cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Syysmaitiainen
Ulkonäkö ja koko
Syysmaitiaisen kukinto on keltainen, 2–3 cm halkaisijaltaan ja muistuttaa voikukkaa. Syysmaitiainen kukkii heinäkuusta myöhäiseen syksyyn. Illan viilentyessä mykeröt sulkeutuvat. Ne pysyvät kiinni myös pilvisinä päivinä. Kukkavanojen päissä kypsyy pähkylähedelmiä kukinnan jälkeen. Niiden lenninhahtuvat näyttävät pieniltä hennon vaaleanruskeilta haituvapalloilta. Siemenet tempautuvat voimakkaiden syystuulien mukaan ja leviävät tehokkaasti.
Varret ovat ohuet, sitkeät ja haaraiset, ja nousevat 10–40 cm korkeuteen. Kapeat, hammaslaitaiset lehdet ovat ruusukkeena maata vasten.
Suomessa syysmaitiainen on enimmäkseen alkuperäinen, mutta osassa maata muinaistulokas. Sitä esiintyy kolme eri muunnosta, joista Etelä-Suomessa on vallitsevana silosyysmaitiainen (var. autumnalis), Pohjois-Suomessa yleisempi on karvasyysmaitiainen (var. pratensis) ja tunturipaljakalla esiintyy tunturisyysmaitiainen (var. taraxaci).
Valdemar Salmelo
Valdemar Salmelo ent. Sundqvist (29. elokuuta 1892 Helsinki – 1. joulukuuta 1939) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat rautatienesimies Karl Sundqvist ja Maria Ulrika Lindros. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Tyyne Yliojan kanssa, joka kuoli vuonna 1927 ja toisen kerran Salmelo avioitui vuonna 1936 apteekkari Eeva Johanna Ervastin kanssa. Molemmat on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön.
Syysmaitiainen
Elinympäristö
Syysmaitiainen kasvaa kuivilla paikoilla, tienvarsilla ja ruohikoissa. Se viihtyy hyvin myös pihassa ja nurmikoilla.
Valdemar Salmelo
Opinnot
Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Rovaniemen yhteiskoulussa vuonna 1923. Taistelukoulun kapteenikurssin vuosina 1931 - 1932. thumb|left|350px|Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Syysmaitiainen
Levinneisyys
Syysmaitiaista tavataan luonnonvaraisena Pohjois-Euroopassa ja Aasian länsiosissa. Se on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.
Valdemar Salmelo
Jääkärikausi
Tämä helsinkiläinen konttoristi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 20. lokakuuta 1915 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hän kuului myös pataljoonan soittokuntaan.
Syysmaitiainen
Nimi
Aiemman tieteellisen nimen Leontodon viittaa leijonan hampaisiin: parijakoisissa lehdissä ne ilmenevät terävinä ja kapeina liuskoina. Autumnalis taas viittaa syksyyn, syysmaitiainen kukkii aina lokakuulle saakka. Alkujaan kasveilla on ollut omia paikallisia nimiä, ja suomalainen nimistö on vakiintunut kasvioissa jo varhain. Kuitenkin vielä Lönnrotin kasviossa vuonna 1860 syysmaitiaisen nimenä oli voikukka, ja kasvien nimet vaihdettiin päittäin vasta myöhemmissä kasvioissa. Tämä selittää sen, miksi syysmaitiaisen tieteellisessä nimessä viitataan leijonan hampaisiin, kun se muissa kielissä yhdistyy nimenomaan voikukan yleisnimiin: ranskaksi voikukka on dent-de-lion, josta taas tulee voikukan englanninkielinen nimi dandelion. Myös italiaksi voikukka on dente di leone.
Valdemar Salmelo
Suomen sisällissota
thumb|300px|Jääkärit kortilla Lockstedtissa vuonna 1916, vasemmalta jääkärit Julius Salin, Ragnar Johannes Vaara ja Valdemar Sundqvist myöh. Salmelo. Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi ensin 7. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja 31. maaliskuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Salmelo palveli sisällissodan jälkeen nuorempana upseerina 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, josta myöhemmin muodostettiin Kajaanin sissipataljoona. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 Lapin 2. rajavartiopataljoonan lähettiupseeriksi, josta hänet määrättiin 1. huhtikuuta 1919 Lapin rajavartioston 2. komppanian päälliköksi ja edelleen 22. tammikuuta 1921 nuoremmaksi upseeriksi Petsamon komppaniaan. Ivalon komppanian päälliköksi hänet siirrettiin 30. elokuuta 1921 ja Rovaniemen komppanianpäälliköksi 1. toukokuuta 1924 sekä 4. komppanianpäälliköksi 16. kesäkuuta 1925. Nuoremmaksi esikuntaupseeriksi Rajavartiostojen esikuntaan hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1935, mistä hänet siirrettiin 3. lokakuuta 1936 Lapin rajavartioston 3. komppanian päälliköksi. Hän hoiti tilapäisesti Lapin rajavartioston komentajan tehtäviä ja oli 1. joulukuuta 1930 - 25. heinäkuuta 1931 välisen ajan varsinaisen toimensa ohella Petsamon ja Inarin suojeluskuntain aluepäällikkönä. Talvisotaan Salmelo osallistui komppanianpäällikkönä Petsamon Harjoituskeskuksessa. Salmelo ampui itsensä 1. joulukuuta kovien paineiden alla käskettyään polttaa Petsamonvuonon kylät ja sen jälkeen arvioituaan toimintansa liian hätiköidyksi.
Luottamustoimet
Salmelo toimi Lapin rajavartioston kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1929 ja puheenjohtajana vuonna 1930 ja varapuheenjohtajana vuonna 1931 sekä 5. paikallisen rajantarkistuskomitean suomalaisen valtuuskunnan jäsenenä vuosina 1928 - 1935. Petsamon kunnan palolautakunnan puheenjohtajana hän toimi vuosina 1933 – 1934.
Philippe de Vitry
Philippe de Vitry (13. lokakuuta 1291 Pariisi, Ranska – 9. kesäkuuta 1361) oli ranskalainen runoilija ja säveltäjä. Hän opiskeli Sorbonnessa. Myöhemmin hän työskenteli muun muassa lukuisissa hoveissa.
Philippe de Vitry kirjoitti Ars Nova -nimisen musiikkia käsittelevän tutkielman, jonka mukaan on saanut nimensä Ranskassa keskiajan lopulla vallinnut musiikkityyli.
Philippe de Vitry sävelsi chansoneita ja motetteja, mutta ainoastaan motetit ovat säilyneet.
Veikko Pitkämäki
Veikko Valdemar Pitkämäki (14. syyskuuta 1926 Sahalahti – 29. toukokuuta 1982 Kuhmalahti) oli suomalainen kirjailija. Pitkämäki on julkaissut kolmiosaisen raivaajasarjan korpikirjailija "Eetu Rauhalasta", joka kertoo asutustilallisen arjesta ja pienen kylän pahansuopaisuuden ilmapiiristä.
Asko Parpola
right|thumb|Asko Parpola vuonna 2010. Asko Heikki Siegfried Parpola (s. 12. heinäkuuta 1941 Forssa) on suomalainen indologian ja Etelä-Aasian tutkimuksen emeritusprofessori Helsingin yliopistosta. Hän on maailman johtavia Indus-kirjoituksen asiantuntijoita.
Parpola on Intian-tutkijoiden ja kielitieteilijöiden keskuudessa tullut tunnetuksi erityisesti teoriastaan, jonka mukaan Indus-kirjoitus kuvaisi jotakin muuten tuntematonta dravidakieltä. Hän oli myös ensimmäisiä suomalaisia kielitieteilijöitä, joka käytti laajalti tutkimuksessaan – yhdessä Kimmo Koskenniemen kanssa – korpuslingvististä tietokoneanalyysia.
Parpola on tutkinut laajasti myös intialaisia uskontoja ja niiden taustoja. Kielitieteen alalla hän on käsitellyt myös suomalais-ugrilaisia lainoja arjalaisista kielistä. Arkeologiaa ja kielitiedettä Parpola on yhdistänyt tutkimuksissaan indoeurooppalaisen kantakielen ja sen tytärkantakielien (erityisesti arjalaisen kantakielen) maantieteellisestä sijoittamisesta ja kronologisesta ajoittamisesta.
Parpola toimi Helsingin yliopistossa indologian henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina 1982–2004 ja Aasian ja Afrikan kielten ja kulttuurien laitoksen esimiehenä 1995–1998. Hänen 60-vuotispäivänsä kunniaksi julkaistiin vuonna 2001 laitoksen Studia Orientalia -sarjan osa 94 Vidyārṇavavandanam: Essays in Honour of Asko Parpola.
Myös Asko Parpolan veli on maailmankuulu kielitieteilijä, assyriologi Simo Parpola.
Young MC
Marvin Young (s. 10. toukokuuta 1967), joka tunnetaan paremmin nimellä Young MC, on Englannissa syntynyt yhdysvaltalainen laulaja, räppäri ja näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten vuoden 1989 hittikappaleestaan ”Bust a Move”. Hänen debyyttialbuminsa Stone Cold Rhymin’ sai kansainvälistä suosiota, mutta myöhemmät albumit eivät saavuttaneet samaa menestystä. Young on myös näytellyt elokuvissa ja esiintynyt useissa televisio-ohjelmissa. Hänen perheensä muutti Englannista New Yorkin Queensiin, kun hän oli kahdeksanvuotias.
Taiping
Taiping on kaupunki Perakin osavaltiossa Malesiassa. Se on Perakin toiseksi suurin kaupunki, asukkaita kaupungissa on 245 000.
Kääpiöauto
thumb|250px|Kolmipyöräinen Messerschmitt KR 200 oli Suomessakin hyvin suosittu 1960-luvulla. thumb|250px|BMW Isetta oli varsinaisesti nelipyöräinen, mutta luettiin Suomessa kolmipyöräiseksi, koska taka-akseli oli kapea. thumb|250px|Goggomobil TS 250 Coupé
Kääpiöauto on yleensä moottoripyöräksi rekisteröity kolmi- tai nelipyöräinen ajoneuvo, jonka suurin suosio koettiin toisen maailmansodan jälkeen 1950- ja 1960-luvulla. Tunnettuja kääpiöautomerkkejä olivat Messerschmitt KR 200 FMR, BMW Isetta, Goggomobil, Peel, Heinkel, Trojan, Velorex, Zündapp, Vespa 400 ja NSU Prinz. Nykyään kääpiöautoksi luetaan harrastajien piirissä kaikki alle 600-kuutioiset autot, kuten Fiat 500 ja 600 -mallit. Kääpiöautoihin mahtuu tyypillisesti yksi, kaksi tai kolme aikuista henkilöä. Nykyään valmistetaan joitain kääpiöautoja, kuten Smartia.
Historiaa
Kääpiöauton idea oli syntynyt jo 1930-luvulla, mutta tällaisten ajoneuvojen tuotanto alkoi vasta 1940-luvun lopulla, jolloin niillä pyrittiin paikkaamaan silloista ajoneuvopulaa. Tärkeimmät kääpiöautojen valmistusmaat olivat Länsi-Saksa, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska, Italia ja Japani. Myös Yhdysvalloissa kokeiltiin kääpiöautojen valmistusta 1940-luvun loppuvuosina. Alle 500 kuutiosenttimetrin kokoisilla moottoreilla varustettujen kääpiöautojen kukoistuskausi Keski-Euroopassa ajoittui noin vuosiin 1952–1958; Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Japanissa niiden valmistus jatkui 1960-luvun puolelle ja jopa 1970-luvulle. Britanniassa tärkeänä syynä kääpiöautojen pitkään jatkuneeseen suosioon oli kolmipyöräisille moottoriajoneuvoille myönnetty verohelpotus.
Harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta kääpiöautojen voimanlähteet olivat ilmajäähdytteisiä kaksitahtisia bensiinimoottoreita. Eurooppalaisia kääpiöautomerkkejä oli useita kymmeniä, joista kuitenkin useimpien valmistusmäärät jäivät pieniksi, joidenkin vain muutamaan tai ainoastaan yhteen kappaleeseen. Ylivoimaisesti eniten tehty oli länsisaksalainen Goggomobil (286 000 kappaletta), ja suuria olivat myös BMW Isetta ja sen lisenssiversiot (160 000 kpl) sekä Messerschmitt (50 000 kpl). Itä-Euroopassa kääpiöautojen valmistusta oli Puolassa, Tšekkoslovakiassa ja Unkarissa. Japanissa kääpiöautoja tekivät Daihatsu, Mazda, Mitsubishi, Subaru ja Suzuki, brittiläisiä valmistajia olivat Peel, Bond ja Reliant. Kääpiöautojen suosio hiipui manner-Euroopassa 1950-luvun lopulla säännöstelykauden loppuessa ja henkilöautojen saannin helpottuessa.
Kääpiöautot Suomessa
Kääpiöautot eivät koskaan tulleet Suomessa yleisiksi ennen kaikkea niiden suhteellisen korkean hinnan vuoksi. Pienipyöräisinä ne eivät myöskään erityisen hyvin sopineet Suomen pääosin varsin huonokuntoisille teille. Sen sijaan samaan aikaan 1950-luvulla varsinkin maaseudulla mopot tulivat erittäin suosituiksi varsinkin lyhyehköillä ajomatkoilla.
Vuonna 1956 Suomeen tuoduista kääpiöautoista Haka-Auto Oy:n maahantuoma BMW Isetta maksoi 250 000 markkaa, Helkama-konsernin tytäryhtiön Suomen Koneliike Oy:n edustaman Goggomobil T 300:n hinta oli 275 000 markkaa ja Oy Importer Ab:n maahantuoman Messerschmitt KR 200:n hinta oli 254 000 markkaa. Samana vuonna esimerkiksi Citroën 2CV maksoi 367 000 markkaa, Moskvitš 316 000 markkaa ja Volkswagen Kupla 415 000 markkaa.
Wihuri Oy tutki mahdollisuuksia kotimaisen kääpiöauton valmistamiseksi rakentamalla Wiima-nimisen pikkuauton, joka esiteltiin vuoden 1957 lopulla. Autossa oli takaosaan sijoitettu kaksisylinterinen moottoripyörän moottori ja se muistutti ulkonäöltään saman ajan saksalaisia kääpiöautoja. Autoa pidettiin onnistuneena, mutta kaavailut sen sarjavalmistuksen aloittamiseksi osoittivat, että auton hinta tulisi nousemaan lähelle Volkswagen Kuplan hintaa, eikä sen kehitystyötä jatkettu. Tämä laatuaan ainoaksi jäänyt auto joutui myöhemmin kadoksiin.
Lihjamo
Lihjamo on Keuruulla sijaitseva kylä, joka on osa laajempaa Suolahdenkylää. Kylä on muodostunut entisen Lihjamon koulun ympäristöön. Kylän rajoja ei ole määritelty tarkasti, mutta yleisesti rajoina pidetään entisen koulupiirin rajoja. Lihjamon asukasluku on noin 100 henkeä, minkä lisäksi kylässä on muutamia kymmeniä loma-asukkaita. Kylän pinta-ala on noin 17 neliökilometriä, joka vastaa noin 10 prosenttia koko Suolahdenkylän pinta-alasta. Maa- ja metsätalous ovat Lihjamon suurimpia elinkeinoja.
Lihjamon läpi kulkee Keuruun ja Multian välinen maantie. Lisäksi kylän läpi laskevat Tarhianjoki ja Suojoki.
Adelaide Kane
Adelaide Kane (s. 9. elokuuta 1990 Claremont, Länsi-Australia, Australia) on australialainen näyttelijä, joka on esiintynyt televisiosarjoissa, kuten Neighbours, Power Rangers RPM, Valtiatar, Olipa Kerran ja ''Teen Wolf
Ura
Kanen näyttelijäura alkoi televisiossa 2007 hänen voitettuaan edellisenä vuonna Dolly Magazine -lehden järjestämän kilpailun, jossa palkintona oli rooli pitkäaikaisessa australialaisessa saippuasarjassa Neighbours. Hän näytteli sarjassa 42 jakson verran vuosien 2007–2008 aikana ja sai sen perusteella Logie-ehdokkuuden. Noin puoli vuotta sopimuksensa päättymisen jälkeen Kane ryhtyi näyttelemään Disneyn tuottamassa sarjassa Power Rangers RPM, jossa hän esitti Power Rangersin vihollista Tenaya 7:ää.
Vuodesta 2013 alkaen Kane on näytellyt Valtiatar-televisiosarjan pääosassa Skotlannin nuorta kuningatarta Maria Stuartia.
Zbigniew Juszczak
Zbigniew Juszczak -nimisiä henkilöitä ovat:
Native
Native on yhdysvaltalaisen yhtyeen OneRepublicin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 22. maaliskuuta 2013. Albumin oli ensin määrä tulla julkaistuksi vuoden 2012 lopussa, jolloin "Feel Again" olisi ollut sen pääsingle. Levy ei kuitenkaan ollut vielä valmis, joten julkaisua lykättiin vuoden 2013 puolelle, ja "If I Lose Myself" oli pääsingle.
Kolmas single, "Counting Stars", menestyi ympäri maailmaa hyvin. Se oli yhtyeen parhaiten Yhdysvalloissa sijoittunut kappale sitten vuoden 2007, jolloin "Apologize" sijoittui myös singelistan toiselle sijalle. Kappale sijoittui listan kärkeen Britannian singlelistalla, ja kymmenen parhaan joukkoon yhteensä yhdeksässä maassa. Maaliskuuhun 2014 mennessä Native on myynyt Yhdysvalloissa 541 000 kappaletta.
Taustaa
Helmikuussa 2012 yhtye twiittasi, että uusi albumi julkaistaan syksyllä, ja että singleä voi odottaa kevään aikana. Twiitissä kuitenkin sanottiin myös, etteivät he aio kiirehtiä albumin kanssa, koska "sen täytyy olla paras mitä olemme ikinä tehneet". Lopulta albumi julkaistiinkin vuoden 2013 keväällä.
Idea albumin kuvitukseen tuli siitä, kuinka erilaisia yhtyeen jäsenet ovat, ja kuinka jokainen heistä on kuin eri eläin. Kannessa esiintyy kettu, pöllö, gaselli, biisoni ja leijona. Albumin nimen keksi Brent Kutzle. Hänen mukaansa se kuvaa jotain alkuperäistä ja sitä kuinka erilaisia jokainen jäsenistä on.
Vastaanotto
Native sai pääosin myönteisiä arvioita. AllMusicin kriitikko Matt Collar kirjoitti yhtyeen musiikin olevan "uskomattoman mukaansatempaavaa". Melodic-lehden arvostelussa huomattiin OneRepublicin musiikin olevan uudella tasolla "Coldplay-tyyppisten eeppisten melodioiden" avulla. Rolling Stonen toimittajan mielestä Ryan Tedderin laulu oli tylsää ja persoonatonta. Elysa Gardner USA Todaysta kirjoitti: "Ryan Tedder ei yllätä eikä petä, tarjoten jämäkkää ja tunnelmallista poppia."
David Suazo
David Suazo (s. 5. marraskuuta 1979 San Pedro Sula, Honduras) on hondurasilainen jalkapalloilija, joka edustaa italialaista Genoa CF:ää. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä. Suazo kuuluu Hondurasin maajoukkueen runkopelaajiin ja on edustanut maataan muun muassa vuoden 2000 kesäolympialaisissa.
Ura
Suazon ura alkoi kotimaassaan Hondurasissa Olimpian junioriseurassa vuonna 1995 ja pelasi joukkueessa aina vuoteen 1998 asti nousten aluksi edustusjoukkueen reserviin. Olimpian edustusjoukkueeseen hän pääsi kaudella 1998–1999, jonka aikana Suazo teki viisi maalia 10 ottelussa. Samoihin aikoihin hän pelasi myös nuorten maajoukkueessa vuoden 1999 MM-kisoissa.
Kisojen jälkeen Cagliarin valmentajana toiminut Oscar Tabarez kiinnostui Suazon taidoista ja onnistui hankkimaan 19-vuotiaan hyökkääjän kaudeksi 1999–2000. Kaikki ei kuitenkaan sujunut joukkueen kannalta hyvin, kun Cagliari putosi seuraavaksi kaudeksi Serie B:hen ja uusi hyökkääjä Suazo teki vain yhden maalin 13 ottelussa. Cagliari viettikin seuraavat neljä kautta Serie B:ssä, jonka aikana Suazo teki 146 pelaamassaan ottelussa 50 maalia. Erityisesti kaudella 2003–2004 hän teki 19 maalia 45 ottelussa, jotka auttoivat seuran nousemaan takaisin Serie A:han. Kausi 2004–2005 Serie A:ssa meni joukkueen kannalta kohtuullisesti, kun se vältti putoamisen Serie B:hen. Suazo onnistui maalinteossa seitsemän kertaa pelaamassaan 22 ottelussa, jonka myötä useat suurseurat vakuuttuivat nuoren hyökkääjän maalintekotaidoista. Seuraavat kaksi kautta Suazosta tuli Cagliarin vakiopelaaja avauskokoonpanossa ja teki saman tien kaudella 2005–2006 22 maalia, joista viisi tuli rangaistuspotkusta. Serie A:n maalitilastossa hän sijoittui kolmanneksi heti maalikuninkuuden voittaneen Luca Tonin ja toiseksi tulleen David Trézéguetin jälkeen. Samalla kaudella Suazo nimettiin Serie A:n parhaaksi ulkomaalaiseksi pelaajaksi yhdessä Kakán kanssa. Kausi 2006–2007 meni myös yhtä vakuuttavasti Suazon onnistuessa maalinteossa 14 kertaa ja piti joukkueensa mukana Serie A:ssa.
Ensimmäinen kausi Interissä meni kohtuullisesti pelattuaan 27 ottelua, joissa hän teki 8 maalia. Suazo joutui kuitenkin tyytymään lähinnä vaihtopelaajan roolin päästessään Serie A:ssa avaukseen vain 8 kertaa. Suazo pelasi kaudella 2008 Portugalin pääsarjaa Benficassa lainasopimuksella. Hän teki 11 sarjaottelussa neljä maalia ja UEFA Cupin kolmessa ottelussa maalin. Kaudella 2009-10 hondrurasilainen pelaa Serie A:ta lainasopimuksella Genovassa.
Henri Dutilleux
upright|pienoiskuva|Henri Dutilleux (vas.) oli jäsenenä hänen mukaansa nimetyn kansainvälisen sävellyskilpailun tuomaristossa vuonna 2004.
Henri Dutilleux [dytijö] (22. tammikuuta 1916 Angers, Maine-et-Loire – 22. toukokuuta 2013 Pariisi ) oli ranskalainen säveltäjä.
Elämä
Dutilleux syntyi Angers’ssa vuonna 1916 ja opiskeli musiikkia Pariisin konservatoriossa vuosina 1933–1938. Dutilleux sai vuonna 1938 Ranskan valtion Prix de Rome -apurahan. Hän palveli toisen maailmansodan alussa lääkintäjoukoissa ja johti sodan loppuvuosina Pariisin oopperan kuoroa. Sodan jälkeen Dutilleux toimi professorina sekä Ranskan radion musiikkiosaston tuottajana.
Dutilleux ei kiinnostunut sarjallisuudesta tai muista ajan ilmiöistä, vaan loi tuotantonsa Claude Debussyn ja Maurice Ravelin luomalta perustalta, joka korosti sointivärien merkitystä.
Musiikki
Dutilleux kelpuutti teosluettelonsa opusnumero 1:ksi vasta ensimmäisen pianosonaattinsa, joka valmistui vuosina 1946–1948 ja jonka hän omisti pianistivaimolleen Geneviève Joylle. 1950-luvulla Dutilleux sävelsi kaksi sinfoniaa, vaikka modernistit pitivät sinfoniamuotoa jo vanhentuneena.
Vuonna 1970 kantaesitettiin Dutilleux’n sellokonsertto, joka oli sävelletty Mstislav Rostropovitšille. Tämän jälkeen säveltäjä hylkäsi sinfoniaorkesterin vuosiksi ja keskittyi kamarimusiikkiteoksiin. Palattuaan suuren orkesterin pariin säveltäjä kirjoitti muun muassa Isaac Sternille viulukonserton vuonna 1985. Hänen merkittävimpiin sävellyksiinsä kuuluu myös Rostropovitšin tilaama Timbres, espace, mouvement (1978). Vuonna 2009 Dutilleux sävelsi laulusarjan Le temps l’horloge, jonka omisti sopraano Renée Flemingille ja kapellimestari Seiji Ozawalle.
Dutilleux vieraili Suomessa vuonna 1987.
Neitsytniemi
Neitsytniemi oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista, joka sijaitsi Linnasaaren lounaisosassa samannimisellä niemellä. Idässä Neitsytniemi rajoittui Siikaniemen kaupunginosaan. Viipurin keskustaan oli matkaa hieman yli kilometri ja Neitsytniemestä oli myös siltayhteys viereiseen Sorvalin saareen. Nykyään alue kuuluu muun Linnasaaren tavoin Petrovskin (Петровский) kaupunginosaan.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Neitsytniemessä oli 1 640 asukasta, joista 1 362 oli suomenkielisiä, 86 ruotsinkielisiä ja 192 muunkielisiä.
Historia
Alueella oli kaupunkiin kuuluvaa asutusta jo 1700-luvun alkupuolella, mutta varsinaisesti Neitsytniemen asuttaminen aloitettiin 1750-luvulla, jolloin saareen rakennettu Pyhän Annan kruunun linnoitus oli saatu valmiiksi. Alueen pohjoisosa varattiin sotilaskäyttöön, sinne valmistui kasarmirakennusten lisäksi myös muun muassa sotilassairaala 1790-luvulla. Neitsytniemi oli alun perin tarkoitettu vain suomalaisten asuinalueeksi, mutta lopulta sinne sallittiin myös venäläisten muutto, koska kansallisuuksien pitäminen erillään oli käytännössä mahdotonta. Uusi asemakaava alueelle valmistui vuonna 1828. Vuonna 1912 Neitsytniemeen aloitettiin raitiovaunuliikenne kaupungin keskustasta. Turunsillalta lähteneen linjan päätepysäkki oli Palotorilla.
Neitsytniemessä oli myös kaksi hautausmaata ja ortodoksinen kirkko. Venäläisen varuskuntasairaalan Pietari-Paavalin kirkko ja hautausmaa sijaitsivat Palotorin pohjoispuolella ja aukion lounaispuolella oli puolestaan ruotsalais-saksalaisen seurakunnan luterilainen hautausmaa. Ortodoksinen kirkko ja hautausmaa hylättiin Suomen itsenäistymisen myötä. Luterilainen hautausmaa oli käytössä vain vuodet 1773–1799. Sinne on haudattu muun muassa Viipurin rykmentin komentaja kreivi Adlerberg sekä Anhalt-Bernburgin prinssi Viktor Amadeus, jonka hautamuistomerkin suunnitteli italialainen arkkitehti Giacomo Quarenghi. Hautausmaa muistomerkkeineen on kuitenkin tuhoutunut. Lisäksi Neitsytniemessä oli katolinen lastenkoti ja sen yhteydessä Neitsytniemen kappeli.
Kasarmialue ja sotilassairaala
Suomen itsenäistymisen jälkeen Neitsytniemen kasarmialueella toimivat kenttätykistörykmentti 2 ja Viipurin ilmatorjuntarykmentti. Lisäksi Suomen armeijan käyttöön otettiin vanha sotilassairaala. Vuonna 1932 valmistui sairaalan lisärakennus, jonka myötä Viipurin sotilassairaalassa oli 530 sairaspaikkaa. Se oli Helsingissä toimineen Tilkan ohella toinen Suomen suurista sotilassairaaloista. Talvisodan sytyttyä sairaalan toiminta siirrettiin pois Viipurista. Suomalaisten rakentama sotilassairaala on kuitenkin edelleen sairaalakäytössä.
Brunein historia
Brunein sulttaanikunta syntyi 1300-luvulla, ja maa oli laajimmillaan 1500-luvulla, jolloin Brunei hallitsi koko Borneon saarta ja Filippiineihin nykyisin kuuluvaa Sulun saaristoa. Eurooppalaiset tulivat 1600-luvulla Malaijien saaristoon ja Brunei menetti alueitaan hollantilaisille. 1800-luvulle tultaessa Brunei käsitti enää Borneon saaren pohjoisimmat osat, jotka siirtyivät Britannian hallintaan 1800-luvulla. Brittihallinto laajennettiin 1900-luvulla myös Bruneihin, ja maa säilyi brittiläisenä protektoraattina vuoteen 1984 asti, jolloin maalle myönnettiin täysi itsenäisyys.
Esihistoria
Nykyisen Brunein alueen esihistoriasta tiedetään vähän. Alueen väestö koostui malaijeista, jotka saapuivat alueelle 4 000 vuotta sitten. Borneon saari oli kuitenkin asuttu jo kauan ennen malaijien saapumista. Varhaisimmat todisteet Borneon ihmisasutuksesta ovat 20 000–40 000 vuotta vanhoja. 500-luvulta lähtien kiinalaisia kauppiaita rantautui Borneon saaren luonnonsatamiin. Alue oli keskeisellä kauppareitillä ja toimi välietappina kiinalaisille kauppiaille, jotka olivat matkalla muualle Kaakkois-Aasiaan tai Molukkien maustesaarille.
Brunein synty ja varhaiset vaiheet
1200-luvulta lähtien Borneo kuului nykyisen Indonesian aluetta hallinneen Majapahitin hindulais-buddhalaiseen kuningaskuntaan. Majapahitin valtakunta alkoi 1300-luvulla heikentyä ja samoihin aikoihin Borneolla perustettiin Brunein sulttaanikunta. 1300-luvulla perustettu Brunei on yksi Malaijien saariston vanhimmista sulttaanikunnista.
Malakan sulttaanikunta oli Malaijien saariston merkittävin valtio 1400-luvulla ja sen vaikutus ulottui myös Borneon saarelle asti. Malakasta käsin alueelle levisi myös islam ja Brunein sulttaani kääntyi islaminuskoon 1500-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä. On kuitenkin epäilty, että muslimisulttaanit ovat olleet vallassa jo vuodesta 1360. thumb|right|300px|Brunein sulttaanikunta hallitsi 1500-luvulla suurinta osaa Borneosta ja Sulun saaristosta. Portugalilaiset valloittivat Malakan sulttaanikunnan vuonna 1511, minkä jälkeen Brunein vaikutus alueella kasvoi. Brunei veti puoleensa kauppiaita Kiinasta ja muualta Malaijien saaristosta. Brunei hallitsi 1500-luvulla lähes koko Borneon saarta ja Sulun saaristoa, joka nykyisin kuuluu Filippiineihin. Tuolla ajanjaksolla Brunein pinta-ala oli laajimmillaan. 1500-luvun lopulla Brunein väkiluku oli lähes 50 000. Väkiluvun lisääntyessä Brunei oli myös vaurastunut. Ensimmäinen Bruneissa käynyt eurooppalainen oli Fernão de Magalhães, joka saapui alueelle 1521. Espanjaan palattuaan Magalhães kertoi Brunein suurista rikkauksista ja kultaan ja silkkiin pukeutuneesta hoviväestä.
Espanjalaiset valloittivat nykyisen Filippiinien alueen 1565. Filippiinien nykyisestä pääkaupungista Manilasta espanjalaiset tekivät kaupan keskuksen, ja kaupungista käsin levitettiin myös kristinuskoa. Kristinusko ei kuitenkaan levinnyt nykyisen Filippiinien alueen eteläisiin osiin, koska alue oli vahvasti islamilaisen Brunein hallinnassa. Espanjalaiset näkivät Brunein uhkana kristinuskon leviämiselle, minkä takia he halusivat kukistaa Brunein. Vuonna 1573 Espanjan valtuuskunta lähetettiin Bruneihin. Espanjalaiset tarjosivat Brunein sulttaanille Espanjan suojelua, lisäksi espanjalaiset halusivat tuoda Bruneihin kristittyjä lähetyssaarnaajia, jotta sinne voitaisiin levittää kristinuskoa. Käytännössä espanjalaiset halusivat liittää Brunein imperiumiinsa. Brunein sulttaani Saiful Rijal ei hyväksynyt espanjalaisten kohtuutonta ehdotusta.
Huhtikuussa 1578 Espanja julisti sodan Bruneita vastaan. Francisco de Sanden johtamat Espanjan joukot hyökkäsivät Brunein pääkaupunkiin Kota Batuun. Espanjalaiset ryöstivät muun muassa palatsin, ja pääkaupungin moskeijan ja muita arvokkaita kohteita. Sulttaani ja monet asukkaat pakenivat espanjalaisia pääkaupungista. Espanjalaiset eivät kuitenkaan viipyneet Bruneissa kauan; espanjalaisiin iski joko punatauti- tai koleraepidemia, mikä pakotti heidät lähtemään takaisin Manilaan jo saman vuoden kesäkuussa.
Maan kutistuminen
240px|thumb|[[James Brooke.]] Brunein valtaa alueella nousi 1600-luvulla uhkaamaan Sulun sulttaanikunta, joka oli aikaisemmin ollut Brunein vasallivaltiona. Brunei ajautui 1660-luvulla vallanperimyskiistaan, ja tuettuaan sodan voittanutta osapuolta Sulu sai oikeudet hallita Sulun saariston lisäksi nykyisen Itä-Malesian Sabahin osavaltioon kuuluvia alueita. Alueluovutukset käsittivät kolmanneksen Brunein pinta-alasta.
1600-luvulta lähtien Brunei menetti valtaansa Borneolla myös hollantilaisille. Borneon saaren eteläiset osat olivat syrjäisiä Brunein valtakeskukseen nähden, ja 1700-luvulle tultaessa Alankomaiden Itä-Intian kauppakomppanian hallitsemat alueet käsittivät käytännössä koko Malaijien saariston, mukaan lukien Borneon saaren eteläosat. Borneon saaren pohjoisosat olivat Brunein hallinnassa 1800-luvulle asti.
Brunein jäljellä olevaa aluetta häiritsi merirosvous. Alueella oli merirosvojen tukikohtia, jotka häiritsivät Brunein lisäksi 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa alueelle saapuneita brittejä. Vuonna 1838 brittiläinen seikkailija James Brooke lähti Borneolle aikeenaan lopettaa merirosvous ja Brunein eliitin kauppamonopolit. Brooke yritti saada Britannian hallituksen kiinnostumaan Borneon pohjoisista osista ja alueiden ottamisesta maan hallintaan. Vuonna 1841 Brunein hallitsemassa Sarawakissa nousi kapinoita sulttaania vastaan. Brunein sulttaani liittoutui Brooken kanssa, ja Brooken johdolla kapina tukahdutettiin. Vastapalvelukseksi Brunein sulttaani Omar teki Brookesta Kuchingin radžain ja antoi tämän hallintaan palan nykyisestä Sarawakin alueesta. Myöhemmin aluetta laajennettiin ja Brooken hallitsema alue käsitti nykyisen Malesian osavaltio Sarawakin. Brooken tittelistä tehtiin perinnöllinen, ja Brooken suku hallitsi aluetta valkoisina rajaheina. Kuching oli Brooken hallintokauden alkaessa pieni bambuista kyhätty kylä. Brooke jatkoi alueella taistelua merirosvousta vastaan, kesytti pääkallonmetsästäjät ja alkoi kantaa kansalta veroa.
Brittivallan aikakausi
Britannia ei kiinnostunut vielä 1840-luvulla Sarawakin liittämisestä hallintaansa, mutta Brunein hallitsema Labuanin saari liitettiin vuonna 1846 hiilenlastausasemaksi brittihallinnon alaisuuteen. 1880-luvulla britit ottivat myös Brooken suvun hallitseman Sarawakin suojelukseensa, syynä oli muiden siirtomaavaltojen kasvanut valta alueella. Etenkin Saksan keisarikunnan vallan kasvaminen huolestutti brittejä, ja heikon Brunein hallitsemat alueet olivat alttiita ulkopuolisille uhille. Britit päättivät ratkaista asian ottamalla alueen Pohjois-Borneon kauppakomppanian haltuun. Kauppakomppania neuvotteli Sulun ja Brunein sulttaanien kanssa alueluovutuksista Borneon saaren pohjoisimmissa osassa, ja vuonna 1881 se sai määräysvallan alueella, josta muodostettiin Pohjois-Borneo.
Pohjois-Borneon alueluovutuksen jälkeen Brunei oli kutistunut nykyiseen kokoonsa. Brittiläiset estivät Brunein sulttaanikunnan täydellisen häviämisen vuonna 1888 tekemällä Brunein kanssa suojelusopimuksen, joka tehtiin myös Sarawakin ja Pohjois-Borneon kanssa. Bruneista muodostui näin Britannian protektoraatti. Vuonna 1906 brittiläiset toivat Brunein hallintoon oman edustajistonsa, joka toimi itsevaltaisen sulttaanin neuvonantajana ulkopoliittisissa asioissa. Brunein sisäisiin asioihin britit eivät puuttuneet. Korvauksen menetetyistä alueistaan Brunei sai vuonna 1929, kun Seriasta löytyi öljyä. Öljyn löytyminen teki Brunein sulttaaneista maailman rikkaimpia miehiä.
Kesäkuussa vuonna 1945 liittoutuneet aloittivat Operaatio oboen Borneon vapauttamiseksi japanilaismiehityksestä. Kolme päivää kestäneiden pommitusten aikana Brunei Town kärsi suuria tuhoja. Operaatio päättyi liittoutuneiden voittoon ja Japani vetäytyi Borneolta. Lopullisesti Japani vetäytyi Kaakkois-Aasiasta elokuussa 1945 Hiroshiman ja Nagasakin pommitusten jälkeen.
Sodan päätyttyä Brunei palasi Britannian protektoraatiksi. Vuonna 1959 Brunei sai oman itsehallinnon ja perustuslain, mutta Britannia huolehti edelleen maan ulkopolitiikasta ja turvallisuudesta. Perustuslaissa muodostettiin myös lakiasäätävä neuvosto, jota kontrolloi Brunein kansanpuolue. Kansanpuoluetta johti A. M. Azahari, jonka tavoitteena oli muodostaa Suur-Brunei ja palauttaa hallintaan koko Borneon saari, mukaan lukien brittien hallitsema Pohjois-Borneo ja Brooken dynastian hallitsema Sarawak, mikä olisi palauttanut Bruneille alueet joita maa hallitsi 1500-luvulla. Azahari sai tukea Indonesiasta ja Filippiineiltä, sillä maiden johtajat pitivät Brunein laajentumista pienempänä pahana kuin Malaijan laajentumista. Azahari ei kuitenkaan saanut tukea Brunein sulttaanilta ja kansanpuolueen vaikutuksesta Bruneissa syttyi vuonna 1962 kapina maan itsevaltaista sulttaania vastaan. Kansanpuolueen tavoitteena oli täysi aluelaajentumisten lisäksi saada maahan täysi demokratia.
Vuonna 1963 Brunein naapurimaat liittyivät Malesian liittovaltioon, mutta Brunei ei halunnut liittyä Malesiaan, sillä varakas maa ei halunnut jakaa öljytuloista syntynyttä vaurautta muiden kanssa. Bruneissa pelättiin myös, että öljykenttien hallinta ei enää Malesiaan liittymisen jälkeen olisi pysynyt Brunein vallanpitäjien hallussa. Bruneita hallinnut Britannia olisi toivonut maan liittyvän Malesian liittovaltioon, mutta Brunei säilyi edelleen Britannian siirtomaana. Maiden vuonna 1971 solmimalla sopimuksella Britannia huolehti edelleen maan ulkopolitiikasta ja sulttaani hallitsi maan sisäisiä asioita. Brunein säilyminen brittihallinnon alaisuudessa sai kuitenkin arvostelua muilta Kaakkois-Aasian mailta ja YK:lta.
Itsenäisyys
230px|thumb|[[Hassanal Bolkiah, Brunein 29. sulttaani.]] Ulkopuolinen painostus johti lopulta Brunein itsenäistymiseen vuonna 1984. Britannian ja Brunein välinen puolustussopimus pysyi kuitenkin edelleen voimassa. Poliittinen valta jäi edelleen maan sulttaanin itsevaltaisen otteen alle. Samana vuonna Brunei liittyi ASEAN-maihin ja YK:iin. Itsenäistymisen alkuvuosina poliittisten puolueiden perustaminen laillistettiin, mutta jo vuonna 1988 ne taas kiellettiin. Bruneissa öljyn tuoma vauraus on pitänyt kansan tyytyväisenä, eikä demokratia ole saanut jalansijaa maassa. Bruneissa maan hallitus takaa kansalaisille ilmaisen terveydenhuollon, koulutuksen ja täystyöllisyyden. Kaikki rahoitetaan valtion öljytuloilla, eikä maassa ole ollenkaan tuloverotusta. Öljytulojen ansiosta Brunei on noussut Kaakkois-Aasian vauraimmaksi valtioksi.
Öljytuloista nauttii eritoten maan hallitsevan sulttaanin lähipiiri. Vuonna 2000 syntyi hoviskandaali, koska sulttaani Hassanal Bolkiahin veljeä prinssi Jefri Bolkiahia syytettiin valtion varojen tuhlailusta. Hänen sanottiin käyttäneen 2,7 miljardia Yhdysvaltojen dollaria maan rahastojen omaisuutta ylelliseen elämään kymmenen vuoden aikana. Sulttaani oli erottanut veljensä tämän arvoasemista jo vuonna 1998 ja nimennyt oman poikansa kruununperijäksi. Vuonna 2008 maan korkein oikeus määräsi Jefrin palauttamaan miljardeja dollareita valtiolle väärinkäytösten vuoksi.
Vuonna 2004 parlamentti kokoontui ensimmäistä kertaa 20 vuoteen. Siinä on 21 sulttaanin nimeämää jäsentä. Perustuslakia muutettiin siten, että seuraavat kansanedustajat valitaan vaaleilla, mutta sulttaani ei ole ilmoittanut vaalipäivää. Maan öljytulojen on arvioitu loppuvan 20 vuoden kuluessa, mikä on saanut Brunein valtaapitävän eliitin miettimään maan öljynjälkeistä tulevaisuutta. Länsimaat ovat olleet huolissaan Brunein kehityksestä ja maan paluusta keskiaikaan, sillä vuonna 2014 maan sulttaani ilmoitti ottavansä käyttöön islamilaisen šaria-lain ankarat rangaistukset.
Fernando Navarro
Fernando Navarro Corbacho (s. 25. kesäkuuta 1982 Barcelona, Barcelonan maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja ja edustaa Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavaa Deportivo La Coruñaa.
Ura
Barcelonan pitkäaikaisen puolustajan Sergi Barjuanin siirryttyä kaudeksi 2002–2003 Atléticoon nosti uusi valmentaja Louis van Gaal Navarron edustusjoukkueeseen ykkösvaihtoehdokseen tämän pelipaikalla. Navarro sai luottoa sekä kotimaan sarjassa että Mestarien liigassa, mutta Sevillaa vastaan pelatussa kauden 13. sarjaottelussa saatu vakava vasemman polven eturistisidevamma katkaisi hyvin alkaneen uran väliaikaisesti. Toivuttuaan vammasta Navarro lainattiin tammikuussa 2004 Albaceteen, jossa hän pelasi kauden loppupuolella seitsemän ottelua.
Kaudella 2004–2005 Barcelonan voittaessa sarjamestaruuden Navarrolle oli vain vähän käyttöä Frank Rijkaardin valmentamassa joukkueessa ja kaudeksi 2005–2006 hänet lainattiin uudelleen, tällä kertaa Baleaareille Mallorcan joukkueeseen. Mallorcassa Navarro oli alusta lähtien avauskokoonpanon pelaaja ja kauden päätteeksi siirrosta tehtiin pysyvä. Navarron sopimus Mallorcan olisi ulottunut kesään 2012, mutta kesäkuussa 2008 hänen ilmoitettiin siirtyvän viiden vuoden sopimuksella Sevillaan.
Mallorcassa esittämiensä hyvien otteiden myötä Navarro valittiin Espanjan maajoukkueen kokoonpanoon kesän 2008 EM-kilpailuihin, jossa Espanja voitti mestaruuden. Ensiesiintymisensä maajoukkueessa hän teki kilpailuihin valmistavassa harjoitusottelussa Yhdysvaltoja vastaan 4. kesäkuuta 2008. Hän on pelannut myös Katalonian epävirallisessa maajoukkueessa.
Ken Laufman
Kenneth ”Ken” Laufman (s. 30. tammikuuta 1932 Hamilton) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi keskushyökkääjänä. Hän kuului Kanadan pronssia voittaneeseen joukkueeseen Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956 ja hopeaa voittaneeseen joukkueeseen Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960. Cortina d’Ampezzossa 1956 Laufman pelasi kahdeksan ottelua tehopistein 1+10=11 keräten neljä rangaistusminuuttia. Squaw Valleyssa 1960 hän pelasi neljä ottelua keräten neljä syöttöpistettä.
Leipäkuoriainen
Leipäkuoriainen eli leipäpukki (Stegobium paniceum) kuuluu puunkaivajien (Anobiidae) kuoriaisheimoon. Aikuinen leipäkuoriainen on 3 mm pitkä, ruosteenruskea ja tiheäkarvainen kuoriainen. Toukka on 3 mm pitkä, käyrä ja vaalea. Leipäkuoriainen esiintyy luonnossa mm. käävissä, mutta elää myös leivässä, kekseissä, makaronissa, mausteissa ja rohdoksissa, joihin toukka kaivaa käytäviä. Leipäkuoriainen on aiemmin ollut todellinen vitsaus merenkulkijoille, sillä se tuhosi laivojen laivakorppuvarastot.
Leipäkuoriaiset ovat yleisempiä lämpimillä leveysasteilla. Leipäkuoriainen elää symbioosissa hiivasienen kanssa.
Afrikanharlekiini
Afrikanharlekiini (Smithornis capensis) on pieni afrikkalainen varpuslintu.
Esiintyminen
Afrikanharlekiini elää Afrikassa Saharan ja Sahelin eteläpuolella Keniasta Norsunluurannikolle, etelässä Angolaan ja Nataliin saakka. Lajin esiintymisalueen laajuus on noin 3,1 miljoonaa neliökilometriä ja se on ainakin paikoin runsas.
Elinympäristö
Afrikanharlekiinit elävät monenlaisissa metsissä, pusikoissa ja taimikoissa.
Lisääntyminen
Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Laji on yksiavioinen. Pesä rakennetaan korkealle lehtipuun latvukseen, missä se on piilossa oksien ja lehvien alla. Valkoisia munia on 1–3.
Afrikanharlekiinin soidinkäyttäytyminen on lajityypillistä. Lintu lentelee tähystyspaikkansa ympärillä pientä ympyrää, jolloin sen siiveniskuista syntyvä hurina kuuluu metrien päähän.
Ravinto
Afrikanharlekiini syö lähes pelkästään lentäviä hyönteisiä, joita se pyydystää nopeilla lentopyrähdyksillä, kuten siepot.
Tyttökoulu
thumb|Ruotsalainen [[Wallinska skolan aamuhartaudessa vuonna 1908.]] Tyttökoulu on tytöille tarkoitettu yleissivistävä koulu. Tyttökouluja alettiin perustaa 1700-luvulla valistusaatteen vaikutuksesta erityisesti Euroopan saksankielisellä alueella. Kouluissa kasvatettiin naisia, jotka osaisivat vieraita kieliä ja pystyisivät musisoimaan. Tyttökoulujen opetussuunnitelma poikkesi aluksi selvästi poikakouluista, mutta muuttui poikakoulujen suuntaan. 1900-luvulla opetuksen sisältö alkoi olla suunnilleen samanlainen.
Tyttökouluja on nykyisinkin olemassa eri puolilla maailmaa ja tyttöjen opettamisessa omina opetusryhminään on omat hyvät puolensa. Amerikkalaista tyttökoulua tutkinut ruotsalaistutkija katsoo, että tyttöjen turvallisuuden ja vapauden tunne sekä itseluottamus lisääntyvät, kun läsnä ei ole poikia.
Vanhan Suomen koulut
Suomen ensimmäinen tyttökoulu oli Fruntimmersskolan i Viborg (alk. Töchterschule zu Wiburg eli Viipurin saksalainen tyttökoulu), joka toimi Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Viipurissa vuosina 1788–1937. Se perustettiin ensin tyttöluokaksi Viipurin saksalaiseen kouluun ja erotettiin siitä omaksi koulukseen vuonna 1805. Tyttökoulujen perustamisen mahdollisti vuonna 1804 Venäjällä annettu uusi koulujärjestys. Vuonna 1841 Töchterschule muutettiin keisarillisella asetuksella ruotsinkieliseksi tyttökouluksi. Viipurissa toimi 1800-luvulla kaikkiaan kolme saksalaista tyttökoulua.
Saksan käyttö opetuskielenä johtui siitä, että Venäjään kuuluneen Vanhan Suomen alueella virkakielenä oli Baltian tapaan saksa. Vuodesta 1780 lähtien Venäjän keisarikunnan hallinnassa olleiden Itämeren kaupunkien koulut toimivat Pietarin saksalaisen kouluhallinnon alaisuudessa. Vastaavia saksankielisiä kouluja toimi samaan aikaan myös Haminassa, Käkisalmessa ja Savonlinnassa. Lähinnä porvariston tarpeita varten perustetut koulut seurasivat Keski-Euroopan viimeisimpiä kasvatusvirtauksia. Ne olivat aluksi maksuttomia ja muista kouluista poiketen avoimia kaikille sosiaaliluokille.
Muun Suomen koulut
Helsinkiin perustettiin vuonna 1835 yksityinen ruotsinkielinen tyttökoulu. Sen perustaja oli Odert Gripenberg. Vuoden 1843 koulujärjestykseen otettiin oppikoulujen yhteyteen maininta myös tyttökouluista, ja sen vaikutuksesta syntyi fruntimmersskola-nimellä kulkeneet valtion tyttökoulut Helsinkiin ja Turkuun. Myös yksityisiä tyttökouluja syntyi, varsinkin vuoden 1856 koulujärjestyksen tultua voimaan. Säädöksissä korostettiin, että tyttökoulut olivat säätyläisperheiden tytöille tarkoitettuja. Ensimmäinen suomenkielinen tyttökoulu saatiin 1864, kun Jyväskylän tyttökoulu perustettiin yksityisenä kouluna. .
Tyttökoulut 1900-luvulla
Tyttökoulujen tavoitteet laajenivat 1900-luvulla niin, että ne pyrkivät tarjoamaan naisille väylän yliopisto-opintoihin ja eri ammatteihin. Tämän vuoksi niihin usein lisättiin lukioluokat. Tyttökoulujen opetussuunnitelma vastasi yhä enemmän poikakoulujen opetussuunnitelmaa. Monissa tyttökouluissa keskikouluvaihe oli kuusivuotinen (pojilla viisivuotinen), koska tyttöjen keskikouluopetus sisälsi enemmän käytännön aineita. Suurin osa Suomen tyttökouluista lopetettiin 1970-luvulla peruskouluun siirtymisen yhteydessä, sillä peruskouluaate rakentui yhteiskouluajatukselle.
Marta Bassino
Marta Bassino (s. 27. helmikuuta 1996) on italialainen alppihiihtäjä, joka edustaa Centro Sportivo Esercitoa. Hän on kaksinkertainen maailmanmestari ja suurpujottelun maailmancupin voittaja.
Bassino saavutti kultaa Italian-mestaruuskilpailujen suurpujottelussa maaliskuussa 2014. Alppihiihdon Eurooppa-cupissa Bassino voitti Sestrieren suurpujottelun tammikuussa 2014. Vuoden 2014 nuorten MM-kilpailuissa Jasnássa Bassino voitti kultaa suurpujottelussa. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli suurpujottelussa yhdestoista. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksi ja alppiyhdistetyssä kymmenenneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui alppiyhdistetyssä ja suurpujottelussa 13:nneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän jakoi parisuurpujottelun kullan Katharina Liensbergerin kanssa sekä oli alppiyhdistetyssä kuudes, supersuurpujottelussa yhdestoista ja suurpujottelussa kolmastoista. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui supersuurpujottelussa 17:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 Bassino saavutti supersuurpujottelun maailmanmestaruuden sekä oli suurpujottelussa viides ja parisuurpujottelussa yhdestoista.
Maailmancup
Bassino kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Lenzerheiden suurpujottelussa maaliskuussa 2014 päästen heti pisteille oltuaan 19:s. Toistamiseen hän saavutti saman sijoituksen Aspenin suurpujottelussa marraskuussa 2014. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kuudes Åren suurpujottelussa maaliskuussa 2015. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2016 oltuaan kolmas. Hän oli samalla kaudella kolmas myös Plan de Coronesin ja Aspenin suurpujotteluissa. Tammikuussa 2018 hän sijoittui toiseksi Lenzerheiden alppiyhdistetyssä. Alppiyhdistetyn cupissa hän oli neljäs.
Kaudella 2020−2021 Bassino voitti kauden avanneen Söldenin suurpujottelun sekä Courchevelin ensimmäisen suurpujottelun ja Kranjska Goran molemmat suurpujottelut. St. Antonin supersuurpujottelussa hän oli toinen. Kronplatzin suurpujottelussa hän oli kolmas. Hän voitti suurpujottelucupin ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudenneksi.
Kaudella 2021-2022 Bassino sijoittui suurpujottelussa toiseksi Åresa ja Méribelissä sekä kolmanneksi Courchevelin jälkimmäisessä kilpailussa ja Kransjka Gorassa. Suurpujottelucupissa hän oli viides ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kymmenes.
Tohtori Mustekala
Tohtori Mustekala (oikealta nimeltään Otto Octavius) on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä superroisto, jonka loivat Stan Lee ja Steve Ditko. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran Amazing Spider-Man -lehden kolmannessa numerossa vuonna 1963.
Vuonna 2009 Tohtori Mustekala oli listattu sijalle 28 IGN-sivuston laatimassa kautta aikain sata suurinta sarjakuvarikollista.
Historia
Otto Octavius syntyi Schenectadyssä New Yorkin osavaltiossa. Hänen isänsä oli tehdastyöläinen, joka kohteli vaimoaan ja lastaan väkivaltaisesti. Tämän seurauksena Ottosta kehkeytyi ujo ja syrjäänvetäytyvä. Isä sittemmin menehtyi tapaturmaisesti teollisuusonnettomuudessa.
Octavius kiinnostui jo nuorena fysiikasta, ja sai erinomaisia arvosanoja koulussa. Hänestä tulikin yksi alansa nerokkaimmista fyysikoista ja tiedemiehistä. Hän oli myös etevä keksijä, ja kehitti itselleen mekaaniset lonkerot, joiden avulla hän kykeni tutkimaan radioaktiivisia aineita, joita hän ei muuten olisi kyennyt käsittelemään. Erään kokeen aikana hän kuitenkin joutui tuhoisaan onnettomuuten, jonka seurauksena lonkerot sulautuivat hänen kehoonsa. Onnettomuus myös teki hänestä hullun, ja Otto Octaviuksesta tuli Tohtori Mustekala.
Seuraavien vuosien aikana Tohtori Mustekalasta tuli Vihreän menninkäisen ja Venomin ohella yksi Hämähäkkimiehen pahimmista vihollisista. Hän oli ensiesiintymisessään niin ylivoimainen vastustaja Hämähäkkimiehelle, että tämä ryhtyi suunnittelemaan supersankarin uransa lopettamista. Ihmenelosten Liekin innostumana Hämähäkkimies kuitenkin palasi ja voitti Mustekalan.
Eräässä vaiheessa Tohtori Mustekala joutui Hämähäkkimiehen mielipuolisen kloonin Kainen tappamaksi, mutta myöhemmin ninjojen Käsi-niminen ninjakultti herätti hänet henkiin.
Voimat
Tohtori Mustekalalla ei ole supervoimia. Hänellä on kuitenkin tiedemiehenä ja keksijänä kattava tietämys fysiikasta ja robotiikasta.
Tohtori Mustekalan mekaaniset lonkerot kykenevät nostamaan 3 tonnia. Myöhemmin lonkerot poistettiin hänen kehostaan kirurgisin toimenpitein, mutta hän kykenee hallitsemaan niitä telepaattisesti pitkienkin välimatkojen päästä. Hän on likinäköinen, eikä näe paljoakaan ilman silmälasejaan.
Ultimate Tohtori Mustekala
Ultimate Spider-Man -sarjakuvassa Otto Octavius oli yksi Oscorp-yhtiön parhaista tiedemiehistä. Hän työskenteli Norman Osbornille, Oscorpin johtajalle, käyttäen apunaan kyberneettisiä lonkeroita. Hän joutui räjähdysonnettomuuteen ja muuttui tohtori Mustekalaksi. Samassa onnettomuudessa Norman Osbornista tuli Vihreä menninkäinen.
Televisio
right|thumb|Tohtori Mustekala Hämähäkkimies-animaatiosarjassa. 1990-luvulla esitetyssä Hämähäkkimies-animaatiosarjassa Otto Octavius oli Peter Parkerin tiedekurssin entinen opettaja. Ensiesiintymisessään hän kidnappaa Felicia Hardyn ja J. Jonah Jamesonin, mutta joutuu Hämähäkkimiehen päihittämäksi. Myöhemmin Kingpinin kätyrit vapauttavat hänet vankilasta.
Jaksot, jossa hän piirrossarjassa ensiesiintymisensä jälkeen esiintyi ovat
Jaksossa 50 "Mary Janen etsintä" oli Mysterion rakentama Tohtori Mustekala -robotti.
Sarjassa hahmon ääninäyttelijä oli Efrem Zimbalist Jr., joka antoi hahmolle voimakkaan saksalaisen puheaksentin.
Öllykäinen
Öllykäinen on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä sijaitseva kuivatettu järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Mahnalanselän alueen. Nykyään kosteiko kuuluu Myllyojan valuma-alueeseen.
Maantieto
Kosteikko on 250 metriä pitkä, 130 metriä leveä ja sen pinta-ala on 3,3 hehtaaria. Se sijaitsee peltojen ympäröimässä painaumassa, johon ei ole tulo-ojia. Laskuoja lähtee pohjoiseen ja se laskee 800 metrin päässä Heinijärven kylässä kuivatettuun Vähäjärveen. Vähäjärvestä lähtevä Myllyoja laskee Kirkkojärveen.
Historiaa
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855−1856 järvi oli saman suuruinen, mutta asumaton. Järven lähiympärystöstä oli raivattu metsät pois ja se oli niityllä. Myöhemmin järven vedenpintaa on alennettu.