cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Theodor Kittelsen
Taidemaalariksi
Arendalissa Theodor tapasi hyväntekijänsä, taideyhdistyksen johtaja Diderich Maria Aallin, joka tajusi heti pojan lahjakkuuden. Hän järjesti keräyksen rahoittaakseen taidekoulutusta Kittelsenille. Heidän ystävyytensä jatkui läpi elämän, myös Aallin muutettua Kristianiaan.
17-vuotias Kittelsen aloitti opiskelun 1874 Wilhelm von Hannon piirustuskoulussa Kristianiassa ja seurasi samaan aikaan Julius Middelthunin antamaa iltaopetusta Tegneskolenissa. Hän matkusti Müncheniin 1876 ja aloitti opiskelun kuninkaallisessa taideakatemiassa opettajinaan Wilhelm von Lindenschmit nuorempi ja Ludwig von Löfftz. Münchenissä hän tapasi myös monia aikalaiskollegoitaan, kuten Erik Werenskioldin, Eilif Peterssenin, Gerhard Munthen, Wilhelm Petersin, Christian Skredsvigin, Harriet Beckerin ja Kitty Kiellandin. Aall kustansi kolme ensimmäistä vuotta nelivuotisesta Münchenin-ajasta. Läheisimmät välit Kittelsenilla oli Werenskioldiin, jolta hän sai myöhemmin vaikutteita satukuvitukseen sekä hänen laillaan vaatimattomista oloista lähtöisin olleeseen Skredsvigiin.
Münchenissä Kittelsen opiskeli erityisesti laatumaalausta ja hänen ensimmäinen suuri öljymaalauksensa Streik (Lakko) pohjautui Per Sivlen samannimiseen kirjaan. Se huomioitiin Kristiania kunstforeningin näyttelyssä 1879 ja myytiin tuhannella kruunulla. Se kiersi näyttelyissä myöhemmin myös Bergenissä ja Göteborgissa 1881 sekä Wienissä 1882.
Münchenin ajalta on peräisin myös monia luonnoksia, jotka ennakoivat hänen myöhempiä menestyksiään, kuten karikatyyreja ja koomisia ihmishahmoisia eläinpiirroksia. Talousvaikeudet pakottivat Kittelsenin kotiin 1880. Hän asui vuoden Kragerøssa, minkä jälkeen hän jatkoi kulkuri- ja oppivuosiaan. Kesällä 1881 hän vieraili Wilhelm Petersin luona Askerissa, minkä jälkeen hän vuokrasi ateljeen Pultostenin talosta Grensenistä. Syksyä kohden hän innostui satujen kuvittamisesta ja sai ensimmäiset niistä painetuiksi. Hän suoritti asepalveluksen 1882, teki yhteistyötä satukuvitusten parissa Werenskioldin kanssa, sai valtion stipendin ja matkusti Pariisiin.
Pariisin-aika jäi lyhyeksi ja tuloksiltaan vaatimattomaksi ja Kittelsen matkusti taas Müncheniin 1883. Siihen aikaan kaupungissa oli useita karikatyyri-, satiiri- ja muita lehti- ja painotuotekuvittajia. Saksan-aikanaan hänen töitään painettiin Neue Deutsche Illustrierte Zeitungissa, Allgemeine Zeitungissa ja tanskalais-norjalaisessa Juleroser-julkaisussa 1884. Hänen satuteoksensa Eventyrbog for Børn julkaistiin kolmessa osassa 1883, 1884 ja 1887. Hän viimeisteli myös teoksensa Froske- og musekrigen, mutta sen julkaisua jouduttiin odottamaan useita vuosia. Hän oli täysin varaton maaliskuussa 1887 ja hänen kollegansa avustivat kotimatkan kustannuksissa Saksa-kauden päätteeksi.
Kittelsen palasi 30-vuotiaana Norjaan pysyvästi. Hän oli rutiköyhä mutta samaan aikaan kuvittajanuransa läpimurron kynnyksellä. Hän kuvitti Djurklousin kokoelman ruotsalaisia kansansatuja 1887 ja tanskalainen kustantaja Ernst Bojesen käytti Kittelseniä sekä Juleroser että Fra Alverdens gemytlige Lande -julkaisuissaan samana vuonna. Bojesen julkaisi Kittelsenin tuotantoa jatkossakin paljon.
Näyttelyjä Norjassa, Lofootit
Kittelsen osallistui ensi kertaa syysnäyttelyyn 1886 maalauksillaan Atelierbesøk ja Interiør fra et bayersk bondehus. Vuotta myöhemmin hänen näyttelymaalauksenaan oli Ved havet. Myöhemmin hänen teoksiaan oli näyttelyssä 1890, 1891, 1894, 1910, 1912 ja hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1915. Hän osallistui ajan myötä näyttelyyn myös monilla piirustuksilla.
Taiteilijavaimo Inga ja tuotteliaat vuodet
Vuonna 1889 Kittelsen vieraili ensin Skredsvigin luona Fleskumissa, minkä jälkeen hän muutti Larvikin Farrisvannetiin. Hän tapasi samana vuonna näyttelijän ja kapteenintyttären Inga Kristine Dahlin Drøbakista. Pari rakastui ja meni naimisiin vain muutaman viikon seurustelun jälkeen. He saivat yhdeksän lasta. Inga ymmärsi taidetta ja hän oli myös käytännönläheinen ihminen taloudessa ja kodinhoidossa. Inga piti koulua lapsille ja järjesti Theodorin näyttelyt.
Nuoripari asui jonkin aikaa Skåtøyssa Krageron ulkopuolella ja vuodesta 1891 Hvitstenissä. Kittelsen oli tuottelias, vakiinnuttaen asemansa kuvittajana ja monien kuvataiteen genrejen taitajana. Vuodesta 1889 hän sai säännöllisesti toimeksiantoja aikakauslehtitoimittajilta, kuten Nordahl Rolfsenilta ja Jacob B. Bullilta. Lokakuussa 1893 hän piti ensimmäisen oman näyttelynsä Kristianian Tivolin Florasalonen-salissa. Näyttelyssä oli 231 teosta, ja se esitettiin myös Bergenissä samana syksynä.
Loppuvuodet
Vuonna 1896 perhe muutti Sole-nimiseen nimismiehen taloon Eggedaliin, jotta he olisivat lähempänä Kittelsenin ystävää Christian Skredsvigia. Kolme vuotta myöhemmin he rakensivat Lauvlia-nimisen talon Sigdaliin, missä he saattoivat nauttia luonnonläheisyydestä. Lauvliassa Kittelsen teki useimmat tunnetuimmista kuvistaan, ja se oli entistäkin tuotteliaampaa aikaa. Täällä syntyivät sarjateokset Soria Moria Slot ja Tirilil Tove. Sigdalin luonto inspiroi myös hänen peikkohahmojensa muotoa.
Talousvaikeudet eivät kuitenkaan jättäneet Kittelseniä rauhaan, ja perheen piti myydä Sigdalin kotinsa vuonna 1910. He muuttivat ensin Husebyhyn Kristianian ulkopuolella ja lopulta Jeløyalle Mossin lähistölle 1912. Siellä Kittelsen kuoli tuberkuloosiin vuonna 1914. Loppuvuosinaan hän oli sairauden ja vastoinkäymistensä murtama, mutta työskenteli kuitenkin loppuun saakka.
Vuonna 1908 Kittelsen nimitettiin Pyhän Olavin ritariksi, ja hän nautti vuodesta 1911 lähtien valtion taiteilijapalkkaa.
Maalari
Opiskelujensa alkuaikoina Kittelsen päätti työskennellä öljymaalausten parissa, koska siihen aikaan öljymaalauksia pidettiin kuvataiteen edistyneimpänä muotona. Hän halusi kehittyä laatumaalariksi, luultavimmin Münchenin-aikojensa opettajien ja ystävänsä historiamaalari Eilif Peterssenin vaikutuksesta. Huolimatta monista yrityksistään hän ei täysin viihtynyt öljymaalausten parissa. Siitä huolimatta hänen Streik-teoksensa on saanut paikkansa norjalaisessa taidehistoriassa ensimmäisenä sosiaalisia aiheita kuvanneena teoksena.
Maalaus Ekko (Kaiku), jonka Kittelsen teki Lofooteilla, esiteltiin Pariisin maailmannäyttelyssä 1889. Kittelsen itse piti sitä parhaana työnään. Siinä yhdistyy kolme hänen taiteelleen tunnusomaista piirrettä: lapsen kokemusmaailma, maisemaestetiikka ja luonnon taianomaisuus.
Vuodesta 1900 eteenpäin hän palasi maalauksien pariin, niin öljymaalausten, akvarellien kuin pastellimaalaustenkin muodossa. Loppuvuosina syntyivät hänen rakastetuimmat ja ehkäpä luonteenomaisimmat aiheensa: Soria Moria slot -sarjan öljymaalaukset valmistuivat 1900 ja hän käytti kuva-aiheita useissa kansansaduissa ja julkaisi vuonna 1911 kirjan Soria Moria slot. Akvarelli Myrull jäi hänen viimeiseksi suureksi työkseen. Se toistaa aiempaa satukuvitusaihetta, mallinaan Kittelsenin Ingrid-tytär.
Reportteri ja luontolyyrikko
Svolværin aikana Kittelsenin ilmaisu kypsyi. Hän kehitti uusia ilmaisutapoja: karikatyyriä, luontorunoutta ja kirjallisia taitojaan. Elämäkertakirjailija Einar Økland on sanonut Kittelsenistä, että pohjoiseen vuonna 1887 lähtenyt kypsymätön ja kriisien vaivaama maalari palasi etelään 1889 elinvoimaisena kuvittajana ja kirjoittajana.
Kittelsen kirjoitti myös monia reportaasinomaisia teksti-kuva-artikkeleita Nordlandista Nordal Rolfsenin Illustrert Tidende for Børn -lehteen vuosina 1890–1892.
Kragerøn saariston ulkolaidalla sijaitsee Jomfrulandin saari, jonka luontoa ja geologiaa Kittelsen kuvasi 14-osaisessa kuvasarjassa. Taidekeräilijä ja mesenaatti Olaf Schou osti sarjan 1894 ja lahjoitti sen Nasjonalgallerietille.
Vuonna 1900 julkaistu Tirilil-akvarellisarja nähdään suorana jatkona Jomfruland-sarjalle, tällä kertaa aiheenaan metsämaisemat. Schou oli tilannut Kittelseniltä aiheeltaan rajaamattoman kuvasarjan. Sarjallaan Kittelsen haki metsäaiheisen runon kuvitusta. Sarjan otsikko on peräisin Andreas Fayesin kertomuksesta Fortellingen om Tirilil Tove og Tyvenborg. Myös Welhaven käytti nimeä eräässä runoistaan. Sarjan asetti näytteille myö Blomquist joulukuussa 1900, jase on nykyisin yksityisomistuksessa.
Loppuvuosinaan 1900-1910 hän teki useimmat luontolyyrisistä kuvistaan sekatekniikalla. Norsk Hydron vuonna 1908 tilaama Rjukan-sarja yhdistää peikkomaista luontoa, mainosmaista kuvitusta ja eräänlaista teollisuusfreskoa, joka yleistyi taidemuotona vasta maailmansotien välillä.
Karikatyyripiirtäjä ja satiirikko
Kittelsen teki satiirisia piirroksia ja karikatyyreja jo varhain. Hänen kaksi irtolehtijulkaisuaan nimeltä Fra livet i de smaa forholde (1889–1890) olivat paikallislehtigenren parodiaa kymmenen vuotta ennen kuin ensimmäinen painos Trangviksposten-karikatyyrilehteä ilmestyi.
Kokoelmat Glemmebogen (1892) ja Ordsprog (1898) ovat suurimmalta osin yksiruutuisia pilakuvia. Monet aiheet on suunnattu raharikkaita ja yläluokkaa kohtaan. Hän piirsi satiirisiin viikkolehtiin jo Saksassa, mutta enimmäkseen Norjassa. Hän kuvitti koko 1907-vuosikerran Trangvikspostenia ja monena vuonna Korsaren-nimistä lehteä. Karikatyyreihin kuuluu myös Wesselin Smeden og bakeren -teoksen kuvitus.
Kittelsen teki piirroksia "eläimistä, jotka käyttäytyvät kuten ihmiset", esimerkkinä teos Har dyrene sjel? (1893). Satiiriset eläinhahmot olivat hyvin suosittuja 1880-luvulla.
Peikko- ja satukuvittaja
Kittelsen aloitti Asbjørnsenin ja Moen keräämien kansansatujen kuvittajana, ja yhteistyö jatkui kaiken kaikkiaan 29 vuotta, vuoteen 1910. Ensimmäinen työ oli Sjøtrollet, joka oli mukana Asbjørnsenin tarinakokoelmassa Tre nye eventyr teoksessa Dybwads illustrerede folkekalender for 1882. Siitä alkoi pitkä yhteistyö Asbjørnsenin ja Erik Werenskioldin kanssa. Werenskiold oli jo menestynyt satukuvittajana 1879, mutta Asbjørnsenin kautta tulleen suuren työmäärän vuoksi tarvittiin yksi kuvittaja lisää. Parivaljakko työskenteli kesän 1882 yhdessä Tåtøyssa Kragerøn lähistöllä. Ensimmäisessä Eventyrbog for Børn -niteessä 1883 on mukana 12 Kittelsenin kuvaa. Kolmikon yhteistyö tuotti vielä kaksi muuta nidettä 1884 ja 1887. Siinä missä Werenskiold oli uskollinen norjalaisen talonpoikaiskulttuurin kuvaaja, Kittelsen puolestaan viimeisteli huippuunsa taidon liioitella kuvallista ilmaisua.
Kittelsenin satukuvitus Asbjørnsenin ja Moen teoksiin voidaan jakaa kolmeen osaan. Ensimmäinen kausi koostuu kolmesta Eventyrbog for Børn -niteestä (1883-87). Ne ovat mustekynäpiirroksia pääosin samassa formaatissa kuin niistä painetut versiot. Tyyli muistuttaa Werenskioldin tuotantoa.
Toinen kausi kattaa piirrokset Illustrerede eventyr, utvalgte folkeventyr -teoksessa (1907) ja Eventyrbog for Børn (1908), Molkte Moen toimittamana. Ensiksi mainittu kirja sisältää 55 ja toinen 18 Kittelsenin piirrosta. Vuoden 1908 satukuvitukset on piirretty uusiksi vuoden 1884-painoksessa Otto Sindingin piirtämistä versioista.
Kolmannen kauden töitä ovat Moen toimittamat Barne-Eventyr (1909) ja Nye Barne-Eventyr (1910) -teokset. Molemmissa on 30 Kittelsenin piirrosta, joita on kuvailtu "voimakkaiksi, mutta epätarkoiksi ja epächarmikkaiksi".
Kittelsen teki vuonna 1888 kuvasarjan Henrik Ibsenin Peer Gyntiin, mutta sitä ei ole julkaistu. Värikynäversio teoksesta Peer Gynt i Dovregubbens Hall julkaistiin 1913. Garborgin Haugtussa-tarinan kuvitusta julkaistiin saksalaisessa Pan-lehdessä 1895. Lastenkirja Soria Moria slot sisältää useita Kittelsenin tunnetuimpia kuva-aiheita yhdistettynä hänen omaan tekstiinsä. Useimmat kuvat oli alun perin tehty vuonna 1900.
Henkilökohtaisin aihepiiri – rutto
Vuosina 1894–1895 Kittelsen työskenteli kirjan ja kuvasarjan Svartedauen (Musta surma) parissa. Se julkaistiin vasta 1900 Stenersenin kustantamana. Kirja on sekä kuvitettu runokokoelma että kuvasarja, ja se kattaa 45 pientä ja suurta piirrosta ja 15 runoa. Runot ovat enimmäkseen vapaamuotoisia, paria kansanlaulumaista poikkeusta lukuun ottamatta. Teoksille erityistä on, että monet on kuvattu lapsen näkökulmasta, esimerkiksi lapsen pään korkeudelta lattiatasosta - kenties parhaina esimerkkeinä Pesta i trappen ja Musstad.
Bibliografia
Theodor Kittelsenin kuvittamia kirjoja
Vaikutus
thumb|250px|Boeing 737, jonka pyrstöön Kittelsenin kuva on maalattu. Kittelsenin teoksia on käytetty black metal -yhtyeiden, kuten Burzumin, albumien kuvituksena. Vuosina 1906-1908 Porsegrundin posliinitehdas käytti Kittelsenin teoksia vaasien ja kulhojen kuvituksena.
Syntymäkoti Kragerøssa on suojeltu. Kittelsenhuset on osa Berg-Kragerø museota, ja se sisältää näyttelyn Kittelsenin elämästä ja vaikutuksesta. Kotikunnassa on myös Per Palle Stormin tekemä rintakuva Theodor Kittelsenistä, ja Skåtoyssa sijaitsee Per Elsdorfin Pesta-veistos.
Kotitalo Lauvliasta Sigdalissa tuli museo vuonna 1995. Talo oli yksityiskäytössä lomamökkinä siitä lähtien, kun Kittelsen muutti sieltä pois 1910. Kunta on omistanut talon vuodesta 2005. Kansallisgalleriassa on suuri kokoelma Theodor Kittelsenin teoksia. Kittelsenin maalauksia on käytetty norjalaisten postimerkkien aiheina vuosina 1972, 2002, 2003 ja 2007.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Kittelsenin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Kiinalainen kalligrafia
thumb|[[Tang-dynastian aikainen kopio 300-luvulla eläneen kalligrafin Wang Xianzhin teoksesta.]] Kiinalainen kalligrafia on kiinalaisin kirjoitusmerkein luotua kalligrafiaa. Kiinassa kalligrafiaa on aina pidetty merkittävänä taiteenlajina, ja monet menneiden vuosisatojen mestarit tunnetaan nimeltä. Tiettyihin asioihin kiinnitetään huomiota kirjoitusmerkkejä tehtäessä, mutta ehdottomia sommittelusääntöjä ei ole. Kalligrafit käyttävät merkkien piirtämiseen sivellintä.
Asema taiteena
Kiinan taiteenlajeista kalligrafia on maalaustaiteen ohella arvostetuinta. Kalligrafiaa näkee edelleen kaikkialla Kiinassa, sitä opetetaan koululaisille, alan lehtiä ja oppaita julkaistaan useita, ja kalligrafian tutkimus on oma oppialansa.
Kalligrafian ja maalaustaiteen ikiaikainen yhteys Kiinassa perustuu siihen, että kiinalaiset kirjoitusmerkit olivat alun perin kuvamerkkejä. Kumpikin perustuu lisäksi samaan esteettiseen teoriaan, ja ne hyödyntävät myös samoja työvälineitä, sivellintä, tussia ja paperia sekä samaa sivellintekniikkaa. Moni kiinalainen taiteilija onkin ollut samalla sekä taidemaalari että kalligrafi.
Tavoite
Tärkeää kiinalaisessa kalligrafiassa ovat yksittäisten kirjoitusmerkkien piirrot, rakenne ja painopiste, sekä kokonaissommittelu. Ehdottomia sommittelusääntöjä ei kuitenkaan ole. Eteläisen Qi-dynastian (479–502) aikana eläneen maalari Xie Hen esittämien tunnettujen kriteerien mukaan kalligrafiassa tärkeintä on ”elämänvoiman (qi) rytminen harmonia ja liike”. Hänen mukaansa qi-elämänvoiman vangitseminen paperille viivojen keinoin on kalligrafin tärkein päämäärä.
Välineet
thumb|Rasiassa kiinalaisen kalligrafin välineitä: siveltimiä, tussitanko, sinetti, sivellinteline, vesiastia ja hiomakivi. Kiinalaisen kalligrafin työvälineitä ovat ”neljä aarretta”: sivellin, paperi, tussi ja tussinhankauskivi. Kiinalaisiin kalligrafiateoksiin kuuluu oleellisesti taiteilijan punainen sinetti. Itämainen sivellintekniikka eroaa länsimaisesta: kiinalainen kalligrafi pitää sivellintä sormenpäillään pystyasennossa ja käyttää vain harjaksen kärkeä.
Kirjoitustyylit
Kiinalaisista kirjoitustyyleistä kalligrafien suosiossa ovat etenkin kursiivi xingshu ja hyvin vapaamuotoinen ruohokirjoitus caoshu. Xingshu kehittyi samoihin aikoihin niin sanotun normaalikirjoituksen, eli kaishun, kanssa noin 1 800 vuotta sitten. Xingshu on kaunokirjoitustyylinä vapaamuotoisempaa kuin normaalikirjoitus, ja se on edelleen yksi kalligrafien suosikeista. Caoshu, kiinan kalligrafiatyyleistä kaikkein vapaamuotoisin ja usein hyvin vaikeaselkoinen, kehittyi lopulliseen muotoonsa Tang-dynastian aikana 618–907.
Mestareita
Kiinalaisen kalligrafian 1 800 vuoden historian ajan mestareita tunnetaan nimeltä useita. Maineikkain heistä oli Wang Xizhi (321–379), jonka tunnetuimmat säilyneet teokset on sivelletty xingshulla ja caoshulla. Qing-dynastian (1644–1912) ajalta tunnetaan kalligrafi Deng Shiru (1743–1805), ’Qing-kalligrafian prinssi’. Yksi hänen erikoislajeistaan oli zhuanshu, eli sinettikirjoitus, ja siinä etenkin pieni sinettikirjoitus; toinen hänen lempityylinsä oli lishu, eli kirjurikirjoitus.
Palacio de Santa Cruz
pienoiskuva|Palacio de Santa Cruz Madridissa. Palacio de Santa Cruz on palatsimainen rakennus Plaza de Provincia -aukion laidalla Espanjan pääkaupungissa Madridissa. Rakennuksessa on nykyisin Espanjan ulkoasiainministeriö. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Juan Gómez de Mora (1586–1648), ja se rakennettiin 1600-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Alkujaan talo oli kuninkaallinen vankila, jossa pidätetyt odottivat inkvisition tuomiota.
Ulkoasiainministeriön käytössä palatsi on ollut 1930-luvulta.
Panssarintorjuntakanuuna 25 K/34
25 K/34 on ranskalaisvalmisteinen puoliautomaattinen panssarintorjuntatykki. Sen suunnittelija ja valmistaja oli Hotchkiss. Suomessa aseen nimi oli "Kanuuna 25 K/34" tai "Kanuuna 25 K/37.
Kevyempi versio Canon leger de 25 antichar SA-L modèle 1937 oli Suomessa nimeltään 25 K/37. Kummatkin tunnettiin Suomessa yleisesti nimellä Marianne.
Alkuperäinen ranskalainen nimi aseelle on Canon leger de 25 antichar SA modèle 1934 Tavallisesti käytettiin lyhennettä canon de 25. Britit käyttivät tykistä nimeä 25 mm Hotchkiss anti-tank gun. Britit hankkivat tykkiä korvatakseen nopeasti omien QF 2pdr tykkiensä riittämättömän tuotannon Ranskassa oleville joukoille.
Käyttö Suomessa
Eversti Aladár Paasonen sai pääministerin kansliasta käskyn ostaa puolustusministeriön tilauksesta tykkejä Ranskalta 300 kpl ja niihin ammuksia 300 000 kpl. Hänen onnistui saada 50 asetta. Niistä 40 saatiin maahan Norjan Trondheimin kautta. Jälkitoimitukseen jäi 10 asetta. Saksan miehitettyä Norjan aseiden tilanne oli epäselvä ja ne saapuivat maahan myöhemmin. 20 tykkiä ehti rintamalle muutamaksi viikoksi. Ase oli kevyenä helppo liikutella ja siinä oli erinomainen tähtäinkaukoputki, joka teki tykistä hyvin tarkan. Tämä korvasi jossakin määrin aseen heikohkoa tehoa.
Vuonna 1940 Saksasta saatiin Ranskasta saatuja sotasaalistykkejä, joista K/34-versiota oli 133 kpl ja K/37-versiota 67 kpl. Aseet siirrettiin varsinaisilta pst-joukoilta linnoitusjoukoille 1. heinäkuuta 1941.
Ominaisuudet
Tykin versio kevyellä alustalla painoi 300 kg ja raskaampi versio 480 kg. Putken korotuskulma oli -5 - +15 astetta ja sivuliikkuma-ala 60 astetta. Tykin kaliiperi oli 25 millimetriä X 194 mm. Kranaatti painoi 320 grammaa ja sen lähtönopeus oli 920 m/s.
Panssarikaranaatti oli kokovaippa-ammus, jossa oli teräsydin. Kranaatin läpäisy oli 30 asteen kulmassa 100 metrin etäisyydeltä 30 mm, 500 m 29 mm ja 20 mm 1000 metrin etäisyydeltä.
Firmus
Firmus (hallitsijanimeltään Firmus perpertuus victor semper Augustus, k. 374 tai 375) oli roomalainen sotilas ja usurpaattori, joka julistautui Rooman keisariksi Mauretaniassa vuonna 372 keisari Valentinianus I:n hallituskaudella.
Hän oli maurilaisen ruhtinaan Nubelin poika, ja toimi Valentinianuksen alaisena Mauretanian rajajoukkojen komentajana, dux Mauretaniae, julistautuessaan augustukseksi vuonna 372. Piirtokirjoituksissaan Firmus toteaa olevansa perpertuus victor semper augustus,. Tästä huolimatta roomalainen sotapäällikkö, ratsuväenkomentaja Flavius Theodosius, myöhemmän keisari Theodosius Suuren isä, kukisti hänet jo vuoden tai viimeistään kahden kuluttua.
Kukistumisensa jälkeen Firmus teki luultavasti itsemurhan vuonna 374 tai 375. Hänellä oli viisi veljeä, joista vanhin, nimeltään Gildo, loi myöhemmin menestyksekkään sotilasuran Rooman armeijassa.
Isidorin tarina
Isidorin tarina on Henning Mankellin vuonna 1984 ilmestynyt romaani. Isidor on köyhän saaristolaisperheen nuorin poika, joka haluaa itselleen oman talon, vaikka hänellä ei oikeastaan olisi siihen varaa. Hän ostaa osamaksulla pienen kaukaisen kituliaan saaren, ja vaikka häntä pidetään hulluna, hän onnistuu asettumaan sinne asumaan ja taistelemaan luonnonvoimia vastaan. Mutta sitten Vuorikollegio kiinnostuu saaresta ja Isodor joutuu vaikeuksiin.
Tapio Parkkinen
Tapio Juhani Parkkinen (s. 17. helmikuuta 1943 Toholampi) on suomalainen dramaturgi, käsikirjoittaja ja teatteriohjaaja. Hän on toiminut laaja-alaisesti puhe- ja musiikkiteatterin parissa 1960-luvulta alkaen. Lisäksi hän on ohjannut useita televisioelokuvia. Parkkinen perusti Esko Raipian kanssa Tampereen Komediateatterin 1990-luvulla.
Ura
Asentaja Valte Parkkisen ja Olga Niemisen perheeseen syntynyt Tapio Parkkinen aloitti taiteellisen uransa Tampereen Teatterissa näyttelijäharjoittelijana vuonna 1961. Hän työskenteli samaisessa teatterissa eri tehtävissä aina vuosikymmenen loppuun. Vuosina 1966–1969 hän suoritti Teatterikoulun ohjaajalinjan.
Vuosina 1969–1971 Parkkinen oli kiinnitettynä Kotkan kaupunginteatteriin, 1971–1977 Porin Teatteriin ja 1977–1979 Turun kaupunginteatteriin. Hän työskenteli 1970-luvulla myös Hämeenlinnan kaupunginteatterissa ja Tampereen Teatterissa sekä useissa muissa teattereissa ympäri Suomen. Parkkinen toimi lähinnä dramaturgina. Hän sovitti muun muassa Puukkojunkkarit useiden teattereiden näyttämöille. Santeri Alkion alkuperäistekstiin perustuva musiikkinäytelmä keräsi katsojia kymmenin tuhansin.
Taranto
Taranto on kaupunki Apuliassa Etelä-Italiassa Tarantonlahden rannalla. Kaupungissa on rauta-, öljynjalostus- ja laivateollisuutta sekä laivastotukikohta. Kaupungissa on myös arkkipiispanistuin ja museo, jossa merkittäviä arkeologisia kokoelmia.
Tapio Parkkinen
Ura
Parkkinen ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi vuonna 1979. Hän ohjasi ja dramatisoi lukuisia puhenäytelmiä ja musiikkinäytelmiä muun muassa Tampereen Teatteriin, Tampereen Työväen Teatteriin ja Jyväskylän kaupunginteatteriin.
Taranto
Antiikki
Taranto, antiikin Taras, oli alun perin kreikkalainen siirtokunta, jonka perustivat spartalaiset noin vuonna 708–706 eaa. Taras kukoisti erityisesti 500–300-luvuilla eaa., ja se oli koko Magna Graecian eli Suur-Kreikan tärkeimpiä kaupunkeja ja merkittävä satama. Roomalaiset valloittivat kaupungin vuonna 272 eaa. Se kehittyi ajan kuluessa roomalaiseksi kaupungiksi nimellä Tarentum, vaikkakin taantui kreikkalaiseen aikaan nähden.
pienoiskuva|vasen|Taranton keskiaikainen Castello Aragonese -linna.
Tapio Parkkinen
Ura
1980-luvulla Parkkinen kirjoitti ja ohjasi Ilmajoen Musiikkijuhlille Jokioopperan. Teoksen sävelsi Jorma Panula.
Taranto
Myöhempi historia
Tarentum mainitaan edelleen gootteja vastaan käytyjen sotien aikaan merkittävänä sotilastukikohtana ja satamana. Belisarius valtasi kaupungin Itä-Roomalle eli Bysantin valtakunnalle, ja Totila valtasi sen uudelleen vuonna 549 jaa., jonka jälkeen se säilyi gooteilla siihen sakka, kunnes Narses valtasi sen takaisin Bysantille. Tämän jälkeen kaupunki säilyi Bysantin hallussa aina vuoteen 661 saakka., jolloin sen valtasivat Beneventumin herttuat. Tämän jälkeen kaupunki oli välillä saraseeneilla, jotka tuhosivat sen kokonaan vuonna 967, ja välillä jälleen Nikeforos Fokaksen valtaamana Bysantilla. Bysantti menetti alueen lopullisesti normanneille Robert Guiscardin vallattua sen vuonna 1063, jonka jälkeen se kuului Napolin kuningaskuntaan.
Tapio Parkkinen
Ura
Parkkinen on kirjoittanut useita näytelmiä. Vuonna 1974 kantaesitettiin komedia Pirtua, pirtua. Näytelmä Pumpulitehtaan Ulla kantaesitettiin 1977. Se sai Porin Teatterissa yli 130 esityskertaa ja noin 43 000 katsojaa. Parkkisen kirjoittamia musiikkinäytelmiä ovat muun muassa Kulkurin valssi eli Koivusaaren kartanon salaisuus ja Opettaja yllättää.
Taranto
Myöhempi historia
Toisen maailmansodan aikana Tarantossa käytiin maailman ensimmäinen lentotukialustaistelu Ison-Britannian ja Italian välillä.
Urheilu
Kaupungissa pelaa Italian A1-liigan lentopallojoukkue nimeltään Prisma Taranto. Joukkueessa on pelannut muun muassa suomalainen Konstantin Shumov.
Tapio Parkkinen
Ura
Televisioon Parkkinen on käsikirjoittanut muun muassa fiktioelokuvan HIFK-TPS (1979) ja lastenelokuvan Hiljaisen joen aave (1993). Jälkimmäisen hän myös ohjasi. Parkkisen muita ohjauksia on muun muassa kolmiosainen poliittinen ooppera Vallan miehet (1986).
Vuonna 2017 esitettiin Mänttä-Vilppulassa Parkkisen yhdessä veljensä Sepon kanssa tekemä kansanooppera nimeltään Kitusuon Sofia, joka kertoi Suomen sisällissodan tapahtumista. Se pohjautui veljesten isovanhempien tarinaan. Heidän isoisänsä oli tataarisotilas nimeltään Paul Karakulka. Näytelmän teossa oli avustamassa paikallisesta tataariyhteisöstä Hamide Caydam.
Parkkinen oli mukana perustamassa lastennäytelmiä esittävää Teatteri 2000:a. Hän oli mukana sen toiminnassa 1980-luvun jälkipuoliskolla. Vuonna 1991 Parkkinen perusti Esko Raipian kanssa Tampereen Komediateatterin, jota hän myös johti sen alkutaipaleella.
Yksityiselämä
Teatteriohjaaja-kirjailija Tuomas Parkkinen on Tapio Parkkisen poika. Parkkisen vaimo on näyttelijä Maria Aro. Dramaturgi Seppo Parkkinen on Tapion veli.
Muuta
Tapio Parkkinen on myös maalaaja. Hänen taulujaan on näytetty ainakin tamperelaisessa Ravintola Henriksissä.
Natalia (elokuva)
Natalia on Matti Kassilan vuonna 1979 ohjaama suomalainen elokuva, joka perustuu kirjailija Arto Paasilinnan alkuperäisaiheeseen. Se on komedia, jossa voi nähdä aavistuksen irvailua 1970-luvun lopun suomettumiselle. Se kertoo ajasta, jolloin lämpimien ja lujien suhteiden ylläpitäminen Neuvostoliittoon nähtiin Suomessa tärkeänä päämääränä. Elokuva sai ensi-iltansa 14. joulukuuta 1979 Arenassa ja Bristolissa.
Näyttelijät Saara Ranin, Uljas Kandolin ja Pentti Irjala tekevät Nataliassa viimeiset elokuvaroolinsa. Ohjaaja Matti Kassila nähdään cameo-roolissa elokuvan kertojana.
Elokuvassa nähtävä lehmä oli taiteilija Miina Äkkijyrkän omistama.
Fabian Berendes
Fabian Berendes (Berndes) (16. syyskuuta 1610 Porvoon pitäjä – 3. toukokuuta 1678) oli sotilas, joka kohosi kenraalimajuriksi ja vapaaherraksi.
Berendesin vanhemmat olivat kamarineuvos Joakim Berendes ja Gertrud von Ungern. Hän aloitti sotilasuransa 30-vuotisessa sodassa, mutta joutui lähtemään maanpakoon 1635 syyllistyttyään tappoon. Saatuaan armahduksen 1641 hänestä tuli ratsurykmentin eversti, joka kunnostautui suomalaisten rakuunoidensa kanssa Kaarle X Kustaan käymissä Pohjan sodassa ja Tanskan sodassa. Vähän-Beltin yli mentäessä 1658 hän komensi joukkojen vasenta siipeä, jota kuningas itse seurasi. Berendes korotettiin vapaaherraksi 1654 ja kenraalimajuriksi 1657. Hän omisti maa-alueita sekä Suomessa että Ruotsissa, alustalaisten keskuudessa häntä pidettiin tylynä ja väkivaltaisena. Hallituksen suosion Berendes taas menetti velipuolensa Johan Berendesin ja tämän lesken kanssa käymänsä perintöriidan takia, ja 1664 hänet erotettiin Turun ratsurykmentin komentajan tehtävästä.
Berendesin puoliso vuodesta 1642 oli Katarina Sparre (k. 1688). Valtaneuvos ja kauppakollegion presidentti Johan Berendes oli hänen velipuolensa.
Reflections
Reflections voi tarkoittaa seuraavia:
Kasteristi
Kasteristi on ortodoksisen ja roomalaiskatolisen kirkon käyttämä sakraaliesine.
Nimitys tulee siitä, että kasteen aikana jokaisen katolisen kaulaan ripustetaan ketjussa tai nauhassa kannettava pienikokoinen ristiriipus; yleensä sitä kannetaan näkymättömissä vaatteiden alla.
Robin Bryntesson
Robin Bryntesson (s. 17. lokakuuta 1985 Sollefteå) on ruotsalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Sockertoppen IF -seuraa.
Nuorten MM-kilpailuissa Strynissä vuonna 2004 Bryntesson saavutti kultaa vapaan hiihtotavan sprintissä. Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Tarvisiossa 2007 Bryntesson voitti kultaa perinteisen hiihtotavan sprintissä ja Malles Venostassa 2008 kultaa vapaan hiihtotavan sprintissä.
Maastohiihdon maailmancupissa Bryntesson kilpaili ensimmäisen kerran Tukholmassa helmikuussa 2004. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Borlängen vapaan hiihtotavan sprintissä maaliskuussa 2006 oltuaan 24:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Rybinskin vapaan hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2007 oltuaan kymmenes. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa on seitsemäs sija Tukholman perinteisen hiihtotavan sprintistä helmikuussa 2008. Tammikuussa 2009 Bryntesson voitti Vancouverin parisprintin Emil Jönssonin kanssa.
Hélette
Hélette on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 619 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Héletten pinta-ala on 23 neliökilometriä.
Lehesjärvi-Vähäjärvi
Lehesjärvi–Vähäjärvi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Puuppolassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 86 hehtaaria, se on 2,3 kilometriä pitkä ja 1,6 kilometriä leveä. Siinä on kaksi järviallasta, joita yhdistää toisiinsa kapea, matala ja ruohottunut salmi. Lehesjärvi on 1,8 kilometriä pitkä ja Vähäjärvi 0,9 kilometriä pitkä. Ero kokonaispituuteen johtuu järven kaarevasta muodosta. Samoin kumpikin järviallas on ilmoitettua kapeampi. Lehesjärvi on 450 metriä ja Vähäjärvi 600 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Se on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 2,78 miljoonaa kuutiometriä eli 0,00278 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 3,2 metriä ja suurin syvyys on 10 metriä. Kummassakin järvialtaassa on oma syvänne, joista Vähäjärvi on syvin ja Lehesjärvi 9,0 metriä syvä. Järven rantaviivan pituus on 8,0 kilometriä ja sen rannat ovat lähinnä peltomaata, mutta Lehesjärven eteläpäässä se on asuinaluetta ja Vähäjärven eteläranta on Lehesvuoren metsäistä rinnettä. Lehesvuori kohoaa 110 metrin ja viereinen Punavuori 80 metrin korkeuteen. Valtatie 4 ylittää laskujoen Lehesjärven länsipuolella ja järvi näkyy tielle asti. Järveä voi kiertää kulkemalla yhdysteitä 16709 tai 16711, mutta järven eteläpuolella ei ole läpikulkuun soveltuvaa tietä.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu vuodesta 1976 saakka. Sen ekologinen tila on tyydyttävä, koska sen ravinnepitoisuudet ovat säännöllisesti korkeita (fosforipitoisuudet ovat 40 mikrogrammaa litrassa vettä). Veden kemiallinen luokka ei aivan yllä arvosanaan hyvä, sillä ahvenissa on havaittu olevan liikaa elohopeaa. Järveä on hoitokalastettu vuosina 2003–2007 nostamalla Lehesjärvestä 9,1 tonnia ja Vähäjärvestä 7,9 tonnia kalaa. Samalla järvistä poistettiin niittämällä vesikasvia.
Eläimistö
Järvien kalastoon kuuluvat koekalastusten perusteella ainakin ahven, kiiski, kuha (jota on myös istutettu), hauki, salakka, särki, pasuri, lahna ja särki-lahna.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Makkarajoen valuma-alueeseen (14.296) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 95 metriä mpy.
Järveen tulee viisi jokea tai ojaa. Vähäjärveen laskee idästä Majapuro, jonka valuma-alueella sijaitsevat Majajärvi (42 ha) ja Perälampi (2 ha). Vähäjärven pohjoisrantaan laskee koillisesta Lapiojoki, jonka valuma-alueelta löytyvät Iso-Kuukkanen (180 ha) ja Hiidenjärvi (50 ha). Lehesjärven pohjoisrantaan laskee Tervajoki, jonka lähdejärvi on Alanen (56 ha). Lehesjärven oma laskujoki Makkarajoki alkaa sen lounaispäästä ja se laskee kilometrin päähän Korttajärveen. Joella on pudostusta vain 0,6 metriä.
Kaupunki uusiksi
Kaupunki uusiksi on vuonna 2014 Yle Teemalla esitetty kuusiosainen televisiosarja, jossa arkkitehdit kiersivät Suomea ja ratkoivat rakennetun ympäristön ongelmia. He loivat suunnitelmia sekä tämän päivän että tulevaisuuden tarpeisiin.
Sarjassa vierailtiin kuudessa kaupungissa, joissa arkkitehdit järjestivät 48 tuntia kestävän, kaikille kaupunkilaisille avoimen suunnitteluklinikan. Sarja kertoi, millaisella arkkitehtuurilla Suomesta voisi tulla viihtyisämpi, hauskempi ja toimivampi. Se rohkaisee myös kansalaisia osallistumaan oman elinympäristönsä suunnitteluun ja vaatimaan siltä enemmän.
Sarjan suunnittelivat yhdessä Yle Kulttuuri ja nuorten arkkitehtien muodostama Uusi Kaupunki –kollektiivi. Uusi Kaupunki -kollektiivi tarjoaa työpajoja kunnille, yrityksille ja yhteisöille. Ryhmä haluaa näyttää, miten arkkitehtuuri voi toimia ratkaisuna varsin erilaisiin ongelmiin.
Sarjassa esiitnyivät Willem van Bolderen, Anssi Kankkunen, Jaakko Lehtonen, Auvo Lindroos, Aleksi Niemeläinen, Heikki Riitahuhta, Hilla Rudanko, Inari Virkkala, Jussi Vuori ja Erica Österlund. Ohjelman juontajana toimi arkkitehtuuriin perehtynyt toimittaja Jonni Roos. Ohjaajina toimivat Niina Mäkeläinen ja Anna Tulusto ja tuottajana Jouni Tulonen.
Vastaanotto
Uusi kaupunki -kollektiivi palkittiin Yhdyskuntasuunnittelun ruusuilla marraskuussa 2014 siitä työstä millä kollektiivi pyrkii vahvistamaan "kaupunkilaisten ääntä kaupunkisuunnittelussa". Perusteluissa todetaan lisäksi että "ennakkoluulottomalla toiminnallaan se tuulettaa vakiintuneita kaavoitusmenettelyjä ja toimii kannustavana esimerkkinä muille suunnittelijoille." Yleisradio sai kunniamaininnan tv-sarjastaan, jolla "se kannustaa kansalaisia osallistumaan elinympäristönsä suunnitteluun ja vaatimaan parempaa laatua".
Vuonna 2016 Rakennustietosäätiö myönsi kollektiiville Pietilä-palkinnon muun muassa seuraavin perustein: "Kollektiivin tavoite on tehdä kaupunkisuunnittelua avoimemmaksi ja vahvistaa ihmisten mahdollisuuksia vaikuttaa omaan ympäristöönsä."
Bequia
thumb|Bequia sijaitsee Kingstownista suoraan etelään. Bequia [ˈbɛkweɪ] on Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltioon kuuluva saari Pohjois-Grenadiinien saariryhmässä Karibianmeren itäosassa. Sen pinta-ala on 18 neliökilometriä, mikä tekee siitä Grenadiinien saariston toiseksi suurimman saaren Grenadalle kuuluvan Carriacoun jälkeen. Bequia sijaitsee noin 15 kilometriä etelään Saint Vincent ja Grenadiinien pääkaupungista Kingstownista.
Bequian perinteinen elinkeino on ollut ryhävalaiden pyynti harppuunoin, ja saari on yksi harvoista paikoista maailmassa joissa valaanpyynti on yhä hyvin rajoitetusti sallittua, helmikuusta toukokuuhun vain muutamille paikallisille valaanpyytäjille.
Nykyisin Bequian pääelinkeino on matkailu. Saarella vierailee monia pienempiä risteilyaluksia ja purjeveneitä ja yhä enemmän myös lentäen saapuvia turisteja, erityisesti sukellusharrastajia. Suurimman kaupungin Port Elizabethin lähellä on hiekkaranta Princess Margaret Beach, joka nimettiin läheisen Mustiquen saaren kuuluisimman loma-asukkaan, Englannin prinsessa Margaretin mukaan. Lentokenttänä toimii saaren eteläosaan vuonna 1992 avattu James F. Mitchell International Airport.
Soundtrack to the Apocalypse
Soundtrack to the Apocalypse on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtye Slayerin boksijulkaisu, joka julkaistiin 25. marraskuuta 2003 levymerkillä American Recordings.
Salt Laken temppeli
Salt Laken temppeli on Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon suurin ja parhaiten tunnettu temppeli. Järjestyksessään se on kuudes kirkon rakennuttama temppeli. Se sijaitsee Utahin pääkaupungissa Salt Lake Cityssä Yhdysvalloissa. Uusgoottilaista arkkitehtuuria edustava temppeli rakennettiin vuosina 1853–1893 arkkitehti Truman O. Angellin piirustusten pohjalta. Se vihittiin 4. huhtikuuta vuonna 1893 kirkon presidentin Wilford Woodruffin johdolla. Temppeli yltää 64 metrin korkeuteen ja sillä on lattiapinta-alaa 23 506 neliömetriä. Temppelissä on myös kaikkein pyhin.
Aiheesta muualla
thumb|left|Temppelin rakennustöitä 1880-luvulla.
40.77043°N, -111.892°W
Joseph James Cheeseman
Joseph James Cheeseman (7. maaliskuuta 1843 – 12. marraskuuta 1896) oli Liberian 12. presidentti vuosina 1892–1896. Hänet valittiin presidentiksi kolme kertaa.
Edinassa syntynyt Cheeseman opiskeli Liberian yliopistossa.
Axxis
Axxis on vuonna 1988 perustettu saksalainen power metal -yhtye.
Kreikkalaiset numerot
Kreikkalaisten numeroiden järjestelmä perustuu kreikkalaisten kirjainten käyttöön lukumerkkeinä. Yleisimmässä ja nykyaikanakin käytössä olevassa järjestelmässä, aakkosellisessa numerojärjestelmässä, jokainen kreikkalainen kirjain vastaa yhtä lukumerkkiä. Antiikin aikana kreikkalaisilla oli käytössä myös toinen järjestelmä, akrofoninen numerojärjestelmä, jonka perusidea vastasi puolestaan roomalaisia numeroita.
Aakkosellinen numerojärjestelmä
Numerojärjestelmä kehitettiin antiikin aikana ja siihen on tehty jonkin verran muutoksia bysanttilaisella ajalla ja nykyaikana. Järjestelmässä merkkejä vaadittiin alun perin yhteensä 27, eli kolme enemmän kuin vakiintuneessa kreikkalaisessa kirjaimistossa. Tämän vuoksi muutoin käytöstä pois jääneet kirjaimet digamma (ϝ, myös stigma ϛ tai στ) 6, koppa (Ϟ) 90, ja sampii (Ϡ) 900 säilytettiin käytössä pelkkinä numeromerkkeinä.
Numerot erotetaan tavallisista kirjaimista kirjaimen perässä olevalla aksenttimerkillä ´. Luvusta alkaen käytetään aakkosia jälleen alfasta alkaen, ja tällöin merkkinä on puolestaan kirjaimen edessä oleva pilkku ͵.
Kreikkalaisia numeroita käytetään kreikkalaisessa tekstissä edelleen samalla tavalla kuin roomalaisia numeroita latinalaisella kirjaimistolla kirjoitetuissa teksteissä, erityisesti järjestysnumeroina. Kardinaalilukuina kreikassa käytetään kuitenkin arabialaisia numeroita.
Sanojen lukuarvojen laskeminen
Kreikkalaisessa tekstissä periaatteessa mikä tahansa sana voidaan tulkita myös numerona, toisin sanoen kaikille sanoille voidaan laskea lukuarvot. Tähän perustuu muun muassa ajatus Johanneksen ilmestyksessä mainitun pedon luvun 666 (tai 616) laskemisesta jostakin henkilönnimestä. Sama periaate toimii myös muun muassa heprean kielessä.
Akrofoninen numerojärjestelmä
Akrofonisessa numerojärjestelmässä oli omat lukumerkit luvuille 1, 5, 10, 100, ja. Luvun 1 merkkinä toimi viiva tai ioota, kun taas muut peruslukumerkit tulivat niitä tarkoittavien lukusanojen alkukirjaimista (esim. lukua 5, kreikaksi, vastasi kirjain Π). Lisäksi välilukujen 50, 500, ja  lukumerkit muodostettiin ligatuureina peruslukumerkeistä. Lukumerkkejä yhdisteltiin samalla tavalla kuin roomalaisissa numeroissa. Erona oli kuitenkin vähennysfunktion (esim. IV = 5–1 = 4) puuttuminen.
Heikki Kujanpää
Ura
Kujanpää valmistui näyttelijäksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 1989. Hän oli näyttelijänä aktiivisena etenkin 1990- ja 2000-luvuilla, jolloin hän näytteli useita teatteri-, elokuva- ja tv-rooleja. Hän on näytellyt myös kuunnelmissa ja toimi Ylen Radioteatterin määräaikaisena ohjaaja-dramaturgina 1995–1996.
Heikki Kujanpää on ohjannut elokuvia, tv-sarjoja ja näytelmiä. Kujanpää debytoi lyhytelokuvaohjauksella Yösydän (1994), joka oli hänen ja Sakari Kirjavaisen käsikirjoittama.
Kujanpää johti Kuopion kaupunginteatteria vuosina 2001–2003. Hän on toiminut vierailevana ohjaajana Helsingin Kaupunginteatterissa, Lahden kaupunginteatterissa, Rauman kaupunginteatterissa, Turun kaupunginteatterissa ja Q-teatterissa. Vuonna 2005 hän ohjasi Q-teatterissa näytelmän Putoavia enkeleitä, josta valmistui vuonna 2008 myös hänen ohjaamansa samanniminen elokuva. Se kertoo Aila Meriluodon ja Lauri Viidan taiteilija-avioliitosta.
Tunnetuin Kujanpään ohjaamista lyhytelokuvista lienee Pieni pyhiinvaellus (2000). Elokuva voitti vuoden 2010 kotimaisen kilpailun yli 30-minuuttisten elokuvien sarjan pääpalkinnon Tampereen lyhytelokuvajuhlilla. Se sai myös sekä pääpalkinnon että yleisöäänestyksen Ranskassa Laonin kansainvälisillä elokuvajuhlilla.
Kujanpään viimeisimpiä ohjauksia ovat draamakomediasarja Donna ja teatterielokuva Suomen hauskin mies, jotka molemmat hän on kirjoittanut yhdessä Mikko Reitalan kanssa. Donna on palkittu muun muassa Cannesin MipCom-tapahtumassa Diversify TV Excellence Awardilla ja sarja on myyty Skandinaviaan ja Yhdysvaltoihin. Suomen hauskin mies on tavoitellut ensimmäisenä ei-englanninkielisenä finaaliehdokkaana arvostettua Humanitas Awardia Los Angelesissa 2019 ja valittu usean kansainvälisen elokuvafestivaalin kilpailuohjelmistoon. Wienin Independent Film Festivaalilla 2020 elokuva voitti parhaan käsikirjoituksen ja parhaan miespääosan palkinnot, Santa Fén elokuvafestivaalilla 2020 parhaan elokuvan palkinnon ja Anchorage International Film Festivalin 2019 parhaan elokuvan yleisöpalkinnon.
Vuonna 2018 Kujanpää oli käynnistämässä elokuvateatteri Cinemaorionin toimintaa Elävän kuvan keskuksen puheenjohtajana.
Arnold Lewis Raphel
pienoiskuva|Arnold Lewis Raphel (oikealla) ja [[Ronald Reagan Yhdysvaltain presidentin työhuoneessa vuonna 1987.]] Arnold Lewis Raphel (16. maaliskuuta 1943 – 17. elokuuta 1988) oli 18. Yhdysvaltain suurlähettiläs Pakistanissa.
Varhainen elämä ja koulutus
Raphel syntyi 16.3.1943 Troyssa, New Yorkissa, juutalaisperheeseen, Harryn ja Sarahin (Rote-Rosen) Raphelin pojaksi. Hänellä oli ainakin yksi veli, Murray.
Poikana Raphel oli jo kiinnostunut diplomatiasta ja kansainvälisistä asioista. 12-vuotiaana hän kirjoitti silloiselle ulkoministerille John Foster Dullesille kiinnostuksensa diplomatiaan. Dulles kirjoitti takaisin vastauksessaan ja kehotti häntä "opiskelemaan kovasti, työskentelemään kovasti ja näemme sinut kymmenen vuoden kuluessa." Näin tapahtui: Raphel valmistui Hamilton Collegesta ( 1964) ja Maxwellin koulusta ja Syracusen yliopistosta (1966).
Ura
Raphel liittyi Yhdysvaltain ulkoministeriöön vuonna 1966. Hänellä oli monipuolinen asema koko uransa ajan hänen kuolemaansa asti vuonna 1988. Hän oli pääasiassa Yhdysvaltain hallituksen diplomaatti.
Iranin panttivankikriisi
Vuonna 1979 Raphel oli keskeinen jäsen valtionosaston erityistoimintaryhmässä, joka perustettiin vapauttamaan iranilaisten militanttien ottamat amerikkalaiset panttivangit Yhdysvaltain suurlähetystöstä Teheranissa.
Yhdysvaltain ulkoministeriön toimistossa
Vuonna 1981 Raphel toimi ulkoministeri Edmund Muskien erityisavustajana. Myöhemmin hänestä tuli Yhdysvaltain ulkoministerin apulaisavustaja vuonna 1985.
Suurlähettiläs Pakistanissa
Presidentti Ronald Reagan nimitti Raphelin  Dean Roesch Hintonin seuraajaksi Yhdysvaltain suurlähettilääksi Pakistaniin tammikuussa 1987.
Henkilökohtainen elämä
Raphel oli naimisissa kolme kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Myrna Feigenbaum, jonka kautta hänellä oli yksi tytär Stephanie. Vuonna 1978 hän meni naimisiin kollegansa Robin Raphelin kanssa; avioliitto, joka oli lapseton, päättyi avioeroon kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1987 hän meni naimisiin toisen diplomaatin, Nancy Halliday Ely-Raphelin, kanssa; hän oli hänen kolmas aviomies ja molemmat hänen aikaisemmat avioliitot olivat päättyneet avioeroon. He olivat olleet naimisissa noin vuoden ajan, kun hän kuoli lento-onnomuudessa elokuussa 1988.
Kuolema
Raphel toimi Yhdysvaltain suurlähettiläänä Pakistanissa ja matkusti lentokoneessa presidentti Zia-ul-Haqin kanssa 17. elokuuta 1988 Bahawalpurissa, jolloin kone syöksyi maahan, mikä johti 34 ihmisen kuolemaan, mukaan lukien hänet ja presidentti Zian.
Raphel oli 45-vuotias. Hännen molemmat  vanhempansa selvytyivät, jotka elivät eläkeläisenä Atlantic Cityssä, ja hänen ainoan tyttärensä Stephanie, joka asui äitinsä, Myrna Feigenbaumin, kanssa Orlandossa Floridassa. Raphel selviytyi myös kolmannesta vaimostaan, Nancystä.
Masanobu Deme
Masanobu Deme (, 2. lokakuuta 1932 Higashiōmi – 13. maaliskuuta 2016 Tokio) oli japanilainen elokuvaohjaaja.
Ura
Masanobu Deme opiskeli Wasedan yliopistossa. Ammattiuransa hän aloitti Japanin suurimman elokuvayhtiön Tōhōn palveluksessa 1957. Alkuun hän toimi apulaisohjaajana eräille kotimaansa tunnetuimmille elokuvaohjaajille, kuten Akira Kurosawa, Shūe Matsubayashi, Hiromichi Horikawa ja Kengo Furusawa. Masanobu Demen esikoisohjaus oli Toshigoro vuonna 1968. Seuraavasta elokuvastaan, Oretachi no kōya, hän sai tunnustusta. Vuonna 1984 Masanobu Deme ohjasi elokuvan Tengoku no eki, joka sai useita palkintoja. Teatterielokuvien ohella Masanobu Deme ohjasi lukuisia televisiotuotantoja.
Hendaye
thumb|Château d’Abbadie Hendayessa. Hendaye on kaupunki ja kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli vuoden 2006 väestönlaskennassa 14 437 asukasta. Hendayen pinta-ala on kahdeksan neliökilometriä. Hendaye on rajakaupunki Ranskan ja Espanjan rajalla. Espanjan puolella rajaa Hendayen naapurissa sijaitsee Irun.
Jimi Heinonen
Jimi Heinonen (s. 1. maaliskuuta 1996) on suomalainen jääpalloilija. Hän edustaa Suomen Bandyliigassa WP-35:ttä ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura
Heinonen pelasi jääpallouransa ensimmäiset vuodet Varkaudessa WP-35:n riveissä, mutta siirtyi syksyllä 2014 Helsinkiin Botnia -69:n riveihin. Botniassa hän oli voittamassa Suomen mestaruuden keväällä 2016. Hän oli Bandyliigan runkosarjan maalintekijätilaston kärkikolmikossa niin keväällä 2016 kuin 2017 Kolmen Botnia-kauden jälkeen syksyllä 2017 Heinonen siirtyi Ruotsin Elitserieniin Uppsalan Siriuksen riveihin. ,
Kesällä 2021 Heinonen siirtyi Siriuksesta Edsbyns IF:ään kolmen vuoden sopimuksella. Edsbynissä Heinonen voitti Ruotsin mestaruuden keväällä 2022.
Latvian Forest
Latvian Forest Company AB on ruotsalainen sijoitusyhtiö. Yhtiö sijoittaa metsä- ja maatalousmaahan Latviassa.
Jimi Heinonen
Saavutukset
Seurajoukkueessa:
Maajoukkueessa:
Latvian Forest
Yhtiö ilmoitti vuonna 2019, että SCA oli tehnyt ostotarjouksen kaikesta yhtiön maa- ja metsäomaisuudesta.
Neon Indian
Neon Indian on yhdysvaltalainen elektronisen musiikin yhtye Dentonista, Texasista. Yhtyeen musiikin säveltää meksikolaissyntyinen Alan Palomo (s. 24. heinäkuuta 1988), joka tunnetaan myös työstään yhtyeen Ghosthustler kanssa sekä sooloartistina nimeltä VEGA.
Yhtyeen esikoisstudioalbumi Psychic Chasms julkaistiin lokakuussa 2009. Rolling Stone nimesi Neon Indianin yhdeksi vuoden 2010 parhaista uusista yhtyeistä. Heidän toinen studioalbuminsa Era Extraña julkaistiin syyskuussa 2011 ja kolmas, Vega Intl. Night School, lokakuussa 2015.
Fokion
thumb|240px|Fokionin hautaus ([[Nicolas Poussin, 1648)]]
Fokion (n. 402-318 eaa.) oli muinaiskreikkalainen valtiomies. Hän oli Platonin oppilas ja myöhemmin Ksenokrateen ystävä. Filosofin koulutus jätti häneen jälkensä, mutta silti hänet tultiin tuntemaan ennen kaikkea sotilaana. Politiikassaan hän koetti lähentää toisiinsa Ateenaa ja Makedoniaa.
William D. Coleman
William David Coleman (18. heinäkuuta 1842 – 12. heinäkuuta 1908) oli yhdysvaltalaissyntyinen liberialainen poliitikko. Hän oli Liberian 13. presidentti vuosina 1896–1900.
Coleman syntyi orjaksi Fayetten piirikunnassa Kentuckyssa. Hän muutti Liberiaan vanhempiensa kanssa vuonna 1853, ja perhe asettui Clay-Ashlandiin Montserradon piirikuntaan. Coleman aloitti uransa puuseppänä, ja hänestä tuli myöhemmin maanviljelijä ja kauppias ennen siirtymistään politiikkaan. Hän toimi Liberian varapresidenttinä Joseph James Cheesemanin ollessa presidenttinä ja tämän kuoltua hänestä tuli Liberian presidentti.