cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Notre-Damen katedraali
Urut ja urkurit
Pariisin Notre-Damen urut ovat Ranskan suurimmat 115 äänikerrallaan, joista vanhimmat ovat vuodelta 1788. Ensimmäiset urut vuodelta 1330 sijoitettiin linnunpesään päälaivan korkean ikkunan alle. Vuonna 1403 tulivat uudet urut, ja ne sijoitettiin kapeaan holviin länsipäätyyn, mutta myös vanhat urut jäivät käyttöön. Urkujen suuri kunnostustyö alkoi vuonna 1473 ja kesti noin 50 vuotta. Vuonna 1609 poistettiin pedaalikoskettimisto, jotta saatiin tilaa toiselle sormiolle. Soittimessa oli noin 2 000 pilliä, ja niistä muodostuivat pleno, huilukuoro ja kielipleno. Kolmas sormio lisättiin 1620 ja neljäs 1672. Vuonna 1730 tilattiin jälleen urut. Työn sai François Thierry. Näiden urkujen Ludvig XV:n aikainen fasadi on edelleen näkyvillä, ja se peittää osittain länsipäädyn ruusuikkunan. François-Henri Clicquot teki 1783 laajennuksia. Katedraalin korjauksen yhteydessä valmistuivat vuonna 1868 Aristide Cavaillé-Collin uudistamat sinfoniset urut. Äänikertojen määrässä ne hävisivät Saint-Sulpicen uruille. Arkkitehti Viollet-le-Duc määräsi positiivin poistettavaksi, mutta muilta osin fasadi säilytettiin. Vuonna 1904 tehtiin jälleen restaurointi. Ilmanpuhallin sähköistettiin 1924. Urut saivat tietokoneohjauksen 1990. Vuonna 2014 urkukonsoli vaihdettiin uuteen ja urkuja laajennettiin. Suomalaisista Notre-Damessa ovat konsertoineet muun muassa Erkki Forss vuonna 1975, Matti Pesonen vuonna 2003, Harri Viitanen vuonna 2003, Santeri Siimes vuonna 2009 ja Pétur Sakari vuonna 2017. Kalevi Kiviniemi on konsertoinut Notre-Damessa useaan otteeseen.
Tunnetuimmat pääurkurit ovat olleet:
Cochereaun kuoltua vuonna 1984 nimitettiin neljä urkuria:
Urkujen dispositio vuodesta 2014 :
Kuparitaskukolibri
Kuparitaskukolibri (Elvira cupreiceps) on Costa Rican kotoperäinen kiitäjälintu. Sen esiintymisalue käsittää maan keski- ja pohjoisosan vuoristoalueet. George Newbold Lawrence kuvaili lajin holotyypin Barrancasta vuonna 1867.
Salamis (antiikin kaupunki)
Salamis oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Salamiin saarella Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee saaren itärannikolla Spithárin kylässä lähellä Ampelákian kaupunkia.
Historia
Salamis oli alun perin Aiginan siirtokunta. Sittemmin se oli Ateenan ja Megaran kiistakapulana. Lopulta Ateena valtasi sen itselleen ja siitä tuli Ateenan kaupunkivaltion osa, vaikka siitä ei koskaan tullutkaan yhtä Attikan demoksista. Alkuperäinen Salamiin kaupunki sijaitsi saaren etelärannikolla eli Aiginan puolella. Kun saari liitettiin Ateenan valtaan, uusi Salamiin kaupunki rakennettiin saaren itärannikolle eli Ateenan puolelle. Tällä paikalla kaupunki sijaitsi klassisella ja hellenistisellä kaudella. Kumpaakaan näistä rakennusvaiheista ei tule sekoittaa nykyiseen Salamiin kaupunkiin, joka sijaitsee saaren länsirannikolla ja on siis kolmas samanniminen kaupunki historian aikana.
pienoiskuva|vasen|Salamiin lyömä raha, n. 339–318 eaa. Kuvituksessa naisen pää sekä Aiaan kilpi ja miekka. Kaupungissa tiedetään olleen agora eli tori, jolla oli muun muassa Solonin patsas, sekä muun muassa Aiaan, Artemiin ja Kykhreuksen temppelit. Pausaniaan aikana 100-luvulla jaa. kaupunki oli jo raunioina. Osia raunioista on näkyvillä maan pinnalla. Näihin kuuluu muun muassa kaupunginmuurin jäänteitä. Lisäksi alueella on suoritettu jonkin verran arkeologisia kaivauksia muun muassa vuosina 2002–2006. Niissä on kaivettu esiin hellenistisen ajan rakennusten jäänteitä Spithárin lahden pohjoisrannalta.
Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut antiikin Salamiin kaupungin alueella arkeologisia tutkimuksia vuodesta 2016 yhdessä Länsi-Attikan, Pireuksen ja Saroninlahden saarten arkeologisen eforiaatin kanssa. Tutkimusprojektin tarkoituksena on kaupungin asemakaavan ja rakennusten kartoittaminen ilman varsinaisia kaivauksia hyödyntäen muun muassa geofyysisiä menetelmiä, takymetriaa ja fotogrammetriaa. Suomalaisten puolelta projektin johtajana toimii Jari Pakkanen.
Albatrossi (kappale)
Albatrossi on Juha ”Watt” Vainion sanoittama, säveltämä ja yhdessä Hyvän Tuulen Laulajien kanssa esittämä kappale, joka julkaistiin singlenä vuonna 1980 ja albumilla Albatrossi ja sorsa vuonna 1981. Kappaleen on sovittanut ja tuottanut Jaakko Salo. Singlen b-puolella on ”Siitä on jo aikaa”.
Vainio osallistui kappaleella Kotkan meripäivien merimieslaulukilpailuun, mutta raati ei pitänyt siitä. Tästä huolimatta se nousi suureen suosioon ja siitä tuli Vainion tunnetuimpia kappaleita. ”Albatrossi” oli myös Vainion omasta mielestä hänen niin sanotun uuden tuotantonsa parhaita teoksia. Lisäksi hän on sanonut sen olleen hänelle erittäin rakas laulu ja eräänlainen pienoiselämäkerta.
Kappaleen perussanoma on, ettei elämää voi rakentaa pelkkien unelmien varaan, vaan niiden eteen on tehtävä työtä, että ne toteutuisivat.
Laulun sanoitus
Kuultuaan Tornator-laivan romuttamisesta kertoja samaistuu tilanteeseen ja ymmärtää, ettei lapsuuden haaveeseen voi enää palata. Hän huomaa naurulokin ja oivaltaa sen kuvastavan häntä itseään: ”siinä sielu on sen miehen, jonka työt jää puolitiehen ja joka kaiken rakentaa vain varaan unelman.” Laulun lopussa myös kertoja ymmärtää kuitenkin mahdollisuutensa: ”Kerran lailla sen saan vapaana myös kiitää / jos teen työni kuten vanha merimies”. Hän oivaltaa, ettei unelmista tarvitse luopua, vaikka ne eivät lapsuudessa toteutuneetkaan.
Laulun tarina kuvastaa melko paljon Vainion omaa nuoruutta. Hänen mukaansa siihen mahtui koko hänen elämänsä nuoruudesta aina tuleviin eläkepäiviin asti. Albatrossia pidetään vanhan uskomuksen mukaan hukkuneen merimiehen sieluna, ja se symboloi laulussa vapautta.
Yhtymäkohdat Vainion elämään
Kappale perustuu osin Vainion nuoruuskokemuksiin. Kotkassa kävi hänen nuoruudessaan höyrylaivoja, muun muassa Tornator ja Mercator. Ne tekivät pitkiä merimatkoja, ja moni Vainion ystävä lähti Mercatorilla matkoille. Vainio on itse kertonut, että hänkin olisi halunnut lähteä mutta vanhemmat eivät päästäneet. Erään perhetutun mukaan syynä olisi kuitenkin ollut Vainion synnynnäinen sydänvika. Lauluun hän sitten kirjoitti, kuinka ystävä lähti merille, mutta hän itse jäi rannalle. Hän muutti Mercatorin kuitenkin Tornatoriksi, jotta riimittely kävi luontevammaksi.
thumb|right|250px|Vanhan uskomuksen mukaan albatrossi on hukkuneen merimiehen sielu. Kuvassa [[kuningasalbatrossi (Diomedea epomophora).]]
Tornator oli valmistettu Tanskassa vuonna 1916. Se ostettiin Suomeen vuonna 1947 ja oli Merivienti Oy:n omistuksessa vuosina 1947–1954. Se seilasi Suomesta pääasiassa Yhdysvaltain itärannikolle. Vuonna 1920 rakennettu Mercator taas kulki aluksi Etelä-Amerikan linjoilla nimillä Maudie ja Angra. Laulussa mainitut ”Rion kuumat yöt” siis saattoi kokea Mercatorilla, mutta ”Honolulun kaislavyöt” ovat todennäköisesti Vainion mielikuvitusta. Tornator romutettiin vuonna 1954 Antwerpenissä ja Mercator vuonna 1959 Jokohamassa.
Laulun valmistuminen
”Albatrossi” ei syntynyt hetkessä. Vainio halusi laulusta merihenkisen ja hioi sitä pitkään, vaikka on jossakin haastattelussa muistanut toisinkin. Hänen vaimonsa Pirkko huomasi takassa puoliksi palaneen version, joka ei ollut kelvannut. Kirjoitettuaan kappaleen valmiiksi Vainio esitti sen seuraavana päivänä pianon säestyksellä Jaakko Salolle. Teksti teki Saloon vaikutuksen jo luettuna, ja Vainion esitettyä kappaleen lopputulos alkoi hahmottua. Haitari päätettiin heti ottaa mukaan ja myös ison orkesterin käyttöä pohdittiin. Kun Salo ehdotti taustakuoroa, Vainio keksi pyytää kotkalaisia Hyvän Tuulen Laulajia mukaan. Siitä alkoi monen vuoden yhteistyö Vainion, Salon ja Hyvän Tuulen Laulajien kesken.
Äänitys
”Albatrossi” äänitettiin Helsingissä Takomo-studiolla touko-kesäkuussa 1980. Äänittäjänä toimi Jukka Teittinen ja tuottajana Jaakko Salo. Hyvän Tuulen Laulajia johti Kalevi Ukkola. Samoihin aikoihin äänitettiin myös singlen b-puolella ollutta ”Siitä on jo aikaa” -laulua, jonka Vainio sanoitti Veikko Lavin kanssa.
Vainion versiolla olivat mukana seuraavat muusikot :
Julkaisu ja suosio
Vainion uran voi selvästi jakaa kahteen osaan: aikaan ennen raitistumista ja aikaan sen jälkeen. Aiemmin Vainion tuotanto oli koostunut lähinnä räväköistä ja humoristisista lauluista, mutta raitistumisen myötä hänen tyylinsä muuttui vakavammaksi. Ensimmäiseksi uuden tyylin hitiksi muodostui vuoden 1979 ”Käyn ahon laitaa” ja toiseksi ”Albatrossi”. Vainion ystävän Eino Grönin mielestä juuri alkoholinkäytön lopettamisella oli merkittävä vaikutus Vainion tuotantoon; vaikka hän oli aikaisemminkin kirjoittanut vakavia tekstejä, ne oli annettu muille artisteille levytettäviksi. Vainio itse on pitänyt ”Albatrossia” yhtenä parhaista uuden tuotannon lauluistaan.
”Albatrossi” on lisäksi julkaistu Vainion kokoelma-albumeilla ja myös albumeilla, joissa on eri esittäjien kappaleita. Kappale on esimerkiksi 20 suosikkia -sarjan Albatrossi-albumilla, joka on kappaleen mukaan nimetty. Se julkaistiin myös kokoelmalla 28 hilpeää ja haikeaa rallia, Lauluntekijä ja laulaja, kaikki Vainion kappaleet sisältävällä Legendan laulut – Kaikki levytykset 1963–1990 -levyllä ja sen tiivistelmällä Legendan laulut – 48 mestariteosta. Kappale oli mukana myös vuonna 2001 julkaistulla kokoelmalla 40 Suomihittiä ja 2007 julkaistulla kokoelmalla 100 kaikkien aikojen iskelmää, joka sisälsi myös Vainion kappaleen Vanhojapoikia viiksekkäitä.
”Albatrossi” kuullaan Vainion ja Pertti Metsärinteen yhtyeen esittämänä lyhytelokuvassa Kotkan poikii ilman siipii (1990), jossa hän esittää myös kappaleensa ”Kotkan poikii ilman siipii” ja ”Vanha salakuljettaja Laitinen”. Kappaleet esitettiin Kotkassa ravintola Kairossa.
Rakenne ja laulutyyli
”Albatrossi” koostuu kolmesta A-osasta, joiden jälkeen on aina B-osa eli kertosäkeistö. Viimeisessä kertosäkeessä sanat ovat tosin hieman erilaiset kuin aiemmin. Ennen ensimmäistä säkeistöä on lyhyt intro. Tyyliltään kappale on jazz-vaikutteinen foxtrot. Komppiryhmän lisäksi mukana on pieni jousiryhmä, ja lisäksi Markku Hannola soittaa marimbaa.
Taustakuoro laulaa kertosäkeistöissä aluksi samaa kuin Vainio, mutta säkeessä ”lapsuustoverini vanha merimies” kuoro hyräilee melodiaa, minkä jälkeen se toistaa yksin sanan ”merimies”. Laulun lopussa tempo hidastuu, ja laulu päättyy sanoihin ”jos teen työni kuten vanha merimies”. Kappaleen sanoitukset sisältävät – Vainiolle tyypilliseen tapaan – runsaasti loppusointuja.
”Albatrossi” on tyyliltään melko vähäeleinen, ja Vainio painottaa laulussaan vain muutamia sanoja. Laulutyyli on hieman jazztyylinen ja kappaleen tempo nopea. Vainio ei laula koko ajan aivan rytmin mukaan vaan on välillä sitä edellä tai sen jäljessä, mikä tekee laulutavasta puheenomaisen ja kertovan. Laulutapa on lisäksi pehmeä, erityisesti kertosäkeistössä. Laulu on pohjimmiltaan toiveikas, vaikka onkin haikea.
Muiden versioita ja muita julkaisuja
Vesa-Matti Loirin versio ”Albatrossista” on hänen albumillaan Ystävän laulut II – Albatrossi, joka on myös nimetty laulun mukaan. Levy julkaistiin 2004. ”Albatrossin” on levyttänyt lisäksi muun muassa Erkki Liikanen ja rautalankayhtye The Steelers.
”Albatrossin” sanoitukset ja nuotit julkaistiin muun muassa Musiikki-Fazerin Suuri toivelaulukirja -kirjasarjan kahdeksannessa osassa. Nuottijulkaisuja on myös saman kustantajan nuottikirjoissa Hopeinen laulukirja ja Uusi kultainen laulukirja. ”Albatrossi” on suosittu laulu myös karaokessa, ja se onkin julkaistu usealla karaokeäänitteellä. Näitä ovat muun muassa Karaokepokkari 24 – Juha Vainion parhaita ja Kotikaraoke 3 – 20 suosittua karaokehittiä.
Jukka Virtanen kirjoitti Vainiosta kertovan näytelmän Albatrossi ja Heiskanen. Sen nimi viittaa ”Albatrossiin” ja ”Heiskasen kanssa kun heiluttiin” -kappaleeseen. Virtasen mukaan ”Junnu oli mestari rakentamaan pieniä tarinoita, joissa käsiteltiin isoja juttuja”.
Pablo Armero
Ammattilaisura
Armero nousi América Calin edustusmiehistöön vuonna 2004. Hän edusti joukkuetta seuraavat neljä kautta, jonka jälkeen hän siirtyi brasilialaiseen Palmeirasiin.
Hän kuului brasiliasseurassa olonsa aikana joukkueen avauskokoonpanon vakiopelaajiin. Armero teki ensimmäisen maalinsa joukkueessa heinäkuussa 2009 ottelussa Náuticoa vastaan.
28. elokuuta 2010 hän siirtyi italialaisseura Udineseen. Kesällä 2013 SSC Napoli osti Armeron riveihinsä 4 miljoonan euron siirtosummalla. Napolissa Armero vietti kuitenkin vain yhden kauden, ja siitäkin osan lainalla Englannin valioliigan West Ham Unitedissa. Udinese osti kesällä 2014 Armeron takaisin joukkueeseensa.
Maajoukkueura
Armero edusti Kolumbiaa vuoden 2014 MM-kisoissa.
Neunkirchenin piirikunta
Neunkirchenin piirikunta on piirikunta Saksan Saarlandin osavaltiossa. Piirikunnan pinta-ala on 249,24 neliökilometriä ja väkiluku 132 206 asukasta. Pääkaupunki on Ottweiler.
Piirikuntaa kutsuttiin vuoden 1973 loppuun asti Landkreis Ottweileriksi.
Hebronin verilöyly 1929
thumb|250px|Mellakan yhteydessä tuhottu asunto. Vuoden 1929 mellakoissa arabinationalistit tappoivat 67 juutalaista Hebronissa. Arabit pakottivat juutalaisasukkaat lähtemään Hebronista ja takavarikoivat heidän maaomaisuutensa aina siihen asti, kun Israel Kuuden päivän sodassa 1967 miehitti alueen. Jotkut juutalaiset pelastuivat arabinaapureidensa piilotettua heidät taloihinsa, jotkut menivät kaupungin brittiläiselle poliisiasemalle. Kaikki hengissä selvinneet evakuoitiin Jerusalemiin.
Poliittinen tausta
Juutalaisten maahanmuuton myötä arabinationalismi voimistui Palestiinassa 1920- ja 1930-luvuilla. Syksyllä 1928 syntyi riitoja Jerusalemin Temppelivuoren alueella uskonnonharjoituksesta. Vuoden 1929 kuluessa kiistat lisääntyivät, kunnes 16. elokuuta 1929 arabit hyökkäsivät useisiin kohteisiin ympäri maata. Toista sataa juutalaista ja kymmeniä arabeja sai surmansa ennen kuin britit saivat palautettua järjestyksen. Suurin yksittäinen veriteko tehtiin Hebronissa.
Vaikutukset
Vuoden 1929 levottomuudet olivat eräänlainen alkusoitto vuonna 1936 puhjenneelle suurelle arabikapinalle, joka suuntautui sekä brittejä että juutalaisia vastaan.
Joukkomurha oli takaisku niille juutalaisjohtajille, jotka halusivat myöntää arabeille kansalaisuuden ja tasa-arvoisen aseman tulevassa Israelin valtiossa. Se johti myös Haganah-organisaation vahvistamiseen ja uudelleenorganisointiin, josta myöhemmin kehitettiin Israelin puolustusvoimat.
Juutalaiset palasivat Hebroniin vasta vuonna 1967 kuuden päivän sodan jälkeen.
Mali kesäolympialaisissa 2016
Mali osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti kuusi urheilijaa neljässä lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi pikajuoksija Djénébou Danté.
Uma Thurman
Uma Karuna Thurman (s. 29. huhtikuuta 1970 Boston, Massachusetts) on yhdysvaltalainen Golden Globe -palkittu näyttelijä ja malli. Hän on toiminut myös käsikirjoittajana ja tuottajana. Thurman sai Oscar-ehdokkuuden läpi­murto­elo­kuvastaan Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta (1994). Myös elo­kuvaa Valheet ja viettelijät (1988) on pidetty Thurmanin läpi­murtona.
Thurman on tehnyt pää­rooleja eri­lajisissa elo­kuvissa: romanttisista komedioista ja draamoista sci-fiin, toimintaan ja trilleriin. Hänet tunnetaan yhteis­työstään Quentin Tarantinon kanssa. Thurmanin tunnetuimpiin elo­kuviin lukeutuvat Valheet ja viettelijät, Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta, Gattaca (1997), Kill Bill: Volume 1 (2003) ja Kill Bill: Volume 2 (2004).
Thurman on voittanut uransa aikana muun muassa Golden Globen televisioelokuvasta Hysterical Blindness ja neljä MTV Movie Awardia Pulp Fictionista ja Kill Bill -elokuvista. Lisäksi hän on ollut ehdokkaana kahteen Baftaan, kolmeen Golden Globeen ja kolmeen MTV Movie Awardiin. Hän sai Chicagon elo­kuva­juhlilla elämän­työ­palkinnon vuonna 2009.
Nuoruus
Uma Karuna Thurman syntyi Robert Thurmanin ja Birgitte von Schlebrügge Thurmanin ensimmäiseksi lapseksi Massachusettsin Bostonissa, 29. huhti­kuuta vuonna 1970, mutta kasvoi Amherstissa, Massachusettsissa sekä Wood­stockissa, New Yorkissa. Hänen isänsä on näyttelijä­perheen kasvattama professori Columbian yliopistossa New Yorkissa. Hän oli aiemmin työskennellyt Amherst Collegessa vuodet 1973–1988. Hänen äitinsä on puoliksi ruotsalainen ja puoliksi saksalainen 1950- ja 1960-lukujen malli ja nykyisin psykoterapeutti.
Thurmanilla on neljä sisarusta: sisarpuoli Taya Thurman (s. 1960), joka on Robert Thurmanin ensimmäisestä avio­liitosta, sekä kolme veljeä: Ganden Thurman (s. 1968), Dechen Thurman (s. 1973) ja Mipam Thurman (s. 1978). Thurman sai buddhalaisen kasvatuksen ja hänen etunimensä ”Uma” on hindujen valon ja kauneuden jumalattaren nimi. Nykyisin Uma kuitenkin nimeää itsensä agnostikoksi. Hänen isänsä oli ensimmäinen Tiibetin buddhalaisuuden munkiksi vihitty länsi­maalainen.
1980-luku
Thurman keskeytti high schoolin 15-vuotiaana vuonna 1985 luodakseen mallin uraa New Yorkissa. Työskentely mallina antoi hänelle kontakteja, joista oli hyötyä myöhemmin hänen lähtiessään mukaan elo­kuva-alalle, johon hän oli jo pienestä pitäen halunnut. Hän sai ensimmäisen roolinsa 17-vuotiaana vuonna 1987 trillerissä Kiss Daddy Goodnight, jossa hän näytteli pää­osaa. Seuraavana vuonna 1988 Thurman näytteli Georgia Elkansia urheilullisessa high school -komediassa Johnny Be Good, kahta roolia, Rosea ja Venusta Terry Gilliamin seikkailussa Paroni von Münchhausenin seikkailut, joka oli ehdokkaana vuonna 1990 neljään Oscariin, ja Cécile de Volangesia Stephen Frearsin draamassa Valheet ja viettelijät, joka oli ehdokkaana seitsemään Oscariin vuonna 1989, joista se voitti kolme.
2000-luku
pienois|pysty|alt=Thurman Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2000|Uma Thurman [[Cannesin elokuvajuhlat|Cannesin elo­kuva­juhlilla vuonna 2000.]] 2000-luvulla Thurman näytteli pää­osan kaksi­osaisessa Quentin Tarantinon ohjaamissa Kill Bill -toiminta­elo­kuvissa. Kaksi­osainen elo­kuva sai menestystä. Thurman kirjoitti elokuvan käsi­kirjoituksen Tarantinon kanssa. Kill Bill: Volume 1 sai ensi-iltansa Yhdys­valloissa vuonna 2003, ja toinen osa Kill Bill: Volume 2 seuraavana vuonna. Thurman oli Kill Bill -elo­kuvista ehdokkaana yhteensä 19 palkintoon, joista hän voitti viisi. Thurman näytteli 2000-luvulla Kill Bill -elo­kuvien lisäksi Roland Joffén elämä­kerrallisessa draamassa Vatel (2000), joka oli Oscar-ehdokkaana vuonna 2001, Mira Nairin televisio­elo­kuvassa Hysterical Blindness (2002), josta Thurman voitti Golden Globen, ja SAG-palkinnon, John Wooin scifissä Paycheck (2003), rikos­komediassa Be Cool (2005), jossa Thurman näytteli John Travoltan kanssa sekä draama­komediassa Oikeanlaista kemiaa (2005). (2009). Helmi­kuussa 2010 elo­kuva­teattereihin ilmestyneessä Rick Riordanin Percy Jackson -fantasia­kirja­sarjan ensimmäiseen osaan perustuvassa elo­kuvassa Percy Jackson: Salamavaras Thurman näyttelee Medusaa. Elokuvan ohjasi Chris Columbus. Samana vuonna Thurmanilta ilmestyi elo­kuva Satu­häät.
Thurmanin oli tarkoitus näytellä Éowynin rooli seikkailuelokuvassa Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (2002), mutta Miranda Otto sai lopulta roolin.
Harry Lewing
Harry Helmer Lewing (s. 16. joulukuuta 1923 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän on ansioitunut erityisesti lyhytelokuvien tuotannossa. Lewing toimi Elokuvajournalistit -yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1957–1958. Yhdistys tunnettiin elokuva-alan Jussi-palkintojen jakajana vuosina 1944–1962. Lewingin aloitteesta yhdistys nimesi vuosina 1957–1960 joka kuukausi ensi-iltaohjelmistosta ns. kuukauden elokuvan.
Uma Thurman
2000-luku
Thurman on esiintynyt aika-ajoin televisiossa, kuten keskustelu­ohjelmissa: The Oprah Winfrey Show vuonna 2006, Late Night with Conan O'Brien vuosina 2003, 2004, 2006 ja 2007 ja Late Show with David Letterman vuosina 2000, 2003, 2005, 2006 ja 2008.
Thurman on työskennellyt ranskalaisen kosmetiikkayhtiö Lancômen mallina.
Harry Lewing
Kirjallista tuotantoa
Nimimerkillä Jean-Martin Roe:
Uma Thurman
2000-luku
Thurman on äänestetty kaksi kertaa FHM-lehden maailman seksikkäin nainen -listalle, Yhdistyneen kuningaskunnan Empire-lehden Top 100 elokuvatähteä kautta aikojen -listalle vuonna 1997, Empiren 100 seksikkäintä naista elokuvahistoriassa -listalle vuonna 1995 ja Maxim-lehden vuosien 2004, 2005 ja 2006 Hot 100 -listalle.
Yksityiselämä
Thurman on ollut naimisissa kahdesti. Hän meni naimisiin englantilaisen näyttelijän Gary Oldmanin kanssa 1. loka­kuuta 1990, mutta he erosivat 30. huhti­kuuta vuonna 1992.
Thurman meni naimisiin vasta­näyttelijänsä Ethan Hawken kanssa 1. touko­kuuta 1998. Pari sai kaksi lasta: tytär Maya Hawke syntyi 8. heinä­kuuta 1998 ja poika Levon Roan Thurman-Hawke 15. tammi­kuuta 2002. Pari erosi elokuussa 2005.
Salhojankadun Pub
thumb|Salhojankadun Pubin julkisivu Salhojankadulla, taustalla [[Itsenäisyydenkatu (Tampere)|Itsenäisyydenkatu.]] Salhojankadun Pub on tamperelainen olutravintola. Se sijaitsee Tammelan kaupunginosassa Salhojankadun varrella. Ravintola on perustettu vuonna 1969, ja sen sisustus on edelleen pääosin alkuperäinen. Vuonna 1972 liikkeen perällä sijainnut keittiö purettiin ja sen tilalle tuli biljardinurkkaus.
Salhojankadun Pub on Suomen vanhin edelleen toimiva brittityylinen pubi. Vuonna 1995 se sai Vuoden Olutravintola -palkinnon.
Mikael Agricola (veistos)
pienoiskuva|upright|Turun piispan Mikael Agricolan patsas tuomiokirkon edustalla. Mikael Agricolan patsas Turun tuomiokirkon edustalla on Oskari Jauhiaisen tekemä pronssiveistos. Koska Agricolasta ei ole säilynyt yhtään aikalaispiirrosta, Jauhiainen käytti luovuuttaan sijoittamalla kasvoihin omia piirteitään.
Kesennuma
Kesennuma on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Miyagin prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin koillisosassa. Kaupunki kuuluu Sanrikun rannikkoalueeseen, joka on rikkonaista riasrannikkoa lukuisine niemineen ja lahtineen. Kaupunki on rakentunut Kesennumanlahdelle, jonka edustalla on Ōshiman saari. Pohjoisessa ja lännessä kaupunki rajautuu Iwaten prefektuuriin. Kesennumassa on 61 630 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 332,44 neliökilometriä.
Mikael Agricola (veistos)
Teos paljastettiin olympiavuonna 1952. Arkkipiispa Ilmari Salomies kertoi paljastamistilaisuuden puheessaan, kuinka suuri merkitys Agricolalla oli ollut Suomen kirjakielen kehittymiseen. WSOY:n pääjohtaja Yrjö A. Jäntti luovutti patsaan Turun tuomioseurakunnalle, jonka jälkeen patsaan juurelle laskettiin sekä tasavallan presidentin että eduskunnan seppeleet.
Joe Gomez
Seurajoukkueura
Gomezin kasvattajaseura on Charlton Athletic. Hän debytoi seuran ykkösjoukkueen paidassa Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Mestaruussarjassa kaudella 2014−2015. Hän pelasi kauden aikana 21 ottelua. Kesäkuussa 2015 Valioliigan Liverpool FC ilmoitti tehneensä sopimuksen Gomezin kanssa.
Kesennuma
Historia
Kesennumanlahden länsirannalle rakentuneella kaupungilla on hyvä luonnonsatama, jonka ansiosta se on kehittynyt historiallisesti kalastussatamana ja markkinapaikkana. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla alue kuului Sendain daimiokuntaan. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Kesennuma sai vuonna 1953, kun Kesennuman maaseutukaupunkiin liitettiin Shishiorin maaseutukaupunki ja Matsuiwan kyläkunta. Kaupungin satama kärsi vahinkoja Chilen maanjäristyksen aiheuttamasta tsunamista vuonna 1960, minkä jälkeen sitä laajennettiin huomattavasti 1960-luvun lopulla.
Kesennuma laajeni vuonna 2006, kun siihen liitettiin Karakuwan maaseutukaupunki, ja 2009, kun siihen yhdistettiin Motoyoshin maaseutukaupunki. Vuoden 2011 Tōhokun maanjäristyksessä ja tsunamissa kaupungin rannikkoalueet tuhoutuivat pahoin, kun 1 218 ihmistä sai surmansa ja 8 483 asuinrakennusta tuhoutui kokonaan.
Joe Gomez
Seurajoukkueura
Gomez pelasi debyyttikaudellaan Liverpoolin viisi ensimmäistä valioliigaottelua ja kaksi Eurooppa-liigan ottelua. Lokakuussa hän sai ristisidevamman, joka piti hänet koko loppukauden sivussa. Ennen kauden 2016−2017 alkua saamansa akillesjännevamman vuoksi hän toipui pelikuntoon vasta marraskuussa. Hän pelasi kauden aikana ykkösjoukkueessa vain kolme FA Cupin ottelua.
Gomez pelasi kaudella 2017−2018 kaikkiaan 23 valioliigaottelua. Hän pelasi viisi ottelua myös Mestarien liigassa. Tappiollisen loppuottelun aikaan hän kärsi nilkkavammasta. Seuraavalla kaudella hän pelasi vakiokokoonpanossa joulukuun alkuun asti, minkä jälkeen joutui olemaan nilkkaleikkauksen vuoksi sivussa huhtikuun loppupuolelle saakka. Valioliigassa hän pelasi kauden aikana 16 ottelua. Mestarien liigassa hän pelasi yhdeksässä ottelussa. Voittoisassa loppuottelussa Tottenhamia vastaan hän tuli kentälle hetki ennen pelin loppua.
Gomez pelasi 28 Valioliigaottelua Liverpoolin mestaruuskaudella 2019–2020. Hän voitti myös seurajoukkueiden maailmanmestaruuden ja UEFA Super Cupin. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Kaudella 2020–2021 hän ehti pelata vain seitsemän ottelua Valioliigassa ja kolme Mestarien liigassa ennen kuin joutui loppukaudeksi sivuun polvivamman vuoksi. Kaudella 2021–2022 hän pelasi kahdeksan valioliigaottelua ja seitsemän peliä Mestarien liigassa, tappiollisessa finaalissa hän istui vaihdossa. Hän pelasi kaksi ottelua FA Cupissa ja neljä liigacupissa, muttei päässyt pelaamaan kummassakaan voittoon päättyneessä loppuottelussa. Seuraavalla kaudella hän pelasi Valioliigassa 21 ja Mestarien liigassa viisi ottelua.
Maajoukkueura
Gomez voitti Englannin joukkueen kanssa kultaa alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuista Maltalta 2014 pelaten täydet minuutit Englannin jokaisessa ottelussa. Gomez nimettiin myös turnauksen tähdistöjoukkueeseen. Hän on pelannut myös Englannin alle 16-, 19- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Ensimmäisen ottelunsa Englannin jalkapallomaajoukkueessa hän pelasi maaottelussa Saksaa vastaan marraskuussa 2017.
Saavutukset
Englanti Liverpool
Kesennuma
Talous
Kesennuma on Miyagin prefektuurin tärkein kalastussatama, jonka vuosittainen saalis on yli kymmenen tonnia. Kaupungista kalastetaan etenkin tonnikalaa ja boniittia; muita saaliseläimiä ovat esimerkiksi saira (Cololabis saira), merikorvat ja merisiilit. Rannikolla harjoitetaan wakame-merilevän, merituppien ja Mizuhopecten yessoensis -kampasimpukoiden vesiviljelyä. Kaupunki tunnetaan myös hainevien kalastuksesta. Lisäksi kaupunkiin on sijoittunut koneteollisuutta.
Liikenne
Kesennumaa palvelee JR Higashi-Nihonin Ōfunato-linja. Kesennuma-linja on muutettu bussimetrolinjaksi.
Kulttuuri ja nähtävyydet
Osa Ōshiman saaresta ja kaupungin rannikkoalueesta kuuluu Sanriku-fukkōn puolikansallispuistoon. Ōshimalla kohoaa 235 metriä korkea Kamevuori, jolta on hyvä näköala. Karakuwan niemimaalla sijaitsee vuorostaan Ōgama-Hanzōn maisema-alue.
Ystävyyskaupungit
Kesennumalla on yksi sisarkaupunki ja kolme ystävyyskaupunkia:
Mikael Agricola (veistos)
Agricolan patsasta pidetään Jauhiaisen ensimmäisenä valtakunnallisesti merkittävänä veistoksena. Sen myötä hän saavuttikin vankan aseman suomalaisten kuvanveistäjien keskuudessa.
Stitched Up Heart
Stitched Up Heart on yhdysvaltalainen rockyhtye, jonka perusti Alecia Demner Los Angelesissa vuonna 2010. Yhtyeen debyyttialbumi Never Alone julkaistiin kesäkuussa 2016. Yhtyeen toinen albumi "Darkness" ilmestyy maaliskuussa 2020.
Laihajärvi (Jämsä, Lahdenkylä)
Laihajärvi on Keski-Suomessa Jämsässä Lahdenkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,8 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä. Rannat ovat metsämaata. Järven länsirannalla on yksi vapaa-ajan asunto ja järven eteläpuolelta kulkee Orivesi–Jyväskylä-rata.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 128,6 metriä mpy.
Smøla
Smøla on saaristokunta Møren ja Romsdalin läänin pohjoiskolkassa Norjassa. Kunnalla on pinta-alaa 282 neliökilometriä, ja asukkaita sillä oli 2 248 vuonna 2004.
Yleistä
Smølan kunta syntyi 1. tammikuuta 1960 Edøyn, Brattværin ja Hopenin yhdistyessä. Yhteinen väkiluku oli tuolloin 4 046. Kunnan rajat ovat pysyneet samoina tähän päivään asti.
Vaakuna
Smølan vaakuna on vuodelta 1989. Siinä on kaksi valkoista lokkia punaisella pohjalla kuvaamassa kunnan merellistä sijaintia.
Kirkkoja
Smølan kunnan alueella toimii kolme Norjan kirkon seurakuntaa kuntaliitosta edeltäneiden kolmen kunnan mukaisesti. Brattværin kirkko on vuodelta 1917, Edøyn kirkko vuodelta 1885 ja Hopenin kirkko vuodelta 1892.
Maantiede
Smølan saaristokunta sijaitsee pohjoiseen Kristiansundista Norjan länsirannikon edustalla. Kunta koostuu pääsaaresta Smøla ja yli kolmesta tuhannesta pienemmästä saaresta. 214 neliökilometrin laajuinen pääsaari on matala, korkein kohta on 63 metriä merenpinnasta. Saaren maasto koostuu lähes yksinomaan soista ja kallioista, vain 5 % pinta-alasta on viljeltyä. Kunnan muut merkittävät saaret ovat Edøya, Kuli ja Veiholmen. Saaristokunnan erottaa Norjan mantereesta Edøyfjorden-vuono.
Mékrou
Mékrou on Nigerin sivujoki Beninissä sekä Burkina Fason ja Nigerin rajalla. Sen pituus on 500 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 10 500 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Atakoravuorilta, jossa se muodostaa Koudoun, Dyodyongan ja Baroun kosket ja putoukset. Sen alajuoksulla sijaitsee W-kansallispuisto. Alueen kasvillisuus on pensas- ja metsäsavannia. Alajuoksua reunustaa galleriametsä. Merkittäviä sivujokia ei ole.
Mékroun keskimääräinen virtaus Baroun mittauspaikalla oli 31,3 kuutiometriä sekunnissa vuosina 1961–1978. Joki kuivuu lähes kokonaan helmi-toukokuussa.
Saarlouisin piirikunta
Saarlouisin piirikunta (, [zaːrˈlʊɪ]) on piirikunta Saksan Saarlandin osavaltiossa. Piirikunnan pinta-ala on 459,05 neliökilometriä ja väkiluku 195 201 asukasta. Pääkaupunki on Saarlouis.
Saarlouisin piirikunta on Saarlandin toiseksi väkirikkain piirikunta Regionalverband Saarbrückenin jälkeen. Se kattaa osavaltion lounais- ja keskiosan.
Rondo (täsmennyssivu)
Rondo voi tarkoittaa seuraavia:
IONISx
IONISx on ranskalainen yritys, joka tarjoaa verkkosivujensa kautta yhteistyösopimuksen tehneiden yliopistojen järjestämiä massiivisia avoimia verkkokursseja ilmaiseksi kaikille rekisteröityneille käyttäjilleen.
IONISx-opiskeluohjelmisto on saatavilla myös Windowsin lisäksi Apple- ja Android-laitteille.
IONISx rahoittaa Groupe Ionis.
Saarpfalz-Kreis
Saarpfalz-Kreis (, vuoteen 1989 Saar-Pfalz-Kreis) on aiemmista Sankt Ingbertin ja Homburgin piirikunnista muodostettu piirikunta Saksan Saarlandin osavaltiossa. Piirikunnan pinta-ala on 418,4 neliökilometriä ja väkiluku 142 631 asukasta. Pääkaupunki on Homburg.
Stordal
Stordal on kunta Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Kunnalla on pinta-alaa 247 neliökilometriä ja tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Stordalin kunnassa oli 1 052 asukasta.
Halikko
Halikko on Suomen entinen kunta, joka vuoden 2009 alusta tuli osaksi Salon kaupunkia.
Regionalverband Saarbrücken
Regionalverband Saarbrücken on piirikunta ja kuntayhtymä Saksan Saarlandin osavaltiossa. Piirikunnan pinta-ala on 410,64 neliökilometriä ja väkiluku 329 708 asukasta. Pääkaupunki on Saarbrücken, jossa kunnallisyhtymän hallinto toimii Saarbrückenin linnassa.
Halikko
Halikon kunta sijaitsi Varsinais-Suomen maakunnassa ja oli ennen kuntaliitosta osa Länsi-Suomen lääniä, aiemmin Turun ja Porin lääniä. Itsenäinen Halikko sijaitsi hyvien tie- ja rautatieyhteyksien varrella, joiden ansiosta se oli kasvava ja nopeasti teollistuva maatalouspitäjä kuntaliitokseen tultaessa. Halikon ammatissa toimivasta väestöstä noin puolet sai elantonsa palvelualoilta, runsas kolmannes teollisuudesta ja kymmenesosa maataloudesta. Ennen kuntaliitosta Halikon naapurikunnat olivat Kemiö, Kuusjoki, Marttila, Paimio, Perniö, Salo ja Sauvo. Vuodesta 1967 Halikkoon kuului siitä vuonna 1916 itsenäistynyt Angelniemen kunta.
Vuodesta 2009 likimain entisen Halikon kunnan alueella toimii Salon kaupunginhallituksen alaisuudessa Turuntien aluetoimikunta linkkinä Salon kaupungin hallintoon.
Regionalverband Saarbrücken
Se perustettiin 1. tammikuuta 2008 hallinnollisen rakenneuudistuksen yhteydessä, jonka Landtag des Saarlandes hyväksyi 27. marraskuuta 2007 Saarbrückenin kaupunkiliiton laillisena seuraajana. Se on erityinen kuntayhtymä, nimittäin kaupunkiyhtymä. Kuntayhtymä eroaa kaupunkiyhtymästä olennaisesti mm. hallintorakenteen perusteella.
Halikko
Nimi
Nimen Halikko uskotaan juontuvan germaanisesta etunimestä Halicho tai Halik. Nimen toinen mahdollinen alkuperä tulee muinaisesta suomalaisesta jumalasta Hallista, jonka sanottiin asuvan korkeilla vuorilla. Halikossa on lukuisia korkeita mäkiä, joten nykyinen nimi on voinut muodostua sanasta Halliko. Nimi on todennäköisesti alueelle muuttaneiden germaanien antama. Ensimmäinen mahdollinen viittaus Halikkoon vuodelta 1313, jolloin mainitaan suomalainen paikka Halki. Ensimmäinen kiistaton viittaus Halikkoon on vuodelta 1330.
Esihistoria
pienoiskuva|230x230px|[[Halikon aarre on valmistettu ristiretkiaikana arviolta vuosien 1050 - 1150 välillä. ]] Halikko asutettiin hyvin varhain. Suomusjärven kulttuurin asuinpaikkoja on löydetty muun muassa Märynummelta ja myöhäisempiä löytöjä Hajalasta. Merenpinnan laskiessa Halikosta tuli rautakaudella tärkeä kauppa- ja kohtaamispaikka. Aikoinaan muun muassa viikingit purjehtivat Halikon silloiselle rannikolle nykyisen Rikalanmäen paikkeille käymään kauppaa. Tämän puolesta puhuvat lukuisat arkeologiset löydöt ja rautakautinen kalmisto Rikalanmäellä.
Vielä ristiretkiaikana Rikala oli merkittävä valtakeskittymä Halikonlahden suulla. Rikalasta, joka oli todennäköisesti alun perin hämäläisten kauppapaikka, kehittyi Halikon ensimmäinen pitäjä, josta  Halikko lähti vähitellen kehittymään. Kristinusko vakiintui pakanallisten hämäläisten kauppa-alueella hitaasti, ja niinpä alueen kirkollinen hallinto keskittyi naapuripitäjään Uskelaan. Perimätiedon mukaan toinen ristiretki Suomeen olisi tehty Halikon Rikalan kautta, jossa Birger-jaarli nousi maihin.
Ruotsin vallan aika
Halikko irtautui Uskelasta todennäköisesti jo 1200-luvun lopulla, ja ensimmäisen kerran Halikon kirkkopitäjä mainitaan asiakirjoissa vuonna 1313. Halikkoon perustettiin 1300-luvulla myös kartanoita, joista ensimmäinen oli Joensuun kartano. Sitä seurasivat Vuorentaan ja Wiurilan kartanot. Ruotsin kuningas läänitti maitaan aatelisille, ja kartanot omistivat valtavia alueita Varsinais-Suomen rannikolta, suurimpana Joensuun kartano. Alueen merkittävin aatelissuku oli Horn af Åminne, jota seurasi myöhemmin 1700-luvun lopussa Armfelt-suku. Halikon merkityksestä kertoo se, että se muodosti oman kihlakunnan.
Uudisasutus alkoi levitä Halikossa, kuten muuallakin Suomea, 1300–1500-luvuilla. Vanhimmat asutukset sijaitsivat Halikonjoen ja Purilanjoen ympäristössä. Ruotsalaisasutusta tuli verokirjojen mukaan 1300-luvulla, jolloin perustettiin uusia ruotsalaisen vero-oikeuden kyliä Länsi- ja Pohjois-Halikkoon. Suomalainen uudisasutus levisi uusille alueille Pohjois-, Länsi- ja Etelä-Halikkoon vanhoista kylistä sekä Sauvosta ja Paimiosta.
Isovihan aikana halikkolaiset eivät kärsineet suuresti. Edes kirkonkelloja ei varastettu, vaikka niiden vieminen oli yleistä. Pienimuotoisen ryöstelyn ja vahingonteon lisäksi venäläisten aiheuttamista vahingoista suurimmiksi jäivät Häntälän nimismiestalon ryöstö, siellä olleen vankilan hävittäminen ja muutamien ihmisten pakkosiirto Venäjälle. Isovihan merkittävin muutos kuntalaisten arkielämään oli papiston pakeneminen Ruotsiin, jonka takia koko kunta jäi ilman kirkon toimituksia neljäksi kuukaudeksi, kunnes Halikkoon saatiin sijaispappi Urjalasta.
Halikon kunta
thumb|right|450px|Halikon kirkonkylää. Taustalla näkyvät Halikon kirkko ja vesitorni. 1800-luvun puolivälissä alkoi paikallishallinnon kokonaisvaltainen uudistus, sillä kirkolliset ja maalliset asiat haluttiin erottaa toisistaan. Vuonna 1865 annettiin Keisarillisen Majesteetin Armollinen Asetus kunnallishallituksesta maalla. Näin alkoi Halikossa 143 vuotta kestänyt oman kunnallishallinnon aika. Halikossa uudistus toteutettiin nopeasti ilman laajoja erimielisyyksiä, ensimmäisten joukossa Suomessa. Ensimmäinen luottamushenkilöiden vaali oli 30. joulukuuta 1866. Kuntakokouksen esimieheksi valittiin Wiurilan kreivi August Armfelt.
Suomen sisällissodassa Halikko ei kärsinyt vahinkoa, vaikka Vartsala oli voimakasta punakaartien aluetta. Kunta siirtyi rauhanomaisesti punaisten haltuun, kun kartanonomistajat pakenivat kunnasta. Ainoita veritekoja olivat Joensuun kartanon tilanhoitajan August Canthin murha Vaskiolla ja Perniön meijerin juustomestarin Oskari Kankareen murha Asemanseudulla. Valkoisten lähestyessä Halikkoa punaiset pakenivat Uskelan kautta itään. Vetäytyessään he räjäyttivät Halikon rautatiesillan. Sodan jälkeen Märynummella teloitettiin 50 ihmistä, joukossa myös ulkopaikkakuntalaisia.
Halikon kirkonkylästä ei muodostunut omaa kyläänsä, ja se oli vielä ennen toista maailmansotaa pieni, vain muutaman talon kulmakunta. Kirkko sijaitsi Joensuun maiden ympäristössä, eikä sen ympärille siksi muodostunut suurta asutuskeskittymää, ja kylät muodostuivat hieman kauemmas. Kirkonkylässä oli vain kunnantalo ja pari kauppaa. Muut palvelut kuntalaiset saivat läheisestä Salon kauppalasta tai kunnan silloisesta suurimmasta kylästä Hajalasta. Toisen maailmansodan jälkeen Joensuun maille kirkon läheisyyteen rakennettiin paljon taloja Karjalan evakoille, ja niistä kehittyi myöhemmin Halikon nykyinen keskusta, joka kasvoi nopeasti kiinni lähikyliin. Kirkonkylää on jatkuvasti rakennettu 1950-luvusta lähtien, ja keskustassa on enää vähän rintamamiestaloja jäljellä.
1900-luvulla Halikon rajoissa tapahtui suuria muutoksia: vuonna 1916 entinen Angelniemen kappeliseurakunta erotettiin omaksi kunnakseen. Vaskiolla oli vireillä omaksi kunnaksi irtaantuminen, ja Vaskion seurakunta perustettiin hetkellisesti 1929. Valtioneuvosto vastusti kuitenkin irtautumista, ja Vaskio pysyi osana Halikkoa. Vuonna 1932 Halikko joutui luovuttamaan maa-alueita Salon kauppalalle, ja vuonna 1967 Angelniemen kunta liitettiin takaisin Halikkoon.
Osana Saloa
Halikon kunta lakkautettiin ja yhdistettiin yhdeksän muun kunnan kanssa uudeksi kunnaksi 1. tammikuuta 2009 alkaen. Tällöin siihenastinen Salon kaupunki, Halikon kunta, Kuusjoen kunta, Perttelin kunta, Muurlan kunta, Perniön kunta, Särkisalon kunta, Kiskon kunta, Kiikalan kunta ja Suomusjärven kunta lakkautettiin ja tilalle perustettiin niiden silloiset alueet käsittävä uusi kunta, joka otti käyttöön nimen Salo ja nimityksen kaupunki.
Maantiede
thumb|Halikonjokilaakso on halikkolaista kulttuurimaisemaa. Halikon pinta-ala ennen kuntaliitosta oli noin 381 neliökilometriä, josta vettä oli noin 25 neliökilometriä. Halikon ainoa järvi oli Hajalassa sijaitseva Kankareenjärvi, joka on alaltaan 11 hehtaaria. Halikkoon kuuluu yhteensä yhdeksän saarta, joista neljä kuului Angelniemeen. Angelniemen kuntaliitoksen jälkeen Halikkoon kuului myös Kemiön saaren pohjoisosa. Lännessä kuntaa rajasi Paimio, pohjoisessa Marttila, idässä Kuusjoki ja Salo, etelässä Kemiö ja lounaassa Sauvo. Kunnalla oli myös yhteistä vesirajaa Perniön kanssa.
Halikko sijaitsee Halikonlahden suulla, joka on ancylus- ja litorinakausina syntyneiden laaksosavikkojen aluetta. Savikot soveltuvat hyvin maanviljelykseen. Laajat peltomaisemat ympäröivät korkeita metsien peittämiä mäkiä ja harjuja, joista monet ovat olleet linnavuoria. Kallioperä Halikossa on pääasiassa graniittia. Vaihtelua luontoon tuovat paikoittaiset lehdot ja jokivarsien perinnebiotoopit. Varsinais-Suomelle tyypillisesti kunnan alueella joet ja purot virtaavat syvissä laaksomaisissa uomissaan. Pitkään asutus keskittyi pääasiallisesti mäille, mutta sittemmin myös vanhalle peltoalalle on rakennettu.
Merkittäviä asutuskeskuksia ovat Halikon kirkonkylä, Asemanseutu, Märynummi, Vaskio, Hajala ja Kokkila, joihin kunnallispalvelut ovat rajoittuneet. Halikon korkein kohta on kunnan itäosassa oleva 121,5 metriä korkea Kivikujannummi.
Vaskio
200px|thumb|left|Näkymä Märynummelta Vaskiolle Halikon pohjoisosa, Vaskio, on maantieteellisesti erillinen alue. Tiheät metsät ja laajat suoalueet erottavat Vaskion yhdessä Märynummen harjun kanssa muusta Halikosta. Maaperä on muusta kunnasta poiketen pääasiassa moreenia, ja Vaskion alueella metsät ovat enimmäkseen vain havumetsiä ja istutettuja lehtimetsäkkeitä. Muualla Halikossa kasvaa sekametsää. Vaskio muistuttaakin maantieteellisesti naapurikunta Marttilaa enemmän kuin Halikkoa. Alue on laakeaa tasaista peltomaata, jota rikkovat joet ja niistä haarautuvat lukuisat purot, jotka virtaavat syvissä uomissa. Kasvillisuus näissä uomissa ja notkoissa on monipuolista, mutta monin paikoin niiden perinnebiotoopit ovat häviämässä laidunnuksen vähentymisestä johtuvan umpeenkasvamisen vuoksi.
Vaskion länsireunaa Paimion rajalla sanotaan Kumioksi. Alue on maantieteellisesti samankaltaista kuin muukin Vaskio. Kumion läpi virtaa Vaskionjokeen laskeva vähävesinen puro, Kumionoja, joka saa alkunsa Paimiossa. Kumionojasta haarautuu useita muita puroja, joista suurin on Tapiolanoja. Kumionmaan asutuskeskittymät ovat Sahan kylään kuuluva Kumio, Noukkilaan kuuluva Tapiola ja Kytöön kuuluva Mustasuo. Koko alue on kuitenkin haja-asutusaluetta.
Vaskion asutus myötäilee alueen jokia ja puroja. Alueen keskus sijaitsee Kuusjoen ja Vaskionjoen yhtymäkohdan pohjoispuolella.
Meri-Halikko
thumb|right|200px|Kokkilanselkä jakaa Angelniemen alueen. [[Kokkilan lossi liikennöi mantereen ja Kemiön saaren välillä.]] Meri-Halikolla tarkoitetaan Etelä-Halikkoa. Siihen kuului entisen Angelniemen kunnan alue ja Vartsalan ympäristö. Halikosta tuli osittain saaristokunta, kun Angelniemi liitettiin 1967 siihen takaisin. Samalla siihen liitettiin pienen mannerosan lisäksi Kemiön saaren pohjoispääty ja neljä saarta. Angelniemen alueella on paljon kallioisia ja jyrkkäreunaisia mäkiä, eikä se ole siksi niin tehokkaasti viljeltyä kuin muu Halikko. Sen sijaan mäkien loivilla rinteillä kasvatetaan paljon omenaa, etenkin Kemiön puolella. Etelään päin, lähemmäs Kemiönsaaren kuntaa, mentäessä viljelyala alkaa jälleen kasvaa.
Kaikki Halikon yhdeksän saarta ovat kallioisia. Saaret ovat kesämökkikäytössä, mutta kolmella suurimmalla – Vartsalansaarella, Luotsisaarella ja Angelansaarella – on myös vakituista asutusta ja Vartsalassa jopa maanviljelyä. Angelansaareen on siltayhteys Kemiön saaren kautta, ja Vartsalansaareen on epäsäännöllinen lauttayhteys.
Angelniemen alueella ovat palvelut vähentyneet, ja etenkin Kemiönsaaren puoleiset osat ovat siirtyneet pääasiassa mökkeilykäyttöön. Alueen keskus on vanha Angelniemen kunnan keskusta Kokkila.
Vesistöjä
thumb|left|upright|Halikonlahtea. Lahden rannat ovat rehevöitymisen vuoksi [[Järviruoko|kaisloittuneet.]] Halikkoa halkoo Viurilanlahteen laskeva Halikonjoki, joka alkaa Vaskiolla Vaskionjoen ja Kuusjoen yhdistyessä. Halikonjoki virtaa lohkovajoamassa, jonka vuoksi syvä Halikonjoenlaakso on alueella ainutlaatuinen. Halikonjoki oli muinoin merkittävä purjehdusväylä, mutta maankohoamisen vuoksi sekä joki että lahti ovat liian matalia laivoille.
Halikonlahti on hyvin rikkonainen vesialue. Lahdelle ovat tyypillisiä kapeat, saarten ja mantereen väliset salmet, minkä vuoksi lahden vesi vaihtuu verkkaisesti ja on rehevöitynyttä. Kemiön saaren molemmin puolen on vain kapeat salmet, jotka yhdistävät Halikonlahden Suomenlahteen. Lahden pohjoisosassa oleva Viurilanlahti on Halikon- ja Uskelanjokien yhteistä suistoaluetta ja tärkeä vesilintujen pesimäpaikka.
Kankareenjärvi sijaitsee syrjässä Hajalan lähistöllä. Järven pohjoispuoli on soinen, ja siitä on hankala erottaa järven ja suon rajaa. Eteläpuolelta järven ranta on mäntymetsäistä. Järven rannalla on kesämökkejä ja yleinen uimaranta. Vettä järveen tulee lukuisista soisista puroista ja ojista. Järven lasku-uoma on verkkaisesti virtaileva Purilanjoki, joka laskee Halikonlahteen Vartsalassa.
Halikossa on lukuisia pieniksi puroiksi kutistuneita jokia, joista Salaisissa alkunsa saava Salitunoja yltyy vielä ajoittain vuolaaksi. Salitunoja yhdistyy Meriniityssä Salonjokeen.
Kylät
Isojaon myötä monin paikoin perinteinen kylärakenne rikkoutui talonpoikien siirrettyä tilansa yhteiseltä kylätontilta omien peltojensa keskelle. Selvää kylärajausta rikkoivat entisestään uusjaot ja teollistuminen, joiden myötä valtiolliset ja kunnalliset rakennustyöt ja kaavoitukset kasvattivat alueita yhteen samalla kun jotkut kylät jäivät muutaman harvan talon syrjäaluiksi. Kuntalaiset tuntevatkin nykyään asuinalueensa pikemminkin taajaman kuin kylänsä mukaan.
Ahtiala, Ali-Häävälä, Ammakko, Antola, Breidilä, Hajala, Hevonpää, Hirvikallio, Hulvela, Hyyperä, Häntälä, Ikelä, Immala, Jaakola, Joensuu (Åminne), Juva, Kalkkila, Kaninkola, Kannisto, Kankari, Karvala, Kavantola, Ketola, Kierla, Kihinen, Kinnarpyöli (Skinnarböle), Kirjola, Konkola, Kultola, Korvenpää, Kuttila, Kuumala, Kytö, Kärävuori, Laiterla, Laitola, Latala, Lempilä, Lokkila, Meisala, Melkola, Metsäkonkola, Montola, Mustamäki, Mustisi, Märy, Mätikkö, Nikkilä, Naapala, Noukkila, Nummi, Nurkkilanböle, Pailinna, Paimoinen, Pajula, Pappila, Perälä, Pihkavuori, Piintilä, Pitkäoja, Puotila, Putola, Riikola, Rikala, Ruotsala, Ruska, Ruuhikoski, Saarimäki, Saha, Sauvonkylä, Seppälä, Suppala, Talola, Tavola, Toijala, Toivila, Tunila, Turila, Vartsala, Vaskion Lempilä, Viala, Viikerlä, Villikkala, Viurila, Voitilanpyöli, Vuorentaka, Vässilä, Yli-Häävälä, Yttelä, Yöntilä
Tanska kesäolympialaisissa 2016
Tanska osallistui Rio de Janeiron olympialaisiin 2016 121 urheilijan joukkueella. Tanskan lipunkantajana toimi tennispelaaja Caroline Wozniacki. Tanska saavutti kisoissa 15 mitalia; kaksi kultaa, kuusi hopeaa ja seitsemän pronssia.
Halikko
Liikunta ja vapaa-aika
220px|left|thumb|Wiurilan golfkenttä sijaitsee merellisessä kartanomiljöössä. Urheilun saralla Halikko tunnetaan parhaiten Halikko-viestistä, joka on Suomen toiseksi suurin viestisuunnistuskilpailu. Salon Seudun avantouimarit järjestää Halikossa vuosittain Kokkilan kisat -avantouintikilpailut. Kokkilassa järjestetään myös vuosittain kirkkovenekilpailut Halikko-soutu.
Halikko pyrkii tasapuolisesti kehittämään liikunta- ja vapaa-ajanviettomahdollisuuksia. Pururadat sijaitsevat asemanseudulla, Märynummella, Hajalassa ja kirkonkylässä. Ainoa täysmittainen urheilukenttä sijaitsee asemanseudulla, mutta uusi on suunnitteilla kirkonkylälle. Koulukeskuksen yhteydessä on myös pieni urheilukenttä sekä yleiset tennis-, beachvolley- ja koripallokentät.
Pieniä urheilukenttiä on eri puolilla Halikkoa, ja niissä on vaihtelevasti mahdollisuuksia harrastaa erilaisia pallopelejä. Koulujen yhteydessä on varattavissa olevia liikuntasaleja. Koulukeskuksen yhteydessä on urheiluhalli kuntosaleineen. Wiurilan kartanon läheisyydessä on ratsastustallit ja Wiurilan golfkenttä.
Halikossa on vuosien mittaan ollut lukuisia eri lajin urheiluseuroja, mutta tällä hetkellä elinvoimaisina kunnan nimeä kantavat ampumajuoksu- ja lentopalloseura Halikon Hakoniskat, sulkapalloseura Halikon Sulkis, suunnistusseura Angelniemen Ankkuri, salibandyseura Halikon Hurjat ja jalkapalloseura FC Halikko.