cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fantasia (maalaus)
Valon ja pimeyden luoma kontrasti on teosten ilmaisuissa olennaista ja näkyvintä. Teoksia voidaan tulkita 1890-luvulla suosituksi tulleen Nietzschen dualistisen taiteenkäsityksen kautta. Valkoiset joutsenet ovat Apollonin lintuja, jotka ovat lähestymässä mustia joutsenia ja ikään kuin peittoavat tummien lintujen mustuuden, synnyttäen siten yhdessä riemun ja melankolian harmonisen ykseyden. Teoksissa on näin luettavissa Orfeus-myytin tulkintaa, missä Orfeus häilyy kahden erilaisen, apollonisen ja dionyysisen olemisen välillä. Fantasioita ei voida kuitenkaan tulkita vain yhdestä lähteestä. Enckellille oli tyypillistä yhdistellä aiheita monista tarinoista. Myös luonnon merkitys fantasia-aiheissa on olennainen, tiivis yhteys mallin ja luonnon välillä vahvistaa maalausten aistillisuutta.
Anna Maria Canali
Anna Maria Canali (17. tammikuuta 1918 Lucca – 26. tammikuuta 2016 Monaco) oli italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano.
Canali esiintyi urallaan yli 120:ssa oopperassa etenkin La Scalassa. Hän tuli tunnetuksi muun muassa Meg Pagen roolista (Falstaff), jonka hän tulkitsi La Scalan lisäksi esimerkiksi Wienissä ja Chicagossa. Canali osallistui useiden oopperoiden, kuten Falstaffin, Cavalleria rusticanan, Madama Butterflyn, Gianni Schicchin, Sevillan parturin, Rigoletton, Kohtalon voiman ja Otellon levytyksiin.
Canali meni vuonna 1946 Firenzessä naimisiin yhdysvaltalaisen kapteeni John Richard Nygaardin kanssa.
Wolfgang Windgassen
Wolfgang Windgassen (26. kesäkuuta 1914 Annemasse – 8. syyskuuta 1974 Stuttgart) oli saksalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori.
Windgassen syntyi Ranskassa saksalaisille laulajavanhemmille ja aloitti lauluopintonsa isänsä Fritz Windgassenin johdolla. Hän jatkoi opintojaan Stuttgartin konservatoriossa. Debyyttinsä Windgassen teki vuonna 1941 Alvaron roolissa oopperassa Kohtalon voima Pforzheimissa. Vuonna 1945 hän liittyi Württembergisches Staatstheaterin esiintyjistöön, jossa siirtyi lyyrisistä rooleista enemmän sankaritenorille (Heldentenor) ominaisiin rooleihin. Hän lauloi Württembergisches Staatstheaterissa vuoteen 1972.
Windgassen pääsi kansainvälisen huomion kohteeksi esiinnyttyään ensimmäisessä toisen maailmansodan jälkeen pidetyssä Bayreuthin festivaalissa vuonna 1951. Hän esiintyi myös La Scalassa, Pariisissa ja Covent Gardenissa. Metropolitan-oopperassa hän teki ensimmäisen esiintymisensä tammikuussa 1957. Windgassen osallistui useiden Richard Wagnerin oopperoiden levytyksiin.
Hugo Turunen
Hugo Henrik Turunen oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä.
Perhe ja opinnot
Turusen vanhemmat olivat maanviljelijä Niilo Turunen ja Emilia Juuti. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Alli Edla Maria Anderssonin kanssa, josta hän erosi vuonna 1932 ja avioitui toisen kerran vuonna 1938 Hely Lampisen kanssa.
Turunen kävi kansakoulun ja Joensuun kauppakoulun vuosina 1912–1914 sekä suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan (pois lukien vieraat kielet) Kouvolan yhteiskoulussa vuonna 1923. Hän teki opintomatkan vuonna 1926 Ruotsin armeijan ampumakouluun ja suoritti huoltokurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1931 ja kävi suojeluskuntain sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson vuonna 1934. Turunen toimi opettajana Markovillan upseerikokelaskursseilla vuonna 1918 ja Kadettikoulussa vuosina 1919–1920.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Turunen työskenteli isänsä puutavaraliikkeessä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän haavoittui käymissään taisteluissa vain Riianlahdella 22. syyskuuta 1916.
Suomen sisällissota
Turunen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Edellä mainitun komppanian päälliköksi hänet nimitettiin 23. maaliskuuta 1918. Hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 komppanioineen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonaan, missä hänen komppaniastaan tuli pataljonan 2. komppania. Hänet siirrettiin komppanianpäällikön tehtävästä joukkueenjohtajaksi 1. huhtikuuta 1918. Hän osallistui sisällissodassa taisteluihin Viipurissa.
Talvi- ja jatkosota
Turunen osallistui talvisotaan ylimääräisten harjoitusten (YH) aikana Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikkönä ja myöhemmin Kotijoukkojen esikunnassa majoitus- ja rakennustoimiston päällikkönä. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Kotijoukkojen esikunnan majoitus- ja kuljetusvälinetoimiston päälliköksi. Vuonna 1944 hänet siirrettiin Viipurin suojeluskuntapiirin ilmasuojelutoimiston komentajan apulaiseksi ja oli tehtävässä sodan loppuun saakka. Suojeluskuntatyönsä ohella hän työskenteli myös Konttorityö Oy:n Viipurin konttorin johtajana sotien loppuun saakka. Turunen työskenteli sotien jälkeen Konttorimies Oy:n toimitusjohtajana Lappeenrannassa aina vuoteen 1963 saakka.
Luottamustoimet
Turunen toimi Keski-Suomen rykmentin kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1922–1924 ja Kouvolan kauppalanvaltuuston jäsenenä vuosina 1924–1925. Lappeenrannan Kerho Oy:n johtokunnan jäsenenä ja taloudenhoitajana hän toimi vuosina 1949–1959 ja Kaakkois-Suomen kauppakamarin toiminnanjohtajana vuodesta 1948 alkaen. Oy Etelä-Savon johtokunnan jäsenenä ja toiminnanjohtajana sekä sanomalehti Savo-Karjalan taloudenhoitajana hän toimi vuosina 1952–1958. Kirjapaino Oy:n johtokunnan jäsenenä ja toiminnanjohtajana sekä sanomalehti Karjalan taloudenhoitajana hän taasen toimi vuosina 1958–1963. Kaakon Messut toimitusjohtajana hän toimi vuodesta 1967 alkaen. Lappeenrannan taksoituslautakunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1948–1950 ja Saimaa-Suomenlahti liikennetoimikunnan sihteerinä ja rahastonhoitajana vuosina 1949–1953 sekä Liikesivistysrahaston Kaakkois-Suomen paikallistoimikunnan sihteerinä vuosina 1949–1965. Etelä-Saimaan Seutusuunnitelmayhdistyksen sihteerinä ja rahastonhoitajana hän toimi taasen vuosina 1949–1967 ja Saimaan Matkailuyhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuodesta 1965 alkaen.
Showtime (elokuva)
Showtime on Tom Deyn ohjaama, vuonna 2002 ensi-iltansa saanut toimintakomedia, jossa näyttelevät Eddie Murphy ja Robert De Niro.
Juoni
Mitch ja Trey ovat poliiseja ja toistensa täydellisiä vastakohtia. He joutuvat kuitenkin yhdessä tositelevisiosarjaan, jossa seurataan poliisien elämää. He nousevat nopeasti yleisön suosioon, mutta tositelevisio muuttuu todelliseksi, kun he saavat tehtäväkseen ottaa kiinni vaikutusvaltaisen rikosparonin.
Kiikeli (Kemi)
Kiikeli on saari Kemin kaupungin pohjoispuolella. Se sijaitsee Kemissä Ruutin- ja Sotisaaren kaupunginosien välissä. Kiikeli on ainoastaan virkistyskäytössä ja siellä sijaitseekin runsas ulkoiluun tarkoitettu polkuverkosto sekä laavu.
M/S Herald of Free Enterprise
M/S Herald of Free Enterprise oli Townsend Thoresen (nyk. P&O Ferries) -varustamon autolautta. Kun lautta lähti 18:05 6. maaliskuuta 1987 Zeebruggen satamasta, Belgiasta, oli sen keulaportti jäänyt auki, jonka vuoksi autokannelle alkoi vyöryä vettä 90 sekuntia lähdön jälkeen. Vesi sai lautan kallistumaan, kunnes se kaatui sataman edustalla, vain hieman alle 25 minuuttia lähdön jälkeen. Onnettomuudessa kuoli 193 ihmistä.
Onnettomuustutkinnassa paljastui miehistön ja Townsend Theoresen johdon toiminnassa olleen useita laiminlyöntejä, kuten yrityksen välinpitämättömyys alusturvallisuuteen ja ongelmiin sen johdossa. Tutkinnassa paljastuneet ongelmat saivat Zeebruggen onnettomuudelle maineen esimerkkinä huonosta johtamiskulttuurista, sen seurauksista ja siitä, kuka on vastuussa onnettomuuden sattuessa.
Laiva
Vuonna 1987 Townsend Thoresen -varustamolla oli 24 autolauttaa.
1970-luvun lopussa varustamo tilasi saksalaiselta laivanrakennusyhtiöltä Schichua Unterweseriltä (nyk. Schichau Seebeckwerft) kolme identtistä sisaralusta, joiden oli määrä kulkea yrityksen reittiä Doverista Calaisiin. Laivat toimitettiin varustamolle (Townsend Car Ferries) vuonna 1980. Kolmea alusta kutsuttiin Spirit-luokaksi. Alusten nimet olivat Spirit of Free Enterprise (rakennusnumero 2279, nykyisin Anthi Marina), Herald of Free Enterprise (2280) ja Pride of Free Enterprise (2281, nykyisin Oleander). Herald of Free Enterprise liikennöi Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alla ja sai tunnuksen GBJV ja kotisatamakseen Doverin.
Autolauttojen reitin vuoksi ne suunniteltiin Englannin kanaalin ylittävään liikenteeseen. Varustamo halusi aluksilla kilpailla muiden varustamojen reittiä kulkevien ilmatyynyalusten ja kantosiipialusten kanssa, joten he vaativat suunnittelussa että lauttojen kiihtyminen, rahdin lastaus ja purku sujuisi mahdollisimman nopeasti. Muita ominaisuuksia, joita pidettiin tärkeänä kilpailun kannalta olivat suuri rahtikapasiteetti ja pienempi polttoaineenkulutus tonnikilometriä kohti. Alusten suunnittelusta vastasi Townsend Thoresenin laivanrakennusinsinööri James Ayers. Ayers oli suunnitellut aikaisemmin muitakin varustamon laivoja.
Alusten haluttiin tarjoavan matkustajille miellyttävä kokemus, joka erottaisi alukset muista reittiä kulkevista. Suunnittelussa matkustajien mukavuus huomioitiin mahdollisuuksilla katsella maisemia ikkunoista ja kannella, jossa matkustajat voisivat haukata raikasta meri-ilmaa. Myös aluksilla matkustamisen edullisuus vaikutti suunnitteluun. Koska alusten reitti kanaalin yli kesti korkeintaan muutaman tunnin, ei aluksissa ollut paljon hyttejä, vaan tilaa oli varattu enemmän ravintoloille, kahvilalle, rahanvaihdolle ja itsepalvelumyymälälle.
Lautoilla oli varustamon aluksille useita tyypillisiä piirteitä, kuten pyöreä keula, komentosillan kalteva katto sekä kaksi mastoa ja savupiippua sen keskiosassa. Spirit-luokan lauttoja erotti kuitenkin se, ettei niiden pelastusveneitä oltu sijoitettu ylimmän kannen tasolle, vaan ylimmän autokannen kohdalle, vaan 7,5 metriä vesirajan yläpuolelle. Ennen Spirit-luokan veneitä samanlaista sijoitusta oli käytetty vain yhdessä suuressa avomerilaivassa, M/S Achille Laurossa (1947) ja kahdessa höyryturbiinilaivassa, SS Canberrassa (1961) ja SS Orianassa (1960). Laivan keula- ja peräportit olivat uudenmalliset. Ne oli saranoitu pystysivultaan niin, että ne kääntyivät laivan rungon sivuille. Peräportin leveys oli 8,5 metriä ja keulaportin 6 metriä. Molempien porttien korkeus oli 4,5 metriä.
Sisaralusten autonkuljetuskapasiteetti oli huomattavasti muita reittiä kulkevia autolauttojen suurempi. Ylemmälle autokannelle ja sen autosilloille mahtui 182 henkilöautoa ja kannella sallittiin 15 tonnin akselipainot. Alempi autokanta kesti 20 tonnin akselipainot ja sinne mahtui 168 henkilöautoa. Laivat voivat esimerkiksi kuljettaa 60 kappaletta 12-metrisiä perävaunuja ja 60 henkilöautoa tai 30 kuorma-autoa ja 200 henkilöautoa.
Koneisto
Laivan pääkoneina oli kolme Sulzer ZV40/48 V -mallista dieselmoottoria, jotka oli valmistanut Compagnie de Construction Mécanique (CCM) Procédes Sulzer Mantesissa Ranskassa. Kukin 12-sylinterinen moottori tuotti 5 884 kW (8 000 hv) käyntinopeudella 530 kierrosta minuutissa.
Kukin moottori oli liitetty kytkimen ja alennusvaihteen välityksellä 225 kierrosta minuutissa pyörivään KaMeWa:n säätölapapotkuriin. Kahden moottorin kierrosnopeus oli vakio, ja niiden vaihteeseen oli liitetty generaattorit, jotka tuottivat sähkövirtaa keulassa oleville ohjauspotkureille (2 x 588 kW/800 hv) erillään muusta sähköverkosta.
Keskimmäisen potkurin lavat olivat täysin käänneltävissä. Kolmen potkurin avulla laiva oli hyvin ohjailtavissa ja ajettavissa suoraan laituripaikkaansa. Laivaa voitiin myös jarruttaa kahdella reunimmaisella potkurilla ilman, että laiva menetti ohjattavuuttaan. Laiva pysähtyi kolmen laivanmitan matkalla, ja myös sen kääntöympyrän koko oli kolme laivanmittaa. Keulassa oleva 883 kW:n (1 200 hv) säätölapapotkuri oli myös harvinaisuus, jolla haluttiin parantaa keulassa olevan peräsimen tehoa ja laivan ohjailtavuutta sen kulkiessa perä edellä.
Pääkoneiden jäähdytysveden lämmöllä voitiin lämmittää tankeissa olevaa raskasta polttoöljyä, ja sillä voitiin lämmittää osittain myös laivan sisätiloja. Sähköä tuottavina apukoneina laivalla oli kolme 8-sylinteristä A.P.E.-Allen BCS-12DX -dieseliä, jotka pyörittivät Brown Boverin generaattoreita niin, että kokonaisteho oli yli 6 megawattia. Hätädiesel oli Caterpillarin valmistama.
Zeebrugge vuonna 1987
Britannian ja Manner-Euroopan välisessä meriliikenteessä kulki vuosittain 23 miljoonaa matkustajaa ja 2,5 miljoonaa autoa. Päivittäisiä vuoroja oli noin 250.
Zeebruggen satama oli Belgian toiseksi vilkkain matkustajasatama, vain Oostende oli vilkkaampi. Manner-Euroopassakin vain Ranskan Calais ja Boulogne-sur-Mer olivat näitä vilkkaampia. Onnettomuutta edeltäneenä vuonna Zeebruggen sataman kautta kulki 1 742 000 matkustajaa. Autolauttamatka Zeebruggesta Kanaalin yli Doveriin kesti noin 4,5 tuntia, Dover–Calais väli vain noin 1,5 tuntia.
Lähtö satamasta
Tavallisesti Herald of Free Enterprise ajoi Dover in ja Calais’n välistä reittiä, mutta nyt se oli poikkeuksellisesti reitillä Dover–Zeebrugge. Doverissa ja Calais’ssa oli kaksikerroksiset rampit, joilla molempia autokansia voitiin lastata yhtä aikaa. Zeebruggessa oli vain yksi ramppi. Laivan kiinnittyessä Zeebruggen laituriin vuorovesi oli tavallista korkeammalla. Jotta ramppi olisi ylettynyt ylemmälle autokannelle, piti laivan keulaa saada alemmaksi. Keula saatiin painumaan pumppaamalla vettä keulanpuoleisiin painolastisäiliöihin.
Enterprise lähti laiturista 6. maaliskuuta 1987 kello 18.05 paikallista aikaa perä edellä. Laivalla oli 80 hengen miehistö, 459 matkustajaa, 81 henkilöautoa, 3 linja-autoa ja 47 kuorma-autoa. Ilma oli kirkas ja meri rauhallinen, kun laiva kääntyi sisäsatamassa. Ajo ulkosataman aallonmurtajan luo kesti 18 minuuttia.
Laiva kaatuu
Eräs kuorma-autonkuljettaja kertoi jälkeenpäin, että autokannelle alkoi tulla keulaportista vettä heti satamasta lähdön jälkeen. Normaalisti autokansi oli 2,7 metriä vedenpinnan yläpuolella. Laivalla oli kuitenkin 90 senttimetrin keulatrimmi, eli keula oli normaalia syvemmällä, sillä painolastiveden pumppaus ei tapahtunut hetkessä.
Ohitettuaan uloimman Pohjanmereen työntyvän aallonmurtajan laiva kiihdytti nopeuttaan. Kun laivan nopeus nousi 18 solmuun (33 km/h), keula-aalto alkoi ryöpyttää vettä autokannelle. Autokansi oli yhtenäistä tilaa keulasta perään, sillä osastointi olisi hidastanut lastausta ja purkamista. Veden tulonopeus oli 200 tonnia minuutissa. Vettä pääsi myös autokannen alla oleviin tiloihin autokannelta sinne johtavien portaiden kautta. Kun alus kaarsi sivuuttaakseen hiekkasärkän, kannella ollut vesi valui toiselle laidalle ja kaatoi laivan.
Herald of Free Enterprise kaatui kello 18.25, 90 sekuntia aallonmurtajan ohituksen jälkeen. Uppoamispaikalla 1,5 kilometriä aallonmurtajan päästä oli niin matalaa, että laiva ei voinut pyörähtää ympäri. Se jäi 90 metrin päähän rannasta kymmenen metriä syvään veteen kyljelleen hieman yli 90 astetta kallistuneena. Alus lepäsi pohjassa niin, että melkein puolet rungosta oli vedenpinnan yläpuolella.
Pelastustyöt
Miehistö ei ehtinyt lähettää hätäkutsua. Lähellä olleelta ruoppausproomulta nähtiin uppoaminen, ja sieltä hälytettiin satamaviranomaiset. Laivan valot olivat sammuneet, ja pinnalla ollut kylki näkyi huonosti tutkassa, joten hylyn löytämiseen meni hieman aikaa.
Matkustajat kertoivat myöhemmin painajaisesta, kun laiva kaatui: ihmiset ja tavarat lensivät ympäriinsä, kun kansi kääntyi pois jalkojen alta. Vesi sisällä alkoi nousta, ja valot sammuivat. Syntyi kaaos ihmisten pyrkiessä ulos kirkuen ja toisiaan repien. Pian sammui myös turvavalaistus.
Matkustajille ei ehditty jakaa pelastusliivejä. Pelastuslauttoja ja pelastusveneitä ei voinut laivan asennon takia laskea mereen. Ensimmäiset matkustajat pelastettiin laivan kylkeen ajaneeseen hinaajaan. Pian paikalle saapui myös helikoptereilla pelastusmiehistöä.
Uhreista monet jäivät laivan sisään loukkuun ja menehtyivät hypotermiaan 3-asteisessa vedessä. Suuri osa ihmisistä pelastettiin laivan kyljen päältä rikottujen ikkunoiden kautta. Vaikeutena oli suuri jyrkkyys, sillä kyljellään olleessa laivassa ei ollut juuri mitään mitä pitkin voisi kiivetä ylöspäin. Lisäksi paikalle rynnänneet lehdistön edustajat tönivät hoitohenkilökuntaa sivuun. Pelastustöitä vaikeutti osaltaan myös täydellisen matkustaja- ja lastiluettelon puute, koska ei tiedetty, oliko kaikki ihmiset löydetty ja oliko lastina vaarallisia aineita. Ensimmäinen luettelo vaarallisista aineista saatiin 12 tunnin kuluttua, ja sekin oli puutteellinen. Varustamo luovutti oman luettelonsa vasta 73 tunnin kuluttua onnettomuudesta.
Tutkinta
Ensin epäiltiin aluksen törmänneen johonkin, mutta sellaisesta ei löytynyt jälkiä. Sen sijaan laivan perä- ja keulaporttien havaittiin olevan auki. Se sai epäilemään, että miehistö olisi jättänyt lastausportit auki tuulettaakseen autojen pakokaasut pois autokansilta. Tapa oli yleisesti käytetty, vaikkei se ollutkaan sallittua. Kerrottiin tapauksista, joissa koko Kanaali olisi ylitetty portit auki. Varustamo kiisti moisen jyrkästi.
Melko pian selvisi, miksi portit olivat auki. Henkilö, jonka tehtävänä oli sulkea portit, 27-vuotias merimies Mark Stanley. Stanley oli porttien avaamisen jälkeen tehnyt laivalla huoltotöitä muiden työntekijöiden kanssa, kunnes laivan pursimies, Terence Aylin vapautti hänet tehtävistään. Stanley meni hyttiinsä ja nukahti. Stanley heräsi vasta, kun laiva alkoi kaatua ja hän lensi ulos hytistään.
Lastausta valvonut yliperämies, Leslie Sabel kertoi, että hän näki jonkun kävelevän G-ohjauspaneelille ja oletti sen olevan Stanley, tulossa sulkemaan ovia ja lähti siksi komentosillalle. Tämä henkilö ei kuitenkaan ollut Stanley, eikä kukaan muukaan laivan työntekijöistä. On epäselvää, oliko Sabel oikeasti edes nähnyt kenenkään tulevan G-ohjauspaneelille vai valehteliko hän. On syytä huomioida, että Sabel oli lausuntonsa aikana vielä kivuissa onnettomuudessa saatujen vammojen vuoksi. Huolimatta siitä, näkikö Sabel jonkun tulevan vai ei, oli Sabelin velvollisuus huolehtia siitä, että portit laitettiin kiinni.
Laivan päällikkö, David Lewry, näki Sabelin tulevan komentosillalle. Koska yhtiö ei ollut ikinä ohjeistanut mitään käytäntöä porteista, ei Lewry tarkistanut porttien olevan kiinni. Vaikka yhtiöllä ei ollut käytäntöä, jonka mukaan kapteenin kuuluu varmistaa porttien olevan kiinni, oli Lewryn vastuulla se, että lautta lähti merelle portit auki.
Pursimies Aylin oli viimeinen henkilö autokannella. Hän laittoikin ketjun keulaportin poikki, jottei kukaan matkustaja kulkisi vahingossa siitä. Aylin ei sulkenut portteja tai varmistanut sitä, että joku olisi sulkemassa niitä, koska se ei ollut koskaan kuulunut hänen tehtäviinsä, ja siksi hän lähtikin omiin töihinsä.
Koska keulaportti avautui vaakatasossa, sen asentoa ei nähnyt komentosillalta. Siellä oletettiin porttien olevan kiinni. Komentosillalla ei kylläkään ollut porttien asennosta ilmoittavaa merkkivaloa, eikä laivalla ollut valvontakameraakaan, jolla asennon olisi voinut tarkistaa. Kenenkään päällystöön kuuluvan velvollisuuksiin ei myöskään kuulunut valvoa autokannella, että portit suljetaan.
Hällä väliä -tauti
Tutkinnan edetessä paljastui varustamon johdon välinpitämätön tapa suhtautua asioihin ja yhtiön leväperäinen turvallisuuskulttuuri. Kun sisaralus Pride of Free Enterprise lokakuussa 1983 lähti merelle sekä keula- että peräportit auki, laivan päällikkö lähetti yhtiön johdolle muistion, jossa hän pyysi merkkivalojen asentamista komentosillalle. Vastaus oli vähättelevä, naljaileva ja kielteinen.
Aluksen päällikön pitäisi tietää laivan syväys ja merkitä se lokikirjaan ennen merelle lähtöä. Herald of Free Enterprisen syväyksen suuruus oli tärkeä tieto, koska matkustajien määrää täytyi rajoittaa, jos syväys ylitti 5,5 metriä. Yhtiön johdolta oli pyydetty laivalle syväysilmaisimia, mutta niitä ei ollut hankittu. Koska syväysmerkkiä ei aina nähnyt eikä päällikkö tiennyt todellista syväystä, hänen täytyi käyttää mielikuvitustaan ja merkitä sopiva luku lokikirjaan.
Tutkimuksissa havaittiin myös, että laivalla olleiden ajoneuvojen paino oli arvioitu liian pieneksi. Myöhemmin laivoja lastattaessa käytettäviä ajoneuvojen painojen ohjearvoja korotettiinkin ja suositeltiin autojen punnitsemista. Tutkittaessa laivan sisaraluksia havaittiin, että niihin oli kertynyt valmistumisen jälkeen 263 tonnia lisäpainoa laivaan tehdyissä uudistustöissä.
Aluksen myöhemmät vaiheet
Välittömien pelastustöiden jälkeen laivan vierelle ruopattiin syvänne, johon laiva käännettiin oikeaan asentoon 7. huhtikuuta 1987. Laiva alkoi kellua 27. huhtikuuta, ja se hinattiin Zeebruggeen. Laivasta löytyi vielä neljä uhria, ja näihin aikoihin varustamokin myönsi olevansa vastuussa tapahtumista.
Seuraavaksi laiva telakoitiin perusteellisia tutkimuksia varten. Syksyllä se myytiin ja nimettiin uudelleen M/S Flushing Rangeksi. Laiva hinattiin Taiwanin Kaohsiungiin ja romutettiin vuonna 1988.
Maciej Łukaszczyk
Maciej Łukaszczyk (11. maaliskuuta 1934 Varsova – 4. kesäkuuta 2014 Poznań) oli puolalainen pianisti.
Łukaszczyk opiskeli Margerita Trombini-Kazuron, Zbigniew Drzewieckin ja Jan Ekierin johdolla. Hän konsertoi ja opetti Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Hän muodosti myös pianoduon veljensä Jacek Łukaszczykin kanssa. Łukaszczyk sai Saksan Bundesverdienstkreuzin vuonna 1991 ja Puolan tasavallan ansioritarikunnan tunnustuksen 1999. Hänen isänsä oli onkologian edelläkävijänä Puolassa toiminut Franciszek Łukaszczyk.
Łukaszczyk perusti Darmstadtissa Chopin-seuran, jota johti vuodesta 1970 kuolinvuoteensa. Hän käynnisti myös Darmstadtin kansainvälisen Chopin-pianokilpailun.
Isomuurahaiskuoriainen
Isomuurahaiskuoriainen eli muurahaiskuoriainen (Thanasimus formicarius) on kirjokuoriaisten heimoon kuuluva laji. Se on 7-10 mm:n pituinen ja tummissa peitinsiivissä on yksi tai kaksi mutkittelevaa vaaleaa raitaa, keskiruumis on rusehtavan punainen ja pää on musta. Muurahaiskuoriainen muistuttaa hieman väritykseltään ja käyttäytymiseltään muurahaista. Punertavat toukat elävät petoina kaarnakuoriaisten käytävissä. Isomuurahaiskuoriaista esiintyy pääasiassa Euroopassa. Suomessa laji on luokiteltu elinvoimaiseksi ja sitä esiintyy lähes koko maan alueella pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta.
Isomuurahaiskuoriainen on metsänomistajalle hyödyllinen apu tuhohyönteisteisten torjunnassa. Se saalistaa ainakin seuraavia lajeja: kuusentähtikirjaajaa (Pityogenes chalcographus), taimipikikärsäkästä (Pissodes castaneus), pystynävertäjää (Tomicus piniperda), sarvijaakkoa (Acanthocinus aedilis), vaakanävertäjää (Tomicus minor), ukkoniluria (Dendroctonus micans), pikakirjoittajaa (Ips sexdentatus), kirjanpainajaa (Ips typographus), Pityokteines curvidens, Hylurgus ligniperda, havutikaskuoriaista (Trypodendron lineatum), pikkukirjanpainajaa (Ips duplicatus) ja mustaniluria (Hylastes ater).
Torre del Mangia
thumb|upright=0.6|Torre del Mangia
Torre del Mangia on vuosina 1325–1348 rakennettu, 88 metriä korkea torni Sienassa, Italiassa. Se sijaitsee kaupungin keskusaukiolla Piazza del Campolla, goottilaisen Palazzo Pubblicon yhteydessä. Sen rakensivat Minuccio ja Francesco di Rinaldo vuosina 1338–1348.
Torni on saanut nimensä ensimmäiseltä kellonsoittajaltaan vuonna 1347, Giovanni di Ducciolta, jonka lempinimi oli ”Mangiaguadagni”. Tornin nykyinen kello on laitettu paikoilleen vuonna 1666: sen valmistaminen San Francescon luostarissa kesti lähes kymmenen kuukautta, ja kellon paikalleen laittamiseen tarvittiin kaksi suurta, yhteensä 53 miehen käyttämää vinssiä. Tornin huipulle johtaa 400 porrasta. Tornin juurella on kappeli, jonka nimi on Capella di Piazza. Se on vuoden 1348 rutosta selvinneiden kiitollisuudenosoitus Neitsyt Marialle.
Aiheesta muualla
43.31821°N, 11.33225°W
Animal (Def Leppardin kappale)
"Animal" on brittiläisen rockmusiikkia esittävän Def Leppardin kappale vuodelta 1987.
"Animal" on kolmas raita yhtyeen vuonna 1987 ilmestyneellä studioalbumilla Hysteria. Kappaleen ovat kirjoittaneet yhtyeen laulaja Joe Elliott, kitaristit Steve Clark ja Phil Collen, basisti Rick Savage ja albumin tuottanut Robert John "Mutt" Lange. Yhtyeen kotimaassa "Animal" julkaistiin Hysterian ensimmäisenä singlenä vuoden 1987 heinäkuussa, kun taas Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Australiassa "Animal" ilmestyi singlenä vuoden 1987 syyskuussa Hysterian toisena singlenä "Womenin" jälkeen.
Yhtyeen kotimaassa "Animal" menestyi singlelistoilla kiitettävästi saavuttaen Ison-Britannian singlelistalla sijan 6, ja Yhdysvalloissa kappale nousi Billboardin singlelistalla sijalle 19. Suomessa kappale nousi virallisen singlelistan sijalle 19. Se oli ensimmäinen neljänkymmenen parhaan joukkoon Billboardin singlelistalla yltänyt Def Leppardin kappale, ja menestyksensä johdosta se vakiinnutti nopeasti paikkansa yhtyeen konserttien ohjelmistossa.
Ison-Britannian painoksella "Animalin" b-puolelle päätyi kappale "Tear It Down", joka sai b-puoleksi yllättävänkin paljon radiosoittoa ja siitä muodostui jopa pienoinen hitti; yhtye muun muassa esitti kappaleen vuoden 1989 MTV Video Music Awards-tapahtumassa ja myöhemmin se nauhoitettiin uudelleen yhtyeen seuraavalle studioalbumille, vuoden 1992 Adrenalizelle. Yhdysvalloissa "Animalin" b-puolena oli puolestaan "I Wanna Be Your Hero", joka esiintyi vielä samana vuonna yhtyeen "Pour Some Sugar on Me"-hittisinglen b-puolella Ison-Britannian painoksella.
Yhtye julkaisi Royal Philharmonic Orchestran kanssa äänitetyn singleversion kappaleesta keväällä 2023. Kokonainen albumi Def Leppardin hittejä orkesterin kanssa äänitettynä ilmestyy toukokuussa 2023.
Nagara-luokka
Nagara-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston kuuden vuosina 1920-1924 valmistetun aluksen muodostama kevyt risteilijäluokka. Luokan kaikki alukset tuhoutuivat toisessa maailmansodassa.
NBA:n varaustilaisuus 1985
Vuoden 1985 NBA:n varaustilaisuus pidettiin 18. kesäkuuta 1985 Madison Square Gardenissa, New Yorkissa. Varaustilaisuudessa varattiin kaikkiaan 162 pelaajaa seitsemän kierroksen aikana.
Tamanin niemimaa
thumb|250px|Tamanin niemimaan kartta vuodelta 1870. thumb|250px|[[Kertšinsalmi LANDSAT-satelliitin kuvaamana. Tamanin niemimaa oikealla, Kertšin niemimaa vasemmalla.]] Tamanin niemimaa on noin  30 km pitkä ja 13 km leveä idästä länteen työntyvä niemimaa Venäjän federaation Krasnodarin aluepiirin alueella Kaukasiassa. Yhdessä sitä vastaan lännestä työntyvän, Krimiin kuuluvan Kertšin niemimaan kanssa se muodostaa Kertšinsalmen, jonka kautta Asovanmeri liittyy Mustaanmereen. Niemimaalla sijaitsee mutatulivuoria ja öljyvarantoja.
Asutus niemimaalla
Tamaninniemellä sijaitsee myös pieni Tamanin satamakaupunki, joka perustettiin 1100-luvulla ja josta tuli 1200-luvulla genovalaisten linnake. Turkkilaiset valloittivat sen 1482, ja 1774 se liitettiin Venäjän keisarikuntaan. Nykyisin suurin kaupunki niemimaalla on Temrjuk.
Kreikkalaiset siirtolaiset perustivat siirtokuntia "Krimin bosporuksen" saariin jo 700- ja 600-luvulla eaa. Vedenkorkeuden muutosten vuoksi näistä saarista tuli myöhemmin osa niemimaata. Minolaiset perustivat Kepoin-kaupungin, joka yhdessä Pantikapaionin (nykyisen Kertšin) kanssa hallitsi vesireittiä Mustaltamereltä Asovanmerelle ja edelleen Donjoelle.
Olavi Vikainen
Olavi Vikaisen ensimmäinen sarjakuva oli Nalle Nöpönenä Anni Swanin toimittamassa Sirkka-lehdessä. Sirkan numerossa 3/1933 tekstissä Nalle-sarjakuvan alla puhutaan ”uudesta ystävästämme”, mutta sarjalla ei vielä näytä olevan nimeä. Lukijoille julistetaan nimikilpailu. Tuplanumerossa 12–13 Nallella on jo nimi.
Vikainen piirsi Suomen Kuvalehteen sarjaa Aatami. Lehtiyhtiön omistajanvaihdoksen myötä sarja siirtyi Seura-lehteen. Veli Giovanni oli huomannut Vikaisen sarjakuvat Suomen Kuvalehdessä ja kutsui Vikaisen Uuden Suomen viikkoliitteen avustajaksi. Gösta Thilén oli lopettanut Herra Kerhosen piirtämisen Suomen Kuvalehteen (hän kuoli 1934), jolloin Veli Giovanni pyysi Olavi Vikaista jatkamaan sarjaa.
Olavi Vikainen alkoi pian piirtää eläinsarjakuvia, joita Suomessa oli tuohon aikaan harvassa. Hän näyttää saaneen vaikutteita erityisesti Asmo Alholta, piirrostyyliä ja riimittelyä myöten. Vikainen oli mukana Veli Giovannin toimittamassa Kalle Viksari -lehdessä. Vikainen teki paljon yhteistyötä myös Ilmari Turjan kanssa, joka antoi sarjalle nimen Possu Pekoni. Savon Sanomissa Vikaisen ”Kimmo” ilmestyi vuodesta 1957 lähtien 22 vuotta.
Ensimmäinen Olavi Vikaisen sarjakuvakirja Pupu, Kili ja Poss ilmestyi 1942. Suositusta kirjasta otettiin viisi painosta vv. 1942–1960.
Vikainen oli hyvin tuottelias ja hänen töitään ilmestyi monissa eri lehdissä. Nopeus hioi Vikaisen tyylin selkeäksi ja pelkistetyksi, hyvinkin nykyaikaisen näköiseksi.
Myöhempinä vuosinaan Vikainen oli keskittynyt öljyvärimaalaukseen.
Hiisi
Hiisi on itämerensuomalaisten kansojen alkuperäisuskonnon pyhä paikka. Hiisi on tarkoittanut suomalaisessa kulttuurissa ennen kristinuskon tuloa kalmistoa ja/tai kulttipaikkaa, esimerkiksi pyhää lehtoa.
Levittäessään uskoaan katolisen kirkon strategiana oli antaa vanhoille palvontapaikoilla uudet merkitykset. Esimerkiksi Varsinais-Suomessa kirkkoja perustettiin hiisien ja pyhien lehtojen paikoille tai niiden läheisyyteen. Loput vanhat palvontapaikat kiellettiin ja näin demonisoituina niistä muotoutui kansan mielikuvissa pahojen olentojen tyyssijoja ja myös sanan Hiisi merkitys muuttui tarkoittamaan persoonallista pahansuopaa henkiolentoa. Hiisistä muodostui ajan saatossa kansantarinoihin pieniä pahoja tai vähintään tuhmia olentoja, joiden kotipaikka oli myös nimeltään Hiisi tai joskus Hiitola. Metsähiisi ja vesihiisi olivat metsässä ja vedessä asuvia hiisiä, mutta myös sairauksien nimiä. (Katso Viha (sairaus)). Monelle suomalaiselle tutussa lausahduksessa "painu hiiteen" hiisi-sana esiintyy merkityksessä 'kaukainen paikka' tai 'helvetti'. Toivotus on funktionaalisesti sama kuin "painu helvettiin", mutta merkitykseltään kuitenkin lievempi.
Hiiden alkuperä
Alkujaan ja varsinaisesti hiisi tarkoittaa pyhää lehtoa, kultti-, uhri- ja mahdollisesti toisinaan myös hautapaikkaa. Tässä merkityksessä sanaa hiisi käytetään ainakin Suomessa ja Virossa. Myös saamelaisten pyhä paikka seita saattaa olla samaa kantaa. Myös pyhästä hauta-alueesta tai helvetin kaltaisesta paikasta saatettiin puhua hiitenä. Viimeksi mainittuun saattaa osaltaan vaikuttaa muinaisgermaaninen tuonpuoleista tarkoittava sana Hizi.
Hiisi-sanan käsittäviä paikannimiä on runsaasti Etelä-Suomessa ja Virossa (esimerkkinä Hiidenmaa). Näitä nimiä on usein alueilla, joilla on esihistoriallisiin maanviljely-yhteisöihin liittyvien muinaisjäännösten tai paikannimien keskittymiä. Pyhäksi lehdoksi soveltunut tai tiedetty alue sijaitsee usein jotakuinkin tällaisen keskittymän keskellä. Arvioitujen lehtojen ja Hiisi-paikannimien ympäristössä on usein muun muassa linnavuori (puolustuspaikka), kalmisto, asuinpaikka tai asuinpaikkoja sekä jälkiä maanviljelystä (esimerkiksi muinaispelto). Tämä tukee käsitystä, että Hiisi olisi ollut yhteisön keskuspaikka ja kaikkein pyhin.
Tästä näkökulmasta Itämerensuomalaisten kielten hiisi-sanuetta on tutkinut muun muassa filologi Mauno Koski ja samansuuntaisesti aihetta on käsitellyt myös historiantutkija Veikko Litzen. Esimerkiksi Perttelin hiisi-nimet olisivat Litzenin mukaan ilmausta yhteisön jakautumisesta kahteen osaan: Kristilliseen, jonka keskus olisi tullut kirkon paikaksi, ja ei-kristilliseen, jonka keskus olisi ollut Hiisi.
Tätä kautta Hiisi-paikannimet saavat jo vastakkaista merkitystä. Kun Etelä-Suomessa hiisi-paikannimiä (esimerkiksi Hiidenvesi) on keskittyminä myös sellaisilla seuduilla, joilla maata viljelevien suomalaisten kansanperinne kertoo asuneen vierasta ja vihamielistä pyyntiväestöä, lappalaisia, (muun muassa Hiidenvesi Lohjan seudulla), niin on saatettu tulkita nimien viitanneen näihin. Nimet voivat kuitenkin heijastaa myös maata viljelevän yhteisön jakautumista kristinuskon saapuessa Litzenin kuvaamalla tavalla. Tällöin pakanuuteen liittyvä Hiisi-nimitys alkoi merkitä vieraita yhä vanhassa uskossa pitäytyviä ryhmiä ja mahdollisesti näiden hallitsemia alueita.
Kristinuskon levitessä sanan merkitys hämärtyi entisestään. Eteläisempien alueiden pakanat ja ”lappalaiset” hävisivät, mutta jatkoivat elämäänsä kertomuksissa muuttuen ajan myötä yhä tarunomaisemmiksi. Suomen kielessä pakanoihin samaistettu hiisi-sana alkoi viitata pahaan tai pakanalliseen henkiolentoon, pienikokoiseen ilkeään haltiaan tai peikkoon. Lopulta tästä merkityksestä tuli sanan yleisempi merkitys. Myös kristillisperäisiä nimityksiä juutas ja piru voitiin käyttää samantapaisista uskomusolennoista. Kalevalassa Väinämöinen joutui taistelemaan kolmea pahaa henkiolentoa, Lempoa, Pahaa ja Hiittä vastaan. Viron kielessä Hiisi-sanan alkuperäinen merkitys on säilynyt paremmin.
Katolinen kirkko ulotti valtansa ensin Varsinais-Suomeen, jossa hiidet jäivät jo varhain osaksi pelkästään kertomusperinnettä. Sen sijaan esimerkiksi Savon takamailla Kerimäellä varakirkkoherra lähetti vielä vuonna 1738 Porvoon tuomiokapitulille kirjeen, jossa kerrotaan "epäilyttävien lehtojen ja puiden" hävittämisestä.
Hiidet muinaisina asuttajina
Hiisien on uskottu asuneen ennen alueilla, joilla ihmiset nykyisin asuvat. Ihmisten levittäytyminen ja häiritsevä käyttäytyminen on kuitenkin saanut hiidet perääntymään yhä syrjäisimmille alueille. Samankaltaista on kerrottu myös jättiläisistä ja jotuneista. Jättiläiset ja hiidet on myös toisinaan rinnastettu, ja esimerkiksi suomalaisten sukulaiskansan virolaisten kielessä hiiglane tarkoittaakin jättiläistä, mutta useammin hiidet on kuitenkin arveltu pienikokoisiksi.
Hiittä pahana paikkana on peräpohjolassa kutsuttu sanalla helsinki, joka ilmeisesti on yhteydessä Ruotsin puolella sijaitsevan Hälsinglandin maakunnan nimeen. Jos on haluttu käskeä toinen hiiteen, on voitu sanoa ”painu helsinkiin”.
Arktinen neuvosto
thumb|upright=1.5|Kartta Arktisen neuvoston jäsenmaista (vaaleansininen) ja tarkkailijamaista (tummansininen). Arktinen neuvosto on kansainvälinen, hallitusten välinen korkean tason foorumi, jossa keskustellaan arktisten alueiden hallitusten ja alueen alkuperäisyhteisöjä koskevista asioista ja ongelmista.
Hiisi
Tarinoita kohtaamisista hiiden kanssa
Hiisitarinoissa hiidet kuvattiin usein pieniksi, jokseenkin ihmismäisiksi. Joskus harvemmin hiidet kuitenkin rinnastettiin myös jättiläisiin tai vuorenpeikkoihin. Hiidet kuuluivat hiiden väkeen. Hiiden väki saattoi eräiden käsitysten mukaan tarttua ihmiseen näkymättöminä olentoina tai taikavoimana ja aiheuttaa näin sairauksia. Hiisien kotipaikka oli Hiisi tai Hiitola. Hiitola sijaitsi vaikeakulkuisessa maastossa, mahdollisimman syrjässä ihmisasutuksesta. Hiitolaan oli rakennettu Hiiden linna, jossa hiidenväen hallitsija, Hiisi asui vaimonsa, Hiiden emännän kanssa. Hiiden emännältä Väinämöinen sai erään tarinan mukaan kanteleeseensa kielet. Hiiden linnassa asui myös hiitolaisia - joiden hiukset olivat käärmeitä - sekä Hiiden raivoava rakki ja Hiiden kissa, Kipinätär nimeltään. Hiidellä oli myös Hiiden ruuna, hiisien nopea hevonen ja yksi ainoa tytär, nimeltään Hippe. Hipen tehtävänä oli pakottaa varkaat palauttamaan varastamansa omaisuuden sen oikeille omistajille. Hiiden väestä puhutaan niin pahoina kuin hyvinäkin olentoina. Usein itse Hiisi suojeli metsässä kulkevia ihmisiä pedoilta. Hiidet kulkivat usein meluisissa kulkueissa, joissa oli paljon kulkusia, ja joku saattoi vinguttaa viulua. Ne saattoivat ajaa päättömillä hevosilla tai pukeilla. Hiidet saattoivat aiheuttaa halvauksen, jos niitä ei väistänyt ojaan asti tiellä, tai jos niitä kuikuili pelokkaasti taakseen. Jos taas takana olevaa hiittä katsoi suoraan ja koko vartalolla kääntyen, se perääntyi.
Arktinen neuvosto
Historia
Arktinen neuvosto perustettiin virallisesti Ottawan julistuksella vuonna 1996. Neuvoston tarkoituksena oli parantaa yhteistyötä ja koordinointia arktisen alueen valtioiden välillä. Erityisen tärkeää oli alkuperäiskansojen osallistuminen päätöksentekoon alueen kannalta olennaisten kysymysten ratkaisemiseen, erityisesti kestävän kehityksen ja alueen ympäristönsuojelun päätöksiin. Arktinen neuvosto on väline arktisen alueen hallitusten ja ihmisten kohtaamien ongelmien ja haasteiden käsittelemiseen. Neuvosto on koonnut yhteistä tietopohjaa, joka jaetaan eri maiden välillä. Arktinen neuvosto tekee työtä kestävän kehityksen puolesta, jonka perusta ohjeistuksineen löytyy Kestävän kehityksen puiteasiakirjassa. Asiakirja hyväksyttiin Arktisen neuvoston vuoden 2000 ministerikokouksessa.
Tarkkailijat
Tarkkailijan asema on auki kaikille ei-arktisille maille, globaaleille ja alueellisille kansainvälisille järjestöille ja kansalaisjärjestöille.
Hiisi
Tarinoita kohtaamisista hiiden kanssa
Hiidet olivat kuitenkin myös inhimillisiä. He saattoivat puhella humoristiseenkin sävyyn ihmisille. Kerrankin, kun hiideltä tiedusteltiin, miksi se ratsastaa pukinkäppänällä, se selitti joutuneensa myöhässä ratsujen jakoon. Joskus hiidet vain metelöivät aiheuttamatta muuta harmia. Eräässä tarinassa metsään nukahtanut mies kohtasi hiisiä ja esitti peloissaan nukkuvaa. Niiden joukossa oli sekä mustia hiisiä että yksi harmaa hiisi. Mustat hiidet päättivät tappaa miehen, mutta harmaa sanoi kuitenkin, ettei nukkuvaa saisi vahingoittaa, joten miestä ei vahingoitettu.
Arktinen neuvosto
Pysyvät jäsenet
Arktisen neuvoston pysyväksi jäseneksi voivat päästä kaikki arktisen alueen alkuperäiskansoja edustavat järjestöt. Arktisen alkuperäiskansan määritelmänä on, että alkuperäiskansa asuttaa useampaa kuin yhtä Arktisen neuvoston jäsenmaata, tai että yhdessä jäsenmaassa asuu useampi kuin yksi arktinen alkuperäiskansa.
Anna Demidova
thumb|220px|Anna Demidova, keisarinna Aleksandran hovineito.
Arktinen neuvosto
Puheenjohtajuus ja Arktisen neuvoston kokoontuminen
Arktisen neuvoston puheenjohtajuus vaihtuu kahden vuoden välein. Ruotsi, Norja ja Tanska ovat määritelleet yhteiset tavoitteet puheenjohtajakausiensa ajaksi, muun muassa neuvoston pääsihteeristön perustaminen Tromssaan, Norjaan. Puheenjohtajamaina ovat toimineet:
Anna Demidova
Anna Stepanovna Demidova (26. tammikuuta (J: 16. tammikuuta) 1878 Tšerepovets – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg) oli keisarinna Aleksandran naimaton hovineito, joka seurasi vangittua tsaariperhettä karkotukseen Tobolskiin ja Jekaterinburgiin. Hän kuoli Ipatjevin talossa Uralin työläisten alueneuvoston nimissä toimeenpannussa joukkomurhassa yhdessä Nikolai II:n perheenjäsenten, palvelusväen ja henkilääkärin kanssa heinäkuussa 1918.
Hiisi
Tarinoita kohtaamisista hiiden kanssa
Hiidet tappelivat joskus valtapiiriensä rajoista. Silloin ne saattoivat liikutella rajapyykkeinä käyttämiään isoja kiviä tai saada lammikot kuohumaan. Aikansa tapeltuaan ne kuitenkin sopivat riitansa. Tässä suhteessa ne muistuttivat tonttuja eli tontinhaltijoita, jotka myös kinastelivat keskenään isäntiensä maista ja omaisuuksista.
Anna Demidova
Anna Demidovan ruumiin jäännökset löydettiin 1991 joukkohaudasta Koptjakin metsästä, ja hänet haudattiin Pietari-Paavalin linnoituksen kirkkoon heinäkuussa 1998 päivälleen 80 vuotta surmatyön jälkeen. Demidovan maine palautettiin vuonna 2009. Jurovski kuitenkin väitti polttaneensa Demidovan, mutta tämä on kuitenkin osoitettu Jurovskin valheeksi.
Arktinen neuvosto
Puheenjohtajuus ja Arktisen neuvoston kokoontuminen
Arktinen neuvosto on kokoontunut toistaiseksi kerran kunkin puheenjohtajakauden aikana, kauden loppupuolella. Alla kokoontumispaikat aikoineen:
Hiisi
Tarinoita kohtaamisista hiiden kanssa
Koska hiidet olivat kastamattomia, ne eivät voineet astua pyhälle eli siunatulle maalle. Esimerkiksi pellot olivat siunattuja kylvön yhteydessä. Heikkotehoisen koukkuauran aikana pellot usein jouduttiin kyntämään ristiin, jolloin urien ristikuvion uskottiin lisäävän pellon suojelevaa voimaa. Hiisiä pakeneva saattoi pelastautua juoksemalla kynnetylle maalle. Jos ovi ei ollut siunattu nukkumaan mentäessä, saattoi hiisi tulla sisälle ja viedä jotakin.
Arktinen neuvosto
Neuvoston asiantuntijatyöryhmät
Arktisen neuvoston asiantuntijatyöryhmät ja niiden tiede- ja tekniset tukiryhmät kokoontuvat säännöllisin väliajoin useaan kertaan vuoden aikana. Neuvostolla on kuusi asiantuntijaryhmää:
Jean-Victor Poncelet
Poncelet osallistui Napoleonin hyökkäykseen Venäjälle, ja hänen katsottiin kaatuneen Krasnoissa. On todettu, että insinöörin univormu oli hänen pelastuksensa. Kun havaittiin, että hän kuitenkin hengittää, hänet otettiin venäläisten vangiksi. Hän joutui marssimaan ankaran talven läpi jopa 40 asteen pakkasessa Saratoviin asti. Hänen ensimmäiset projektiivista geometriaa käsittelvät tutkimuksensa syntyivät sotavankeudessa. Palattuaan Ranskaan hän päätyi osin vaatimattomampiin tehtäviin velvollisuudentuntonsa vuoksi. Hän toimi toki muun muassa puolustuskomiteassa ja Lontoon ja Pariisin maailmannäyttelyiden esimiehenä.
Vuonna 1822 hän julkaisi kuuluimman työnsä Traité des propriétés projectives des figures eli projektiivisen geometrian järjestelmällinen esitys.
Hänet tunnetaan muun muassa Ponceletin–Steinerin lauseesta.
Dupuytrenin kontraktuura
250px|right Dupuytrenin kontraktuura, joskus myös kämmenen kalvokutistuma, on yleinen käsien hyvänlaatuinen sidekudossairaus, joka on nimetty sen kuvailleen Napoleon Bonaparten sotakirurgin paroni Guillaume Dupuytrenin mukaan. Se ilmaantuu yleensä miehille aikaisemmin kuin naisille, mutta sen syy on tuntematon, joskin perinnöllinen taipumus on ilmeinen. Vaiva ilmestyy useimmiten molempiin käsiin, ja se on helppo tunnistaa. Kysymyksessä on kämmenpuolen sidekudoksen paksuuntuminen, joka johtaa pikkusormen puoleisten koukistajajänteiden lyhenemiseen. Sairaudessa koukistuu ensin tyypillisesti nimetön, sitten pikkusormi ja keskisormi.
Hoito
Vaiva on hyvänlaatuinen eikä aiheuta varsinkaan alkuvaiheessa toimintakyvyn rajoitteita. Sormia on syytä ojennella säännöllisesti esimerkiksi tasaisella pinnalla. Kirurginen korjaus saattaa tulla kyseeseen, joskin kämmenpuolen operaatioissa on rakenteellisista syistä noudatattava erityistä huolellisuutta. Nykyään on tullut käyttöön myös lääkinnällinen hoito, jossa injisoidaan sairastunelle alueelle Clostridium histolyticum -bakteerin tuottamaa kollagenaasientsyymiä.
Yangzhou
Yangzhou on kaupunki Kaakkois-Kiinassa Jiangsun maakunnan keskiosassa, Jangtsen pohjoisrannalla. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 72 kilometriä maakunnan pääkaupunki Nanjingistä koilliseen ja 230 kilometriä suurkaupunki Shanghaista luoteeseen. Yangzhoun väkiluku on 4,46 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 6 638 neliökilometriä.
Yangzhoun naapurikaupunkeja ovat Nanjing lounaassa, Chuzhou lännessä, Huai’an ja Yancheng pohjoisessa, Taizhou idässä, sekä Zhenjiang etelässä.
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu seuraavasti (2010):
Ensimmäinen historian kirjaama asutus nykyisen n paikalla oli nimeltään Guangling (tai Kuang-ling); tämä tapahtui Kevättä ja syksyä-aikakaudella (770–476 eaa.).
on ollut kautta Kiinan historian sen keskeisiä talouden ja kulttuurielämän kaupunkeja. Keisarinkanavan valmistuttua siitä muodostui Tang-dynastian kaudella keskeinen ja vauras satamakaupunki. Kaupunki tunnetaan kauppiassuvuistaan, runoilijoistaan, taiteilijoistaan ja tutkijoistaan.
Lorraine Moller
Lorraine Moller (s. 1. kesäkuuta 1955 Boulder Colo, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen entinen kestävyysjuoksija.
Moller aloitti juoksuharrastuksen nuorena tyttönä. Hän juoksi nurmikoilla paljain jaloin ja osti ensimmäiset juoksukenkänsä vasta 16-vuotiaana. Hän opiskeli Dunedinin yliopistossa ja juoksi vapaa-aikanaan. Hän voitti kuusi Uuden-Seelannin mestaruutta yleisurheilussa. Vuonna 1978 hän muutti vuodeksi Yhdysvaltoihin harjoittelemaan ja osallistui 1980 Lontoossa ensimmäiseen Avon-maratoniin, jonka hän myös voitti. Hän voitti kolme perättäistä Avon-juoksua. Osakan maratonin hän voitti vuosina 1986, 1987 ja 1989.
Moller osallistui uransa aika 1984–1996 neljään arvokisamaratoniin. Hän on ainoa nainen, joka on juossut maratonin neljissä olympialaisissa. Vuoden 1984 olympialaisissa hän sijoittui viidenneksi ajalla 2.28.34. Vuonna 1988 Soulissa hän oli 33. ajalla 2.37.52. Barcelonassa 1992 hän saavutti pronssia ajalla 2.33.59. Atlantassa 1996 hän oli vielä 46. ajalla 2.42.21.
Yhden Kiinan politiikka
Yhden Kiinan politiikka on näkemys, jonka mukaan on olemassa vain yksi Kiinan valtio. Tämän näkemyksen mukaan siis ainoastaan Kiinan kansantasavallan hallitus tunnustetaan Kiinan lailliseksi hallitukseksi. Se ei välttämättä sisällä näkemystä siitä, onko Taiwan osa Kiinan kansantasavaltaa. Esimerkiksi Euroopan unioni on sitoutunut yhden Kiinan politiikkaan, mutta ylläpitää Taiwanille taloudellisia, kulttuurisia ja teknisiä suhteita ja korostaa, että Taiwanin asemaa ei voi ratkaista ottamatta huomioon taiwanilaisten mielipidettä. Kiinan kansantasavalta vaalii ”yhden Kiinan periaatetta”, jonka mukaan Taiwan on Kiinan kansantasavallan maakunta, jonka tulee yhdistyä Kiinan kansantasavaltaan Yksi maa, kaksi järjestelmää -politiikan mukaisesti. Tämä tarkoittaa sosialistisesta talousjärjestelmästä riippumatonta talousjärjestelmä Hongkongin ja Macaon tapaan.
Myös Kiinan tasavalta (Taiwan) ylläpitää virallisesti yhden Kiinan periaatetta. Kuomintangin diktatuurin aikana Jiang Jieshin hallitessa tämä merkitsi sitä, että Taiwanin olisi pitänyt vallata manner-Kiina takaisin, jolloin valtiollinen yhtenäisyys olisi tavoitettu, ei Kiinan kansantasavallan, vaan Kiinan tasavallan yhteydessä.
Taiwanin demokratisoiduttua Taiwanissa on alkanut elää ajatus, että tavoitellusta yhteydestä manner-Kiinaan luovuttaisiin ja luotaisiin Kiinasta erillinen ”Taiwanin tasavalta”. Tätä ajatusta Kiinan kansantasavalta vastustaa. Vuonna 2006 Kiinan kansantasavalta hyväksyi lain, jonka mukaan Kiinan kansantasavallasta erkaantunut alue voidaan palauttaa sen yhteyteen myös voimatoimin. Tosin Kiinan kansantasavalta korostaa kuitenkin rauhanomaista yhdistymistä.
Käytännössä yhden Kiinan politiikasta on seurannut se, että Kiinan kansantasavalta katkaisee diplomaattisuhteet valtioihin, jotka ovat tunnustaneet Kiinan tasavallan ja ylläpitävät siihen diplomaattisia suhteita. Kiinan tasavalta puolestaan on myöntänyt taloudellista apua harvoille kehitysmaille siksi, että nämä ovat tunnustaneet Kiinan tasavallan.
Kiinan kansantasavalta myös pitää näyttävästi suhteita yllä oppositioon ajautuneen kuomintangin kanssa järjestämällä vierailuja manner-Kiinaan vastustaakseen Taiwanin liberaalipoliitikkojen hanketta julistaa Taiwan itsenäiseksi.