cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjän keisarikunta
Helmikuun vallankumous
Joulukuussa 1916 joukko aatelisia päätti hankkiutua eroon Rasputinista ja hänet murhattiin. Duuman ja keisarin hallituksen lisääntyvä vastakkainasettelu leimasi molemmat kyvyttömiksi toimiinsa. Alkuvuodesta 1917 rautateiden kuljetuskapasiteetti romahti johtaen polttoaine- ja elintarvikepulaan. Petrogradissa mellakoitiin ja lakkoiltiin, lakko laajentui yleislakoksi 10. maaliskuuta (J: 25. helmikuuta) alkaen. Petrogradin 160 000 miehen joukkoja komentanut kenraali Sergei Habalov määrättiin rauhoittamaan kaupunki. Seuraavana päivänä useita satoja ammuttiin, mutta lakko jatkui 12. päivä (J: 27. päivä). Joukot määrättiin jälleen kaduille, mutta ne kääntyivät mielenosoittajien puolelle perustaen Petrogradin työläisten ja sotilaiden edustajien neuvoston.
Pentti Leppänen
Ura
Leppänen toimi Oulun yliopiston sähkötekniikan osastolla projektitehtävissä 1971–1974, sen jälkeen va. apulaisprofessorina, vs. yliassistenttina, vs. ja ts. laboratorioinsinöörinä, vt. apulaisprofessorina ja vt. professorina 1974–1985. Tämän jälkeen hän oli vuoteen 1988 Oulun teknillisen oppilaitoksen tietoliikennetekniikan yliopettaja mutta palasi takaisin yliopistolle, jossa on vuodesta 1992 alkaen toiminut tietoliikennetekniikan apulaisprofessorina ja sittemmin professorina.
Leppänen oli yksi Oulun yliopiston Center for Wireless Communications (CWC) -tutkimusinstituutin perustajista ja johtoryhmän jäsenistä vuodesta 1995 alkaen. Instituutin perustamisen ja toiminnan taustalla oli yhtäältä Leppäsen merkittävä hajaspektritekniikan tutkimustyö, toisaalta kehitys kohti niin sanottuja neljännen sukupolven langattomia järjestelmiä, joihin liittyy myös niin sanotun ohjelmistoradion tutkimus- ja kehitystyö.
Venäjän keisarikunta
Helmikuun vallankumous
Kapinan tukahduttamiseksi oli vedettävä yksikköjä rintamalta. Nikolai II lähti kohti Petrogradia, mutta hänen junansa pysäytettiin Visherin asemalle, josta hän joutui palaamaan Pihkovaan. Pääkaupunkiin lähetettyjen joukkojen komentajan saatua Habalovilta tiedon kapinan laajuudesta myös nämä joukot palasivat takaisin.
Pentti Leppänen
Ura
Leppänen on toiminut useissa tutkimus- ja kehityshankkeissa, tieteellisten konferenssien järjestelytoimikunnissa sekä asiantuntija- ja luottamustehtävissä, kuten Maanpuolustuksen tieteellisen neuvottelukunnan jaostojen jäsenenä ja puheenjohtajana. Hän on julkaissut tutkimuksiaan sekä konferensseissa, tieteellisissä ja ammatillisissa lehdissä että kirjoissa.
Huomionosoitukset
Leppäselle on myönnetty Viestiristi, Sotilasansiomitali ja ilmavoimien Karhumäki-palkinto vuonna 1996 ansioista puolustusvoimien tarvitsemien tietoliikennetekniikoiden tutkimus- ja kehitystyössä. Vuonna 2007 hän sai Suomen Marsalkka Mannerheimin sotatieteellisen rahaston palkinnon, joka luovutettiin rahaston 70-vuotisjuhlien yhteydessä.
Venäjän keisarikunta
Helmikuun vallankumous
Duuma perusti 15. maaliskuuta (J: 2. maaliskuuta) toimeenpanevan komitean, joka järjestettiin Petrogradin neuvoston tuella väliaikaishallitukseksi. Hallituksen pääministeriksi tuli ruhtinas Georgi Lvov. Duuma päätti myös perustuslakia säätävän kokouksen perustamisesta, mutta sen vaalit lykättiin syksyksi. Hallituksen edustajat tapasivat Nikolai II:n samana päivänä illalla Pihkovassa, jossa hän manifestilla luopui kruunusta ja luovutti sen veljelleen Mikaelille. Mikael ilmoitti seuraavana päivänä suostuvansa keisariksi vain jos perustuslakia säätävä kokous niin päättäisi.
Ensin Yhdysvallat, sitten Britannia, Ranska ja Italia nopeasti tunnustivat duuman asettaman tilapäisen komitean Venäjän lailliseksi hallitukseksi.
Helmikuun vallankumous teki Venäjästä de facto tasavallan.
Arvonimet
Venäjän keisareilla oli myös suuri joukko muita arvonimiä, joista osa viittasi Venäjään kuulumattomiinkin alueisiin ja paikkakuntiin. 1800-luvun lopulla keisarilla oli seuraava arvonimiluettelo:
''Koko Venäjän, Moskovan, Kiovan, Vladimirin ja Novgorodin Keisari ja itsevaltias, Kasanin, Astrakanin, Puolan, Siperian ja Taurian Kersonessoksen Tsaari, Pihkovan herra ja Smolenskin, Liettuan, Volhynian, Podolian ja Suomen suuriruhtinas, Viron, Liivinmaan, Kuurinmaan ja Semgallenin, Samogitian, Białystokin, Karjalan, Tverin, Jugorian, Permin, Vjatkan, Bulgarian ja muiden maiden ruhtinas, Nižni Novgorodin, Tšernigovin, Rjazanin, Polotskin, Rostovin, Jaroslavin, Beloe Ozeron, Udorian, Obdorian, Vitebskin ja Mstislavin ja koko pohjoisen alueen herra ja suuriruhtinas, Iberian, Kartalinian, Georgian ja Kabarinian ja Armenian herra ja hallitsija, Tšerkessien ja vuoristoruhtinaiden ym. Perintöruhtinas ja Hallitsija, Norjan perillinen, Schleswig-Holsteinin, Dithmarschenin ja Oldenburgin herttua jne. jne.''.
Monissa asiakirjoissa kuitenkin käytettiin lyhempää, ainoastaan Venäjään, Puolaan ja Suomeen viittaavaa arvonimiluetteloa.
Teemu Matinpuro
Teemu Tuomas Matinpuro (16. tammikuuta 1961 Rovaniemi) on Suomen Rauhanpuolustajien toiminnanjohtaja ja Voima Kustannuksen toimitusjohtaja.
Elämä ja ura
Matinpuro syntyi kuusilapsiseen perheeseen Rovaniemellä, mutta vietti suuren osan lapsuudestaan ja nuoruudestaan Oulussa. Jo nuorena hän kiinnostui maailman parantamisesta. Ympäristökysymykset olivat lähellä Matinpuron sydäntä ja hän toimi aktiivisesti Luonto-Liiton Pohjois-Suomen piirissä. Koijärvelläkin hän piipahti keväällä 1979.
Matinpuro aloitti maantieteen opinnot Oulun yliopistossa mutta siirtyi pian jatkamaan niitä Helsinkiin. Hän toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksessa vuosina 1987–1988, mm. kansainvälisen jaoston ja yritysjaoston puheenjohtajana. Niin ylioppilaskunnassa kuin muissakin toimissa, hänet on tunnettu taitavana ja palavasieluisena asiaosaajana, jolla on tarkka kriittinen silmä myös talousasioille.
Vuonna 1994 Teemu Matinpuro aloitti toiminnanjohtajana Suomen Rauhanpuolustajissa. Matinpurolle on ollut erityisen tärkeää koko uransa aikana yhteiskunnallisten kirjojen ja lehtien kustantaminen. Hän solmi Rauhanpuolustajien ja Like Kustannuksen välille sopimuksen, jonka turvin kustannettiin vuosien ajan yhteensä pari sataa yhteiskunnallista kirjaa Pystykorva-merkin alla. Pystykorvakirjoja on vuodesta 2018 seurannut Rauhanpuolustajien ja Rosebud Booksin yhteinen Umpihanki-sarja.
1999 Matinpuro oli perustamassa Voima-lehteä. Hän on toiminut alusta asti Voiman vahvana taustavaikuttajana eri rooleissa. Vuonna 2001 Voima palkittiin tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla.
2007 Matinpuro oli luomassa Le Monde Diplomatiquen ja Novaja Gazetan suomenkielistä versiota. Myös Into Kustannus sai alkunsa 2007 Matinpuron vahvalla taustavaikutuksella.
Työssään Suomen Rauhanpuolustajissa Matinpuro on muun muassa aktiivisesti vastustanut Suomen Nato-jäsenyy ttä ja hävittäjähankintoja sekä tehnyt laajaa solidaarisuustyötä esimerkiksi kurdien, Länsi-Saharan sahrawien, palestiinalaisten ja venäläisten toisinajattelijoiden tukemiseksi ja kansalaisjärjestöyhteistyön kehittämiseksi.
Tapani Mörttinen
Tapani Johannes Mörttinen (s. 20. helmikuuta 1943 Kärkölä) on suomalainen, Kansallista Kokoomusta edustanut poliitikko.
Mörttinen valittiin ensimmäistä kertaa eduskuntaan eduskuntavaaleissa 1975 Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hänet valittiin kansanedustajaksi yhteensä kolmissa vaaleissa, 1983 vaaleissa hän putosi eduskunnasta, mutta hän teki paluun eduskuntavaaleissa 1987. Hän toimi eduskunnan puolustusvaliokunnan puheenjohtajana valtiopäivillä 1979–1982 ja kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajana valtiopäivillä 1987–1989. Kansanedustajana Mörttinen jatkoi vuoteen 1991.
Mörttinen oli presidentin valitsijamies kolmissa vaaleissa, vuosina 1978, 1982 ja 1988. Vuodet 1973–1984 hän oli Kärkölän kunnanvaltuuston jäsen. Mörttisellä oli myös monia luottamustehtäviä puolueensa sisällä. Hän oli kokoomuksen varapuheenjohtaja vuodesta 1975 vuoteen 1987, mitä ennen hän oli ollut kokoomuksen nuorisojärjestön varapuheenjohtaja vuosina 1971–1974. Mörttinen on toiminut myös Etelä-Hämeen Kokoomuksen puheenjohtajana ja piirivaltuuston sekä piirihallituksen jäsenenä.
Mörttinen toimi maanviljelijänä Kärkölässä vuosina 1964–1999. Hän oli myös Kärkölän väestönsuojelupäällikkö vuodesta 1967 vuoteen 1971. Kansanedustajuutensa jälkeen hän työskenteli Maatalousyrittäjien eläkelaitoksen Melan palveluksessa, aluksi tapaturmavakuutusjohtajana ja vuodesta 1994 kehitysjohtajana. Hän jäi kehitysjohtajan virasta eläkkeelle huhtikuussa 2003.
Mörttinen on ollut naimisissa vuodesta 1964 ja hänellä on kolme lasta, vuosina 1964, 1967 ja 1971 syntyneet tyttäret.
Oates
Oates on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Stefán Hörður Grímsson
Stefán Hörður Grímsson (1919 Lounais-Islanti – 2002 ) oli tanskalainen runoilija. Alkuun perinteinen runoilija oli sittemmin modernisti ja kuului atomirunoilijoihin. Esikoiskokoelma Glugginn snyr í norður ilmestyi 1948 ja modernismia edustava Svartálfadans 1951.
Suomennettuja runoja
Stefánin runojen suomennoksia on antologiassa Ja tunturin takaa kuulet –: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa, suom. ja toim. Maj-Lis Holmberg, Espoo: Weilin+Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4
Haaratorvijäkälä
Haaratorvijäkälä (Cladonia furcata) on torvijäkälien sukuun kuuluva jäkälä.
Haaratorvijäkälän kasvullinen sekovarsi on pienisuomuinen. Podeetiot ovat pitkiä ja hoikkia, enintään 13 senttimetriä korkeita. Niiden pinta on sileän ja hieman epätasaisen kuoren peittämä. Yksittäisiä suomuja on melko usein ja runsaasti. Kasvaa tuoreissa metsissä, tienvarsilla, niityillä ja varjoisella kalliolla. Yleinen Etelä- ja Pohjois-Suomessa.
Boyd Kirkland
pienoiskuva|250px|Boyd Kirkland Boyd D. Kirkland (4. marraskuuta 1950 – 28. tammikuuta 2011) oli yhdysvaltalainen animaattori, animaatioiden käsikirjoittaja ja ohjaaja, joka tunnetaan erityisesti 1990-luvun Emmy-palkitusta Batman-animaatiosarjan ohjaamisesta. Hän aloitteli uraansa 1970-luvun lopulla animaatiosarjan Jana of the Jungle myötä, jonka jälkeen Kirkland työskenteli enimmäkseen animaatioelokuvien parissa.
Reconquista
pienoiskuva|[[Alfonso VI ottaa vastaan Toledon antautumisen 1085.]] Reconquista (espanjaa, ) oli runsaan 700 vuoden mittainen ajanjakso, jonka aikana kristityt karkottivat arabit Pyreneiden niemimaalta, jonka nämä olivat valloittaneet 710-luvulla. Reconquista päättyi 2. tammikuuta 1492, kun Granadan emiraatti antautui. Juhlapäivää vietetään Espanjassa nimellä Dia de la Toma eli 'valtauksen päivä'.
Käsite on kuitenkin uusi ja syntyi espanjalaisessa historiankirjoituksessa vasta 1800-luvulla. Silloin rakennettiin Espanjan identiteettiä ajatukselle kansakunnasta, joka oli torjunut islamilaiset valloittajat. Käsite reconquista (takaisinvalloitus) yhdisti uudelleen syntyneen Espanjan lähinnä myyttisellä tasolla 400–600-lukujen visigoottien valtakuntaan.
Arabivalloitus
Nykyisten Espanjan ja Portugalin alueen valloitus tapahtui nopeasti. Ainoa aikalaislähde The Chronicle of 754 kertoo, että ensimmäiset Pohjois-Afrikan berberit saapuivat Espanjaan arabien johtamina ja kenraali Tarikin johdolla vuonna 711. Vuoden 754 Kronikan mukaan armeijan lähettänyt Pohjois-Afrikan emiiri Musa nousi toisen armeijan kanssa maihin Cadizissa ja eteni niemimaan keskiosaan Toledoon ja Pohjois-Espanjaan Zaragosaan.
Historiankirjoissa arabi- ja berberimiehittäjiä kutsutaan muslimeiksi, ja valloitusta uskonsodaksi. Käsitys ei saa tukea aikalaislähteistä, sillä niistä ainoa, ”Vuoden 754 kronikka” ei käytä sanoja ”muslimi”, ”islam” tai ”Koraani”. Vaikka kronikan laatija oli kirkonmies, hän ei kuvaile arabivalloitusta uskonsotana, vaan etnisenä konfliktina. Valloittajia hän kutsuu nimillä arabit, saraseenit tai ismaeliitit. Arabeilla tarkoitettiin luultavasti Arabian niemimaalta tulleita jemeniläisiä. Saraseeneilla tarkoitettiin mahdollisesti Syyriasta ja Mesopotamiasta tulleita arabeja. Vain sana ”ismaeliitti” viittaa uskontoon. Sen perusteella on arveltu, että valloittajat pitivät itseään Abrahamin vanhimman pojan Ismaelin perillisinä. Hyökkääjien uskonto saattoi olla Lähi-idän varhaista arabikristillisyyttä, jonka perusteesit ovat edelleen luettavissa Jerusalemiin vuonna 691 rakennetun Kalliomoskeijan seinältä.
Vuoden 754 kronikan mukaan saraseenit löivät 712 tuntemattomassa paikassa viimeisen visigoottikuninkaan Roderikin armeijan. Myöhemmät muslimilähteet kertovat vuodeksi 711 ja paikaksi Guadaleten. Vuoteen 716 mennessä saraseenit olivat valloittaneet koko niemimaan lukuun ottamatta pohjoisrannikon Asturian ja Galician vuoristoalueita. Ensimmäisen häviönsä arabit kokivat Asturian kuninkaalle, visigootti Pelayolle, vuonna 718, 719 tai 722 Covadongassa (Alcamassa). Taistelusta kertoo noin vuodelta 900 peräisin oleva käsikirjoitus The Chronicle of Alfonso III, jonka mukaan taistelussa tapettiin 124 000 "kaldealaista" ja loput 63 000 nieli maa. Luvut olivat karkeaa liioittelua ja peräisin nähtävästi muslimilähteistä.
Vuonna 732 tai 733 Kaarle Martel, frankkien majordomus ja Kaarle Suuren isoisä, pysäytti arabit Poitiers’n taistelussa Pohjois-Ranskassa. Kyseessä ei ehkä ollut varsinainen valtaukseen pyrkivä arabiarmeija, vaan kesäinen ryöstöretki. Vasta Kaarle Suuri ajoi muslimit pois nykyisen Ranskan alueelta Pyreneiden taakse. Kaarle Suuri perusti Navarran ja Katalonian markit (rajakreivikunnat). Ensimmäinen Katalonian kreivi oli Wilfred Karvainen, jota pidetään Aragonian kuningassuvun kantaisänä. Navarrassa baskipäällikkö Iñigo (Ignatius) Aritza julistautui Navarran kuninkaaksi vuonna 824.
Reconquistan alkuvaiheet
Köyhien ja eristettyjen kristittyjen kuningaskuntien sotamenestys oli aluksi vaatimatonta. Lännessä muslimien valloitus oli edennyt vain nykyisen Portugalin keskiosiin, Guadarramavuoristoon asti. Vuoteen 900 mennessä kristityt Asturia ja Galicia olivat vallanneet aavikkoisen Dueron laakson ja pohjoisen tasangot ja perustaneet uuden pääkaupungin Leóniin, jonka mukaan valtakunta sai uuden nimen Leónin kuningaskunta. Leónista etelään sijaitsivat Vanhan-Kastilian kreivikunnat (pääkaupunki Burgos) jotka olivat tuona aikana reconquistan pääasiallista taistelutannerta. Keskellä muslimivaltakunnat ulottuivat Pyreneiden juurille saakka, ja Välimeren puoleisella rannalla Kataloniassa kristittyjen hallinnassa oli rannikko Barcelonaan.
Islamilainen Espanja tunnettiin nimellä al-Andalus. Sen pääkaupunkina oli Córdoba, ja sen väestö koostui arabeista sekä berbereistä. Sen kristittyjä asukkaita kutsuttiin pohjoisissa valtioissa mozarabeiksi. Vuonna 929 Córdoban emiiri (kuningas) otti kalifin arvonimen, mutta tilanne muuttui Córdoban kalifaatin hajottua 1010 lukuisiksi pieniksi taifa-kuningaskunniksi. Nyt kristityt saattoivat hyökätä niiden kimppuun yksi kerrallaan. Muslimit menettivät näin koko Vanhan-Kastilian kristityille 1000-luvulle tultaessa.
Navarran kuninkaan Sancho III:n poika Ferdinand I Suuri (k. 1065) sai Kastilian kuningaskunnan 1029 isänsä avustuksella Burgosin kreivin García Sanchezin murhan jälkeen. Hän hallitsi Kastiliaa kuninkaana vuodesta 1033 ja sai 1038 haltuunsa myös Leónin vaimonsa kautta. Hän julisti 1056 itsensä Hispanian keisariksi paavi Victor II:n ja Pyhän rooman keisari Henrik III:n tuella. Tämän merkitys oli Leónin nouseminen johtoasemaan kuningaskuntien joukosta ja irrottautuminen keisarikunnan vasalliudesta. Ferdinand Suuri laajensi valtakuntaansa valtaamalla Zaragozan, Badajozin, Sevillan ja Toledon. Kuollessaan häntä seurasivat hänen poikansa Sancho II Kastilian kuninkaana, Alfonso VI Leónin kuninkaana ja García Galician kuninkaana. Tyttärilleen Elviralle ja Urracalle hän jätti Toran ja Zamoran. Aragonian kreivi Ramiro irrottautui Navarran kuningaskunnan alaisuudesta 1035 ja julistautui Aragonian kuninkaaksi nimellä Ramiro I.
Vanhimpana veljenä Sancho II halusi kaikki isänsä maat, ja valloitti sisaruksiltaan Leónin ja Garcían. Armeijoidensa johtoon hän nimitti vasallinsa Rodrigo Díaz de Vivarin, joka myöhemmin on tunnettu paremmin nimellä El Cid Campeador.
Vuonna 1085 Leónin Alfonso VI Rohkea peri Kastilian veljensä kuoltua 1072. El Cid joutui kuitenkin Alfonso VI:n epäsuosioon ja ajettiin maanpakoon. León valloitti Toledon 1085. Toledon ja Tajojoen laakson menetyksen jälkeen muslimivalta näytti uhatulta ja Pohjois-Afrikan berberit, almoravidit eli murabiitit (1086–1145) ja almohadit (1145 – n. 1230) tulivat avuksi. Vuonna 1086 suuren maurien hyökkäyksen lyötyä Leónin, Aragonin ja Kastilian armeijat Zallacan taistelussa, kuninkaan oli jälleen pyydettävä paras kenraalinsa El Cid apuun.
Reconquista merkitsi myös kielellistä ja kulttuurillista muutosta. Länsigoottien valtakunnassa puhuttu rahvaanlatina hajosi eri murteiksi, ja eri kuningaskunnissa rahvaanlatinasta kehittyi oma erillinen kielensä: Kastiliassa espanjan kieli, Portugalissa portugalin kieli ja Aragoniassa katalaani. Navarrassa baskin kieli (euskera) säilyi vahvana romaanisten kielten puristuksessa.
Pääkaupungistaan, Marokossa sijaitsevasta Marrakeshistä, berberihallitsijat saattoivat hyökätä kristittyjä vastaan, mutta vetivät aina joukkonsa takaisin kotiseuduilleen sotaretkien jälkeen. Kristittyjen armeijoita johtivat eri kuningaskuntien hallitsijat, joita avustivat vastamuodostetut hengelliset ritarikunnat ja kaupunkien miliisit. Jälkimmäiset nousivat merkittävään asemaan 1100-luvulla Ávilan kaupungin joukkojen vastustessa tehokkaasti maureja. Calatravan (perustettu 1158) ja Santiagon ritarikunnat (Caballeros Santiaguistas) pitivät hallussaan linnoja Uuden Kastilian tasangoilla vuosina 1196–1212. Vuonna 1165 Aragonia ja Katalonia solmivat personaaliunionin.
Käännekohta
pienoiskuva| [[Francisco de Paula Van Halen: Las Navas de Tolosan taistelu.]] Reconquistan huippukohta oli 1100-luvun loppupuolella. Kastilian Alfonso VIII:n armeija eteni Extremaduraan asti. Vuonna 1195 almohadit voittivat Alfonson armeijan Alarcosin taistelussa, mutta eivät edenneet Toledoon, tai vallanneet menettämiään alueita, vaan kalifi vetäytyi Afrikkaan, eikä uutta suurta sotaretkeä tehty ennen vuotta 1211.
Uutta hyökkäystä olivat vastassa paavin tukemat yhtenäiset kristittyjen joukot ja Kastilian Alfonso VIII:n johtama Kastilian, Navarran, Aragonian, Portugalin ja frankkien armeija murskasi kalifi an-Nasirin johtaman almohadien armeijan Las Navas de Tolosan taistelussa 1212. Tämä taistelu, jonka väitetään olleen maailman kaikkien aikojen suurin taistelu ennen ensimmäistä maailmansotaa, merkitsi Iberian niemimaan kohtalon lopullista ratkeamista. Vuonna 1213 kalifi an-Nasir kuoli ja perimysriita siirsi huomion muualle. Ferdinand III, yhdistyneen Kastilian ja Leónin kuningas jatkoi etenemistä, eivätkä muslimit juuri pystyneet vastarintaan. Córdoba valloitettiin 1236 ja Sevilla 1248. Itärannikolla Aragonian ja Katalonian Jaume I valloitti Mallorcan 1230 ja Valencian 1236. Lännessä Portugali valloitti Algarven 1250.
Islaminuskoinen Granadan kuningaskunta rajoittui nyt etelässä Algecirasista Almeríaan. Raja tunnettiin nimellä La Frontera ja monet Espanjan kaupungit (kuten Jerez de la Frontera) kantavat vieläkin tätä lisänimeä.
Vuoristojen takana runsasväkinen kuningaskunta selviytyi vielä kaksi ja puoli sataa vuotta. Vuoteen 1340 ja tappioon Rio Saladon taistelussa asti kuningaskunnalla oli Marokon Marinidien dynastian tuki. Kastilia, ainoa kuningaskunta jolla oli rajaa Granadan kanssa, tyytyi verottamaan Nasrid-kuninkaita, eikä ryhtynyt uusiin kalliisiin sotiin.
Reconquista vietiin päätökseen kun Kastilian kuningatar Isabella nousi valtaistuimelle 1474 ja meni naimisiin Aragonian kuningas Ferdinandin kanssa. Tästä tapahtumasta lasketaan alkavan yhtenäisen Espanjan kuningaskunnan historian. Granadan emiraatti oli 250 vuoden ajan ollut Kastilian vasallivaltio, joka maksoi veroa isännälleen. Turkin nousevan uhan takia suhteesta päätettiin tehdä loppu ja aloitettiin sotatoimet. Ilman ulkopuolista tukea Granadan päivät olivat luetut ja 2. tammikuuta 1492 Granada antautui. Viimeinen kuningas Muhammad XIII abu-Abdallah (Boabdil) luopui kruunusta ja muutti Marokkoon. Samana vuonna Kristoffer Kolumbus löysi Amerikan, jonne valloitukset saattoi seuraavaksi suunnata.
Jälkivaikutus
Muistona 700-luvun berberi-invaasiosta on asukkaiden perimään jäänyt geneettisiä jälkiä. Muslimien määrä on kuitenkin alkanut jälleen kasvaa Pyreneitten niemimaalla, jossa heitä nyt asuu yli miljoona. Vuoteen 2050 mennessä islaminuskoisten määrän arvioidaan kaksinkertaistuvan Espanjassa 5–7 %:iin väestöstä eli kahteen tai kolmeen miljoonaan.
Reconquistan perintönä Espanja on tänäänkin muodollisesti liittovaltio, joka koostuu viidestä kuningaskunnasta: Kastiliasta, Leónista, Navarrasta, Aragoniasta ja Granadasta. Espanjan vaakunassa on neljässä kentässä näiden kuningaskuntien historialliset vaakunat: Kastilia (punaisessa kentässä kultainen kolmitorninen linna), León (hopeisessa kentässä punaisella korostettu violetti leijona), Navarra (punaisessa kentässä kultainen ketjujen muodostama sideruusuke, Aragonia (kultaisessa kentässä neljä punaista paalua) ja Granada (hopeisessa kentässä vihreä granaattiomena). Espanjan kuningashuone johtaa juurensa yhtäältä Kastilian linjaa Leóniin, Asturiaan ja edelleen visigootteihin, ja toisaalta Aragonian linjaa Katalonian kreiveihin ja Kaarle Suureen. Espanjan kuningas on myös muodollinen Jerusalemin kuningaskunnan kuningas.
Reconquistan jälkeen Espanja käänsi katseensa Atlantille ja löytöretkien aika alkoi. Monta sataa vuotta kestäneen levottoman arabivallan päättyminen merkitsi rauhan ja järjestyksen palaamista niemimaalle, jolloin sodat siirtyivät sen rajojen ulkopuolelle. Uusi vakaus alkoi näkyä espanjalaisen kulttuurin nousuna esimerkiksi taiteessa (El Greco ja Velázquez) ja kirjallisuudessa Calderón, Lope de Vega, Cervantes).
Erilaisia tulkintoja
Espanjalaisessa historiankirjoituksessa 1800-luvulla kehitettiin käsite reconquista, jonka avulla rakennettiin myyttiä espanjalaisesta kansallisesta identiteetistä, jonka peruskivi oli muslimien karkottaminen. "Uudelleenvalloitus" oli käsitteenä kuitenkin venytetty, sillä ajatus yhdisti Espanjan valtion muinaiseen visigoottien valtakuntaan 600-luvulla.
Arabian kielen professori Jaakko Hämeen-Anttila on pitänyt reconquistaa onnettomuutena Espanjan kansalle. Hän katsoo, että se ei merkinnyt paikallisten asukkaitten vapauttamista sorrosta. Muslimeille ja juutalaisille se tiesi päinvastoin pitkän suvaitsevaisuuden kauden päättymistä ja uskonnollisen ahdasmielisyyden alkua. Hämeen-Anttila pitääkin reconquistaa ulkopuolisena hyökkäyksenä, joka oli kulttuurisesti alamittaisempien ja sotaisten ruhtinaskuntien aggressio niitä korkeatasoisempaa ja rauhallista kulttuuria vastaan. Samalla kannalla olivat norjalaiset kielitieteilijät Knut Aukrust ja Dorte Skulstad, jotka ehdottivat, että vuonna 2011 olisi vietetty kansainvälistä juhlavuotta vuonna 711 tapahtuneen Espanjan muslimivalloituksen kunniaksi.
Yksikköupseeri
1970-luvun alussa ennen yhtenäispäällystöjärjestelmää yksikön vääpelit olivat vanhempia aliupseereita, sen jälkeen toimiupseerin tutkinnon suorittaneita sotilasmestarista yliluutnanttiin. Vuoden 2009 jälkeen tehtävässä on taas palvellut aliupseereita kersantista sotilasmestariin.
Nykyään yksikön vääpeli voi olla aliupseeri tai opistoupseeri.
The Best of...
The Best of... on brittiläisen Uriah Heep -yhtyeen vuonna 1975 julkaistu ensimmäinen kokoelma-albumi, joka sisältää yhtyeen tunnetuimpia kappaleita vuosilta 1970–1975. Vuonna 1996 julkaistusta CD-versiosta löytyy lisäksi vuoden 1976 High and Mighty -albumilla ilmestynyt ”Misty Eyes”.
Alkuperäinen versio (Bronze Records 1975)
A-puoli B-puoli
Harmaatorvijäkälä
Harmaatorvijäkälän kasvullinen sekovarsi on pienisuomuinen. Suomut ovat kellertävän vihreitä. Pikarinmalliset podeetiot ovat enintään 8,5 senttimetriä korkeita. Pikarit ovat 2–10 millimetriä leveitä. Kasvaa kallioiden ja metsien humuksella. Yleinen koko Suomessa, runsaimmillaan Etelä-Suomessa.
Charles Bulfinch
thumb|Charles Bulfinch, muotokuva vuodelta 1842. Charles Bulfinch (8. elokuuta 1763 Boston – 4. huhtikuuta 1844 Boston) oli yhdysvaltalainen arkkitehti, joka suunnitteli useita hallintorakennuksia. Hän oli yksi ensimmäisistä merkittävistä syntyperäisistä yhdysvaltalaisista arkkitehdeista.
Bulfinch opiskeli Harvardissa vuosina 1778–1781 ja kiersi opintomatkalla Euroopassa vuosina 1785–1787. Hän toi Amerikkaan skotlantilaisen Robert Adamin uusklassisen arkkitehtuurityylin, johon hän oli tutustunut Lontoossa. Bulfinch suunnitteli useiden Yhdysvaltain osavaltioiden kongressitalot: Massachusetts State Housen Bostonissa (suunniteltu 1787–1788, rakennettu 1795–1798), Connecticut State Housen Hartfordissa (1792–1796, nykyään eri käytössä) ja Maine State Housen Augustassa (1828–1831). Hän suunnitteli lähinnä Uuteen-Englantiin myös hienoja yksityistaloja ja kirkkoja. Bulfinchilla oli keskeinen rooli Bostonin kehittämisessä siirtokunta-ajan englantilaisesta kaupungista 1800-luvun amerikkalaiseksi suurkaupungiksi. Hän kuului Bostonin kaupunginhallitukseen (Boston board of selectmen) vuosina 1791–1795 ja 1799–1817, ja osallistui kaupungin katujen ja puistojen kehittämiseen.
Bulfinch oli vuosina 1818–1829 Washingtonissa presidentti James Monroen nimittämänä julkisista rakennushankkeista vastaavana virkamiehenä (commissioner of public buildings). Hän sai jatkaa Benjamin Latrobelta kesken jäänyttä Yhdysvaltain kongressitalon (United States Capitol) rakentamista, ja hänen katsotaan olleen järjestyksessä kolmas Capitolin arkkitehti. Bulfinch saattoi talon siipiosat valmiiksi vuonna 1819 Latroben suunnitelmia noudattaen, mutta laati itse piirustukset vuosina 1818–1826 rakennetulle kupolikattoiselle keskiosalle. Talon valmistuttua hänen virkansa lakkautettiin vuonna 1829 ja hän vetäytyi eläkkeelle. Bulfinchin suunnittelema kongressitalon kupoli korvattiin myöhemmin suuremmalla, mutta Rooman Pantheonin innoittama rotunda on säilynyt.
Diplomatia
thumb|340px|Ger van Elk, Symmetry of Diplomacy, 1975, Groninger Museum.
Teknologian kehityksen myötä diplomatia on 2000-luvulla muidenkin demokraattisten toimijoiden kuin valtioiden harjoittamaa toimintaa, jolla edistetään kulttuurien välistä yhteisymmärrystä, rakennetaan ja ylläpidetään yhteistyösuhteita sekä vaikutetaan omien ja yhteisten päämäärien toteutumiseksi. Diplomatian alaan kuuluvat myös rauhasta sopiminen, sota, talouselämä, kauppa ja kulttuurivaihto.
Varhainen historia
Diplomatian juuret ulottuvat kauas aikaan ennen valtioiden syntymistä, jolloin heimojen välillä kulki sanansaattajia ja lähettiläitä. Euroopan kuninkaiden ja muiden valtaapäivien suosiossa olleet luotetut henkilöt toimivat viestinviejinä ja rauhanrakentajina, ja myös katolisen kirkon ja paavin lähettiläät pyrkivät rakentamaan rauhanomaisia suhteita. Renessanssiajalla kaupunkien ja kaupunkivaltioiden välisiä kiistoja ratkottiin diplomaattiedustustojen avulla. Britannia nimitti lähettilään Pariisiin vuonna 1505.
Sana ”diplomatia” tulee ranskan kautta kreikasta, missä diplōma tarkoitti kahtia taitettua paperia, yleisimmin matkustusvaltakirjaa. 1700-luvun Ranskassa diplomate tuli tarkoittamaan henkilöä, diplomaattia, jolla oli valtuudet neuvotella valtion nimissä. Ranska on vakiintunut klassiseksi diplomatian kieleksi.
Diplomatiasta tuli ammatti vuonna 1815, kun Wienin kongressissa sovittiin diplomaattien arvojärjestyksestä. Tämä aloitti niin sanotun klubidiplomatian kulta-ajan, jolloin diplomaatit pystyivät vaurastumaan. Euroopassa diplomaattiluokka oli aatelisia, Yhdysvalloissa porvareita.
Suomi teki merkittävää julkisuusdiplomatiaa jo vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä, missä Venäjän vallan alainen maa ajoi identiteettiprojektiaan ja poliittista agendaansa. Saksaan päin Suomi harjoitti ennen itsenäistymistään niin sanottua jääkäridiplomatiaa. Virkamiesten rinnalla varhaista ja epävirallista diplomatiatyötä Suomen edestä tekivät myös teollisuus- ja tiedemiehet sekä taiteilijat.
Nykyaika
Kahden maailmansodan jälkeen diplomatiassa tärkeimmäksi asettui kansainvälisen yhteisön yhteinen etu. Kansainvälisiä poliittisia suhteita diplomatian keinoin hoidetaan Yhdistyneissä kansakunnissa ja sen edeltäjässä Kansainliitossa. Niiden ohella diplomatian piiriin luetaan nykyisin kaikki muutkin ylikansalliset järjestöt, kuten Euroopan unioni ja Nato.
Diplomatia on muuttunut voimakkaasti 1900-luvun lopulta alkaen. Ennen globalisaatiota ja nykyajan teknologista kehitystä diplomaattisia suhteita hoiti etupäässä pieni ja etuoikeutettu joukko valtioiden virkamiehiä. Valtioiden välisessä virallisessa vuorovaikutuksessa lähetystöjen ja ulkoministeriöiden rooli on toki edelleen vahva. Kansainvälistä, valtioon vaikuttavaa kanssakäymistä harjoittavat nykyisin kuitenkin myös yhteisöt ja yritykset. Verkostoituminen on tullut mahdolliseksi kenelle tahansa niin fyysisesti kuin sosiaalisen median alustoillakin, ja lähes kuka tahansa voi neuvotella ja edistää kauppa-, kulttuuri- ja muita suhteita sekä rakentaa mielikuvaa maastaan.
Diplomatian muotoja ja käsitteitä
2000-luvulla diplomatian käsite on epämääräistynyt ja jakaantunut. Diplomatian muodoiksi mielletään muun muassa e-diplomatia, Twiplomatia (Twitteriin liittyen), ehkäisevä diplomatia, kansalaisdiplomatia, julkisuusdiplomatia ja kaupunkidiplomatia. Termi ”diplomatia” on arkipäiväistynyt, ja diplomaattiseen metodiin viitataan julkisuudessa monenlaisissa yhteyksissä.
Julkisuusdiplomatiasta alettiin puhua vuoden 2001 jälkeen, mutta käsite on edelleen epäyhtenäinen. Alun perin käsite syntyi vuonna 1965 Yhdysvalloissa vaihtoehdoksi propaganda-termille. Julkisuusdiplomatialla voidaan tarkoittaa jokaista organisaatiota tai kansalaista koskevaa arkista viestintään liittyvää toimintaa, jota harjoitetaan esimerkiksi blogeissa ja e-julkaisujen alustoilla. Sitä kohdistetaan paitsi ulkomaille, myös kotimaisiin yleisöihin. Sillä pyritään vähentämään negatiivisia yleistyksiä ja ennakkoluuloja sekä kasvattamaan sympatiaa ja ymmärrystä kansakunnan tai maan pääomaa ja päämääriä kohtaan. Sillä voidaan myös edistää esimerkiksi turismia, kansainvälistä liiketoimintaa, ulkomaisia pääomasijoituksia ja yhteisiä kehityshankkeita. Julkisuusdiplomatiaa voidaan käyttää myös tiettyjen asioiden vastustamiseen. Lobbauksesta julkisuusdiplomatian erottaa se, että siinä ei pyritä myymään mitään.
Diplomaattiseen käytäntöön kuuluu erityisesti suurvaltojen osalta ajoittain myös diplomaattinen painostus tai diplomatian ylittävä voimankäytöllä uhkaaminen eli "tykkivenediplomatia". Diplomatian ja sodankäynnin välillä keinovalikoimaan voivat kuulua muun muassa kaupan esteen muodostavat tullitariffien jyrkät korostukset, kauppasaarrot ja taloudellisen avun tai periaatteessa myönnetyn turvallisuustakuun julkinen kieltäminen.
Epävirallisesti tai valtion rahoittamassa puolivirallisessa roolissa perinteisen diplomatian alueella toimii järjestöjä, aktivistiryhmiä ja ylikansallisia organisaatioita. Myös pääkaupungeilla ja muilla kaupungeilla on diplomatiaan liittyviä rooleja kansainvälisten rauhanomaisten suhteiden ylläpitämiseksi sekä viennin ja kulttuurin edistämiseksi.
Max Pommer
Max Pommer (s. 9. helmikuuta 1936 Leipzig) on saksalainen kapellimestari ja musiikkitieteilijä. Hän opiskeli pianonsoittoa ja orkesterinjohtoa Leipzigin konservatoriossa sekä musiikkitiedettä Leipzigin yliopistossa. Hän sai myöhemmin opetusta myös Herbert von Karajanilta.
Pommer nimitettiin vuonna 1975 Leipzigin yliopistollisen kuoron musiikinjohtajaksi. Vuonna 1978 hän perusti Gewandhaus-orkesterin jäsenten kanssa Neues Bachisches Collegium Musicum Leipzig -barokkimusiikkiyhtyeen. Vuosina 1987–1991 hän toimi Leipzigin radion sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina.
Pommer nimitettiin vuonna 1990 Saarlandin musiikkiakatemian orkesterinjohdon professoriksi. Hän on johtanut muiden muassa J. S. Bachin, Georg Friedrich Händelin, Claude Debussyn, W. A. Mozartin, Einojuhani Rautavaaran, Kalevi Ahon, Kurt Weillin, Hanns Eislerin, Paul Dessaun sekä Arnold Schönbergin musiikin levytyksiä.
Lyijykynä
pienoiskuva|300px|Lyijykynä Lyijykynä on lyijyksi kutsutusta grafiittiytimestä ja sitä ympäröivästä, perinteisesti puusta valmistetusta, kuoresta koostuva kynä. Lyijykynä toimii jättämällä grafiittia kirjoitus- tai piirtopinnalle. Lyijykynän jälki vaihtelee vaaleanharmaasta tummanharmaaseen.
Hyvälaatuinen, puhtaana käyttökelpoinen grafiitti on harvinaista, ja lähes kaikissa lyijykynissä käytetäänkin nykyään grafiitin ja posliinisaven seosta. Grafiitti hienonnetaan ja siihen lisätään savea ja vettä. Seoksesta muotoillaan sauvoja, jotka poltetaan uunissa 1 200 °C:ssa ja käsitellään lopuksi kirjoitusjälkeä tasoittavalla vahalla sekä aineella, joka estää lyijyn liukumisen pois kynän kuoren sisältä. Posliinisaven ja grafiitin suhdetta muuttamalla säädellään lyijyn kovuutta. Puiset lyijykynät valmistetaan levyittäin: kahteen puulevyyn työstetään yhdensuuntaisia kouruja grafiittisydäntä varten, sydämet asetetaan paikalleen ja levyt liimataan yhteen. Kynät leikataan irti toisistaan, viimeistellään muotoonsa ja yleensä maalataan. Lyijykynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu on oregonintuoksusetri.
Historiaa
Muinaisessa Egyptissä sekä antiikin Kreikassa ja Roomassa käytettiin pieniä lyijykiekkoja piirtämiseen ja kirjoittamiseen. Antiikin Roomassa kirjoittajat käyttivät muun muassa lyijyä styluksen eli kirjoituspuikon materiaalina kirjoittaessaan papyrukselle. Eurooppalaiset taiteilijat alkoivat 1300-luvulla käyttää lyijystä, sinkistä tai hopeasta valmistettuja puikkoja eli hopeakyniä himmeänharmaiden piirrosten tekemiseen. Lyijyä sisältäviä piirustus- ja kirjoitusvälineitä ei kuitenkaan suomen kielessä missään vaiheessa kutsuttu lyijykyniksi.
Borrowdalessa, Englannissa löydettiin laaja grafiittiesiintymä noin vuonna 1500. Sen jälkeen myrkyttömän ja tummemman jäljen jättävän grafiitin käyttö yleistyi.
pienoiskuva|Lyijykynän valmistustapoja: vanha (yllä) ja uusi (alla)
Pehmeä ja hauras grafiitti tarvitsi pidikkeen, ja aluksi grafiittipötkö käärittiin naruun. Nykyisen lyijykynän alkuna pidetään 1565 Englannissa valmistettua kynää, jossa grafiittipalanen on kiinnitetty puiseen uraan.
Sarjatuotannosta brändiin
Valmistusprosessissa grafiitti jauhetaan hienoksi ja sekoitetaan saveen. Grafiittipuikot saadaan survomalla massa pusertimeen, josta massa työntyy ulos kuin spagetti pastakoneesta. Puikot kuivataan ja hehkutetaan uunissa ja lopuksi suljetaan puiseen kuoreen.
Ensimmäisiä sarjatuotettuja grafiittikyniä alettiin valmistaa Nürnbergissä Saksassa 1662. Sarjatuotetut lyijykynät olivat aluksi maalaamattomia, ja ostaja valitsi kynänsä sen kuoreen käytetyn puun laadun perusteella. Parhaiden lyijykynien kuoret valmistetaan nykyisinkin tuoksusetripuusta.
Valmistajat alkoivat maalata lyijykyniä 1800-luvun lopulla. Noihin aikoihin paras grafiitti saatiin Kiinasta, joten kynien tuottajat halusivat viestiä kynän sisältävän juuri kiinalaista grafiittia. Kiinassa keltainen väri yhdistettiin kuninkaallisiin ja arvostettuun asemaan, joten lyijykyniä alettiin tuotteistaa maalaamalla ne keltaisiksi. Nykyisin 75 prosenttia Yhdysvalloissa myytävistä lyijykynistä on väriltään keltaisia, Euroopassa kysyntä jakautuu tasaisemmin eri väristen lyijykynien kesken.
Kirjoittamisesta piirtämiseen
Grafiitti on maan uumenissa tiivistynyttä ja puristunutta hiiltä. Lyijykynän ”lyijy” ei täten sisällä laisinkaan lyijyä, vaan se on myrkytöntä. Kynän grafiittiin sekoitetaan savea, minkä jälkeen saatua seosta kuumennetaan.
Lyijykyniin kuuluvat myös timpurinkynät, joissa on kaksi poikkeavaa ominaisuutta. Timpurinkynän muoto estää sen pyörimästä pois kaltevalta tasolta, esimerkiksi katolta, joten ne ovat tavallisesti litteitä ja suorakulmaisia. Kynä toimii myös kätevänä kaksimittaisena rakotulkkina. Lisäksi grafiitin täytyy olla niin vahvaa, että se kestää kirvesmiehen ja puusepän työt, joten grafiittipötky on tavallisesti sekin muodoltaan leveä ja litteä.
Kovat ja pehmeät kynät
pienoiskuva|Lyijykynien kovuusasteikko. Grafiitin ja saven sekoitussuhteen mukaan kynät luokitellaan kovista kirjoituskynistä (H –sarja) pehmeisiin piirustuskyniin (B -sarja) seuraavasti:
9H, 8H, 7H, 6H, 5H, 4H, 3H, 2H, H, F, HB, B, 2B, 3B, 4B, 5B, 6B, 7B, 8B, 9B
jossa 9H on kovin ja 9B pehmein.
Piirrettäessä vapaalla kädellä samalla piirustuskynällä täytyy pystyä vetämään mahdollisimman voimakasta eli tummaa ja himmeää viivaa, sekä leveää ja ohutta viivaa. Näin saadaan piirustuksen sävyyn vaihtelua eli, kuten valokuvauksessa sanotaan, sävyalaa. Teknisessä piirtämisessä, jossa piirretään tavallisesti viivottimen avulla kovalle paperille, viivan täytyy olla mahdollisimman tasainen. Joskus myös piirtäjän omat tottumukset saattavat vaikuttaa käytettävän kynän valintaan.
Grafiittipuikot
Korkealaatuisesta grafiitista puristetut paksut puikot soveltuvat rohkeaan ja ilmaisuvoimaiseen työskentelyyn sekä laaja-alaiseen sävypiirräntään. Jälkeä voi vaihdella käyttämällä milloin puikon kärkeä, milloin sivulle syntynyttä litteää pintaa tai koko puikon leveyttä.
Piirustuskynää voi teroittaa hiomalla, veitsellä tai teroittimella. Kynää ei kannata pudottaa lattialle, koska hauras grafiitti katkeaa helposti.
Suosittuja välineitä
Yhdysvaltalainen lyijykynien keräilyyn erikoistunut harrastaja Doug Martin luetteloi verkkosivuillaan The Pencil Pages 217 lyijykynän valmistajaa eri puolilla maailmaa (kesäkuu 2005).
Helsingin kaupungin koulujen hankintakeskuksen tarjouspyynnössä mainitaan, että kaupungin koulut tarvitsevat vuonna 2006 HB-lyijykyniä 220 000 kpl, muita kovuuksia 8 000 kpl ja piirustuskyniä eri vahvuisina 15 000 kpl.
Kosmoskynä
Kosmoskynä eli kopiokynä on puuvärikynä, jossa väriaineena on aniliiniväri. Kosmoskynän kärkeä on kostutettava, jotta se jättää jäljen, ja sillä kirjoitetusta tekstistä voidaan tehdä jäljennös. Kosmoskynän jälki paperilla on myös lähtemätön, mistä syystä sitä on käytetty sellaisten merkintöjen tekemiseen, joita ei voi huomaamatta muuttaa. Kuulakärkikynän markkinoille tulon jälkeen kosmoskynät harvinaistuivat nopeasti.
Lyijytäytekynä
pienoiskuva|upright|Lyijytäytekyniä Lyijytäytekynät eli mekaaniset kynät ovat myös grafiittikyniä. Ohuita grafiitteja sisältävät kynät on suunniteltu kirjoittamiseen ja tekniseen piirtämiseen. Ne sopivat myös vapaalla kädellä piirtämiseen ja ovat nykyään monien piirtäjien valinta. Piirustustustarkoituksiin käytetään myös paksumpia kolmen ja kuuden millimetrin grafiittipötkyjä sisältäviä lyijytäytekyniä.
Ensimmäisen lyijytäytekynän patentoivat englantilaiset Sampson Mordan ja John Isaac Hawkins vuonna 1822. Lyijytäytekynästä teki menestystuotteen kuitenkin vasta 1900-luvulla japanilainen Tokuji Hayakawa, joka markkinoi kynää nimellä Ever-Sharp ("ikiterävä"). Hayakawan yrityksestä kehittyi myöhemmin Sharp-yhtiö. Lyijytäytekynässä käytetään ohuita, yleensä 0,5 tai 0,7 mm:n paksuisia pyöreitä kirjoituslyijytankoja Lyijyn kärjen kuluessa napin painallus, kynän kierto, heilutus tai muu vastaava mekanismi työntää esiin lisää lyijyä.
Komentaja
Komentaja on perusyksikköä, esimerkiksi komppaniaa, patteria tai viirikköä, suurempaa yksikköä, johtavan (komentavan) upseerin nimitys. Pataljoonaa, patteristoa tai rykmenttiä johtava upseeri on komentaja, samoin myös näitä suurempia yksiköitä; prikaateja, divisioonia, armeijakuntia tai armeijoita johtavat.
Suomen puolustusvoimissa myös puolustushaaran johdossa olevaa upseeria kutsutaan komentajaksi (meri-, ilma- ja maavoimien komentajat). Näistä maavoimien komentaja on tehtävänä suhteellisen uusi.
Komentaja on myös suomalainen sotilasarvo merivoimissa, joka vastaa everstiluutnantin arvoa maa- ja ilmavoimissa.
Pascal Leclaire
Pascal Leclaire (s. 7. marraskuuta 1982 Repentigny, Quebec) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti. Hän kärsi pahoista lonkkavaivoista, joiden takia hän joutui lopettamaan uransa jo alle 30-vuotiaana. Hänen viimeiseksi seurakseen ennen uransa lopettamista jäi NHL-seura Ottawa Senators.
Seurajoukkueissa
Leclaire pelasi QMJHL-junioriliigassa Halifax Mooseheadsissä ja Montreal Rocketissa 1998–2002. Columbus Blue Jackets kiinnostui Leclairen kyvyistä, ja varasi hänet NHL:n varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella vuonna 2001. Vielä yhden QMJHL-kauden jälkeen Leclaire siirtyi Blue Jacketsin farmijoukkueeseen Syracuse Crunchiin AHL:ään. Ennen työsulkua hän sai kokeilla parin ottelun verran pelaamista NHL:nkin puolella.
Työsulkukauden jälkeen Leclaire nousi Blue Jacketsin kakkosmaalivahdiksi, käyden kertaalleen myös farmissa. Kesällä 2006 Marc Denis myytiin Tampa Bay Lightningiin ja kaudeksi 2006-07 Leclaire nousikin Columbuksen ykkösmaalivahdiksi. Leclaire kärsi kuidenkin kauden aikana jalkavammasta ja Fredrik Norrena pelasi enemmän pelejä kuiten Leclaire.
Kausi 2007–2008 oli Leclairelle loistava. Hän torjui kauden aikana yhdeksän nollapeliä, joka oli uusi Columbuksen ennätys. Leclaire oli koko NHL:n nollapelitilastoissa liigan toiseksi paras. Kauden jälkeen Columbus teki Leclairen kanssa kolmen vuoden jatkosopimuksen. Leclaire tippui kuitenkin Columbuksen kakkosmaalivahdiksi kaudella. Kun Leclaire oli sivussa nilkkavamman takia, tulokasmaalivahti Steve Mason syrjäytti hänet. Loppukaudesta Leclaire kaupattiin Ottawa Senatorsiin toisen kierroksen varausoikeuden kanssa vaihdossa Antoine Vermetteen.
Ottawassa Leclair aloitti ykkösmaalivahtina. Kausi kuitenkin keskeytyi posken murtumaan. Toivuttuaan siitä Leclaire loukkaantui uudelleen, kun hän sai aivotärähdyksen keväällä harjoituksissa.
Maajoukkueessa
Leclaire pelasi Kanadan joukkueessa nuorten MM-kilpailuissa 2002.
Aikuisten tasolla Leclaire edusti ensimmäisen kerran Kanadaa arvokisoissa MM-kilpailuissa 2008. Kanada voitti kisoista hopeaa.
Pudotuspelit
''O = ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, MIN = peliaika, PM = päästetyt maalit, L = laukaukset kohti, NP = nollapelit, PMK = päästetyt maalit per ottelu, T% = torjuntaprosentti
Ferdinand Mülhens
Ferdinand Mülhens oli saksalainen kosmetiikka-alan yrittäjä, joka omisti vuonna 1792 perustetun kosmetiikkatehtaan Kölnissä.
Yhtiön täydellinen nimi oli '''Eau de Cologne & Parfumerie Fabrik Glockengasse 4711 gegenűber pferdepost, Ferd. Mülhens, Köln, Rhein'''. Yhtiön alkuperäinen nimi oli Farina, mutta oikeuden päätöksellä Mülhensiä kiellettiin käyttämästä sitä.
Ranskalaiset miehittivät Kölnin kaupungin vuonna 1794 ja numeroivat talot ja korttelit; parfyymitehtaan korttelin numeroksi tuli 4711. Koska alkuperäinen nimi meni kieltoon, yrittäjä päättikin käyttää tehdaskorttelin numeroa tavaramerkkinään; päätös oli sattumoisin erinomainen, ja numerosta tuli hänen tuotteidensa maailmankuulu tavaramerkki.
Komentajakapteeni
Komentajakapteeni (lyhenne kom.kapt. tai sotilaskäytössä komkapt ) on Suomen merivoimien sotilasarvo. Maavoimissa sitä vastaa majurin sotilasarvo. Komentajakapteenia alempi sotilasarvo on kapteeniluutnantti ja ylempi komentaja. Komentajakapteenin hihamerkissä on tummansinisellä pohjalla kolme paksua kultaista poikkiviivaa, joiden päällä on kultainen leijona.
Ferdinand Mülhens
Valmistuslisenssejä myönnettiin kitsaasti, ja niiden saamisen ehdoton edellytys oli spriin korkea laatu sekä muiden raaka-aineiden ostaminen alkuperäiseltä valmistajalta.
Yksi lisenssi myönnettiin Suomeen Valtion Alkoholiliikkeelle vuonna 1920, ja se oli voimassa kieltolain loppuun asti eli vuoteen 1932, vaikkei kosmetiikan valmistus koskaan mikään suuri menestys ollutkaan. Tarkoitukseen perustettiin oma osasto, Teknokemia eli Tekno. thumb|Teknon kosmetiikkaa Rajamäen tehdasmuseossa. Yhtiö lähetti opettajaksi ja hajuvesimestariksi Rajamäen tehtaille erittäin ammattitaitoisen naiskemistin, neiti Elly Buchholzin, joka ehti lopulta lyhyeksi jääneen olonsa aikana oppia hiukan suomeakin; hänen mielisanontansa Teknon väelle oli:
Komentajakapteeni
Insinööriupseereilla nauhojen välit ovat purppuranvärisiä, lääkintäupseereilla punaiset ja musiikkiupseereilla vaalean siniset.
Arvo ja tunnukset ovat käytännössä kansainvälisiä, vaikka joissain maissa komentaja käyttää kolmea paksua raitaa ja komentajakapteenit yhtä kapeaa raitaa kahden paksun välissä, joka vastaa Suomen merivoimissa kapteeniluutnantin arvomerkkiä (esimerkiksi englanninkieliset commander ja lieutenant commander). Venäjä käyttää tämän arvon tunnuksena merkintää 3. arvoluokan kapteeni. Jotkut valtiot, kuten Italia, Saksa ja Ranska, käyttävät merkintää korvettikapteeni.
Boondock Saints – Etelä-Bostonin enkelit
Duffy käsikirjoitti elokuvan omiin kokemuksiinsa pohjautuen. Elokuvaa esitettiin vain viidessä elokuvateatterissa vain yhden viikon ajan ja sai heikkoja arvosteluja. Elokuva vedettiin lopullisesti pois teattereista Columbinen koulusurmien takia. Elokuva sai kuitenkin uuden elämän VHS- ja DVD-julkaisun myötä. Suosio kasvoi katsojien keskuudessa, ja elokuva sai kulttimaineen. Elokuvalla julkaistiin kymmenen vuotta myöhemmin jatko-osa The Boondock Saints II: All Saints Day.
Pieni-Lumperoinen
Pieni-Lumperoinen on Keski-Suomessa Saarijärvellä kirkonkylässä sijaitseva järvi. Jyväskylä sijaitsee 55 kilometriä eteläkaakkoon.
Maantietoa
Pieni-Lumperoinen on 3,8 kilometriä pitkä, 1,9 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 307 hehtaaria eli 3,1 neliökilometriä. Se on muodostunut Saarijärvestä erottavan kannaksen taakse. Kannas on muodostunut harjujaksosta, jota esiintyy jo kirkonkylässä, seuraa kannasta, ja jatkaa etelässä esimerkiksi Summasen Summasaaressa. Kannas on suhteellisen tiheään rakennettu ja noin 200 metriä leveä. Järven luoteisosassa sijaitsee Autiolahti, jonka rannat kohoavat korkeiksi Heramäeksi ja Mustikkakorvenmäeksi. Itärannat kuuluvat kannakselle, joka erottaa järven Iso-Lumperoisesta. Kannaksen pohjoisosassa virtaa noin puolikilometrinen Mustjoki Pieni-Lumperoiseen. Pohjois- ja kaakkoisrannat ovat matalampaa rannikkoa. Keskellä järveä on yksi saari, Savolansaari. Nykykartoissa saareen liitetään toinenkin nimi, Mattilansaari. Kartoista ei selviä, kumpi nimistä on yleisessä käytössä. Saari on kahdeksan metriä korkea ja sen pohjoispuolella sijaitsee Niemelänsalmi ja kaakkoispuolella Savolansalmi.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 15 miljoonaa kuutiometriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 4,9 metriä. Siinä on kolme syvännettä. Luoteisosassa on laaja syvänne, jossa on 14,5 metriä vettä, saaren edustalla lounaassa sijaitse pieni 14 metrin syvänne ja kaakkoisosassa sijaitsee järven syvin kohta, jossa on 20,6 metriä syvää. Saaren koillispuolella on tasainen järvenpohja, jonka syväys yltää vaivoin neljään metriin.
Säännöstely
Saarijärven laskujoessa Leuhunjoessa toimii nykyään Leuhunkosken vesivoimalaitos, joka valmistui vuonna 1961. Sen toiminta nostaa Saarijärven, Pieni-Lumperoisen ja Iso-Lumperoisen vedenpintoja samalle korkeudelle 117,5 metriä mpy. Vedenpinnan säännöstelyrajat on määrätty 115,76 metrin ja 118,36 metrin välille. Säännöstelyn vuoksi Mustjoki on tulvinut tasaiseksi virtaavaksi joeksi ja Pyhäkoski keskijuoksulle asti muodostaen uomaan jokisaaren. Säännöstelyn lupaehtoja on muutettu niin, että kevättulvien aikana vedenpintaa voidaan pitää 10 senttimetriä ylempänä kuin muuten.