larinmaa oli tehoilla 15+22=37. Hän pelasi kauden aikana kaksi SM-liigaottelua ilman tehopisteitä.
Larinmaa siirtyi kaudeksi 2020–2021 vuoden mittaisella sopimuksella takaisin kasvattajaseuransa TUTO Hockeyn Mestis-joukkueseen. Hänen tulokaskautensa toi 30 runkosarjaottelussa tehot 4+15=19 ja kolmessa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Larinmaa oli runkosarjassa TUTOn paras pistemies ja maalintekijä. Kesäkuussa 2021 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen, kuten taas toukokuussa 2022.
Kaudeksi 2022–2023 Larinmaa nimettiin TUTOn varakapteeniksi.
Muuta
Larinmaa valmistui ylioppilaaksi Kerttulin lukiosta keväällä 2017. Hänen isoveljensä Mikko ja Joonas ovat pelanneet myös jääkiekkoa. Heistä Joonas pelaa hyökkääjänä monikansallisen Alps Hockey Leaguen slovenialaisjoukkue HDD Jesenicessa ja hän pelannut myös kuusi SM-liigaottelua JYPissä kaudella 2020–2021.
Valtameri
thumb|420px|Maapallon valtameret ja niiden rajat Valtameret ovat maapallon suurimpia meriä. Tavallisesti niitä määritellään olevan kolme, neljä tai viisi:
Pohjoista ja Eteläistä jäämerta ei aina lueta erillisiksi valtameriksi, vaan Pohjoista jäämerta pidetään Atlantin jatkeena, kun taas Eteläisen jäämeren katsotaan olevan vain eteläisin osa Atlanttia, Tyyntämerta ja Intian valtamerta.
Toisinaan jaetaan lisäksi vielä sekä Atlantti että Tyynimeri eteläiseen ja pohjoiseen osaan, jolloin valtameriä olisi kaikkiaan seitsemän. Sen mukaisesti puhutaan toisinaan "seitsemästä merestä", varsinkin viitattaessa merimiesten kokeneisuuteen.
Tyynimeri
Tyynimeri eli Iso valtameri on maailman suurin merialue, joka sijaitsee Aasian ja Amerikan mantereiden välissä. Se peittää yhden kolmasosan maapallon pinta-alasta. Maapallon syvin kohta, 10 920 metriä syvä Mariaanien hauta, sijaitsee Tyynessämeressä. Pohjois–eteläsuunnassa valtameren leveys on noin 15 500 kilometriä ja itä–länsisuunnassa noin 19 800 kilometriä. Tyynessämeressä on noin 25 000 saarta.
Tyynenmeren veden lämpötila vaihtelee napa-alueiden läheisten osien noin nollasta asteesta päiväntasaajan 25–30 celsiusasteeseen. Muutoksia meren normaalin lämpötilaan aiheuttaa 3–5 vuoden välein syntyvä El Niño -sääilmiö.
Atlantin valtameri
thumb|170px|Atlantin valtameri
Atlantin valtameri on maapallon toiseksi suurin valtameri. Atlantin valtameri sijaitsee Euroopan, Amerikan ja Afrikan välissä. Se kattaa noin viidesosan Maan pinta-alasta. Nimi tulee Kreikan mytologiasta ja tarkoittaa ”Atlaksen merta”. Meren syvin kohta on Puerto Ricon haudan 8 376 metriä.
Intian valtameri
thumb|170px|Intian valtameri
Intian valtameri on maailman kolmanneksi suurin vesialue, joka kattaa vajaat 15 prosenttia maapallon pinta-alasta.
Pohjoinen jäämeri
thumb|170px|Pohjoinen jäämeri
Aasian puolella mereen laskevat siperialaiset joet Ob, Jenisei ja Lena ja Pohjois-Amerikan puolelta Mackenzie, Back ja Coppermine.
Merestä löytyy myös muutamia suurempia saarikeskittymiä. Norjan hallinnoimat Huippuvuoret sijaitsevat Norjan ja pohjoisnavan välissä. Venäjän alueeseen kuuluvat muun muassa Novaja Zemlja ja Frans Joosefin maa.
Eteläinen jäämeri
thumb|170px|Eteläinen jäämeri
Merivirrat
Valtamerissä on halkaisijaltaan jopa satojen kilometrien kokoisia pyörteitä, joissa vesimassa voi pysyä samana vuodenkin. Pyörteen lämpötila ja suolapitoisuus eroavat siksi muusta valtamerestä.
Subotica
Subotica (kyr. Суботица, ) on kaupunki ja kunta pohjoisessa Serbiassa, Vojvodinan autonomisen maakunnan alueella. Se sijaitsee noin kymmenen kilometrin päässä Unkarin rajalta. Se on 141 554 asukkaallaan (2011) Vojvodinan toiseksi suurin kaupunki Novi Sadin jälkeen.
Subotica on myös Pohjois-Bačkan alueen pääkaupunki ja hallinnollinen keskus.
Ensimmäinen säilynyt kirjallinen maininta Suboticasta on vuodelta 1391 unkarilaisella nimellä Zabadka. Nykyistä nimeä käytettiin ensimmäistä kertaa 1653, ja se tulee serbian ja kroatian kielten lauantaita merkitsevästä subota-sanasta. Kaupunki on historiansa aikana tunnettu lukuisilla muillakin nimillä.
Ottomaanit hallitsivat Suboticaa vuosien 1542 ja 1686 välisenä aikana. Kaupunkia palvelee Subotican lentoasema.
Kunta
thumb|200px|left|Subotican kaupungintalo thumb|200px|left|Subotican kaupunginkirjasto vuodelta 1897 thumb|200px|left|Kansallisteatteri ennen jälleenrakentamista Subotican kunta koostuu Subotican kaupungin lisäksi Palićin kaupungista ja seitsemästätoista kylästä, jotka ovat:
Väestöjakauma
Subotican kunnan suurimmat etniset ryhmät ovat:
Kaupungin suurimmat etniset ryhmät ovat:
Serbian kieli on kaikkein palkattu kieli jokapäiväisessä elämässä. Unkarin kieltä käyttävät myös lähes kolmasosa väestöstä päivittäisissä keskusteluissaan. Molempia kieliä käytetään myös laajalti kaupallisissa ja virallisissa merkinnöissä
Suomenruotsalaiset
Suomenruotsalaiset ovat ruotsia äidinkielenään puhuvia syntyperäisiä Suomen asukkaita. Suomen väestöstä oli vuoden 2020 lopussa ilmoitettu ruotsinkielisiksi 287 871 henkeä, mikä vastaa 5,2 % Suomen asukkaista. Ahvenanmaalla vastaava lukema oli 86,2 % väestöstä. Manner-Suomessa ruotsinkielisiä oli vuoden 2017 lopussa 263 349 henkeä; 4,78 % asukkaista. Ruotsinkielisiä asuu enimmäkseen neljällä toisistaan erillisellä alueella, jotka ovat Uusimaa, Pohjanmaan rannikko sekä Ahvenanmaa ja Turun saaristo.
Suomenruotsalaiset kutsuvat kaikkia suomalaisia sanalla finländare, kun taas suomenkielisistä he käyttävät sanaa finne.
Suomenruotsi
Suomenruotsin murteet ovat yleisruotsalaisessa luokittelussa perinteisesti laskettu kuuluviksi itäruotsalaisiin murteisiin yhdessä vironruotsin kanssa, joka on nykyisin käytännössä kuollut, koska toisen maailmansodan jälkeen lähes kaikki sen puhujat, vironruotsalaiset, siirtyivät Ruotsiin. Suomenruotsalaisten murteiden historiallinen ”kantakoti” näyttää olevan keskiruotsalainen, Mälarenjärveä ympäröivä alue.
Suomenruotsalaisten alkuperä
Kristittyjä ruotsalaisia siirtyi Ahvenanmaalle, Turunmaan saaristoon ja Länsi-Uudellemaalle mahdollisesti 1100-luvun lopulla. Kolonisaatio jatkui ja voimistui 1200-ja 1300-luvuilla, jolloin se suuntautui myös Itä-Uudellemaalle sekä Pohjanmaan rannikolle. Ruotsalaisten kolonisaatio tapahtui ristiretkien yhteydessä ja se liittyi katolisen kirkon pyrkimykseen levittää kristinuskoa itämeren piirissä. Tulokkaat olivat kristittyjä ja he saapuivat vielä suurelta osin pakanallisen maahan. Kolonisaatio oli ristiretkien ohella keino käännyttää suomalaisia kristinuskoon, ja sitä tuki katolisen kirkon ohella myös vielä kehittymässä ollut Ruotsin kuningaskunta. Ruotsin kieli tuli Suomeen näiden maahanmuuttajien mukana, koska näiden alueiden ruotsinkielisen paikannimistön seasta ei ole löydetty varhaisempia nimikerrostumia.
Historiallisissa lähteissä ruotsalaisesta maahanmuutosta mainitsee Eerikinkronikka, jonka mukaan ”maa miehitettiin kristityillä” niin kutsutun toisen ristiretken jälkeen. Ruotsalaisten maahanmuutosta tuli 1300-luvulla yhä järjestäytyneempää ja vuosisadan loppuun mennessä maahanmuuton kohteena olleet alueet olivat jo lähes täysin ruotsalaisten tulokkaiden asuttamia. Alun perin muuttajien oletettiin olleen kotoisin Hälsinglannista, mutta nykyisen käsityksen mukaan valtaosa sadoista, mahdollisesti jopa tuhansista Suomeen tulleista ruotsalaisista, oli lähtöisin Keski-Ruotsista.
Ruotsin kielen leviäminen jatkui vielä Venäjän vallan ajan alkuvaiheessa 1800-luvun alkupuolella. Yhteiskunnalliseen asemaan liittyvä ruotsin kielen omaksuminen menetti tarpeellisuuttaan 1800-luvun jälkipuolelta lähtien, kun Suomeen alkoivat muodostua suomenkielinen sivistyneistö ja liikemieskunta. 1800-luvun lopulla suomesta tuli virallinen ja hallinnon ensisijainen kieli. Fennomanian ja 1900-luvun alkupuolen suomenkielisyysliikkeen eli aitosuomalaisuuden myötä useat ruotsalaistaustaiset tai ruotsinkielistyneet perheet siirtyivät suomen kieleen.
Ruotsinkielisen väestön genetiikka
Vuonna 2008 julkaistiin ensimmäinen genomin seulontaan perustuva suomalais-ruotsalainen vertailututkimus. Suomenruotsalaisten eri ryhmistä tutkimuksessa oli edustettuna Pohjanmaan ruotsinkielinen väestö. Tutkimuksen mukaan Pohjanmaan ruotsinkieliset muodostavat geeniklusterin ruotsalaisten kanssa. Vuonna 2008 julkaistun tutkimuksen mukaan Pohjanmaan ruotsinkieliset erosivat muusta tutkitusta länsisuomalaisesta väestöstä vain, kun Ruotsi otettiin tutkimuksen vertailuryhmään mukaan.
Käsitys suomenruotsalaisuudesta
Suomenruotsalaiset alkoivat varsinaisesti korostaa omaa, suomenkielisistä eroavaa identiteettiään 1800-luvun jälkipuolella. Tämä oli reaktiota sille, että suomalaista kansallisuustunnetta oli alettu rakentaa suomen kielen varaan (fennomania). Lisäksi Venäjän keisari halusi edistääkseen Suomen lopullista eroa Ruotsista suomen virallisiksi kieliksi venäjän ja suomen, ei ruotsia. Vastapainona tällaiselle syntyi svekomania, ruotsinmielisyys. Svekomaanit korostivat, että Suomen ruotsinkieliset muodostavat oman ruotsalaisen kansallisuuden Suomessa. Usein käytettiin termiä östsvenskar, itäruotsalaiset. 1900-luvun kuluessa suomenruotsalaisuus alettiin mieltää riikinruotsalaisuudesta eroavaksi ilmiöksi. Nimitystä suomenruotsalaiset (finlandssvenskar) Suomen ruotsinkieliset alkoivat käyttää itsestään vuonna 1912.
Suomenruotsalaisten väestönkehitys
pienoiskuva|vasen|Ruotsinkielisten määrä Suomessa 1880-2009 vanhan läänijaon mukaan
Ruotsinkielisten suhteellinen osuus Suomen väkiluvusta on entisaikoina ollut huomattavasti nykyistä suurempi. On arvioitu, että vuonna 1610 ruotsinkielisiä oli Suomessa noin 70 000, mikä oli peräti noin 17–18 % koko maan väestöstä. Tämä on varhaisin ajankohta, jonka suhteen ruotsinkielisten määrästä on esitetty arvio. Vuonna 1890 osuus oli noin 14,3 %. 1970-luvun alkupuolella ruotsinkielisiä oli 302 000 henkeä, joka oli silloin noin 6,5 % väestöstä. Osassa Suomen sisämaakaupungeistakin oli aikaisemmin kaupungin kokoon nähden suuri ruotsinkielinen vähemmistö, mm. Mikkelin asukkaista oli 1800-luvulla ruotsinkielisiä peräti 27 %. Suomenruotsalaisten suhteellinen osuus Suomen väestöstä on ollut ainakin 1880-luvulta lähtien laskussa, vaikkakin absoluuttinen määrä nousi vuoteen 1940 asti. 1950- ja 1960-luvuilla maastamuutto vähensi huomattavasti ruotsinkielisten osuutta. 1970-luvulta lähtien suomenruotsalaisten absoluuttinen määrä ja suhteellinen osuus Suomen väestöstä ovat laskeneet hitaasti (302 000–289 596).
Suomenruotsalaisten maantieteellinen sijoittuminen
Suomenruotsalaiset eivät asu pelkästään rannikolla, vaan ruotsinkielisiä on myös sisämaan suurissa kaupungeissa. Vuoden 2013 lopun väestötietojen mukaan sisämaan yksikielisistä suomenkielisistä kunnista suhteellisesti ja määrällisesti eniten ruotsinkielisiä on Kaarinassa, 1 314 eli 4,13 %, suhteellinen osuus on suurempi kuin kaksikielisissä Lohjalla ja Vantaalla. Määrällisesti toiseksi eniten ruotsinkielisiä on Tampereella, 1 276 eli 0,53 %. Lukuun sisältyvät myös ruotsinkieliset maahanmuuttajat.
Vertailuja suomenkielisiin
Tutkimusten mukaan suomenruotsalaisten ja muiden suomalaisten elinkeinorakenteessa ei keskimäärin ole suuria eroja. Toisaalta kuitenkin paikallisesti erot ovat huomattavia. Suomenruotsalaisista suurempi osuus saa toimeentulonsa maataloudesta ja (meri)liikenteestä; teollisuustyöntekijöitä on vähemmän. Tilastollisesti kaikkein ruotsinkielisin ammatti on kalastaja.
Joillakin alueilla, kuten pääkaupunkiseudulla, ruotsinkieliset miehet ansaitsevat jopa 17 % enemmän kuin suomenkieliset miehet, mutta ero kieliryhmien naisten välillä on pienempi. Miesten tuloeroista kaksi kolmasosaa voidaan selittää taustamuuttujilla, etenkin ikä- ja koulutusrakenteella. Työttömyys on ruotsinkielisten keskuudessa ollut huomattavasti alhaisempaa. Toisaalta Pohjanmaalla suomenkielisillä on keskimäärin korkeammat tulot kuin ruotsinkielisillä.
Suomenruotsalaiset elävät 2–3 vuotta suomenkielisiä pidempään. Lisäksi he elävät keskimäärin terveempinä eivätkä sairastu tauteihin yhtä paljon kuin suomenkieliset. Eroa selittää suomenruotsalaisen kulttuurin sisältämä sosiaalinen pääoma, mikä näkyy luottamuksena ja osallistumisena harrastuksiin. Toisaalta rokotevastaisuus ruotsinkielisellä Pohjanmaalla on johtanut tuhkarokkotapauksien esiintymisiin.
Suomenruotsalaiset koululaiset pärjäsivät kansainvälisessä PISA-tutkimuksessa suomenkielisiä suomalaisia hieman huonommin. Syyksi on epäilty Suomen ruotsinkielisten koulukirjojen kustannussyistä heikompaa tasoa.
Suomenruotsalaiset Suomen sodissa ja puolustusvoimissa
300 px|thumb|Suomen tasavallan joukkojen (valkoiset) yleisesikunta ja koko [[valkoisten päämaja|päämaja vuonna 1918 koostui yksinomaan ruotsinkielisistä]]
Suomenruotsalaisilla on ollut merkittävä rooli Suomen sodissa ja puolustusvoimissa.
Jääkäriliike, jonka tavoitteena oli vapauttaa Suomi Venäjän keisarikunnasta, koostui suurimmaksi osaksi suomenruotsalaisista. Ruotsinkielisillä oli matalampi kynnys matkustaa Saksaan koulutettaviksi.
Sisällissotaan vuonna 1918 suomenruotsalaiset osallistuivat pääasiassa valkoisten puolella, ja pienemmässä määrin punaisten puolella. Valkoisia johti Gustaf Mannerheim, josta tuli myöhemmin Suomen marsalkka. Sisällissodan kynnyksellä perustetun valkoisten suojeluskunnan ruotsinkieliset osastot olivat Uusimaa, Raasepori ja Vaasa, ja kaksikieliset olivat Helsinki ja Turunmaa. Suomenruotsalaisia punaisten puolella olivat muun muassa Eyolf Mattsson ja Edvard Gylling, jotka nousivat myöhemmin merkittäviin asemiin Neuvostoliitossa. Sodan aikana kuoli (ainakin) ruotsinkielistä punaisten puolella ja 683 valkoisten puolella.
Osa jalkaväkirykmenteistä oli ruotsinkielisiä:
Talvisodan jälkeen JR 9:ää ja JR 10:tä kielipoliittisista syistä syytettiin vihollisen läpimurrosta Mannerheim-linjan Summa–Lähde-osuudella helmikuussa 1940 (ks. Summan taistelu). Nykyajan tutkimus on kuitenkin selvästi osoittanut, että puna-armeijan joukot, jotka keskittyivät suurissa määrissä juuri tähän kohtaan rintamaa, olisivat rikkoneet puolustuslinjat puolustajien kielestä riippumatta.
Talvisodan lopussa 13. maaliskuuta 1940 Hanko ja sen lähialueet vuokrattiin Neuvostoliitolle 30 vuodeksi, jolloin yli asukasta (pääasiassa ruotsinkielisiä) jäi kodittomaksi ja pakkosiirrettiin.
Tienhaaran taistelussa Viipurin länsipuolella vuonna 1944 ruotsinkielinen JR 61 vaikutti keskeisesti jatkosodan lopputulokseen. Rykmentti torjui puna-armeijan hyökkäystä ja onnistui sodan ensimmäisessä niin sanotussa torjuntavoitossa.
Jatkosodan lopputulos vaikutti suomenruotsalaisiin useilla alueilla. Karjalan menetetyillä alueilla oli pieni suomenruotsalainen vähemmistö: vuonna 1939 Viipurin läänin 74 495 suomalaisesta oli ruotsinkielisiä. Vuonna 1944 tehdyn aseleposopimuksen mukaan Porkkalan alue vuokrattiin Neuvostoliitolle, minkä seurauksena väestö ruotsinkielisine enemmistöineen pakkosiirrettiin. Alue vuokrattiin 50 vuodeksi, mutta se palautettiin jo tammikuussa 1956 huomattavasti huonommassa kunnossa.
Vuosina 1941–1945 nimitettiin Mannerheimin-ristin ritareiksi 191 henkilöä, joista 25 oli ruotsinkielisiä. Suhteellinen osuus oli hieman suurempi (13 %) kuin ruotsinkielisten osuus koko väestöstä (10 %).
Nyky-Suomessa suurin osa suomenruotsalaisista suorittaa asepalveluksensa Uudenmaan prikaatissa, joka on Suomen ainoa yksikkö, jonka koulutuskieli on ruotsi. Gustav Hägglund toimi Suomen puolustusvoimain komentajana vuosina 1994–2001.
Miinanraivaaja Kallanpää
Raivaaja Kallanpää oli Suomen merivoimien miinanraivaaja.
Valmistus
Alus rakennettiin Tanskassa 1941–1942 ja otettiin palvelukseen 1942.
Palvelus
Alus osallistui sodan jälkeiseen miinanraivaukseen, minkä jälkeen se sijoitettiin Turun laivastoasemalle sukeltajien emälaivaksi. Sisaralus Ajonpään poistuttua palveluksesta alus sijoitettiin 1960 Miinakoeaseman koealukseksi, kunnes se poistettiin palveluksesta 1962. Alus myytiin siviilikäyttöön Turkuun.
Kallistuvakorinen juna
Ensimmäisiä koeajoja kallistuvakorisilla junilla tehtiin 1930-luvulta lähtien passiivisilla kallistusjärjestelmillä, joissa kallistusliikkeen vapaasti riippuvaan koriin saa aikaan painovoima. Kaupallisessa liikenteessä näitä käytettiin 1970-luvulla. Aktiiviset kallistusjärjestelmät ovat pääosin syrjäyttäneet passiiviset 1990-luvulta lähtien kaupallisessa liikenteessä, sillä niillä koria voidaan kallistaa enemmän ja siten hyödyntää kallistuksen tuomia etuja täysimääräisesti.
Kallistuvakorisuuden arvioitu matka-aikasäästö vaihtelee, mutta esimerkiksi Ruotsissa sen on arvioitu olevan 15–25 %. Toisaalta kallistusjärjestelmä on sekä investointi- että huoltokustannuksiltaan kallis, verrattain vikaherkkä ja aiheuttaa joillekin matkustajille matkapahoinvointia. Lisäksi matka-aikasäästö on käytännössä jäänyt joissakin tapauksissa vähäiseksi.
Historia
pienoiskuva|Yksi ensimmäistä kallistuvakorisista prototyypeistä Yhdysvalloissa vuonna 1937 Sivukiihtyvyyden ongelma on tunnistettu rata- ja kalustosuunnittelussa jo varhain. Vuonna 1937 Saksassa tehtiin ensimmäisiä kokeiluja sivukiihtyvyyden vähentämiseksi. Seuraavana vuonna Yhdysvalloissa koeajettiin yksinkertaisella passiivisella kallistusmekanismilla varustettua junaa. Kaupallisessa liikenteessä passiivisten kallistuvakoristen läpimurto tapahtui kuitenkin vasta 1970-luvulla Japanissa ja 1980-luvulla Espanjassa.
Taustaa
pienoiskuva|[[Deutsche Bahn|Deutsche Bahnin juna kallistamassa kaarteeseen]] Junaan kohdistuu kaarteessa poikittaiskiihtyvyyttä eli sivukiihtyvyyttä radan tasossa. Rataverkon olevien kaarteiden jyrkkyyttä ilmaistaan usein kaarresäteellä; mitä pienempi kaarresäde, sitä jyrkempi kaarre ja pienempi sallittu nopeus. Liian korkea poikittaiskiihtyvyys heikentää matkustusmukavuutta, lisää kiskojen ja renkaiden kulumista ja pahimmillaan voi saada junan suistumaan kiskoilta. Jos junaan ei kohdistu lainkaan poikittaiskiihtyvyyttä, sen etenemisnopeutta kutsutaan tasapainonopeudeksi. Jotta juna voi saavuttaa tasapainonopeuden kaarteesta huolimatta, tulee toisen kiskon korkeutta muuttaa toiseen kiskoon korkeusasemaan nähden. Vastaavasti kaarretta, jossa kiskojen välinen korkeusero on optimaalinen tietyllä etenemisnopeudella kulkevan junan poikittaiskiihtyvyyden poistamiseksi, kutsutaan tasapainokallistetuksi.
Kallistuksen määrä voi olla joko liian pieni tai suuri. Ensimmäisessä tapauksessa kallistusta tulee lisätä, jotta juna voi ajaa tavoitenopeudellaan ilman poikittaiskiihtyvyyttä. Tätä tasapainokallistuksen ja todellisen kallistuksen eroa kutsutaan radan kallistusvajaukseksi. Se on yleensä enintään 160 millimetriä, esimerkiksi EN13803-standardin mukaan 153 millimetriä. Jälkimmäisessä tapauksessa kallistusta tulee vähentää, eli kiskojen välistä korkeuseroa pienentää. Tilannetta kutsutaan radan kallistusylimääräksi. Tällöin junan nopeus on pienempi kuin tasapainonopeus. Saman EN-standardin mukaan kallistusylimäärä saa enintään olla 110 millimetriä. Sopivan kallistuksen määrä riippuu siis kaarresäteestä ja junan tavoitenopeudesta. Sekaliikenneradoilla joudutaan tekemään kompromisseja, sillä niillä kaluston nopeudet vaihtelevat paljon ja siten radan optimaalisen kallistuskulmankin tulisi olla eri.
Ajonopeuden nostamisen kannalta vanhojen ratojen kaarresäteet ovat usein liian pieniä. Jos ajonopeutta nostettaisiin, sivusuuntaiset voimat radan tasossa ja junan sivukiihtyvyys kasvavat liikaa. Ensimmäinen ongelma johtaa kiskojen ennenaikaiseen kulumiseen, mihin ratkaisu on kiskoa myötäilevät telit. Jälkimmäinen ongelma heikentää matkustusmukavuutta, ja siihen ratkaisu on kallistuvakorinen juna, jolloin junan koria kallistetaan sisäkaarteen suuntaan matkustajien kokeman sivukiihtyvyyden vähentämiseksi.
Suurin sallittu kallistusvajaus määritetään junatyyppikohtaisesti. Jäykkien telien suurin sallittu kallistusvajaus on tyypillisesti 100 millimetriä, edistyksellisimpien perinteisten eli kallistumattomien junien 180 millimetriä ja esimerkiksi kallistuvakorisen ruotsalaisen X2000-junan 245 millimetriä. Mitä suuremmalle kallistusvajaukselle juna on hyväksytty, sitä suuremmalla nopeudella junalla voi ajaa kaarteeseen. Kallistuvakorisella junalla tämä kallistusvajauksen sietokyky on parempi, sillä juna voi kompensoida radan liian pientä kallistuskulmaa omalla kallistusjärjestelmällään. Tämä tarve korostuu erityisesti mutkaisilla sekaliikenneradoilla, sillä niillä kaarresäteet ovat pieniä ja kallistuskulmia joudutaan optimoimaan myös matalamman nopeuden kaluston tarpeisiin.
Aina kallistusvajautta ei voida ehkä täysimääräisesti hyödyntää: esimerkiksi voimakkaan sivutuulen aiheuttaman kaatumisriskin takia, junan poikkileikkauksen enimmäisrajojen ylittymisten vuoksi tai matkustusmukavuuden vuoksi.
Kallistusjärjestelmällä voidaan saavuttaa merkittäviä matka-aikahyötyjä muiden olosuhteiden mahdollistaessa sen täysimääräinen käyttö. Ruotsissa on arvioitu, että saman matka-ajan saavuttamiseksi Göteborgin ja Tukholman välillä tulisi ajaa 250 km/h nopeudella perinteisellä junalla, kun taas 200 km/h riittää kallistuvakorisella. Tyypillisesti kaarteeseen voidaan ajaa jopa 25 % nopeammin kallistuvakorisuuden ansiosta. Itse kaarteessa käytettävän korkeamman etenemisnopeuden lisäksi aikahyötyjä saadaan kaarteeseen liittyvien kiihdytysten ja hidastusten jäädessä pois.
Tekniikka
pienoiskuva|Allegro- eli [[Sm6-junassa on aktiivinen kallistusjärjestelmä asennettuna toisiojousituksen ja korin väliin.]] Kallistusjärjestelmät jaetaan toimintaperiaatteensa perusteella kahteen eri ryhmään: aktiivisiin ja passiivisiin kallistusjärjestelmiin. Passiivisessa järjestelmässä kallistusliikkeen saa aikaan painovoima korin levätessä tukipisteiden varassa rullien päällä. Aktiivisessa järjestelmässä kallistusliikkeen suuruutta ohjataan suunnitellusti esimerkiksi moottoreiden tai paineilman avulla.
Sähkövetoisissa kallistuvakorisissa junissa virroitin on saatava osumaan virtajohtoon myös kallistettaessa mutta kuitenkaan ylittämättä kalustolle varattua kuormaulottumaa. Tähän on kolme pääasiallista tapaa: virroitin voidaan asentaa vaunuun joka ei kallistu, virroitinta voidaan kallistaa mekaanisesti telin ja korin liikkeiden mukaan tai erillinen ohjausjärjestelmä voi siirtää virroitinta sivusuunnassa.
Passiivinen kallistusjärjestelmä
Passiivisessa järjestelmässä matkustamon sisältävä kori on asennettu jousien päälle roikkumaan. Jousien kiinnittymiskohta, rotaatiopiste, on selvästi junan painopistettä korkeammalla, jolloin kaarteessa paino- ja rotaatiopisteen välinen asema vaakasuunnassa muuttuu painovoiman ansiosta. Koria tuetaan alaosasta rullilla. Kallistuskulmaksi rajoitetaan yleensä enintään 3–4 astetta. Huojumis- ja keinumisliikkeen estämiseksi kallistusliikettä on vaiennettava jotenkin, esimerkiksi jousilla.
Passiivinen järjestelmä on mekaanisesti yksinkertainen, varmatoiminen ja suhteellisen halpa. Siihen liittyy kuitenkin korkeampi kaatumisriski, ja lisäksi junan rungosta on tehtävä kapeampi kaupallisesti tärkeimmällä penkkien käsinojien korkeudella.
Aktiivinen kallistusjärjestelmä
Aktiivisessa järjestelmässä matkustamon sisältävä kori tuetaan passiivisesta järjestelmästä poiketen pelkästään alapuolelta telien suunnasta perinteisen kallistumattoman junakorin tapaan, sillä kallistusliikkeen aikaansaamiseksi ei tarvitse hyödyntää painovoimaa. Järjestelmä koostuu kallistusmekanismista, kallistusmoottorista ja ohjausjärjestelmästä. Kallistusmekanismi voidaan rakentaa toisiojousituksen päälle, ympärille tai alle, joista jälkimmäisin on muodostunut yleisimmäksi toteutustavaksi. Tosin esimerkiksi Bombardierin kaksikerroksisessa kallistuvakorisessa kallistusjärjestelmä on toteutettu toisiojousituksen ympärille.
Aktiivinen järjestelmä mahdollistaa leveämmän korin ja siten matkustamon. Järjestelmän toimintaviive on pienempi kuin passiivisessa, ja lisäksi se voidaan ohjelmoida ennakoivaksi. Kallistuskulma voi olla jopa 8 astetta. Toisaalta aktiivinen järjestelmä on passiivista selvästi monimutkaisempi, mikä nostaa hintaa, vikaherkkyyttä ja huoltotarvetta.
Euroopan valuuttayksikkö
Euroopan valuuttayksikkö eli ecu (European Currency Unit, ECU ) (valuuttatunnus ₠, ISO-koodi XEU) oli Euroopan yhteisöjen käyttämä laskennallinen valuutta ennen euroa. Se perustettiin 13. maaliskuuta 1979. Euro korvasi sen 1. tammikuuta 1999 suhteessa 1:1.
Kallistuvakorinen juna
Kallistusmoottori
pienoiskuva|[[Shinkansen N700-junan aktiivinen kallistusjärjestelmä on toteutettu paineilmajousin.]] Ensimmäiset kallistusmoottorit olivat hydraulisia: halpoja ja luotettavia mutta myös monimutkaisia ja laajoja. Japanissa ilmajousijärjestelmiä on yhä laajalti käytössä, mutta tällöin kallistuskulma on rajallinen. Yksinkertaisimmillaan kallistusliikkeen tuottaa toisiojousitus, mutta tällöin kallistuskulma voi olla enintään 2 astetta. Esimerkiksi Shinkansen N700 -sarjan junissa aktiivinen kallistusjärjestelmä perustuu toisiojousituksena käytettäviin paineilmajousiin.
Euroopan valuuttayksikkö
Vaikka rahan nimi ecu on rahan virallisesta nimestä muodostettu akronyymi, oli écu myös vanha ranskalainen kolikko. Tästä syystä rahayksikön nimi vaihdettiin euroksi, sillä kansainvälisellä valuutalla ei haluttu olevan kansallisia juuria.
Kallistuvakorinen juna
Kallistusmoottori
Moderneissa junissa kallistus saadaan kuitenkin yleensä aikaan aikaan joko hydraulisella tai sähkömekaanisella laitteistolla, joka voi olla sijoitettuna joko toisiojousituksen ja korin väliin tai suoraan kallistusmekanismin yhteyteen. Näistä kahdesta vielä yleisempi on jälkimmäisenä mainittu, joka on käytössä esimerkiksi X2000- ja ICE-T-junissa. Koska toisiojousitus sijaitsee tällöin kallistusmekanismin päällä, ei järjestelmä ole yhtä häiriöaltis ja radan epätasaisuuden välity yhtä vahvasti koriin asti. Toisiojousituksen ja korin väliin asennettu laitteisto on käytössä esimerkiksi Pendolino-junissa, ja siinä toisiojousitus ottaa vastaan kaikki sivuttaisvoimat. Tämän vuoksi toisiojousituksessa joudutaan käyttämään aktiivista sivuttaisjousitusta.
Euroopan valuuttayksikkö
Ecu oli puhdas tilivaluutta, eikä siitä ollut Euroopan keskuspankin liikkeelle laskemia seteleitä ja kolikoita. Tilivaluuttana ecu oli käytössä muun muassa Euroopan yhteisön talousarviossa ja EY:n rahoittamien kansainvälisten projektien kustannuslaskelmissa.