cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Intel Pentium 4
Arkkitehtuuri
Prosessorin L1-käskyvälimuisti talletti alkuperäisten x86-käskyjen sijaan valmiiksi dekoodattuja mikrokäskyjä. Lisäksi käskyjä ei tallennettu välimuistiin osoitteidensa mukaan, vaan siihen järjestykseen missä käskyt oli suoritettu("trace cache"). Tämä mahdollisti paremman suorituskyvyn tiheissä loopeissa, mutta välimuistiin mahtui verrattain pieni määrä käskyjä ja hidasti huonosti ennustettavia hyppyjä kauemmaksi ohjelmakoodissa.
Käskyvälimuistia ennen liukuhihnalla oli 8 dekoodausvaihetta, välimuistin jälkeen 20 vaihetta. Mikäli haarautumiskäskyn yhteydessä hypättiin koodissa kohtaan, jota ei löytynyt käskyvälimuistista, prosessori pysähtyi 28 kellojaksoksi. Jos hypättiin koodissa kohtaan joka löytyi välimuistista, mutta joka ennustettiin väärin, prosessori pysähtyi 20 kellojaksoksi. Jos hyppy osattiin ennustaa oikein, ja hypyn kohde löytyi välimuistista, hypyn suorittaminen ei vienyt yhtään kellojaksoa
Willamette
Ensimmäisen sukupolven Pentium 4 -suoritin, koodinimeltään Willamette, oli valmistettu 0,18 µm:n valmistustekniikalla, ja siinä oli 256 kilotavua L2-välimuistia. Se julkaistiin marraskuussa 2000. Willamettessa oli pitkä 28-vaiheinen liukuhihna; 8 liukuhihnavaihetta käskyjen purkamiseen ennen L1-käskyvälimuistia, joka tallensi valmiiksi purettuja käskyjä, ja 20 liukuhihnavaihetta L1-välimuistin jälkeen. Tyypillisissä prosessoreissa L1-käskyvälimuisti tallentaa alkuperäisessä muodossa olevia käskyjä ja on liukuhihnan alussa. Willamette oli ensimmäinen kokonaan uusiksi suunniteltu suoritinydin Pentium Pro:n jälkeen.
Arkkitehtuurin suunnittelu viivästyi useaan kertaan, mutta jo vuonna 1998 se koki päivänvalon, kun suorittimen suunnittelu aloitettiin. Tuohon aikaan Intelin uusin suoritinarkkitehtuuri perustui Pentium II -suorittimiin, ja silloin ajateltiin suorittimien tulevan toimimaan enimmillään vain gigahertsin kellotaajuudella. Suorittimen suunnittelun loppumetreillä koettiin jälleen useita viivästyksiä, ja koska suoritinarkkitehtuuri oli muuttunut Pentium 3:een verrattuna huomattavasti, Intel päätti siirtyä käyttämään uutta nimeä, Pentium 4:ä.
Marraskuussa 2000 suorittimia alettiin markkinoida 1,4–1,5 gigahertsin kellotaajuuksilla. Tietotekniikan asiantuntijat pitivät suorittimia hätäratkaisuna, joka oli otettu käyttöön keskeneräisenä. Olivathan AMD Athlon- ja Thunderbird-suorittimet Pentium 3:a paljon nopeampia, ja Pentium 3 -arkkitehtuuriin nähden merkittäviä parannuksia ei juurikaan ollut. Alun perin suorittimet laitettiin Socket 423 -kantaan, myöhemmin Intel siirtyi Socket 478 -kantaan.
Willamette-pohjaisia P4-suorittimia oli saatavilla 1,3–2 gigahertsin taajuuksilla, ja se kilpaili lähinnä AMD:n Athlonia ja Athlon XP:tä vastaan, häviten niille yleisessä suorituskyvyssä, mutta voittaen signaalinkäsittelynopeudessa.
Willamette-suorittimien kanssa käytettiin tyypillisesti kallista RDRAM-tyyppistä muistia, koska Intelin ensimmäinen Pentium 4 -piirisarja i850 tuki vain tätä muistia, ja ensimmäiset Intelin seuraavaa, SDRAM- ja DDR-muistia tukevaa i845-piirisarjaa käyttävät emolevyt eivät tukeneet DDR-muistia.
Käytännössä Willamette oli pienoinen pettymys, sillä se ei voittanut AMD Athlon ja Pentium 3 -suorittimia kaikissa käyttötilanteissa.
Willametteä myytiin kohtalaisen vähän, sillä se käytti kallista RAMBUS-muistia. Näin ollen Intel Pentium 3 ja AMD Athlon -suorittimet pysyivät suositumpina.
Tammikuussa 2001 intel lisäsi valikoimaan selvästi hitaamman 1,3 GHz:n mallin. Seuraavan vuoden aikana Intel vähitellen supisti AMD:n johtoasemaa nopeuskilpailussa. Huhtikuussa 2001 markkinoille tuotiin 1,7 GHz:n kellotaajuudella toimiva Pentium 4 -suoritin, joka tarjosi selvästi parempaa suorituskykyä, kuin vanha Pentium 3 -suoritin.
Elokuussa 2001 Intel siirtyi Rambusin muisteista tavalliseen DDR-SDRAM -muistiin samalla, kuin se julkaisi markkinoille 845-piirisarjan. Vaikka SDRAM-muisti rajoitti kaistannälkäisen Pentium 4 -suorittimen nopeutta jonkin verran, myynti kasvoi huomattavasti kaikkien valmistajien saatua yhteensopivuutta enemmän, ja Intel saattoi vetää Pentium 3 -suorittimensa pois markkinoilta.
Väylän kellotaajuus oli 100 MHz ja sen efektiivinen nopeus neloiskellotuksesta johtuen 400 MHz.
Northwood
Toisen sukupolven Pentium 4 -suoritin kulki koodinimellä Northwood. Se oli valmistettu 0,13 µm:n valmistustekniikalla, ja L2-välimuistin määrä oli nostettu 512 kilotavuun. Northwoodia pidetään yleisesti ottaen parhaana P4-pohjaisena suorittimena, ja Northwood pystyikin pitämään jonkinlaista suorituskykykaulaa AMD Athloniin ennen kuin AMD julkaisi Athlon64:n.
Northwoodin L1-datavälimuisti on 4-tie-joukkoassosiatiivinen ja sen koko on 8 kilotavua kuten Willamettessäkin, ja liukuhihnan rakenne on myös identtinen Willametten liukuhihnan rakenteen kanssa.
Ensimmäinen julkaistu Northwood-malli toimi 2,2 GHz taajuudella, mutta myöhemmin kellotaajuutta kasvatettiin 3,4 GHz taajuuteen asti.
Northwoodin kanssa käytettiin tyypillisesti DDR SDRAM -muistia, koska markkinoille olivat saapuneet uudemmat DDR-muistia käyttävät i845- ja i865-pohjaiset emolevyt, jotka tarjosivat samaa luokkaa olevan suorituskyvyn kuin paljon kalliimpaa RDRAM-muistia käyttävä i850.
Northwoodia oli saatavilla sekä (4*)100, (4*)133 että (4*)200 MHz väylätaajuuksilla.
Northwoodista lähtien Pentium 4 :ssa on ollut myös Hyper-Threading-ominaisuus, joka tarkoittaa sitä, että suoritin näkyy käyttöjärjestelmälle kahtena suorittimena ja pystyy suorittamaan kahta säiettä yhtä aikaa. Koska suorittimen sisäiset laskentayksiköt on kuitenkin mitoitettu vain yhtä säiettä silmällä pitäen, ne saavuttivat kahden säikeen yhtäaikaisella ajamisella yhdellä Pentium 4 -suorittimessa keskimäärin vain noin 10 % tehohyödyn, vaikka ohjelma pystyisikin ominaisuutta hyödyntämään.
Ensimmäisissä Northwood-suorittimissa HyperThreading oli kytketty pois päältä, todennäköisesti jotta sitä ehdittäisiin testata kunnolla ja varmistua sen toimivuudesta ennen sen julkaisua. Northwood toimi vakiona 1,45–1,55 voltin käyttöjännitteellä. Northwoodin ytimessä on noin 55 miljoonaa transistoria ja sen pinta ala on 146 neliömillimetriä.
Prescott
Viimeisen sukupolven Pentium 4, koodinimeltään Prescott erosi merkittävästi edeltäjistään. Prescott julkaistiin 2. helmikuuta 2004 pahojen viivästysten jälkeen. Prescottin liukuhihnaa oli pidennetty, käskyvälimuistin jälkeen oli aiemman 20 vaiheen sijasta 31 vaihetta, ja kokonaisuudessaan liukuhihnavaiheita oli noin 40. Lämpöongelmien takia piiri ei silti kellottunut merkittävästi Northwood-ydintä korkeammalle.
Piirille oli lisätty myös tuki 64-bittiselle tilalle, ja se pystyy suorittamaan X86-64-käskykannan käskyjä. Ensimmäisissä malleissa tämä x86-64-tuki oli tosin kytketty pois päältä, todennäköisesti markkinapoliittisista syistä. Prescott tuki myös silloin uusia SSE3-käskyjä.
Vaikka piirissä oli korjattu muutamia aikaisempien P4-suorittimien heikkouksia, kuten hidas kokonaislukukertolasku, liian pieni L1-datavälimuisti ja hidas bittien shiftaus, piirin L1-datavälimuistin viive oli kuitenkin jouduttu hidastamaan kahdesta kellojaksosta neljään, niin että kellojaksoa kohden tehtävä työ ei kasvanut edeltäjäänsä nähden, ja lopputuloksena oli piiri, joka tarjosi vain hyvin pienen suorituskykylisän edeltäjäänsä nähden mutta kulutti selvästi enemmän tehoa ja siten tuotti selvästi enemmän lämpöä.
Prescottin L1-datavälimuistin koko on 16 KiB, ja se on 8-tie-joukkoassosiatiivinen.
Prescottissa on EIST-virransäästöominaisuus, jonka avulla se voi muuttaa jännitettään ja kellotaajuuttaan suorituskykytarpeen mukaan tai rajoittaa kellotaajuutta ja jännitettä, jos prosessorin lämpötila uhkaa nousta liian korkeaksi.
Socket 478 Prescott valmistettiin 0,09 µm:n (90 nanometrin) valmistustekniikalla, ja sen suurin virallinen kellotaajuus oli 3,2 gigahertsiä. Myöhemmin kuitenkin LGA775-kannan myötä Prescott-ytimelliset suorittimet olivat saatavilla 3,8 GHz:n kellotaajuudella.
Prescottia valmistettiin sekä yhden että kahden mebitavun L2-välimuistilla.
Prescottin HyperThreading toimi hiukan paremmalla suorituskyvyllä kuin Northwoodin HyperThreading. Suurimmat syyt tähän olivat todennäköisesti suuremmat välimuistit.
Prescottista valmistettiin myös versiota, joissa kaksi Prescott-piilastua oli paketoitu saman kuoren sisään, jolloin niistä tuli tuplaydinprosessoreita. Näitä markkinoitiin nimellä Pentium D sekä Pentium Extreme Edition
Prescottit valmistettiin 300 millimetrin piikiekolla. Valmistusprosessissa käytettiin strained siliconiksi kutsuttua tekniikkaa, jossa piitä venytetään ja elektronit virtaavat vapaammin. Prescott ytimessä on 125 miljoonaa transistoria. Prescott ytimen pinta-ala on 112 neliömillimetriä. Prescottissa on vakiona 1,25–1,4 voltin käyttöjännite.
Cedar Mill
Viimeinen uudistus Pentium 4 -suorittimista oli Cedar Mill, joka julkaistiin vuonna 2006. Nämä suorittimet valmistettiin 65 nanometrin prosessilla. Cedar Millin tehonkulutus oli alhaisempi kuin Prescottin, vain 65 W. Suorittimissa oli 31-vaiheinen liukuhihna. Suorittimet tukivat Hyper Threading ja virtualisointiteknologioita. Cedar millissä oli 2 Mt:n L2-välimuisti. Suorittimissa oli paljon ylikellotuspotentiaalia. Italialainen ylikellottaja oli puristanut prosessorista noin 8 GHz kellotaajuuden.
Pentium 4 Extreme Edition
Pentium 4 Extreme Edition on Intel Xeon -suoritin laitettuna Pentium 4:lle sopivaan kantaan. Se siis eroaa tavallisesta Pentium 4:stä siten, että siinä on suurempi L2-välimuisti ja muutamissa malleissa on myös nopeampi väyläkellotaajuus. Pentium 4 Extreme Edition -malleja tehtiin sekä Northwoodia että Prescottia vastaavien Xeonien pohjalta.
Pentium 4 Extreme Edition julkistettiin vastareaktiona AMD:n Athlon64-suorittimelle; Intel halusi markkinoille Athlon64:n nopeimpia malleja vastaan Pentium 4 -mallin, jolla saadaan mahdollisimman suuri suorituskyky piittaamatta valmistuskustannuksista. Tästä syystä Editionia kutsuttiin sarkastisesti myös nimellä Emergency Edition.
Pentium 4:n loppu
Alun perin Intelillä oli suunnitelmissa tehdä myös Prescottista edelleen kehitetty P4-pohjainen prosessori koodinimeltään Tejas, mutta Prescottin ongelmien takia Tejasista luovuttiin. Intel päätti nyt alkaa kehittää seuraavan sukupolven prosessoriaan ja palata takaisin P6-tyyppiseen suunnittelufilosofiaan eli keskipitkään liukuhihnaan ja mahdollisimman usean käskyn rinnakkaiseen suorittamiseen.
Lon Chaney, Jr.
pienoiskuva|Lon Chaney, Jr. vuonna 1958. Lon Chaney, Jr. (10. helmikuuta 1906 Oklahoma City, Oklahoma – 12. heinäkuuta 1973 San Clemente, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Parhaiten hänet tunnetaan rooleistaan kauhuelokuvissa. Hänen isänsä, Lon Chaney, Sr., näytteli erityisesti mykkäelokuvissa.
Mart Võrklaev
Mart Võrklaev (s. 30. toukokuuta 1984) on virolainen poliitikko ja valtiovarainministeri Kaja Kallaksen III hallituksessa. Hän on Viron reformipuolueen jäsen ja tuli valituksi Riigikogun vaaleissa 2023 maan parlamenttiin.
Vuosina 2012–2019 Võrklaev työskenteli Raen kunnan pormestarina.
Pelton-turbiini
Pelton-turbiini on nimetty sen merkittävän kehittäjän Lester A. Peltonin (1829–1908) mukaan. Pelton on Lester A. Peltonin perustaman yrityksen tuotemerkki ja nykyisin myös yleisnimitys vastaavanlaisille turbiineille.
Toimintaperiaate
Putkessa olevan vesipatsaan hydrostaattinen paine muutetaan suuttimella liike-energiaksi. Vesisuihku ohjataan turbiinin juoksupyörän kuppeihin tangentiaalisesti. Kupit muuttavat suihkun suuntaa ja vähentävät sen energiaa. Vastavuoroisesti suihku aiheuttaa kuppeihin impulssin, joka pyörittää turbiinia.
Lähes kaikki suihkun hyödynnettävissä oleva energia kuluu ensimmäisessä vaiheessa, joten pelton-turbiineissa on vain yksi siivistö.
Musiikkivuosi 2001
Musiikkivuosi 2001 käsittelee vuoden 2001 tärkeitä musiikkitapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Sukkahousut
Sukkahousut ovat vaate, joka ulottuu tiukasti vartaloa myötäillen vyötäröltä varpaisiin. Niitä käyttävät useimmiten naiset. Ne tehdään tavallisesti nailonista. Yhtenä kappaleena tehtävät sukkahousut keksittiin 1960-luvulla, ja ne korvasivat pian erilliset pitkät sukat ja sukkanauhaliivit.
Sukkahousujen rakenne
thumb|Sukkahousut Perussukkahousuissa on paksumpaa materiaalia varpaiden kohdalla, joskus myös jalkapohjassa ja kantapäässä (kärki-, pohja- ja kantavahvike) sekä yläosassa. Haarakiila voi olla puuvillasekoitetta ettei se hiosta. Hoikat naiset käyttävät likimain symmetrisiä sukkahousuja, joissa on sauma edessä ja takana. Ns. madame-mallissa on kaksi takasaumaa.
Sukkahousujen paksuusyksikkö on denier. Se kuvaa, montako grammaa painaa 9 000 metriä sukkahousujen valmistuksessa käytettyä lankaa. Juhlasukkahousut ovat usein ohuita, kesällä jopa alle 10 denieriä. 20 denierin sukkahousut peittävät mahdolliset suonikohjut tai värilliset läikät säärissä. 30–40 denieriä likimain estää ihon näkemisen sukkahousujen läpi.
Lasten sukkahousut tehdään usein puuvillasta, johon on sekoitettu pieni määrä polyamidia ja elastaania, joskus myös akryylistä tai villasta.
Historia
Sukkahousujen varhaisia muotoja käytettiin jo renessanssin aikana. Silloin niitä käyttivät yksinomaan miehet, naisten säärien näkyminen oli siveetöntä.
Arkisten perussukkahousujen rinnalle tuli 2000-luvulla "funktionaalisia sukkahousuja", joiden luvattiin elvyttävän verenkiertoa tai torjuvan bakteereita.
Suomessa
Presidentti Urho Kekkonen vihki Tornion ensimmäisen sukkahousutehtaan, Ke-Ri Oy:n käyttöön vuonna 1956. Suomessa johtavia sukkahousujen valmistajia olivat Norlyn Torniossa vuoteen 1976 ja Kymen Sukkakin Kuusankoskella päätyi konkurssiin vuonna 1999, mutta valmistus on pääosin siirretty muun tekstiiliteollisuuden ohella halvan työvoiman maihin. Suomessa Amar oli markkinajohtaja erikoisliikkeissä ja tavarataloissa. Vaatevalmistaja Nanso lopetti tehtaansa Torniossa syksyllä 2016. 2017 Nansolta neljä tuotemerkkiä ostanut Pierre Robert Group luopui Amar-sukkahousuista ja korvasi ne premium-Norlyneilla. 2022 Pohjanmaalta kotoisin oleva Katariina Aho lanseerasi oman sukkahousumerkkinsä Luvbyn.
Sukkahousukulttuuri
Pirkka-lehdessä julkaistavien niksien suurin osajoukko ovat sukkahousuniksit: erilaisia tapoja käyttää rikkoutuneita sukkahousuja vielä hyödyksi. Pirkka-nimellä myös tehtiin pitkään sukkahousuja. Tämä voi kuvastaa säästäväisten ihmisten turhautumista: sukkahousuihin tulee helposti silmäpako, ja silloin muutaman millin vian takia pitää heittää roskiin iso ja kallis vaatekappale, jota ei ole välttämättä käytetty kertaakaan. Nykyään markkinoilla on jo silmäpaottomia sukkahousuja, joiden kutomatekniikka estää yhden katkenneen langan aiheuttamasta silmäpakoa sen laajemmalti. Nancy Sinatran musiikkivideossa These Boots Are Made for Walkin' hän tanssii toisten naisten kanssa sukkahousuissa. 1980-luvulla glam metal-yhtyeiden kuten suomalainen Hanoi Rocks käyttäessä usein esiintyessään ihonmyötäisiä trikoohousuja, alettiin tätä rockin tyylisuuntausta kutsua leikillisesti sukkahousuheavyksi.
Sukasmaluri
Koko ja ulkonäkö
Sukasmaluri on huono lentäjä, ja se liikkuu enimmäkseen maassa tiheän aluskasvillisuuden suojassa.
Esiintyminen
Sukasmalurin nimialalaji brachypterus elää Australian Uuden Etelä-Walesin ja Victorian itäosissa, alalaji monoides Uuden Etelä-Walesin koillisosassa ja Queenslandin kaakkoisosassa. Pohjoisemman monoides-alalajin kanta on taantunut vuoden 1988 noin 206 parista vuosien 2006–2007 noin 13 pariin. Nimialalajin kanta on pysynyt vakaana neljässä eristyneessä populaatiossa, joista kussakin on noin 600 yksilöä, eli yhteensä noin 1 600 yksilöä. Laji on kärsinyt toistuvista kuloista, jotka ovat polttaneet sen tarvitseman tiheän alikasvoksen. Se ei myöskään ole sopeutunut maatalouden muutoksiin.
Elinympäristö
Lajin elinympäristöä on metsien alikasvos, nummet.
Erkki Pulli
Erkki Ilmari Pulli (13. syyskuuta 1935 Sortavala – 17. marraskuuta 2020 Lappeenranta ) oli suomalainen sotilas ja puoluejohtaja.
Pullin vanhemmat olivat kauppateknikko Matti Pulli ja Katri Virolainen ja puoliso vuodesta 1957 Pirkko Hussi. Pulli tuli ylioppilaaksi Lappeenrannan lyseosta 1957 ja suoritti Kadettikoulun 1960, kapteenikurssin 1964 ja esikuntaupseerin kurssin 1974. Hän oli opetusupseeri, toimistopäällikkö ja komppanianpäällikkö Uudenmaan rakuunapataljoonassa 1960–1967, toimistopäällikkö ja -upseeri Kaakkois-Suomen sotilasläänin esikunnassa 1967–1973, 3. Erillisen autokomppanian päällikkö 1974–1975, komppanianpäällikkö Reserviupseerikoulussa 1976–1983 ja Lappeenrannan sotilaspiirin esikunnan palveluksessa 1983–1985. Vakinaisesta palveluksesta 1987 eronnut Pulli oli useita kertoja rauhanturvaamistehtävissä 1970-luvulta lähtien. Komppanianpäällikkö YK:n suomalaisessa pataljoonassa Kyproksella hän oli 1970–1971 ja UNTSO:n sotilastarkkailija Golanilla ja Siinailla 1975–1976 ja Libanonissa 1981–1982. Hän toimi everstiluutnantin arvolla YK:n UNIFIL -joukkojen komentajan pääedustajana Libanonin sodan aikana Etelä-Libanonissa. Gazan alueella YK:n pakolaisvirkailijana Pulli toimi 1988. Suomen Eläkeläisten Puolueen puheenjohtaja Pulli oli 1990–1994 ja Lappeenrannan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 2001–2004.
Pulli ylennettiin vänrikiksi 1959, luutnantiksi 1961, yliluutnantiksi 1964, kapteeniksi 1967 ja majuriksi 1975.
Apostolinen palatsi
thumb|pysty=1.15|Apostolinen palatsi [[Pietarinaukiolta nähtynä.]] Apostolinen palatsi (tunnetaan myös nimellä Vatikaanin palatsi) on Vatikaanivaltiossa sijaitseva rakennus, joka on nykyään paavin virallinen asuinpaikka.
Apostolinen palatsi on useiden rakennusten muodostama kompleksi, johon kuuluu muun muassa Vatikaanin museo, Vatikaanin kirjasto sekä rakennus, jossa sijaitsevat katolisen kirkon valtiolliset toimistot. Yhteensä apostoliseen palatsiin kuuluu noin tuhat eri huonetta, joista kuuluisin lienee Michelangelon freskoilla koristeltu Sikstuksen kappeli.
Brian Doyle-Murray
Brian Doyle-Murray (s. 31. lokakuuta 1945) on yhdysvaltalainen koomikko, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän toimi näyttelijänä ja käsikirjoittajana suositussa Saturday Night Live -sarjassa vuosina 1979–1982. Hän on näyttelijä Bill Murrayn veli ja on näytellyt samoissa elokuvissa hänen kanssaan sekä ollut niissä käsikirjoittajana.
Elämä ja ura
Doyle-Murray syntyi Chicagossa irlantilaiskatolilaiseen perheeseen. Hänen veljiään ovat näyttelijät Bill, John ja Joel Murray. Näyttelijänuransa hän aloitti Second City -komediaryhmässä ja 1970-luvulla alkoi esiintyä myös elokuvissa. Vuonna 1978 hän pääsi esiintymään Saturday Nigh Liveen ja alkoi myöhemmin myös käsikirjoittamaan sarjaa. Vuonna 1980 sai ensi-iltansa Doyle-Murrayn, Harold Ramisin ja Douglas Kenneyn käsikirjoittama elokuva Latvasta laho, jossa Doyle-Murrayllä oli myös pieni sivurooli. Hän jatkoi käsikirjoitusyhteistyötä Ramisin kanssa myös elokuvassa Paratiisiklubi (1986). Elokuvia, joissa hän esiintyy sivurooleissa ovat muiden muassa Haamujen kosto (1986), Haamujengi 2 (1989) ja Joulupuu on kärvennetty (1989). Vuonna 1991 hänellä oli pieni rooli Jack Rubyna Oliver Stonen elokuvassa JFK – avoin tapaus.
Seixal
Seixal on kunta Setúbalin piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 95,5 neliökilometriä ja väkiluku noin 158 300.
Seixal sai kaupunginoikeudet 1993. Nykyinen pormestari on Joaquim Santos. Portugalin kommunistipuolueen vuosittaiset Avante!-festivaalit (Festa do Avante!) pidetään Amoran freguesiassa, Seixalissa.
Maria Elisabet Öberg
Maria Elisabet Öberg (Mengalin) (n. 1734 – 1. helmikuuta 1808 Pälkäne) oli suomalainen kehruumestaritar ja kehruun opettaja.
Öbergin, vuodesta 1764 Mengalinin, isän tiedetään olleen ruotsalainen kersantti. Hänen puolisonsa oli sorvauksen opettaja Mikael Mengalin (1731−1794). Hans Henrik Boije perusti Messukylään Otavalan veroratsutilalle pellavanviljely- ja kehruukoulun, joka toimi 1759−1766. Sen edeltäjä oli Boijen 1752 Kangasalan Franssilaan perustama Suomen ensimmäinen kehruukoulu, joka siirtyi seuraavana vuonna Messukylään, Tammerkosken säterin maille. Öberg toimi kehruunopettajana sekä Tammerkoskella että Otavalassa yhteensä yhdeksän vuotta, 1757−1766. Vuonna 1756 hän suoritti jatko-opintoja Vadstenan kehruukoulussa ja Kättestadin pellavatehtaassa Ruotsissa. Tukholmassa Öberg suoritti alan tutkinnon ja sai taidoistaan palkinnoksi sisältä kullatun hopeapikarin. Otavalassa Öbergin opettajan palkka maksettiin sekä rahana että elintarpeina, minkä lisäksi hänellä oli luontaisetuina käytössään asunto, aittaosuus, navettaosuus ja kaalimaa. Öberg tunnettiin taitavana kehrääjänä ja opettajana, koulussa kehrättyä lankaa myytiin Tukholmaan ja Boijen pellavakutomoon ja oppilaat saivat langoistaan useita palkintoja. Sekä poikia että tyttöjä oli sisäoppilaitoksessa kehruuoppilaina enimmillään parikymmentä.
Öbergin puoliso joulukuusta 1764 oli kollega, Otavalan sorvauksen opettaja Mikael Mengalin, joka oli syntynyt Vesilahdella ja tullut koulun palvelukseen 1731. Kun oppilaspulasta kärsinyt koulu suljettiin vuoden 1766 lopussa, opettajapariskunta muutti Kangasalan Kyötikkälään, sieltä 1779 Messukylän Haukion torppaan ja edelleen Pälkäneelle. Perheeseen syntyi kolme tytärtä ja poika. Opettajana menestynyt Öberg kuoli Pälkäneellä ruotuvaivaisena 1808, 14 vuotta miehensä jälkeen.
Arto
Arto on suomalainen miehen etunimi. Arto saattaa olla suomalainen muunnos nimestä Arthur, joka on kelttiläinen ja merkitsee karhua (artos). Suomessa nimi Arto on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 22 674 henkilölle. Arton lempinimi on usein Artsi, Arska, Aatsi tai Are.
Kodomo no omocha
Juoni
Sana Kurata muuttaa uudelle paikkakunnalle ja joutuu hänelle uuteen kouluun, jossa asiat eivät ole kunnossa. Opetus onnistuu huonosti, koska Akito Hayaman (Tatsuya Nakazaki) johtama poikajoukko järjestää luokassa joka päivä niin paljon häiriötä, että Mitsuya-sensei (Azusa nakao) ei voi asialle mitään. Hän ei voi kutsua apuun edes "ystäväänsä" Tanaka-senseitä (Mitsuo Iwata), koska Akito kiristää häntä ottamallaan Polaroid-valokuvalla.
Sana kuitenkin haluaa opiskella koulussaan rauhassa, koska hänen on sinne lähes joka päivä mentävä, joten hän päättää tehdä asialle jotain. Häntä auttaa luokan älykkäin poika, joka on yllättäen Akiton paras kaveri, Tsuyoshi Ouki (Mayume Mizawa), jolla on vahva temperamentti. Tsuyoshi auttaa Sanaa muuttamaan häirikkö-Akiton täysin auttamalla häntä ottamaan Akitosta kuvan, jolla häntä voidaan kiristää olemaan kunnolla. Tämä suunnitelma jopa onnistuu ja kouluun palaa rauha.
Akito Hayaman menneisyydestä paljastuu asioita, jotka saavat Sanan taas tarttumaan toimeen. Yhden ongelman selvitettyään Sana joutuu aina uuden kimppuun, ja samalla hän kasvaa sekä henkisesti että fyysisesti. Alkujaksojen tapahtumista kertovia OVA-jaksoja on kaksi.
Tarinan henkilöt
Päähenkilöitä ovat Sana ja Akito koulukavereineen, Sanan työkaverit ja molempien perheet.
Sana Kurata;倉田紗南 (Kurata Sana) (äänenä Shizue Oda): Sarjan alussa 11-vuotias Sana on nuori, suosittu ja hyperaktiivinen lapsi-idoli. Sana esiintyy muun muassa näytelmissä, elokuvissa ja huippusuositussa Zenjirou no kodomo no omocha -lastenohjelmassa. Hän asuu suuressa talossa äitinsä Misako Kuratan ja lempeän kodinhoitajan, Shimuran, kanssa. Lisäksi talossa asuu Sanan manageri, Rei, jota Sana kutsuu "parittajaksi".
Akito on Sanan ystävä ja koulukaveri.
Misako Kurata (äänenä Kino Hana) on Sanan äiti, jonka omituisessa tukkalaitteessa asuu orava, Maro-chan. Misako on voittanut eksentrisen kirjallisuuspalkinnon suosituilla romaaneillaan.
Shimura (äänenä Keiko Amano) on Kuratan perheen kodinhoitaja.
Laomedeia
Laomedeia on Neptunuksen epäsäännöllistä rataa kiertävä kuu, joka löydettiin vuonna 2002. Se tunnetaan myös nimellä S/2002 N 3 ja sai nykyisen nimensä 13. elokuuta 2002 kreikkalaisen mytologian nereidin, Laomedeian, mukaan.
Ellinor Rafaelsen
Ellinor Rafaelsen (s. 24. elokuuta 1945 Mo i Rana, Norja ) on norjalainen kirjailija joka aloitti uransa kirjoittamalla jatkokertomuksia aikakauslehtiin. Hänen ensimmäinen romaaninsa Peanøtter og champagne ilmestyi vuonna 1989.
Rafaelsen on kirjoittanut moniosaiset sarjat Amulettens kraft, Nordlysets døtre ja Hittebarnet Alicia, joita on ilmestynyt parhaimmillaan useampikin osa vuodessa. Lisäksi hän on kirjoittanut joitakin yksittäisiä romaaneja sekä lasten- ja nuortenkirjoja, kuten Marte-sarjan.
Tunnetuimpia Rafaelsenin kirjoista on kuitenkin Katja-sarja, jotka ovat ainoita suomennettuja kirjoja häneltä.
Irkutskin alue
Irkutskin alue on Venäjän federaation hallinnollinen alue Itä-Siperiassa Baikalin länsipuolella. Se rajoittuu koillisessa Sahaan, idässä Taka-Baikalian aluepiiriin, kaakossa ja etelässä Burjatiaan, lounaassa Tuvaan ja lännessä Krasnojarskin aluepiiriin.
Maantiede
Alue on pääasiassa vuoristoa ja ylänköä. Alueen merkittävimmät vuoristot ovat Sajanvuoret etelässä ja Baikalvuoret idässä. Alueen pohjoisosa kuuluu Keski-Siperian ylänköön. Alueen suurimmat järvet ovat Baikal ja Bratskin tekojärvi. Suurimmat joet ovat Jeniseihin laskevat Angara ja Ala-Tunguska sekä Lena ja siihen laskevat Vitim ja Kirenga.
Väestö
Irkutskin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 2 428 750 ja väestötiheys 3,2 as./km². Kaupunkilaisia oli 79,6 prosenttia väestöstä. Suurimmat, yli 30 tuhannen asukkaan kaupungit olivat tuolloin Irkutsk (587 891 as.), Bratsk (246 319 as.), Angarsk (233 567 as.), Ust-Ilimsk (86 610 as.), Usolje-Sibirskoje (83 327 as.), Tšeremhovo (52 647 as.), Šelehov (47 943 as.), Ust-Kut (45 375 as.), Tulun (44 611 as.), Sajansk (40 800 as.), Nižneudinsk (36 999 as.), Taišet (35 485 as.), Zima (32 508 as.).
Hallinto
Irkutskin alue on yksi Venäjän federaation subjekteista ja sen pääkaupunki on Irkutsk. Alueen sisällä oleva Ust-Ordynskin Burjatia oli vuosina 1937-2007 oma autonominen piirikuntansa, jolla myös oli Venäjän liittovaltiosubjektin asema, vaikka se silloinkin kuului osana Irkutskin alueeseen. Vuoden 2008 alusta Ust-Ordynskin Burjatia sulautui kokonaan Irkutskin alueeseen.
Talous
Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 Irkutskin alueen osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli 539,2 miljardia Venäjän ruplaa, mikä muodosti 1,4 prosenttia koko Venäjän bruttokansantuotteesta (37 398,5 mrd. RUB). Laskennallinen BKT henkeä kohti on Irkutskin alueella jonkun verran Venäjän keskitason alapuolella. Vuonna 2010 se oli noin 5 439 EUR/vuosi (85 % maan keskiarvotasosta 6 413 EUR).
Alueella on kaivos-, koneenrakennus-, kemian-, petrokemian-, metsä-, puusepän-, sellu- ja paperiteollisuutta. Kaivosteollisuus tuottaa maakaasua, kivihiiltä, rautamalmia ja kultaa. Maataloudessa on keskitytty viljanviljelyyn sekä nautakarjan ja porojen hoitoon. Lisäksi harjoitetaan kalastusta sekä turkiseläinten tarhausta ja metsästystä.
Kaasujätti Gazpromilla on alueella laajoja kaasuntuotantohankkeita ja aluetta on kaavailtu yhtiön Itäisen kaasuhankkeen nimellä kulkevaan suurprojektin mukana yhdeksi Venäjän kaasuntuotannon uusista suurtuotantoalueista. Alueen kaasukenttiä ovat muun muassa Kovyktinskoje (, yhtiön ilmoittama varanto 2 000 miljardia kuutiometriä) ja Tšajandinskoje (, varanto 1 240 mrd. m³). Näiden molempien varanto on suurempi kuin yhtiön 2000-luvun alussa tuotantoon rakentaman Sahalinin megahankkeen I–II vaiheen kaasuvarat (varanto 900 mrd. m³) Kaasuntuotanto näillä alueilla on jo käynnissä. Laajoja kaasukenttien ympäröiviä metsiä halkovat kymmeniä kilometrejä pitkät, kaasunetsinnän tutkimuslinjojen jäljet.
Historia
Venäjän keisarikunnan aikana nykyistä Irkutskin aluetta vastasi osapuilleen Irkutskin kuvernementti. Neuvostoliitossa Irkutskin kuvernementti lakkautettiin 1926 ja sen alue tuli kuulumaan pääosin Itä-Siperian maakuntaan.
Aleksandr Ostrovski
Aleksandr Nikolajevitš Ostrovski ; (12. huhtikuuta (J: 31. maaliskuuta) 1823 Moskova, Venäjän keisarikunta – 14. kesäkuuta (J: 2. kesäkuuta) 1886 Štšolkovon tila, Kinešman piiri (nyk. Kostroman alueen Ostrovskin alue), Kostroman kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli venäläisen näytelmäkirjallisuuden isä. Häntä pidetään kriittisenä realistina.
Suku ja koulutus
Hänen isänsä Nikolai Fjodorovitš Ostrovski (1796-1853) oli papin poika, joka opiskeli Kostroman seminaarissa ja Moskovan teologisessa akatemiassa, mutta alkoi harjoittaa oikeuslakimiehenä kiinteistö- ja kauppa-asioita. Hän nousi kollegiasessorin arvoon ja sai vuonna 1839 aatelisarvon.
Äiti Ljubov Ivanovna Savvina (1803-1831 ) oli suntion ja öylätintekijän tytär, joka kuoli kun Aleksandr ei ollut vielä yhdeksänvuotias. Perheessä oli kymmenen lasta, joista kolme eli aikuisiksi asti: Aleksandr, Natalia ja Mihail. Nuorempi veli oli valtiomies Mihail Ostrovski. Nikolai Fjodorovitšin aseman ansiosta perhe eli yltäkylläisyydessä. Lasten koulutukseen kiinnitettiin suurta huomiota, he saivat kotiopetusta. Viisi vuotta myöhemmin isä meni naimisiin ruotsalaisen paronitar Emilia Andrejevna von Tessinin (1812-1898) kanssa.
Äitipuoli huolehti lapsista ja jatkoi heidän kouluttamistaan. Hän järjesti uudelleen talon patriarkaaliset tavat, jolloin se näytti enemmän eurooppalaiselta kartanolta ja varmisti, että hänen lapsipuolensa saivat korkealaatuista koulutusta. Emilia Andrejevnalla oli neljä omaa lasta, joista yhdestä, Pjotr ​​Ostrovskista, tuli myöhemmin Aleksandrin hyvä ystävä. Hän osasi useita eurooppalaisia ​​kieliä, soitti pianoa ja opetti Aleksandrin lukemaan nuotteja.
Ostrovskin lapsuus ja osa nuoruudestaan ​​kuluivat Zamoskvoretšijen kauppiaskaupunginosassa Moskovan Kremliä vastapäätä, toisella puolella jokea. Isänsä suuren kirjaston ansiosta hän tunsi varhain venäläisen kirjallisuuden ja tunsi intohimoa kirjoittamiseen, mutta isä halusi tehdä hänestä asianajajan. Vuonna 1835 Ostrovski tuli Moskovan maakunnan 1. kymnaasin kolmannelle luokalle, jonka jälkeen vuonna 1840 hän isänsä pyynnöstä siirtyi Moskovan yliopiston lainopilliseen tiedekuntaan. Hän epäonnistui yliopistokurssin suorittamisessa eikä läpäissyt roomalaisen oikeuden tenttiä ja anoi eroa vuonna 1843. Hänen isänsä nimitti hänet sihteeriksi perustuslakioikeuteen, ja vuoteen 1850 asti tuleva näytelmäkirjailija palveli Moskovan tuomioistuimissa. Vuonna 1845 hän sai siirron kauppaoikeuteen, jossa hän käsitteli lahjonta- ja korruptiorikoksia.
Virkaura avasi hänelle tilaisuuden tutustua Moskovan kauppiasluokan elämään ja tapoihin. Synnynnäinen rakkaus teatteriin kannusti häntä käsittelemään havaintojaan draamoissa. Ensimmäistä onnistunutta kokeilua Kuvaelmia perheonnesta (1847) seurasi tiiviiseen tahtiin sarja näytelmiä, joissa tulee näkyviin tekijän tarkka elämäntuntemus, kekseliäisyys ja taito esittää tyypillisiä, aitovenäläisiä kansallisominaisuuksia.
Yksityiselämä
Vuonna 1847 Ostrovski tapasi Jauzan naapurustossa asuneen Agafia Ivanovnan (1825-1867), alempaan keskiluokkaan kuuluvan 24-vuotiaan naisen ja heillä alkoi suhde. On todennäköistä, että hänen vanhempansa olivat entisiä maaorjia. Isänsä voimakkaasta vastustuksesta huolimatta Ostrovski otti perheen poissa ollessaan vuoden 1849 puolivälissä Agafian asumaan avokumppaninaan. Avioliitto ei ollut tullut kyseeseen, eikä Agafia (Gasha) koskaan vaatinut sitä. Ostrovski ei ilmeisesti odottanut suhteen olevan kestävä, mutta 'Gasha' pysyi hänen kanssaan kuolemaansa asti vuoteen 1867. Vähänkoulutettu, mutta lahjakas ja älykäs nainen, jolla oli perusteellinen tietämys alempien luokkien elämästä, vaikutti näytelmäkirjailijan tuotantoon. Agafia oli hänen teostensa ensimmäinen lukija ja kriitikko. Kaikki heidän viisi lastaan kuolivat pieninä.
Työskennellessään näytelmän Ukkosilma parissa vuonna 1859 Ostrovski vietti jonkin aikaa Davidkovossa ja Ivankovossa lähellä Moskovaa, näyttelijöiden kokoontumispaikoissa. Siellä hän oli romanttisessa suhteessa näyttelijä Ljubov Nikulina-Kositskajaan (1827–1868), jota hän ilmeisesti piti näytelmän henkilön Katerinan esikuvana. Kositskajan olemassaolevista kirjeistä päätellen Ostrovski oli mielipuolisesti rakastunut ja lupasi "nostaa" hänet "jalustalle". Tahollaan naimisissa oleva Kositskaja oli varautunut ja muistutti rakastajaansa hänen velvollisuuksistaan ​​avokumppaniaan kohtaan. Kahden vuoden epävarmuuden jälkeen Ostrovski kosi, ja nyt leskeksi jäänyt Kositskaja hylkäsi hänen avioliittotarjouksensa. Kositskaja oli rakastunut nuoreen ihailijaansa Sokoloviin, mahtailevaan rikkaaseen kauppiaanpoikaan, joka ensin tuhlasi omat rahansa ja sitten naisen rahat, kunnes jätti tämän. Koko tämä onneton rakkaus osoittautui Ostrovskille kipeäksi ja nöyryyttäväksi kokemukseksi.
1860-luvun alussa Ostrovski tapasi Maria Vasiljevna Vasiljevan, Malyi-teatterin näyttelijän, jonka kanssa hän aloitti suhteen vuonna 1864. Vuonna 1864 syntyi Aleksandr; vuonna 1866 syntyi Mihail ja vuonna 1867 syntyi Maria. Lapsia oli kaikkiaan kuusi, mutta kolme heistä kuoli varhaislapsuudessaan. Vuonna 1869, avovaimo Agafia Ivanovnan kuoltua, Ostrovski ja Vasiljeva menivät naimisiin.
Kirjallinen ura
Kun Ostrovski aloitti näytelmäkirjailijana, Venäjällä oli jo laaja ja vakiintunut teatterilaitos. Vierasperäisen ohjelmiston hallitsemalla näyttämöllä Ostrovskin satiiriset tapainkuvaukset tarkastelivat venäläisyyttä ja aikansa yhteiskuntaa perhe- ja omaisuussuhteiden näkökulmasta. Ostrovski oli erittäin tuottelias kirjailija: hänen tuotantoonsa kuuluu 47 näytelmää, joihin kuuluu tragedioita ja komedioita, historiallisia näytelmiä sekä satunäytelmä Snegurotška (ven. Снегурочка, Lumityttö, 1873).
Aiheina hänellä olivat itsekkyys, rahanahneus ja lahjukset, joita hän kuvaa Moskovan kauppiaiden elämän kautta huumorilla höystettynä. Monet säveltäjät, kuten Nikolai Rimski-Korsakov ja Leoš Janáček ovat saaneet aiheita hänen näytelmistään. Tunnettuja näytelmiä ovat mm. Ukonilma, Metsä ja Syyttömästi syylliset. Ostrovski toi näyttämölle realismin sekä aiheissa että käsittelytavassa. Hänen näyttämöhahmonsa eivät ole karikatyyrejä vaan tavanomaisia ihmistyyppejä, jotka yleisö saattoi tunnistaa omasta elämästään, joita ei ennen Ostrovskia ollut nähty teattereiden näyttämöillä.
Ostovski toimi uransa alussa konservatiivisessa Moskovitjanin -lehdessä, mutta siitä huolimatta hänen näytelmänsä saivat esim. radikaalikriitikko Dobroljubovin hyväksynnän. Ostrovskin useimmat teokset liittyvät aiheiltaan venäläiseen kauppiassäätyyn, jonka sivistymättömyyttä, voitonhimoa (suden suuta ja ketun häntää) ja itsekästä omapäisyyttä hän säälimättä arvosteli. Tosin hän liikkui historiallisenkin draaman alalla (Vale-Dimitri ven. Дмитрий Самозванец и Василий Шуйский, 1866) ja (Vasilisa Melentjeva ven. Василиса Мелентьева, 1867), kykenemättä kuitenkaan luomaan mitään erikoista. pienoiskuva|Aleksandr Ostrovski, Sergei Lvovits Levitskin valokuva 1856 Ostrovskin näytelmiä ovat muun muassa Me sovimme omiemme kanssa (ven. Свои люди - сочтемся, 1850), Köyhä morsian (ven. Бедная невеста, Bednaja nevesta, 1852), Köyhyys ei ole synti (ven. Бедность не порок, Bednost ne porok, 1854), Älä elä tahtosi mukaan (ven. Не так живи, как хочется, 1855), Ukkosilma (ven. Гроза, Groza, 1860), Metsä (ven. Лес, Les, 1872). Ensinnä mainitun huvinäytelmän ilmestyminen herätti tyytymättömyyttä vaikutusvaltaisissa kauppiaspiireissä, ja siitä syystä hän menetti virkansa. Näytelmää saatiin esittää näyttämöllä vasta kymmenen vuotta myöhemmin.
Ostrovski oli myös huomattava venäläisen teatteritoiminnan vaikuttaja, jonka johdolla näyttelijöiden palkkatasoa ja näytelmäkirjailijoiden tekijänoikeussuojaa parannettiin. Hän ohjasi näytelmiään Moskovassa ja osallistui näyttelijöiden realistisen ilmaisutavan kehittämiseen. Hän pyrki uudistamaan Venäjän laitosteattereita ja vapauttamaan niiden toiminnan hoviministeriön byrokratiasta.
Ostrovski nimitettiin vuonna 1885 Moskovan keisarillisten teatterien johtajaksi, mutta pian sen jälkeen seurannut kuolema esti häntä panemasta toimeen niitä uudistuksia, joita hän uudessa virassaan aikoi toteuttaa. Ostrovski on kääntänyt venäjäksi muun muassa William Shakespearen ja Miguel Cervantesin tuotantoa. Hänen kootut teoksensa ilmestyivät vuonna 1885, käännökset vuonna 1886.
Perintö
Ostrovski oli 1800-luvun jälkipuoliskon huomattavin venäläinen näytelmäkirjailija. Vaikka hänen maineensa ei ole Venäjän ulkopuolella yhtä suuri kuin aikalaistensa Ivan Turgenevin, Fjodor Dostojevskin ja Leo Tolstoin, Venäjällä hänen näytelmänsä ovat klassikkoja ja kuuluvat edelleen teattereiden ohjelmistoon. Ivan Turgenev kutsui häntä "kauppiasluokan Shakespeareksi".
Gerd Strantzen
Gerd Strantzen (12. joulukuuta 1897 Hampuri – 30. elokuuta 1958) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Strantzen pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1925–1928 yhteensä seitsemän ottelua. Hän kuului Saksan olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Amsterdamissa 1928, missä hän pelasi yhdessä ottelussa. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Anaganpäivännouto
Anaganpäivännouto (Helianthemum broussonetii) on päivännoutokasvien (Cistaceae) heimoon, päivännoutojen (Helianthemum) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on Kanariansaarilla Teneriffalla ja La Palmalla endeemisenä kasvava kasvilaji.
Anaganpävännouto on kasvutavaltaan pysty ja pensasmainen laji, joka muistuttaa muita samantapaisia lajeja, mutta eroaa niistä muun muassa lehtiensä sekä kukkiensa verholehtien ulkonäön perusteella. Anaganpäivännoudon lehdet ovat 2–2,5 cm pitkiä ja muodoltaan suikeita tai puikeita. Kukkien verholehdet ovat nelisuonisia ja tiheän valkokarvaisia.
Anaganpäivännoudon tieteellisen nimen lajinimi (broussonetii) viittaa 1761–1807 eläneeseen ranskalaiseen tutkijaan ja konsuliin Pierre Marie Auguste Broussonetiin, joka on sittemmin ollut kasvitieteen professorina Montpellierissä.
Robert Lockwood Jr
thumb|right|Robert Lockwood Jr Robert Lockwood Jr (27. maaliskuuta 1915 Marvell, Arkansas – 21. marraskuuta 2006 Cleveland, Ohio ) oli yhdysvaltalainen blueskitaristi, joka sai oppinsa Robert Johnsonilta.
Elämä
Lockwood syntyi Arkansasissa Turkey Scratchin kylässä. Kahdeksanvuotiaana hän alkoi soittaa urkuja isänsä kirkossa. Robertin äiti eli kuuluisan bluesmuusikon Robert Johnsonin kanssa silloin tällöin kymmenen vuoden ajan erottuaan Robert Lockwoodin isästä. Lockwood oppi Johnsonilta kitaransoiton ja lavaesiintymisen taidon. Tästä syystä häntä alettiin kutsua ”Robert Junior” Lockwoodiksi.
Viisitoistavuotiaana Lockwood soitti jo ammattilaisena Helenan alueella. Hän soitti usein ”isäpuolensa” Johnsonin kanssa ja silloin tällöin myös muun muassa Rice Millerin (myöhemmin Sonny Boy Williamson II), Howlin’ Wolfin tai Johnny Shinesin kanssa. Lockwood soitteli Mississipin suiston alueella läpi 1930-luvun kapakoissa ja kadunkulmissa.
Ensimmäiset levytyksensä Lockwood teki vuonna 1941 yhdessä Doctor Claytonin kanssa Bluebird Recordsille Aurorassa, Illinoisissa. Samoissa sessioissa äänitettiin myös neljä kappaletta, jotka julkaistiin kahtena singlenä Lockwoodin omalla nimellä.
Lockwood ja Williamson esiintyivät helenalaisen radioaseman KFFA:n King Biscuit Time -ohjelman ensimmäisessä lähetyksessä. 1940-alkupuolella pari soitteli paljon yhdessä Helenan ympäristössä ja myös King Biscuit Timessa. Vuosina 1944–1949 Lockwood soitti West Memphisissä, St. Louisissa, Chicagossa ja Memphisissä. Lockwood vaikutti B. B. Kingiin tämän uran alkuvaiheessa ja myös soitti Kingin yhtyeessä sen alkuaikoina Memphisissä.
Vuonna 1950 Lockwood asettui Chicagoon ja vuosikymmenen lopulla levytti useita kertoja Williamsonin kanssa Chess Recordsille. Mukana sessioissa olivat myös Willie Dixon ja Otis Spann. Lockwood esiintyi ja/tai levytti myös muun muassa Little Walterin, Sunnyland Slimin, Eddie Boydin ja Muddy Watersin kanssa.
Vuonna 1961 Lockwood muutti Ohioon Clevelandiin vaimoineen ja asui siellä kuolemaansa saakka. Vuosikymmenen alussa hän esiintyi ”Bob Lockwood, Jr., and Combo” -yhtyeen kanssa vakituisesti kaupungissa Loving’s Grillissä. 1970-1990-luvuilla Lockwoodin ”All Stars” -yhtye esiintyi monilla keikkapaikoilla ja kuolemaansa asti hän soitti Fat Fish Bluessa joka keskiviikkoilta kello kahdeksasta alkaen. ”All Stars” on jatkanut keikkailua siellä Lockwoodin kuolemankin jälkeen.
Cleveland-vuosinaan Lockwood teki myös merkittäviä levytyksiä, ensin pari albumia All Starsin kanssa Trix Recordsille ja sitten yhdessä Johnny Shinesin kanssa kaksi levyä Rounders-merkille. Vuonna 1982 ilmestyi ranskalaiselle Black and Blue -merkille sooloalbumi Robert Lockwood Jr Plays Robert and Robert, jossa Lockwood soitti 12-kielisellä kitarallaan omia ja Robert Johnsonin kappaleita. Lokakuussa 2004 äänitettiin Dallasissa livealbumi Last of the Great Mississippi Delta Bluesmen: Live In Dallas, jolla Lockwood soitti yhdessä Henry James Townsendin, Joe Willie ”Pinetop” Perkinsin ja David Honeyboy Edwardsin kanssa. Albumi voitti parhaan perinteisen blueslevyn Grammy-palkinnon helmikuussa 2008.
Lockwood kuoli 91-vuotiaana kärsittyään aivoaneurysmasta ja sydäninfaktista.
Wolves of the Gods (albumi)
Wolves of the Gods on Bjørn Lynnen vuonna 1999 julkaistu albumi. Lynne sai motivaation levyyn luettuaan Allan Colen "Timura"-fantasiakirjatrilogiaa. Wolves of the Gods on Timura-trilogian toinen osa. Allan Cole on kirjoittanut levyä varten pienet johdannot, jotka löytyvät levyn mukana tulevasta vihkosesta.
John Bush
John Bush (s. 24. elokuuta 1963 Los Angeles, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen laulaja. Hän on tullut tunneksi Armored Saintin (1982–1992, 1999-) ja Anthraxin (1992–2005) laulajana. 1980-luvun alkupuolella häntä pyydettiin myös Metallican laulajaksi, josta hän kieltäytyi. Hänellä on kaksi lasta, tytär Jezebelle ja poika Giuseppe.
Diskografia
Armored Saint
Anthrax
Keisha Buchanan
200px|thumb|Keisha Buchanan
Keisha aloitti laulamisen nuorena. Hänestä tuli Mutya Buenan ystävä, ja myöhemmin he tapasivat juhlissa Siobhan Donaghyn, ja kolmikko perusti Sugababes-yhtyeen. Keisha oli vasta 16-vuotias, kun yhtye sai ensimmäisen menestyskappaleensa "Overloadin".
Siobhan lähti vuonna 2001 yhtyeen ensimmäisen albumin (One Touch) jälkeen, ja hänen tilalleen tuli Heidi Range. Mutya lähti vuonna 2005, ja hänen tilalleen tuli Amelle Berrabah.
Yhtye ilmoitti 21. syyskuuta 2009, että Buchanan jättää yhtyeen jatkaakseen sooloartistina Island Recorsilla.
Vila Franca de Xira
Vila Franca de Xira on kunta Lissabonin piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 318,19 neliökilometriä ja väkiluku noin 136 900.
Vila Franca de Xiran nykyinen pormestari on Alberto Mesquita.
Jenna
Jenna on naisen etunimi. Jenna-nimi on muunnelma Johanna-nimestä, joka taas on Johanneksen sisarnimi. Suomessa nimi Jenna yleistyi 1980- ja 1990-luvuilla, ja vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Jenna on annettu noin 11 750 henkilölle.
Jennan nimipäivä on 21. heinäkuuta. Nimi on ollut suomenkielisessä kalenterissa vuodesta 1995, ja vuodesta 2015 lähtien se on samalla päivällä myös suomen­ruotsalaisessa kalenterissa.
Kumpulan kasvitieteellinen puutarha
thumb|Kumpulan puutarhan hyötykasviosastoa avointen ovien päivänä syyskuussa 2006. Helsingin yliopiston kasvitieteellinen puutarha Helsingin Kumpulassa kuuluu Helsingin yliopiston Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvitieteen yksikköön. Puutarha ylläpitää tieteellistä elävien kasvien kokoelmaa tutkimus- ja opetuskäyttöä varten.
Kumpulan puutarha sai alkunsa, kun Kaisaniemen kasvitieteellisen puutarhan toimintaa alkoi 1900-luvulla rajoittaa tilanahtaus. Kun 1970-luvulla päätettiin yliopiston hajasijoittamisesta neljälle kampukselle, varattiin samalla Kumpulan kampuksen yhteydestä maata uutta kasvitieteellistä puutarhaa varten.
Nick Schulman
Schulman aloitti pokerinpeluun 18 vuoden iässä ja aloitti ammattilaisena 19-vuotiaana. 21-vuotiaana marraskuussa 2005 hänestä tuli kaikkien aikojen nuorin World Poker Tourin (WPT) turnausvoittaja. WPT:n neljännellä kauden World Poker Finalsin ykköstilasta hän ansaitsi 2 167 500 dollaria. Alle kuukautta myöhemmin hän oli neljäs World Series of Pokerin oheisturnauksessa Atlantic Cityssä. Palkintosumma oli 74 495 dollaria.
Huhtikuussa 2006 Schulman oli ykkönen WPT Battle of Champions IV -turnauksessa. Lopussa hän kukisti Freddy Deebin. Vuoden 2007 WSOP:ssa hän oli kuudes 5 000 dollarin no limit hold'em -turnauksessa. World Poker Finalsissa hän oli toinen ansaiten 864 652 dollaria.
Vuoden 2009 WSOP:ssa Schulman voitti uransa ensimmäisen WSOP-rannekkeen 10 000 dollarin sisäänoston no limit deuce to seven draw'n maailmanmestaruusturnauksessa. Kaksinpelissä hän voitti suomalaisen Ville Wahlbeckin ja ansaitsi 279 742 dollaria.
Internetissä Schulman on pelannut PokerStarsin nettipokerihuoneella nimellä "TheTakeover".
Marraskuussa 2007 Schulmanin pokeriuran turnausansiot ylittivät 3,3 miljoonaa dollaria.
Tiit Riisalo
Tiit Riisalo (s. 17. helmikuuta 1967) on Viron talous- ja IT-ministeri Kaja Kallaksen III hallituksessa. Hän on Viro 200 -puolueen jäsen. Vuosina 2012–2016 hän kuului IRL-puolueeseen ja toimi vuosina 2012–2015 sen puoluesihteerinä. Vuodesta 2016 Riisalo työskenteli Viron presidentin kanslian johtajana. Hänen puolisonsa on reformipuolueen poliitikko ja saman hallituksen sosiaaliturvaministeri Signe Riisalo.
Riisalo on työskennellyt erilaisissa tehtävissä julkisella, yksityisellä ja kolmannella sektorilla, muun muassa Viron ulkoministeriössä, ollut Eläinlääkintä- ja Elintarvikeviraston vt. pääjohtaja, AS GO Travelin hallituksen jäsen, Kansalaisyhteiskuntarahaston neuvoston puheenjohtaja ja Elintarvikeviraston pääsihteeri. Hän on aktiivinen puolustusliittolainen ja hengenpelastaja. Vuoden 2022 lopulla Riisalo valittiin Viron kansainvälisen kehityksen keskuksen (ESTDEV) toimitusjohtajaksi.
Kontraktio
Matematiikassa kontraktio on eräs funktiotyyppi. Kontraktioita kutsutaan myös nimellä kutistus.
Määritelmä
Funktio on kontraktio, jos riippumatta luvuista  on olemassa  siten, että
Yleisemmällä tasolla kontraktio määritellään kahden metrisen avaruuden välisenä funktiona. Tällöin yo. määritelmässä korvataan vain erotusten itseisarvot metriikoilla: funktio on kontraktio, jos riippumatta pisteistä x, y \in X on olemassa siten, että , missä d_Z ja d_X ovat avaruuksien Z ja X metriikat, vastaavasti.
Esimerkkejä
Funktio on kontraktio. Nimittäin nyt
eli.
Funktio f(x) = x^2 ei ole kontraktio, sillä esimerkiksi
Lause
Olkoon derivoituva, missä  on väli. Tällöin f on kontraktio jos ja vain jos.
Todistus: Olkoon. Jos r<1, niin differentiaalilaskennan väliarvolauseen perusteella kaikilla x,y\in I joten tällöin f on kontraktio. (Jos I ei ole avoin, toispuoleiset derivaatat päätepisteissä riittävät.)
Jos q<r, niin on olemassa x\in I siten, että. Tällöin on olemassa siten, että
jolloin. Siis mikään q<r ei kelpaa kontraktion määritelmässä. Jos siis r\ge1, niin f ei ole kontraktio, MOT.
Esimerkki
Funktio ei ole kontraktio funktiona  mutta on kontraktio millä tahansa äärellisellä välillä: . On näet
joten jos ja vain jos väli I on äärellinen. Tässä on käytetty apuna sitä, että kaikilla x.