cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ballets russes
Ensimmäiset kiertueet ja Mihail Fokinin kausi
Mihail Fokinin koreografiat hallitsivat Ballets russesin ohjelmistoa vuoteen 1912 saakka. Tamara Karsavinalle ja Nižinskille luotu pas de deux, Le Spectre de la Rose'en (Ruusu-unelma) esitettiin vuonna 1911 Monte Carlossa yhdessä Narcissen ja Petruškan kanssa (säv. Stravinsky, lavastus ja puvut Aleksandr Benois). Nižinskin, Tamara Karsavinan, Aleksandr Orlovin ja Enrico Cecchettin esittämästä Petruškasta tuli hänen kautensa kruunannut mestariteos, jota esitetään edelleen.
Visuaalisesti ensimmäisiä Ballets russes -kausia leimasivat Léon Bakstin eksoottiset lavastus- ja pukusuunnitelmat. Hänen jalokivien väreissä liikkuva, hehkuva väriskaalansa, pyörteilevät jugend-elementit ja avoin eroottisuus käsittelivät balettiproduktiota täysin uudella tavalla eli kokonaistaideteoksina.
Vatslav Nižinskin kausi
upright|thumb|[[Léon Bakst, Cléopatre-baletin pukuluonnos Ida Rubinsteinille, 1910.]] Seuruetta vaivasivat kuitenkin kiistat ja mustasukkainen kilpailu. Djagilev rohkaisi uutta koreografi-löytöään Vatslav Nižinskiä, ja vuoden 1912 lopussa sekä Benois että Fokin jättivät ryhmän. Ensimmäiset Pariisin kaudet olivat muutosvaihe vanhasta klassisesta baletista uuteen modernismiin. Tärkeä tekijä oli myös romanttisesta baletista periytyneen ballerinapainotteisuuden sijaan esitetty miestanssijoiden vahva panos sekä puvuissa ja lavasteissa tehdyt uudistukset ja niiden aiheenmukaisuus.
Mihail Fokin oli jo hylännyt tutun, varvastossut ja ballerinakeskeisyyden, mutta Nižinski meni uudistuksissaan paljon pidemmälle ja oli mullistava jo ensimmäisessä teoksessaan vuonna 1912 L'Après-midi d'un Faune Claude Debussyn sävellykseen Faunin iltapäivä (lavastus ja puvut Léon Bakst). Nižinski liikkui koko jalan painolla katkonaisella rytmillä kuin eläin, jota korosti Bakstin suunnittelema eläimen turkkia muistuttava puku. Baletin orgastista loppua pidettiin säädyttömänä, ja se aiheutti pariisilaisille tyypillisen kohun ja skandaalin, jota Djagilev käytti hyväkseen saadakseen ryhmälle näkyvyyttä.
Hänen seuraavaa balettiaan Jeux (1913, säv. Claude Debussy, lavastus Léon Bakst, puvut Jeanne Paquinin muotitalo ) pidetään ensimmäisenä, jonka aihe on nykyaikainen: kolmen tennispelaajan vaihtelevat suhteet. Molemmat aiemmat teokset jäivät kuitenkin seuraavan varjoon: Le Sacre du Printemps, Kevätuhri. Igor Stravinskyn säveltämä teos oli rytmisesti vaikea, ja Nižinskiä avustamaan kutsuttiin Marie Rambert, joka oli opiskellut Émile Jaques-Dalcrozen tanssikoulussa. Teosta esitettiin vain seitsemän kertaa Pariisissa ja Lontoossa, jonka jälkeen se katosi. Teoksen liikekieli oli aivan uudenlaista, Nižinski muun muassa käytti jalkojen sisäänpäin kierrettyjä asentoja. Sekä uudenlaisen liikkeen että Stravinskyn musiikin vuoksi baletti aiheutti myrskyisän skandaalin Pariisissa, mutta otettiin vastaan paremmin Lontoossa.
Ensimmäisen maailmansodan aika oli Djagilevin ryhmälle vaikeaa, mutta hän pystyi säilyttämään taiteilijoitten ydinryhmän. Hän piti päämajaa Lausannessa ja värväsi sieltä käsin uusia tanssijoita käyttäen kaikkia mahdollisia suhteitaan saadakseen heidät pois Venäjältä. Ensimmäiselle Amerikan-kiertueelle vuoden 1916 alussa Djagilev lähti itse mukaan, mutta jäi pois matkasta seurueen palatessa sinne vielä samana vuonna.
Nižinski teki vielä yhden koreografian tarinaan Till Eulenspiegel (säv. Richard Strauss, lavastus ja puvut amer. Robert Edmond Jones), joka esitettiin New Yorkissa vuonna 1916, mutta hän alkoi jo osoittaa mielisairauden oireita. Välirikko Djagilevin kanssa syntyi vuonna 1913 Etelä-Amerikan kiertueella Nižinskin mentyä naimisiin. Djagilev valmisteli uusia teoksia Espanjassa ja Italiassa uuden koreografin Léonide Massinen kanssa. Nižinski erotettiin ryhmästä ja pian sen jälkeen hän sairastui skitsofreniaan. Amerikka näki Ballets russesin, kun sitä vaivasivat sota-ajan ongelmat, sisäiset konfliktit ja Nižinskin paheneva sairaus.
Léonide Massinen kausi
thumb|[[Šeherazade (baletti)|Šeherazade-baletti: Ida Rubinstein ja Vatslav Nižinski, George Barbierin mainosjuliste, Pariisi 1910.|vasen]]
Léonide Massine oli tullut ryhmään tanssijaksi ensimmäiselle Amerikan kiertueelle vuonna 1916, mutta ei osallistunut enää seuraaviin, vaan alkoi valmistella uutta ohjelmistoa Espanjaan tilattuja esityksiä varten. Eurooppaan jäi Massinelle pieni tanssijaryhmä, sillä Djagilev totesi uusien teosten tuottamisen olevan mahdotonta raskaissa kiertueolosuhteissa. Talvella 1916-1917 Roomassa Massine teki aiemmin kesällä 1916 Espanjassa esitettyjen Las Meniñas (musiikki Louis Aubert, Gabriel Fauré, Maurice Ravel, Emmanuel Chabrier; puvut ja lavastus José-María Sert) ja Kikimora-balettien lisäksi kolme uutta koreografiaa, jotka olivat kaikki täysin eri tyylisiä. Les Femmes de Bonne Humeur (1917, Carlo Goldonin komedian pohjalta, musiikki Domenico Scarlatti, puvut ja lavastus Léon Bakst) oli Massinen ensimmäinen komediallinen baletti, jossa näkyi hänen kykynsä luoda hahmoja tanssin ja eleiden avulla. Contes Russes (1917, säv. Anatoli Ljadov, lavastus ja puvut Mihail Larionov) oli aiemman Kikimoran (1916) kehittelyä edelleen. Parade vuonna 1917 aloitti uuden kauden ryhmän työssä.
Vaikeat vuodet
Djagilevin vaikeudet saada ryhmälle esiintymisiä kasvoivat, eikä vuonna 1918 tehty yhtään uutta teosta. Djagilev kiirehti Massinea tekemään baletin Gioachino Rossinin musiikkiin, josta lopulta tuli La Boutique Fantasque (1919, lavastus ja puvut André Derain) ja hän toivoi myös espanjalaista balettia Manuel de Fallan musiikkiin. Espanjalaisissa tansseissa Massinea auttamaan ryhmään kutsuttiin flamencotanssija Felix ja he matkustelivat ympäri Espanjaa tutustuen sen taiteeseen ja musiikkiin. Tästä syntyi teos Kolmikolkkahattu (1919, musiikki Manuel de Falla, lavastus ja puvut Pablo Picasso). Näiden kahden teoksen avulla Djagilev valloitti Lontoon uudelleen kesällä 1919.
Léonide Massine teki vielä kolme uutta balettia ryhmälle vuonna 1920: Le Chant du Rossignol (Satakielen laulu) musiikki Igor Stravinsky, puvut ja lavastus Henri Matisse; Pulcinella ja oopperabaletti Le Astuzie Femminili (musiikki Domenico Cimarosa, lavastus ja puvut José-María Sert), joka myöhemmin tunnettiin yksinäytöksisenä balettina Cimarosiana. Hän teki myös uuden version Kevätuhrista, mutta jo 1921 keväällä Massine oli vuorostaan – muun muassa avioitumisensa johdosta – joutunut Djagilevin epäsuosioon ja halusi työskennellä muualla. Hän palasi vielä ajoittain seurueeseen sen olemassaolon aikana.
Djagilev oli nyt ilman koreografia. Tärkeää Lontoon kautta varten hän päätti herättää eloon vanhan Marius Petipa -klassikon Prinsessa Ruusunen, engl. The Sleeping Princess. Kun Djagileviltä kysyttiin miksi alkuperäinen nimi The Sleeping Beauty oli muutettu, hän tokaisi: "minulla ei ole käytettävissä kaunottaria (beauty)". Léon Bakst saatiin pitkästä aikaa suunnittelemaan mahtavat puvut ja lavasteet, eikä niiden teossa säästelty kuluja. Vanha koreografia saatiin Mariinski-teatterin entisen ohjaajan Nikolas Sergijevin Stepanov-notaatiolla tehdyistä muistiinpanoista. Tarvittavan lisäkoreografian teki Bronislava Nižinska, ja päärooleihin palkattiin parhaat mahdolliset tanssijat kuten legendaariset balleriinat Olga Spessivtseva ja Ljubov Jegorova (1880-1972). Esitys pyöri joka ilta noin kolmen kuukauden ajan yhteensä 115 kertaa Alhambra Theatressa ollen aluksi suunnaton menestys. Mutta varakas lontoolaisyleisö kyllästyi pian vain yhden baletin sisältävään esitykseen ja nuorella innostuneella yleisöllä ei ollut rahaa kuin halpoihin lippuihin ja lopulta Djagilevin oli pakko lopettaa näytännöt. Teatterinomistaja Sir Oswald Stoll kärsi 11 000 punnan tappion tuotantoa varten antamastaan ennakkorahoituksesta ja peri saataviaan oikeusteitse. pienoiskuva|278x278px|[[Vatslav Nižinski ja Sophie Pflanz, Till Eulenspiegel harjoituskuva 1916]]
Bronislava Nižinskan kausi
Epäonnistumisesta nousi kuitenkin Djagilevin uusi koreografi Bronislava Nižinska. Hänen ensimmäinen oma teoksnsa vuonna 1922 oli Le Renard (Kettu), puvustus ja lavastus Mihail Larionov ja sitä seurasi Les Noces (Häät, 1923), puvustus ja lavastus Natalia Gontšarova, molemmat Igor Stravinskyn musiikkiin. Se oli viimeinen Djagilevin baletti, joka otti aiheensa Venäjältä, baletti kuvasi venäläisiä maalaishäitä. Djagilev kääntyi yhä enemmän muodikkaiden avant-garde -taiteilijoiden puoleen. Juan Gris teki lavastuksen Nižinskan Les Tentations de la Bergère'een vuonna 1924 (musiikki Michel de Montéclair), sofistikoidussa porvariston seurustelutapoja ironisoivassa Les Biches'ssä (Juhlat, 1924) oli Francis Poulencin musiikki ja Marie Laurencin puvustus sekä lavastus. Les Fâcheux'ssä vuonna 1924 oli lavastajana Georges Braque, musiikki Georges Auric ja libretto Boris Kochno. Lisäksi tuli ensi-iltaan Le Train Bleu (Sininen juna), ylellistä Rivieran rantalomaa kuvaava baletti, jonka libretto Djagilevin idean pohjalta oli Jean Cocteaun, musiikki Darius Milhaud'n, uimapuku- ja urheiluvaatetus Gabrielle Chanelin, lavastus Pablo Picasson ja Henri Laurensin. Teoksessa pääsi esittelemään akrobaattisia kykyjään irlantilaissyntyinen Anton Dolin (oik. Patrick Healey-Kay, 1904-1983), josta myöhemmin tuli tärkeä hahmo brittiläisessä baletissa sen nousukaudella. Hänen seurueesta lähtönsä jälkeen vuonna 1925 rooliin ei enää löydetty tarpeeksi atleettista tanssijaa, joten balettia ei enää esitetty. vasen|pienoiskuva|183x183px|Le Train Bleun esiintyjät: vas. Lydia Sokolova, Anton Dolin, käsikirjoittaja [[Jean Cocteau, Leon Woizikowski ja Bronislava Nižinska, 1924]] Vuonna 1925 Leonide Massine palasi tekemään Zéphyre et Floren (musiikki Vernon Duke, puvut ja lavastus Georges Braque, libretto Boris Kocho). Siinä tanssi myös nuori Serge Lifar, josta tuli Ballets russes'n viimeinen suuri miestanssija ja myöhemmin Pariisin oopperan baletin johtaja. Massinen hilpeä satama-aiheinen Les Matelots syntyi Georges Auricin musiikkiin, lavastus ja puvut olivat Pedro Prunan ja libretto Boris Kochnon. Mutta seuraavaan uuteen teokseen Barabau (musiikki ja libretto Vittorio Rieti, lavastus ja puvut Maurice Utrillo) löytyi vielä yksi uusi koreografi-kyky: George Balanchine.
George Balanchinen kausi
George Balanchine oli joutunut balettikouluun lähes sattumalta ja oli opiskellut myös musiikkia konservatoriossa. Hän oli jo kokeillut siipiään koreografiassa, kun neuvostobaletissa kiellettiin uudistukset. Hän oli erityisen kiinnostunut "puhtaasta" tanssista ja musiikin ja tanssin yhteydestä. Kun mahdollisuudet koreografina Venäjällä sulkeutuivat, hän otti mielellään vuonna 1924 vastaan kutsun liittyä pieneen esiintyjäryhmään, joka kiersi Euroopassa. Kun hänet määrättiin palaamaan kotimaahan, hän vakuutti Djagilevin kyvyistään tehdä tälle nopeasti baletti ja liittyi seurueeseen. Polvivamma lopetti hänen tanssijanuransa vuonna 1926. Ballets russesin loppuaikojen teokset ovatkin pääasiassa Massinen ja Balanchinen töitä.thumb|[[Can-cania tanssivat nuket, Lydia Lopokova ja Léonide Massine, Maaginen lelukauppa (La Boutique fantasque), mainoskuva Lontoo 1919.]]
Balanchinen burleski La Pastorale (musiikki Georges Auric, lavastus ja puvut Pedro Pruna, libretto Boris Kochno) sai ensi-iltansa vuonna 1926 kuten myös Jack-in-the-Box (musiikki Erik Satie, lavastus ja puvut André Derain) ja englantilaisaiheinen The Triumph of Neptune (musiikki Lord Berners Gerald Tyrwhitt, lavastus Cruikshank, Tofts, Honigold, Webb; puvustus Pedro Pruna), joka pohjautui vanhoihin viktoriaanisen ajan teatterikuviin ja Sacheverell Sitwellin käsikirjoitukseen.
thumb|left|[[Serge Lifar ja Alice Nikitina baletissa Apollon musagète, valokuvaaja Sashan esityskuva 1928. ]]
Vuonna 1927 Balanchine teki hyvin modernin, Aisopoksen faabeliin pohjautuvan La Chatten, 'Kissa' (musiikki Henri Sauguet, libretto Sobeka eli Boris Kocho), joka lavastettiin ja puvustettiin muodikkaasti konstruktivistiseen tapaan (suunnittelijat Naum Gabo ja Anton Pevsner). Ensi-illassa kissan roolin tanssi Olga Spessivtseva, baletti oli Serge Lifarin ensimmäisiä menestyksiä.
Myös Léonide Massine palasi tekemään uuden version Mercure-teoksestaan (säv. Erik Satie, lavastus ja puvut: Pablo Picasso), Les Facheaux 'n (musiikki Georges Auric, lavastus ja puvut Georges Braque, libretto Molièren pohjalta Mihail Kochno) ja Le pas d'Acierin ('Teräsaskel', lavastus ja puvut Georgi Jakulov, libretto Sergei Prokofjev, Georgi Jakulov), jonka musiikki oli nuoren Sergei Prokofjevin. Viimeksi mainittu oli Djagilevin baleteista lähinnä neuvostobaletin tyyliä, se kuvasi työläisiä pellolla ja tehtaissa. Baletista tuli huikea menestys ja sitä esitettiin kolme esityskautta perätysten.
Massinen seuraava työ vuonna 1928 oli Ode (musiikki Nikolai Nabokov, libretto Boris Kocho), jonka menestys pohjautui pitkälti ensimmäistä kertaa Djagilevin kanssa työskennelleen lavastus- ja pukusuunnittelun tehneen Pavel Tšelitševin omalaatuiseen ja innovatiiviseen työhön, jossa Pierre Charbonnierin valosuunnittelulla oli tärkeä sija. Baletti oli vertauskuva ihmisen taistelusta luonnon kanssa. Tämä jäi Massinen viimeiseksi baletiksi Ballets russesille.
Ryhmän hajoaminen ja sen perintö
thumb|[[Sergei Djagilev, Igor Stravinsky, Vatšlav Nijinski ja Anna Pavlova 30 kopeekan venäläisessä postimerkissä vuodelta 2000.]]
George Balanchinen Le Bal esitettiin vuonna 1929 Pariisissa lähes kaksikymmentä vuotta Ballets russesin ensimmäisen esiintymisen jälkeen, mutta Djagilev ei halunnut juhlallisuuksia. Pariisiin säästettiin myös viimeinen iso ensi-ilta, Le Fils Prodigue, Tuhlaajapoika, (musiikki Sergei Prokofjev, lavastus ja puvut Mihail Larionov), jossa Balanchine näytti osaavansa tehdä juonibaletteja siinä missä muutkin. Serge Lifar loisti miespääosassa. Pariisista seurue jatkoi Lontooseen, jossa menestys ja suosio jatkui. Onnistuneen kauden jälkeen Djagilev lähti lääkärin määräyksiä uhmaten Venetsiaan. Muutamien esiintymisten jälkeen Vichyssä myös tanssijat lähtivät lomalle kukin taholleen, jonne he saivat viestin Djagilevin kuolemasta 19. elokuuta 1929.
Djagilevin balettiryhmää ei koskaan enää saatu kootuksi entiselleen, sillä samanlaista johtohahmoa ei enää ollut löydettävissä. Ryhmällä ei myöskään koskaan ollut kunnon kotipaikkaa, vaikka se 1920-luvun puolivälistä viettikin osan vuodesta Monte Carlossa, eikä omaa balettikoulua, josta se olisi saanut uusia tanssijoita. Vaikka päärooleihin löytyi upeita tähtitanssijoita, sekä Balanchine että Ninette de Valois valittivat jo corps de ballet'n tason heikkenevän.
Mutta vaikka ryhmä hajosikin, sen perintö levisi ympäri maailmaa siinä toimineiden taiteilijoiden mukana. Englannissa sen perintöä jatkoivat Vic-Wells Ballet (myöh. Royal Ballet), Ballet Rambert sekä Alicia Markovan ja Anton Dolin perustama Markova-Dolin Ballet. Yhdysvalloissa Ballet Theatre (myöh. American Ballet Theatre) ja New York City Ballet perustettiin Ballets russes'in tanssijoitten voimalla. Myös lyhytikäiset seurueet kuten Bronislava Nižinskan Théâtre de la Dance, Ida Rubinsteinin balettiseurue, Adolph Bolmin Ballet Intime ja pysyvät instituutiot kuten Pariisin oopperan baletti ja Teatro Colón Buenos-Airesissa perustivat toimintansa Ballets russes'in entisiin jäseniin.
Suurin osa Djagilevin yhteistyökumppaneista oli nuoria nousevia kykyjä, joista monet vaikuttivat taidemaailmassa vielä lähes puolen vuosisadan ajan ja pystyivät näin välittämään Djagilevin taiteellisia ideaaleja eteenpäin. Ballets russes oli aloittanut eksoottisista venäläisaiheista, edennyt niistä modernin ajan kuvaukseen ja lopulta Balanchinen liikelähtöiseen neoklassismiin. Se oli tuonut teoksiin kokonaistaiteellisen ajattelun ja käytti tuotannoissaan sekä merkittäviä moderneja säveltäjiä että kuvataiteilijoita. Romanttisen baletin ballerinakeskeisyyden sijaan se nosti myös sekä miestanssijat että corps de ballet'n keskeisiin rooleihin. Suuri osa ryhmän teoksista oli pienimuotoisia konsertti-iltoihin sopivia, koko illan baletteja oli ohjelmistossa vain muutamia. Paitsi että niitä oli helpompi rahoittaa, niiden muodostamaa repertuaaria oli helpompi soveltaa aina tilanteen mukaan vastaamaan yleisön odotuksiin. pienoiskuva|Ballets russes jäseniä ja tukijoita. Vas. Lydia Botkin, Pavel Koribut-Kubitovitch,[[Tamara Karsavina, Vatslav Nižinski, Igor Stravinsky, Aleksandr Benois, Sergei Djagilev, Sonia Botkin. Edessä Aleksandra Vassiljeva. Nicolas Besobrasovin valokuva, Riviera Palace Hotel Monte Carlo, huhtikuu 1911. Kuva on julkaistu teoksessa Garafola, Lynn: Diaghilev´s Ballets Russe. 1989, kuva 62. ]]Mihail Fokinin ja hänen seuraajiensa erottautuminen Keisarillisen baletin edustamasta koregrafisesta traditiosta johti Ballets russes'in syntyyn, joka voidaan nähdä modernin baletin esi-isänä. Fokinin aloittamaa vallankumousta jatkoivat hänen seuraajansa Djagilevin seurueessa: Nižinskin myötä baletti ylitti modernismin kynnyksen; Massinen kanssa se muodosti liiton futurismin kanssa; Nižinskan kanssa se omaksui konstruktivismin abstraktin metodin ja Balanchinen kanssa se pariutui neoklassisen idealismin kanssa.
Kiertueet
thumb|[[August Macke, Ballets russes, 1912.]]
Ballets russesin ensimmäinen kausi oli Châtelet-teatterissa 18. toukokuuta – 19. kesäkuuta 1909. Seurue saapui tämän jälkeen Pariisiin joka vuosi samaan aikaan, aluksi Châtelet-teatteriin ja myöhemmin myös muihin teattereihin. Vuodesta 1911 alkaen baletti esiintyi myös Roomassa, Wienissä, Genèven Suuressa teatterissa, Barcelonassa ja Madridissa. Seurue teki kiertueen myös Etelä-Amerikassa vuonna 1913 ja Yhdysvalloissa vuonna 1915. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen seurue esiintyi Belgiassa vuosina 1922–1928, Lausannessa ja Bernissä vuonna 1923 ja Alankomaissa vuonna 1924.
Seurueen viimeinen esiintyminen oli Vichyssä 4. elokuuta 1929. Sergei Djagilev kuoli Venetsiassa 19. elokuuta 1929. Vaikka Serge Lifar ja Boris Kochno yrittivät jatkaa seurueen toimintaa, se ei perustajan kuoleman jälkeen enää onnistunut. Markiisi de Cuevasin (1885-1961) Grand Ballet de Monte Carlo vuodesta 1947 lähtien, vuodesta 1950 lähtien nimellä Le Grand Ballet du Marquis de Cuevas, toimi kuitenkin eräässä mielessä Ballets russes'in henkisenä jatkajana.
1930-luvulla toimi useita Ballets russes -nimeä käyttäneitä kokoonpanoja. René Blumin ja Vasili Grigorievitš Voskresenskin (Wassily de Basil) yhdessä johtama Ballet Russe de Monte Carlo esiintyi ensimmäisen kerran keväällä 1932. Se kiersi Euroopassa kunnes toinen maailmansota pakotti sen kiertämään Amerikkaan. Johtoon tuli Sergei Denham, ja ryhmä jatkoi esiintymistä 1950-luvun lopulle asti. Ryhmä hajosi vuonna 1962.
Vasili Voskresenski perusti uuden oman ryhmän, Original Ballet Russe, joka myös kiersi Amerikassa sota-aikana ja palasi Lontooseen vuonna 1947. Vanhat baletit olivat kuitenkin jo kurjassa kunnossa ja vanha yleisö pettynyttä. Uudet sota-aikana kasvaneet katsojat kummastelivat, mistä aikaisempi innostus teoksiin oli syntynyt, eikä Ballets russes enää eurooppalaisena ilmiönä jatkunut.
Tanssijat
Ballet russes'in keskeisiä tanssijoita:
Muut taiteilijat
thumb|[[Léon Bakst, Balleriinan pukuluonnos balettiin Tulilintu, 1910.]]
Balettiesitykset toivat yleisön tietoisuuteen suuria venäläissäveltäjiä: Modest Musorgski, Sergei Prokofjev, Igor Stravinsky ja Nikolai Rimski-Korsakov sekä heidän ranskalaisia kollegoitaan: Maurice Ravel, Claude Debussy, Francis Poulenc, Erik Satie ja Darius Milhaud.
Myös kuuluisat kuvataiteilijat saivat seurueelta lavastus- ja puvustustehtäviä: Léon Bakst, Alexandre Benois, Pablo Picasso, Henri Matisse, Georges Braque, André Derain, Maurice Utrillo, Georges Rouault, Nicholas Roerich, Marie Laurencin, Joan Miró ja Giorgio de Chirico.
Kirjailija Jean Cocteau teki ryhmälle libreton baletteihin Le Dieu Bleu, Parade ja Le Train Bleu sekä julisteita muun muassa balettiin Le Spectre de la Rose ja oli sen kanssa läheisessä yhteistyössä. Libretistinä toimi myös Djagilevin yksityissihteeri Boris Kochno vuodesta 1920 lähtien, joka teki libretot baletteihin Les Fâcheux (1924), Zéphire et Flore (1925), Les Matelots (1925), La Pastorale (1926), La Chatte (1927), Ode (1928), The Gods Go A-Begging (1928), Le Bal (1929) ja Le Fils Prodigue (Tuhlaajapoika, 1929).
Perintö
Ballets russes'in balettiteosten puvustuksissa ja lavastuksissa käytetyt kuviot ja värit loivat 1900-luvulla uuden estetiikan. Tieto seurueen vallankumouksellisista baleteista suodattui teatteriin, muotiin ja arkielämään, myös sisustussuunnitteluun. Muotisuunnittelijat, jotka työkentelivät seurueen kanssa kuten Paul Poiret, kirjailluista puvuistaan tunnettu Jeanne Paquin (1869-1936) ja Coco Chanel saivat ja vaihtoivat vaikutteita keskenään ja jakoivat niitä eteenpäin. Vuonna 1976 Yves Saint-Laurentin syyskokoelma oli nimellä Ballets Russes.
Djagilevin kotimaan kulttuurin ​​loi tärkeän uuden suuntauksen, venäläisen tyylin "à la russe". Ehkä kestävin perintö on Djagilevin tilaama musiikki. Igor Stravinskyn, Manuel de Fallan ja muiden säveltäjien balettiteoksia esitetään edelleen konserttisaleissa ympäri maailmaa.
Baletin 100-vuotisjuhlan kunniaksi pidettiin useita näyttelyitä:
Jean-Pierre Kutwa
pienoiskuva|upright Jean-Pierre Kutwa  (s. 22. joulukuuta 1945) on norsunluurannikkolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali. Bernard Yago vihki hänet diakoniksi 20. joulukuuta 1970 ja papiksi 11. heinäkuuta 1971. Hän sai 15. toukokuuta 2001 nimityksen Gagnoan arkkihiippakunnan arkkipiispaksi, ja piispaksi vihkiminen seurasi 16. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernard Agré, jota avustivat Laurent Akran Mandjo ja Barthélémy Djabla.
Kutwa nimitettiin 2. toukokuuta 2006 Abidjanin arkkihiippakunnan arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 18. kesäkuuta. Vuonna 2014 hänet ylennettiin kardinaaliksi.
Thilia Thalia
Thilia Thalia oli suomalainen Yle TV2 -kanavalla esitetty viihteellinen tietokilpailu. Ohjelmaa esitettiin vuosina 1982–1985 nimellä Thilia Thalia Thallallaa sekä myöhemmin vuosina 1998–2002 ja vuonna 2005 nimellä Thilia Thalia. Ohjelman nimi Thilia Thalia Thallallaa keksittiin ohjelman ideapalaverissa Georg Malmsténin kappaleesta ”Mikki Hiiri ja vuorenpeikko”.
Joka jaksossa nähtiin kaksi kahden hengen joukkuetta, jotka muodostuivat omaa teatteriaan edustavista näyttelijöistä. Tietovisan kysymykset liittyvät erityisesti kuuluisiin näytelmiin, elokuviin ja näyttelijöihin. Kilpailijoilta vaadittiin tiedon lisäksi myös improvisaatiotaitoja sekä myöhempinä vuosina laulutaitoa tai ainakin sitä paikkaavaa kekseliäisyyttä. Voittajajoukkue eteni aina seuraavalle tasolle, kunnes koko kauden voittajan ratkaisi suuri finaali.
Thilia Thalia voitti Venla-palkinnon vuonna 1982.
Juontajina ovat olleet Reijo Salminen (toimi myös ohjelman tuottajana ja tuomarina) sekä Mari Vainio ja Miia Nuutila. Tekijätiimiin kuului olennaisena osana myös muun muassa Jyrki Otila.
Suihkumoottori
thumb|[[F-15 Eagle -hävittäjän Pratt & Whitney F100 -ohivirtaussuihkumoottori koekäytössä.]] thumb|Ilman virtaus ohivirtaussuihkumoottorissa.
Suihkumoottori on reaktiomoottori, jonka toiminta perustuu nopeasti virtaavaan aineeseen, joka tuottaa työntövoimaa mekaniikan kolmannen peruslain mukaisesti. Yleisesti ottaen suurin osa suihkumoottoreista perustuu erilaisiin palamisreaktioihin.
Minas Gerais
Minas Gerais on osavaltio Brasiliassa. Siellä on arviolta 20 997 560 asukasta (vuonna 2016), joten se on väkiluvultaan Brasilian toiseksi suurin osavaltio. Sen pinta-ala on 586 520 neliökilometriä. Osavaltio sijaitsee sisämaassa ja sen pääkaupunki on Belo Horizonte.
Suihkumoottori
Yleiskielessä suihkumoottorilla viitataan tavallisesti lentokoneiden voimalaitteena käytettäviin palamisreaktioihin perustuviin ilmaahengittäviin kaasuturbiineihin. Tällaiset moottorit koostuvat yleensä kolmesta pääosasta: ahtimesta, polttokammiosta ja turbiinista. Myös ramjetien ja patoputkimoottorien voidaan ajatella kuuluvan suihkumoottorin laajemman käsitteen alle.
Minas Gerais
Minas Gerais rajoittuu pohjoisessa Bahian ja Goiásin osavaltioihin, lännessä Mato Grosso do Suliin, etelässä São Pauloon ja Rio de Janeiroon sekä idässä Espírito Santoon. Osavaltion lipussa lukee latinankielinen lause Libertas quæ sera tamen. Se on ollut virallisesti Minas Geraisin lippuna vuodesta 1946 lähtien.
Aluejako
Minas Gerais on jaettu väestönlaskentaa ja tilastointia varten 12 suuralueeseen. Hallinnollisesti osavaltio jakautuu 66 ala-alueeseen, jotka on jaettu edelleen 853 kuntaan. Suuralueet ovat:
Suihkumoottori
Historia
Ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt lentokoneen suihkumoottori oli Junkers Jumo 004.
Vuonna 1937 Hans von Ohain esitteli sentrifugaalista HeS-3B -moottoria, jota käytettiin Heinkel He 178:n voimanlähteenä. Heinkelin kone lensi ensi kerran 27. elokuuta 1939 ja oli ensimmäinen suihkumoottorin voimalla lennetty lento. Anselm Franzin kehittäessä moottoria Messerschmitt Me 262:een brittiläinen Frank Whittle kehitti moottorin Gloster Meteoriin. Bell XP-59A Airacomet oli ensimmäinen yhdysvaltalainen suihkumoottoria käyttänyt kone, joka lensi 1. lokakuuta 1942.
Junkersin valmistama Jumo 004 oli aksiaalisesti toimiva ja BMW 003:n ohella toinen tuotantoon asti ennen sodan loppua ehtinyt suihkumoottori. Daimler-Benzin ja Bramon kehittämät moottorit eivät ehtineet tuotantoon. Sentrifugaalinen kompressori on yksinkertaisempi rakentaa, mutta aiheuttaa enemmän ilmanvastusta. Jumo 004:n aksiaalinen kompressori mahdollisti pienemmän halkaisijan ja läpivirtauksen, jotka mahdollistivat suuremman nopeuden.
Sota-ajan Saksassa lämpöä kestävien materiaalien saatavuus oli heikko ja Jumo 004:llä oli keskimäärin 25 tunnin käyttöaika. Modernit suihkumoottorit kestävät – käyttötuntia huoltojen välillä.
Sodan jälkeen suihkumoottorien tehokkuutta parannettiin käyttämällä kahta toisistaan riippumatonta kompressoria. Molemmilla kompressoreilla oli myös oma turbiini sitä pyörittämässä. Modernit suihkumoottorit käyttävät jossakin määrin ohivirtausta polttoainekulutuksen ja hyötysuhteen parantamiseen. Optimaalinen ohivirtaussuhde riippuu monesta tekijästä lentokoneen ja suorituskykyvaatimuksien mukaan.
Osa kompressorilta tulevasta paineistetusta ilmasta ei päädy polttokammioon vaan ohjataan uudelleen eri tarkoitukseen putkistojen ja venttiilien avulla. Vuodatusilma on kuumaa (200–250 Celsiusta) ja korkeassa paineessa (40 psi), joka jäähdytetään ja käytetään muun muassa matkustamon paineistamiseen ja jäänestojärjestelmiin.
Yliäänikoneissa myös moottoriin tuleva ilma liikkuu yliäänen nopeudella, jota moottorin kompressori ei pysty käsittelemään. Ilmavirtaus hidastetaan ja iskuaaltojen muodostumista hallitaan moottorin ilmanotossa sijaitsevalla kartiolla.
Toimintaperiaate
Suihkumoottori on sisäiseltä toimintaperiaatteeltaan kaasuturbiini. Sen käyttö lentokoneen voimalaitteena perustuu siihen, että moottori aiheuttaa lävitseen virtaavalle ilmamassalle kiihtyvyyttä, jonka vastavoimana (reaktiona; tästä varhainen nimitys reaktiomoottori) syntyy työntövoimaa.
Rakenne ja toiminta
Suihkumoottorin tärkeimmät osat ovat ahdin, polttokammio ja turbiini.
Suihkumoottorin pyörivät osat (ahdin ja turbiini) voidaan jakaa myös useampaan osaan niin, että eri osat yhdistetään sisäkkäisillä akseleilla. Tällöin korkeapaineturbiini pyörittää korkeapaineahdinta ja matalapaineturbiini puolestaan pyörittää matalapaineahdinta sekä puhallinta. Turbojettimoottorissa virtaus kulkee jokaisen vaiheen läpi (korkea- ja matalapainevaiheet) kun ohivirtausmoottorissa osa virtauksesta ohittaa osan vaiheista. Kolmiakselisiakin suihkumoottoreita on rakennettu.
Hävittäjissä voi olla jälkipoltin, joka sijaitsee suihkuputkessa. Suihkuputkeen ruiskutetaan lisää polttoainetta, joka palaessaan tuottaa lisää suihkunnopeutta ja siten työntövoimaa. Polttoaineen kulutus kasvaa kuitenkin erittäin voimakkaasti ja jälkipoltinta voidaan yleensä käyttää vain joitakin minuutteja kerrallaan.
Tyypillinen ohivirtaussuihkumoottorin toiminta on seuraava:
Suora suihkumoottori
Ensimmäiset suihkumoottorit olivat niin sanottuja suoria suihkumoottoreita, joissa ei ole lainkaan puhallinta eikä ohivirtausta vaan kaikki ahtimen pumppaama ilma johdetaan moottorin läpi. Suorat suihkumoottorit olivat vuosikymmeniä käytössä sotilas- ja siviilikoneissa, mutta nykyisin ohivirtausmoottori on syrjäyttänyt ne sekä taloudellisista että ympäristösyistä.
Suora suihkumoottori on aikaisemmin ollut yleisin hävittäjissä käytetty moottorityyppi, koska se on yksinkertainen ja tehokas yliääninopeuksissa. Uudemmissa hävittäjissä käytetään kuitenkin yleensä pienen ohivirtaussuhteen omaavaa ohivirtausmoottoria. Suuriin nopeuksiin suunnitelluissa moottoreissa on tyypillisesti pienempi ohivirtaussuhde, koska suuren ohivirtaussuhteen vaatima suuri ilmamäärä merkitsee ylimääräistä ilmanvastusta. Matkustajakoneissa suoravirtausmoottoreista ohivirtausmoottoreihin siirryttiinkin ennen sotilaskoneita.
Ohivirtausmoottori
thumb|250px|[[Boeing 747|Boeing 747-230:ssa 1970-luvulla käytetty ohivirtausmoottori, Rolls-Royce RB.211.]] Nykyaikainen matkustajalentokoneen suihkumoottori on niin sanottu ohivirtausmoottori, myös nimitystä puhallinturbiini käytetään. Ohivirtausmoottorissa merkittävä osa ahtimen ensimmäisen vyöhykkeen, puhaltimen, puristamasta ilmasta johdetaan moottorin ohi. Näin saadaan ohivirtaavalle suurelle ilmamassalle suhteellisen pieni nopeuslisä, kun moottorin läpi virtaavalle pienemmälle ilmamassalle taas saadaan suuri nopeuslisä. Työntövoiman yhtälössä sekä kaasun nopeus että sen massa ovat osoittajassa ja massaa on helpompi lisätä kuin nopeutta, koska massan lisääntyessä tehontarve lisääntyy sen mukana lineaarisesti, mutta nopeuden lisääntyessä tehontarve nousee neliöllisesti. Tällä teknisellä kehityksellä on niin ikään saatu alennettua huomattavasti suihkumoottorien polttoaineenkulutusta, päästöjä sekä meluhaittoja.
Puhaltimen osuus työntövoimasta riippuu puhaltimen koosta: hävittäjissä osuus (ilman jälkipoltinta) on noin 10–40 %, ja isoissa liikennelentokoneissa se on jopa noin 50–80 %.
Tukkeutunut
"laskennallisesti turbiini mielletään tukkeutuneeksi, mikäli suuttimen painesuhde ympäristön paineeseen ylittää vastaavan kriittisen painesuhteen"
Syðrugøta
thumb|Syðrugøta postimerkissä vuodelta [[2006]] Syðrugøta on kylä Färsaarilla. Se sijaitsee Eysturin kunnassa, Eysturoyn saaren lounaisosassa. Kylä asutettiin viikinkiajalla.
Saihō-ji
Saihō-ji on buddhalainen temppeli Japanissa Kioton kaupungissa. Se sijaitsee Nishikyōn suuralueella Matsuon kaupunginosassa Kioton länsireunalla. Temppeli tunnetaan sammalpuutarhansa ansiosta yleisesti nimellä Kokedera (苔寺, ’sammaltemppeli’). Temppelin vuorinimi (sangō) on Kōinzan (洪隠山). Saihō-ji on itsenäinen Rinzai-koulukunnan zenbuddhalainen temppeli, jonka palvonnan kohde on Amida-nyorai.
Saihō-jin perusti todennäköisesti munkki Gyōki 700-luvun alkupuolella. Sen kukoistuskautta oli 1300-luku, kun puutarhasuunnittelijana tunnettu munkki Musō Soseki teki siitä zenbuddhalaisen temppelin ja uudisti sen puutarhaa. Temppelin Ruriden-paviljonki toimi esimerkkinä Kinkaku-jin ja Ginkaku-jin kuuluisille paviljongeille, jotka ovat säilyneet nykypäivään saakka. 1400-luvulla Saihō-ji kuitenkin tuhoutui Ōnin-sodassa ja rappeutui. Pääosa sen nykyisistä rakennuksista on verrattain uusia.
Temppeli otettiin vuonna 1994 yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit”.
Historia
pienoiskuva|Musō Sosekin muotokuva, 1300-luku.
Saihō-jin lienee perustanut munkki Gyōki Nara-kaudella vuosien 729–749 välillä keisari Shōmun käskystä. Temppeli kuului alun perin Hossō-koulukuntaan, ja sen nimi kirjoitettiin eri kirjoitusmerkein kuin nykyään (西方寺). Tämä nimi merkitsi ’läntisen suunnan temppeliä’ ja viittasi Amida-buddhan läntiseen paratiisiin eli puhtaaseen maahan (Sukhāvatī). Saihō-ji oli yksi Gyōkin Kinain alueelle perustamasta 49 temppelistä. Temppelialueella olevan lammen väitetään periytyvän prinssi Shōtokun omistaman vanhemman huvilan ajalta. Heian-kauden alkupuolella 800-luvun alussa temppelillä saattoi oleskella lyhyen aikaa munkki Kūkai. Vuonna 1400 kirjoitetun teoksen Saihō-ji engi mukaan niin sanotun Kusukon välikohtauksen yhteydessä perinnöttömäksi tehty kruununprinssi Takaoka eli Shinnyo ryhtyi ennen Kiinaan lähtöään Kūkain avustuksella temppelillä munkiksi. Saihō-ji engi väittää myös, että Takaoka istutti temppelin ensimmäisen kirsikkapuun oksasta, jonka toi paikalle keisarilliselta palatsilta shōgun Sakanoue no Tamuramaro.
Temppeliä uudistettiin Kamakura-kauden alussa 1190-luvulla, kun munkki Hōnen teki siitä Puhtaan maan buddhalaisen luostarin. Rakennustyöt lienee pannut toimeen sotilashallinnon virkamies Nakahara no Morokazu, ja niissä temppeli jaettiin kahteen osaan, joista toinen oli edelleen nimeltään Saihō-ji, toinen Onriedo-ji (厭離穢土寺, ’saṃvega-temppeli’). Myöhemmin munkki Shinranin kerrotaan rakennuttaneen temppeliin Gutokudō-hallin (愚禿堂), jossa saattoi 1200-luvulla oleskella myös sijaishallitsija Hōjō Tokiyori. Sen jälkeen temppeli kuitenkin kärsi tuhoja 1300-luvun alun väkivaltaisuuksissa.
Vuonna 1339 temppelin rakennutti uudelleen Matsunoo-taishan šintolaisen pyhäkön ylipappi Fujiwara Chikahide, joka kutsui avukseen munkki Musō Sosekin. Puutarhasuunnittelijana tunnettu Musō teki Saihō-jistä Rinzai-koulukunnan zentemppelin ja suunnitteli sinne uuden päähallin (hōjō) sekä Shōnan-tei- ja Tanhoku-tei-teehuoneet. Samalla temppelin nimen kirjoitusasu vaihdettiin nykyiseen muotoonsa, kun Musō antoi sille nimen Saihō-shōja (西芳精舎), kirjaimellisesti ’läntisen tuoksun temppeli’. Nimen sanotaan olevan peräisin kahdesta lauseesta, jotka viittaavat zenbuddhalaisuuden perustajaan Bodhidharmaan: soshi seirai (祖師西来, ’Bodhidharma tuli lännestä’) ja goyō renpō (五葉聯芳, ’viisi lehteä puhkesivat vuorotellen tuoksuun’). Myös temppelin päähallille annettiin ajatuksen mukainen uusi nimi Sairaidō (西来堂).
1300-luvulta lähtien temppelillä oli vahvat siteet Ashikaga-sotilashallintoon, ja se nousi arvostettuun asemaan. Sille kertyi myös laajoja läänitysalueita. Ashikaga-hallinnon shōgunit pitivät temppelillä syysjuhlia ruskan katselua varten. Saihō-jin puutarha paviljonkeineen oli mallina muille tärkeille Muromachi-kauden huvilatemppeleille, kuten Kinkaku-jille ja Ginkaku-jille. Vuosina 1467–1477 käydyssä Ōnin-sodassa temppeli puutarhoineen kärsi kuitenkin pahoja tuhoja: se poltettiin kokonaan vuonna 1469, kun Hatakeyama Yoshinarin johtama läntinen armeija hyökkäsi temppelin laaksoon, jonne Hosokawa Katsumoton itäinen armeija oli leiriytynyt. Sodan jälkeen shōgun Ashikaga Yoshimasa, joka rakennutti omaa Ginkaku-huvilaansa Kioton itäosiin, määräsi rakennettavaksi uudelleen temppelin perustajan hallin eli Shitō-anin, jossa säilytettiin Musō Sosekin patsasta. Temppelille kertyi kuitenkin hyvin suuri määrä velkaa. Vaikka se rakennettiin uudelleen, se ei toipunut enää entiselleen, ja sitä tuhosivat myöhemminkin 1560-luvulla taistelut ja Edo-kaudella 1600-luvulla myös tulvat.
Saihō-ji suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä vuonna 1923. Vuodesta 1928 lähtien sen puutarha oli avoinna yleisölle, ja suosituksi vierailukohteeksi se nousi erityisesti toisen maailmansodan jälkeen 1950-luvulla. Suosioon vaikuttivat yleinen kiinnostus puutarha-arkkitehtuuriin ja Jirō Osaragin sodan jälkeen ilmestynyt romaani Timantti (Kikyō), jonka tapahtumat sijoittuvat temppelille. Erityinen maisemakohde (tokubetsumeishō) Saihō-jistä tehtiin vuonna 1952. Suuret vierailijamäärät johtivat kuitenkin erilaisiin ongelmiin, kuten häiriöihin temppelin ympäristössä, ja temppelille pääsyä on rajoitettu voimakkaasti 1970-luvulta lähtien. Vuonna 1977 otettiin käyttöön järjestelmä, jossa vierailu on varattava etukäteen postikortilla.
Unescon maailmanperintöluetteloon temppeli nimettiin vuonna 1994.
Temppelialue
pienoiskuva|Saihō-jin sammalpuutarhaa. pienoiskuva|Osa Saihō-jin kivipuutarhasta, joka saattaa olla Musō Sosekin suunnittelema.
Saihō-ji sijaitsee pienen Saihōjijoen laakson suulla. Sen nykyiset rakennukset ovat pääosin valmistuneet Meiji-kaudella 1870-luvulla. Myös vuonna 1969 valmistunut päähalli Sairaidō on verrattain uusi. Sen on suunnitellut Kioton yliopiston professori Jirō Murata. Rakennuksen ulkoarkkitehtuuri edustaa Heian-kauden shinden-zukuria, sisätilat pikemminkin Kamakura-kauden shoin-asuinarkkitehtuuria. Päähalliin on sijoitettu Amida-nyorain veistos ja sen liukuovet (fusuma) on koristeltu värikkäin abstraktein maalauksin, jotka on laatinut nihonga-taiteilija Inshō Dōmoto.
Temppelin puutarha jakautuu ylempään ja alempaan alueeseen. Ylempi puutarha on zenbuddhalainen kuivapuutarha (karesansui), alempi puutarha Ōgonchi-lammen (黄金池, ’kultalampi’) ympärille rakennettu kävelypuutarha, joka tunnetaan sammalestaan. Eri sammallajeja on temppelialueella noin 120. Ōgonchi-lampi on sydäntä tarkoittavan kirjoitusmerkin 心 muotoinen, joten sitä kutsutaan myös nimellä Shinji-ike (心字池, ’sydänmerkkilampi’). Lammessa on useita saaria. Sen laajensi nykyisen muotoonsa 1300-luvulla Musō Soseki, joka suunnitteli sen rannalle myös alkuperäiset Shōnan-tei- ja Tanhoku-tei-teehuoneet. Alun perin lammen keskellä oli paviljonki, jonka alempi kerros tunnettiin Ruriden-hallina (瑠璃殿), ylempi nimellä Muhōtō (無縫塔). Rakennukselle johti katettu silta. Juuri tästä rakennuksesta saivat inspiraationsa Kinkaku-jin temppelin kultainen paviljonki ja Ginkaku-jin hopeinen paviljonki.
Nykyäänkin alemman puutarhan lammen ympärillä on joitakin rakennuksia, kuten jälleenrakennetut Shōnan-tei- ja Tanhoku-tei-teehuoneet sekä Kannon-halli (Kannondō). Nykyisen Shōnan-tein, joka on valittu tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi, rakensi teemestari Sen no Rikyūn toinen poika Sen Shōan Toyotomi Hideyoshin käskystä. Rakennus valmistui Keichō-kaudella 1600-luvun vaihteessa. Sen merkillepantava piirre on ulos työntyvä ”kuunkatseluterassi” (tsukimidai). Meiji-restauraation aikaan 1800-luvulla poliitikko Iwakura Tomomi käytti teehuonetta piilopaikkanaan. Rakennusta entisöitiin perusteellisesti vuonna 1919.
Alemmasta puutarhasta ylempään johtaa polku, joka kulkee Kōjōseki-nimisen (向上関) portin läpi. Polku nousee portin jälkeen jyrkästi zenpuutarhalle, jonka edessä ovat Meruvuorta (須弥山, Shumisen) esittävä kivimuodostelma ja Shitō-an (指東庵) eli perustajan halli. Shitō-anissa säilytetään muun muassa Gyōkin, prinssi Takaokan ja Musō Sosekin hautatauluja sekä Musōta esittävää veistosta. Zenpuutarhan, joka lienee Japanin vanhin, on mahdollisesti suunnitellut Musō 1300-luvulla. Sammalen peittämästä kiviasetelmasta koostuva puutarha lienee ollut aikoinaan vallankumouksellinen ja on sittemmin toiminut esimerkkinä lukuisille muille kivipuutarhoille. Sen iästä ja alkuperästä on kuitenkin kiistelty, ja se saattaakin olla rakennettu jo aiemmin tai vaihtoehtoisesti vasta Musōn jälkeen. Esimerkiksi maisema-arkkitehti Mirei Shigemori on ehdottanut, että puutarha olisi peräisin jo Heian- ja Kamakura-kausien vaihteesta. Alueen korkeimmalla kohdalla oli alun perin Shukuentei-teehuone (縮遠亭), jonka luota oli näkymä Kioton kattojen yli.
Kulttuuriomaisuus
Saihō-ji omistaa tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi nimetyn Musō Sosekia esittävän muotokuvan Kenpon chakushoku Musō Kokushi-zō (絹本著色夢窓国師像). Temppelillä on hallussaan myös Saihōji engi -kronikan käsikirjoitus sekä Musō Sosekin, Ingenin ja Sakugen Shūryōn kirjoituksia.
Turismi
Saihō-ji tunnetaan tavallisesta poikkeavana vierailukohteena, sillä vierailu on varattava etukäteen edestakaisella postikortilla (ōfukuhagaki). Ulkomailta käsin sisäänpääsyn voi varmistaa kansainvälisen vastauskupongin avulla. Internetin myötä varauksen voi käytännössä tehdä myös ulkopuolisen online-palvelun kautta. Ennen pääsyä temppelin puutarhaan kävijän on osallistuttava buddhalaiseen seremoniaan, johon kuuluu sutrien laulaminen (kitō) ja kopioiminen käsin (shakyō). Talvella tammi–maaliskuussa sammalpuutarha on suljettu ja turisteilla on pääsy ainoastaan temppelin päähalliin.
Temppelille on linja-autoyhteys esimerkiksi Kioton rautatieasemalta. Hankyūn Arashiyama-linjan Matsuo-taishan rautatieasema on temppeliä lähimpänä sijaitseva rautatieasema.
Las Vegas Locomotives
Las Vegas Locomotives oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisseura, joka pelasi lyhytikäisessä UFL-liigassa. Seuran kotipaikka oli Las Vegasin kaupunki Nevadan osavaltiossa, ja kotiottelut pelattiin Sam Boyd Stadiumilla.
Locomotives perustettiin uuteen UFL-liigaan vuonna 2009. Seura pelasi jokaisella UFL-kaudella sarjan mestaruusottelussa, voittaen niistä kaksi ensimmäistä. Kolmantena kautena Locomotives hävisi Virginia Destroyersille.
Joukkueen päävalmentajan, managerin ja puheenjohtajan tehtäviä hoisi yksi mies, Jim Fassel. Menestyksestä huolimatta seura kärsi heikoista katsojaluvuista ja omistaja Bill Hambrecht pohti avoimesti seuran siirtämistä Salt Lake Cityyn.
UFL lakkautettiin ennen kuin kausi 2012 ehti alkaa. Samalla sarjan joukkueet lopettivat toimintansa. Seuran pelaajat jäivät ilman palkkaa harjoituskaudelta ja haastoivat seuran omistajat oikeuteen keväällä 2013.
Standing Still
Standing Still on Roman Lobin esittämä kappale, joka edusti Saksaa vuoden 2012 Eurovision laulukilpailussa Azerbaidžanin Bakussa.
Koska Saksa kuuluu kilpailun suuriin rahoittajamaihin, kappale pääsi suoraan finaaliin. Finaalissa kappale sijoittui 26. maan joukosta 8. sijalle.
ORP Kondor (2004)
ORP Kondor on Puolan laivaston Kobben-luokan sukellusvene. Alus on entinen Norjan laivaston KNM Kunna, jonka Norjan hallitus luovutti Puolalle 2002. Se on modernisoitu Gdanskissa.
Valmistus
Norjan parlamentti äänesti heinäkuussa 1959 viiden vuoden laivasto-ohjelmasta, johon käytettävistä varoista puolet maksoi Yhdysvallat. Alus tilattiin Nordseewerkeltä Emdenistä, missä köli laskettiin 1961. Se laskettiin vesille 16. heinäkuuta 1964 nimellä Kunna ja valmistui vielä samana vuonna 1. lokakuuta.
Palvelus
Alus oli 2013 Puolan merivoimien palveluksessa, mutta sen modernisointi on viivästynyt rahoitusvaikeuksien vuoksi.
Kalevi Maunula
Aarre Kalevi Juhani Maunula (17. toukokuuta 1926 Seinäjoki – 24. kesäkuuta 2014 Seinäjoki ) oli suomalainen everstiluutnantti, joka toimi muun muassa Lapin jääkäripataljoonan komentajana.
Maunulan vanhemmat olivat opettaja Herman Maunula ja Anna Rajaniemi. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1951 oli Pirkko Tamminen (k. 1964) ja toinen vuodesta 1965 Thora Pietilä.
Maunula kävi 7/8 luokkaa Seinäjoen yhteislyseota ja suoritti Kadettikoulun 1948. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1960. Hän toimi nuorempana upseerina Jääkäripataljoona 1:ssä vuodesta 1949, opetusupseerina Kadettikoulussa vuodesta 1951 ja komppanianpäällikkönä Pohjanmaan jääkäripataljoonassa 1956–1958. Pääesikunnan toimistoupseeri Maunula oli vuodesta 1960, Sotakorkeakoulun opetusupseeri vuodesta 1961 ja Pääesikunnan erityistehtävissä vuodesta 1967. Toimittuaan Porin prikaatissa pataljoonankomentajana ja esikuntapäällikkönä vuodesta 1969 Maunula siirtyi Lapin jääkäripataljoonan komentajaksi 1971. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi 1974.
Maunula ylennettiin vänrikiksi 1947, luutnantiksi 1949, kapteeniksi 1955, majuriksi 1963 ja everstiluutnantiksi 1968.
Olivier Derivière
Olivier Derivière (s. 26. joulukuuta 1978) on ranskalainen videopelien säveltäjä, joka tunnetaan parhaiten työstään pelien Alone in the Dark (2008), ObsCure (2004) ja Remember Me (2013) ääniraidoissa. Viimeisestä pelistä Derivière voitti IFMCA:n palkinnon kategoriassa Best Score for a Video Game or Interactive Media.
Nekocon
Nekocon on Suomalainen Kuopiossa pidettävä japanilaisen populaarikulttuurin harrastajatapahtuma eli con. Se järjestettiin ensi kerran vuonna 2006 ja 2008 Kuopion anime ja manga yhdistyksen (Kamy) nimissä. Vuonna 2011 perustettiin Nekocon ry jonka nimissä järjestettiin vuoden 2011 Nekocon sekä 2016 Winter Nekocon. Nekocon ry järjesti myös Animecon -tapahtumat vuosina 2012-2016. Tapahtuman tapahtuma paikkana toimii Kuopion Musiikkikeskus.
Sisältö
Nekocon on kaksipäiväinen, pääsymaksullinen harrastajatapahtuma. Tapahtuma on myös ikärajaton.
Nekoconin ohjelma sisältää luentoja, paneelikeskusteluja, kilpailuja, näytöksiä ja muita ohjelmanumeroita, jotka liittyvät animeen, mangaan ja niiden harrastajakulttuuriin sekä oheisilmiöihin. Suurin osa tapahtuman kävijöistä myös pukeutuu cosplay-asuihin.
Kelis
Kelis Rogers Mora (s. 21. elokuuta 1979 New York, New York), taiteilijanimeltään Kelis, on yhdysvaltalainen hip hop- ja R&B-artisti. Vuonna 1999 alkaneen uransa aikana Kelis on saanut paljon kuuluisuutta Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa.
Heikinlampi (Ähtäri)
Heikinlampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Lampiperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Kelis
Elämäkerta
Saatuaan levytyssopimuksen Kelis työskenteli useiden muusikkojen (muun muassa Enrique Iglesias, Busta Rhymes, OutKast, No Doubt, P. Diddy, Lil' Kim, Usher, Moby ja Björk) kanssa.
Heikinlampi (Ähtäri)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 8,3 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Kelis
Kaleidoscope (1999)
Kelis aloitti esikoisalbuminsa levyttämisen loppuvuonna 1997 ja sai sen valmiiksi alle vuodessa. Albumi Kaleidoscope debytoi Billboardin albumilistan sijalla 144 ja nousi lopulta top 50 -listalle. Kaleidoscopea myytiin julkaisuviikolla 10 736 kappaletta. Lopulta se myi yli 300 000 kappaletta maailmanlaajuisesti. Huomattavimman singlen ”Caught Out There” paras sijoitus Billboard Hot R&B/Hip-Hop Songs -listalla oli 9. Euroopassa kaikista albumin singleistä (”Caught Out There”, ”Good Stuff” ja ”Get Along With You”) tuli suuria hittejä.
Isossa-Britanniassa Caught Out There debytoi singlelistan sijalla 4. Britanniassa Kaleidoscope-levyä myytiin yli 100 000 kappaletta ja Kelis voitti Brit Awardin. Koko albumin tuottivat The Neptunesin toiset jäsenet Pharrell Williams ja Chad Hugo.
Wanderland (2001)
Toinen albumi Wanderland vuonna 2001 jäi menestykseltään Kelisin debyyttialbumia heikommaksi ensimmäisen siltä julkaistun singlen ”Young, Fresh 'N New” flopattua Yhdysvalloissa. Britanniassa albumia myytiin 80 000 kappaletta. Saatuaan suurta suosiota Euroopassa Kelis muutti sinne ja aloitti kiertueen U2:n kanssa. Hän ja raplaulaja Nas alkoivat seurustella ja menivät naimisiin 8. tammikuuta 2005.
Tasty (2003)
Kelis nousi Yhdysvalloissa jättimäiseen suosioon vuoden 2003 ”Milkshake”-singlellään. Singleä seurannutta albumia Tasty myytiin kahden ensimmäisen kuukauden aikana Yhdysvalloissa 540 000 kappaletta ja maailmanlaajuisesti sitä on myyty 760 000 kappaletta. Britanniassa myyntiluvut ylittivät 200 000 myydyn kopion rajan lokakuussa 2004. ”Milkshake”-single sai suuren kuulijakunnan Euroopasta ja se nousi Britannian kymmenen myydyimmän singlen joukkoon 2004. Menestyksekäs oli myös Tasty -albumin toinen single ”Trick Me”.
Myös Enrique Iglesiaksen kanssa duetoitu ”Not In Love” -kappale nousi hitiksi Euroopassa mutta jäi pettymykseksi USA:ssa.
2004 Kelis toimi Britney Spearsin lämmittelijänä The Onyx Hotel Tour -kiertueen avajaisnumeroissa.