cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vita Sackville-West
Perhesuhteet
Sackville-Westin puoliso oli diplomaatti ja kirjailija Harold Nicolson, joka kirjoitti muun muassa elämäkertoja, muistelmia ja artikkeleita. Yhdessä puolisot pitivät suosittua radio-ohjelmaa, jossa kävivät keskusteluja vaikeistakin aiheista, kuten avioliiton ongelmista, ihmissuhteista, rakkaudesta ja mustasukkaisuudesta. Heitä yhdisti myös rakkaus puutarhanhoitoon, ja he loivat kotilinnansa Sissinghurst Castlen ympärille yhden Englannin kauneimpana pidetyn puutarhan. He saivat kaksi poikaa, joista Benedict Nicolson (k. 1978) oli taidehistorioitsija ja kirjailija ja Nigel Nicolson on poliitikko ja kirjailija. Nigel Nicolson on muun muassa kirjoittanut vanhempiensa avioliitosta kirjan Erään avioliiton muotokuva, jonka pohjalta on tehty neliosainen televisiosarja. Sackville-Westin suuri suru oli brittiläinen perimyslaki, jonka vuoksi hänen linnamainen synnyinkotinsa Knole periytyi hänen vanhimmalle veljelleen.
Nigel Nicolsonin kirja jakautuu viiteen osaan, joista kolme on hänen itsensä kirjoittamia. Kaksi muuta osaa ovat Sackville-Westin kuoleman jälkeen löytyneet päiväkirjamuotoiset muistiinpanot 1920-luvulta.
Televisiosarja keskittyi juuri näihin Sackville-Westin itsensä kirjoittamiin osiin. Niissä hän kuvaa intohimoista rakkaussuhdettaan toiseen naiseen, Violet Trefusisiin, joka oli hänen nuoruudenystävänsä ja vanhimman poikansa Benin kummi. Teksti on ehkä parasta hänen koskaan kirjoittamaansa; se on paljasta, teeskentelemätöntä ja yksinkertaista. Vaikka Sackville-West elinaikanaan salasi päiväkirjansa, niiden sävy ja tyyli paljastavat, että hän lienee tarkoittanut ne julkaistaviksi myöhemmin draaman osapuolten kuoltua.
Omana aikanaan Vita Sackville-West oli kuuluisuus, mutta nykyään hänet muistetaan lähinnä rakkaussuhteestaan Virginia Woolfiin. He olivat hyviä ystäviä, ja syvä ystävyys, kiintymys ja toistensa ymmärtäminen ja tukeminen jatkuivat kaksikymmentä vuotta, aina Woolfin kuolemaan saakka. Sackville-West kirjoitti vuosia tämän itsemurhan jälkeen: ”Vieläkin minusta tuntuu, että olisin voinut pelastaa hänet, jos vain olisin ollut hänen luonaan ja olisin tiennyt millaiseen mielentilaan hän oli vaipumassa.”
Virginia Woolfin romaani Orlando on fiktiivinen muotokuva Sackville-Westistä. Sitä on kutsuttu kirjallisuuden pisimmäksi ja kauneimmaksi rakkauskirjeeksi. Orlandon alaotsikko on Elämäkerta, ja se on omistettu Sackville-Westille. Kirjan ilmestyessä 1928 sen kuvituksena oli valokuvia Sackville-Westista Orlandoksi pukeutuneena, Orlandon kotilinnan kuvana on Vitan synnyinkoti Knole ja maalausta eräästä Sackville-Westin esi-isästä on käytetty kuvaamaan Orlandoa poikana. Sackville-West osallistui Orlandon luomiseen ja antoi Woolfille täydet valtuudet käyttää kaikkea itseään koskevaa materiaalia.
Tuotanto
Vita Sackville-West on kirjoittanut 14 romaania, muun muassa Heritage (1918), Challenge (1923, suom. Elämän haaste) ja Sissinghurst (1931), ja kymmenen runoteosta, muun muassa pitkä kertova runoelma, The Land, josta hän sai Hawthorndenin palkinnon vuonna 1927. Hän sai palkinnon toistamiseen 1933 kokoelmalla Collected Poems ja oli ainoa kirjailija, joka on saanut palkinnon kahdesti. Lisäksi hän on kirjoittanut useita elämäkertoja ja puutarhakirjoja.
William Castle (elokuvaohjaaja)
William Castle (syntyjään William Schloss, 24. huhtikuuta 1914 New York, New York, Yhdysvallat – 31. toukokuuta 1977 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -näyttelijä. Hän käytti useissa ohjaamissaan elokuvissa elokuvan ulkopuolisia temppuja yleisön houkuttelemiseksi.
Alkuajat
Castle syntyi vuonna 1914 New Yorkissa. Hän kiinnostui viihdealasta 13-vuotiaana, kun hän oli nähnyt Draculan teatteriesityksen, jonka pääosassa näytteli Bela Lugosi. Castle saikin ensimmäisen työpaikkansa teatterista Lugosin suosittelemana Draculan apulaisnäyttämömestarina vuonna 1929. Seuraavana vuonna hän sai paikan näyttelijänä ja näyttämömestarina Broadwayllä Jules Leventhalin näytelmästä An American Tragedy. Castle vuokrasi vuonna 1939 teatterin Stony Creekistä, Connecticutista. Teatterin johtava tähti oli saksalainen Ellen Schwanneke, jota Adolf Hitler pyysi palaamaan Saksaan. Schwanneken kieltäytymisen jälkeen Castle markkinoi häntä ”naisena, joka sanoi ei Hitlerille” ja vandalisoi teatterinsa hakaristeillä saadakseen julkisuutta. Schwanneken näytelmästä tuli suosittu, ja Columbia Picturesin Harry Cohn kutsui Castlen tapaamiseen.
Cohn palkkasi Castlen, jonka ensimmäinen elokuva oli Muistojen sävel (1941), jossa hän oli näyttelijöiden dialogivalmentajana. Muutaman vuoden ajan Castle oli pienissä töissä useassa Columbian elokuvassa. Castlen ensimmäinen ohjaustyö oli Boston Blackie -sarjaan kuulunut The Chance of a Lifetime (1943). Vuosien 1942–1948 aikana Castle ohjasi useita elokuvia Columbialle, ja ne olivat pääasiassa sarjaelokuvia. Castlen merkittävin elokuva tuolta ajalta oli ehkäpä film noir He kohtasivat New Yorkissa vuodelta 1944. Sen hän ohjasi Monogram Picturesille, johon Cohn oli lainannut hänet. Orson Welles piti elokuvasta ja otti Castlen elokuvansa Nainen Shanghaista (1947) apulaistuottajaksi.
Castle jätti Columbian vuonna 1948 ja siirtyi Universal-Internationalin palkkalistoille. Hän ohjasi viisi elokuvaa Universalille ja yhden Eagle-Lion Filmsille, kunnes palasi takaisin Columbialle. Columbialla hän ohjasi useita b-elokuvia tuottaja Sam Katzmanille. Vuonna 1957 Castle jätti Columbian toistamiseen ja aloitti itsenäisten elokuvien tuottamisen.
Itsenäisenä elokuvantekijänä ja temppujen kehittäjänä
Castle innostui kauhuelokuvista, kun ranskalainen psykologinen jännityselokuva Pirulliset oli menestynyt hyvin. Käsikirjoittaja Robb Whiten kanssa hän kehitti elokuvan Macabre (1959). Castle ja White laittoivat elokuvaan 90 000 dollaria omia rahojansa ja kuvasivat sen yhdeksässä päivässä. Castle markkinoi elokuvaansa ottamalla 5 000 dollarin vakuutuksen katsojia varten Lloyd's of Londonilta. Vakuutus korvaisi tuhannen dollarin summalla kuoleman, joka olisi aiheutunut pelästymisestä.
Vuonna 1959 valmistuneeseen The Tingler -kauhuelokuvaan Castle käytti laitetta, jota kutsui nimellä ”Percepto”. Elokuva kertoi Pricen esittämästä tohtorista, joka havaitsee Tinglerin olemassaolon. Tingler on olento, joka elää ihmisen selkärangassa ja käyttää pelkoa ravinnokseen. Vain huutamalla ja poistamalla pelkonsa henkilö pystyi voittamaan Tinglerin. Castle oli asennuttanut teattereiden istuimien alle täriseviä laitteita. Elokuvan alussa oli Castlen lyhyt monologi, jossa hän kertoi, että osa katsojista saattoi ensimmäistä kertaa elokuvan historiassa samaistua elokuvan hahmojen fyysisiin tunteisiin. Elokuva katkesi, kun otus pääsi Pricelta karkuun, ja tämän jälkeen se hyökkäsi yleisön kimppuun. Kuvan katketessa ääniraidalta kuului Pricen ääni, joka varoitti katsojia otuksesta ja pyysi huutamaan henkensä edestä. Tämän jälkeen tuolien alle asetetut laitteet aktivoituivat.
Castlen seuraavienkin elokuvien 13 kummitusta, Homicidal ja Mr. Sardonicus markkinointi perustui temppuihin. Elokuvassa 13 kummitusta Castle antoi katsojille ”Illusion-O”-lasit, joilla he pystyivät näkemään elokuvan kummitukset. Homicidial oli Psyko-pastissi, jossa oli ennen jännittävintä kohtausta 45 sekunnin mittainen ”pelkotauko”, jonka aikana ne, jotka päättivät etteivät pystyisi katsomaan elokuvaa loppuun, saattoivat poistua ja saada rahansa takaisin. Mr. Sardonicus sijoittui 1800-luvulle ja kertoi pahasta paronista, jonka kohtalon katsojat saivat päättää. Ennen loppuhuipennusta katsojat äänestivät, kuoleeko vai jääkö Sardonicus henkiin.
Mr. Sardonicuksen jälkeen Castle jätti kovimmat temppunsa. Vuoden 1962 elokuvassa Zotz! Castle jakoi kopioita elokuvan kolikoista, joilla oli taikavoimia. Castle jatkoi edelleen 1960-luvun ajan omien elokuvien tuottamista. Hänen viimeiseksi itsenäiseksi elokuvakseen jäi vuoden 1968 Project X.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1968 Castle oli tuottamassa Roman Polańskin menestyselokuvaa Rosemaryn painajainen. Tämän jälkeen Castlen terveys heikkeni, ja hän kärsi munuaisongelmista. Hänen tuotantotahtinsa hidastui selvästi. Castle tuotti mm. antologiasarjaa Ghost Story ja Jeannot Szwarcin elokuvan Nilviäiset.
Castlelta ilmestyi omaelämäkerta Step Right Up, I’m Gonna Scare the Pants Off America vuonna 1976. Hän kuoli sydänkohtaukseen 31. toukokuuta 1977.
Haukilammi (Tampere, Sorila)
Haukilammi on Pirkanmaalla Tampereella Sorilan kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,3 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Sorilanjoen valuma-alueeseen (35.319) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 138,4 metriä mpy.
USS Cowpens (CVL-25)
USS Cowpens (runkonumerot CV-25, CVL-25 ja AVT-1) oli Yhdysvaltain laivaston Independence-luokan lentotukialus, joka palveli toisessa maailmansodassa. Nimensä se oli saanut Yhdysvaltain vapaussodan Cowpensin taistelun mukaan. Aluksen lempinimi oli Mighty Moo.
Valmistus
Alus tilattiin Fargo-luokan kevyenä risteilijänä USS Huntingtonina (CL-77) New York Shipbuilding Corporationilta Camdenista New Jerseystä, missä köli laskettiin 17. marraskuuta 1941. Alus laskettiin vesille 17. tammikuuta 1943 kumminaan amiraali William F. Halseyn tytär rouva M. H. Spruance ja otettiin palvelukseen 28. toukokuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään R. P. McConnell. Alus luokiteltiin kevyeksi lentotukialukseksi 15. heinäkuuta 1943 runkonumerolla CVL-25.
Palvelus
Alus sijoitettiin reserviin Mare Islandilla 3. joulukuuta 1946 ja poistettiin palveluksesta 13. tammikuuta 1947.
Auringontähti
Ulkonäkö
Auringontähti on pystyvartinen ja kasvaa 0,6–1,6 metriä korkeaksi. Alemmat lehdet ovat ruodilliset ja herttamaiset, ylemmät ruodittomat ja leveän soikeat. Lehdet ovat 30–40 senttimetriä pitkiä ja 20–30 cm leveitä. Kasvi muistuttaa ulkonäöltään melko paljon isohirvenjuurta (Inula helenium), mutta auringontähden lehtilavat ovat ohuemmat. Ne ovat päältä melkein sileät ja lehtilaitojen erikokoiset hampaat sijaitsevat epäsäännöllisesti, kun isohirvenjuurella lehden pinta on karhea ja lehtilaidan erikokoiset hampaat vuorotellen. Kukinnot ovat melko isoja, 5–7 cm leveitä mykeröitä. Laitakukat ovat kirkkaankeltaisia ja kehräkukat ruskehtavankeltaisia. Hedelmänä on kuuden millimetrin pituinen pähkylä, haiveneton, siinä on vähäinen kalvomainen pappus.
Signe Jauhiainen
Signe Jauhiainen on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee tutkimuspäällikkönä Kansaneläkelaitoksessa. Aiemmin hän on työskennellyt muun muassa ekonomistina Eläketurvakeskuksessa ja tutkimusjohtajana Pellervon taloustutkimuksessa.
Jauhiainen on koulutukseltaan kauppatieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 2010 otsikolla "Studies on Human Capital Flows and Spatial Labour Markets".
Nowhere Boy
Nowhere Boy on brittiläinen elokuva vuodelta 2009. Elokuva kertoo John Lennonin varhaisista vaiheista ja The Beatles -yhtyeen perustamisesta. Elokuvan ohjasi Sam Taylor-Wood.
Elokuva sai ensiesityksensä Lontoon elokuvajuhlilla 29. lokakuuta 2009 ja brittiläisissä elokuvateattereissa 25. joulukuuta 2010. Suomessa elokuva julkaistiin 9. huhtikuuta 2010. Elokuva pääsi teatterilevitykseen Yhdysvalloissa lokakuussa 2010, kun oli kulunut 70 vuotta John Lennonin syntymästä.
Juoni
Draamaelokuva kertoo John Lennonin teinivuosista 1955–1960. Viisivuotiaana äidistään eroon joutunut John Lennon kasvoi Mimi-tätinsä ja George-setänsä luona, mutta saa tietää asiasta vasta kasvatti-isänsä hautajaisissa. Lennon alkaa etsiä biologista äitiään ja löytääkin tämän ei kovin kaukaa omasta asuinpaikastaan Liverpoolissa, jossa hän kiinnostuu pakkomielteen tavoin rock'n'roll-musiikista.
Madhubala
Madhubala (oik. Mumtaz Jahan Begum Dehlavi; 14. helmikuuta 1933 Delhi – 23. helmikuuta 1969 Bombay) oli intialainen elokuvanäyttelijä. Yli kahden vuosikymmenen pituisen uransa aikana hän esiintyi 73 hindinkielisessä elokuvassa ja kuului aikansa suosituimpiin ja korkeapalkkaisimpiin naisnäyttelijöihin. Madhubalaa pidetään yhtenä kaikkien aikojen kauneimmista intialaisista näyttelijöistä.
Madhubala teki elokuvadebyyttinsä yhdeksänvuotiaana elokuvassa Basant vuonna 1942. Hänen näyttelijän uransa kuitenkin alkoi kunnolla vasta hänen näyteltyään 14-vuotiaana draamaelokuvassa Neel Kamal vuonna 1947. Hän nousi kuuluisuuteen näyteltyään menestystrillerissä Mahal (1949), minkä jälkeen hänestä tuli yksi seuraavan vuosikymmenen menestyneimmistä näyttelijöistä. Vuonna 1952 Madhubalasta kiinnostuttiin myös Hollywoodissa, kun valokuvaaja James Burke vieraili Intiassa ja kuvasi häntä Life-lehteen. Madhubalaa verrattiin Marilyn Monroeen. Elokuvaohjaaja Frank Capra halusi antaa Madhubalalle tilaisuuden Hollywoodissa, mutta Madhubalan isä kieltäytyi.
Kaupallisen menestyksen lisäksi Madhubala sai ylistystä kriitikoilta rooleistaan sosiaalityöntekijänä elokuvassa Amar (1954), modernina perijättärenä elokuvassa Mr. & Mrs. ’55 (1955), kabareetanssijana elokuvassa Howrah Bridge (1958) ja kahtena erilaisena sisarena elokuvassa Kal Hamara Hai (1959). Hänen tuottoisimmat elokuvansa olivat komedia Chalti Ka Naam Gaadi (1958), romanttinen musikaali Barsaat Ki Raat ja eeppinen Mughal-E-Azam (molemmat 1960). Hän sai ainoan parhaan naispääosan Filmfare Awards -ehdokkuutensa kurtisaani Anarkalin roolistaan elokuvassa Mughal-E-Azam. Madhubalan menestys jatkui vielä 1960-luvun alkupuolella elokuvilla Jhumroo (1961), Passport (1961) ja Half Ticket (1962). Hänen viimeiseksi valmistuneeksi elokuvakseen jäi toimintaelokuva Jwala, joka sai ensi-iltansa hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1971.
Varhainen elämä ja yksityiselämä
Madhubalalla oli pitkä suhde näyttelijä Dilip Kumarin kanssa. Hän meni naimisiin näyttelijä ja laulaja Kishore Kumarin kanssa vuonna 1960. Heidät vihittiin siviiliseremoniassa, koska Madhubala oli muslimi ja Kumar oli hindu. Avioliitto oli etäinen ja he asuivat suurimmaksi osaksi erillään.
Sairaus ja kuolema
Madhubalalla oli kammioväliseinäaukko, joka todettiin elokuvan Bahut Din Huwe kuvausten aikaan Madrasissa vuonna 1954. Hän kuoli 36-vuotiaana 23. helmikuuta 1969. Hänen muslimien hautausmaalla Mumbaissa sijaitseva hautansa tuhottiin vuonna 2010, jotta saataisiin tilaa uusille haudoille.
Filmografia
pienoiskuva|220px|Madhubala elokuvassa [[Mughal-E-Azam (1960)]]
Terhi Matikainen
alt=|pienoiskuva|329x329px|Terhi Matikainen Terhi Matikainen (s. 1982) on suomalainen laulaja/lauluntekijä, joka sijoittui toiseksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla 2012. Tuolloin tangokruunun voitti Pekka Mikkola. Kyseinen vuosi oli viimeinen, jolloin jaossa oli vain yksi kruunu. 2013 palattiin takaisin järjestelmään, jossa valittiin sekä tangokuningas että -kuningatar.
Terhi on syntyisin Pieksämäeltä, nuoruutensa hän on viettänyt Kotkassa. Nykyinen asuinpaikka on Jyväskylä. Terhi Matikainen on 16-vuotiaasta asti tehnyt monipuolisesti musiikkia konserteista ja tanssikeikoista musiikkiteatteriin.
Terhi julkaisi vuonna 2012 esikoisalbumin nimeltä Puhdasta Ilmaa (AXR Music Oy / Suomen Mediamusiikki Oy). Terhi on ollut mukana myös näytelmälliseen konserttikiertueeseen perustuvalla kokoelmalevyllä Lotta ja luutnantin sydän sekä hengellisellä lastenlaululevyllä Lasten kauneimmat hengelliset laulut.
Laulamisen lisäksi Matikainen säveltää ja sanoittaa musiikkia itselle ja muille. Terhi Matikaisen kappaleita (säv&san):
Vuonna 2020 Matikainen voitti uuden iskelmämusiikin sävellys-ja sanoituskilpailun Loistavan iskelmän kappaleella Hämäryyden kajossa.
Alonzo Russell
Alonzo Russell (s. 8. helmikuuta 1992) on bahamalainen pikajuoksija. Hän on pituudeltaan 183 cm..
Russell juoksi Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 kolmannen osuuden hopeaa saaneessa Bahaman 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Hän karsiutui Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016 400 metrin välierissä ja juoksi viestissä toisen osuuden Bahaman hopeajoukkueessa. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän karsiutui 400 metrin alkuerissä ja juoksi avausosuuden pronssia saaneessa Bahaman 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 hänet hylättiin 400 metrin alkueräjuoksussa. Saman vuoden Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa hän juoksi ankkuriosuuden hopeaa saaneessa Bahaman 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui 400 metrin alkuerissä ja vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa sanan matkan välierissä.
Khartumin diplomaattiset attentaatit
Khartumin diplomaattinen attentaatti oli 1. maaliskuuta vuonna 1973 Khartumissa Sudanissa tapahtunut terrori-isku, jonka yhteydessä palestiinalaisen terroristijärjestön Mustan syyskuun jäsenet ampuivat Saudi-Arabian suurlähetystössä kolme länsimaista diplomaattia.
Hyökkäys suurlähetystöön
Kahdeksan palestiinalaiseen Musta syyskuu-terroristijärjestöön kuulunutta arabisissiä tunkeutui 1.maaliskuuta 1973 Saudi-Arabian suurlähetystöön Khartumissa, Sudanissa ja otti panttivangiksi kymmenen diplomaattia ja muuta suurlähetystön henkilökuntaa. Isku tapahtui juuri kun Yhdysvaltojen uusi suurlähettiläs Cleo A. Noel esiteltiin ja aiempi suurlähettiläs George C. Moore jätti tehtävänsä. Läsnä olleista diplomaateista viisi otettiin panttivangiksi, muun muassa Saudi-Arabian, Jordanian, Yhdysvaltain ja Belgian suurlähettiläät ja asiainhoitajat. Lähetystön muut virkailijat päästettiin vapaaksi.
Sissit vaativat palestiinalais-jordanialaisen Sirhan Sirhanin vapauttamista vankilasta. Sirhan oli murhannut Yhdysvalloissa entisen senaattorin Robert Kennedyn. Lisäksi vaadittiin vapautettaviksi palestiinalaisia terroristeja Israelissa ja Baader-Meinhof-ryhmän terroristeja Saksan liittotasavallassa. Hyökkääjät uhkasivat tappaa vankinsa ja räjäyttää lähetystön jos heidän vaatimuksiinsa ei suostuttaisi.
Hallituksen vastaus ja seuraukset
Terroristit eivät halunneet neuvotella ja määräajan umpeuduttua 2. maaliskuuta lähetystöstä kuultiin laukauksia. Terroristien käsissä saivat surmansa Yhdysvaltojen suurlähettiläs Cleo A. Noel Jr., Yhdysvaltojen asiainhoitaja George Curtis Moore ja Belgian asiainhoitaja Guy Eid. 4. maaliskuuta vapautettiin kaksi diplomaattia, Saudi-Arabian suurlähettiläs sheikki Abdullah al Malhouk ja Jordanian asiainhoitaja Adli al Nasser. Terroristit antautuivat ja heidät kuljetettiin sotilasvankilaan. Sudanin presidentti Jaafar Nimeiri ilmoitti radiossa, että kaikki palestiinalainen sissitoiminta kiellettiin Sudanissa.
Kaukasianlumikana
pienoiskuva|Tetraogallus caucasicus Kaukasianlumikana (Tetraogallus caucasicus) on Kaukasuksella elävä kanalintu.
Tuntomerkit
Kauksianlumikana on 50–60 senttimetriä pitkä. Kaukasianlumikanalla on iso pää, paksu kaula ja pitkä pyrstö. Höyhenpuku on väriltään, harmaan, ruskean, valkoisen ja mustan kirjava. Kaulansivuilla on valkeat laikut ja niskassa on ruosteensävyä. Rinnalla on tummaa poikkijuovitusta. Siivillä on suuret valkeat laikut. Sukupuolet ovat muuten samannäköiset, mutta naaras on väriltään hieman himmeämpi ja sen niska ei ole niin punaruskea kuin koiraalla.
Levinneisyys
Kaukasianlumikana on endeeminen laji, jota tavataan vain Kaukasuksella. Sitä tavataan Azerbaidžanin, Georgian ja Venäjän alueilla. Kannan kooksi arvioidaan 32-67 tuhatta pesivää paria. Kanta on pysynyt vakaana ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö
Kaukasianlumikanat elävät 2000–4000 metrin korkeudella kallioisella ja kivisellä paljakalla, jossa on vain vähäistä ja matalaa kasvillisuutta.
Elintavat
Kaukasianlumikana on pesimäajan ulkopuolella seurallinen, mutta muodostaa vain pieniä parvia. Se on taitava ja kestävä kiipeilijä ja pystyy hyppimään vuorenrinteitä vaivattomasti ylös. Ravinnokseen kaukasianlumikana käyttää kasvinosia.
Hansika Motwani
Hansika Motwani (s. 9. elokuuta 1991 Bombay, Maharashtra, Intia) on intialainen näyttelijä. Hän työskentelee pääasiassa tamilinkielisessä elokuvateollisuudessa, mutta on esiintynyt myös telugun-, hindin-, kannadan- ja malajalaminkielisissä elokuvateollisuuksissa.
Sindhitaustainen Motwani syntyi nykyisessä Mumbaissa ja aloitti uransa lapsinäyttelijänä. Hän teki ensiesiintymisensä aikuisena teluguelokuvassa Desamuduru vuonna 2007 ja voitti parhaan naistulokkaan Filmfare Awards South -palkinnon. Hänen ensimmäinen tamilielokuvansa oli menestynyt Mappillai vuonna 2011. Muita tamilinkielisiä menestyselokuvia ovat olleet muun muassa Engeyum Kadhal (2011), Velayudham (2011), Oru Kal Oru Kannadi (2012), Theeya Velai Seiyyanum Kumaru (2013) ja Singam II (2013).
Armasjärvi
Armasjärvi on Pirkanmaalla Ruovedellä Siikalahden kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 11,6 hehtaaria ja se on 1,0 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Paloveden lähialueeseen (35.321) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 118,5 metriä mpy.
Ruskovihvilä
Ruskovihvilä (Juncus castaneus) on vihviläkasvien (Juncaceae) heimoon ja vihvilöiden (Juncus) sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji.
Ruskovihvilän varret ovat karkeita sekä vankkarakenteisia ja voivat kasvaa noin 30 cm korkeiksi. Ruskovihvilän juurakko on lyhyt. Lehdet ovat kourumaisesti kaartuneita ja melko lyhyitä. Ruskovihvilän kukat sijaitsevat yhtenä tai muutamana rykelmänä varren kärjessä, ja alimman kukkarykelmän tyvellä on lyhyt tukilehti. Kussakin kukkarykelmässä on enintään kymmenen kukkaa, ja kukat ovat melko suuria, ruskeanmustia ja verholehdettömiä. Ruskovihvilä kukkii kesäkuusta elokuulle. Ruskovihvilän hedelmät ovat 6–8 mm pitkiä, teräväkärkisiä ja kiiltävän tummanruskeita.
Ruskovihvilä kasvaa kosteilla kasvupaikoilla ja on kalkinsuosija. Ruskovihvilää ei kasva Suomessa, mutta sitä tavataan muun muassa Ruotsissa ja Norjassa Skandien vuoriston alueella.
Ruskovihvilän tieteellisen nimen lajinimi (castaneus) tarkoittaa kastanjanruskeaa ja viittaa ruskovihvilän hedelmien väriin.
Think About Things
Think About Things on islantilaislaulaja Daði Freyr Péturssonin kappale, jolla hänen oli tarkoitus edustaa Gagnamagnið-yhtyeensä kanssa Islantia Eurovision laulukilpailussa 2020 Rotterdamissa. Sen oli tarkoitus kilpailla toisessa semifinaalissa 14. toukokuuta.
Kappale julkaistiin ensin islanninkielisenä nimellä ”Gagnamagnið”, ja sen sanat kertoivat kuvitteellisesta Gagnamagnið-yhtyeestä, joka tulee ulkoavaruudesta pelastamaan maailman uudella tanssillaan. Daði sanoitti kuitenkin kappaleen alun perin englanniksi, ja teki islanninkielisen version vain, koska Islannin euroviisukarsinta Söngvakeppninin säännöt vaativat, että kappaleet esitetään ensin islanniksi. Englanninkielinen sanoitus kertoo Daðin tyttärestä ja siitä, kuinka hän odotti innolla pääsevänsä tutustumaan tähän, kun tytär ei ollut vielä oppinut puhumaan.
Thea Garrett
thumb|Thea Garrett Oslossa 2010. Thea Garrett (s. 15. maaliskuuta 1992 Tarxien) on maltalainen laulaja. Helmikuussa 2010 Garrett voitti Maltan kansallisen finaalin, jonka myötä hänet valittiin edustamaan maataan Eurovision laulukilpailuun 2010 kappaleella "My Dream". Esitys kuitenkin putosi jatkosta euroviisujen semifinaalissa, Maltan esitys keräsi 45 pistettä ja riitti sijalle 12 (4 pistettä Suomen Kuunkuiskaajien takana), eroa viimeisenä finaaliin päässeeseen Moldovaan oli eroa 7 pistettä.
Sarvananjärvi
Sarvananjärvi on Pirkanmaalla Ruovedellä Siikalahden kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 29 hehtaaria ja se on 1,0 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,9 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Paloveden lähialueeseen (35.321) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 103,9 metriä mpy.
Sormituoksukki
Sormituoksukki (Ambrosia trifida) on Pohjois-Amerikassa kasvava yksivuotinen mykerökukkainen ruohokasvi. Sen vastakkaisten lehtien lavat ovat molemmilta puolilta karheita, yleensä syvästi kolmiliuskaiset, joskus myös useampiliuskaisemmat tai ehyet. Terttumainen mykeröstö koostuu runsaista pienistä vihreistä, pääosin hedemykeröistä. Laji muistuttaa jonkin verran marunatuoksukkia (Ambrosia artemisiifolia), jolla lehtilavat ovat hienoliuskaisempia.
Sormituoksukista saadaan polyyneihin kuuluvaa tiarubriini B:tä (C13H8S2, CAS 71539-72-5), jota Afrikan ja Kanadan alkuperäisasukkaat ovat käyttäneet ihovaivojen hoitamiseen.
Sentinels of the Sun
Sentinels of the Sun on suomalaisen metalliyhtyeen Morianin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007 levymerkillä Dynamic Arts Records.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 29.
Simatympönen
Simatympönen (Hebeloma sacchariolens) on laakea, likaisen nahanvärinen tympöslaji. Sen heltat ovat aluksi nahanruskeat ja muuttuvat myöhemmin harmaanruskeiksi. Jalka on valkojauheinen. Sieni haisee karamellilta. Sieni kasvaa rehevissä metsissä ja puutarhoissa. Se on Suomessa harvinainen.
Vilma Vuorio
Vilma Vuorio on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt pääosaa, Sallaa, Mari Rantasilan elokuvassa Pieniä eroja (2002) sekä Sini Eerolaa televisiosarjassa Tie Eedeniin.
Johan Broman
Johan Wilhelm Broman (6. huhtikuuta 1877 Vaasa – 2. kesäkuuta 1953 Vaasa) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja.
Bromanin vanhemmat olivat postiekspeditööri Carl Adolf Emil Broman ja Kristina Elisabeth Wahlfors. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1897 ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1901. Broman sai varatuomarin arvon 1904.
Broman toimi Vaasan hovioikeudessa kanslistina 1908–1910, notaarina 1910–1915, viskaalina 1915–1917, asessorina 1917–1929 ja hovioikeudenneuvoksena 1929–1936. Viimeksi Broman oli Närpiön tuomiokunnan tuomarina 1936–1945. Broman toimi lisäksi Vaasan köyhäinhoitohallituksen sihteerinä 1911–1917, Vaasan seurakunnan kirkkoneuvoston ja kirkkovaltuuston sihteerinä 1909–1923 ja Vaasan kaupunginvaltuuston sihteerinä 1919–1929.
Broman oli kansanedustajana 1927–1929 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaalissa ja toimi Vaasan läänin itäisen vaalipiirin keskuslautakunnan sihteerinä. Broman oli myös Vaasan kaupunginvaltuuston puheenjohtajana ja kirkolliskokousedustajana.
Johan Broman oli naimisissa vuodesta 1905 Ruth Leontine Maria Holmuddin kanssa.
Suotniemi
Suotniemi (v:sta 1948 ) on kylä Norsjoen kunnallishallintoalueella Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Suotniemi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa.
Suomelle kuuluessaan Suotniemi oli osa Käkisalmen maalaiskuntaa ja käsitti kunnan läntisen osan joka sijaitsi Käkisalmenselän luoteisrannalla muusta maalaiskunnasta erillään. Suotniemen naapurikyliä olivat Kaukolan kunnan puolella lännessä Tervola ja Järvenpää, pohjoisessa Kapeasalmi sekä idässä Käkisalmenselän toisella puolella Käkisalmen kaupunki, Joensuu ja Hirvisaari. Kylään kuului mannerosan lisäksi useita saaria Käkisalmenselältä, joista suurimmat ovat Päivä-, Kangas-, Karhu- ja Hevossaaret.
Väestö ja elinkeinot
Vuonna 1920 Suotniemessä oli 274 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 363. Entisessä Suotniemen hovin päärakennuksessa toimi kylän kansakoulu ja sen läheisyydessä Veljekset Reunasen saha. Kylän suurin asutuskeskittymä sijaitsi koululta pohjoiseen vievän tien varressa. Toinen pienempi keskittymä oli Suikanlahden pohjukassa. Muut kylän tahot olivat hajallaan eri puolilla kylää. Nykyisin kylässä on entisen asutusta kansakoulun seudulla.
Ennen talvisotaa Suotniemen asukkaat saivat elantonsa maataloudesta. Kalastusta harjoitettiin lähinnä omiin tarpeisiin. Liikenneyhteyksien puolesta kylän olot olivat huonot, Käkisalmenselkä erotti sen sekä muusta maalaiskunnasta että Käkisalmen kaupungista eikä länteen Kaukolaankaan johtanut kunnollista tietä. Suotniemen fajanssi- ja posliinitehdas toimi vuosina 1841-94.
Historia
Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Luettelo Rauman peruskouluista
Tämä on luettelo Rauman peruskouluista.
Koulut on lueteltu aakkosjärjestyksessä. Toiminnassa olevien koulujen perässä on koulun luokka-asteet ja oppilasmäärät. Lakkautettujen koulujen osalta nimien perässä on lakkauttamisvuotta edeltänyt opiskelijamäärä sekä lakkauttamisvuosi.
Vuonna 2022 Raumalla oli 17 peruskoulua, joista 15 koulua ylläpiti Rauman kaupunki. Rauman normaalikoulun toiminnasta vastaa Turun yliopisto ja yksityisestä Rauman freinetkoulusta Rauman Avokas ry.
Kolunjärvi (Ruovesi)
Kolunjärvi on Pirkanmaalla Ruovedellä Siikalahden kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,9 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Paloveden lähialueeseen (35.321) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 100,4 metriä mpy.
Lajienvälinen sosiaalinen oppiminen
Lajienvälinen sosiaalinen oppiminen tarkoittaa eri eläinlajien kesken tapahtuvaa oppimista. Luonnossa esiintyvästä oppimisesta ovat ensimmäisen tutkimuksen julkaisseet vuonna 2007 Jukka T. Forsman ja Janne-Tuomas Seppänen. He tutkivat sepel- ja kirjosieppojen ja tiaisten välisiä suhteita. Tutkimuksissa todettiin, että etenkin myöhemmin pesivä sieppo valitsee samanlaisella kuviolla merkityn pesän kuin tiainen. Vuonna 2014 julkaistussa tutkimuksessa todettiin, että sieppo tarkkailee myös tiaisen pesän munien määrää, ja se vaikuttaa jääkö se pesimään alueelle. . Tutkijoiden mukaan oppiminen voi olla luonnossa yleinen ilmiö.
Suklaatympönen
Suklaatympönen (Hebeloma theobrominum) on kupera kellanruskea tai kaakaonvärinen tympöslaji. Sienen heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat myöhemmin vaaleanruskeiksi. Jalka on valkoinen. Sieni haisee retikalta ja maistuu kitkerältä eikä ole ruokasieni. Se kasvaa havumetsien reunoissa, metsäpoluilla yms. Se on melko harvinainen Suomessa.
Steven Gardiner
Steven Gardiner (s. 12. syyskuuta 1995) on bahamalainen pikajuoksija. Hän on pituudeltaan 196 cm.
Gardiner karsiutui 200 metrin välierissä Eugenen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2014. Hän teki 400 metrin juoksun Bahaman ennätyksen 44,27 kesäkuussa 2015. Hän saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa 2015 hopeaa 4 × 400 metrin viestissä. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän karsiutui 400 metrin välierissä. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän karsiutui 400 metrin välierissä ja juoksi kolmannen osuuden pronssia saaneessa Bahaman 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Hän juoksi 400 metrin Bahaman ennätyksen 44,26 huhtikuussa 2017. Hän voitti IAAF World Relays -kilpailuissa 2017 kultaa 4 × 400 metrin sekaviestissä.
Lontoon MM-kilpailuissa 2017 Gardiner juoksi 400 metrin välierissä Bahaman ennätyksen 43,89. Finaalissa hän saavutti hopeaa ajalla 44,41. Hän teki 2018 Bahaman ennätyksen 200 metrillä 19,75 ja 400 metrillä 43,87. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän voitti kultaa 400 metrillä maansa ennätysajalla 43,48. Tokion olympialaisissa vuonna 2021 Gardiner voitti kultaa tuloksella 43,85.
Viitatympönen
Viitatympönen (Hebeloma pusillum) on kartiomainen tai kuperalakkinen kellanruskea tai punaruskea tympöslaji. Sienen heltat ovat vaaleat ja vanhemmilla sienillä ruskeat. Jalka on jauhoinen ja vaalea ja muuttuu tyvestä vanhemmilla sienillä ruskeiksi. Sieni maistuu kitkerältä ja haisee retikalta eikä ole ruokasieni. Se kasvaa kosteissa pensaikoissa pajujen seuralaisena. Se on Suomessa melko harvinainen.
USS Monterey (CVL-26)
USS Monterey (runkonumero CVL-26) oli Yhdysvaltain laivaston Independence-luokan lentotukialus, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin New York Shipbuilding Corporationilta Camdenista New Jerseystä Cleveland-luokan kevyenä risteilijänä USS Dayton (CL-78). Köli laskettiin 29. joulukuuta 1941. Alus päätettiin muuttaa 27. maaliskuuta 1942 lentotukialukseksi runkonumerolla CV-26 ja se nimettiin 31. maaliskuuta uudelleen USS Montereyksi.
Alus laskettiin vesille 28. helmikuuta 1943 kumminaan rouva P. N. L. Bellinger ja otettiin palvelukseen 17. kesäkuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään Lestor T. Hundt. Alus luokiteltiin 15. heinäkuuta uudelleen kevyeksi lentotukialukseksi runkonumerolla CVL-26.
Palvelus
Pian koeajojen päätyttyä alus lähti Philadelphiasta läntiselle Tyynellemerelle. Se saapui Gilbertinsaarille 19. marraskuuta 1943 osallistuen Makinin varmistamiseen. Alus osallistui Kaviengille tehtyihin iskuihin 25. joulukuuta TG37.2:n mukana ja se tuki Kwajaleinin ja Eniwetokin maihinnousuja aina 8. helmikuuta 1944 saakka. Alus liitettiin opertaatioista vapauduttuaan TF58:aan, jonka mukana se osallistui Karoliineille, Mariaaneille, Uuden-Guinean pohjoisrannikolle ja Boninille tehtyihin iskuihin helmikuusta heinäkuuhun. Ajanjaksoon kuului lisäksi Filippiinienmeren taistelu 29.–30. huhtikuuta.
Alus lähti Japanin vesiltä 7. syyskuuta ja se saapui New Yorkiin 7. lokakuuta. Alus liitettiin Magic Carpetiin ja se teki useita matkoja Napolista Norfolkiin. Alus poistettiin palveluksesta 11. helmikuuta 1947, jolloin se siirrettiin Atlantin reservilaivaston Philadelphian osastoon. Korean sodan alkaessa alus palautettiin palvelukseen 15. syyskuuta 1950. Se lähti Norfolkista 3. tammikuuta 1951 Pensacolaan Floridaan, jossa alus palveli seuraavat neljä vuotta laivaston koulutusaluksena kouluttaen tuhansia laivastonlentäjiä.
Alus osallistui 1.–11. lokakuuta 1954 Hondurasissa tulvan uhrien pelastamiseen. Se lähti Pensacolasta 9. kesäkuuta 1955 palatakseen reservilaivastoon. Alus poistettiin palveluksesta 16. tammikuuta 1956 ja se luokiteltiin 15. toukokuuta 1959 AVT-2:ksi ollen edelleen ankkurissa Philadelphiassa. Alus myytiin romutettavaksi toukokuussa 1971.
Stephen Newbold
Stephen Newbold (s. 5. elokuuta 1994) on bahamalainen pikajuoksija. Hän kilpailee Floridan yliopiston joukkueessa.
Newbold karsiutui 400 metrin juoksun alkuerissä Monctonin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010. Saman vuoden nuorten olympialaisissa Singaporessa hän oli 400 metrin aitajuoksun B-finaalissa kolmas. Hän voitti Lillen alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011 kultaa 200 metrin juoksussa ajalla 20,89.
Newbold sai varoituksen jäätyään kiinni kannabiksen käytöstä huhtikuussa 2016 otetussa dopingtestissä. Hän juoksi saman vuoden Rio de Janeiron olympialaisissa 4 × 400 metrin viestin alkuerissä. Loppukilpailussa Bahama saavutti toisella kokoonpanolla pronssia. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän juoksi kolmannen osuuden Bahaman hopeajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.
Anna Inkeri Relander
Relanderin käyttämiä salanimiä ovat Denys Aston, Merete Bendix, Ursula Cooper, Inkeri Relander, Senja Saar, Gordon Swing, Vic Wallis, Mary Warren, Magda Werner sekä nimikirjaimet A. I. R.
Relanderin vanhemmat olivat rehtori Adiel Bergroth ja Lydia Petterson. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 Viipurin yhteiskoulusta. Anna Inkeri Relander oli naimisissa vuodesta 1917 liikemies, vakuutusvirkailija Eino Felix Johannes Relanderin (1888–1959) kanssa.
Relanderin romaaneihin perustuvat elokuvat Sinut minä tahdon ja Poikamiesten holhokki, jonka hän käsikirjoitti Nisse Hirnin kanssa.
Teokset
Nimellä Anna Inkeri Relander: Nimimerkillä Denys Aston: Nimimerkillä Merete Bendix: Nimimerkillä Ursula Cooper: Nimimerkillä Senja Saar: Nimimerkillä Gordon Swing: Nimimerkillä Vic Wallis: Nimimerkillä Mary Warren: Nimimerkillä Magda Werner:
Lauri Lassinpelto
Lauri Olavi Lassinpelto (11. elokuuta 1912 Sippola – 5. syyskuuta 1972 Jyväskylä) oli suomalainen rautatievirkailija ja kirjailija.
Lassinpelto kävi kansakoulun ja valmistui rautatieopistosta 1945. Hän toimi rautatievirkailijana 1944–1972 ja järjestelymestarina 1964–1972. Lassinpelto oli Keski-Suomen kirjailijoiden varapuheenjohtajana 1970-luvun alussa.
Lassinpellon romaani Aatteen paimenpojat kertoi rautatieläisten ammattiliiton toiminnasta 1950-luvulla. Romaani Melkein ministeri oli taas veijaritarina ay-pomosta.
Särkijärvi (Kuru, Karjula)
Särkijärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä ja Ruovedellä Karjulan kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 11,9 hehtaaria ja se on 1,0 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Paloveden lähialueeseen (35.321) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 126,9 metriä mpy.
Kangaskarvaslakki
Kangaskarvaslakki (Gymnopilus penetrans) on kupera tai laakealakkinen kellan-tai punaruskea karvaslakkilaji. Sen heltat ovat keltaiset ja niissä on ruskeita laikkuja. Vanhemmilla sienillä heltat ovat vanhemmiten ruosteenruskeat. Jalka on vaalea. Sieni maistuu karvaalle eikä ole ruokasieni. Se kasvaa laholla havupuulla ja on Suomessa yleinen.
Lähteet
Gymnopilus Gymnopilus Gymnopilus Gymnopilus Karteklė Огнёвка (род грибов)
USS Langley (CVL-27)
USS Langley (runkonumero CVL-27) oli Yhdysvaltain laivaston Independence-luokan lentotukialus, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus palveli sodan jälkeen Ranskan merivoimien lentotukialus La Fayettena 1951–1963.
Valmistus
Alus tilattiin New York Shipbuilding Corporationin telakalta Camdenista New Jerseystä Cleveland-luokan kevyt risteilijä USS Fargona (CL-85). Aluksen köliä laskettaessa 11. huhtikuuta 1942 se oli päätetty muuttaa lentotukialukseksi nimettynä USS Crown Pointiksi. Se nimettiin 13. marraskuuta uudelleen USS Langleyksi ja alus laskettiin vesille 22. toukokuuta 1943 kumminaan presidentti Rooseveltin avustajan Harry L. Hopkinsin puoliso. Alus luokiteltiin 31. elokuuta kevyeksi lentotukialukseksi runkonumerolla CVL-27 ja se otettiin palveluskäyttöön 31. elokuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään W. M. Dillon.
Palvelus
Alus palasi 6. tammikuuta 1946 Philadelphiaan, jossa se siirrettiin Atlantin reservilaivaston Philadelphian osastoon 31. toukokuuta. Alus poistettiin palveluksesta 11. helmikuuta 1947 ja se luovutettiin Ranskalle puolustuksen avustusohjelman mukaisesti 8. tammikuuta 1951. Ranskan merivoimat nimesi aluksen Lafayetteksi runkonumerolla R-96. Alus palautettiin Yhdysvalloille 20. maaliskuuta 1963 ja se myytiin Boston Metals Companylle Baltimoreen Marylandiin romutettavaksi.
Liebenau (Hessen)
Liebenau on pikkukaupunki Kasselin piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa.
Maantiede
Liebenau sijaitsee hedelmällisen Warburger Börde -maanviljelysseudun kaakkoiskulmalla Hessenin pohjoisosassa noin 160 kilometriä Frankfurt am Mainista pohjoiskoilliseen ja noin 25 kilometriä Kasselista luoteeseen.
Historia
Liebenaun alueelta on löydetty jälkiä kivikautisesta ja pronssikautisesta asutuksesta. Ihmisasutukselle otollisen seudun herruudesta kamppailivat muinoin useat heimot, kuten khattit, keruskit ja saksit. Keskiaikana seudusta kiistelivät Paderbornin ruhtinaspiispat ja Westfalenin maakreivit. Varhaisin asiakirjamaininta Liebenausta on vuodelta 1293. Maakreivi Ludwig II otti kaupungin haltuunsa 1465, ja se on siitä asti ollut hesseniläinen. Liebenaun rautatieasema oli toisen maailmansodan jälkeen yhdysvaltalaisen miehitysvyöhykkeen ja brittiläisen miehitysvyöhykkeen raja-asema. Hessen kuului yhdysvaltalaiseen vyöhykkeeseen. Hessenin aluereformin yhteydessä 1971 Liebenauhin liitettiin maalaiskunnat Grimelsheim, Haueda, Lamerden ja Ostheim. Seuraavana vuonna Liebenauhin liitettiin Ersen, Niedermeiser ja Zwergen.
Talous ja liikenne
Liebenaun rautatieasema avattiin 1849 ja suljettiin 1978. Bundesautobahn 44 kulkee Liebenaun eteläpuolitse ja Bundesautobahn 7 itäpuolitse. Kassel-Caldenin lentoasema, Flughafen Kassel-Calden, sijaitsee kymmenisen kilometriä Liebenaun keskustasta kaakkoon.
Muuta
Saksankielisessä Euroopassa on useita Liebenau-nimisiä paikkoja, Hessenin Liebenaun ohella muun muassa Ala-Saksin Liebenau.
Miltiades Manno
Miltiades Manno (3. maaliskuuta 1880 – 1935) oli unkarilainen soutaja ja taiteilija. Hän osallistui vuoden 1932 Los Angelesin olympialaisiin, joissa voitti hopeaa kuvanveistossa teoksellaan Paini. Vuoden 1912 Tukholman olympialaisiin Manno osallistui soudussa.
HopLop
HopLop on vuonna 2005 perustettu Suomen suurin lasten sisäliikunta- ja seikkailupuistoketju.
HopLopin liikevaihto oli vuonna 2019 noin 20,1 miljoonaa euroa ja tulos noin −2,3 miljoonaa euroa.
Historia
HopLopin ovat perustaneet vuonna 2005 Tomi Pulkki ja Joona Hietasola yhdessä puolisoidensa kanssa.
HopLop hakeutui yrityssaneeraukseen vuonna 2010.
Lokakuussa 2015 sijoitusyhtiö Intera tuli enemmistöosakkaaksi HopLopiin. Yrityksen toimiva johto jatkoi yhtiössä ja jäi osakkaaksi merkittävin osuuksin. Vuonna 2017 HopLop osti reippailuhalli Huimalan ja marras-joulukuussa 2017 Huimala uudistettiin HopLop-puistoksi.
Koronavirusepidemian aiheuttaman vaikean taloustilanteen takia yritys hakeutui yrityssaneeraukseen lokakuussa 2020. Maaliskuussa 2021 CapMan ilmoitti ostavansa HopLopin kokonaan.
Kansainvälistyminen
HopLop avasi ensimmäisen puistonsa Saksan Pulheimiin, Kölnin kupeeseen kesäkuussa 2018.
HopLopin toimipisteet
Seikkailupuistot ovat avoinna joka päivä klo 10–20.
Robert Mills (arkkitehti)
thumb|upright|Robert Mills. Robert Mills (12. elokuuta 1781 Charleston, Etelä-Carolina – 3. maaliskuuta 1855 Washington DC) oli yhdysvaltalainen arkkitehti, jonka tuotanto edustaa uusklassismia. Hän on suunnitellut muun muassa Washington-monumentin ja useita pääkaupunki Washingtonin hallintorakennuksia.
Ura
Mills opiskeli Charleston Collegessa Charlestonissa. Hän oli vuosien 1800–1802 aikoihin pääkaupunki Washingtonissa arkkitehti James Hobanin oppilaana. Siellä Mills tiettävästi tutustui myös arkkitehtuuriin perehtyneeseen presidentti Thomas Jeffersoniin, joka opetti häntä kartanossaan Monticellossa. Muutettuaan Philadelphiaan viimeistään vuonna 1804 Mills tapasi tärkeimmän oppi-isänsä, arkkitehti Benjamin Latroben, jonka kanssa hän työskenteli kunnes perusti oman arkkitehtitoimiston vuonna 1808. Millsin varhaisia suunnittelutöitä Philadelphiassa olivat muun muassa Octagon-unitaarikirkko (1811–1813), Independence Hallin siipirakennukset (1812) ja jänneväliltään ennätyspitkä Upper Ferry Bridge -puukaarisilta (1812, myöhemmin tuhoutunut). Hän suunnitteli samaan aikaan muualle Yhdysvaltoihin Burlingtonin piirikunnan vankilan New Jerseyssä (1808), useita oikeustaloja ja valtion hallintorakennuksia sekä asuintaloja.
thumb|left|Yhdysvaltain valtiovarainministeriön talo, taustalla [[Washington-monumentti.]] Mills muutti Philadelphiasta Baltimoreen vuoden 1815 aikoihin. Hänen tärkein työnsä siellä on vuosina 1815–1829 rakennettu ensimmäinen Washington-monumentti, joka muodostuu suuresta doorilaisesta pylväästä. Hän suunnitteli Baltimoreen myös useita kirkkoja ja toimi kaupungin vesilaitoksen pääinsinöörinä. Vuonna 1820 Mills palasi synnyinkaupunkiinsa Charlestoniin, jossa hän oli seuraavan vuosikymmenen ajan Etelä-Carolinan osavaltion palveluksessa julkisten rakennusten suunnittelijana. Hän suunnitteli Charlestoniin muun muassa osavaltion mielisairaalan (1822) ja arkiston (1822), ja julkaisi Etelä-Carolinasta karttakirjan ja tilastokirjan.
Vuodesta 1830 Mills asui jälleen Washingtonissa, jossa hän oli vuosina 1836–1842 ylimpänä julkisten rakennusten suunnittelijana (architect of public buildings). Hänen töitään pääkaupungissa ovat muun muassa jyhkeistä pylväsrivistöistään ja portiikeistaan tunnetut Yhdysvaltain valtiovarainministeriön talo Treasury Building (1836–1842, myöhemmin laajennettu), patenttitoimiston talo (1836–1840, nykyään Smithsonian-instituutin käytössä) ja pääpostitoimisto (1839). Rakennusten esikuvat olivat antiikin Kreikan arkkitehtuurissa: patenttitoimiston doorilaisten pylväiden innoittajana on Ateenan Parthenon-temppeli, valtiovarainministeriön joonialaisten pylväiden innoittajana puolestaan Erekhtheion-temppeli. Mills laati myös vuonna 1840 toteutumatta jääneen suunnitelman Smithsonian-instituutin talosta ja National Mall -puiston uudelleenjärjestelystä. Hän jatkoi valtion toimeksiannosta pääkaupungin virastorakennusten suunnittelua vuoteen 1851, jolloin hänet korvattiin Thomas U. Walterilla.
thumb|upright|Millsin alkuperäinen suunnitelma Washington-monumentista. Mills voitti vuonna 1836 suunnittelukilpailun valtakunnallisesta George Washingtonin muistomerkistä. Millsin alkuperäisessä suunnitelmassa valtavaa obeliskia olisi ympäröinyt jalustamainen pylväikkö. Washington-monumenttia alettiin rakentaa hänen johdollaan vuonna 1848, mutta työ keskeytyi vuonna 1854, kun muistomerkkihankkeen taustalla olleen kansalaisjärjestön varat loppuivat. Valtio rakennutti lopulta muistomerkin valmiiksi Millsin kuoleman jälkeen vuosina 1876–1884, jolloin siitä päätettiin jättää pois muut osat paitsi itse obeliski.
Valokuoreet
Valokuoreet (Platytroctidae tai Searsiidae) on sillikuorekalojen lahkoon kuuluva heimo. Eräissä lähteissä se luetaan kuuluvaksi kuorekaloihin. Valokuoreita tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia
Valokuoreiden heimoon kuuluu 13 sukua ja noin 37 lajia. Ne ovat pienehköjä kaloja, jotka kasvavat noin 10–30 cm pitkiksi. Ruumiinrakenteeltaan valokuoreet ovat litteitä ja melko korkeita ja pitkulaisia kaloja. Tyypillisiä piirteitä ovat ruumiin valoa tuottavat elimet ja putkimainen elin, josta kala voi ruiskauttaa sinivihreää hohtavaa nestettä. Valokuoreiden silmät ovat melko kookkaat. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa ja eräiltä lajeilta puuttuvat rinta- ja vatsaevät. Väriltään valokuoreet ovat tyypillisesti ruskeita tai mustia.
Levinneisyys
Valokuorelajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät syvissä vesissä, tyypillisesti noin 100–3 000 metrin syvyydessä merenpinnasta.
Firenzen kasvitieteellinen puutarha
thumb|215px|Firenzen kasvitieteellisen puutarhan sisäänkäynti. Firenzen kasvitieteellinen puutarha on Firenzen yliopiston ylläpitämä kasvitieteellinen puutarha. Se sijaitsee aivan Firenzen keskustassa ja on pinta-alaltaan 2,39 hehtaaria.