cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Hitlerin ja Stalinin kaupankäynti
Kesällä 1939 Britannia ja Ranska aloittivat neuvottelut Neuvostoliiton johdon kanssa Saksan pitämiseksi aisoissa. Samaan aikaan Stalin antoi myös Berliiniin vihjeen, että Saksan ja Neuvostoliiton välinen sopimus ei olisi mahdoton. Tässä tilanteessa Hitler kiinnostui sopimuksesta Stalinin kanssa, sillä hän saisi rauhassa selvittää välinsä Puolan kanssa, eikä hän uskonut länsivaltojen ryhtyvän sotaan Puolan vuoksi. Näin Stalinille ilmaantui kaksi kosijaa, ja neuvoteltuaan molempien kanssa hän totesi, että kahdessa vaihtoehdossa oli huomattava ero. Länsivallat eivät suostuneet siihen, että Neuvostoliitto saisi marssittaa joukkojaan pienten naapurimaidensa alueelle, mikäli nämä eivät sitä itse haluaisi. Sen sijaan Hitler oli hyvin avokätinen luvatessaan palkkioksi hyökkäämättömyyssopimuksesta Neuvostoliitolle maita ja alueita, joita olikin helppo luvata, sillä ne eivät kuuluneet kummallekaan. Toisin kuin Hitler, Stalin piti Saksan ja länsivaltojen välistä sotaa Puolan vuoksi mahdollisena, ja siinä Neuvostoliitolle olisi jäänyt sivustakatsojan rooli. Osapuolten sodittua toisensa näännyksiin Neuvostoliitto voisi sopivalla hetkellä jopa alistaa niin voittajan kuin voitetunkin. Max Jakobsonin ja Jukka L. Mäkelän luonnehdinnan mukaan Stalin oli kadehdittavassa asemassa, sillä Hitler oli tulisilla hiilillä kukistaakseen Puolan ja oman aikataulunsa vanki, ja Stalinilla puolestaan oli oiva tilaisuus kiristää hyökkäämättömyyssopimuksesta vaatimansa hinta mahdollisimman korkeaksi.
Chi (kana)
Tarkkeet
Merkkeihin voidaan lisätä dakuten, jolloin muodostuvat tavut ぢ ja ヂ, jotka lausutaan tai. Modernissa japanissa nämä merkit ovat harvinaisia ja ne on suureksi osaksi korvattu merkeillä じ ja ジ. Niitä käytetään pääosin kirjoittamaan soinnilliseksi muuttunutta äännettä yhdyssanan keskellä (rendaku).
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Etupiirijako
thumb|380px|Molotov–Ribbentrop-sopimuksen etupiirijako (kartta 1) ja toteutuneet aluevaihdokset (kartta 2) Molotov–Ribbentrop-sopimuksen solmimisen yhteydessä laadittiin salainen lisäpöytäkirja, jossa Itä-Eurooppa jaettiin Saksan ja Neuvostoliiton etupiireihin. Latvia, Viro ja Suomi määriteltiin lisäpöytäkirjassa kuuluviksi Neuvostoliiton etupiiriin. Myös Romanialle kuuluva Bessarabia annettiin sopimuksessa Neuvostoliitolle. Lisäksi Puolan kohtalon katsottiin ratkeavan myöhemmän kehityksen perusteella, tosin alustavaksi jakolinjaksi sovittiin joet Narew, Veiksel ja San. 28. syyskuuta 1939 tehdyllä lisäsopimuksella Liettua siirrettiin Neuvostoliiton etupiiriin ja vastaavasti rajaa Puolan alueella korjattiin natsi-Saksan hyväksi. Samana päivänä annetulla uhkavaatimuksella Neuvostoliitto pakotti kaikki kolme Baltian maata sallimaan puna-armeijan joukkojen sijoitus vuokrattaviin tukikohtiin niiden maaperälle.
Chi (kana)
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan eri tavoin Hepburn-, Kunrei-shiki ja Nihon-shiki-järjestelmissä. Hepburn-järjestelmässä ne latinisoidaan « chi » ja niiden soinnilliset vastineet « ji ». Kunrei-järjestelmässä vastaavat muodot ovat « ti » ja soinnillisena « zi ». Nihon-shikissä kanat latinisoidaan « ti » ja niiden soinnilliset vastineet « di ».
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ち. Hiragana ち kirjoitetaan kahdella vedolla:
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Talousyhteistyö
Perussopimus synnytti myös taloussopimuksia, muun muassa 11. helmikuuta 1940 ja tätä laajemman 10. tammikuuta 1941. Vielä huhtikuussa 1941 Saksa sopi Neuvostoliiton toimittavan miljoona tonnia öljyä.
Chi (kana)
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille チ. Katakana チ kirjoitetaan kolmella vedolla:
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Reaktiot Euroopassa
Max Jakobson on kirjoittanut, että poliittisten aatteiden maailmassa Molotov–Ribbentrop-sopimus oli ”maanjäristys, jonka paineesta särkyivät illuusiot oikealla ja vasemmalla kuin ikkunaruudut”. Stalin uhrasi kansainvälisen kommunismin Neuvostoliiton valtiollisten etujen alttarille; kaikkien kommunistien oli yhtäkkiä unohdettava vuosikausia toistamansa fasismin vastaisen taistelun tunnukset ja ylistettävä Saksan–Neuvostoliiton sopimusta ”suureksi valtiomiesteoksi”. Hitler puolestaan uhrasi bolševismin pelon, joka oli ollut hänen paras liittolaisensa porvarien kanssa ihmiskunnan pelastamiseksi kansainvälisen kommunismin kynsistä; kansallissosialismi paljastui pelkästään Hitlerin valtapolitiikan välikappaleeksi.
Kaksi vuotta myöhemmin molemmat diktaattorit yrittivät korjata ideologiset menetyksensä selittämällä, että heidän keskinäinen sopimuksensa oli tarkoitettu yksinomaan harhautusmanööveriksi. Hitler väitti suunnitelleensa koko ajan sotaretkeä kommunismin isänmaata vastaan ja tehneensä sopimuksen välttyäkseen kahden rintaman sodalta. Stalin puolestaan selitti olleensa koko ajan tietoinen Hitlerin todellisista aikeista ja halunneensa voittaa aikaa varustautumiseen, koska hän ei luottanut länsivaltojen apuun. Max Jakobson on pitänyt kumpaakin selitystä epäuskottavana. Hitler ei koskaan toiminut pitkällä tähtäimellä, vaan hänen menestyksensä perustui nimenomaan häikäilemättömään ennakkoluulottomuuteen ja kykyyn käyttää tilaisuuksia hyväksi heti niiden ilmaantuessa. Stalin taas halusi kaikin keinoin pitää Neuvostoliiton erossa ”imperialistisen maailman sisällissodasta”, ja myöhemmät tapahtumat osoittivat Saksan menestyksen länsirintamalla ja nopean käännöksen itään yllättäneen hänet täydellisesti. Saksassa vitsailtiin sopimuksen voimaantulon jälkeen, että myös Stalin vielä jonakin päivänä liittyy Antikomintern-liittoon.
Reaktiot Suomessa
Suomessa tieto Molotov–Ribbentrop-sopimuksesta otettiin aluksi vastaan huojentunein mielin, koska Saksan ja Neuvostoliiton välinen konflikti ja sen myötä Suomen joutuminen mukaan suursotaan näytti olevan vältetty. Varsin pian heräsivät kuitenkin epäilyt siitä, minkä hinnan Hitler oli maksanut selustansa turvaamisesta.
Puolustusneuvoston puheenjohtaja, marsalkka Gustaf Mannerheim oli jo kesäkuussa 1939 pitänyt Saksan ja Neuvostoliiton välistä sopimusta Suomen tulevaisuuden kannalta pahimpana vaihtoehtona.
Saksa pyrki torjumaan Suomessa heränneet huolestuneet huhut toimittamalla 27. elokuuta Suomen Tietotoimiston kautta lehdistölle tiedotteen, jossa vakuutettiin, että Molotov–Ribbentrop-sopimusta ei oltu tehty Suomen eikä Baltian maiden kustannuksella. Lähettiläs Wipert von Blücher kävi henkilökohtaisesti ulkoministeri Eljas Erkon luona esittämässä samantapaisia rauhoittavia selityksiä; tällöin hän ei itsekään vielä ollut tietoinen sopimuksen salaisesta lisäpöytäkirjasta.
Muistelmissaan von Blücher kirjoitti saaneensa kuulla siitä vasta talvisodan päätyttyä, mutta Max Jakobsonin mukaan hänen on täytynyt saada tieto siitä viimeistään 7. lokakuuta 1939, jolloin Berliinistä Helsingin-lähetystöön saapuneessa sähkeessä kerrottiin Saksan ja Neuvostoliiton keskinäisestä vaikutuspiirijaosta.
Saksan ja Neuvostoliiton suhteet alkavat kiristyä
Pian Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan päätyttyä Saksa miehitti huhtikuussa 1940 Tanskan ja Norjan. Kesäkuussa 1940, jolloin Saksan sotaretki lännessä oli edistynyt odotettua nopeammin – Alankomaat ja Belgia olivat kukistuneet ja Ranska oli luhistumisen partaalla –, Stalinille tuli kiire varmistaa lopullisesti Saksan ja Neuvostoliiton välisen sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa Neuvostoliitolle varatut edut. Neuvostoliitto miehitti Baltian maat, maiden parlamentit hajotettiin, ja heinäkuussa 1940 Virossa, Latviassa ja Liettuassa pidettiin Neuvostoliiton painostuksen alaiset parlamenttivaalit. Vaalien jälkeen Baltian maat liitettiin ”niiden omasta anomuksesta” Neuvostoliittoon. Samaan aikaan Neuvostoliitto liitti omiin alueisiinsa Romanialle kuuluneet Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan, joista jälkimmäinen ei ollut koskaan ennen kuulunut Venäjän valtakuntaan.
Kesäkuun lopussa 1940 aikoi näkyä merkkejä Saksan ja Neuvostoliiton välisen liiton rakoilusta. Neuvostoliitto oli vastoin Saksan kanssa tekemäänsä sopimusta edennyt aivan Romanian öljylähteiden tuntumaan, jolloin Saksan näkökulmasta öljyn saanti olisi voinut jäädä täysin riippuvaksi Stalinin hyväntahtoisuudesta. Saksan ja Neuvostoliiton välisen sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan toimeenpanon myötä oli samalla hävinnyt Neuvostoliiton puskurivyöhyke länttä vastaan. Neuvostoliitolla oli ryhmittyneenä Saksan vastaiselle rajalleen ainakin 134 divisioonaa, mutta Saksalla, joka suunnitteli Britannian kukistamista, oli omalla puolellaan rajaa vain kuusi divisioonaa. Heinäkuun puolivälissä 1940 Saksan pääesikunnassa alettiin laatia suunnitelmia sotaretkestä Neuvostoliittoa vastaan. Saksan pääesikunnan silloinen päällikkö, kenraali Franz Halder kertoi myöhemmin eräässä yksityiskirjeessään Hitlerin tarkoituksena olleen murskata Neuvostoliitto länsimaiden ollessa heikoimmillaan.
Ratkaiseva käänne Saksan ja Neuvostoliiton suhteissa tapahtui elokuussa 1940 Suomen ja Saksan solmittua saksalaisten joukkojen kauttakulkusopimuksen. Neuvostoliitto ei ollut luopunut suunnitelmistaan Suomen valtaamiseksi, mutta uusi hyökkäys Suomeen olisi siinä vaiheessa erittäin todennäköisesti johtanut konfliktiin Saksan kanssa, mihin Neuvostoliitto ei ollut vielä valmis. Jo heinäkuussa 1940 Hitler oli määrännyt Pohjois-Norjassa olleet joukkonsa miehittämään Petsamon, mikäli Suomen ja Neuvostoliiton välille syttyisi uusi sota. Petsamon nikkeli oli Saksan sotataloudelle yhtä tärkeä kuin Romanian öljy.
Saksa torjuu Neuvostoliiton poliittiset lisävaateet
Sopimus takasi käytännössä Saksan ja Neuvostoliiton yhteistyön Euroopassa runsaan vuoden ajaksi. Kun Neuvostoliitto halusi selvittää Saksan kantoja ajankohtaisiin asioihin marraskuussa 1940 ulkoasiainkansankomissaari Molotovin vierailulla Saksaan, osoittautui, ettei Saksa suostunut enää mihinkään Neuvostoliiton toivomuksiin. Molotov saapui Saksaan neuvotteluihin 10. marraskuuta 1940 joutuen palaamaan tuloksetta Neuvostoliittoon 12. marraskuuta 1940.
Molotovin neuvotteluista marraskuussa 1940 Adolf Hitler antoi selonteon 22. kesäkuuta 1941:
Käytännössä Neuvostoliitto ei enää onnistunut lujittamaan asemaansa Itä-Euroopassa marraskuun 1940 jälkeen, kun taas siihen mennessä Saksa oli onnistunut valtaamaan Puolan lisäksi Belgian, Hollannin, Luxemburgin, puolet Ranskasta sekä pakottamaan Ranskan rauhaan, ja yrittänyt lannistaa Britannian lentopommituksin sopivaksi maihinnousulle. Professori Arvi Korhosen luonnehdinnan mukaan Molotov katsoi Suomen kysymyksen ”tulleen keskustelussa Hitlerin kanssa riittävästi selvitetyksi, mutta sanomatta jäi, oliko hän siihen tyytyväinen”.
Välirikko
Käytännössä Saksan ja Neuvostoliiton välirikko näkyi diplomatiassa Jugoslavian osalta, minkä seurauksena neuvostoliittolainen uutistoimisto TASS julkaisee 5. huhtikuuta 1941 tiedonannon, minkä mukaan Neuvostoliitto ja Jugoslavia ovat solmineet ystävyyssopimuksen samana päivänä. Jugoslaviassa oli tapahtunut vallankaappaus 27. maaliskuuta 1941, minkä tarkoituksena oli estää Jugoslavian ajautuminen akselivaltojen piiriin ja kääntää maan ulkopolitiikka. Kuitenkaan mitään käytännöllistä apua ei Neuvostoliiton ystävyyssopimuksesta ole, koska sen ratifioimisasiakirjojen vaihtamispaikaksi oli määrätty Belgrad, joka todennäköisesti Saksan hyökätessä joutuisi pian saksalaisten haltuun. Saksan tiedustelua 28. maaliskuuta 1941, miten Jugoslavia suhtautuisi jatkossa Jugoslavian 25. maaliskuuta 1941 Belvederen linnassa allekirjoittamaan liittymissopimukseen, totesi vallan kaapanneen hallituksen ulkoasiainministeri Ninštšiš, ettei sopimuksen allekirjoitusta peruta, mutta sopimusta ei myöskään todennäköisesti ratifioitaisi voimaan astuneeksi. Jugoslavia ei antanut Saksalle sen pyytämää selvitystä armeijansa liikekannallepanosta. Päivä jälleen TASS:n julkaiseman Jugoslavian ja Neuvostoliiton ystävyyssopimuksen jälkeen Saksa antoi 6. huhtikuuta 1941 muistiot Jugoslavialle Belgradissa ja Kreikalle Ateenassa, missä se perusteli sotilaalliset toimenpiteensä asemamaissa.
Saksan hyökkäys Neuvostoliittoon
Molotov–Ribbentrop-sopimus raukesi Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941.
Autenttisuus
thumb|250px|Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salainen lisäpöytäkirja. Viron kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Rahva Hääl julkaisi Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan tekstin ensimmäisenä lehtenä Neuvostoliitossa 10. elokuuta 1988.
Neuvostoliitto tunnusti virallisesti toisen maailmansodan alkuvaiheeseen liittyvät salaiset protokollat natsi-Saksan kanssa Mihail Gorbatšovin presidenttikaudella vuonna 1989. Samassa yhteydessä Neuvostoliiton kansanedustajien kongressi tuomitsi ne. Tätä ennen niiden olemassaolo oli jyrkästi kiistetty.
Venäläinen Historiallinen muisti -säätiö julkaisi kuvat alkuperäisestä sopimuksesta ja sen salaisesta lisäpöytäkirjasta toukokuussa 2019. Lisäksi lisäpöytäkirjan kopio on Deutsches Historisches Museumin kokoelmissa.
Ha (kana)
は hiraganalla tai ハ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 26. sijalla no- ja hi-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana は johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 波 ja katakana ハ kanjista 八.
Tarkkeet
Merkkeihin voidaan lisätä dakuten, jolloin muodostuvat tavut ば ja バ, jotka lausutaan, tai handakuten, jolloin muodostuvat tavut ぱ ja パ, jotka lausutaan.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä: は ja ハ latinisoidaan « ha », ば ja バ latinisoidaan « ba » ja ぱ sekä パ latinisoidaan « pa ».
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille は. Hiragana は kirjoitetaan kolmella vedolla:
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ハ. Katakana ハ kirjoitetaan kahdella vedolla:
David Thompson (tutkimusmatkailija)
pienoiskuva|David Thompsonin muotokuva. David Thompson (30. huhtikuuta 1770 – 10. helmikuuta 1857) oli kanadanenglantilainen turkiskauppias, tutkimusmatkailija ja kartantekijä. Jotkin alkuperäisasukkaat kutsuivat häntä nimellä ”Koo-Koo-Sint” (taivaantutkija). Hän kartoitti kaikkiaan 3,9 miljoonaa neliökilometriä Pohjoista-Amerikkaa (noin 20 % mantereesta) ja häntä onkin kutsuttu kaikkien aikojen suurimmaksi maantieteilijäksi.
Varhainen elämä
David Thompson syntyi 30. huhtikuuta 1770 Westminsterissä, Englannissa David ja Ann Thompsonin perheeseen. Hänen isänsä kuoli noin kaksi vuotta myöhemmin ja perhe ajautui taloudellisiin vaikeuksiin. Hän kävi köyhille tarkoitettua Grey Coatin koulua ja opiskellessaan siellä oppi navigoinnin perusteet.
Hudson's Bay Company
Talven 1787–1788 Thompson vietti Kalliovuorten juurella sijaitsevissa Manchester Housen ja Hudson Housen tukikohdissa. Hän oppi jälleen paikallisten intiaanien kielen. Koiravaljakko-onnettomuudessa 23. joulukuuta 1788 Thompson sai vakavan murtuman jalkaansa. Komplikaatioista johtuen hän vietti seuraavat kaksi talvea Cumberland Housen tukikohdassa, jossa hän jatkoi opiskelujaan Philip Turnorin johdolla matematiikassa, tähtitieteessä ja maanmittauksessa.
Tavallisesti oppisopimuskauden päätyttyä yhtiö lahjoitti henkilölle hienon vaatekerran, mutta tästä poiketen vuonna 1790 Thompsonin sopimuksen päätyttyä hän poikkeuksellisesti pyysi maanmittaajan työvälineet. Hudson's Bay Company palkkasi hänet seuraavaksi kolmeksi vuodeksi mutta ei kuitenkaan myöntänyt hänelle maanmittaajan titteliä. Thompsonin seuraava matka suuntautui Athabascajärvelle, ja matkan varrella hän kartoitti alueen. Erinomaisesta työstään johtuen hänet ylennettiin maanmittaajaksi 1794. Thompson jatkoi Hudson's Bay Companyn palveluksessa 23. toukokuuta 1797 saakka, jolloin hän siirtyi kilpailevan North West Companyn palvelukseen.
North West Company
Thompson päätti yllättäen siirtyä kilpailevan North West Companyn palvelukseen vuonna 1797. Tapana oli, että Hudson's Bay Companyn työntekijät ilmoittaisivat yhtiön johdolle erostaan vuoden etukäteen, minkä takia Thompsonin ero aiheutti kaunaa hänen ja yhtiön välillä. Hänen mielestään North West Companyn palveluksessa toimiminen antaisi hänelle suuremmat mahdollisuudet kartoittaa Pohjoista-Amerikkaa.
Hänen ensimmäinen komennuksensa oli kartoittaa Jay Treaty -sopimuksen mukaisen rajan Britannian omistaman Kanadan ja Yhdysvaltain rajalla, Yläjärven ja Lake of the Woodsin alueella. Vuoteen 1798 mennessä hän oli kartoittanut 6 750 km:n matkan Grand Portagesta Winnipegjärvelle, alueet Assiniboinejoen sekä Mississippijoen latvoille ja Yläjärven molemmat rannat. Seuraavana vuonna NWC lähetti hänet perustamaan uutta turkiskauppa-asemaa nykyisessä Albertassa sijaitsevalle Red Deer Lake -järvelle, jossa hän vietti joitakin vuosia ja suoritti tutkimusretkiä Kalliovuorille.
Vuonna 1804 NWC:n vuotuisessa kokouksessa Fort Kaministiquiassa Thompsonista tehtiin yhtiön täysjäsen. Hän johti alueen turkiskauppaa muutaman vuoden ajan. Tästä huolimatta hän pystyi täydentämään karttojaan Yläjärven alueella. Lewisin ja Clarkin tutkimusretken johdosta vuoden 1806 vuosikokouksessa NWC päätti lähettää Thompsonin etsimään kauppareittiä Tyynellemerelle.
Columbiajoen kartoitukset
pienoiskuva|300px|David Thompson kartoitti vuoteen 1811 mennessä koko Columbiajoen valuma-alueen. Vuoden 1806 vuotuisen kokouksen jälkeen Thompson matkasi Rocky Mountain Housen kylään, josta valmisteli tutkimusmatkaa Columbiajokea pitkin Tyynellemerelle. Seuraavan vuoden kesäkuussa hän kulki jokea pitkin Kalliovuorten länsipuolelle ja vietti kesän joen valuma-aluetta kartoittaen. Thompson perusti alueelle NWC:n Kootanae Housen turkiskauppa-aseman ja oli myöhemmin mukana perustamassa Saleesh Housen turkiskauppa-asemaa nykyisessä Montanan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Hän vietti seuraavat vuodet kartoittaen alueita Montanassa, Idahossa, Washingtonin osavaltiossa sekä läntisessä Kanadassa. Kartoitetut alueet käsittivät koko Columbiajoen valuma-alueen Kaskadien itäpuolella. Hänen luomansa kartat ovat erittäin hyvälaatuisia, ja niitä käytettiin aina 1900-luvun puoliväliin saakka.
Vuoden 1810 alkupuolella Thompson oli palaamassa takaisin itään, kohteenaan Montréal. Saapuessaan Rainy Lake -järvelle hän sai viestin, jossa yhtiö komensi hänet takaisin perustamaan tukikohdan Columbiajoen suulle. Syynä tähän oli yhdysvaltalaisen John Jacob Astorin suunnitelmat purjehtia samaiselle alueelle perustaakseen sinne omistamansa Pacific Fur Companyn turkiskauppa-aseman. Hänen matkansa kuitenkin viivästyi vihamielisten mustajalkojen estettyä pääsyn heidän alueensa läpi. Hän joutuikin etsimään uuden reitin Kalliovuorten ylitse. Reitti kulki Athabasca Pass -solan kautta.
Thompson oli ensimmäinen eurooppalainen, joka matkusti koko Columbiajoen päästä päähän. 9. kesäkuuta 1811 hän leiriytyi Columbiajoen ja Snake Riverin yhtymäkohdassa ja pystytti paikalle merkkipaalun, jossa valtasi alueen Ison-Britannian omaisuudeksi ja North West Companyn uudeksi kauppapaikaksi, jonne muutamia vuosia myöhemmin perustettiin yhtiön linnoitus Fort Nez Percés. John Astorin saapuessa alueelle myöhemmin samana vuonna hän löysi pystytetyn merkkipaalun ja tämän vuoksi päätti perustaa oman Fort Okanogan kauppa-asemansa kauemmaksi pohjoiseen. 14. heinäkuuta 1811 David saapui Columbiajoen suulle ja rakenteilla olevaan Fort Astorian kauppa-asemalle, jonne Astor oli saapunut Tonquin-laivalla kaksi kuukautta aikaisemmin.
Ennen paluutaan itään Thompson vietti talven Saleesh Housessa ja saapui Montrealiin vuoden 1812 aikana.
Myöhemmät vuodet
Palattuaan takaisin Montrealiin hän asettui aloilleen Terrebonneen ja syventyi North West Companyn huomattavan eläkkeen turvin täydentämään suurta karttaansa ja viimeistelläkseen elämäntyötään. Kartta kattoi alueet Yläjärveltä Tyynellemerelle, hän luovutti viimeistellyt kartan vuonna 1814 North West Companylle. Kartta oli erittäin tarkka, ja on ollut perustana monelle nykyiselle kartalle. Karttaa säilytetään nykyisin Ontarion provinssin arkistoissa.
Vuonna 1815 Thompsonin perhe muutti Williamstowniin Ylä-Kanadassa ja muutamaa vuotta myöhemmin osallistui vuoden 1812 sodan jälkeisen Gentin rauhan mukaisen Kanadan ja Yhdysvaltain rajan kartoitukseen, Lake of the Woodsin rannalta Québeciin.
David Thompson kuoli köyhänä ja suuren yleisön tietämättä hänen saavutuksistaan 10. helmikuuta 1857.
Arnold Salminen
Toiminta puolueessa
Salminen lähti kommunistiseen liikkeeseen 1920-luvulla ja opiskeli vuosikymmenen vaihteessa Moskovan Lenin-koulussa. Suomeen palattuaan hän toimi piiriorganisaattorina muun muassa Turun seudulla. Valpo luonnehti Salmista ”erittäin kiihkeäksi kommunistiksi”. Välirauhan aikana Salminen vaikutti Helsingissa, jossa hän toimitti puolueen maanalaisia lehtiä. Pidätysten harvennettua SKP:n rivejä puheenjohtaja Yrjö Leino nosti jatkosodan käynnistyttyä Salmisen ja Aatto Sallisen lähimmiksi avustajikseen. Heidän roolinsa puolueessa oli aikaisemmin jäänyt niin vähäiseksi, että molemmat olivat onnistuneet välttämään pidätyksen. Salmisen tehtäväksi tuli muun muassa hoitaa Leinon yhteyksiä salanimellä ”Heta Heiskanen”.
Pidätys ja kuolema
Viranomaiset pääsivät Salmisen jäljille, kun puoluejohtoon kuulunut Väinö Laitinen pidätettiin joulukuussa 1941. Salmisen ohella Laitinen ilmiantoi Aimo Rikan, mutta Leinoa hän ei paljastanut. Salminen pidätettiin lopulta 20. heinäkuuta 1942 yhdysmiehenä toimineen räätäli Uuno Ulanderin asunnosta Kolmannelta linjalta. Väkivaltaiset kuulustelut aloitettiin Valpon tiloissa Ratakadulla kahden päivän kuluttua, jolloin Salmista kuulustelivat G. A. Seeve, T. E. Helldan, Freedy Kekäläinen ja Erkki Kuosmanen. Kuulustelupöytäkirjan mukaan Salminen paljasti tietonsa muun muassa Rikasta ja Leinosta sekä tämän puolisosta Alli Simolasta. Rikka itse epäili paljastumisestaan juuri Leinoa, koska Salmista pidettiin puolueelle viimeiseen asti uskollisena.
Salminen kuoli sellissään pahoinpitelyn seurauksena yöllä 23. heinäkuuta. Valpon päällikkö Arno Anthonin ilmoitti aluksi hänen kuolleen sydänhalvaukseen, mutta ruumiinavauksen tehnyt professori Oiva Elo totesi kuolinsyyksi laajat ihonalaiset verenvuodot. Ensisijaiseksi kuolinsyyksi merkittiin kuitenkin maksatauti ja sepelvaltimoiden kalkkeutuminen. Salmisen jäännökset siirrettiin sodan jälkeen keväällä 1946 Malmin hautausmaalla sijaitsevaan Fasismin vastustajien yhteishautaan.
Oikeudenkäynnit
Salmisen kuolemaa käsiteltiin Helsingin raastuvanoikeudessa kesäkuussa 1946, jolloin syytettynä olivat luutnantti Seeve ja etsivä Helldan. Raastuvanoikeus tuomitsi Seeven neljän vuoden ja Helldanin puolentoista vuoden kuritushuonerangaistukseen kuolemaan johtaneesta pahoinpitelystä. Vuoden kuluttua Turun hovioikeus kuitenkin hylkäsi molempien syytteet. Tapaus eteni vielä Korkeimpaan oikeuteen, joka antoi päätöksensä keväällä 1949. Helldanin vapauttava tuomio pidettiin voimassa, mutta Seeve sai 6 kuukautta vankeutta. Oikeus katsoi Seeven käyttäneen tarpeettoman kovaa väkivaltaa Salmisen yrittäessä kuulustelun aikana lyödä häntä.
Kotkan Työväen Palloilijat
Kotkan Työväen Palloilijat (lyh. KTP) on vuonna 1927 perustettu kotkalainen palloiluseura. Se on erityisesti jalka- ja koripalloseura. Alussa seuralla oli toimintaa myös muissa palloilulajeissa. Seuran tunnusvärit ovat olleet perustamisesta saakka vihreä ja valkoinen.
Historia
Kotkan Työväen Palloilijat sai alkunsa, kun ryhmä Kotkan Riennosta eronneita palloilijoita päätti perustaa oman seuran. Ero johtui osittain poliittisista syistä. Työväen Palloilijat perustettiin Kotkan työväentalolla 22. syyskuuta 1927. Heti perustamisensa jälkeen seura liittyi Työväen Urheiluliittoon, mihin se kuuluu yhä. Seuran ykköslajiksi nousi alussa heti jalkapallo, jossa sillä on myös nykyisin laajaa junioritoimintaa. Vuonna 1929 lajeihin tulivat mukaan jääpallo ja pesäpallo, mutta pesäpallotoiminta loppui jo 1930-luvulla. Jääpallossa KTP oli keväällä 1937 TUL:n mestaruusloppuottelussa häviten Maarian Pyrkivälle 7–3.
Jalkapallo
right|120px
Miesten jalkapallo
Jalkapallossa Kotkan Työväen Palloilijoilla on pitkät perinteet. KTP on voittanut kahdesti Suomen mestaruuden ja neljästi Suomen Cupin. Kaudella 1998 KTP nousi Veikkausliigaan ja liigatoimintaa varten perustettiin osakeyhtiö Kotkan TP, jolle KTP ry antoi liigalisenssinsä. Kotkan TP pelasi kausina 1999–2000 Veikkausliigassa, mutta putosi toisena liigakautenaan Ykköseen ja meni lopulta konkurssiin. Valmentajana toimi Hannu Touru ja osakeyhtiön toimitusjohtajana Jukka Vakkila.
Ykkösen paikkaa tarjottiin KTP:lle, mutta se olisi tarkoittanut myös Kotkan TP:n velkojen ottamista vastaan. Osakeyhtiön konkurssin myötä KTP tiputettiin 4. divisioonaan, josta se nousi heti Kolmoseen. KTP pelasi kaudet 2008–2009 Kakkosessa ja kauden 2010 Kolmosessa, josta nousi heti takaisin Kakkoseen pelaten siellä 2011–2013.
Alun perin Kotkan TP:n kakkosjoukkueeksi vuonna 1999 perustettu ja vuonna 2000 itsenäiseksi seurakseen irtautunut FC KooTeePee nousi Kolmosesta Kakkoseen kaudella 2000 ja pelasi Veikkausliigassa kausina 2003–2008. Joulukuussa 2013 KooTeePee ja Kotkan Työväen Palloilijat palasivat jälleen yhteen, minkä myötä KooTeePee lyhensi nimensä FC KTP:ksi ja liittyi Kotkan Työväen Palloilijoiden jäsenseuraksi. Kotkan Työväen Palloilijat puolestaan luopui paikastaan Kakkosessa.
Naisten jalkapallo
Naisten jalkapallossa KTP saavutti pronssia kaudella 1981. Pääsarjatasolla joukkue pelasi myös kausina 1984–1986.
Miesten koripallo
Koripallossa Kotkan Työväen Palloilijoiden toiminta keskittyy juniorityöhön. Suomen korkeimmalla sarjatasolla Korisliigassa pelaa nykyisin erillisen osakeyhtiön pyörittämä KTP-Basket.
KTP Basket on voittanut kuusi SM-kultaa (1958, 1967, 1988, 1991, 1993, 1994), kuusi SM-hopeaa (1960, 1961, 1985, 1986, 1987, 1990) ja yhdeksän SM-pronssia (1957, 1959, 1964, 1966, 1970, 1976, 1982, 1984, 2004, 2011). Suomen Cupin joukkue on voittanut yhdeksän kertaa, vuosina 1978, 1983, 1984, 1985, 1987, 1990, 1993, 2003 ja 2004.
Naisten koripallo
Naisten koripallossa KTP voitti hopeaa vuonna 1989.
Pesäpallo
Pesäpallossa KTP selviytyi vuonna 1930 TUL:n mitalisarjaan saakka ja saavutti siinä hopeaa. Kaudella 1931 tie nousi pystyyn alkukarsinnoissa, eikä mainittavaa menestystä ole lajissa sittemmin tullut.
Katajapunavarpunen
Katajapunavarpunen (Carpodacus thura) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Katajapunavarpusta tavataan Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Myanmarissa, Nepalissa ja Pakistanissa. Lajia on kuvattu yleiseksi tai paikallisesti yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Antony
Antony on Ranskan kunta Pariisin eteläisellä esikaupunkivyöhykkeellä. Matkaa Antonyn keskustasta Pariisin keskustaan on noin 11 kilometriä. Antony kuuluu Hauts-de-Seinen departementtiin ja on samannimisen arrondissementin keskuspaikka. Antonyssa on arviolta 61 603 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 9,56 neliökilometriä.
Maantiede
Antony sijaitsee kolmen departementin – Essonnen, Hauts-de-Seinen ja Val-de-Marnen yhtymäkohdassa. Sen naapurikunnat ovat pohjoisessa Sceaux, koillisessa Chevilly-Larue, idässä Fresnes, kaakossa Wissous, etelässä Chilly-Mazarin, lounaassa Verrières-le-Buisson ja luoteessa Châtenay-Malabry.
Antonyn läpi virtaa Seinen sivujoki Bièvre.
Historia
1900-luvun alussa Antony oli vielä maaseutumainen mutta kaupungistui nopeasti maailmansotien välillä ja kasvatti asukaslukuaan neljästä tuhannesta pariinkymmeneen tuhanteen. 1960-luvulla väkiluku nousi nopeasti 50 tuhanteen Algerian itsenäistymisen myötä kotiutuneen väestön myötä. Vuoden 2012 väestölaskennassa Antonyn asukasluku oli 61 624.
Palvelut
Antonyssä toimii Île-de-Francen suurin yksityissairaala sekä monia kouluja ja oppilaitoksia, muun muassa katolinen ja juutalainen koulu sekä vuonna 1961 perustettu kokeellinen L’École nouvelle d'Antony. Ammattioppilaitos École Jean Trubert & Arc en Ciel antaa opetusta muun muassa sarjakuvien teossa.
Liikenne
thumb|right|Antonyn rautatieasema.
Antonyssä on viisi RER-junien B-linjan asemaa. Niistä Croix de Bernyn asema tarjoaa yhteyden myös uuteen pikabussireittiin omine bussikaistoineen. Vuonna 2020 asemalta on määrä päästä myös Antonystä Clamartiin kulkevien raitiotievaunujen kyytiin. Myös RER-junien C-linjan Massy–Pontoise-haara kulkee Antonyn läpi.
Antony sijaitsee lähellä Orlyn lentoasemaa ja sinne pääsee Antonystä omalla junallaan.
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö
thumb|200px| thumb|200px|Tampereen elokuvateatterit kävivät taistelua kokosivun ilmoituksilla. Petitissä näytettiin Pasqualin ja Scalassa Ambrosio Filmin Pompeijin viimeisiä päiviä. Kansan Lehti 20.10.1913. Pompeijin viimeiset päivät ja häviö on vuonna 1913 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin perustuvan elokuvan on ohjannut Eleuterio Rodolfi.
Juoni
Eletään vuotta 79 Pompeijissa. Egyptiläinen pappi Arbaces tavoittelee kaunista kreikkalaistyttyöä Jonea, joka rakastaa komeaa patriisia Glaucusta. Glaucus ottaa suojiinsa sokean orjan Nydian, joka pian ihastuu isäntäänsä. Mustasukkainen Nydia saa Arbacekselta lemmenjuomaa, joka tekee Glaucuksen hulluksi. Arbaces tappaa häntä arvostelleen Apoecideksen ja syyttää murhasta Glaucusta. Glaucus tuomitaan heitettäväksi sirkuksen leijonille, mutta Vesuviuksen purkautuessa Nydia auttaa hänet ja Jonen pakoon.
Tuotanto, tyyli ja vastaanotto
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö oli Ambrosio Filmin vastine Cinesin historia-aiheiselle suurelokuvalle Quo vadis? (1913). Yhtiö oli tuottanut myös Bulwer-Lytton romaanin edellisen elokuvasovituksen, Luigi Maggin ohjaaman Pompeijin viimeiset päivät vuonna 1908. Vuoden 1913 version ohjaajaksi mainitaan eräissä lähteissä Mario Caserini, joka oli vuoden 1912 lopussa siirtynyt Ambrosiolta Gloria Filmsille ja suunnitteli siellä omia Pompeijin viimeisiä päiviään.
Elokuva oli aikansa suurtuotanto, jonka kuvauksiin kerrottiin osallistuneen 5 000 avustajaa. Sen alkuperäismusiikin sävelsi Carlo Graziani Walter. Jäykähkösti kerrottu kolmiodraama muuttuu loppua kohti nopeatempoiseksi väkijoukkojen ja luonnonmullistusten spektaakkeliksi. Näyttelijätyöskentely on varsin hillittyä ja kuvailmaisu perustuu liikkumattomalla kameralla otettuihin yleis- ja kokokuviin. Mukana on ajalle tyypillistä symbolismia ja siihen liittyviä esoteerisia aineksia.
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö oli valtava yleisö- ja arvostelumenestys eri puolilla maailmaa. Katsojiin tekivät erityisen vaikutuksen mahtava tulivuorenpurkaus ja Fernanda Negri Pougetin herkkä tulkinta Nydiana. Yhdysvalloissa levitysoikeudet osti George Kleine, jonka kerrottiin maksaneen niistä 250 000 dollaria. Elokuvan mainoskampanjaa käytti hyväkseen Ernesto Maria Pasquali, joka julkaisi Bulwer-Lyttonin romaanista oman versionsa nimellä Jone o Gli ultimi giorni di Pompei. Seurannut oikeusjuttu kääntyi lopulta Arturo Ambrosion tappioksi. Gloria Filmsin Mario Caserini päätti vetäytyä kilpailusta ja käyttää jo kuvaamansa materiaalin seuraavana vuonna julkaistussa elokuvassa Nerone e Agrippina.
Elokuvaa esitettiin Suomessa syksyllä 1913. Tampereella nähtiin samaan aikaan ja lähes samalla nimellä myös Pasqualin elokuva, jonka lehtimainoksessa kehuttiin olevan pitempi ja kalliimpi. Kansan Lehden toimittajan mukaan Pasqualin sovituksen alkupuoli oli sujuvampi, kun taas Pompeijin tuhoutuminen oli esitetty Ambrosion elokuvassa luonnollisemmin ja yksityiskohtaisemmin. Tampereen Sanomissa todettiin, että ”Pompeijin häviö on viime päivinä järkyttänyt tamperelaisten mieliä melkein yhtä paljon kuin se aikoinaan järkytti tuon kuuluksi tulleen kaupungin asukkaita”. Arvostelijan mukaan elokuvan ”maisemat ja kuvaelmat ovat harvinaisen kauniita ja kaupungin tuhoutuminen teki vallan suuremmoisen vaikutuksen”.
Restauroinnit
Pompeijin viimeisistä päivistä on säilynyt useita kopioita. Se on restauroitu Torinon elokuvamuseon ja Bolognan elokuva-arkiston yhteistyönä vuonna 2006. Vanhempi DVD:llä julkaistu versio on sekin teknisesti hyvätasoinen.
Hanukka
pienoiskuva|Hanukkapöytä, jolla hanukka-kynttelikköjä (hanukia) ja [[dreidel-hyrriä.]] Hanukka on juutalainen temppelin uudelleenvihkimisen ja valon juhla, jota vietetään marras–tammikuussa. Se alkaa juutalaisen kalenterin mukaan kislev-kuun 25. päivänä ja kestää kahdeksan päivää. Jokaisen päivän iltana sytytetään kynttilöitä yhdeksänhaaraiseen kynttelikköön eli hanukiaan.
Historia
Kun makkabilaiset olivat vihkineet temppelin uudelleen käyttöön, he juhlivat vuonna 164 eaa. sukkotia seitsemän päivän ajan kislevkuun 25. päivästä alkaen. Juutalainen historioitsija Josephus viittasi juhlaan 250 vuotta myöhemmin ”valon juhlana” mutta ei hanukkana. Sata vuotta myöhemmin juhlaa oli jo alettu kutsua hanukaksi, joka tarkoittaa vihkimistä. Mišnassa ei vielä tuolloin ollut annettu tarkkaa tietoa juhlan viettotavoista. Babylonialaisen Talmudin Gemarassa eli Mišnan kommentaarissa juhlatapahtumista kerrotaan kolmella rivillä ja juhlan viettoon liittyvästä kynttilöiden sytyttämisestä kolmen sivun verran. Talmudissa on lisäksi nykyisinkin kerrottava tarina ihmeestä, jossa pieni määrä öljyä paloi kahdeksan päivän ajan. Tätä ihmetarinaa käytetään perustelemaan sitä, miksi hanukan viettäminen on niin tärkeää.
Hanukka sai uutta merkitystä sionismin nousussa uudella ajalla. Puolustautuessaan Palestiinassa hyökkääjiä vastaan juutalaiset uudisasukkaat samastuivat muinaisiin juutalaistaistelijoihin. Holokaustin jälkeen juutalaiset saivat jälleen uuden syyn juhlistaa sorrosta vapautumista sekä identiteettiään, itsenäisyyttään ja uskonnollista vapauttaan.
Viettäminen
pienoiskuva|Latkes-letut ovat hanukkaruokaa. Hanukan keskeinen rituaali on kynttilöiden tai öljyjen sytyttäminen jokaisena iltana yhdeksänhaaraiseen kynttelikköön eli hanukiaan. Ensimmäisenä iltana auringonlaskun jälkeen sytytetään yksi valo, toisena kaksi ja niin edelleen, kunnes viimeisenä iltana sytytetään kahdeksan valoa. Kynttelikön yhdeksättä paikkaa käytetään vain apuvalona. Valojen on tarkoitus palaa vähintään puoli tuntia joka ilta. Kynttelikkö sijoitetaan mahdollisuuksien mukaan paikalle, josta se näkyy ulos, kuten ikkunalle tai eteiseen.
Jokaisena hanukkailtana lausutaan kaksi rukousta. Aškenasijuutalaiset nauttivat öljyssä paistettuja latkes-perunalettuja ja sefardijuutalaiset hillomunkkeja. Työtä ei juutalaisen lain mukaan saa tehdä tunnin aikana kynttilöiden sytyttämisestä. Sinä aikana lapsille kerrotaan hanukasta, ja perheissä pelataan pelejä, lauletaan perinteisiä ja uudempia lauluja sekä annetaan lahjoja, kuten suklaakolikoita. Suosittu perinne on dreidel-hyrrän pyörittelypeli. Jotkut koristelevat kotinsa juhlan ajaksi.
Ajankohtia
Hanukka alkaa kislev-kuun 25. päivän auringonlaskun aikaan ja päättyy tasan kahdeksan päivää myöhemmin. Sen ajankohta länsimaisen kalenterin mukaan vaihtelee vuosittain:
Minna Linja
Minna Linja (o.s. Junttila; s. 1978 Sodankylä) on kuvataiteilija ja kuvataideopettaja joka valmistui Lapin yliopistosta taiteen maisteriksi vuonna 2017. Hän maalaa suurikokoisia abstrakteja ekspressiivisiä teoksia öljyväreillä.
Maltalaiset eurokolikot
right|120px|
Yhden, kahden ja viiden sentin kolikoihin on kuvattu Mnajdran temppeli. Kymmenen, kahdenkymmenen ja viidenkymmenen sentin kolikoihin on kuvattu Maltan vaakuna. Yhden ja kahden euron kolikoihin on kuvattu maltanristi.
Kaikissa Maltan eurokolikoissa on kääntöpuolella lisäksi Euroopan unionin kaksitoista tähteä ja kolikon lyöntivuosi.
Aiheesta muualla
€
Drew Houston
Andrew "Drew" W. Houston (/ˈhaʊs.tən/; s. 4. maaliskuuta 1983 Acton, Massachusetts, Yhdysvallat ) on amerikkalainen Internetyrittäjä ja online-varmuuskopiointi- ja tallennuspalvelu Dropboxin perustaja ja toimitusjohtaja. Forbesin mukaan hänen nettovarallisuutensa on noin 2,2 miljardia dollaria. Houstonilla oli 24,4 prosenttia äänivallasta Dropboxissa ennen listautumisannin hakemista helmikuussa 2018.
Ura
Houston aloitti opinnot Acton-Boxborough Regional High Schoolissa 1990-luvulla. Myöhemmin hän valmistui tietojenkäsittelytieteestä Massachusetts Institute of Technologysta (MIT), jossa hän oli Phi Delta Theta -veljeskunnan jäsen. Siellä hän tapasi Arash Ferdowsin, josta tuli myöhemmin Dropboxin toinen perustaja ja teknologiajohtaja.
Opiskeluaikanaan Houston perusti SAT-kokeisiin valmentavan yrityksen. Houston ja Ferdowsi perustivat Dropboxin vuonna 2007. Houston on tällä hetkellä Dropboxin toimitusjohtaja. Helmikuussa 2020 Houston liittyi Facebookin hallitukseen ja korvasi Netflixin toimitusjohtajan Reed Hastingsin, joka erosi toukokuussa 2019.
Tunnustukset
Business Week nimesi Houstonin yhdeksi "lupaavimmista 30-vuotiaista ja sitä nuoremmista pelaajista", ja Dropboxia on mainostettu Y Combinatorin tähän mennessä menestyneimpänä sijoituksena. Inc.com nimesi Houstonin myös 30 parhaan alle 30-vuotiaan yrittäjän joukkoon ja Dropboxia on kutsuttu Piilaakson 20 parhaan startup-yrityksen joukkoon.
Kesäkuussa 2013 MIT kutsui Houstonin puhumaan vuotuisessa aloitusseremoniassaan. Puheessaan Houston antoi seuraavan neuvon:
Yksityiselämä
Houston asuu San Franciscossa, Kaliforniassa.
Huhtikuussa 2013 perustettiin FWD.us-niminen edunvalvontaryhmä (tarkoituksenaan lobata maahanmuuttouudistusta ja koulutuksen parantamista) ja Houston mainittiin yhdeksi perustajista.
Jarno Sarkula
Jarno Ensio Sarkula (8. huhtikuuta 1973 Vantaa – 12. heinäkuuta 2020 Coimbra, Portugali ) oli Alamaailman Vasarat -yhtyeen perustaja, multi-instrumentalisti, joka soitti saksofoneja, klarinettia, kitaroita, bassoa sekä lukuisia etnisiä soittimia. Hänet tunnettiin yleisesti taiteilijanimellä Kreivi Stakula tai pelkästään Stakula.
Musiikkimaailman tietoisuuteen Sarkula tuli alun perin Höyry-kone yhtyeessä, joka soitti kokeellista musiikkia. Sarkula kirjoitti yhtyeelle kappaleita ja soitti bassoa ja puhaltimia. Musiikki sai vaikutteita mm. oopperasta. Vuonna 1997 Sarkula perusti Alamaailman vasarat -yhtyeen yhdessä Teemu Hännisen kanssa. Julkiset esiintymiset alkoivat vuonna 1999 parin vuoden kypsyttelyn jälkeen. Yhtyeen musiikissa oli vaikutteita jazzista, klassisesta musiikista, rockista ja klezmeristä. Sen musiikkia voi luonnehtia maailmanmusiikiksi, ja yhtye ilmoitti sen edustavan fiktiivisen Vasaraasian mantereen musiikkia. Alamaailman vasaroiden kanssa Sarkula konsertoi mm. Pohjoismaissa, Hollannissa, Ranskassa, Meksikossa ja Japanissa. Suuren yleisön tietoisuuteen yhtye nousi tehtyään vuonna 2005 Tuomari Nurmion kanssa albumin Kinaporin kalifaatti.
Sarkula sai kuuluisuutta roolistaan edesmenneellä MoonTV-kanavalla, jossa hän esiintyi suosittuna hahmona Kreivi Stakulana. Hänen gotiikkaa edustava ja rauhallisuutta korostava komiikkansa vetosivat useisiin katsojiin. Sarkula toimitti kanavalla PC-Peliluola-, PC-planeetta- ja Damage -nimisiä ohjelmia, joissa oli hän oli mukana omissa inserteissään.
Sarkula oli mukana Stakula nimeä käyttäen myös Yle TV2:n Musiikki-TV-ohjelmassa. Alun perin Stakula-nimi on lähtöisin ranskalaisen konserttijärjestäjän tekemästä kirjoitusvirheestä.
Sarkula kuoli sairauskohtaukseen 47-vuotiaana Portugalissa vuonna 2020.
Luettelo Kärsämäen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Kärsämäen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kärsämäen kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Spencer Tracy
Spencer Bonaventure Tracy (5. huhtikuuta 1900 – 10. kesäkuuta 1967) oli yhdysvaltalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä, jota monet (muun muassa Katharine Hepburn ja Humphrey Bogart) pitivät sukupolvensa parhaimpana näyttelijänä. Tracy oli 1930-luvulta lähtien yhdysvaltalaisen elokuvan suosituimpia tähtiä. Hän sai myös kaksi Oscaria, elokuvista Meren urhoja (Captain Courageous, 1937) ja Tulevaisuuden miehiä (Boys Town, 1938). Vuonna 1941 Tracy aloitti kuolemaansa asti kestäneen suhteen näyttelijä Katharine Hepburnin kanssa, mutta hartaana katolisena hän ei ottanut avioeroa vaimostaan Louise Treadwellistä. Tracy ja Hepburn tekivät yhdessä yhdeksän elokuvaa. Vähän yli kaksi viikkoa heidän viimeisen yhteisen elokuvansa Arvaa kuka tulee päivälliselle (Guess Who's Coming to Dinner, 1967) valmistumisen jälkeen Spencer Tracy kuoli sydänkohtaukseen.
Peräpukama
Peräpukama eli hemorroidi on peräaukkokanavan väljä, pullistunut laskimo, eräänlainen suonikohju. Se sijaitsee peräsuolen alimman osan pitkittäisissä limakalvopoimuissa. Jos pukamaan hyytyy verta, se tukkeutuu eli kureutuu ja tulee erittäin kipeäksi. Peräpukamat ovat yleinen mutta vähänpuhuttu vaiva.
Oireet
pienoiskuva|Peräpukamat. Peräpukamat jaetaan ulkoisiin ja sisäisiin pukamiin. Ulkoisten pukamien oireita ovat kutina, kirvely ja tunnettavissa oleva pukamakudos peräaukon seudulla. Myös hematoomia eli verenpurkaumia peräaukon suulla voi esiintyä. Sisäisten pukamien oireita ovat verentulo ulostamisen yhteydessä sekä vakavammissa tapauksissa pukamien pulpahtaminen näkyviin ulos peräaukosta.
Altistavat tekijät
Altistavia tekijöitä ovat pitkäaikainen ummetus, ulostaessa tapahtuva voimakas ponnistaminen, runsas istuminen, ylipaino sekä raskaus. Myös krooniset suolistosairaudet ja ärtynyt paksusuoli altistavat peräpukamille.
Pukamien ennaltaehkäisy
Tärkein keino pukamien ehkäisyssä ja omahoidossa on suolen toiminnan normalisointi. Kovavatsaisuutta voi välttää syömällä riittävästi ravintokuituja. Myös liikunnan ja runsaan päivittäisen vedenjuonnin on todettu vähentävän ummetusta.
Omahoito
Jos pukamat oireilevat, niitä on syytä hoitaa. Kun oireet eivät ole pitkittyneitä (yli 2–3 viikkoa kestäneitä) tai häiritseviä, ei lääkäriin tarvitse ottaa yhteyttä, vaan pelkkä omahoito riittää.
Suolen säännöllinen toiminta on tärkeää saavuttaa. Niin ripuli kuin ummetuskin on haitaksi peräpukamille. Kuidut ja liikunta auttavat pitämään suoliston tasapainossa. Peräaukon hygieniasta on syytä pitää huolta pesemällä peräaukon alue haalealla vedellä tai ottamalla parin minuutin istumakylpy aina ulostuksen jälkeen. Peräpukamiin on saatavilla myös lääkehoitoa. Apteekeista on saatavissa ilman reseptiä erilaisia voiteita ja peräpuikkoja tilapäiseen käyttöön.
Särkynyt korva
Särkynyt korva on kuudes Hergén piirtämä ja käsikirjoittama Tintti-sarjakuva. Se julkaistiin ensimmäisen kerran belgialaisessa Le Petit Vingtième -sanomalehtiliitteessä vuosina 1935–1937 ja albumina vuonna 1937.
Otava julkaisi Särkyneen korvan suomeksi Tintin seikkailut -sarjan kahdentenatoista osana vuonna 1974. Sen suomensivat Heikki ja Soile Kaukoranta. Otava julkaisi vuonna 2015 tarinan alkuperäisen mustavalkoisen version uudessa Lehtimies Tintti seikkailee -albumisarjassa nimellä Lohjennut korva. Myös tämä suomennos on Heikki Kaukorannan.
Juoni
Tintti ryhtyy tutkimaan tapausta, jossa Brysselin etnologisesta museosta on ryöstetty eteläamerikkalaisten arumbaja-intiaanien puinen fetissi ja tilalle on asetettu väärennös. Hän huomaa pian, että oikean fetissin jäljillä on myös kaksi eteläamerikkalaista rikollista, Ramón Bada ja Alonzo Pérez. He saavat käsiinsä väärennöksen valmistaneelle, murhatuksi joutuneelle kuvanveistäjä Baltazarille kuuluneen papukaijan, jonka ääneen toistamista sanoista he saavat tietää, että fetissin ryösti ja Baltazarin murhasi heidän vanha tuttunsa Rodrigo Tortilla. Alonzo ja Ramón seuraavat Tortillaa laivalla San Theodorosiin Etelä-Amerikkaan ja murhaavat hänet. Tintti kuitenkin seuraa heitä ja pidättää heidät. Hän huomaa, että Tortillalla ollut fetissi on sekin väärennös.
Tintti kutsutaan maihin San Theodorosiin, jossa hänet ensin pidätetään ja melkein teloitetaan syytettynä terrorismista, ja sitten, vallankumouksen tapahduttua, nimitetään maan uuden johtajan kenraali Alcazarin adjutantiksi. San Theodorosin armeijaan värvätyt Alonzo ja Ramón kidnappaavat Tintin, mutta hän pakenee. Eräs amerikkalainen öljy-yhtiö yllyttää Alcazaria sotaan naapurimaata Nuevo Ricoa vastaan. Tintti vastustaa hanketta, ja siksi öljy-yhtiö uskottelee Alcazarille hänen olevan vakooja. Tintti vangitaan, mutta hän pakenee Nuevo Ricoon ja lähtee vierailulle alueella asuvien arumbaja-intiaanien luokse.
Tintti palaa Belgiaan ja huomaa hämmästyksekseen, että kaupoissa on fetissin kopioita. Hän saa kuulla, että niitä valmistaa kuvanveistäjä Baltazarin veli, joka löysi fetissin Baltazarin jäämistöstä. Veli on myynyt alkuperäisen fetissin amerikkalaiselle Samuel Goldbarrille, jonka perään laivalle Tintti lähtee. Goldbarria väijyvät myös Alonzo ja Ramón, jotka Tintti pysäyttää. Kamppailun lomassa fetissi hajoaa ja sekä jalokivi että Tintti, Alonzo ja Ramón putoavat mereen. Tintti nostetaan pelastusveneeseen, mutta jalokivi katoaa ja Alonzo ja Ramón hukkuvat. Fetissi korjataan ja asetetaan jälleen näytille museoon.
Tausta
pienoiskuva|Puinen veistos, jota Hergé käytti fetissin mallina. Michael Farrin kirjan Tintti, tarinoiden todelliset taustat mukaan esikuvana San Theodorosin ja Nuevo Ricon käymälle sodalle Gran Chapon alueen öljyvaroista on Bolivian ja Paraguayn vuosina 1932–1935 käymä Chacon sota, jossa ne kilpailivat Gran Chacon öljyalueen hallinnasta. Sodassa brittiläiset suuryritykset ja pankit tukivat Paraguayta, amerikkalaiset puolestaan Boliviaa – samoin ne tarinassa tukevat Nuevo Ricoa ja San Theodorosia. Tarinassa nähtävän asekauppiaan Basil Bazaroffin esikuva on Basil Zaharoff, joka rikastui asekaupalla ensimmäisen maailmansodan aikana. Hergé kritisoi Zaharoffin häikäilemätöntä ahneutta esittämällä, kuinka Bazaroff myy aseita kummallekin keskenään sodassa olevalle valtiolle.
Suomessa jotkut ovat arvelleet, että Hergé olisi käyttänyt Etelä-Amerikan intiaanien keskuudessa asuvan tutkimusmatkailija Ridgewellin esikuvana suomalaista antropologi Rafael Karstenia. Sarjakuvatutkija Reijo Vallan mukaan Ridgewellillä ei näytä olevan suoraa yhteyttä Karsteniin, mutta Karstenin tutkimat shuarit eli jivarot ovat varmasti olleet Särkyneen korvan bibarojen ja arumbajojen esikuvina. Hergé ei ilmeisesti kuitenkaan tuntenut Karstenin tutkimuksia tarinaa tehdessään, vaan käytti lähteinä vanhempia tutkimuksia jivaroista. Ridgewellin mahdollisena esikuvana on mainittu myös Etelä-Amerikassa vuonna 1925 kadonnut brittiläinen tutkimusmatkailija Percy Fawcett. Lisäksi Vallan mukaan hahmoa saattoi innoittaa Le Crapouillot -lehden artikkeli ranskalaisen seikkailija-kirjailija André Malraux’n esittämästä kolonialismin kritiikistä.
Ma (kana)
Alkuperä
Hiragana ま on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 末 ja katakana マ kanjista 万.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä: « ma ».
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ま. Hiragana ま kirjoitetaan kolmella vedolla:
thumb|right|Vetojen järjestys merkille マ. Katakana マ kirjoitetaan kahdella vedolla: