cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ville Boman
Elämä
Boman osallistui myös radikaalien työläisaktivistien toimintaan. JOulukuussa 1907 hänet vangittiin epäiltynä osallisuudesta aiemmin syksyllä tapahtuneisiin Haapaniemen rullatehtaan ja Karhonsaaren sahan kassanhoitajien ryöstöihin. Boman vapautettiin syytteistä, mutta hän sai kaksi kuukautta vankeutta solvattuaan oikeudenkäynnin aikana kaupunginviskaali K. J. Basilieria. Vankeus muutettiin myöhemmin sakoiksi. Ryöstöistä oli epäiltynä myös Bomanin Savon Työmiehen kirjapainossa työskennellyt veli Aatu. Boman valittiin kansanedustajaksi toukokuun 1909 eduskuntavaaleissa, vaikka hänen vaalikelpoisuutensa asetettiin aluksi kyseenalaiseksi oikeusjutun johdosta. Heinäkuussa 1909 Viipurin hovioikeus tuomitsi Bomanin sakkoihin, kun hänen katsottiin solvanneen kaupunginviskaalia Väinölänniemellä pidetyssä työväenyhdistyksen tilaisuudessa. Boman valittiin uudelleen kevään 1910 vaaleissa, mutta eduskunta hajotettiin jo syksyllä, jonka jälkeen hän muutti pysyvästi Yhdysvaltoihin.
Boman asettui aluksi Milwaukaukseen ja työskenteli myöhemmin Raivaajan toimittajana Fitchburgissa. Hän oli lyhyesti mukana syndikalistisen IWW:n toiminnassa, mutta liittyi pian Amerikan Suomalaiseen Sosialistijärjestöön, kunnes lokakuun vallankumouksen aiheuttaman hajaannuksen myötä siirtyi Yhdysvaltain kommunistiseen puolueeseen. Sanomalehtityönsä ohella Boman kiersi ahkerasti puhujana amerikansuomalaisten keskuudessa ja toimi opettajana Työväen Opistossa. Syksyllä 1925 Boman palkattiin Superiorissa ilmestyneen Työmiehen toimittajaksi, mutta linjaristiriitojen vuoksi hänet erotettiin pian lehdestä ja ASS:stä. Boman asui viimeiset vuotensa New Yorkin Brooklynissa, jossa hänestä tuli Elis Sulkasen ja Henry Askelin ohella amerikansuomalaisten kommunistien trotskilaisen opposition merkittävin hahmo. Boman ehti myös olemaan vuonna 1933 perustetun American Workers Partyn jäsen. Raivaajan ja Työmiehen lisäksi hän kirjoitti Torontossa ilmestyneeseen Vapaaseen Sanaan. Munuaisvaivoista kärsinyt Boman kuoli umpisuolenleikkaukseen 50-vuotiaana Brooklynissa. Hänet on haudattu Massachusettsin Ashburnhamiin.
Fernão de Magalhães
Fernão de Magalhães (esp. Fernando de Magallanes) (n. 1480 – 27. huhtikuuta 1521) oli portugalilainen merenkulkija ja löytöretkeilijä. Hän johti vuosina 1519–1521 espanjalaista retkikuntaa Maustesaarille tarkoituksenaan vaatia saaria Espanjalle ja perustaa uusi läntinen kauppareitti. Hän löysi meritien Tyynellemerelle Etelä-Amerikan eteläkärjen kautta ja oli ensimmäinen, joka purjehti Aasiaan Tyynenmeren kautta. Magalhães kuoli kahakassa Filippiineillä vuonna 1521, mutta 18 hänen miehistään ja yksi laiva palasivat Espanjaan vuonna 1522 Intian valtameren poikki, ja näin retkikunta oli kiertänyt maapallon ensimmäisinä ihmisinä.
Nuoruus
Magalhães syntyi Sabrosassa tai Portossa Portugalin kuningaskunnassa. Itse hän kertoi syntyneensä Portossa. Hänen oletetaan yleisesti syntyneen vuonna 1480, mutta tästä ei ole todisteita, eikä Magalhãesin syntymätodistus ole säilynyt. Historioitsija Felipe Fernández-Armesto uskoo Magalhãesin syntyneen vasta 1480-luvun jälkipuoliskolla.
Magalhãesilla oli yksi veli ja kolme sisarta. Hänen isänsä nimi oli Rodrigo (Rui) ja äitinsä nimi Alda. Perhe kuului paikalliseen aristokratiaan.
Vanhempiensa kuoltua nuori Magalhães pääsi hovipojaksi kuningas Juhana II:n (João II) ja kuningatar Eleonoran hoviin. Serkkunsa Francisco Serranon opastuksella hän jatkoi opintojaan ja kiinnostui maantieteestä ja astronomiasta.
Tapio Laakso (jääkiekkoilija)
Tapio Laakso (s. 28. kesäkuuta 1985 Rymättylä) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän pelasi SM-liigaa Kalevan Pallossa, Turun Palloseurassa, Tampereen Ilveksessä ja Rauman Lukossa yhteensä 675 runkosarjaottelua tehopistein 108+144=252 ja keräten 398 jäähyminuuttia sekä 53 playoff-ottelua tehopistein 7+11=18 ja keräten 55 jäähyminuuttia. Laakso toimi urallaan sekä TPS:n (2013–2014), Ilveksen (2016–2018) että Lukon (2019–2020) kapteenina, mutta hän kuului myös KalPassa kapteenistoon. Laakso voitti KalPassa SM-pronssia vuonna 2009. Hän toimi myös Mestis-joukkue TuTon kapteenina kaudella 2006–2007. Laakso pelasi myös kolme ottelua Suomen A-maajoukkueessa.
Seuraura
8-vuotiaana jääkiekkoilun aloittanut Laakso on naantalilaisen VG-62:n kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä TuToon, jonka paidassa Laakso voitti kaudella 2002–2003 koko B-nuorten SM-sarjan pistepörssin tehoilla 21+30=51. 17-vuotias Laakso debytoi kauden aikana myös Mestiksessä, jossa hän pelasi kolme ottelua. Huhtikuussa 2003 Laakso teki kolmivuotisen jatkosopimuksen TuTon kanssa. Varsinaisella Mestiksen tulokaskaudellaan 2003–2004 hän teki 41 runkosarjaottelussa tehot 6+7=13 ja kuudessa karsintasarjan ottelussa tehot 2+1. Kaudella 2004–2005 Laakso teki runkosarjassa 14 tehopistettä ja voitti TuTon sisäisen tehotilaston lukemalla +10. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia, kuten myös seuraavan kauden 2005–2006 päätteeksi.
Fernão de Magalhães
Matka Portugalin Intiaan
Magalhães purjehti Itä-Intiaan vuonna 1506 osana Maustesaarille (Molukit) suuntautunutta tutkimusmatkaa. Vuonna 1510 hänet ylennettiin kapteeniksi. Samana vuonna hän palasi Portugaliin. Mukana hänellä oli ostamansa orja Enrique, joka oli vangittu luultavasti Sumatralta (tällöin Zamatra), Filippiineiltä tai Maustesaarilta 12–18 vuoden ikäisenä. Enrique seurasi tästä lähin Magalhãesia hänen tutkimusmatkoilleen, ja hänestä tuli mahdollisesti ensimmäinen maailman ympäri purjehtinut ihminen.
Tapio Laakso (jääkiekkoilija)
Seuraura
Kaudella 2006–2007 Laakso nousi vain 21-vuotiaana TuTon kapteeniksi. Hän teki myös Mestiksen yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 12+23=35. Kaudeksi 2007–2008 Laakso siirtyi hänen junioriajoiltaan asti tutun tutkaparinsa Timo Salon kanssa kaksivuotisella sopimuksella SM-liigaan ja Kalevan Pallon riveihin. He palasivat myös sekä TuTon junioreista että edustusjoukkueesta tutun päävalmentaja Pekka Virran alaisuuteen. Laakso teki liigadebyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 13. syyskuuta 2007 JYPiä vastaan. Hänet merkittiin heti KalPan ykkössentteriksi laidoilleen Jani Tuppurainen ja Jyri Junnila. Laakso sai ottelussa myös syöttöpisteen Junnilan tekemään maaliin. Liigauransa avausmaalin hän teki 11. lokakuuta 2007 ylivoimalla Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Laakso kuului lopulta kauden yllättäjiin ja teki lähinnä alempien ketjujen roolissa 53 runkosarjaottelussa tehot 8+15=23. Kauden 2008–2009 päätteeksi hän voitti SM-pronssia. Tammikuussa 2009 Laakso ja Salo tekivät vuoden mittaiset jatkosopimukset KalPan kanssa. Vuotta myöhemmin Laakson sopimusta jatkettiin taas vuodella.
Laakso nousi kaudella 2010–2011 KalPan varakapteeniksi ja pelasi joukkueen ainoana kaikki 60 runkosarja- ja seitsemän playoff-ottelua. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Turun Pallseuraan. Laakson kanssa joukkueeseen siirtyi jälleen myös Timo Salo ja TPS:n päävalmentajana toimi taas Pekka Virta. Laakso nousi TPS:n kapteenistoon. Hän sai kuitenkin pelityyliinsä nähden liikaa ylivoima-aikaa ja pelasi pisteiden valossa uransa varsin heikon kauden. Laakson teholukema -24 oli koko SM-liigan heikoin. Myös kaudella 2012–2013 Laakso pelasi paljon mukavuusalueensa ulkopuolella hyökkäävämmässä roolissa. Pisteitä syntyi vain 13, mutta hän onnistui kuitenkin edellisten kausiensa tapaan aloituksissa ja alivoimapelaamisessa. Joulukuussa 2012 Laakso teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen TPS:n kanssa.
Fernão de Magalhães
Haavoittuminen Azamorin taistelussa
Vuonna 1511 Magalhães lähetettiin Marokkoon, missä hän osallistui Azamorin taisteluun 28. elokuuta 1513. Hän haavoittui taistelussa maureja vastaan ja ontui siitä alkaen. Magalhãesia syytettiin kuitenkin laittomasta kaupasta islaminuskoisten maurien kanssa. Hän joutui välirikkoon kuningas Emanuel I:n kanssa ja pyysi vapautusta uskollisuudenvalastaan toukokuussa 1514.
Tapio Laakso (jääkiekkoilija)
Seuraura
Kaudeksi 2013–2014 Laakso nimettiin TPS:n kapteeniksi. Loukkaantumiset lyhensivät hänen kauttansa 39 runkosarjaottelun mittaiseksi. Kaudeksi 2014–2015 Laakso siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Tampereen Ilvekseen, jonka päävalmentajana toimi hänelle tuttu KalPan ex-apuvalmentaja Tuomas Tuokkola. Laakso nimettiin Ilveksen varakapteeniksi. Hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 17+17=34, joilla Laakso oli joukkueen paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän voitti myös Ilveksen sisäisen tehotilaston lukemalla +10. Tammikuussa 2015 Laakso teki lähes piste per peli -tahdilla 13 ottelussa 12 tehopistettä ja hänet valittiin SM-liigan kuukauden pelaajaksi. Saman vuoden joulukuussa Laakso teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Ilveksen kanssa.
Lokakuussa 2015 Laakso nousi Ilveksen kapteeniksi, kun Sami Sandell joutui loppukaudeksi 2015–2016 sivuun loukkaantumisen vuoksi. Kaudeksi 2016–2017 hänet nimettiin Ilveksen kapteeniksi. Laakso oli tehoilla 9+24=33 joukkueen paras syöttäjä ja hän jakoi sisäisen pistepörssin voiton Jerry D’Amigon kanssa, kuten myös pudotuspeleissä Ville Meskasen kanssa tehoilla 2+5=7.
Fernão de Magalhães
Espanjan kuninkaan suosio mahdollistaa matkan Maustesaarille
Magalhães jätti Portugalin vuonna 1517 ja matkusti Espanjan Sevillaan tarjotakseen kuningas Kaarle I:lle palveluksiaan sotilaana. Hänellä oli suunnitelma Maustesaarien vaatimiseksi Espanjalle ja uuden läntisen kauppareitin perustamiseksi. Hänellä oli aikaisempiin löytöretkiin perustuva kartta, johon perustuen hän oli päätellyt reitin Maustesaarille. Apunaan hänellä oli toinen portugalilainen pakolainen, astronomi Ruy de Faleiro ja rahoittajanaan alankomaalaisen yhtiön osakas Christopher de Haro, jolla oli myös erimielisyyksiä Portugalin kuninkaan kanssa.
Tapio Laakso (jääkiekkoilija)
Seuraura
Kaudeksi 2018–2019 Laakso siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Rauman Lukkoon, jota valmensi hänelle jälleen TuTosta, KalPasta ja TPS:stä tuttu Pekka Virta. Laakso nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Kaudeksi 2019–2020 hänet nimettiin Lukon kapteeniksi. Laakson kausi jäi kuitenkin vain 29 ottelun mittaiseksi, kun hän loukkaantui marraskuussa 2019 ja palasi kaukaloihin helmikuussa 2020. Maaliskuussa Laakso ilmoitti omalla Instagram-tilillään lopettaneensa pelaajauransa.
Fernão de Magalhães
Espanjan kuninkaan suosio mahdollistaa matkan Maustesaarille
Magalhães nai vaikutusvaltaisen perheen tyttären, Beatriz de Barbosan. Suhteidensa avulla hän sai Sevillassa vaikutusvaltaa kuninkaaseen ja vaikutusvaltaiseen Burgosin piispaan Juan Rodríguez de Fonsecaan, joka oli Kristoffer Kolumbuksen vihamies.
Tapio Laakso (jääkiekkoilija)
Maajoukkueura
Laakso pelasi Suomen A-maajoukkueessa kolme ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 16. huhtikuuta 2009 Tampereella pelatussa Czech Hockey Gamesin avausottelussa Venäjää vastaan. Kyseinen Euro Hockey Tour -turnaus oli viimeinen näytönpaikka MM-joukkueeseen, jonne Laaksoa ei kuitenkaan nimetty.
Fernão de Magalhães
Espanjan kuninkaan suosio mahdollistaa matkan Maustesaarille
Espanja halusi kiihkeästi laajentaa valtakuntaansa, joten kuningas antoi miehille viisi laivaa matkaansa varten, ja heidät lyötiin Santiagon ritarikunnan jäseniksi. Magalhães ja Faleiro saisivat kahdeskymmenesosan voitoista ja perintöoikeuden löytämiinsä maihin, por adelantado.
Tapio Laakso (jääkiekkoilija)
Pelityyli
Elite Prospects -sivuston Matias Strozykin mukaan Laakso tunnettiin työteliäänä keskushyökkääjänä, joka oli hyvä aloittamaan ja pelasi luotettavasti molempiin suuntiin. Hän pelasi erityisen hyvin puolustussuuntaan ja oli erinomainen alivoimapelaaja. Strozykin mukaan Laaksolla oli korkea työmoraali, hyvä fysiikka ja loistavat johtajaominaisuudet. Hän ei kuitenkaan ollut kovin suuri uhka vastustajalle hyökkäyspäässä, eikä Laakso osoittanut taitoa kerätä suuria pistemääriä.
Fernão de Magalhães
Espanjan kuninkaan suosio mahdollistaa matkan Maustesaarille
Magalhães sai rahalliseksi tukijakseen kansainvälisen pankkiiritalo Fuggerin.
Magalhães ja Faleiro varustivat viisi laivaa: Trinidad (tonniluku 110, miehistö 55), San Antonio (120 tonnia, 60 miestä), Concepción (90 t, 45), Victoria (85 t, 42) ja Santiago (75 t, 32). Laivasto kulki nimellä Armada de Molucca. Miehistöön saatiin kerättyä 265 sotilasta, merimiestä ja aatelista monesta maasta. Faleiro jättäytyi kuitenkin matkalta. Matkalla oli mukana Antonio Pigafetta, vicenzalainen navigaattori, joka oli maksanut suuren summan rahaa päästäkseen mukaan. Hän piti tarkkaa päiväkirjaa ja dokumentoi matkan kulun.
Laivoissa oli lastina 20 000 kelloa sekä runsaasti samettia ja elohopeaa sekä kaupankäyntiä varten peilejä ja messinkiesineitä.
Purjehdus maailman ympäri
thumb|pysty=1.75|Retkikunnan maailmanympäripurjehdus. Vihreällä nuolella merkittynä Magalhãesin kuolinpaikka Filippiineillä.
Alkumatka
Elokuun 10. päivänä vuonna 1519 viisi laivaa lähti Sevillasta Guadalquiviria pitkin matkalle. Joen suulla laivat joutuivat odottamaan viisi viikkoa ennen lähtöään Sanlúcar de Barramedasta 20. syyskuuta.
Magalhães lähti purjehtimaan kohti Etelä-Amerikan eteläkärkeä, tavoitteenaan löytää salmi, joka yhdisti Atlantin Etelämereen. Tyynimeri oli jo nähty Keski-Amerikan länsirannikolta, mutta koskaan sinne ei vielä ollut purjehdittu idästä päin. Magalhãesin paluureittiä ei dokumenteissa ole kuvattu, mutta on oletettu, että hänen tarkoituksensa oli palata takaisin samaa reittiä.
Emanuel I oli määrännyt Portugalin laivaston pysäyttämään Magalhãesin laivat, mutta Magalhães vältti portugalilaiset ja purjehti Kanariansaarille, missä retkikunta täydensi muonavarastojaan.
Kanariansaarten jälkeen laivat juuttuivat kahden viikon ajaksi päiväntasaajan lähelle hepoasteille, joilla oli täysin tyyntä.
Etelä-Amerikan rannikko
6. joulukuuta miehistö näki Brasilian rannikon. Retkikunta vältteli portugalilaisten siirtomaata ja ankkuroi 13. joulukuuta Rio de Janeiroon, jossa laivasto täydensi varastojaan.
Retkikunta jatkoi Riosta etelään kohti tuntematonta joulun jälkeen. Magalhães tarkisti jokaisen lahden, joka saattaisi olla salmensuu. Pääsiäislauantaina 31. maaliskuuta 1520 laivat ankkuroivat autioon ja asumattomaan Puerto San Juliániin 49:nnen leveysasteen kohdalla. Etelätuuli oli nousemassa, joten Magalhães päätti viettää paikalla talven.
Retkikunnassa oli herännyt tyytymättömyyttä portugalilaiskomentajaan. Pääsiäisaamuna kolmen laivan kapteenit jättivät Magalhãesille vaatimuksen, jonka mukaan tämän olisi tulevaisuudessa neuvoteltava heidän kanssaan kurssista päätettäessä. He myös ilmoittivat, etteivät enää halunneet purjehtia vihamielistä rannikkoa etelään mitään salmea etsimässä. Magalhãesilla oli alivoima, mutta hän torjui vaatimukset. Seuraavana yönä kapinalliset tekivät hyökkäyksen, ja Magalhães lähetti samanaikaisesti omia miehiään kapinallisten kimppuun. Yön aikana Magalhães sai otettua kapinallisten laivat haltuunsa. Hän teloitti kaksi kapinajohtajaa, karkotti toiset kaksi rannikolle ja pakotti loput rautoihin pakkotöihin viideksi kuukaudeksi.
Magalhãesinsalmen ylitys
thumb|Retkikunnan reitti Magalhãesinsalmen läpi. Retkikunta menetti Santiagon haveriin ja jatkoi etelään neljällä laivalla kevään koittaessa elokuussa 1520. Vihdoin 21. lokakuuta saavuttiin niemimaalle, jonka takana aukeni vesitie länteen. Magalhães antoi niemelle nimen Cabo Virgenes. Tutkimaan lähetetyt alukset havaitsivat, että vesitie jatkui esteettä länteen, joten retkikunta jatkoi matkaa salmea pitkin. Magalhães nimesi etelässä näkyvän maan Tulimaaksi. Retkikunta menetti myös San Antonion, kun kapinalliset valtasivat sen ja lähtivät takaisin Espanjaan. Matka salmen läpi oli kylmä ja vaikea, mutta retkikunta saapui Etelämerelle lopulta marraskuun 27. päivänä. Salmi on nimetty Magalhãesinsalmeksi. Magalhães antoi merelle nimeksi Mar Pacífico ('Rauhallinen meri') sen rauhallisuuden vuoksi.
Matka Tyynenmeren yli ja saapuminen Filippiineille
Magalhãesin retkikunta purjehti Tyyntämerta kolmen kuukauden aikana yli yhdeksän tuhatta meripeninkulmaa käymättä maissa. He näkivät tosin Pukapukan atollin ja ilmeisesti Karoliinit, mutta eivät pystyneet ankkuroitumaan kummallekaan. Matka oli paljon pitempi kuin Magalhães oli laskenut, ja vesi ja ruoka loppuivat. Keripukki verotti ja vaivasi miehiä.
Retkikunta ei ymmärtänyt siirtää laivan aikaa vuorokaudella eteenpäin ylittäessään päivämäärärajan 180:nnella pituuspiirillä. Sen seurauksena he olivat yhden vuorokauden muuta maailmaa jäljessä lähes koko loppumatkan, Kap Verdelle asti. Outo ilmiö herätti paljon huomiota Espanjassa matkan jälkeen.
Maata nähtiin lopulta 6. maaliskuuta 1521, kun retkikunta saapui Guamin saarelle. Alkuasukkaat olivat ystävällisiä ja anteliaita, mutta Magalhães ei sietänyt heidän varasteluaan ja määräsi monia heistä ammuttavaksi.
16. maaliskuuta saatiin näkyviin Homonhonin saari Filippiineillä. Retkikunnassa oli enää 150 miestä jäljellä. Magalhães ei pystynyt kommunikoimaan alkuasukkaiden kanssa, koska hänen tulkkinsa Enrique ei ymmärtänyt heidän kieltään.
Toisella saarella puhuttiin malaijin kieltä ja Magalhães vaihtoi lahjoja Limasawan hinduruhtinas (rajah) Kolambun kanssa, joka opasti hänet Cebulle. Cebun rajah Humabon oli ystävällinen ja suostui jopa kääntymään kristinuskoon. Magalhãesin tykit ja varsijouset tekivät vaikutuksen Humaboniin. Magalhães päätti näyttää voimaa tehdäkseen uudesta liittolaisestaan Espanjan kuninkaan uskollisen alamaisen ja naapuriheimojen valtiaan.
Magalhães julisti saaret Espanjan alueeksi. Hän alkoi pakottaa saarelaisia tahtoonsa, vaikka miehistö ei ollutkaan pitkän merimatkan jäljiltä taistelukunnossa. Ruhtinaat pitivät espanjalaisten aseita kuitenkin hyödyllisinä omiin tarkoituksiinsa ja liittoutuivat Magalhãesin kanssa sekä ottivat kasteen tämän mieliksi.
Magalhãesin kuolema
thumb|Magalhãesin kuolemaa kuvaava piirros 1800-luvulta. Magalhães sai surmansa taistelussa Filippiineillä 27. huhtikuuta 1521. Kaksi Cebun ja Mactanin saarten ruhtinasta oli pyytänyt Magalhãesia avukseen hyökkäämään kilpailijaprinssinsä Lapu-Lapun kimppuun. Magalhães ei itsekään pitänyt uppiniskaisesta Lapu-Lapusta, joten hän lähti kohti taistelua kolmella veneellä, mukanaan kuusikymmentä miestä rintahaarniskoissa ja kypärissä. Koska Lapu-Lapu kieltäytyi antautumasta, aamulla 49 Magalhãesin miestä hyökkäsi Lapu-Lapun joukkojen kimppuun suuren lahden matalassa vedessä. Paikalla olleen italialaisen kronikoitsija Pigafettan mukaan vihollisia olisi ollut peräti yli 1 050, mutta tätä lukua pidetään yleisesti liioitteluna. Magalhãesin miehet taistelivat miekoilla, hakapyssyillä ja jalkajousilla, ja saarelaiset rautakärkisillä bambukeihäillä, nuolilla, seipäillä ja kivillä. Yli tunnin taistelujen jälkeen saarelaiset olivat voitolla. He pääsivät käsivarteen haavoittuneen Magalhãesin kimppuun, lävistivät hänen jalkansa myrkkynuolilla ja iskivät hänet keihäillään kuoliaaksi. Taistelussa kuoli Magalhãesin lisäksi kahdeksan eurooppalaista sekä neljä saarelaista. Eurooppalaisten ruumiita ei suostuttu palauttamaan.
Matka Maustesaarille
Cebun kuningas murhautti 27 retkikunnan miestä kuninkaallisilla illallisilla. Sen jälkeen Concepción jouduttiin polttamaan, sillä se oli liian heikossa kunnossa, ja miehistö siirrettiin kahdelle muulle alukselle. Seuraavien kuuden kuukauden aikana laivat purjehtivat Sundasaarilla ja Indonesian saaristossa päämäärätiedottomasti ilman karttoja tai tavoitteita. Useita kapteeneja äänestettiin virkaansa ja erotettiin. Retkikunta vietti aikaa Palawanilla, jonka hallitsija otti heidät ystävällisesti vastaan. Sieltä laivat jatkoivat Bruneihin, missä retkikunta sai nauttia sulttaanikunnan suuresta vauraudesta, loistosta ja anteliaisuudesta. Sulttaani oli kuitenkin kiinnostunut vain eurooppalaisten laivanrakennustaidoista, ja kun miehet havaitsivat joutuneensa ansaan, he pakenivat kiireesti. Seuraavina viikkoina retkikunta purjehti saaristossa ottaen väkivalloin kaiken haluamansa ja pyrkien ulos saaristosta riuttojen ja kanaalien läpi.
Retkikunta saapui lopulta Maustesaarille, missä heidät otettiin hyvin vastaan. Laivoille lastattiin mausteneilikkaa, ja kuninkaan kanssa solmittiin kauppasopimus.
Paluumatka Espanjaan
Kaksi laivaa lastattuina kallisarvoisilla mausteilla retkikunta valmistautui aloittamaan matkan kohti Espanjaa purjehtien länteen. Juuri ennen lähtöä kuitenkin huomattiin Trinidadin vuotavan. Laiva jouduttiin jättämään korjattavaksi, ja Victoria lähti 21. joulukuuta 1521 yksin matkaan ehtiäkseen pasaatituuliin. Neljä kuukautta myöhemmin Trinidad aloitti paluumatkan Tyynenmeren reittiä mutta joutui palaamaan takaisin sairastumisten ja ruoan loppumisen vuoksi. Portugalilaiset valloittivat laivan Molukeilla ja vangitsivat sen miehistön.
Victoria saapui Juan Sebastián Elcanon komentamana Sevillaan 7. syyskuuta 1522 noin kolme vuotta lähdön jälkeen. Vain 18 miestä pääsi Victorian mukana Sevillaan, ja heidän lisäkseen 17 myöhemmin Molukkien ja Kap Verden tyrmistä, heistä neljä Trinidadin 55 alkuperäisestä vuonna 1525.
Retkeä pidettiin Espanjassa suurena menestyksenä, sillä Espanja oli paaluttanut alueen omistuksilleen ja kaupalleen Kaukoidässä. Victorian mukanaan tuoma viidenkymmenen tonnin lasti mausteita ja santelipuuta oli myös hyvin arvokas. Juan Sebastián Elcano sai vaatimattoman palkkion, mutta alkumatkan kapteenia Fernão de Magalhãesia sen sijaan ei juhlittu.
Magalhãesin mukaan nimettyjä asioita
Fernão de Magalhãesin mukaan on nimetty monia asioita, kuten Magalhãesinsalmi, jonka hän ensimmäisenä eurooppalaisena purjehti, Magellanin pilvet eli Suuri ja Pieni Magellanin pilvi, jotka hän ensimmäisenä eurooppalaisena näki tähtitaivaalla, sekä Magellan-luotain.
Rosina Heikel
Emma Rosina Heikel (17. maaliskuuta 1842 Kaskinen – 13. joulukuuta 1929 Helsinki) oli Suomen ja Pohjoismaiden ensimmäinen naislääkäri.
Elämäkerta
Rosina Heikelin vanhemmat olivat Kokkolan pormestari ja Oulun laamanni Carl Johan Heikel (1786–1850) ja Kristina Elisabet Dobbin (1813–1896). Hänellä oli ainakin kuusi sisarusta.
Heikel päätti jo nuorena opiskella lääkäriksi. Vuosina 1865–1866 hän suoritti voimistelukurssin Tukholman Gymnastiska Centralinstitutissa ja valmistui sieltä sairasvoimistelijaksi. Tämän jälkeen hän vuonna 1867 suoritti kätilökurssin Helsingin yleisessä sairaalassa, jonka jälkeen 1869 matkusti Tukholmaan saamaan yksityisopetusta luonnontieteissä ja anatomisia leikkelyharjoituksia Gymnastiska Centralinstitutissa. 1870 Heikel palasi Helsinkiin aloittaakseen lääketieteen opinnot, vaikka naisilla ei vielä ollut oikeutta opiskella yliopistossa. 1871 kuitenkin lääkäriksi haluavat naiset saivat luvan osallistua opetukseen lääketieteellisessä tiedekunnassa, vaikka eivät olleetkaan yliopiston kirjoissa.
Vuonna 1873 Heikel suoriutui lääketieteen kandidaatin tutkinnosta yksityisesti ja valmistui lisensiaatiksi 1878 Pohjoismaiden ensimmäisenä naislääkärinä. Naisena Heikel ei voinut toimia laillistettuna lääkärinä, mutta hän sai rajoitetun toimiluvan. Vuonna 1878 hän harjoitteli sairaanhoitolaitoksissa Tukholmassa ja Kööpenhaminassa. 1879 alkaen hän toimi naisten- ja lastentautien praktisoivana lääkärinä Vaasassa ja muutti Helsinkiin 1882 häntä varten perustettuun aluelääkärin virkaan. Tätä virkaa hän hoiti vuoteen 1901 saakka, minkä jälkeen hänellä oli yksityisvastaanotto vuoteen 1906 asti. Suomen Lääkäriseura eli Finska Läkaresällskapet kutsui Heikelin jäseneksi 1884.
Heikel oli aktiivinen myös kansalaistoiminnan aloilla. Hän oli perustamassa Sokeain Ystävät -nimistä yhdistystä, toimi Raajarikkoisten Auttamisyhdistyksessä sekä Fanny Palménin perustamassa köyhien lasten työtuvan hallituksessa. 1887 hän oli perustamassa Uskonvapaus- ja suvaitsevaisuusyhdistystä, mutta kirkko torjui hankkeen. Hänen aloitteestaan perustettiin Konkordia-liitto 1885 ja Naisasialiitto Unioni 1892.
Testamentissaan vuodelta 1895 Heikel määräsi ruumiinsa poltettavaksi ja tuhkansa siroteltavaksi maahan. Muistomerkin pystyttämisen hän kielsi, kuten myös papin puheen pidon. 1928 hän lisäsi testamenttiin kohdan, jossa määräsi muistokukkien sijasta rahat annettavaksi vanhusten hoitoon. Helsingin Meilahdessa Haartmaninkadun päässä oleva puisto nimettiin vuonna 2010 Rosina Heikelin puistoksi.
Rewell
Rewell tai Revell on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Entisenä sukunimenä:
Amandine Leynaud
Amandine Leynaud (s. 2. toukokuuta 1986 Aubenas) on ranskalainen käsipalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän pelasi Ranskan maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa marraskuussa 2005. Hän on saavuttanut olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016 ja oli mukana jo Pekingin olympialaisissa 2008 ja Lontoon olympialaisissa 2012, joissa Ranska sijoittui viidenneksi. Hän voitti maailmanmestaruuden Saksassa 2017 ja Euroopan-mestaruuden Ranskan kotikisoissa 2018. Seuratasolla hän on edustanut kotimaansa seurojen lisäksi romanialaista CS Oltchim Râmnicu Vâlceaa kaudella 2012–2013 sekä makedonialaista ŽRK Vardar Skopjea vuosina 2013–2018.
Emmanuel Le Roy Ladurie
pienoiskuva|Emmanuel Le Roy Ladurie, 2014 Emmanuel Le Roy Ladurie (s. 19. heinäkuuta 1929 Moutiers-en-Cinglais, Calvados) on ranskalainen historiantutkija. Professuurien lisäksi hän on hoitanut Ranskan kansalliskirjaston pääjohtajan virkaa.
Elämäkerta
Emmanuel Le Roy Ladurien isä oli sosiaalisia katolisia edustanut Marsalkka Pétainin maatalousministeri ja myöhempi vastarintaliikkeen jäsen Jacques Le Roy Ladurie. Emmanuel on opiskellut loppututkinnon pariisilaisessa eliittikoulussa École normal supérieuressa, josta hän sai päästödiplomin vuonna 1948. Vuosina 1955–1957 hän toimi lukion opettajana ja sen jälkeen CNRS-tutkimuslaitoksessa ja Montpellier’n yliopiston filosofisen tiedekunnan assistenttina. Montpellier’n kaudella hän antautui syvällisemmin tutkimustyölle ja jatkoi sitä toimiessaan yliassistenttina École des hautes études en sciences sociales (EHESS) -tutkimusinstituutissa.
Hän väitteli tohtoriksi historiassa teoksella Les Paysans de Languedoc (1966) ja julkaisi sen jälkeen maailmanmainetta saavuttaneen teoksensa Montaillou – ranskalainen kylä 1294–1347 (Montaillou, village occitan). Vuosina 1973–1999 hän hoiti Collège de Francen nykyajan kulttuurihistorian professuuria. Hän toimi 1987–1994 Ranskan kansalliskirjaston pääjohtajana. Tässä tehtävässä hän osallistui keskeisesti uuden kansalliskirjaston rakentamiseen.
Le Roy Ladurie lasketaan kuuluvaksi annalistiseen koulukuntaan tukijansa ja oppi-isänsä Fernand Braudelin vaikutuksesta. Le Roy Lauderie osallistui 1970-luvun alussa vaikuttaneen Nouvelle histoire -ryhmän toimintaan. Hän on myös yksi mikrohistoriallisen tutkimusmenetelmän pioneereista. Hän tuli kansainvälisesti tunnetuksi kahdella paikallishistoriallisella tutkimuksella, joissa hän analysoi pienyhteisön elämää kriisivaiheissa. Nämä teokset Montaillou – ranskalainen kylä 1294–1347 (Montaillou, village occitan) ja Karnevaalit: kynttelinpäivästä piinaviikolle, 1579-1580 (Le Carnaval de Romans : de la Chandeleur au Mercredi des cendres (1579–1580), Gallimard, 1979). Hänen tunnetuin teoksensa Montailloun kylän tapahtumista perustuu inkvisiittori Jacques Fournierin muistiinpanoihin ja pyrkii rakentamaan kokonaisuuden pienen Languedocin maakunnassa sijaitsevan kylän elämästä kataarien vaikutuskaudella. Hän on myös saanut mainetta antropologisen historian alueella, johon hän on pureutunut tarkastelemalla menneisyyden ihmisiä yhteydessä ympäristöönsä.
Le Roy Ladurie oli nuoruudessaan Ranskan kommunistisen puolueen jäsen, mutta suhde päättyi vuonna 1956, kun Neuvostoliitto osallistui Unkarin kansannousun tukahduttamiseen. Tuotannossaan hän on eritellyt totalitarismia ja siihen sitoutumista teoksissa Les grands procès politiques ou la pédagogie infernale (2002) ja Ouverture, société, pouvoir : de l’Édit de Nantes à la chute du communisme. Jälkimmäinen teos ilmestyi yhteistyönä Guillaume Bourgeoisin kanssa vuonna 2004.
Tutkijana Le Roy Lauderie on ollut kiinnostunut myös paikallis- ja aluehistoriasta. Tästä todistaa teos Histoire de France des régions (2004). Hän on toiminut aktiivisesti Arkeia-nimisen Lounais-Ranskan alueen historiaa käsittelevän lehden kirjoittajana.
Hän on myös ilmastohistorian tutkimuksen pioneeri.
RSS
RSS on XML-kieleen perustuva verkkosyötemuoto. Sitä käytetään usein päivittyvän digitaalisen sisällön julkaisemiseen. Sen kehittämisen aloitti Dave Winer vuonna 1997.
Käyttö
RSS-syötteet sisältävät ainakin otsikon ja URL-osoitteen. Monet palvelut tarjoavat feedissään esimerkiksi koko uutisen sisällön. RSS-sisällön käyttäjät käyttävät ohjelmia, joita kutsutaan lukijoiksi. Käyttäjä tilaa syötteen antamalla lukijalleen linkin syötteeseen, jonka lukijaohjelma voi sitten tarkistaa uuden sisällön varalta. Jos uutta sisältöä on tullut edellisen tarkistuksen jälkeen, lukijaohjelma hakee kyseisen sisällön ja näyttää sen käyttäjälle. Erillisten lukijaohjelmien, kuten Amphetadeskin, Akregatorin ja Bloglinesin lisäksi RSS-syötteitä voi lukea mm. Google Chrome-, Firefox-, Safari-, Opera-, OmniWeb-, Flock- ja Internet Explorer -selaimilla.
Suosion väheneminen
RSS-oli suosituimmillaan 2010-luvulla. Sittemmin tuki syötteille on hiipunut.
Google lakkautti Google Reader -lukijansa kesällä 2013.
Apple poisti RSS-tuen Apple Mail ja Safari -ohjelmista OS X Mountain Lion -käyttöjärjestelmäversiossa 2012.
Firefox poisti selaimestaan RSS- ja Atom-syötteiden lukijat syksyllä 2018. Myöskään Google Chrome ja Microsoft Edge eivät enää tue syötteitä.
Historia
RSS:n kehittäjä oli Dave Winer, joka kehitti scriptingNewsin vuonna 1997. Netscape kehitti RSS 0.90:n vuonna 1999. Se tuki scriptingNewsia ja oli XML:ää, jossa oli RDF-määritelmä. Winer kehitti UserLand Softwarella scriptingNewsin version 2.0b1, jossa oli ominaisuuksia Netscapen RSS 0.90:sta. Netscape kehitti samana vuonna 0.91-version, jota myös UserLand alkoi käyttää. Netscape lopetti kuitenkin vuosituhannen vaihteessa RSS:n kehittämisen.
UserLand julkaisi vuonna 2000 virallisen RSS 0.91:n määritelmän. Samana vuonna Rael Dornfestin johtama ryhmä kehitti RSS:n 1.0-version, joka käytti RDF:ää ja nimiavaruuksia. RSS 1.0 on sekoitettu usein 0.91-versioon, mutta niillä ei ole yhteisiä tekijöitä. Winer jatkoi samaan aikaan USerLandilla RSS:n kehittämistä ja julkaisi version 0.92. Winer kehitti UserLandilta lähtönsä jälkeen RSS:ää edelleen ja julkaisi vuonna 2002 2.0-version ja sen määritelmän seuraavana vuonna.
YZ Ceti
YZ Ceti on punainen kääpiötähti Valaskalan tähdistössä. Se sijaitsee noin 12 valovuoden päässä Maasta, eikä näy paljaalla silmällä. Se on epätavallisen lähellä kirkkaampaa Tau Ceti -tähteä, joka on siitä vain 1,6 valovuoden päässä. Tätä tähteä ei voi kuitenkaan nähdä paljaalla silmällä. Se luokitellaan tähdeksi, jonka kirkkaus vaihtelee ajoittain. YZ Ceti on noin 13 prosenttia Auringon massasta ja 17 prosenttia sen säteestä. Tähdestä tulee radioastronomisia aaltoja.
Vaihtuvuus
YZ Ceti on muuttuva tähti: tähti osoittaa satunnaisesti nopeaa ja lyhyttä kirkkauden nousua, joskus saavuttaen magnitudin 12,03, johtuvat purkaukset pinnasta. Tämäntyyppinen muuttuva tähti tunnetaan nimellä UV Ceti tähti ensimmäisen jäsenensä jälkeen tai puhekielessä Flare-muuttuja.
YZ Ceti näyttää myös pieniä jaksoittaisia kirkkausvaihteluita, jotka johtuvat tähtien täplistä tai kromosfäärin piirteistä, jotka liikkuvat tähden pyöriessä. Tämä muuttuvien tähtien luokka tunnetaan nimellä BY Draconis -muuttuja. Jaksottaiset vaihtelut mahdollistavat tähden kiertojakson mittaamisen 68,3 vuorokaudeksi, vaikka sen planeettajärjestelmän mallinnus antaa tähdelle 83 päivän kiertojakson.
Louane Emera
Anne Peichert (s. 26. marraskuuta 1996), joka tunnetaan paremmin artistinimellä Louane Emera tai pelkkä Louane, on ranskalainen laulaja ja näyttelijä.
Varhainen elämä
Louane Emera on orpo, sillä molemmat hänen vanhempansa ovat kuolleet sairauksiin: isä vuonna 2013 ja äiti vuotta myöhemmin.
Ura
Emeran ensiesiintyminen televisiossa oli 12-vuotiaana lasten laulukilpailu-ohjelmassa l’École des stars vuonna 2009. Vuonna 2013 hän osallistui ranskalaisen The Voice: la plus belle voix -ohjelman toiselle kaudelle.
Vuonna 2014 Emera näytteli elokuvassa Bélierin perhe (La famille Bélier) ja sai roolistaan César-palkinnon.
Emeran maaliskuussa 2015 julkaistu ensimmäinen albumi Chambre 12 oli Ranskan albumilistan kärjessä yhteensä 12 viikkoa. Vuoden loppuun mennessä sitä oli myyty yli, ja se oli toiseksi myydyin albumi Ranskassa vuonna 2015.
Trondheimin lentoasema
Trondheimin lentoasema on lentoasema Stjørdalissa, Norjassa, 35 kilometriä Trondheimista itään. Se on Norjan kolmanneksi suurin lentoasema Oslon ja Bergenin lentoasemien jälkeen noin 4,4 miljoonalla vuotuisella matkustajallaan, lisäksi se on Pohjoismaiden kahdeksanneksi vilkkain lentoasema.
Lentoasemalla on yksi, 2 759 metriä pitkä kiitotie, jonka rinnalla kulkee rullaustie. Lentoasema on valmistunut ensimmäisen kerran vuonna 1914.
Lentoasemalta on yhteys 19 kotimaan ja 25 kansainväliseen kohteeseen, mutta jotkin kansainväliset reitit ovat vain kausittaisia. Trondheimistä lennetään päivittäin muun muassa Kööpenhaminaan, Tukholmaan, Lontooseen ja Amsterdamiin. Suurin osa Trondheimistä lennettävistä lennoista lennetään Boeing 737 -koneella, mutta myös Dash-8 -konetta käytetään joillain Pohjois-Norjan reiteillä. Tärkein kohde Trondheimista on Oslo, jonne lennetään Scandinavian Airlinesin ja Norwegian Air Shuttlen voimin 33 kertaa päivässä Boeing 737 -koneella. Tämä tekee reitistä Euroopan yhdeksänneksi vilkkaimman lentoreitin.
Lentoasemaa ylläpitää ja sen omistaa Avinor.
Terminaalit ja palvelut
Lentoasemalla on kaksi terminaalia: A ja B. A-terminaali on valmistunut vuonna 1994 ja se on tarkoitettu Norjan sisäisille lennoille. Terminaalissa on yksi ravintola mutta ei yhtään matkustajasiltaa. Lentoaseman lennonjohtotorni toimii terminaali A:n yhteydessä ja on Norjan toiseksi korkein lennonjohtotorni.
B-terminaali on kansainvälisiä lentoja varten. Terminaali palvelee sekä Schengen-alueen sisäisiä että sen ulkopuolisia lentoja. Terminaali on valmistunut vuonna 1982. Terminaalissa on suuri tax free -myymälä, joka myy makeisia, kosmetiikkaa, parfyymejä, juomia, lehtiä ja pokkareita. Terminaalissa on lisäksi kaksi muuta myymälää sekä kolme ravintolaa ja kahvilaa. Terminaalissa on viisi matkustajasiltaa, joihin lentokoneet voivat yhdistyä. Lentoaseman rautatieasema toimii Terminaali B:n yhteydessä.
Trondheimin lentoasemalla toimii myös hotelli.
Liikenneyhteydet
Trondheimin lentoasemalle on loistavat liikenneyhteydet joukkoliikenteellä. Junalla pääsee useita kertoja päivässä lentoaseman omalle rautatieasemalle, joka toimii terminaali A:n yhteydessä. Lentoasemalle pääsee myös pienin väliajoin linja-autoilla ja tilatakseilla. Myös taksilla voi matkustaa lentoasemalta.
Lentoyhtiöt
thumb|[[KLM käyttää Embraer 190-konetta lennoillaan Trondheimiin]]
I predoni della steppa
I predoni della steppa (”Aron rosvot”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan itämaisaiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Tanio Boccia alias Amerigo Anton. Sen sankaria esittää Adriano Bellini alias Kirk Morris.
Juoni
Tšingis-kaanin jälkeläinen Sandar sieppaa Yesen-kaanin tyttären Samiran, joka on luvattu pahan Althan-kaanin morsiameksi. Nuoret rakastuvat toisiinsa ja Sandar palauttaa Samiran isälleen. Samira lähetetään Althanille, joka hyökkää Yesenin valtakuntaan. Sandar lyö Althanin kaksintaistelussa, rakastavaiset saavat toisensa ja sankari perii kuolevan Yesen-kaanin valtakunnan.
Tuotanto
I predoni della steppa on kuvattu Technicolor-väreissä ja Techniscope-laajakangastekniikalla Cinecittàn studioilla Roomassa. Tuottaja Luigi Rovere ja ohjaaja Tanio Boccia tekivät Adriano Bellinin kanssa samaan aikaan ja samoissa lavasteissa myös kolme muuta elokuvaa, Maciste alla corte dello zar, La valle dell’eco tonante ja Il dominatore del deserto.
Elokuva on vaatimattomasti toteutettu yksinkertainen, mutta melko viihdyttävä rutiiniseikkailu. Se on saatavilla hyvälaatuisena ranskalaisena DVD:nä.
Bois de Vincennes
thumb|Bois de Vincennesin järvimaisemaa.
Alfred Salonen
Johan Alfred Salonen (9. maaliskuuta 1884 Heinolan maalaiskunta – 11. tammikuuta 1938) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän edusti seuratasolla Helsingin Jyryä.
Bois de Vincennes
Bois de Vincennes on puisto Pariisin itäosassa, Vincennesin kaupungin ja linnan eteläpuolella. Puisto kuuluu Pariisin 12. arrondissementtiin. Sitä ei kuitenkaan yleisesti mielletä Pariisin osaksi, sillä se sijaitsee muusta Pariisista lähes erillään Périphérique-kehätien ulkopuolella, joka muualla on Pariisin rajana. Alueella ei ole asukkaita, ja se on julkisessa käytössä.
Alfred Salonen
Salonen oli Helsingin Jyryn perustajajäsen, ja voitti seuralle Suomen-mestaruusmitaleja 1900-luvun alussa. Hänet oltiin jo nimitetty vuoden 1908 olympialaisiin, mutta ei lopulta päässyt kisoihin rahojen puutteen vuoksi. Salonen voitti vuonna 1911 alle 73-kiloisten sarjan pronssia Helsingin MM-kisoista, joissa suomalaiset ottivat sarjan kolmoisvoiton. Hän kilpaili Tukholman olympialaisissa 1912, joissa hän hävisi viidennen kierroksen ottelunsa. Salonen nimettiin seuransa kunniajäseneksi vuonna 1912.
Bois de Vincennes
Sijainti ja alueen luonne
Bois de Vincennes muodostaa Pariisista itään työntyvän kielekkeen, joka on lähes erillään muusta Pariisista Boulevard Périphériquen ulkopuolella.
Puisto sijaitsee tasaisessa maastossa hieman Seinen ja Marnen yhtymä­kohdan pohjois­puolella. Se on suurelta osin metsäistä aluetta, mutta siellä on myös nurmikoita sekä neljä järveä, jotka purot yhdistävät toisiinsa.
Bois de Vincennes kuuluu kokonaan Pariisiin, mutta se rajoittuu suoraan seitsemään muuhun kuntaan. Ne ovat Pariisista katsottuna myötäpäivään lueteltuina Saint-Mandé, Vincennes, Fontenay-sous-Bois, Nogent-sur-Marne, Joinville-le-Pont, Saint-Maurice ja Charenton-le-Pont.
Bois de Vincennesissä toimii keväisin tivoli Foir du Trône ja siellä esiintyvät toisinaan myös sirkukset.
Laajuus
Bois de Vincennesin pinta-ala on 9,95 neliökilometriä. Se on Pariisin laajin viheralue, hieman suurempi kuin sitä muistuttava Bois de Boulogne kaupungin länsilaidalla (8,46 km²). Se käsittää 10 prosenttia Pariisin kunnan pinta-alasta, ja se on melkein yhtä laaja kuin Pariisin keskustan arrondissementit ensimmäisestä kuudenteen yhteensä. Vertailun vuoksi voidaan todeta, että New Yorkin Central Parkin pinta-ala on vain 3,41 km² ja Lontoon suurimman puiston Richmond Parkin 9,55 km², kun taas Helsingin keskuspuiston pinta-ala on noin 10 km² ja maailman suurimman kunnallisen puiston, Los Angelesin Griffith Parkin, noin 17 km². Bois de Vincennes on kuitenkin pienempi kuin eräät hieman kauempana Pariisista sijaitsevat laajat metsät; puiston alueesta vain noin 500 hehtaaria on metsää.
Bois de Vincennesin suurin pituus lännestä itään on noin viisi kilometriä, ja sen leveys pohjois-eteläsuunnassa on suurimmillaan noin kolme kilometriä.
Vesistöt
thumb|Lac de Saint-Mandé. thumb|Lac Daumesnil syksyllä. right|thumb|[[Pagode de Vincennes lähellä Lac Daumesniliä.]] Bois de Vincennesissä on neljä tekojärveä, jotka saavat vetensä alueen keinotekoisista puroista:
Koska alueen maaperä on hiekkainen, siellä ei luonnostaan ollut lainkaan puroja tai järviä lukuun ottamatta Lac de Saint-Mandéta, joka sekin täytettiin 1700-luvulla ja kuivatettiin metsätöiden yhteydessä. Nykyiset järvet ja purot ovat keinotekoisia, ja ne kaivettiin Jean-Charles Alphandin johdolla, kun puisto perustettiin. Niiden pohjat on päällystetty sementillä, jotta ne eivät tyhjenisi vedestä (aluksi pohjat olivat savea).
Lac de Gravelle on alueen korkeimmalla kohdalla, ja kolme muuta järveä saavat siitä vetensä. Lac de Gravelleen pumpataan vettä Seinestä Austerlitzin pumppaamossa. Alkujaan vesi pumpattiin niihin Marnesta. Lac de Saint-Mandé oli erillään purojen verkosta ja sai vetensä purosta, joka laski alueelle Montreuil-sous-Bois’sta. Se oli kuitenkin pahanhajuinen, mistä usein valitettiin, ja lopulta Alphand yhdisti myös sen Lac de Gravellen verkkoon.
Kuninkaallinen metsästysmaa
right|thumb|Miniatyyrikuva rukouskirjassa [[Les Très Riches Heures du Duc de Berry. Kuvassa näkyvät Bois de Vincennes ja Vincennesin linna. .]] Bois de Vincennes on jäännös metsästä, joka vanhalla ajalla peitti koko Pariisin seudun Keskiajalla se oli lähellä Seinen ja Marnen yhtymäkohtaa sijainnut metsäalue, jota pidettiin viljelykseen kelpaamattomana. Kun Hugo Capet asettui asumaan Île de la Citélle, Bois de Vincennestä tuli hänen metsästys­alueensa. Tämän jälkeen se pysyi useita vuosisatoja yksinomaan Ranskan kuninkaan käytössä. Filip II Augustin aikana sitä ympäröi 12 kilometrin pituinen aitaus. Sen läheisyyteen rakennettiin useita kuninkaallisia palatseja ja kartanoita, muun muassa Château de Vincennes. Perimätiedon mukaan juuri tässä metsässä Ludvig Pyhä jakoi oikeutta tammen alla.
Ludvig XIV hylkäsi alueen muutettuaan Versailles’hin, mutta Ludvig XV pani siellä toimeen uudistustöitä. Sinne rakennettiin kävelyteitä, ja alue avattiin yleisölle.
Armeijan harjoitusalue
Ranskan vallankumouksen aikana metsä otettiin sotaväen harjoitus­alueeksi. Armeija sai käyttöönsä 166 hehtaarin laajuisen alueen, jonne rakennettiin muun muassa ampumarata, asevarasto ja kasarmeja.
Julkinen puisto
Vuosina 1855–1856 Bois de Vincennesissä suoritettiin Napoleon III:n määräyksestä insinööri Jean-Charles Alphandin ja Jean-Pierre Barillet-Deschampsin johdolla uudelleen­järjestelyjä, joiden tarkoituksena oli tehdä siitä Pariisin länsilaidalla sijaitsevan Bois de Boulognen vastinpari, keisarin lupauksen mukaan ”suunnaton puisto Itä-Pariisin työteliäälle väestölle”. Se suunniteltiin englantilaiseen puutarha­tyyliin, sinne istutettiin useita eri puulajeja ja sinne kaivettiin tekojärviä ja puroja. Se täydensi yhdessä Parc des Buttes-Chaumontin ja Parc Montsouris’n kanssa suunnitelman, jonka mukaan pääkaupungin laidoille oli muodostettava laaja puistoalue kaikkien pääilmansuuntien suuntaan. Bois de Vincennesin vierellä sijainnut Parc de Charenton erotettiin Charenton-le-Pontin kunnasta vuonna 1865 ja yhdistettiin Bois de Vinennesiin, joka aiottiin liittää pääkaupunkiin.
Metsän keskellä on joukko pittoreskeja rakennuksia ja rakennelmia kuten siltoja, keinotekoisia vesiputouksia, kioskeja ja ravintoloita. Alphandin ehdotuksesta myönnettiin lupia alueen kaupalliselle hyväksikäytölle, edellyttäen että yrittäjien oli rahoitettava osa rakennustöistä ja palautettava rakennusten omistusoikeus valtiolle. Näin syntyi joukko ravintoloita Porte Jaunelle sekä Lac de Saint-Mandén ja Lac de Gravellen rannoille.
Suurin osa vuoden 1900 olympiakisojen kilpailuista pidettiin Bois de Vincennesissä, joka tuolloin ei virallisesti vielä kuulunut Pariisiin. Linna siirtyi vuonna 1934 Vincennesin kunnan omistukseen. Vuoden 1931 kansainvälinen siirtomaiden näyttely pidettiin osittain Bois de Vincennesissä, ja sen yhteydessä alueelle rakennettiin Palais de la Porte Dorée sekä eläintarha Zoo de Vincennes.
Pariisin kaupunki on huolehtinut alueen teistä vuodesta 1930 lähtien. Monet tiet on nykyisin suljettu autoliikenteeltä ja varattu jalankulkijoille ja pyöräilijöille.
Hallinto
thumb|Pariisin trooppinen puutarha
Kuten Bois de Boulognea lännessä, ei Bois de Vincennesiäkään yleensä mielletä kuuluvaksi varsinaiseen Pariisiin intra muros (entisten muurien, nykyisin Boulevard Périphériquen sisäpuolella). Se on kokonaan julkista aluetta, eikä siellä ole vakinaisia asukkaita muutamia vartijoita lukuun ottamatta. Hallinnollisesti se kuitenkin kuuluu Pariisin 12. arrondissementtiin ja on jaettu Picpusin ja Bel-Airin korttelien kesken. Pariisin kaupunki huolehtii sen kunnossapidosta ja istutuksista, päättää sen käytöstä ja myöntää tarvittavat luvat siellä pidettäviin yleisötilaisuuksiin sekä ylläpitää siellä toimivia julkisia laitoksia kuten puutarhakoulua (École du Breuil), eläintarhaa ja kasvitieteellistä puutarhaa (Parc floral de Paris).
Kun Bois de Vincennesiä kuitenkin ympäröivät lähes joka puolelta Val-de-Marnen departementtiin kuuluvat kunnat, näiden kuntien ja Pariisin kaupungin välille on syntynyt kiistoja alueen käytöstä, poliisitoimesta ja kunnossapidosta. Naapurikuntien toivomuksista huolimatta Pariisi on kieltäytynyt yhteishallinnosta.
Rakennuksia ja laitoksia
Bois de Vincennesin alueella:
Kulkuyhteydet
Seitsemän Pariisin metron asemaa on lähellä Bois de Vincennesin reunoja. Sen pohjoispuolitse kulkee linja 1, jolla on puiston läheisyydessä asemat Saint-Mandé ja Bérault sekä Château de Vincennes, joka on linjan itäinen pääteasema. Alueen luoteispuolitse kulkee linja 8, jolla on puiston läheisyydessä asemat Porte Dorée, Porte de Charentoni, Liberté ja Chenton-Écoles.
RER-linjan A asema Gare de Vincennes sijaitsee lähellä Bois de Vincennesin koillisreunaa. Sen haara A2 jatkuu lähellä alueen koillis- ja itäreunaa, missä sillä ovat Fontenay-sous-Bois'n, Nogent-sur-Marnen ja Joinville-le-Pontin asemat.
thumb|Bois de Vincennesin kautta kulkeva Route Saint-Louis kesälläBois de Vincennesin läpi kulkevat RATP:n bussilinjat 46, 112 ja 325. Sen läheisyydessä kulkevat useat muutkin linjat.
Alueen tiet
Bois de Vincennesin läpi kulkee useita teitä. Monet niistä suljettiin 1990-luvulla moottoriajoneuvoilta ja varattiin jalankulkijoille, pyöräilijöille ja ratsastajille. Joulukuun 1999 myrskyn jälkeen liikenteeltä suljettiin turvallisuussyistä vielä joukko teitä. Tämä alkujaan tilapäiseksi tarkoitettu järjestely muutettiin myöhemmin pysyväksi, sillä alueella päätettiin tehdä havaintoja siitä, miten luonto kehittyy myrskyn jälkeen, kun ihminen ei asiaan puutu.
Mustilan kartano
Mustilan kartano on kartano Elimäellä, Kouvolassa. Kartano on yhtenä osana syntynyt Wreden suvulle 1608 myönnetystä Elimäen neljänneskunnan laajuisesta läänityksestä.
1900-luvun alulta lähtien siellä on ollut Arboretum Mustila.
1600-luvun lopulla Mustila kuului reduktiomiehelle, kreivi Fabian Kasperinpoika Wredelle. Vaikka hän oli vaihtanut muut Elimäen aluensa serkkunsa kanssa saaden Ruotsissa sijaitsevia tiloja, Mustila jäi vielä joksikin aikaa hänen perillisilleen. Mustilan omisti hänen eloonjäänyt tyttärensä, leskikreivitär Agneta Lillie. Tutkimatta on, johtuiko tilanne esimerkiksi sellaisesta että jo ennen vaihtokauppaa, kreivi Fabian olisi kerinnyt antaa Mustilan myötäjäisiksi tyttärelleen. Kreivitär Agnetan kuoleman jälkeen Mustila siirtyi muiden Elimäen vaihtokauppamaiden saajan pojalle, valtaneuvos Fabian Fabianinpoika Wredelle, jolla oli Elimäellä myös Peippolan ja Moision kartanot.