cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dr. Professor’s Thesis of Evil
Tuotanto
Motion Novel -animaatiotekniikka elokuvan tekijöiden kehittämää eräänlaista liikkuvaa valokuvapohjaista sarjakuvaa. Siinä yhdistellään valokuvia, 3D-tietokonegrafiikka ja animaatiota. Elokuva tehdään kansainvälisille markkinoille ja siksi sen kieli on englanti. Elokuvan pääroolihahmojen vuorosanat äänitettiin Torontossa ja ohjattiin Oulussa Skype-puhelun välityksellä. Tätä etäohjaustapaa kokeiltiin jo aiemmin keväällä, kun sivuroolihahmojen vuorosanat äänitettiin San Franciscossa. Roolihahmoja esittävät suomalaiset näyttelijät. Rooleissa on yli 40 näyttelijää. Ääninäyttelijöitä on 13.
Göta Pettersson
Göta Elisabeth Pettersson (myös muodossa Petersson, myöh. Frisk, 18. joulukuuta 1926 Tukholma – 9. lokakuuta 1993 Tukholma) oli ruotsalainen telinevoimistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Pettersson voitti yhteisvoimistelussa olympiakultaa Helsingissä 1952. Lisäksi Ruotsi oli Lontoon kesäolympialaisissa 1948 sekä Helsingissä joukkuekilpailussa neljäs, ja jälkimmäisessä Pettersson kilpaili myös ottelussa ja telineillä sijoittuen parhaimmillaan 30:n huonommalle puolen. MM-kilpailuista hän voitti Baselissa 1950 kultaa joukkuekilpailusta.
LATAM Airlines Group
LATAM Airlines Group S.A. on chileläinen lentoyhtiöitä omistava holdingyhtiö, joka syntyi LAN Airlinesin ja TAM Linhas Aéreasin yhdistyttyä kesällä 2012. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Chilen pääkaupungissa, Santiagossa. Yhtiöllä on toimistoja myös Argentiinassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Paraguayssa ja Perussa.
Yhtiön toimitusjohtaja on LAN Airlinesin entinen johtaja, Enrique Cueto. Vaikka yhdistyminen tapahtui jo 2012 niin molemmat lentoyhtiöt (LAN Airlines ja TAM Airlines) saivat lentää itsenäisesti elokuuhun 2015 asti. Tällöin ilmoitettiin että molemmat yhtiö uudelleenbrändätään LATAM-nimen alle.
LATAM Airlines Groupin kilpailijat Etelä-Amerikan mantereella ovat esim. Synergy Group, Aviancia Holdings, Copa Airlines, Gol ja Azul Airlines.
Laivasto
Yhtiön laivasto käsittää 2019 317 konetta ja laivaston keski-ikä on 9 vuotta.
Jyväskylän yliopiston kirjasto
thumb|250px|Jyväskylän yliopiston pääkirjasto on valmistunut vuonna 1974 ja sen on suunnitellut Arto Sipinen. Peruskorjattu rakennus avautui syksyllä 2021 nimellä Lähde. Peruskorjaus voitti vuoden 2022 Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnon. Jyväskylän yliopiston kirjasto on Keski-Suomen suurin tieteellinen kirjasto, jonka juuret juontavat 1860-luvulle. Se on kaikille avoin kirjasto, jonka päätavoitteena on tukea ja edistää yliopiston tutkimusta ja opetusta, tieteen avoimuutta sekä tarjota asiakkailleen laadukkaita kirjasto- ja tietopalveluita. Yhdessä Jyväskylän yliopiston tiedemuseon kanssa kirjasto muodostaa Avoimen tiedon keskuksen (Open Science Centre, OSC).
Kirjaston kokoelmissa on yli 1,5 miljoonaa teosta sekä tuhansia joko painettuja tai elektronisia lehtiä. Asiakkaiden käytössä on eri tieteenalojen koti- ja ulkomaisia tietokantoja, e-kirjakokoelmia sekä muita verkkoaineistoja.
Kirjaston elektroniset aineistot ovat pääosin käytettävissä vain yliopiston verkossa. Jyväskylän yliopiston kirjaston julkaisuyksikkö koordinoi koko yliopiston julkaisutoimintaa. Jyväskylän yliopiston julkaisuarkisto JYX sisältää yliopiston digitaalisia aineistoja, kuten pro gradu -tutkielmia, väitöskirjoja, digitoituja lehtiä sekä muita sähköisiä aineistoja.
Jyväskylän yliopiston kirjasto on yksi Suomen vapaakappalekirjastoista. Vapaakappaleoikeus perustuu vapaakappalelakiin (nykyisin kulttuuriaineistolaki), ja Jyväskylän yliopiston kirjasto sai vapaakappaleoikeuden vuonna 1919. Fennica-vapaakappalekokoelma muodostuu suomalaisista painatteista ja vuoden 2009 syksystä lähtien myös ääni- ja kuvatallenteista, kotimaisista verkkoaineistoista sekä Suomessa lähetettävistä radio- ja tv-ohjelmista. Kirjastolla oli vuosina 1981–2007 myös vapaakappaleoikeus suomalaiseen av-aineistoon. Vapaakappalekokoelman vanhin kirja on Missale Aboense, pergamenttipainos vuodelta 1488. Kirjasto harjoittaa erityisesti kasvatustieteiden, psykologian ja liikuntatieteiden kansallista tietohuoltotoimintaa.
Rakennus
Kirjasto suljettiin peruskorjausta varten vuosiksi 2019–2021. Korjaustyön suunnitteli arkkitehti Ari Sipinen, Arto Sipisen poika. Rakennus avattiin uudelleen syksyllä 2021 Lähde-nimellä. Peruskorjaus palkittiin Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnolla vuonna 2022.
Historia
Kirjasto sai alkunsa vuonna 1863 seminaarin ensimmäisen johtajan Uno Cygnaeuksen hankittua kalustoa ja opetusvälineitä 5 000 ruplan alkupääomalla. Määrärahojen niukkuuden vuoksi kokoelmat karttuivat lähinnä lahjoitusten avulla. Seminaarinmäelle rakennettiin opettajaseminaarille 1880-luvulla uudet tilat, johon myös kirjasto sijoitettiin. Tuolloin kirjaston erityistarpeita ja laajentumista ei osattu ottaa huomioon. Seminaarin kirjaston rinnalle haluttiin myöhemmin tieteellinen kirjasto, ja 1. lokakuuta 1912 perustettiinkin Jyväskylän tieteellinen kirjasto. Tieteellisen kirjaston perustamisen toivottiin edesauttavan yliopiston saamista Jyväskylään, lisäävän Keski-Suomen sivistyneisyyttä, ja sillä haluttiin varmistaa Fennicasta huolehtiminen Helsingin yliopiston rinnalla.
Jyväskylän kasvatusopillinen korkeakoulu perustettiin vuonna 1934, jolloin Tieteellisestä kirjastosta parin vuoden kuluttua vuonna 1936 tuli Kasvatusopillisen korkeakoulun kirjasto. Kasvatusopillinen korkeakoulu muuttui Jyväskylän yliopistoksi 1966, jolloin kirjastosta tuli vastaavasti Jyväskylän yliopiston kirjasto.
thumb|left|250px|Jyväskylän yliopiston kirjaston pääovi vasemmalta.
Jyväskylän yliopiston kirjasto on aina sijainnut Seminaarinmäellä. Sen nykyinen osoite on aivan lähellä sen ensimmäistä rakennusta, entistä Viljamakasiinia (nykyinen yliopiston Rehtoraatti), jossa se toimi vuosina 1915–1948. Vuonna 1948–1958 kirjasto sijaitsi entisen seminaarin johtajan asunnossa eli nykyisessä yliopiston Oppiossa. Ennen muuttoa Arto Sipisen suunnittelemaan rakennukseen vuonna 1974 kirjasto sijaitsi vuosina 1958–1974 Alvar Aallon suunnitteleman yliopiston päärakennuksen siivessä.
Kirjaston historian suurin ja merkittävin yksittäinen hankinta on ollut Minervan antikvariaatin konkurssipesän ostaminen vuonna 1914. Kirjasto osti antikvariaatilta tuolloin yhdeksän junavaunullista kirjoja. Tämä hankinta on kirjaston Fennica-kokoelman pohja.
Kirjaston erikoiskokoelmat
Lahjoitusten ja hankintojen myötä kirjastolle on muodostunut erilaisia erikoiskokoelmia. Kirjaston erikoiskokoelmia säilytetään suurimmaksi osaksi pääkirjastossa, mutta osa saattaa sijaita myös eri laitoksilla.
Story of the Year
Story of the Year on yhdysvaltalainen vuonna 1995 perustettu yhtye St. Louisista, Missourista. Yhtye oli alun perin nimeltään 67 North, mutta he muuttivat sen sitten Big Blue Monkeyksi. Nimi vaihtui nykyiseksi Story of the Year -EP:n jälkeen vuonna 2002 yhtyeen saatua tietää, että Big Blue Monkey -niminen yhtye oli jo olemassa.
J. H. Saaristo
Johan Henrik (Juho Heikki) Saaristo (vuoteen 1903 Sikanen, 12. joulukuuta 1877 Leppävirta – 30. syyskuuta 1937 Turku) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1910. Hämeenlinnasa ja Turussa vaikuttanut Saaristo oli ensimmäisen sortokauden aikana työläisaktivistien liikkeessä ja joutui myöhemmin karkotetuksi Suomesta. Sisällissodan käynnistyttyä Saaristo työskenteli punaisten hallinnossa saaden pitkan vankilatuomion, jonka jälkeen hän lähti kommunistien toimintaan. Saaristo oli vielä 1930-luvulla pidätettynä poliittista syistä, mutta säästyi vankeusrangaistukselta.
Aktivistina
Saariston vanhemmat olivat työmies Gustav Henrik Sikanen (s. 1842) ja Anna Maija Lipponen (s. 1847). Jäätyään yksitoistavuotiaana orvoksi Saaristo ei suostunut huutolaiseksi vaan elätti itsensä muun muassa marjojen poiminnalla ja kerjäämisellä. Neljätoistavuotiaana Saaristo ryhtyi rengiksi, mutta pääsi pian suutarin oppiin Viipuriin, jossa liittyi työväenyhdistykseen vuonna 1895. Vuosisadan vaihteessa hän muutti suutariksi Hämeenlinnaan. Saariston liikkeessä oli oppipoikana muun muassa myöhemmin kansanedustajksi noussut Otto Toivonen, jonka hän innosti politiikkaan.
Saaristo toimi Hämeenlinnan työväenyhdistyksen puheenjohtajana ja lähti aktivistiliikkeeseen organisoimalla talvella 1902 kutsuntalakkoja Hämeenlinnan ympäristökunnissa. Hän johti kaupunkiin keväällä 1904 perustettua työläisaktivistien järjestöä, joka teki yhteistyötä porvarillisten aktivistien kanssa ja liittyi myöhemmin osaksi atiivista vastustuspuoluetta. Kesäkuussa 1904 Saaristo sai kagaalilta tehtäväkseen organisoida venäläistämistoimia vastustavan mielenosoituksen. Hän ei itse osallistunut siihen, vaan oli viranomaisia hämätäkseen samana päivänä Helsingissä pidetyssä mielenosoituksessa. Saaristo kuitenkin pidätettiin, jolloin kagaali laati suunnitelman hänen vapauttamisekseen väkivalloin, mutta hän pääsi putkasta ennen sen toteuttamista. Oikeus määräsi Saaristolle kielletyn mielenosoituksen järjestämisestä 50 markkaa sakkoa, jotka hän sovitti kymmenen päivän vankeudella. Saariston vapautuessa parisataapäinen väkijoukko oli kokoontunut lääninvankilan portille, josta hänet vietiin juhlasaatossa Hämeenlinnan työväentalolla pidettyyn tilaisuuteen. Syyskuussa 1905 Saaristo osallistui kuvernööri Aleksandr Papkovin murhayritykseen. Saaristo sai Helsingistä pommin, jota hän säilytti suutarinliikkeessään. Itsetehty pommi ei kuitenkaan räjähtänyt ja kuvernööri seurueineen säilyi vahingoittumattomana. Vuonna 1905 Saaristo valittiin myös Voimaliiton paikallisosaston johtajaksi ja vuotta myöhemmin keskushallintoon. Suurlakon aikana hän oli Hämeenlinnan lakkovaliokunnan jäsen.
Kansanedustajaksi
Keväästä 1906 lähtien Saaristo keskittyi puoluepoliitiikkaan. Hän käynnisti sosialidemokraattien Etelä-Hämeen piiritoiminnan ja oli ensimmäinen piirisihteeri vuosina 1906-1908. Vuonna 1908 Saaristo valittiin kansanedustajaksi ja hän uusi paikkansa vielä seuraavissa vaaleissa. Eduskunnan jätettyään Saaristo oli muun muassa Hämeen Voiman johtokunnan puheenjohtajana 1912-1913. Hän vaikutti myös kulttuurielämässä kuuluen Hämeenlinnan Työväen Näyttämön perustajiin. Saariston suutarinliike meni konkurssiin vuonna 1912, jonka jälkeen hän muutti Turkuun toimien muun muassa Suomen Tehdas- ja Sekatyöväen Liiton ja Sosialidemokraattisen nuorisoliiton puhujana. Saaristo oli ehdolla jälleen vuoden 1916 eduskuntavaaleissa, mutta jäi Ida Aalle-Teljon varaedustajaksi.
Ensimmäisen maailmansodan alkuvuosina Saaristo toimi sosialidemokraattien piiripuhujana. Paimion työväentalolla pidetystä puheesta tehtiin ilmianto, jonka seurauksena Saaristo pidätettiin keväällä 1916 epäiltynä "saksalaisystävällisyydestä". Kenraalikuvernööri F. A. Seyn määräsi Saariston karkotettavaksi, mutta kuvernööri E. I. Wuorinen piti rangaistusta liian kevyenä ja määräsi lisäksi 3 kuukautta vankeutta. Tuomion jälkeen hänet karkotettiin syksyllä 1916 Petrogradin kautta Vjatkaan. Saariston mukaan kaupungissa oli tuolloin 25 suomalaista ja koko Vjatkan kuvernementissa noin 300. Hän oli karkotettuna yli seitsemän kuukautta, kunnes palasi kotimaahan helmikuun vallankumouksen jälkeen huhtikuussa 1917.
Yleislakko ja sisällissota
Karkotuksen päätyttyä Saaristo jatkoi sosialidemokraattien kiertävänä puhujana. Marraskuun 1917 yleislakon päätyttyä Turun työväki esitti muiden vaatimustensa ohella Saariston tai Evert Elorannan nimittämistä vihatun E. I. Wuorisen tilalle maaherraksi, johon sisäasiaintoimituskunnan päällikkö Arthur Castrén ei suostunut. Kielteinen päätös johti joulukuun puolivälissä käynnistyneeseen miliisilakkoon, joka kärjistyi mellakoiksi. Sisällissodan aikana Saaristo toimi muun muassa punaisten Turun ja Porin läänin lääninvaltuuskunnan sihteerinä. Sodan loppuvaiheessa hän matkusti Neuvosto-Venäjälle hankkimaan elintarvikkeita osallistuen punaisten antaumisen jälkeen Moskovassa pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen. Suomeen palattuaan Saaristo pidätettiin syyskuussa 1919 Viipurissa. Lokakuussa 1920 Turun hovioikeus tuomitsi hänet 9 vuodeksi kuritushuoneeseen valtio- ja maanpetoksesta. Saaristo suoritti tuomionsa Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta hän pääsi vapaaksi 1927.
Vapauduttuaan Saaristo vaikutti kommunistisessa STPV:ssä. Hän oli muun muassa Turun kaupunginvaltuuston jäsen sekä toimi kommunistien valtaamien Suomen Nahka- ja Kumiteollisuustyöväen Liiton, Suomen Metallityöntekijäin Liiton ja Suomen Ammattijärjestön toimitsijana. Maaliskuussa 1933 Saaristo pidätettiin jälleen poliittisista syistä, mutta kesällä oikeus hylkäsi syytteet toteennäyttämättöminä. Kertomansa mukaan Saaristo ei enää tuomionsa jälkeen osallistunut kielletyn SKP:n toimintaan ja katsoi olevansa puolueen jäsen ainoastaan "historiallisessa mielessä". Saaristo kuoli Turussa 59-vuotiaana syyskuussa 1937. Hänet on haudattu Turun hautausmaalle.
Perhe
Saariston puoliso oli Anna Vilhelmiina Kinnunen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1900.
Afrikangepardi
Afrikangepardi (Acinonyx jubatus jubatus) on yksi kissaeläinten (Felidae) heimoon ja kissojen (Felinae) alaheimoon kuuluvan gepardin (Acinonyx jubatus) kuudesta alalajista.
Koko ja ulkonäkö
200px|vasen|pienoiskuva|Vuoden 1877 piirros afrikangepardista. Afrikangepardin ruumiin pituus on 140–150 cm ja hännän pituus 60–90 cm. Sen säkäkorkeus vaihtelee 70 ja 95 senttimetrin välillä ja paino 40 ja 60 kilogramman välillä. Afrikangepardilla on hoikka vartalo, pienikokoinen pää ja huomattavan pitkät raajat. Korvat ovat lyhyet ja niiden kärki on pyöristynyt. Turkki on kauttaaltaan pienten, tasaisesti tummien ja lähekkäin sijaitsevien täplien peitossa, jotka muuttuvat hännän kärkiosassa rengasmaisiksi juoviksi. Sen pohjaväri on tavallisesti ruskeankellertävän ja vaaleanruskean välillä. Vatsapuoli voi olla vaaleampi. Häntä on suhteellisen pitkä ja sen pää on valkoinen. Harja ulottuu niskasta selän etuosaan. Se on lyhyt ja erottuu uroksilla naaraita selvemmin. Alle kolme kuukautta vanhoilla pennuilla on tumma ja mustatäpläinen turkki, ja niiden niskassa on pitkäkarvainen siniharmaa harja.
Levinneisyys
Afrikangepardia tavataan Afrikassa, missä se on levinnyt lähinnä mantereen etelä- ja itäosiin. Niiden lukumäärän arvioitiin 1990-luvulla olevan 1 500 – 3 000, mikä oli puolet vähemmän kuin 1960-luvulla. Historiallisesti afrikangepardia on elänyt koko Afrikan alueella, ja vielä 1800-luvulla sillä oli vahvoja kantoja Saharan pohjoispuolella.
Ravinto ja elintavat
Afrikangepardin ravintoa ovat pienehköt sorkkaeläimet, kuten gasellit ja impalat, gnuiden vasat, pahkasiat ja jäniseläimet. Serengetissä on havaittu naaraiden reviirin koon olevan 800 neliökilometriä ja urosten 30 neliökilometriä. Jotkin urokset vaeltavat. Afrikangepardi saavuttaa sukukypsyyden noin puolitoistavuotiaana. Se lisääntyy ympäri vuoden. Kantoaika on noin kolme kuukautta. Poikasia syntyy neljästä viiteen kappaletta, ja naaras hoitaa ne yksin. Vastasyntyneenä afrikangepardi painaa 250–300 grammaa.
Sirorahkasammal
Sirorahkasammal (Sphagnum flexuosum) on sammallaji. Se kuuluu Sphagnaceae-heimoon ja rahkasammalten sukuun. Yleisväritykseltään sirorahkasammal on vaaleanvihreä. Sen itiöpesäkkeet ovat melko harvinaisia, ja jos niitä on, ne ovat melko pieniä. Lajia esiintyy koko Suomessa Inaria ja Kittilää lukuun ottamatta. Sitä kasvaa luhtaisilla ja lähteisillä nevoilla ja tulvarannoilla. Uhanalaisuusluokittelussa laji on elinvoimainen. thumb|180px|left|Sirorahkasammalta
María Mercedes
María Mercedes on meksikolainen televisioyhtiö Televisa:n esittämä TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Thalía, Arturo Peniche ja Carmen Salinas.
Murhat
Murhat on suomalaisen dark metal -yhtyeen Ajattaran kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin 2. helmikuuta 2011. Albumi oli Ajattaran kolmas ja viimeinen julkaisu, jolla soitti rumpuja vuonna 2012 kuollut Tonmi Lillman. Albumin julkaisun jälkeen yhtye lopetti toimintansa vuonna 2012, mutta aktivoitui uudelleen vuonna 2016.
Gunnel Ljungström
Gunnel Ljungström (myöh. Petersson, s. 25. elokuuta 1931 ) on ruotsalainen kilpauransa päättänyt telinevoimistelija ja maailmanmestari.
Sugawara
Sugawara on muun muassa seuraavien japanilaisten henkilöiden sukunimi:
Laodikeia (Fryygia)
Laodikeia (usein Laodikea;, myös Laodikeia Lykos-joen varrella, , ) oli antiikin aikainen kaupunki Fryygiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Sen arkeologinen alue sijaitsee noin kuusi kilometriä pohjoiseen nykyisestä Denizlin kaupungista lähellä Goncalıa ja Eskihisaria.
Gunnel Ljungström
Ljungström voitti Baselissa 1950 kultaa joukkuekilpailusta.
Laodikeia (Fryygia)
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Laodikeian arkeologista aluetta.
Laodikeian kaupunki sijaitsi Fryygian lounaisosassa Lykos-joen (nyk. Çürüksu Çayı), erään Maiandroksen (nyk. Büyük Menderes) sivujoen varrella. Tästä kaupunki sai myös lisänimensä Laodikeia Lykos-joen varrella, jolla se erotettiin antiikin lukuisista muista Laodikeia-nimisistä paikoista. Laodikeia oli rakennettu pitkälle tasalakiselle kukkulalle pienten, Lykokseen vetensä laskeneiden Asopos- ja Kapros-jokien laaksojen välissä. Nämä joet (nyk. Kuzgun ja Botlarık) virtaavat kaupungin kukkulan itä- ja länsipuolelta.
Kaupungin paikka oli noin kymmenen kilometriä etelään Hierapoliista (nykyinen Pamukkale) ja noin 15 kilometriä länsiluoteeseen Kolossaista. Kaupungista lounaaseen ja länteen sijaitsi Kaarian kaupunkeja: lounaassa Herakleia Salbakes ja Afrodisias, ja länsipuolella Attuda ja Antiokheia. Luoteispuolella Fryygian, Kaarian ja Lyydian rajalla sijaitsi Tripolis. Kaupungin ympäristössä oli hedelmällistä tasankoa.
Historia
Laodikeian paikalla oli alun perin kaupunki nimeltä Diospolis (”Zeuksen kaupunki”) ja myöhemmin Rhoas. Tätä tukee ainakin se, että Zeus oli myöhemmänkin kaupungin pääjumaluus. Kaupungin perusti uudelleen Laodikeiana Antiokhos II hellenistisellä kaudella vuosien 261 ja 253 eaa. välisenä aikana. Hän nimesi sen vaimonsa Laodiken mukaan. Toisen, Stefanos Byzantionlaisella esiintyvän näkemyksen mukaan kaupungin olisi perustanut jo Antiokhos I, ja se olisi nimetty hänen sisarensa Laodiken mukaan, mutta tätä teoriaa ei ole nykyisin hyväksytty, eikä tämän nimistä sisarta tunneta. Raamatunkäännösten vaikutuksesta kaupungin nimi esiintyy suomessa usein muodossa Laodikea.
Alonso Cano
175px|pienoiskuva|Alonso Cano, kuva vuodelta 1791
Laodikeia (Fryygia)
Historia
pienoiskuva|vasen|Laodikeian raunioita. Laodikeia ei ollut alkuvaiheessa erityisen merkittävä kaupunki, mutta kehittyi ajan kuluessa hyvin vauraaksi kaupungiksi. Se kärsi suuresti Mithridateen sodista, joissa se vastusti Mithridatesta ja joutui tämän vuoksi piiritetyksi. Kaupungin puolustusta johti Quintus Oppius. Laodikeia toipui kuitenkin pian Rooman vallan aikana. Tasavallan loppuaikoina ja keisarikauden alkupuolella kaupunki kehittyi yhdeksi koko Vähän-Aasian merkittävimmistä ja kukoistavimmista kauppakaupungeista.
Alonso Cano
Alonso Cano (1601–1667) oli espanjalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja arkkitehti. Häntä arvostetaan varsinkin kotimaassaan 1600-luvulla harjoitetulle taiteelle tyypillisten realististen, väritettyjen veistosten tekijänä. Hän oli Granadan tuomiokirkon pääarkkitehti. . Hänen pääteoksenaan pidetyt teokset sijaitsevat osin hänen rakentamassaan Granadan katedraalissa. Canon harjoittamasta arkkitehtuurista ja maalaustaiteesta huolimatta häntä pidetään merkittävänä ennen kaikkea kuvanveistossa.
Laodikeia (Fryygia)
Historia
pienoiskuva|vasen|Laodikeian lyömä raha. Roomalaisella kaudella Laodikeia oli Asian provinssin Kibyran conventuksen pääkaupunki. Se oli myös tärkeä puuvillan viljelyalueen keskus. Koska kaupungin lähellä sijainneen nykyisen Pamukkalen vesi soveltui hyvin purppuravärjäykseen, kehittyi Laodikeiasta purppuravärjäämöiden kaupunki. Pamukkalen vesiä pidettiin sekä terveyttä tuovina että pyhinä, mikä toi kaupunkiin runsaasti sekä kylpylävieraita että pyhiinvaeltajia ja samalla vaurautta.
Vauraus toi mukanaan kreikkalaisen taiteen arvostuksen, mikä näkyy kaupungin raunioissa. Laodikeiassa oli myös tieteellistä ja kirjallista oppineisuutta. Sieltä olivat kotoisin skeptikot Antiokhos ja Theudas (Theiodas), jotka olivat Ainesidemoksen seuraajia. Kaupungissa toimi myös oma lääketieteellinen koulukunta. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin kolme.
Laodikeia kärsi usein maanjäristyksistä. Se tuhoutui keisari Tiberiuksen aikana vuonna 17 jaa. tapahtuneessa suuressa maanjäristyksessä, joka aiheutti suuria tuhoja muissakin Vähän-Aasian kaupungeissa. Laodikeialaiset kuitenkin kunnostivat kaupunkinsa omin varoin. Maanjäristys tuhosi kaupunkia myös keisari Neron aikana vuonna 60. Commodus antoi Laodikeialle neokoros-oikeudet, mutta ne otettiin pois hänen kuolemansa jälkeen ja palautettiin Caracallan aikana.
Monet Laodikeian asukkaista olivat juutalaisia. Mahdollisesti juuri tästä syystä siellä oli varhaiskristillinen seurakunta jo ensimmäisellä vuosisadalla. Kristinuskon toi kaupunkiin Paavalin apulainen Epafras. Laodikeia mainitaan Uudessa testamentissa Kirjeessä kolossalaisille sekä Johanneksen ilmestyksessä, jossa se esiintyy yhtenä Aasian seitsemästä seurakunnasta (katso alla: Laodikeia Uudessa testamentissa). Myöhemmin kaupunki toimi Phrygia Pacatianan provinssin hallinnollisena keskuksena ja metropoliitan piispanistuimena.
Laodikeia kärsi suuria tuhoja maanjäristyksessä varhaisella bysanttilaisella kaudella vuonna 494, mistä se ei koskaan toipunut täysin. Se oli kuitenkin edelleen olemassa myöhemmällä bysanttilaisella kaudella, ja tuon ajan lähteet mainitsevat sen usein. Erityisesti se mainitaan Komnenosten aikana. Keisari Manuel linnoitti kaupungin. Laodikeia kärsi suuria tuhoja turkkilaisten ja mongolien hyökkäyksissä, ja taantui tämän jälkeen. Seldžukkien vallattua kaupungin 1100-luvulla he siirsivät sen väestön läheiseen Denizlin kaupunkiin.
Laodikeia Uudessa testamentissa
pienoiskuva|Kirje Laodikeian seurakunnalle. Kuvitusta Valcavado Beatuksesta (f. 071v) vuodelta 970.
Laodikeian seurakunta mainitaan Ilmestyskirjan 3. luvussa seitsemännen (ja viimeisen) lähetyskirjeen vastaanottajana. Seurakunta on ainoa, jolle ylösnoussut Kristus ei anna ainoatakaan kiitoksen sanaa. Se on selvästi vastakohta edeltävälle Filadelfeian (eli ”Veljesrakkauden”) seurakunnalle, jolle Kristus ei taas sano ainoatakaan moitteen sanaa. Ilmestyskirjan mukaan Laodikeian seurakunta kuvittelee olevansa rikas eikä missään puutteenalainen, mutta Kristus sanoo sen tosi asiassa olevan köyhä, kurja, sokea ja alaston. Kristus kehottaa kaupungin kristittyjä ostamaan ”puhdistettua kultaa” (viittaus kultaisiin patsaisiin, joita kaupungissa myytiin pyhiinvaeltajille), ”valkeat vaatteet” (viittaus kaupungin tekstiiliteollisuuteen) sekä ”silmävoidetta” (viittaus kaupungissa myytyyn silmävoiteeseen, jota valmistettiin Pamukkalen vesistä). Tämän lisäksi laodikeialaiset saavat moitteet siitä, että he ovat ”haaleita”, eivät kylmiä eivätkä kuumia. Tämä viittaus hengelliseen penseyteen ja väliinpitämättömyyteen selittyy sekin kaupungin ominaispiirteillä; läheisen Pamukkalen kylpylöiden vesi oli haaleaa, ei kylmää eikä kuumaa.
Koska Laodikeian kristityt ovat selvästi ajautuneet hengelliseen kriisiin, on kaupunki usein nähty viimeisten päivien maallistuneiden kristittyjen vertauskuvana. Useat pikaista maailmanloppua ennustaneet saarnaajat ovat mieltäneet itsensä (tai heidän seuraajansa ovat mieltäneet heidät) ”Laodikeian seurakunnan sanansaattajaksi”, joka yrittää herätellä hengelliseen uneen vaipunutta kristikuntaa. Tällaisessa roolissa itsensä näki esimerkiksi Jehovan todistajien perustaja Charles Taze Russell.
Paavali mainitsee Kolossalaiskirjeessä Laodikeian seurakunnalle lähetetyn kirjeen. Tämän lyhyen maininnan perusteella on myöhemmin syntynyt pseudepigrafinen Paavalin kirje laodikealaisille.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Niin kutsutun Temppeli A:n rauniot. pienoiskuva|Niin kutsutun Länsiteatterin rauniot.
Laodikeiasta on säilynyt varsin laajat rauniot, jotka ovat pääosin peräisin roomalaisen kauden rakennuksista. Kaupunki oli ympäröity muureilla, joista on säilynyt joitakin osia niiden itäsivulla. Muurien kolme pääporttia olivat Efesoksen portti, Hierapoliin portti ja Syyrian portti. Näistä Syyrian portti on parhaiten säilynyt. Kaupungin halki kulki pääkatu, joka oli reunustettu pylväiköin.
Kaupungin kukkulan pohjoisosassa oli kaksi suurikokoista teatteria. Suurempi niin kutsuttu Pohjoisteatteri sijaitsi idempänä ja avautui koilliseen päin. Sen katsomo sekä skene- eli näyttämörakennuksen alaosa ovat säilyneet suhteellisen hyvin. Pienempi niin kutsuttu Länsiteatteri sijaitsi nimensä mukaisesti lännempänä ja avautui luoteeseen päin. Sen katsomosta on säilynyt lähinnä yläosaa.
Kukkulan etelälaidalla sijaitsi stadion, jota piirtokirjoitukset kutsuvat ”amfiteatteristadioniksi”. Se valmistui vuonna 79 jaa., ja eräs rikas paikallinen omisti sen keisari Vespasianukselle. Stadion on varsin pitkä, noin 370 metrinen, ja pyöreä kummastakin päästä. Se oli rakennettu itä-länsisuunnassa pientä luonnonlaaksoa pitkien sivujen katsomorinteinä hyödyntäen. Katsomosta on säilynyt joitakin penkkirivejä.
Stadionin vieressä on ollut suuri rakennus, joka on tulkittu kylpyläksi tai epätodennäköisemmin gymnasioniksi. Se oli omistettu keisari Hadrianukselle ja tämän vaimolle Vibia Sabinalle. Siihen liittyi vesitorni, jota on säilynyt noin viiden metrin korkeudelta. Vesi tuli akveduktista nykyisen Denizlin suunnasta. Akvedukti ei kukkulan eteläpuoleista laaksoa ylittäessään ollut tyypillinen massiivinen kaarisilta-akvedukti, vaan lähinnä katettu putki.
Löydöksiin lukeutuu myös muun muassa joidenkin temppeleiden raunioita. Noin 100 metriä stadionista pohjoiseen sijaitsi pieni odeion tai buleuterion, jonka katsomosta on säilynyt joitakin penkkirivejä. Kaupungin kukkulan keskiosissa sijaitsi nymfaion. Se rakennettiin alun perin 200-luvulla. Rakennus koostui suorakulmaisesta vesialtaasta, jonka kummallakin puolella oli pylväiköt ja puoliympyränmuotoiset suihkulähteet. Se sai vetensä samasta akveduktista kuin kylpylä. Myöhemmässä vaiheessa kristillisellä ajalla nymfaion muutettiin suljetuksi huoneeksi, jota voitiin käyttää kastetoimituksissa.
Kaupungin hautausmaita sijaitsi sinne johtaneiden teiden varrella. Monet haudoista ovat sarkofageja, jotka on ryöstetty jo varhain.
Santeri Saarikivi
Alexander (Santeri) Saarikivi (vuoteen 1905 Gröhn, 18. elokuuta 1877 Sortavalan maalaiskunta – 6. kesäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1911 ja 1917–1918.
Varhaiset vuodet
Saarikivi syntyi Läskelän kylässä Pielisjärveltä kotoisin olleen Anna Gröhnin (1847-1901) aviottomana lapsena. Kansakoulun jälkeen hän työskenteli 12-vuotiaasta lähtien kotiseudullaan sekatyömiehenä ja myöhemmin puuseppänä suoritettuaan Eero Mäkisen käsityö- ja puuseppäkurssit. Vuosina 1898–1904 Saarikivi työskenteli puuseppänä Helsingissä ja Kuopiossa, kunnes sai työnjohtajan paikan Sortavalan maalaiskunnan Myllykylässä toimineesta Mäkisen puusepäntehtaasta. Helsingissä Saarikivi opiskeli myös Suomen Taideakatemian iltakursseilla.
Saarikivi lähti työväenliikkeeseen vuonna 1898 liittymällä Helsingin työväenyhdistyksen puuseppien ammattiosastoon. Vuonna 1903 hän osallistui Forssan puoluekokoukseen Kuopion työväenyhdistyksen edustajana. Toukokuussa 1907 Saarikivi jätti työnsä puusepäntehtaassa ja siirtyi sosialidemokraattisen puolueen palvelukseen. Hän toimi puhujana Sortavalassa 1907–1909 sekä piirisihteerinä Joensuussa, Kotkassa ja Kuopiossa 1909–1918. Saarikivi valittiin kansanedustajaksi vuosina 1908 ja 1910 Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä.
Sisällissota
Saarikivi nousi jälleen eduskuntaan Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. Saarikivi vastusti aseellista kapinaa ja sisällissodan sytyttyä hän kieltäytyi kansanvaltuuskunnan tarjoamista tehtävistä, mutta ryhtyi lopulta helmikuun lopussa neuvomaan punaisia kirjanpidossa. Keskushallinnon ohella Saarikivi kiersi opastamassa lääninhallituksissa sekä punakaartien esikunnissa. Saarikivi valittiin myös SDP:n puolueneuvoston jäseneksi ja Työväen pääneuvoston varajäseneksi, mutta hän ei osallistunut sen toimintaan. Punaisten antauduttua Saarikivi vangittiin Helsingissä 10. toukokuuta 1918. Lokakuussa 1918 hän sai kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksesta.
Sodan jälkeen
Saarikivi suoritti rangaistuksensa Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta hän vapautui armahduslakien nojalla marraskuussa 1919. Vapauduttuaan Saarikivi työskenteli SDP:n piirisihteerinä Kuopiossa 1920–1921, Uudenmaan sosialidemokraattisen piirijärjestön luennoitsijana 1922, Keuruun kunnankirjurina 1923–1924, sosialidemokraattisen raittiusliiton luennoitsijana 1925–1926 ja Ruoveden kunnankirjurina 1927–1944. Välirauhan aikana hän oli myös Suomen huollon komitean toimistonhoitajana Tampereella. Saarikivi oli Ruoveden kunnanvaltuuston jäsen ja toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943.
Saarikivi kuoli Helsingissä 91-vuotiaana kesäkuussa 1969. Hänet on haudattu perhehautaan Honkanummen hautausmaalle.
Aleksanteri-romaani
Historia
Aleksanteri-romaanin todellista kirjoittajaa tai sen tarkkaa kirjoitusajankohtaa ei tunneta. Tietyistä piirteistä kirjoittajan on päätelty olleen oppinut aleksandrialainen. Joskus romaanin tai ainakin sen varhaisimpien osien arvellaan olleen olemassa jo 200-luvulla eaa., mutta varmuudella sen tiedetään olleen olemassa vasta joskus vuosien 140–340 jaa. välisenä aikana. Usein se ajoitetaan noin vuosiin 250–300 jaa. Teos yhdistetään tuon ajan niin kutsuttuun toiseen sofistiikkaan, jolloin heräsi myös uusi kiinnostus Aleksanteri Suurta kohtaan. Myös aikakauden keisarit, kuten Caracalla ja Septimius Severus, ihailivat Aleksanteria.
pienoiskuva|vasen|upright|Aleksanteri taistelee leijonan kanssa ja surmaa [[Kleitos Musta|Kleitoksen. Kuvitusta Aleksanteri-romaanin käsikirjoituksessa noin vuodelta 1470–1475.]] Romaanin kirjoittaja vaikuttaa käyttäneen lähteenään ennen kaikkea tuntemattoman kirjailijan kirjoittamaa Aleksanteria koskeneiden tarinoiden kokoelmaa sekä noin 300 eaa. eläneen Kleitarkhoksen kirjoittamaa Aleksanteria koskenutta historiateosta. Näin sen varhaisimmat osat voivat palautua jo Aleksanterin kuolemaa seuranneelle hellenistiselle kaudelle. Kumpikin lähteistä sisälsi paljon täysin fiktiivistä aineistoa.
Romaanista tuli myöhäisantiikin ja keskiajan suosituin, ja se käännettiin monille suurille kielille niin Euroopassa, Aasiassa kuin Afrikassakin. Samalla kertomukseen tehtiin paljon muutoksia ja lisäyksiä. Romaani on poikkeuksellinen siinä, kuinka paljon sen eri versiot poikkeavat toisistaan: yleensä kopioijat pyrkivät tekemään mahdollisimman uskollisen kopion tekstistä, mutta Aleksanteri-romaanin tapauksessa herkullinen aihe, pitkä aikajana ja vaihtuvat yleisöt ilmeisesti saivat aikaan sen, että tekstiä muokattiin paljon.
Yhteensä romaanista tunnetaan ainakin 80 versiota 24 kielellä. Varhain se käännettiin kreikasta muun muassa armeniaksi 400-luvulla ja syyriaksi 600-luvulla, ja näistä kielistä edelleen muun muassa persiaksi ja arabiaksi. Läntiset versiot, kuten varhaiset ranskan- ja englanninkieliset käännökset, perustuivat Julius Valerius Polemiuksen latinankieliseen versioon. Slaavilaiseen maailmaan teksti levisi bulgariankielisen käännöksen kautta. Bysantissa kreikankielisestä tekstistä tehtiin myös kansankielisiä eli keskiajan kreikalla kirjoitettuja versioita. Kaikista näistä eri versioista on säilynyt suuri määrä käsikirjoituksia.
Joissakin käsikirjoituksissa romaani laitettiin virheellisesti Aleksanterin hovihistorioitsijan Kallistheneen nimiin, ja siksi kirjailijaa kutsutaan Pseudo-Kallistheneeksi. Romaani ei kuitenkaan todellisuudessa liity tähän, mikä käy ilmi pelkästään siitäkin, että Kallisthenes kuoli jo ennen Aleksanteria, kun taas romaani käsittää Aleksanterin koko elämän. Ensimmäisenä tämän havaitsi Isaac Casaubon, joka ensimmäisenä käytti kirjailijasta nimitystä Pseudo-Kallisthenes vuonna 1605.
Sisältö
Aleksanteri-romaani on idealisoitu elämäkerta yhdestä antiikin ja erityisesti kirjoitusaikansa ihailluimmasta henkilöstä. Se kertoo Aleksanterin syntymästä äitinään Olympias ja isänään Egyptin faarao Nektanebo II; kasvatuksesta; sotaretkistä; kohtaamisesta Meroën kuningattaren Kandaken kanssa; seikkailuista Intiassa ja sen tuolla puolen, mukaan lukien kohtaaminen gymnosofistien kanssa Taksilassa; sekä kuolemasta. Myöhemmissä versioissa on enemmän mytologisia ja ihmeellisiä aiheita, kuten kohtaaminen amatsonien kanssa sekä lentolaitteen ja sukelluskellon keksiminen.
pienoiskuva|upright=0.96|Aleksanteri Suuri lasisessa sukellus­kellossa. Kuvitusta käsikirjoituksessa noin vuodelta 1338–1344 ([[Bodleian Library, ms.264, f50r).]] pienoiskuva|upright=0.96|Aleksanteri-romaanin venäjänkielinen käsikirjoitus, 1600-luku. Romaani jakaantuu kolmeen kirjaan. Tapahtumat eivät ole aina kronologisessa järjestyksessä, eivätkä myöskään maantieteellisesti loogisessa järjestyksessä, vaan siinä hypitään usein ajasta ja paikasta toiseen epäloogisesti. Esimerkiksi Aleksanterin tärkeimmät taistelut on kirjoissa I ja II esitetty lähes päinvastaisessa järjestyksessä todelliseen verrattuna.
Teoksen sisältö kirjoittain ja luvuittain on (perustuen käsikirjoitustraditioon α):
Kirja I
Kirja II
Kirja III
Tekstilaitokset
Kreikankieliset alkutekstin tekstilaitokset (sekä muinaiskreikaksi että keskiajan kansankielellä):
Nigersaurus
Elintavat
Nigersauruksen erikoinen kuono oli luultavasti sopeuma uudenlaisen kasvillisuuden syöntiin, kun matalakasvuiset ruohot ja kukkivat kasvit ilmestyivät ensimmäistä kertaa. Nigersaurus käytti ravinnokseen näitä matalia kasveja, mutta se saattoi myös nousta takajaloilleen syödäkseen korkealla sijaitsevaa kasviravintoa.
Nigersauruksen elinympäristö oli luultavasti rannikon läheistä jokisuistoa. Samassa ympäristössä tiedetään eläneen dinosauruksia suvuista Suchomimus, Lurdusaurus ja Ouranosaurus, joista viimeksi mainittu oli myös kulmikassuinen ruohonsyöjä, joka kilpaili ravinnosta Nigersauruksen kanssa.
Löytöhistoria
pienoiskuva|oikea|Nigersauruksen siluetti, jossa näkyy kaikki löydetyt luut, ja kokovertailu ihmisen kanssa. Nigersauruksen löysi Chicagon yliopiston retkikunta Nigeristä vuonna 1997 osana hyvin tuotteliasta kenttätutkimusjaksoa. Ryhmä löysi useiden täysikasvuisten yksilöiden lisäksi vastakuoriutuneiden poikasten jäänteitä. Kaikkiaan nämä löydetyt jäänteet sisältävät useita osittaisia luurankoja ja irrallisia luita, ja eläimen kallosta tunnetaan valtaosa.
Río de las Vueltas
Río de las Vueltas on Argentiinan Patagoniassa, Los Glaciaresin kansallispuiston alueella sijaitseva joki. Se laskee Laguna del Desierto -järvestä kohti etelämpänä sijaitsevaa suurta Lago Viedma -järveä. Joen varrella sijaitsee El Chalténin kylä.
Irlannin terveydensuojelun valvontakeskus
Irlannin terveydensuojelun valvontakeskus (,, lyhennys HPSC) on Irlannin tartuntatautien seurantaan ja ehkäisyyn keskittynyt, Dublinissa toimiva virasto. HPSC on osa Irlannin terveysministeriön alaista kansallista julkisten terveyspalvelujen organisaatiota (Health Service Executive, HSE). HPSC on perustettu vuonna 1998. Siellä työskentelee noin 50 ihmistä.
HPSC on ollut keskeisessä asemassa esimerkiksi vuonna 2020 alkaneen COVID-19-pandemian aikaisessa Irlannin tilannekuvasta viestimisessä.
Kim Song-guk
Kim Song-guk (s. 5. lokakuuta 1985 ) on pohjoiskorealainen ampuja. Kesäolympialaisissa 2016 hän voitti pronssia miesten 50 metrin pistoolissa. Lisäksi hän osallistui myös 10 metrin ilmapistooliin, jossa hän jäi karsinnan sijalle 17 eikä päässyt finaaliin.
Naispaholainen
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen luonnehtii elokuvaa viehkosti rullaavaksi hömppäviihteeksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Jesmond Dene
thumb|Jesmond Denen vesiputous. Jesmond Dene on viheralue lähellä Newcastle upon Tynen keskustaa. Se on kapea, metsäinen joenvarsilaakso, jonka pohjalla virtaa Ouseburn. Noin kolme kilometriä pitkä laakso ulottuu South Gosforthista Jesmond Valen kaupunginosaan.
Laaksossa kasvaa sekä kotimaisia että eksoottisia puulajeja. Siellä elää monia lintuja, kuten kuningaskalastaja, ja Englannissa harvinaisia oravia.
thumb|left|Vanha vesimylly Laakso on syntynyt jääkauden jälkeen sulamisvesien uurtamana. Vaikka asutus levisi alueelle, jyrkkäreunainen laakso säilyi metsäisenä. 1700-luvulla sinne rakennettiin kuitenkin vesimyllyjä, pieniä louhoksia ja rautaruukki. 1800-luun puolivälissä William George Armstrong osti suuria alueita laaksosta ja muutti sitä puistomaisemmaksi istuttamalla alppiruusuja, punapuita ja muita koristekasveja. Hän muutti joen uomaa ja rakensi siihen vesiputouksen.
Anton Seelos
Anton ”Toni” Seelos (4. maaliskuuta 1911 Seefeld in Tirol, Itävalta – 1. kesäkuuta 2006 Seefeld in Tirol) oli itävaltalainen alppihiihtäjä.
Seelos kilpaili MM-kilpailuissa vuodesta 1931 lähtien. Hän voitti historian ensimmäisissä MM-kilpailuissa vuonna 1931 hopeaa pujottelusta. Seelos oli seuraavana vuonna Cortina d’Ampezzossa pujottelussa neljäs, alppiyhdistetyssä viides ja syöksylaskussa kuudes. Hän sai ensimmäiset MM-kultamitalinsa Innsbruckissa 1933, kun hän voitti sekä pujottelun että alppiyhdistetyn. Seelos voitti samat lajit myös vuoden 1935 kilpailuissa Mürrenissä.
Kim Hee-chul
Kim Hee-chul (s. 10. heinäkuuta 1983) on eteläkorealainen muusikko ja Super Junior -nimisen yhtyeen jäsen. Lisäksi hän on näytellyt useassa eteläkorealaisessa sarjassa. Hän on Kim Heechul & Kim Jungmo (M&D tai Midnight & Dawn/Miari & Dangye-dong) nimisen pop rock duon entinen jäsen.
Nuoruus ja uran alku 1983-2005
Kim Heechul syntyi Wonju, Gangwonissa 10.heinäkuuta 1983. Heechulin perhe koostuu vanhemmista ja isosiskosta Kim Heejinistä. Vuonna 2004 Heechul valmistui Sangji Youngsoe Collegesta alemmalla korkeakoulututkinnolla Englanninkielisen turismin kääntäjänä. Myöhemmin 2009 hän valmistui Sangji Universitystä informatiikan tutkinnolla.
2002 Heechul löysi SM Entertainmentin ja päätti pyrkiä sinne. Hän muutti esiintymisen takia kaksikymmentävuotiaana Seouliin ystäviensä kanssa. Heechul eksyi tuntemattomassa kaupungissa ja myöhästyi, mutta hänet otettiin mukaan hyvän ulkonäkönsä vuoksi. Hän lauloi Korean kansallislaulun. Hänestä tuli virallisesti harjoittelija SM Entertainmentin alla. Treenattavia alueita olivat laulu, tanssi ja näyttely. Myös juontamista ja mallin töitä treenattiin.
William Carey
260px|pienoiskuva|William Carey
Kim Hee-chul
Nuoruus ja uran alku 1983-2005
Heechul laitettiin ensin Four Seasons nimiseen bändiin, mutta bändi purettiin kun kaksi jäsenistä liittyivät TVXQ-bändiin aikaisin vuonna 2003. Sen jälkeen hän oli valmistautumassa Trax nimisen bändin päälaulajana, mutta Heechulilla oli vaikeuksia tulla toimeen SM Entertainmentista vastuussa olevan henkilön kanssa. Lopulta Heechul luovutti Traxin suhteen ja lähti takaisin kotikaupunkiinsa joksikin aikaa. TVXQ:n ja Traxin jäsenten kannustamana Heechul palasi takaisin ja 2005 hänet laitettiin Super Junior 05 nimiseen bändiin. Tällöin Heechul oli tunnettu erikoisesta ja hauskasta luonteestaan sekä vähemmän tavallisesta tyylistä.
William Carey
William Carey (1761–1834) oli brittiläinen baptistilähetyssaarnaaja, protestanttisen lähetystyön uranuurtaja ja uusintialaisen kielentutkimuksen perustaja. Hän matkusti Intiaan itse vuonna 1792 perustamansa lähetysseuran ensimmäisenä lähettinä. Raamatun tai osia siitä hän käänsi tai käännätti 34 aasialaiselle kielelle. Hänen toimintansa, jota oli tehnyt vaikeaksi Englannin Itä-Intian kauppakomppania, muuttui vapaammaksi, kun hän pääsi professoriksi Kalkuttaan.
Kim Hee-chul
Debyytti Super Juniorin ja Super Junior-T:n kanssa sekä sooloura 2005-2010
2.marraskuuta 2005 Heechul teki debyyttinsä Super Junior bändissä 11:ta muun jäsenen kanssa SBS' Popular Songsissa esittäen ensimmäisen singlensä "Twins". Albumi julkaistiin 5.joulukuuta ja se pääsi kolmanneksi kuukausittaiseen MIAK K-pop albumi listaan.
Maaliskuussa 2006 SM ent. aikoi hakea uusia jäseniä seuraavan sukupolven Super Junioriin, mutta päättivät jättää päätteen 05 ja jatkaa sen hetkisillä jäsenillä. Kyuhyun tuli kolmanneksitoista jäseneksi. Uudistetun bändin ensimmäinen CD single "U" julkaistiin 7.kesäkuuta 2006. Tämä oli menestynein single kunnes 2009 maaliskuussa he julkaisivat "Sorry, sorry" nimisen singlen. Heechulin uraa hankaloitti, kun kerran esittäessään "U" kappaletta hänen äänensä petti.
Super Juniorin lisäksi hän on siis näytellyt useammassakin TV sarjoissa. Ensimmäinen päärooli oli 2005 Rainbow Romance nimisessä sarjassa.Sen jälkeen Bad Family ja Golden Bride. Esiintyminen TV:ssä auttoi Heechulin suosion kasvussa. 2007 hän oli ensimmäistä kertaa elokuvan roolissa. Attack on the Pin-UP Boys-elokuva ei kuitenkaan menestynyt ja SM pictures kärsi tappioista, kunnes yhtäkkiä sen molemmat DVD versiot olivat loppuunmyyty kaikkialla. Heechul on tämän jälkeen ääninäytellyt Kanginin ja Shindongin kanssa Alvin ja Pikkuoravat-elokuvassa hahmona Simon. 2007 vuodesta eteenpäin Heechul alkoi juontaa ohjelmissa ja esiintyi radioissa.
Helmikuun 23, 2007 hän teki debyyttinsä Super Juniorin alaryhmässä Super Junior-T:ssä esittäen trot singlen "Rokkugo". Singlestä tuli kuudenneksitoista myydyin levytys ja myydyin single vuonna 2007. Se oli Heechulille samalla paluu onnettomuudesta johtuneen tauon jälkeen. Elokuussa 2008 Heechul voitti "Best Pretty Boy" (suora suomennos: paras nätti poika) palkinnon ensimmäisessä Mnet 20's Choice Awards:ssa.
HMS Warspite (1884)
HMS Warspite oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1884 vesillelaskettu Imperieuse-luokan 1. luokan panssariristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Chathamin telakalta, missä köli laskettiin 25. lokakuuta 1881. Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1884 ja valmistui kesäkuussa 1888.
Palvelus
Alus oli Tyynenmeren aseman lippulaivana vuosina 1890–1893, minkä jälkeen se oli Queenstownin vartiolaivana vuoteen 1896. Vuodet 1896–1902 alus oli jälleen Tyynenmeren aseman lippulaivana.
Alus saapui Plymouthiin 28. toukokuuta ja se poistettiin palveluksesta 1. heinäkuuta Chathamissa. Alus myytiin romutettavaksi 4. huhtikuuta 1905.
Roberto Alcaide
pienoiskuva|Roberto Alcaide vuoden 2006 MM-kilpailuissa.Roberto Alcaide García (s. 22. maaliskuuta 1978 Madrid) on espanjalainen pyöräilijä. Hänen luokituksensa pyöräilyssä on C4/LC2. Roberto Alcaide García kilpaili vuoden 2004 kesäparalympialaisissa ja voitti LC2-kilpailun.
Wakko’s Wish
Wakko's Wish on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut animaatioelokuva, joka perustuu Warner Brosin tuottamaan televisiosarjaan Animaaniset. Elokuvan pääosia esittivät Rob Paulsen, Jess Harnell ja Tress MacNeille.
Myooma
Myooma on kohdun lihaksen hyvänlaatuinen kasvain.
right|thumb|350px|Kohdusta poistettu myooma halkaistuna Myoomista ei yleensä ole potilaalle haittaa, eivätkä ne ole vaarallisia. Pahanlaatuisiksi eli syöpäkasvaimiksi ne eivät muutu. Joskus ne voivat sijainnistaan ja koostaan riippuen kuitenkin aiheuttaa kipua, painon tunnetta, tihentynyttä virtsaamistarvetta, lisääntynyttä vuotoa ja jopa anemiaa. Lukuisat tai suuret myoomat voivat olla joissakin tapauksissa myös riski raskauden kululle. Myoomia suositellaan seurattavaksi säännöllisesti. Koska myoomat ovat hormoniriippuvaisia kasvaimia, ne yleensä pienenevät ja jopa häviävät menopaussin jälkeen. Vaihdevuosi-iässä ilmaantuva ja nopeasti kasvava myooma pyritään yleensä hoitamaan nopeasti, sillä kyseessä voikin olla pahanlaatuinen kasvain.
Myoomien esiintyminen ja luokittelu
Myoomien syntymekanismi on toistaiseksi tuntematon, mutta tiedetään, että niitä ilmaantuu erityisesti hedelmällisyysiässä. Näin ollen hormoniperäisten syiden epäillään olevan ilmiön takana. Myoomia on jossain elämänvaiheessa yli 20 %:lla naisista. Myoomien ilmaantumisessa geneettinen alttius näyttelee tärkeää osaa. Suomesta tunnetaan ”myoomasukuja”, joissa naisilla esiintyy lukuisia myoomia kohdussa nuoremmalla iällä kuin keskimäärin. Myös etnisyys vaikuttaa myoomien esiintyvyyteen. Mustilla myoomia esiintyy enemmän kuin valkoisilla, ne ilmaantuvat usein nuoremmalla iällä, ovat harvemmin yksittäisiä ja vaativat useammin hoitoa oireisuutensa takia.
Sana leiomyooma tarkoittaa sitä, että kyseessä on sileän lihaskudoksen kasvain. Vain noin 2 % myoomista sijaitsee kohdunkaulassa. Suurikokoinen myooma kohdunkaulan alueella vaikeuttaa alatiesynnytystä.
Transmuraalinen myooma on lihaskudoksen sisällä, subseröösinen myooma kohdun ulkoseinässä ja submukoosinen myooma kohtuontelossa. Myooma voi myös sijaita kohdun kannatinsiteissä sen ulkopuolella tai kasvaa kohdusta tulevan varren päässä.
Leiomyosarkooma on harvinainen pahanlaatuinen lihaskasvain, mutta solutyypiltään aivan eri asia kuin kohdunkaulan tai kohdun runko-osan syöpä.
Myooma ei muutu pahanlaatuiseksi, mutta oireista riippuen varsinkin suuria tai hankalasti sijaitsevia myoomia on syytä poistaa. Suurena on tavattu pitää yli 12 cm:n läpimittaisia myoomia. Vuonna 2006 Suomessa kohdunpoistoista noin kolmasosa tehtiin myoomien takia.
Myoomien tutkiminen
Gynekologi voi epäillä myoomaa/myoomia sisätutkimuksen perusteella, mikäli kohtu tuntuu suurentuneelta, kyhmyiseltä ja huonosti liikkuvalta. Tavallinen emättimen kautta tehtävä ultraäänitutkimus havaitsee luotettavasti varsin pienetkin myoomat ja niiden sijainnin suhteessa kohtuonteloon ja kohdun limakalvoon. 3D-ultraäänitutkimuksesta voi olla lisäapua, samoin kuin doppler-tekniikan tai kohtuonteloon tehtävän keittosuolaruiskutuksen käytöstä ultraäänitutkimuksen aikana. MRI-kuvantaminen on myös käyttökelpoinen vaihtoehto etenkin silloin, kun suunnitellaan myoman poistoleikkausta tai halutaan arvioida nopeasti kasvaneen myooman riskiä pahanlaatuisuuteen.