cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sauvignon Blanc
Lajikkeen nimi juontuu ranskan sanasta sauvage ’villi’, millä viitataan lajikkeen esiintymiseen alkuperäiskasvina läntisessä Ranskassa. Sana blanc tarkoittaa puolestaan valkoista. Sauvignon Blanc -viinit ovat yleensä luonteeltaan kuivia, pistäviä (varsinkin Uuden-Seelannin Marlborough’n alueen Sauvignon Blancin tuoksua kuvataan viiniasiantuntijoiden parissa ”kissanpissaksi karviaismarjapensaassa” ) ja raikkaita. Lajiketta käytetään myös osana jälkiruokaviinisekoitteita kuten Sauternesia ja Barsacia.
Historiaa
Sauvignon Blanc on lähtöisin Ranskan luoteisosassa sijaitsevasta Loiren laaksosta. Cabernet Sauvignon on Sauvignon Blancista ja Cabernet Francista 1700-luvulla jalostettu lajike. pienoiskuva|Tästä marlboroughlaisesta tarhasta voi todeta, kuinka ankarasti lajiketta karsitaan toivotun lopputuloksen saamiseksi. Charles Wetmore vei lajiketta Château d’Yquemin Sauternes-viinitilalta Yhdysvaltoihin 1880-luvulla. Se osoittautui erittäin tuottoisaksi Livermoren laaksossa. Lajikkeen synonyymiksi vakiintui Yhdysvalloissa kuiva tammitynnyrikypsytetty menestysviini Fumé Blanc; sen lanseerasi vuonna 1968 Robert Mondavi, joka siten nosti tuolloin vielä vähäarvoisena pidetyn lajikkeen esille.
Sauvignon Blanc koeistutettiin 1970-luvulla Uuteen-Seelantiin. Päämääränä oli saada Müller-Thurgau-lajikkeelle pari sekoiteviiniä varten. Chileen rypäle päätyi jo 1800-luvun alussa, ja siellä lajike säästyi myöhemmin saman vuosisadan aikana lähes koko Euroopan viiniköynnökset tuhonneelta viinikirvalta.
Ulkonäkö ja kasvatus
pienoiskuva|[[Härmä (kasvitauti)|Härmälle altista ruusua käytetään Sancerressa ”ennakkovaroittimena” Sauvignon Blanc -kasvustojen yhteydessä.]] Sauvignon Blanc -lajikkeen köynnökset kasvavat erittäin runsaiksi. Jotta kaikki energia ei kuluisi kasvamiseen, tarvitaan latvuston karsintaa ja lehtipeitteen ohentamista. Sekä hallitsematon kasvu että liiallinen karsiminen johtaa valjuihin viineihin. Lajike versoo yleensä myöhään satokaudella, mutta rypäleet kypsyvät nopeasti. Sauvignon Blanc -rypäleet eivät ole erityisen värikkäitä, koska niissä on vain vähän pigmenttiä. Valmiit viinit ovat oljen värisiä, kun taas esimerkiksi Chardonnaysta tulee väriltään enemmänkin keltaisen ja kullan väliltä olevia viinejä.
Lajikkeen lehdet ovat pieniä ja leveitä, ja ne jakautuvat kolmesta viiteen lohkoon. Päällys on mattapintainen, alapuolella on jouhia. Tertut ovat kartionmuotoisia, pieniä, lyhyitä ja ahtaita. Rypäleet ovat pieniä, lievästi pitkulaisia ja melko läpinäkyviä. Kuori pysyy paksuna aivan viime hetkiin ennen poimintaa.
Viinien ohella lajikkeesta on uutettu myös muun muassa kauneudenhoitotuotteita.
Viinin valmistus
pienoiskuva|Sauvignon Blanc -satoa korjataan Lounais-Ranskassa Bordeauxin itäpuolella sijaitsevassa Côtes de Durasissa. Sato korjataan sata päivää köynnösten kukkimisen jälkeen. Esimerkiksi Sancerren tarhoilla on keskimäärin 6 000 köynnöstä hehtaaria kohti, ja yhden hehtaarin maksimituotanto on 60 hehtolitraa.
Makuerojen pohjana maaperä ja ilmasto
pienoiskuva|upright|Uusiseelantilainen, Marlboroughin alueella sijaitsevalta Montanan viinitilalta tuleva Sauvignon Blanc. Viinilajikkeen sisäiset makuerot selittyvät pääosin ilmaston ja maaperän vaikutuksesta. Jälkimmäistä kuvataan termillä terroir.
Lajike menestyy parhaiten ilmastossa, jossa on paljon auringonpaistetta mutta joka ei ole erityisen kuuma. Esimerkiksi Australiassa, Kaliforniassa ja Uudessa-Seelannissa on lajille erinomaisesti sopivia alueita. Kuumassa ilmastossa rypäleestä tulee nopeasti ylikypsä, ja tuloksena on viini, jossa on yksiulotteinen maku ja kehno hapokkuus.
Alati kasvavan suosion myötä lajiketta kasvatetaan laajamittaisesti edellä mainittujen maiden lisäksi myös Etelä-Afrikassa, Italiassa ja Itä-Euroopassa. Siitä on tullut yksi merkittävimmistä vaihtoehdoista Chardonnaylle.
Ilmastonmuutoksen vaikutukset näkyvät lajikkeen korjuussa, joka on aikaistunut vuosi vuodelta.
Käymisolosuhteiden vaikutukset
Käymisvaiheen lämpötila vaikuttaa viinin makuun. Ranskalaiset viininvalmistajat suosivat 16–18 °C:n lämpötilaa, joka tuo viinin mineraaliset aromit esille. Uuden maailman viininvalmistajat taas käyttävät hiukan kylmempää lämpötilaa, joka houkuttelee esiin hedelmäisiä ja trooppisia aromeja. Malolaktinen käyminen on Uuden-Seelannin Sauvignon Blanc -viinien valmistuksessa varsin suosittu menetelmä.
Midget Tossing
Midget Tossing on Yellowcardin ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 1. huhtikuuta 1997.
Sauvignon Blanc
Parhaimmillaan nuorena
Sauvignon Blanc -viinit ovat pääosin tarkoitettu juotavaksi nuorena. Ne eivät yleensä parane vanhetessaan. Säilyvyys on rajoitettu etenkin niillä viineillä, joista on kypsytyksen nopeuttamiseksi poistettu malolaktisella käymisellä omenahappo. Ikääntymistä kestävät hyvän happorakenteen omaavat, laadukkaimmat Sauvignon Blancit, ja siitä hyötyvät sokeripitoiset jälkiruoka- sekä ns. Late Harvest ja Eiswein/Ice Wine -viinit.
Ruoka ja viini
Sauvignon Blanc -viinejä suositellaan nautittavaksi kasvisruokien kuten salaatin ja parsan, ja juustojen, etenkin vuohenjuuston, voimakkaan cheddarin, chèvren, fetan, gruyèren ja pecorinon kanssa. Se sopii erinomaisesti myös kala- ja äyriäisruoille sekä on ainoita sushin kanssa suositeltuja viinejä. Aromeiltaan voimakkaimmat Sauvignon Blanc -viinit toimivat jossain määrin myös etnisten ruokien ja siipikarjan sekä vasikan- ja sianlihan kanssa. Sauvignon Blanc on yksi harvoista viineistä joka kestää mietojen etikoiden rinnalla.
Monipuolisten ominaisuuksiensa takia Sauvignon Blanc on todennäköisesti valkoviinilajikkeista kaikkein laajimmalle ruokapaletille sopiva. Vältettäviä ovat punainen liha, runsaasti voita tai kermaa sisältävät ruoat sekä suolaiset etikkasäilykkeet.
Ranskalaisia Sauvingon Blanc -viinejä suositellaan perinteisesti nautittavaksi ruoan kanssa, kun taas Uuden maailman viinien on katsottu sopivan hyvin myös juotavaksi sellaisenaan.
Sauvignon Blanc -viinit
Perinteisiä ranskalaistyyppisiä Sauvignon Blanceja pidetään hienostuneina ja moniulotteisina. Uuden maailman Sauvignon Blanc -viinit ovat puolestaan suoraviivaisempia ja niitä kuvaillaan usein "hedelmäpommeiksi".
Loiren laakso
Alkuperäinen Sauvignon Blancin esiintymisalue tuottaa edelleen runsaasti viiniä. Tunnetuimpia merkkejä ovat esimerkiksi Pouilly-Fumé, joka on maultaan mineraalinen ja hiukan savuinen, sekä Sancerre, joka on ruohontuoksuinen ja sitruksinen. Alueet sijaitsevat vastakkaisilla puolilla Loire-jokea, Pouilly-sur-Loire itäpuolella ja Sancerre läntisellä. Tunnettuja Loiren laakson tuottajia ovat muun muassa Henri Bourgeois sekä erityisesti Baron de L -viinistään tunnettu Ladoucette.
1970- ja 1980-luvuilla Sancerrena, Loiren yläjuoksun suurimman AC-alueen nimen mukaan, myyty Sauvignon Blanc oli lähes kaikkialla maailmassa suosituimpia valkoviinejä. Sancerren suosio hiipui nykypäivää kohti tullessa, mutta Sauvignon Blanc -lajike ehti levitä joka puolelle maailmaa ja se on nykyään Chardonnayn jälkeen merkittävin valkoinen lajike.
Myös naapurit Menetou-Salon, Quincy ja Reuilly tuottavat Sauvignon Blancia, joskin selkeästi edullisempaa.
Sancerre
pienoiskuva|upright=0.5|[[Burgundissa Sauvignonia tuotetaan ainoastaan Saint-Bris-le-Vineuxin kylässä.]] Sancerren pohjoisen sijainnin ansiosta ilmasto on Sauvignon Blanc -lajikkeelle otollisen viileä, mutta alueella on myös hallan vaara. Sancerren 2 500 hehtaarin kasvatusalueella maaperä on paikoin piikivinen. Se tuo mineraalisen ja savuisen aromin viiniin, joka on parhaimmillaan nuorena. Kalkki-savimaaperä tuottaa raskaita ja vähähappoisia viinejä, hiekkamaaperä taas hedelmäisiä ja runsashappoisia. Sancerren viinit ovat sekoituksia alueen eri tarhojen viineistä.
Sancerren viinitilat ovat keskimäärin neljän hehtaarin kokoisia perheidyllejä. Tilat siirtyvät sukupolvelta toiselle, minkä johdosta niitä ei ole myynnissä, joten tilojen arvoa on vaikea määritellä.
Alun perin viininviljelyn toivat alueelle roomalaiset, ja sitä jatkoivat aikanaan Saint-Saturin luostarin munkit. Munkkien riesana olivat muun muassa barbaarit, jotka ottivat viinitarhat tuhotöiden kohteikseen, koska ne edustivat heidän silmissään roomalaisuutta ja sivistystä.
Sancerre tunnetaan Sauvignon Blancin kotina, mutta alueella ei ole aina viljelty Sauvignon Blancia. Alueen valtalajike ennen viinikirvan tuhoja oli Pinot Noir. Lukuisista kokeilluista torjuntakeinoista huolimatta ainoastaan lajikkeiden yhdistäminen amerikkalaisten köynnösten juuriin piti viinikirvat loitolla. Ranskassa viinien uudelleenistutus maksoi yhtä paljon kuin vuoden 1870 sota.
Edmond Alphonse Mellot perusti le Sancerre -nimisen baarin Pariisiin, joka sijaitsee Sancerren lähistöllä. Baarin nimekkäiden kanta-asiakkaiden, kuten Édith Piafin, ansiosta Sancerren alue ja sen tuotteet tulivat tutuksi. Pian asiakkaat tilasivatkin valkoviinikseen nimenomaan Sancerren viinejä. Vuonna 1936 Sancerren Sauvignon Blanc sai suojatun alkuperästatuksen, AOC:n.
Muut maat
Italiassa Sauvignon Blanc on erikoisuus, jota tavataan lähinnä vain Friulin alueelta, erityisesti Colliosta. Colliossa valmistetut Sauvignon Blanc, Chardonnay ja Ribola Gialla ovat maan ainoita kansainvälisesti kilpailukykyisiä valkoviinejä. Myös Etelä-Tirolissa Sauvignon Blanc -lajike menestyy ja jotkin siitä tehdyt huippuviinit pärjäävät parhaille ranskalaisille.
Uuden maailman Sauvignon Blanc
Uuden maailman Sauvignon Blanc -viinit kiteytyvät uusiseelantilaiseen Cloudy Bay Sauvignon Blanciin, joka nosti koko lajikkeen maailman tietoisuuteen 1980-luvun lopulla.
Sauvignon Blanc -viinit olivat Riesling-viinien ohella ensimmäisiä, joita aloitettiin pullottaa laajamittaisesti metallikierrekorkilla. Tapa on levinnyt synteettisten korkkien ohella Uudesta maailmasta ja suurista brittiläisistä viiniyrityksistä Manner-Eurooppaan. Uuden-Seelannin viinit ovat noin 90 prosenttisesti metallikierrekorkilla varustettuja. Euroopassa kierrekorkkiviinejä on vähemmän, esimerkiksi Sancerren tuottajista vain Joseph Mellot käyttää kierrekorkkia. Uudet korkit eliminoivat niin sanotun korkkivian täysin, mutta muutokset tapahtuvat hitaasti perinteisissä viinimaissa. Useat viinitarhurit ovat epäröineet muun muassa olettaen kuluttajien suosivan perinteistä korkkia.
Chile
Maassa tuotettujen edullisten Chardonnay- ja Sauvignon-pöytäviinien takia tuontiyritysten mielenkiinto on herännyt. Chileläisestä Sauvignonista kaikki ei ole Sauvignon Blancia. Iso osa on latteampaa Sauvignon Vertiä tai Tocai Friulanoa. Chilestä tuodaan Suomeen edullisia Sauvignon Blanc -viinejä, kuten Yali Reserva Sauvignon Blanc ja Miguel Torresin Santa Digna Sauvignon Blanc Reserve.
Chilen laadukkaiden Sauvignon Blanc -viinien valikoima on kasvamaan päin. Aiemmin ainoana tuotannolle otollisena alueena pidetty Valparaíson ja pääkaupunki Santiagon välimaastoon sijoittuva Casablanca Valley on saanut seuraa Leydasta ja Elquista.
Etelä-Afrikka
Valkoisten lajikkeiden tuotanto nojaa edelleen vahvasti perinteiseen Chenin Blanciin. Viime vuosina on kuitenkin kehitetty viileämpiä alueita tarkoituksena parantaa laadukkaan Sauvignon Blanc -tuotannon edellytyksiä.
Sauvignon Blanc on suosittu ainakin seuraavilla alueilla: Constantia, Elgin , Franschhoek, Paarl, Stellenbosch ja Walker Bay. Franschhoekin kohdalla Sauvignon Blanc oli tärkeimpiä lajikkeita alueen nousussa viinimaailman tietoisuuteen. Stellenboschissa valmistetaan myös hyviä Sauvignon Blanc -viinejä. Constantiassa, jonka makea jälkiruokaviini (valmistettiin lajikkeesta Muscat Blanc à Petits Grains) saavutti aikanaan eurooppalaisten hovien suosion ollen muun muassa Napoleonin lempiviini, Sauvignon on valkoisista lajikkeista suosituin Chardonnayn jälkeen, ja siellä tuotetut viinit ovat hyvin tasapainoisia.
Sauvignon Blancia koko maan valkoisten lajikkeiden viljelypinta-alasta on noin 6 % ja osuus on ollut kasvussa. Suomeen maasta tuodaan Sauvignon Blanc -viinejä kuten Iona Elgin Sauvignon Blanc.
Kalifornia ja Wine Country
Napa Valleyn viinin ”grand old man”, Robert Mondavi, oivalsi vuonna 1962 Euroopan-matkansa myötä tammitynnyrikypsytyksen merkityksen. Hän kehitti aggressiivisen makuiseksi mielletystä Sauvignon Blanc -lajikkeesta vuonna 1968 loppuun asti käytetyn, kuivan ja tammitynnyreissä kypsytetyn viinin, jonka hän nimesi Fumé Blanciksi viitaten ranskalaiseen Pouilly-Fuméen. Fumé Blanc sai Kaliforniassa monta jäljittelijää, ja se toi siellä huonossa maineessa olleelle lajikkeelle arvostusta.
Fumé Blanc -nimeä ovat kalifornialaiset viininvalmistajat käyttäneet lähinnä markkinointimielessä, eikä sen käyttö ei ole rajoittunut pelkästään tammitettuun Sauvignon Blanciin.
Fumé Blanc on Kalifornian myydyin valkoviinityyppi Chardonnayn jälkeen. Suomeen asti Fumé/Sauvignon Blanceja tulee vain vähän, pääasiassa Beringerin valmistamia.
Uusi-Seelanti ja Australia
Vaikka laajamittainen laadukkaimpien valkoviinilajikkeiden viljely aloitettiin maassa vasta 1980-luvun alussa, on Sauvignon Blanc viime vuosina yhdistetty voimakkaimmin juuri Uuteen Seelantiin, jonka tuottamat selkeän hedelmäiset (aromiasteikolla vihreistä pavuista ja ruohosta mangoon ja passiohedelmään ) Sauvignon Blanc -viinit ovat saaneet arvostusta sekä laajaa suosiota maailmalla. Tienavaajana pidetään Cloudy Bay Sauvignon Blancia, joka nousi 1980-luvun lopulla tuntemattomuudesta parrasvaloihin. Eräs viinikriitikko jopa vertasi Cloudy Bay Sauvignon Blancin juomista kokemuksena Glenn Gouldin esittämään Bachin Goldberg-muunnelmiin. Vahva imago on siirtänyt merkin ajan myötä lähemmäs premium-hintatasoa ja Cloudy Baysta on tullut puolestaan maan tunnetuin viinitila.
Tsaarin panssarivaunu
Tsaarin panssarivaunu, tunnetaan myös nimillä Netopyr  ja Lebedenko-panssarivaunu, oli hyvin epätavallinen venäläinen panssariajoneuvo, jota kehitettiin vuosina 1914–1915.
Sauvignon Blanc
Uusi-Seelanti ja Australia
Muita Suomesta saatavia suosittuja merkkejä ovat muun muassa Jackson Estate (Viini-lehden vuoden valkoviini 2006) ja Matua Valley Sauvignon Blanc (markkinoi itseään ensimmäisenä uusiseelantilaisena Sauvignon Blanc -tuottajana). Myös Montana Winesillä on laaja valikoima.
Tsaarin panssarivaunu
Vaunu erosi malliltaan kaikista muista panssarivaunuista siinä, että telaketjujen sijaan se perustui kolmipyörärakenteeseen. Kaksi etupyörää olivat halkaisijaltaan lähes 9 metriä, vaunun takapyörinä oli kolme rinnakkaista 1,5 metristä pyörää. Vaunu oli 17,8 metriä pitkä, sen runko oli 12 metrin levyinen, ja ylempi tykkitorni oli lähes kahdeksan metrin korkeudella, siinä oli myös kaksi rungon sivuilla olevaa konekivääri/tykkiasemaa. Rungon alle suunniteltiin asennettavaksi lisäaseistusta. Vaunussa oli kymmenen hengen miehistö ja sen maksiminopeus oli 17 km/h.
Sauvignon Blanc
Uusi-Seelanti ja Australia
Terästankkikypsytyksen laajamittainen käyttö on näkynyt maan Sauvignon Blanc -viineissä. Aikaisimmat kansainvälistä huomiota herättäneet viinit saivat kehuja hedelmäisten aromien puhtaudesta ja intensiteetistään, joka tuli esille myös voimakkaan hapokkuuden myötä.
pienoiskuva|vasen|Sauvignon Blancin suosio on vaikuttanut koko Uuden Seelannin viinisatomäärien kehitykseen. Sato tonneissa tarkastelujaksolla 1994–2007.
Chardonnay oli maan valkoinen ykköslajike, kunnes vuonna 2002 Sauvignon Blanc ohitti sen ja kattoi 25 % koko Uuden Seelannin viininviljelyalueista. Sen jälkeen lajikkeen suosio on vain lisääntynyt, ja vuonna 2005 sitä viljeltiin jo noin kaksinkertaisesti toiseksi suosituinta, Chardonnayta enemmän.
Vienti on myös kasvanut nopeasti. Esimerkiksi ajanjaksolla 2004–2005 viinin vienti Yhdysvaltoihin lisääntyi 81 %. Siitä yli kaksi kolmasosaa oli Sauvignon Blancia, mikä osoittaa lajikkeen merkityksen maan viiniteollisuudelle. Suosio ei perustu halpatuotannolle, sillä uusiseelantilaisten viinien keskimääräinen pullohinta on maailman korkein.
Merkittävimmät Uuden Seelannin tuotantoalueet ovat Eteläsaarella, erityisesti sen pohjoiskärjessä Marlboroughssa (pidetään laajalti maailman parhaana Sauvignon Blancin tuotantoalueena, tuottaa noin kaksi kolmasosaa kaikesta maan Sauvignon Blanc-tuotannosta ) ja siellä olevassa Wairaun laaksossa. Kovan kysynnän johdosta Uuden Seelannin viinin kokonaisviljelyala on yli kolminkertaistunut ajanjaksolla 1982–2002.
Länsi-Australian kuuluisimmalla viljelyalueella, Margaret Riverillä on saatu aikaan Sauvignon Blancia ja Sémillonia sekoittamalla joitakin erittäin suosittuja viinejä. Myös Uuden Etelä-Walesin Orangessa ja Läntisen Victorian Pyreneillä valmistetaan pienimuotoisesti Sauvignon Blanc -viinejä. Lajikkeen suosion myötä uusia, sille edullisia viileäilmastoisia tuotantoalueita kehitetään ja laatu paranee.
Australiasta suomalaisiin viinivalikoimiin on päätynyt vain vähän Sauvignon Blanc -viinejä, muun muassa Palandri Estate- sekä tasmanialainen Ninth Island Sauvignon Blanc.
pienoiskuva|upright=0.5|[[Sauternesilainen Château d’Yquem on viinien Rolls-Royce.]]
Jälkiruokaviinit
Sauvignon Blanc- ja Sémillon -lajikkeista tuotetaan Bordeauxin Gravesin alueella niin kuivia valkoviinejä, puolimakeita Céroneja kuin täyteläisen makeita Barsac- ja Sauternes-jälkiruokaviinejäkin.
Sauternes
Myöhään satokaudella korjatuista Sauvignon Blanc- ja Sémillon-lajikkeista tehdään jälkiruokaviini Sauternesia. Sekoitteen Sauvignon Blanc -lajikkeen suhde kokonaisuudesta vaihtelee tuotteesta riippuen 5–50 %:n välillä. Esimerkiksi Premier Cru Supérieur Château d'Yquemissa sitä on 20 %. Alueella on perinteisesti ollut tapana istuttaa Sauvignon Blanc -lajiketta tasaisin välein Sémillon-rivien lomaan. Ensin mainitun kypsyessä 1–2 viikkoa aikaisemmin yhä useammat viljelijät ovat kuitenkin päätyneet kasvattamaan lajiketta erillään, sillä ylipitkän kypsytyksen on huomattu heikentävän aromeja.
Gravesin alueella Sauvignon Blancia ja Sémillonia sekoitetaan usein suhteessa 75–85 % ja 15–25 % (kypsytys tammitynnyreissä ). Sauternesin ja Barsacin alueilla sekoitussuhde 30–40 % ja 60–70 % on tyypillisempi.
Tsaarin panssarivaunu
Jättimäisten pinnapyörien oli tarkoitus ylittää suuretkin esteet ja kaivannot, mutta virheellisten painopistelaskelmien vuoksi liian painava takapyörästö upposi helposti pehmeään maahan tai juuttui maaston epätasaisuuksiin, eikä vaunun kahden 240 hevosvoimaisen Maybach-moottorin teho aina riittänyt kiskomaan 60 tonnia painanutta vaunua irti. Tämä rakennevika aiheutti vaunun ensiesittelyn epäonnistumisen elokuussa 1915.
Vaunun kehittely lopetettiin kun vaunu huomattiin paitsi alitehoiseksi, myös hyvin haavoittuvaksi tykistötulelle.
Tsaarin panssarivaunun ainoa valmistettu kappale romutettiin 1923.
Brian Redman
thumb|Redman ajamassa Alfa Romeo 33 TT 12:ta Nürburgringillä 1974. Brian Thomas Redman (s. 9. maaliskuuta 1937 Colne, Englanti, Iso-Britannia) on englantilainen uransa päättänyt autourheilija. Hän on kilpaillut Formula 1 -sarjassa, mutta hänet muistetaan erityisesti kestävyysajoista. Hän ajoi myös Formula 1:sten ulkopuolisissa kilpailuissa.
Ura
Redman kilpaili Formula 1:issä ensimmäistä kertaa vuonna 1968 Cooper-tallissa, jolloin hän ajoi jo toisessa kilpailussaan Espanjan GP:ssä kolmanneksi. Hänen kautensa päättyi kuitenkin Belgian GP:ssä, jossa hänen kätensä murtui kolarissa. Vaikka monet tallit, mm. Ferrari tarjosivat Redmanille ajopaikkaa, hän päätti siirtyä ajamaan World Sportscar Championship -sarjaa, jossa hän oli mukana valmistajien mestaruuden voittavissa talleissa. Hän palasi F1:iin vuonna 1970 ajaen kaudet 1970-1974 monessa eri tallissa kohtalaisilla suorituksilla.
Redman voitti Yhdysvaltojen Formula 5000 -mestaruuden vuosina 1974-1976, mutta kärsi useista loukkaantumisista vuoden 1977 kolarin vuoksi. Voittokantaan hän palasi varsinaisesti voittaessaan Daytonan kilpailun vuonna 1981 päättäen vuotensa sarjassa IMSA Camel GT Championship -sarjan mestarina (GT-prototyypit, GTP).
Ilmaveivi
Ilmaveivi on palloilussa suoritus, jossa peliväline pyritään saamaan maaliin kuljettamalla tai kiepauttamalla sitä ilmassa mailan lavan päällä. Ilmaveivauksessa on eduksi käyrä lapa, jonka päällä pallo tai kiekko pysyy helpommin hallussa kuin suoralla lavalla. Suomalaisia ilmaveivistä tunnettuja pelaajia ovat muiden muassa salibandypelaaja Janne Tähkä ja jääkiekkoilijat Mikael Granlund, Markus Granlund ja Jani Lajunen. Luultavasti ensimmäisen ilmaveivin jääkiekon SM-liigassa teki Porin Ässien Rob Hisey kaudella 2005–2006. Granlundin ilmaveivi oli voittomaali vuoden 2011 MM-kisojen välierässä Venäjää vastaan. NHL:ssä venäläinen Carolina Hurricanesin pelaaja Andrei Svetšnikov teki ilmaveivimaalin Calgary Flamesia vastaan lokakuussa 2019.
Aiheesta muualla
Zorrofint
Barbecue
thumb|Yhdysvaltalainen barbecuesavustin. Barbecue tai barbeque on ruuan pitkäkestoista epäsuoraa paahtamista grillissä ja kuumassa savussa.
Etymologia
Sana barbecue on englantia. Se tulee espanjan sanasta barbacoa, joka puolestaan lainattiin 1500-luvulla Haitilla puhutusta arawakkikielestä, jossa barbakoa tarkoitti puista rakennelmaa, jonka päällä kypsytettiin lihaa.
Menetelmät
thumb|upright|Japanilainen shichirin-grilli. thumb|Brittiläistä barbecueta. Barbecuemenetelmä on hyvin perinteinen kypsennysmenetelmä, joka tunnetaan monissa kulttuureissa. Kaikkia barbecuemenetelmiä yhdistää se, että ruoka paahdetaan tulen ja savun avulla.
Eurooppalais- ja japanilaistyylisessä barbequessa lämmönlähde on niin lähellä ruokaa, että se säteilee siihen lämpöä suoraan. Kuumuuden ansiosta ruoan kuoresta tulee rapeaa, eikä sen sisus kuivu. Japanilaisessa barbecuessa hehkuvien hiilien lämmön siirtymistä ruokaan tehostetaan usein tuulettimilla. Ruoka marinoidaan tai sivellään usein teriyakilla tai muulla hapanimelällä kastikkeella, joka karamellisoituu kuumuudessa.
Eurooppalaista, eteläamerikkalaista ja eteläafrikkalaista barbecueta valmistetaan joskus perinteisesti nuotion tuottamassa hiilloksessa.
Eräs Tyynenmeren saarilla yleinen tapa kypsyttää barbecueruoka on maakuopassa, joka on vuorattu kivillä tai metallilla. Kuoppaan sytytetään nuotio, ja kun se on palanut hiillokseksi, ruoka sijoitetaan sen päälle kypsymään ja peitetään maalla.
Haarukkavirkkaus
Haarukkavirkkaus on virkkauksen muoto, jossa virkuukoukun ja pitsihaarukan avulla virkataan pitsinauhaa.
Haarukkavirkkauksen työvälineet ja materiaali
Haarukkavirkkausta eli haarukkapitsiä virkataan virkkuukoukun ja 2-haaraisen työvälineen avulla, jota kutsutaan haarukaksi. Haarukoita on saatavilla erilaisista materiaaleista sekä useita eri kokoja ja malleja. Haarukan materiaalina käytetään monasti terästä tai alumiinia. Haarukoiden leveys on suurimmassa osin haarukoita kiinteä, mutta joissakin haarukkamalleissa haarukan leveyttä voidaan muuttaa. Haarukoiden koot eli leveydet vaihtelevat 2,5-10 cm välillä. Leveän haarukan sivut tuetaan liikkuvalla väliosalla, jotta ne eivät virkatessa pääse painumaan toisiaan kohti. Haarukan voi taivuttaa myös itse sukkapuikosta. Haarukoita on ollut saatavana myös kolmihaaraisena. Kolmihaaraisella haarukalla on mahdollista virkata vuoroin pitkiä ja vuoroin lyhyitä silmuja.
Haarukkavirkkauksessa haarukan sivujen etäisyys toisistaan määrää pitsinauhan leveyden. Haarukkavirkkauksessa haarukan leveys valitaan halutun pitsinauhan leveyden mukaan ja virkkuukoukun paksuus valitaan langan paksuuden mukaan. Kapeassa haarukassa ei kuitenkaan voi käyttää todella paksuja materiaaleja, koska kiinteiden silmukoiden virkkaaminen haarukan keskelle ei tällöin onnistu. Haarukkavirkkaukseen sopivat monet erilaiset materiaalit. Käyttötarkoituksesta riippuen voidaan käyttää mitä erilaisimpia materiaaleja villalangasta aina metallilankaan asti. Tärkeintä materiaalin valinnassa haarukkavirkkauksessa, kuten muissakin käsitöissä on valita materiaali siten, että se sopii tehtävään työhön.
Haarukkavirkattu pinta
Haarukkavirkattu pinta muodostuu haarukkavirkatuista ketjuista, jotka on liitetty yhteen joko erillisellä langalla tai pujottelemalla silmut toistensa läpi. Haarukkavirkattu nauha tai ketju muodostuu ketjun keskelle tulevasta virkatusta osasta sekä ketjun reunoille tulevista lenkeistä eli silmuista. Haarukkavirkattuun pintaan voidaan tehdä erilaisia muunnoksia. Muunnokset eivät vain muuta pinnan ulkonäköä, vaan vaikuttavat myös siihen, miten ketjut käyttäytyvät, kun ne otetaan pois haarukasta. Ketjujen virkkaamisessa käytetyt silmukat, materiaali, virkkuukoukku ja haarukka vaikuttavat haarukkavirkattuun pintaan. Erilaisia vaikutuksia pintaan saadaan vaihtamalla materiaalin paksuutta ja virkkuukoukun kokoa eri levyisissä haarukoissa. Myös samalla materiaalilla virkattaessa saadaan erilainen vaikutelma käyttämällä eri levyistä haarukkaa. Käytettyjen silmukoiden avulla saadaan, joko tiiviimpi tai avoimempi vaikutelma ketjuun. Myös silmukan kiinnittymiskohta vaikuttaa ketjun tiiviyteen.
Haarukkavirkattujen nauhojen virkkaaminen ja yhdistäminen
Haarukkavirkatut nauhat muodostuvat siis kiertämällä lankaa molemmin puolin haarukan ympäri ja kiinnittämällä haarukan ympärille muodostuvat silmut kiinteällä silmukalla tai jollain muulla silmukalla. Haarukan täyttyessä vedetään se pois silmuista ja viimeisimmät silmut kummastakin reunasta pujotetaan takaisin haarukkaan. Tämän jälkeen virkkausta voidaan jatkaa tavalliseen tapaan. Haarukan keskelle voidaan virkata yksi tai useampi kiinteä silmukka. Keskelle voidaan myös virkata pylväitä tai kiinteiden silmukoiden ja pylväiden yhdistelmiä, joilla silmut kiinnitetään. Silmujen kiinnityskohta voidaan tehdä jompaankumpaan haarukan reunaan. Haarukan keskelle voidaan virkata myös siksakkia.
Haarukkavirkatut nauhat voidaan yhdistää usealla eri tavalla. Yhdistämiseen voidaan käyttää ketjusilmukoita, kiinteitä silmukoita jne. tai silmut voidaan yhdistää pujottelemalla ne toistensa ne toistensa läpi yksittäin tai ryhmissä.
Värien vaihtaminen haarukkavirkkauksessa
Haarukkavirkatut työt ovat usein yksivärisiä. Erivärisiä lankoja käytettäessä, värejä vaihdellaan yleensä siten, että yksi ketju virkataan aina yhden värisellä langalla. Haarukkavirkkauksessa on kuitenkin mahdollista vaihtaa langan väriä myös ketjun sisällä.
Värien vaihtaminen haarukkavirkatuissa ketjuissa onnistuu usealla eri tavalla. Värejä on mahdollisuus vaihtaa joka kerroksen jälkeen. Yksi tapa vaihtaa väriä joka kerroksen jälkeen on tehdä se kiinteää silmukkaa virkatessa. Kiinteä silmukka virkataan väriä vaihdettaessa normaalisti viimeistä koukulle otettavaa lankaa lukuun ottamatta. Viimeinen koukulle otettava lanka on sitten vaihdettava lanka, joka vedetään muiden lankojen läpi.
Türkmenabat
thumb|left|[[Türkmenabatin lentoasema]] Türkmenabat (entinen Çärjew, myös Chardžou) on Lebapin maakunnan pääkaupunki Turkmenistanin itäosassa Amudarjan keskijuoksun varrella Keski-Aasiassa 500 km pääkaupungin Ašgabatin koillispuolella lähellä Uzbekistanin rajaa. Türkmenabatissa on 203 000 asukasta (2004) ja se on Turkmenistanin toiseksi suurin kaupunki. Kaupungissa on suurin Amudarjan jokisatamista. Kaupungissa on elintarvike-, puuvilla-, lannoite- ja silkkiteollisuutta.
Tällä paikaa oli Silkkitien pysähdyspaikka nimeltä Amul, kunnes mongolit tuhosivat sen vuonna 1221. Çärjew perustettiin venäläiseksi sotilastukikohdaksi vuonna 1886. Pian tämän jälkeen valmistui Trans-Kaspian rautatie ja kaupungista tuli tärkeä rautatieristeys. Vuosina 1924–1927 sen nimenä oli lyhyen aikaa Leninsk ja vuonna 1999 kaupunki sai nykyisen nimensä.
Vuonna 2009 valmistunut kaasuputki Turkmenistanista Kiinaan on kaupungin nykyisen vaurauden perusta.
Carl Gustaf Fabian Wrede
pienoiskuva|Carl Gustaf Fabian Wrede (1880-luvun puoliväli) Carl Gustaf Fabian Wrede (af Elimä) (24. lokakuuta 1819 Anjala – 18. heinäkuuta 1892 Anjala) oli suomalainen eversti ja Vaasan läänin kuvernööri.
Wreden vanhemmat olivat aliluutnantti, vapaaherra Otto Rabbe Wrede (k. 1842) ja Johanna Ulrika Aminoff. Hän kävi Haminan kadettikoulua 1835–1836 ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä 1838. Wrede meni tykkimieheksi 4. kevyeen ratsutykistöpatteriin 1839 ja hänestä tuli patterissa junkkari 1839 ja portepéjunkkari 1840. Hän palveli sitten suuriruhtinatar Maria Nikolajevnan kyrassiäärirykmentissä kornettina vuodesta 1841 ja luutnanttina vuodesta 1843 eroten rykmentistä aliratsumestarina 1846. Wrede oli sitten Krimin sodan aikana 2. Vaasan ruotujakoisessa tarkk’ampujapataljoonassa luutnanttina vuodesta 1854 ja alikapteenina vuodesta 1855. Hän sai siirron 9. Viipurin ruotujakoiseen tarkk'ampujapataljoonaan 1856 ja hänestä tuli majuri 1858 ja eversti armeijan jalkaväessä 1862. Wrede erosi armeijan palveluksesta 1863. Wrede oli vimeksi Vaasan läänin vt. kuvernöörinä 1862–1863 ja vakinaisena kuvernöörinä 1863–1884. Hän omisti Rabbelugnin kartanon Anjalassa. '
Fantasiafilmi
Fantasiafilmi tai FantasiaFilmi oli suomalainen elokuviin ja tv-draamaan erikoistunut tuotantoyhtiö. Vuonna 1983 perustettu Fantasiafilmi on tuottanut yli 10 pitkää elokuvaa, 30 tv-elokuvaa sekä tv-sarjoja ja dokumentteja. MRP Matila Röhr Productions ja Fantasiafilmi fuusioituivat keväällä 2006, minkä jälkeen yrityksen kaikki elokuvat on tuotettu nimellä MRP Matila Röhr Productions.
Eric Tigerstedt
thumb|Tigerstedt laboratoriossaan 1915. Eric Magnus Campbell Tigerstedt (14. elokuuta 1887 Urjala – 20. huhtikuuta 1925 New York, Yhdysvallat) oli suomalainen keksijä, joka kehitti ensimmäisen toimivan järjestelmän äänielokuvien tuottamiseen ja esittämiseen. Tämän työnsä yhteydessä hän teki merkittäviä parannuksia äänisignaalin vahvistimina käytettyihin elektroniputkiin. Häntä kutsuttiinkin ”Suomen Edisoniksi” ja kaikkiaan hän hankki 71 patenttia keksinnöilleen vuosien 1912 ja 1924 välillä.
Tigerstedt-sukuun kuuluneen keksijän vanhemmat olivat vuorihallituksen ylijohtajana ja valtiongeologina toiminut geologi ja dendrologi Axel Fredrik Tigerstedt ja Mary Helena Florence von Schulz. Eric vietti lapsuus- ja nuoruusvuotensa Helsingissä ja Mustilan kartanossa Elimäellä. Hän oli lapsesta lähtien kiinnostunut tekniikasta ja opiskeli innokkaasti matematiikkaa ja fysiikkaa. 11-vuotiaana hän rakensi yksinkertaisen valokuvauskoneen ja sen jälkeen muun muassa sähkömoottoreita, paristoja, kipinälennättimen ja jopa salakuuntelujärjestelmän, jonka avulla hän saattoi kuunnella kotitalossaan käytyjä keskusteluja. Näistä harrastuksista huolimatta Tigerstedtin koulumenestys oli heikkoa ja hän joutui riitaan isänsä kanssa ja lähti kotoaan 15-vuotiaana. Tigerstedt työskenteli tämän jälkeen viilarina ja asentajana eri konepajoissa ja laivatelakoilla Helsingissä. Hän siirtyi myöhemmin asentajaksi puhelinalalle ja palasi kotiin sovittuaan riidat isänsä kanssa.
Äänielokuvan kehittäminen Saksassa
Vuonna 1908 Tigerstedt muutti Saksaan jatkamaan opintojaan. Hän suoritti siellä ylioppilastutkinnon ja alkoi opiskella sähkötekniikkaa Cöthenin Friedrichs-polyteknikumissa. Cöthenissä hän ystävystyi toisen suomalaisen Albert Nyblomin kanssa ja meni vuonna 1910 kihloihin Nyblomin sisaren Marjatan kanssa. Tigerstedt suoritti polyteknikumissa heikkovirtatekniikan loppututkinnon hyvin arvosanoin vuonna 1911 ja sai päästötodistuksen saman vuoden syksyllä.
Vuoden 1912 aikana Tigerstedt alkoi kehitellä äänielokuvan toteuttamiseen tarvittavaa tekniikkaa. Ystävänsä Albert Nyblomin avulla hän onnistui hankkimaan rahoituksen Berliiniin perustamalleen laboratoriolle. Rahoittajana uudessa vuonna 1913 perustetussa Fotomagnetofon nimisessä yhtiössä toimi ruotsalainen tukkukauppias Axel Wahlstedt ja toisena yhtiökumppanina oli ruotsalainen insinööri Hugo Swartling. Yhteistyö oli kuitenkin hankalaa ja lopulta yhtiö hajotettiin tammikuussa 1914 ja Swartling palasi Ruotsiin.
Tigerstedtin ajatuksena oli valokuvata äänisignaali filminauhalle, josta se sitten voitaisiin toistaa filmin esittämisen yhteydessä. Äänen tallentaminen filmille tapahtui fotomagnetofoniksi kutsutulla laitteella, josta Tigerstedt rakensi useita prototyyppejä. Toinen äänielokuvan esittämiseen liittyvä ongelma oli se, miten äänisignaali saataisiin vahvistettua niin voimakkaaksi, että se kuuluisi elokuvateatterin salissa. Tigerstedt yritti ensin käyttää signaalin vahvistamiseen Lieben-tyyppisiä katodisädeputkia, mutta hän joutui pian huomaamaan, että ne eivät sopineet tarkoitukseen. Tigerstedt alkoi valmistaa itse Lee De Forestin alun perin keksimiä triodielektroniputkia, joissa oli lasiputken sisällä tyhjiössä alumiinista tai kuparista valmistetut hila- ja anodielektrodit sekä hiillytetystä bambukuidusta valmistetut hehkulangat. Tigerstedtin menetelmä elokuvafilmin analogisesta valoääniraidasta säilyi yleisenä tekniikkana näihin päiviin saakka.
Elektroniputken parantaminen
Tigerstedt onnistui useiden kokeiden jälkeen kehittämään sellaisen elektroniputken, joka vahvisti äänisignaalia moninkertaisesti verrattuna Lieben-putkiin ja hän esitteli kehittämäänsä järjestelmää pienelle tutkijaryhmälle helmi-maaliskuussa 1914. Tigerstedt hankki patentit triodiputkissa käyttämiensä elektrodien lieriörakenteelle sekä putken päälle asennetulle rautapeltiselle kuvulle, jonka tarkoitus oli estää ulkopuolisten magneetti- ja staattisen sähkön kenttien vaikutus putken toimintaan.
Muutot ja avioero
Pian patenttihakemusten jättämisen jälkeen Tigerstedt joutui kuitenkin Venäjän kansalaiseksi luokiteltuna henkilönä poistumaan Saksasta ensimmäisen maailmansodan puhjettua heinäkuussa 1914. Saksan valtio takavarikoi Tigerstedtin patentit. Hän sai niistä sodan jälkeen korvausta, mutta Saksassa silloin vallinnut hyperinflaatio kutisti korvaussumman olemattomaksi.
Tigerstedt siirtyi vähäksi aikaa Suomeen ja muutti sen jälkeen Ruotsiin ja sitten 1915 Tanskaan, jossa hän jatkoi äänielokuvatekniikan kehittämistä Petersen & Poulsen -nimisen yhtiön osakkaana. Hän tutustui tanskalaiseen keksijään Valdemar Poulseniin (1869–1942), joka oli kehittänyt teräslankamagnetofonin eli telegrafonin. Tanskassa Tigerstedt kehitti myös laitteen, jolla lentokoneessa peräkkäin istuvat lentäjät saattoivat keskustella keskenään lennon aikana. Laitteeseen kuului osana erittäin pieni korvaan asetettava kuulokekapseli, jolle löytyi pian myös käyttöä huonokuuloisten kuulolaitteena. Ainakin Savon Sanomat 21.5.1917 kertoo, että suomalainen insinööri E. Tigerstedt hakee Tanskassa patenttia taskupuhelimelle. Keksintöön kuului mukana kannettava taskunauriin kokoineni puhelinyksikkö joka yhdyslangan avulla voitiin liittää ympäri kaupunkia vedetyn puhelinverkon pisteisiin. Riehuva maailmansota ilmeisesti hukutti keksinnön unohduksiin. Helmikuussa 1918 Tigerstedt tuli Suomeen osallistumaan sisällissotaan valkoisten puolella. Hän rakensi salakuuntelulaitteita punaisten puhelinkeskusteluiden seuraamiseksi. Vuonna 1919 Tigerstedt meni Kööpenhaminassa naimisiin siellä vaikuttaneen suomalaisen taidemaalarin Ingrid Linnea Ruinin kanssa; hänen aiempi kihlauksensa Marjatta Nyblomin kanssa oli jo sitä ennen purkautunut. Pariskunnalle syntyi poika Carl Axel Waldemar vuonna 1921, mutta muuten avioliitto osoittautui epäonnistuneeksi ja päättyi eroon pian pojan syntymän jälkeen.
Avioeronsa jälkeen Tigerstedt palasi 1922 joksikin aikaa Suomeen asuen Mustilan kartanossa Elimäellä. Avioeron yhteydessä hänen entinen vaimonsa oli takavarikoinut tavaroita, joiden joukossa oli Tigerstedtin työpajan laitteita. Ilman näitä laitteita Tigerstedt ei pystynyt aloittamaan uudelleen tutkimustyötään ja hän päätti 1923 lähteä Yhdysvaltoihin.
Ura Yhdysvalloissa
Yhdysvalloissa Tigerstedt tapasi Thomas Alva Edisonin, jonka kanssa hän oli ollut jo aiemmin kirjeenvaihdossa, ja perusti The Tiger Manufacturing Co -nimisen yrityksen, joka valmisti kolmipiirisiä kideradiovastaanottimia ja kryptografoneita. Meksikon hallitus osti kaksi tällaista kryptografonia ja radioiden myynti lähti myös hyvin käyntiin. Huhtikuun 20. päivänä 1924 Tigerstedt joutui kuitenkin auto-onnettomuuteen ja loukkaantui siinä vakavasti. Pian sen jälkeen hän sairastui myös tuberkuloosiin, joka levisi nopeasti eri puolille elimistöä, muun muassa munuaisiin, joista toinen jouduttiin poistamaan leikkauksessa. Tigerstedt kuoli huhtikuussa 1925 New Yorkissa. Hänen tuhkauurnansa tuotiin Suomeen ja haudattiin Helsingin vanhalle hautausmaalle.
Dong Mingzhu
Dong Mingzhu (, pinyin: Dǒng Míngzhū; s. 1954) on kiinalainen yritysjohtaja. Hän on toiminut Kiinan suurimpiin lukeutuvan ilmastointilaite- ja kodinkonevalmistajan eli Gree Electric Appliances -yhtiön hallituksen puheenjohtajana. Yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes on sisällyttänyt hänet useana vuonna maailman vaikutusvaltaisempien naisten listalleen. Vuonna 2016 hänet luopui emoyhtiön, valtio-omisteisen Gree-yhtymän hallituksen puheenjohtajuudesta.
Yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokitteli Dongin vuoden 2017 maailman vaikutusvaltaisimpien naisten listallaan sijalle 66. Talousjulkaisu Fortune sijoitti hänet maailman talouselämän kansainvälisten (ei-yhdysvaltalaisten) naisvaikuttajien 4. sijalle (2017). Dong suoritti korkeakoulututkinnon tilastotieteestä valtionvirkailijoiden koulutukseen keskittyneessä korkeakoulussa Anhuin Wuhussa (1975). Hän on leski, yksi lapsi. Hän on Kiinan kommunistisen puolueen jäsen. Häntä on luonnehdittu sitkeytensä ja vaativuutensa vuoksi "rautarouvaksi", eikä hän juuri pidä lomapäiviä työstään.
Tähtisumua (vuoden 1961 elokuva)
Tähtisumua on Aarne Tarkaksen ohjaama musiikkielokuva vuodelta 1961.
Arviot
Aikalaiskritiikeissä todetaan elokuvan aloitus hienoksi, lupaavaksi, mutta sitten alkaa alamäki, jossa juostaan kohtauksesta toiseen. Käsikirjoitus ei saa kiitosta.
Eräs myöhempi kriitikko toteaa, että kyseessä on ajan henkeä kuvastava musiikkielokuva, joka erottuu useista samoihin aikoihin tehdyistä elokuvista miljöiden ja eräiden upeasti lavastettujen kohtauksien ansiosta. Toinen pitää sitä rehellisen ohuena faktaa ja fiktiota sekoittavana tarinana.
Domain
Domain voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Katso myös domeeni.
UM. Uusi maailma
thumb|Uuden Maailman numero 13/1968, kannessa näyttelijä [[Senta Berger.]] Uusi Maailma oli alkuaan Uuden Suomen julkaisema kerran kahdessa viikossa ilmestynyt yleisaikakauslehti. Lehti ilmestyi nimellä Uusi Maailma vuosina 1963–1979.
Lehti syntyi, kun Naisten Maailma ja Uusi Kuvalehti yhdistyivät elokuussa 1963. Näistä kahden lehden nimiyhdistelmästä muodostettiin lehdelle nimeksi Uusi Maailma. Myöhemmin nimeen lisättiin iskevämpi lyhenne UM. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi Uusi Suomi myi kaksi kustantamaansa aikauslehteä A-lehdille alkutalvesta 1976 (Uuden Maailman ja Katso-lehden). A-lehdet joutui kuitenkin levikin laskiessa lopettamaan Uuden Maailman huhtikuussa 1979.
UM Uuden Maailman päätoimittajana oli melkein koko lehden ilmestymisen ajan 1963–1976 kirjailija ja toimittaja Jussi Talvi. A-lehtien omistuksessa lehden päätoimittajana oli Erkki Ihanainen.
Suhde politiikkaan
Päätoimittaja Talvi julisti lehden puolueettomaksi todeten ensimmäisessä numerossa:  lehtemme on puolueeton, eikä harrasta politiikkaa . Lehden varhaiset vuodet kuluivatkin politiikan suhteen rakentavassa hengessä kirjoittajien korostaessa maaseutu- ja kaupunkiväestön välisen vastakkainasettelun haitallisuutta. 1960-luvun loppua kohden lehdessä julkaistujen politiikan sisältöjen sävy ja painopiste kuitenkin muuttuivat. Maaseutuhenkinen rakentavuus hylättiin ja tilalle tuli vuonna 1967 lehden kolumnistina aloittaneen Wolf H. Halstin viitoittamana vasemmiston valtapyrkimyksiä ja väärinkäytöksiä kohtaan kriittisesti suhtautuva katsanto. Eräs keskeisemmistä vasemmistokritiikin teemoista oli lehdessä pääasiassa 1970-luvun alkupuolella käyty keskustelu Yleisradion ohjelmatoiminnan ja siihen vaikuttavien tahojen puolueellisuudesta. 1970-luvun puoliväliin tultaessa vasemmistokriittinen kirjoittelu väheni ja aiemmin hajanaisemmin eri puolille lehteä sijoittuneista politiikan sisällöistä kolmannes keskitettiin vuonna 1977 aloittaneeseen Jouko Havan luotsaamaan Kulissien takana -osioon. Siinä huomion ja kriitikin kohteina ovat enimmäkseen hallituspuolueet. Eri puolueiden kohtelu vaihteli lehdessä aikakaudesta ja kirjoittajasta riippuen, mutta yleisesti ottaen lehti näyttää suhtautuneen vasemmistoon huomattavasti oikeistoa kriittisemmin käsitellen sitä useammin negatiivisissa asiayhteyksissä ja määrittelyn kohteena olevana objektina.
R136a1
pienoiskuva|Taiteilijan näkemys R136a1:stä
R136a1 on Wolfin–Rayetin tähti ja kaikkein massiivisin tiedossa oleva tähti. Sen massa on arviolta 265 Auringon massaa. Tähti on myös noin 8 700 000 kertaa Aurinkoa kirkkaampi. Se sijaitsee R136-supertähtijoukkossa lähellä Tarantellasumun (tunnetaan myös nimillä 30 Doradus ja NGC 2070) keskustaa, Suuressa Magellanin pilvessä.
Löytö
Uutisissa tähtilöytö julkaistiin heinäkuussa 2010. R136a oli todennäköisesti supermassiivinen tähti, aikoinaan noin 1 000–3 000 Auringon massainen tähti. R136a todettiin tiheäksi tähtijoukoksi holografisen Täpläinterferometrian avulla. Tähtitieteilijät löysivät Suuresta Magellanin pilvestä useita tähtiä, joiden pinnan lämpötila on yli 40 000–56 000 K, yli seitsemän kertaa kuumempi kuin Auringon, ja jotka ovat Aurinkoa useita miljoonia kertoja kirkkaampia. Ainakin kolme tähteä ovat noin yli 150 kertaa aurinkoa massiivisempia.
Fysikaaliset ominaisuudet
R136a1 on Wolfin–Rayetin tähti ja sen pintalämpötila on yli 50 000 K. Kuten muutkin tähdet, jotka ovat lähellä Eddingtonin rajaa, R136a1 irrottaa massaansa tähtituulena avaruuteen. On arvioitu, että tähden massa olisi ollut sen syntymähetkillä noin 320 Auringon massaa, mutta on menettänyt noin 50 auringon massaa viime miljoonan vuoden aikana. Kuitenkin nykyisten teorioiden mukaan ei tähtiä joiden massan on yli 150 ei voi syntyä, vaan supermassiiviset tähdet saavat massansa fuusioreaktioissa. Tähdet joiden massa on 8 ja 150 auringon massan välillä, päättävät päivänsä supernovana ja jättävät jälkeensä neutronitähtiä tai mustia aukkoja. Tähdet joiden massa on 150 ja 300 auringon massan välillä päättävät päivänsä hypernovalla. Silloin tähden sisus romahtaa suoraan mustaksi aukoksi ilman supernovaräjähdystä ja vapauttaa runsaita määriä, yli 100 kertaa supernovan verran energiaa, ja vapauttaa myös röntengsäteilyä ja gammasäteilyä. R136a1 päättää päivänsä todennäköisesti hypernovana jollei räjähdä ennenaikaisena supernovana sitä ennen.
Sveitsin jääkiekkoliitto
Sveitsin jääkiekkoliitto on liitto, joka vastaa jääkiekkotoiminnasta Sveitsissä. Liitto on ollutKansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen vuodesta 1908 alkaen, ja Sveitsin liitto on yksi IIHF:n perustajista. Sveitsin jääkiekkoliitto hallinnoi molempia maan ammattilaisliigoja (NLA ja NLB) sekä maajoukkueita.
Kaarlo Pitsinki
Kaarlo Vilhelmi Pitsinki (27. joulukuuta 1923 Kemi – 26. elokuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) puoluesihteerinä vuosina 1957–1966 ja Uudenmaan läänin maaherrana vuosina 1966–1982. Hän oli myös kansanedustajana vuosina 1958–1966. SDP:ssä Pitsinki edusti puolueen oikeaa laitaa.
Tausta
Pitsingin vanhemmat olivat laitosmies Kaarlo Vilhelmi Pitsinki ja Aune Ester Aaltonen. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1945 Kemin lyseosta ja valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1949.
Uransa alussa Pitsinki oli ennakonpidätyksen valvojana Helsingin verovirastossa vuodet 1949–1950, SDP:n toimitsijana 1950–1951, Kiljavan ammattiyhdistysopiston tilapäisenä tietopuolisten aineiden opettajana 1951–1955 ja Talouspoliittisen suunnittelutoimiston tilapäisenä apulaispäällikkönä vuonna 1956.
Politiikka
Pitsingin poliittinen ura lähti nousuun hänen työskennellessään pääministeri K.-A. Fagerholmin sihteerinä vuosina 1956–1957 ja SDP:n puoluesihteerinä vuosina 1957–1966. Pitsinki valittiin eduskuntaan vuoden 1958 vaaleissa Uudenmaan läänin vaalipiiristä ja jatkokausille Helsingin kaupungin vaalipiiristä vuosien 1962 ja 1966 vaaleissa. Hän oli valitsijamiehenä vuosien 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa.
Eduskunnasta Pitsinki siirtyi Uudenmaan läänin maaherran virkaan, jossa hän toimi vuosina 1966–1982. Presidentti Mauno Koivisto erotti Pitsingin yleisen edun vuoksi vuonna 1982. Syynä olivat Uudenmaan läänin huonot henkilösuhteet. Pitsinki jatkoi poliittista toimintaansa Kansalaisvallan liiton puheenjohtajana. Puolue jäi ilman kansanedustajia vuosien 1979 ja 1983 vaaleissa, ja se poistettiin puoluerekisteristä joulukuussa 1983.
Yksityiselämä
Pitsingillä oli ensimmäisestä avioliitostaan (1950–1988) kaksi poikaa.
Citra
Citra on The Coca-Cola Companyn valmistama limetinmakuinen virvoitusjuoma, jota tuotetaan ja myydään Intiassa.
Citra on Parle Agro -yhtiön 1980-luvulla markkinoille tuoma juoma. Coca-Cola Company osti Citra-tuotemerkin yhdessä Limca, Thums Up, Gold Spot ja Maaza -tuotemerkkien kanssa vuonna 1993. Kaupan hinta oli 40 miljoonaa dollaria. Citran valmistus lopetettiin vuonna 2000, kun Coca-Cola Company suosi samankaltaista ja maailmalla tunnetumpaa tuotemerkkiä Spriteä. Vuonna 2012 Coca-Cola Company elvytti Citra-brändin kahdessa Intian osavaltiossa, luodakseen tuotteen joka on 20% halvempi kuin muut kilpailevat tuotteet.
Keltatetra
Keltatetraa tavataan itäisestä Brasiliasta.
Keltatetra on helppo saada lisääntymään akvaariossa.
Kirjasto 10
pienoiskuva|Kirjaston sisäänkäynti pienoiskuva|Filunki-yhtye esiintymässä Kirjasto 10:ssä vuonna 2012 Kirjasto 10 oli Helsingin kaupunginkirjaston musiikkiin ja tietotekniikkaan painottunut toimipiste, joka toimi 2005–2018 Postitalossa Elielinaukion puolella Helsingin keskustassa. Toimipiste avattiin 1. huhtikuuta 2005 ja suljettiin 30. syyskuuta 2018. Sen palvelut siirtyivät uuteen keskustakirjasto Oodiin, joka avattiin 5.12.2018.
Kirjasto 10:ssä oli Helsingin yleisten kirjastojen laajin musiikkikokoelma äänitteineen, nuotteineen sekä kirjoineen, joka periytyi pääkirjastosta aiemmin eriytyneeltä Musiikkiasemalta. Tietotekniikkatoiminnot sekä sarjakuva-, elokuvakirja- ja matkaopaskokoelmat puolestaan periytyivät Kirjakaapelilta. Kirjastossa oli jatkuvasti näyttely sekä tapahtumia, kuten konsertteja, paneeleja ja esitelmiä. Lokakuun 2006 ajan Kirjasto 10:n tiloista toimitettiin ja lähetettiin Love Recordsia käsittelevä Loveradio. Ainutlaatuisena, huomiota ansainneena palveluina olivat audio- ja videostudiot asiakkaiden käyttöön. Kirjasto on tunnettu myös monista muistakin innovatiivisista hankkeistaan ja siellä oli muun muassa 3D-tulostin asiakkaiden käytössä.
Severnyi
Severnyi on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Vorkutan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Vorkutajoen varrella 18 kilometriä Vorkutan kaupungista pohjoiseen. Asukkaita on 14 000 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1940-luvun alussa hiilikaivoksen yhteyteen. Vuonna 1954 se sai kaupunkimaisen taajaman aseman. Vuonna 1989 Severnyin väkiluku oli 20 400 henkeä.