cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amfetamiini
Neurotoksisuus
Runsaasti ja pitkään amfetamiinia päihteenä käyttäneillä ihmisillä on havaittu olevan puutteita keskittymiskyvyssä, muistissa ja oppimisessa. Nämä voivat merkitä sitä, että amfetamiini on neurotoksinen eli että se aiheuttaisi vaurioita aivoihin. Amfetamiinin ja muiden amfetamiinien päihdekäytön epäillään lisäävän riskiä sairastua Parkinsonin tautiin. Ainakaan vuoteen 2020 mennessä tästä ei silti ollut kiistattomia todisteita, vaikka monissa epidemologisissa tutkimuksissa sairastumisriskin on havaittu kohonneen amfetamiinien päihdekäyttäjillä. Lisäksi eläin- ja solukokeissa altistuksen amfetamiineille on havaittu voivan johtaa alfasynukleiinien väärinlaskotumiseen mustatumakkeessa Parkinsonin taudissa ilmeneviksi Lewyn kappaleiksi.
Amfetamiinin yliannostus voi aiheuttaa hypertermian, jossa ruumiinlämpö on yli 40 °C, yksin tai yhdessä kuuman ympäristön kanssa. Suurten amfetamiiniannosten on havaittu aiheuttavan neurotoksisia muutoksia muun muassa jyrsijöiden ja ihmisiin kuulumattomien kädellisten aivojen dopamiinia erittävään eli dopaminergiseen järjestelmään, mutta lähinnä vain hypertermian yhteydessä. Näihin vaurioihin lukeutuu dopaminergisten aksonien päiden tuhoutuminen. Vaurioita arvellaan muodostuvan myös veri-aivoesteeseen, joka voisi altistaa laajemmille aivovaurioille. Lämpötilan aiheuttaman neurotoksisuuden mekanismia ei tunneta, mutta sen arvellaan johtuvan esimerkiksi lämmön aiheuttamasta ja aivoihin paikallistuneesta happiradikaalien lisääntyneestä muodostumisesta ja proteiinien toimintahäiröistä, kuten niiden väärin laskostumisesta (lämpöliikkeen vaikutuksesta).
Käyttö raskauden aikana
Amfetamiinin käyttö tekee synnytyksestä riskialttiimman muun muassa verenpainetta kohottavan vaikutuksensa takia. Se voi myös lisätä istukan verenvuotoriskiä. Sen myös arvellaan olevan jossain määrin haitallista sikiön kehitykselle ja johtavan ehkä oppimisvaikeuksiin myöhemmin elämässä. Tästä ei kuitenkaan ole varmuutta, sillä amfetamiinin käyttöön liittyy monia muita sikiölle haitallisia elämäntapaan liittyviä asioita, kuten muiden päihteiden käyttöä ja aliravitsemusta, jotka häiritsevät syy-seuraussuhteiden tutkimista. Amfetamiinille sikiönä altistuneiden vastasyntyneiden pään ympärysmitan on kuitenkin havaittu olevan normaalia pienempi ja syntymäpainon alhaisempi nimenomaan amfetamiinin käytön takia. Altistunut vastasyntynyt voi myös potea amfetamiinin vieroitusoireita noin viikon ajan syntymän jälkeen, mutta vieroitusoireet eivät ole vaarallisia. Näitä vieroitusoireita ovat muun muassa hermostuneisuus ja hengityksen kiivaus.
Monoamiinitransportterit
400px|pienoiskuva|Oikealla: amfetamiinin (punaiset pallot) siirtyminen dopaminergisen aksonin pään [[dopamiinitransportterin (DAT) kautta. DAT vapauttaa amfetamiinin siirtymässä dopamiinia (siniset pallot) synapsirakoon. Synapseissa amfetamiini saa synapsirakkuloiden (harmaa pallo) VMAT2-proteiinit vapauttamaan dopamiinia solulimaan. Vasemmalla: normaalitilanne, jossa DAT siirtää dopamiinia hermosoluun ja VMAT2:t varastoivat sitä synapsirakkuloihin.]] Ihmisissä amfetamiini vapauttaa dopamiinia hermosoluista synapsirakoihin. Raoissa dopamiiniylimäärä aktivoi dopamiinireseptoreita, josta amfetamiinin päihdevaikutus pääosin johtuu. Hermosolun ulkoinen amfetamiini sitoutuu synapsia edeltävien eli presynaptisten hermosolujen aksonien pään solukalvon norepinefriini-, serotoniini- ja dopamiinitransporttereihin. Näiden lyhenteet ovat vastaavasti NET, SERT ja DAT. Ne ottavat jatkuvasti synapsiraosta hermosolun sisään nimensä mukaisia välittäjäaineita. Esimerkiksi DAT siirtää dopamiinia. Ihmisillä amfetamiini sitoutuu helpoiten eli suurimmalla affiniteetilla NET:hen, 5–9 kertaa tätä heikommin DAT:hen ja noin 500 kertaa NET:tä heikommin SERT:hen. Affiniteettien takia amfetamiini siirtyy soluihin pääosin NET:n tai DAT:n kautta. Nämä transportterit vapauttavat siirtymän aikana vastaavasti norepinefriiniä ja dopamiinia synapsirakoon.
Deksamfetamiini vapauttaa dopamiinia noin 3 kertaa tehokkaammin kuin levoamfetamiini. Molemmat vapauttavat norepinefriiniä likimain yhtä tehokkaasti. Norepinefriinin ja dopamiinin vapautuminen transportterien normaalitoiminnasta poikkeavassa käänteisessä siirtymässä on tiettävästi tärkeimpiä vaikutuksia amfetamiinin toiminnan kannalta. Käänteisen siirtymän yksityiskohdat tunnetaan huonosti, mutta siihen liittyvät solukalvon eri puolten väliset ionipitoisuuserot, joiden avulla transportterit ottavat välittäjäaineita hermosolun sisään normaalitilanteessa ilman amfetamiinin läsnäoloa. Amfetamiinin suoraan vapauttaman dopamiinin lisäksi amfetamiinin vapauttama runsas norepinefriinimäärä lisää merkittävästi dopamiinin vapautumista, mutta epäsuoraan ja monimutkaisella tavalla.
VMAT2
Hermosolussa amfetamiinilla on vielä ainakin yksi tärkeä toiminto: amfetamiini purkaa tuntemattomalla tavalla synapsirakkuloiden kalvon eri puolin vallitsevaa pH-arvojen eroa kääntäen siten rakkuloiden kalvojen VMAT2-antiportterien toiminnan. Tällöin antiportterit vapauttavat rakkuloiden varastoimaa dopamiinia ja norepinefriiniä solulimaan, jotka voivat vapautua synapsirakoon jonkin DAT:n ja NET:n kautta, jonka toiminnan amfetamiini on kääntänyt päinvastaiseksi. Normaalisti VMAT2:t siirtävät protonin (H+) ulos rakkulasta ja ottavat samalla välittäjäaineen sisään. Siirron mahdollistamaa protonipitoisuuseroa eli pH-arvojen eroa ylläpitävät rakkuloiden kalvojen H+-ATPaasit.
Muut toiminnot
Ihmissä amfetamiini on myös merkittävä TAA1-reseptorien (TAAR1) agonisti. Näitä GPCR-tyypin reseptoreita on pre- ja postsynaptisissa soluissa. TAAR1-aktivaatio amfetamiinin tai muiden stimulanttien vaikutuksesta tosin vähentää niiden stimuloivia ja riippuvuutta aiheuttavia vaikutuksia.
Hermosolussa amfetamiinin enantiomeereistä deksamfetamiini sitoutuu ainakin rottien monoamiinioksidaasi A:han (MAO-A) reversibeelinä MAO-estäjänä. Tämä vähentää MAO-A-välitteistä dopamiinin hajoamista, jolloin dopamiinia kertyy enemmän solulimaan. Deksamfetamiini ei estä tehokkaasti rottien MAO-B:tä. Levoamfetamiini ei vaikuta rottien MAO-A- tai MAO-B-entsyymeihin merkittävästi. Amfetamiinin toiminta MAO-estäjänä on kuitenkin heikkoa tutkituissa eläimissä.
Metabolia
Amfetamiinin eliminaation puoliintumisaika ihmisten veriplasmassa on 5–30 tuntia. Aika riippuu virtsan poistumisnopeudesta ja sen pH-arvosta. Puoliintumisaika kasvaa noin 7 tunnin verran kun virtsan pH-arvo kasvaa yhdellä. Tyypillisessä tilanteessa amfetamiinin puoliintumisaika ihmisissä on 7 tuntia lapsilla ja 10–12 tuntia aikuisilla. Levoamfetamiiniin puoliintumisaika on ihmisissä 1–2 tuntia lyhyempi kuin deksamfetamiinin. Normaalissa virtsan pH-arvossa 30–40% amfetamiinista poistuu ihmisillä virtsaan sellaisenaan muuntumatta aineenvaihduntatuotteiksi.
Stewart Grand Prix
1999 – viimeinen kausi ja voitto
Barrichello onnistui saavuttamaan tallille sen historian ensimmäisen ja ainoan paalupaikan Ranskan GP:n sateen sekoittamissa aika-ajoissa. Itse kilpailussa hän sijoittui lopulta kolmanneksi. Kauden kolmesta keskimmäisestä kilpailuista ei pisteitä tullut, mutta Barrichello onnistui sijoittumaan Unkarin GP:ssä viidenneksi ja Italian GP:ssä neljänneksi. Herbert ei sen sijaan saavuttanut yhtään pistettä seitsemään kilpailuun Kanadan kilpailun jälkeen.
Kauden kohokohta oli kauden 14:s kilpailu, Euroopan Grand Prix. Sateen sotkemassa kilpailussa Herbert onnistui nousemaan kilpailun voittajaksi, ja Barrichello sijoittui kolmanneksi. Voitto oli tallille sen historian ensimmäinen, mutta viimeinen. Herbertille itselleen voitto oli uran kolmas, mutta myös viimeinen. Kauden toiseksi viimeisessä kilpailussa, Malesian GP:ssä, molemmat autot sijoittuivat taas pisteille sijoille 4 ja 5. Enempiä pistesijoja talli ei enää urallaan saavuttanut.
Talli sijoittui lopulta neljänneksi saavuttamallaan 36 pisteellä. Se onnistui voittamaan nimekkäät Williams- ja Benetton-tallit.
Kolme vuotta F1-sarjassa kilpailleen Stewartin nimeksi vaihdettiin seuraavalla kaudella Jaguar Racing uuden omistajan Fordin takia.
Stewartin autojen ulkonäkö
Stewartin autot olivat läpi sen kolmivuotisen historian pääväriltään valkoisia. Jackie ja Paul Stewartin skotlantilaisuuden takia autoissa oli lisäksi perinteisiä skotlantilaisia värikuvioita, joita käytetään muun muassa kilteissä. Autojen julkaisutilaisuuksissakin skotlantilaisuus kävi ilmi muun muassa Stewartien pukeutumisessa.
Tallia sponsoroi kaikki kolme vuotta HSBC, jonka nimi ja punavalkoinen logo olivat kauden 1997 autossa auton yläosassa ja kauden 1998 ja 1999 autoissa sivuponttoonissa. Muita näkyviä sponsoreita ovat olleet Ford, Lear ja Texaco. Kauden 1999 autot erotti toisistaan autojen numeroiden erivärisyys: Herbertin auton numero 17 oli vaaleanvihreä, ja Barrichellon 16 punainen.
Amfetamiini
Metabolia
Ihmisissä amfetamiinin käyttö voidaan havaita huumetestein noin 2–4 päivän ajan virtsasta, jopa 90 päivän ajan hiuksista, 1–48 tunnin ajan syljestä ja 7–14 päivän ajan hiestä.
1887 ja 1929: löytyminen
Amfetamiinin syntetisoi ensimmäisenä romanialainen kemisti Lazăr Edeleanu Berliinissä vuonna 1887. Amfetamiini ei tosin ole täysin keinotekoinen aine. Sitä löydettiin ensi kerran luonnosta vuonna 1997 Senegalia berlandieri -kasvista, mutta sen pitoisuudet tässä kasvissa ovat hyvin pieniä.
1930–1940-luvut: ensisovellutukset lääkkeenä
Amfetamiini tuli lääkekäyttöön ensi kerran vuonna 1933 kun philadelphialainen lääkefirma "Smith, Kline and French" (SKF) alkoi myymään sitä USA:ssa nenän tukkoisuutta avaavana aineena kauppanimellä "benzedrine" inhalaattoreissa, joissa kussakin oli 325 mg nestemäistä amfetamiinin vapaa emästä. Gordon Alles siirsi amfetamiinisuoloja koskevan patenttinsa SKF:lle vuonna 1934, joka alkoi vuodesta 1937 alkaen myymään amfetamiinisulfaattitabletteja Parkinsonin taudin, masennuksen ja narkolepsian hoitoon. SKF luokitteli USA:ssa tablettinsa reseptilääkkeiksi vuonna 1940.
Ustekinumabi
Ustekinumabi on biologinen lääke ja Monoklonaalinen vasta-aine jota käytetään crohnin taudin ja haavaisen paksusuolen hoidossa. Ustekinumabia myydään kauppanimellä Stelara, jota valmistaa Jannsen-Cilag Ustekinumabi tomii estämällä interleukiinien IL-12 ja IL-13 tomintaa vähentän tulehdusreaktiota.
Amfetamiini
1930–1940-luvut: ensisovellutukset lääkkeenä
Vuonna 1937 yhdysvaltalainen lastenlääkäri Charles Bradley havaitsi amfetamiinin toimivan hoitona lasten käytös- ja keskittymishäiriöihin. Nämä kokeet johtivat kuitenkin vasta vuonna 1956 toisen stimulatin, metyylifenidaatin, hyväksymiseen osaksi lasten käytöshäiriöiden hoitoa. Nykyään nämä häiriöt tunnetaan nimellä ADHD. 2. maailmansodan aikaan USA:n ja Britannian armeijat antoivat sotilailleen amfetamiinitabletteja piristeeksi. Muun muassa Suomi, Natsi-Saksa ja Japanin keisarikunta taas käyttivät 2. maailmansodassa metamfetamiinia samassa tarkoituksessa. Amfetamiinia käytettiin USA:ssa epävirallisesti myös laihdutusvalmisteena, kunnes sille myönnettiin myyntilupa tähän tarkoitukseen vuonna 1945.
Ustekinumabi
Ustekinumabi on kela korvattava, ja sitä määrätään silloin, kuin muilla hoitomuodoilla ei ole saavutettu riittävää vastetta.
Amfetamiini
Yhdysvallat
SKF:n patentit amfetamiinisuoloille vanhenivat vuonna 1949, jonka takia USA:ssa tuli myyntiin kilpailevia amfetamiinivalmisteita. Lääkefirmojen kilpailu ja markkinointi lisäsivät amfetamiinin käyttöä USA:ssa merkittävästi. 1940-luvulla USA:ssa tuli myyntiin myös metamfetamiinia ja SKF:n kehittämää deksamfetamiinia.
Benzedrine-inhalattorit säilyivät USA:ssa pitkään itsehoitolääkkeinä. Saatavuuden takia inhalaattoreiden nesteitä nieltiin ja injektoitiin päihtymystarkoituksessa etenevässä määrin USA:ssa ja Kanadassa, joten niihin lisättiin väärinkäyttöä estäviä aineita, kuten pikriinihappoa, joka maistuu pahalle ja aiheuttaa pahoinvointia. Myynnin säätelyn välttämiseksi laein SKF korvasi vuosina 1948–1949 Pohjois-Amerikassa myymänsä inhalaattorit "benzedrex"-inhalaattoreilla, joissa amfetamiini oli korvattu propyyliheksedriinillä. Myyntiin tuli kuitenkin patenttien raukeamisen takia muiden valmistajien amfetamiini-inhalaattoreita. Nämä olivat itsehoitolääkkeitä USA:ssa vuoteen 1959 asti. Metamfetamiini-inhalaattorit tosin säilyivät USA:ssa itsehoitolääkkeinä vuoteen 1965 asti.
1960-luvun lopulla lääkefirmat myivät USA:ssa vuosittain arviolta 8–10 miljardia 10 mg amfetamiinisulfaattitablettia (80 000–100 000 tonnia amfetamiinisulfaattia). Vuonna 1970 USA:ssa oli arviolta 320 000 eri amfetamiineista riippuvaista. Siksi vuonna 1971 amfetamiini ja monet muut amfetamiinit luokiteltiin laittomiksi huumeiksi, joita voitiin yhä myydä rajoitetusti lääkkeinä (Schedule II -luokitus). Sallittuja lääkinnällisiä käyttökohteita myös vähennettiin. Tämä johti amfetamiinien käytön merkittävään vähentymiseen USA:ssa 1970-luvulla, joka kuitenkin korvautui osittain kokaiinin käytöllä.
Pohjoismaat
Suomessa amfetamiinia alettiin käyttämään lääkkeenä 1940-luvun alusta alkaen. Sen ongelmakäyttö yleistyi vasta 1950-luvulla. 1960-luvulla amfetamiinia myös alettiin salakuljettamaan Suomeen. Näistä ensimmäisistä salakuljettajista kuuluisin oli ehkä Kosti Kustaa Kartiokari. Amfetamiini luokiteltiin laittomaksi huumeeksi Suomessa vuonna 1968.
Ruotsissa amfetamiinin käyttö oli 1950-luvulla maailmanlaajuisesti katsottuna poikkeuksellisen yleistä. Ruotsissa alettiin myymään vuodesta 1938 alkaen amfetamiinia sisältäviä lääkkeitä. Niiden käyttö yleistyi nopeasti ja johti Ruotsin ensimmäiseen päihde-epidemiaan, vaikka ne oli luokiteltu reseptilääkkeiksi jo vuodesta 1939 alkaen. 1950–1960-lukujen taitteessa saavutettiin käytön huippu. Esimerkiksi 1959 kaikista 15–64-vuotiaista ruotsalaisista 6.4% (313 000 ihmistä) käytti amfetamiinia, mutta ongelmakäyttäjiä koko väestössä oli arviolta vain 3300 henkeä. Käyttö väheni voimakkaasti 1970-luvulla muun muassa kun lääkereseptien saantikriteereitä lisättiin.
Lainsäädäntö
Suomessa amfetamiini on luokiteltu huumausaineeksi 1968 alkaen. Korkein oikeus on vuonna 1998 linjannut, että amfetamiini on erittäin vaarallinen huumausaine.
Willie Toweel
William ”Willie” Michael Toweel (6. huhtikuuta 1934 Benoni – 25. joulukuuta 2017 Johannesburg) oli eteläafrikkalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Toweel voitti 51 kilogramman painoluokassa olympiapronssia Helsingissä 1952 hävittyään välierässään Yhdysvaltain Nate Brooksille. Toweel tuli nyrkkeilijäperheestä, ja yksi hänen veljistään voitti ammattilaisnyrkkeilyn maailmanmestaruuden. Toweel kuoli kotonaan Johannesburgissa 83-vuotiaana 25. joulukuuta 2017.
Sotienjälkeiset suomalaiset ilmatorjuntayksiköt
Sotienjälkeiset suomalaiset ilmatorjuntayksiköt kuvaa luettelomaisesti Suomen puolustusvoimien ilmatorjuntajoukkojen organisaatiokehitystä jatkosodan päättymisestä alkaen. Kehityksessä voidaan havaita rauhanajan organisaation luominen, puolustusrevisiokomitean mietinnön aiheuttamat muutokset 1952, siirtyminen sotilasläänijakoon 1960-luvun alussa, 1980-luvun lopun rykmenttikokoonpanoon siirtyminen ja lopulta vuosina 2012-2015 toteutettu puolustusvoimauudistus.
Jatkosodasta vuoteen 1952
Jatkosodan päätyttyä Suomen puolustusvoimien tuli siirtyä aselepoehtojen mukaisesti rauhan ajan kokoonpanoon 5. joulukuuta 1944 mennessä. Ilmatorjuntajoukot kuuluivat edelleen ilmavoimiin ja niitä johti ilmavoimien komentajan alaisena ilmatorjuntatykistön komentaja. Ilmavoimien esikuntaan kuului osastopäällikön johtama ilmatorjuntaosasto, johon kuuluivat komento- ja järjestelytoimisto, koulutustoimisto, ampumaopillis-ballistinen toimisto sekä teknillinen toimisto.
Ilmatorjuntajoukot olivat:
Näiden lisäksi ilmatorjuntajoukkoina olivat vuonna 1948 perustetut jalkaväkirykmenttien ilmatorjuntakomppaniat, jotka eivät olleet ilmatorjuntatykistön komentajan alaisuudessa. Samana vuonna aloitti Reserviupseerikoulussa jalkaväen ilmatorjuntalinja. Lisäksi merivoimiin ja rannikkotykistöön kuului ilmatorjuntajoukkoja ja pidettiin omaa koulutusta.
1952 - 1960
Valtioneuvoston asettaman puolustusrevisiokomitean mietintä julkistettiin 1949. Siihen tehtyjen muutosten jälkeen ilmatorjuntajoukkojen uusi kokoonpano astui voimaan 1. joulukuuta 1952. Ilmatorjuntajoukot siirrettiin ilmavoimista osaksi maavoimia.
Ilmatorjuntajoukot olivat:
Kesällä 1954 Lahdessa olleesta 1. erillisestä ilmatorjuntapatteristosta tuli Ilmatorjuntarykmentin I patteristo ja entisestä Naarajärvellä olleesta rykmentin I patteristosta 1. erillinen patteristo, joka siirtyi vielä samana syksynä Kokkolaan. Joukko-osastot saivat maakunnalliset nimensä 1. tammikuuta 1957 seuraavasti:
Helsingin ilmatorjuntarykmentin Santahaminassa olleet yksiköt siirtyivät Hyrylään kesällä 1957 ja loppuosa Lahdesta ja Vesivehmaalta vuosina 1958-1959. Ilmatorjuntatykistön koeosasto liitettiin perustettuun Koeampuma-asemaan, joka oli tykistön tarkastajan alaisuudessa. Jalkaväkirykmenteissä olleet ilmatorjuntakomppaniat lakkautettiin 1. joulukuuta 1952. Samalla perustettiin prikaatien tukipataljooniin ilmatorjuntakomppaniat.
Molitva
”Molitva” on Vladimir Graićin säveltämä ja Saša Milošević Maren sanoittama kappale, jolla serbialainen Marija Šerifović voitti vuoden 2007 Eurovision laulukilpailun. Kappaletta on kuvailtu tunteikkaaksi balladiksi. Se on ensimmäinen muulla kuin englannin kielellä laulettu voittokappale vuoden 1998 jälkeen.
Kappale on julkaistu myös suomeksi nimellä ”Rukoilen”, englanniksi nimellä ”Destiny” ja venäjäksi nimellä ”Molitva” (”Молитва”). Sanoitukseltaan kappale on uskonnollissävytteinen.
Sotienjälkeiset suomalaiset ilmatorjuntayksiköt
1960 - 1988
Puolustuslaitosasetuksella, joka tuli voimaan 4. helmikuuta 1960, muutettiin ilmapuolustuksen tarkastajan virka ilmatorjunnan tarkastajan viraksi. Samalla aselajitarkastajan esikunnaksi määrättiin pääesikunnan ilmatorjuntaosasto, johon kuuluivat osastopäällikön alaisuudessa ilmatorjunta- ja ilmatorjuntateknillinen toimisto. Yhteensä osastolla palveli seitsemän upseeria.
Vuoden 1960 kesäkuussa lakkautettiin lisäksi prikaatien tukipataljoonien ilmatorjuntakomppaniat. Tällöin ilmatorjuntamiesten koulutus siirrettiin divisioonien ilmatorjuntapatteristoille. Pääesikunnan ilmatorjuntaosasto supistettiin 1. maaliskuuta 1968 neliupseeriseksi ilmatorjuntatoimistoksi.
Vuonna 1963 ilmatorjuntakoulu siirrettiin Santahaminasta Hyrylään. Salpausselän ilmatorjuntapatteristo siirrettiin 1968 Lahdesta Kouvolaan ja pari vuotta myöhemmin Pohjanmaan ilmatorjuntapatteristo Kokkolasta Rovaniemelle, jossa se sai vuonna 1974 nimekseen Rovaniemen ilmatorjuntapatteristo. Tampereen ilmatorjuntapatteristo siirrettiin 1980 Ouluun, jossa se sai uuden nimen Oulun ilmatorjuntapatteristo.
1988 - 2014
Itsenäinen Oulun ilmatorjuntapatteristo lakkautettiin vuoden 1988 lopulla ja vuoden 1989 alussa aloitti toimintansa kaksi patteristoinen Lapin ilmatorjuntarykmentti Rovaniemellä. Saman aikaisesti aloitti toimintansa Turkuun perustettu Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentti. Vuotta myöhemmin aloitti toimintansa Haminassa perustettu Kymen ilmatorjuntarykmentti.
Lapin Ilmatorjuntarykmentti
Pohjois-Suomen sotilasläänin alainen Lapin Ilmatorjuntarykmentti toimi Rovaniemen Someroharjun varuskunnassa itsenäisenä vuodesta 1989 lukien. Puolustusvoimauudistuksen seurauksena lakkautettiin viimeisenä Lapin ilmatorjuntarykmentti ja Rovaniemelle jäänyt patteristo liitettiin osaksi Sodankylään sijoitettua Jääkäriprikaatia.
Helsingin Ilmatorjuntarykmentti
Helsingin Ilmatorjuntarykmentti toimi itsenäisenä Tuusulan Hyrylässä vuoteen 2006, jonka jälkeen se perustettiin uudelleen Panssariprikaatin yhteyteen 1.1.2007.
Helsingin Ilmatorjuntarykmentin viestipatteri siirtyi huollollisesti 5. elokuuta 1959 Hyrylään. Vuoden 1966 alussa se siirrettiin Kaakkois-Suomen sotilaslääniin ja 23. elokuuta 1968 Kouvolaan.
Kymen Ilmatorjuntarykmentti
Kaakkois-Suomen sotilasläänin alainen Salpausselän ilmatorjuntapatteristosta muodostettu Kymen Ilmatorjuntarykmentti aloitti toimintansa 1. tammikuuta 1990. Rykmentti liitettiin 1. tammikuuta 1997 Reserviupseerikoulun joukkoyksiköksi. Rykmentti lakkautettiin 31. joulukuuta 2002. Seuraavana päivänä perustettiin uudelleen Salpausselän ilmatorjuntapatteristo, joka siirrettiin Vekaranjärvelle Karjalan prikaatin joukkoyksiköksi.
Varsinais-Suomen Ilmatorjuntarykmentti
Vuonna 1989 perustettu Varsinais-Suomen Ilmatorjuntarykmentti (VSItR) oli Turussa, Heikkilän kasarmilla. Rykmentti lakkautettiin 31. joulukuuta 2002 ja se liitettiin Panssariprikaatiin.
Roope Matsi
thumb|250px|Roope Matsi (punaisessa paidassa) ottelussa KuPS-[[Jippo. 17. toukokuuta 2007, Magnum-areena.]] Roope Matsi (s. 10. tammikuuta 1987) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Warkaus JK:ta. Hän on pelipaikaltaan maalivahti.
Matsi pelasi Ykkösen kauden 2007 13 ensimmäistä ottelua kasvattajaseuransa KuPSin maalilla, kunnes kauden puolivälissä, heinäkuussa lainalle TPS:stä saapunut Ville Iiskola syrjäytti hänet.
Kaudella 2006 Matsille kertyi KuPS Akatemiassa 14 ottelua. Hänellä on kokemusta myös juniorimaajoukkueista (15 ottelua U16- ja U17-maajoukkueissa).
Party for Everybody
Party for Everybody on iäkkäistä udmurttinaisista koostuvan Buranovskije babuškin esittämä kappale, joka edusti Venäjää vuoden 2012 Eurovision laulukilpailussa Bakussa. Kappaleen on säveltänyt Viktor Drobitš ja sanoittanut Olga Tuhtarjova. Kappaleessa lauletaan englantia ja vähän udmurttia.
Roope Matsi
Matsi kävi helmikuussa 2004 myös näytillä Englannin Valioliigan Everton FC:n harjoituksissa.
Party for Everybody
Party for Everybody selviytyi semifinaalista finaaliin oltuaan ensimmäisen semifinaalin ykkönen 152 pisteellä. Finaalissa Buranovskije babuški sijoittui kappaleellaan toiseksi 259 pisteellään. Suuresta pistemäärästään huolimatta kappale sai vain yhdeltä maalta, Valko-Venäjältä täydet 12 pistettä. Venäjän edelle kilpailussa sijoittui vain Ruotsin Loreen kappaleellaan ”Euphoria”.
Party for Everybody saavutti positiivista mediahuomiota ja se oli yksi kansan suosikeista Euroviisuissa.
Yksityisetsivä
thumb|[[Sherlock Holmes on kirjallisuudessa yksityisetsivän henkilöitymä]] Yksityisetsivä on ammattilainen, jonka yksityiset henkilöt, yritykset tai muut yhteisöt voivat palkata suorittamaan tutkimuksia puolestaan rikosten ehkäisemiseksi tai paljastamiseksi. Asemaltaan yksityisetsivä ei ole poliisi tai muu viranomainen.
Ensimmäisen yksityisetsivätoimistona pidettävän organisaation perusti vuonna 1833 Eugène-François Vidocq, myös La Sûreté Nationalen ensimmäisenä johtajana (1811) tunnettu ranskalainen entinen sotilas ja kaapparikapteeni. Pariisissa toiminut organisaatio oli nimeltään Le Bureau des renseignements universels pour le commerce et l’industrie (”Kaupan ja teollisuuden yleistietotoimisto”).
Yksityisetsivän asema eri maissa nykyään
Saksassa yksityisetsivästä käytetään nimitystä Privatdetektiv. Heillä ei ole erityisiä oikeuksia tai valtuuksia vaan he toimivat jokamiehenoikeuksilla. Ennen yrityksen perustamista kauppakamari tarkistaa etsiväksi haluavan rikosrekisteriotteen, samalla tavoin kuin tiettyjä toimialoja (Vertrauensgewerbe) koskevien säädösten nojalla.
Itävallassa käytetään etsivätoimistosta nimitystä Berufsdetektiv ja niiden työntekijöiden nimitys on Berufsdetektiv-Assistent. Toimiala on säännelty ja toiminta edellyttää erityisen tutkinnon suorittamista, laissa määrättyjen velvollisuuksien noudattamista ja erityistä luotettavuutta. Oikeudet ja velvollisuudet on esitetty kaupallista toimintaa eri toimialoilla säätelevässä Gewerbeordnung (GewO) -laissa.
Iso-Britanniassa oikeudet myöntää yksityisetsivien ja etsivätoimistojen toimilupia annettiin Security Industry Authority -elimelle. Koska sen resursseja on leikattu, on toimivaltuuksien myöntäminen toistaiseksi keskeytetty eikä Iso-Britanniassa ole valtiollista yksityisetsivien ja etsivätoimistojen toimiluvan myöntäjää.
Yksityisetsivä Suomessa
Yksityisetsivätoimisto (ts. vartioimisliike) on yleensä turvallisuusalan elinkeinoluvan voimin toimiva yritys tai toiminimi. Yksityisistä turvallisuuspalveluista annettu laki antaa velvoitteet muun lainsäädännön lisäksi yksityisetsiväelinkeinoa harjoittavalle.
Yksityisetsivät tarjoavat palveluksiaan sekä yrityksille että yksityishenkilöille. Yksityisetsivä voi suorittaa yrityksen toimeksiannosta sisäistä tarkkailua, kuten tarkkailla yrityksessä tapahtuvaa hävikkiä tai selvittää tietovuotoja tai tehdä koeostoja esiintyen asiakkaana. Yritys voi selvityttää kilpailijoiden epärehellistä toimintaa yksityisetsivätoimiston avulla lainsäädännön asettamia rajoja noudattaen.
Yksityishenkilön toimeksiannosta yksityisetsivä voi kerätä näyttöä esimerkiksi uskottomuudesta, perheväkivallasta tai asiakkaan naapurien aiheuttamista häiriöistä.
Mikäli sisäasiainministeriön myöntämässä vartioimisliikeluvassa ei ole alueellisia ehtoja tai rajoituksia eikä toimeksiannon solmimiseen taikka vartiointitehtäviin liittyviä rajoituksia, voi yksityisetsivätoimintaa harjoittava yritys suorittaa ansiotarkoituksessa myös muitakin vartioimisliikkeelle tarkoitettuja tehtäviä.
Vakuutusyhtiöt saattavat käyttää yksityisetsivätoimiston palveluksia esimerkiksi vakuutuspetoksen selvittämiseksi.
Yksityisetsivätoiminnan kaikki toimet ja tiedonhankkimiskeinot perustuvat lakiin. Esimerkiksi tilojen tarkkailu ja kuuntelu teknisesti, puhelujen kuuntelu, kotirauhan rikkominen tai näihin verrattava toiminta ei ole Suomessa voimassa olevan lainsäädännön mukaan sallittua, poikkeuksena viranomaisten pakkokeinolain mukaiset toimenpiteet jotka saattavat vaatia tuomioistuimen päätöksen ollakseen laillisesti toteutettavissa.
New Yorkin lainsäädäntöelin
New Yorkin lainsäädäntöelin on New Yorkin osavaltion kaksikamarinen kansanedustuslaitos. Se muodostuu edustajainhuoneesta ja senaatista. Edustajainhuoneessa on kaikkiaan 150 edustajaa ja senaatissa 63 senaattoria. Lainsäädäntöelin kokoontuu ympärivuotisesti.
Lainsäädäntöelimen kokoontumispaikka on New York State Capitol, joka sijaitsee pääkaupunki Albanyssa. Yhdysvaltain demokraattisella puolueella on enemmistö sen molemmissa kamareissa.
Populaarit
Populaarit (, "kansanmiehet") olivat Rooman tasavallan aikainen poliittinen ryhmittymä, joka haki kannatuksensa kansankokouksilta. Sen jäsenet olivat aristokraatteja, mutta pyrkivät ajamaan tavallista rahvasta miellyttävää politiikkaa kannatuksensa vahvistamiseksi. Populaarit ei ollut puolue sanan nykymerkityksessä vaan hajanaisempi ryhmittymä. Populaarit on alkuaan pilkallinen nimitys, jolla ryhmittymää vastustaneet optimaatit sitä kutsuivat.
Tunnettuja populaareja olivat Julius Caesar, Gracchuksen veljekset, Marius ja Publius Clodius Pulcher.
Leo Jokela
Leo Paavali Jokela oli suomalainen näyttelijä ja koomikko, joka muistetaan koomisten sivuroolien esittäjänä. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuuluvat papukaija G. Pula-aho Spede Pasasen radio-ohjelmissa sekä etsivä Väinö Kokki Komisario Palmu -elokuvissa.
Jokelalla oli 1950-luvulla vakituinen näyttelijä-maskeeraajan työ Fennada-Filmissä. Tuona aikana ohjaaja Aarne Tarkas edisti Jokelan uraa, ja tämä sai vähitellen kasvavia tyyppirooleja miltei kaikissa Tarkaksen ohjaamissa elokuvissa. Jokela sai parhaan miessivuosan Jussin etsivä Kokin roolista Matti Kassilan elokuvassa Kaasua, komisario Palmu (1961). Sitä edeltävässä Komisario Palmun erehdyksessä (1960) Jokela esitti musiikkikappaleen ”Silmät tummat kuin yö”, mikä on äänestetty suomalaisen elokuvahistorian hauskimmaksi kohtaukseksi.
Jokela teki monia luonnerooleja myös televisiodraamoissa, eritoten Rautatiessä (1973). Hänen radiossa esittämänsä suulaan papukaija G. Pula-ahon sketsit ovat nousseet myös 2000-luvulla julkaistuina levylistan kärkeen.
Lapsuus ja nuoruus
Leo Jokela syntyi tammikuussa 1927 mylläri Paavo Jokelan ja Ellen Jokelan perheeseen Hausjärven Ryttylässä. Seitsemästä lapsesta yksi kuoli jo pienenä. Leo oli perheen toinen lapsi isosisko Tuulin jälkeen. Paavo Jokela oli vakaumuksellinen sosialidemokraatti, joka oli sisällissodan aikana punakaartissa, mutta alkoi loppuvaiheessa katua asiaa ja säästyi vankileirille joutumiselta. Kodin perintönä myös Leo oli poliittiselta kannaltaan sosiaalidemokraatti. Hän oli mukana SDP:n yhdistystoiminnan teatterikerhossa. Nuorisoseuran näytelmiin hän ei osallistunut yhtä aktiivisesti kuin nuoremmat sisarukset Veikko ja Airi.
Leo Jokela oli 12-vuotias talvisodan syttyessä. Hausjärvi säästyi Neuvostoliiton pommituksilta, eikä Jokelan perhekään joutunut sotakoneistoon. Leo työskenteli sodan aikana tiilitehtaalla, Hausjärven lasitehtaalla ja seudun tilallisten apuna. Monien radanvarressa asuvien nuorten miesten tavoin hän lähti Valtion Rautateille ammattioppiin ja valmistui kolmessa vuodessa veturinlämmittäjäksi. Näytteleminen kuitenkin kiinnosti Leoa ratatöitä enemmän, ja hän toimi avustajana Vallilassa toimineessa Helsingin Työväen Teatterissa. Armeijavuonna 1946 Jokela päätti hakea Suomen Teatterikouluun.
Teatterikoulu
Jokela otti veturinlämmittäjäkouluaikana osaa VR:n näytelmäpiiriin. Ohjaajana toiminut Eero Leväluoma pani merkille hänen lupaavat näyttelijänlahjansa. VR:n näytelmäpiirissä Leväluoma antoi Jokelalle Nummisuutarien Eskon roolin. Jokela sai sittemmin Suomen Teatterikoulun valintaraadin hyväksynnän koetilaisuudessa esittämällään Eskon monologilla. Saman roolin Jokela esitti myös vuonna 1965 radiossa Pekka Lounelan ohjaamana.
Jokela itse katsoi uransa alkaneen Helsingin Työväen Teatterin luotsaamasta Vallilan kesäteatterista, jonka silloisena johtajana toimi Arvi Tuomi. Hän avusti teatterin kaikissa näytäntökappaleissa. Jokela oli Teatterikoulun hakemuksen jätettyään saanut komennuksen aliupseerikouluun, mutta jäi kiinni luvattomasta poissaolosta, jolloin komennus peruttiin ja Jokela sai aloittaa teatterikoulun aikaisemmin reservin korpraaliksi jääneenä. Vuonna 1943 perustettu Teatterikoulu muuttui vuonna 1947 kolmivuotiseksi. Jokela pääsi koulun kolmannelle kurssille, joka oli ensimmäinen kolmeen vuoteen pidennetty opintokokonaisuus. Teatterikoulu toimi Kirjan talolla Helsingin Kruununhaassa. Rehtori Wilho Ilmari peräänkuulutti opetuksessaan stanislavskilaista näyttelemismetodia, ja opiskelijat saivat paljon tuntumaa muun muassa William Shakespearen, Minna Canthin ja Aleksis Kiven klassikkoteoksista.
Teatterikoulun kolmas kurssi, jossa Jokela opiskeli, sai lempinimen ”gangsterikurssi”. Lempinimi lienee peräisin siitä, että oppilaat kyseenalaistivat opettajiensa asemaa ja kapinoivat sovinnaisena ja vanhakantaisena pitämäänsä teatraalisuutta vastaan. Jokelan kurssitovereita olivat muun muassa Ahti Haljala, Jussi Jurkka ja Kauko Vuorensola. Teatterikoulussa Jokelan ja Jurkan välille syntyi kestävä ystävyys. Heidän yhteinen bravuurinsa Kauko Vuorensolan kanssa oli improvisaatio, jota opiskeltiin Aino Mattilan johdolla. Ystäväpiiriin liittyivät myös Jussin sisar Vappu Jurkka sekä samalla vuosikurssilla olleet Rauni Ranta ja Tiina Rinne.
Korokiat
Korokiat (Corokia) on Argophyllaceae-heimoon kuuluva pienehkö kasvisuku. Sukuun kuuluu kuusi lajia sekä yksi risteymälaji. Toisinaan korokiat on erotettu omaksi heimokseen Corokiaceae.
Leo Jokela
Teatterikoulu
Teatterikouluaikana Jokela eli jatkuvassa rahapulassa. Hän asui vuokralla pienessä palvelijanhuoneessa, sillä hänellä ei ollut Helsingissä sukua, jonka luo majoittua. Jokelalla oli elätettävänä myös kaksi lasta, jotka hän sai ensimmäisen vaimonsa kanssa. Teatterielämän vakiintumattomuus johti lopulta avioeroon. Yhdessä Jussi Jurkan kanssa Jokela käytti vähät rahansa ravintola Kirjassa. Hän joutui myös käyttämään korvikekenkiä ja lainaamaan vaatteita. Teatterikoulun kolmannen kurssin opiskelijoista tuli edellisiä enemmän elokuvantekoon painottunut ryhmä. Jokela esiintyi jo ennen valmistumistaan monien kurssitoveriensa kanssa valkokankaalla avustajarooleissa, joista tienasi hieman palkkaa.
Ura teatterissa
Leo Jokela oli runsaasti käytetty näyttelijä. Vakituisen teatterityön ohella hän sai useita työtarjouksia elokuvan, television ja radion puolelta, ja teki näiden lisäksi omia lavakeikkoja. Jokelalla oli työhönsä ”kaikki käy” -asenne. Hän ei koskaan kieltäytynyt roolista, jos sen vain sai sovitettua aikatauluihin. Suosiosta huolimatta Jokela oli hyvin itsekriittinen, eikä mikään roolisuoritus ollut hänen mielestään riittävän hyvä.
Joensuun Kaupunginteatteri
Teatterikoulun kolmas vuosikurssi valmistui huhtikuussa 1950. Jokela sai ensimmäisen näyttelijäkiinnityksensä Joensuun Kaupunginteatteriin, jonka johtaja Jussi Piironen oli tullut katsomaan valmistuvien opiskelijoiden näyte-esityksiä. Jokelan kurssitoveri Rauni Mollbergkin sai kiinnityksen Joensuuhun. Myös Joensuussa näyttelijöiden raha oli tiukoilla. Jokelan sisääntulorooli oli syksyllä 1950 teatteripianisti näytelmässä Orpopojan valssi. Maakuntalehti Karjalaisen arvion mukaan ”Leo Jokela heiveröisenä teatteripianistina milteipä pyysi anteeksi olemassaoloaan”. Jokelan koomikonlahjat sen sijaan huomattiin Jean de Létrazin komediassa Menkää kanssamme naimisiin.
Jokela esiintyi Joensuun kaudella sekä klassisissa että kevyissä näytelmissä, kuten Viettelyksen vaunussa, Kreivitär Marizassa, Miehen kylkiluussa ja Ympyrässä. Roolien menestys oli vaihteleva, mutta jo Joensuussa selvisi, että Jokela oli pienikokoisena ja laulutaidoltaan rajallisena teatteriin liian ”vähäkäyttöinen”; hän ei soveltuisi ensirakastajien rooleihin tai lauluosiin. Jäätyään vaille jatkokiinnitystä Jokela pääsi puherooliin elokuvaan Tukkijoella (1951), jota kuvattiin metsä- ja koskimaisemissa Ilomantsissa ja Enossa. Näyttelijä-järjestäjän tehtävät työllistivät häntä kesän ajan, minkä jälkeen hän pääsi mukaan suuren esikuvansa Aku Korhosen kiertueelle, jolla esitettiin Molièren Luulosairasta.
Vaasan Suomalainen Teatteri
Jokelan seuraava kiinnitys oli Vaasan Suomalaisessa Teatterissa. Yrjö Kostermaan johtaman teatterin ohjelmisto koostui lähinnä kotimaisista näytelmistä. Leo Jokela ja Tiina Rinne näyttelivät syksyllä 1951 ensi kerran vastaparina Topiaksen farssissa Savon sulttaani. Näytelmä sai hyvän vastaanoton, vaikka ajan tavan mukaan Jokela ei 164-senttisenä olisi sopinut itseään pidemmän sankarittaren pariksi. Seere Salmisen ja Elsa Soinin eli Tutun Pariston esikoisnäytelmässä Kallis rouvani Jokela onnistui löytämään yksivakaisen tyylin urheiluhullun opiskelijan hahmoonsa. Nikolai Gogolin näytelmässä Naimapuuhat Jokelan arvioitiin esittäneen Anutškinin roolin ”vahvasti ja hupaisasti karrikoiden”. Agafian roolissa oli Anita Välkki, joka tuli pian Jokelan ja Rinteen asuttaman talon kolmanneksi eläjäksi. Vaasassa tiiviisti yhtä pitänyt kolmikko asui ränsistyneessä ja kylmässä kotitalossa ja hankki rahaa yhteiselle ruokatilille. Kevennystä köyhään elämään toi kolmikon humoristinen asenne ja sosiaalinen yhteishenki.
Vaasassa Jokela oli Välkin vastanäyttelijä muun muassa F. A. Dahlgrenin näytelmässä Vermlantilaisia, jossa Jokelalle lankesi ensimmäisen kerran laulurooli. Kriitikot lämpenivät musiikille sekä näyttelijäsuorituksille, mutta suhtautuivat itse näytelmään penseästi. Vuoden 1953 ensimmäisessä näytöksessä Jokela ja Rinne olivat jälleen vastaparina Simo Penttilän komediassa Sankari pimeästä. Wieniläistä alkuperää oleva operetti Kreivitär Mariza oli kevätkauden suurtapaus; Jokela oli tehnyt Joensuussa näytelmän subrettiosan ja esitti nyt kamaripalvelijaa. August Strindbergin vaikeaselkoinen kamarinäytelmä Aavesonaatti soi Jokelalle pääroolin ylioppilas Arkenholtzina, josta hän sai kiittävät arviot. Jokelan Vaasan-kauden kappaleista merkittävä oli myös hupinäytelmä Malliaviomies, joka sai suuren yleisönsuosion sekä Pohjanmaan kattaneen kiertueen.
Jokelan sopimusta Vaasan Suomalaisessa Teatterissa ei enää uusittu yhden esityskauden jälkeen. Hänen viimeinen näytäntönsä oli ranskalaisen Albert Hussonin Enkelten keittiö. Jokelan luomaa henkilökuvaa vankikarkuri Josephina luonnehdittiin ”hauskan ketteräksi tyypiksi”.
Teatterivierailut
Jokela vieraili 1950-luvun mittaan useasti ensin Emmi Jurkan ja Mauno Mannisen perustamassa Intimiteatterissa, sitten huoneteatteri Jurkassa ja vuonna 1960 myös Sakari Jurkan perustamassa Arena-Jurkassa. Nämä teatterit edustivat Jokelalle mieluista ystäväpiiriä. Intimiteatterilla oli sangen läheiset suhteet Fennada-Filmiin, jossa Jokelalla riitti rooleja jopa kymmenessä elokuvassa vuoden aikana 1953–1954. Sitä vastoin hänellä oli huomioituja teatterirooleja tuona aikana vain yksi.
Intimiteatteri pyrki palaamaan suuria laitostuneita teattereja lähemmäksi kirjailijan tekstiä ja sitä kautta näyttelijäntyötä. Jokela oli teatterin henkilökunnan vakiovieras talon tarjoamilla aterioilla. Aarne Tarkas ohjasi Intimiteatterille mustan komedian Arsenikkia ja vanhoja pitsejä, jossa Jokela teki hullun tohtori Einsteinin roolin. Näytelmästä oli jo tehty Hollywood-filmatisointi. Jokela sai suorituksestaan pääasiassa ylistävät arviot. ”Leo Jokelan nimeä en tunne ennestään, mutta tiistainahan hänet nähtiin tohtori Einsteinina monelta puoleltaan jo kypsäksi taitajaksi, tyyppinä illan oivallisimpia hän oli”, arvioi Suomen Sosialidemokraatti. Näytelmän päärooleissa olivat Jurkan veljekset Sakari ja Jussi. Kappaleesta tuli yleisönsuosikki ja sitä esitettiin joulukuusta 1953 seuraavaan kevääseen. Vuodenvaihteessa 1955 Jokela ja Lasse Pöysti tekivät Intimiteatterissa kiitetyt sivuosaroolit Robert Andersonin näytelmässä Teetä ja sympatiaa.
Teatteri Jurkassa Jokela vieraili vuonna 1956 näytelmissä Syyllinen ja Lemmenkaruselli. Hän oli vuonna 1960 mukana Arena-Jurkan avausnäytelmässä Anatol ja rakkaus, jossa esitti huikentelevaista miespalvelijaa. Arenan kiertueohjelmistossa oli myös huoneteatteri Jurkan kaikkien aikojen menestyskappale Viattomuus kadulta. Jokela teki siinä sivuosan naispäähenkilön poliisi-isänä.
Revyyteatteri Punainen Mylly oli vuonna 1958 vuokrannut Alppilan kesäteatterin kahdeksi vuodeksi omille ulkoilmanäytöksilleen. Jokelalla oli Reino Helismaan kirjoittaman Persian parturit -näytelmän kantavin koominen rooli Abu Mustafa -nimisenä eunukkina. Kesän 1959 varsinainen vetonaula oli Tatu Pekkarisen suosittu kansankomedia Hekemooni. Jokela teki pääosan ”lökäpöksy-Aapramina”, ja häntä ylistettiin arvosteluissa. Kesäteatterissa uransa aloittaneelle Jokelalle ulkoilmanäytelmistä tuli yksi vahvimpia leipälajeja. Niistä lohkesi hänelle useammin myös pääosia, joita hän mainitsi omina suosikkirooleinaan.
Kansanteatteri-Työväenteatterin vuodet
Jokelan teatteriura nousi syksyllä 1960, kun Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterin johtaja Sakari Puurunen tarjosi hänelle vakituista kiinnitystä. Jokelalla oli tässä vaiheessa jo vankka asema luonnenäyttelijänä sekä kansankoomikkona. Maineesta huolimatta hän piti itseään teatterissa aina ensisijaisesti ”duunarina” eikä halunnut korostaa itseään taiteilijana. Kansanteatteri-Työväenteatterista kehittyi Jokelalle rakas, inspiroiva ja ongelmallinenkin työyhteisö. Ennen häntä pestattuja luonnenäyttelijöitä olivat Risto Mäkelä ja Leevi Kuuranne. Ensin mainitusta tuli Jokelalle läheinen työtoveri ja perheystävä.
Helsingin Kansanteatteri ja Työväen Teatteri olivat yhdistyneet nimellisesti jo vuonna 1948, mutta toimivat edelleen omilla näyttämöillään ja näyttelijöillään Ylioppilastalolla ja Vallilan työväentalolla. Jokelasta tuli Kansanteatterin vakionäyttelijä syyskaudella 1959. Hän teki myönteisiä arvioita saaneet sivuosat näytelmissä Pohjalaisia ja Sininen partio. Vuonna 1960 Jokela teki jälleen Anutškinin roolin Gogolin Naimapuuhissa.
Elokuussa 1961 Jokela teki Vallilan teatterissa läpimurtoroolinsa Hugo Raudseppin komediassa Vetelys. Näytelmä oli yleisö- ja arvostelumenestys, ja Jokela esitti saman roolin 1974 Mustikkamaalla Helsingin Kesäteatterin versiossa. Jukka Kajava arvioi jälkimmäistä: ”Leo Jokelan Vetelys on kehitelty aika vähässä puskahuumorin rikkaruohoksi, sitäkin perusteellisemmin sisäisen intensiteetin roolityöksi – –”. Jokelan näyttelijäntyölle ominainen tapa tiivistää ja pelkistää komiikkaansa kantoi myös isommissa rooleissa. Kansanteatterin näyttelijäkunnassa hänellä oli kuitenkin asema täsmällisten reunaroolien esittäjänä. Näihin lukeutui muun muassa Koshyn osa Anton Tšehovin Ivanovissa. Kappaleen ohjasi Sakari Puurunen. Helsingin Sanomien teatteriarvostelija Sole Uexküll piti Koshyn hahmoa loistavana esimerkkinä Tšehovin nautittavasta ihmishavainnoinnista. Seuraavana ensi-iltaan tulleessa Leena Härmän Pinsiön paroonissa Uexküll huomioi jo laatusanoin ”leojokelamaisen” koomikkotyön. Jokelan naiivin totista roolityötä pidettiin näytelmän humoristisesti viimeistellyimpänä.
Huhtikuussa 1962 ensi-iltaan otettu Arnold Weskerin Juuret edusti brittiläisissä teattereissa muotoutunutta arkirealistista tyylilajia, niin kutsuttua ”tiskiallasdraamaa”. Jokela näytteli yhtä päärooleista Helena Haaviston ja Hillevi Lagerstamin kanssa. Kesällä seurasi päärooli Topiaksen sotilasfarssissa Rykmentin murheenkryyni. Kansankomedioiden kantavana tulkkina Jokela sopi rooliin erinomaisesti, ja näytelmä oli kesäteatterikauden menestyksiä. Marraskuussa Kansanteatterin ohjelmistoon tuli Suomessa kautta aikojen eniten yleisöä kerännyt Teuvo Pakkalan kansannäytelmä Tukkijoella. Jokela oli esittänyt tukkilaisten johtajan adjutanttia elokuvaversiossa 1951, nyt hänelle lankesi Tolarin vanhaisännän rooli. Koomikkojen näyttämöjuhlaa edusti keväällä 1963 Dario Fon satiirinäytelmä Arkkienkelit eivät vedä höplästä. Jokelalla oli näytelmässä usean roolin kirjo, ja Fon lempeän ja tarkan komiikan todettiin sopivan hänelle mitä parhaimmin.
Näytelmässä Irma la Douce vuonna 1964 Jokelalla oli laulurooli kertojana, mutta hän esitti varsinaiset lauluosuudet ”tekstaamalla” eli puhumalla rytmikkäästi musiikin tahtiin. Marraskuussa 1964 ensi-iltansa saaneessa Jevgeni Švartsin Lohikäärmeessä Jokela sai jälleen taiteellisen voiton. Hänen esittämänsä byrokraattinen vallankaappaaja ei ollut tunnettujen hirmuvaltiaiden karikatyyri, vaan hän uudisti omintakeista komiikkaansa pitämällä purevan satiirin osana valtiaan omaksumaa julmuutta. Keväällä 1965 Jokelalla oli sivuosat niin ikään korkeatasoisissa yhteiskuntasatiireissa Laulu valkoiselle miehelle ja Juurakon Hulda. Ne jäivät hänen viimeisiksi töikseen ennen kaksoisteatterin yhdistymistä tulevalle kaudelle.
Loppuvuodet Kaupunginteatterissa
Kansanteatteri-Työväenteatterin toiminta siirrettiin vuonna 1965 perustetun Helsingin teatterisäätiön alaiseksi. Se muutti Ensi linjalle uudisrakennukseen ja uudeksi nimeksi tuli Helsingin Kaupunginteatteri. Jokela näytteli Kaupunginteatterissa vuosikymmenen ajan kuolemaansa asti. Uusi teatteri otti ohjelmistoonsa paljon yhteiskunnallisia ja kansalaisaktiivisuutta korostavia näytelmiä herättämään keskustelua ja levittämään jopa kapinahenkeä. Samalla alettiin luoda pohjaa teatteriviihteen suurtuotannoille ja kehittää uudenlaisia ilmaisukeinoja.
Kaupunginteatterin kauden alussa Jokelalla oli keskeinen rooli uskonnollisessa erikoisuudessa Koiran testamentti. Vuonna 1966 hän sai taiteellisen voiton muun muassa Tšehovin Platonovissa, jossa hänen lääkärihahmoaan pidettiin ei-koomisessa raadollisuudessaan vaikuttavana aluevaltauksena. Jokela teki kiitetyt osat myös ilmaisun metodeihin keskittyneissä kappaleissa Kuningas Ubu ja Torvet ja rummut. Hyvistä arvosteluista huolimatta Jokela otti hyvin raskaasti näyttelemisen teoreettiset uudet tuulet ja ilmaisun perusteiden muutokset. Teatterin ilmapiiri muuttui vähemmän innostavaksi, mikä masensi häntä.
1960-luvun kuluessa Jokela teki osuvat tyyppiroolit muun muassa Figaron häissä, Federico García Lorcan Donna Rositassa sekä Maria Jotunin Savu-uhrissa. Teatterin historiallisiin klassikoihin lukeutuva Ben Jonsonin veijaritarina Volpone oli yksi Jokelan teatteriuran kohokohdista. Hän onnistui löytämään ilmaisustaan uusia ulottuvuuksia pirullisen saiturin roolissa. Vuonna 1970 Kaupunginteatteri esitti Pakkalan komediaklassikon Kauppaneuvoksen härkä, jossa Jokelan rooli pormestarin apurina oli myös yksi parhaiten huomioituja hänen urallaan.
Vuonna 1970 Jokela teki itselleen mieluisan roolin Hanneksena mielisairaala-aiheisessa näytelmässä Lupa sanoa. Näytelmään syvennyttiin hankkimalla perusteelliset taustatiedot. Yleisö näki totutusta koomikon esityksestä täysin poikkeavan herkän ja vakavan roolityön. Toinen Jokelalle mieluinen osa oli Mustikkamaan ulkoilmanäyttämöllä tehty Jeppe Niilonpojan päärooli kesällä 1972. Jokelan suoritus nähtiin koomista perustyyppiä inhimillisempänä ja yleisöä lähestyvämpänä.
Jokelan viimeisiä roolitöitä Kaupunginteatterissa olivat sivuroolit Aleksandr Ostrovskin näytelmässä Metsä sekä Edward Bondin näytelmässä Meri. Jokelan viimeinen rooli oli Sikalan isäntä Jalmari Finnen kansankomediassa Pitkäjärveläiset, joka edusti hänen ominta näyttelijänlaatuaan. Hän ehti näytellä Sikalan isäntää äitienpäivään 1975 asti, jolloin hänet oli kiidätettävä iltanäytöksestä suoraan sairaalaan, jossa hän kuoli vielä samana päivänä. Jokelan pukuhuonetoveri ja ystävä Ismo Kallio kertoi hänen viimeisistä ajoistaan: ”Leo kuitenkin väsyi, hän ajoi itsensä loppuun. Hän tiesi olevansa sairas, mutta kielsi ehdottomasti kertomasta kenellekään.” Pitkäjärveläisiä esitettiin vielä kolme vuotta Jokelan kuoleman jälkeen. Sikalan isännän roolissa jatkoi hänen hyvä ystävänsä Uljas Kandolin.
Ura elokuvissa
Ensimmäiset avustajan roolit Jokela sai elokuvissa jo teatterikoululaisena Punaisen Myllyn kautta. Kuplettiperinteestä vahvasti ammentanut teatteri oli osaltaan nostamassa kotimaista elokuvateollisuutta uuteen suosioon 1950-luvulla. Jokela aloitti elokuvauransa uuden rillumarei-kulttuurin musiikkipitoisissa sotilas- ja tukkilaisfarsseissa. Hänen ensiesiintymisensä valkokankaalla oli Kalle Aaltosen morsiamessa (1948). Lehdistö huomioi Jokelan ensimmäisen kerran nimettömänä alokkaana sotilasfarssissa Serenaadiluutnantti (1949). Hän toimi avustajana ystävänsä Matti Kassilan ohjauksessa jo 1950-luvun alussa ja teki ohessa myös järjestäjän töitä. Ensimmäinen näkyvämpi osa oli vuonna 1954 Aarne Tarkaksen ohjaamassa rikoskomediassa Kovanaama, jossa Jokela oli konnakoplan jäsenenä. Tarkas ottikin Jokelan vakionäyttelijäkseen, ja kymmenen vuoden aikana hän esiintyi vähitellen kasvavissa sivurooleissa lähes kaikissa Tarkaksen ohjaamissa tuotannoissa.