cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hilo
Väestö
Hilon asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan yhteensä 43 263. 37,6 % Hilon asukkaista oli taustaltaan asialaisia, 37,6 % kuului kahteen tai useampaan ryhmään, havaijilaiset tai muut Tyynenmeren saarten asukkaat muodostivat 10,2 % ja valkoiset 17,5 %. Latinot mistä tahansa rodusta muodostivat 9,9 % väestöstä. Hilon asukkaista 16,3 % puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia.
Puerto Ayora
Puerto Ayora on Galápagossaarten suurin kaupunki. Vuoden 2015 tietojen mukaan siellä asui 46,8 prosenttia saariryhmän asukkaista. Asukasluku oli siis noin 11 800.
Puerto Ayora sijaitsee Santa Cruzin saaren eteläosassa Bahía de la Academia -lahden rannalla. Puerto Ayoran pinta-ala vuonna 2009 oli noin 2,65 neliökilometriä.
Puerto Ayoran kaupunkikuva muistuttaa tavallista ecuadorilaista rannikkokaupunkia. Matkailu on tärkeä elinkeino. Galápagossaarten päälentokenttä on Baltran saarella noin tunnin matkan päässä Puerto Ayorasta.
Matkailun lisääntyminen on aiheuttanut myös ympäristöongelmia. Nopeasti kasvaneessa kaupungissa on epämääräisiä lähiöitä ja puolivlamiita hotelleja, suurin osa jätevedestä päätyy mereen käsittelemättä ja pohjavesi on likaantunut. Satamassa on paljon veneitä ja maissa avolavapakettiautoja turistien kuljettamista varten.
DRG-järjestelmä
DRG-järjestelmä on sairaanhoidossa käytettävä potilashoidon luokittelujärjestelmä, jossa hoito ja potilastapaukset ryhmitellään diagnoosin ja muiden potilaasta kirjattujen tietojen perusteella lääketieteellisesti ja kustannuksiltaan samankaltaisiin ryhmiin. DRG tulee sanoista diagnosis related group. Ryhmät ovat kansallisesti määriteltyjä ja niitä on esim. Suomessa käytössä olevassa NordDRG-ryhmittelijässä noin 900. Kullakin DRG-ryhmällä on sen tarkoittamaa hoitoa kuvaava koodi ja nimi.
DRG-luokittelujärjestelmää käytetään sairaanhoidon palvelujen tuotteistuksessa, hinnoittelussa ja laskutuksessa sekä sairaaloiden toiminnan ja talouden analysoinnissa ja tuottavuusvertailuissa. DRG-järjestelmän käyttö laskutuksessa tarkoittaa sairaaloiden laskutusta vakuutusyhtiöiltä, valtiolta, maakunnilta tai kunnilta riippuen maan sairaanhoidon järjestelmästä. DRG-ryhmiin perustuvassa laskutuksessa potilaan hoito laskutetaan kiinteällä DRG-ryhmän keskihinnalla, riippumatta hoidon todellisista kustannuksista. Outlier-rajoilla voidaan määritellä erityisen kalliit ja halvat potilastapaukset laskutettavaksi todellisten kustannusten mukaan tai outliereille voidaan määritellä erillismaksuja.
DRG-järjestelmä syntyi alun perin Yhdysvalloissa 1970-luvulla. Nykyisin järjestelmä on käytössä useissa maailman maissa.
DRG-ryhmittelyn tietojärjestelmä
DRG-ryhmittelyn tietojärjestelmä muodostuu DRG-ryhmistä, jotka määritellään kansallisesti tai valtioiden välisenä yhteistyönä asiantuntijaorganisaatioissa. Suomessa käytössä olevan NordDRG-luokittelujärjestelmän ylläpidosta ja kehittämisestä vastaa yhteispohjoismainen Nordic Casemix Centre. Esimerkiksi Yhdysvalloissa DRG-ryhmät määrittää valtion sairausvakuutusta (Medicare) varten liittovaltion virasto: Centers for Medicare & Medicaid Services (CMS). Isossa Britanniassa määrittelyt tekee National Cacemix Office Britannian julkista terveydenhuoltoa (NHS) varten.
DRG-tietojärjestelmään kuuluu keskeisenä osana DRG-ryhmittelijä, joka on tietokoneohjelma, joka ryhmittelee potilaan saaman hoidon tiettyyn DRG-ryhmään kuuluvaksi potilaasta kirjattujen tietojen perusteella. Pää- ja sivudiagnoosin lisäksi ryhmittelyyn vaikuttavat potilaalle mahdollisesti tehty kirurginen toimenpide sekä potilaan ikä, poistumistapa, hoidon kesto ja mahdolliset komplikaatiot. Tietojärjestelmään sisältyy myös ohjelma, jonka avulla lasketaan potilaan hoidon todelliset kustannukset sairaalan suoritehinnaston perusteella.
DRG-järjestelmän synty Yhdysvalloissa
DRG-järjestelmän kehittivät Yhdysvalloissa 1970-luvulla Yalen yliopiston tutkijat Robert B. Fetter ja John D. Thompson. DRG-järjestelmä sai alkunsa, kun heidät kutsuttiin kehittämään paikalliselle yliopistolliselle sairaalalle järjestelmää suoritteiden ja kustannusten mittaamiseksi vastauksena valtion sairausvakuutuksen Medicare-ohjelman rekisteröintivaatimuksiin. Fetterin ja Thompsonin ensimmäisessä DRG-luokittelujärjestelmässä, jonka he kehittivät vuonna 1973, oli 333 DRG-ryhmää. DRG-järjestelmän lopullinen versio sisälsi 470 DRG-ryhmää. Sen kehitystyöstä vastasi Yalen yliopiston terveydenhuoltojärjestelmien johtoryhmä ja kehitystyön rahoituksesta HCFA (Health Care Financing Administration), joka oli CMS:n edeltäjä. Vuonna 1983 DRG-ryhmät otettiin Yhdysvalloissa käyttöön valtion sairausvakuutuksesta sairaaloille suorittamien maksujen perusteena.
DRG-järjestelmä otettiin Yhdysvalloissa käyttöön sairaanhoidon kustannusten kasvun hidastamiseksi. Sairaaloiden saama vakiohinta tietyn DRG-ryhmän potilaan hoidosta kannusti niitä tuottamaan hoidon taloudellisesti ja tehokkaasti verrattuna aikaisemmin käytössä olleeseen kustannusten korvaamiseen perustuvaan järjestelmään. Yhdysvalloissa valtion sairausvakuutuksesta sairaaloille maksamat korvaukset perustuvat edelleen DRG-järjestelmään. Myös tietyt yksityiset sairausvakuutusyhtiöt käyttävät DRG-maksujärjestelmää.
Käyttö eri maissa
DRG-järjestelmän innovaatio levisi Yhdysvalloista hyvin nopeasti muihin maihin. Ensimmäisenä Eurooppaan ja Australiaan. Ranskan terveysministeriön isännöimään DRG-konferenssiin vuonna 1984 osallistui viisi Euroopan maata (Belgia, Ranska, Irlanti, Alankomaat ja Portugali). Vuonna 1987 Lissabonissa pidettyyn konferenssiin osallistui 15 Euroopan maata. Kokouksessa sovittiin perustettavaksi asiantuntijaverkosto (Systems Network) DRG-luokitusten kehittämiseksi Euroopan maille. Samanaikaisesti eurooppalaisen kehityksen kanssa Australiassa pidettiin vuonna 1984 kansallinen DRG-konferenssi.
DRG-järjestelmät otettiin Euroopassa ensimmäisenä käyttöön Portugalissa vuonna 1984, Ranskassa 1991 ja Englannissa vuonna 1992. DRG on nykyisin käytössä useimmissa Euroopan maista. Järjestelmiä käytetään paitsi laskutuksen perusteena myös sairaaloiden resurssien allokointiin ja suunnitteluun sekä tuottavuuden ja tuloksellisuuden mittaukseen (taulukko 1).
Useimmat Euroopan maat käyttävät omia kansallisesti määriteltyjä DRG-ryhmiä. Irlannilla, Portugalilla ja Espanjalla on käytössä joko Yhdysvaltain tai Australian DRG-ryhmät. Pohjoismaat, Viro ja Latvia käyttävät yhteistä NordDRG-luokittelua, mutta kullakin maalla on siitä maakohtaiset erityispiirteet huomioon ottavat DRG-ryhmittelyt.
Australiassa kansallinen AN-DRG-ryhmittely valmistui vuonna 1992 ja vuonna 2005 DRG-järjestelmä otettiin käyttöön julkisten sairaaloiden rahoituksen perusteena.
DRG-järjestelmä on käytössä myös mm. Japanissa, Venäjällä, Thaimaassa ja Kiinassa osittaisena Pekingin alueella.
DRG-järjestelmä Suomessa
Suomessa DRG-järjestelmän käyttö alkoi 1980-luvun lopulla, kun Yhdysvalloissa käytössä olleen DRG-luokittelun pohjalta kehitettiin suomalainen FinDRG-järjestelmä vuonna 1987. NordDRG-luokitusjärjestelmä tuli käyttöön 1990-luvun puolivälissä. FinDRG:tä ja NordDRG:tä käytettiin alkuvuosina pääasiassa sairaaloiden toiminnan analysointiin ja tuottavuusvertailuihin.
Suomen Kuntaliitto käynnisti vuonna 2005 sairaaloiden tuotteistuksen standardointi-hankkeen (SaTu-hanke) tarkoituksena ottaa DRG-järjestelmä käyttöön sairaanhoitopiirien kunnilta laskuttamien palvelujen tuotteistuksessa ja hinnoittelussa. Hankkeen loppuraportti ja suositukset DRG-pohjaisen laskutuksen toteuttamiseksi valmistuivat vuonna 2007. Tavoitteena oli DRG-ryhmiin perustuvan laskutuksen käyttöönotto sairaaloissa vuoteen 2011 mennessä. Monissa sairaanhoitopiireissä DRG-pohjainen laskutus oli alkanut jo ennen SaTu-hanketta. Vuonna 2005 se oli kymmenellä sairaanhoitopiirillä käytössä.
Kansallisen DRG-keskuksen toiminta käynnistyi vuonna 2005 osana Suomen Kuntaliiton tytäryhtiön Finnish Consulting Group Oy:n toimintaa. Keskuksen tehtävänä on DRG:n käyttöön liittyvä konsultointi, DRG-luokittelun ylläpito ja kehittäminen sekä DRG-painokertoimien tuottaminen.
Taulukossa 2. on esimerkkejä erikoissairaanhoidon DRG-ryhmistä, niiden nimistä, koodeista ja kuntalaskutushinnoista HUS:n vuoden 2020 hinnaston perusteella.
Magadanin alue
Magadanin alue on Venäjän federaation subjekti eli jäsen Venäjän Kaukoidän pohjoisosassa Koillis-Aasiassa.
Maantiede
Magadanin alue rajoittuu idässä ja etelässä Ohotanmereen, lounaassa Habarovskin aluepiiriin, luoteessa Sahan tasavaltaan ja koillisessa Tšukotkaan ja Kamtšatkan aluepiirin Korjakiaan.
Suurimman osan alueesta käsittävät Kolyma- ja Tšerskivuoret. Suurin joki on pohjoiseen Sahan puolelle virtaava Kolyma. Muista joista mainittakoon Kolymaan laskeva Omolon.
Luonnonsuojelualueista merkittävimpiin kuuluu useasta osasta koostuva Magadanin luonnonpuisto.
Jamal Crawford
Aaron Jamal Crawford (s. 20. maaliskuuta 1980 Seattle, Washington) on yhdysvaltalainen koripalloilija, joka on pelannut NBA:ssa vuodesta 2000 lähtien.
Magadanin alue
Historia
Magadanin alue kuului Neuvostoliitossa Kaukaisen idän maakuntaan vuoteen 1953 asti, jolloin maakunta lakkautettiin. Tšukotkan autonominen piirikunta kuului Magadanin alueeseen, mutta Tšukotka julistautui eronneeksi Magadanista vuonna 1991. Venäjä hyväksyi tämän irtautumisen 1993.
Väestö
Magadanin alueen asukasluku on 161 225 (2010). Alueella on kaksi kaupunkia, pääkaupunki Magadan, jossa asuu enemmistö alueen väestä (n. 99 000), sekä Susuman (7 500).
Jamal Crawford
Cleveland Cavaliers varasi takamiehenä pelaavan Crawfordin vuoden 2000 varaustilaisuudessa kahdeksannella vuorolla. Crawford ei jäänyt Cavaliersiin vaan on edustanut useita eri NBA-seuroja. Crawford valittiin NBA:n vuoden kuudenneksi pelaajaksi kausilla 2009–2010, 2013–2014 ja 2015–2016. Hän on ensimmäinen kyseisen palkinnon kolme kertaa voittanut pelaaja. Kaudella 2011–2012 Crawford oli NBA:n tarkin vapaaheittäjä onnistuttuaan 92,7-prosenttisesti.
Magadanin alue
Väestö
Vuonna 2002 alueen tuolloisesta väestöstä (182 700) oli venäläisiä 80,2 % (146 511), ukrainalaisia 9,89 % (18 068), eveenejä 1,38 % (2 257), valkovenäläisiä 1,19 % (2 169) ja tataareja 1,1 % (2 006). Lisäksi alueella asuu pienempiä määriä korjakkeja, jakuutteja, evenkejä ja jukagiirejä.
Hallinto
Alue on jaettu hallinnollisesti 16 piiriin ja 4 kaupunkialueeseen. Aluetta johtavat kuvernööri ja alueduuma.
Pihlajasaari
Pihlajasaari on kylä Kouvolan Valkealan suuralueella, Vekaranjärven kaupunginosassa. Se sijaitsee entisen Valkealan kunnan keskiosassa, Kääpälän eteläpuolella. Pihlajasaaresta on matkaa Kääpälän kylään noin 5 kilometriä, Valkealan kirkonkylään 20 ja Kouvolan keskustaan noin 30 kilometriä. Pihlajasaaren kylän väestötietoja ei ole julkaistu missään, mutta 46230 Aro -nimisellä postinumeroalueella on yhteensä 491 asukasta, joista luultavasti noin yksi neljäsosaa (160) asuu Pihlajasaaren kylän alueella.
Magadanin alue
Talous
Magadanin alue tuotti vuonna 2010 Venäjän federaation bruttokansantuotteeseen Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan yhteensä 58,17 miljardin ruplan osuuden eli 0,16 % koko Venäjän BKT-kertymästä. Jokaista alueen asukasta kohti laskettu BKT-osuus oli 370,5 tuhatta ruplaa eli noin 9 078 euroa vuodelta 2010. Tämä vastaa selvästi maan keskiarvoa korkeampaa tasoa, 142 prosenttia Venäjän keskimääräisestä lukemasta.
Magadanin alueen kallioperässä on paljon luonnonrikkauksia, kuten kultaa, hopeaa, tinaa, volframia, elohopeaa ja kivihiiltä, mikä on synnyttänyt alueelle paljon kaivosteollisuutta. Lisäksi on elintarvike-, koneenrakennus- ja metalliteollisuutta. Maataloudessa keskitytään nautakarjan- ja poronhoitoon. Lisäksi harjoitetaan kalastusta sekä turkiseläinten tarhausta ja metsästystä.
Alueella on vähän maanteitä ja rautatieyhteys puuttuu. Kylmä talvi, harva asutus ja kallioinen maaperä vaikeuttavat tienrakennusta. Tärkein maantie, Kolyman valtatie eli Luiden tie, johtaa länteen 2 000 km:n päässä olevaan Jakutskiin. Vasta hiljattain maantieyhteys on saatu ympärivuotiseksi. Polttoaineen hinta selvästi Venäjän ydinalueita korkeammalla tasolla, mikä osaltaan lisää liikenteen kustannuksia. Magadanissa on tärkeä lentokenttä.
Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkänajan ohjelman mukaan uusi, strategisesti tärkeä rautatielinja pyritään rakentamaan Magadaniin saakka vuoteen 2030 mennessä.
Nes
Nes tarkoittaa seuraavassa lueteltuja asioita ja maantieteellisiä kohteita.
NES lyhenteenä
NES on lyhenne seuraavista asioista:
Nes Norjassa
Nes on seuraavien norjalaisten paikkojen nimi:
Nes Alankomaissa
Nes on seuraavien alankomaalaisten paikkojen nimi:
Nes Fär-saarilla
Nes on seuraavien färsaarelaisten paikkojen nimi:
Sääntelijän kaappaus
Sääntelijän kaappaus tarkoittaa tilannetta, jossa sääntelevä taho ajautuu ajamaan sääntelyn kohteen liiketoiminnallista, ideologista tai vähemmistön etua julkisen edun sijaan. Käsitteen kehittäjänä pidetään taloustieteen nobelistia George Stigleriä.
Ministeriöt
Ekonomisti Mikko Kiesiläisen ja akatemiaprofessori Johanna Niemen mukaan moni Suomen ministeriö pitää säänneltävien puolta. Esimerkiksi sosiaali- ja terveysministeriö vastustaa apteekkialan kilpailua, maa- ja metsätalousministeriö puolustaa miljardiluokan maataloustukia ja sisäministeriö edustaa poliisien katsantokantaa. Ratkaisuksi kaksikko ehdottaa, että Ruotsin tapaan ministeriöistä luovutaan ja valtioneuvosto toimii yhtenä virastona. Syksyllä 2015 Suomen hallitus selvitti asiaa.
Leonid Gissen
Leonid Davydovitš Gissen (, 28. kesäkuuta 1931 Moskova, Venäjän SFNT – 7. helmikuuta 2005 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut soutaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Gissen saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän saavutti myös Euroopan mestaruuksia. Gissen kuoli Moskovassa 73-vuotiaana 7. helmikuuta 2005.
Alì Babà (vuoden 1911 elokuva)
Alì Babà on vuonna 1911 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Enrico Guazzonin ohjaaman lyhyen seikkailuelokuvan pääosia esittävät Emilio Ghione ja Gianna Terribili-Gonzales.
Juoni
Abdul el Kassinin rosvot kaapaavat Ali Baban rakastetun Morgianan ja vievät tämän luolaansa. Vanhan kerjäläisnaisen johdattamana Ali löytää luolan ja vapauttaa Morgianan kahleista. He palaavat luolalle sulttaanin ja tämän miesten kanssa, jotka vangitsevat ryövärit.
Tuotanto ja tyyli
Tuhannen ja yhden yön tarinaa mukailevan elokuvan on tuottanut roomalainen Cines-yhtiö. Sen aiheessa heijastuu myös Italian–Turkin sodan propagandistinen ilmapiiri. Alì Babà oli yksi ensimmäisistä Emilio Ghionen Cinesille tekemistä elokuvista.
Attraktioelokuvaa edustaviin Pathé Frèresin varhaisiin Ali Baba -elokuviin (1902 ja 1907) verrattuna Cinesin tuotanto perustuu näyttelijöiden esittämään narratiiviin. Vaatimattomuudestaan huolimatta se sai lehdistössä myönteisiä arvioita. Elokuvaa lienee esitetty Suomessa vuodenvaihteessa 1912 nimellä Ali-Baba ja neljäkymmentä ryöväriä.
Alì Babà on säilynyt Italian kansallisessa elokuva-arkistossa. Alkuperäisestä 358 metrin pituudesta on jäljellä 304 metriä. Elokuva on nähtävissä arkiston mykkäelokuvasivustolla.
José de Jesús Pimiento Rodriguez
pienoiskuva José de Jesús Pimiento Rodriguez (18. huhtikuuta 1919 – 3. syyskuuta 2019) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 14. joulukuuta 1941 ja nimitettiin Paston hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Apolloniksen titulaaripiispaksi 14. kesäkuuta 1955. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Crisanto Luque Sánchez.
Spontaani sikiäminen
upright|pienoiskuva|Kuva pullosta jollaista [[Louis Pasteur käytti tehdessään koetta, jolla osoitti että elämää ei voi syntyä spontaanisti. Pulloihin laitettiin lihalientä, ne steriloitiin keittämällä ja pulloihin, joista kaula katkaistiin tuli mikrobeja, ehjiin ei. ]]
José de Jesús Pimiento Rodriguez
Pimiento Rodriguez sai 30. joulukuuta 1959 nimityksen Monterían ja 29. helmikuuta 1964 Garzón-Neivan hiippakunnan (vuodesta 1972 pelkkä Garzón) piispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokouksen. 22. toukokuuta 1975 hän sai nimityksen Manizalesin arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 15. lokakuuta 1996.
Spontaani sikiäminen
Spontaani sikiäminen, spontaani generaatio tai alkusynty on vanhentunut biologinen teoria, jonka mukaan eräät eliöt syntyisivät nykyisissäkin olosuhteissa elottomasta aineesta. Teoriaa ei pidä sekoittaa nykyaikaiseen käsitykseen elämän synnystä, johon viitataan myös sanalla abiogeneesi.
Aristoteles päätteli aikoinaan, että koiperhoset syntyvät villasta ja kirput lannasta. Anaksimandros taas arveli että kaikki elävät olennot syntyvät vedestä, joka höyrystyy auringon lämmössä. Keskiajan Euroopassa ajateltiin muun muassa yhä, että kärpäsentoukat syntyvät lannasta. Italialainen lääkäri Francesco Redi osoitti tämän käsityksen erheelliseksi vuonna 1668. Vasta 1600-luvun lopussa todettiin, ettei alkusyntyä tapahdu.
Kun bakteerit oli 1600-luvulla löydetty, monet tutkijat päättelivät niiden syntyvän elottomasta aineesta ja eroavan tässä suhteessa kaikista muista eliöistä. Vasta Louis Pasteur osoitti 1800-luvulla kokeellisesti, ettei edes bakteereita synny tällä tavoin.
Humboldtin piirikunta (Nevada)
Humboldtin piirikunta on Yhdysvaltojen Nevadan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 16 831 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Winnemuccan kaupunki. Piirikunta perustettiin vuonna 1856.
DC Flag Records
DC Flag Records on Torontossa Kanadassa sijaitseva levy-yhtiö, jonka omistavat Good Charlotte -yhtyeen Joel ja Benji Madden. He ovat tehneet levytyssopimuksen esimerkiksi Lola Rayn, Hazen Streetin, Tila Tequilan, Linchpinin ja Mc chrisin kanssa. Yhtiö on melko uusi, mutta kuitenkin jo varsin menestyvä.
Konfidential
Konfidential on yhdysvaltalaisen hard rock -yhtye Kissin konserttivideo, joka julkaistiin 16. elokuuta 1993 VHS-formaatissa ja myöhemmin DVD-formaatissa yhdessä X-treme Close-Up -videotallenteen kanssa.
Brčkon alue
Brčkon alue on itsehallinnollinen alue Bosnia ja Hertsegovinan koillisosassa. Se on valtion kahden entiteetin, Bosnia-Hertsegovinan federaation ja Serbitasavallan yhteishallintoalue.
Brčkon alue perustettiin vuonna 1999. Sen pääkaupunki on Brčkon kaupunki.
Konfidential
Video on nauhoitettu yhtyeen Revenge Tour -konserttikiertueella 27.–29. marraskuuta 1992 Auburn Hillsissä, Indianapoliksessa ja Clevelandissa. Videotallenne sisältään yhden konserttiesiintymisen, 1970-luvun konserteissa kuvattuja kappaleita sekä materiaalia yhtyeestä lavan takana. Video ylitti kultalevymyyntimäärän nopeasti julkaisunsa jälkeen.
Minä (albumi)
Minä on Juice Leskisen albumi, jonka julkaisi vuonna 1987 Megamania Musiikki Leskisen omalla Grand Slam -alamerkillä. Albumi myi kultaa vuonna 1988. Albumia on myyty yhteensä yli 25 000 kappaletta. Kannen muotokuvan on maalannut taiteilija Alpo Tuomisto.
Brčkon alue
Väestö
Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan alueella asuu 83 516 ihmistä, ja suurin etninen ryhmä on bosniakit.
thumb|Brčkon etniset ryhmät vuonna 2013. Bosniakit ruskealla, serbit sinisellä, ja kroaatit oranssilla.
Minä (albumi)
Levyn ilmestymisvuonna Juice Leskinen valittiin Soundi-lehden äänestyksessä vuoden parhaaksi säveltäjäksi, sanoittajaksi ja ihanimmaksi ihmiseksi.
Kappalelista
Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Juice Leskinen, paitsi ”Laulu” (san. P. Mustapää).
Kokoonpano
Levyllä ei ole mukana edellisiltä Juicen Leskisen albumeilta tuttua Grand Slam -yhtyettä, vaan Leskinen kokosi ympärilleen uusia (ja toisaalta myös Grand Slamia edeltäneistä yhtyeistä tuttuja) muusikoita.
Mikroterä
Mikroterä oli pieni piipitoisesta kivestä isketty prismamainen pala, josta tehtiin työkalujen teriä. Terien pituus oli korkeintaan 5 cm.
44. radio- ja ilmavalvontakomppania
44. radio- ja ilmavalvontakomppania oli Suomen ilmavalvontapataljoona 1:n (IvP 1) 19. joulukuuta 1942 perustama 44. radio- ja ilmavalvontakomppania (44. Rad- ja IvK), joka toimi Virossa, ja jonka tehtävänä oli toimia osana Suomen ilmavalvontaa tarkkaillen neuvostolentokoneiden Suomeen suuntautuvia lentoja. Yksikön nimi on ollut pelkistetysti myös pelkkä "44". Sen kenttäpostin peiteluku oli 9199 ja posti kulki kenttäpostikonttori 7:n kautta. Suomen tehtyä aselevon Neuvostoliiton kanssa komppania palasi Suomeen 5. syyskuuta 1944.
Komppanialla oli Nõmmessä saksalaisten kanssa viesti- ja yhteysesikunta. Komppania, joka todennäköisesti oli kirjavahvuudeltaan komppaniaa vähäisempi, ylläpiti valvonta-asemia Pranglissa, Jumindassa, Letipeassa, Inkerinmaan puolella Kurgolovossa, Naissaaressa, Künnapõhjassa (rinnakkaisnimi Künnapuu ), Kiviõlissä , Vaindloossa, Loksassa sekä Aegnassa, joka lakkautettiin 1943.
Sotapäiväkirjan mukaan komppanian kalustoa uusittiin, mutta siinä ei ole mainintaa kalustosta. Komppania on saattanut kokeilla tutkia ja suuntimalaitteita tai harjoittaa myös radiotiedustelua.
Ilmavalvonnan lisäksi komppanian sotapäiväkirjassa on merkitöjä luutnantti Vilho Helanen -nimisen Karjala-aktivistin vierailuista, mikä antaa viitteitä siitä, että komppania olisi voinut liittyä jotenkin myös inkerinsuomalaisten evakuointiin Suomeen. Komppanialla oli vuokrattuna myös Tallinnasta kaupungilta asuntoja, mikä on saattanut liittyä saksalaisten kanssa hankaluuksiin joutuneiden virolaisten Suomeen auttamiseen. Komppanian päällikkönä ja yhteysupseerina oli 17. helmikuuta – 20. kesäkuuta 1944 viroa osaava lentäjävänrikki Pentti Taavitsainen. Hänen isoäitinsä oli Konstantin Pätsin lähisukulainen. Sotapäiväkirjan mukaan jo 1. maaliskuuta 1944 saksalaiset upseerit olivat pelänneet Suomen tekevän erillisrauhan Neuvostoliiton kanssa. Taavitsainen järjesti lentomestari Oiva Tuomisen paluun Suomeen lentokoneineen 8. maaliskuuta 1944 Laxbergin eli Tallinnan Lasnamäen lentokentälle tapahtuneen pakkolaskun jäljiltä.
Taavitsainen raportoi Neuvostoliiton ilmavoimien suorittamat suurpommitukset 9.–10. maaliskuuta 1944 Suomeen. Tuhot olivat valtaisat verrattuna Helsingin samana vuonna kokemiin vahinkoihin, koska Helsingillä oli vahva ilmapuolustus. Taavitsainen jatkoi palvelusta täydennyslentolaivue 35:ssä 24. marraskuuta 1944 saakka. Hänet tuomittiin Etelä-Pohjanmaan sotilaspiirin kenttäoikeudessa 21. marraskuuta 1944 kahden kuukauden vankeuteen yksin teoin tehdystä avunannosta Suomen rajojen ylisulkemisesta annettujen määräysten rikkomisesta ja tahallisesta palvelusvelvollisuuden rikkomisesta. Valtiollinen poliisi kiinnostui myös Taavitsaisen mahdollisesta muusta toiminnasta ja hän siirtyi perheineen Sveitsiin 1947. 4. kesäkuuta 1973 Taavitsainen ylennettiin reservissä luutnantiksi ja hän kuoli 1. tammikuuta 2004.
Boeing 717
pienoiskuva|Midwest Airlinesin Boeing 717:n (N920ME) ohjaamo vuonna 2009. Koneen avioniikka on valtaosin samaa kuin MD-10- ja MD-11-koneissa. Kone lentää nykyään Hawaiian Airlinesin laivastossa tunnuksella N94HA. Boeing 717 on yhdysvaltalainen Boeingin valmistama kaksimoottorinen kapearunkoinen liikennelentokone, joka on kehitetty satapaikkaisten koneiden markkinoille. Koneen on suunnitellut, ja sen markkinoinnin aloittanut McDonnell Douglas nimellä MD-95. Sen suurin matkustajakapasiteetti on 117 matkustajaa ja kantomatka 3 820 kilometriä. Koneen voimanlähteenä on kaksi Rolls-Royce BR715 -ohivirtausmoottoria.
Koneen ensimmäiset tilaukset tehtiin lokakuussa 1995. McDonnell Douglas ja Boeing yhdistyivät vuonna 1997, ja ensimmäiset koneet aloittivat liikenteen vuonna 1999 Boeing 717:na. Tuotanto lakkautettiin toukokuussa 2006, kun yhteensä 156 konetta oli valmistettu.
Tausta
Douglas Aircraft kehitti 1960-luvun alussa DC-9:n lyhyen kantomatkan koneeksi täydentämään konevalikoimaansa, johon kuului suurempi nelimoottorinen DC-8. DC-9 oli uudenaikainen suihkukone, jossa oli kaksi rungon takaosaan sijoitettua Pratt & Whitney JT8D -ohivirtausmoottoria, pieni, erittäin tehokas siipi ja T-pyrstö. DC-9 lensi ensilentonsa vuonna 1965 ja aloitti liikenteen vuotta myöhemmin. Kun tuotanto loppui vuonna 1982, oli DC-9-koneita valmistettu yhteensä 976 kappaletta.
McDonnell Douglas MD-80 -sarja esiteltiin lentoyhtiöille vuonna 1980. Kone oli toisen sukupolven versio DC-9:stä. Se oli pidennetty versio DC-9-50:stä korkeammalla maksimilentoonlähtöpainolla ja suuremmalla polttoainekapasiteetilla, ja siinä oli uuden sukupolven Pratt & Whitney JT8D-200 -sarjan moottorit. Lähes 1 200 MD-80-sarjan konetta valmistettiin vuosina 1980–1999.
McDonnell Douglas MD-90 kehitettiin MD-80-sarjasta. Se lanseerattiin vuonna 1989, ja kone lensi ensilentonsa vuonna 1993. MD-90 oli pidempi, varustettu lasiohjaamolla ja tehokkaammilla, hiljaisemmilla ja vähemmän polttoainetta kuluttavilla IAE V2525-D5 -moottoreilla. MD-90-koneita valmistettiin vain 117 kappaletta.
MD-95
Alkuvuodesta 1991 McDonnell Douglas ilmoitti olevansa kehittämässä pientä, noin 100-paikkaista versiota MD-80-sarjan koneesta, jota alun perin kutsuttiin nimellä MD-87-105 (105 paikkaa). Uuden, kevyemmän lentokoneen oli tarkoitus olla noin 2,4 metriä lyhyempi kuin MD-87, ja sen voimanlähteeksi kaavailtiin 71–76 kN tehoisia moottoreita.
Alkuvuodesta 1994 MD-95:ttä muokattiin hyvin samanlaiseksi kuin DC-9-30. Lentokoneiden paino, mitat ja polttoainekapasiteetti olivat lähes identtiset. Suurimmat muutokset olivat rungon ”kutistuminen” takaisin 36,37 metriin (DC-9-30:n pituus), ja siiven kärkivälin lyhentäminen 28,47 metriin (DC-9:n alkuperäinen kärkiväli). Tuolloin McDonnell Douglas ilmoitti odottavansa MD-95:n tulevan osaksi suosittua MD-80 -perhettä tarjoten useampia vaihtoehtoja kantomatkan ja matkustajakapasiteetin suhteen.
MD-95 suunniteltiin korvaamaan yli 30 vuotta vanhat aikaisimmat DC-9 -mallit. MD-95 -kone oli ulkoisesti hyvin samankaltainen DC-9:n kanssa, mutta siinä oli uudet moottorit, MD-11:een perustuva lasiohjaamo ja monia muita moderneja järjestelmiä. Perinteisesti lentokoneiden pienempiä malleja on myyty vähemmän, esimerkkeinä tällaisista koneista MD-87 mukaan lukien Boeing 747SP, Boeing 737-600, Airbus A318 ja Airbus A340-200.
McDonnell Douglasin pitkäaikainen asiakas Scandinavian Airlines System (SAS) valitsi 100-paikkaiseksi koneekseen Boeing 737-600:n MD-95:n sijasta. Lokakuussa 1995 yhdysvaltalainen halpalentoyhtiö ValuJet allekirjoitti tilauksen 50 MD-95:stä sekä 50 optiosta. McDonnell Douglasin johtaja Harry Stoneciperin mielestä MD-95:n tuotannon käynnistäminen tämän pienen tilauksen perusteella olisi suuri riski. Uusien tilausten saaminen vei aikaa: ValuJetin tilaus oli ainoa yli kahden vuoden ajan.
Moottorit
Kuten aluksi ehdotettiin, MD-90 varustettiin 73 kN tehoisilla JT8D-200 -sarjan moottoreilla. Toisena vaihtoehtona pidettiin Rolls-Roycen Tay 670 -moottoreita. Tämä vahvistettiin tammikuussa 1992, kun Rolls-Royce ja McDonnell Douglas allekirjoittivat aiesopimuksen koskien Tay-670 -moottoreiden käyttöä MD-95 -koneissa. McDonnell Douglasin mukaan MD-95 -projekti maksaisi vain vähän, sillä se oli jatkoa IAE-moottoroidulle MD-90:lle.
Vuoden 1993 aikana McDonnell Douglas näytti suosivan DC-9-30:n käyttöiän pidentämistä tuotantonimen DC-9X alla jatkaakseen läsnäoloaan 100-120-paikkaisten koneiden markkinoilla, eikä keskittymistä uuteen MD-95:een. Sinä aikana arvioitiin erilaisia käytettävissä olevia moottoreita DC-9X:ään. McDonnell Douglas havaitsi Rolls-Royce BR700 -moottorin ihanteelliseksi, ja BR700 valittiin MD-95:n moottoriksi 23. helmikuuta 1994.
Tuotanto
McDonnell Douglas suunnitteli toteuttavansa kaiken MD-95 -koneiden kokoonpanotyön Kiinassa, Trunkliner-ohjelman sivuhaarana, jossa McDonnell Douglas oli neuvotellut jopa 150 MD-90:n rakentamisesta Kiinassa. MD-90 Trunkliner -kauppa saatiin päätökseen kesäkuussa 1992, mutta sopimus käsitti vain 40 lentokonetta: 20 MD-80- ja 20 MD-90 -konetta. MD-80:n rakentamiseen Shanghaissa saatiin lupa 1980-luvulla. Alkuvuodesta 1993 McDonnell Douglas sanoi kuitenkin harkitsevansa vielä tuotantopaikkaa Kiinan ulkopuolella, ja etsi vaihtoehtoisia paikkoja tuotantolinjoille. Vuonna 1994 se etsi maailmanlaajuisia partnereita jakaakseen koneen tuotantokustannuksia. Samana vuonna se alkoi etsiä myös edullista koneiden kokoonpanopaikkaa.
Eteläkorealainen Halla Group valittiin tekemään siivet, italialainen Alenia runko, Aerospace Industrial Developement Corp. of Taiwan pyrstö, japanilainen ShinMaywa korkeusvakain ja Korean Air Linesin huolto-osasto koneen etuosa ja ohjaamo. 8. marraskuuta 1994 McDonnell Douglas ilmoitti yllättäen, että koneiden lopullinen kokoonpano tehtäisiin jossain muualla kuin Douglasin pitkäaikaisella tehtaalla Long Beachissa Kaliforniassa. Sen sijaan McDonnell Douglas päätti hyödyntää huoltokeskustaan, Dalfort Aviationia Dallasissa, Teksasissa MD-95:n kokoamiseen. Vuoden 1995 alkupuolella yhtiön johto ja ammattiliitot pääsivät sopuun palkkakustannusten matalina pitämisestä, ja McDonnell Douglas perui Dalfortin esisopimuksen.
Uudelleenbrändäys
pienoiskuva|upright|[[AirTran Airwaysin Boeing 717-200 vuonna 2006.]] McDonnell Douglasin ja Boeingin yhdistymisen jälkeen elokuussa 1997 useimmat ilmailualan asiantuntijat uskoivat, että Boeing lopettaisi MD-95:n kehittämisen. Boeing päätti kuitenkin jatkaa koneen kehitystä ja suunnittelua uudella nimellä, Boeing 717. Jotkut uskoivat, että Boeing oli ohittanut 717-mallimerkinnän, kun Boeing 707:n jälkeen tulikin Boeing 727. Tosiasiassa nimeä 717 oli yritetty käyttää KC-135 Stratotankerin nimenä. 717:aa oli myös käytetty edistämään Boeing 720:n markkinointia sen alkuvaiheiden ajan, kunnes se muutettiin vastaamaan markkinoiden tarpeita. Eräs Boeing-historioitsija on todennut, että sotilaslentokone oli malli ”717-100” ja kaupallinen lentokone ”717-200”. Silti nimeä 717 ei käytetty kovinkaan laajasti, joten MD-95 voitiin uudelleenbrändätä Boeing 717:ksi.
Aluksi Boeing ei saanut 717-koneita kaupaksi yhtään sen paremmin kuin McDonnell Douglas. Jopa alkuperäinen viidenkymmenen koneen tilaus oli epävarma Yhdysvaltain lentoyhtiömarkkinoiden sääntelyn vuoksi. Ensimmäisen 717:n kokoaminen aloitettiin toukokuussa 1997. Koneella oli lanseeraustilaisuus 19. kesäkuuta 1998. Boeing 717:n ensilento tapahtui 2. syyskuuta 1998. Lentotestien jälkeen matkustajakone sai tyyppihyväksynnän 1. syyskuuta 1999. Ensimmäinen kone toimitettiin AirTran Airwaysille syyskuussa 1999, ja se aloitti kaupalliset lennot seuraavassa kuussa.
Boeingin päätös jatkaa 717:n suunnittelua ja valmistusta alkoi vähitellen maksaa itseään takaisin. Ensimmäiset käyttäjät ilahtuivat koneen luotettavuudesta ja myös matkustajat pitivät koneesta, joten yhtiöt tilasivat niitä lisää. Pieni australialainen alueellinen lentoyhtiö Impulse Airlines vuokrasi alkuvuodesta 2000 viisi 717:aa laajentaakseen toimintaansa vilkkaammille reiteille. Tämä siirto koitui lentoyhtiölle kalliiksi, ja yhtiö myytiin Qantasille toukokuussa 2001. Tämän seurauksena myös yhtiön 717-koneet siirtyivät Qantasille, jonka BAe 146 -koneista koostuvan lyhyen matkan laivaston tehokkuuden 717-koneiden ajateltiin pilaavan.
Muutaman kuukauden kuluttua Boeing 717:n ominaisuudet kuitenkin tulivat julki. Se oli tilavampi ja nopeampi kuin BAe 146 sekä edullisempi ja luotettavampi liikennöidä. Huoltokulut ovat erittäin matalat, esimerkiksi C-tarkastus vie vain kolme päivää, ja se vaaditaan vain 6 000 lentotunnin välein (vertailun vuoksi DC-9:n C-tarkastukseen kului 21 päivää). Uuden Rolls-Royce BR715 -moottorin suunnittelu oli modulaarinen: yhdenkään vaihtomoottorin vaihtaminen ei kestä enempää kuin tunnin. Monet 717:n käyttäjät, kuten ”vahingossa” koneet käyttöönsä saanut Qantas, alkoivat sittenkin kiinnostua koneesta. Qantas tilasi lisää 717:ja, minkä lisäksi Boeing sai muitakin merkittäviä tilauksia, esimerkiksi Hawaiian Airlinesilta.
Boeing markkinoi 717:aa aktiivisesti suurille yhtiöille, mukaan lukien Lufthansalle ja Northwest Airlinesille, jotka liikennöivät jo suuria DC-9-laivastoja. Boeing selvitti myös, olisiko kannattavaa tehdä 717:sta pidennetty versio, 717-300, mutta hylkäsi suunnitelman, koska epäili sen vähentävän toisen mallinsa, Boeing 737-700:n kysyntää. Alkuperäisen 717:n tuotanto jatkui. Boeing uskoi edelleen, että 100-paikkaisten koneiden markkinat olivat tarpeeksi tuottoisia sekä Boeing 717:n että Boeing 737-600:n valmistamiseen. Vaikka koneet olivat kooltaan samanlaisia, 737-600 soveltui paremmin pitkän matkan reiteille, kun taas kevyempi 717 oli parempi lyhyemmille, alueellisille reiteille.
pienoiskuva|vasen|[[Jetstar Airwaysin 717-200 Sydneyssä vuonna 2005.]] 100-paikkaisten koneiden markkinoilla oli tungosta vuoteen 2001 asti, mutta useita potentiaalisia kilpailijoita katosi. BAe peruutti Avro RJX-projektinsa (päivitetty BAe 146 moderneilla moottoreilla), Dornier peruutti 728/928-projektinsa ja Bombardier peruutti uuden BBJ:nsä CRJ-900:nsa vuoksi. Lopulta ainoat valmistajat olivat Boeing kahden konetyypin voimin, Airbus A318:llaan sekä Embraer E-195:llään. Maailmanlaajuisesti 100-paikkaiset koneet, kuten DC-9, Fokker 100 ja varhaiset Boeing 737:n versiot alkoivat ikääntyä ja käydä kalliiksi liikennöidä.
Vuonna 2001 Boeing otti käyttöön liikkuvia kokoonpanolinjoja 717:n ja 737:n tuotantoon. Liikkuva kokoonpanolinja vähensi huomattavasti koneiden kokoamisaikaa, mikä johti alhaisempiin kokoonpanokustannuksiin.
Lentoliikenteen tilanne aiheutti huolta syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen. Boeing otti tarkasteluun konetyypin tulevaisuuden. Pitkän harkinnan jälkeen tuotantoa päätettiin kuitenkin jatkaa. Vaikka tilauksista oli puutetta, Boeing luotti tyypin sopivuuteen 100-paikkaisten koneiden markkinoilla, ja uskoi saavansa lisää tilauksia. Vuonna 2000 Boeing sai 19 tilausta, vuonna 2001 vain 6, ja vuonna 2002 32 alan massiivisesta lamasta huolimatta.
Tuotannon loppuminen
pienoiskuva|[[Hawaiian Airlinesin 717 Konan kansainvälisellä lentoasemalla Havaijilla.]] Embraerin ja Bombardierin lyhyen matkan suihkukoneet lisäsivät kilpailua markkinoilla laman jälkeen vuonna 2001. Lopun alun merkkejä 717:lle alkoi näkyä joulukuussa 2003, kun Boeing menetti 2,7 miljardin dollarin arvoisen tilauksen Air Canadalta, joka valitsi Embraerin E-Jetit ja Bombardierin CRJ:n 717:n sijasta. Tammikuussa 2005 Boeing ilmoitti hitaaseen myyntiin vedoten lopettavansa 717:n tuotannon täytettyään kaikki odottavat tilaukset. 156. ja viimeinen Boeing 717 rullasi ulos kokoamislinjalta huhtikuussa 2006. Se toimitettiin AirTran Airwaysille, joka oli 717:n ensimmäinen ja viimeinen asiakas. Viimeiset kaksi 717:aa toimitettiin AirTranille ja Midwest Airlinesille 23. toukokuuta 2006. Boeing 717 oli viimeinen kaupallinen lentokone, jota valmistettiin Boeingin Long Beachin tehtaalla Kaliforniassa.
Versiot
Kolme alkuperäistä versiota, jotka McDonnell Douglas julkisti vuonna 1993:
Liikennöitsijät
pienoiskuva|[[AirTran Airwaysin Boeing 717.]] pienoiskuva|[[QantasLinkin Boeing. 717 nousemassa Perthistä.]] Heinäkuussa 2012 143 Boeing 717-200:sta oli lentoyhtiöiden käytössä: Southwest Airlinesillä 88, Hawaiian Airlinesillä 18, Cobham Aviation Services Australialla 13, Blue1:llä 9, Volotealla 9 ja Turkmenistan Airliensillä 6. Delta Airlines vastaanottaa 88 vuokrattua 717-konetta vuonna 2013.
Vaaratilanteet
Maaliskuussa 2009 Boeing 717 on ollut osallisena viidessä vaaratilanteessa, joista yksikään ei ole johtanut koneen menettämiseen, eikä yhdessäkään ole kuollut ihmisiä. Vaaratilanteisiin sisältyy muiden muassa kova laskeutuminen, törmääminen maahan, sekä kaappauksen yritys.
Tekniset tiedot
pienoiskuva|Boeing 717:n, [[Douglas DC-9:n sekä McDonnell Douglas MD-80:n vertailu.]]
Lähteet: Boeing 717 Characteristics, 717 Airport planning report , Boeing 717 Specifications
Toimitukset
pienoiskuva|QantasLinkin Boeing 717-200 laskeutumassa Perthiin.
Domitianus (usurpaattori)
Domitianus oli roomalainen sotilas, joka julisti itsensä keisariksi Gallian keisarikunnan aikana. Hän hallitsi lyhyen ajan vuonna 271. Domitianuksen mainitsevat Zosimos ja Historia Augusta. Muita todisteita Domitianuksesta ovat kaksi kolikkoa joista ensimmäinen löydettiin Loiren alueelta Ranskasta vuonna 1900. Sitä pidettiin pitkän aikaa väärennöksenä, mutta vuonna 2003 löydettiin Oxfordshirestä Englannista toinen Domitianuksen lyöttämä kolikko. Kolikon aitoudesta ei ole epäilystä koska se löydettiin ruukusta jossa oli 5 000 muuta kolikkoa vuosilta 250–275.
Domitianuksen arvellaan hallinneen vain muutaman päivän ajan. Keisari Aurelianus ilmeisesti teloitutti hänet, koska hän oli lyöttänyt rahaa omissa nimissään.
Ajan piirtämät kasvot
Ajan piirtämät kasvot on Uniklubin seitsemäs albumi. Albumin nimi tulee "Siipirikko"-kappaleen kertosäkeistöstä.
Yhtye kaipasi uutta soundia ja niinpä tuottajaksi valikoitui Rauli Eskolin. Albumissa kuullaan ehkä eniten popvaikutteita, mutta muuten siinä on rockia mukana. Singleinä on julkaistu "Huojuva silta", joka on Jussi Selolle henkilökohtainen voimabiisi, "Bailaten koko elämä" ja "Siipirikko". Singleistä pari on myös musiikkivideoina.
Edellisen albumin aikoihin Jussi Selo kärsi uupumuksesta eikä häneltä tullut kuin kolme sanoitusta. Suurin osa Ajan piirtämät kasvot -albumin kappaleista on Selon säveltämiä ja sanoittamia.
Kansalaisaloite
thumb|250px|right|Turkistarhaton Suomi -kansalaisaloitteen allekirjoitusten keräyspiste. Kansalaisaloite on aloite, jonka tietty määrä kansalaisia voi tehdä saadakseen valtion, alueen tai kunnan päätöksentekoelimet toimimaan aloitteessa määritellyllä tavalla, esimerkiksi säätämään tietyn lain tai päättämään joihinkin toimenpiteisiin ryhtymisestä. Kansalaisaloite, joka velvoittaa päätöksentekijöitä toimimaan aloitteen mukaisesti tai johtaa aloitetta käsittelevään kansanäänestykseen, on suoran demokratian toimintamekanismi.
Suomessa kansalaisaloite on 1. maaliskuuta 2012 voimaan tulleen kansalaisaloitelain tarkoittama kansalaisten tekemä lainsäädäntöaloite, jolla äänioikeutetut Suomen kansalaiset voivat saada lakiehdotuksen tai ehdotuksen lainvalmisteluun ryhtymisestä eduskunnan käsiteltäväksi, mikäli vähintään 50 000 kansalaista, eli noin 1,2 prosenttia äänioikeutetuista, kannattaa aloitetta. Ensimmäinen 50 000:n allekirjoittajan rajan ylittänyt ja eduskuntakäsittelyyn luovutettu kansalaisaloite vaati turkistarhauksen lakkauttamista. Aloite jätettiin eduskuntaan 5. maaliskuuta 2013. Eduskunta hylkäsi sen. Sittemmin eduskunta on hylännyt 94 % sen käsittelyyn tulleista kansalaisaloitteista.
Muita suomalaisille tarjolla olevia aloitekanavia ovat kuntalaisaloite ja eurooppalainen kansalaisaloite.
Kansalaisaloite Suomessa
Kansalaisaloitteen muodollisena vireillepanijana on yksi tai useampi äänioikeutettu Suomen kansalainen.
Kansalaisaloite voi sisältää joko lakiehdotuksen tai ehdotuksen lainvalmisteluun ryhtymisestä (toimenpidealoite). Perustuslaissa säädetään kansalaisaloitteiden kohdentumisesta lainsäädäntöasioihin. Lain mukaan aloitteen tulee koskea yksittäistä asiaa. Käytännössä esimerkiksi aloite ”Henkilökohtaisen vapauden ja koskemattomuuden puolesta” sallittiin, vaikka se sisälsi asioita nuuskan sallimisesta ympärileikkausten kieltoon.
Muut eduskunnan toimivaltaan kuuluvat asiat jäävät aloiteoikeuden ulkopuolelle. Aloite voi koskea voimassa olevan lainsäädännön muuttamista tai kumoamista taikka kokonaan uuden lain säätämistä jostakin asiasta. Merkittävimpiä aloiteoikeuden ulkopuolelle jääviä asiaryhmiä ovat kansainvälisten velvoitteiden hyväksyminen ja niiden irtisanomisen hyväksyminen sekä valtion talousarvioasiat. Aloiteoikeuden piiriin kuuluvat kuitenkin myös sellaiset lainsäädäntöasiat, joilla on vaikutuksia valtion talousarvioon. Esimerkiksi uskontoja ja katsomuksia koskeva Yhdenvertainen Suomi -aloite sisälsikin ehdotuksen mm. kansankirkkojen yhteisövero-osuuden poistamisesta, mutta ei voinut sisältää ehdotusta pienuskontojen suoran valtiontuen poistamiseksi, koska viimeksi mainittua ei säädetä laissa.
Käytännössä on hyväksytty myös satelliittipaikannukseen pohjautuvaa autoverotusta vastustava aloite ”Vapaus liikkua ilman viranomaisseurantaa on säilytettävä”. Tämän aloitteen hyväksyminen olisi tarkoittanut nykytilanteen jatkamista, ei minkään olemassa olevan lain muuttamista tai kumoamista, eikä uuden lain säätämistä.
Melko pian lain hyväksymisen jälkeen avattiin oikeusministeriön ylläpitämä kansalaisaloite.fi-sivusto, jossa sekä aloitteiden avaaminen että kannattaminen onnistuu sähköisesti ja maksutta. Sivuston käyttö ei ole välttämätöntä, mutta käytännössä aloitteet on tehty nimenomaan sen avulla.
Vuoden 2022 huhtikuuhun mennessä kansalaisaloitteita oli tehty 1 280 kappaletta. Niistä 63 oli kerännyt tarvittavat 50 000 kannattajaa ja edennyt eduskuntaan. Kansalaisaloitteista on hyväksytty eduskunnassa vain neljä: tasa-arvoista avioliittolakia, naisparien oikeuksia parantavaa äitiyslakia, tyttöjen sukuelinten silpomisen kieltoa sekä vesihuollon yksityistämiskieltoa ajaneet aloitteet.
Vertailun vuoksi Suomessa hallitus antaa eduskunnalle vuosittain 220–300 hallituksen esitystä, ja kansanedustajien tekemiä lakialoitteita valmistuu 150–200. Lakialoitteista vuosittain vain muutama etenee laiksi asti. Kansanedustajan aloiteoikeuteen kuuluu lakialoitteiden lisäksi toimenpidealoite, talousarvioaloite, lisätalousarvioaloite ja keskustelualoite.
Historia
Kansalaisaloitetta eli ”välitöntä lakien esittämisoikeutta” kansalaisille esitti ensimmäisenä Suomessa Suomen Sosialidemokraattinen Puolue vuonna 1903 Forssan ohjelmassa, joka mukaili pitkälti aikaisemmin julkaistua Erfurtin ohjelmaa. Kansalaisten aloiteoikeutta on myös esittänyt Suomen kansanvaltuuskunta antaessaan ehdotuksen Suomen perustuslaiksi vuonna 1918. Kansalaisaloitetta on sittemmin ehdottanut Suomeen ainakin Demokraattinen Vaihtoehto, joka mainitsee asiasta perustamisjulistuksessaan vuonna 1986. Kansalaisaloite tuli voimaan 1. maaliskuuta 2012 95 vuotta kansanvaltuuskunnan ehdotuksen jälkeen.
Suomen ensimmäinen, hyväksytysti 50 000 allekirjoittajan vähimmäisrajan ylittänyt kansalaisaloite luovutettiin eduskuntakäsittelyyn 5. maaliskuuta 2013. Ensimmäinen, suomalaisten eläinsuojelu- ja ympäristöjärjestöjen vuonna 2012 keräämä kansalaisaloite koski turkistarhauksen lakkauttamista Suomessa. Väestörekisterikeskuksen mukaan kansalaisaloite keräsi 69 381 hyväksyttyä allekirjoittajaa. Eduskunta äänesti ensimmäisestä kansalaisaloitteesta 19. kesäkuuta 2013. Aloite turkistarhauksen lakkauttamiseksi hylättiin äänin 146–36 (tyhjiä 3, poissa 14).
Vuonna 2013 yhteensä neljä kansalaisaloitetta saavutti riittävän määrän allekirjoituksia. Nämä käsittelivät tekijänoikeuslakia, avioliittolakia, ruotsin kielen valinnaisuutta ja energiatodistuslakia. Kansalaisaloite tasa-arvoisen avioliittolain puolesta toteutettiin Tahdon2013-kampanjana, joka keräsi yhteensä ennätykselliset 166 851 allekirjoitusta.
Kannatusilmoitusten kerääminen
Kansalaisaloitetta tukevat allekirjoitukset (kannatusilmoitukset) kerätään paperimuodossa tai sähköisesti tietoverkossa, oikeusministeriön ylläpitämän verkkopalvelun kautta. Kannatusilmoitukset on kerättävä kuuden kuukauden kuluessa aloitteen päiväyksestä.
Kannatusilmoitusten tarkastaminen
Edustaja toimittaa kannatusilmoitukset Digi- ja väestötietovirastolle, joka tarkastaa niiden oikeellisuuden ja kelpoisuuden, sekä vahvistaa hyväksyttyjen kannatusilmoitusten määrän. Digi- ja väestötietovirasto käynnistää tarkastustoimenpiteet vain, mikäli kannatusilmoituksia ilmoitetaan olevan vähintään 50 000.
Eduskuntakäsittely
Kansalaisaloitteen edustaja toimittaa kansalaisaloitteen ja Digi- ja väestötietoviraston päätöksen eduskunnalle. Ellei aloitetta ole toimitettu eduskunnalle vuoden sisällä Digi- ja väestötietoviraston päätöksestä, se raukeaa.
Aloitteen muoto (lakiehdotus tai toimenpidealoite) määrittää sen käsittelyjärjestyksen eduskunnassa. Lakiehdotuksen sisältävä kansalaisaloite käsitellään lakiehdotuksen käsittelystä säädetyssä järjestyksessä, eli samalla tavalla kuin hallituksen esitykset. Ehdotus lainvalmisteluun ryhtymisestä (toimenpidealoitteet) käsitellään ainoan käsittelyn asiana. Jos lisäksi lakiehdotuksen hyväksyminen edellyttäisi vielä laajaa jatkovalmistelua, eduskunta voi niin halutessaan tehdä kansalaisaloitteen pohjalta päätöksen, jossa valtioneuvosto edellytetään valmistelemaan asiasta hallituksen esitys. Käsiteltäessä kansalaisaloitetta valiokunnissa on eduskunnan varattava aloitteen tekijöiden edustajille tilaisuus tulla kuulluiksi.
Aloitteen yhdenmukaisuus perustuslain taikka kansainvälisten ihmisoikeuksien tai muiden Suomen kansainvälisten velvoitteiden kanssa jää eduskunnan arvioitavaksi aloitteen käsittelyssä samalla tavoin kuin muissakin lainsäädäntöasioissa. Perustuslain 74 §:n mukaan eduskunnan perustuslakivaliokunnan tehtävänä on antaa lausuntonsa sen käsittelyyn tulevien lakiehdotusten ja muiden asioiden perustuslainmukaisuudesta ja suhteesta kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin. Eduskunnan käsittelylle ei aseteta erityisiä aikamääreitä.
Kansalaisaloite raukeaa, kun sitä käsittelevän eduskunnan toimikausi päättyy, vaikka aloitteen käsittely olisi kesken.
Suomen kansalaisaloitelainsäädännön tausta
Suomen perustuslakiin lisättiin 4.11.2011 uusi kolmas momentti 53 §:ään :
Vuonna 2008 tammikuussa käynnistyneessä perustuslain tarkistamishankkeessa (ks. Christoffer Taxellin perustuslain tarkistamiskomitea) selvitettiin suoran demokratian asemaa osana valtiollista järjestelmää sekä erilaisia vaihtoehtoja suoran demokratian edistämiseksi. Perustuslain toimivuutta ja muutostarpeita arvioinut Perustuslaki 2008 -työryhmä totesi muistiossaan seuraavaa: ”Suoraa demokratiaa valtiollisella tasolla koskevat ratkaisut edellyttävät uudelleen arviointia. Suoran demokratian kehittämisen tavoitteena tulee olla myös edustuksellisen järjestelmän vahvistaminen. Valtiosäännön täydentäminen kansanaloitteella voi olla periaatteelliselta kannalta merkittävämpi askel kansalaisten vaikutusmahdollisuuksien kehittämisessä kuin kansanäänestyksen tuloksen oikeudellinen sitovuus, joka ei välttämättä käytännössä merkitsisi suurtakaan muutosta nykytilaan. Perustuslain arviointihankkeen yhteydessä on harkittava kansanaloitejärjestelmän käyttöönottoa. Luontevin vaihtoehto voisi olla niin sanottu sisällöllinen kansanaloite.”
Valtioneuvoston 30. päivänä lokakuuta 2008 asettama perustuslain tarkistamiskomitea ehdotti mietinnössään, että kansalaisten osallistumisoikeuksia valtiollisella tasolla täydennettäisiin sisällöllisellä kansalaisaloitteella. Ehdotuksen mukaan 50 000 äänioikeutetulla Suomen kansalaisella olisi oikeus tehdä eduskunnalle aloite lain säätämiseksi sen mukaan kuin lailla säädetään.