cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tyyne Paasivuori
Kokemäen Säpilänniemessä syntyneen Paasivuoren vanhemmat olivat pienviljelijä Aukusti Nestor Kallio ja Maria Lehtilä. Hän kävi kansakoulun ja vuonna 1925 iltakauppakoulun. Paasivuori suoritti Taideteollisuuskeskuskoulussa graafillisen alan latojan kurssin 1932 ja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa kansansivistystutkinnon (sosionomi) 1941. Hän työskenteli käsinlatojana vuosina 1924–1941.
Paasivuori oli sosialidemokraattien kansanedustajana 1954–1958 ja 1962–1974 edustaen Helsingin kaupungin vaalipiiriä. Hän kuoli kesällä 1974 kesken edustajakautensa, ja hänen seuraajakseen nousi Pauli Burman. Paasivuori oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1956 ja 1962 vaaleissa. Hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon ja oli Sosialidemokraattisten naisten keskusliiton varapuheenjohtaja. Paasivuorella oli myös lukuisia muita luottamustehtäviä.
Tyyne Paasivuori oli naimisissa vuodesta 1934 kansanedustaja Arvo Paasivuoren kanssa.
Patricia Stokkers
Patricia Stokkers (1. toukokuuta 1976, Utrecht) on entinen alankomaalainen uimari, joka edusti kotimaataan kesäolympialaisissa 1996. Siellä hän sijoittui kuudenneksi 4x200 metrin vapaauintiviestissä. Joukkueessa uivat myös Carla Geurts, Minouche Smit, ja Kirsten Vlieghuis. Heidän aikansa oli 8.08,48.
Vuotta aikaisemmin sama joukkue oli voittanut hopeaa samalla matkalla pitkän radan EM-kilpailuissa Wienissä.
Beninin piirikunnat
thumb|Beninin piirikunnat. Beninin piirikunnat (ransk. communes) ovat 77 piirikuntaa Beninin 12 departementissa (départements). Piirikunnat on jaettu arrondissementteihin (arrondissements) ja ne koostuvat kylistä (villages), kaupunginosista (quartiers), kaupunkilähiöistä (quartiers de ville) tai kaupunkialueista (quartiers urbains).
Piirikunnan pääkaupunki on prefektuuri (préfecture), merkitty "P".
Ennen vuotta 1999 departementit oli jaettu 84 piiriin, jotka olivat joko kaupunki- tai maaseutupiirejä. Ennen itsenäistymistä 1960 kuusi maakuntaa oli jaettu cercleseihin, kantoneihin, prefektuureihin ja kyliin tai kaupunkeihin.
== Alibori == thumb|Aliborin piirikunnat.
Atakora
thumb|Atakoran piirikunnat.
Atlantique
thumb|Atlantiquen piirikunnat.
Borgou
thumb|Borgoun piirikunnat.
Collines
thumb|Collinesin piirikunnat.
Donga
thumb|Dongan piirikunnat.
Kouffo
thumb|Kouffon piirikunnat.
Littoral
thumb|Littoralin piirikunta.
Mono
thumb|Monon piirikunnat.
Ouémé
thumb|Ouémén piirikunnat.
Plateau
thumb|Plateaus piirikunnat.
Zou
thumb|Zoun piirikunnat.
Beloselski-Belozerskin palatsi
Beloselski-Belozerskin palatsi on palatsimainen rakennus Venäjän toiseksi suurimmassa kaupungissa Pietarissa. Se sijaitsee Fontanka-joen ja Pietarin pääkadun Nevski prospektin risteyskohdassa. Palatsi on rakennettu vuonna 1846. Palatsin tontilla oli pieni kivitalo, jota laajennettiin arkkitehti Andrei Stackenschneiderin suunnitelmien mukaan. Rakennuttajana oli tontin 1700-luvun lopulla haltuunsa saanut Beloselski-Belozerskin ruhtinassuku. Suvun jäsenissä oli taiteentuntijoita ja keräilijöitä, niinpä runsain veistoskoristein, kultauksin ja silkkitapetein rokokoon tyyliin sisustetussa palatsissa oli suuri kokoelma länsimaista taidetta ja laaja kirjasto. Ulkoisesti rakennus edustaa uusbarokkia.
Palatsi siirtyi vuonna 1884 keisariperheelle ja sinne muutti suuriruhtinas Sergei, joka teetti palatsiin hiukan muutoksia. Suuriruhtinas murhattiin 1905 ja leski Elisabet Fjodorovna ryhtyi nunnaksi. Palatsin kirjasto siirrettiin vallankumouksen jälkeen suurimmaksi osaksi julkisen kirjastolaitoksen haltuun. Neuvostoaikana palatsia isännöi kommunistisen puolueen piirikomitea.
Martti Leskinen
Leskisen vanhemmat olivat työmies Taavetti Leskinen ja Tyyne Säämänen. Hän kävi kansakoulun ja suoritti 1928 Työväen Akatemian. Leskinen oli renkinä vuosina 1916–1918 ja Suomen sisällissodan jälkeen hän oli poliittisista syistä vangittuna 1918–1919. Vapauduttuaan Leskinen oli vuosina 1919–1928 lastaustöissä ja savotoissa eri paikkakunnilla, muun muassa Kajaanissa, Suomussalmella ja Haminassa. Hän toimi Kotkan ammattiyhdistysneuvoston toimitsijana ja Suomen kuljetustyöläisten liiton järjestäjänä 1928–1929 sekä puheenjohtajana 1929–1930. Leskinen joutui 1930 uudestaan poliittisista syistä kahdeksi vuodeksi vankilaan ja päästyään vapaaksi hän oli maanviljelijänä Kuopion maalaiskunnassa vuosina 1933–1958.
Leskinen oli SKDL:n kansanedustajana Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä vuosina 1948–1951 ja 1954–1958. Hänet valittiin valitsijamieheksi vuosien 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Leskinen toimi myös Kuopion maalaiskunnan kunnanvaltuuston puheenjohtaja, SKDL:n liittoneuvoston jäsen ja SKDL:n Kuopion piirijärjestön puheenjohtaja. Hän kuului Pohjois-Savon maakuntaliiton johtokuntaan sekä Maalaiskuntien liiton ja Pienviljelijäin liiton liittovaltuustoihin.
Kalansilmä
Kalansilmä on kameran objektiivi, joilla on erittäin lyhyt polttoväli siten, että kuvakulma on lähes 180 astetta. Kalansilmäobjektiivi tuottaa kuvaan vääristymän, niin sanotun tynnyrivääristymän. Osa kalansilmäobjektiiveistä tuottaa nelikulmaiselle filmille tai kennolle pyöreän kuvan, joka on kuvakulmaltaan sekä pysty että vaakasuuntaan lähes 180 astetta, ja jättää tämän ulkopuolisen alueen mustaksi.
Kalansilmäobjektiivin käyttötilanteita
Kalansilmäobjektiivi ovat laajakulmaobjektiivin erikoisryhmä, joita käytetään silloin, kun tavanomainen laajakulmaobjektiivi ei riitä. Toisaalta kalansilmäobjektiiveja voimakkaan tynnyrivääristymänsä vuoksi käytetään luomaan taiteellisia vaikutelmia esimerkiksi maisemista. Kalansilmäobjektiiviä käytetään hyvin yleisesti tehosteena extreme-lajien kuvaamisessa, esim. skeittaus- ja lumilautailuvideoissa. Suuren - yleensä liki 180 astetta - kattavan kuvakentän takia kalansilmälinssit ovat yleisesti käytössä 360x180 asteen pallopanoraamakuvauksessa.
Chen Yuefang
Chen Yuefang (, 1. toukokuuta 1963 Yinchuan – 18. syyskuuta 2000) oli kiinalainen koripalloilija.
Chen saavutti Kiinan naisten maajoukkueessa olympiapronssia Los Angelesissa 1984 ja MM-pronssia Brasiliassa 1983. Hän voitti Kiinan joukkueessa myös Aasian kisojen kultamitalin vuonna 1982. 205-senttinen Chen kärsi useista erilaisista terveysongelmista ja lopetti kilpauransa niiden takia jo vuonna 1985. Hän kuoli vain 37-vuotiaana 18. syyskuuta 2000.
Launonen
Historiaa
Launosissa on ollut asutusta jo runsaan tuhannen vuoden ajan. Launosten kylän nykytilaan vaikuttava historian jakso alkaa noin 1860-luvulta, jolloin kylän kartanoihin asettui vahvoja maatalouden kehittämisestä kiinnostuneita isäntiä. Voimakas maatalouden uudistaminen Launosten kartanossa ja erityisesti Santamäen kartanossa merkitsi suurta työvoiman lisäystä kylässä.
Santamäessä ryhdyttiin kehittämään myös monenlaista muuta tuotantoa kasvavan maatalouden tueksi, kuten meijeri, saha, tiilitehdas sekä mylly. Kormun kartano tuli naimakaupan mukana osaksi Santamäen isännän H. G. Paloheimon kasvavaa talousmahtia. Vuonna 1907 Paloheimo rakennutti kapearaiteisen hevosvetoisen Riihimäen–Lopen rautatien, joka kulki Kormun, Santamäen ja Launosten kylän läpi Kesijärvelle. Launosten rautatieasemalta oli säännöllistä henkilöliikennettä Riihimäelle vuodesta 1911 radan liikenteen muututtua höyryvetoiseksi. Rata oli toiminnassa vuoteen 1952.
Tervolan kirkko
Tervolan iso kirkko (myös Tervolan uusi kirkko) on yksi Tervolan seurakunnan kolmesta kirkosta. Kirkko on rakennettu vuosina 1861–1864. Sen on suunnitellut arkkitehti Ludvig Isak Lindqvist. Ison kirkon suuren koon on selitetty johtuvan piirustusten vaihtumisesta suuremman seurakunnan kanssa tai siitä, että piirustuksissa kyynärämitaksi merkittyä asteikkoa olisi luettu metrimittaisena. Pöytäkirjoista voidaan kuitenkin todeta, että tervolalaiset ovat päättäneet 1. heinäkuuta 1860 rakentaa kirkon, johon mahtuu 1 810 kirkkovierasta. Istumapaikkoja kirkossa oli alun perin 1 510 ja seisomapaikkoja 300. Osa istumapaikoista on myöhemmin jouduttu luovuttamaan neljälle rimauunille. Kirkossa lasketaan nykyisin olevan noin 1 200 istumapaikkaa. Kirkko jätettiin pois käytöstä vuonna 1950 liian suurien lämmityskustannuksien vuoksi.
Vuonna 1972 kirkko päätettiin kirkkohallituksen suosituksesta ja opetusministeriön hyväksymänä purkaa. Purkamista ei kuitenkaan pantu toimeen. Sen sijaan kirkon kunnossapitoa varten perustettiin 1977 Ison kirkon hoitokunta. Kirkko maalattiin vuonna 1978. Opetusministeriö peruutti purkuluvan 1982. 1990-luvun lopulla kirkon katto, kivijalka ja ikkunat kunnostettiin ja kirkko maalattiin. Näissä hankkeissa käytettiin Museoviraston tukea. Sisäpuolen puu- ja kivijäljitelmämaalauksia kunnostettiin Museoviraston valvonnassa Tervolan kansalaisopiston kursseina. Ison kirkon hoitokunnan työtä jatkaa laajennetuin toimenkuvin Kulttuurihistoriallisten rakennusten ja ympäristönhoidon johtokunta.
Aiheesta muualla
66.08278°N, 24.80194°W
Pekinginihminen
thumb|right|200px|Pekinginihmisen kallon replika. thumb|right|200px|Rekonstruoitu pekinginihminen Pekinginihminen (Homo pekinensis; aiemmin tunnettu myös latinalaisella nimellä Sinanthropus pekinensis; ) on eräs pystyihmisen (Homo erectus) sisarlaji. Ensimmäiset löydöt tehtiin vuosina 1923−1927 Zhoukoudianin luolasta Pekingin lähellä Kiinassa. Vanhimpien löytöjen on todettu olevan peräisin 250 000 – 400 000 vuoden takaa, eli pleistoseenikaudelta.
Johannes Brost
Edvard Johannes Brost Forssell (25. syyskuuta 1946 Tukholma – 4. tammikuuta 2018 Lund) oli ruotsalainen näyttelijä, joka esiintyi teatterissa, televisiossa ja elokuvissa. Hänet muistetaan varsinkin televisiosarjasta Varustamo. Hän työskenteli 1970-luvulla myös Åbo Svenska Teaterissa. Hänelle myönnettiin parhaan miespääosan Guldbagge-palkinto vuonna 2013 elokuvasta Avalon.
Pekinginihminen
Alkuperäiset 1920-luvulla löydetyt pekinginihmisen jäänteet katosivat Kiinassa epäselvissä oloissa toisen maailmansodan aikana vuonna 1941. Japani oli tuolloin hyökännyt Kiinaan, ja jäänteet haluttiin siirtää Yhdysvaltoihin, missä ne olisivat paremmassa turvassa. Kuljetuksessa käytetty rahtialus ehkä upposi japanilaisten hyökkäyksessä.
Ei ole varmaa, tunsivatko pekinginihmiset tulen käytön. Zhoukoudianin luolastosta on kuitenkin löydetty yli 100 000 kiviesinettä, joista useimmat ovat liuskoja tai iskureita. Löydettyjen työkalujen terät on käsitelty tavallisesti vain yhdeltä puolelta. Terien käsittelytapa muistuttaa olduvainkulttuurista. Nuorempien löydettyjen esineiden raaka-aine ja valmistustekniikka on vanhempiin verrattuna parempi, ja nuoremmat esineet ovat kooltaan pienempiä.
Asaph Hall
thumb|Asaph Hall
Asaph Hall (15. lokakuuta 1829 Goshen, Connecticut, Yhdysvallat – 22. marraskuuta 1907) oli yhdysvaltalainen tähtitieteilijä. Hän teki havaintoja planeettojen kuista ja kaksoistähdistä ja määritteli kiertoratoja, Saturnuksen pyörähdysajan ja Marsin massan. Hän löysi vuonna 1877 Marsin kuut Phoboksen ja Deimoksen.
thumb|Marsin kuiden löytämisessä käytetty kaukoputki. Vuonna 1856 Hall aloitti työn Harvard College Observatoryssa Cambridgessa Massachusettsissa, ja hänestä tuli kiertoratojen laskemisen asiantuntija. Hallista tuli vuonna 1862 avustava tähtitieteilijä US Naval Observatoryssa (USNO) Washingtoniin, ja vuonna 1863 hänet nimitettiin professoriksi. Hän toimi siellä vuoteen 1891. Vuosina 1895–1901 hän oli professorina Harvardin ja vuodesta 1901 Ann Arborin yliopistossa.
Hall sai 1875 vastuulleen USNO:n 66 cm:n (26 tuuman) tähtikaukoputken, joka oli aikansa suurin linssikaukoputki. Juuri tämän laitteen avulla Hall löysi Phoboksen ja Deimoksen. Hän havaitsi myös Saturnuksen valkean täplän, jota hän käytti planeetan pyörähdysajan laskemisessa. Vuonna 1884 Hall osoitti Saturnuksen Hyperion-kuun elliptisen kiertoradan taannehtivan noin 20° vuodessa. Hall tutki myös parallaksia ja Seulasten tähtien asemaa.
Kuussa ja Phoboksessa sijaitsevat kraatterit on nimetty Hallin kunniaksi.
Neale Donald Walsch
Neale Donald Walsch syntyi Milwaukeessa, Wisconsin-osavaltiossa perheeseen, joka kannusti häntä henkisellä tiellä. Hänet tunnetaan parhaiten kirjoittamistaan kirjoista Keskusteluja Jumalan kanssa ja Ystävyys Jumalan kanssa.
Väitetään, että hänen kirjoittamansa kirjat ovat Jumalan kanavoimia, jotta ihmiset löytäisivät nykyaikaisen näkökulman Jumalaan. Esimerkiksi kirjan Jumala sanoo, että "sinun ei ole pakko tehdä mitään". Walsch/Jumala yrittää viestiä meille epäitsekkäästä Jumalasta, joka on erilainen kuin kristittyjen ja juutalaisten Jumala. Hänen näkemys tuo esille kokonaan uudenlaisen henkisyyden, jossa kaikki ihmisyys tulee keskittymään yhteen - jota voidaan kutsua sanoilla 'ihmisyyden tiimi'.
Ennen kirjojen julkaisemista Walsch toimi radion puheohjelman vetäjänä. Hän oli tuohon aikaan masentunut alkaessaan kirjoittamaan kirjoja.
Vuonna 2003 julkaistiin elokuva Indigo, jonka oli kirjoittanut Neale Donald Walsch ja James Twyman, ohjaajana Stephen Simon. Walsch myös näytteli elokuvan päähenkilöä.
Merkittävimmät suomennetut kirjat ovat:
Heinäveden kirkko
thumb|upright=0.65|Kirkossa on nähtävissä uusgoottilaiselle arkkitehtuurille tyypillisiä muotoja sovellettuna perinteiseen suomalaiseen nikkarityyliseen puurakennustapaan. thumb|Heinäveden kirkon kirkkosali thumb|Heinäveden kirkon urut. Heinäveden kirkko on vuosina 1890–1891 rakennettu puinen, tyyliltään uusgoottlainen kirkkorakennus. Sen suunnitteli arkkitehti Josef Stenbäck. Kirkko sijaitsee Pohjois-Karjalassa Heinäveden kirkonkylässä.
Arkkitehtuuri
Josef Stenbäck suunnitteli Suomeen ja luovutettuun Karjalaan 35 toteutettua kirkkoa, ja oli siten maan tuotteliain kirkkoarkkitehti. Heinäveden kirkko on hänen kirkoistaan ensimmäisiä, eikä hän ollut vielä löytänyt yleistä tyyliään, jonka mukaan kirkot rakennettiin mieluiten kivestä. Heinäveden kirkko rakennettiin jykevistä heinäveteläisistä hirsistä, joita tuotiin myös Kermajärven yli. Kirkko muistuttaa yleisasultaan ja yksityiskohdiltaan osin Stenbäckin suunnittelemia Hankasalmen ja Luhangan kirkkoja. Tyylisuunnaltaan kirkko edustaa toista Stenbäckin suosimaa tyylisuuntaa, uusgotiikkaa, ja on sille ominaisesti täynnä pieniä yksityiskohtia. Kirkon tornia lukuun ottamatta katoissa toistuu 45 asteen kulma.
Muodoltaan kirkko on katkaistu päätytornillinen pitkäkirkko, jossa on leveät ristivarret. Sakarat ovat lähempänä kirkon alttaripäätyä ja niissä on myös sisäänkäynnit. Sakarat ovat yhtä korkeat ja leveät kuin runkohuone ja niiden ja runkohuoneen liittymäkohdassa on katolla kattoratsastaja. Alttaripäädyssä kirkkoon liittyy runkohuonetta matalampi hyvin lyhyt kuori, johon on yhteydessä runkohuonetta ja kuoria matalampi sakaristo. Vastakkaisessa päädyssä kohoaa 45 metriä korkea kellotorni, jossa on kaksi kelloa, vuosilta 1765 ja 1906.
Kirkko on yksi Suomen suurimmista puukirkoista. Kirkolla on pituutta 40 metriä ja leveyttä 30 metriä ja sinne mahtuu noin 1 600 henkilöä.
Sisätilat
Kirkko on sisältä suurien ikkuneiden ansiosta valoisa ja hyvin tilavan tuntuinen. Sakaroiden yhtymäkohdassa oleva katon keskus on mestariesimerkki uusgoottilaisten muotojen puuhun soveltamisesta ja nikkarointitaidosta. Kirkon alttaripäätyä lukuun ottamatta kaikilla sivuilla on kapeat lehterit. Urut sijaitsevat yleiseen tapaan alttarin vastakaisella puolella länsipäädyn lehterillä. Kirkkosalin yksityiskohdat ja yleisolemus ovat säilyneet kohtalaisen hyvin Josef Stenbäckin suunnitelmien mukaisesti varsin rikkaina.
Seurakunta tilasi 1892 Johan Kortmanilta alttaritaulun. Vuonna 1893 valmistunut Kristus Getsemanessa jäi hänen ainoaksi alttaritaulukseen. Hän maalasi lähinnä Karjalaan ja Kalevalaan liittyviä tauluja. Taululla on Josef Stenbäckin suunnittelemat hyvin koristeelliset kehykset. Taulu on valaistu molemmilta puolilta ristiin asetelluilla lampuilla.
Heinäveden kirkko oli lämmittämättömänä vuoteen 1971, jolloin kirkkoon asennettiin sähkölämmitys ja sitä korjattiin muutenkin. Kesällä 1978 kirkko maalattiin ulkoa alkuperäisten suunnitelmien keltamultasävyjä vastaavaksi. Aiemmin kirkkoa korjattiin vuonna 1900.
Urut
Alun perin 25-äänikertaiset urut hankittiin kirkkoon J. A. Zachariassenilta Uudestakaupungista, ja ne maksoivat 14 500 markkaa paikalleen asennettuina. Urut tilattiin lokakuussa 1905, ja ne olivat valmiit seuraavana vuonna. Kangasalan urkutehdas rakensi vuonna 1981 uudet 33-äänikertaiset urut, joihin käytettiin 20:tä hyvin toimivaa äänikertaa edellisistä uruista. Urkujen disposition laati Erkki Tuppurainen alustavan suunnitelman pohjalta. Julkisivu on Zachariassenin uruista.
Urkujen takana olevassa huoneessa on Heinäveden kirkon historiaan liittyvää esineistöä, muun muassa vanhan kirkon kattoristi.
Kirkko matkailunähtävyytenä
Heinäveden kirkko on toiminut tiekirkkona. Kirkossa vierailee noin 20 000 kävijää vuodessa (2006). Heinäkuun viimeisenä viikonloppuna pidettävät Heinäveden kirkastusjuhlat keräävät yli puolet vuoden kävijämäärästä. Kirkastusjuhlien yhteydessä pidettiin ensimmäiset musiikkijuhlat vuonna 2007. Vuoden teemana oli hengellinen musiikki.
Heinäveden kirkossa järjestettiin vuonna 2007 viiden taiteilijan taidenäyttely aiheena Kuvia Karjalasta. Kirkossa on esillä maalauksia (Saara Tikka ja Sirpa Ylhäinen), grafiikkaa (Leena Nylander ja Lotta Pyykkönen) ja veistoksia (Kauko Kortelainen). Lisäksi kirkossa on Aarne Puustisen valokuvia Heinävedeltä. Jo edellisvuonna pidetty taidenäyttely kasvatti kirkon kävijämäärää.
Ennen rakentamista
Edellisen kirkon palettua maan tasalle 1887 alettiin pian valmistella uuden kirkon rakentamista. Albin Luostarinen ehdotti Heinävedelle kahta kirkkoa, molemmin puolin Kermajärveä, toista pohjoiseen Petruman lähistölle ja toista etelään Säynetkoskelle. Ehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty.
Syksyllä 1887 valittu 30-jäseninen rakennustoimikunta päätti rakentaa kirkon entisen paikalle. Yksimielisesti päätettiin kirkon rakennusaineeksi puu. Päätettiin myös, että kirkossa on noin 2 000 istumapaikkaa ja että se on suoraseinäinen ristikirkko. Aikeena oli rakentaa samanlainen kirkko kuin naapuripitäjään Tuusniemelle oli juuri rakennettu. Tarkoitus olikin hankkia kopiot piirustuksista.
Väliaikainen kirkko päätettiin tehdä jatkamalla kansakoulun rakennusta. Äänestyksessä toinen vaihtoehto oli muodostaa kansakoulun rakennuksesta kirkko ilman laajennusta. Kannatusta saivat myös aatteet väliaikaisen kirkon rakentamisesta laudasta ja uuden kirkon rakentaminen heti.
Uutta kirkkoa suunnitellaan
thumb|Kirkko kaakosta (kirkonkylän suunnasta). thumb|upright=0.65|Kirkon alttari ja saarnastuoli. Uutta kirkkoa alettiin suunnitella vuoden 1889 alussa. Keisarillinen senaatti antoi luvan puisen kirkon rakentamiseen vastoin yleistä käytäntöä, jonka mukaan kaikki julkiset rakennukset tuli rakentaa kivestä. Kassa rakentamista varten perustettiin elokuussa 1888. Vuosittain siihen oli pantava kaksi markkaa miehiltä ja markka naisilta.
Kuusi talollista valitti kirkon suuresta koosta, sammaltilkityistä seinistä sekä tarpeettoman kalliista katonrakennusmateriaalista. Tämän vuoksi kirkon kokoa pienennettiin 2 600 henkeen ja katto vaihdettiin höylättyihin päreihin lukuun ottamatta kirkon tornia. Sammalta ei myöskään enää haluttu laittaa hirsien väliin. Tuomiokapituli kuitenkin kumosi nämä suunnitelmat ja edellisen kirkolliskokouksen päätökset. Samalla päätettiin, ettei kirkkoon tule lämmitystä.
Rakennettaessa
Rakentamiseen otettiin lainaa, ja palovakuutus jouduttiin ottamaan jo rakennusaikana. Rakennusmestariksi valikoitui Erik Johan Holopainen erinomaisten rakennuskoulun arvosanojensa ja useilta arkkitehdeilta Hankasalmelta ja Lappeenrannasta saamiensa kiitosten ansiosta. Hänen palkkionsa oli 3 000 markkaa. Rakentaminen alkoi 12. marraskuuta 1890, ja kirkon rakensivat heinäveteläiset miehet. Palokin sahalta tilattiin lautoja ja lankkuja. Kellojen kellotorniin sijoittamista varten päätettiin tornista tehdä suuren painon kestävä. Näin vanha kellotorni purettiinkiin tuomiokapitulin kehotuksesta, kuitenkin vasta 1915. Tupakan poltto ja avotulen teko oli 40 markan sakon uhalla kiellettyä.
Rahat loppuivat jo maaliskuussa 1891, eikä valtioltakaan saatu lainaa. Rakennusmestari lainasi seurakunnalle 8 000 markkaa rakentamisen madellessa. Katto tehtiin kalliimmasta materiaalista, ”Ruotsin parhaasta galvanoidusta kattopellistä no 1”. Ikkunalasit tilattiin Öhmanilta Kuopiosta. Valtiolta otettiin lainaa 15 000 markkaa, ja lainaa saatiin yksityisiltäkin. Katto saatiin paikalleen lokakuussa. Kirkko saatiin valmiiksi, kun sitä oli rakennettu tasan vuosi. Juhlajumalanpalveluksessa kirkon vihki 6. maaliskuuta 1892 piispa C. H. Alopaeus.
Maalaaminen
Kirkon maalaajiksi, vuoraajaksi ja riveäjäksi valittiin V. Berg Kuopiosta. Juha Korhonen sai sisämaalaustyöt. Bergin yhtiö meni konkurssiin kesken maalauksen, ja hänen urakkamiehensä hoitivat maalauksen loppuun. Työ valmistui 1900, Lääninarkkitehti saapui tarkistamaan työn laadun vasta kesällä 1901 ja totesi sen kelvottomaksi; maali oli kuulemma lohkeillut suurina levyinä. Urakkamiehille ei maksettu luvattua 2 000 markan palkkiota, joten he haastoivat Heinäveden seurakunnan käräjille, aina hovioikeuteen ja senaattiin asti. Sisämaalaukset sen sijaan hoidettiin loppuun lattiaa myöten ennen kuin 1905 Bergin takuumiehet maalasivat uudelleen kirkon ulkoapäin, jolloin työ hyväksyttiin välttävästi.
Kirkonmäki
thumb|Näkymä Heinäveden kirkonmäeltä, kirkon vierestä, Kermajärvelle. Heinäveden kirkonmäki eli niin kutsuttu Kirkastusvuori on ainutlaatuinen kulttuurihistoriallinen kokonaisuus. Kirkko hallitsee mäen maisemaa mäen huipulla. Sen perustukset ovat 90 metriä viereisen Kermajärven pinnasta ja 180 metriä merenpinnasta. Mäellä on kirkon lisäksi vanha hautausmaa, Pitäjäntuvan käsityökeskus ja Heinäveden kotiseutumuseo.
Kirkon piha
thumb|Heinäveden vanhaa hautausmaata kirkonmäellä. thumb|Heinäveden kirkon sankarihaudat kesällä 2013 Rukous, Työ, Rauha 1939–1945. Kirkon pihalla kasvavat puut estävät kirkon näkymisen pohjoiseen ja länteen. Pihalla kirkon eteläpuolella on laajalla alueella sankarihautausmaa, jolla on noin kahdensadan sodissa kaatuneen heinäveteläisten muistolaatat sekä Veikko Jalavan veistämä sankaripatsas vuodelta 1965. Kirkon piha ei ole suuri ja rajoittuu lähinnä eteläiseen pihaan, pysäköintialueeseen ja kirkon kiertävään tiepolkuun. Tämä johtunee siitä, että kirkonmäellä on niin jyrkät rinteet, ettei niihin voi perustaa puistoa.
Kirkon pihalla on vuonna 1967 pystytetty Karjalaan jääneiden ja nälkävuosina kuolleiden muistomerkit, jotka on suunnitellut taiteilija Veikko Jalava. Kirkon pihalla on myös Heinäveden pitäjäntupa, jossa on käsityökeskus, ja Heinäveden kotiseutumuseo.
Vanha hautausmaa
Tukevan kiviaidan ympäröimänä on kirkon pihan vieressä vanhojen puiden varjostama hautausmaa. Sinne on haudattu monia pitäjän mittakaavassa arvo- ja merkkihenkilöitä sekä varakkaita talollisia, esimerkiksi Kerman sahan hoitaja Johan Kotilainen, apteekkari Kinnunen sekä lääkärit August Koponen ja Tauno Kankkunen.
Hautausmaalla sijaitsee myös suurina nälkävuosina 1866–1896 kuolleiden muistomerkki sekä rivihaudat, joihin haudattiin noin 1 500 nälkävuosina Heinävedellä kuollutta. Myös heinäveteläisellä kansanrunoilija Olli Kymäläisellä on muistomerkki vanhalla hautausmaalla.
Heinäveden uusi hautausmaa sijaitsee kirkonkylän laidalla, hieman kauempana kirkosta.
Seurakunta
Heinävedestä tuli vuonna 1744 Rantasalmen rukoushuonekunta. Itsenäiseksi seurakunnaksi Heinävesi tuli 1852. Oma pieni kappelikirkko valmistui nykyisen kirkon paikalle 1748. Vuonna 1840 Heinävedelle rakennettiin kookas puukirkko ja kappelikirkko purettiin. Kirkko oli empiretyylinen ristikirkko. Salaman sytyttämänä se paloi kesken sunnuntaijumalanpalveluksen maan tasalle 3. heinäkuuta 1887. Nykyinen Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko rakennettiin 1890–1891.
Heinäveden seurakunta on kuulunut Kuopion hiippakuntaan vuodesta 1939 ja sitä aiemmin Porvoon, Savonlinnan ja Viipurin hiippakuntiin. Seurakunta kuuluu Rautalammin rovastikuntaan. Heinäveden kirkon lisäksi seurakunta omistaa kirkonkylän ja Karvion seurakuntakodit. Seurakunnan kirkkoherra on Eero Kuikanmäki.
Ensimmäinen kappeli
Heinäveden kuuluessa Rantasalmen erämaa-alueisiin heinäveteläiset halusivat oman kappelikirkon Kermajärven rantaan jo 1690-luvulla, sillä seurakunnan kirkolle Rantasalmeen matkaa oli Kermanselältä kaksi peninkulmaa. Hanke ei kuitenkaan edennyt nälkävuosien takia.
1740-luvulla hanke tuli uudestaan esille, sillä lasten kastamista ja vainajien hautaamista oli aina lykättävä, eikä kansa päässyt kirkkoon montakaan kertaa vuodessa. Rantasalmen kappalaisen mukaan tämän takia heinäveteläisten keskuudessa liikkui taikauskoa ja hengellistä pimeyttä.
Rakentaminen
Kappelikirkosta ei ole säilynyt piirustuksia tai muita varmoja tietoja. Näin ei voida olla varmoja, oliko kappeli risti- vai pitkäkirkko. Joitain hajatietoja on omaisuusluettelon perusteella, joista ensimmäinen on vuodelta 1799. Köyhä seurakunta ei saanut kustannettua kummoista sisustusta kappeliinsa.
Kellokiista
Rantasalmen emäseurakunnalta 1749 saatiin kirkonkello, jonka hasumäkeläiset olivat nostaneet Laatokan pohjasta isonvihan aikana. Rantasalmen seurakunta lupasi kellon Heinäveden kappelille 1748 piispantarkastuksen yhteydessä. Kellosta tuli kuitenkin riitaa, sillä Rantasalmen kirkon kolmesta kellosta suurin oli juuri haljennut. Rantasalmelaisille jäisi vain pienin kello, jos heinäveteläiset veisivät keskimmäisen kellon. He tulivat katumapäälle, ja turhaan maksua kellon sijasta tarjottuaan valittivat asiasta maaherralle asti, mistä ei kuitenkaan ollut hyötyä. Näin rantasalmelaiset joutuivat antamaan kellon Heinävedelle ja joutuivat itse vielä rahavaikeuksiin uuden kellon hankinnassa. Heinäveden kirkkoon saatiin toinen kello 1756, joka on käytössä vielä nykyisessäkin Heinäveden kirkossa. Sen kyljessä lukee latinaksi ”CAMPANA IN GRATA PACE AD USUM ECCLESIAE HEINEWESI EMPTA ANNO 1756 CURANTE IOHANNE C:PONTANO SACELL:LOCI” (”Kirkonkello, ostettu mieluisan rauhan aikana Heinäveden seurakunnan käyttöön vuonna 1756 Johannes C. Pontanuksen, paikkakunnan kappalaisen toimesta”).
Kappelin viimeiset vuodet
1740-luvulla rakennettu kappelikirkko alkoi käydä jo pieneksi ja oli sitä paitsi surkeassa kunnossa. Jo 1799 kappeli alkoi olla eteistä myöten täynnä kirkkoväkeä, ja juhlapyhinä kaikki eivät edes mahtuneet sisään. Seurakunnan toimeksiannosta Alexander Magnus von Becker ja Abraham Airas purkivat läntisen eteisen ja kirkkosalin seinän ja rakensivat eteiseen penkit. Ratkaisu oli väliaikainen, ja heinäveteläiset tiesivät että isompi kirkko on pakko vielä rakentaa. Syksyllä 1827 asiaa käsiteltiin pitäjänkokouksessa. Vanhan kappelikirkon korjaamista ei edes ehdotettu. Uudesta kirkosta päätettiin tehdä puinen kaksoisristikirkko.
Kuukausi pitäjänkokouksen jälkeen katselmusmiehet lähetettiin katsomaan kirkolle paikkaa Mustikkamäeltä. He löysivät riittävän suuren tasaisen kohdan. Heinäveden nykyinen kirkko on samalla paikalla. Paikka kuului isäntä, kuudennusmies Mikko Pakariselle, joka vaati korvausta maansa käytöstä. Hän ehdotti pitäjänkokouksessa 1829 elokuussa vapautusta kirkon rakentamisesta itselleen, mutta turhaan. Halua maksaa Pakariselle ei myöskään pitäjän asukkailta löytynyt. Lokakuussa 1830 päätettiin, ettei Pakarisen tarvitse osallistua hirsien, lankkujen ja muiden puutavaroiden hankintaan. Näin seurakunta sai rakentaa kirkon Mustikkamäelle.
Rakentaminen
Rantasalmen kirkkoherra Joakim Adolf Cleve lähetti keisarille ehdotuksen kirkon piirustuksista. Kirkkoon edellytettiin mahtuvan 3 000 henkeä. 10. toukokuuta 1831 keisarillinen senaatti hyväksyi rakennusluvan. 15. elokuuta 1831 intendentinkonttorissa valmistuivat konduktööri A. W. Arppen suunnittelemat piirustukset, jotka olivat kylläkin C. L. Engelin allekirjoittamat.
Temppeliä muistuttavan ristikirkon keskellä oli suuri kupoli. Kellotapuli oli erillinen. Vuoteen 1861 mennessä kirkko oli päässyt rapistumaan ja sitä korjattiin 3 055 ruplan 73 kopeekan hopeaa arvosta.
Toisen kirkon palo
Sunnuntaina 3. heinäkuuta 1887 pidettiin suuressa ja komeassa Heinäveden kirkossa jumalanpalvelusta. Aamupäivällä oli kaunis sää, mutta kesken jumalanpalveluksen Mustikkamäen ylle kerääntyi tummia pilviä ja alkoi sataa rankasti vettä ja rakeita. Jo edellisenä päivänä oli ollut kova ukkosmyrsky. Sateen yltyessä alkoi myös ukkostaa. Suoraan kirkon kohdalla iski salama nuolena tornista alas kovan pamauksen saattelemana. Pallosalamaksi kutsuttu salama tuli kynttiläkruunun kannatinta pitkin ja hipaisi saarnaamassa olleen pastori Mielosen päälakea. Salama osui joihinkin muihin ja Kettunen-niminen henkilö kuoli. Kirkkokansa juoksi paniikiin vallassa ulos, mutta rankkasade toppuutteli osan väestä takaisin sisään. Lukkari ehti aloittaa virren, kun ulkoa huudettiin, että kirkon torni on tulessa. Lukkari veisasi virren loppuun ja loputkin poistuivat kirkosta. Kaikki tavarat uutta kynttiläkruunua lukuun ottamatta saatiin kirkosta pelastettua. Rankkasateesta huolimatta kirkko paloi kivijalkaan asti puolessatoista tunnissa. Vakuutusta ei kirkolla ollut.
Peter Maxwell Davies
Peter Maxwell Davies (8. syyskuuta 1934 Salford – 14. maaliskuuta 2016 Orkney ) oli englantilainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän syntyi Salfordissa, Manchesterin liepeillä. Davies kävi pianotunneilla ja kirjoitti omia sävellyksiään varhaislapsuudesta alkaen. Hän opiskeli Manchesterin yliopistossa ja musiikkikoulussa, ja perusti opiskelukaveriensa kanssa yhdistyksen New Music Manchester, joka edisti nykymusiikin tuntemusta. Davies vietti kaksi vuotta Australiassa ja sieltä palattuaan asettui asumaan Orkneysaarille. Hän perusti saarille musiikkijuhlat ja kantaesitti niillä usein uusia teoksiaan.
Daviesia pidettiin 1960-luvulla musiikin kauhukakarana. Vuonna 1969 hän muunteli G. F. Händelin Messias-oratorion teemoja teoksessa Eight Songs for a Mad King; tämä koettiin lähestulkoon pyhäinhäväistykseksi.
Daviesin varhaisia töitä sävytti sarjallisuus. Davies sävelsi myös lasten oopperoita ja elokuvamusiikkia.
Piispa Henrikin liturgia
thumb|180px|[[Graduale Aboensen sivulla osa Piispa Henrikin juhlamessusta.]] Piispa Henrikin liturgia on Suomen legendaarisen ensimmäisen piispan Pyhän Henrikin muistoksi noin vuonna 1290 luotu messuliturgia, jota on esitetty hänen muistopäivinään 19.–20. tammikuuta järjestetyissä muistomessuissa, heikinmessuissa. Liturgiaan kuuluva musiikki on vanhin kirjallisessa muodossa säilynyt suomalainen sävelteos.
Liturgia kertoo muun muassa piispa Henrikin marttyyrikuolemasta ja kehottaa Suomen kansaa riemuitsemaan pyhän miehen maalle tuomasta pelastuksesta (Ecce magnus presbiter -sekvenssi).
Messua on tutkinut erityisesti Ilkka Taitto, joka on kerännyt ja julkaissut sitä koskevaa aineistoa muun muassa Memoria Sancti Henrici -CD-levyllä. Liturgia on esitetty rekonstruoituna kokonaisuudessaan vuoden 2000 tammikuussa Helsingin tuomiokirkossa ja Kuopiossa samalla messukaavalla ja puvustuksella kuin keskiajalla.
Heteronyymi
Heterónimos Heterônimo
Ilkka Alanko
Ilkka Tapani Alanko (s. 21. marraskuuta 1969 Joensuu) on suomalainen laulaja, lauluntekijä ja muusikko, joka tunnetaan parhaiten joensuulaisen Neljä Ruusua -yhtyeen solistina. Vuonna 1982 perustettu yhtye on julkaissut uransa aikana 15 studioalbumia, ja yhtyeen levyjä on myyty yhteensä yli 400 000 kappaletta. Alanko julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Elektra vuonna 2009. Toinen albumi Ruusuja julkaistiin vuotta myöhemmin. Alanko on vaikuttanut myös yhtyeissä Neljä Baritonia ja Sössölandian Kultakurkut. Vuonna 2010 Alangon johtama Joensuun kuoro voitti Kuorosota-musiikkiohjelman, vuonna 2013 Alanko nähtiin yhtenä Vain elämää -televisiosarjan artistina ja vuonna 2020 hän tuli toiselle sijalle Masked Singer Suomi -ohjelmassa Heinäseiväs-hahmona.
Taustaa
Ilkka Alanko syntyi 21. marraskuuta 1969 Joensuussa. Hänen isänsä Voitto Akilles Alanko oli agrologi ja pankinjohtaja sekä merkittävä paikallinen vaikuttaja Pohjois-Karjalassa. Alangon äiti, opetusneuvos Anna-Liisa Alanko oli kirjailija, lausuntataiteilija ja kulttuurivaikuttaja. Ilkka Alangolla on kolme sisarusta: Ismo, Petri ja Satu, jotka ovat kaikki muusikoita. Alanko aloitti nelivuotiaana viulunsoiton, jonka jälkeen hän siirtyi klarinettiin ja käyrätorveen. Alanko sai vapautuksen armeijasta.
Neljä Ruusua
Neljä Ruusua tavoitteli 1990-luvun puolivälissä kansainvälistä uraa kahdella englanninkielisellä albumilla. Vuonna 1999 Neljä Ruusua palasi suomen kieleen kultaa myyneellä Uusi aalto -albumillaan. Vuonna 2007 yhtye ilmoitti jäävänsä määräämättömän pituiselle tauolle. Neljä Ruusua palasi yhteen vuoden 2011 Ilosaarirockin pääesiintyjänä. Yhtye on sittemmin julkaissut kolme uutta albumia.
Sooloura ja vierailut
Vuonna 1989 Alanko esitti kappaleen ”Sunnuntaina sataa aina” samannimisellä Tapio Rautavaara -tribuuttialbumilla. Vuonna 1997 Ilkka Alanko, Ismo Alanko, A. W. Yrjänä ja Kalle Ahola julkaisivat Neljä Baritonia -nimellä singlen ”Pop-musiikkia”, joka myi platinaa. Vuonna 2005 Ilkka Alanko vieraili ”Maksamme velkaa” -hyväntekeväisyyssinglellä, joka julkaistiin nimellä Artistit Auttavat Aasiaa–2005. Vuonna 2007 Alanko esitti Luokaton-yhtyeen kanssa kappaleen ”Kun ovet naulataan”, jolla protestoitiin Helsingin lähikoulujen lakkauttamista. Vuonna 2008 Alanko esitti kappaleen ”Ontuva Eriksson” albumilla Mestaria kunnioittaen – Tribuutti Tapio Rautavaaralle.
Vuonna 2009 julkaistiin Alangon ensimmäinen sooloalbumi Elektra, joka sijoittui parhaimmillaan Suomen virallisen albumilistan sijalle seitsemän. Swing-vaikutteinen Ruusuja-albumi julkaistiin vuonna 2010, ja se nousi albumilistan sijalle 19. Samana vuonna Alanko osallistui Kuorosota-musiikkiohjelmaan, jonka voitti hänen johtamansa Joensuun kuoro. Vuonna 2013 Alanko nähtiin Vain elämää -musiikkiohjelman toisella tuotantokaudella, jonka pohjalta julkaistiin kaksi kokoelmalevyä. Kauden artistit esiintyivät myös yhdessä Hartwall Areenalla järjestetyssä konsertissa joulukuussa 2013. Vuonna 2016 Alanko vieraili Radio Suomipopin 15-vuotisjuhlavuoden kunniaksi julkaistulla ”Suomipoppia”-kappaleella.
Yksityiselämä
Ilkka Alanko on ollut kasvissyöjä 1980-luvun lopusta asti. Hän juo myös kofeiinitonta kahvia ja polttaa nikotiinitonta vesipiipputupakkaa. Alanko tapasi pitkäaikaisen kumppaninsa Tessan Virossa vuonna 1993, ja he menivät naimisiin vuonna 2006. Heillä on kaksi lasta (s. 2005 ja 2008). Alanko asui perheineen Helsingin Töölössä, kunnes he vuonna 2002 muuttivat Nurmijärvelle ja vuonna 2014 Nupurin kartanoon. Vuonna 2011 Alanko avasi kolmantena osakkaana Tallinnaan baarin, joka myytiin vuotta myöhemmin. Alanko on pelannut koripalloa Hedelmäkori-seurassa.
Neljä Ruusua
thumb|right|230px|Ilkka Alanko esiintymässä Neljän Ruusun kanssa Lappeenrannan Yöt -tapahtumassa heinäkuussa 2013
Eläinten vapautusrintama
Eläinten vapautusrintama (EVR, , ALF) on kansainvälinen, radikaali suoran toiminnan liike, joka pyrkii parantamaan eläinten oikeuksia ja lopettamaan eläinten hyväksikäytön esimerkiksi koe-eläiminä ja elintarvike- sekä turkisteollisuudessa. EVR:lla ei ole muodollista organisaatiota, vaan se muodostuu anonyymeistä, toisistaan erillisistä soluista. Sellaisen voi perustaa kuka tahansa, joka kannattaa EVR:n periaatteita ja toimintatapoja. Periaatteista tärkein on pidättäytyminen ihmisiin ja eläimiin kohdistuvasta väkivallasta.
EVR tekee anonyymejä iskuja, joissa vapautetaan turkis- tai koe-eläimiä tai aiheutetaan omaisuusvahinkoa turkistarhoille, turkisliikkeille, koe-eläinlaitoksille tai elintarviketeollisuudelle. Tuhoamisiskujen tarkoituksena on aiheuttaa yrityksille ja yrittäjille niin paljon taloudellista vahinkoa, että toiminta muuttuu taloudellisesti kannattamattomaksi. Iskuissa pyritään tuottamaan omaisuusvahinkoa, ei missään tapauksessa kärsimystä eläimille tai ihmisille.
Eläinten vapautusrintama Suomessa
Suomessa on tehty EVR-iskuja koe-eläinlaitoksia, turkistarhoja ja -tarhureita, turkiksia myyviä liikkeitä ja niiden henkilökuntaa sekä yksittäisiä turkiksen käyttäjiä vastaan. Julkisuudessa EVR:aa pidettiin 1990-luvulla Oikeutta eläimille -yhdistyksen läheistoimintana. Vuonna 1997 Oikeutta eläimille -yhdistyksen eräs keulakuva Joni Purmonen jäi kiinni Orimattilassa suoritetusta iskusta.
Kriitikkojen mukaan Eläinten vapautusrintama ei ole onnistunut tavoitteessaan, vaan iskut ovat muuttaneet yleistä mielipidettä kielteisemmäksi muun muassa turkistarhauksen kritisoijia kohtaan. Näin ollen EVR:n toiminta olisi kääntynyt EVR:n tavoitteita vastaan. EVR:n puolustajien mielestä taas turkistarhauksesta ei olisi todennäköisesti käyty laajaa keskustelua mediassa ilman EVR:n iskuja.
Toisaalta molemmat edellä mainitut näkökulmat eroavat EVR:lle keskeisestä suoran toiminnan ajatuksesta. Suoran toiminnan näkökulmasta tärkeää ei ole varsinainen mediakeskustelu, vaan sananmukaisesti suora toiminta – kuten esimerkiksi turkistarhojen ja -liikkeiden sulkeminen taloudellisen sabotaasin seurauksena tai yksittäisten eläinten elämien pelastaminen vapautusiskuissa.
Suojelupoliisin päällikön Seppo Nevalan 2004 antaman haastattelun mukaan Suomessa toimivat eläinaktivistiryhmät ovat pieniä ja laittomuuksiin osallistuu korkeintaan joitakin kymmeniä ihmisiä. Nevalan mukaan eläinaktivisteilta puuttuu yhtenäinen ideologia, vahvat johtajat tai vahvat järjestörakenteet. Suojelupoliisi ei pidä toimintaa vaarana yhteiskuntajärjestykselle, mutta se saattaa vaarantaa ajoittain yhteiskuntarauhaa ja yleistä järjestystä ja turvallisuutta, ja siksi aktivistien toimintaa ei voi jättää vaille seurantaa. Tekijöiden kiinni saaminen on olennaisinta ja rangaistuksilla on todettu olevan erittäin suuri ennalta ehkäisevä vaikutus suomalaisten eläinaktivistien ollessa tavallisia ihmisiä eikä niin sanottuja ammattirikollisia. Nevalan mukaan pieniin eläinaktivistiryhmiin liittyy julkisuushakuisuus.
Iskut Suomessa
Elokuussa 2007 EVR:n aktivistit päästivät Mustasaaressa noin 2 500 minkkiä vapaaksi luontoon. Iskun arvioidaan aiheuttavan huomattavaa vahinkoa alueen ekosysteemille. Tihutyön kohteeksi joutuneen tarhan rehusiiloihin oli maalattu kirjaimet "EVR", ja Eläinten vapautusrintaman tukiryhmä julkisti nettisivuillaan tarhaajan nimen ja toivotti minkeille ”hyvää karkumatkaa”.
Marraskuussa 2008 iskettiin EVR:n nimissä munakanalaan Närpiössä Norrnäsissä tuhoten kanalan ruokinta- ja juoma-automaatiota sekä ilmastointia sääteleviä laitteita. Tämän seurauksena 2 000–5 000 kanaa kuoli tukehtumalla yön aikana. Kanojen voinnin tarkastanut eläinlääkäri määritteli teon erittäin törkeäksi eläinsuojelurikokseksi. EVR kuitenkin sanoutui irti iskusta, koska sen toimintaperiaatteet eivät salli eläinten vahingoittamista.
Kesäkuussa 2016 EVR hyökkäsi Pohjolan Matkan varikolle ja pyrki polttamaan 20 turistikuljetuksiin tarkoitettua linja-autoa, asettamalla sytykepalan kunkin auton renkaisiin. Iskussa tuhoutui viisi turistibussia korjauskelvottomaksi. EVR ilmoittautui iskun tekijäksi anarkistien Takku.net -keskustelupalstalla julkaistussa ilmoituksessa, mutta ilmoitusta ei ole kyetty todentamaan. Ilmoituksen mukaan hyökkäyksen syynä oli Pohjolan Matkan yhteistyö huutokauppa Saga Fursin kanssa. Iskun tutkinta siirrettiin poliisilta keskusrikospoliisille .Tuhopoltto aiheutti keskusrikospoliisin mukaan palojälkiä myös bussien lähellä olleeseen varikkorakennukseen, ja aiheutti siten vakavaa hengen ja terveyden vaaraa rakennuksessa yöpyneille usealle kuljettajalle.
Eläinten vapautusrintama Yhdysvalloissa ja Britanniassa
thumb|ALF:n logo Yhdysvalloissa liikettä on kritisoitu terroritaktiikkojen käytöstä, ja se on luokiteltu terroristiuhkaksi Yhdysvalloissa ja Britanniassa. Tosin luokittelua kritisoitiin siitä, että Yhdysvallat jätti listaamatta radikaalin abortinvastustajien ryhmän Army of Godin tai lukuisia äärioikeistolaisia liikkeitä, jotka toisin kuin ALF ovat tappaneet ja pahoinpidelleet ihmisiä.
FBI ja ATF ilmoittivat 18. maaliskuuta 2005 Eläinten vapautusrintaman ja Maan vapautusrintaman olevan ”väkivaltaisia ääri-eläinoikeustaistelijoita ja eko-terroristeja, jotka kohdistavat yhden suurimmista terroristiuhista kansalle”.
St Andrewsin yliopiston poliittisen väkivallan ja terrorismin tutkintaosaston professori Paul Wilkinson sanoi, että Eläinten vapautusrintama ja sen liitännäisryhmät ovat ”Ison-Britannian vakavin terroriuhka”. The Daily Telegraph on kutsunut Eläinten vapautusrintamaa ”Ison-Britannian aktiivisimmaksi terroristijärjestöksi”.
20. tammikuuta 2006 FBI käynnisti Operation Backfiren, ja osana operaatiota U.S. Department of Justice nosti syytteet yhdeksää yhdysvaltalaista ja kanadalaista eläinoikeusaktivistia vastaan, jotka toimivat Eläinten vapautusrintaman nimellä. Department of Justice luokitteli iskut esimerkkinä ”kotimaisesta terrorismista”. Ryhmän tekemiin iskuihin sisältyi hyökkäyksiä teurastamoihin, metsäyhtiöön ja hiihtokeskukseen sekä korkeajännitteisen sähköjohdon katkaiseminen vuosien 1996 ja 2001 välillä.
Geneettinen tieto
Tietosisältö
Geneettinen tieto tarkoittaa tietoa siitä, millaisia yksilöllisiä geneettisiä muutoksia (vaihtelua) henkilöllä on verrattuna väestön keskimääräiseen referenssigenomiin. Koko perimän laajuisessa geneettisessä analyysissä löytyy tyypillisesti noin 4,1 - 5 miljoonaa eroavaisuutta keskimääräiseen verrattuna . Nämä eroavaisuudet määrittelevät henkilön erilaisia yksilöllisiä ominaisuuksia, myös muita kuin terveyteen liittyviä. Yksilöllä havaittavasta vaihtelusta terveyden kannalta edes jollain lailla merkityksellistä on noin 20-30/4-5 miljoonaa eli noin 0,0006 % .
Suhde terveystietoon ja juridinen asema
Genomitieto ei ole sama asia kuin terveystieto eli terveyttä koskevat henkilötiedot. EU:n tietosuoja-asetus määrittelee terveyttä koskeviksi henkilötiedoiksi ne tiedot, jotka koskevat rekisteröidyn terveydentilaa ja paljastavat tietoja henkilön entisestä, nykyisestä tai tulevasta fyysinen terveyden tai mielenterveyden tilasta, mutta genomitiedosta vain pieni osa kertoo mitään henkilön terveydestä.
Geneettiset tiedot ja terveystiedot ovat tietosuoja-asetuksen 9 artiklan mukaisia erityisiä henkilötietoryhmiä, joiden käsittely on lähtökohtaisesti kiellettyä, paitsi 9 artiklassa mainituilla perusteilla. Geneettiset tiedot ja terveystiedot mainitaan erikseen, eli niitä ei ole välttämätöntä käsitellä lainsäädännössä samalla tavalla. 9 artiklan mukaan EU:n jäsenvaltioilla on mahdollisuus ottaa käyttöön lisäehtoja, kuten rajoituksia geneettisten tietojen käsittelylle, mikä voisi tarkoittaa esimerkiksi sitä, että henkilöiltä kysyttäisiin suostumus geneettisten tietojensa siirtämiseen viranomaiselta toiselle tai tieteelliseen tutkimukseen.
Suomen voimassa olevaa potilaslainsäädäntöä laadittaessa ei ole osattu varautua genomitiedon kaltaisen tiedon olemassaoloon, siis siihen, että potilaasta voi terveydenhuollossa syntyä erittäin suuri tietomassa, joka sisältää vain vähän terveydelle relevanttia tietoa mutta periaatteessa kaiken tiedettävissä olevan tiedon hänen ei-terveyteen liittyvistä yksilöllisistä geneettisistä ominaisuuksistaan, eli erittäin syvälle yksityisyyteen kajoavaa tietoa.
Sosiaali- ja terveysministeriön lausuntokierrokselle lokakuussa 2021 lähettämässä genomilakiehdotuksessa geneettiselle tiedolle ei anneta mitään erityisasemaa vaan se määritellään samanlaiseksi potilastiedoksi kuin esimerkiksi sairauskertomusmerkinnät, jolloin potilaalle tehtävän laajemman geneettisen analyysin sivutuotteena syntyvästä genomitiedosta tulisi sairauskertomustekstien kaltaista rekisteritietoa, jonka säilyttämiseen ja käyttöön ei voisi vaikuttaa ja joka olisi toisiolain alaista ja Findatan luvalla tutkijoiden ja esimerkiksi tieteellisen tutkimuksen menetelmiä käyttävän lääketeollisuuden saatavilla, eikä potilaalta tarvitsisi siihen lupaa kysyä. Suostumus kysyttäisiin vain geneettisen analyysin tekemiseen, syntyneen geneettisen tiedon käyttöön suostumuksia ei kysyttäisi.
Kuukkelit
Kuukkelit (Perisoreus) on pieni varisten heimon varpuslintusuku, joka esiintyy pohjoisella havumetsävyöhykkeellä Pohjois-Amerikassa ja Euraasiassa. Kuukkeleita on kolme lajia:
Urheilupuiston uimahalli (Kouvola)
pienoiskuva|Urheilupuiston uimahallin sisäänkäynti. Urheilupuiston uimahalli on Kouvolan Urheilupuistoon vuonna 1964 valmistunut uimahalli. Sen luonnosteli Helsingin uimastadionin suunnitellut arkkitehti Jorma Järvi ja hänen kuolemansa jälkeen viimeisteli Erkki Heloma.
Uimahallissa on kuusiratainen 25 metrin pääallas, lastenallas sekä 6 × 20 metrin ulkoallas, jonka ympärillä on kesäisin lähes 12 000 neliömetrin oleskelualue. Sisällä hallissa katsomopaikkoja on 300. Hallissa on myös kaksi kuntosalia ja kahvio.
Halli on peruskorjattu vuosina 1995–1996, ja siellä käy vuodessa noin sata tuhatta asiakasta.
Kouvolan uimahalliverkon käsittelyssä päätettiin vuonna 2018, että Kouvolaan rakennetaan uusi uimahalli ja Urheilupuiston uimahalli suljetaan.
Etelä-Jemen kesäolympialaisissa 1988
Etelä-Jemen osallistui Soulin kesäolympialaisiin vuonna 1988 viiden urheilijan joukkueella. Tämä oli maan ensimmäinen ja ainoa esiintyminen olympialaisissa. Etelä-Jemenin urheilijat osallistuivat kisoissa jousiammuntaan ja yleisurheiluun. Maan lipunkantajana avajaisissa toimi juoksija Sahim Saleh Mehdi.
Suurpero
Suurpero on kylä Viipurin itäpuolella Venäjällä Suomen luovuttamalla alueella. Suomelle kuuluessaan Suurpero oli asukasluvultaan Viipurin maalaiskunnan toiseksi suurin kylä. Vuonna 1937 Suurperolla oli 1 295 asukasta. Suurpero sijaitsi Viipurin maalaiskunnan itäosassa ja käsitti Viipurin kaupungin ja Heinjoen kunnan välisen alueen. Sen naapurikyliä olivat Viipurin maalaiskunnan alueella etelässä Yläsäiniö sekä pohjoisessa Perojoensuu, Kähäri ja Kurikkala.
Kylän läpi virtaa Perojoki ja kylän länsiosassa lähellä Viipurin rajaa sijaitsee pieni Mättäänjärvi. Suurperon kylänosia olivat Karhunsuo ja Skyttälä kylän länsiosassa ja Vääräkoski eteläosassa, jotka saatettiin katsoa myös omiksi kylikseen. Nykyisin asutusta on Karhunsuon aseman ympäristössä, Karhunsuon entisen kansakoulun ja Skyttälän ympäristössä ja entisessä kylän keskustassa Peron aseman ympäristössä.
Elinkeinot
Suurperon kylän läpi kulkee Viipuri–Valkjärvi-rata, joka tosin nykyisin päättyy jo Heinjoelle. Kylän alueella olivat Karhunsuon ja Peron asemat. Peron asema sijaitsi kylän keskustassa ja Karhunsuo lähellä Viipurin kaupungin rajaa. Suurperolla oli osuuskassa ja useita kauppaliikkeitä.
Kansakoulut
Suurin osa Suurperon kylästä kuului Suurperon koulupiiriin, jonka koulu sijaitsi kylän keskustassa. Suurperon koulu oli rakennettu vuonna 1908, laajennettu 1917 ja 1938. Vuonna 1939 koulussa oli neljä opettajaa ja 126 oppilasta. Koulu tuhoutui talvisodassa ja jatkosodan aikana rakennettiin väliaikainen koulurakennus. Syksyllä 1943 koulussa oli 144 oppilasta.