cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pier Paolo Pasolini
1960-luku
Matteuksen evankeliumia edelsivät Pasolinin elokuvat Mamma Roma vuonna 1962 sekä La Ricotta ja La Rabbia vuonna 1963.
1960-luku oli Pasolinin elokuvan tuotteliainta aikaa. Hän sai valmiiksi elokuvan vuodessa ja kaksi parhaina. Raamatun lisäksi hän käsitteli myös antiikin suuria klassikoita, sillä Oidipus valmistui vuonna 1967 ja Medeia vuonna 1969. Medeian pääosaa esitti kuuluisa oopperadiiva Maria Callas. Yhteiskunnallisesti merkittävä oli milanolaiseen suurkapitalistiseen perheeseen sijoittuva vuonna 1968 valmistunut Teorema, joka ilmestyi myös elokuvan kanssa samaan aikaan valmistuneena romaanina samana vuonna. Tässä elokuvassa pääosaa esittää brittiläinen Terence Stamp, joka outona muukalaisena saapuu omaa porvarillista elämäänsä elävän perheen vieraaksi. Nopeasti vieras solmii seksuaalisen suhteen kaikkiin perheen jäseniin, jopa kotiapulaiseenkin. Perhe niin yhteisönä kuin sen jokainen jäsen erikseen joutuu vaikeaan kriisiin, jonka eräänä ratkaisuna Pasolini esittää kapitalistisesta järjestelmästä ja omaisuudesta luopumisen.
Vuonna 1968 ilmestyi Sikolätti, joka ulkoisista tapahtumista köyhänä, mutta dialogiltaan pursuavan runsaana, kuvaa länsimaisen yhteiskunnan tilaa ja sen parantamiseksi tehtyjä ehdotuksia. Siinä yhteiskunnallinen vaikuttaja Pasolini on voimakkaimmillaan. Samaan aikaa valmistui myös elokuva Apuntin per un’Orestiade africana.
Muita 60-luvulla valmistuneita elokuvia olivat Haukat ja varpuset vuonna 1965, Maa kuusta katsottuna episodina elokuvaan Nykypäivän noitia vuonna 1966, Ce cosa sono le nuvole? episodina elokuvaan Capriccio all’italiana vuonna 1967, Intiaa kuvaava elokuva Luonnos elokuvaksi Intiasta vuonna 1968 sekä episodi La sequenza del fiore di carta elokuvaan Amore e rabbia vuonna 1968.
Elämän trilogia (1971–1974)
Medeia päätti 1960-luvun suurena klassikkona ja tulkintana tuosta antiikin draamasta. Samalla päättyi myös Pasolinin tuotannossa eräs vaihe ja siirryttiin uudelle vuosikymmenelle, joka jäi Pasolinin viimeiseksi. Uusi vaihe merkitsi aivan uudenlaisia elokuvia, uudenlaista elokuvakerrontaa ja aivan erilaista näkemystä, niin elokuvasta kuin yhteiskunnastakin. Kirjallisuuden suuret klassikot olivat kuitenkin edelleenkin Pasolinin liikkeelle paneva voima, mutta nyt ne sijoittuivat keskiajalle ja 1700-luvulle.
Italialaisen, keskiajalla vaikuttaneen, Giovanni Boccaccion tarinoista koostuvan teoksen Decamerone pohjalta Pasolini ohjasi elämän trilogiaksi kutsutun sarjan ensimmäisen elokuvan vuonna 1971. Tässä teoksessa tulevat keskiaikaisessa kontekstissa esille ne monet uskomukset, käsitykset, ennakkoluulot jne., jotka vielä tänäänkin rasittavat italialaisen miehen miehisyyttä ja yhteiskunnan toimintaa. Elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton, sillä monet Pasolinin elokuvien kiihkeät fanit kokivat ohjaajan pettäneen aatteensa ja yleisönsä. Teoksen ylipursuava eroottisuus kuitenkin toi Pasolinille uutta yleisöä ja arvostusta uusilla tahoilla.
Seuraavana vuonna, 1972, valmistui englantilaisen Geoffrey Chaucerin (1340–1400) teokseen Canterburyn tarinoita perustuva elokuva, joka oli selkeätä jatkoa Decameronen kerronnalle. Teos on kuitenkin selvästi aisti-iloisempi ja siinä tuodaan esille myös entistä enemmän homoseksuaalisia teemoja, joita tosin jo esimerkiksi Teoreemassa käsiteltiin hyvinkin avoimesti.
Pasolini sai valmiiksi trilogian kolmannen osan Tuhat ja yksi yötä 1974. Kyseessä on vapaa sovitus Tuhannen ja yhden yön tarinoista. Teos on huomattavasti vähemmän yhteiskunnallinen kuin esimerkiksi Decamerone, mutta sen sijaan selkeästi homoeroottisempi kuin Canterburyn tarinoita. Elokuva jakoi katsojat hyvin voimakkaasti ja useat Pasolinin sitkeät kannattajat olivat jo luopumassa hänestä pitäen häntä elokuvataiteen petturina ja omien aatteittensa luopiona.
Näiden kolmen suuren elokuvan välillä Pasolini sai valmiiksi 1971 elokuvan Le mura si Sana, joka ei päässyt kovin laajasti yleisön tietoisuuteen, sillä samana vuonna valmistunut Decamerone vei yleisön huomion.
Sodoman 120 päivää (1975)
Pasolini oli monen intohimoisen kannattajansa mielestä 1970-luvun elokuvillaan pettänyt itsensä ja taiteensa. Kolmen värikylläisen, sisällöltään vähäpätöiseksi leimatun elokuvan jälkeen tuo kannattajajoukko ei odottanut suuria mullistuksia tai voimakasta paluuta yhteiskunnallisesti kantaa ottavaan elokuvaan.
Lähtökohtanaan Pasolinilla oli tässä osittain postuumina vuonna 1975 valmistuneessa elokuvassaan markiisi de Saden teos Sodoman 120 päivää. Tapahtumat hän kuitenkin sijoitti Italian fasismin loppuvaiheeseen, ns. Salòn tasavaltaan. Aihe kosketti syvästi ohjaajaa, sillä olihan hän menettänyt tuossa sodassa veljensä.
Sodoman 120 päivää on monimerkityksinen elokuva. Elokuva tuo esille fasismin ja natsismin kaikkein synkimmän maailmankuvan sekä ihmistä henkisesti ja fyysisesti tuhoavan luonteen. Elokuva on ollut kiellettynä monissa maissa, luultavasti väkivaltaisuutensa ja pornografisuutensa vuoksi. Suomessa se vapautui sensuurista vasta lähes 30 vuotta valmistumisensa jälkeen.
Yhteiskunnallisesti elokuva käsittelee yksilön tai yhteiskunnan ja sen jonkin ryhmän ehdotonta valtaa muiden ihmisten fyysiseen ja henkiseen olemassaoloon, josta voidaan päättää aina kuolemaan saakka. Se kritisoi voimakkaasti 1970-luvulla Italiassa nousussa ollutta fasismia ja sen tukijoita. Lisäksi elokuvassa tulee esiin myös voimakas taloudellisen vallankäytön kritiikki. Usein onkin väitetty Sodoman 120 päivää -elokuvan olleen keskeinen syy Pasolinin murhaan, joskin hänen voimakkaat yhteiskunnalliset lehtikirjoituksensa esittivät syytteet vastaavista asioista vielä jyrkemmin, kärkevämmin ja jopa iskien suoraan kohteisiinsa.
Porno-Teo-Kolossal
Pasolini oli esittänyt viisi päivää ennen kuolemaansa lähitulevaisuuden suunnitelmiaan nauhoituksessa, joka esitettiin ensimmäistä kertaa julkisesti 24 vuotta ohjaajan kuoleman jälkeen. Tämä esitys tapahtui Italiassa, Reggio Calabrian eteläisessä kaupungissa taidefestivaaleilla 1999. Hänen seuraava hankkeensa Porno-Teo-Kolossal olisi kertonut tarinan nykypäivän viisaasta miehestä ja hänen palvelijastaan, jotka seuraavat tähteä etsiessään uudelleen syntynyttä Messiasta siveettömäksi turmeltuneessa maailmassa. Viisaan miehen roolia olisi näytellyt Eduardo De Filippo.
Tekemättömässä elokuvassa olisi Sodoma siirretty 1950-luvun Roomaan, jossa ainoastaan homoseksuaalinen rakkaus oli sallittu. Gomorrana olisi taas kuvattu Milano, missä homoseksuaalisuus oli kielletty ja jossa rähinöivät miehet ryöstivät ja raiskasivat uhrejaan. Kolmas kaupunki olisi ollut versio sodanaikaisesta Pariisista akselivaltojen piirittämänä.
Porno-Teo-Kolossal olisi sisältänyt julkisen teloituksen sekä kohtauksia irvailusta, jolla Pasolini pyrki kuvaamaan Gomorra-Milanoa uusliberaalin kapitalismin vaikutuksessa. ”Kaikki asukkaat ovat sen kammottavien oireiden vaikutuksen alaisia”, Pasolini sanoo nauhalla. ”Jotkut oksentavat. Toiset ovat loppumattoman ripulin vaikutuksessa ulostaen kadulle ja kuollen omaan ulosteeseensa. Toiset kuolevat omaan oksennukseensa.”
Kaakkois-Suomen vaalipiiri
Kaakkois-Suomen vaalipiiri on yksi eduskuntavaalien 13 vaalipiiristä. Aikaisemmin eduskuntavaalipiireissä käytiin myös tasavallan presidentin valitsijamiesvaalit ennen suoraan kansanvaaliin siirtymistä 1994. Nykyään presidentinvaaleissa vaalipiirejä käytetään vain vaalien tekniseen toimittamiseen. Alueelta valitaan eduskuntaan 15 kansanedustajaa (7,5 % 200:sta). Vaalipiiri kattaa Etelä-Karjalan maakunnan, Etelä-Savon maakunnan ja Kymenlaakson maakunnan alueet.
Vaalipiiriin kuuluvat Enonkoski, Hamina, Hirvensalmi, Imatra, Juva, Kangasniemi, Kotka, Kouvola, Lappeenranta, Lemi, Luumäki, Miehikkälä, Mikkeli, Mäntyharju, Parikkala, Pertunmaa, Pieksämäki, Puumala, Pyhtää, Rantasalmi, Rautjärvi, Ruokolahti, Savitaipale, Savonlinna, Sulkava, Taipalsaari ja Virolahti.
Historia
Etelä-Savon vaalipiiri oli Manner-Suomen pienin vaalipiiri, josta eduskuntavaaleissa 2011 valittiin kuusi kansanedustajaa, ja Etelä-Karjalan sekä Kymenlaakson maakunnat sisältäneestä Kymen vaalipiiristä 12. Vaalipiirien yhdistämistä perusteltiin etenkin suhteellisuuden parantamisella. Uudistuksella vaalipiirin piilevä äänikynnys laski maan keskitasolle noin 5,5 %:iin. Kataisen hallituksen esitystä Kaakkois-Suomen vaalipiirin muodostamisesta, jolla samalla muodostettiin itäiseen Suomeen myös uusi Savo-Karjalan vaalipiiri, vastustivat oppositiopuolueet Perussuomalaiset ja Suomen Keskusta. Eduskunta hyväksyi lakiesityksen maaliskuussa 2013 äänin 83–63 ja laki tuli voimaan saman vuoden syyskuussa. Vaalipiiriä käytettiin ensimmäisen kerran eduskuntavaaleissa 2015.
Vuoden 2021 alusta Iitti vaihtoi maakuntaa Kymenlaaksosta Päijät-Hämeeseen. Samassa yhteydessä vaalilakia muutettiin siten, että kunta vaihtoi myös Kaakkois-Suomesta Hämeen vaalipiiriin. Myös Heinävesi vaihtoi maakuntaa Etelä-Savosta Pohjois-Karjalaan ja Joroinen Etelä-Savosta Pohjois-Savoon. Nämä kunnat siirtyivät Savo-Karjalan vaalipiiriin.
Piirijärjestöt
Uuden vaalipiirin myötä Kansallinen Kokoomus, Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ja Vihreä liitto yhdistivät Etelä-Savon ja Kymen vaalipiirien piirijärjestönsä vuoden 2013 aikana. Perussuomalaiset, Vasemmistoliitto ja Suomen Kristillisdemokraatit jatkoivat kahdella piirijärjestöllä ja Suomen Keskusta neljällä. Kaakkois-Suomen Sosialidemokraateista tuli perustettaessa puolueen jäsenmäärältään suurin piirijärjestö.
Para llenarme de ti
Para llenarme de ti on Ramón esittämä kappale, jolla hän edusti Espanjaa vuoden 2004 Eurovision laulukilpailussa Turkin Istanbulissa.
Koska Espanja kuuluu kilpailun suuriin rahoittajamaihin, kappale pääsi suoraan finaaliin. Finaalissa kappale sijoittui 24. maan joukosta sijalle 10.
Pier Paolo Pasolini
Porno-Teo-Kolossal
Nauhan päätteeksi Pasolini kuvaa, miten Pariisin asukkaat elokuvassa, natsien ja fasistien sotajoukkojen piirittäminä, sitoutuvat joukkoitsemurhaan.
Kuolema
Pier Paolo Pasolinin kuolema on yhä, vuosikymmeniä myöhemmin, ajankohtainen. Italian television Rai 3:n lähetyksessä Ombre sul giallo 7. toukokuuta 2005 Pino Pelosi kertoi olevansa syytön Pasolinin kuolemaan. Hänet oli aikanaan tuomittu syylliseksi murhaan ja hän oli kärsinyt rangaistuksensa. Välittömästi tämän ohjelman jälkeen aloitettiin murhan tutkimukset uudelleen.
Pasolinilla oli ollut tapana hakea maksullista seksiseuraa Rooman, usein jopa vaarallisiksi tunnetuista, ”iskupaikoista”. Eräs tunnetuimpia oli Rooman päärautatieasema, josta hän kuoliniltanaan oli ottanut mukaansa poikaprostituoidun Pino Pelosin. Yhteinen ilta päättyi Ostian merenrantakaupunkiin, jossa Pasolini sai surmansa. Ajan tutkimusten ja tunnustusten mukaan Pelosi oli tehnyt teon yksin ja sai siitä oikeudessa tuomionsa.
Uudessa käänteessä Pelosi kuitenkin on todennut toimineensa painostuksen ja perheeseensä kohdistuneen väkivallanuhan alaisena. Tämä ei ole ainoa mysteeri Pasolinin murhan yhteydessä, vaan myös Italian salaisen poliisin sekaantuminen tapahtumiin murhan jälkiprosessissa on vielä selvittämättä. Usein on epäilty Pasolinin murhaa tilaustyöksi, jonka taustalla ovat olleet yhteiskunnan merkkihahmot, jotka pelkäsivät runoilijan kasvavan liian voimakkaaksi ja vaikutusvaltaiseksi voimaksi.
Vähän ennen kuolemaansa Pasolini julkaisi kirjan La Nuova Gioventu, joka on hänen poliittinen testamenttinsa Italian nuorisolle. Pasolinin tuotantoa on julkaistu runsaasti hänen kuolemansa jälkeen. Eritoten tämä on koskenut hänen runojaan ja artikkeleitaan. Pasolinin nimeä kantava säätiö jatkaa Pasolinin yhteiskunnallista toimintaa. Useissa Pasolinin elokuvissa näytellyt Laura Betti, joka oli Pasolinille hyvin läheinen ystävä, niin taiteessa kuin ihmissuhteissakin, on pitkään johtanut tätä säätiötä, samoin mukana on ollut tunnettu kirjailija Alberto Moravia.
Pasolinin tuotanto Suomessa
Pasolinin elokuvista on suurin osa esitetty myös Suomessa, joskin useat niistä ovat olleet vain pienen harrastajajoukon kiinnostuksen kohteina. Sodoman 120 päivää puolestaan pääsi sensuurin käsistä vapauteen vasta 2001.
Pasolinin kirjallista tuotantoa on suomennettu melkoisen vähän.
Runous
La nuova gioventù 1975
Sarıkamışin taistelu
Sarıkamışin taistelu oli Venäjän ja Ottomaanien valtakunnan välinen taistelu, joka käytiin Kaukasuksen alueella ensimmäisen maailmansodan aikana vuodenvaihteessa 1914–1915. Se päättyi Venäjän ratkaisevaan voittoon. Taistelua kutsutaan joskus nimillä Sarıkamışh tai Sarıkamış, turkin kielillä Sarıkamış Faciası ("Sarıkamışin murhenäytelmä").
Älä tuhlaa aikaa
Älä tuhlaa aikaa on vuonna 1975 ilmestynyt KOM-teatterin järjestyksessään viides albumi. Se julkaistiin vuoden 1977 Väinämöisen soitto -albumin tavoin nimellä KOM-kvartetti.
Eero Ojasen johtama kvartetti koostui jo KOM-teatterin edellisellä albumilla soittaneista muusikoista vahvistettuna kahdella laulajalla. Levyn kappaleet on säveltänyt Jukka Hauru ja niiden sanoitukset ovat Claes Anderssonin sekä Tommy Tabermannin yhdessä tekemiä. Yleisradion Fono-äänitetietokannassa levy esiintyy nimellä Lapsi.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Brujería (kappale)
Brujería on Son de Solin esittämä kappale, jolla se edusti Espanjaa vuoden 2005 Eurovision laulukilpailussa Ukrainan Kiovassa.
Koska Espanja kuuluu kilpailun suuriin rahoittajamaihin, kappale pääsi suoraan finaaliin. Finaalissa kappale sijoittui 24. maan joukosta sijalle 21.
Beefeater
Beefeater tarkoittaa seuraavia asioita:
Acclaim Entertainment
Acclaim Entertainment oli yhdysvaltalainen yhtiö, joka suunnitteli, julkaisi ja markkinoi videopelejä useille eri alustoille.
Historia
Vuonna 1990 yhtiö osti LJN Toysin. Acclaim lopetti LJN:n leikkikaluvalmistuksen ja sulautti sen lopulta itseensä vuoteen 1995 mennessä.
Vuonna 2002 yhtiö osti Software Creationsin, jonka uudeksi nimeksi tuli Acclaim Studios Manchester.
Vuonna 2004 yhtiö meni konkurssiin. Acclaimin nimen osti Howard Marks, joka perusti yhtiön Acclaim Games.
Yrityksellä oli useita tuotesarjoja kuten Rise Of The Robots. Konkurssiin tapahtuessa kesken jääneitä nimikkeitä olivat 100 Bullets, Kung Faux ja The Last Job.
Pelit
Yhtiö kehitti ja julkaisi pelejä useille alustoille mukaan lukien Sega Mega Drive ja Nintendo GameCube.
Tytäryhtiöt
Yhtiöllä oli studiot Cheltenhamissa ja Manchesterissä Yhdistyneissä kuningaskunnissa, Glen Covessa New Yorkissa ja Austinissa Texasissa Yhdysvalloissa.
Huskvarnaån
pienoiskuva|Raviini ja vesiputki kuvattuna maantiesillalta. pienoiskuva|Koskijakson yläpulinen kapeikko. pienoiskuva|Näkymä ohijuoksutuspäivinä. pienoiskuva|Myllyn kohta. Huskvarnaån on Ruotsissa Jönköpingin läänissä Jönköpingin kunnassa sijaitseva 36 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Ylenin järvestä ja laskee Jönköpingin Huskvarnassä Vätternin etelärantaan. Se muodostaa Motalanvirran vesistön 285 kilometriä pitkän pääuoman yläjuoksun loppuosuuden. Joen uoma on kolmiosainren ja se virtaa matkallaan kolmen järven kautta.
Rostockin yliopisto
Rostockin yliopisto on julkinen yliopisto pohjoissaksalaisessa Rostockin kaupungissa, Mecklenburg-Etu-Pommerin osavaltiossa. Se on perustettu vuonna 1419 ja on Itämeren alueen vanhin ja Saksan kolmanneksi vanhin edelleen toimiva yliopisto. Yliopistossa opiskelee noin 14 000 opiskelijaa.
Historia
thumb|300px|left|Rostockin yliopiston päärakennus Yliopiston perustivat Mecklenburgin herttuat Johann IV ja Albrecht V sekä Rostockin hansakaupungin raati vuonna 1419. Yliopiston avajaisjuhlat pidettiin 12. marraskuuta 1419. Yliopisto koostui aluksi oikeustieteellisestä ja lääketieteellistä tiedekunnasta sekä Facultas artiumista. Teologinen tiedekunta perustettiin vuonna 1432.
Huskvarnaån
Huskvarnafallen
Huskvarnan putoukset liittyvät Huskvarnaånin viimeisten kilometrien jokiosuuteen, jossa joki putoaa noin 120 metriä puolentoista kilometrin matkalla. Stensholmin maatilalta alkaa hitaasti jyrkkenevän jokiosuus, jossa vedenpintaa on korotettu käyttäen hyväksi jokilaakson jyrkkärinteistä raviinia. Jutafalletin yläpuolella sijaitsevalta padolta on hyvä näkymä laakson pohjalle. Laaksoon laskeutuu tie, joka seuraa sitä pohjoisrinteitä myöten ja poistuu laaksosta ennen laakson alapuolista voimalaitosta. Putouksien ja koskien voimaa ei enää pääse kokemaan, sillä suurin osa vedestä virtaa putkessa voimalaitokselle. Sen sijaan tiettyinä päivinä vettä päästetään vapaasti laaksoon ihmisten ihailtavaksi. Kuivassa jokilaaksossa on esillä hiidenkirnuja, jotka ovat jokiveden kuluttamia jääkauden jälkeisellä ajalla. Suurin hiidenkirnu on halkaisijaltaan 3,4 metriä. Jutafallenien ja Slipstensfalletin alueilla on hiidenkirnuja eniten.
Rostockin yliopisto
Historia
1400-luvulla Rostockin yliopisto oli yksi Saksan suurimmista yliopistoista 400–500 opiskelijallaan. Opiskelijoita tuli yliopistoon niin Hollannista, Skandinaviasta kuin Baltiasta. Poliittisten kiistojen ja kirkon painostuksen vuoksi yliopisto muutti Greifswaldiin vuonna 1437 ja pysyi siellä vuoteen 1443 saakka. Vuodesta 1487 vuoteen 1488 opetus tapahtui puolestaan Lyypekissä.
Huskvarnaån
Valuma-alueen vesivoima
Huskvarnaånin pääuomassa on neljä vesivoimalaitosta, jotka ovat alhaalta ylös lueteltuina Huskvarna, Carlfors, Rammbro Kvarn ja Ramsjöholm. Yläjuoksulla vesistön pääuomassa Fredriksdalsånissa on Esperydin voimalaitos. Pääuomasta sivulla Tenhultasjöniin laskee lyhyt puro korkealta mäeltä ja sen alajuoksulla toimii Smedjebäckenin voimala. Voimaloiden yhteisteho on 16,5 megawattia ja niiden vuosituotanto on noin 47,5 gigawattituntia.
Vesivoimaa säännöstellään siten, että yläjuoksulla kerrytetään säännöstelypadolla Ylenjärveen ja sen yläpuolisiin vesistöihin vettä varastoon. Siellä sijaitsee 300 neliökilometrin vesialtaat, jonne mahtuu varastoon 29 miljoonaa kuutiometriä vesivoimalle tarkoitettua vettä. Vesistön keskijuoksulla sijaitsevan Stensjönin pinta-ala on 316 hehtaaria ja siihen voidaan varastoida 4 miljoonaa kuutiometriä vettä. Varastoitavalla vedellä voidaan parantaa vesivoiman saatavuutta eikä liikavedelle ole niin usein tarvetta ohijuoksutuksiin.
Rostockin yliopisto
Historia
Yliopiston nykyinen päärakennus rakennettiin vuosina 1866–1870 schweriniläisen arkkitehdin Hermann Willebrandin suunnitelmien pohjalta uusrenessanssiseen tyyliin. Yliopiston 500-vuotisjuhlien yhteydessä Albert Einsteinille ja Max Planckille myönnettiin yliopiston kunniatohtoruus 12. marraskuuta vuonna 1919.
Huskvarnaån
Huskvarnaån valuma-alue
Valuma-alue saa nimensä Huskvarnaånista, joka laskee Vätterniin. Huskvarnaån alkaa Ylenistä ja on vain 36 kilometriä pitkä. Pääuomaa on kuitenkin noin 84 kilometriä pitkä, joten pääuomaan kuuluu muitakin latvahaaroja. Ylenin vedenpinta on samalla tasolla kahden muun järven, Stora Nätarenin ja Lilla Nätarenin kanssa. Tällä järvireitillä on pituutta 15 kilometriä. Lilla Nätareniin laskee etelästä virtaava Huluån. Se alkaa viiden kilometrin päässä Ryssbysjönistä ja on yli yhdeksän kilometriä pitkä. Kaksi kilometrisen järven etelärantaan laskee Fredriksdalasjönista kymmenen kilometrin päästä alkava Fredriksdalsån, jonka alajuoksu on 14 kilometriä pitkä. Järven lounaisrantaan laskee pieni puromainen Lannafallsån, joka on pari kilometriä pitkä. Sen lähdejärvi on Lannafallssjön. Järveen tulee turvetuotantoalueen kuivatusoja, joka kasvattaa pääuoman pituutta muutaman kilometrin. Lannafallssjönin vedenpinta sijaitsee 312 metriä mpy. ja Vätternin 88 metrin mpy., joten pääuomalle tulee pudotusta 224 metriä.
Rostockin yliopisto
Historia
Toisen maailmansodan päättyminen vuonna 1945 muutti yliopistoa paljolti. Yliopisto jäi Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle ja myöhemmin Saksan demokraattiseen tasavaltaan eli DDR:ään. Se avattiin sodan jälkeen 24. helmikuuta 1946. Oikeustieteellinen tiedekunta suljettiin vuonna 1951, maataloustieteellinen tiedekunta perustettiin vuonna 1950 ja vuonna 1951 avattiin laivanrakennuksen osasto, joka uudelleennimettiin teknilliseksi tiedekunnaksi vuonna 1963. Rostockin yliopisto oli ensimmäinen perinteinen yliopisto Saksassa johon perustettiin teknillinen tiedekunta.
Huskvarnaån
Huskvarnaån valuma-alue
Alla olevaan taulukkoon on koottu vesistöreitin pääuomaan yhtyvät sivu-uomat. Taulukon tiedon lähteet on mainittu taulukon alla ja niihin on viitattu oikeassa sarakkeessa olevilla numeroilla.<section begin="huskvarnaan" /> Lähteet: 1 =, 2 =
Rostockin yliopisto
Historia
Yliopisto nimettiin Wilhelm Pieckin mukaan vuonna 1976 Wilhelm-Pieck-Universitätiksi. Nimi poistettiin käytöstä Saksan jälleenyhdistyttyä vuonna 1990.
Väijytys
Väijytys on sotilastermi, jolla tarkoitetaan valmisteltua hyökkäystä vihollisjoukon oletetulle kulkureitille. Yleisintä väijytysten käyttö on sissisodassa, jossa eri menetelmin tuotetaan tappioita tietä pitkin kulkeville vihollisen saattueille. Väijytyksiä tekee taisteluissa yleensä se osapuoli, jonka alueelle sotilaallisesti vahvempi vihollinen on tunkeutunut. Taktiikkaa pystyy käyttämään tehokkaasti taistellessa lukumääräisesti vahvempaa vihollista vastaan, sillä sen teho perustuu yllätyksellisyyteen, hyvin valmisteltuihin taisteluasemiin ja hetkelliseen suureen tulivoimaan, kun väijytyksen tekevä osapuoli pyrkii tuottamaan viholliselleen mahdollisimman paljon tappioita, ennen kuin väijytykseen joutunut ehtii reagoimaan tilanteeseen. Väijytyksiä on käytetty aina varhaisista ajoista nykypäivään ja vaikka niissä käytetty aseistus ja kohteet ovat muuttuneet, on sen perusidea kuitenkin säilynyt samana.
Valmistelut
Väijytyksen tekevät joukot valitsevat itse taistelupaikan ja ajankohdan. Väijytystä valmistellessa väijytykseen osallistuvat osastot hakevat itselleen mahdollisimman hyvät taisteluasemat, josta voivat toimia tiellä liikkuvaa vihollista vastaan. Olennaista on myös se, etteivät asemat paljastu ennen taistelun alkamista ja että asemista pystyy irtaantumaan suojassa iskun jälkeen. Modernissa sodankäynnissä väijytyksissä käytetään aseistuksena aktiivisesti laukaistavia tähysmiinoja (kylkimiinat, viuhkapanokset tai tiehen kaivetut räjähteet), sinkoja sekä rynnäkkö- ja tarkkuuskiväärejä. Lisäksi väijytystä voidaan tukea kranaatinheittimin ja taisteluasemien ja tien väliin voidaan asentaa jalkaväki- ja telamiinoja hankaloittamaan vihollisen vastatoimia.
Taistelu
Kun väijytys on valmis on väijyttävän osaston seuraava tehtävä odottaa sopivan vihollisen saapumista väijytettävälle tieosuudelle. Odotusaika voi vaihdella tilanteen mukaan tunneista useisiin vuorokausiin. Kun kohteeksi sopiva vihollinen sattuu kohdelle, antaa väijytysosaston johtaja sovitun merkin taistelujen aloittamisesta laukaisemalla ensimmäisen miinan, ampumalla purskeen tai jotain muuta merkkiä käyttäen. Ensimmäisenä laukaistava miina on aina kauimmaisena vihollisen tulosuunnasta, jotta myös muiden miinojen kohdalle tulisi ajoneuvo taistelun alettua. Tulen avaamisen jälkeen pyrkivät joukot toimimaan mahdollisimman nopeasti omiin kohteisiinsa tuhoten ajoneuvoja ja jalkaväkeä. Omien tappioiden välttämiseksi taistelu ei yleensä kestä kuin korkeintaan muutaman minuutin, jotta vihollinen ei ehtisi aloittaa vastatoimia. Taistelun jälkeen väijyttäjät irtaantuvat pois tienvarresta syvälle maastoon, jonne on voitu tehdä harhautusjälkia ja ansoitteita mahdollisen takaa-ajon vaikeuttamiseksi.
Vaikutus
Onnistuessaan väijytykset huolto- ja täydennyskuljetuksia vastaan tuottavat viholliselle sekä suoranaisia tappioita, että hidastavat vihollisen etenemistä etulinjassa. Runsas sissitoiminta vihollisen alueella aihettaa sen, että vihollinen joutuu käyttämään jotakin toista tietä kuljetuksiin tai sitomaan taistelevia joukkoja suojaamaan kuljetuksia, haravoimaan tienvarsia tai etsimään ja tuhoamaan sissien tukikohtia maastosta. Tässä vaiheessa sissit yleensä väistyvät taistelualueeltaan, mutta palaavat takaisin kun vihollisen vastatoimet ovat loppuneet.
Love Runs Out (Martin Garrixin kappale)
"Love Runs Out" oli kaupallisesti huono menestys, sillä se pääsi singlelistan kolmenkymmenen parhaan joukkoon ainoastaan Uudessa-Seelannissa.
Etelä-Afrikan historia
Etelä-Afrikan historia alkoi jo varhain kivikaudella. Viimeisen 350 vuoden aikana maan historian keskeinen piirre on ollut toisaalta eurooppalaisten siirtolaisten ja maan alkuperäisväestön ja toisaalta eri siirtolaisryhmien väliset jännitteet. Nykyisen Etelä-Afrikan kulttuureista ja väestöryhmistä vanhimpia ovat siirtomaavaltaa edeltäneet afrikkalaiset yhteisöt. Kolonialistinen Etelä-Afrikan syntyyn puolestaan vaikutti 1600-luvun johtava kapitalistinen yhtiö Hollannin Itä-Intian kauppakomppania. Vuonna 1806 alue päätyi Britannian hallintaan, mikä synnytti jännitteitä uusien vallanpitäjien ja pääosin hollantilaisperäisten buurisiirtolaisten välille. Kaivannaisten, erityisesti timanttien ja kullan, löytyminen Etelä-Afrikasta 1800-luvun aikana vaikutti voimakkaasti maan sosiaalisten rakenteiden kehittymiseen ja maan teollistumiseen sekä kaupungistumiseen. Vuosina 1948–1991 maassa harjoitettiin apartheidiksi nimitettyä rotuerottelupolitiikkaa, jossa maan väestö jaettiin valkoisiin, mustiin, intialaisiin ja värillisiin. Apartheid-järjestelmän purkaminen tapahtui Etelä-Afrikassa vuosien 1990 ja 1994 välisenä aikana. Vuonna 1994 maassa pidettiin vaalit, joihin saivat ensimmäistä kertaa osallistua kaikki etniset ryhmät. Vaaleissa maan johtoon nousi ANC:n johtama koalitio.
Esihistoria
thumb|San-mies [[Botswanassa.]] Vanhin tunnettu merkki alueen asutuksesta on 9. joulukuuta 1998 löydetty Australopithecus africanuksen 3,22–3,58 miljoonaa vuotta vanha fossiloitunut luuranko. Tämän löydön lisäksi myös vuonna 1947 löytyneiden noin 2 miljoonaa vuotta vanhojen "Mrs. Pleas" ja "Sts 14" Australopithecus africanus-luurankojen katsotaan tukevan näkemystä, jonka mukaan moderni ihminen kehittyi Afrikassa.
Nykyihminen, Homo sapiens, ilmaantui noin 100 000 vuotta sitten. Runsaat 10 000 vuotta sitten laajoilla alueilla eteläisessä Afrikassa vallitsi nykyisten sanien esi-isien kulttuuri. Sanien elämänmuoto perustui metsästykseen, kalastukseen ja keräilyyn ja he olivat organisoituneet noin 50–500 ihmisen kierteleviin metsästäjäryhmiin. Noin 2 200 vuotta sitten eräät san-ryhmät nykyisen Botswanan pohjoisosissa kesyttivät ensimmäiset kotieläimet ja alkoivat liikkua kohti etelää. Heidän luomaansa uutta sosioekonomista järjestelmää on antropologien piirissä kutsuttu khoikhoi-metsästäjä-paimentolaisuudeksi.
Bantukieliä puhuvaa väestöä alkoi saapua nykyisen Transvaalin alueelle 300-luvulla. Nguni-tsongat asuttivat 1500-luvulla jo Natalin rannikkoalueita ja sotho-tswanat Oranje- ja Vaaljoen yhtymäkohdan pohjoispuolta. 1700-luvulla nguni-tsongat olivat jo jakautuneet lukuisiin pienempiin etnisiin ryhmiin kuten zuluihin, xhosiin ja swazeihin.
Siirtomaakausi
thumb|Jan van Riebeeck saapuu Etelä-Afrikkaan 6. huhtikuuta 1652. thumb|Trekboereja Karoo-arolla. Maalaus vuodelta 1898.
Portugalilaiset merenkulkijat olivat ensimmäisiä eurooppalaisia, jotka vierailivat Etelä-Afrikan rannikolla säännöllisesti. Portugalilaiset saapuivat alueelle 1500-luvun alkupuolella etsiessään meritietä Intiaan.
Vuonna 1602 perustettu Hollannin Itä-Intian kauppakomppania edisti Hollannin taloudellisia etuja Aasiassa ja pyrki turvaamaan sinne johtavan merireitin Afrikassa. Tämän vuoksi kauppakomppanian palkkaama Jan van Riebeeck saapui vuonna 1652 Kapmaahan tehtävänään järjestää huolto Aasiaan matkaaville laivoille. Muutaman vuoden kuluttua alueelle saapuivat ensimmäiset hollantilaiset siirtolaiset, jotka ryhtyivät harjoittamaan maanviljelyä ja käymään kauppaa kauppakomppanian kanssa. Vuoteen 1707 mennessä Kapmaahan oli asettunut 1 779 hollantilaista, saksalaista ja ranskalaista hugenottia. Siirtokunta kasvoi vuosisadan loppuun mennessä 15 000 ihmiseen ja sen pinta-ala laajeni suhteessa vielä nopeammin. Monet siirtokuntalaiset muuttivat rannikolta sanien ja khoiden asuttamaan sisämaahan. Vuoteen 1770 mennessä hollantilainen asutus oli siirtynyt noin 650 kilometrin päähän Kapkaupungista, missä siirtolaiset elivät puolinomadisina paimentolaisina. Näitä sisämaahan siirtyneitä perheitä ryhdyttiin nimittämään trekboereiksi eli vaeltaviksi maanviljelijöiksi ja nimitys lyheni pian boeriksi. Trekboerit kahakoivat jatkuvasti ympäröivien afrikkalaisheimojen kanssa ja vuosien 1785–1795 välisenä aikana näissä kahakoissa kuoli 2 000 san-heimoon kuulunutta miestä ja naista ja lisäksi 700 joutui orjuuteen.
Buurien lähestyttyä xhosa-heimon aluetta heidän kohtaamansa vastarinta koveni. Vuodesta 1779 alkaen buurien ja xhosien välillä käytiin sarja rajasotia. Trekboerit pettyivät siihen, etteivät Kapmaan hollantilaiset tukeneet heitä sodassa ja julistivat vuonna 1795 Graaff Reinetin alueen itsenäiseksi tasavallaksi. Käytännössä tämä johti buurien ja Kapmaan hollantilaisten lopulliseen irtaantumiseen kahdeksi eri väestöryhmäksi. Trekboerit ryhtyivät myös käyttämään itsestään ilmaisua afrikaanerit korostaakseen sitä, että olivat syntyneet Afrikassa. Itsenäisyyssuunnitelmat kuitenkin kaatuivat samana vuonna brittiläisten saapumiseen Kapmaahan.
Vuonna 1795 britit valloittivat Kapmaan strategiseksi tukikohdaksi ranskalaisia vastaan. Tukikohdan tarkoitus oli hallita meritietä itään. Napoleonin sotien aikana siirtokunta palautui lyhyeksi aikaa hollantilaisille, mutta jo vuonna 1806 britit valtasivat sen uudelleen. Britit uudistivat hollantilaisten merkantilistisen talousjärjestelmän ja Kapmaan siirtokunta integroitiin brittiläisen imperiumin talouteen. Vuonna 1828 siirtokunnan värilliselle väestölle taattiin täydet kansalaisoikeudet ja lakiin perustunut syrjintä kiellettiin. Vuonna 1834 voimaan tulleella lailla alueella lakkautettiin myös orjuus neljän vuoden siirtymäkauden jälkeen. Entisten orjien asema ei kuitenkaan oleellisesti parantunut vapauttamisen jälkeen ja värillisiä syrjittiin edelleen heidän sosiaalisen asemansa sekä rotunsa vuoksi.
Zulu-kuningaskunta ja mfecaneliike
Pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi poliittisia levottomuuksia liiallisen väestönkasvun ja kaupallisen kilpailun seurauksena 1700-luvun lopulla. Koska ngunien hallitsema rannikkoalue rajoittui Intian valtamereen, Lohikäärmevuoristoon ja eurooppalaisten hallitsemaan Kapmaahan, oli tarvittavan lisämaan hankkiminen mahdollista vain sisäisten sotien avulla. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. "Mustaksi Napoleoniksi" kutsutun Shaka Zulun johdolla syntyikin vahva zuluvaltio. 1820-luvun puoleen väliin mennessä Shaka hallitsi jo yli 100 000 ihmisen valtakuntaa ja hänen armeijassaan oli 40 000 miestä. Shaka keskitti vallan kuninkaan henkilöön ja hoviin ja peri heimopäälliköiltä veroja. Hän myös sijoitti armeijansa yksiköitä ympäri valtakuntaa taatakseen alueiden uskollisuuden.
Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä, joka muodosti niin sanotun Mfecaneliikkeen ja jonka vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka. Mfecaneliikkeen väestöhistorialliset vaikutukset ovat epäselviä. Aikaisemman tutkimuksen perusteella luultiin, että sen seurauksena suuret alueet Afrikassa autioituivat, mutta uudemman tutkimuksen mukaan tämä näkemys on ollut liioiteltu. Muut liikkeen vaikutukset ovat kuitenkin merkittäviä. Eri banturyhmien valtiollinen kehitys nopeutui ja Afrikkaan syntyi useita uusia kuningaskuntia kuten Ndebele ja Gaza sekä edelleen olemassa olevat Besotho (nykyinen Lesotho) ja Swazi (nykyinen Swazimaa).. Mfecane aiheutti alueella myös laajaa kärsimystä. Tuhansia ihmisiä kuoli sodissa ja nälänhädissä ja tuhannet ihmiset joutuivat pakenemaan kodistaan. Monet pakolaiset ajautuivat Kapmaahan siirtotyöläisiksi huonoihin olosuhteisiin. Mfecanen aikainen sekasorto mahdollisti myös buurien levittäytymisen pohjoisemmaksi 1830-luvulta alkaen ja loi pohjan apartheidin aikana esitetylle myytille buurien muuttamisesta "tyhjään maahan".
Suuri vaellus
thumb|left|Voortrekkerien leirin [[rekonstruktio Blood Riverin varrella.]]
Kapmaan siirryttyä 1790-luvulla Isolle-Britannialle, lähti vuosina 1835–1843 noin 12 000 buuria Suurelle vaellukselle kohti pohjoista. Muuttoliikkeen syinä olivat taloudelliset ongelmat, xhosien ja buurien välinen aseellinen konflikti ja erityisesti tyytymättömyys brittihallintoa kohtaan, joka voortrekkerien näkemyksen mukaan ei ollut tarjonnut heille tarvittavaa turvaa xhosia vastaan. Lisäksi buurien mielestä brittihallinto oli edistänyt musta- ja valkoihoisten välistä tasa-arvoa muun muassa kieltämällä orjakaupan Kapmaassa. Voortrekkerit katsoivat, että nämä toimet olivat tuhonneet heidän perinteisen sosiaalisen järjestyksensä, joka oli perustunut rotuerotteluun. Ne vaaransivat eurooppalaisten etuoikeutetun aseman, joka oli heidän mielestään Jumalan tahto.
Ensimmäinen ryhmä voortrekkereitä lähti liikkeelle vuonna 1835 Louis Trichardtin ja Hans van Rensburgin johdolla ja kulki kohti pohjoista nykyiseen Mpumalangaan. Muita ryhmiä, joiden johtajina oli muun muassa Andries Pretorius, Gert Maritz ja Piet Retief seurasi pian perässä. Zulu-kuninkaan Dinganen kanssa käytyjen neuvottelujen perusteella voortrekkerit saivat itselleen laajoja alueita Keski- ja Etelä-Natalista, mutta poistuessaan neuvotteluista buurineuvottelijat joutuivat zulujen väijytykseen ja tapettiin. Andries Pretoriuksen johdolla voortrekkerit toteuttivat kostoiskun. 16. joulukuuta 1838 zulut lyötiin täydellisesti Blood riverin taistelussa. Buurit perustivat ensimmäisen lyhytaikaisen buuritasavallan Nataliin, jonka pääkaupungiksi tuli Pietermaritzburg. Vuonna 1842 britit miehittivät nykyisen Durbanin kaupungin ja ottivat haltuunsa suuren osa Natalia. Tämän johdosta buurit vetäytyivät Lohikäärmevuorten taakse ja perustivat itsenäisen Transvaalin tasavallan. Vuonna 1848 britit julistivat Vaal- ja Oranjejokien välisen alueen osaksi Kapmaan siirtokuntaa. Kohdattuaan voimakasta vastarintaa sinne asettuneilta voortrekkereilta britit pian kuitenkin luopuivat alueesta ja vuonna 1854 siitä muodostui itsenäinen Oranjen vapaavaltio.
1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa afrikaanerinationalismin ja -identiteetin alkaessa syntyä, Suureen vaellukseen liittyvistä tapahtumista muodostui afrikaanerien sankarillinen ja määrittävä historia. Vaellukseen osallistuneita buureja ryhdyttiin pitämään pelottomina, jumalaapelkäävinä ja elämää suurempina sankareina, jotka olivat estäneet afrikaanerikansan sulautumisen englanninkieliseen väestöön. Voortrekkereiden katsottiin edustavan ensimmäisiä afrikaanerinationalisteja ja heitä kunnioitettiin samalla tavoin kuin esimerkiksi Yhdysvaltojen perustajaisiä.
Buurisodat
Britit lujittivat valtaansa vuonna 1879 käydyn Zulusodan jälkeen suurimmassa osassa Etelä-Afrikan siirtomaa-alueita ja liittivät Transvaalin siirtokuntaansa pakolla vuonna 1877. Buurit protestoivat liittämistä nousemalla kapinaan joulukuussa 1880. Majuba Hillin taistelussa buurijoukot löivät brittiläiset joukot, jotka kärsivät kovia tappioita. William Gladstonen johtama brittihallitus katsoi sodan menetetyksi ja allekirjoitti aselevon 6. maaliskuuta. Lopullinen rauhansopimus allekirjoitettiin 23. maaliskuuta 1881. Buureille myönnettiin itsehallinto Transvaalissa brittien valvonnassa.
Vuonna 1887 kullankaivajat löysivät maailman suurimman kultaesiintymän Witwatersrandista ("Randi") harjanteelta, joka leviää Pretorian eteläpuolella vajaat sata kilometriä itään ja 50 kilometriä länteen. Kullan löytämisen jälkeen tuhannet brittiläiset siirtolaiset alkoivat vyöryä rajan yli Kapmaasta. Johannesburgin kaupunki syntyi hökkelikylästä lähes yhdessä yössä, kun uitlanderit (ulkomaalaiset) leiriytyivät kaivosten lähelle. Afrikaanerit hermostuivat uitlanderien läsnäolosta ja kielsivät heiltä äänestysoikeuden. Cecil Rhodes luotti englanninkielisten siirtolaisten kapinahalukkuuteen ja kaivosyhtiöiden johtajien tukeen, kun hän sponsoroi vuonna 1895 epäonnistuneen vallankaappauksen. Vallankaappaukseen liittyi aseellinen isku, Jamesonin hyökkäys. Laiton ja epäonnistunut hyökkäys päätti Rhodesin poliittisen uran. Britannian kenraalikuvernööri Alfred Milner oli kuitenkin päättänyt kukistaa Paul Krugerin hallinnon ja saattaa koko alueen Britannian hallintoon. Transvaal oli pakotettu julistamaan sodan Britannialle vuonna 1899.
Toisen buurisodan sytyttyä myös Oranjen vapaavaltio liittyi siihen Transvaalin puolelle. Sodan alkuvaiheessa buuritasavallat pitivät aloitteen käsissään ja piirittivät pian Mafekingin, Kimberleyn ja Ladysmithin kaupungit. Myös Kapmaassa jotkut afrikaanerit nousivat kapinaan. Britannia lähetti kuitenkin pian Etelä-Afrikkaan suuren siirtomaa-armeijan Frederick Robertsin ja Herbert Kitchenerin johdolla ja aloitti nopean etenemisen kohti buuritasavaltojen pääkaupunkeja. Krugerin onnistui paeta maasta hiukan ennen kuin Pretoria vallattiin kesäkuussa 1900. Varsinaisen sodan päättymisen jälkeen monet buurit jatkoivat pitkään sissisodankäyntiä brittejä vastaan. Britit vastasivat tähän laajamittaisella terrorilla, jonka aikana maatiloja poltettiin ja arviolta 26 000 naista ja lasta kuoli keskitysleireillä. Sota päättyi lopulta Vereenigingin sopimukseen toukokuussa 1902. Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion itsenäisinä buurivaltioina lakkasivat ja ne liitettiin osaksi brittiläistä imperiumia. Sopimus kuitenkin lupasi alueille tulevaisuudessa itsehallinnon.
Etelä-Afrikan unioni
thumb|Etelä-Afrikan lippu 1928–1994
Etelä-Afrikan unioni syntyi 31. toukokuuta 1910 neljän Ison-Britannian siirtomaan (Kapmaan, Natalin, Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion) yhdistyessä uudeksi itsenäiseksi dominioksi. Etelä-Afrikan sisäpolitiikassa vaikutti 1890-luvulta aina 1940-luvulle asti kolme poliittista pääsuuntausta. Näistä South Africa Partyn edustama suuntaus katsoi, että maan valkoisen väestön etuja edisti parhaiten läheinen suhde Brittiläisen imperiumin kanssa ja englantilaisen ja afrikaanerikulttuurin sulautuminen yhteen. Puolueen kannatus tuli suurimmaksi osaksi afrikaanereilta, mutta kannattajakunnassa ja johtajistossa oli myös merkittävä määrä englanninkielisiä. Unionist Party vastusti kiivaasti kaikkia irtautumispyrkimyksiä imperiumista ja katsoi, ettei esimerkiksi englanninkielisillä virkamiehillä ollut velvollisuutta opetella afrikaansia. Kolmantena voimatekijänä oli afrikaanerien etnonationalistinen, vuonna 1914 perustettu Kansallispuolue (National Party, NP), joka kannatti erillisten englanninkielisten ja afrikaansinkielisten instituutioiden luomista ja painotti Etelä-Afrikan itsenäisiä, imperiumista irrallisia etuja. Tämän poliittisen kamppailun seurauksena syntyi uusi, poissulkevampi afrikaaneri-identiteetti ja vanhat identiteetit kuten "buurius" hiipuivat enenevästi urbanisoituvassa yhteiskunnassa.
Vuonna 1931 Etelä-Afrikka sai Westminsterin säädöksellä lopullisesti itsenäisen valtion aseman, mutta jäi edelleen Kansainyhteisön jäseneksi. Vuonna 1961 maa erosi Kansainyhteisöstä, mutta liittyi siihen takaisin vuonna 1994.
Apartheid
thumb|240px|Kyltti [[Durbanin hiekkarannalla vuonna 1989. Sen mukaan ainoastaan valkoiset voivat käyttää rantaa.]]
Etelä-Afrikassa afrikaanerinationalistinen Kansallispuolue lähti kampanjoimaan vuoden 1948 vaaleissa uuden apartheidiksi kutsumansa politiikan puolesta. Kansallispuolue lupasi myös turvata "valkoisten työläisten edut ja työmahdollisuudet valkoisten alueilla", ja sen vaalikampanjassa käytettiin iskulauseita kuten Swart gewar (musta vaara) ja Die kaffer op sy plek (Kafferi sinne minne kuuluukin). Puolue voitti vaaleissa parlamentin enemmistön, vaikka saikin alle puolet annetuista äänistä, ja muodosti hallituksen Daniel François Malanin johdolla.
Vuonna 1953 säädettiin laki, jonka mukaan kaikki julkiset tilat ja palvelut, esimerkiksi puistonpenkit, hiekkarannat ja odotustilat, tuli eritellä roduittain. Näiden tilojen ja palveluiden ei tarvinnut olla yhdenvertaisia. Kaikesta Kansallispuolueen apartheidlainsäädännöstä pitkällä tähtäimellä tuhoisimmat vaikutukset oli vuonna 1953 säädetyllä bantuopetuksen lailla, joka siirsi kaiken afrikkalaisten kouluopetuksen opetusministeriöltä alkuasukasasioiden osaston hoidettavaksi.
Suurapartheidin nimellä tunnettu massiivinen sosioekonominen ohjelma meni vielä pidemmälle. Ohjelman tarkoituksena oli pitää maan ei-valkoinen väestö täysin poissa valkoisten asuttamilta alueilta ja siten "pelastaa valkoinen yhteisö häviämiseltä". Sen keskeisenä ajatuksena oli, että rotujen täydellinen erottaminen toisistaan johtaisi vakauteen ja järjestykseen. Uskottiin, että eteläafrikkalaiset ei-valkoiset väestöryhmät hyväksyisivät omien yhteisöjensä tilanteen, kunhan heidän yhteytensä valkoiseen Etelä-Afrikkaan pidettäisiin mahdollisimman vähäisenä. Maan pääministerin Hendrik Verwoerdin mukaan afrikkalaisten "ei tulisi haluta integroitua eurooppalaisen yhteisön elämään, vaan ymmärtää, että hänen omassa yhteisössään kaikki ovet ovat avoinna". Suurapartheidin tarkoituksena oli myös turvata halvan työvoiman saatavuus ja kuitenkin pitää afrikkalaiset poissa kaupungeista rakentamalla tehtaita mustien heimoreservaattien rajoille. Hallituksen lopullisena tavoitteena oli siirtää kaikki afrikkalaiset bantustanien kansalaisiksi.
Apartheid-järjestelmän purkaminen
Maa ajautui 1980-luvun lopulla pattitilanteeseen, jossa musta oppositio ei kyennyt voimatoimin kaatamaan valkoista hallitusta, mutta hallitus ei myöskään onnistunut hävittämään oppositiota. Pääministeri Botha päätti pyrkiä Kansallispuolueen kannalta haluttuun ratkaisuun neuvotteluteitse. Tämän uuden strategian mukaisesti toukokuusta 1988 alkaen järjestettiin joukko salaisia neuvotteluita hallituksen edustajien ja Nelson Mandelan välillä, jotka huipentuivat Bothan ja Mandelan kahdenkeskiseen tapaamiseen heinäkuussa 1989.
Vuonna 1989 maan presidentiksi noussut Frederik de Klerk katsoi, että ulko- ja sisäpoliittinen tilanne vaati neuvottelujen aloittamista apartheidia vastustaneiden järjestöjen kanssa. Pitkällä aikavälillä myös kansainvälinen taloudellinen painostus tulisi johtamaan maan elintason laskemiseen. De Klerk katsoi, että neuvotteluteitse olisi mahdollista saavuttaa maan valkoisen väestön kannalta parempi lopputulos silloin, kun ne käytäisiin hallituksen vielä ollessa suhteellisen vahvoilla sotilaallisesti.
De Klerk ilmoitti 2. helmikuuta 1990 laillistavansa apartheidia vastustaneet järjestöt ja vapauttavansa Nelson Mandelan ja satoja muita poliittisia vankeja. De Klerk sanoi myös olevansa valmis aloittamaan neuvottelut kaikkien osapuolten kanssa uudesta perustuslaista. Lähes kolme vuotta jatkuneiden neuvottelujen jälkeen eri osapuolten onnistui luoda sovitteluratkaisu vallanjaosta ja vaalien ajankohdasta. Neuvottelujen aikana poliittinen väkivalta maassa lisääntyi valkoisten, etupäässä afrikaanerinationalististen äärioikeistolaisten liikkeiden ja Inkatha-vapauspuolueen toiminnan vuoksi.
Vuonna 1994 maassa pidettiin vaalit, joihin saivat ensimmäistä kertaa osallistua kaikki etniset ryhmät. Vaaleissa maan johtoon nousi ANC:n johtama koalitio. ANC sai 62,7 % vaaleissa annetuista äänistä, joka jäi hiukan alle perustuslain muuttamiseksi vaaditusta 2/3 enemmistöstä. Maan toiseksi suurimmaksi puolueeksi nousi Kansallispuolue 20,4 % kannatuksella. Etelä-Afrikan uusi parlamentti valitsi yksimielisesti Nelson Mandelan maan uudeksi presidentiksi 9. toukokuuta.
Etelä-Afrikka apartheidin jälkeen
thumb|350px|left|Totuuskomission tunnus
Ennen vaaleja sovitussa väliaikaisessa perustuslaissa oli sovittu, että maahan perustetaan vaalien jälkeen viideksi vuodeksi kansallisen yhtenäisyyden hallitus, johon kuuluisivat kaikki yli 5 % ääniä vaaleissa saaneet puolueet. Hallituksen muodostivat siten ANC, Kansallispuolue ja Inkatha-vapauspuolue. Väliaikaisen perustuslain säännösten mukaan Perustuslaillisen kokouksen tuli tehdä esitys uudesta perustuslaista 9. toukokuuta 1996 mennessä. Perustuslakituomioistuimen tarkastuksen ja Perustuslaillisen kokouksen kanssa käytyjen neuvottelujen päätteeksi uusi perustuslaki saatiin valmiiksi 2. joulukuuta 1996 ja presidentti Mandela vahvisti sen 10. joulukuuta. Perustuslaki astui voimaan 3. helmikuuta 1997. Kansallisen yhtenäisyyden hallituksen kausi jatkui vuoden 1999 vaaleihin asti, mutta Kansallispuolue erosi hallituksesta 30. kesäkuuta 1996 ja liittyi oppositioon.
Vuonna 1995 kansallisen yhtenäisyyden hallitus nimitti totuuskomission selvittämään apartheidin aikaisia rikoksia. Komissio kuuli rikoksen uhriksi joutuneiden todistuksia ja poliittisista syistä rikoksia tehneet saattoivat anoa komissiolta armahdusta täydellistä, rehellistä tunnustusta vastaan. Totuuskomissiota pidetään yleisesti onnistuneena yrityksenä selvittää maan traumaattista poliittista historiaa. Sen puheenjohtajana toimi Nobelin rauhanpalkinnolla palkittu Etelä-Afrikan anglikaanisen kirkon emeritusarkkipiispa Desmond Tutu.
Mandelan presidenttikaudella hallitus paneutui maan uudistamiseen ja talouden avaamiseen. ANC loi uuden talouspoliittisen ohjelman GEAR:in, joka perustui markkinalähtöiseen talouspolitiikkaan. Mandelan keskeisin tavoite oli kuitenkin apartheidin aiheuttamien traumojen sovittaminen. Pitkälti hänen toimintansa ansiosta maassa ei ilmennyt juurikaan poliittista väkivaltaa vuosina 1994-2004. Mandelan jätti politiikan ennen vuoden 1999 vaaleja ja maan presidentiksi nousi Thabo Mbeki, joka uudelleenvalittiin vuonna 2004.
ANC:n tärkeimmät liittolaiset ovat olleet ammattiyhdistysliike COSATU ja Etelä-Afrikan kommunistinen puolue (SACP). Liittolaisten välisiin suhteisiin on viimeisten vuosien aikana muodostunut jännitteitä, kun COSATU ja SACP ovat vaatineet suurempaa vaikutusvaltaa päätettäessä maan makrotaloudellisesta politiikasta.
Etelä-Afrikan perinteinen mustien oppositiopuolue on ollut Inkatha-vapauspuolue, joka perustettiin vuonna 1975 ja sitä johti 44 vuotta Mangosutho Buthelezi, jonka seuraajaksi puolueen puheenjohtajana valittiin elokuussa 2019 Valenkosini Hlabisa.
Mbekin merkittävin kilpailija ANC:ssä oli vasemmistolaisempi ja populistinen Jacob Zuma. Zuma oli varapresidenttinä vuoteen 2005, jolloin Mbeki erotti hänet lahjusten otosta epäiltynä. Joulukuun 2007 ANC:n puoluekokouksessa Mbeki asettui vielä ehdolle puolueen johtoon Zumaa vastaan estääkseen tämän nousun puolueen johtajaksi ja seuraavaksi presidentiksi, vaikka ei itse voinutkaan perustuslain mukaan jatkaa enää kolmatta kautta presidenttinä. Mbeki hävisi puheenjohtajaäänestyksen 18. joulukuuta 2007 äänin 1 505 vastaan 2 329. Syyskuussa 2008 puolue vaati Mbekin eroa kolme kuukautta ennen hänen presidenttikautensa päättymistä. Väliaikaiseksi presidentiksi nousi Kgalema Motlanthe. Zuma nousi maan presidentiksi vuoden 2009 vaalien jälkeen. Myös Nelson Mandela antoi hänelle tukensa.
Toukokuussa 2019 parlamenttivaaleissa ANC sai taas ehdottoman enemmistön ja 57,5% annetuista äänistä. Tulos oli kuitenkin ANC:n huonoin demokraattisen Etelä-Afrikan historiassa.