cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boris Rybkin
Toiminta Suomessa
Heti ensimmäisellä käynnillään ulkoministeri Rudolf Holstin luona Jartsev korosti, että hänen aloittamistaan keskusteluista ei saanut puhua kenellekään sivulliselle, ei edes Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettiläälle Vladimir Derevjanskille. Asia pysyikin pitkään vain hyvin pienen piirin tiedossa; Holsti kertoi siitä tiettävästi pääministeri A. K. Cajanderille ja valtiovarainministeri Väinö Tannerille, mutta ei esimerkiksi Maalaisliiton vahvalle miehelle, puolustusministeri Juho Niukkaselle. Presidentti Kyösti Kallio lienee saanut tiedon Jartsevin ehdotuksista, mutta ei tiedetä, miten hän niihin reagoi. Puolustusneuvoston puheenjohtaja marsalkka C. G. E. Mannerheim ja puolustusvoimain komentaja kenraali Hugo Österman eivät saaneet tietoja Jartsevin ja Holstin keskusteluista. Holsti tiedotti Jartsevin käynnistä myös Ruotsin ulkoministerille Rickard Sandlerille – Suomen Tukholman-suurlähetystön ohi – ja Britannian Helsingin-suurlähetystölle. Näin Suomen Tukholman- ja Lontoon-suurlähettiläät J. K. Paasikivi ja G. A. Gripenberg joutuivat kiusalliseen tilanteeseen, koska heidän asemamaidensa ulkoministeriöt tiesivät Suomen tilanteesta enemmän kuin he itse. Holstin toiminta lisäsi häneen kohdistunutta epäluottamusta.
Jakobsonin mukaan Jartsevin ja suomalaisten keskusteluissa paljastui länsimaisen ja neuvostoliittolaisen järjestelmän välinen kuilu. Jartsev sanoi ymmärtävänsä, että Suomen ulkopolitiikan pohjoismaisen suuntauksen uskottavuus romahtaisi, jos Suomi tekisi julkisen yhteistyösopimuksen Neuvostoliiton kanssa. Niinpä hän ehdotti täysin salaista sopimusta. Jakobsonin mukaan Jartsev ei ymmärtänyt, että tällainen ei ollut avoimessa yhteiskunnassa mahdollista. Kun Suomessa kaikki, mikä ei nimenomaan ollut määrätty salassa pidettäväksi, oli julkista, Neuvostoliitossa taas kaikki, mitä ei kerrottu julkisesti, oli salaista.
Maaliskuussa 1939 Neuvostoliitto nosti neuvottelut viralliselle tasolle, kun lopulta Neuvostoliiton Rooman-suurlähettiläs Boris Stein, jonka ilmoitettiin saapuneen Suomeen ”hoitamaan terveyttään”, esitti Suomenlahden saarien vuokraamista ulkoasiainministeri Eljas Erkolle. Erkko kieltäytyi vedoten Suomen puolueettomuuteen. Mannerheim puolustusneuvoston puheenjohtajana piti Suomenlahden ulkosaaria vaikeasti puolustettavina eikä nähnyt haittaa rajansiirrosta Suomenlahdella. Suomen ja Neuvostoliiton neuvotteluista tiesi tässäkin vaiheessa vain kourallinen johtavia poliitikkoja; äänestäjät kävivät vaaliuurnilla heinäkuun 1939 eduskuntavaaleissa onnellisen tietämättöminä.
Jälkimaine
Suurelle yleisölle Jartsevin nimi ja rooli paljastuivat vasta vuosia sotien jälkeen Tannerin vuonna 1950 julkaistuista muistelmista. Jakobsonin luonnehdinnan mukaan Jartsevista tuli kaikkien niin kutsuttujen kotiryssien kantaisä; Jartsevin saamasta kohtelusta huonoa omaatuntoa kantaneet suomalaiset poliitikot kuvittelivat, että jokaisella Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön toisen luokan lähetystösihteerillä oli kuuma linja Kremliin.
Vuosina 1978–1979 esitetyssä, Matti Tapion ohjaamassa televisiosarjassa Sodan ja rauhan miehet Boris Jartsevia esitti Timo Kankainen.
Yksityiselämä
Jartsevin puoliso oli Zoja Voskresenskaja (1907–1992), joka oli 1930-luvun lopulla virallisesti neuvostoliittolaisen matkatoimiston Inturistin edustaja Helsingissä, mutta todellisuudessa miehensä tavoin NKVD:n agentti. Vanhemmiten Voskresenskajasta tuli Neuvostoliitossa tunnettu kirjailija.
Jartsev kuoli auto-onnettomuudessa Prahassa, Tšekkoslovakiassa vuonna 1947.
Seppo Hanski
Seppo Severi Hanski (8. elokuuta 1942 Kemi – 1. helmikuuta 1995 Turku) oli suomalainen muusikko.
Varhaisvuodet
Seppo Hanski syntyi Kemissä ja vietti siellä neljä ensimmäistä elinvuottaan. Sitten perhe muutti Rovaniemelle. Seppo Hanski soitti vetopasuunaa 15-vuotiaana paikallisessa soittokunnassa. 1950-luvun lopulla hän hankki saksofonin ja pääsi esiintymään rovaniemeläiseen tanssiorkesteriin, jonka ohjelmistossa oli iskelmän lisäksi myös Hanskin mielimusiikkia, jazzia.
Seppo Hanski osallistui siihen aikaan usein paikallisiin iskelmälaulukilpailuihin. 1960-luvun alussa hän sijoittui toiseksi Rovaniemellä järjestetyssä kilpailussa esittämällään kappaleella "Night and Day". Kerrotaan, että hän olisi voittanut, ellei olisi ollut liiaksi jazz-laulajan maineessa.
Levytysuran alku ja sairastuminen
Vuoden 1965 alussa Hanski teki yhdessä Musiikki-Fazerilla työskennelleen Pekka Härkösen kanssa demonauhan, jonka hän toimitti Toivo Kärjelle. Kärki vakuuttui oitis tämän sentimentaalisen jazz-vaikutteisen saksofonisti-laulajan kyvyistä ja jo kohta valmistuikin Seppo Hanskin ensimmäinen single-levy, Toivo Kärjen tango "Anneli Anneli Anneli". Tangon suosio Suomessa oli silloin suurimmillaan ja siltä pohjalta Kärjen vanhan tangon "uudelleenlämmitys" Seppo Hanskin esittämänä oli ymmärrettävä ratkaisu ensilevynä. Levy oli syksyn myyntilistan 15. sijalla. Kuitenkin vasta toinen levy, israelilainen kansansävelmä "Dona Dona" Tuula Valkaman suomennoksena ja Heikki Laurilan twist-fox -sovituksena toi Seppo Hanskin suuren yleisön tietoisuuteen. Levy olikin sitten koko loppuvuoden ajan Suomen myydyin single-äänite.
Seuraavan vuoden aikana Seppo Hanski vielä levytti muutaman Toivo Kärjen tangon sekä mm. käännösiskelmät "Painan vain pääni" ja "Kun sydän rakastaa". Suurin menestys tuli kuitenkin vuonna 1967, silloin ilmestyi Tuula Valkaman suomennoksena italialaisiskelmä "Nessuno mi puo guidicare" suomeksi nimellä "Erehdyin kerran".
Uusi tuleminen
Vuonna 1977 ilmestyi Jukka Kuoppamäen johtaman Satsanga-yhtiön kustantamana Hanskin LP-albumi Ihmisten joukossa. Levyllä oli uutta, Seppo Hanskille varta vasten tehtyä ohjelmistoa, mm. Reino Lauanteen sävellykset ja sanoitukset "Ihmisten joukossa", jota pidetään eräänä Seppo Hanskin vahvimmista tulkinnoista, sekä "Muistojen kukka". Lisäksi levyllä oli tangoja ("Suutelen kättänne, madame" ja "Isabella") sekä kansanmusiikkia ("Annan ja Pentin laulu"). Myös 1960-luvulla suosioon nousseet kappaleet "Painan pääni" ja "Erehdyin" kerran olivat albumilla Unto Haapa-ahon uudelleen sovitettuina versioina. Muutoin levyn sovituspuolesta vastasi Pentti Lasanen. Vuonna 1978 Satsanga julkaisi myös kokoelma-albumin Parhaat, joka sisälsi pääasiassa Seppo Hanskin tunnetuinta ohjelmistoa vuosien varrelta. Satsangan levyillä Seppo Hanski teki myös uuden aluevaltauksen tanssimusiikin alalla, hän nimittäin levytti kolme Jukka Kuoppamäen säveltämää ja sanoittamaa perussuomalaista humppaa, "Kainuun tyttö", "Tanssi ja laula" ja "Kulkurin humppa".
Vuonna 1980 Seppo Hanski levytti JP-Musiikille. Kokoelmalevysarjaan Seppo Hanskin levyttämät kappaleet olivat "Koskaan et muuttua saa" ja jo kolmannen kerran hänen kestohittinsä "Erehdyin kerran", tällä kertaa 1980-luvun tyyliin sovitettuna. Niin ikään 1980-luvun alussa häneltä ilmestyi myös AAC-opiston kustantama lasten liikennekasetti. Kasetti sai hyvän vastaanoton, sitä myytiin yli 50 000 kappaletta. Kasetin saama menestys innosti häntä julkaisemaan vielä albumin Lapsuuteni joululaulut. Joululaululevyä myytiin levyinä ja kasetteina yli 100 000 kappaletta.
Musiikkiuran jälkeen
Seppo Hanski jätti musiikin päätyönään vuonna 1983 ja ryhtyi turkulaisen ohjelmatoimiston myyntipäälliköksi. Siitä lähtien hän kierteli saksofoneineen tanssipaikoilla enää viikonloppuisin. Hanskilla todettiin vuonna 1994 maksasyöpä ja hän kuoli sairauteensa 52-vuotiaana helmikuussa 1995.
Seppo Hanskin neljästä lapsesta kolme – Anna, Pinja ja Janus – ovat levyttäneitä muusikoita.
Kadotettu (vuoden 1998 elokuva)
Kadotettu (Fallen) on Gregory Hoblitin ohjaama jännityselokuva vuodelta 1998. Elokuva perustuu Nicholas Kazanin käsikirjoitukseen. Pääosia elokuvassa esittävät Denzel Washington, John Goodman, Donald Sutherland ja Embeth Davidtz.
Van Halen (albumi)
Se on yhtyeen myydyin albumi ja nosti yhtyeen suosituksi varsinkin sen kotimaassa. Albumi on myynyt pelkästään Yhdysvalloissa kymmenkertaista platinaa eli yli kymmenen miljoonaa kappaletta. Albumi sisältää mm. hitit "Runnin' with the Devil", The Kinks -coverin "You Really Got Me", "Ain't Talkin' 'Bout Love", "Jamie's Cryin'" ja Eddie Van Halenin kuuluisan kitarasoolon "Eruption".
Mm. Guitar World -lehden lukijaäänestyksessä Eruption on valittu maailman toiseksi parhaimmaksi kitarasooloksi heti Led Zeppelinin Stairway to Heavenin kitarasoolon jälkeen. Vuonna 2003 albumi pääsi sijalle 415 Rolling Stone-lehden "500 parhainta albumia kautta aikojen" listalla
Kappaleet
Kaikki kappaleet, paitsi 3. ja 10. ovat koko yhtyeen tekemiä.
Sämpy
Sämpy oli vuosina 1974–1976 ja 1979 Mainostelevisiossa esitetty suomalainen tilannekomediasarja. Sarja luotiin näyttelijä Seppo ”Sämpy” Laineen ympärille, joka oli noussut suosituksi esiinnyttyään aiemmin vuonna 1974 Spede Show’ssa ja Spede Pasasen tuottamassa elokuvassa Viu-hah hah-taja, joissa molemmissa hän näytteli Tossavainen-nimistä hahmoa. Sämpy-sarjassa hänelle kehiteltiin uusi hahmo, joka oli myös nimeltään Sämpy. Muita rooleja näyttelivät Laineen parina Spede-tuotannoissa toiminut Jyrki Kovaleff sekä Kauko Helovirta, Pekka Autiovuori, Marjukka Halttunen ja myöhemmin myös Elli Castrén ja Liisa Paatso. Laine käsikirjoitti sarjan yhdessä toimittaja Markku Veijalaisen kanssa. Sämpyllä ehti olla useita ohjaajia, muun muassa Ere Kokkonen ja Inkeri Pilkama.
Sämpyn juonen perusideaa ja roolihahmoja vaihdettiin useita kertoja sarjan tekemisen aikana näyttelijöiden pysyessä samoina. Seitsemän jaksoa käsittäneellä ensimmäisellä tuotantokaudella 1974–1975 sarja kertoi Sämpyn ja hänen ystäviensä raha- ja asunto-ongelmista. Toisella kaudella 1975–1976 sarja kertoi matkatoimiston työntekijöistä, ja kaikki hahmot Sämpyä lukuun ottamatta oli nimetty uudelleen. Vuonna 1979 tehtiin vielä viiden jakson mittainen kolmas tuotantokausi, jossa henkilöhahmot olivat vaihtuneet tilausjuhlapalvelun työntekijöiksi. Kaikkiaan sarjaa tehtiin 22 puolituntista jaksoa. Lisäksi sarjan näyttelijät Helovirtaa lukuun ottamatta esiintyivät myös vuonna 1976 lyhytikäisessä sarjassa Nuoripari.
Minä syytän (vuoden 1948 elokuva)
pienoiskuva|Horton, Robinson, Erskine ja Lancaster elokuvan kuvaustauolla. Minä syytän (All My Sons) on yhdysvaltalaisen Arthur Millerin näytelmään Kaikki minun poikani perustuva draamaelokuva vuodelta 1947. Sen on ohjannut Irving Reis ja sen pääosissa näyttelevät Edward G. Robinson ja Burt Lancaster.
Taustaa
Elokuvan pohjana oleva Arthur Millerin näytelmä sai alkunsa lehtiuutisesta, jossa kerrottiin Curtiss-lentokoneyhtiön lahjoneen ilmavoimien tarkastajat hyväksymään sotilaskoneisiin viallisia moottoreita. Kolme ilmavoimien upseeria tuomittiin virkavelvollisuuksien laiminlyönnistä.
Juoni
Joe Keller, lentokoneenosia valmistavan tehtaan toinen omistaja, on pettynyt kun hänen toisesta maailmansodasta palannut poikansa Chris ei aio ryhtyä yrityksen jatkajaksi vaan on menossa naimisiin isän entisen yhtiökumppanin Herbin tyttären kanssa ja muuttamassa Chicagoon.
Joe ja Herb joutuivat sodan loppuvaiheissa syytteeseen viallisten osien tahallisesta myymisestä ilmavoimille, mutta vain Herb sai vankilatuomion Joen vieritettyä syyn hänen niskoilleen.
Toinen Kellerin perheen pojista, taistelulentäjä Larry, on ollut kadonneena jo vuosia ja oletettu kuolleeksi. Chrisin morsian Ann seurusteli aiemmin Larryn kanssa, joten avioaikeet Chrisin kanssa huolestuttavat Kellerin perheen äitiä, joka yhä haluaa uskoa Larryn löytyvän.
Annin lakimiesveli yrittää myös estää avioliiton epärehellisen Kellerin perheen kanssa, ja kaupungissa monet kuiskailevat Joe Kellerin olleen vastuussa lentäjien kuolemista. Ravintolassa muuan sotaleski kutsuu Joeta suoraan tappajaksi.
Ollessaan vankilassa Annin isää tapaamassa Chris kuulee, miten Joe oli ilmoittautunut sairaaksi sinä päivänä, kun ilmavoimien edustajat tulivat hakemaan osia. Isä Joe myöntää nyt pojalle tienneensä vioista, mutta puolustautuu sillä että osien korjaus olisi vienyt yrityksen konkurssiin. Chris suuttuu ja lyö isäänsä.
Icaronycteris
Icaronycteris lisäksi saalisti kuten nykyiset lepakot, napaten hyönteisiä siivellään paikoissa missä esiintyi hyönteisparvia, mahdollisesti lentäen matalalla järvien yllä tai puiden seassa. Niiden on uskottu saalistaneen yöaikaan, kun ympäristössä ei ollut paljon niitä saalistavia lintuja.
Joitakin huomionarvoisia hyvin säilyneitä lepakoiden fossiileja on löydetty Messelin kaivokselta Saksasta, läheltä Frankfurt am Mainia. Jopa siipien kalvot ovat nähtävissä, ja lepakon mahan alueelta löydetyt jäänteet vahvistavat niiden syöneen hyönteisiä.
Carl Georg Starbäck
Carl Georg Starbäck (18. heinäkuuta 1828 Falun, Ruotsi – 8. lokakuuta 1885 Uppsala, Ruotsi) oli ruotsalainen historioitsija ja kaunokirjailija.
Elämäkerta
Starbäck kävi koulua Klara skolassa ja jatkoi lukiossa Tukholmassa, jossa hän yhdessä tovereidensa kanssa liittyi lukiolaisseura "Concordiaan". Hän pääsi ylioppilaaksi 1849 Uppsalassa.
Opetustyö
Starbäck valmistui filosofian maisteriksi 1854 tutkielmalla Vasaätten under unionstiden, ja samana vuonna hän sai opettajansijaisuuden (kollega) Västeråsista. Opettajan viran hän sai 1855 Norrköpingistä uudesta yksityiskoulusta Norrköpings lyceumista, ja 1858 hänestä tuli Daniel Anton Sundénin rinnalle koulun johtaja. Hän toimi tehtävissä vuoteen 1862, vaikka hänen aikaansa vei vuosina 1861–1865 yhä enemmän toimittajan työ kuvitetussa viikkolehdessä Svenska arbetaren ja vastuu kirjapainosta.
Starbäck aikoi luopua opettajantyöstä voidakseen keskittyä kirjallisiin töihin, mutta sen jälkeen kun hänet syksyllä 1862 oli nimitetty kansakouluntarkastajaksi Tukholmaan, hän sai 1864 historian ja ruotsin kielen lehtoraatin Norrköpingin ylemmästä alkeiskoulusta. Hän sai halvauskohtauksen, joka jätti jälkeensä oikean käden halvaantumisen ja puhevaikeuksia, ja hän joutui jo 1872 anomaan virkavapautta. Vuonna 1875 hän jäi eläkkeelle.
Kirjailija
Starbäck levitti etenkin Ruotsin historiaa käsittelevillä kertomuksillaan historiantuntemusta kansan keskuuteen.
Starbäck oli Ruotsin tuotteliaimpia ja suosituimpia kirjailijoita sekä historiankirjoillaan että historiallis-romanttisilla kuvauksillaan. Merkittävin hänen yleistajuisista teoksistaan on Berättelser ur svenska historien, josta hän ehti vuosina 1860–1875 kirjoittaa yksitoista osaa ja alun kahdettatoista.
Starbäck kirjoitti menestyksellisesti historiallisia romaaneja Walter Scottin ja Bernhard Severin Ingemannin jalanjäljissä ja laati kiehtovia kuvauksia Ruotsin historian henkilöistä Engelbrekt Engelbrektssonista ja Nils Bonpoika Sturesta. Suurista painoksista ja laajasta lukijakunnasta huolimatta akateeminen maailma suhtautui välinpitämättömästi hänen kaunokirjalliseen tuotantoonsa.
Starbäck työskenteli myös useissa lehdissä, muun muassa Svenska Familj-Journalen ja Svenska arbetaren.
Suomennetut teokset
thumb|upright|Teoksen Mäster Olofs bröllop kuvitettu laitos vuodelta 1889.
Alahuhta
Alahuhta on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Hofburg
thumb|350px|Ilmakuva Hofburgista 1900-luvun alussa. Etualalla Heldenplatz-aukio ja Neue Burg, joiden takana on sokkeloinen vanha Hofburg. Taustalla leviää Wienin vanhakaupunki. Hofburg on entinen keisarillinen palatsi Wienissä Itävallassa. Se oli kuuden ja puolen sadan vuoden ajan Habsburg-suvun residenssi, josta käsin hallittiin ensin Itävallan herttuakuntaa, sitten Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa ja lopuksi Itävalta-Unkaria. Nykyään Hofburgin tiloissa toimii lukuisia museoita sekä Itävallan liittopresidentin kanslia ja virka-asunto.
Hofburg on laaja ja monimutkainen rakennuskokonaisuus, joka on syntynyt useiden palatsien yhteensulautumana. Sen eri osat edustavat lähes kaikkia tyylisuuntia keskiajalta 1900-luvulle: gotiikkaa, renessanssia, barokkia, rokokoota, kertaustyylejä, jopa jugendia. Hofburg kuuluu osana Wienin vanhaakaupunkia Unescon maailmanperintöluetteloon.
Historia
Hofburgin alkuna oli 1200-luvulla rakennettu linnoitus, jonka teettivät joko Itävallan viimeiset Babenberg-hallitsijat tai maata lyhyen aikaa hallinnut Böömin kuningas Ottokar II Přemysl. Itävallan ensimmäinen Habsburg-hallitsija Rudolf I, joka voitti Ottokar II:n taistelussa vuonna 1278, perusti hovinsa tähän uuteen linnoitukseen. Fredrik III laajennutti linnaa 1400-luvulla goottilaiseen tyyliin, ja tältä ajalta on peräisin Hofburgin vanhin säilynyt osa, goottilainen linnankappeli. Keisari Ferdinand I rakennutti 1500-luvulla linnan uudelleen renessanssityyliin. Tämä palatsi, jota kutsutaan nimellä Schweitzerhof, muodostaa nykyisen Hofburgin ytimen.
Hofburg jatkoi paisumistaan myös seuraavina vuosisatoina. Viereinen Augustinerkirche, augustiinolaisveljeskunnan keskiaikainen kirkko, liitettiin 1760-luvulla Hofburgiin ja muutettiin sen linnankirkoksi. Kun kirkon vieressä ollut arkkiherttua Albrechtin palatsi 1820-luvulla uudistettiin, myös se yhdistettiin Hofburgiin. 1890-luvulla entisen hoviteatterin tilalle nousi Michaelertrakt, joka muodostaa Hofburgin vanhankaupungin puoleisen paraatijulkisivun veistoksineen ja kuparisine kupoleineen.
1850-luvulla keisari Frans Joosef antoi määräyksen Wienin kaupunginmuurien purkamisesta ja uuden bulevardikadun Ringstraßen rakentamisesta tilalle. Hänen käskystään tehtiin suunnitelmat mahtavan Kaiserforumin, keisarillisen aukion, rakentamiseksi. Tuohon suunnitelmaan kuului kaksi Hofburgiin rakennettavaa valtavaa siipirakennusta, jotka reunustaisivat Kaiserforumia ja yhdistäisivät palatsin Ringstraßeen. Vain toinen näistä siivistä ehti valmistua ennen vuotta 1918, jolloin Itävalta-Unkari hajosi ja Habsburgit menettivät valtaistuimensa, eikä maailmansodan kurjistamalla tasavaltalaisella Itävallalla ollut halua (tai rahaa) saattaa Kaiserforum-suunnitelmaa valmiiksi. Tätä siipirakennusta kutsutaan nimellä Neue Burg, ja sen valtavasta koosta kertoo, että se muodostaa kolmanneksen koko Hofburg-kompleksin pinta-alasta. Itävallan Anschlussin jälkeen Adolf Hitler julisti Itävallan osaksi Saksaa Neue Burgin parvekkeelta.
Eurovision laulukilpailu 1967 pidettiin Hofburgin linnassa.
Aiheesta muualla
48.20651°N, 16.36526°W
Koopa Troopa
Koopa Troopia sanotaan usein yksinkertaisesti "Koopiksi" tai joskus myös "Troopiksi". Niiden tuhoaminen vaatii kaikissa sivuttain vierivissä Mario-peleissä tulipallojen käyttöä. Super Mario Worldissä ne voi tuhota myös kierrehypyllä.
Koopa Troopa piiloutuu kuoreensa, mikäli sen päälle hypätään (se tosin tulee ulos kuorestaan hetken kuluttua), ja toinen kosketus saa sen sinkoutumaan eteenpäin ja jyräämään kaiken, mitä sen alle jää (myös Marion, mikäli kuori kimpoaa tätä päin). Mikäli Mario hyppää Koopa Troopan päälle Super Mario 64:ssä, se tulee ulos kuorestaan ainoastaan housuihin ja kenkiin pukeutuneena ja juoksentelee kauhuissaan ympäri kenttää. Tämän jälkeen Mario voi skeitata kuorella, kunnes törmää johonkin, jolloin kuori häviää. Super Mario Bros. 2:ssa, Super Mario Bros. 3:ssa, Super Mario Worldissä, Super Mario Land 2: 6 Golden Coinsissa ja New Super Mario Bros. -pelissä on myös mahdollista kantaa kuorta ja potkaista se vihollista tai lohkaretta päin. Näissä peleissä voi myös tuhota itse kuoren sisällä olevan koopa troopan pudottamalla kuoren vieressä olevaa lohkaretta tai putkea päin.
Pääsarjan pelit
Koopa Troopan ensimmäiset variaatiot olivat Shell Creepereit arcade-pelissä Mario Bros.. Super Mario Bros. -pelissä vasta viralliset Koopa Troopat tekivät ensiesiintymisenä (vanha suomenkielinen käännös on konnasoturi). Samassa pelissä ensiesiintyivät myös lentävät Koopa Troopat, Paratroopat. Pelin loppuvastus tunnettiin Koopakuninkaana, joka nimettiin myöhemmin Bowseriksi.
Super Mario Bros -pelissä Koopa Troopia esiintyy sekä vihreä- että punakuorisina; vihreäkuoriset marssivat aina suoraan eteenpäin (vaikka edessä olisikin rotko), kun taas punakuoriset kääntyvät takaisin pudotuksen kohdatessaan. Lisäksi punaiset paratroopat lentävät ylös ja alas paikoillaan, kun taas vihreät lentävät edestakaisin tai hyppivät.
Super Mario Bros. 3 esitteli Koopa Troopien jättiläisversiot pelin neljännessä maailmassa, ja pelaaja voi kantaa jopa niiden jättiläismäisiä kuoria ympäriinsä.
Super Mario Worldissa esiteltiin punaisten ja vihreiden Koopa Troopien lisäksi myös keltaiset ja siniset yksilöt. Keltaiset ja siniset koopa troopat kävelevät hieman punaisia ja vihreitä nopeammin. Tässä pelissä Yoshi saa erikoisvoimia, kun hänen suussaan on tietyn värinen koopa troopan kuori. Vihreäkuoriset hän voi ainoastaan sylkeä pois, mutta punakuorisia syömällä hän voi syöstä tulta, keltakuorisia syömällä aiheuttaa maanjäristyksiä iskeytyessään maahan, ja sinikuoriset antavat hänelle kyvyn lentää.
Pelaajan tallatessa Koopa Troopan Super Mario Worldissä, se sinkoutuu ulos kuorestaan t-paitaan pukeutuneena sen sijaan, että menisi kuoreensa piiloon. Kun se palaa tajuihinsa, se alkaa madella kohti kuortaan. Lisäpisteiden saamiseksi sen voi tallata ennen kuin se ehtii turvaan kuorensa sisään. Aiemmista peleistä poiketen Super Mario Worldin koopa troopat kävelevät neljän jalan sijaan kahdella jalalla. Koopa Troopat ovat kävelleet siitä lähtien kahdella jalalla kaikissa uudemmissakin peleissä.
Super Mario Worldissä on toinenkin hieno ero vihreiden, punaisten, sinisten ja keltaisten Koopa Troopien välillä. Kun Mario hyppää Koopa Troopan päälle, se tulee ulos kuorestaan. Punaiset Koopa Troopat kiipeävät takaisin kuoreensa tultuaan tajuihinsa, mutta vihreät eivät. Jos sininen Koopa Troopa potkaistaan ulos kuorestaan, ja se löytää uudestaan kuorensa luo, potkaisee se kuoren Marioa kohti. Mikäli Koopa Troopa kiipeää takaisin keltaiseen kuoreen, se alkaa välkkyä, tulee useimpia hyökkäyksiä kohtaan voittamattomaksi ja vierii maassa kohti Marioa torpedon lailla. Jos Yoshi sitten syö yhden näistä todella harvinaisista välkkyvistä kuorista, saa hän kaikkien kuorten erikoisominaisuudet kerralla: lentotaidon sekä kyvyn syöstä tulta ja aiheuttaa maanjäristyksiä iskeytyessään maahan. Naamari-Koopat syrjäyttävät tavalliset Koopa Troopat kun Special World on läpäisty, ja jotkut kuorten värit vaihtuvat tehden harvinaisista Koopa Troopista yleisempiä.
New Super Mario Bros. -pelissä Koopa Troopat käyttäytyvät melkein samalla lailla kuin Super Mario Bros. 3:ssa, sillä ne piiloutuvat kuorensa sisään, mikäli ne tallataan. Vaikka kuorten päävärit ovatkin vihreä ja punainen, on toisinaan mahdollista löytää myös tyhjiä sinisiä kuoria, joita voi käyttää aseina. Vaikka ne ovatkin tyhjiä yksinpelissä, moninpelissä on myös todellisia sinikuorisia Koopa Troopia.
Super Mario 64:ssä ja Super Mario 64 DS:ssä on sekä tavallisia vihollisina esiintyviä Koopa Troopia että tietty nimeltä mainittu Koopa Troopa. Hyppäämällä tavallisen Koopa Troopan päälle pelaaja saa sen lähtemään kuorestaan, minkä jälkeen kuorella voi skeitata. Skeittaamalla pelaaja voi tuhota vihollisia ja siirtyä paikasta toiseen helposti, mutta törmätessään johonkin kiinteään objektiin kuori häviää. Mikäli kuorensa menettänyttä kilpikonnaa isketään, se tuhoutuu ja jättää jälkeensä sinisen kolikon. Kummassakin pelissä Koopa Troopat ovat huomattavasti harvinaisempia kuin aiemmissa peleissä. Niitä esiintyy kummassakin pelissä vain parilla alueella. Koopa Troopat ovat tällä kertaa melko haitattomia vihollisia, sillä ne vain juoksentelevat Marion ympärillä yrittäen saada kuortaan takaisin sen sijaan, että yrittäisivät hyökätä tämän kimppuun.
Super Mario 64:ssä on myös Koopa Troopa nimeltään Koopa the Quick, jolla on hallussaan kaksi tähteä. Hän luovuttaa ne pelaajalle vain, mikäli tämä voittaa hänet kahdessa eri juoksukilpailussa. Toinen kilpailuista käydään Bob-Omb Battlefieldillä ja toinen Tiny Huge Islandillä. Super Mario 64 DS:ssä pelaajan täytyy pelata Mariolla voidakseen kilpailla Koopa the Quickia vastaan, vaikka pelissä on kolme muutakin pelattavaa hahmoa.
Spin-off-pelit
Super Mario RPG:ssä vihreät ja punaiset Koopa Troopat esiintyvät nimillä Terrapin ja Terra Cotta. Jagger, itsepuolustustaitojen opiskelija, jota vastaan pelaaja voi otella Monstro Townissa, on myös Koopa Troopa.
Paper Mariossa jotkut Koopa Troopista ovat ystäviä eivätkä vihollisia. Ystävällisillä Koopa Troopilla, jotka asuvat Koopa Villagessa, on vihreät kuoret. Koopa Villagessa asuu myös eräs sinikilpinen, seikkailunhaluinen Koopa Troopa. Hän on nimeltään Kooper ja hän liittyy Marion seuraan auttaakseen tätä voittamaan Bowserin. Kylässä asuu myös Kooperin ihannoima arkeologi, Koopa Troopa nimeltään Kolorado, joka on saanut innoituksensa Colorado Jonesilta (jonka nimi on puolestaan sanaleikki Indiana Jonesista). Hän on hieman poissaoleva persoona, jota Mario kumppaneineen saa usein auttaa tämän etsiessä aarteita. Vihollisina toimivat Koopa Troopat käyttävät aurinkolaseja ja ovat usein punakuorisia. Koopa Troopia, joita löytyy Toad Town Sewersistä, kutsutaan Dark Koopiksi. Niilläkin on päässään aurinkolasit, mutta ne ovat purppurakuorisia. Kun pelaaja huomaa Dark Koopien hymyilevän, se tarkoittaa, että ne ovat valmiita kierrehyökkäykseensä, joka saa Marion pyörryksiin ja liikuntakyvyttömäksi muutaman kierroksen ajaksi. Koopa Troopia, joita löytyy Bowserin linnasta, kutsutaan Koopatroleiksi. Niillä ei ole aurinkolaseja, mutta sen sijaan niillä on yllään panssariasut ja niiden kuorissa ja pään päällä on piikkejä. Sen takia pelaajan on vaikea saada niitä kaadettua. Koopa Troopien puolustus on alhaisempi ja ne ovat liikuntakyvyttömiä muutaman kierroksen ajan, mikäli pelaaja saa ne kaatumaan.
Koopa Troopa on myös pelattavana hahmona kilpa-ajopelissä Super Mario Kart. Sen karting-autossa on keskitasoa oleva kiihdytys ja erinomainen pito, mutta alhainen huippunopeus. Tietokonevastuksena sillä on kyky heitellä rajaton määrä kuoria toisten pelaajien ajoneuvoja päin. Koopa Troopa ei esiinny lainkaan Mario Kart 64:ssä, Mario Kart: Super Circuitissa tai Mario Kart DS:ssä (Dry Bones on kuitenkin pelattavana hahmona Mario Kart DS:ssä). Mario Kart: Double Dash!!:ssa vihreäkilpinen Koopa Troopa ja sen partneri, punakilpinen Paratroopa, ovat molemmat kevyen luokan kilpailijoita. Ne ovat pelin ainoita hahmoja, jotka voivat säännöllisesti saada kolmen vihreän tai punaisen kuoren settejä. Vihreä Koopa Troopa on ollut pelattavana hahmona myös Mario Golf: Toadstool Tourissa, Mario Power Tenniksessä, Mario Superstar Baseballissa, Mario Smash Footballissa ja Virtual Boyn Mario's Tenniksessä.
Koopa Troopat ovat esiintyneet myös Mario Party-sarjassa ei-pelattavina hahmoina. Kuten Toad, Koopa Troopatkin ovat yleensä ystävällisiä pelaajia kohtaan, varustaen heitä palkinnoin tai järjestämällä mini-pelejä. Koopa Troopat työskentelevät Bowserista ja Koopa Kideistä huolimatta itsenäisesti, vaikka vaikuttavatkin olevan peloissaan heistä. Mario Party 2:ssa, Mario Party 3:ssa ja Mario Party 5:ssä Koopa Troopat työskentelevät Koopa Bankissa. Mario Party 4:ssä vihreä koopa troopa isännöi Koopa's Seaside Soiree-laudalla. Vaikka ne ovat tyypillisesti sarjassa ei-pelattavia hahmoja, Mario Party 4:n Beach Volley Folly-minipelissä esiintyy eräs pelattava, vihreä Koopa Troopa.
Muut esiintymiset
Koopa Troopat olivat Bowserin yleisimmin-nähtyjä apureita The Super Mario Bros. Super Showssa. Ne oli kuitenkin piirretty eri lailla kuin peleissä, ja ne olivat usein pukeutuneet saman teeman mukaan kuin kuningas Bowserkin kussakin jaksossa. Silloin tällöin Koopa Troopa näytettiin työskentelemässä myös Super Mario Bros 2:sta tuttujen Mouserin ja Tryclydenkin seurassa. The Adventures of Super Mario Bros. 3:ssa sekä Super Mario World:ssa Koopa Troopia ei nähty yhtä usein, mutta ne oli piirretty vastaamaan paremmin videopeleistä tuttuja Koopa Troopia. Super Mario Bros. -sarjakuvissa (joita ilmestyi Suomessa Nintendo-lehdessä vuosina 1990–1994) Koopa Troopat oli myös piirretty videopeleistä tuttuun muotoonsa.
Ilo (Peru)
Ilo on Perussa Moqueguan alueella sijaitseva satamakaupunki. Ilo on myös Ilon maakunnan pääkaupunki. Ilo on eräs maailman pahimmin saastuneista kaupungeista. Saastuminen johtuu läheisestä kuparikaivoksesta. Kaivos on saastuttanut ilman lisäksi läheistä rannikkoa suurin piirtein 20 kilometrin matkalta. Ilossa on noin 70 000 asukasta.
Koopa Troopa
Etymologia
Nimi Koopa tulee sanasta kappa, joka on viekas eläin japanilaisessa kansanperinteessä. Joskus Koopa Troopia sanotaan myös Koopa Troopereiksi, ja niiden vanha suomenkielinen käännös on konnasoturit. Konnasoturi-nimeä käytetään kuitenkin nykyään varsin harvoin, ja yleisesti on ruvettu puhumaan vain Koopa Troopista.
Erilaiset Koopat
Koopista on tehty monia erilaisia versioita kuten jalkapalloa potkivat ja bumerangia heittävät Koopat. Jalkapallon potkija potkii jalkapallon väristä kuorta. Bumerangia heittävän ase vahingoittaa vielä Koopan tuhouduttuakin. On myös tulipalloja sylkeviä Koopia ja jättimäinen Koopa joka on saanut megatähden.
Dry Bones
Dry Bonesin ensiesiintyminen tuli pelissä Super Mario Bros. 3. Ulkonäöltään Dry Bones muistuttaa Koopa Troopaa, mutta Dry Bones nimensä mukaisesti on luurankomainen Koopa. Niitä kutsutaan myös luuranko-Koopiksi. Muita Dry Boneseja on Super Dry Bones, Dark Dull Bones, Dead Bones ja Vomer. Dry Bones on pelattavana hahmona muun muassa peleissä Mario Kart DS ja Mario Kart Wii. Näitä esiintyy myös Super Mario Worldissa, New Super Mario Bros-, Super Mario Galaxy- ja Paper Mario -peleissä. Kun Dry Bonesin päälle hyppää, se useimmiten pudottaa vain pääkallonsa tai hajoaa kokonaan kappaleiksi. Jonkin ajan kuluttua se kuitenkin kokoaa itsensä takaisin kokonaiseksi.
Venezuelan kansalliskirjasto
Kansalliskirjasto perustettiin vuonna 1833. Nykyinen kansalliskirjaston rakennus nousi vuosina 1981-1985. Sen pinta-ala on 80 000 neliömetriä. Tilaa oli alkujaan 3 606 000 voluumille, tiiviimmällä järjestelyllä 5 900 000 voluumille. Lukupaikkoja on 1 369 henkilölle. Saman arkkitehtien Thomas ja Eduardo Sanabria suunnitteleman, betonielementeistä luodun rakennuskokonaisuuden pohjoisosassa toimii Venezuelan kansallisarkisto (Archivo General de la Nation; katuosoite Avenida Norte 1).
Venezuelan aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) oli YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan lukutaitoisia 97,13 prosenttia (vuonna 2016), mikä on korkeimpia lukemia Latinalaisessa Amerikassa. Tähän on vaikuttanut panostus koulutukseen edellisinä vuosikymmeninä ja väestön yhtenäisyys äidinkielen osalta; espanja on merkittävästi suuremman väestönosan äidinkieli kuin esimerkiksi Boliviassa. Venezuelan kansalliskirjaston verkkosivusto ei tarjoa palveluja esimerkiksi maan alkuperäiskansojen kielillä, joista useimmat ovat uhattuna tai kuolemassa.
Mikojan-Gurevitš MiG-15
thumb|MiG-15UTI Hallissa vuonna 2005. Suomen ilmavoimilla oli 1960- ja 1970-luvulla neljä kaksipaikkaista MiG-15UTI-koulukonetta.
Historiaa
Neuvostoliitossa suihkumoottoreiden kehitys alkoi jo 1920-luvulla, kun V. Bazarov teki ensimmäisen patenttihakemuksen potkuriturbiinimoottoriin. Patentin seurauksena perustettiin instituutti, joka kehitti varsinaisen moottorin GTU-3:n. Harkovan ilmailuinstituutissa Arhip Ljulka suunnitteli RD-1 turbojetin, joka ei kuitenkaan valmistunut ennen operaatio Barbarossaa. Työ jatkui vasta vuonna 1944 ja tuotti TR-1-moottorin, jota käytettiin Iljušin Il-22-pommikoneessa.
Länsimaat olivat kuitenkin menneet sodan aikana ja pian sen jälkeen moottoreiden kehityksessä nopeasti eteenpäin ja Neuvostoliitossa pelättiin jäätävän jälkeen. Tällöin valittiin moottorikehityksen lähtökohdiksi saksalaiset Junkers Jumo 004 ja BMW 003, joista kehitetyt RD-10- ja RD-20-moottorit asennettiin Jak-15- ja MiG-9-hävittäjiin. Ilmailuteollisuusministeri Mihail Hrunitšev ja lentokonesuunnittelija Aleksandr Jakovlev esittivät 1946 Stalinille brittiläisten Nene ja Derwent-moottoreiden hankkimista.
thumb|MiG-15 Puolan ilmavoimien tunnuksin. Siipi oli 35 astetta viistetty nuolisiipi, kun amerikkalaiset vielä pitäytyivät suoraan siipeen. Kone saavutti Mach 0,934 nopeuden. Vuodesta 1950 alkaen noin 7 500 MiG-15-konetta oli rakennettu Neuvostoliitossa, Tšekkoslovakiassa, Puolassa ja Kiinassa.
Ensimmäinen koneen prototyyppi I-310 lensi joulukuussa 1947. Sen suorituskykyä testattiin Lavotškin La-15-hävittäjää vastaan. Koneen tuotanto alkoi heti. Neuvostoliiton ilmavoimat otti sen käyttöön 1949. Sillä oli hyvät lento-ominaisuudet.
Korean sodassa MiG-15 oli suunnilleen tasaveroinen suorituskyvyltään F-86 Sabren kanssa. MiG oli hieman parempi nousukyvyltään ja ketteryydeltään, kun taas Sabre oli nopeampi ja parempi syöksymään. MiGissä oli raskaampi aseistus, kun taas Sabren tulinopeus ja tähtäin oli parempi. Taistelun lopputuloksen ratkaisi yleensä lentäjien taito.
Tekniset tiedot
250px|right
MiG-15UTI
Suomen ilmavoimien käyttämä versio
Afganistan
Neuvostoliitto luovutti 1957 kolme MiG-15UTI-konetta Afganistanin ilmavoimille, jossa ne palvelivat MiG-17F-lentäjien koulutuksessa.
Algeria
Vuoden 1963 alussa Algerian ilmavoimat vastaanotti Neuvostoliitosta ensimmäiset MiG-15- ja MiG-15UTI-koneet, jotka muodostivat kolmelaivueisen hävittäjäpommittajarykmentin. Maa vastaanotti myöhemmin Egyptistä lisää vastaavia koneita.
Angola
Angolan ilmavoimat vastaanotti Neuvostoliitosta MiG-15UTI-koneita ja vuonna 1976 kolme konetta Kuubasta.
Armenia
Armenian ilmavoimilla oli vielä 1995 käytössään joitakin Neuvostoliitolta perimiään MiG-15-koneita.
Australia
Australiaan ostettiin toistakymmentä Puolan ilmavoimien ylijäämävarastoista myymää SBLim-2- ja 2A- sekä MiG-15UTI-konetta, jotka siirrettiin siviilirekisteriin.
Bulgaria
Bulgarian ilmavoimat vastaanotti 1952 Neuvostoliitosta MiG-15- sekä MiG15UTI- ja jo seuraavana vuonna MiG-15bis-koneita. Koneista muodostettiin 19. hävittäjärykmentti Graf Ignatievon lentotukikohtaan ja toinen hävittäjärykmentti Dobritšin lentotukikohtaan sekä 26. erilliseen tiedustelurykmenttiin yksi laivue.
Kambodža
Aiemmin Kiinassa käytössä olleita F-2 -hävittäjiä ja Kiinassa valmistettuja FT-2-koneita luovutettiin prinssi Norodom Sihanoukin hallintokautena taisteluun punakhmerejä vastaan. Vuonna 1967 ilmoitettiin käytössä olevan kahdeksan F-2-hävittäjää, jotka kaikki tuhoutuivat taisteluissa sissejä vastaan.
Kiina
Kiina vastaanotti 1950 ensimmäiset Neuvostoliiton toimittamat Jak-17UTI ja MiG-9-suihkukoneet. Samana vuonna Neuvostoliitto kuitenkin lähetti ilmavoimien yksikön, jolla oli 40 kappaletta MiG-15-koneita auttamaan Taiwanin ilmaiskujen torjunnassa. Koneista yksi tuhoutui jo 29. maaliskuuta Hsuichowin lentotukikohdassa. Kiinan liityttyä Korean sotaan jäljellä olevat koneet luovutettiin Kiinalle. Koneet osallistuivat sotatoimiin kuitenkin vasta keväällä 1951. Sodan aikana Kiina vastaanotti runsaasti MiG-15 ja MiG-15bis (J-2) -koneita Neuvostoliitosta, ja luovutukset jatkuivat sodan päätyttyä. Lopulta myös MiG-15UTI -koneita hankittiin Neuvostoliitosta ennen kuin Kiinassa aloitettiin koneiden lisenssivalmistus Shenyangin tehtailla nimellä JJ-2.
MiG-17 -koneiden (J-5) koneiden tultua Kiinan ilmavoimien päähävittäjäkalustoksi kaikki jäljellä olevat J-2 -koneet muutettiin 1960-luvun alussa hävittäjäpommittajiksi. J-2 -koneita myytiin myös muualle kuten Albaniaan. 1980-luvun puolivälissä ainoastaan 90 J-2 ja noin 300 JJ-2 -konetta oli vielä käytössä ja vuonna 1997 vielä noin sata JJ-2 -konetta.
Kongo
Kongon ilmavoimilla kerrottiin vuoden 1991 lopulla olevan yksi MiG-15UTI, jota käytettiin MiG-17F-koneiden miehistöjen koulutukseen.
Kuuba
Neuvostoliitto toimitti Kuuballe MiG-15 -koneita Fidel Castron noustua valtaan. Huhtikuussa 1960 Kuuba vastaanotti kaksitoista Tšekkoslovakiassa valmistettua Fagot B:tä. Koneet eivät juurikaan osallistuneet Sikojenlahden maihinnousun torjuntaan, koska ilmavoimilla oli vain kymmenen koneille lentäjää loppujen ollessa Neuvostoliitossa koulutettavina. Lokakuussa 1961 Kuuballe toimitettiin MiG-15UTI-koneita ja seuraavana vuonna 30 kappaletta Tšekkoslovakiassa valmistettuja MiG-15bis-koneita.
Suomi
Neuvostoliitto teki 1954 koneen hävittäjäversiosta oma-aloitteisesti tarjouksen, jota ei ollut toivottu ja asia oli molemmille sotilasosapuolille yllättävä. UTI-versiolla tutustumislennon tehnyt Lauri Pekuri ja Ilmavoimien esikunnan diplomi-insinööri Leo Piippo eivät puoltaneet hankintaa, koska malli oli vanhenemassa ja hävittäjien kehitys nähtävissä. Tyypin käyttö olisi myös ollut kallista suuren polttoaineenkulutuksen ja huoltotarpeen vuoksi. Lisäksi tuossa vaiheessa koulutus suihkukoneisiin oli tärkeämpää, mihin De Havilland Vampire soveltui paremmin. Kävi ilmi, että hankinta oli sovittu osana kahdenkeskistä clearing-kauppaa ilman tarkempaa informointia kummallakaan puolella.
Esimerkiksi presidentti Paasikiveä ei oltu informoitu, mikä luonnollisesti raivostutti hänet.
Neuvostoliiton ilmeisesti eksynyt MiG-15 putosi 25. tammikuuta 1954 Rautjärvelle – tämä oli ehkä MiG-suihkuhävittäjien ensiesiintyminen Suomen ilmatilassa. Aiempi käyttö voi olla mahdollista, koska Neuvostoliiton vuokra-alueelta Porkkalasta lensi myös suihkuhävittäjiä, jotka todennäköisesti olivat MiG-15-koneita.
Tammikuussa 1962 Suomi teki hankintasopimuksen neljästä kaksipaikkaisesta MiG-15UTI -harjoitushävittäjästä. Ostetut koneet saapuivat 10. marraskuuta Rissalaan, ja ne saivat tunnuksen MU ja numerot 1–4. Koneiden piti auttaa siirtymistä Fouga Magister -suihkuharjoituskoneesta MiG-21-suihkuhävittäjiin. Lentäjille muutos oli silti hyvin vaativaa. Konetta pidettiin lento-ominaisuuksiltaan erittäin hyvänä. Sen radio- ja suunnistuslaitteet olivat kuitenkin vanhentuneet. Paineilmajarrut olivat vaikeakäyttöiset tehden rullauksesta hankalaa.
Tyypin viimeinen lento Suomessa tehtiin 7. helmikuuta 1977 MU-4:llä, jolla lennettiin koneista eniten yli 619 tuntia. Koneista MU-3 tuhoutui 27. marraskuuta 1970 Sumiaisissa polttoaineen loputtua. Lentäjä majuri Seppo Vuorio pelastautui heittoistuimella. Loput koneista on sijoitettu museoihin Suomessa :
Hyundai
Hyundai on eteläkorealainen suuryritys, jonka perusti Chung Ju-yung vuonna 1947.
Hyundai aloitti rakennusyhtiönä. Nykyisin kaikki nimeä käyttävät yhtiöt eivät ole emoyhtiö Hyundai Groupin alaisuudessa, mutta ne ovat Chungin poikien tai heidän perillistensä hallitsemia.
Merkittävimpiä muita Hyundaista eronneita yhtiöitä ovat maailman neljänneksi suurin autonvalmistaja Hyundai Motor Company, maailman suurin laivojen rakentaja Hyundai Heavy Industries ja Hynix Semiconductor.
Lisäksi eri ryhmissä on muutakin toimintaa, kuten pankki- ja muita finanssitoimintoja, tavarataloketju ja baseball- ja jalkapallojoukkue.
Jarl Pousar
Pousar pääsi ylioppilaaksi 1960 Helsingin Svenska normallyceumista. Hän opiskeli taidehistoriaa Helsingin yliopistossa ja työskenteli samalla Tieteellisten seurojen kirjaston varastomestarina. Pousar suoritti 1970 tieteellisten kirjastojen hoitajan ammattitutkinnon sekä valmistui filosofian kandidaatiksi 1974 ja maisteriksi 1976. Hän toimi Tieteellisten seurojen kirjastonhoitajana 1967–1977 ja sen jälkeen hän toimi Tieteellisen kirjallisuuden vaihtokeskuksen kirjastonhoitajana ja esimiehenä. Pousar oli myös kirjojen keräilijä ja hänellä oli merkittävä kirjakokoelma Vihdissä sijaitsevassa Villa Savonia-talossaan. Pousar oli Bibliofiilien Seuran hallituksen jäsen 1976–1987, Sällskapet Bokvännerna i Finlandin puheenjohtaja 1980–2000 sekä Bibliophilos-lehden päätoimittaja kahdeksan vuoden ajan.
Pousarin harrastuksiin kuului myös sukututkimus. Hän toimitti suomenruotsalaista sukukirjasarjaa Släktbok Ny följd vuodesta 1973 alkaen ja hän oli Suomen Sukututkimusseuran aikakauskirjan Genoksen päätoimittaja 1987–1993.
Mark Parland
Mark Parland (s. 1964) on suomalainen freelancetoimittaja, joka oli mukana 1990-luvulla äärioikeistolaisessa toiminnassa. Hän on julkaissut myös useita omakustannekirjoja, -lehtiä ja videoita.
Parland osallistui vuosina 1986–1987 menestyksellä Mainostelevision Tupla tai kuitti -tietokilpailuun aihenaan SS:n historia. Helmikuussa 1987 Parland järjesti Helsingissä Alppilan yläasteen tiloissa natsismia ja rasismia käsitelleen keskustelutilaisuuden, joka kuitenkin keskeytyi kun yleisön joukossa olleet skinheadit laukaisivat videoesityksen aikana pimennetyssä salissa kyynelkaasupommin. Parland oli 1990-luvun alussa Turussa vaikuttaneen skinheadkerho Skullheadin jäsenlehden päätoimittaja. Parland riitautui turkulaisskinien kanssa niin pahasti, että turkulaiset pahoinpitelivät Parlandin ja hänen kaksi ystäväänsä. Iltapäivälehdet kertoivat oikeudenkäynnistä 24. tammikuuta 1992. Vuonna 1995 Parland perusti Sinivalkoklubi-yhdistyksen, joka julkaisi Sinivalkoinen ylpeys-, Skinhead- ja Totenkopf-lehtiä. Vuonna 1998 Parland toimitti Helsingin Lähiradiossa Patriootti-nimistä ohjelmaa, jossa esitettiin white power -musiikkia. Hän kävi myös kuvaamassa white power -konsertteja Suomessa ja Ruotsissa. Vuonna 1999 hän julkaisi Sananvapaus-lehteä.
Parland on julkaissut useita lähinnä natsi-Saksaa ja SS-joukkoja käsitteleviä omakustannekirjoja. Alkupään kirjoissa kohteita kuvattiin ihannoivasti, mutta parissa viimeksi ilmestyneessä kirjassaan Parland on muuttunut kriittisemmäksi.
Parlandin tunnetuin hanke lienee vuonna 1999 julkaistu kaksiosainen videodokumentti Elämäni SUPOn varjossa, joka kertoo Parlandin toiminnasta vuosina 1986–1999 ja siitä, kuinka Parlandin mielestä Suomen suojelupoliisi ja Ruotsin Säpo pyrkivät hankaloittamaan hänen elämäänsä muun muassa jatkuvalla tarkkailulla, pidätyksillä ja Parlandin tuttavien painostuksella ja uhkailuilla. Yhteensä neljän tunnin pituisessa videodokumetissa esiintyivät muun muassa entinen Yleisradion toimittaja Karl Henrik Nikula, dosentti Hannu Rauhala, Helsingin Antifan varapuheenjohtaja Seppo Harjunpää, Antifa-lehden entinen päätoimittaja Juhani Lohikoski, kansanedustaja Heidi Hautala, kuusankoskelainen RAC-yhtye Sniper, äärioikeistolaispoliitikko Väinö Kuisma ja ”valtakunnanjohtaja” Pekka Siitoimen poika Paul Adolf Siitoin. Parland käsitteli suhdettaan suojelupoliisiin myös kirjassa Taistelijana Supon varjossa 1979–2000. Omaperäisellä esiintymisellään ja dokumenteillaan Parland päätyi yleiseen epäsuosioon silloisessa äärioikeistolaisessa liikkeessä.
Aleksi Bardy teki vuonna 1997 Parlandista lyhytdokumentin nimeltä Mark Parland käy Oulussa. Parland vastasi Kari Happosen vuonna 1988 Yleisradion TV 1:n asiaohjelmille ohjaaman lyhytdokumentin Valkoinen valta suunnittelusta. Mark Parland on naimisissa Malla Parlandin kanssa.
Flygflottilj 19
F19:n lähtöä valmisteltiin Suomessa ja Ruotsissa 8.–28. joulukuuta 1939 talvisodan alettua 30. marraskuuta. Toisessa vaiheessa rakennettiin tukikohtia 29. joulukuuta – 11. tammikuuta 1940. Tämän jälkeen F19 harjoitti taistelu- ja tiedustelutoimintaa Pohjois-Suomessa, minkä jälkeen se purettiin ja palautettiin Ruotsiin vastaamaan Ruotsin tehostuneesta valmiudesta, mikä oli seurausta Saksan hyökkäyksestä Tanskaan ja Norjaan.
Huollollisesti F19 oli Suomen sotatalouden kannalta omavarainen, koska se sai polttoaineensa, ammuksensa ja varaosansa Ruotsista.
Osastolla oli kaksitoista Gloster Gladiator I -hävittäjää sekä viisi Hawker Hart -tiedustelukonetta sekä joitain yhteistoimintakoneita. Se piti tukikohtanaan Veitsiluodon lentokenttää Kemissä ja työkenttinään Rovaniemen Olkkajärven jäälentokenttä, Hirvasjärven, Kemijärven, Oulun, Vaalan ja Posion lentokenttiä.
Lentokentät
Lapin Lennosto ja Lapin Lennoston Kilta ovat tuoneet muistotaulut Ulrik- ja Ulrik 2- ja Veitsiluoto-tukikohtien paikoille 1990. Oskarille pystytettiin muistomerkki 12. tammikuuta 1990.
Davy Pröpper
Seurajoukkueura
Pröpper on kotikaupunkinsa SBV Vitessen kasvatti. Hän debytoi seuran paidassa tammikuussa 2010 NEC Nijmegeniä vastaan ja teki avausmaalinsa saman vuoden elokuussa AFC Ajaxin verkkoon. Tuloksellisesti Pröpperin paras kausi oli 2013–2014, jolloin hän teki 33 ottelussa kuusi maalia. Yhteensä Pröpper pelasi Vitessen paidassa 133 Eredivisie-ottelua tehden 15 maalia.
Heinäkuussa 2015 Pröpper siirtyi Eredivisien hallitsevaan mestariin PSV Eindhoveniin, jonka kanssa hän voitti seuraavassa kuussa Alankomaiden supercupin. Hän teki Eredivisiessä 33 ottelussa kymmenen maalia ja antoi seitsemän maalisyöttöä Eindhovenin voittaessa kauden 2015–2016 liigamestaruuden. Hän voitti 2016 jälleen Alankomaiden supercupin sekä teki kaudella 2016–2017 pelaamissaan 34 liigaottelussa kuusi ja syötti kahdeksan maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kahden kauden aikana 14 ottelua, ja teki kaksi maalia.
Pröpper siirtyi 13 miljoonan euron siirtosummalla Englannin Valioliigan Brightoniin kesällä 2017. Hän pelasi neljän kauden aikana 107 valioliigaottelua ja teki niissä kaksi maalia. Hän kuului kolmena ensimmäisenä kautena joukkueen vakiokokoonpanoon mutta kärsi neljännellä kaudellaan loukkaantumisista ja pelasi Valioliigassa vain seitsemän ottelua.
Fokker F.27
Käyttö Suomessa
Finnair Oy:n luopuessa 1970-luvun lopussa Convair 440 Metropolitan koneista havaittiin, että yhtiö tarvitsi lyhyitä lentoreittejään varten DC-9-14/15-suihkukoneita pienempiä potkurikoneita. Tähän tarkoitukseen Finnair päätyi ostamaan Icelandairilta Islannista kolme käytettyä Fokker F.27 Mk. 200 -matkustajakonetta.
Davy Pröpper
Maajoukkueura
Pröpper on pelannut monissa Alankomaiden nuorten maajoukkueissa. Alankomaiden jalkapallomaajoukkueessa hänen debyyttinsä tapahtui kesäkuussa 2015 ystävyysottelussa Yhdysvaltoja vastaan. Hän teki MM-karsintaotteluissa kaksi maalia syyskuussa 2017 Bulgariaa vastaan ja yhden maalin lokakuussa 2017 Valko-Venäjää vastaan
Fokker F.27
Käyttö Suomessa
1970-luvun lopussa Ilmavoimat pyrki löytämään Douglas DC-3-koneilleen korvaajan. Tätä päätöstä nopeutti DC-3-koneella tapahtunut Rissalan lentoturma, jossa kuoli suomalaisia yritysjohtajia ja poliitikoita. Korvaajaa etsittiin seuraavasta ryhmästä: Antonov An-32, Fokker F.27, CASA 212 ja De Havilland Canada DHC-7. Näistä An-32 ja CASA 212 on varustettu perärampilla ja olivat eniten laskuvarjojääkärien tarpeisiin sopivia. Väliaikaisratkaisuna Ilmavoimat päätti vuonna 1980 vuokrata Karair Oy:ltä kaksi Fokker Friendship Mk. 100 -kuljetuskonetta (FF-1 ja FF-2). Koska Finnair Oy oli aiemmin päätynyt tähän konetyyppiin, katsottiin valinta taloudellisesti edullisimmaksi. Vuonna 1982 Ilmavoimat lunasti koneet itselleen ja tilasi laivaston vahvistukseksi tehtaalta uuden Fokker F.27-400M Troopship -kuljetuskoneen (FF-3). Kone toimitettiin Ilmavoimille vuonna 1984.
OH-KFA / FF-1
Fokker F.27 Mk 100 Friendship on ensimmäinen Karairin islantilaiselta Iceland Air-yhtiöltä ostama kone, joka saapui islantilaislentäjien ohjaamana Helsinki-Vantaan lentoasemalle 18. maaliskuuta 1980. Kone rekisteröitiin Karair Oy:lle tunnuksella OH-KFA. Katsastuksen jälkeen sillä aloitettiin Finnairin ohjaajien koulutuslennot. Kone vuokrattiin syksyllä 1980 Suomen ilmavoimien käyttöön tiedustelu- ja kuljetuskoneeksi. Vuonna 1982 Ilmavoimat lunasti koneen itselleen. Konetta käytettiin aluksi ilmavoimissa rahdin kuljetukseen ja laskuvarjohyppyihin Kuljetuslentolaivueessa Utissa ja sittemmin tiedusteluvarustuksella varustettuna. Kone poistettiin käytöstä CASA C-295 (CC-3) käyttööonoton myötä.
Davy Pröpper
Saavutukset
PSV Eindhoven