cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daidalos
Paetessaan Minosta Daidalos sai turvapaikan Sisiliasta kuningas Kokaloksen hovista. Minos jatkoi yhä Daidaloksen etsintää mukanaan kierresimpukan kuori luvaten suuren palkkion sille, joka pystyy vetämään langan simpukan läpi. Sisiliassa Kokalos otti tehtävän vastaan ja antoi simpukan Daidalokselle, joka kiinnitti langan muurahaiseen ja antoi sen kulkea simpukan läpi. Kun Minos sai kuulla tehtävän ratkaistuksi, hän ymmärsi Daidaloksen olevan ratkaisun takana ja vaati Kokalosta luovuttamaan tämän itselleen. Kokalos suostui tähän, mutta antoi surmata Minoksen kiehuvalla vedellä tämän ollessa kylvyssä ennen luovutusta.
Muuta
Yhdysvaltain ilmavoimien astronauttiohjelma 1950-luvun jälkipuolella nimettiin Daidaloksen mukaan Daedalus-projektiksi.
Alla Nazimova
thumb|Alla Nazimova vuonna [[1922]] Alla Nazimova, oik. Mariam Edez Adelaida Leventon (Мириам Эдес Аделаида Левентон; 22. toukokuuta 1879 – 13. heinäkuuta 1945) oli venäläinen/yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan usein pelkkänä Nazimovana sekä Alia Nasimoffina.
Ura
thumb|Nazimova [[1922 Henrik Ibsenin näytelmään pohjautuvassa elokuvassa A Doll's House.]] Nazimovan teatteriura kehittyi varhain ja vuodesta 1903 lähtien oli Moskovan ja Pietarin keskeisimpiä tähtiä. Hän matkusti Eurooppaan, mukaan lukien Lontooseen ja Berliiniin poikaystävänsä Pavel Orlenevin, mahtipontisen näyttelijän ja tuottajan kanssa. Vuonna 1905 he muuttivat New York Cityyn ja perustivat venäjänkielisen teatterin Lower East Sideen. Hanke oli menestyksetön ja Orlenev palasi Venäjälle Nazimovan jäädessä Yhdysvaltoihin.
Hän teki sopimuksen yhdysvaltalaisen tuottajan Henry Millerin kanssa ja debytoi Broadwayn teatterissa kohoten vuonna 1906 kriittiseen ja suureen suosioon. Hänestä tuli nopeasti hyvin suosittu (teatteri nimettiin hänen mukaansa) ja jäi Broadwayn päätähdeksi useiden vuosien ajaksi, esiintyen useimmiten Henrik Ibsenin ja Anton Tšehovin näytelmissä.
Nazimova debytoi mykässä elokuvassa vuonna 1916 hänen vuonna 1915 esitetyn 35-minuuttisen näytelmänsä War Brides johdosta. Tämä kiinnitti elokuvatuottaja Lewis J. Selznickin huomion häneen. Muutamien seuraavien vuosien aikana hänestä tuli menestyselokuvien päätähti, ja niiden ansiosta hän ansaitsi melkoisen summan rahaa. Vuonna 1917 hän ansaitsi 30 000 dollaria yhtä elokuvaa kohden, sekä 1000 dollaria päiväbonusta jokaisesta elokuvaamiseen käytetystä päivästä. Hän sai myös sopimuksen mukaisesti 13 000 dollaria viikossa. Tuohon aikaan Mary Pickford sai sopimuksensa mukaisesti 3000 dollaria viikossa.
Vuonna 1918, 39 vuoden iässä, Nazimova tunsi luottavansa omiin kykyihinsä siinä määrin että hän alkoi myös tuottaa ja käsikirjoittaa elokuvia, joissa hän esiintyi. Hänen elokuvissaan on sovituksia muiden muassa sellaisten merkittävien kirjailijoiden kuin Oscar Wilden ja Ibsenin töistä, hän kehitti omia elokuvaustekniikoitaan, joita pidettiin aikanaan uskaliaina. Hänen projektinsa, mukaan lukien A Doll's House (1922) pohjautuen Ibsenin näytelmään Nukkekoti sekä Salomé (1923) pohjautuen Wilden tekstiin, kohtasivat laajaa suosiota ja lohkaisivat hänelle suuren määrän rahaa.
Vuonna 1925 hänellä ei enää ollut rahaa elokuvien investoimiseen, ja taloudelliset tukijat lopettivat tuen antamisen. Harvat valinnanvaransa hylättyään hän jätti elokuvateollisuuden ja palasi esiintymään Broadwaylla 1940-luvun alkuun saakka, jolloin hän esiintyi muutamissa elokuvissa pääasiassa rahantarpeensa tyydyttämiseksi. Kaksi hänen parastaan tuon aikakauden rooliaan olivat Robert Taylorin äiti elokuvassa Escape (1940) sekä Tywor Powerin äiti elokuvassa Hiekkaa ja verta (1941).
Yksityiselämä
Vuosien 1917 ja 1922 välillä Nazimovalla oli huomattava voima ja vaikutusvalta Hollywoodissa. Kaikkien kuvausten mukaan hän oli erityisen suopea nuoria näyttelijättäriä kohtaan, joissa hän näki piileviä kykyjä ja hänellä oli ainakin muutamiin heistä romanttinen suhde. Hän auttoi molempien Rudolph Valentinon vaimojen, Jean Ackerin ja Natacha Rambovan elokuvaurat alkuun. Nazimovalla oli romanttinen suhde Ackerin kanssa. Hän oli hyvin vaikuttunut Rambovan kyvyistä Art directorina, ja Rambova suunnitteli innovatiivisia kulisseja Nazimovan tuottamiin elokuviin Kamelianainen ja Salomé. Tavattuaan nuoren Patsy Ruth Millerin Hollywoodin juhlissa Nazimova auttoi hänen uransa alkuun. Nazimova oli lyhytaikaisessa suhteessa näyttelijä June Marlowen kanssa, jonka hän myöhemmin esitteli ohjaaja/tuottaja Lloyd Hamiltonille. Hän myös auttoi nuoren näyttelijättären Tallulah Bankheadin uran alkuun lyhyen suhteen jälkeen. Erotessaan vuonna 1920 Charlie Chaplin mainitsi hänen olevan vaimonsa Mildred Harrisin rakastajatar. Hän seurusteli lyhyen aikaa tunnetun näyttelijän Maude Adamsin kanssa. Nazimova eli Glesca Marshallin kanssa vuodesta 1929 kuolemaansa 1945 saakka. Gavin Lambertin, joka kirjoitti Nazimovan elämäkerran vuonna 1997 mukaan hänellä oli suhde Mercedes de Acostaan, jolla puolestaan oli suhde Isadora Duncaniin, Marlene Dietrichiin ja Greta Garboon. Acosta kirjoitti suhteestaan Nazimovaan omaelämäkerrassaan Here Lies the Heart (1960).
Näyttelijätär Edith Lucketin ja hänen miehensä Dr. Loyal Davisin ystävänä Nazimovasta tuli tulevan Yhdysvaltain presidentin Ronald Reaganin puolison Nancy Davis Reaganin kummitäti, joka oli Lucketin tytär hänen edellisestä avioliitostaan vuodelta 1921. Hän oli yhdysvaltalaisen elokuvatuottajan Val Lewtonin täti.
Rintasyövästä selviytynyt Nazimova kuoli sepelvaltimotukokseen 66 vuoden iässä 13. heinäkuuta 1945, Good Samaritan Hospitalissa Los Angelesissa, Kaliforniassa ja haudattiin Glendalen Forest Lawn Memorial Parkiin, Kaliforniaan.
Perintö
Nazimovaa on esitetty kolmessa elokuvassa. Kaksi ensimmäistä olivat Rudolph Valentinon elämäkerrallisia elokuvia, vuoden 1975 The Legend of Valentino, jossa häntä näytteli Alicia Bond, sekä vuoden 1977 Valentino, missä häntä näytteli Leslie Caron. Tuorein oli vuoden 2004 Return to Babylon, elokuva Hollywoodin mykän elokuvan aikakaudesta, jossa häntä näytteli Laura Hanning.
Nazimovan kasvonpiirteitä oli myös käytetty ehostustaiteilija Kevyn Aucoinin vuonna 2004 ilmestyneessä kirjassa Face Forward, jossa hän teki näyttelijätär Isabella Rossellinista hänen näköisensä, etenkin eräässä valokuvassa poseeratessaan.
Dreyfusin tapaus
pienois|Alfred Dreyfusilta riistetään sotilasarvo [[École Militairen pihalla. Piirros vuodelta 1895.]] Dreyfusin tapaus oli Ranskaa vuosina 1894–1906 kuohuttanut oikeustapaus. Sen keskushenkilönä oli Ranskan armeijan yleisesikunnassa palvellut kapteeni Alfred Dreyfus, jonka väitettiin välittäneen saksalaisille sotasalaisuuksia. Dreyfusin tuomitseminen elinkautiseen vankeusrangaistukseen jakoi ranskalaisen yhteiskunnan voimakkaasti tuomion tukijoihin ja Dreyfusin syyttömyyteen uskoviin. Lopulta Dreyfus armahdettiin ja julistettiin syyttömäksi ja oikeaksi vakoojaksi paljastui majuri Marie Charles Ferdinand Walsin-Esterházy.
Tausta
pienois|vasen|200px|Sotilassalaisuuksia kaupitellut lista. Etenkin tappiollisen Ranskan–Saksan sodan jälkeen Ranskan armeijan turvallisuuspalvelu oli alkanut pitää silmällä Saksan Pariisin-lähetystöä. Saksan lähetystön sotilasattasea Maximilien von Schwartzkoppen oli erityisen tarkkailun alaisena. Ranskalaisilla oli lähetystössä siivooja, joka toimitti heille lähetystön papereita. Niistä ranskalaiset selvittivät, että Schwartzkoppen oli saanut ranskalaisten linnoitusten pohjapiirustuksia mieheltä, joka käytti salanimeä Jacques Dubois ja josta Schwartzkoppen käytti nimitystä ”mokoma roisto D”.
17. syyskuuta 1894 turvallisuuspalvelun päällikkö Jean-Conrad Sandherrin apuri majuri Hubert Joseph Henry sai käsiinsä luettelon, joka sisälsi kaupiteltavia sotilassalaisuuksia. Myynnissä oli listan mukaan muun muassa uuden ranskalaisen 120 millimetrin tykin tarkat tiedot. Henryn mielestä tällaisia tietoja ei voinut olla kuin tykistön upseereilla. Hän alkoi tutkia papereita ja törmäsi Alfred Dreyfusin kirjoittamaan raporttiin edelliseltä vuodelta. Henryn mielestä luettelon ja raportin käsialat olivat samat, ja hän sai myös työtoverinsa vakuuttuneiksi Dreyfusin syyllisyydestä. Dreyfusiin ei luotettu, sillä hän oli juutalainen ja Elsassissa syntyneenä häntä pidettiin saksalaismyönteisenä.
Oikeudenkäynti ja tuomio
Dreyfus sai lauantaiaamuna 13. lokakuuta käskyn saapua siviilivaatteissa esikuntapäällikön luokse. Häntä odotti kaksi upseeria ja kaksi poliisia. Dreyfusin käskettiin kirjoittaa kirje, jossa hän pyytäisi palauttamaan ”asiakirjat, jotka luovutin teille ennen lähtöäni sotaharjoituksiin”. Hän aloitti kirjeen kirjoittamisen, mutta lopetti sen ja kysyi, mistä oli kyse. Tällöin toinen upseereista ilmoitti pidättävänsä Dreyfusin, koska häntä syytetään maanpetoksesta. Dreyfus vietiin vankilaan, minkä jälkeen häntä alettiin syyttää seitsenhenkisessä sotaoikeudessa.
Tiedon pidätyksestä julkisti ensimmäisenä Édouard Drumontin Pariisissa julkaisema antisemitistinen päivälehti La Libre Parole 29. lokakuuta. Lehdistö vaati avointa oikeudenkäyntiä, mutta oikeudenkäynti muutettiin suljetuksi, kun Dreyfusin puolustus oli ensimmäisen kerran viitannut syyttäjän ”ainoaan todisteeseen”, eli Henryn saamaan listaan Dreyfusin esiintyessä ensimmäisen kerran oikeudessa 19. joulukuuta. Todisteita tutki viisi käsialantutkijaa, joista kaksi ilmoitti, ettei Dreyfus ollut kirjoittanut Henryn listaa. Kolmesta muusta asiantuntijasta yksi pyörsi oman todistuksensa myöhemmin. Hän tosin väitti, että Dreyfus oli joko vaihtanut käsialaansa hänen 15. lokakuuta esikuntapäällikön luona kirjoittamassaan kirjeessä tai että koko kirje oli väärennös. Turvallisuuspalvelun Hubert Henryn todistus teki vaikutuksen tuomareihin. Hän väitti tienneensä saksalaisten vakoojasta jo jonkin aikaa, ja oikeussalissa hän osoitti Dreyfusia ja väitti tätä kyseiseksi vakoojaksi. Kun Henryä pyydettiin todistamaan väitteensä, hän totesi että ”on sellaisia salaisuuksia, joita upseeri ei paljasta edes hatulleen”. Neljän päivän oikeudenkäynnin jälkeen tuomarit vetäytyivät miettimään päätöstään. Tuolloin he saivat sotaministeriltä määräyksen tuomita Dreyfus. Samana iltana tuomarit äänestivät yksimielisesti Dreyfusin tuomitsemisen puolesta. Dreyfus vietiin vankeuteen Pirunsaarelle Ranskan Guayanan rannikolle.
Uusi käsittely
pienois|oikea|200px|Pilapiirtäjä [[Caran d’Achen piirros kuvaa Ranskan jakautumista Dreyfusin kannattajiin ja vastustajiin. Rauhallinen perheillallinen muuttuu taistelutantereeksi, kun joku mainitsee Dreyfusin tapauksen.]] Kirjeensä takia Zola joutui oikeuteen herjauksesta. Oikeudenkäynnin aikana Ranska jakautui voimakkaasti tapauksen tiimoilta. Zola tuomittiin syylliseksi, mutta hän pakeni Englantiin haettuaan ensin muutosta vuoden vankilatuomioonsa. Picquart erotettiin Zolan oikeudenkäynnin tuottamassa kuohunnassa, mutta hän sai myöhemmin virkansa takaisin. Majuri Henryä kuulusteltiin, ja 30. elokuuta 1898 hän tunnusti väärentäneensä todisteita Dreyfusia vastaan. Hänet pidätettiin, mutta hän teki itsemurhan partaveitsellä pidätystä seuranneena päivänä. Esterházy pakeni Lontooseen, missä hän myöhemmin tunnusti syyllisyytensä, ja eli lopun elämäänsä maanpaossa. Dreyfus tuotiin Pirunsaarelta takaisin Ranskaan kesäkuussa 1899. Häntä vastaan aloitettiin uusi oikeudenkäynti sotaoikeudessa, joka tuomitsi hänet uudelleen maanpetoksesta. Sotaministeri armahti Dreyfusin kymmenen päivän kuluttua terveydellisten syiden takia. Dreyfus julistettiin lopulta kokonaan syyttömäksi 12. heinäkuuta 1906, ja hän sai majurinarvon ja kunnialegioonan jäsenyyden 20. heinäkuuta samana vuonna.
Dreyfusin tapauksella oli huomattavat vaikutukset Ranskan sisäpolitiikkaan. Radikaalit nousivat ratkaisevaan asemaan vuonna 1899 perustetussa hallituksessa. Panama-skandaalissa ryvettynyt Georges Clemenceau palasi radikaali-sosialistien johtoon. Armeijan ja kirkon asemia Dreyfusin tapaus sen sijaan heikensi. Hallitus ryhtyi valvomaan armeijaa entistä tarkemmin, ja vuonna 1905 valtio ja kirkko erotettiin toisistaan.
Martin Motnik
Martin Motnik  (s. 10. marraskuuta 1972 Ludwigshafen, Saksa) on saksalainen basisti, studiomuusikko ja lauluntekijä, joka tunnetaan parhaiten heavy metal -yhtyeen Acceptin basistina. Hän on soittanut myös yhtyeissä Darkseed, The Roxx ja Eisbrecher.
Lapsuus ja nuoruus
Motnik syntyi Ludwigshafenissa Saksassa 10. marraskuuta 1972. Hän aloitti huilunsoiton kuusivuotiaana muttei erityisemmin kiinnostunut siitä. Pari vuotta myöhemmin hänen vanhempansa suostuivat hankkimaan hänelle akustisen kitaran. Kymmenvuotiaana hän alkoi soittaa sähkökitaraa ja 13-vuotiaana isoveljensä Frankin kannustamana bassokitaraa. Sellaisen saatuaan hän innostui soittamisesta ja alkoi harjoitella päivittäin perehtymällä muun muassa John Entwistlen (The Who), Billy Sheehanin (David Lee Rothin yhtye) ja Geddy Leen (Rush) soittoon. Motnik on kertonut heidän olevan hänen suurimpia vaikuttajiansa ja esikuviaan.
Motnik alkoi 16-vuotiaana soittaa yhtyeessä, ja seuraavina vuosina hän oli mukana useissa yhtyeissä Mannheimin ja Heidelbergin alueilla. Hän ei ollut vielä valmis sitoutumaan pelkästään musiikilliseen uraan, vaan työskenteli ensin pankissa ja sitten suoritti yliopistossa MBA-tutkinnon. Vasta valmistuttuaan vuonna 2003 hän päätti panostaa musiikkiin kokopäiväisesti. Motnik muutti Müncheniin, missä oli paremmat mahdollisuudet keskittyä ammattimaisesti musiikkiin.
Alkuvuodet
Müncheniin muutettuaan Motnik liittyi 2003 saksalaiseen goottimetalliyhtye Darkseediin. Hän soittaa yhtyeen vuonna 2005 ilmestyneellä Ultimate Darkness -levyllä. Darkseed ilmoitti elokuussa 2006 laulaja Stefan Hertrichin ja basisti Motnikin keskittyvän muihin projekteihinsa ja lähtevän yhtyeestä. Molemmat osallistuivat samana vuonna Atargatis-yhtyeen Wasteland-levytykseen.
Motnik oli liittynyt hard rock -yhtye The Roxxiin vuonna 2005, ja hän soittaa yhtyeen vuonna 2007 ilmestyneellä albumilla Unleash Your Demon ja livetallenteella The Roxx Unleash the Demon. Samaan aikaan hän oli myös saksalaisen Neue Deutsche Härte -tyylisuuntaa edustavan Eisbrecherin jäsen ja soitti yhtyeen kiertueilla bassoa.
Konserttimuusikko
Motnik muutti vuonna 2008 Los Angelesiin, missä hänen ensimmäinen yhtyeensä oli Ecotonic. Yhtye kiersi Etelä-Kaliforniassa ja teki Motnikin kanssa vuonna 2010 albumin When Sparks Fly. Motnik liittyi basistiksi Uli Jon Rothin (Scorpions) Pohjois-Amerikan kiertueelle vain vähän Yhdysvaltoihin muuton jälkeen, mikä kannusti häntä jatkamaan uraansa siellä. Myöhemmin Motnik soitti Uli Jon Rothin kanssa myös vuoden 2009 ja 2012 Pohjois-Amerikan-kiertueilla.
Las Vegasiin Motnik muutti vuonna 2010 ja soitti ammattimuusikkona kasinoilla. Hän työskenteli Carnival Cruise Linella vuodesta 2014 vuoteen 2018, ensin basistina ja myöhemmin musiikillisena johtajana. Sessiomuusikkona soittolistalla oli usein erilaisia teemailtoja Motownista kantrimusiikkiin, rhythm and bluesiin, diskoon, jazziin ja Latinalaisen Amerikan musiikkiin, mikä laajensi Motnikin musiikillista ohjelmistoa.
Studiomuusikko
Motnik aloitti jo 1990-luvulla toimimaan sivutoimisena studiomuusikkona ja soitti muun muassa Dan Lucasin albumilla News. Las Vegasissa 2010 hän perusti sivuston, jonka kautta hän pystyy työskentelemään helpommin muusikoiden kanssa maailmanlaajuisesti.
Heikki Riihijärvi (poliitikko)
Heikki Anssi Riihijärvi (21. helmikuuta 1937 Kuopio – 23. syyskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi kansanedustajana kolmen vaalikauden ajan vuosina 1983–1995 ja puolueensa Suomen Maaseudun Puolueen puheenjohtajana vuosina 1989–1991. Riihijärvi edusti kansanedustajana silloista Kuopion vaalipiiriä.
Martin Motnik
Studiomuusikko
Motnik on työskennellyt studiomuusikkona useita eri tyylisuuntia soittavien artistien, kuten studioyhtye The Wrecking Crewin kanssa.
Heikki Riihijärvi (poliitikko)
Heikki Riihijärvi nousi eduskuntaan Kuopion vaalipiiristä vuoden 1983 vaaleissa lähes 17 000 ääntä keränneen SMP:n kunniapuheenjohtajan Veikko Vennamon vanavedessä. Vuonna 1989 hänet valittiin SMP:n uudeksi puheenjohtajaksi edeltäjänsä Pekka Vennamon siirtyessä Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi. Riihijärvi erosi SMP:stä syyskuussa 1993 ja perusti oman Suomalainen Rintama -nimisen yhden miehen eduskuntaryhmän. Vuoden 1995 vaaleissa hän lähti keskustan ehdokkaaksi, mutta putosi eduskunnasta.
Martin Motnik
Ura Acceptissa
vasen|pienoiskuva|Accept Kuopiossa vuonna 2022. Martin Motnik kuvassa oikealla. Motnik muutti Nashvilleen helmikuussa 2019 vähän sen jälkeen, kun Peter Baltesin oli eronnut Acceptista. Hän haki tämän jälkeen basistin paikkaa, ja huhtikuussa Accept ilmoitti Motnikin korvanneen Baltesin. Hän liittyi yhtyeeseen vain hieman ennen Symphonic Terror -kiertuetta ja opetteli vajaassa kahdessa viikossa kiertueella esitettävät 22 kappaletta.
Too Mean to Die on ensimmäinen Acceptin levy, jolla Motnik soittaa. Hän myös sävelsi albumille kappaleita ja osallistui aktiivisesti kaikkien kappaleiden tekemiseen.
Sooloura
Vuonna 2005 Motnik teki yhteistyössä rumpali Gregg Bissonetten kanssa sooloalbumin Bass Invader. Levy on intensiivinen 14 instrumentaalikappaleen kokoelma. Suurin osa kappaleista on Motnikin säveltämiä, mutta mukana on myös muutamia cover-kappaleita. Kappaleiden bassokuviot täyttävät kaikki taajuusalueet ja vaihtelevat pehmeistä balladeista ja akustisista osuuksista aina nopeisiin bassolla soitettuihin pikkauksiin, jotka kuulostavat tavalliselta kitaralta. Vaikka albumilla pääosassa ovat Motnikin soittamat bassosävelmät, niiden lisäksi kahdessa kappaleessa kitaraa soittaa ruotsalainen Mattias Eklundh.
Syksyllä 2021 Motnik julkaisi toisen soololevynsä, Dream Chaserin. Levyllä on kymmenen instrumentaalikappaletta, joiden tyyli vaihtelee melodisesta rockista Latinalaisen Amerikan musiikkiin, R&B:hen, fuusioon, klassiseen musiikkiin, swingiin, jazziin ja bluesiin. Kullakin kappaleella on mukana vieraileva muusikko, joka soittaa oman soolonsa. Albumilla vierailevat muun muassa kitaristit Joe Satriani, Wolf Hoffmann, Bruce Kulick, Frank Gambale, Andy Timmons, Mattias Eklundh ja Jennifer Batten, kosketinsoittaja Derek Sherinian sekä rumpalit Christopher Williams, Walfredo Reyes Jr., Joe Babiak ja Gregg Bissonette.
Tyyli ja soittimet
Motnik on käyttänyt vuodesta 2004 viisikielistä Jens Ritter Roya -bassokitaraa. Nashvilleen muutettuaan hän lisäsi valikoimaansa Fender Precisionin ja Acceptin konsertteja varten Sadowskyn bassokitaroita. Konserteissa hän käyttää yleisimmin Line 6:n efektipedaaleita ja M9-pedaalia kompressoriasetuksella. Toinen hänen käyttämänsä pedaali on Gallien-Krueger Plex.
Ihmisviha
pienoiskuva|[[Pieter Brueghel vanhempi|Pieter Brueghel vanhemman teos Misantrooppi noin vuodelta 1568.]] Ihmisviha eli misantropia on yleisesti inhoa, epäuskoa tai vihaa ihmislajia kohtaan. Termiä voidaan myös käyttää niistä, jotka itse pakenevat, tai eristäytyvät ihmisistä, edellä mainituista syistä. Sana tulee kreikan sanoista μίσος (misos, ’viha’) ja άνθρωπος (anthrōpos, ’ihminen’).
Misantropia on yleisesti väärin käsitetty, ymmärretty ja yksilöllistetty vihaksi ihmisiä kohtaan. Tämän takia termiin liittyy yleisesti paljon negatiivisia tunteita. Ääri-misantrooppi voi todellakin usein vihata ihmislajia, mutta se ei välttämättä tarkoita, että kyseinen ihminen olisi psykopaatti tai muuten epäterve ajatuksiltaan. Misantroopit voivat pitää normaaleja ihmissuhteita ihmisiin, mutta niitä on yleensä vain muutama ja pitkän välimatkan päässä. Tyypillisesti misantroopit ovat valikoivia keiden kanssa he ovat tekemisissä. Tämä tuo mukanaan myös vastenmielisyyden tunteen hallitsevaksi, koska heidän perspektiivinsä näyttää syrjäyttävän halveksunnan yhteiseksi häiriöksi ja heikkoudeksi muissa, ja joissain tapauksissa myös heissä itsessään. Misantropian vastakohta on filantropia, ihmisrakkaus.
Määritelmä
Selkeää yksinomaista näkemystä ei misantropiasta ole. On käsitteitä, jotka suoranaisesti muodostavat misantropian, mutta ei ole selkeää tietoa siitä, mikä kuuluu misantroopikon pääajatuksiin, ja mikä ei.
Kritiikki
Misantropia on herättänyt paljon kiistanalaisia ajatuksia muissa ihmisissä. Misantropia on kristilliselle ja Raamatun mukaiselle arvomaailmalle lähes vastakohta: Raamatun kehottaessa ihmisiä rakkauteen, perustuu misantropia vastakkaisesti vihaan, inhoon tai epäuskoon ihmisiä kohtaan. Tämä luonnollisestikin tekee misantropiasta tabun raamatullisissa ja kristillisissä yhteisöissä ja ryhmissä.
Misantropiaa on nykyään verrattu Anton LaVeyn satanismiin, koska joillakin näkemyksen omaksuneilla on Saatanallisesta Raamatusta tuttu ajatus, jonka mukaan ”Ihminen on eläin, joka on kehityksen myötä kehittynyt eläimistä häijyimmäksi.” Samaa ideologiaa edusti osa hippikulttuuristakin, mutta tuolloin ei herännyt vastaavia vertailuja tai pelkoja, kuin misantropiassa.
Tuhopoltto
thumb|Motellirakennus [[Virginian Aftonissa tuhopolton jälkeen 9. heinäkuuta 2004.]]
Karl Amadeus Hartmann
upright|pienoiskuva|Valokuva Karl Amadeus Hartmannin kipsivaloksesta.
Tuhopoltto
Tuhopoltto on tulipalo, joka on sytytetty tahallisesti. Tuhopoltto on rangaistava rikos.
Esimerkiksi Suomen lainsäädännössä tuhopoltto lasketaan muiden vastaavien tekojen kanssa rikosnimikkeeksi tuhotyö.
Karl Amadeus Hartmann
Karl Amadeus Hartmann (2. elokuuta 1905 München – 5. joulukuuta 1963 München) oli saksalainen säveltäjä.
Tuhopoltto
Yleisyys
2010-luvulla tehtyjen tilastojen perusteella Suomessa tehdään vuosittain noin 2 000 tuhopolttoa.
Karl Amadeus Hartmann
Elämä
Hartmann opiskeli vuosina 1924–1929 Münchenin valtiollisessa säveltaideakatemiassa pasuunansoittoa sekä sävellystä Joseph Haasin johdolla. Hartmannin ensimmäisissä sävellyksissä oli vaikutteita dadaismista ja jazzista, mutta myöhemmin Hartmann tuhosi nämä varhaisteoksensa.
Tuhopoltto
Tuhopolttajat
thumb|[[Porvoon tuomiokirkko tuhopolton jälkeen toukokuussa 2006.]]Suomessa tuhopolttaja on useimmiten kolmikymppinen mies. Tuhopolttajien keski-ikä on 27 vuotta.
Karl Amadeus Hartmann
Elämä
Vuonna 1933 Hartmann sävelsi orkesteriteoksensa Miserae, jolla hän ilmaisi vastalauseensa kansallissosialismille. Tästä hetkestä lähtien aina kansallissosialismin päättymiseen asti vuonna 1945 Hartmannin kappaleitaan ei enää esitetty Saksassa. Hartmannia ei vainottu, ja hän vetäytyi "sisäiseen maanpakoon": hän sävelsi pöytälaatikkoon, mutta sai teoksiaan ajoittain esitetyksi ulkomailla. Tänä aikana Hartmannia elättivät hänen appivanhempansa. Hartmannin myöhempään tuotantoon vaikutti jonkin verran sodan aikaiset sävellystunnit Anton Webernin johdolla Wienin lähellä Maria Enzersdorfissa.
Tuhopoltto
Tuhopolttajat
Psykiatrisen vankisairaalan ylilääkäri Hannu Lauerman mukaan tuhopolttajat ovat usein moniongelmaisia ja heillä on hyvin usein päihdeongelmia. Osa on myös syrjäytyneitä ja köyhiä. Hänen mukaansa osa tuhopolttajista on arkoja ihmisiä, jotka rohkaistuvat alkoholin avulla.
Tekijöiden luokittelu
Hannu Lauerman mukaan tuhopolttajat voidaan jakaa kahteen pääryhmään:
Karl Amadeus Hartmann
Elämä
Vuonna 1945 Hartmann kutsuttiin Baijerin valtionteatteriin dramaturgiksi. Sodan jälkeen hän pääsi myös julkaisemaan teoksiaan. Liittoutuneiden ja Baijerin radio- ja televisioyhtiön tuella hän perusti Müncheniin uuden musiikin esittämiseen keskittyvän Musica Viva -konserttisarjan, josta hän piti huolta kuolemaansa asti. Konserttisarja on nykyäänkin yhä olemassa.
Tuhopoltto
Tekijöiden luokittelu
Rikosseuraamusviraston Helsingin yliopistolta tilaama tutkimus jakoi suomalaiset tuhopolttajat neljään ryhmään MDS-analyysillä: pienoiskuva|Pyromaanin polttama [[roska-astia.]]
Rikoksen uusiminen
Tuhopolttajat usein jatkavat rikosten tekemistä rangaistuksen jälkeen. Tutkimuksen mukaan 76% tuhopolttoon syyllistyneistä syyllistyi uudelleen rikokseen 3-11 vuoden seuranta-ajan aikana. Rangaistuksen suorittamisen jälkeen tuhopolttajat tekivät keskimäärin 19 uutta rikosta. 11% tuhopolttajista teki uuden tuhopolton rangaistuksen jälkeen. Lisäksi tuhopolttajat syyllistyvät omaisuusrikoksiin.
Tuhopolttajan rikoksen uusimiseen vaikuttaa erityisesti päihteiden väärinkäyttö, itsetuhoisuus ja aikaisempi rikollinen toiminta.
Karl Amadeus Hartmann
Elämä
Sodan jälkeen Hartmann poisti tuotannostaan lähes kaikki poliittiset viittaukset ja teki sovinnon natsien aikana aktiivisena pysyneiden säveltäjien, esimerkiksi Carl Orffin kanssa.
Tuhopoltto
Tuhopolttamisen syyt
pienoiskuva|Hylätty talo tulessa Quebecissa. Tuhopoltto aiheuttaa suurta tuhoa pienellä vaivalla. Kriminaalipsykologi Taija Stoatin mukaan tuhopolttojen syynä on osassa tapauksia taloudellisen hyödyn tavoittelu. Osassa tapauksia syy on enemmän tunnepohjainen, kuten voimakas viha, kosto tai katkeruuden tunne.
Rikosseuraamusviraston Helsingin yliopistolta tilaama tutkimus jakoi suomalaisten tuhopolttajien motiivit neljään pääluokkaan MDS-analyysillä:
Karl Amadeus Hartmann
Elämä
5. joulukuuta 1963 Hartmann kuoli syövän seurauksena kotikaupungissaan Münchenissä.
Kirjallisuutta
Dibelius, Ulrich (2004). ''Karl Amadeus Hartmann. Komponist im Widerstreit''. Kassel: Bärenreiter. Hartmann, Karl Amadeus (1965). Kleine Schriften. Mainz: Schott's Söhne.
Tuhopoltto
Tuhopolttamisen syyt
Suomen Pelastusalan Keskusjärjestön tutkija Tuula Kekkin mukaan moni tuhopolttaja kokee, ettei heitä ole otettu tosissaan. Tuhopoltolla he pääsevät kokemaan ylemmyydentuntoa, että jotain on saatu aikaiseksi.
Hannu Lauerman mukaan tuhopoltto on mahdollisuus saada helpolla paljon vahinkoa aikaan. Myös Stoat arvelee tuhopolttoa käytettävän sen tehokkuuden vuoksi, koska sillä voi saada aikaan täydellisen tuhon.
Lauerman mukaan tulipaloihin liittyy myös näyttävyyttä ja puhdistavaa symboliikkaa. Myös Taija Stoatin mukaan kirkkoihin kohdistuvien tuhopolttojen syy voi liittyä niiden näyttävyyteen tai toimintaan kokoontumispaikkana.
Lainsäädäntö Suomessa
Rikoslain 21. huhtikuuta 1995 voimaan tulleella muutoksella yhdistettiin vaarallisen tilanteen aiheuttavat teot yhdeksi rikosnimikkeeksi tuhotyö (RIL 34 luvun 1 §). Teon tunnusmerkkinä on siten, että teko on omiaan aiheuttamaan yleistä hengen tai terveyden vaaraa taikka että siitä on yleistä erittäin huomattavan taloudellisen vahingon vaaraa.
Tuomiona tuhotyöstä langetetaan vähintään neljä kuukautta ja enintään neljä vuotta vankeutta. Mikäli tuhotyö on törkeä, teosta langetetaan 2–10 vuotta vankeutta. Yritys rangaistaan kuten teko. Syyte tuhotyöstä on nostettava viiden vuoden kuluessa teosta.
Aiemmalla nimikkeellä murhapoltto tarkoitettiin sellaisen rakennuksen tuhopolttoa, jossa saattoi olla ihmisiä. Tyypillisimmin se on ollut asuinrakennuksen tai vastaavan tuhopoltto, mutta myös varastorakennuksen ja jopa heinäladonkin sytyttäminen on oikeudessa tuomittu murhapolttona.
Rikostutkinnassa pyritään selvittämään palon alkamiskohta. Palojäämien laboratoriotutkinnassa on mahdollista todeta esimerkiksi palavien nesteiden käyttö tai mahdollinen pitempiaikainen kyteminen ennen lopullista syttymistä.
Aiheesta muualla
Incendie
Južni vetar
Južni vetar on vuonna 2018 ilmestynyt Miloš Avramovićan ohjaama serbialainen toimintaelokuva.
Kurt Weiß
Kurt Weiß (30. maaliskuuta 1906 Berliini – 29. toukokuuta 1995 Berliini) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Weiß pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1927–1937 yhteensä 40 ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi kolmessa ottelussa ja teki yhteensä kuusi maalia. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Jääkiekon 3. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2004
'''Jääkiekon 3. divisioonan MM-kisat 2004''' pelattiin Reykjavíkissa, Islannissa 16.–21. maaliskuuta 2004. Turnauksen voittajat, Islanti ja Turkki, nousivat vuoden 2005 2. divisioonan MM-kisoihin.
Tapio Yli-Viikari
Tapio Kalevi Yli-Viikari (s. 13. marraskuuta 1948 Polvijärvi) on suomalainen keraamikko sekä Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun ja sen edeltäjän Taideteollisen korkeakoulun emeritusprofessori. Hän on toiminut muun muassa Arabia-keramiikkatehtaan tuotesuunnittelupäällikkönä 1978–1987, vierailevana professorina Montanan yliopistossa 1985 sekä pisimpään Taideteollisen korkeakoulun professorina ja keramiikka- ja lasitaiteen laitoksen johtajana vuosina 1986–2016. Vuonna 1978 hän sai valtion taideteollisuuspalkinnon.
Elämä
Yli-Viikari kävi koulunsa Porissa ja Kuopiossa ja oli teinivuosinaan luontoaktivisti. Hän opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa myös valokuvausta ja lavastustaidetta ja valmistui keraamikoksi 1974. Hän toimi koulussa vielä pari vuotta tuntiopettajana ja assistenttina ja työskenteli samalla Berglöfin keramiikkapajassa Porvoossa, kunnes siirtyi Arabialle tuotesuunnittelijaksi 1977.
Sterope
Sterope viittaa useaan naishahmoon kreikkalaisessa mytologiassa:
Tapio Yli-Viikari
Yksityiselämä
Tapio Yli-Viikarin tytär on valtiontalouden tarkastusviraston entinen pääjohtaja Tytti Yli-Viikari. .
Sterope
Lähteet
Cyclope
Lepidus
Marcus Aemilius Lepidus (87 ? – 13/12 eaa.) oli roomalainen poliitikko. Lepidus liittyi Caesarin kannattajiin Pompeiusta vastaan vuonna 49 ja valittiin konsuliksi 46 eaa. Hän oli toisen triumviraatin jäsen 44 eaa. ja pontifex maximus. Hän hallitsi Afrikan provinssia vuosina 40–39. Hän yritti sieltä käsin järjestää kapinaa Octavianusta vastaan, mutta ei saanut omia sotilaitaan ajatuksen kannalle. Lepidus syrjäytettiin vuonna 36.
DOSBox
DOSBox on MS-DOS-ympäristön emulaattori, joka on saatavissa sekä Windowsille, Linuxille että macOS:lle. DOSBox emuloi MS-DOS-käyttöjärjestelmän lisäksi x86-suoritinsarjaa sekä useita DOS-kauden IBM PC -yhteensopivien näyttötiloja ja äänikortteja. Ohjelma emuloi myös DOSin komentoriviä.
32-bittiset Windows NT -versiot tukevat DOS:ia NTVDM-komponentin kautta, mutta tämä ei ole tuettu 64-bittisillä x86-64 tai ARM-suorittimilla.
Emulaattori voi olla jopa parempi vaihtoehto kuin alkuperäinen MS-DOS, sillä kaikki DOS-pelit eivät toimi oikein uudella laitteistolla. Esimerkiksi muistinhallinta tai PCI-väyläinen äänikortti, jota ei DOSin valtakaudella tunnettu, saattavat aiheuttaa ongelmia.
DOSBoxin päätarkoituksena on ollut pelien pyörittäminen, mistä ohjelma suoriutuu hyvin. Ohjelmalla voi jopa pyörittää Windows 3.11 -käyttöjärjestelmää Linux-ympäristöissä.
DOSBoxilla on myös mahdollista ottaa kuvakaappauksia ja nauhoittaa videoita ruudusta.
DOSBox on myös siirretty eri mobiililaitteiden käyttöjärjestelmille, kuten Android sekä iOS.
Muut versiot
vDos on DOSBoxista forkattu versio, josta on karsittu grafiikkaa ja pelien emulaatiota vanhojen tekstimuotoisten ohjelmien hyväksi.
DOSBox-X on forkattu versio, joka sisältää emulaatioympäristön myös Windows 3.x, 9x ja ME -versioille.
Ikaros
thumb|250px|Charles Paul Landon, Ikaros ja Daidalos, 1799. Ikaros oli kreikkalaisessa mytologiassa Daidaloksen poika. Hänen isänsä oli suunnitellut labyrintin kuningas Minokselle, mutta joutunut sinne itse kuninkaan vangitsemana sen jälkeen, kun Theseus oli surmannut sinne suljetun Minotauroksen. Yrittääkseen paeta vankilastaan Daidalos suunnitteli sekä itselleen ja pojalleen parin siipiä, jotka oli valmistettu vahasta ja sulista. Ikaroksen valmistautuessa lähtemään lennolle isä varoitti tätä lentämästä liian lähelle aurinkoa, koska vaha voisi sulaa siivistä, tai liian lähellä merta, koska kosteus voisi irrottaa sulat, mutta Ikaros unohti isänsä varoitukset lumoutuessaan lentämisestä. Hän kohosi yhä ylemmäs, kunnes jouduttuaan liian lähelle aurinkoa siivissä ollut vaha suli, ja Ikaros putosi mereen ja hukkui. Meri tunnetaan hänen mukaansa Ikarianmerenä.
Muuta
Brittiläinen heavy metal -yhtye Iron Maiden on tehnyt Ikaroksen tarua mukailevan kappaleen Flight of Icarus vuonna 1983 julkaistulle Piece of Mind -albumille.
Neues Palais
thumb|260px|Neues Palais. thumb|260px|Neues Palais. Neues Palais on palatsimainen rakennus Potsdamin kaupungissa, Saksassa. Se sijaitsee Sanssoucin kuninkaallisen puiston läntisellä puolella. Palatsin rakennutti Preussin kuningas Fredrik II Suuri vuosina 1763–1769. Kyseessä oli mahtipontinen ele, jolla Fredrik Suuri halusi osoittaa muille Euroopan valtioille, etteivät Preussin rahavarat olleet ehtyneet uuvuttavan seitsenvuotisen sodan jälkeen. Suunnittelijana toimi aluksi arkkitehti Johann Gottfried Büring, mutta hänen tilalleen tuli myöhemmin Carl von Gontard. Neues Palais on yksi viimeisimpiä preussilaisia suurbarokkipalatseja.
Kolmisiipinen Neues Palais on 240 metriä pitkä ja siten huomattavasti suurempi kuin Sansouccin palatsi. Huoneita on kaikkiaan noin 100. Kattokupolin huipulla on patsas, joka esittää kolmea sulotarta kannattelemassa Preussin kuninkaallista kruunua. Julkisivun pilastereiden edessä ja katon harjalla on yhteensä 290 hiekkakiviveistosta, jotka esittävät erilaisia mytologisia ja allegorisia hahmoja. Siinä missä Sansouccin sisätiloissa oli pyritty intiimiyteen, Neues Palais tehtiin mahdollisimman edustavaksi ja koristelut ovat runsaat.
Masinqo
pienoiskuva|oikea|250px
Masinqo (masenqo, masenko) on etiopialainen piikkiviulu. Siinä on yksi kieli. Soittimen kaikukoppa on vinoneliön muotoinen. Etiopiassa masinqoa soittavat tavallisesti kiertelevät azmari-muusikot.
Samsung Galaxy S20 FE
Samsung Galaxy S20 FE eli Samsung Galaxy S20 Fan Edition on Samsungin 23. syyskuuta 2020 julkistama ja 2. lokakuuta 2020 julkaisema älypuhelin. Se on Samsung Galaxy S20:n edullisempi versio. Galaxy S20 FE:stä on saatavana myös 5G-versio.
Samsung Galaxy S20 FE:ssä on kahdeksanydinprosessori ja 6,5 tuuman näyttö, joka tukee 120 hertsin virkistystaajuutta. Tallennustilaa on valittavana 128 tai 265 gigatavua ja keskusmuistia 6 tai 8 gigatavua. Tallennustila on laajennettavissa enintään yhden teratavun microSD-kortilla. Puhelimessa on kolme takakameraa. Pääkameran tarkkuus on 12 megapikseliä, ultralaajakulmakameran 12 megapikseliä ja telekameran 8 megapikseliä. Telekamerassa on kolminkertainen optinen zoom. Etukameran tarkkuus on 32 megapikseliä. Puhelimessa on 4 500 milliampeeritunnin akku, joka tukee 25 watin pikalatausta ja 15 watin langatonta latausta. Lisäksi puhelimessa on näytönalainen sormenjälkitunnistin ja Android 10 -käyttöjärjestelmä. Laite on vedenkestävä, ja sen IP-luokitus on 68.
Vuokila
Vuokila on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
June Whitfield
Nuoruus
Whitfield syntyi Streathamissa, Etelä-Lontoossa vuonna 1925. Hänen isänsä Jack oli toimitusjohtajana Dictograph Internal Telephones -nimisessä yhtiössä. Kolmivuotiaana Whitfield alkoi käydä Robinsonin tanssikoulua ja 12-vuotiaana hän esiintyi amatöörinäytelmässä Love's Labours Lost. Vuonna 1942 hän aloitti opinnot Royal Academy of Dramatic Artissa, josta hän valmistui kaksi vuotta myöhemmin.
Ura
Whitfield aloitti ammatillisen uransa 1940-luvun puolivälissä, jolloin hän esiintyi useissa näytelmissä ympäri Britanniaa. 1950-luvulla Whitfieldillä oli Jean Websterin novelliin perustuvassa musikaalissa Love from Judy. Roolin seurauksena käsikirjoittajat Denis Norden ja Frank Muir pyysivät häntä koe-esiintymiseen radio-ohjelmaansa Take It From Here vuonna 1953. Whitfield sai työn, ja ohjelma teki hänestä tunnetun.
1950- ja 1960-luvulla Whitfield esiintyi useissa komediaelokuvissa ja -sarjoissa, kuten esimerkiksi kahdessa Arthur Askeyn tähdittämässä komediasarjassa. Vuonna 1968 hän esiintyi komedianäyttelijä Terry Scottin ohjelmassa Scott on.... Kuusi vuotta myöhemmin Whitfield ja Scott saivat oman komediasarjan Happily Ever After (myöhemmin sarjan nimeksi vaihtui Terry and June). Sarjaa tehtiin kolmentoista vuoden ajan ja Whitfieldiä ja Scottia luultiin sarjan perusteella jopa aviopariksi.
Vuonna 1992 Whitfield valittiin Jennifer Saundersin esittämän päähenkilön Edinan äidin rooliin komediasarjaan Todella upeeta. Sarjaa tehtiin viiden tuotantokauden ajan. Vuosina 1993–2001 Whitfield esitti neiti Marplea BBC Radio 4:n kuunnelmasarjassa.
2000-luvulla Whitfield esitti Nellyä komediasarjassa Vielä virtaa. Hän vieraili myös televisiosarjoissa Doctor Who, Coronation Street ja EastEnders. Vuonna 2016 hän palasi Edinan äidin rooliin Todella upeeta -sarjaan perustuvassa elokuvassa, mikä jäi hänen viimeiseksi roolikseen.
Yksityiselämä
Whitfield oli naimisissa maanmittaaja Tim Aitchinsonin kanssa vuodesta 1955 tämän kuolemaan 2001 asti. Pariskunnan tytär Suzy on myös näyttelijä.
Vuonna 1994 Whifield sai elämäntyöpalkinnon British Comedy Awardsissa. Vuonna 1985 hänet nimitettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi (OBE), vuonna 1998 komentajaksi (CBE) ja vuonna 2017 ritarikomentajaksi (DBE).
Whitfield kuoli 93-vuotiaana 29. joulukuuta 2018.
Mohammed Dionne
Mohammed Dionne (s. 22. syyskuuta 1959 Gossas) on senegalilainen insinööri ja poliitikko, joka nimitettiin maansa pääministeriksi vuonna 2014.
Vuonna 2019 pääministerin virka lakkautettiin, jotta presidentti voisi toimia suoraan hallinnon kanssa.
Ennen pääministerin tehtävää Dionne oli vastuussa edellisessä hallituksessa kehitysohjelmasta. Hän on työskennellyt myös Länsi-Afrikan kehityspankissa ja YK:n järjestössä. Hän on koulutukseltaan tietokoneinsinööri.
Stadtpalais des Prinzen Eugen
thumb|300px|Stadtpalais des Prinzen Eugen. Stadtpalais des Prinzen Eugen on rakennus Itävallan pääkaupungissa Wienissä, 1. kaupunginosassa eli Innere Stadtissa. Se edustaa barokin tyylisuuntaa, ja sen suunnittelusta vastasi italialaissyntyinen arkkitehti Johann Lukas von Hildebrandt. Rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1695, ja ne saatiin päätökseen kolme vuotta myöhemmin vuonna 1698. Rakennuksessa on sijainnut vuodesta 1845 lähtien Itävallan valtiovarainministeriön tiloja. Rakennus on nimetty Eugen Savoijilaisen mukaan.
Juno (elokuva)
Juno on Jason Reitmanin ohjaama elokuva, jonka pääosissa nähdään Ellen Page, Michael Cera, Jennifer Garner ja Jason Bateman. Elokuva käsittelee teiniraskautta ja sen on käsikirjoittanut Diablo Cody.
Juno on voittanut monia elokuva-alan palkintoja, muun muassa Oscarin parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta (Diablo Cody). Elokuva oli Oscar-ehdokkaana myös kategorioissa paras elokuva, naispääosa (Ellen Page) ja ohjaus (Jason Reitman).
Toisaalta elokuva on saanut osakseen myös negatiivista arvostelua epärealistisesta suhtautumisesta adoptioprosessiin ja abortin hakemiseen. Ei pidetä luonnollisena, että todellisuudessa aikuismaisen kypsästi ja määrätietoisesti toimiva teiniäiti haluaisi antaa lastaan adoptoitavaksi. Elokuvaa on tällaisista syistä muun muassa pidetty adoptiojärjestöjen propagandana.
Juoni
Minnesotassa asuva kuusitoistavuotias lukiolaistyttö Juno MacGuff (Ellen Page) huomaa odottavansa lasta ystävälleen ja pitkäaikaiselle ihailijalleen, Paulie Bleekerille (Michael Cera). Ensin Juno harkitsee aborttia, mutta muuttaa sitten mielensä ja päättää antaa lapsen adoptoitavaksi. Ystävänsä Leahin (Olivia Thirlby) avulla Juno tutkii Pennysaver-lehden mainoksia ja löytää pariskunnan, joka voi tarjota lapselle sopivan kodin. Hän päättää myös kertoa raskausuutiset isälleen Macille (J. K. Simmons) ja äitipuolelleen Brenille (Allison Janney), jotka tarjoavat hänelle tukeaan. Isä tukenaan Juno tapaa pariskunnan, Mark ja Vanessa Loringin (Jason Bateman ja Jennifer Garner), näiden vauraassa kodissa ja toivoo, ettei lapselle adoption jälkeen kerrota tämän biologisista vanhemmista.
Vaikka Vanessa onkin kiitollinen adoptiomahdollisuudesta, häntä pelottaa, että Juno saattaakin muuttaa mielensä, joten heidän ensitapaamisensa kiusaantunut. Ostoskeskuksessa Juno ja Leah sattuvat kerran näkemään, miten hyvin Vanessa tulee toimeen lapsien kanssa. Juno kehottaa Vanessaa juttelemaan syntymättömälle vauvalle, ja vauva potkaisee tottelevaisesti sille jutustelevalle Vanessalle. Vanessaa helpommin Juno saa yhteyden tämän mieheen, Markiin, joka pitää Junon tapaan punk rockista ja kauhufilmeistä. Markilla oli nuoruudessaan oma rock-bändi (josta on jäljellä enää muistoesineitä, joita pidetään Vanessan suostumuksella yhdessä talon huoneista), ja nykyään hän työskentelee kotona säveltäen kaupallisia mainossäveliä. Juno viettää Markin kanssa aikaa muutaman kerran ollessaan vierailulla heidän kotonaan, eikä lotkauta korviaan äitipuolensa varoituksille, ettei hänen pitäisi viettää aikaansa ukkomiehen kanssa.
Raskauden edetessä Juno käy sisäistä kamppailua tunteistaan vauvan isää, Paulieta, kohtaan. Paulie itse on selvästi, joskin passiivisesti, rakastunut Junoon, mutta Juno esittää olevansa välinpitämätön häntä kohtaan. Kun Juno kuitenkin kuulee erään toisen tytön pyytäneen Paulieta kanssaan lähestyviin päättäjäisiin, hän loukkaantuu ja menee vihoissaan Paulien luokse. Paulie muistuttaa Junoa siitä, että tämä itse oli ehdottanut heille eroamista, ja kertoo sen särkeneen hänen sydämensä. Paulie myös epäilee Junolla olevan häntä kohtaan tunteita, joita tämä ei pysty myöntämään.
Hiukan ennen vauvan syntymää Juno käy jälleen Markin luona, ja heidän keskustelunsa kääntyy tunteikkaaseen suuntaan. Mark kertoo Junolle aikovansa jättää Vanessan, ja miehen yllätykseksi Juno kauhistuu. Mark kysyy tytöltä, mitä tämä oikein ajattelee hänestä. Kysymys viittaa siihen, että Markilla on romanttisia tunteita teini-ikäistä Junoa kohtaan. Vanessa palaa kotiin, ja hänen järkytyksekseen Mark kertoo hänelle, ettei tunne olevansa vielä valmis isäksi. Ennen perheen perustamista Mark näet haluaa tehdä muita juttuja: unelmia, joita Vanessa ei jaa hänen kanssaan. Juno katselee, kuinka Loringien avioliitto hajoaa, ajaa sitten pois ja purskahtaa itkuun tien pientareella ennen kuin tekee päätöksensä. Juno palaa Loringien talolle, jättää Vanessalle viestin ja häipyy ennen kuin Loringit ehtivät avata oven.
Isän kanssa käymänsä sydämellisen keskustelun jälkeen Juno hyväksyy sen, että hän rakastaa Paulieta. Sitten Juno kertoo Paulielle tunteistaan, ja Paulien käytöksestä välittyy selkeästi, että Junon tunteet saavat vastakaikua. Pian sen jälkeen Junon synnytys käynnistyy, ja hänet viedään sairaalaan, missä hän synnyttää poikavauvan. Paulielle Juno ei kuitenkaan ole kertonut synnytyksen alkamisesta, sillä hän ei halunnut häiritä tämän juoksukisoja. Nähdessään Junon puuttuvan palkintopallilla seisova Paulie päättelee Junon polttojen alkaneen, ja hän syöksyy sairaalaan. Hän saapuu juuri ajoissa paikalle Junon synnyttäessä heidän poikaansa ja lohduttaa tyttöä tämän itkiessä. Vanessa saapuu sairaalaan ja ottaa vastasyntyneen adoptiopoikansa iloisesti vastaan yksinhuoltajaäitinä. Vanessa on kehystänyt vauvan uuden huoneen seinälle Junon hänelle jättämän viestin: ”Jos sinä olet yhä mukana, niin minäkin olen. – Juno”. Elokuva päättyy kesäiseen kohtaukseen, jossa Juno ja Paulie soittavat kitaraa ja laulavat yhdessä ja lopulta myös suutelevat.
Anne Avellan
Anne Avellan (s. 12. heinäkuuta 1962) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Avellan edusti koko uransa ajan Karhun Poikia saavuttaen kolme SM-mitalia ja kolme Suomen cupin hopeamitalia. Hän pelasi myös Suomen naisten maajoukkueessa muun muassa vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa ja maan nuorisomaajoukkueissa arvokisatasolla.
Seurajoukkueet
Avellan edusti kasvattajaseuraansa, helsinkiläistä Karhun Poikia, koko kilpauransa ajan. Vuodet 1978–1984 hän pelasi KaPo:ssa naisten SM-sarjaa, jossa joukkue saavutti SM-hopeaa vuonna 1980 ja SM-pronssia vuosina 1981 ja 1982. Suomen cupin loppuotteluun KaPo eteni Avellanin aikana kolmesti mutta hävisi ne kaikki vuosina 1978, 1979 ja 1981.
Maajoukkue
Avellan pelasi Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen maajoukkueessa ikäluokan vuoden 1979 EM-kilpailuissa, missä Suomi onnistui muun muassa voittamaan kovana pidettyjä itäeurooppalaisia maajoukkueita sijoittuen lopulta seitsemänneksi. Hän pelasi U18-ikäluokan EM-kilpailuissa myös kaksi vuotta myöhemmin, jolloin Suomi oli kahdeksas. Vuonna 1981 Avellan pelasi lisäksi Suomen haastajamaajoukkueessa universiadeissa.
Suomen naisten maajoukkueessa Avellan pelasi vuosina 1980–1982 29 ottelua 0,3 pisteen keskiarvolla. Hän kuului Suomen kokoonpanoon vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa sekä vuoden 1981 Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa.
Oranssi (yhdistys)
thumb|Oranssin kulttuurikeskus Suvilahdessa 2015. Oranssi ry on helsinkiläinen nuorisotyötä tekevä kansalaisjärjestö. Yhdistyksen toiminnan tarkoituksena on nuorten kulttuuri- ja kansalaistoiminnan tukeminen sekä nuorisoasuntojen kunnostus ja ylläpito. Oranssi ry aloitti toiminnan 1990 talonvaltausliikkeenä ja nuorten asunnottomien etujärjestönä. Oranssi-ryhmiä syntyi 1990-luvun alussa muihinkin kaupunkeihin, mutta ajan myötä näiden toiminta hiipui.
Toiminta
Oranssin toimintakeskus on toiminut eri aikoina vallatussa taksinkuljettajien vanhassa huoltoasemassa Mei­lahden ”Putkinotkossa”, entisessä nuorisotalossa Kataja­nokan "Skattalla" ja viimeksi vanhassa päiväkodissa Hertto­niemessä. ”Hertsiga” oli ikärajaton musiikkiklubi ja tila joka tarjosi harjoitus- ja esiintymistiloja usealle teatteriryhmälle ja monille muille toimintaryhmille. Toimintakeskus sijaitsi vanhassa Herttoniemen ostos­keskuksessa, joka purettiin 2008.
Yhdistyksen nykyinen toimintakeskus Valvomo sijaitsee Suvi­lahden entisellä voimala-alueella Helsingin Kalasatamassa. Suvilahden kulttuurikeskuksessa järjestetään ympäri vuoden monenlaista avointa toimintaa, kuten tapahtumia, keikkoja, työpajoja, teatteria ja sirkustreenejä.
Yhdistyksen omistama Oranssi Asunnot Oy peruskorjaa ja ylläpitää kohtuuhintaisia nuorisoasuntoja nuorille ja nuorille perheille. Yhtiöllä on kolmetoista nuorisoasumiseen tarkoitettua puutaloa Kumpulassa, Arabiassa, Herttoniemessä, Tapanilassa, Pasilassa ja Pakilassa. Taloissa asuu noin satakolmekymmentä asukasta. Keväällä 2015 Oranssi julkaisi internetsivuillaan pienlehtiarkiston, jossa on luettavissa yli kolmesataa suomalaista vuosina 1977–82 alkanutta pienkustannelehteä. Lehdet on jaettu vuoden 1977 jälkeisiin punklehtiin ja 1960- ja 1970-lukujen underground- ja vaihtoehtolehtiin. Lisäksi sivuille on koottu tekijähaastatteluita. Arkiston on mahdollistanut opetus- ja kulttuuriministeriön kohdeapuraha. Oranssi ry:n yhteistyötahona arkistohankkeessa toimi Suomen Jazz & Pop Arkisto (JAPA).
Jean-François Gillet
Gillet aloitti uransa Standard Liège, jossa hän pelasi myös juniorina. Hän pelasi ensimmäisen ammattilaisottelunsa 17–vuotiaana vuonna 1996. Vuonna 1999 hän siirtyi Monzaan. Heinäkuussa 2000 AS Bari maksoi Gilletistä noin 2,5 miljoonaa euroa. Vuonna 2003 hän kärähti nandrolonin käytöstä. Kaudella 2003–2004 Gillet pelasi lainalla Trevisossa. Vuonna 2011 Bari putosi Serie B:hen, jonka jälkeen Bologna osti Gilletin 1,4 miljoonalla eurolla. Pelattuaan yhden kauden Bolognassa Torino osti Gilletin noin kahden miljoonan euron siirtosummalla. Kesäkuussa 2013 Gillet tuomittiin sopupelistä kolmen vuoden ja seitsemän kuukauden kilpailukieltoon johtuen kahdesta ottelusta hänen pelattuaan vielä Barissa. Tammikuussa 2014 tuomio lyhennettiin 13 kuukauteen. Tammikuussa 2015 Calcio Catania osti Gilletin noin 200 tuhannella eurolla. Sopimus Catanian kanssa ulottuu kesäkuuhun 2017 saakka. Heinäkuussa 2015 hän siirtyi lainalle KV Mecheleniin.
Gillet on pelannut muutamia otteluita Belgian maajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa 5. syyskuuta 2009 Espanjaa vastaan. Viimeisimmän maaottelunsa hän on pelannut helmikuussa 2013 (tilanne 7. kesäkuuta 2016). Gillet on toiminut pääsääntöisesti maajoukkueessa varamaalivahtina. Hänet valittiin maajoukkueeseen EM-kilpailuihin 2016.
Jeffrey Ashby
Jeffrey Shears "Bones" Ashby (s. 16. kesäkuuta 1954) on toiminut Yhdysvaltain laivaston lentäjänä ja astronauttina, hän oli mukana kolmella sukkula lennolla. Hän siirtyi eläkkeelle Yhdysvaltain laivastosta kapteenin arvonimellä.