cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alpit
Nisäkkäät
Alppien kenties sopeutuvaisin petoeläin on susi (Canis lupus). Se on tehokas saalistaja, jonka levinneisyys on aikoinaan kattanut valtavia alueita. Suuren levinneisyyden johdosta sudesta kehittyi useita erilaisiin elinympäristöihin sopeutuneita alalajeja. Sudella on kaksikerroksinen turkki, joka koostuu karkeasta, vettä ja likaa hylkivästä pintakarvasta sekä sen alla olevasta tiheästä, vesitiiviistä ja hyvin lämpöä eristävästä pohjavillasta. Sudella on talvella talviturkki, jonka se heittää ilman lämmetessä pois. Suden käpälät ovat sopeutuneet kylmyyteen ja lumeen. Suurissa käpälissä on varpaiden välissä ihopoimuja, ja tiheä verisuonisto pitää polkuanturat lämpiminä Alppien kovemmissakin talvipakkasissa. Käpälien anturoiden väleissä olevat karkeat karvat estävät suden luisumista liukkaalla pinnalla. Suden varpaiden välissä on myös rauhaset, jotka erittävät hajuainetta, joka auttaa eläintä paikallistamaan kulkemansa reitin. Saman hajuaineen avulla susi voi myös tiedottaa itsestään laajalle alueelle koko seudulle.
Linnut
Alpeilla viihtyy lukuisia lintulajeja. Alppien petolinnuista tunnetuimpia lienevät maakotka (Aquila chrysaetos), partakorppikotka (Gypaetus barbatus) sekä hanhikorppikotka (Gyps fulvus). Korkealla eläviä maakotkia tavataan jokseenkin harvoin ja laji on alueella suojeltu. Niin ikään partakorppikotkat ovat harvinaisia ja uhanalaisia Alpeilla. Petolinnuista tavallisemmin tavattavia ovat hiirihaukat (Buteo), jalohaukat (Falconidae) sekä pöllöt (Strigidae). Pöllölajeja Alpeilta tunnetaan kahdeksan, joista mainittavia ovat esimerkiksi huuhkaja (Bubo bubo), sarvipöllö (Asio otus), kyläpöllönen (Otus scops), helmipöllö (Aegolius funereus) ja varpuspöllö (Glaucidium passerinum). Alpeilla elää myös tikkoja (Picidae), pähkinähakkeja (Nucifraga caryocatactes), kalliokiipijöitä (Tichodroma muraria) ja koskikaroja (Cinclus cinclus). Korkealla vuorilla yleisiä lintuja ovat alppivaris (Pyrrhocorax pyrrhocorax) sekä alppinaakka (Pyrrhocorax graculus). Alppivaris tunnetaan pitkästä punaisesta nokastaan, kun taas alppinaakan nokka on lyhyt ja keltainen.
Selkärangattomat
Maailmanlaajuisestikin menestyksekäs eläinluokka, hyönteiset, on asettunut taloksi myös Alpeille. Sarvijääriin kuuluva kovakuoriainen alppijäärä (Rosalia alpina) sulautuu suojavärinsä ansiosta täydellisesti omaan Alppien elinympäristöönsä, pyökkimetsään. Jäärälle on kehittynyt harmaa mustaraitainen suojaväri. Kyseinen jäärälaji on käynyt kuitenkin melko harvinaiseksi. Alpeilla elää myös harvinainen alppiapollo (Parnassius phoebus), joka on suojelun kohteena oleva perhoslaji.
Historia
Alpeilla on asunut ihmisiä jo kivikaudelta lähtien, mutta heistä tiedetään vähän. Puunilaissodissa Karthagon sotapäällikkö Hannibal ylitti Alpit 38 000 miehen armeijansa kanssa. Germaaniheimot asuttivat Alpit 500–1200-luvuilla. Alppien historiaa voidaan seurata tarkemmin vasta 900–1200-lukujen jälkeen Kaarle Suuren perustaman valtakunnan lopullisesti hajottua. Ihmisiä muutti Alpeille muun muassa siksi, että ne tarjosivat hyvän turvapaikan.
Alpeille kehittyi perinteinen maanviljelyyn ja karjanhoitoon pohjautuva elämäntapa. Kuivilla Etelä-Alpeilla pidettiin lampaita ja vuohia, pohjoisessa nautoja. Vuorikiipeily alkoi Alpeilla jo 1700-luvulla. Myös kaivostoiminta ja kotiteollisuus olivat joissakin paikoissa tärkeitä elinkeinoja.
1800-luvulla Alppien vanha kyläkulttuuri alkoi taantua ja väki vähetä syrjäisistä alppikylistä. Vuoden 1870 jälkeen kolmanneksessa alppikylissä väkiluku on vähentynyt, joissakin romahtanut. Tämä johtuu muun muassa talouden ja tekniikan yleisestä kehityksestä, sillä maatalous ei nykyisellään kannata Alpeilla. Toisaalta Alppien kaupungit ovat kasvaneet. Sama kehitys on jatkunut 1900- ja 2000-luvuillakin. Pienet alppikylät ovat vaarassa hävitä ihmisten muuttaessa suuriin kaupunkeihin. Alppien talouselämää vaikeuttaa muun muassa se, ettei viljely siellä kannata samalla tavoin kuin muualla Keski-Euroopassa. Alpeille kohdistuva hiihtoturismi yleistyi jo ennen toista maailmansotaa.
Talous
thumb|left|270px|Kaksi patoa [[Lago del Narèt -järvellä, Ticinon kantonissa, Sveitsissä.]]
Energiantuotanto
Vuoristoisista pinnanmuodoista johtuen merkittävä energian tuotantomuoto Alpeilla on vesivoima. Kattavat tiedot vesivoiman osuudesta energian tuotannossa kuitenkin puuttuvat. Eräänlaisessa yleiskatsauksessa vuodelta 2001 oli kerätty tietoja yli sadasta suuresta vesivoimalan padosta Alpeilla. Kansainvälisen Alppien suojelukomission (CIPRA) mukaan voimaloiden kapasiteetti on yli 28 gigawattia ja ne tuottavat yli 46 terawattituntia sähköä joka vuosi. Yleensä vesivirrat ovat voimakkaimmillaan keväällä sekä kesällä ja heikoimmillaan talvella, mikä tarkoittaa vesivoiman tuottavan vähemmän sähköä talvisin ja enemmän kesäisin. Talvella sähkön kysyntä on kuitenkin korkeampi kuin kesällä. Periaatteessa tämä vaihtelu suosisi oheen tuulivoimaa, joka puolestaan tuottaa yleensä enemmän sähköä talvella kuin kesällä. Uusiutuvan energian tuotannon vuoksi Alpeille on ehdotettu rakennettavaksi lisää vesivoimaloita. Vesivoimaloilla saattaa kuitenkin olla negatiivisia vaikutuksia jokien ekosysteemeihin ja lähialueille, kuten tulvatasankoihin ja -metsiin. Vesivoimalat saattavat vaikuttaa myös vedenlaatuun, kaloihin ja muuhun vesieliöstöön. Vaikutuksia voi olla myös sedimentin kuljetukseen ja moniin muihin tärkeisiin ekosysteemien toimintoihin ja niiden luonnollisiin palveluihin. Tämän vuoksi vesivoimaloiden rakentaminen on edelleen yksi kiistanalaisimmista Alppien energiantuotantoon liittyvistä kysymyksistä. Luonnonsuojelijat ja paikallinen väestö vastustavat usein voimakkaasti uusia vesivoimalahankkeita.
Suurta osaa alpiinisesta ympäristöstä peittävät metsät, joita on vuoristoisesta maastosta johtuen hankala soveltaa maatalouskäyttöön. Vaikean maaston vuoksi mahdollisuudet bioenergian tuotantoon Alppien rinteillä olisivat varsin rajalliset, jos metsiä aiottaisiin muuttaa energiamuotoa varten tarkoitetuiksi viljelmiksi. Sen sijaan metsien polttopuut ovat olleet ja tulevat vastaisuudessakin olemaan tärkeä energianlähde Alpeilla. Metsäala kasvaa alueella jatkuvasti, mikä tarkoittaa myös puuvarannon jatkuvaa lisääntymistä. Näin ollen ympäristö on potentiaalinen puusta tuotetun energian lisäämiseen. Riittävien resurssien vuoksi myöskään korkeammalla vuorilla kasvavien vuoristometsien olemassaoloa ei tarvitsisi vaarantaa.
Matkailu
Alpit on suosittu matkailukohde, joka tunnetaan talvisin erityisesti laskettelumahdollisuuksistaan, kun taas kesäisin matkailijoita vuoristoon vetää alueen luonto. Joissakin Alppien korkeissa hiihtokeskuksissa on mahdollista lasketella myös kesäisin. Useat hiihtokeskukset kärsivät nykyisin kuitenkin lumipulasta, mistä johtuen ne ovat enenevässä määrin alkaneet painottaa kesämatkailuun. Laskettelun ja kelkkailun sijasta tällaiset keskukset saattavat tarjota toisenlaisia aktiviteetteja ja palveluita, kuten pyöräilyä ja wellness-palveluita. Tavallisesti kävijöitä on enemmän kesäisin, mutta talvimatkailijat tuovat verrattain enemmän rahaa. Nämä erot pitävät vuodenaikojen keskimääräiset matkailutulot suhteellisen tasapainoisina. Matkailijamäärällisesti Alppien suosituin talvisesongin kohde vuonna 2009 oli Itävallassa sijaitseva Lech-Zürsin ympäristö, jossa kirjattuja yöpymisiä kertyi kaikkiaan 856 000. Saman vuoden kesäsesongin ykköskohde oli puolestaan Sveitsissä sijaitseva Luzern, kun eri kohteiden vertailuissa otettiin huomioon yöpymiset, hotellihinnat sekä käyttöaste. Luzernin matkailijamäärä oli tuolloin 670 000. Luzernin matkailun avainsanoja olivat alueen vaellus- ja maastopyöräreitit, köysiradat, järvet sekä kiipeilypuistot.
Alppien matkailijamäärä on vuosittain yli 100 000 000. Yöpymisiä alueella puolestaan kertyy 400 000 000 vuodessa. 15% paikallisista asukkaista saa elantoa joko suoraan tai epäsuoraan turismista, mutta vain kymmenesosa alppikunnista elää lähinnä matkailusta. Sveitsin turismin varassa olevia alueita ovat esimerkiksi Graubündenin kantoni ja Bernin ylämaan vuoristoalue. Vastaavasti tällaisia alueita ovat Itävallassa Tirolin ja Salzburgin osavaltiot sekä Italiassa autonominen Etelä-Tirolin maakunta.
Tieliikenne
Alppien autotiet on jouduttu rakentamaan vuoristoisen maaston ehdoilla. Tavallisesti tiet on rakennettu kulkemaan laaksoja pitkin. Ylänköalueen ylittävät tiet kulkevat solien kautta. Alpeilla on myös maantietunneleita.
Alppialueella on valtateitä kaikkiaan noin 4 200 kilometriä. Tieverkko on tihein Sveitsissä. Laajin tiestö on Itävallan Alpeilla (1 500 km), suppein Sloveniassa (100 km). Merkittävimmät tavaraliikenteen tieyhteydet Alppien poikki ovat Gotthardin maantietunneli, Brennerin solatie ja Tarvision tunneli, joiden kaikkien kautta kulki 2,1–2,2 miljoonaa kuorma-autoa vuonna 2004. Näiden lisäksi henkilöliikenteen merkittäviä reittejä ovat Välimeren rantatie Ventimiglian kautta, Montgenèvren sola, Frejusin tunneli, Mont Blancin tunneli, Ison Sankt Bernhardin tunneli, Simplonin solatie, San Bernardinon tunneli, Reschensolan ylittävä tie, Tauernin tunneli ja Wechselin solatie sekä Schoberpassin ja Semmeringin reitit.
Junaliikenne
thumb|Juna ylittämässä [[Landwasserin siltaa Albulan rautatiellä, Graubündenin kantonissa, Sveitsissä. Albulan rautatie kuuluu yhdessä Berninan rautatien kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.]] Alppien poikki kulkevat rautatiet ovat vilkkaita, vaikkakin kapasiteeteiltaan melko rajoittuneita. Alpeilla on enemmän auto- kuin rautateitä, mutta kummallakin on kapasiteettiongelmia. Alppien rautatieyhteydet käsittävät monia yksiraiteisia, mutkikkaita ja hidaskulkuisia linjoja. Tehokas Alppien poikki kulkeva rautatieverkosto vaatisi alueelle valtavia määriä uutta infrastruktuuria.
Etenkin Sveitsissä tunnettuja ja turistien suosimia junareittejä ovat Glacier Express ja Bernina Express. Näistä Bernina Expressin toinen pääteasema sijaitsee kuitenkin Italian puolella, Tiranossa.
Tunnelirakentamisen historiaa Alpeilla
Alpit ovat pitkään olleet lähes ylitsepääsemätön este Ranskan ja Italian välillä. Vuosisatojen ajan ennen ensimmäisen tunnelin valmistumista kauppiaat ja sotajoukot joutuivat usein menettämään henkensä yrittäessään korkeiden vuorten yli. Ensimmäinen onnistunut tunneliyhteys Alppien ali, Ranskan ja Italian välillä, tehtiin vasta 1800-luvun puolivälissä. Tunneli ei itsessään ollut kovinkaan uusi oivallus, sillä Genovan ja Torinon maustekauppiaat olivat harkinneet sellaisen rakentamista jo 1400-luvulla. Suunnitelmana oli kaivaa yli 3 kilometrin pituinen käytävä Col di Tenden läpi. Korkeimpana harjanteena Col di Tende on ollut pahin este silloisten Genovasta Nizzaan kulkevien muulikaravaanien matkan varrella. Tunnelin rakentajilla ei ollut käytössään räjähdysaineita, joten heidän oli louhittava kiviainekseen uria, minkä jälkeen niistä saattoi kiilata kiveä irti. Irtonainen kiviaines oli poistettava työmaalta joko kantamalla tai vetämällä. Rakennusurakan eteneminen oli hidasta. Tuohon aikaan Italian Välimeren purjehdukseen ja pitkiin karavaanireitteihin perustuva mausteiden kaupankäynnin monopoli menetti asemansa samalla, kun Vasco da Gama purjehti Kaukoitään avaten meritien Portugalin kauppiaille. Tunnelia ei tuolloin saatu kaivettua loppuun asti ja se hylättiin 300 vuodeksi. Myöhemmin kesken jääneen tunnelin rakentamista alettiin Sardinian ja Piemonten kuninkaan määräyksen johdosta jatkaa. Työt keskeytyivät kuitenkin jälleen, kun Ranskassa tapahtui vallankumous, ja Napoleon nousi valtaan.
thumb|left|Lähes 13 kilometriä pitkä Fréjusin tunneli, joka tunnetaan myös Mont Cenisin tunnelina, avattiin rautatieliikenteelle vuonna 1871. Tilanne koki muutoksen 20 vuotta myöhemmin, kun alueen rautateitä alettiin rakentaa. Rautatierakentamisessa maan tasoeroja tuli välttää ja vuoristoissa tunnelit olisivatkin olleet miltei välttämättömiä. Tunnelirakentamisen suhteen aloitteen teki jälleen Sardinian kuningas suunnittelemallaan 11 kilometriä pitkällä tunnelilla Mont Cenis -solan ali. Oikeudet tunnelin tarkempiin suunnitteluihin saivat kaksi piemontelaisinsinööriä, Sommeiler ja Grattoni. Rakentamiseen liittyen vastassa oli monia pulmia, kuten se, että tunnelin syvimmän kohdan päällä olisi yli 1 600 metriä vuorta ja lämpötila tunnelissa jopa 47 °C. Haastavimmiksi ongelmiksi osoittautuivat liian lämmön sekä räjäytysten tuottaman ruudinsavun haihduttaminen useiden kilometrien pituisesta tunnelista. Ongelmiin ratkaisun tarjosi Sommeiler, joka keksi käyttää puristetulla ilmalla toimivia kallioporia tunnelin kaivamiseen. Kallioporat aiheuttaisivat ylipaineen, minkä avulla ne sekä puhaltaisivat savut pois että viilentäisivät kalliota. Vuonna 1857 tunnelin louhinta aloitettiin Alppien vastakkaisilta puolilta. Rakentamisessa oli kuitenkin käytettävä vanhoja menetelmiä siihen saakka, kunnes ilmakompressorit valmistuivat. Ensimmäisten viiden vuoden aikana rakentaminen olikin hidasta, ja etenemisvauhti oli vain vajaat 25 senttimetriä päivässä. Eteneminen hidastui entisestään, kun paineilmaporat lopulta saatiin käyttöön. Sommeiler suunnitteli seuraavaksi vesivoimalla käyviä ilmakompressoreita. Toiminta perustuisi padottuun jokeen, jossa vesirattaat toimisivat kompressorien voimakoneina. Lopulta joulupäivänä vuonna 1870 vastakkaisilta puolilta vuoria kaivamisen aloittaneet työryhmät kohtasivat, kun matkaa heiltä oli kertynyt yhteensä 12,8 kilometriä. Tunneli avattiin rautatieliikenteelle 17. syyskuuta 1871.
Mont Blancin tunneli
Italian ja Ranskan välinen Mont Blancin maantietunneli vihittiin käyttöön vuonna 1965. Tunneli on 11,6 kilometriä pitkä. Se lyhensi Rooman ja Pariisin välistä ajoaikaa noin 20 tunnilla.
Italia ja Ranska sopivat yhteisestä tunnelihankkeesta vuonna 1949. Sveitsi tuli mukaan hankkeeseen vuonna 1953. Tunnelin rakentaminen kesti 6,5 vuotta, ja sen saattaminen suunnitelmien tekemisestä lähtien kokonaan valmiiksi 19 vuotta. Valmistuessaan Mont Blancin tunneli oli maailman pisin maantietunneli.
thumb| [[Gotthardin pohjatunneli vuonna 2006 rakennusvaiheessa Ticinon kantonissa Sveitsissä.]]
Gotthardin pohjatunneli
Gotthardin pohjatunneli Sveitsissä otettiin käyttöön 11. joulukuuta 2016. Tunnelin pituus on 57 kilometriä. Päätunneli koostuu kahdesta yksiraiteisesta tunneliputkesta, jotka ovat yhteydessä toisiinsa yhdystunneleilla. Tunnelin rakentaminen kesti 17 vuotta.
20 vuotta ennen tunnelin käyttöönottoa rautatieliikenteen tulevaisuus oli epävarmaa. Tuolloin auto- ja lentoliikenne vaikuttivat ottaneen yliotteen tunnelihankkeista. Sveitsin naapurimaissa yleistynyt suurnopeusjunaliikenne parantaa kuitenkin tunnelihankkeen kannattavuutta. Alpit ylittävä tavaraliikenne on kasvanut jatkuvasti, ja eniten se on tuonut rasitusta paikallisille maanteille. Uuden nopean yhteyden avulla, osana eurooppalaista nopeaa rautatieverkostoa, tulevaisuuden kasvavaa tavara- ja henkilöliikennettä on mahdollista hoitaa taloudellisemmin ja ympäristöystävällisemmin.
Lentoliikenne
thumb|[[Aiguille du Midin ja Punta Helbronnerin välillä liikennöivä Télécabine Panoramic Mont-Blanc heinäkuussa 2010.]]
Köysiradat
Köysiradat ovat monin paikoin Alpeilla nopein tapa päästä ylös vuorille. Maailman korkeimmalle kulkeva köysirata nousee Klein Matterhornille 3 820 metrin korkeuteen Sveitsin Zermattissa. Toinen korkea köysirata sijaitsee Mont Blancin massiivilla, Ranskan puolella, Aiguille du Midillä. Téléphérique du l'Aiguille du Midi -köysiradan nousu alkaa 1 035 metrin korkeudesta, Chamonixin keskustasta. Matkan varrella on 2 317 metrin korkeudella Plan de l'Aiguillen asema. Huipulla lämpötila ei kesälläkään yleensä nouse −10 °C yläpuolelle, mutta sään salliessa köysirata pidetään toiminnassa vuoden ympäri. Aiguille du Midiltä on myös toinen pitkä köysiratayhteys, Télécabine Panoramic Mont-Blanc, joka kulkee jäätiköiden yli Punta Helbronnerin huipulle, 3 462 metriin, ja edelleen alas Courmayeuriin Italian puolelle.
Maailman kolmanneksi pisin gondoliköysirata, Gondelbahn Grindelwald-Männlichen, sijaitsee Bernin Alpeilla Sveitsissä. Gondolit liikennöivät yli kuuden kilometrin pituisella reitillä Grindelwaldin kylän ja Männlichenin vuoren välillä. Köysirata avattiin 23. joulukuuta 1978, ja hankkeen toteutus maksoi aikanaan noin 20 miljoonaa Sveitsin frangia. Talvisin ja keväisin köysirata vie ylös Männlichenille lähinnä laskettelijoita, kun taas kesällä matkustajat ovat retkeilijöitä.
Ennätyksiä
J-Tull Dot Com
Kappaleet
Jotkin versiot sisältävät näytteen Ian Andersonin sooloalbumilta The Secret Language Of Birds (3:54).
Tekniikan Maailma
Tekniikan Maailma (lyhenne TM) on Otavamedian julkaisema 23 kertaa vuodessa ilmestyvä yleistekninen aikakauslehti, jonka sisältö käsittelee autoaiheita ja muita tekniikan aiheita kuten viihde-elektroniikka, tietokoneet, mobiililaitteet, kamerat, urheiluvälineet, moottoripyörät ja tiede.
Lehti on tunnettu erityisesti testeistä ja vertailuista sekä koeajoista. Aikaisemmin Tekniikan Maailmassa oli monipuolisesti erilaisten laitteiden rakennusohjeita, mutta nyt rakentamisesta ja remontoinnista on saatavilla Otavamedian julkaisema erikoislehti nimeltään TM Rakennusmaailma.
Tekniikan Maailma -nimellä lehti on ilmestynyt vuodesta 1953 lähtien. Sen edeltäjä oli vuonna 1945 aloittanut Harrastelija-lehti. Lehden perustaja Rauno Toivonen toimi 1980-luvun lopulle saakka sen päätoimittajana. Lehteä julkaisi aluksi Rauno Toivosen oma yritys, kunnes Urpo Lahtisen Lehtimiehet Oy osti sen vuonna 1969. 1970-luvun aikana Tekniikan Maailma nousi Pohjoismaiden suurimmaksi yleistekniseksi aikakauslehdeksi. Vuonna 1988 Lehtimiehet Oy myytiin Yhtyneet Kuvalehdet Oy:lle, ja Tekniikan Maailma seurasi mukana. Vuonna 1980 valmistui lehden oma testikeskus Helsingin Lauttasaareen.
Lehden päätoimittajana aloitti Raimo Haapaniemen jälkeen syyskuussa 2016 muun muassa Talouselämän ja Ilta-Sanomien päätoimittajana aiemmin toiminut Reijo Ruokanen.
Tekniikanmaailma.fi -sivusto on luettavissa digilehtenä, joka toimii älypuhelimella, tabletilla ja tietokoneen nettiselaimella.
Autojen koeajotiet
Tekniikan Maailman autojen koeajotiet 1960 – 1970 luvulta, säännöllinen ’virallinen’ koeajoreitti ja Tie.
Tekniikan Maailma 12/2008 kirjoittaa säännöllisen koeajotien kulkeneen Turuntietä Nummelle ja siitä Hyönölään ja Pusulaan ja edelleen Marttilaan. Sitten Loukkuun Porintielle ja Portaalle sekä Myllykylän kautta Lautaportaalle. Lopuksi Ohtisen ja Kalvolan kautta Hämeenlinnantielle ja takaisin Helsinkiin.
Sitten Tien reitti, Tie kirjoitetaan isolla T:llä. Tämä reitti on toiminut epävirallisena, ’salaisena’ ja nopeammin saavutettavan koeajoreittinä kuin TM:n virallinen koeajolenkki. Tie on julkistettu 22.8.2007 ja siitä kertoo TM 12/2008. Tien reitti on alkanut nykyisiä teitä myöten Hangontieltä (tienro 51) tietä 1130 Kauklahden ja Järvikylän kautta Lapinkylään, jossa Tie on jatkunut saman numeroista (1130) tietä myöten Evitskogin kautta lähelle Siuntiota. Siuntioon on käännytty tietä 115 pitkin ja jatkettu Hangontielle, jota myöten takaisin. Joskus Tie:n reitti on jatkunut nykyistä tietä 1130 myöten Virkkalan viereen tielle 112, jota ja tietä 186 myöten ja Hangontien kautta takaisin.
TM:n Tie artikkeliin liittyy myös toimittaja Mauri Salon (sittemmin myös päätoimittaja) kehittämä hyvän auton laskentakaava (TM:n artikkelin mukaan se kulkee myös ’Murin Formulan’ nimellä), kaava esitetään myös ’Alfa Romeo Suomessa’ kirjassa. Kaava sanoo, että hyvässä autossa levyjarrujen, kaasuttimien kurkkujen, yläpuolisten nokka-akseleiden ja eteenpäin vievien vaihteiden summan täytyy olla vähintään 15. Tämä kaava on kehitetty 1960-luvun lopulla. Esimerkkinä tälläisesta autosta mainitaan Alfa Romeo Giulia 1600 T.I. Super.
Paavo Ruotsalainen
Påhl Henrik (Paavo) Ruotsalainen ("Ukko-Paavo", 9. heinäkuuta 1777 Lapinlahti – 27. tammikuuta 1852 Nilsiä) oli suomalainen maallikkosaarnaaja ja Suomen körttiläisen herätysliikkeen eli herännäisyyden johtaja.
Maallikkoliikkeen johtajaksi
Paavo Ruotsalainen syntyi Tölvänniemellä kaskiviljelijöiden Anna o.s. Svahn ja Vilppu Ruotsalaisen vanhimpana poikana ja sai ensimmäisen Raamattunsa kuusivuotiaana. Rippikouluikään mennessä hän oli lukenut sen jo kolmesti kannesta kanteen.
Paavo Ruotsalainen ajautui vuonna 1796 Telppäs-niityllä alkunsa saaneen kansanherätyksen piiriin. Nuori Paavo Ruotsalainen kärsi identiteettikriisistä, mutta Juhana Lustigin johtama herätysliike ei pystynyt tarjoamaan kylähullunakin pidetylle Paavolle apua. Kuultuaan jyväskyläläisestä saarnaajasta, seppä Jaakko Högmanista, Ruotsalainen käveli 200 kilometriä tapaamaan tätä. Tapaaminen loi perustan Paavo Ruotsalaisen hengelliselle elämälle. Muutokseen vaikuttivat Högmanin sanat Ruotsalaiselle: "Yksi sinulta puuttuu ja sen mukana kaikki: Kristuksen sisällinen tunto.".
Paavo Ruotsalaisesta tuli herännäisliikkeen johtohahmo Suomessa. Hän matkusteli ympäri Suomea tapaamassa liikkeen muita hahmoja, kuten pohjalaisia pastoreita Jonas Lagusta ja Niilo Kustaa Malmbergia. On arvioitu, että hän kaikkiaan kulki matkoillaan noin 40 000 kilometriä – suuren osan siitä jalan. Liikkeen leviäminen huolestutti valtion viranomaisia ja kirkonmiehiä ja 1838–1839 Ruotsalainen joutuikin oikeuteen Kalajoen käräjillä, jossa hänet tuomittiin sakkoihin vuonna 1726 annetun konventikkeliplakaatin rikkomisesta. Tämä ei kuitenkaan estänyt liikettä leviämästä.
Ruotsalaisen uskonnolliset aktiviteetit tekivät hänen yksityiselämästään vaikean: Paavo Ruotsalaisen ensimmäinen vaimo Riitta Ollikainen (1777–1833) ei ymmärtänyt Ruotsalaisen toimintoja, ja hänen naapurinsa jopa murhasivat hänen vanhimman poikansa Juhanan vuonna 1830.
Aholansaari
thumb|upright|Ruotsalaisen hauta Nilsiän Vanhan kirkon puistossa (kuvan keskellä). Haudalla on harmaa hautapaasi ja Ruotsalaisen oman toiveen mukainen ”piikikäs puu” eli kuusi. Ruotsalainen kuoli kotonaan Aholansaaressa ja hänet haudattiin Nilsiään. Aholansaaressa on nykyisin kurssi- ja lomakeskus sekä Paavon pirtti, jossa Ruotsalainen asui viimeiset elinvuotensa.
Hänellä oli myös mökki Tahkon rinteiden takana sijaitsevalla pellolla, jossa hän asui piilossa. Paikka sijaitsee Kohisevanpuron läheisyydessä. Paikalla sijaitsee kyltti.
Paavon pirtti on Aholansaaren arvokkain rakennus ja museoviraston suojelema kulttuurihistoriallisesti arvokas kohde. Rakennus on otettu museokäyttöön jo 1930-luvulla ja se toimii nykyisin Paavo Ruotsalaisen museona, seuratupana ja opetustilana. Ruotsalainen asui muutamaan otteeseen Aholansaarella ja myös kuoli siellä.
Norsjön piiri
Norsjön piiri sijaitsee Norsjön kunnassa Ruotsissa. Piiri kattaa koko kunnan ja sen väkiluku on.
Appalakit
thumb|Appalakkien sijainti (ruskealla) Pohjois-Amerikan itärannikolla. Kartassa [[Kanada vaaleankeltaisella, Yhdysvallat vaaleanvihreällä ja Meksiko turkoosilla.]] Appalakit on Pohjois-Amerikan itärannikon suuntaisena kulkeva vuorijono, joka ulottuu Saint Lawrencen lahdelta Alabamaan. Hudsonjoki jakaa sen Pohjois- ja Etelä-Appalakkeihin.
Yhdysvaltojen puolella vuorijono ulottuu eteläisten Alabaman, Georgian, Etelä- ja Pohjois-Carolinan, Tennesseen, Kentuckyn ja Virginian kautta pohjoisiin Länsi-Virginian, Marylandin, Ohion, Pennsylvanian ja New Yorkin osavaltioihin. Hudsonjoen pohjoispuolella Appalakit ulottuvat New Yorkin jälkeen Connecticutin, Massachusettsin, Vermontin, New Hampshiren ja Mainen kautta Kanadan puolelle itäisimpiin provinsseihin Ontarioon, Québeciin ja New Brunswickiin. Samaa vuorijonoa on niin ikään Newfoundland. Myös Yhdysvaltojen pääkaupunki Washington sijaitsee Appalakkien juurella.
Geologiaa
Appalakit syntyivät noin 400 miljoonaa vuotta sitten ensimmäisessä niistä mannerlaattojen törmäyksistä, jotka johtivat jättiläismanner Pangean syntyyn. Appalakit ovat osa samaa vuoriketjua kuin Anti-Atlasvuoret Marokossa; vuorten syntyaikana mantereet olivat yhdessä.
Sekä Kanadan että Yhdysvaltojen alueelle ulottuva Laurentidien vuoristo luetaan toisinaan Appalakkien jatkeeksi.
Kasvillisuus ja eläimistö
Appalakkien eteläosan biodiversiteetti on harvinaisen runsasta lauhkeaan alueen metsäksi. Alueelta on tunnistettu lähes kymmenentuhatta eliölajia.
Appalakeilla kasvaa lähinnä sekametsää: lehtensä pudottavia lehtipuita ja ainavihantia havupuita. Poikkeuksina ovat ikivihreä orjanlaakeri Ilex opaca ja neulasensa pudottava kanadanlehtikuusi (Larix laricina).
Appalakkien metsissä elää viisi oravalajia. Jänikset ja valkohäntäpeurat ovat lisääntyneet sitä mukaa, kun ihmiset ovat hävittäneet susia ja puumia.
Vaikutus historiaan
Appalakit erottavat rannikon tasangot ja sisämaan tasangot toisistaan, ja niillä on ollut suuri merkitys koko mantereen asutushistorialle.
Vuoristo rajoitti pitkään siirtolaisten kulkua idästä etelään, sillä sen läpi oli vaikea löytää tietä ja vuoristo oli monien intiaanikansojen metsästysaluetta. Yhdysvaltain sisällissodassa missourilainen kenraali William Tecumseh Sherman ylitti muun muassa Appalakit saadakseen Etelävaltioiden itäiset strategiset pisteet kuten Petersburgin, Atlantan ja Savannah’n haltuunsa.
Kaivostoiminta
Appalakkien eteläosat kuuluvat maailman suurimpiin kivihiiliesiintymiin.
Kivihiiliesiintymiä kaivetaan sekä avolouhoksissa että kaivoskäytäviä pitkin. Appalakeilla on erityisen suosittu menetelmä, jossa kivihiilikerrostuma paljastetaan kokonaan räjäyttämällä koko vuoren huippu pois. Menetelmä tuottaa suuria määriä sivukiveä, joka kasataan läheisiin laaksoihin. Huippujen pois kaivamista on harjoitettu noin 40 vuoden ajan. Vuonna 2016 tehdyn tutkimuksen mukaan kaivostoiminta on tasoittanut Appalakkien keskiosia 40 prosentilla. Huippu on poistettu kaikkiaan yli 500 vuoresta.
Savikivikerrostumista on löydetty maakaasua ja öljyä öljyliuskeena. Uudisasukkaat havaitsivat "palavia lähteitä" jo 1600-luvulla. 2010-luvulla Appalakkien alueen maakaasun merkitys on kasvanut huomattavasti.
Armi Ratia
Armi Maria Ratia (o.s. Airaksinen, 13. heinäkuuta 1912 Pälkjärvi – 3. lokakuuta 1979 Helsinki) oli tekstiilitaiteilija ja Marimekko Oy:n perustaja ja tunnetuimpia suomalaisia yrittäjiä. Marimekko Oy:n toimitusjohtajana hän oli vuoteen 1969 saakka sekä uudelleen vuodesta 1971.
Elämänvaiheita
Armi Ratia syntyi Laatokan Karjalassa, ja hänen vanhempansa olivat kauppias Matias ja kansakoulunopettaja Hilma (o.s. Korvenoja) Airaksinen.
Ratia opiskeli tekstiilisuunnittelijaksi taideteollisuuskeskuskoulussa, ja hänellä oli oma kutomo Viipurissa vuosina 1935–1939. Sodan aikana 1939–1941 hän työskenteli toimistovirkailijana puolustusministeriössä. Sen jälkeen hän meni töihin tekstisuunnittelijaksi mainostoimisto Erva-Latvala Oy:hyn. Vuonna 1949 hän siirtyi miehensä omistamaan Printexiin, joka myi aluksi vahakankaita, myöhemmin moderneja vaatteita ja kankaita.
Marimekon taloudellisen ahdingon aikana syntyi Annika Rimalan suunnittelema Tasaraita-vaatesarja, josta tuli huikea menestys. 1970-luvun alussa Ratia alkoi lisensoida Marimekko-designia ulkomaille ja teki Marimekosta kansainvälisen franchise-ketjun. Yritys nousi uudelleen kannattavaksi. Vuonna 1974 Marimekko sai tasavallan presidentin vientipalkinnon ja yritys listautui pörssiin. Ratian kuoltua Marimekon osake-enemmistö siirtyi hänen lastensa nimiin.
Graafikko Helge Mether-Borgström suunnitteli Marimekko-logon vuonna 1954.
Ilja Glazunovin maalaama muotokuva Armi Ratiasta on Marimekon toimitusjohtajan huoneen seinällä, riippumatta siitä kuka toimitusjohtajana milloinkin on.
Jörn Donner ohjasi vuonna 2014 elokuvan Armi elää!, jossa Armi Ratian elämää tarkastellaan metaelokuvan keinoin. Kyse ei ole tavanomaisesta elämäkertaelokuvasta, vaan elokuvassa nähdään teatteriseurue, joka valmistelee teatterinäytelmää Armi Ratiasta, pääroolissa Minna Haapkylä.
Huhtikuussa 2015 Armi Ratia sai nimikkopuiston Helsinkiin, Kaivopuiston kaupunginosaan. Ratian mukaan nimettiin puisto, jolla ei aikaisemmin ollut virallista nimeä. Ratia asui tuon puiston lähellä, osoitteessa Itäinen Puistotie 9, vuodesta 1947 lähtien kolmen vuosikymmenen ajan.
Yksityiselämä
Vuonna 1935 hän meni naimisiin everstiluutnantti ja yrittäjä Viljo Ratian kanssa. Pariskunta sai kolme lasta: Ristomatti (s. 1941), Anttimatti (s. 1944) ja Eriika (Gummerus) (s. 1948). Avioliitto päättyi eroon vuonna 1969.
Ratia sai vuonna 1939 viidennellä kuukaudella keskenmenon, jossa kaksospojat kuolivat. Vuosina 1941 ja 1944 Ratia sai pojat, Ristomatin ja Anttimatin. Vuonna 1945 Ratia oli jälleen raskaana, mutta hankki laittoman abortin. Jonkun ajan kuluttua abortista Ratia oli taas raskaana odottaen jälleen kaksosia, mutta tämäkin raskaus päättyi keskenmenoon. Seuraavan raskauden aikana Ratia yritti itsemurhaa päästäkseen lapsensaannista, mutta jäi henkiin ja joutui sairaalaan suljetulle osastolle. Tästä raskaudesta syntyi tytär Erika.
Luettelo säveltäjistä
Luettelo merkittävistä länsimaisen taidemusiikin säveltäjistä aikakausittain sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä.
Pim Fortuyn
Wilhelmus Simon Petrus Fortuijn (19. helmikuuta 1948 – 6. toukokuuta 2002), tunnettiin julkisuudessa nimellä Pim Fortuyn, oli värikäs ja mielipiteitä jakanut alankomaalainen poliitikko. Hän edusti omaa puoluettaan Pim Fortuynin lista.
Luettelo säveltäjistä
Suomalaisia säveltäjiä
Komponist Klasszikus zenei zeneszerzők listája pt:Anexo:Lista de compositores da música erudita por ordem alfabética
Pim Fortuyn
Toukokuussa 2002, juuri vaalien alla, eläinaktivisti Volkert van der Graaf murhasi Fortuynin Hilversumissa radioaseman edustalla.
Karma Police
"Karma Police" on toinen single Radioheadin ylistetyltä vuoden 1997 albumilta OK Computer, ja se on ehkä yhtyeen tunnetuin hitti "Creep" jälkeen. Kappaleen pianoriffi on helposti tunnistettava, samantyylinen kuin "Sexy Sadien" vastaava.
Pim Fortuyn
Avoimesti homoseksuaali Fortuyn oli tunnettu maahanmuuton rajoittamista kannattavista näkemyksistään. Häntä pidettiin yleisesti keskustaliberaalina, joka inhosi äärioikeistolaisia, kuten Haider, Le Pen jne.
Karma Police
Kappale sijoittui Britannian singlelistalla sijalle #8, OK Computerin suosio ei auttanut singlejä suuresti.
Pim Fortuyn
Erityisesti keskustelua herättivät Fortuynin näkemykset islamista ja maahanmuutosta. Hän piti islamia jälkeenjääneenä, takapajuisena kulttuurina, ja hänen kerrotaan todenneen: "Jos olisi laillisesti mahdollista, sanoisin ettei tähän maahan tule enää yhtään muslimia". Hänen vastapuolellaan olivat radikaalit muslimijohtajat, kuten Khalil el-Moumni, jotka vastustivat sulautumista alankomaalaiseen yhteiskuntaan ja elämänmenoon. Fortuyn näki äärimuslimit uhkana valtion suvaitsevaiselle kulttuurille. Toisaalta hän kuitenkin esimerkiksi puolusti muslimien sananvapautta ja vastusti syytteen nostamista El-Moumnia vastaan.
Karma Police
Kappaleen loppukohdan on tehnyt kitaristi Ed O'Brien digitaalisesti muokkaamalla.
Pim Fortuyn
Elämäkerta
Wilhelmus Simon Petrus Fortuijn syntyi 19. helmikuuta 1948 Velsenissä. Hän opiskeli sosiologiaa Amsterdamissa ja työskenteli myöhemmin luennoitsijana Nijenrode-instituutissa sekä apulaisprofessorina Groningenin yliopistossa. Vuonna 1988 hän muutti Rotterdamiin. Siellä hän toimi johtajana opiskelijoiden matkustuskorttiasioita hoitavassa järjestössä. Vuosien 1991 ja 1995 välisenä aikana hän työskenteli professorina Rotterdamin Erasmus-yliopistossa. Tuon toimensa jälkeen hän toimi julkisena puhujana, kirjoitti kirjoja ja lehtikolumneja, tullen pikkuhiljaa mukaan poliittiseen elämään.
Karma Police
"Karma Police" soitettiin ensimmäistä kertaa konserteissa vuonna 1996, jolloin yhtye oli Alanis Morissetten lämmitysbändinä. Yhtye soitti Rhodespiano-version kappaleesta Yhdysvalloissa ohjelmassa The Late Show with David Letterman. Kyseinen esitys löytyy Radiohead-dokumentista Meeting People Is Easy. Nykyään yhtye soittaa kappaletta lähes kaikissa konserteissaan, usein encorena.
Pim Fortuyn
Elämäkerta
Marraskuussa 2001 Fortuyn valittiin hiljattain perustetun Leefbaar Nederland -puolueen listoille toukokuussa pidettäviin Alankomaiden parlamenttivaaleihin.
Karma Police
Cover-versiot
Kappaleesta ovat oman versionsa ovat tehneet;
Pim Fortuyn
Elämäkerta
Helmikuussa 2002 Fortuyn esitti hollantilaisen de Volkskrant -sanomalehden haastattelussa niin kiistanalaisia näkemyksiä, että hänet pudotettiin pois puolueen ehdokaslistalta heti seuraavana päivänä. Haastattelussa Fortuyn kertoi toivovansa loppua muslimien maahanmuutolle. Kaksi päivää myöhemmin Fortuyn perusti oman puolueen, Pim Fortuynin listan, ja monet entiset Leefbaar Nederlandin kannattajat seurasivat perässä.
Karma Police
Musiikkivideo
200px|thumb|[[Thom Yorke "Karma Policen" musiikkivideolla.]]
"Karma Policen" musiikkivideon ohjasi Jonathan Glazer, joka on ohjannut myös Radioheadin kappaleen "Street Spirit (Fade Out)" videon. Video julkaistiin elokuussa 1997, ja siinä esiintyvät Thom Yorke ja unkarilainen näyttelijä Lajos Kovács. Glazer voitti tällä ja Jamiroquain "Virtual Insanityn" videolla MTV:n "vuoden ohjaaja" -palkinnon vuonna 1997. Glazer kuitenkin paljasti haastattelussa, että hänen mielestään video on epäonnistunut: "Päätin tehdä siitä todella minimalistisen... ja yritin tehdä jotain hypnoottista ja dramaattista yhdestä perspektiivistä, mutta sitä oli todella vaikea saavuttaa, ja mielestäni en onnistunut siinä."
Pim Fortuyn
Elämäkerta
Kuitenkin maaliskuussa 2002 Fortuyn oli Leefbaarin paikallisosaston ehdokkaana Rotterdamin alueellisissa vaaleissa, ja uusi puolue saikin huikeat 36 prosenttia kaikista paikoista ollen näin suurin ryhmittymä koko valtuustossa. Ensimmäistä kertaa sitten toisen maailmansodan sosiaalidemokraattinen työväenpuolue oli kärsinyt tappion.
6. toukokuuta 2002, vain yhdeksän päivää ennen parlamentin alahuoneen vaaleja, 32-vuotias ympäristöaktivisti Volkert van der Graaf ampui laittomalla 9 mm Star Firestar M-43 -pistoolilla 54-vuotiaan Pim Fortuynin hilversumilaisen 3FM-radioaseman edustalla, jossa Fortuyn oli juuri ollut haastateltavana. Poliisi sai Graafin nopeasti kiinni ja pidätti hänet. Myöhemmin Volkert van der Graaf tuomittiin oikeudessa murhasta. Oikeudessa hän kertoi murhanneensa Fortuynin ”puolustaakseen hollantilaisia muslimeja ahdistelulta”.
Fortuynin murha järkytti koko Alankomaita. Se oli ensimmäinen poliittinen murha toisen maailmansodan jälkeen, ja se nosti piilossa kyteneet kulttuurien väliset kahnaukset pinnalle. Kaikkien poliittisten puolueiden ehdokkaat lopettivat vaalikampanjoinnit. Alankomaiden lakien mukaan ehdokaslistojen muuttaminen ei enää tullut kyseeseen, ja Fortuyn osallistui vaaleihin kuolleena ehdokkaana. LPF sai vaaleissa parlamentin alahuoneen 150 paikasta 26 (17 %). Seuraavissa vaaleissa määrä kuitenkin putosi kahdeksaan.
Pim Fortuyn haudattiin 20. heinäkuuta Provesano di San Giorgio della Richinveldaan, Italian Pordenonen maakuntaan, jossa hänellä oli talo.
Näkemykset islamista ja maahanmuuttopolitiikasta
Elokuussa 2001 Rotterdams Dagblad -sanomalehdessä Fortuyn puhui "kylmästä sodasta" islamia vastaan.
9. helmikuuta 2002 hän antoi Volkstrant-sanomalehdessä lausunnon, jonka mukaan 16 miljoonan asukkaan Alankomaissa on jo tarpeeksi ihmisiä, ja 40 000 turvapaikanhakijan ottaminen joka vuosi tulisi vähentää neljäsosaan. Hän myös sanoi, että mikäli olisi seuraavassa hallituksessa, hän ajaisi erityisen tiukkaa maahanmuuttopolitiikkaa, mutta kuitenkin myöntäisi kansalaisuuden suurelle osalle laittomista siirtolaisista.
Fortuynin mukaan kaikki jo Alankomaissa asuvat ihmiset saisivat jäädä, mutta hän korosti erityisesti, että maahanmuuttajien tulisi sopeutua yhteiskuntaan ja syrjäyttää heidän omat, vanhakantaiset näkemyksensä esimerkiksi ihmisoikeuksista. Hänen mielestään jatkuva muslimien virtaaminen maahan uhkasi hollantilaisen yhteiskunnan vapaamielisyyttä. Hänen mukaansa muslimien kulttuurissa ei ole koskaan tapahtunut minkäänlaista uudistumista tai nykyaikaistumista, esimerkiksi näkemyksissä demokratiasta sekä naisten ja seksuaalivähemmistöjen asemasta. Hän pelkäsi, että lopulta liberaali hollantilainen lainsäädäntö korvautuisi islamilaisella šarialailla, jossa huorintekijöitä kivitettäisiin ja varkailta katkottaisiin kädet.
Muita näkemyksiä
Fortuyn ei omien sanojensa mukaan ollut oikeisto- eikä vasemmistolainen. Hän toivoi politiikkaan enemmän avoimuutta, ja ilmaisi vastenmielisyytensä valtion sosialismia kohtaan. Hän myös kritisoi mediaa kutsumalla sitä "hallituksen siamilaiseksi kaksoseksi".
Fortuynilla oli vapaamielisiä näkemyksiä huumeista, samaa sukupuolta olevien avioliitosta ja eutanasiasta.
Pesäpallo
Pesäpallo on Lauri ”Tahko” Pihkalan kehittämä kahden joukkueen välinen mailapeli. Pelin tarkoituksena on lyödä juoksuja omilla sisävuoroilla ja estää ulkovuoroilla vastustajaa lyömästä juoksuja. Sisäpelaajat lyövät palloa vuorollaan, ja ulkopelaajat ovat ryhmittäytyneet kentälle. Yksi ulkopelaaja toimii syöttäjänä eli lukkarina. Joukkue saa juoksun, kun etenijä on kiertänyt kaikki kolme pesää ja palannut kotipesään.
Pihkala kehitti pesäpallon 1910-luvulla amerikkalaisesta baseballista ja 1900-luvun alussa Suomessa pelatusta kuningaspallosta. Pesäpallosta alettiin nopeasti puhua Suomen kansallispelinä, ja se levisi 1920–1930-luvuilla kouluissa ja suojeluskunnissa. Se on säilyttänyt hyvin paikkansa Suomen kansallispelinä, ja se on Suomen kolmanneksi suosituin pallopeli. Sen pääsarjat Suomessa ovat Miesten Superpesis ja Naisten Superpesis. Lajia harrastetaan pienimuotoisesti myös joissain muissa maissa, kuten Ruotsissa ja Australiassa. Pesäpallon maailmancupin Suomi on voittanut joka kerta.
Kuvaus
Pesäpallo on joukkue- ja mailapeli, jossa kaksi joukkuetta kilpailevat toisiaan vastaan. Joukkueet ovat vuorotellen sisällä ja ulkona. Sisävuorossa oleva joukkue pyrkii tekemään mahdollisimman monta juoksua, joiden määrä ratkaisee jakson voiton. Jaksojen voitot puolestaan ratkaisevat koko ottelun voiton.
Sisävuorossa olevan joukkueen pelaajat ovat aktiivisesti mukana ottelun etenemisessä lyöjinä tai juoksijoina. Lyöjä lyö kotipesästä ulkovuorossa olevan joukkueen lukkarin syöttämää palloa. Lukkari seisoo syöttölautasen vieressä ja heittää syötön kohtisuoraan ylöspäin syöttölautasen ylle. Lyöjä muuttuu juoksijaksi lähtiessään liikkeelle kotipesästä. Juoksijan tavoitteena on kiertää kaikki kolme kenttäpesää ja saada juoksu palatessaan kotipesään. Sisäjoukkueen muut lyöjät pyrkivät auttamaan juoksijaa etenemisessä.
Ulkovuorossa olevan joukkueen pelaajat pyrkivät estämään sisäjoukkuetta tekemästä juoksuja. Ulkopelaajat pystyvät tekemään tämän haavoittamalla tai polttamalla juoksijan.
Joukkueet vaihtavat vuoroja, kun kolme sisäpelaajaa on palanut tai sisäjoukkue ei ole saanut tarpeeksi juoksuja oman vuoronsa aikana. Vuoropari on pelattu, kun molemmat joukkueet ovat olleet kerran sisävuorossa. Ottelun aikana pelataan kaksi jaksoa, joissa kummassakin on 2–4 vuoroparia. Jaksojen päätyttyä tasan ottelun voittaja ratkaistaan supervuoroparissa ja sen jälkeen kotiutuskilpailussa.
Joukkueen pelitaktiikasta vastaa pelinjohtaja, joka valitsee sekä hyökkäys- että puolustustaktiikan. Pelinjohtaja käyttää hyökkäystaktiikasta kommunikoimiseen moniväristä viuhkaa, jolla tämä ilmoittaa pelaajille käytettävän strategian.
Pelipaikat
thumb|250px|Jokeri lyömässä. Sisäpelissä pelaajilla on erilaisia tehtäviä. Etenijät ovat joukkueensa nopeimpia juoksijoita, ja lisäksi he ovat hyviä kärkkymään pesältä ja heillä on hyvä lähtönopeus. Vaihtolyöjien tarkoituksena on ensisijaisesti siirtää etenijöitä pesältä toiselle vaihtolyönneillä, kuten näpyillä, pomppulyönneillä, maalyönneillä sekä polttolinjan ja koppareiden väliin osuvilla lyönneillä. Vaihtolyöjät lyövät yleensä etenijöiden jälkeen numeroilla 2, 3 ja 7. Kotiutuslyöjät pyrkivät lyömään etenijöitä kotiin. He ovat yleensä lyöntijärjestyksessä numeroita 4, 5 ja 8. Kotiutuslyöjinä käytetään myös jokeripelaajia. Joukkueella on kolme jokeria, joita käytetään joukkueen sisäpelivoiman mukaan.
Ulkovuorolla ulkokentällä on yhteensä yhdeksän pelaajaa: lukkari, sieppari, kolme pesävahtia, kaksi polttolinjan pelaajaa ja kaksi takakenttäpelaajaa eli kopparia. Lukkarin tehtävä on antaa mahdollisimman vaikeita syöttöjä vastustajan lyöjälle.
Kenttä
thumb|Pesäpallokenttä Pesäpallokentillä alustana käytetään yleensä hiekkatekonurmea, mutta pesäpalloa pelataan myös hiekka- ja nurmikentillä. Pesäpallokentän varsinaiseen pelialueeseen kuuluvat kotipesä sekä sivurajojen ja takarajan rajaama alue. Kotipesän alueen määräävät kotipesän kaari ja etukentän rajat. Sivurajat puolestaan lähtevät kotipesästä viistosti kohti kakkos- ja kolmospesiä. Rajat kääntyvät suoraan kohtisuorasti kotipesään nähden hieman ennen pesiä ja jatkavat suoraan kohti takarajaa. Ykköspesä sijaitsee kolmospesää kohti menevän rajan varrella.
Miesten kentän pituus on 96 metriä ja naisten kentän pituus 82 metriä. Miesten kentän leveys takarajalla on puolestaan 42 metriä ja naisten kentän 36 metriä. Miesten kentällä kotipesältä ykköspesälle kulkeva lähtöpolku on 20 metriä ja kakkos- ja kolmospesän välinen poikkipolku 36 metriä pitkä. Takarajalta kolmospesän juoksuviivaan on 57,5 metriä. Miesten kenttää käyttävät miesten lisäksi B-poikajuniorit ja naisten kenttää vanhimmat tyttöjuniorit sekä C- ja D-poikajuniorit. Näiden lisäksi on olemassa vielä juniorikentät ja tenavakentät.
Maila
thumb|Pesäpallovarusteet, räpylä, kypärä, pallo ja maila. Pesäpallomailat valmistetaan nykyisin lasi- ja hiilikuidun yhdistelmästä. Puu oli 1980-luvulle asti ainoa materiaali, mutta kuidut ovat syrjäyttäneet sen.
Peleissä saa käyttää vain Pesäpalloliiton hyväksymää mailaa. Muita rajoituksia säännöissä ei aikuisten mailoille anneta. Kokorajoitukset poistettiin säännöistä 1960-luvulla, mutta mailojen koko ei ole tämän jälkeen juurikaan muuttunut.
Pallo
Pesäpallon pallo on kooltaan erisuuruinen miesten, naisten ja nuorempien junioreiden peleissä. Miesten pallo painaa 160–165 grammaa, naisten pallo 135–140 grammaa ja tenavapallo 95–100 grammaa. Kaikkien pallojen ympärysmitta on 21,60–22,20 senttimetriä. Lisäksi Pesäpalloliitto on määritellyt standardit pallon kimmoisuudelle:
Suomessa virallisia pesäpalloja valmistavat L-Tec Sport ja Suomipesis. Pesäpallon valmistuksessa on monta vaihetta. Sen ydin on tiiviiksi puristettua trasselia, jonka päälle kääritään lankaa. Langan päällä on kumiliuskakerros, joka tehdään käsin. Pintakerros liimataan, ja pallo saa muotonsa teräsmuotissa uunissa, jossa kuuma seos vulkanoituu. Valmis pallo punnitaan, koepomputetaan ja leimataan.
Räpylä
Pesäpallossa voi käyttää pallon kiinniottamisen helpottamiseksi Pesäpalloliiton hyväksymää räpylää. Muunlaisten apuvälineiden käyttö on kielletty. Räpylöitä alettiin käyttää pesäpallossa 1930-luvun taitteessa. Sitä ennen pallot otettiin kiinni paljain käsin tai hansikkain. Pesäpalloräpylän valmistusmateriaalina toimii nahka. Räpylän eri osien koko voi vaihdella sen mukaan, minkälainen pelaaja räpylää käyttää. Esimerkiksi junioreille suunnatuissa räpylöissä rakenne voi olla pienempi ja pussiosa suurempi kuin aikuisten mallissa. Junioripelaajien räpylöissä pienempi kämmenosa sopii paremmin pieneen käteen ja suurempi pussiosa helpottaa lyönnin kiinni ottamista.
Aikuisten räpylämalleissa räpylän rakenne on kovempi kuin junioreiden malleissa, sillä kovat lyönnit vaativat myös kovemman kiinniottomateriaalin. Junioreiden räpylät valmistetaan usein aikuisten räpylöitä pehmeämmästä nahasta.
Päänsuojus
Päänsuojus on pakollinen kaikissa virallisissa otteluissa. Päänsuojuksen täytyy olla Pesäpalloliiton hyväksymä. Sisävuorossa kaikkien pelaajien on pidettävä päänsuojusta päässään oman lyöntivuoronsa aikana ja kentällä edetessään. Jos sisäpelaaja tulee lyömään ilman päänsuojusta, tuomitaan hänet palaneeksi välittömästi (tekninen palo). Aikuisten ja B-ikäisten otteluissa ulkovuorossa olevan joukkueen lukkari ja kopparit saavat pelata ulkokentällä ilman päänsuojusta.
Peliasu
Pesäpallon peliasu koostuu lyhythihaisesta pelipaidasta, sen alle puettavasta aluspaidasta sekä polven alle ulottuvista housuista. Erityisesti naisten sarjoissa käytetään tätäkin pidemmälle ulottuvia housumalleja. Pelipaidan molemmissa hihoissa on irrotettavat numerot, jotka kertovat pelaajan lyöntinumeron.
Koska pelaaja saattaa joutua syöksymään juostessaan pesille, sekä ottaessaan palloa kiinni, on aluspaita varustettu kyynärvarresta syöksysuojilla. Monet pelaajat voivat käyttää syöksyessään syöksyhanskoja käsiensä suojana, sekä lyödessä erityistä lyöntihanskaa, joka antaa paremman otteen mailan kädensijasta erityisesti kostealla säällä. Jalkineina pesäpalloilijat käyttävät piikkareita.
Ottelu
thumb|Joukkueiden kapteenit [[Teikkaus|hutunkeitossa.]] Virallinen ottelun kesto on 4+4+1 vuoroparia. Kuitenkin juniorien otteluissa ja turnauksissa voidaan pelata vähemmän vuoropareja. 4+4+1- ja 3+3+1-pelimuodoissa viimeistä tasoittavaa vuoroa ei pelata, jos sisälle tuleva joukkue on voittanut jo jakson. Jakso lopetetaan, jos sisävuoroa pelaava joukkue tekee voittojuoksun.
Jaksojen ollessa tasan pelataan supervuoropari, jonka aloittajan päättää hutunkeiton voittaja. Supervuoropari lopetetaan tasoittavalla vuorolla, jos sisällä oleva joukkue tekee voittojuoksun. Jos supervuoroparin jälkeen ottelu on edelleen tasan, pelataan kotiutuskilpailu. Joukkueet valitsevat siihen viisi lyöjää ja viisi etenijää. Etenijä sijoitetaan kolmospesälle, ja lyöjällä on kolme lyöntiä kotiuttaa etenijä. Lyöjä voi myös itse yrittää kunniajuoksua. Tämän jälkeen tulee vuoroon seuraava lyöjä-etenijä-pari. Jos ottelu on viiden parin jälkeen tasan, kotiutuskilpailua jatketaan kolmen parin ryhmissä ratkaisuun saakka.
Jaksojen välissä pidetään 12–20 minuutin tauko ja ennen supervuoroparia 5 minuutin tauko. Supervuoroparia edeltävällä tauolla joukkueet nimeävät jo valmiiksi kotiutuskilpailun osallistujat.
Eteneminen, syöttäminen ja lyöminen
thumb|Syöttötilanne, lukkari on antanut syötön ja lyöjä on lyömässä. Muut sisäjoukkueen pelaajat ovat kaaressa kotipesän ulkopuolella. Aktiivisesti pelissä mukana olevat sisäpelaajat ovat joko lyöjiä tai etenijöitä. Lyöjä on turvassa kotipesässä. Lyöjästä tulee etenijä, kun hän saa kolme oikeaa syöttöä, turvan ykköspesältä, vapaataipaleen, on irti kotipesästä joko koppihetkellä tai kun pallo on kotipesässä olevan ulkopelaajan hallussa tai kun pelaaja palaa.
Pelaaja on pesässä, kun hän koskettaa pesää. Sisäpelaaja on pesässä myös hänen hypätessään ilmaan, mutta ulkopelaaja ei ole pesässä ilmassa ollessaan. Pallo on ulkopelaajan hallussa, kun se on hänen kädessään, räpylässään tai kun hänellä on ote maassa olevasta pallosta.
Syöttäjän eli lukkarin on seistävä syöttölautasen vieressä lyöjän vastakkaisella puolella. Hänen on annettava merkki aikeestaan syöttää tekemällä alkuasento. Sen jälkeen hän antaa syötön yhdellä kädenliikkeellä suoraan ylöspäin syöttölautasen päälle ja väistää lyöjää. Syöttö voi olla oikea tai väärä. Syöttö on oikea, jos lyöjä lyö, vaikka se olisikin ollut väärä. Syöttö tuomitaan vääräksi, jos lukkarilla ei ole syöttöoikeutta, syöttö ei ole teknisesti oikea tai jos pallo ei kohoa metriä lukkarin päälaen yläpuolelle eikä putoa syöttölautaselle. Syöttöoikeuden lukkari saa heittämällä pallon kotipesästä jollekin kenttäpelaajista.