cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kioskikirjallisuus
pienois|pysty|[[Weird Tales -lehden kansikuva vuodelta 1934, C. L. Mooren miekka ja magia -tarinaan ”Mustan jumalan suudelma”.]] Kioskikirjallisuus tarkoittaa sarjoina ilmestyvää huokeaa taskukirjaa tai lukemistolehteä, jota levitetään pääasiallisesti kioskien tai muiden lehtipisteiden kautta. Englannin pulp fiction ja pulp magazine viittaavat tavallisesti lukemistolehtien kulta-aikaan ennen taskukirjojen yleistymistä 1950-luvulla. Pulp-nimitys tulee karkeasta puumassapaperista, jolle etenkin rikos- ja seikkailuviihdettä painettiin Yhdysvalloissa 1800-luvun lopulta alkaen.
Historiaa
Pulp-lukemistot erikoistuivat omiin tyylilajeihinsa, kuten salapoliisitarinoihin, science fictioniin, seikkailu- ja sotakertomuksiin, kauhuun ja villin lännen tarinoihin. Monet klassikoiksi muodostuneet tieteis- ja rikostarinat julkaistiin alun perin jatkokertomuksina sellaisissa kioskilehdissä kuin Weird Tales, Amazing Stories ja Black Mask. Black Maskiin kirjoittivat muun muassa Raymond Chandler ja Dashiell Hammett. Sekä kovaksikeitetty dekkari että scifi kehittyivät pitkälti kioskilehtien ansiosta. Kioskijulkaisut ovat kuitenkin lähinnä heräteostoksiksi tehtyinä tuotteina kilpailleet lukijoista enemmän lehtien kuin kovakantisen kirjan kanssa.
Kioskilehdet olivat kuuluisia räikeistä kansikuvistaan, joissa poseerasi tavallisesti puolipukeinen nainen hätää kärsimässä ja sankariaan odottamassa.
Suomessa
Suomessa kioskikirjallisuus sai alkunsa vasta toisen maailmansodan jälkeen. Kioskikirjallisuuden käsite yleistyi suomalaisessa kirjallisuudentutkimuksessa 1960-luvulla. Termin taustalla on ruotsin sana ”kiosklitteratur”. Kioskikirjallisuuteen väljästi ymmärrettynä on rikoksen ja romantiikan lisäksi liittynyt myös kauhu ja scifi, jotka suomalaisessa julkaisutoiminnassa ovat kuitenkin levinneet etupäässä muuta tietä kuin lehtipisteiden välityksellä. Suomessa pulp-kirjallisuutta julkaisivat sellaiset lehdet kuin Seikkailujen maailma, Yllätyslukemisto, Lukemista Kaikille ja Isku. Merkittävä kioskiviihteen tuottaja Suomessa on oululainen Kolmiokirja.
Australia
Australialainen kioskikirjallisuus oli voimissaan 1939–1959 ennen television aikakautta. Laji syntyi, kun Australiassa alettiin kantaa veroa ulkomaisesta kioskikirjallisuudesta, lähinnä yhdysvaltalaisesta. Kustantajat julkaisivat kirjoja sitä mukaa kuin kirjailijat niitä ehtivät kirjoittaa. Kirjoittajaksi ei ollut riittävästi perinteisiä kirjailijoita, joten työhön ryhtyivät muun työn ohella tekijät, jotka hyväksyivät alan ehdot. Kirjoittajat käyttivät yleensä salanimiä, joista tunnetuimpia on Carter Brown. Suomessa Carter Browneja julkaistiin 140 nimikettä, Australian ulkopuolella Ranskan jälkeen toiseksi eniten.
Kiovan Rus
Kiovan Rus, myös: Kiovan Rusj ja Kiovan Venäjä oli Itä-Euroopassa 880-luvulta 1100-luvun puoliväliin olemassa ollut valtakunta. Valtakunta oli pääasiassa itäslaavilainen. 800- ja 900-luvuilla skandinaavisilla ruseilla oli kuitenkin Kiovan Venäjän kehittymisessä huomattava, joskin kiistelty, rooli. Valtakuntaan kuului merkittäviä suomalais-ugrilaisia ja turkinsukuisia kansoja. Valtiota voidaan historiallisesti pitää Venäjän, Valko-Venäjän ja Ukrainan edeltäjänä, joskaan yhteys ei ole suora.
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja, lyhyemmin korkea edustaja, vastaa Euroopan unionin ulko- ja turvallisuuspolitiikasta. Korkea edustaja johtaa Euroopan ulkosuhdehallintoa ja on virkansa puolesta Euroopan komission varapuheenjohtaja ja Euroopan unionin neuvoston ulkopolitiikkaa käsittelevän kokoonpanon puheenjohtaja. Lisäksi korkealla edustajalla on oikeus osallistua Eurooppa-neuvoston kokouksiin. Nykyinen korkea edustaja on von der Leyenin komissioon kuuluva Josep Borrell, joka astui virkaansa 1. joulukuuta 2019.
Kodi Smit-McPhee
Kodi Smit-McPhee (s. 13. kesäkuuta 1996 Adelaide, Australia) on australialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa Tie (2009), Ystävät hämärän jälkeen (2010), X-Men: Apocalypse (2016), X-Men: Dark Phoenix (2019) sekä The Power of the Dog (2021), josta hän sai parhaan miessivuosan Golden Globen.
Tesvisio
pienoiskuva|Tesvision kameramies työssään. Tesvisio (alkujaan TES-TV) oli Suomen ensimmäinen televisiokanava, joka lähetti ohjelmia vuosina 1955–1965. Kanavan juuret ovat Radioinsinööriseuran vuonna 1954 perustaman televisiokerhon kaapelitelevision koelähetyksissä, joilla eri puolille Helsinkiä lähetettiin tuote-esittelyjä. Kanava oli luonteeltaan kaupallinen, joten sillä lähetettiin mainoksia ja kustannettuja ohjelmia.
Kiovan Rus
Historioitsija Jukka Korpelan mukaan venäläinen historiankirjoitus historian kulusta on liian pelkistetty, johon kukaan vakavasti otettava tutkija ei suhtaudu vakavasti. Vanhat kertomukset ja legendat Moskovan Venäjän ajoilta lähtien muuttuivat totuudeksi 1800-luvulla ja edelleen Venäjän viralliseksi historiaksi muun muassa kouluopetukseen ja oppikirjoihin aina nykypäivään asti. Sen mukaan on syntynyt virheellinen todellisuuskuva, jonka mukaan venäläiset, valkovenäläiset ja ukrainalaiset muodostaisivat Kiovan Venäjän pohjalta yhden kansan.
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja
Tehtävät
pienoiskuva|Korkea edustaja Federica Mogherini (etualalla sinisessä takissa) tervehtii koululaisia muiden [[G7-ryhmän ulkoministerien kanssa Japanissa vuonna 2016.]]
Tesvisio
Tesvision näkyvyysalue oli hyvin rajallinen. Aluksi sen lähetyksiä voitiin seurata vain pääkaupunkiseudulla, myöhemmin näkyvyys laajeni myös Turkuun ja Tampereelle. Sen sijaan 1957 perustettu MTV saavutti Yleisradion verkon vuokralaisena huomattavasti laajemman yleisön. Niinpä Tesvision oli miltei mahdotonta taistella mainostajista MTV:n kanssa.
Kiovan Rus
Nimi
Suomessa Rusin ruhtinaskunnasta on usein käytetty muotoa Kiovan Venäjä. Esimerkiksi Jukka Korpela pitää tätä nimeä on kuitenkin yksipuolisena, sillä sen aluetta ei hallinnut pelkästään nykyinen Venäjä, vaan myös esimerkiksi Valko-Venäjä ja Ukraina. Nykyisin on käytetty nimeä Kiovan Rus. Aikalaislähteissä valtiota kutsuttiin yksinkertaiseksi nimellä Rus ja käytettiin adjektiiveja russki ja russkaja, joilla viitattiin kaikkiin valtion alueella asuneisiin. Nykyisiä erotuksia venäläisiin, valkovenäläisiin ja ukrainalaisiin ei vielä Kiovan Rusian kaudella tehty. Jukka Korpela on suositellut valtakunnan suomalaiseksi nimeksi aiempien historiankirjoittajien antaman nimen Kiovan Venäjä sijaan muotoa Kiovan Rusj.
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja
Tehtävät
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan virassa yhdistyvät historiansa ja institutionaalisen edustuksensa perusteella kolme salkkua: yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan, Euroopan komission varapuheenjohtajan ja Euroopan unionin neuvostoon kuuluvan ulkoasiainneuvoston puheenjohtajan. Korkea edustaja toimii siten kahdessa Euroopan unionin toimielimessä, komissiossa ja neuvostossa, sekä johtamassaan Euroopan ulkosuhdehallinnossa.
Tesvisio
Historia
pienoiskuva|Tesvision Nuorten tanssihetken kuvaukset. Televisiokerho teki Suomen ensimmäisen langattoman tv-lähetyksen 20. huhtikuuta 1955. Ensimmäinen julkinen lähetys taas tapahtui 24. toukokuuta. Sen ohjasi ja juonsi Lasse Pöysti. Englantilainen Mr. Watson hypnotisoi ja Erkki Harjama esitti sääkatsauksen. Lisäksi ensimmäisessä ohjelmassa esiintyivät Maikki Länsiö, Birgitta Ulfsson-Pöysti, Nils Brandt sekä Kipparikvartetti ja Retuperän WBK. Kanava toimi aluksi Teknillisen korkeakoulun toimiluvalla. Lähetysten taloudellinen toiminta vakiintui, kun Tekniikan edistämissäätiö ryhtyi tukemaan toimintaa vuonna 1956.
Marraskuussa 1959 kanavaa varten perustettiin osakeyhtiö, ja kanavan nimeksi tuli seuraavan vuoden alussa Tesvisio. Vuonna 1963 näkyvyysalue laajeni Turkuun ja Tampereelle. Ohjelmaa esitettiin keskimäärin 28 tuntia viikossa, ja Tampereen paikallisyhdistyksestä juurensa saaneen Tamvision ohjelmia alettiin näyttää koko näkyvyysalueella.
Tesvision ohjelmakartta oli päivittäin vaihteleva. Esimerkiksi kevätkaudella 1962 lähetettiin uutislähetyksiä sunnuntaisin kello 18.20, maanantaisin kello 19.20 ja 21.05, tiistaisin 19.25 ja 21.55, keskiviikkoisin kello 18.25, 19.40 ja 21.15 sekä vuoroviikoin kello 22.15 tai 22.25. Torstaisin uutiset tulivat kello 18.45, perjantaisin ei lähetetty mitään ohjelmaa ja lauantaisin uutiset tulivat kello 19.25 ja 20.55. Lauantaisin lähetettiin tuolloin Helsingin Punavuoren Insinööritalon ravintolasta suora viihdeohjelma Hyvää iltaa, jota juonsi Kai Brunila. Sunnuntai-iltapäivisin Lenita Airisto veti ohjelmaa Laiva on lastattu. Tesvision muita kotimaisia ohjelmia olivat Levyraati ja Nuorten tanssihetki, ulkomaisia sarjoja Tohtori Kildare, Wagon Train, Donna Reedin show sekä Lucille Ballin Lucy ja minä.
Tesvisiolla alkoi olla taloudellisia ongelmia, joten Yleisradio osti sen ja Tamvision vuonna 1964. Tesvisio kuitenkin jatkoi vielä toimintaansa 6. maaliskuuta 1965 asti, minkä jälkeen silloinen Yleisradion TV-ohjelma 2 korvasi sen seuraavana päivänä. Helsingin Sanomien tv-ohjelmatiedoissa kanava ilmoitettiin Tesvision nimisenä viimeisen kerran sunnuntaina 28. helmikuuta 1965. Seuraavana päivänä alettiin käyttää nimeä TV-ohjelma 2. Tesvision studio Helsingin Ratakadulla siirtyi Yleisradiolle. Se muutettiin tuotantostudioksi maaliskuussa 1967, jolloin Pasilaan valmistui uudet tilat lähetysyksiköille.
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja
Tehtävät
Korkealla edustajalla on oikeus osallistua Eurooppa-neuvoston kokouksiin. Hän myös raportoi säännöllisesti Euroopan parlamentille ulko- ja turvallisuuspolitiikan kehittymiseen liittyvistä asioista.
Ulkoinen edustus
Korkea edustaja henkilökohtaisesti edustaa Euroopan unionia kansainvälisesti ja osallistuu kansainvälisiin tapaamisiin. Hän osallistuu neuvotteluihin kansainvälisistä sopimuksista ja toteuttaa muutoin Eurooppa-neuvoston ja Euroopan unionin neuvoston ulkopoliittisia päätöksiä. Edustuksellisia tehtäviä hoitaa myös Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja, joka edustaa unionia valtion- ja hallitusten päämiesten tasolla. Korkea edustaja voi käyttää Euroopan unionin puolesta puheenvuoron Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa ja jäsenmaan kutsumana turvallisuusneuvostossa. Korkea edustaja osallistuu G7-ryhmän ulkoministereiden kokouksiin, kun taas Eurooppa-neuvoston ja komission puheenjohtajat edustavat ryhmän huippukokouksessa. Korkea edustaja myös koordinoi kansainvälisiin tapaamisiin osallistuvien Euroopan unionin jäsenvaltioiden edustajien toimintaa.
Euroopan ulkosuhdehallinto on korkean edustajan alaisuudessa. Ulkosuhdehallinto ylläpitää Euroopan unionin edustustoja kolmansiin maihin ja kansainvälisiin järjestöihin. Korkea edustaja ehdottaa neuvoston nimitettäväksi Euroopan unionin erityisedustajat ja johtaa heidän työtään. Euroopan ulkosuhdehallinnon lisäksi korkeaa edustajaa neuvoo Euroopan unionin neuvoston poliittisten ja turvallisuusasioiden komitea. Komiteaa johtaa korkean edustajan nimittämä henkilö.
Korkealla edustajalla on keskeinen rooli Euroopan unionin kriisinhallinta- ja sotilasasioissa. Euroopan unionin sotilasesikunta, Euroopan puolustusvirasto ja Euroopan unionin satelliittikeskus ovat korkean edustajan alaisuudessa, ja korkea edustaja nimittää poliittisten ja turvallisuusasioiden komitean lisäksi edustajansa johtajaksi muun muassa poliittis-sotilaalliseen ryhmään. Korkea edustaja on myös Euroopan unionin turvallisuusalan tutkimuslaitoksen hallituksen puheenjohtaja.
Ulkoasiainneuvoston puheenjohtaja
Euroopan unionin neuvoston puheenjohtajamaan ministeri johtaa puhetta neuvoston eri kokoonpanojen kokouksissa. Poikkeuksen tekee ulkoasiainneuvosto, jota johtaa pääsääntöisesti korkea edustaja. Kun käsiteltävä on yhteiseen kauppapolitiikkaan liittyvät asiat, puheenjohtajamaan vastuuministeri kuitenkin johtaa puhetta. Puheenjohtajamaan ministerit tukevat korkeaa edustajaa puheenjohtajatoimessaan. Korkealla edustajalla on oikeus tehdä aloitteita ulkoasiainneuvostossa. Korkean edustajan vastuulla on koordinoida eri jäsenvaltioiden ulkopolitiikkaa.
Nimitys ja erottaminen
pienoiskuva|Tuolloin korkeaksi edustajaksi ehdolla ollut Josep Borrell Euroopan parlamentin ulkoasianvaliokunnan kuultavana vuonna 2019.
Euroopan parlamenttivaalien jälkeen Eurooppa-neuvosto valitsee Euroopan komission puheenjohtajan. Euroopan parlamentti kuulee ehdokasta ja hyväksyy nimityksen, jos kokee ehdokkaan sopivaksi. Eurooppa-neuvosto nimittää sitten korkean edustajan määräenemmistöllä. Nimityksellä täytyy olla komission puheenjohtajan hyväksyntä.
Eurooppa-neuvosto voi erottaa korkean edustajan määräenemmistöllä ja Euroopan komission puheenjohtajan hyväksynnällä. Mikäli Eurooppa-neuvoston yksinkertainen enemmistö tai komissio katsovat korkean edustajan syyllistyneen vakavaan rikkomukseen tai ettei hän täytä enää viran velvollisuuksia, se voi pyytää korkeaa edustajaa erotettavaksi. Erotuspäätöksen tekee unionin tuomioistuin.
Euroopan parlamentti voi antaa komissiolle epäluottamuslauseen, jolloin komission on erottava. Korkean edustajan on tällöin erottava tehtävistään komissiossa. Hän jatkaa kuitenkin kaikkissa muissa tehtävissään. Komission puheenjohtaja voi määrätä yksittäisen komissaarin eroamaan, mutta korkean edustajan tapauksessa Eurooppa-neuvoston päätös määräenemmistöllä vaaditaan.
Palkka ja etuudet
pienoiskuva|Korkea edustaja Javier Solana [[Kaarle Suuri -palkintotilaisuudessa vuonna 2007.]]
Euroopan unionin neuvosto päättää korkean edustajan ja useiden muiden Euroopan unionin korkeiden viranhaltijoiden palkat. Korkean edustajan peruspalkka on neuvoston asetuksen mukaisesti 130 prosenttia unionin korkeimman eli 16. palkkaluokan kolmatta ikälisää saavan virkamiehen peruspalkasta. Korkean edustajan peruspalkka on siten korkeampi kuin komission muiden varapuheenjohtajien peruspalkka, joka on 125 % edellä mainitun virkamiehen peruspalkasta, mutta matalampi kuin komission puheenjohtajan peruspalkka, 138 % mainitun virkamiehen peruspalkasta. Tammikuussa 2015 korkeimman palkkaluokan kolmatta ikälisää saavan unionin virkamiehen peruspalkka oli 18 517,81 euroa kuukaudessa. Vuonna 2015 korkean edustajan vuotuinen peruspalkka oli 288 877 euroa, kun komission puheenjohtajan peruspalkka oli 306 655 euroa.
Virkaansa astuva korkea edustaja on oikeutettu asettumiskorvaukseen ja korvaukseen aiheutuvista muuttokustannuksista. Korkealle edustajalle ja hänen perheenjäsenille aiheutuvat matkakustannukset korvataan. Korkea edustaja voi olla oikeutettu myös asuntokorvaukseen, perhelisään ja edustuskorvaukseen sekä virkamatkoista aihetuneiden kulujen korvaamiseen. Viran päätyttyä korkealla edustajalla on oikeus uudelleenasettumis- ja siirtymäkorvauksiin sekä eläkkeeseen. Palkasta maksetaan Euroopan unionille vero ja yhteisvastuumaksu.
Historia
pienoiskuva|Korkea edustaja Catherine Ashton (keskellä) [[Yhdysvaltain ulkoministeri John Kerryn ja Iranin ulkoministeri Javad Zarifin kanssa kolminkeskeisessä tapaamisessa vuonna 2014.]]
Virka luotiin Amsterdamin sopimuksella vuonna 1999 nimikkeellä ”Yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja”. Nimi viittaa Euroopan unionin yhteiseen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaan, joka otettiin käsitteenä käyttöön Maastrichtin sopimuksessa vuonna 1993. Korkean edustajan virka oli yhdistetty Euroopan unionin neuvoston pääsihteerin virkaan. Korkea edustaja oli tuolloinkin useiden virastojen johdossa, ja hän oli Länsi-Euroopan unionin pääsihteeri. Hän ei ollut ulkoasiainneuvoston puheenjohtaja, vaan hänen tehtävänään oli avustaa puheenjohtajamaata. Hänellä ei myöskään ollut virkaa komissiossa, vaan komissiolla oli oma ulkoasioista vastaava komissaarinsa.
Kiovan Rus
Valtakunnan synty
pienoiskuva|vasen|Kiovan Rus vuosina 1220–1240. Novgorod oli [[Novgorodin tasavalta|itsenäinen tasavalta vuosina 1136–1478.]] Venäjän historian lähteistä vanhin, vuoden 1100 tietämillä kirjoitettu Nestorin kronikka kertoo, että slaavilaisten ja suomalais-ugrilaisten heimojen jatkuvia taisteluja selvittämään kutsuttiin kolme varjagi- eli viikinkipäällikköä. Tarinan luotettavuus on kyseenalainen, mutta todistettavasti viikinkejä oli alkanut liikkua nykyisen Venäjän alueella 700-luvun lopulta lähtien. Nestorin kronikan mukaan Rurik-niminen varjagi asettui Novgorodiin vuonna 862. Rurikin sukulainen, Novgorodin hallitsijana vuodesta 879 ollut Oleg Viisas otti vuonna 882 vallan Kiovassa, josta muodostui syntyvän valtakunnan keskus. Varjagit alistivat valtaansa useita itäslaavilaisia heimoja ja keräsivät veroina hunajaa, humalaa ja turkiksia. Vastineeksi he tarjosivat suojelua.
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja
Historia
Lissabonin sopimus teki useita muutoksia virkaan. Nimike ”Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja” otettiin käyttöön. Yhteys neuvoston pääsihteerin virkaan poistettiin. Aiempaan korkean edustajan virkaan yhdistettiin komission ulkoasioista vastaavan komissaarin ja ulkoasiainneuvoston puheenjohtajan tehtävät. Samalla korkeasta edustajasta tehtiin komission varapuheenjohtaja.
Kiovan Rus
Liitto Bysantin kanssa
Vähitellen Dnepriä pitkin edennyt kehitys ylsi Mustallemerelle saakka, jonka eteläpuolella sijaitsi Bysantin pääkaupunki Konstantinopoli. Rusit tekivät 800–900 -luvulla lukuisia ryöstöretkiä Konstantinopoliin, ja alkoivat muodostua vakavasti otettavaksi uhaksi koko Bysantin valtakunnalle. Konstantinopoli teki vuonna 944 rusien kanssa liiton, jossa se antoi ruhtinaan valtuuttamille kauppiaille etuoikeuksia.
Unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkea edustaja
Historia
Ensimmäinen uusi korkea edustaja nimitettiin Lissabonin sopimuksen astuttua voimaan vuonna 2009. Viranhaltijoiksi oli ehdotettu muun muassa Frank-Walter Steinmeieriä, Carl Bildtia ja Tarja Halosta. Korkeaksi edustajaksi nimitettiin kuitenkin puolueiden voimasuhteiden tasoittamiseksi brittiläinen paronitar Catherine Ashton. Joulukuussa 2009 Ruotsin ulkoministeri Carl Bildt oli kommentoinut Wikileaksin vuotamassa asiakirjassa, että Ashton on älykäs ja pätevä, mutta ettei hänellä ole kokemusta ulkoasioiden hoitamisesta. Ashtonille tuli tehtäväksi muodostaa Euroopan ulkosuhdehallinto. Ashtonin kaudella alkoi Ukrainan kriisi ja solmittiin Iranin ydinohjelmaa rajoittanut sopimus, jonka neuvotteluissa Ashton oli edustanut ulkovaltoja.
Ashtonin seuraajaksi valittiin vuonna 2014 Italian ulkoministeri Federica Mogherini, joka Ashtonin tavoin oli sosiaalidemokraatti. Suomen puolustusministeri Carl Haglund ilmaisi huolensa nimityksen puoluepoliittisuudesta ja siitä, ettei Mogherini ollut tarpeeksi kokenut vaativaan virkaan. Mogherinin kaudella jatkettiin Iranin ydinsopimuksen neuvotteluja ja Ukrainan kriisin selvittämistä. Lisäksi kaudelle ajoittui Syyrian sisällissodan syventyminen.
Kiovan Rus
Liitto Bysantin kanssa
Tärkeimpiä niistä olivat alennukset orjakaupasta kannetusta tullimaksusta sekä oikeus viedä Bysantista silkkiä ja myydä valtiossa mitä tahansa. Rusien maine oli kuitenkin huono, joten heille asetettiin myös rajoituksia. Heidän piti muun muassa pysytellä talvisin pois keisarikunnan alueelta, ja kesäisinkin he saivat liikkua ainoastaan 50 miehen ryhminä bysanttilaisten saattueessa.
Ruhtinas Svjatoslavin aika
Sopimukseen sisältyi myös pykälä lähetystyöstä. Vuonna 945 Kiovaan valmistui kirkko profeetta Elian kunniaksi. Venäjä alkoi vähitellen sulautua Bysantin kirkon valtapiiriin, kun kymmenisen vuotta myöhemmin ruhtinatar Olga kastettiin, ja hän otti käyttöönsä keisarinna Helenan nimen.
Olgan poika Svjatoslav I, ensimmäinen slaavilaista nimeä kantanut ruhtinas, sen sijaan vastusti kiivaasti kristinuskoa, ja halusi valtakunnassa kansalliseksi yhdistäväksi uskonnoksi kristinuskon sijaan elvyttää slaavien pakanauskonnon, ukkosenjumala Perunin kultin. Kiovaan ja Novgorodiin perustettiin kauppapaikoille temppelit Perunin kunniaksi. Svatjoslavista tuli Konstantinopolin arkkivihollinen siitä huolimatta, että kaupankäynti Bysantin kanssa oli voimakkaassa nousussa.
Svjatoslav teki valloitusretkiä eri suuntiin. Hän tuhosi muun muassa bolgaarien ja kasaarien kuningaskunnat. Svjatoslav laajensi valtakunnan Volgalta Tonavalle. Hän suunnitteli siirtävänsä valtakunnan keskuksen Bulgariaan, mutta paluumatkalta Balkanilta keisari Johannes I Tzimiskesin johtamaa Bysanttia vastaan vuonna 971 petsenegit saartoivat ja surmasivat hänet. Svjatoslavin toimet eivät kuitenkaan kyenneet estämään venäläisten kristillistymistä, vaan ajan yleisen suuntauksen mukaisesti he useimpien Euroopan laitamien pakanoiden tavoin kääntyivät kristinuskoon ennen pitkää. Niinpä viimeistään 1000-luvun aikana kristinuskon vaikutus alkoi näkyä myös Laatokan alueella.
Vladimir Suuri
pienoiskuva|vasen|200px|Vladimir Suuri valtakautensa ajalta olevasta kolikossa.
Vuonna 980 Svjatoslavin pojan, ruhtinas Jaropolkin lyhyen ja sekavan hallintokauden jälkeen tiensä valtakunnan johtoon raivasi ruhtinas Vladimir, joka kaiketi oli Svjatoslavin ja tämän orja Malušan, poika. Vladimir liitti Kiovan valtakunnan lopullisesti Bysantin ja ortodoksisen kirkon vaikutuspiiriin, jota kohti se oli asteittain, mutta vääjäämättä koko ajan ajautunut. Vuosina 987-988 Bysantin keisari Basileios II oli vaikeuksissa, kun ylimyssuvut kapinoivat häntä vastaan. Vladimir auttoi Basileiosta ja otti vaimokseen tämän sisaren. Vladimir kastettiin 19. toukokuuta 989 Pyhän Basileioksen kirkossa Khersonissa eli Khersonesoksessa nykyisellä Krimillä. Kerrotaan, että tämän jälkeen kaikki asukkaat olisi kastettu Dnipron eli Dneprin vedellä.
Kiovaan rakennettiin lukuisia kirkkoja, muun muassa Neitsyt Marialle omistettu kirkko toria vastapäätä venäläiseen tapaan suurelle puistoaukiolle, jonne koko kaupungit asukkaat voitiin kutsua koolle. Kirkko hallitsi sekä poliittista että taloudellista kanssakäymistä. Vuonna 977 Kiovan piispa korotettiin metropoliitaksi, mutta hän johti Rusjin kirkkoa yhdessä Konstantinopolin nimittämän kreikkalaisen prelaatin kanssa.
Jaroslav Viisas ja venäläisen identiteetin kehittyminen
pienoiskuva|200px|Jaroslav Viisas sinetissään: kyseessä on ainoa aikalaiskuva hänestä.
Vladimir kuoli vuonna 1015, ja vuonna 1019 valtaan nousi Svjatopolkin lyhyen kauden jälkeen suuriruhtinas Jaroslav I Viisas, jonka aikana valtakunta ja erityisesti sen pääkaupunki vaurastuivat. Kauppa ja käsityötaito kukoistivat. Myös ensimmäinen venäläinen lakikokoelma, Russkaja pravda julkaistiin. Jaroslavin kaudella venäläinen identiteetti alkoi kehittyä, ja valtakunta sekä kirkko etääntyivät Bysantista. Bysantista on kuitenkin peräisin venäläisille ominainen valtakäsitys, jolle on olennaista kirkon ja valtion yhteenkuuluvuus.
Seuraavien parin sadan vuoden aikana venäläisten valtakeskus siirtyi pohjoiseen Volga- ja Oka-jokien väliselle alueelle, sillä etelämpänä elämää vaikeuttivat turkkilaisten kumaanien hyökkäykset. Venäjän etääntymisen seurauksena Bysantti heikkeni, ja samalla Balkanin slaavien itsenäistymispyrkimykset kävivät voimakkaammiksi.
Tähtiöt
Tähtiöt (Swertia) on katkerokasveihin kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu 159 lajia, jotka ovat yksi- tai monivuotisia ruohoja. Niillä on usein tähtimäiset kukat. Tähtiöitä esiintyy hyvin laajasti Euraasiassa ja Afrikassa, lisäksi läntisessä Pohjois-Amerikassa. Niitä ei kasva Pohjoismaissa, laji mustetähtiö kasvaa Suomea lähimpänä Virossa.
Volynian alue
Volynian alue eli Volynin alue  on hallinnollinen alue Ukrainan luoteisosissa. Alue rajoittuu lännessä Puolaan ja pohjoisessa Valko-Venäjän Brestin alueeseen; naapurina idässä on Ukrainan Rivnen alue ja etelässä Lvivin alue. Volynian alueen hallinto toimii Lutskin kaupungissa.
Luonnonoloista
Alueen pinta-ala on 20 144 neliökilometriä.
Ilmasto on lauhan mantereinen. Keskimääräinen vuosisademäärä on 560-620 mm. Heinäkuun keskilämpötila on +19 ja tammikuun -5 celsiusastetta.
Luonnonmaantieteellisesti alue jakautuu kolmeen osaan: Pohjois-Polessiaan, Etelä-Polessiaan ja metsä-ruohikkovyöhykkeeseen. Pohjois-Polessia käsittää ¾ maakunnan pinta-alasta, ja sille on tyypillistä alava, metsien ja soiden peittämä maasto. Etelä-Polessia ja metsä-ruohikkovyöhyke sijaitsevat ylängöllä. Täällä maasto korkeuserot kasvavat, ja maisemaan ilmestyy erikorkuisia mäkiä. Alueen korkein kohta on 292 metriä ja alavin alue 139 metriä merenpinnan yläpuolella.
Väestö
Alueen väkiluku oli vuoden 2012 alussa 1 038 600. Kaupunkilaisia heistä oli 539 100 eli 51,9 prosenttia alueen väestöstä.
Hallinnollinen jako ja kaupungit
thumb|270px|Volynian alueen piirijako heinäkuusta 2020 lähtien.
Tulikruunut
Tulikruunut (Lantana) on verbenakasveihin eli rautayrttikasveihin kuuluva kasvisuku. Suvussa on 112 lajia, joita esiintyy alkuperäisenä laajasti Amerikassa, Afrikassa ja eteläisessä Aasiassa. Useat tulikruunulajit ovat levinneet vieraslajeina alkuperäisalueensa ulkopuolella. Suvun kasvit ovat ruohoja, varpuja tai pensaita. Kukat kasvavat tiiviinä kukkapäinä versojen latvassa.
Volynian alue
Hallinnollinen jako ja kaupungit
Ukrainan korkein neuvosto päätti heinäkuussa 2020 supistaa Volynian alueen piirien lukumäärän neljään. Paikallistasolla asutus keskittyy 11 kaupunkiin, 22 kaupunkimaiseen taajamaan ja 1 054 kylään.
Volynian alueen piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta. Nämä neljä piiriä olivat olemassa myös ennen heinäkuuta 2020, mutta tuolloin niiden pinta-alat ja väkiluvut olivat huomattavasti pienempiä kuin uudessa piirijaossa.
Hallinnollinen jako ennen vuotta 2020
Alueella on yhteensä 11 kaupunkia, joista neljä on hallinnollisesti alueen osia eli kuntatason subjekteja. Lisäksi kuntatasoa edustaa 16 piiriä. Paikallisen piirihallinnon ohjauksessa oli vuoden 2012 alkaessa seitsemän pienempää kaupunkia, 22 kaupunkityyppistä taajamaa ja 1 054 kylää.
Volynian keskeisimmät, yli 30 000 asukkaan kaupungit ovat :
Pirkko
Pirkko on suomalainen naisen etunimi. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on Suomessa annettu 34 972 naiselle ja alle 25 miehelle. Yli puolet Pirkoista on syntynyt 1940- ja 1950-luvuilla.
Juséliuksen mausoleumin freskot
Juséliuksen mausoleumin freskot ovat seinämaalauksia, jotka taidemaalari Akseli Gallen-Kallela suunnitteli vuonna 1903 Poriin valmistuneeseen Juséliuksen mausoleumiin. Alkuperäiset teokset olivat Gallen-Kallelan maalaamia, mutta nykyiset ovat hänen poikansa Jorma Gallen-Kallelan 1930-luvulla tekemiä uusinnoksia, jotka maalattiin alkuperäisten tuhouduttua rakennusteknisten virheiden ja tulipalon seurauksena. Freskoista tunnetuimmat ovat keskihuoneen seiniä kiertävä kuuden maalauksen sarja, jonka lisäksi nähtävillä on kaksi suurta seinäfreskoa sekä kupolien koristemaalauksia.
Naturalistista kansankuvausta ja symbolismia sisältävät moniselitteiset freskot ovat yhteenveto Gallen-Kallelan siihenastisesta urasta, ja ne ovat myös hänen kansallisromanttisen monumentaalitaiteensa päätepiste. Maalausten teemat tulevat kalevalaisesta perinteestä ja raamatullisista aiheista, mutta niissä näkyy myös viittauksia teosofiaan ja okkultismiin. Yhdessä arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitteleman mausoleumin kanssa freskot muodostavat ainutlaatuisen kokonaisuuden Suomen taidehistoriassa.
Yleistä
Liikemies F. A. Jusélius rakennutti Käppärän hautausmaalla sijaitsevan mausoleumin kesäkuussa 1898 yksitoistavuotiaana kuolleen Sigrid-tyttärensä hautamuistomerkiksi. Rakennuksen suunnittelijaksi hän valitsi tunnetun kirkkoarkkitehdin Josef Stenbäckin, joka pyysi marraskuussa 1899 koristemaalausten ehdotukset Akseli Gallen-Kallelalta, Pekka Haloselta ja Väinö Blomstedtilta. Teemaksi Stenbäck oli valinnut ”kuoleman voiton ruumiin yli”, jota hän halusi käsiteltävän jo keskiajalta lähtien kirkkotaiteessa esiintyneen kuolemantanssin kautta. Maalausten toteuttajiksi Stenbäck valitsi Gallen-Kallelan ja Halosen. Suurin osa työstä annettiin Gallen-Kallelan tehtäväksi, kun Halonen sai maalattavakseen ainoastaan eteishuoneen.
Gallen-Kallela maalasi vuosien 1901–1903 aikana mausoleumin keskihuoneeseen kahdeksan freskoa, jonka lisäksi hän koristeli kupolien sisäpinnat sekä kuorihuoneen seinät. Sisäänkäynnin oikealla puolella ovat freskot Kevät, Rakennus ja Tuonelan virralla, joiden muodostamaa kokonaisuutta Gallen-Kallela kutsui nimellä ”Suomen kansa Tuonen tiellä”, ja vasemmalla puolella freskot Hävitys, Syksy ja Talvi. Jokaisella 150×300 senttimetrin kokoisella maalauksella on oma vastinparinsa toisella puolella seinää. Oviaukkojen yläpuolella ovat seitsemän metriä korkeat freskot Kosmos ja Paratiisi. Muiden pintojen koristeluun Gallen-Kallela käytti kasviornamentteja ja puuaiheita. Suurin osa maalausten symboliikasta ei edusta kristillisyyttä, vaan sitä on kutsuttu jopa okkultistiseksi. Taivaankappaleiden ja kalevalaisten aiheiden ohella mukana on vapaamuurarien symboliikkaa, koska Jusélius ja Gallen-Kallela olivat järjestön jäseniä. Esimerkiksi kryptan seiniä koristavat symbolit ovat kaikki vapaamuurarien käyttämiä. Lisäksi maalauksissa näkyy Gallen-Kallelan kriittinen suhtautuminen kirkkoon ja papistoon sekä hänen kiinnostuksensa teosofiaan ja esoteerisuuteen. Pekka Halonen maalasi eteishuoneeseen freskot Kirkkomiehiä ja Kivityömiehiä, jotka sisälsivät muun muassa tolstoilaisuuteen viittaavaa symboliikkaa.
Freskot alkoivat nopeasti vaurioitumaan rakennuksen ulkoseinissä käytetyn hiekkakiven sisältämien mineraalien imeydyttyä maalausten pintaan, ja lopullisesti ne tuhoutuivat joulukuussa 1931 raivonneessa tulipalossa. Akseli Gallen-Kallelan kuoltua Jorma Gallen-Kallela maalasi isänsä teokset uudelleen vuosina 1933–1939, mutta Halosen freskoja ei uusittu. Gallen-Kallelan luonnoksia ja esitöitä on nähtävillä Ateneumin taidemuseossa, ja lisäksi niitä on Sigrid Juséliuksen säätiön sekä Satakunnan museon kokoelmissa.
Maalaustyö
Akseli Gallen-Kallela oli innoissaan saamastaan tehtävästä, koska hänellä oli nyt mahdollisuus työstää muutamaa vuotta aikaisemmin tapahtuneen oman tyttärensä kuoleman herättämiä tuntemuksia synnyinkaupungissaan. Gallen-Kallela sai myös vihdoin toteuttaa italialaisten renessanssimaalausten kaltaisen monumentaalisen työn. Hän ei ollut aikaisemmin tehnyt kirkkomaalauksia eikä saanut sellaisista tilauksia myöhemminkään, joten Juséliuksen mausoleumin freskot jäivät Gallen-Kallelan uran ainoiksi kirkkotaiteeseen verrattavissa olevaksi työksi. Haaste oli suuri, sillä hän ei täysin tuntenut isokokoisiin freskoihin liittyvää tekniikkaa tai niiden muita vaatimuksia.
Gallen-Kallela teki ensimmäiset luonnokset palattuaan Pariisin maailmannäyttelystä toukokuussa 1900 ja aloitti harjoitelmien maalaamisen Helsingin ateljeessaan joulukuussa. Stenbäckille hän kertoi aikovansa kuvata ”kansamme hiljaista kaarevaa kulkua elämän harjua pitkin Tuonelan syliin.” Jusélius yritti teettää työn mahdollisimman halvalla, minkä vuoksi neuvottelut venyivät ja sopimukseen päästiin vasta syyskuussa 1901. Gallen-Kallela pyysi urakasta 40 000 markkaa, mutta Juséliuksen pitkällisen tinkimisen jälkeen hinnaksi tuli 34 000 markkaa. Kyseessä oli suhteellisen pieni korvaus, sillä summa sisälsi kaiken elinkustannuksista lähtien. Myös taiteellisesta näkemyksestä syntyi erimielisyyksiä, kun Jusélius toivoi tyttärensä kuvaamista freskoissa. Tämä ei miellyttänyt Stenbäckiä, joka kehotti Gallen-Kallelaa luopumaan ajatuksesta.
Gallen-Kallela matkusti puolisonsa Maryn kanssa Poriin vielä syyskuun 1901 lopussa. Kupoli valmistui marraskuussa, jonka jälkeen työhön tuli tauko, sillä lämmittämättömässä mausoleumissa oli mahdotonta maalata talvipakkasilla. Gallen-Kallela muutti perheineen Tampereelta vuokraamaansa asuntoon, josta oli hyvät kulkuyhteydet sekä Poriin että Ruovedellä sijaitsevaan taiteilijakoti Kalelaan. Keskushallin päätyfreskojen luonnokset olivat valmiita huhtikuussa 1902. Maalaustyö Porissa jatkui ilmojen lämmettyä huhtikuun lopussa. Maryn lisäksi avustajina olivat Porissa vaikuttanut arkkitehti Torkel Nordman sekä Gallen-Kallelan mukana jo Pariisissa ollut ruotsalaissyntyinen koristemaalari C. A. Lexander. Perhe asui kesän ajan Juséliukselta vuokratussa huvilassa meren rannalla Kuuminaisissa, josta Gallen-Kallela pyöräili 17 kilometrin matkan kaupunkiin. Hänen kerrotaan aiheuttaneen hautausmaalla kävijöissä hämmennystä pitäessään lepotaukoja avonaisten hautojen pohjilla paksua sikaria tuprutellen. Syksyllä Gallen-Kallelat muuttivat Annankadulta vuokrattuun puutaloon, jonka sisäpihalle rakennettiin väliaikainen ateljee. Talven aikana Gallen-Kallela sai valmiiksi keskihuoneen freskojen luonnokset. Niissä esiintyvien ihmishahmojen malleina hän käytti perheenjäseniään sekä paikallisia asukkaita.
Viimeiset maalaustyöt tehtiin keväällä ja kesällä 1903 niin, että Gallen-Kallelan ja Halosen teokset olivat valmiina samaan aikaan elokuun puolivälissä. Kryptan koristemaalauksia ja päähallin ikkunoiden lasimaalauksia ei tässä vaiheessa toteutettu Gallen-Kallelan suunnitelmien mukaisesti, vaan hän palasi lepäämään kotiinsa Ruovedelle. Urakasta oli muodostunut suuri henkinen ponnistus, kun Gallen-Kallela freskoja maalatessaan purki vuonna 1895 tapahtuneen Marjatta-tyttärensä kuoleman aiheuttamaa syyllisyydentuntoa. Gallen-Kallelan ja Halosen mausoleumia varten tekemät esityöt olivat samana syksynä esillä Ateneumissa järjestetyssä Suomen Taiteilijaseuran näyttelyssä. Halosen kahden mausoleumiin maalaaman freskon lisäksi myös hänen symbolistiset maalauksensa Tuonelan joella (1900) ja Tuonen lehto (1902) syntyivät samassa yhteydessä.
Vauriot ja uudelleenmaalaus
Vaikka maalaustekniikassa noudatettiin äärimmäistä huolellisuutta ja oikeaoppisuutta, freskot alkoivat nopeasti vahingoittua. Julkisivumateriaalina oli käytetty merestä nostettua hiekkakiveä, johon imeytyneet mineraalit pääsivät kosteuden mukana freskojen laastipohjaan ja edelleen maalausten pintaan asti. Tilannetta pahensi vielä laastissa käytetty rantahiekka, joka sisälsi runsaasti salpietaria. Lisäksi vuotavan katon vuoksi mausoleumin sisätilat olivat jatkuvasti kosteat. Gallen-Kallela sai tiedon vahingoista lokakuussa 1904. Julkisuudessa asiasta kerrottiin ensimmäiseksi Euterpe-kulttuurilehden marraskuun numerossa, jolloin Kevät-freskon kerrottiin muuttuneen tuhkanharmaaksi, eikä henkilöistä ollut enää jäljellä kuin ääriviivat. Myös kaksi muuta seinäfreskoa oli lehden mukaan kärsinyt vaurioita, ja lisäksi holvin koristemaalauksissa oli useissa paikoissa tummia pilkkuja sekä kuorin maalauksissa kämmenen kokoisia kalkkijauhon muodostamia läiskiä. Rappaus alkoi pian irtoilemaan läikkien kohdalta, ja samalla maalausten pintaa putoili alas. Pelastuskeinoa ei löydetty eikä juuri edes etsitty, vaan Jusélius ja Gallen-Kallela keskittyivät syyttelemään toisiaan. Suurin osa vaurioista olisi voitu välttää seinäpintojen kuivatuksella, jota varten Gallen-Kallela oli jo maalausvaiheessa hankkinut modernin kosteutta imevän laitteen. Jusélius kuitenkin kielsi sen käytön peläten prosessin vaatiman hiilihapon vaurioittavan marmoripintoja. Osapuolten väliset riidat johtivat myös kryptaan suunniteltujen koristemaalausten sekä keskihallin lasimaalausten peruuntumiseen.
Freskot olivat Gallen-Kallelan siihenastisen uran päätyö, joten niiden tuhoutuminen oli valtava takaisku, eikä hän masentuneena halunnut edes nähdä vaurioita. Gallen-Kallela ei myöskään ollut kiinnostunut freskojen korjaamisesta, koska ei halunnut maalata samaa kahteen kertaan. Hän sanoi olevansa halukas vain luomaan uutta. Gallen-Kallela pyrki lieventämään pettymystään matkustelemalla eri puolilla Keski-Eurooppaa, josta hän lopulta päätyi Keniaan vuosiksi 1909–1911. Syksyllä 1913 raportoitiin freskojen alaosien hävinneen kokonaan. Lehtitietojen mukaan pahimmin olivat vaurioituneet Halosen eteismaalaukset. Gallen-Kallela kävi vihdoin itse tarkistamassa mausoleumin kunnon saman vuoden joulukuussa. Hänen mukaansa kupolien sekä päätyseinien maalaukset olivat vahingoittumattomia ja keskihuoneen kuusi freskoakin olisi vielä mahdollista pelastaa. Suunnitelmia maalausten korjaamiseksi tehtiin, mutta niitä ei koskaan toteutettu. Gallen-Kallelan ja Juséliuksen välit kuitenkin lämpenivät niin, että kryptan koristelu saatiin aikaiseksi, ja he keskustelivat myös lasimaalauksista. Ne eivät milloinkaan toteutuneet, vaikka asiaan palattiin vielä 1920-luvun alussa. Tuolloin seinämaalaukset olivat vahingoittuneet jo niin pahoin, että ainoastaan katossa ja kryptassa olevat maalaukset sekä paratiisia esittävä fresko olivat säilyneet muiden hävittyä näkymättömiin. Gallen-Kallelan mukaan vauriot syntyivät, kun katosta päästettiin vuotamaan vettä freskoille huolimatta hänen määräyksistään. Talvella vesi vielä pääsi jäätymään, koska rakennuksessa ei ollut lämmitystä. Vuonna 1923 keskigallerian ja eteishuoneen freskot päätettiin peittää Emil Cedercreutzin suunnittelemilla pronssireliefeillä, jotka valmistuivat vuosikymmenen loppuun mennessä.
Juséliuksen kuoltua helmikuussa 1930 hänen omaisuutensa haltijaksi tuli Sigrid Juséliuksen säätiö, joka päätti aloittaa mausoleumin restauroinnin alkuperäiseen asuunsa. Korjaustyöt käynnistyivät Gallen-Kallelan kuoleman jälkeen syksyllä 1931, jolloin Cedercreutzin reliefit poistettiin ja mausoleumi ympäröitiin väliaikaisesti puisella suojarakennuksella. Joulukuussa 1931 lämmityskamiinat aiheuttivat suojarakennuksessa tulipalon, ja mausoleumin sisätiloihin levinneet liekit tuhosivat freskot lopullisesti. Hävitystä täydensi vielä sammutusvesi, ja ainoastaan kupolin freskot säilyvät ilman lisävahinkoja. Tulipalon jälkeen päätös korjaustöiden jatkamisesta tehtiin vielä joulukuun aikana. Kesäkuussa 1932 säätiö otti yhteyttä Jorma Gallen-Kallelaan, ja sopimus freskojen uudelleenmaalaamisesta syntyi vuotta myöhemmin. Jokainen teos maalattiin alusta lähtien uudelleen alkuperäisten tempera- ja öljyluonnosten pohjalta.
Jorma Gallen-Kallela teki työn Helsingissä Lallukan taiteilijakodissa sijainneessa ateljeessaan. Maalaukset toteutettiin irtofreskoina, jotta ne saivat kuivua valvotuissa olosuhteissa. Hän tutkitutti kaikki ainesosat laboratorioissa perehtyen niiden kemiallisiin reaktioihin A. I. Virtasen konsultoimana. Freskojen taakse tuli suojaava asbestikerros ja seinän väliin jätettiin ilmarako. Kattofreskojen uudelleenmaalauksen tekivät vuonna 1938 taiteilijat Oskari Niemi ja Paavo Leinonen Gallen-Kallelan vastatessa viimeistelelystä. Työ valmistui kesäkuussa 1939, ja mausoleumi vihittiin uudelleen käyttöön 13. kesäkuuta 1941. Juhlassa puhunut professori Yrjö Hirn korosti olevan talvisodassa kaatuneen Jorma Gallen-Kallelan ansiota, että hänen isänsä henki oli säilynyt maalauksissa. Akseli Gallen-Kallelan alkuperäisistä töistä ovat jäljellä ainoastaan tulipalon jälkeen palasina irrotetut kattofreskot, jotka siirrettiin Satakunnan museon varastoon. Ne olivat ensimmäistä kertaa yleisön nähtävinä vuonna 1989.
Kevät
Kevät on nuoruutta, kauneutta ja heräävää luontoa ylistävä maisemakuva, jonka tapahtumat Gallen-Kallela sijoitti korkealle ”elämän harjulle”. Teos muistuttaa Gallen-Kallelan muutamaa vuotta aikaisemmin Italiassa tapaaman Beda Stjernschantzin maalausta Pastoraali, jota tämä juuri tuolloin oli maalaamassa.
Freskon oikeassa reunassa Gallen-Kallelan lapset Kirsti ja Jorma seuraavat koivun latvassa pesäpuuhissaan olevaa lintua, jota nuori talonpoika kuolemaa symboloiden tähtää varsijousellaan. Toisessa laidassa seisoo mustaan rippimekkoon pukeutunut nuori nainen, joka on kääntänyt selkänsä lapsuudelle ja katsoo vakavana tulevaan. Hänen mallinaan toimi Mary Gallen-Kallelan sisar Anna Stina Slöör. Talonpojan mallina oli Simo-niminen poika, jonka perhe asui Kuuminaisissa Gallen-Kallelan vuokraaman huvilan naapurina. Taustan kuvitteellisen järvimaiseman innoitus tuli Slöörin perheen kesäpaikasta Sääksmäen Rapolasta.
Kolmen eri freskon luonnoksissa esiintyy kaapuun pukeutunut hahmo, joka on nimetty ”Totuudenetsijäksi”. Sauvaansa tukeutuen vaeltava hahmo jäi lopulta pois maalausten lopullisista versioista, vaikka se oli kulkenut mukana koko projektin ajan ensimmäisistä luonnoksista saakka. Kevät-freskon luonnoksiin Gallen-Kallela oli sijoittanut sen kuvan keskelle nousemaan ylös harjun rinnettä.
Rakennus
Aikuisuutta kuvaavan Rakennus-freskon aiheena on tuvan rakentaminen. Kuvassa on hirsitalon runko, jonka salvoksia talonpoika työstää kirveellään. Etuvasemmalla on jo imeväisiän ohittanutta poikaansa imettävä äiti. Hirsirakennelman takana näyttäytyy Kuolema tapin reikää kairaamassa. Taustan kivinen rinne pohjautuu Kevät-freskon tapaan Sääksmäeltä löytyvään maisemaan. ”Kuoleman kairamiehen” ja äidin malleina olivat porilaisesta vaivaistalosta löytynyt ”ikäloppu ukko” ja paikallinen nuori leski. Talonpojan mallina oli mausoleumin rakennustöissä työskennellyt K. Vinterkvist. Maalaus on myös omaelämäkerrallinen, sillä Gallen-Kallelan vanhin tytär Impi Marjatta kuoli Ruovedellä juuri, kun Kalelan hirsiseiniä pystytettiin. Freskon luonnos oli näytteillä talvella 1902 Dresdenin kansainvälisessä taidenäyttelyssä.
Taidehistorioitsija Onni Okkosen tulkinnan mukaan maalauksen poika saa vauvana kuolleen sisarensa rintamaitoa. Janne Gallen-Kallela-Sirén kuitenkin kertoo väitöskirjassaan, että häämatkallaan Kuhmossa Akseli Gallen-Kallela tapasi isänsä piippua polttaneen pojan, joka tämän jälkeen oli pyytänyt äidiltä maitoa myös itselleen. Lisäksi tulkinnat eroavat äidin kohdalla, sillä Okkonen sanoo hänen kääntäneen katseensa tulevaisuutta kohden, kun taas Gallen-Kallela-Sirénin mukaan äiti katsoo kohti mausoleumin lattiassa olevaa aukkoa ja pohjakerroksen kryptassa olevaa Sigrid Juséliuksen arkkua.
Tuonelan joella
thumb|Tuonelan virralla -freskon esityö Ateneumin kokoelmissa, 1903 Fresko kuvaa Tuonelan virtaa, jonka rannalla ihmiset odottavat kuolemaa. Kahden ensimmäisen freskon talonpoika esiintyy maalauksessa vanhana miehenä, joka on nousemassa hänet Tuonelaan kuljettavaan veneeseen. Taustalla on tummassa vedessä uiva verenpunainen Tuonelan joutsen, joka esiintyy jo vuonna 1897 valmistuneessa maalauksessa Lemminkäisen äiti. Freskon sommitelma on nähtävissä myös toisessa 1897 valmistuneessa teoksessa Väinämöisen lähtö.
Hahmojen malleina olivat muun muassa vanha mies porilaisesta ukkokodista, metsään kadonnutta pientä tyttöään itkenyt vanha sokea nainen Ruovedeltä sekä tuberkuloosia sairastanut nuori nainen, jonka kerrottiin järkyttyneen mallina olostaan niin pahoin, että kuoli pian sen jälkeen. Todellisuudessa naisen kuolema kuitenkin johtui hänen sairaudestaan. Gallen-Kallela kuvaa myös itsensä muurauslasta kädessään, mikä viittaa hänen vapaamuurariaatteeseensa. Huivipäisen naisen takana erottuvat Gallen-Kallelan ystävän ja taiteilijatoverin Pekka Halosen kasvot. Luonnosvaiheessa Gallen-Kallela sovitti maalaukseen myös lukuisia muita hahmoja, kuten kruunua kädessään pitelevää Juséliuksen tytärtä, kaatuneita sotilaita, polvillaan rukoilevaa poikaa, frakkipukuista porvaria sekä venettä ohjaavaa Tuonelan lautturia. Varhaisimmissa luonnoksissa esiintyi myös ”Totuudenetsijä”, joka ilmeisesti jäi näkyviin ainoastaan tähän maalaukseen taiteilijan omakuvan muodossa.
Keväällä 1904 Gallen-Kallela vieraili Keski-Euroopassa ja myi Wienissä kolme freskojensa harjoitelmaa. Veneessä olevaa hahmoa ja punaista joutsenta esittävän maalauksen Tuonelan virran rannalla osti wieniläinen rouva, joka myi sen Ateneumin taidemuseolle vuonna 1925.
Marraskuussa 1973 fresko vaurioitui mausoleumiin tehdyn murron yhteydessä. Varkaat olivat rikkoneet suojalasin ja ilmeisesti yrittäneet irrottaa maalausta, jolloin sen reunoille syntyi syviä naarmuja. Lisäksi Gallen-Kallelaa esittävän hahmon kasvoja oli naarmutettu.
Hävitys
pienoiskuva|150px|Hävityksen esityö, 1902 Tulivuorenpurkauksen aiheuttamaa luonnonkatastrofia ja sivistyksen katoamista kuvaavaa maailmanloppua esittävä Hävitys poikkeaa aiheeltaan muista suomalaiskansallisista freskoista. Se sai ideansa vuonna 1902 Martiniquen saarella tapahtuneesta Mont Peléen tulivuorenpurkauksesta. Gallen-Kallela oli itse vuonna 1898 vieraillut Italiassa Vesuviuksen tulivuoren kraatterilla. Maalauksen laavavirrassa näkyvät silinteripäinen luurankomies, kirkonkello sekä ristinpuuta muistuttava kaatunut sähköpylväs, joka symboloi modernin maailman tuhoa.
Syksy
pienoiskuva|150px|Syksyn esityö, 1902 Onni Okkonen sanoo Syksyn esittävän Porin seudulta olevaa merimaisemaa ja siinä näkyvien ristien olevan haaksirikkoutuneiden laivojen muistomerkkejä. Maiseman innoittajana on pidetty Gallen-Kallelan Kuuminaisissa syksyllä 1902 näkemää jäätyvää merta. Janne Gallen-Kallela-Sirénin mukaan maisema on kuitenkin lainattu vuoden 1897 maalauksesta Joukahaisen kosto, jonka ihmishahmojen tilalla on mustia ristejä.
Syksyn toisinto on ollut Porin kaupungin taidekokoelmassa vuodesta 1966 lähtien.
Talvi
pienoiskuva|150px|Talven esityö, 1902 Fresko kuvaa vuodenaikojen kiertokulkua, jota edes kuolema tai tulivuorenpurkaus eivät voi pysäyttää. Maisema on peräisin Gallen-Kallelan pariskunnan Ruoveden erämaihin tekemiltä pitkiltä hiihtoretkiltä.
Kosmos
pienoiskuva|100px|Kosmoksen esityö, 1902 Eteisoven päällä on aikakautensa käsitystä maailmankaikkeudesta kuvaava Kosmos, jonka nimeksi Gallen-Kallela alun perin suunnitteli Sfeerien harmonia. Se kuvaa ”sfäärien harmoniaa” sekä ”maailmankaikkeuden selittämätöntä ikuisuussäveltä”. Etualalla ovat planeetat ja keskellä suurikokoinen kuu. Avaruuden sfäärien soittoa symbolisoivat niiden yläpuolella olevat kaksitoista urkupilliä, jotka samalla ovat muisto Kalelaan vuonna 1900 asennetusta saksalaisista uruista. Maalauksessa voi myös nähdä viittauksen jälleensyntymään.
Paratiisi
Paratiisi on kolmas fresko, jonka luonnoksissa ”Totuudenetsijä” esiintyi. Se oli mukana jo projektin varhaisessa vaiheessa syksyllä 1901, jolloin suurin osa muista kuvista liittyi vielä Stenbäckin ehdottamaan kuolemantanssin teemaan. Maalaus syntyi ilmeisesti ruotsalaisen kirjailijan Viktor Rydbergin romaanin Aseseppä innoittamana, sillä luonnoksista löytyy useita samoja elementtejä kuin kirjasta.
Kupoli
Keskigallerian kupoliin maalatut freskot ovat Gallen-Kallelan kunnianosoitus suomalaiselle luonnolle, jota hän ihaili puolisonsa kanssa tekemillään erämaavaelluksilla. Kupolin keskellä on aurinko, ja holvipintoja koristavat kevätasussa olevat puulajit mänty, koivu, haapa, raita, kuusi, tammi, leppä ja pihlaja. Puiden välissä on kahdeksan pienempää kasvia, joista riidenlieko, keltalieko, maitikka, vanamo, vaivaiskoivu, kallioimarre ja karhunsammal on tunnistettu. Kuolemaa kuvaa kitukasvuinen mänty, jonka juurakon päällä lepää pääkallo. Männyn runkoa hakkaa Gallen-Kallelan Paanajärvellä näkemä palokärki.