cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Australia Zoo
Australia Zoo on Australian Queenslandissa sijaitseva eläinpuisto, jonka omistaa luonto-ohjelmien tekijän Steve Irwinin perikunta. Eläinpuiston tunnetuin yksittäinen eläin oli jättiläiskilpikonna Harriet, joka kuoli 175-vuotiaana sydänkohtaukseen kesällä 2006. Tarhan suurimpia vetonauloja ovat kuitenkin krokotiilit, joista Irwin teki useita televisio-ohjelmia.
Tarhan perustivat Irwinin vanhemmat vuonna 1970. Steve Irwninin saatua julkisuutta televisio-ohjelmillaan tarhan kävijämäärät kasvoivat ja Irwin saattoi laajentaa tarhaa. Se valittiin kaudella 2003–2004 Australian parhaaksi matkailukohteeksi.
Paul Nurse
Paul M. Nurse (s. 25. tammikuuta 1949) on brittiläinen biokemisti. Hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 2001 yhdessä Leland H. Hartwellin ja Tim Huntin kanssa. He selvittivät, miten solusyklin eli solun jakautumisen säätelystä vastaavat sykliinit ja sykliineistä riippuvaiset kinaasit toimivat.
Nurse on opiskellut Birminghamin ja East Anglian yliopistoissa. Valmistuttuaan hän on työskennellyt erilaisissa syöpään erikoistuneissa huippututkimusyksiköissä Lontoon seudulla ja Oxfordin yliopistossa. Vuodesta 2003 alkaen hän on ollut Rockefeller-yliopistossa New Yorkissa, missä hän jatkaa solusyklin tutkimista.
Nurse on Royal Societyn puheenjohtaja 1. joulukuuta 2010 alkaen.
Nina Hyvärinen
Nina Hyvärinen –nimisiä henkilöitä ovat:
Juha Majava
Juha Majava (s. 28. marraskuuta 1982 Rovaniemi) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitalinkki tai laitapuolustaja.
Seurajoukkueet
Majavan pelaajaura ylimmillä sarjatasoilla alkoi kaudella 2002, kun hän nousi Rovaniemen Palloseuran Ykkösen joukkueeseen. Veikkausliigadebyytin hän pelasi 7. toukokuuta 2004 ottelussa FC Hämeenlinna - RoPS. Majava edusti RoPS:ia kauteen 2006 asti. Kaudeksi 2007 hän siirtyi FC KooTeePeen riveihin, mutta palasi yhden kauden jälkeen Rovaniemelle. Kaudesta 2009 alkaen Majava on pelannut AC Oulussa, ja hän teki 1+1 -vuotisen jatkosopimuksen AC Oulun kanssa joulukuussa 2011.
Majavan nuorempi veli Juuso Majava on myös jalkapalloilija.
Tiia Huuhka
Tiia Huuhka (s. 20. maaliskuuta 1986) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Kaaron Roiman kasvatti Huuhka pelasi urallaan naisten SM-sarjaa Tampereen Pyrinnön ja BC Nokian joukkueissa yhteensä neljän kauden ajan. Huuhka oli hyvä heittäjä, sillä hänen kahden pisteen heittonsa onnistuivat SM-runkosarjassa keskimäärin 50,2-, kolmen pisteen heitot 42,1- ja vapaaheitot 89,7-prosenttisesti. Kaudella 2006–2007 Huuhka oli SM-runkosarjan tarkin kolmen pisteen heittäjä 48,5:n onnistumisprosentilla.
Huuhka valittiin kauden 2005–2006 päätteeksi naisten SM-sarjan vuoden tulokkaaksi.
Oscar Walter Cisek
thumb|Oskar Walter Cisek Oscar Walter Cisek (6. joulukuuta 1897 Bukarest – 30. toukokuuta 1966 Bukarest) oli Romanian saksalainen kirjailija ja diplomaatti. Cisek kävi evankelista saksankielistä koulua Bukarestissa ja opiskeli germanistiikkaa ja taidehistoriaa Münchenissä. 1920-luvulla hän työskenteli taidekriitikkona romanialaisille lehdille. Diplomaattisen uransa Cisek aloitti 1930-luvulla Romanian kuningaskunnan palveluksessa ja työskenteli 1940-luvulla ensin lehdistö- ja kulttuurineuvoksena Wienissä, Prahassa ja Berliinissä ja myöhemmin pääkonsulina Bernissä. Kuningaskunnan luhistuttua Cisekia kohtasi vangitseminen ja rehabilitointi ja hän elätti itsensä kirjailijana Bukarestissa.
P Cygni
P Cygni on ylijättiläinen, jonka spektriluokka on B2Ia, ja se luokitellaan kirkkaaksi siniseksi muuttujaksi. Kohdetta ympäröi emissiosumu, joka on luultavasti peräisin tähdestä säteilypaineen mukana kulkeutuneesta kaasusta.
Rautjärven seurakunta
Rautjärven seurakunta oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Etelä-Karjalassa, Rautjärven kunnassa. Seurakunta kuului Mikkelin hiippakunnassa Imatran rovastikuntaan. Viimeisenä kirkkoherrana toimi Ulla Soikkeli. Vuonna 2017 seurakunnassa oli 2 817 jäsentä. Rautjärven seurakunta liitettiin 1. tammikuuta 2019 Ruokolahden seurakuntaan.
Historia
Rautjärven seurakunta perustettiin vuoden alussa 1999 kun Simpeleen ja Rautjärven seurakunnat yhdistyivät uudeksi Rautjärven seurakunnaksi, oltuaan seurakuntayhtymänä 1973 vuodesta saakka jolloin Rautjärven ja Simpeleen kunnat yhdistyivät. Vuoden 2019 alusta alkaen uusi Rautjärven seurakunta yhdistyi Ruokolahden seurakuntaan.
Simpeleen seurakunta
Simpeleen seurakunta aloitti toimintansa 01.05.1922. Se lakkautettiin, kun Simpeleen ja Rautjärven seurakunnat yhdistyivät uudeksi Rautjärven seurakunnaksi. Jäseniä oli lakkautushetkellä 2 917.
Rautjärven seurakunta (1859–1998)
Rautjärven seurakunta perustettiin 1859. Ja se lakkautettiin, kun Simpeleen ja Rautjärven seurakunnat yhdistyivät uudeksi Rautjärven seurakunnaksi. Jäseniä oli lakkautushetkellä 1 493.
Thomas Klestil
Thomas Klestil (4. marraskuuta 1932 – 6. heinäkuuta 2004) oli itävaltalainen kansanpuolueen poliitikko.
Klestil toimi Itävallan liittopresidenttinä vuodesta 1992 kuolemaansa. Häntä edelsi Kurt Waldheim ja seurasi Heinz Fischer. Klestilin kolmas kausi olisi päättynyt 8. heinäkuuta, mutta hän joutui 5. heinäkuuta sydänvikansa johdosta kriittiseen tilaan ja kuoli seuraavana päivänä sairaalassa. Hänet haudattiin 9. heinäkuuta Zentralfriedhofiin.
Klestilillä oli kolme lasta. Hän erosi ensimmäisestä vaimostaan vuonna 1992, mutta meni vuonna 1998 uusiin naimisiin.
Kaurastenjärvi (Hämeenlinna, Kurkijärvi)
Kaurastenjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 0,7 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 350 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Ormajoen valuma-alueella (35.79), jonka Teuronjärvenojan valuma-alueeseen (35.793) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 154 metriä mpy.
Doom Crew Inc.
Doom Crew Inc. on heavy metal -yhtye Black Label Societyn yhdestoista studioalbumi. Se julkaistiin 26. marraskuuta 2021 levymerkillä E1 Music.
Mehdi Ben Dhifallah
Mehdi Ben Dhifallah (, s. 6. toukokuuta 1983 Kelibia, Tunisia) on tunisialainen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelaava Ben Dhifallah on ilman seuraa.
Ura
Ben Dhifallah aloitti ammattilaisuransa ES Zarzisin joukkueessa, jossa hän pelasi vuosina 2004-2007. Kesällä 2007 Ben Dhifallah siirtyi Tunisian kärkijoukkueseen kuuluvaan ES Saheliin ja onnistui maalinteossa kahdeksan kertaa sijoittuen Tunisian maalipörssin toiseksi. Toisella kaudella hän jäi maaleitta ja kolmannella kaudella 2009-2010 Ben Dhifallah jäi ilman peliaikaa. Tammikuussa 2010 ES Sahel päätti lainata hyökkääjän loppukaudeksi Libyan pääsarjaan Annasrin joukkueeseen, jossa hän juhli kauden päätteeksi Libyan cupin voittoa.
Kesäkuussa 2010 Ben Dhifallah siirtyi puolen vuoden sopimuksella sudanilaiseen Al-Merreikhiin. Hän onnistui maalinteossa kahdesti, kun joukkue sijoittui kauden päätteeksi Sudanin pääsarjassa toiseksi ja voitti Sudanin cupin. Ben Dhifallah jätti seuran sopimuksensa päätyttyä.
Ben Dhifallah kävi harjoittelemassa tammikuussa Espérancen mukana ja oli kirjoittaa sopimuksen, joka kuitenkin kaatui siirtoajan umpeuduttua. Tunisian jalkapalloliitto oli aiemmin kuitenkin pidentänyt oman maan sarjan siirtoaikaa tammikuun loppuun saakka, maassa vellonneiden levottomuuksien vuoksi.
Soundclash
Soundclash on Jamaikalta lähtöisin oleva sound systemien välinen mittelö tai kilpailu, jossa yleisö valitsee esiintyvien sound systemien joukosta suosikkinsa.
Soundclashissa mitellään siitä, kuka pystyy omilla dubplateillaan ja viihdytystaidoillaan voittamaan yleisön puolelleen. Dubplatet eli spesiaalit ovat sound systemille teetettyjä erikoisversioita suosittujen jamaikalaisartistien kappaleista, joiden sanat on yleensä muutettu muotoon, jossa omaa soundia kehutaan ja vastapuolen soundeja taas väheksytään. Clasheissa soitetaan tyypillisesti pelkkiä dubplateja samaan tapaan kuin sound systemit soittavat normaalitilanteessa äänilevyjä sillä erolla, että mikrofonimiehet juontavat tilaisuutta huomattavasti aggressiivisemmin ottein kehottaen yleisöä nostamaan oman soundin voittajaksi ja usein myös piikitellen tai väheksyen muita osallistuvia sound systemejä. Voittaja ratkaistaan tyypillisesti <tt>dub-fi-dubilla</tt> eli viimeiseksi kilpailuun jääneet kaksi soundia soittavat vuorotellen dubplate -spesiaaleja ennalta sovitun määrän. Jo soitettuja kappaleita ei clashissa sovi soittaa uudestaan. Yleisö ratkaisee voittajan pitämällä ääntä, huutamalla, soittamalla torvia yms. Yleisön kanssa kommunikointi on siis voittajaksi tahtovalle ensiarvoisen tärkeä taito hyvien spesiaalien lisäksi.
Soundclash – kulttuuri on suhteellisen uusi ilmiö Pohjoismaissa mutta kulttuuri on ollut kovassa kasvussa viime vuosien aikana reggaen suosion mukana. Ruotsissa ja Suomessa on syntynyt kymmeniä sound systemejä jotka osallistuvat clasheihin ja viihdyttävät reggaeyleisöä tansseissaan säännöllisesti. Yleisönä olevalle soundclash eroaa perinteisistä tansseista / keikoista merkittävällä tavalla; illan intensiteetti ja energia ovat todella korkealla ja yleisön reaktiot soundeihin ovat ratkaisevassa asemassa.
Ensimmäinen valtakunnallinen soundclash Suomessa järjestettiin joulukuussa 2004. Voiton vei Komposti. 2005 voiton vei turkulainen MPV ja 2006 pokaali palasi Kompostille.
Erno Paasilinna
Erno Antero Paasilinna (14. maaliskuuta 1935 Petsamo – 30. syyskuuta 2000 Tampere) oli suomalainen kirjailija ja toimittaja. Paasilinnan esseekokoelma Yksinäisyys ja uhma sai vuonna 1984 ensimmäisen Finlandia-palkinnon. Teoksesta löytyvät myös Paasilinnan usein siteeratut, hänen motokseen mielletyt sanat ''”Kirjailijaksi ei synnytä. – – On elettävä sellainen elämä, josta syntyy kirjailija”''.
Erno Paasilinnaa on luonnehdittu suomalaisen kirjallisuuden äänekkääksi toisinajattelijaksi. Paasilinnan kirjat ovat usein yhteiskuntakriittisiä. Monet niistä kuvaavat Lappia ja Petsamoa ja ottavat kantaa luonnon ja syrjäseutujen sekä niiden asukkaiden puolesta. Useimmat kirjoitukset ovat lyhyitä ja niukkasanaisia, mutta samalla niiden sisältö ja sanoma käyvät helposti lukijalle selväksi. Paasilinna haastoi mielellään keskusteluun vaikutusvaltaisia päättäjiä ja joutui myös monesti heidän epäsuosioonsa.
Oulun Jalkapalloklubi
Oulun Jalkapalloklubi (OuJK) on suomalainen Oulussa toimiva jalkapalloseura. Se on perustettu 1.1.2002 ja rekisteröity 12.2.2002. Nimen otti käyttöönsä FC Dreeverien kakkosjoukkue, joka kauden 2001 jälkeen nousi III-divisioonaan Palloliiton Pohjois-Suomen piirin Oulu-Kainuu lohkoon. FC Dreeverien ykkösjoukkue pelasi samassa sarjassa ja lohkossa.
OuJK:lla on edustusjoukkueet miesten neljänneksi ja kuudenneksi korkeimmilla sarjatasoilla (2019). Seuralla on myös futsal-joukkue.
Erkki Korvenranta
pienoiskuva|Teollisuusneuvos Erkki Korvenranta (1981) Erkki Armas Korvenranta (27. maaliskuuta 1925 Kärkölä – 23. joulukuuta 2001 Kauniainen) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Korvenrannan vanhemmat olivat rakennusurakoitsija Juho Willehard Korvenranta ja Bertta Dagmar Kuusela ja puolisot 1946–1965 Elna Ilona Jaakkola ja vuodesta 1969 Sirkka Tellervo Lampinen. Korvenranta osallistui jatkosotaan ja Lapin sotaan ja valmistui sotien jälkeen 1949 diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta. Hän meni valmistuttuaan töihin Sähköliikkeiden Oy:n palvelukseen, josta tuli myöhemmin tytäryhtiöineen SLO-yhtymä. Korvenranta toimi yhtiön toimistoinsinöörinä vuoteen 1960, prokuristina 1960–1963, teknillisenä apulaisjohtajana 1963–1967, varatoimitusjohtajana 1967–1969 ja toimitusjohtajana vuodesta 1969. Hän oli myös Sähkömies-yhtiön toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1968. Vuodesta 1985, ennen eläköitymistään seuraavana vuonna, Korvenranta oli yhtiön pääjohtaja. Teollisuusneuvoksen arvonimen Korvenranta sai vuonna 1978. Hänet muistetaan myös osallistumisesta Kaunialan sotavammasairaalan tukitoimintaan.
Erno Paasilinna
Erno Paasilinnan tunnettuja kirjailijaveljiä ovat Arto Paasilinna, Reino Paasilinna ja Mauri Paasilinna.
Elämä ja ura
Paasilinnan vanhemmat olivat poliisikonstaapeli, asioitsija Väinö Paasilinna (ent. Gullstén) ja emäntä Hilda Maria (Maija) o.s. Niva. Erno Paasilinna syntyi Petsamon Salmijärven kylässä, perheen kolmantena lapsena. Talvisodan sytyttyä perhe joutui lähtemään evakkoon Norjan Narvikiin, Ofotvuorelle ja Harstadiin. Erno oli tuolloin neljävuotias. Evakoita kyydinneessä Aunus-laivassa syntyi Ernon veli Reino. Lapin sodan aikainen toinen evakkomatka suuntautui Ruotsin Jokkmokkiin.
Sotien jälkeen Paasilinnan perhe asui ensin Pohjois-Iissä, kunnes asettui vuonna 1948 Tervolan Varejoen asutusalueelle, Kuikeron tilalle. Isä Väinö kuoli parin vuoden päästä kuten myös seitsemän kuukauden ikäinen Riitta Kaarina -sisko. Kansakoulun lopettanut Erno Paasilinna työskenteli metsätöissä ja aloitti kirjailijan uraansa osallistumalla kirjoituskilpailuihin. Lukukauden 1958–1959 Paasilinna opiskeli Lapin kansankorkeakoulussa, josta hän päätyi Nuoren Voiman Liiton toiminnanjohtajaksi (1959) ja Kaltion päätoimittajaksi Ouluun (1963). Kaltion kaudella Paasilinna ja muu nuorempi toimituskunta ajautuivat kiistoihin lehden konservatiivisesta linjasta Atte Kalajoen ja kustannusyhtiön jäsenten kesken. Kaltiosta eronnut Paasilinna oli perustamassa radikaalimpaa Pohjoinen-lehteä, jonka päätoimittajana hän toimi vuosina 1964–1966. Paasilinna avusti myös Oulun ylioppilaslehteä.
Vuonna 1966 Erno Paasilinna siirtyi kustannusyhtiö Kariston kirjalliseksi johtajaksi Hämeenlinnaan. Seuraavana vuonna ilmestyi Paasilinnan esikoisteos Kylmät hypyt. Toisen teoksen (Alamaisten kyyneleet, 1970) jälkeen hän jättäytyi vapaaksi kirjailijaksi.
Yksi tunnetuimmista Paasilinnan väittelyistä oli ympäristönsuojeluaiheinen kiistely silloisen Helsingin Arvopaperipörssin johtajan Raimo Ilaskiven kanssa 1970-luvun alkupuolella. Väittelyä käytiin Parnasso-lehden sivuilla kaksi vuotta. Muitakin julkisuudessa esiintyviä toisinajattelijoita, muun muassa kalastaja Pentti Linkola, osallistui tähän Paasilinnan ja Ilaskiven väittelyyn. Paasilinna esiintyi 1970-luvulla myös usein television keskusteluohjelmissa (muun muassa Tästä puhutaan -keskusteluohjelman puheenjohtajana 1973–1974). Ohjelmien esittämisen jälkeen hän kertoi saaneensa usein nimettömiä kirjeitä, joissa oli jopa tappouhkauksia.
Paasilinna oli kaksi kertaa naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Elvi Maria Harju 1961–1989. Heille syntyi kaksi lasta: Maari (s. 1964) ja Taija (s. 1967). Paasilinna avioitui Paula Elina Juntusen kanssa 1994, ja avioliitto oli lapseton.
Paasilinna kuoli Tampereella syyskuussa 2000 nopeasti levinneeseen syöpäkasvaimeen.
Tuotanto
Paasilinna kirjoitti useissa teoksissaan julkisen keskustelun välttämättömyydestä päätöksenteossa. Hän kirjoitti myös kotiseutunsa Petsamon asioista, Lapin metsistä, ja pohjoisen kirjailijan Timo K . Mukan elämäkerran.
Paasilinnan tekstit ovat selkeitä, kiihkeän suggeroivia ja älyllisesti haastavia. Teoksissaan hän haastaa lukijan ajattelemaan, mitä yksilöiden pitäisi tehdä järjestelmien liialle vallalle. Hän katsoo vallan turmelevan päätöksentekijät. Paasilinnan teoksia ovat
Amine Chermiti
Amine Chermiti (, s. 26. joulukuuta 1987 Sfax, Tunisia) on tunisialainen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelaava Chermiti edustaa Ranskan pääsarjassa pelaavaa Gazélec Ajacciota.
Siirto Eurooppaan
Hyvien otteiden myötä muun muassa eurooppalaiset seurat ovat olleet kiinnostuneita hänen kyvyistään. Tammikuussa 2008 Newcastle huhuttiin olevan vahvin ehdokas hankkimaan nuoren hyökkääjän riveihinsä, josta kilpailivat myös Marseille ja Hamburger SV. 12. heinäkuuta 2008 Chermiti kertoi pelanneensa viimeisen ottelun ES Sahelin paidassa ja siirtyvänsä pian saksalaiseen Hertha BSC:hen. Joukkue oli kesäkuusta asti pyrkinyt tosissaan saamaan nuoren lupauksen joukkueeseensa, mutta Tunisian cupin finaalin ollessa kesken ja siirto summan epäselvyyden vuoksi siirto viivästyi. 6. elokuuta 2008 Hertha ilmoitti lopulta hankkineensa pelaajan joukkueeseensa kahden vuoden lainasopimuksella. Pian he kuitenkin onnistuivat tekemään lopullisen sopimuksen Chermitin kanssa vuoteen 2012 asti. Ensimmäinen kausi ei kuitenkaan alkanut lupaavasti, kun Chermiti loukkasi oikean polvensa UEFA Cupin karsintaottelussa Interblock Ljubljana vastaan. Vamma piti hänet pois pelikentiltä kolme kuukautta. Chermiti palasi pelikentille 6. joulukuuta 2008 Schalkea vastaan pelatussa Bundesliigaottelussa, jossa hän tuli vaihdosta kentällä 77 minuutin kohdalla Andri Voronin tilalle. Sittemmin Chermiti sai hyvin rajallisesti peliaikaa pelaten helmikuussa 3 sarjaottelua. Seuraavan kerran hän pääsi kentälle 19. huhtikuuta 2009 Bundesliigaottelussa Werder Bremeniä vastaan. Tällä kertaa Chermiti pääsi vaihdosta kentälle jo 66 minuutin kohdalla. Ottelun aikana hänellä oli kolme maalintekotilannetta, joista ensimmäinen läpiajo päätyi puolustajan taklaukseen ja kaksi puskua päätyivät tolppaan ja maalivahti Tim Wiesen torjuntaan. Lisäksi Chermiti oli ratkaisevassa roolissa ottelun loppu hetkillä riistettyään pallon vastustajalta keskialueella, jonka seurauksena hän syötti nousunsa päätteeksi pallon Raffaelille, joka teki ottelun voittomaalin. Ottelusta huolimatta joukkueen sveitsiläisvalmentaja Lucien Favre ei antanut Chermitille loppukaudesta enempää peliaikaa.
Kaudeksi 2009–2010 hänet lainattiin saudiarabiaan Al-Ittihadin joukkueeseen. Hän auttoi joukkueettaan pääsemään aina Aasian Mestarien liigan loppuotteluun asti, jossa se hävisi eteläkorealaiselle Pohang Steelersille maalein 1–2. Kauden päätteeksi Chermiti auttoi joukkuettaan sijoittumaan Saudi-Arabian valioliigan toiseksi ja teki kauden aikana seitsemän maalia. Tammikuusta 2010 lähtien Chermiti kuitenkin joutui vaihtopelaajan roolin, kun Al-Ittihad osti algerilaishyökkääjän Abdelmalek Ziayan. Lainan päätyttyä 30. kesäkuuta 2010 Chermiti palasi takaisin Hertha Berliiniin, joka oli pudonnut 2. Bundesliigaan. Joukkueen toimitusjohtaja Michael Preetz kuitenkin päätti lopettaa Chermitin sopimuksen, joka ei halunnut vähentää palkkaansa.
Kaudella 2011–2012 Chermitin maalinteko jäi vaatimattomaksi. Hän teki Sveitsin pääsarjassa vain kaksi maalia FC Baselia ja FC Lausanne-Sportia vastaan. Myöskään Eurooppa-liigassa Chermiti ei tehnyt maaliakaan pelaamissaan viidessä ottelussa.
Tammikuussa 2016 Chermiti siirtyi Gazélec Ajaccioon.
Maajoukkue
Maajoukkueessa Chermiti pelasi ensi kerran 2. kesäkuuta 2007 Seychellejä vastaan pelatussa ottelussa, jossa hän myös onnistui maalinteossa. Chermiti oli mukana vuoden 2008 Afrikan-mestaruuskilpailuissa, jotka olivat myös hänen ensimmäiset arvokisansa. Seuraavissa Afrikan-kisoissa vuonna 2010 Chermiti oli maansa avauskokoonpanossa kaikissa kolmessa pelaamassaan ottelussa. Hän teki turnauksessa yhden maalin.
Saavutukset
Henkilökohtaiset:
Fragaria iturupensis
Ulkonäöltään Fragaria iturupensis muistuttaa virginianmansikan (Fragaria virginiana) alalajia Fragaria virginiana ssp. glauca. Genotyypiltään se on oktoploidi ja yleisesti ainut tunnettu aasialainen oktoploidinen mansikkalaji.
Syberia II
Syberia II on Microïdsin kehittämä ja XS Gamesin julkaisema seikkailupeli. Peli julkaistiin vuonna 2004 Windowsille, PlayStation 2:lle, Xboxille ja älypuhelimelle. Peli on jatkoa kaksi vuotta aiemmin julkaistulle Syberialle. Pelisarjaan on sittemmin julkaistu kaksi osaa lisää: Syberia III vuonna 2017 ja Syberia: The World Before vuonna 2022.
Juoni
Kate palaa tajuihinsa jäisessä, maanalaisessa Youkol-ihmisten kylässä. Rasittunut Hans lepää vuoteella ja on kuolemaisillaan, jolloin Oscar romutetaan ja hänestä muodostetaan Hansille eräänlainen tukiranka. Kate käyttää junaa sulattaakseen jäätyneen veneen, minkä jälkeen hän jatkaa matkaansa Hansin ja Youkin kanssa kohti Syberian saarta. Salamatkustaja Ivan keskeyttää merimatkan ja käskee Katea jättämään veneen. Kate kuitenkin hämää Ivania ja tönäisee miehen jäälautalle, jossa tämä joutuu poikasiaan puolustavien pingviinien surmaamaksi. Kun laiva saapuu Syberiaan, Kate aktivoi Youkol-torven ja soittaa mammutteja kutsuvan äänen. Mammutit saapuvat ja ottavat Hansin mukaansa. Kate tajuaa auttaneensa Hansia saavuttamaan unelmansa ja jää katselemaan kohti auringonlaskua vaeltavia mammutteja.
Rho Cassiopeiae
220px|pienoiskuva|right|Rho Cassiopeiaen sijainti Rho Cassiopeiae (ρ Cas / ρ Cassiopeiae) on tunnetuin esimerkki hyvin harvinaisesta tähtityypistä, keltaisesta hyperjättiläisestä. Tähden kirkkaus on 550 000 kertaa suurempi kuin Auringolla, ja tähden läpimitta on noin 738 kertaa suurempi. Tähti sijaitsee 8 000 – 10 000 valovuoden päässä Maasta sen ollessa silti paljain silmin nähtävissä. Tähden normaali näennäinen magnitudi on 4,5 mikä alenee noin 6:een purkauksissa, jotka toistuvat noin 50 vuoden välein. Edellisessä purkauksessa vuonna 2001 sinkoutui tähteä ympäröivään avaruuteen 3 % tähden massasta. Suurin osa tähden ydinpolttoaineesta on tähtitieteilijöiden mukaan lopussa, ja tähti räjähtänee "pian" supernovana. Räjähdykseen voi tosin kulua miljoonakin vuotta, joka on kosmisessa mittakaavassa silmänräpäys.
Ambergaten rautatieasema
Ambergaten rautatieasema on rautatieasema Ambergaten kylässä Derbyshiressä. Se sijaitsee Derwent Valley Linen varrella.
Asema avattiin 11. toukokuuta 1840 nimellä Amber Gate. Nykyisen nimensä asema sai 1. marraskuuta 1846. Se korvattiin 1. kesäkuuta 1863 uudella asemalla, joka avattiin 400 metriä vanhasta asemasta etelään. Tämä uusi asema puolestaan suljettiin 10. joulukuuta 1876, kun asemaa siirrettiin taas, tällä kertaa 605 metriä pohjoiseen.
Asemaa käytti 46 552 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Hauki-Heikinjärvi
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Ormajoen valuma-alueella (35.79), jonka Teuronjärvenojan valuma-alueeseen (35.793) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 147,6 metriä mpy.
Markus Bollström
Markus Bollström (s. 4. tammikuuta 1985) on suomalainen peliuransa päättänyt salibandyn pelaaja.
Cabo da Roca
200px|thumb|right|Cabo da Roca Cabo da Roca on niemi, joka muodostaa Manner-Portugalin ja siten koko Manner-Euroopan läntisimmän kohdan. Rooman valtakunnan aikana paikka tunnettiin nimellä Promontorium Magnum.
Cabo da Roca sijaitsee Lissabonin piirissä, noin 40 kilometriä Lissabonista ja 18 kilometriä Sintrasta länteen.
Dubplate
Dubplate on ￼￼reggae￼￼-musiikissa käytettävä erikoislevy, joka on teetetty sound systemin soitettavaksi. Se eroaa vinyylilevystä siten, että se on asetaatille painettu singlelevy. Alun perin asetaattilevy oli singlen koepainos. Sille tallennettu musiikki voi olla miksaus tunnetusta kappaleesta tai koesoittoon tarkoitettu julkaisematon kappale, jota ei välttämättä lopulta julkaista. Dubplatet muistuttavat hieman muiltakin musiikinaloilta tuttuja jinglejä, mutta varsinaisena erona on se, että kappaleet lauletaan kokonaan, muutetuin sanoin ja varta vasten valittuihin rytmipohjiin. Dubplate special on suositun artistin kappaleestaan laulama uusi versio, jossa sanoitus on muutettu kehumaan sen soittavaa sound systemiä.
Suicidal Tendencies (albumi)
"I Shot Reaganin" nimi vaihdettiin myöhemmissä painoksissa "I Shot the Deviliin".
Kappaleet
Tähdellä merkityt kappaleet ovat uusintapainoksissa lisäkappaleina.
Vortisismi
Vortisismi eli vortismi (< engl. vortex, 'pyörre') oli Englannissa Wyndham Lewisin johdolla 1914 syntynyt lyhytikäinen taidesuunta. Se muistutti futurismia ja etsi aiheensa konekulttuurin rytmisestä maailmasta.
Vortisismin piiriin kuului paitsi maalaustaide, piirrostaide ja taidegrafiikka, myös kuvanveisto ja valokuvaus. Suuntaus esiteltiin Wyndham Lewisin Blast-lehden ensimmäisen numeron manifestissa vuoden 1914 heinäkuussa. Liikkeen synnyssä oli mukana Lewisin lisäksi myös muita Rebel Art Centren jäseniä. Lewis näki vortisismin itsenäiseksi vaihtoehdoksi kubismille, futurismille ja ekspressionismille. Hänen mukaansa vortisistit pyrkivät pyyhkimään Britanniasta kaikki viktoriaanisen ajan jäljet ja vapauttamaan maan sen lannistavasta menneisyyden perinteestä. Termi vortisismi oli runoilija Ezra Poundin keksimä: hän julisti vorteksin (pyörteen) maksimaalisen energian pisteeksi ja suurimman tehokkuuden edustajaksi. Vortisistit halusivat asettaa koneajan työnsä keskiöön, ja Blastin manifesto kehotti heitä täyttämään taiteensa "koneiden, tehtaiden, uusien ja laajempien rakennusten, siltojen ja tehtaiden muodoilla". He arvostelivat futuristeja liiallisesta "maalauksellisuudesta", melodramaattisuudesta ja mahtavuudesta. Lewis kumppaneineen tavoitteli liikkeen selkeää erottuvuutta futuristien sumean liikkeenkuvauksen sijaan, ja he käyttivät voimakkaita ääriviivoja. Vortisistit kiinnittivät futuristeista poiketen paljon huomiota myös koneellisen maailman pimeään puoleen, sen julmuuteen ja kovuuteen.
Vortisistit toimivat vuosien 1914–1916 välillä. Heihin kuuluivat Wyndham Lewisin lisäksi muiden muassa Jessica Dismorr, Frederick Etchells, Henri Gaudier-Brzeska, William Roberts, Helen Saunders, Edward Wadsworth, Lawrence Atkinson, David Bomberg, Jacob Kramer ja Christopher Nevinson. Ensimmäinen maailmansota keskeytti liikkeen toiminnan, eikä se enää jatkanut sodan jälkeen.
Susan Chilcott
Susan Chilcott (8. heinäkuuta 1963 – 5. syyskuuta 2003) oli brittiläinen lyyrinen sopraano, joka ansioitui varsinkin Benjamin Brittenin ja Leoš Janáčekin tulkitsijana. Hän opiskeli Guildhall School of Music and Dramassa, mutta hänen tärkein opettajansa ja tukijansa oli Mollie Petrie, joka aloitti työskentelyn Chilcottin kanssa tämän ollessa 12-vuotias.
Vieteri
Vieteri on jousi, johon voidaan varastoida energiaa virittämällä vieteri mekaanisesti, tavallisesti käsin. Toiminnassa vieteri vapauttaa varastoitunutta energiaa jousen avulla.
Susan Chilcott
Chilcott teki läpimurtonsa vuonna 1994 Ellen Orfordin roolissa Brittenin Peter Grimesissa La Monnaiessa. Kapellimestarina toimi Antonio Pappano. Muita oopperoita, joissa Chilcott esiintyi, olivat Otello, Così fan tutte, Ruuvikierre, Falstaff, A Midsummer Night's Dream, Rusalka, Katja Kabanova, Patarouva ja Jenůfa. Chilcott loi Hermionen roolin Philippe Boesmansin Wintermarchenissa. Hän teki esiintymisiä myös konserttisalissa muiden muassa Bernard Haitinkin ja Esa-Pekka Salosen kanssa.
PA2-luokka
thumb|250px|PA2-luokan lentotukialus PA2 (Porte-avions 2, "Lentotukialus 2") on Ranskan laivaston suunnitelma uuden sukupolven lentotukialukseksi. Aluksia rakennettaneen vain yksi kappale runkonumerolla R92.
Ranskan hallituksen 28. huhtikuuta 2013 julkaisema puolustusselonteko 2013 lopetti toisen lentotukialuksen hankinnan. Selonteko kuitenkin mahdollistaa suunnitelman loppuunsaattamisen ja mahdollisen tuotoksen myymisen ulkomaille.
Taustaa
Ranskan aiemmat tukialukset, FS Foch ja FS Clemenceau valmistuivat jo vuosina 1961 ja 1963, ja ne on jo poistettu vahvuudesta. Laivaston nykyinen lippulaiva, FS Charles de Gaulle valmistui 1994, mutta lukuisten teknisten ongelmien johdosta sen luovuttaminen venyi aina vuoteen 2001 asti. Tämän johdosta Ranskan laivasto luopui enempien de Gaulle -luokan alusten rakentamisesta ja aloitti suunnittelun uudelleen puhtaalta pöydältä.
PA2:n syynnittelutyön virallisesti aloitti 24. tammikuuta 2005 Ranskan puolustusministeri Michele Alliot-Marie, jolloin keskityttiin Britannian ja Ranskan yhteistyö mahdollisuuksiin. Jacques Chirac allekirjoitti alustavan sopimuksen uusista aluksista ja tammikuussa 2006 Ranskan ja Ison-Britannian laivastoministerit allekirjoittivat yhteistyösopimuksen uusien tukialusten rakentamisesta. Maat tekevät osittaista yhteistyötä, vaikkakin PA2- ja brittien Queen Elizabeth-luokassa on myös eroavaisuuksia.
Suunnittelu
PA2-luokan alusten piti suunnitelmien mukaan kyetä operoimaan 32-40 lentokoneella, joihin sisältyisivät Rafale M -hävittäjät, E-2C/D Hawkeye -tutkakoneet sekä AS565 Panther ja NH90-helikopterit. Lentokannen pituus tulisi olemaan 285 metriä ja leveyden 67,5 - 69 metriä. Vesirajassa aluksen leveys olisi ainoastaan 37,5 metriä. Uppouma olisi 62 000 tonnia.
Aluksen maksiminopeus olisi 26 solmua. Perinteisellä koneistoilla, jossa kolme dieselmoottoria ja kaasuturbiini (CODAG/CODLAG), varustetun aluksen kantama olisi 5000-8000 merimailia riippuen lopullisista päätöksistä, jotka jäivät tekemättä. Aluksen tuli kyetä toimimaan merellä viisi viikkoa ilman täydennyksiä. MIehistöä aluksella tarvittaisiin 900 henkeä ja lisäksi 650 hengen lennostohenkilöstö. Alukselle suunniteltiin myös tilat 220 matkustajalle. Alukselle on alustavasti ehdotettu nimeä FS Richelieu kardinaali Richelieun mukaan. Samaa nimeä tosin ehdotettiin aikanaan de Gaullelle. Lopullista päätöstä asiassa ei kuitenkaan ole tehty.
Propulsio
Alukset piti varustaa tavanomaisilla diesel- ja kaasuturbiinikoneistoilla sähköisellä voimansiirrolla. Yhteistyökumppani Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat hylkäsi ydinkäyttöisyyden johtuen sen kalleudella. Ranskan laivastokin ei katsonut tarpeelliseksi tehdä ydinreaktorin tarvitsemia muutoksia. Osasyynä on de Gaullesta saadut huonot kokemukset.
Jos koneistoratkaisu on sama kuin briteillä, voimanlähteinä on kaksi Rolls-Royce-kaasuturbiinia ja 4 Wärtsilä 38-dieselmoottoria (2 12- ja 2 16 sylinteristä.) Potkureille energia välittyy sähköisesti. Alusten toimintamatka olisi noin 19 000 km.
Susan Chilcott
Chilcott sai hoitoa rintasyöpään ensi kertaa vuonna 2001. Hän pääsi jatkamaan uraansa vuonna 2002, mutta hänen sairautensa uusiutui kesällä 2003 ja johti hänen kuolemaansa saman vuoden syyskuussa. Hänellä oli yksi poika.
Vieteri
Vietereitä käytetään muun muassa kelloissa, itsekulkevissa lasten leluissa sekä erilaisissa soittorasioissa
Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko
Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko (STLK) on rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta. Se ilmoittaa olevansa puhtaaseen luterilaisuuteen pitäytyvä uskonnollinen yhdyskunta ja tunnustavansa Raamatun ohella siitä otetun Luterilaisten Tunnustuskirjojen oppia. Lutherin opetusta kunnioitetaan. STLK:n ensimmäiset jäsenseurakunnat syntyivät vuonna 1923. Seurakunnat järjestäytyivät kirkkokunnaksi (Suomen Vapaa Evankelis-Luterilainen Kirkko) vuonna 1929. Kirkko on rekisteröity uskonnolliseksi yhdyskunnaksi 22. elokuuta 1929. STLK eroaa Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta muun muassa siinä, että se edellyttää papistoltaan ja jäsenistöltään opillisten käsitysten yhtenäisyyttä eikä hyväksy useampien oppien esiintymistä saman kirkon sisällä. Kirkko myös torjuu naispappeuden. Varsinaisia seurakuntia on kaksi, Helsingin ja Tampereen. Kirkossa oli 283 jäsentä vuonna 2016.
Oppi
Suomen Tunnustuksellisen Luterilaisen Kirkon mukaan kaikki Raamatun kanoniset kirjat ovat Jumalan sanaa ja ilmoitusta ja siksi ainoa ohje opin ja uskonelämän alueella. Lisäksi sen mukaan luterilaisten Tunnustuskirjojen oppi on väärentämätöntä ja puhdasta Raamatun oppia, koska se on Raamatusta otettu.
Raamattu
Kirkon opetuksen mukaan Raamattu on Jumalan sanaa. Tämän vuoksi sitä voidaan soveltaa kirkon opin ja elämän ohjenuorana. Kirkko opettaa Raamatun toimivan Jumalan sanana armovälineenä siten, että se synnyttää ja vahvistaa pelastavaa uskoa Jeesukseen Kristukseen Vapahtajana. Jumalan sana synnyttää pelastavan uskon Vapahtajaan Kristukseen Jeesukseen ja vahvistaa sitä kuultuna, luettuna tai muisteltuna.
STLK ei kuitenkaan pidä suhdettaan Raamattuun fundamentalistisena, sillä se katsoo fundamentalistisen raamatunselityksen olevan peräisin reformoiduista kirkoista. Yhtenä olennaisena erona on se, että STLK:n mukaan tunnustukselliset luterilaiset katsovat eri kohdat Raamatusta vertauskuvallisiksi kuin fundamentalistit ja päinvastoin. Esimerkiksi ehtoollisen asetussanat on luterilaisuudessa ymmärretty kirjaimellisina, kun taas fundamentalistisessa raamatuntulkinnassa vertauskuvallisena. Kirkon mukaan luterilainen periaate on, että Raamattu on aina ymmärrettävä kirjaimellisesti, ellei Raamattu itse anna ymmärtää puhuvansa kuvaannollisesti, tai ellei jokin selkeä uskonkohta pakota ymmärtämään asiaa kuvaannollisesti. Raamattua tulee siis selittää Raamatulla. Lisäksi STLK katsoo, että fundamentalistinen raamatuntulkinta suhtautuu Raamattuun eräänlaisena lakikokoelmana, jonka säädökset sitovat kristittyjä. STLK pitää tällaisen teologian vaarana olevan ajatus tiettyjen tekojen mukanaan tuomista siunauksista. Kirkon mukaan Raamattu on luterilaiselle Pyhän Hengen kirja, joka kertoo Kristuksesta. Raamattua ei tule käyttää uskonelämässä laki- ja säädöskokoelmana, vaan sieltä on etsittävä Kristusta. Kaikki raamatuntulkinta, jonka keskiössä ei ole Kristus, on harhaanjohtavaa. Kirkko näkee kymmenen käskyä siveyslakina, jota kristitty uudessa kuuliaisuudessa haluaa noudattaa, sekä luomisjärjestyksen osoittavan, miten Jumala on tarkoittanut ihmiselämän kulkevan tässä maailmassa. Ne siis ovat luonteeltaan erilaisia kuin ne kohdat, joista fundamentalistinen tulkinta on tehnyt sitovia säädöksiä.
Vanhurskauttaminen
Vanhurskauttamisella kirkko tarkoittaa sitä, että Jumala antaa ihmiselle synnit anteeksi ja näin tekee tästä kelvollisen Taivaaseen. Tälle toimenpiteelle ainoa peruste on Jeesuksen Kristuksen sovitustyö. Jeesus on ihmisten puolesta täyttänyt Jumalan lain ja kärsinyt ihmiskunnan puolesta sen rangaistuksen, joka ihmisten syntien vuoksi kuuluisi heidän kärsittäväkseen. Tästä sovitustyöstä tullaan osallisiksi uskon kautta eli luottamalla omakohtaisesti siihen, että Kristuksen sovitustyö koskee myös kyseistä ihmistä. Jumalan opetetaan vanhurskauttavan yksin armosta, yksin uskon kautta ja yksin Kristuksen tähden. Tämän vuoksi siihen eivät vaikuta mitkään ihmisen omat työt tai toisten ihmisten ansiot.
Kaste
STLK, kuten muutkin luterilaiset yhteisöt, on lapsikasteen kannalla. STLK:n mukaan kaste on armonväline, jonka kautta Jumala antaa syntien anteeksiantamuksen sekä lahjoittaa uskon ja Pyhän Hengen. Sen katsotaan syntien anteeksiantamuksen ja uskon myötä lahjoittavan iankaikkisen elämän. Lapsetkin halutaan kastaa, koska heidän katsotaan perisynnin alaisina tarvitsevan pelastusta yhtä paljon kuin muidenkin. Jumalan uskotaan kykenevän herättämään uskon myös pienissä lapsissa ja antamaan heille Pyhän Hengen. Kasteesta, kuten muistakin Jumalan lahjoista, opetetaan voivan hyötyä ainoastaan uskon kautta. Ilman uskoa kasteen lahjat ovat hyödyttömiä, kun taas uskon myötä ihminen voi luottaa noihin lahjoihin Raamatun sanan perusteella.
Ehtoollinen
Kirkon mukaan asetussanojen eli niiden sanojen, joita Jeesus käytti asettaessaan ehtoollisen, lausuminen ehtoollisaineiden yli saa niissä aikaan Kristuksen ruumiin ja veren todellisen läsnäolon. Tähän läsnäoloon tarvitaan kuitenkin sen oikea viettäminen, eli ehtoollisaineet on jaettava, otettava vastaan ja nautittava. STLK:n mukaan on Raamatun ja Tunnustuskirjojen perusteella olemassa oikeita ja kelvottomia ehtoollisvieraita. Kun ehtoollisvieras uskoo sanat ”teidän edestänne annettu ja vuodatettu syntien anteeksiantamiseksi”, katsotaan ehtoolliselle osallistuneen nauttineen sen itselleen siunaukseksi ja saaneen sen, mitä kyseiset sanat lupaavat, nimittäin syntien anteeksiantamisen ja iankaikkisen elämän. Sen sijaan sellainen ehtoollisvieras, joka ei usko asetussanoja nauttii sen tällöin ainoastaan tuomiokseen. Keskeistä on ehtoollisen armovälineluonne sekä se, että Kristuksen ruumiin ja veren läsnäolo on todellista. Uskovien katsotaan hyötyvän siitä siten, että ehtoollisessa on varma tae ja pantti syntien anteeksiantamisesta. Epäuskoiset puolestaan eivät siitä hyödy vaan nauttivat sen tuomiokseen, mutta hekin saavat siinä Kristuksen ruumiin ja veren.
Tausta
Evankelisessa herätysliikkeessä oli alusta alkaen korostettu liikkeen kirkollista luonnetta. Vaikka kirkon toimintaa oli protestoitu, haluttiin kuitenkin toimia myös kirkon hyväksi. Herätysliike oli pystynyt muiden herätysliikkeiden tavoin vaikuttamaan kirkon toimintalinjaan, mutta samalla sen protesti laimeni ja se pyrki lähinnä toimimaan kirkon rinnalla. Liikkeen piirissä oli kuitenkin jatkuvasti henkilöitä, joita vallitseva tilanne ei tyydyttänyt. Evankelis-luterilaisen kirkon ja Evankeliumiyhdistyksen kehitykseen tyytymättömät ryhmittyivät 1920-luvulla pastorien Heino Pätiälän sekä R. ja A. Wegeliuksen (Uppalan) ympärille. Nämä olivat tutustuneet sekä Saksan että Yhdysvaltojen kirkolliseen tilanteeseen ja olivat saaneet vaikutteita Amerikan Suomalaisen Evankelis-Luterilaisen Kansalliskirkon (ASELK), sekä Missouri-synodin organisaatiosta ja toimintaperiaatteista. Tämän oppositioryhmän mukaan evankelinen liike oli yhteisö, jonka jäsenyys oli ensisijainen varsinaiseen valtionkirkkoon kuulumisen sijasta. He pitivät Evankeliumiyhdistyksen rukoushuoneita seurakunnan kirkon sijasta varsinaisina hengellisinä koteinaan. Yhteinen oppi asetettiin keskinäisen yhteyden mittariksi. Evankeliumiyhdistyksen johtokunnan linjana oli kuitenkin pysyä kirkon yhteydessä.
Koska Evankeliumiyhdistyksen johto ja oppositioryhmä eivät päässeet yhteisymmärrykseen, oppositio katsoi ratkaisuksi erota sekä Evankeliumiyhdistyksestä että kirkosta. Tämän mahdollisti vuonna 1922 säädetty uskonnonvapauslaki. Ratkaisevaksi tuli Hämeenlinnassa vuonna 1922 pidetty keskustelukokous, jossa Pätiälä kehotti evankelisia ”marssimaan ulos leiristä”. Evankeliumiyhdistyksen johtokunta irtisanoutui välittömästi koko kokouksesta ja sen päätöksistä.
Uusi kirkko muotoutuu
Pienet ryhmät ja yksittäiset ihmiset alkoivat vuonna 1923 erota kirkosta ja perustaa vapaita evankelisluterilaisia seurakuntia. Aluksi ne olivat itsenäisiä organisaatioita, joita johtivat muutamat eronneiden joukkoon kuuluvat papit. Jo vuonna 1924 syntyi kuitenkin liikkeen johtajien keskuudessa ristiriitoja, joka aiheutti jakaantumisen kahteen ryhmään, jotka kumpikin järjestäytyivät virallisesti vuonna 1928. Toinen niistä oli Wegeliuksen johtama Suomen Vapaa Ev.Lut. Kirkko (nyk. STLK) ja toinen Pätiälän johtama Suomen vapaa evankelis-luterilainen seurakuntaliitto (SVELS).
Uuteen ryhmittymään liittyminen oli alueellisesti hyvin vaihtelevaa. Aktiivisin vaihe oli vuoden 1924 alussa. Tällöin perustettiin pääosa vapaista luterilaisista seurakunnista. Vuoden 1924 elokuun loppuun mennessä seurakuntia oli 10, joissa oli yhteensä lapset mukaan lukien 434 jäsentä (jäsenmäärä suluissa): Luopioinen (40), Lahti (47), Hämeenlinna (50), Tampere (36), Veteli (73), Marttila (14), Karstula (109), Ilmajoki (30), Kuolemajärvi (27) ja Teuva (8). Tämän jälkeen syntyi uusia seurakuntia vain vähän, 1925 Koskenpäähän, 1926 Jämsään ja 1927 Viipuriin. Lisäksi aiemmista seurakunnista erottui Lahdesta Kuusankoski 1926, Hämeenlinnasta Turku ja Helsinki sekä Karstulasta Kyyjärvi. Erimielisyydet pysäyttivät kasvun talvella 1924–1925. Syynä oli oppiristiriita, mikä johtui Pätiälän tunnustuskirjojen opetuksesta eroavasta sovitusoppiin liittyvästä opetuksesta. Pääosa liikkeen papeista oli sitä mieltä, että uskon yhteys vaatii yksimielisyyttä kaikissa opinkohdissa. Niinpä liike hajosi, vaikka Pätiälä olisi ollut valmis yhteistoimintaan sillä edellytyksellä, että saisi opettaa näkemyksensä mukaisesti. Papeista häneen liittyi vain yksi, B. A. Uusitalo, mutta pääosa maallikkosaarnaajista liittyi häneen sekä seurakunnista kuusi.
Muut seurakunnat muodostivat 1928 Suomen Vapaan Evankelis-Luterilaisen Kirkon (SVELK). Siihen liittyi yhdeksän seurakuntaa: Lahti, Kuusankoski, Hämeenlinna, Helsinki, Turku, Jämsä, Vuoksela, Kyyjärvi ja Koskenpää. Näitten seurakuntien jäseniä asui 46 paikkakunnalla. Aiemmin tähän joukkoon kuului myös Kuolemajärven seurakunta, mutta se siirtyi kokonaisuudessaan vuonna 1927 Pätiälän seurakuntaliittoon. Kirkolla oli neljä pappia, joista Aijal Wegelius sijoittui Hämeenlinnaan, Kauko Valve Lahteen, V. I. Salonen Koskenpäälle ja R. G. Wegelius Kyyjärvelle.
Oppiriitojen aiheuttama hajaannus oli vapaalle luterilaiselle kirkolle pahempi kuin seurakuntaliitolle, sillä Evankeliumiyhdistyksen toiminnassa aiemmin olleet ja nyt vapaisiin luterilaisiin seurakuntiin liittyneet tunsivat monissa tapauksissa Pätiälän johtaman joukon toiminnan itselleen omemmaksi kuin vapaan luterilaisen kirkon tiukan tunnustuksellisen seurakuntatoiminnan. Pätiälä nimittäin esimerkiksi jatkoi selkeämmin evankelisen liikkeen toimintalinjalla järjestäen evankeliumijuhlia, hyväksyen maallikkosaarnan sekä sallien yhteistoiminnan Evankeliumiyhdistyksen paikallistason kanssa. Tällainen yhteistoiminta oli SVELK:ssa ehdottomasti kielletty. Seurakuntaliiton etuna oli myös se, että Pätiälä oli jo ennestään tunnettu julistaja evankelisen liikkeen piirissä, mikä myös lisäsi ihmisten halukkuutta liittyä nimenomaan hänen ryhmäänsä, SVELK:n papit kun olivat liikkeen piirissä melko tuntemattomia.
Aijal Wegelius toimitti vuosina 1924–1925 Paimen-lehteä, joka siirtyi vuoden 1926 alusta Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon jääneen P. J. I. Kurvisen toimittamaksi. Tämä ei halunnut lehden toimivan enää vapaiden luterilaisten seurakuntien hyväksi. Niinpä SVELK alkoi julkaista kahta omaa lehteä, teologista aikakauskirjaa Sana ja Tunnustus sekä seurakuntalehteä Luterilainen. Vuonna 1926 lehteä tilasi 726 ja aikakauskirjaa 439 tilaajaa, mutta lehtien tilaajamäärät laskivat seuraavina vuosina. Ne eivät siis, toisin kuin Paimen, tavoittaneet kovinkaan laajalti eroliikkeen ulkopuolella olevia. Ylipäätään kirkon toiminta 1920-luvun lopulla keskittyi paljolti oman joukon hoitamiseen, jolloin ulospäin suuntautuminen oli vähäistä. Tässä oli kuitenkin vaihtelua, sillä ainakin Vuokselassa 1930 ja Koskenpäässä 1931 mainitaan ulkopuolisten tulleen melko runsain määrin kokouksiin. Kirkon yhteydenpito ulkomaisiin vapaisiin luterilaisiin kirkkoihin oli tiivistä, mikä yhteydenpito oli tärkeää myös rahallisen tuen kannalta. Kirkko sai vuodesta 1925 lähtien rahallista tukea Missouri-synodilta.
Perustamisen jälkeen
Toinen maailmansota koski kipeästi kirkon toimintaan. Sen Vuokselan seurakunnan jäsenet joutuivat evakkoon ja he sijoittuivat eri puolille Suomea liittyen paikallisten seurakuntien jäseniksi. Sota-aika oli myös taloudellisesti vaikea, mitä yleisen pulan lisäksi pahensi se, ettei tuolloin ollut mahdollista ottaa vastaan taloudellisia avustuksia ulkomaisilta ystävyyskirkoilta. Pastoreitten oli työskenneltävä pastorinviran lisäksi myös muussa toimessa, jotta toiminta olisi ollut taloudellisesti mahdollista. Lisäksi useat aktiiviset seurakuntalaiset kaatuivat sodassa. Sodan jälkeen 1940-luvun lopulla STLK kävi vapaita neuvotteluja SLEY:n kanssa koskien Kristuksen armotyötä ihmisten edestä ja pelastusta uskon kautta häneen. Vuonna 1950 STLK sai ensimmäisen oman kirkkosalinsa, kun Lahteen rakennettiin oma kirkkorakennus.
Jämsän seurakunta yhdistettiin Koskenpäähän 1955. Vuonna 1956 seurakuntien määrä oli kuusi ja kirkon jäsenmäärä oli 374. 1959 kirkkoon perustettiin uusi seurakunta, kun Helsinki itsenäistyi Lahden seurakunnasta. Vuonna 1962 seurakuntia oli edelleen kuusi ja jäseniä 381, jotka olivat jakaantuneet seurakunnittain seuraavasti: Lahti 129, Koskenpää 71, Helsinki 65, Hämeenlinna 55, Kuusankoski 49 ja Kyyjärvi 12. Yhdyskunnan uudet säännöt vahvistettiin opetusministeriössä 1967, jolloin otettiin samalla käyttöön nykyinen nimi. 1980-luvun lopulla käytiin Seurakuntaliiton kanssa rajatusti neuvotteluja Kristuksen tekevän kuuliaisuuden opista. Jäsenmäärä on ollut 428 vuonna 1970, 374 vuonna 1980, 359 vuonna 1990 ja 312 vuonna 2000. Kirkosta erkani vuonna 1996 joukko ihmisiä, joiden mielestä kirkkokunta ei noudattanut tunnustusta käytännön elämän tasolla. Eronneet perustivat Helsingin Luther-seurakunnan, jonka toiminta lakkasi vuonna 2012. Vuonna 2002 muodostettiin puolestaan Nastolan vapaa ev. lut. seurakunta, jonka pastori Matti Roininen oli 1960–1970-luvuilla vaikuttanut STLK:ssa.
STLK:n seurakuntia on vuosien saatossa yhdistelty hallinnollisesti toisiinsa. Viimeksi yhdistyivät Helsingin ja Lahden seurakunnat vuoden 2008 alussa, mistä lähtien ainoastaan Helsinki ja Tampere ovat olleet itsenäisiä seurakuntia. Kummallakin on toimintaa usealla paikkakunnalla.
Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta erottavia tekijöitä
STLK katsoo edustavansa luterilaista oppia sellaisena kuin se on esitetty Raamatussa, jakamattoman kirkon kolmessa pääuskontunnustuksessa ja luterilaisissa tunnustuskirjoissa. Kirkko ei siis tahdo tuoda mitään uutta luterilaiseen tunnustukseen verrattuna. Suomen oloissa kuitenkin usein kysytään, mitkä asiat erottavat STLK:n Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta. Tärkeimpiä erottavia tekijöitä STLK:n ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon välillä:
Suomen evankelis-luterilainen kirkko sallii STLK:n jäsenen toimivan kastettavan lapsen kummina.
Toiminta
STLK:n seurakunnat järjestävät jumalanpalveluksia tiheimmin eli käytännössä joka viikko Helsingissä, Lahdessa, Tampereella ja Hämeenlinnassa. Näiden kaupunkien lisäksi toimintaa on yli kymmenellä paikkakunnalla, joista kuukausittainen jumalanpalvelus Hämeenlinnassa, Porissa, Turussa ja Vaasassa. Nuorilla aikuisilla on säännöllistä toimintaa Helsingissä ja Tampereella. Merkittävä toimintamuoto on myös Oriveden Siitamajalla pidettävät leirit.
STLK:n äänenkannattaja on Luterilainen-lehti.
Kirkolliset yhteydet
STLK on kirkollisessa yhteydessä Bahrenin ja Annabergin itsenäisiin luterilaisiin seurakuntiin (Saksa), Tältlow-Flemingin evankelis-luterilaiseen seurakuntaan (Saksa) ja pääasiassa Saksassa toimivan Immanuel-Gemeinde-seurakunnan kanssa. Vuoden 2012 alussa kirkko totesi opillisen ja kirkollisen yhteyden Latvian Riiassa toimivan Ylösnousemuksen Luterilaisen Augsburgin Tunnustuksen Seurakunnan (latviaksi: Augsburgas ticibas apliecibas Augšamcelšanas luteranu draudze) kanssa. Kirkko on käynyt myös neuvotteluja opillisesta ykseydestä ja kirkollisesta yhteydestä Pohjoismaisessa konferenssissa yhdessä Tanskan Vapaan Evankelis-luterilaisen kirkon (ELFKD), Ruotsissa ja Norjassa toimivan Evankelis-luterilaisen tunnustuskirkon (ELBK) sekä ELBK:n kanssa kirkollisessa yhteydessä olevien Tukholman ja Uumajan seutujen luterilaisten seurakuntien kanssa (LFS ja LFU). STLK on kuitenkin pitänyt yhteyttä estävänä ELFKD:n suhteita Missouri-synodiin, johon STLK on katkaissut välinsä sen perusteella, että Missouri-synodilla on kirkollisia yhteyksiä Luterilaiseen maailmanliittoon, joka on muun muassa laatinut yhteisen julistuksen vanhurskauttamisesta roomalaiskatolisen kirkon kanssa.
Vuonna 2014 kirkko solmi kirkollisen yhteyden Luterilaisen Ristin Seurakuntaan, joka liittyi kokonaisuudessaan STLK:n yhteyteen vuonna 2017.
Lähetystyö
STLK tekee lähetystyötä pääasiassa kirjalähetyksen muodossa useissa maissa, erityisesti Venäjällä, Valko-Venäjällä ja Ukrainassa. Erityisesti lähetystyötä varten STLK on julkaissut venäjäksi Luterilaiset tunnustuskirjat, Kristinopin ja muita kirjoja. Kristinoppi on käännetty myös usealle muulle kielelle, viimeisimpänä igbo.