cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plasma
Auringosta sinkoutuu jatkuvasti plasmaa avaruuteen aurinkotuulena, ja sen törmätessä maan ilmakehän ulompiin osiin syntyy revontulia. Vihertävän keltainen väri syntyy suurella nopeudella liikkuvien elektronien törmätessä happiatomeihin. Elektroni menettää osan liike-energiastaan, jonka happiatomi muuttaa näkyväksi valoksi. Plasman tutkiminen on luonut oman tieteenalan, (avaruus)plasmafysiikan.
Plasmasta aikaisemmin käytettyä rinnakkaisnimeä "plastma" pidetään nykyään vanhentuneena eikä enää suositeltavana.
Plasman muodostuminen
Plasmaa syntyy korkean lämpötilan (vähintään 2 000–8 000 K) vaikutuksesta ja sähkökentässä kiihdytettyjen hiukkasten törmäillessä atomeihin irrottaen niistä elektroneja. Plasma koostuu elektroneista ja positiivisista ioneista. On myös esitetty, että jopa 99 % tai ylikin maailmankaikkeuden tunnetusta aineesta (vrt. pimeä aine) olisi plasmaa.
Plasman sovellukset
Plasmaa käytetään muun muassa loisteputkissa ja hitsauksessa. Fuusioreaktoreiden kammioiden plasman tutkimuksessa hyödynnetään magnetohydrodynamiikkaa. Rakettitekniikassa niitä moottoreita, joita nykyisin kutsutaan ionimoottoreiksi, kutsuttiin ennen plasmamoottoreiksi.
Tuure Mentula
Tuure Adam Mentula (21. lokakuuta 1915 Suomenniemi – 17. joulukuuta 1998 ) oli suomalainen diplomaatti. Hän oli oppiarvoltaan lakitieteen lisensiaatti ja työskenteli suurlähettiläänä Canberrassa, Australiassa 1969–1975 sekä Bangkokissa, Thaimaassa ja Jakartassa, Indonesiassa 1977–1982.
Punkaharjun puulajipuisto
Punkaharjun puulajipuisto on osa Punkaharjun tutkimusmetsäalueeseen kuuluvaa 1250 hehtaarin maa-alueesta. Tutkimusmetsiä ja puulajipuistoa hallinnoi Metsähallitus ja Metla ohjaa sen hoitoa. Punkaharjun tutkimusmetsässä tutkitaan ulkomaisten puulajien viljelyä ja kasvatusta, havupuiden alkuperiä ja ilmastonmuutoksen vaikutusta niihin ja metsäpuiden geneettistä monimuotoisuutta.
Jānis Balodis
Jānis Balodis (20. helmikuuta 1881 – 8. elokuuta 1965) oli latvialainen kenraali ja poliitikko. Balodis komensi latvialaisia joukkoja Latvian vapaussodan aikana ja myöhemmin hän toimi maansa varapresidenttinä ja puolustusministerinä. NKVD pidätytti hänet Neuvostoliiton miehitettyä Latvian vuonna 1940. Balodis vietti vuosia vankeudessa, mutta sai lopulta palata Latviaan, jossa hän kuoli vuonna 1965.
Punkaharjun puulajipuisto
Punkaharjun puulajipuistoon on perustamisvaiheessa vuosina 1929 - 1938 istutettu 72 puulajia. Tällä hetkellä näistä istutuksista on jäljellä 46 lajia, joista 39 on havupuita ja 7 lehtipuita. Puulajipuistoa on uudistettu ja kehitetty 1990-luvun alusta lähtien ja tavoitteena on ollut koota puistoon kaikki alueelle soveltuvat havupuulajit. Nykyisin Punkaharjun arboretumissa on 134 eri lajia ja erikoismuotoa. Alueen metsätalouteen, metsäntutkimukseen ja luonnonsuojeluun voi tutustua tarkemmin merkittyjen, opastustauluin varustettujen reittien avulla. Punkaharjun Puulajipuisto sijaitsee Metsäntutkimuslaitoksen yhteydessä, Suomen metsämuseo Luston vieressä, Punkaharjun Laukansaaressa Finlandiantie 18:ssa.
Jānis Balodis
Elämäkerta
Jānis Balodis syntyi Trikātassa 20. helmikuuta 1881. Hän liittyi Venäjän armeijaan vuonna 1898 ja vuonna 1902 hän valmistui Vilnan sotilasakatemiasta. Vuosina 1904–1905 Balodis oli mukana Venäjän–Japanin sodassa tullen palkituksi palveluksestaan.
Sittemmin Balodis osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Balodis haavoittui Itä-Preussissa käytyjen taistelujen aikana ja jäi saksalaisten vangiksi. Balodis pääsi palaamaan Latviaan marraskuussa 1918 ja kotimaassaan hän liittyi uuteen Latvian armeijaan kapteenina ja otti osaa Latvian vapaussotaan. Balodis nousi nopeasti sotilasurallaan ensin pataljoonan, sitten prikaatin ja lopulta divisioonan komentajaksi. Oskars Kalpaksin kuoltua maaliskuussa Balodisista tuli tuolloin bolševikkeja, Venäjän valkoisia joukkoja ja saksalaisia vastaan taistelleiden latvialaisten joukkojen komentaja. 16. lokakuuta 1919 hänestä tuli koko Latvian armeijan komentaja. 30. joulukuuta 1919 Balodis solmi yhteistyösopimuksen Puolan kanssa ja tammikuussa 1920 hän komensi latvialaisia joukkoja Edward Rydz-Śmigłyn komentamien puolalaisten kanssa Latgallian vapautuksen aikana. Samassa kuussa hän yleni sotilasarvoltaan kenraaliksi.
Balodis jäi reserviin heinäkuussa 1921 ja vuonna 1925 hänestä tuli kansanedustaja Kārlis Ulmanisin johtamassa hallituksessa. Vuonna 1931 Balodisista tuli Latvian puolustusministeri ja hän osallistui 16. toukokuuta 1934 Ulmanisin järjestämään vallankaappaukseen. Vallankaappaajien mukaan maata uhkasi välitön kaaos ja sisällissota äärivasemmiston ja äärioikeiston toiminnan takia. Kaappauksen toteuttivat Ulmanisin puolueen puolisotilaallinen järjestö Aizsargs ja Balodisin roolina vallankaapauksen tukena oli kenraali Martins Penikisin johtaman Latvian armeijan neutralisointi. Onnistuneen vallankaapapuksen jälkeen vuonna 1936 Balodisista tuli Latvian varapresidentti ja puolustusministeri.
Punkaharjun puulajipuisto
Puupuiston lajisto
thumb|300px| Lehtikuusia Punkaharjun luonnonsuojelualueella puulajipuiston vieressä. Tähän on listattu joitakin lajeja, joita puulajipuistoon on istutettu merkintöjen mukaan.
Lipponen
Lipponen tarkoittaa seuraavia:
Henkilöitä: Fiktiivisiä henkilöitä
Asioita:
Sukunimenä savokarjalainen Lipponen lienee johdettu ortodoksisesta "Filippoksen" puhuttelumuodosta.
Zagros Ensemble
Zagros (aiemmin Zagros Ensemble) on nykymusiikin tulkintaan erikoistunut viidentoista muusikon ryhmä. Zagros perustettiin vuonna 1993 Korvat auki -yhdistyksen aloitteesta Sibelius-Akatemian opiskelijoiden uuden musiikin yhtyeeksi, ja se esiintyy konsertista toiseen muuttuvin kokoonpanoin. 1900-luvun modernit klassikot ja uusin nykymusiikki ovat keskeisiä yhtyeen ohjelmistossa. Yhtyeen taiteellisena johtajana on toiminut vuodesta 2013 lähtien Petri Komulainen.
Vuonna 2005 Zagros oli ehdolla Pohjoismaiden musiikkipalkinnon saajaksi. Yhtyeen levy Zagros oli ehdolla klassinen Emma 2007 -sarjassa Emma-gaalassa. Yleisradion musiikkitoimittajat valitsivat kyseisen levyn vuoden 2007 levyksi.
Yhtenäinen euromaksualue
Järjestelmään kuuluvia palveluita ovat korttimaksu, tilisiirto ja suoraveloitus, mutta pankit voivat tarjota asiakkailleen muitakin palveluita järjestelmän puitteissa. SEPA-tilisiirto (Credit Transfer) otettiin käyttöön 28. tammikuuta 2008. Yli 4 000 pankkia on sitoutunut toimimaan SEPA:n säännösten puitteissa. Muut SEPA-palvelut kuin tilisiirto tulevat käyttöön siirtymäajan kuluessa. Tällä hetkellä Suomen kansallisen siirtymäsuunnitelman mukainen siirtymäaika on vuoden 2010 loppuun. Suoraveloituksen (Direct Debit) käyttöönotto mahdollistuu marraskuussa 2009, kun SEPA:an kuuluvat maat säätävät maksuliikennettä koskevat lait, jotka perustuvat EU:n Payment Service Directive:n (Maksupalveludirektiivi, PSD). Maksupalvelulain tulisi astua Suomessa ja muuallakin SEPA-alueella voimaan 1. marraskuuta 2009. SEPA-maksukortit, jotka ovat kuluttajille tärkein palvelu, otetaan käyttöön vaiheittain siirtymäajan loppuun mennessä. Niin kutsutut Debit-kortit ovat SEPA-kortteja.
Vastuu järjestelmän käyttöönoton vaatimista muutoksista on valtioiden sijasta lähinnä pankkialalla itsellään. Järjestelmän luomisessa on toiminut aktiivisesti Euroopan maksuneuvosto, eurooppalainen pankkialan järjestö, johon kuuluu pankkeja myös EU-maiden ulkopuolisista maista.
Suomessa yritykset siirtyvät SEPA-maksatusaineistoon, joka perustuu ISO 20022 -standardiin ja on XML-pohjainen. Samalla PATU-tietoturvaratkaisu ja FTP-liikennöinti korvataan pääsääntöisesti Web Service -palvelulla + PKI-avainratkaisulla. PKI-avain on pankkikohtainen, eikä sille toistaiseksi ole yhtenäistä sertifikaatin myöntävää viranomaista. WebService ja PKI-avain eivät ole suoranaan SEPA:an perustuvia muutoksia, mutta ne tukevat siihen siirtymistä.
SEPA-instrumentit vaativat paikallisen tilinumeron sijasta IBAN-tilinumeron ja BIC-koodin.
Suomessa toimivien yritysten on päivitettävä maksuliikenteen ja taloushallinnon tietojärjestelmät SEPA-yhteensopiviksi. SEPA muuttaa pankkien ja yritysten maksujärjestelmät täysin. Kansalliset tilit muutetaan IBAN-muotoon, jonka yhteydessä laskuttaja antaa ja maksaja käyttää myös pankin BIC-koodia. Muutoksia tulee kaikkiin laskuihin ja maksujärjestelmiin. Isossa organisaatiossa muutos voi koskea useaa eri taloushallinnon/laskutuksen järjestelmää ja niiden välisiä sähköisiä yhteyksiä.
Reijola (Helsinki)
Reijola on Länsi-Helsingissä sijaitseva kaupungin peruspiiriksi kutsuttu hallinnollinen alue. Se käsittää kolme paremmin tunnettua osa-aluetta: Laakson, Ruskeasuon ja Meilahden. Myös Pikku Huopalahden asuinalue kuuluu suurimmaksi osaksi Reijolan peruspiiriin. Peruspiiri on saanut nimensä Grejuksen (Reijolan) tilan mukaan.
Asukkaista
Peruspiirissä on yhteensä asukkaita noin 15 400 (2008 alussa) ja työpaikkoja 20 900 (2005 lopussa). Eniten työtä tarjosi Meilahti, jolla sijaitsee mm. laaja Meilahden sairaala-alue. Reijolan peruspiirin koulutustaso (30,3% asukkaista korkeakoulututkinto) on jonkin verran kaupungin peruspiirien keskiarvoa korkeampi ja työttömyysaste (5,9% vuonna 2006) keskiarvoa matalampi.
Peruspiirin asukkaista suomenkielisiä on 85,3%, ruotsinkielisiä 7,6% ja muunkielisiä 7,1% (2008 alussa). Helsingissä syntyneitä on 39,4%.
Rakennuksista
Reijolan alueen eteläosa ja Mannerheimintien varsi on perinteistä kantakaupunkia. Se sisältää 1930-luvun kerrostumia ja korkeampia sodanjälkeisiä lamellitaloja esimerkiksi Laaksossa. Vanhan Meilahden kartanon alueella on jäljellä 1800–1900-lukujen vaihteesta peräisin olevia huviloita. Meren äärellä sijaitsevat myös nyttemmin museona toimiva aiempi presidentin virka-asunto Tamminiemi ja nykyinen virka-asunto Mäntyniemi. Kansanpuisto Seurasaari kuuluu Meilahden osana Reijolan peruspiiriin.
Keskuspuiston kyljessä sijaitseva Ruskeasuo rakennettiin 1950-luvulla. Ruskeasuon osa-alueeseen kuuluvaksi luetaan myös osa Mannerheimintien toisella puolella sijaitsevasta, pääosin 1990-luvulla nousseesta Pikku Huopalahdesta.
Enemmistö alueen asunnoista on vuokra-asuntoja (52 %). Huoneistoista tavallisimpia ovat kaksiot (runsas 40 %), myös yksiöitä (runsas 20 %) ja kolmioita (noin 20 %) on kohtalaisesti. Suurin osa asunnoista on 1950-luvulta tai vanhempia (yli 60 %), joskin uudempien Huopalahden ja Tilkan alueiden kerrostalohuoneistot ovat 1990-luvun tuotantoa (noin 30 % peruspiirin asuntokannasta).
Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luettelot
thumb|upright|[[Ooppera on osa esittäviä taiteita, ja Unesco on listannut perinteisen kiinalaisen kun-oopperan aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. ]] Aineettoman kulttuuriperinnön luettelot koostuvat kolmesta Unescon ylläpitämästä aineettoman kulttuuri­perinnön kansainvälisestä luettelosta. Unescon suojelusopimuksen mukaan aineettomaan kulttuuriperintöön kuuluu viisi osa-aluetta: suulliset perinteet ja ilmaisutavat, esittävät taiteet, yhteiskunnalliset käytännöt, rituaalit ja juhlatapahtumat, luontoa ja maailmankaikkeutta koskevat käsitykset ja käytännöt sekä perinteinen käsityötaito. Luetteloista löytyvät muun muassa flamenco ja katalonialaiset ihmistornit, Välimeren ruokavalio, kiinalainen Peking-ooppera, akupunktio ja moksibustio sekä ranskalainen gastronomia.
Luettelot
Unescon yleissopimukseen liittyy kaksi kansainvälistä luetteloa ja yksi rekisteri: ihmiskunnan aineettoman kulttuuri­perinnön luettelo, kiireellistä suojelua vaativan aineettoman kulttuuriperinnön luettelo ja rekisteri, johon kirjataan ohjelmia, hankkeita ja toimia aineettoman kulttuuriperinnön suojelemiseksi:
Tämän lisäksi sopimusvaltioiden tulee luetteloida aineetonta kulttuuriperintöä kansallisella tasolla.
Kansainvälisiin luetteloihin pääsemisestä päättää vuosittain kokoontuva aineettoman kulttuuriperinnön hallitusten välinen suojelukomitea, jossa on edustajat 24 eri maasta. Komitean toimikausi on neljä vuotta ja puolet sen jäsenistöstä uusiutuu kahden vuoden välein. Komiteaan kuuluvat maat valitaan joka toinen vuosi kokoontuvassa yleiskokouksessa.
Historia
Vuonna 1982 Méxicon konferenssissa käytettiin ensimmäisiä kertoja termiä aineeton kulttuuriperintö. Konferenssin tarkoituksena oli arvioida tietoja ja kokemusta, joita oli kertynyt vuoden 1970 Venetsian konferenssin jälkeen. Unescon vuonna 1972 perustama menestyksekäs maailmanperintöluettelo oli siirtänyt suurimman huomion kulttuurisuojelussa rakennuksiin ja rakennelmiin sekä luontokohteisiin. Méxicon konferenssissa kulttuurin määritelmä kirjoitettiin uudelleen, ja määritelmää laajennettiin käsittämään myös jokapäiväinen elämä, kuten arvojärjestelmät, perinteet ja uskomukset. Konferenssi pyysi Unescoa tutkimaan aineettoman kulttuuriperinnön ja erityisesti suullisen perinnön suojelua.
Unescon yleiskokous teki vuonna 1989 suosituksen perinnekulttuurin ja kansanperinteen suojelemisesta. Vaikka suosituksella ei ollut pitkäkestoisia seuraamuksia, se kasvatti tietoisuutta aineettoman kulttuuriperinnön suojelusta. Monien aineetonta kulttuuria koskevien päätösten ja konferenssien jälkeen Unescon yleiskokous hyväksyi vuonna 1997 julistuksen Ihmiskunnan suullisen ja aineettoman perinnön mestariteoksista. Vuosina 2001, 2003 ja 2005 mestariteosten luetteloon hyväksyttiin yhteensä 90 kohdetta. Vuoden 2005 kohteet jäivät uusiksi lisäyksiksi, sillä Unesco oli jo vuonna 2003 hyväksynyt sopimuksen, jonka tarkoituksena oli luoda uusi aineettoman kulttuuriperinnön luettelo. Sopimus astui voimaan huhtikuussa 2006 kolme kuukautta sen jälkeen, kun 30. valtio oli ratifioinut sen.
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 1993
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1993 21. kertaa. Kilpailut pidettiin Englannin Sheffieldissä 29. heinäkuuta – 8. elokuuta ja naisten vesipallo Leedsissä. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN. Kilpailulajeina olivat uinti, uimahypyt, taitouinti ja vesipallo.
Uinnissa syntyi yksi maailman- ja yksi Euroopan ennätys. Maailmanennätyksen teki Unkarin Károly Güttler miesten 100 metrin rintauinnin karsinnoissa ja Euroopan ennätyksen Saksan Franziska van Almsick naisten 100 metrin vapaauinnissa. Unkarin Krisztina Egerszegi voitti kilpailuissa neljä kultamitalia.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Facel
thumb|1948 Bentley Mk. VI Cresta (Facel-kori) thumb|Vuoden 1955 Facel Vega FV1. thumb|Facel-Vega Excellence EX2, taustalla EX1 (1958-1964) thumb|Vuonna 1959 esitelty Facel Vega HK 500. thumb|Facel Vega Facellia. Facel S.A. oli ranskalainen autojen ja lentokoneiden metalliosien valmistaja, joka vuosina 1954–1964 valmisti myös omia loistoautomalleja nimellä Facel Vega ja Facellia.
Facel (Forges et Ateliers de Constructions d’Eure-et-Loir) perustettiin 1939 Pariisin länsipuolelle Courbevoien esikaupunkiin valmistamaan komponentteja Bronzavian sotilaslentokoneisiin. Vuonna 1945 Facel alkoi valmistaa avo- ja coupé-erikoismallien koreja Simcalle, Fordille, Panhardille ja Delahayelle.
Kun itsekantavat korit alkoivat vallata alaa sarjavalmisteisten henkilöautojen tuotannossa, Facel menetti isoja asiakkaita ja päätti ryhtyä suunnittelemaan ja valmistamaan omia automalleja. Niissä käytettiin Chryslerin, Volvon ja Austinin moottoreita. Ensimmäinen Vegaksi ristitty malli esiteltiin 1954.
Alkuvuosien menestyksestä huolimatta Facelin tarina päättyi lokakuussa 1964 tehtaan sulkemiseen. Autonvalmistusta ei koskaan ollut saatu kannattavaksi, vaan sitä oli rahoitettu Facel-yhtiön muilla liiketoimilla. Tappiokierre syveni vuonna 1959 esitellystä Facellia-urheiluautosta ja sen runsaista takuukorjauksista.
Historiaa
Facelin perusti joulukuussa 1939 ranskalainen sotilaslentokoneiden valmistaja Bronzavia tuottamaan tarvitsemiaan erikoiskomponentteja. Bronzavian tekninen johtaja Jean Daninos oli aloittanut uransa Citroënilla autosuunnittelijana Traction Avant -mallien parissa. Hän siirtyi Citroënilta ensin Morane-Saulnier’lle ja sitten Bronzavialle. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli Yhdysvalloissa General Aircraft -yhtiössä, joka käytti valmistuksessaan Bronzavian patentteja. Sodan jälkeen Daninos palasi Ranskaan ja otti johtoonsa Facelin. Facel oli fuusioituneena Metallon-yrityksen kanssa tammikuuhun 1953 saakka.
Daninos’n ansiosta Facel pääsi rakentamaan erikoiskoreja Ranskan johtaville autonvalmistajille. Yhdessä l'Aluminium Français -yhtiön kanssa Facel suunnitteli kokoalumiinisen Panhard Dyna X -automallin ja rakensi 45 000 kappaletta sen koreja.
Facelin luksusauto-osasto perustettiin 1948 tuottamaan Simca Sport -mallin koreja. Osasto tuli tunnetuksi Pininfarinan muotoilemasta erikoiskorista Bentley Mark VI:n alustalle, joka nimettiin Bentley Crestaksi (kuva; 1948 Bentley Cresta). Vuosina 1951–1955 Facel valmisti koreja Ford Comète -automalliin, mutta tuotanto lopetettiin kun Simca osti Fordin Ranskan-toiminnot.
Autonkorien rinnalla Facel-Metallon prässäsi peltiosia Delahaye-sotilasmaastoautoihin ja kuorma-autoihin, Simcan ja Somuan kuorma-autoihin, Vespa-, Piaggio- ja Motobécane-skoottereihin sekä Massey-Fergusonin traktoreihin. Ruostumattomasta teräksestä Facel valmisti puskureita, pölykapseleita ja jäähdyttimen säleikköjä Simcalle, Fordille ja Renault’lle.
Yhdessä Hispano-Suizan kanssa Facel tuotti erikoismetalliosia Rolls-Roycen suihkumoottoreihin.
Ensimmäiset Facel Vega -mallit oli varustettu aluksi DeSoton ja sitten Chryslerin V8 -moottoreilla. Putkirakenteinen kori, kaksoistukivarsijousitus (double wishbone) edessä ja jäykkä akseli takana olivat tuttuja piirteitä tuon ajan amerikkalaisautoista. 1800-kiloiset Vega-autot olivat myös yhtä painavia kuin amerikkalaiset, mutta tehokkaiden moottorien ansiosta ylsivät 190 km/h huippunopeuteen ja alle 10 sekunnin kiihtyvyyteen nollasta sataan.
Useimmat Vega-mallit olivat kaksiovisia hardtopeja ilman keskipilaria, mutta Facel rakensi myös Vega-avoautoja. Kolme neljäsosaa tuotannosta vietiin Ranskan ulkopuolelle, koska Ranskassa autoverotus hyljeksi tehokkaita automalleja.
Vuosimallin 1956 Vegoihin asennettiin vieläkin suurempi 5,4-litrainen Chrysler-moottori, jota varten myös vaihteistoa ja muuta voimansiirtomekaniikkaa uudistettiin. Samana vuonna alkoi neliovisen Excellence-mallin tuotanto. Sen takaovet oli saranoitu takaa (ns. kaappariovet) eikä keskipilaria ollut lainkaan. Tämän takia korin jäykkyys ei ollut riittävä, mikä vaikutti auton ajo-ominaisuuksiin.
Vuoden 1959 malleihin otettiin yhä isompi, nyt 5,8 litran ja pian 6,8 litran Chrysler V8 -moottori. Vuonna 1962 esiteltiin entistä kevyempi ja elegantisti muotoiltu Facel Vega II.
Vuonna 1960 Facel esitteli pienen Facellia-urheiluauton, jonka oli tarkoitus kilpailla Alfa-Romeota ja Mercedeksen suosittua 190 SL -mallia vastaan. Facelliaa markkinoitiin 2+2- ja nelipaikkaisena coupéna sekä avomallina. Amerikkalaismoottorin sijasta Facellia varustettiin 1,6 litran nelisylinterisellä DOHC-moottorilla, jonka suunnitteli Paul Chevalier ja jota valmisti Pont-à-Mousson -yhtiö. Monet muotoiluyksityiskohdat, kuten korinpintaan upotetut ovenkahvat, tulivat pian käyttöön Mercedes-Benzin automalleissa.
Siirtyminen amerikkalaismoottoreista ranskalaiseen oli Facellian ja koko automerkin suuri virhe. Moottorin nokka-akseleissa oli vain kaksi laakerointia tavanomaisten neljän tai viiden sijasta, mikä aiheutti venttiilien epätarkkaa ajoitusta ja rikkoutumista. Yhtiön uusi johtaja, öljyalalta tullut André Belin, antoi määräyksen korjata kaikki rikkoutuneet Facellia-moottorit takuutyönä, ja Facellian seuraavaan malliversioon otettiin moottori Volvolta. Tätä Facellia-versiota valmistettiin noin 1100 kappaletta – enemmän kuin mitään muuta Facelin automallia, mutta silti liian vähän kannattavaan toimintaan pääsemiseksi. Viimeisenä uutuutena esiteltiin Austin Healeyn 2,8-litraisella moottorilla varustettu Facel 6-malli, mutta niitä tehtiin vain 30 kappaletta. Facelin tehtaat suljettiin 1964.
Kuuluisia omistajia
Facel-autot olivat jo valmistusaikanaan pienten piirien luksusajoneuvoja. Niiden omistajiin ovat lukeutuneet tuolloin tai myöhemmin Pablo Picasso, Ava Gardner, Christian Dior, Joan Collins, Ringo Starr, Max Factor Jr, Joan Fontaine, Stirling Moss, Tony Curtis, Dean Martin, Fred Astaire, Danny Kaye, Louis Malle, François Truffaut, Robert Wagner, Anthony Quinn, Debbie Reynolds, Frank Sinatra ja Maurice Trintignant sekä monet Saudi-Arabian prinssit, Persian šaahi Mohammad Reza Pahlavi ja muut kuninkaalliset.
Nobel-palkittu kirjailija Albert Camus kuoli 1960 kustantajansa Michel Gallimardin kyydissä tämän Facel Vegan suistuttua tieltä. .
Martinkallion koulu
thumb|Koulun pääsisäänkäynti. Martinkallion koulu on yhtenäinen peruskoulu Espoossa. Koulu käsittää luokat esikoulusta yhdeksänteen luokkaan asti. Koulussa opiskelee noin 500 oppilasta. Martinkallion koulu sijaitsee Nöykkiön kaupunginosassa. Se on värikäs rakennus, jonka yhteydessä on iso hiekkakenttä.
Martinkallion koulun tavoitteena on edistää oppilaan suhdetta luontoon ja opettaa suojelemaan luontoa. Muita koulun arvoja ovat muun muassa elämän kunnioitus, rehellisyys, suvaitsevaisuus, kestävä kehitys, vastuuntuntoisuus ja tavoitteellisuus. Martinkallion koulussa oppilaille halutaan opettaa luonnon kunnioittamisen lisäksi hyviä käytöstapoja sekä ymmärtämään heidän toimintansa ympäristölliset seuraukset. Koulu arvostaa yhteistyötaitoja, yhteisöllisyyttä ja yhteisöön sitoutumista sekä itsetunnon ja itsetuntemuksen kehittymistä. Koulu pyrkii myös antamaan koulun henkilökunnalle ja oppilaille vaikuttamismahdollisuuksia heitä itseään koskeviin asioihin. Martinkallion koulu on myös KiVa Koulu, joka on koulukiusaamista ehkäisevä toimenpideohjelma.
Martinkallion koulussa on myös otettu kokeiluun uusi pulpetiton opiskelutapa, jonka tulokset ovat olleet positiivisia.
Harmaita säveliä
Harmaita säveliä on Lyijykomppanian vuonna 2005 julkaistu kolmas studioalbumi. Levy on yhtyeen toinen ja viimeinen julkaisu, jolla on mukana laulaja-kitaristi Jarkko Strandman.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Petri Lindström, sanoittanut Esa Moilanen sekä sovitukset Lyijykomppania, ellei toisin mainittu.
Kokoonpano
+
Stand by for...
Stand by for... on ruotsalaislaulaja Måns Zelmerlöwin debyyttialbumi, joka julkaistiin 23. toukokuuta 2007.
Ensimmäinen singlejulkaisu albumilta oli 5. maaliskuuta julkaistu Cara Mia, jolla Zelmerlöw oli helmikuussa osallistunut Ruotsin euroviisukarsintoihin, joissa hän sijoittui kolmanneksi. Toisena singlenä julkaistiin Work of Art (Da Vinci).
Punainen Pilvi
Punainen Pilvi (, sioux: Makhpyia-luta), (1822 – 10. joulukuuta 1909) oli Oglala sioux-intiaanipäällikkö. Hän oli yksi Yhdysvaltain armeijan tunnetuimmista oman aikakautensa vastustajista ja johti menestyksekästä sotaa vuosina 1866–1868 (tunnettu Punaisen Pilven sotana) Yhdysvaltoja vastaan Powder River Countryn hallinnasta luoteisessa Wyomingissä ja eteläisessä Montanassa.
Nuoruusvuodet
Punainen Pilvi syntyi lähellä Platte-joen haaraumia nykyisen North Platten kaupungin liepeillä. Hänen äitinsä oli Oglala ja hänen isänsä (joka kuoli nuorena) oli Brulé. Punaisen Pilven kasvattajana ja oppi-isänä toimi osaltaan hänen enonsa Chief Smoke. Ollessaan nuori soturi Punainen Pilvi taisteli pawnee- ja crow-intiaaneja vastaan ja keräsi paljon sotilaallista kokemusta.
Sotaretki
Vuonna 1866 Yhdysvaltain hallitus kutsui pohjoisten tasankojen lakotat, cheyennet ja arapahot rauhanneuvotteluihin Fort Laramieen. Neuvottelujen aikana kävi kuitenkin ilmi, että Yhdysvallat oli siirtänyt joukkojaan lakotojen maille pystyttääkseen sinne useita linnoituksia. Kokoukseen osallistunut Punainen Pilvi, joka oli noussut korkeaan asemaan lakotojen yhteiskunnassa, näki amerikkalaisten lupaukset juonitteluna. Hän sai näkemykselleen paljon tukijoita monien muiden intiaanijohtajien keskuudesta ja 17. heinäkuuta 1866 Punainen Pilvi aloitti sodan, joka tunnetaan "Punaisen Pilven sotana".
Sodan alusta lähtien amerikkalaisten linnakkeet "Bozemanin reitin" varrella Montanan kulta-alueilta South Platte-joelle Coloradoon joutuivat Punaisen Pilven sotureiden hyökkäysten kohteiksi. Hän ei hyväksynyt linnakkeiden rakentamista ja hänen sotaansa yhtyivät cheyennet, jotka tekivät tehokkaita iskuja Yhdysvaltain leviämistä vastaan. .
Keväällä 1867 Punaisen Pilven yhdistetyt sotajoukot tehostivat iskujaan, ja intiaanit saavuttivat huomattavia voittoja. Hallituksen joukot oli pakotettu tekemään Fort Laramien rauhansopimuksen. Ehtoihin kuului, että Yhdysvaltain oli hylättävä kaikki linnoitukset Bozemanin reitin varrella ja annettava Lakotojen haltuun alueet: läntinen puolisko Etelä-Dakotaa, joka sisälsi Black Hillsin ja suuren osan Montanaa ja Wyomingiä. .
Kun amerikkalaiset evakuoivat joukkonsa lakotojen mailta, Punainen Pilvi määräsi soturinsa polttamaan kaikki linnakkeet Bozemanin reitin varrella. Yli kaksi vuotta kestänyt sota (erillisiä taisteluja ei lasketa) jäi ainoaksi, jonka intiaanit voittivat Yhdysvaltain armeijaa vastaan. .
Lyhytaikainen rauha
Rauha lakotojen ja Yhdysvaltain välillä säilyi vain sen aikaa kuin Yhdysvaltain sotavoimat uudelleenorganisoituivat. Vuonna 1874 "kenraali" George Armstrong Custer hyökkäsi lakotoja ja cheyennejä vastaan. Punainen Pilvi ei ottanut osaa Lakota-sotaan vuosina 1876–1877 Hullun Hevosen (Tasunka witko), Istuvan Härän (Tatanka Iyotake) ja muiden intiaanien sotapäälliköiden kanssa.
Viimeiset päivät
Punainen Pilvi jatkoi taistelua kansansa vapauden puolesta vielä lyötynäkin. Myöhemmin Pine Ridge -intiaanireservaatissa hän taisteli intiaaniagentteja, mukaan lukien Valentine McGillycuddy ja joitain Pine Ridgen asukkaita, vastaan. Hän vastusti Dawes-lakia (Dawes Act).
Vuonna 1890 Punainen Pilvi antoi siunauksensa uudelle nopeasti levinneelle henkitanssi-liikkeelle, mutta ei ottanut itse siihen osaa. . Hän eli pitkän elämän ja kuoli vuonna 1909.
Kristian I (Saksi)
thumb|upright|Kristian I ja hänen puolisonsa Sofia, tuntemattoman taiteilijan muotokuva. Kristian I (29. lokakuuta 1560 Dresden – 25. syyskuuta 1591 Dresden) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1586–1591. Hän oli isänsä Augustin seuraaja. Kristian I suhtautui melko välinpitämättömästi sekä hallinnollisiin asioihin että isäänsä huolettaneeseen kysymykseen uskonnollisesta puhdasoppisuudesta. Hän nojasi näkemyksissään tärkeimpään neuvonantajaansa Nikolaus Krelliin, joka sai kanslerina lähes rajattomat valtuudet. Kristian I:n seuraajaksi tuli hänen poikansa Kristian II.
Cocaine (Z-Ron albumi)
Cocaine on Z-Ron kolmastoista studioalbumi, joka julkaistiin 24. marraskuuta 2009. Sen Chopped & Screwed -painos julkaistiin 26. tammikuuta 2009.
Laurent Lafforgue
pienoiskuva|Laurent Lafforgue Laurent Lafforgue (s. 6. marraskuuta 1966) on ranskalainen matemaatikko.
Laurent Lafforgue syntyi Antonyssa, Ranskassa. Hän kirjoittautui sisään École Normale Supérieureen vuonna 1986. Vuonna 1994 sai filosofian tohtorin tutkinnon Université de Paris-Sudin aritmetiikan ja algebrallisen geometrian tutkimusryhmän jäsenenä. Hän on nykyään tutkimusjohtajana CNRS:ssä ja pysyvässä matematiikan professorin virassa Institut des Hautes Études Scientifiquessä Bures-sur-Yvettessä Ranskassa.
Vuonna 2002 24:nnessä kansainvälisessä matemaatikkojen kongressissa Pekingissä hän sai Fieldsin mitalin yhdessä Vladimir Vojevodskin kanssa. Lafforgue teki huomattavia tuloksia Langlandsin ohjelmaan tutkimalla lukuteoriaa ja analyysiä.
Lafforguen merkittävä tulos oli ratkaista kysymys tiettyjen moduleiden varistojen kompaktisoinnista. Hänen todistuksensa on yli kuuden vuoden intensiivisen työn tulos.
Henri Leconte
Henri Leconte (s. 4. heinäkuuta 1963 Lillers) on ranskalainen tennispelaaja.
Leconte tuli tennismaailman tietoisuuteen ensimmäistä kertaa erinomaisena junioripelaajana, joka voitti Ranskan avointen juniorien kaksinpelin vuonna 1981. Ammattilaisena Leconte otti ensimmäisen turnausvoittonsa nelinpelissä vuonna 1981 Bolognassa ja kaksinpelissä vuonna 1982 Tukholmassa.
Leconte voitti maanmiehensä Yannick Noahin kanssa vuoden 1984 Ranskan avointen nelinpelin mestaruuden. He voittivat finaalissa Pavel Složilin ja Tomáš Šmídin viidessä erässä. He pelasivat parina myös vuoden 1985 Yhdysvaltain avointen finaalissa, mutta hävisivät yhdysvaltalaisille Ken Flachille ja Robert Segusolle. Leconte nousi nelinpelin maailmanlistalla korkeimmillaan sijalle kuusi, mikä tapahtui vuonna 1985.
Vuonna 1986 Leconte selviytyi kahden Grand Slam -turnauksen, Ranskan avointen ja Wimbledonin semifinaaleihin. Hän hävisi Ranskan avointen semifinaalissa Mikael Pernforsille ja Wimbledonin semifinaalissa Boris Beckerille. Hän voitti vuoden aikana kaksi kaksinpeliturnausta, Hampurissa ja Genevessä, ja nousi vuoden aikana kaksinpelin maailmanlistalla sijalle neljä, mikä jäi hänen uransa parhaaksi sijoitukseksi.
Vuonna 1988 hän pelasi Ranskan avointen kaksinpelin loppuottelussa voitettuaan matkalla finaaliin muun muassa Boris Beckerin neljännesvälierissä, Andrei Tšesnokovin puolivälierissä ja Jonas Svenssonin semifinaaleissa. Huolimatta kotiyleisön tuesta hän kuitenkin hävisi loppuottelun turnauksen kaksi kertaa aiemmin voittanutta Mats Wilanderia vastaan suoraan kolmessa erässä.
Leconte pelasi ensimmäistä kertaa Davis Cupin loppuottelussa vuonna 1982, kun Ranska hävisi Yhdysvalloille 4–1. Vuonna 1991 Leconte pääsi pelaamaan toista kertaa Davis Cupin loppuottelussa, jossa Ranska kohtasi jälleen Yhdysvallat. Tällä kertaa Leconte voitti omassa kaksinpeliottelussaan Pete Samprasin suoraan kolmessa erässä ja voitti Guy Forgetin kanssa nelinpelissä Ken Flachin ja Robert Seguson neljässä erässä. Ranska voitti Davis Cupin 3–1.
Leconte pelasi Ranskan Davis Cup -joukkueessa yhteensä kolmenatoista peräkkäisenä vuotena ja voitti turnauksen otteluistaan 41 ja hävisi 25. Hän pelasi myös Ranskan voittoisassa World Team Cup -joukkueessa vuonna 1986.
Leconte selviytyi vuonna 1992 kolmatta kertaa urallaan Ranskan avointen semifinaaleihin, joissa hän hävisi Petr Kordalle suoraan kolmessa erässä. Hän voitti viimeisen huipputason turnauksensa kaksinpelissä vuonna 1993 Hallessa Saksassa ja nelinpelissä samana vuonna Indian Wellsissä Kaliforniassa.
Leconte lopetti ammattilaisuransa vuonna 1996. Hän voitti yhteensä yhdeksän turnausta kaksinpelissä ja kymmenen nelinpelissä.
Kauko Kouvalainen
Kauko Einari Kouvalainen (15. heinäkuuta 1930 Iisalmen maalaiskunta – 1. helmikuuta 2022 Turku) oli suomalainen lääkäri ja Oulun yliopiston lastentautien professori.
Kouvalaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Robert Kouvalainen ja Ida Säisä ja hänen puolisonsa vuodesta 1958 oli farmaseutti Marita Kilander. Kouvalainen tuli ylioppilaaksi Iisalmen lyseosta 1951 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1958. Uransa alkuvaiheessa Kouvalainen työskenteli muun muassa Helsingin yliopiston ja Helsingin kaupungin palveluksessa. Lastentautien professorina Oulun yliopistossa hän toimi 1972–1992. Ennen Oulua Kouvalainen työskenteli Helsingin lastenklinikassa kymmenen vuotta ja Turun lastenklinikassa apulaisprofessorina vajaat viisi vuotta. Hän toimi myös Mannerheimin Lastensuojeluliiton puheenjohtajana. Kouvalaisen tutkimusalaa olivat lastentaudit ja immunologia.
Öljytuikku
thumb|Yksinkertainen savesta valmistettu [[intialainen öljytuikku]]
Öljytuikku on pieni alkeellinen öljylamppu, joka palaa avoliekillä. Öljytuikut ovat varhaisimpia öljylamppuja eikä niissä ole kuin öljysäiliö ja sydänlanka. Öljysäiliö voi olla myös pelkkä avoin kuppi. Suomessa öljytuikkuja on käytetty erityisesti saunassa ja niitä on kutsuttu nimellä (sauna)tuiju. Tuijuissa on käytetty polttoaineena pääosin hamppuöljyä.
Öljylamppuja on käytetty jo esihistoriallisena aikana. Öljyn koostumus on vaihdellut ja se on saattanut koostua kasviöljystä tai eläinrasvasta. Muinaiset kreikkalaiset ja roomalaiset käyttivät oliiviöljyä, intialaiset rasvaa ja persialaiset maaöljyä. Välimeren maissa oliiviöljylamput pysyivät laajassa käytössä pitkälti 1800-luvulle, maaseudulla ja pienissä kylissä 1900-luvullekin.
Ortodoksinen kirkko käyttää edelleen vastaavanlaisia lampukka-nimellä kutsuttavia öljytuikkuja.
Munkkilaiset
Munkkilaiset ovat arvoituksellinen kansa tai ihmisryhmä länsisuomalaisissa kansantarinoissa.
Sana munkkilainen liittyy katolisen ajan kristittyihin pappeihin, munkkeihin tai lähetyssaarnaajiin, mutta jostain syystä munkkilaiset kerrottiin usein suomalaisia edeltäneeksi kansaksi tai joukoksi. Tarinoiden myyttisten alkuasuttajien kuten lappalaisten, hiisien ja jatulien tapaan myös munkkilaisten on toisinaan kerrottu tehneen muinaisjäännöksiä, kuten "munkkilaistervahaudoiksi" kutsuttuja kuoppia. Joskus munkkilaiset on rinnastettu lappalaisiin. Eräs mahdollinen selitys on se, että uskonpuhdistuksen aikaan katolilaisuudesta kiinni pitäneet leimattiin pakanoiksi. Myös lappalaisten on katsottu olevan pakanoita, joka voi selittää rinnastuksen. Tämän selityksen mukaan munkkilaiset olisivat siis olleet lähinnä katolilaisia suomalaisia. Kansantarinoissa pakanoiden ja lappalaisten on oletettu kadonneen nykyisen asutuksen tieltä, vaikka todellisuudessa kyse olisikin ollut uskonnon tai elämäntavan muutoksista.
Munkkilaisilla voitiin tarkoittaa alun perin aikaisemman ajanjakson, Suomen kristillistymisen aikaisia kristittyjä lähetyssaarnaajia. On myös mahdollista, että näiden muisto sekoittui käsityksiin myyttisistä alkuasuttajista myöhemmin, kun uskonpuhdistuksen aikaan katolilaiset leimattiin pakanoiksi.
Yeongam
Yeongam (, hanja 靈巖郡) on Etelä-Korean piirikunta (gun) Etelä-Jeollan maakunnassa. Se sijaitsee maakunnan lounaisosassa Gwangjun etelä- ja Mokpon itäpuolella. Piirikunnassa on arviolta 61 891 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 603,49 neliökilometriä.
Yeongam tunnetaan satama-alueella sijaitsevasta Korean International Circuit -moottoriradasta. 88 miljardia wonia maksaneella radalla ajettiin vuosina 2010–2013 Formula 1 -sarjan Korean Grand Prix.
Puutarhaneuvos
Puutarhaneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 8. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1948 valtionpomologi Olavi Collanille. Vuosien 1918–2013 aikana puutarhaneuvoksen arvonimi on myönnetty 50 henkilölle.
Puutarhaneuvokseksi on nimetty esimerkiksi Kotkan kaupunginpuutarhuri Heikki Laaksonen vuonna 2009.
Mauritiuksen lippu
thumb|210px|Mauritiuksen lippu (2:3)
Mauritiuksen lippu on Mauritiuksen tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin virallisesti käyttöön 12. maaliskuuta 1968. Lippu on jaettu vaakasuunnassa neljään yhtä suureen raitaan. Lipun värit symboloivat itsenäisyyden vuoksi vuodatettua verta (punainen), Intian valtamerta (sininen), itsenäisyyttä (keltainen) ja maan kasvillisuutta (vihreä).
Rodriguesin lippu
Rodriguesin saarella on vuodesta 2002 lähtien ollut laaja itsehallinto. Saarella on oma lippu, joka perustuu saaren vaakunaan.
Jay R. Ferguson
Jay Rowland Ferguson Jr. (s. 25. heinäkuuta 1974, Dallas, Teksas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Stan Rizzon roolista sarjassa Mad Men.
44 eaa.
left|250px|thumb|[[Rooman valtakunta 44 eaa.]]
Holbon
Holbon on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Šilkan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Šilka-joen varrella 15 kilometriä Šilkan kaupungista itään. Taajaman kautta kulkee Siperian rautatie. Asukkaita on 2 500 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1800-luvun alussa perustetusta postiasemasta. Vuonna 1887 sen läheltä löydettiin kivihiiliesiintymä, jota hyödynnettiin rautatien tarpeisiin. Vuosina 1931–1933 rakennettiin sähkövoimala. Vuonna 1938 Holbonista tuli kaupunkimainen taajama. 1960-luvun alussa perustettiin sähköverkkoyhtiö, joka oli taajaman tärkein työnantaja.
Nykyään Holbonissa toimii Tšitaenergon sähköverkkolaitos ja maatalousyritys. Taajamassa on keskikoulu, kulttuuritalo ja sairaala.
Aristide Briand
Aristide Briand (28. maaliskuuta 1862 Nantes – 7. maaliskuuta 1932 Pariisi) oli ranskalainen valtiomies. Hän toimi Ranskan pääministerinä 11 kertaa vuosina 1909–1929 sekä ulkoministerinä vuodesta 1925. Hän sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1926.
HMS Active (F171)
HMS Active (viirinumero F171 ) oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 21 fregatti Falklandin sodassa.
Aristide Briand
Elämä ja ura
Briandin isä oli varakas majatalon pitäjä, joka lähetti hänet kouluun Saint-Nazaireen ja myöhemmin lukioon Nantesiin, missä hän tutustui Jules Verneen. Hän opiskeli Pariisissa valmistuen lakimieheksi. Briand lähti varhain mukaan politiikkaan kirjoittaen anarkistien Le Peupleen ja myöhemmin La Lanterneen, La Petite Républiqueen sekä sosialistien L’Humanitéhen, jota hän oli Jean Jaurèsin kanssa perustamassa.
HMS Active (F171)
Valmistus
Alus tilattiin Southamptonista Vosper Thornycroftilta, missä köli laskettiin 23. heinäkuuta 1971. Alus laskettiin vesille 23. marraskuuta 1972 ja otettiin palvelukseen 19. heinäkuuta 1977. Alukselle sijoitettiin etukannelle tykkitornin taakse Exocet-merimaaliohjusten laukaisualusta.
Palvelus
Palvelukseen oton jälkeen alus oli ensimmäisen vuoden koulutettavana sekä erilaisissa asejärjestelmien käyttöönottokokeissa ennen kuin se vieraili heinäkuussa 1978 Yhdysvaltain itärannikolla ja Kanadassa. Tammikuusta 1979 alkaen alus saattoi kuninkaallista jahtia viiden kuukauden kiertokäynnillä Lähi-idässä. Se oli saman aikaisesti liitettynä Naton Välimerelle sijoitettua laivasto-osastoa. Vuoden 1980 alus vietti pääosin kotimaassa lukuun ottamatta kolmen kuukauden vierailua Länsi-Intian saaristossa vuoden lopulla. Oltuaan Britteinsaarilla tämän jälkeen alus vieraili marraskuussa 1981 jälleen Lähi-idässä osana Armillaa valvoen Persianlahden liikennettä. Matkalla kotiin keväällä 1982 se sai määräyksen liittyä Falklandille lähetettyyn laivasto-osastoon.
Aristide Briand
Elämä ja ura
Briand kannatti valtion ja kirkon erottamista toisistaan. Hän osoitti myös sovittelukykyään, josta tuli kuuluisaksi järjestäessään katolilaisten ja papiston vastustajien välejä. Hän hylkäsi sosialistien periaatteen olla osallistumatta porvarillisiin hallituksiin, ja erotettiin yhdistyneestä sosialistipuolueesta ottaessaan vastaan koulutuksen ja kirkkojen ministerisalkun Sarrien'n radikaali- ja tasavaltalaispuolueen hallituksessa vuonna 1906. Georges Clemenceau valitsi hänet oikeusministeriksi, ja Briandista tuli pääministeri Clemenceaun tappion myötä vuonna 1909. Pääministerinä hän hyökkäsi radikaalipuoluetta vastaan ja sai sosialistipuolueen vihan ylleen käsitellessään kovakouraisesti militantteja ammattijärjestöjä ja murtaessaan rautatietyöläisten lakon 1910.
HMS Active (F171)
Palvelus
Active kuului 1982 Falklandille lähetettyyn laivasto-osastoon. Vaikka se selvisi sodasta, aluksen runkoon tuli kovissa olosuhteissa murtumia. Seuranneen huollon aikana aluksen kyljet korjattiin hitsaamalla ja niiden kestävyyttä parannettiin. Samassa yhteydessä aluksen rungon aiheuttamaa melua vähennettiin.
Alus oli toisen kerran Falklandilla 1983, jonka jälkeen se siirrettiin telakalle. Saman aikaisesti se valmistautui siirtoon Länsi-Intian saaristoon, jonne se lähti maaliskuussa 1984 viideksi kuukaudeksi. Tehtävän aikana alus osallistui Yhdysvaltain laivaston harjoituksiin sekä ampui kuusi Exocet-ohjusta Yhdysvaltain ohjusten ampuma-alueella. Alus siirrettiin modernisoitavaksi toukokuussa 1985, mistä se palasi palvelukseen elokuussa 1986. Vuoden 1987 kesällä alus osallistui jälleen Armilla partiointiin, minkä aikana alueen tilanteen kiristyttyä alus läpäisi Hormuzin salmen yhdessä 35 muun aluksen kanssa. Vuoden loppupuolella alus osallistui Purple Warrior -harjoitukseen, joka oli Britannian suurin maihinnousuharjoitus vuosiin.
Aristide Briand
Elämä ja ura
Pääministerinä Briand toimi vuosina 1909–1911, 1913, 1915–1917, 1921–1922, 1925–1926 ja 1929. Oikeistolaisempana häntä alettiin pitää kun hän kannatti konservatiivi Raymond Poincarén valintaa kolmannen tasavallan presidentiksi (virassa 1913–1920), toimi tämän pääministerinä ja pidensi asevelvollisuusajan kolmeen vuoteen.
HMS Active (F171)
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta ja se myytiin Pakistanille 23. syyskuuta 1993, mutta ilman Exocet- ja Sea Cat -ohjuksia. Pakistanin laivasto nimesi aluksen Shah Jahaniksi. Alukselle asennettiin Exocet-ohjusten tilalle kiinalaisvalmisteiset LY 60N -ohjukset. Elektroniikkavarustusta muutettiin korvaamalla tyypin 992 ilmavalvontatutka Signaalin DA08 -tutkalla. Omasuojaa lisättiin asentamalla SRBOC-omasuojaheittimet sekä 20 ja 30 millimetrin ilmatorjuntatykit.
Aristide Briand
Elämä ja ura
Ensimmäinen maailmansota aloitti kehityksen, jonka myötä Briand hyväksyttiin jälleen myös vasemmistossa. Hänen toimintansa pääministerinä vuosina 1915–1917 ei ollut erityisen menestyksekästä. Kautensa jälkeen Briand ei voinut hyväksyä sodan valtavaa verenvuodatusta ja alkoi tunnustella rauhaa itävaltalaisten kanssa. Marraskuussa 1917 pääministeriksi noussut Clemenceau oli kuitenkin taipumaton, ja Briand hiljennettiin eikä häntä otettu mukaan vuoden 1919 rauhanneuvotteluihin. Briand palasi politiikkaan johtamalla kampanjaa, jolla estettiin Clemenceaun valinta presidentiksi. Tammikuussa 1921 hän palasi pääministeriksi ja otti myös ulkopolitiikan hoitoonsa.
Vuonna 1925 sovittiin Saksan länsirajat Locarnon sopimuksessa, joka toi Saksan jälleen mukaan kansainväliseen yhteistyöhön. Briand vaikutti Kansainliitossa edistäen aseistariisuntaa ja kansainvälistä yhteistyötä. Hän sai Stresemannin kanssa Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1926. Vuonna 1928 allekirjoitettiin hänen aloitteestaan Kellogg–Briand-sopimus, joka kielsi sodan kansainvälisen politiikan välineenä. Vuonna 1930 Briand esitti Pan-Eurooppa-suunnitelman.
Minna Karhu
Minna Karhu (s. 2. marraskuuta 1971 Helsingin mlk) on suomalainen freestylehiihtäjä, joka kilpaili kumparelaskussa maailmancup-tasolla vuosina 1990–2002.
Karhu sijoittui arvokilpailuissa parhaimmillaan kuudenneksi Naganon olympialaisissa 1998 ja Whistlerin MM-kilpailuissa 2001. Maailmancupissa hän voitti viisi osakilpailua kumparelaskussa ja yhden parikumparelaskussa. Kaudella 1996–1997 hän sijoittui parikumpareiden kokonaiscupissa toiseksi ja kumparelaskun cupissa kolmanneksi.
Minna Karhu voitti 1990-luvulla Suomen Gladiaattorit-ohjelman naisten kilpailun. Lisäksi hän voitti Yhdysvalloissa järjestetyt Gladiaattoreiden MM-kisojen naisten kilpailun.
Saksan turkkilaiset
Saksan turkkilaiset ovat Saksassa asuvia turkkilaisia. Suurin osa heistä tuli 50 vuotta sitten Saksan talousnousun aikana työntekijöiksi paikallisiin tehtaisiin. Termiä käytetään usein koskemaan kaikkia Turkista tulleita ihmisiä. Turkkilaisia asuu Saksassa 2,7 miljoonaa ja kurdeja 800 000.
Historia
Turkkilaisten laaja maahanmuutto Saksaan alkoi 1960-luvulla, kun Saksan ja Turkin välillä allekirjoitettiin vuonna 1961 työvoimasopimukset vierastyöläisten, niin sanottujen gastarbeitereiden vastaanottamisesta. Vuonna 1961 Saksaan muutti 7 116 turkkilaista. Vuoden 1973 öljykriisiin mennessä Saksaan oli muuttanut yli 900 000 turkkilaista. Tämän jälkeen Saksan talous lähti alamäkeen ja turkkilaisia muutti maahan parin seuraavan vuosikymmenen ajan lähinnä perheiden yhdistämisen kautta. Perheiden yhdistäminen loppui 1980-luvulla, mutta monet Saksan turkkilaiset hakevat edelleen puolisonsa Turkista.
Turkkilaisten muutto Saksaan on 2000-luvulla vähentynyt, ja muuttovirta Turkkiin päin on Saksan tilastokeskuksen tietojen mukaan vuodesta 2006 alkaen ollut suurempi kuin Saksaan ja kasvanut vähitellen. Syynä pidetään Turkin talouden nopeaa kasvua. Muuttajat ovat usein nuoria, jotka pitävät myös turkkilaisten imagoa Saksassa huonona, sen sijaan saksan kielen taito ja saksalainen koulutus ovat Turkissa etu, tosin monilla paluumuuttajilla turkin kielen taito on heikko ja sopeutuminen kulttuuriin vaikeaa.
Kulttuuri
200px|thumb|vasen|Turkkilainen paraati [[Berlinissä.]]
Uskonto
Valtaosa Saksan turkkilaisista on muslimeja. Koko Saksan muslimiväestöstä he muodostivat vuonna 2009 noin 63%. Islamin on katsottu olevan Saksan turkkilaiset kaikkein selvimmin kantaväestöstä erottava kulttuurillinen piirre.
Kieli
Turkin kieli on puhutuin vieras kieli Saksassa. Toisen ja kolmannen polven turkkilaiset puhuvat sitä usein saksalaisella korostuksella ja jopa paikallismurteen mukaisella korostuksella. Suurin osa turkkia puhuvista oppii sen kotonaan tai muiden turkkilaisten kautta. Monessa saksalaisessa koulussa on myös mahdollista opiskella turkkia vieraana kielenä.
Sopeutuminen
Saksan turkkilaisia on pidetty tutkimuksissa maan huonoiten kotoutuneena maahanmuuttajaryhmänä. 30 % turkkilaisista ei valmistu peruskoulusta ja vain 14 % suorittaa ylioppilastutkinnon. Turkkilaiset menestyvät suurista siirtolaisryhmistä huonoiten myös työmarkkinoilla. Myös pelkästään sosiaalituella elävien perheiden osuus turkkilaisten keskuudessa on suurempi kuin muilla siirtolaisilla. Vuonna 2010 tehdyssä tutkimuksessa turkkilaiset muodostivat 3% Saksan väestöstä, mutta käyttivät 6% Saksan sosiaaliavustuksista.
Niklas Olausson
Claes Niklas Per Olausson (s. 12. toukokuuta 1986 Väckelsång, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija. Olausson on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Seuraura
200px|thumb|right|Olausson [[Luleå HF|Luleå HF:n paidassa tammikuussa 2013.]] Olausson on Tingsryds AIF:n kasvatti. Hän pelasi joukkueessa jo 16-vuotiaana ensimmäisen I-divisioonakautensa ja teki 40 runkosarjaottelussa tehot 5+5=10. Olausson voitti samalla kaudella myös J20 Elitin piste- ja syöttöpörssin tehtyään 18 runkosarjaottelussa tehot 19+26=45. Kaudella 2003–2004 hän oli Tingsrydin miesten joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 11+23=34. Kaudella 2004–2005 Olausson voitti tehoilla 21+26=47 joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin sekä jakoi Tingsrydin sisäisen maalipörssin voiton Olof Svenssonin kanssa. Hän jakoi I-divisioonan pistepörssin seitsemännen sijan Kovlands IF:n Markus Sjöbergin ja Asplöven HC:n Daryl Batin kanssa.
Kaudeksi 2005–2006 Olausson siirtyi sarjatasoa ylemmäs HockeyAllsvenskan-joukkue Nyköpings Hockeyn riveihin. Hän oli tehoilla 7+21=28 joukkueen paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Ronny Björlinin kanssa. Kaudeksi 2006–2007 Olausson siirtyi Elitserieniin ja Linköping HC:n joukkueeseen, missä tulokaskausi toi 38 runkosarja- ja 14 playoff-ottelussa tehot 3+6=9. Hän voitti kauden päätteeksi Elitserien-hopeaa. Olausson pelasi ison osan kaudestaan myös lainalla Nyköpingsissä, jossa hän teki 15 ottelussa 18 tehopistettä. Kauden 2007–2008 Olausson pelasi siellä suurimmaksi osaksi ja pelasi kauden aikana vain 12 Elitserien-ottelua tehopistein 1+1=2.
Kaudella 2008–2009 Olausson jatkoi Allsvenskan-pelejään VIK Västerås HK:ssa, jossa hän teki 44 runkosarjaottelussa kovat tehot 15+56=71. Olausson voitti koko sarjan syöttöpörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain joukkuetoveri Pär Arlbrandt. Kaudeksi 2009–2010 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Luleå HF:n riveihin. Olausson teki läpimurtonsa Elitserienissä ja teki 46 runkosarjaottelussa tehot 11+19=30. Tammikuussa 2011 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Luulajan kanssa.