cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
René Bourque
Yksityiselämä
Bourque ei ole sukua jääkiekkoilija Ray Bourquelle, mutta nyrkkeilijä Wayne Bourque on hänen serkkunsa.
Kemijärven rautatieasema
Historiaa ja nykytila
Rautatie Rovaniemeltä Kemijärvelle avattiin 15. tammikuuta 1934. Paikalle rakennettiin Thure Hellströmin suunnittelema puinen asemarakennus ja vesitornilla varustettu kolmepaikkainen veturitalli.
Talvisodan rauhansopimuksen mukaisesti vuonna 1940 aloitettiin rautatien rakentaminen Kemijärveltä itärajalle. Rata avattiin liikenteelle vuonna 1941. Saksalaiset tuhosivat radan Lapin sodan yhteydessä, ja rata saatiin avattua uudelleen liikenteelle vasta vuonna 1947. Radalla oli henkilöliikennettä vuosina 1947–1949 sekä 1961–1967, minkä jälkeen radalla on ollut lähinnä puutavarakuljetuksia. Kuljetukset loppuivat vuonna 2012, ja rata suljettiin liikenteeltä saman vuoden joulukuussa.
Myös Kemijärven alkuperäinen asemarakennus tuhoutui sodassa, ja paikalle rakennettiin vuonna 1955 uusi tiilirakennus, johon keskitettiin asema-alueen matkustajatoiminnot. Sodassa tuhoutuneet veturitalli ja tavaramakasiini rakennettiin myös uudelleen. Kemijärven asemarakennus siirtyi VR-Yhtymän omistukseen 1995, ja veturitalli on yrityskäytössä. Lipunmyynti lopetettiin vuoden 2016 aikana.
Kemijärven asemalta on noin kilometrin matka Kemijärven keskustaan, ja aseman siirrosta Pajulaan on ollut keskustelua. Paikalla on ollut aiemmin, vuoteen 1970, Pajulan seisake, joka oli myös henkilöliikenteen pääteasema vuosina 1967–1970 Kelloselkään menneen liikenteen loputtua.
Nykyisin Kemijärven liikenne koostuu lähinnä yöjunista. Puutavaraliikenne on siirtymässä Isokylään rakennettavaan puuterminaaliin.
VR-Yhtymä lakkautti yöjunaliikenteen Kemijärvelle kannattamattomana 2. syyskuuta 2006. Välillä Rovaniemi–Kemijärvi kulki sen jälkeen yksi taajamajunapari, johon on voinut vaihtaa Rovaniemelle kulkevasta yöjunasta. Yöjunaliikenne Kemijärvelle alkoi kuitenkin uudestaan ostoliikenteenä alkuvuodesta 2008. Sähköistys valmistui Kemijärvelle vuonna 2014.
Pikku Pietarin piha (vuoden 1961 elokuva)
Pikku Pietarin piha on Jack Witikan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1961. Elokuva perustuu Simo Puupposen eli Aapelin romaaniin Pikku Pietarin piha (1958).
Tarinan keskushenkilöitä ovat torikauppias Jormalainen, hänen Pietari-poikansa ja heidän sydämellinen taloudenhoitajansa Karoliina. Pikku Pietarin pihassa eletään 1920-lukua. Talonmies Harakka jahtaa rottia, lapset puuhailevat kadulla, ja mukana on myös muita henkilöitä nuorista rakastavaisista aina vaimonsa ja anoppinsa syrjimään juoppoon kellomestariin.
Tuotanto
pienoiskuva|pysty|Pikku Pietari eli Tuukka Tanner. Kuva-Postin järjestämän yleisökilpailun tuloksena Pietariksi löytyi 12-vuotias Tuukka Tanner Helsingin Länsi-Pakilasta. Hän toimi myöhemmin ravintola-alalla ja kuoli 35-vuotiaana. Elokuva oli Witikan ainoa ohjaustyö Suomi-Filmille, ja se jäi hänen viimeiseksi elokuvakseen samoin kuin näyttelijä Reino Valkaman.
Rauni Mollberg teki tarinasta jo aiemmin näytelmän ja suunnitteli elokuvaakin mutta myöhästyi. Hän ohjasi aiheesta sitten vasta 1977 oman elokuvansa Aika hyvä ihmiseksi, johon hän hyödynsi Puupposen muutakin tuotantoa sekä aineksia Toivo Pekkasen ja Olavi Siippaisen tuotannosta. Siinä Pietaria esitti Ossi Aronen.
Pikku Pietarin piha -romaanin tapahtumapaikkana on kirjailija Simo Puupposen lapsuusympäristö Kuopiossa, mutta elokuvan ulkokohtaukset kuvattiin Porvoon vanhassa kaupungissa ja Loviisassa ja sisäkohtaukset Finnbynejdens Ungdomsförening rf:n omistamaan Magnusborgin taloon rakennetuissa kulisseissa Porvoon maalaiskunnassa.
Vastaanotto
Ohjaaja Esko Elstelä kirjoitti Päivän Sanomissa, että Pikku Pietarin piha oli ”poikkeuksellinen filmi”, koska se oli ”täysin vapaa päällekäyvästä emotionalismista”. Elstelä jatkoi, että elokuva oli ”raikas, asiallinen ja tunteilematon, ja juuri siksi sen muutamien kipeiden vaiheiden eleetön käsittely siten vetoaa vahvasti myös tunteisiin”. Aamulehden nimimerkki E.L. piti elokuvaa alkuperäisteokselle uskollisena, mutta silti aivan omana filminään, joka oli ”täynnä lämpöä, ymmärtämystä ja myötämieltä sekä äänetöntä, hienovaraista komiikkaa”. Nimimerkki kiitti myös ohjaustyötä: ”Witikan ohjaus on ilmeikästä ja luontevaa – tämä piha todellakin elää hänen kuvaamanaan. Ei synny kiusallisia katkoja, ei kömmähdyksiä, kaikki sujuu tarkan harkinnan ja huolellisuuden tuloksena.” Uuden Suomen Heikki Eteläpää pani merkille myös elokuvan musiikin: ”Simon Parmetin musiikin osuus on erityisen huomattava Pikku Pietarin pihan kokonaiskuvassa. Tutusta kehtolauluteemasta hän on kehittänyt kauniin puhtaan johtosävelmän, mutta hänen musiikissaan on myös hyvä annos huumoria.” Eteläpään mielestä elokuva oli kuitenkin ”kuvauksellisesti perin epätasainen” ja ”sisäkuviltaan monin paikoin niin ikävästi valaistu, että näyttelijöiden ilmeetkin pyrkivät hukkumaan kontrastittomaan pimeyteen”. Eräät kriitikot kiinnittivät huomionsa muutamiin sisällöllisiin eroihin romaanin ja elokuvan välillä; esimerkiksi elokuvassa Karoliina ilmestyi kuin tyhjästä, ja vastaavasti hän vain katosi, kun hän oli ”suorittanut tehtävänsä”.
Kuva-Posti-lehden järjestäessä kilpailun elokuvan pääosan esittäjän löytämiseksi kirjailija Simo Puupponen luonnehti omaa mielikuvaansa Pietarista: ”Hänen harjastukkainen päänsä on terävä, hänen silmänsä näkevät pihan, pienen maailman tapahtumat niiden oikeassa valossa. Hän ei ole mikään railakas jannu, mutta ei myöskään mikään kyhnys. Hänessä on sitä reipasta kaiken tarkkailevaa innostusta, jota pienen kaupungin pihoissa 1920-luvulla nähtiin.” Ryhtyessään ohjaamaan elokuvaa Jack Witikka ei ollut tietoinen Rauni Mollbergin näytelmäsovituksesta, eikä mahdollisten vaikutteiden vuoksi halunnutkaan tuntea sitä, vaan korosti uskollisuuttaan romaanin hengelle. ”Minä ajan takaa sitä ajatusta, että tärkeintä lapselle on äiti. ’Äiti!’ on huudahdus, joka filmin alussa tulee hätäisenä, mutta lopulta onnellisena, kun Henryn pulma ratkeaa. Tämä sävyttää koko filmin”, Witikka sanoi Savon Sanomien haastattelussa.
Kriitikko Antti Lindqvist kirjoitti Katso-lehdessä Pikku Pietarin pihan televisioesityksen jälkeen joulukuussa 1983: ”Elokuvaa on kiintoisaa verrata Rauni Mollbergin Aika hyvä ihmiseksi -ohjaukseen, joka sisältää aineksia samasta romaanista. Siinä missä Mollberg viljelee katkeria, lihallisia sävyjä, Witikka pysyttäytyy pyyteettömän leppoisassa, ihmistä kunnioittavassa otteessa, joka on uskollinen alkuperäisteokselle, mutta idyllisyydessään loitommalla nykyajasta.” Kalevan Pentti Kejonen totesi samoin joulukuussa 1983: ”Pikku Pietarin piha ei tarvitse uudelleenarviointia. Se todettiin aikanaan kelpo työksi. Se osoittaa kuitenkin, että suomalainen elokuva parhaimmillaan kestää ankarankin tarkastelun.”
Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi sanoo Witikan viimeiseksi jääneen ohjauksen ymmärtävän hienosti pohjana olevan romaanin sävyjä ja tunnelmia. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. Televisioesityksen yhteydessä esittämässään kritiikissä vuonna 2012 Arto Pajukallio piti elokuvaa eheänä ja kantavana kokonaisuutena.
Osuuskauppa
Osuuskauppa (ok.) on vähittäiskauppaa harjoittava osuuskuntamuotoinen yritys. Kaupan jäseneksi liittyneet asiakkaat ovat samalla kaupan omistajia ("asiakasomistajia").
Suomessa toimii nykyisin yksi osuuskaupparyhmä, S-ryhmä. Sen kanssa kilpaili aiemmin niin sanottu edistysmielinen osuustoiminta. Suomessa on myös joitain S-ryhmään kuulumattomia osuuskauppoja.
Osuuskaupan jäsenyys
Osuuskauppa on osuuskunta, jonka omistajia ovat osuuskunnan jäsenet. Osuuskaupan tarkoituksena on tarjota palveluja ja etuja jäsenilleen. Myös liiketoiminnan tuotto käytetään pääosin jäsenten hyväksi, palvelujen ja tarjonnan kehittämiseksi.
Osuuskaupassa asiointi ei yleensä edellytä osuuskaupan jäsenyyttä.
Osuuskauppojen historiaa
Osuuskaupat saivat alkunsa yksityiskaupan epäkohdista. Itse omistamansa osuuskaupan avulla kuluttajat pyrkivät hankkimaan hyviä tavaroita mahdollisimman halvalla hinnalla. Useimmissa maissa osuuskaupat ovat olleet suurimmaksi osaksi kaupunkilaisten ja kaupunkityöväestön perustamia. Suomessa kuitenkin maanviljelijöiden osuus oli alusta alkaen huomattava.
Kahtiajako
Osuuskauppaliike jakautui kansainvälisesti aiemmin kahteen suuntaan, kooperatistiseen (kooperatiivi = osuuskunta) ja sosialistiseen suuntaan. Kooperatistinen suunta pyrki kuluttajien vapauttamiseen ottamalla taloudellisen vallan pääomalta ja antamalla sen kuluttajien käsiin. Sosialistinen suunta katsoi, ettei osuuskauppaliike ollut itsenäinen yhteiskunnallinen liike vaan osa työväenliikettä. Sosialistisen suunnan mukaan osuuskauppaliikkeen tehtävä oli hankkia työväenliikkeelle kannattajia ja varoja.
Suomessa suuntaukset tunnettiin SOK:n edustamana puolueettomana suuntana ja toinen suuntaus edistysmielisenä suuntana. Puolueettomalle suunnalle oli 1950-luvulla leimaa-antavaa maanviljelijöiden jäsenenemmistö ja kulutustavarakaupan ohella maataloustavaroiden ja -tuotteiden kauppa. Edistysmielinen suunta oli pääasiassa työväestön johtamaa kulutusosuustoimintaa.
Suomen osuuskauppahistoriaa
300 px|thumb|Nopankylän Osuuskaupan ensimmäinen myymälä. Osuuskauppaliikkeen juuret ulottuvat 1800-luvun Britanniaan. Suomeen ensimmäiset osuuskaupat perustettiin aivan 1800-luvun lopulla vastauksena kaupan alalla vallinneisiin puutteisiin ja epäkohtiin. Ne olivat kuitenkin alussa joko osakeyhtiöitä tai yhdistyksiä, koska maasta puuttui osuustoimintalaki. Esimerkiksi monesti Suomen ensimmäisenä osuuskauppana mainitun Ilmajoella toimineen Nopankylän Osuuskaupan, alun perin 1898 perustetun ostoyhtymän ohella Suomeen perustettiin monia muitakin varhaisia osuuskauppojen esiasteita, kuten Forssaan Tammi Kauppa-osakeyhtiö 1889.
Osuustoimintakeskus Pellervo (vuoteen 2017 Pellervo-Seura) perustettiin vuonna 1899 osana suomalaisen osuustoiminnan käynnistämistä.
Osuustoimintalaki astui voimaan 1901 ja sen aikana vanhin toimintansa aloittanut osuuskauppa on saman vuoden lokakuussa perustettu Vähäväkisten Osuusliike, nykyinen Turun Osuuskauppa. Jo ennen osuustoimintalain säätämistä oli Hämeen läänin kuvernööri hyväksynyt tamperelaisen Finlayson & Kumppaneiden Työväen Osuuskaupan säännöt 1900.
left|250 px|thumb|Finlaysonin Osuuskaupan myymälä Tampereella
Osuuskauppojen määrän kasvaessa havaittiin pian yhteistyötarve. Aatteelliseksi keskusjärjestöksi perustettiin Yleinen Osuuskauppojen Liitto (YOL) sekä yhteisostoja, neuvontaa ja ohjausta hoitamaan Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta (SOK) 1904. Sivukonttorien, oman tuontitoiminnan ja teollisen tuotannon myötä SOK:n toiminta laajeni nopeasti välitysliikkeestä täysimittaiseksi tukkukaupaksi.
Suomessa osuuskauppaliike oli suuren osan 1900-lukua jakaantunut pellervolaiseen ja edistysmieliseen osuuskauppaliikkeeseen. Ristiriidat pääasiassa maaseudun viljelijäväestöstä koostuneiden, jäsenmäärältään pienten ja poliittisesti lähinnä porvari-, enimmäkseen maalaisliittolaistaustaisten osuuskauppojen sekä pääasiassa kaupunkien tehdastyöväestöstä koostuneiden, jäsenmäärältään suurten ja poliittisesti lähinnä sosialidemokraattitaustaisten osuuskauppojen kesken vahvistuivat, kun suuret osuuskaupat halusivat saada YOL:ssä enemmän määräysvaltaa perustuen kunkin osuuskaupan jäsenmäärään. Koska YOL:n enemmistö ei kuitenkaan voinut hyväksyä osuustoiminnan yksi jäsen - yksi ääni -periaatteen vastaista esitystä, perustivat suuret osuuskaupat Osuusliike Elannon johdolla omaksi aatteelliseksi keskusjärjestöksi Kulutusosuuskuntien Keskusliiton (KK) vuonna 1916 ilmoittautuen edistysmieliseksi osuustoiminnaksi. Samalla ne kuitenkin halusivat pitää keskuskauppanaan SOK:n. Tähän ei SOK suostunut, jolloin KK:n jäsenosuuskaupat, osuusliikkeet perustivat seuraavana vuonna Suomen Osuustukkukaupan (OTK). Erotuksena edistysmielisistä YOL:n ja SOK:n jäsenosuuskauppoja alettiin kutsua pellervolaisiksi.
Osuuskauppoja oli vuonna 1919 jo yli 500, joissa jäseniä yli 170 000 ja toimipaikkoja 1400. Osuuskauppoja perustaessaan jäsenet antoivat niiden tehtäväksi kaupallisen palvelun ja kiinnittivät erityisesti huomiota tavaroiden kunnolliseen laatuun ja kohtuulliseen hintaan.
Edistysmielinen osuuskauppaliike järjestäytyi yhtenäiseksi kaupparyhmittymäksi, E-liikkeeksi 1964. Lukuun ottamatta suurinta eli Elantoa osuusliikkeet yhdistyivät omistamansa OTK:n kanssa E-osuuskunta Ekaksi 1983, josta tuli Kansan ja Hakan mukaantulon myötä Osuuskunta Eka-yhtymä 1987. Sen osuuskauppatoiminta jatkui Tradeka-liiketoimintaryhmässä vuodesta 1989.
Pellervolainen osuuskauppaliike muutti YOL:n Suomen Osuuskauppojen Keskusliitoksi (SOKL) 1984 ja samalla syntyi pääosin alueellisiin osuuskauppoihin sekä SOK:n ja sen tytäryhtiöiden muodostama S-ryhmä.
Eka-yhtymä ja Elanto sekä SOK ja SOKL perustivat Co-op Suomen Kuluttajaosuustoiminnan Liiton (KOL) 1992. Tähän liittyen viimeisen vuosikymmenensä ainoastaan Ekan ja Elannon jäseninään nimellä Kulutusosuustoiminnan Keskusliitto pitänyt KK lopetti toimintansa ja SOK erosi Pellervo-Seurasta, joten sekä E-liike että siitä osuuskauppatoiminnassa erottava nimitys pellervolainen siirtyivät historiaan. Kun Eka-yhtymä muuttui yrityssaneerauksen yhteydessä Osuuskunta Tradeka-yhtymäksi ja vähittäiskaupan liiketoimintaryhmästä tehtiin 1995 osakeyhtiö, Tradeka Oy, päättyi samalla KK:n perustamisesta 1916 alkanut osa suomalaista osuuskauppatoimintaa.
KOL:n tehtävät siirtyivät 2001 toimintansa aloittaneelle Osuustoiminnan neuvottelukunnalle ja liitto lopetti toimintansa 2003. SOKL puolestaan purettiin 2012 ja SOK liittyi uudelleen Pellervo-Seuraan 2016. Tradeka liittyi Pellervon jäseneksi 2017.
Suomessa 2000-luvulla perustettuja osuuskauppoja
Uudet osuuskaupat ovat paikoin korvanneet lakkautetun kyläkaupan. Lopettaneen kyläkaupan tilalle tulleita osuuskauppoja on perustettu ainakin Kokkolaan kuuluvaan Ullavan kirkonkylään, Tammelan Letkun kylään ja Juvan Koikkalaan. Osuuskauppojen yhteyteen voitu järjestää muutakin toimintaa kuten kahvila, apteekin sivutoimipiste, videovuokraamo ja vanhusten ruokapalvelu.
Osuuskauppoja on perustettu myös viljelijöiden aloitteesta. Tällöin tavoitteena on voinut olla riittävän tuottajahinnan takaaminen viljelijöille.
Zambezia
Zambezia on maakunta Mosambikin keskiosassa. Sen pinta-ala on 103 127 neliökilometriä ja väkiluku 5 428 110 vuoden 2019 tilastojen mukaan. Se on väkiluvultaan Mosambikin toiseksi suurin maakunta Nampulan maakunnan jälkeen. Maakunnan hallintokeskus Quelimane (349 842 as., 2017) sijaitsee rannikolla.
Suuri osa maakuntaa on Sambesijoen valuma-aluetta. Rannikolla on mangrovemetsää. Maakunta tunnetaan lukemattomista kookospalmuistaan ja teeviljelmistään. Siellä on myös suosittu valkohiekkainen rantalomakohde Praia de Zalala.
Thestios
Thestios oli kreikkalaisessa mytologiassa oli Areen ja Demoniken tai Androniken poika, joskin toisten lähteiden mukaan hän oli Agenorin poika ja Pleuronin, Aitolian kuninkaan pojanpoika.
Zambezia
Zambeziassa on kuumia lähteitä Morumbalassa, Lugelassa ja Biéssä. Sambesijoen suulla sijaitseva Chinde on entinen sokerintuotannon keskus, ja ilmeisesti Zambezian vanhin asutuskeskus.
Thestios
Hän on Ifikloksen, Euippoksen, Pleksippoksen, Eurypyloksen, Ledan, Althaian ja Hypermnestran isä.
Zambezia
Virallisen kielen eli portugalin ohella maakunnassa puhutaan ainakin viittä paikallista kieltä: elomue, echuwabo (chuabo), cisena, lolo (eräs makuan murre), makua (emakhua).
Kyū
Kyū ( ’taso’) on japanilainen käsite, joka kuvaa taitolajin harjoittajan oppilasarvoa. Kyū-arvoa käytetään oppilasasteen osoittajana japanilaisissa budōlajeissa, mutta myös muissa japanilaisissa taitolajeissa. Tällaisia ovat esimerkiksi japanilaiset lautapelit kuten renju, shōgi ja go, kukkien asettelu (ikebana) ja teetaide (chadō). Kyū-arvon noustessa sen järjestysluku laskee numeraalisesti.
Kyū-arvot japaniksi
Kyū-arvo kasvaa järjestysluvun pienentyessä. Esimerkiksi ensimmäinen kyū eli ikkyū on arvona korkeampi kuin viides kyū eli gokyū. Aloitustaso vaihtelee lajista riippuen: esimerkiksi go-pelissä vasta-alkajan katsotaan olevan tasoa 30-kyū.
! Taso ! Romanisaatio ! japaniksi ! suomeksi
Ken Jeong
Kendrick Kang-Joh Jeong (s. 13. heinäkuuta 1969 Detroit, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen koomikko, näyttelijä ja lääkäri. Hänet tunnetaan roolistaan Ben Changina tilannekomediassa Paluu pulpettiin ja Leslie Chow’na elokuvissa Kauhea kankkunen, Kauhea kankkunen 2 sekä Kauhea kankkunen 3. Hän esitti lisäksi pääroolia tuottamassaan tilannekomediassa Dr. Ken, jota hän myös ohjasi ja käsikirjoitti.
Nuoruus ja koulutus
Ken Jeong syntyi Detroitissa Michiganissa 13. heinäkuuta 1969 eteläkorealaisille maahanmuuttajille. Hän varttui Greensborossa Pohjois-Carolinassa, missä hänen isänsä oli professorina North Carolina Agricultural and Technical State Universityssa. Jeong on kertonut USA Todayssa perineensä huumorintajunsa isältään.
Jeong kävi Walter Hines Page High Schoolia, jossa hän myös soitti orkesterissa. Hän valmistui koulusta 16-vuotiaana. Jeong varttui rakastaen komediaa, erityisesti koomikkoja Bill Cosbya ja Jim Carreyta, mutta päätti kuitenkin opiskella vanhempiensa suostuttelemana lääkäriksi. Jeong suoritti alemman korkeakoulututkintonsa Duke Universitysta vuonna 1990 ja lääketieteen lisensiaatin tutkintonsa Pohjois-Carolinan yliopistossa Chapel Hillissä vuonna 1995.
Yksityiselämä
Ken Jeongin amerikanvietnamilainen vaimo Tran Ho on ammatiltaan lääkäri. Pariskunnalla on kaksoistyttäret. Tran Hon sairastessa rintasyöpää Jeong meinasi kieltäytyä hänelle tarjotusta roolistaan Kauhea kankkunen -elokuvassa.
Arttu Ruuska
Arttu Ruuska (s. 13. lokakuuta 1997 Halsua ) on suomalainen pesäpalloilija. Hän on edustanut Superpesiksessä Vimpelin Vetoa (2015–2018) ja Kankaanpään Mailaa (2019–2020). Syyskuussa 2020 Ruuska teki kaksivuotisen sopimuksen Kouvolan Pallonlyöjien kanssa. Ruuska pelaa polttolinjassa.
Ruuska siirtyi kasvattajaseurastaan Halsuan Toivosta vuonna 2012 Vimpelin Vetoon. Kaudella 2014 hän pelasi kolme ottelua Ylivieskan Kuulassa Ykköspesiksessä. Kaudeksi 2015 hän palasi takaisin Vetoon ja debytoi pääsarjassa. Runkosarjassa Ruuska pelasi kauden aikana 29 ottelua tuoden yhden juoksun.
Predrag Danilović
Predrag "Saša" Danilović (s. 26. helmikuuta 1970 Sarajevo, Bosnia ja Hertsegovinan ST, Jugoslavia) on serbialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Seurajoukkueet
Danilovićin koripallotaidot huomasi Željko Obradović, joka hankki hänet KK Partizanin juniorijoukkueisiin. Danilović pelasi seurassa jonkin aikaa, kunnes lähti Yhdysvaltoihin Cookevillen lukioon. Vuonna 1988 hän palasi Jugoslaviaan ja aloitti pelaamisen Partizanissa. Seuran paidassa hän pelasi sekä edustusjoukkueessa että juniorijoukkueessa. Hän harjoitteli koripalloa ajoittain jopa 7–8 tuntia päivässä. Partizanin paidassa Danilović voitti Euroliigan-mestaruuden kaudella 1991–1992. Hän ilmoittautui NBA:n vuoden 1992 varaustilaisuuteen, jossa Golden State Warriors varasi hänet toisella kierroksella. Vuonna 1992 hän siirtyi italialaiseen Virtus Bolognaa, jonka paidassa hän voitti kolme Italian-mestaruutta vuosina 1993–1995.
Maajoukkue
Danilović edusti maajoukkuetasolla Jugoslaviaa, jonka paidassa hän voitti EM-kultaa vuosina 1989, 1991, 1995 ja 1997. Vuoden 1999 EM-kisoista hän voitti pronssia. Olympiatasolla Danilović voitti olympiahopeaa vuonna 1996. Hän edusti maataan myös vuoden 2000 olympialaisissa.
Mark Crear
Mark Crear (s. 2. lokakuuta 1968 San Francisco) on entinen yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija, kaksinkertainen olympiamitalisti.
Crear voitti NCAA:n mestaruuden vuonna 1992. Hän selviytyi välieriin Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 ja oli myöhemmin samana vuonna neljäs GP-finaalissa Lontoossa. Vuonna 1994 hän voitti Yhdysvaltain mestaruuden ja 1995 GP-finaalin Monacossa ajalla 13,07 s.
Crear saavutti hopeaa Atlantan olympialaisissa 1996 ajalla 13,09. Hän hävisi olympiaennätyksen tehneelle Allen Johnsonille 14 sadasosasekuntia. Seuraavana vuonna hän sijoittui seitsemänneksi Ateenan MM-kilpailuissa ja voitti GP-finaalin Fukuokassa juostuaan 13,03.
Crear voitti Hyväntahdon kisojen 110 metrin aitajuoksun New Yorkissa 1998. Seuraavana vuonna hän voitti GP-finaalin Münchenissä ajalla 13,08. Sevillan MM-kilpailuihin hän saapui yhtenä suurimmista suosikeista mutta otti toisissa alkuerissä kaksi varaslähtöä ja hylättiin. Sydneyn olympialaisissa 2000 hän saavutti Anier Garcían ja Terrence Trammellin jälkeen pronssia tuloksella 13,22.
Crear juoksi ennätyksensä 12,98 Zagrebissa 5. heinäkuuta 1999. Hallikilpailuissa hänen paras aikansa 60 metrin aitajuoksussa oli 7,38.
Focus Features
Focus Features on vuonna 2002 muodostunut yhdysvaltalaisen Universal Pictures -elokuvayhtiön art house -osasto, joka tuottaa ja levittää omia ja ulkomaisia elokuvia. Sen Rogue Pictures -osasto tuottaa ja levittää myös pienen budjetin toiminta- ja kauhuelokuvia.
Historia
Focus Features on perustettu vuonna 2002, mutta se on alun perin aloittanut toimintansa jo vuonna 1991 kun James Schamus ja Ted Hope perustivat New Yorkissa elokuvantuotantoyrityksen jolle he laittoivat nimeksi Good Machine. Yrityksessä ajatus oli tehdä mielenkiintoisia elokuvia aiheista, jotka eivät olleet kaupallisesti suuria menestyksiä.
Aluksi Good Machinea pöyöritettiin melkeimpä harrastuksena mutta samalla Schamus ja Hope loivat suhteita arvostettuihin taiteilijoihin. Schamus oli mukana käsikirjoittamassa monia elokuvia, muun muassa elokuvaa The Wedding Banquet joka tuotti  sen jälkeen kun se oli myyty Samuel Goldwyn Companylle. Se oli myös ehdolla parhaan ulkomaisen elokuvan Oscariin.
Vuonna 1997 Good Machine ja toinen riippumaton tuottaja/jakelija, October Films perustivat yhteisyrityksen Good Machine International ja alkoivat myydä omien elokuviensa oikeuksia. Yhteisen yhtiön johdossa olivat Hope ja Schamus sekä heidän uusi yhteistyökumppaninsa David Linde, joka oli aiemmin ollut samanlaisissa töissä Foxilla, Lorberilla ja Miramaxilla.
Vuonna 2000 julkaistiin Yhdysvalloissa filosofinen taistelulajien elokuvan Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme, jonka oli ohjannut Ang Lee ja jossa Schamus oli myös käsikirjoittajana, sen tuottaminen oli maksanut 12 miljoonaa dollaria Kiinassa. Sen tuotti Good Machine International ja useita muita yrityksiä, ja Linde ja Schamus toimivat tuottavina tuottajina. Tekstitetty elokuva tuotti Yhdysvalloissa yli 125 miljoonaa dollaria ja voitti neljä Oscar-palkintoa, mukaan lukien vuoden parhaimman ulkomaalaisen elokuvan palkinnon.
Vuonna 2004 Focus esitteli uuden tytäryhtiön nimeltään Rogue Pictures, se on erikoistunut jännitys-, toiminta-, trilleri- ja urbaani-genren elokuviin. Sen ensimmäiset julkaisut olivat uustuotanto Assault on Precinct 13, Seed of Chucky ja Shaun of the Dead.
Oboesonaatti (Poulenc)
Francis Poulencin sonaatti oboelle ja pianolle on vuodelta 1962. Se on yksi säveltäjän viimeisistä teoksista.
Poulencin oboesonaatti koostuu kolmesta osasta ja on omistettu säveltäjä Sergei Prokofjevin muistolle. Teos kestää soitettuna noin kolmetoista minuuttia.
Oboesonaatti on yksi Poulencin kolmesta puhallinsoitinsonaatista. Muut ovat huilusonaatti vuodelta 1956 ja klarinettisonaatti vuodelta 1962.
Risto Kunelius
Risto Kalevi Kunelius (s. 15. elokuuta 1964, Turku) on tiedotusopin professori Tampereen yliopistossa, jossa johtaa journalistiikan linjaa. Aiemmin hän on opettanut myös Turun yliopistossa ja ollut Suomen Akatemian tutkijatohtorina.
Nukleofiili
Nukleofiili on ydinhakuinen reagenssi, joka pyrkii muodostamaan kovalenttisen sidoksen elektrofiilin kanssa luovuttamalla tälle elektroniparin. Koska nukleofiilit voivat luovuttaa elektroniparin, ne voidaan luokitella Lewis-emäksiksi. Nukleofiileja ovat kaikki ionit, molekyylit ja molekyylin osat (atomit tai funktionaaliset ryhmät), joilla on vapaa elektronipari. Negatiivisesti varautuneet ionit (anionit) ovat parempia nukleofiileja kuin neutraalit reagenssit. Nukleofiileja voivat olla esimerkiksi amiinit (typellä vapaa elektronipari), vesi ja alkoholit (hapella kaksi vapaata elektroniparia). pienoiskuva|C:n, N:n, O:n ja F:n anionianionisarjassa nukleofiilisyys pienenee vasemmalta oikealle pienoiskuva|Halidi-anioneista jodidi on paras nukleofiili ts. tässä tapauksessa nukleofiilisyys ei korreloi elektronegatiivisuuden kanssa. Nukleofiilisyyteen vaikuttavat monet tekijät. Nukleofiilisyys korreloi anionien suhteellisen emäksisyyksien kanssa. Esimerkiksi hiilen, typen, hapen ja fluorin anionianionisarjassa nukleofiilisyys pienenee vasemmalta oikealle. Metyylianioni on voimakkain nukleofiili ja se on myös vahvin emäs. Fluoridi on sarjan heikoin emäs ja myös vähiten nukleofiilinen. Fluorin voimakas elektronegatiivisuus ja se, ettei sillä ole protoneja, pitää elektronit hyvin tiiviisti fluoridiatomin ympärillä, jolloin ne eivät myöskään muodosta helposti sidoksia. Halidi-anioneista jodidi on paras nukleofiili ts. tässä tapauksessa nukleofiilisyys ei korreloi elektronegatiivisuuden kanssa. Konjugaattihappojen happamuus kasvaa HI > HBr > HCI > HF eli vetyjodidi on vahvin happo, joten sen vastinemäs jodidi-anioni, on heikoin emäs mutta paras nukleofiili. Emäksisyys tarkoittaa affiniteettia protoneita kohtaan, kun taas nukleofiilisyys tarkoittaa affiniteettia elektrofiilejä kohtaan. Nukleofiilisyydessä nukleofiilin polaroituvuus eli se miten helposti elektronit siirtyvät sähkökentän vaikutuksesta on tärkeä tekijä. Halidi-anioneista jodidilla on suurin koko ja sillä on suurin polaroituvuus, joten sen ydin vetää heikommin puoleensa valenssielektroneja, mutta jotka puolestaan pystyvät muodostamaan helposti uusia sidoksia.
Nukleofiilisyyttä voidaan selittää kova-pehmeä happo-emäs teorian (HSAB) avulla. HSAB-teoriassa "kova" happo tai emäs on yhdiste, jolla on hyvin vähän polaroituvuutta. Esimerkiksi protoni on erittäin kova happo ja fluoridianioni on erittäin kova emäs.”Pehmeällä” hapolla/emäksellä on korkea polaroituvuus. HSAB-teoria ennustaa, että kova emäs (tai kova nukleofiili) reagoi kovan hapon (tai kovan elektrofiilin) kanssa. Samoin pehmeät emäkset / nukleofiilit mieluummin muodostavat sidoksia pehmeiden happojen / elektrofiilien kanssa. pienoiskuva|Substituoitujen pyridiinien suhteellinen nukleofiilisyys Nukleofiilisyyteen vaikuttaa myös elektroneja luovuttavien substituenttien läsnäolo, jotka ovat vuorovaikutuksessa nukleofiilisen atomin kanssa induktiivisten tai resonanssivaikutusten kautta. Esimerkiksi pyridiinirenkaan para-metyyliaminoryhmä on elektroneja luovuttava ja se lisää pyridiinin nukleofiilisyyttä. Sitä vastoin orto-fluoriosubstituentti on elektroneja puoleensavetävä ja se tekee pyridiinistä vähemmän nukleofiilisen.
Nukleofiilit osallistuvat nukleofiilisiin substituutioreaktioihin, jossa nukleofiili hyökkää positiivisesti varautuneeseen atomiin (elektrofiiliin) syrjäyttäen samalla siihen sitoutuneet funktionaalisen ryhmän.
Frederick Orpen Bower
thumb|right|Frederick Orpen Bower Frederick Orpen Bower (4. marraskuuta 1855 – 11. huhtikuuta 1948) oli brittiläinen kasvitieteilijä. Hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi vuonna 1891. Hän oli myös Linnean Societyn jäsen. Hänelle myönnettiin Royal Medal ja lisäksi Linné-mitali vuonna 1909 sekä Darwin-mitali vuonna 1938. Hän toimi Royal Society of Edinburghin puheenjohtajana. Hänen kasvitieteellinen nimensä on Bower.
John McConnell Black
John McConnell Black (28. huhtikuuta 1855 Wigtown, Wigtownshire, Skotlanti – 2. joulukuuta 1951 Adelaide, Australia) oli skotlantilaissyntyinen kasvitieteilijä, joka muutti Australiaan vuonna 1877 ja kuvasi 1900-luvulla tuhansia lajeja Etelä-Australiassa.
Black syntyi Wigtownissa ja opiskeli Wigtown Grammar Schoolissa, Edinburgh Academyssa, College Schoolissa Tauntonissa ja kauppakoulussa Dresdenissä. Hän oli Helen Carten veli. Hän meni vuonna 1879 naimisiin Alice Denfordin kanssa, ja parille syntyi tytär ja kolme poikaa. Hän alkoi toimia vuonna 1883 journalistina, ja hän toimi myös kielitieteilijänä, joka kiinnostui Australiaan muutettuaan aboriginaalien kielistä.
Vuonna 1909 Black julkaisi kirjan The Naturalised Flora of South Australia; 2 430 lajia kuvannut The Flora of South Australia julkaistiin neliosaisena vuosina 1922–1929. Uusittua painosta Black alkoi työstää vuonna 1939, ja kaksi osaa ilmestyi vuosina 1943 ja 1948. Kolmas osa oli valmistumassa Blackin kuoleman aikoihin.
Black sai työstään useita tunnustuksia, kuten Clarke-mitalin vuonna 1946. Hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsen vuonna 1942. Blackin nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä J.M.Black.
Hän kuoli Adelaidessa 2. joulukuuta 1951.
Rotorin oireyhtymä
Rotorin oireyhtymä on autosomissa resessiivisesti periytyvä sairaus, jonka merkkejä ovat varsinkin konjugoituneen bilirubiinin korkea pitoisuus seerumissa ja tämän aiheuttama ikterus. Rotorin oireyhtymästä kärsivillä konjugoituneen bilirubiinin kuljetus maksasoluissa on häiriintynyt. Sairaus on nimetty Arturo Belleza Rotorin mukaan. Arturo Belleza Rotor kumppaneineen kuvasi sairauden vuonna 1948. Oireyhtymää tavataan varsinkin Filippiineillä. Se on maailmanlaajuisesti äärimmäisen harvinainen. Rotorin oireyhtymän ennuste on hyvä, ellei sen kanssa esiinny muuta maksasairautta.
Linjat (Helsinki)
Linjat on Helsingin Kallion kaupunginosaan kuuluva osa-alue. Se sijaitsee Siltasaaren ja Hakaniemen pohjoispuolella, sekä Alppiharjun eteläpuolella. Seudun nimi johtuu siellä sijaitsevista suorista, keskenään yhdensuuntaisista kaduista, jotka on nimetty linjoiksi. Niiden nimissä on lisäksi käytetty järjestysnumeroita: Ensi, Toinen, Kolmas, Neljäs ja Viides linja. Nämä johtavat Hämeentieltä luoteeseen, paitsi muita lyhyempi Ensi linja, joka alkaa vasta Helsingin Kaupunginteatterin pohjoispuolelta.
Yleistä
Linjojen alue tunnetaan esimerkiksi Fredin kappaleesta "Kolmatta linjaa takaisin" (1968), joka on käännös Tony Hatchin kappaleesta "Beautiful in the Rain". Linjat esiintyvät myös Tapio Piiraisen ohjaamassa Raid-televisiosarjassa. Siinä Kai Lehtisen näyttelemä Raid kiertelee paljon Kalliossa ja kertoo poliiseille, että häntä oli ammuttu Linjoilla. Pekka ja Pätkä -elokuvissa Puupäiden kodin ulkokuvien osoite on Toinen linja 13, viisikerroksinen asunto-osakeyhtiö Petäjä (1910). Tosin elokuvissa kodin osoitteeksi mainittiin kuvitteellinen Voikukankatu 5 B 13.
Historiaa
On otaksuttu, että Linjojen nimitys on tullut Pietarista, missä vastaavat nimet ovat olleet käytössä Vasilinsaarella 1700-luvulta lähtien.
Kallion vuokra-alueen jakosuunnitelmassa vahvistettiin vuonna 1887 kadunnimet 1sta, 2dra ja 3dje Linien, seuraavalla vuosikymmenellä 4de, 5te ja 6te Linien. Näiden suomenkielisiksi vastineiksi on karttaan merkitty Ensimmäinen, Toinen, Kolmas, Neljäs, Viides ja Kuudes Linja. Kirjoitusmuodot 1–5 Linien vahvistettiin vuonna 1901 ja samalla Kuudes Linja nimettiin Kaiku-nimisen asuntoalueen mukaan Kaikukujaksi. Vuonna 1909 otettiin käyttöön kirjoitusasut I–V Linjen – I–V Linja.
Vuonna 1923 eräät Kalliossa asuneet talonomistajat ja liikemiehet esittivät "linjojen" nimeämistä uudelleen "oikeilla" kadunnimillä, koska numeroiden kerrottiin aiheuttavan sekaannuksia. Koko kaupungin kadunnimien yleistä tarkistusta pohtinut komitea esitti vuonna 1927 I linjan uudeksi nimeksi Diakonissakatua, II linjalle Juhani Ahon katua, III linjalle Aleksis Kiven katua (tämä nimi annettiin myöhemmin Alppiharjun ja Vallilan rajalla kulkevalle kadulle), IV linjalle Tornikatua ja V linjalle Kirjastokatua. Kaupunginvaltuusto ei kuitenkaan hyväksynyt nimien muuttamista, koska "linjat" edustivat asemakaavoituksessa niin kutsuttua amerikkalaisvaihetta – New Yorkissa kadut on numeroitu – ja sellaisena eräänlaista kadunnimistön historiallista kerrostumaa. Kadunnimien nykyiset kirjoitusasut vahvistettiin vuonna 1928.
Kallio tuli kaupunginosan viralliseksi nimeksi vuonna 1959 ja samassa yhteydessä Linjat nimettiin sen osa-alueeksi.
Palvelut ja nähtävyydet
Merkittäviä kohteita Linjojen alueella ovat esimerkiksi
Alueen liikenneyhteydet ovat hyvät: Hakaniemen metroasema sijaitsee osaksi alueen eteläreunalla, ja useat raitiovaunulinjat kulkevat joko alueen läpi tai sitä sivuten.
Ensi linja
Ensi linja on noin neljänneskilometrin mittainen katu Kallion länsiosassa. Se ulottuu Castrénin­kadun lounais­päästä Alppi­kadun lounais­päähän ja on rajana kerros­talo­valtaisen ruutukaava-alueen ja Linnunlaulun huvila-alueen välillä. Sen varrella sijaitsevat vuonna 1898 valmistunut, Theodor Granstedtin suunnittelema entinen Sokeainkoulu sekä vuonna 1982 valmistunut Kuntatalo, Suomen Kunta­liiton massiivinen rakennus­kompleksi (arkkitehti­toimisto Castrén–Jauhiainen–Nuuttila, 1982). Myös Helsingin Kaupunginteatterin tontti rajautuu pohjoisessa Ensi linjaan, joskin sen pääsisäänkäynti on Eläin­tarhan­tien puolella.
Alun perin ja vielä 1960-luvulla Ensi linja jatkui Alppi­kadulta edelleen Helsingin Diakonissa­laitoksen sairaala-alueen ohi Helsingin­kadulle saakka, johon se päättyi välittömästi rauta­tien itä­puolella, mutta nykyisin tämä osuus entisestä katu­alueesta on suurimmaksi osaksi liitetty Diakonissa­laitoksen tonttiin aidatuksi pysäköinti­alueeksi; vain sen länsi­puolinen jalka­käytävä jäi aidan ulko­puolelle ja muodostaa osan keskustasta Pasilaan johtavasta kevyen liikenteen väylästä. Myös toisessa päässä Ensi linjaa on aikoinaan suunniteltu jatkettavaksi lähelle Hakaniemen toria, mutta tämä osa suunnitellusta katu­alueesta nykyisin osittain puistoa, osittain jäänyt Kallion virastotalon alle.
Ensi linjalla on ollut raitiolinjan päätepysäkki, ja sinne johtavat kiskot ovat yhä jäljellä, mutta nykyisin sinne ei ole säännöllistä liikennettä.
Toinen linja
Toinen linja on Linjoista toiseksi pisin. Se johtaa Hämeentieltä Hakaniemen kauppahallin tienoilta Alppikadulle Helsingin Diakonissalaitoksen edustalle. Eräät Kallion harvoista jäljellä olevista puutaloista sijaitsevat Toisella linjalla.
Kolmas linja
Kolmas linja on Linjoista pisin ja ainoa, joka kulkee halki Kallion kaupunginosan kokonaisuudessaan.
Neljäs linja
Neljäs linja alkaa Hämeentiestä ja päättyy Castréninkatuun. Noin 600 metriä pitkän Neljännen linjan varrella sijaitsevat muun muassa Kallion kirkko (Lars Sonck, 1912), Kallion ala-aste (Jung & Bomansson, 1910) ja Kallion seurakuntatalo (Kaarlo Borg, 1926). Suurin osa Neljännen linjan asuinkerrostaloista on 1950- ja 1960-luvuilta. Neljäs linja on nupukivipäällysteinen.
Viides linja
Viides linja alkaa Hämeentiestä ja päättyy Agricolankatuun, ja se on rajana Linjojen osa-alueen ja Torkkelinmäen välillä. Se on Linjoista toiseksi lyhyin, noin 350 metriä. Viidennen linjan kerrostalot ovat pääasiassa 1900-luvun alkuvuosikymmeniltä. Hämeentien ja Viidennen linjan risteyksessä sijaitsee kipsikoristeinen jugendtalo vuodelta 1914, talon on piirtänyt Leuto A. Pajunen. Kadun toisessa päässä sijaitsee koristeellinen Ihantolan talo (O. E. Koskinen, 1907). Ihantolaa naapuritaloineen on aikoinaan pidetty malliesimerkkinä 1900-luvun alun työväestön kerrostaloasumisesta. Kallion kirjasto (Karl Hård af Segerstadt, 1912) ja Karhupuisto sijaitsevat Viidennellä linjalla. Raitiolinjat 3 ja 9 kulkevat Viidennen linjan kautta.
Suunnitellut, kaavasta poistetut linjat
1900-luvun alussa Linjojen ruutukaava-aluetta suunniteltiin laajennettavaksi saman­kaltaisena myös nykyisen Torkkelin­mäen alueelle, jolloin suoria "linjoja" olisi ollut kaikkiaan yhdeksän. Suunnitelmasta kuitenkin luovuttiin vuonna 1913, jolloin vahvistetussa asemakaavassa alueen kallioiseen maastoon luontevammin mukautuva katuverkko. Suunnitellun Kuudennen linjan kohdalla on nykyisin katu nimeltä Kaikukuja.
Kasur
pienoiskuva|Shah Kamal Chisti. Kasur (urduksi قصُور) on kaupunki Punjabin provinssissa Pakistanissa. Se sijaitsee Lahoren lähistöllä. Kaupungin väkiluku vuonna 2017 oli 488 741.
Lorentz Clerck
Lorentz Clerck (14. toukokuuta 1653 Ruotsi – 16. maaliskuuta 1720 Hunnerstad, Ruotsi) oli ruotsalainen sotilas, joka toimi Pohjanmaan läänin maaherrana 1706-1720. Clerckin vanhemmat olivat amiraali Hans Clerck ja Brita Svahn ja hänen isoisänsä oli tullut Ruotsiin Skotlannista. Hän otti osaa Kaarle XI:n käymän Suuren Pohjan sodan Tanskan sotaan 1676-1679, tuli Länsi-Götanmaan ja Dalin rykmentin everstiksi 1693 ja kenraalimajuriksi 1706. Samana vuonna hänestä tuli Pohjanmaan läänin maaherra, vapaaherraksi hänet korotettiin seuraavana vuonna. Vaikeissa oloissa Isovihan aikana Clerck avusti pakolaisia Ruotsiin ja siirtyi sinne lopulta itsekin. Kenraaliluutnantiksi hänet ylennettiin 1720.
Clerckin puoliso vuodesta 1686 oli vapaaherratar Beata Mörner.
Murcia (itsehallintoalue)
Suurimmat kunnat
Murcia jakaantuu 45 kuntaan.
Dihydroartemisiniini
Dihydroartemisiniini eli artenimoli (C15H24O5) on terpenoidijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä erityisesti muille lääkeaineille resistenttien malariainfektioiden hoidossa. Dihydroartemisiniini kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö
Dihydroartemisiniini on myrkyllistä Plasmodium-suvun alkueläimille. Sen vaikutusmekanismia ei tunneta tarkoin, mutta sen sisältämä peroksidiryhmä voi aikaansaada alkueläinsoluille vahingollisten radikaalien muodostumista. Dihydroartemisiniiniä muodostuu ihmiselimistössä artemisiniinistä, artemeetteristä ja artesunaatista ja se on niiden aktiivinen aineenvaihduntatuote. Dihydroartemisiniiniä käytetään yhdessä piperakiinin kanssa ja se on malarian hoidossa yhtä tehokasta kuin artemeetterin ja lumefantriinin yhdistelmä.
Haittavaikutukset
Dihydroartemisiniinin ja piperakiinin yhdistelmä on yleisesti ottaen hyvin siedetty. Tyypillisiä haittavaikutuksia ovat ruuansulatuselinten oireet kuten huonovointisuus, oksentelu ja ripuli. Muita mahdollisia haittavaikutuksia ovat anoreksia, pääkipu, yskä ja uniongelmat.
Takajärvi (Ranua)
Takajärvi on järvi Ranuan kirkonkylällä Ranuanjärven eteläpuolella. Järvi on matala ja rehevä suoperäinen vesiallas. Se on yhteydessä Ranuanjärveen kapean Ranuansalmen kautta. Takajärvi laskee Ranuanjoen kautta Siuruanjokeen. Järvi on kokonaisuudessaan suopohjaisen maaston ympäröimä. Sen pohjoisinta osaa, noin hehtaarin kokoaista Säynäjälahtea, erottaa muusta järvestä tiepenger, jonka päällä kulkee seututie 941.
Mbalax
thumb|250px|Youssou N'Dour ja [[Tama (soitin)|tamarummun soittaja.]] Mbalax on Senegalissa ja Gambiassa kehittynyt populaarimusiikin tyylilaji. Se on saanut rytminsä senegalilaisesta sabar-rummusta. Maailmanlaajuiseksi tyylilajin teki tunnetuksi senegalilainen laulaja Youssou N’Dour.
Takajärvi (Ranua)
Järven suurimmat ongelmat ovat sen mataluus ja rehevä vesikasvusto. Järvessä ei ole ainoatakaan varsinaista saarta, mutta siellä on runsaasti muun muassa ruokojen muodostamia saarekkeita, jotka toimivat lintujen pesimäpaikkoina. Järven mataluuden vuoksi sen käyttö virkistyskalastuksessa ei ole runsasta. Järven rannalla ei myöskään ole uimarantoja.
Mika Nieminen
Ura
Mika Nieminen aloitti jääkiekkoilijan uransa aikuisten tasolla 1-divisioonassa pelanneessa Kiekko-Reippaassa. Lahdessa hän pelasi kaksi hyvää kautta ja pääsi näin Ilveksen liigajoukkueeseen pelaamaan Sakari Pietilän alaisuudessa.
Nieminen teki debyyttinsä SM-liigassa vasta 22-vuotiaana ollen vuoden tulokas. Hän oli pelannut aikuisikään asti aktiivisesti myös jalkapalloa, mutta sitten valinta ykköslajista oli tehtävä. Niemisen mukaan täysipäiväisesti jääkiekkoon siirtymistä puolsivat hänen lajiin sopivat fyysiset ominaisuutensa: "hyvät jalat ja kädet". Nieminen oli tunnettu, paitsi erittäin lahjakkaana kiekkolijana, myös äärimmäisen laiskana harjoittelijana. Niemisen kyvyt aikoinaan löytäneen Sakari Pietilän mukaan "Veikko" oli erittäin lahjakas, mutta hän ei ottanut lajia vakavasti. Juuri Pietilä sai lahjakkuuden keskittymään lajiin tosissaan ja Ilveksen valmentajana toiminut Pietilä saikin valmennettua Veikosta nopeasti huippusentterin.
Niemisen parhaat puolet pelaajana olivat yllätyksellisyys, pehmeät kädet, maailmanluokan pelikäsitys ja kookkaaksi pelaajaksi harvinainen lähtönopeus. Hänen monipuolisuudestaan kertoo myös se, että hän pystyi pelaamaan kaukalossa mitä paikkaa tahansa. Uransa lopulla hän pelasi lähinnä laitahyökkääjänä. Ahkeraa harjoittelijaa Niemisestä ei tullut koskaan. Hän kertoikin uransa lopettamisen yhteydessä kroppansa olevan jo sen verran hajalla, ettei jatkamisessa olisi mitään järkeä.
Niemisellä on SM-liigasta kaksi hopeaa ja kaksi pronssia sekä Elitserienistä yksi hopea. Hän ei ole seuratasolla voittanut koskaan kultaa. Nieminen valittiin SM-liigan vuoden tulokkaaksi kaudella 1988. Hän voitti Elitserienin piste- ja maalipörssit kaudella 1994–1995. Nieminen on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numero 164. Hän on ylivoimaisesti tehokkain pistemies maajoukkuetasolla verrattuna pelimäärään. Nieminen on Marko Palon ja Sami Kapasen ohella vuoden 1995 maailmanmestareista ainoa, joka ei voittanut urallaan Suomen mestaruutta.
Niemisen ura päättyi Ilveksen joukkueessa keväällä 2002. SM-liigassa hän pelasi 419 ottelua, tehden pisteet 149 + 267 = 416. 55 play off –ottelussa hän merkkasi tehot 17 + 34 = 51.
Maajoukkueura
Mika Nieminen on ollut mukana Suomen merkittävimmissä saavutuksissa arvokisoissa. Hän oli voittamassa maailmanmestaruutta vuonna 1995, MM-hopeaa 1992 ja 1994 sekä olympiapronssia 1994 ja 1998. Nieminen kuului Suomen vuoden 1996 Jääkiekon maailmancup -joukkueeseen.
Yksi suurimmista pettymyksistä Niemisen uralla on ollut epäonnistuminen rangaistuslaukauskilpailussa vuoden 1994 MM-finaalissa kahdella eri laukaisukerralla. Varsinainen peliaika päättyi 1–1 ja jatkoajan jälkeen jouduttiin rangaistuslaukauskilpailuun. 5 ensimmäistä laukausta tuottivat tasatuloksen 2–2, joten päädyttiin laukomaan yksi pari kerralla. Kanada voitti lopulta kultaa kun Nieminen epäonnistui ja Luc Robitaille onnistui ohittamaan Suomen Jarmo Myllyksen. Vaikka Mikko Mäkelä ja Jari Kurri olivat onnistuneet ensimmäisillä yrityksillään ja Nieminen ei, oli joukkue yksimielisesti Niemisen takana. Valmentajat ovat kertoneet, että vastaus joukkueelta oli yksimielinen: "Veikko ei epäonnistu koskaan kahta kertaa".
Janette Lepistö
Janette Johanna Lepistö (s. 27. helmikuuta 1996 Lapua) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Lapuan Virkiää. Pelipaikaltaan Lepistö on lyöjäjokeri.
Mika Nieminen
Maajoukkueura
Seuraavana keväänä Nieminen oli maajoukkueen mukana voittamassa Suomen ensimmäistä maailmanmestaruutta Niemisen tehdessä tehot 3+3.
Mika Nieminen (177) on maajoukkueen kolmanneksi paras pistemies kautta aikojen Raimo Helmisen (207) ja Ville Peltosen (183) jälkeen.
Uran jälkeen
Aktiiviuransa jälkeen Nieminen on kirjoittanut muun muassa jääkiekkoaiheisia kolumneja Helsingin Sanomiin sekä toiminut juniorivalmentajana.
Nieminen toimi vuodesta 2012 aina vuoteen 2021 Jääkiekkoliitolla taitovalmentajana.
Kesäkuussa 2021 Vammalan Palloseura tiedotti tehneensä Niemisen kanssa valmennussopimuksen seuran edustusjoukkueen kanssa.
Janette Lepistö
Lepistö on Lapuan Virkiän kasvatti. Hän pelasi seuran kakkosjoukkueessa vuosina 2011–2014 Ykköspesistä. Seuran ykkösjoukkueessa Superpesiksessä Lepistö debytoi kaudella 2014. Hän pelasi tuolloin yhteensä 34 ottelua Virkiän voittaessa mestaruuden. Kaudella 2015 Lepistö valittiin ensimmäistä kertaa urallaan Itä–Länsi-otteluun Lännen joukkueeseen.
Lepistö ylitti Superpesiksen runkosarjassa 400 lyödyn juoksun rajan toukokuussa 2019 ja 500 lyödyn juoksun rajan elokuussa 2020. 600 lyödyn juoksun rajapyykki ylittyi elokuussa 2021.
Juuso Walli
Juuso Waltteri Sakari Walli (s. 3. heinäkuuta 1996 Tampere) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Tanskan Metal Ligaenin Esbjerg Energyssa. Isokokoinen Walli on profiloitunut puolustavaksi puolustajaksi.
Ura
Walli on Porin Ässien kasvatti. Hän oli kaudella 2011–2012 C-nuorten I-divisioonan runkosarjassa joukkueensa eniten maaleja tehnyt puolustaja kuudella osumallaan. Kesällä 2015 Walli liittyi Ässien SM-liigajoukkueen harjoitusvahvuuteen. Hän teki liigadebyyttinsä kauden 2015–2016 kolmannella kierroksella 15. syyskuuta 2015 vieraissa Tampereen Ilvestä vastaan. Walli merkittiin Ässien kakkospuolustajapariin Valtteri Viljasen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 13.27 minuuttia. Kauden mittaan Walli vakiinnutti loukkaantumistenkin myötä paikkansa Ässien SM-liigajoukkueessa ja hänen tulokaskautensa toi 43 runkosarjaottelussa yhden syöttöpisteen. Walli jakoi koko SM-liigan tulokkaiden tehotilaston voiton JYPin Henri Kannisen kanssa lukemalla +7.
Helmikuussa 2016 Walli teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Ässien kanssa. Kaudella 2016–2017 hän pelasi SM-liigassa 25 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Walli pelasi syyskaudella 11 ottelua lainalla Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhossa. Kevätkaudella hän vahvisti myös Ässien A-nuoria, jossa Walli kauden päätteeksi A-nuorten SM-hopeaa. Koska seura oli nimennyt hänet ns. nuorten pelaajien listalle, Walli palasi SaPKoon Mestiksen finaalien kynnyksellä. Hän voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden.
Kaudesta 2017–2018 Walli pelasi valtaosan vielä myös Ässien A-nuorissa. Hän sai SM-liigassa tililleen 23 runkosarjaottelua. Joulukuussa 2018 Walli siirtyi alustavasti kolmen ottelun kattavalla sopimuksella Mestis-joukkue Iisalmen Peli-Karhuihin oltuaan ilman sopimusta alkukauden 2018–2019. Hän sai lyhyen koejaksonsa päätteeksi loppukauden jatkosopimuksen. Walli pelasi siellä lopulta vain kolme ottelua, kunnes hän siirtyi tammikuussa loppukauden kattavalla sopimuksella Mestiksen nousijajoukkue Kooveehen. Hän jakoi Mestiskarsinnoissa joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Julius Valtosen ja Sami Tammisen kanssa lukemalla +6.
Walli palasi kaudeksi 2019–2020 vuoden mittaisella sopimuksella Savonlinnan Pallokerhoon. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Walli voitti koko Mestiksen puolustajien maalipörssin ja hän oli SaPKon tehokkain puolustaja tehoilla 11+13=24.
Walli palasi kaudeksi 2020–2021 takaisin kasvattajaseuraansa Ässiin 1+1-vuotisella sopimuksella, joka kattoi koeajan lokakuun loppuun. Marraskuussa hän sai joukkueeseen jatkosopimuksen. Samassa kuussa Walli kuitenkin loukkaantui ja hänen kautensa jäi lopulta vain viiden ottelun mittaiseksi. Wallin vammaa hoidettiin ensin konservatiivisella hoidolla, mutta koska se ei toiminut toivotusti, hänet operoitiin. Kauden jälkeen Ässät päätti antaa Wallille uuden mahdollisuuden, kun seura käytti hänen sopimuksessaan olleen option ja teki Wallin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen toukokuussa 2021.