cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
James LaBrie
LaBrie alkoi laulaa ja soittaa rumpuja viisivuotiaana. Teini-ikäisenä hän toimi useissa yhtyeissä laulajana ja rumpalina. Vuonna 1981, 18-vuotiaana, hän muutti Torontoon. 1980-luvun lopussa LaBrie liittyi laulajaksi glam rock -yhtye Winter Roseen, joka julkaisi yhden levyn vuonna 1987. Tämän jälkeen Voivodin manageri Pierre Paradis otti häneen yhteyttä sivuprojektin merkeissä ja kertoi samalla newyorkilaisen Dream Theaterin etsivän laulajaa. LaBrie haki paikkaa ja lopulta hänet valittiin yhtyeen uudeksi laulajaksi yli 200 ehdokkaan joukosta. Koska yhtyeessä oli jo toinen Kevin (kosketinsoittaja Kevin Moore), alkoi LaBrie sekaannusten välttämiseksi käyttää toista nimeään James.
LaBrie on yksi arvostetuimmista ja ihailluimmista progressiivisen rockin ja metallin laulajista. Dream Theaterin ja lukuisten sivuprojektien äänenä hän on omalta osaltaan ollut vaikuttamassa progressivisen musiikin kehitykseen. Hänen laaja äänialansa ja tunnusomainen, intensiivinen laulutyylinsä ovat saaneet suitsutusta niin ihailijoilta kuin kriitikoiltakin.
LaBrie on vieraillut muun muassa Fates Warningin, Shadow Galleryn, Explorers Clubin ja Ayreonin albumeilla sekä Rushin, Emerson, Lake & Palmerin ja Queenin tribuuttialbumeilla. Hän on myös ollut mukana projekteissa nimeltä MullMuzzler ja Frameshift. LaBrie on myös julkaissut kolme sooloalbumia: Elements of Persuasion ilmestyi vuonna 2005, Static Impulse vuonna 2010 ja Impermanent Resonance vuonna 2013.
LaBrien musiikkimaku on melko kirjava. Hän mainitsee suosikeikseen yhtyeet Metallica, Aerosmith, Van Halen, Journey ja Judas Priest sekä taidemusiikin säveltäjät Mozart, Vivaldi ja Beethoven. Suurimpina vaikuttajinaan hän pitää laulajia Steve Perry, Freddie Mercury, Sting, Paul Rodgers ja Nat King Cole.
Vapaa-aikanaan LaBrie harrastaa retkeilyä, laskettelua ja lukemista. Hänen suosikkikirjailijoitaan ovat Anne Rice, Dee Brown, Robert Utley ja Forest Carter. Hän asuu Torontossa vaimonsa Karenin ja kahden lapsensa kanssa.
Sah
Sah oli muinaisessa Egyptissä Orionin tähdistön jumala. Orionilla oli suuri merkitys egyptiläisessä mytologiassa etenkin, koska se sijoittuu taivaalla heti Niilin tulvan alkamista merkinneen Siriuksen (muinaisegyptiksi Sothis) yläpuolelle. Orion ja Sirius yhdistettiin egyptiläisessä mytologiassa Osirikseen ja Isikseen.
Pyramiditeksteissä Sah mainitaan usein ”jumalten isänä”. Faaraon uskottiin kuoltuaan purjehtivan Orionin tähdistöön. Sahin puolisona pidettiin Sirius-tähden jumalatarta Sothista ja näiden poikana taivaanjumala Sopdua.
Luettelo Pohjois-Makedonian kaupungeista
Suurimmat kaupungit
Vuoden 2018 arvioidun väkiluvun mukaan
Taekwondo kesäolympialaisissa 2020 – miesten 80 kg
Miesten 80 kg painoluokka taekwondossa Tokion olympialaisissa 2020 kilpailtiin 26. heinäkuuta Makuhari Messe Hall A:ssa. Kilpailuun osallistui 16 taekwondoinia.
Karsinnat
Viisi urheilijaa valittiin World Taekwondon rankingin perusteella. Yksi urheilija valittiin World Taekwondo Grand Prixin kautta. Näiden jälkeen järjestettiin maanosien omia karsintaturnauksia. Näihin sai osallistua vain sellaiset maat, joiden urheilijoita ei ollut päässyt olympiaturnaukseen korkeintaan yksi rankingin tai Grand Prix'n kautta. Aasiasta, Afrikasta, Euroopasta ja Amerikasta valittiin kaksi urheilijaa ja Oseaniasta yksi urheilija. Näiden lisäksi isäntämaa Japani sai nimetä yhteensä kaksi miesurheilijaa johonkin painoluokkaan, jos muita karsintareittejä pitkin olympiaturnaukseen pääsi alle neljä urheilijaa. Tämän jälkeen kansainvälinen olympiakomitea lähetti neljä kutsua sellaisiin painoluokkiin, joihin Japani ei ollut käyttänyt isäntämaapaikkoja.
Als
Als on Tanskalle kuuluva saari Itämeressä, Jyllannin niemimaan itäpuolella. Saaren pinta-ala on 321 neliökilometriä, joten se on Tanskan seitsemänneksi suurin saari. Vuonna 2009 asukkaita oli noin 52 000.
Sønderborgin kaupunki ulottuu mantereelta Alsin saaren puolelle. Saari on maanviljelysaluetta ja siellä kasvatetaan etenkin sikoja. Aiemmin myös saaren hedelmätarhat olivat kuuluisia.
Tasmaniankorppi
Tasmaniankorppi (Corvus tasmanicus) on varisten heimoon kuuluva Australian kotoperäinen varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää mantereen itä- ja kaakkoisosan, Tasmanian ja Bassinsalmen saaret. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Gregory Mathews kuvaili lajin holotyypin Tasmaniasta vuonna 1912.
Luettelo Liettuan kaupungeista
thumb|oikea|180px|[[Vilna]] thumb|oikea|180px|[[Kaunas]] thumb|oikea|180px|[[Klaipėda]] thumb|oikea|180px|[[Šiauliai]] thumb|oikea|180px|[[Panevėžys]] thumb|oikea|180px|[[Alytus]] thumb|oikea|180px|[[Marijampolė]] thumb|oikea|180px|[[Jonava]] thumb|oikea|180px|[[Kėdainiai]] thumb|oikea|180px|[[Mažeikiai]] thumb|oikea|180px|[[Ukmergė]] thumb|oikea|180px|[[Biržai]] thumb|oikea|180px|[[Visaginas]]
Tämä on luettelo Liettuan kaupungeista.
Liettuassa on 103 kaupunkia. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 66,7 prosenttia (eli 2,031 miljoonaa) maan väestöstä oli kaupunkilaisia. Suurin osa kaupungeista on väkiluvultaan pieniä. Tämä johtuu osittain historiasta: aikoinaan saavutettua kaupunkistatusta ei ole haluttu poistaa. Vuoden 2012 alussa Liettuassa oli ainoastaan 15 yli 20 000:n asukkaan kaupunkia.
Liettuan parlamentin 19. heinäkuuta 1994 annetulla päätöksellä termiä kaupunki käytetään asutuskeskuksesta, jossa asuu yli 3 000 asukasta, joista vähintään kaksi kolmasosaa työskentelee teollisuuden, kaupan, tuotannon tai palvelun alalla. Ennen lain voimaanastumista kaupungin asema saavuttaneet tätä pienemmät asutuskeskukset voidaan myös luokitella kaupungeiksi. Pieniä asutuskeskuksia kutsutaan nimellä miestelis.
Suurin osa Liettuan kaupungeista perustettiin Liettuan suuriruhtinaskunnan aikana, ja ne mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran 1200–1700-luvuilla. Ensimmäisenä varsinaiset kaupunginoikeudet sai Klaipėda (vuonna 1257–1258).
Jotkut uudemmat kaupungit, esimerkiksi Kaišiadorys, Vievis, Radviliškis, Ignalina ja Mažeikiai, syntyivät myöhemmin Liettuan rautateiden rakentamisen yhteydessä. 1900-luvulla perustettuja kaupunkeja ovat esimerkiksi Visaginas, Elektrėnai ja Naujoji Akmenė.
Luettelo kaupungeista
Allaoleva luettelo on Liettuan tilastokeskuksen tekemä yhteenveto Liettuan kaupungeista sisältäen laskelman niiden asukasluvuksi 1.1.2012. Tilastossa on otettu huomioon maan vuoden 2011 väestönlaskennan alustavat tulokset. Vastaavia osin laskennallisia tilastoja tehdään vuosittain. Kohdasta aiheesta muualla löytyy linkki.
Kartta
Oheisessa kartassa on esitetty Liettuan suurimpien kaupunkien sijainti. Kaikki Liettuan tilastokeskuksen ilmoittaman asukasluvun 1.1.2012 mukaiset, vähintään 5 000 asukkaan kaupungit ovat mukana. Lisäksi kartalla on kuusi tätä pienempää kaupunkia, jotka toimivat kuntakeskuksina: Trakai, Lazdijai, Kalvarija, Rietavas, Neringa ja Pagėgiai. Näistä Neringan kaupunkikunnan paikka on esitetty sen hallintokeskuksen, Nidan kylän mukaan. Kaupungin karttasymbolin koko määräytyy asukasluvun mukaan.
Bad Influence
Bad Influence on yhdysvaltalaisen kitaristi, laulaja ja lauluntekijä Robert Crayn johtaman The Robert Cray Bandin toinen studioalbumi. Albumin on Euroopassa julkaissut vuonna 1984 englantilainen Demon Records Kaliforniassa toimivan High Tone Recordsin lisenssillä. Tuottajina ovat olleet Bruce Bromberg ja Dennis Walker. Levyn esittelytekstin on tehnyt Lee Hildebrand.
Levy on äänitetty Los Angelesissa Music Labissa ja äänittäjänä on ollut Bill Dashiell. Masteroinnin on tehnyt Bernie Grundman A&M Recordsin studiossa.
Don Giovanni
Musiikki
Don Giovannia pidetään yhtenä kaikkien aikojen merkittävimmistä sävelteoksista, ja monista Don Juanin legendaan pohjautuvista oopperoista on Mozartin sävellys ylivertainen. Ooppera luokiteltiin ilmestyessään dramma giocosoksi, koomisen ja traagisen välimaastoon. Alkuperäisessä tuotannossa vuorottelivat puhuttu resitatiivi ja lauletut aariat, mutta useimmissa moderneissa tuotannoissa käytetään Mozartin säveltämiä seccoresitatiiveja puhutun tekstin sijasta.
Tanskalainen filosofi Søren Kierkegaard on kirjoittanut laajan esseen, jossa hän (oikeammin yksi hänen salanimistään, Victor Eremita) väittää Don Giovannin olevan kaikkien aikojen suurin taideteos. Finaali, jossa Don Giovanni kieltäytyy katumasta on ollut antoisa filosofinen ja taiteellinen aihe monille kirjailijoille. George Bernard Shaw parodioi oopperaa näytelmässään Ihminen ja yli-ihminen, jossa hän viittaa Commendatoren ja Don Giovannin kohtaukseen finaalissa.
Kuuluisia aarioita
pienoiskuva|Francisco d’Andrade Don Giovannin roolissa: shamppanja-aariakohtaus. Max Slevogtin maalaus. 1. näytös
2. näytös
Bad Influence
Yhdysvalloissa yhtyeen asioita on hoitanut Mike Kappus sanfranciscolaisesta The Rosebud Agencysta.
Don Giovanni
Tapahtumapaikka ja -aika
Tapahtuu Espanjassa, Sevillassa 1600-luvun puolivälissä.
Bad Influence
Kappaleet
Sivu 1
1. Phone Booth - 3:26 2. Bad Influence - 2:53 3. The Grinder - 4:05 4. Got to Make a Comeback - 2:50 5. So Many Women, So Little Time - 3:50
Sivu 2
Don Giovanni
Ensimmäinen näytös
Zerlina ja Don Giovanni laulavat dueton La ci darem la mano (Saan sinut sinne johtaa). Don Ottavio ja Donna Anna pyytävät Don Giovannilta apua komtuurin murhaajan kiinniottamisessa. Donna Anna tunnistaa Don Giovannin isänsä murhaajaksi ja vannoo kostoa raivoissaan. Juhlat jatkuvat Don Giovannin huvilassa, Don Giovanni laulaa samppanja-aarian Fin ch'han dal vino (Viineistä parhaat vieraille tuhlaa). Zerlina lepyttelee mustasukkaista Masettoa puutarhassa. Don Giovanni käskee Leporelloa pitämään Masetton loitolla hänestä ja Zerlinasta ja niin Don Giovanni tanssin huumassa viettelee Zerlinan. Samassa Donna Anna ilmoittaa kaikille, että Don Giovanni on komtuurin murhaaja. Don Giovanni ja Leporello lähtevät pakoon.
Toinen näytös
Leporello uhkaa erota Don Giovannin palveluksesta, Don Giovanni lepyttelee Leporellon rahalla. Nyt Don Giovanni aikoo vietellä Donna Elviran palvelijattaren, hän vaihtaa Leporellon kanssa vaatteita voidakseen paremmin lähestyä häntä. Don Giovanni kertoo rakkaudestaan uudelle ihastukselleen.
Bad Influence
Kappaleet
1. Where Do I Go from Here - 4:00 2. Waiting for the Tide to Turn - 3:30 3. March On - 2:25 4. Don’t Touch Me - 3:20 5. No Big Deal - 4:11
Don Giovanni
Toinen näytös
Masetto saapuu parin talonpojan kanssa kostaakseen Don Giovannille ja he lähtevät naamioituneen Leporellon perään. Masetto jää kahden Leporelloksi naamioituneen Don Giovannin kanssa, Don Giovanni antaa tälle perinpohjaisen selkäsaunan. Leporello riisuu Don Giovannin vaatteet yltään ja livahtaa tiehensä. Don Ottavio kertoo rakastavansa Donna Annaa.
Don Giovanni on vetäytynyt hautausmaalle, jossa kuolleen komtuurin patsas puhuttelee häntä. Don Giovanni kutsuu tämän illalliselle, mihin patsas vastaa myöntävästi. Don Giovanni lähtee valmistamaan illallista. Donna Elvira pyytää Don Giovannilta viimeisen kerran, että tämä muuttaisi tapansa, tämä ei kuitenkaan suostu. Komtuurin patsas saapuu paikalle ja vaatii Don Giovannia parantamaan tapansa, Don Giovanni lausuu vastaukseksi yhdeksän kertaa ei ja silloin tämä heitetään helvettiin.
Bad Influence
Kappaleet
Kappaleiden julkaisijayhtiö on Calhoun Street Music (BMI) paitsi kappaleen "Got to Make a Comeback" osalta Mews Music ja "Don't Touch Me" osalta Modern Music.
Don Giovanni
Levytyksiä
(Valikoima)
Lars Kagg
thumb|220px|Lars Kagg ([[1595–1661).]] Lars Kagg (1595–1661) oli ruotsalainen sotilas ja kreivi. Hän osallistui Puolan sotaan ja kolmikymmenvuotiseen sotaan. Hän sai yhdessä veljensä Nils Kaggin kanssa vapaaherrakunnaksi vuonna 1651 Tohmajärven pitäjän, josta muodostui Tohmajärven vapaaherrakunta.
Bad Influence
Muusikot
The Robert Cray Band
Taustalaulu kappaleella "So Many Women": Phillip Walker, Tony Mathews ja Night Train Clemens.
Lyömäsoittimet kappaleella "No Big Deal": David Ii.
Lähteet
The Robert Cray Band LP Bad Influence (Demon Records FIEND 23, 1984)
Maciste contro i mostri
Maciste contro i mostri (”Maciste vastaan hirviöt”) on vuonna 1962 valmistunut italialais-jugoslavialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Guido Malatesta. Sen sankaria Macistea esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Reg Lewis. Elokuva on poikkeuksellisen heikko jopa oman tyylilajinsa edustajaksi, mutta se menestyi hyvin elokuvateattereissa.
Juoni
”Miljoona vuotta ennen Kristuksen syntymää” kivikautinen heimo pakenee jääkautta hedelmälliseen Auringon Laaksoon. Siellä elää dinosaurus, jonka voimamies Maciste tappaa pelastaen samalla heimon päällikön pojan Aidarin. Luolissa asuva naapuriheimo hyökkää Aidarin heimon kimppuun ja ryöstää heidän naisensa, jotka he aikovat uhrata jumalilleen. Maciste ja Aidar pelastavat naiset, mutta Maciste jää vangiksi. Maciste ja häntä auttanut heimopäällikkö Fuanin jalkavaimo Moha tuomitaan kuolemaan, mutta äkillinen maanjäristys auttaa heidät pakoon. Fuanin heimo ja heihin liittynyt ulma-heimo hyökkäävät Aidarin kylään, mutta paikalle saapuva Maciste auttaa torjumaan heidät. Maciste ja Moha lähtevät yhdessä etsimään uusia seikkailuja.
Tuotanto ja vastaanotto
Maciste contro i mostri on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä. Sen sisäkuvat on tehty Grottaferratan Interstudiolla ja ulkokuvaukset Jugoslaviassa sekä osittain Grotte di Solonen luolissa Rooman Tiburtinossa. Kiireessä kyhätyn elokuvan tarkoitus oli kerätä rahaa tuottaja Giorgio Marzellin toiseen meneillä olleeseen hankkeeseen.
DVD-julkaisut
Elokuva on saatavilla saksalaisen Savoy Filmin laadultaan kohtalaisena DVD-julkaisuna, joka sisältää saksan-, italian- ja englanninkieliset ääniraidat. Yhdysvaltalaiset julkaisut ovat tv-kopioita.
Aimo Siltari
Aimo Siltari (24. lokakuuta 1922 Savonlinna – 10. syyskuuta 2000 Kuopio) oli suomalainen toimittaja. Hän käytti nimimerkkejä Ami, Ari ja Hilavastus.
Siltarin vanhemmat olivat Ananius Silvast (Siltari) ja Helmi Huikko. Hän oli naimisissa vuodesta 1949 toimittaja Eila Ellen Parkkisen kanssa.
Siltari oli toimittajana Savon Sanomat-lehdessä.
Charlie pankissa
Charlie pankissa tai Charlien pankkiseikkailu (The Bank) on Charles Chaplinin ohjaama ja käsikirjoittama vuoden 1915 yhdysvaltalainen lyhyt mykkäelokuva.
Chaplin oli saanut Charlie naisena -elokuvan jälkeen voimakasta kritiikkiä ja paheksuntaa elokuvan säädyttömyydestä. Elokuvan jälkeen alkoi periaatteessa uusi kausi Chaplinin elokuvissa, sillä hän alkoi jatkossa keskittyä enemmän tarinoiden tunnepitoiseen ainekseen. Tähän vaikutti se, että elokuvan Kulkuri sai jatkuvia kehuja voimakkaasta lopustaan. Charlie pankissa oli ensimmäinen Chaplin uuden kauden elokuvista. Sen tarina perustui Chaplinin aiempaan elokuvaan, The New Janitor. Charlie pankissa päättyy poikkeuksellisen surullisesti komediaelokuvalle, sillä Edna Purviancen hahmo torjuu Chaplinin Kulkurin rakkaudenosoituksen halveksivasti.
Kitkerälahokka
Kitkerälahokka (Hypholoma fasciculare) on kuusilahokkaa (Hypholoma capnoides) muistuttava kantosienilaji, joka on kuitenkin myrkyllinen. Kitkerälahokka aiheuttaa pahoinvointioireita. Lajin tunnistaa kellertävistä heltoista, jotka muuttuvat violetinharmaiksi. Laji kasvaa Suomessa lähinnä maan eteläosassa. Se tuoksuu epämiellyttävältä ja sen maku on polttavan sapenkarvas. Kitkerälahokan kasvupaikkoina ovat kannot. Muita pahoinvointia aiheuttavia kantosieniä ovat punalahokka ja pörhösuomuhelokka.
Boniface de Montferrat
thumb|Montferrat’n markiisi Bonifatiuksesta tehdään neljännen ristiretken johtaja vuonna 1201. [[Henri Decaisnen maalaus 1800-luvulta.]] thumb|200px|Montferrat’n vaakuna. Boniface de Montferrat (myös Montferratin Bonifacius) (, Vonifatios Momferratikos) (noin 1150 – 4. syyskuuta 1207) oli italialainen ylimys, Montferrat’n markiisi ja neljännen ristiretken johtaja. Valloitettuaan Konstantinopolin vuonna 1204 hän perusti Thessalonikan kuningaskunnan ja toimi sen kuninkaana. Tosin hän oli vuonna 1204 pyrkinyt korkeampaan tehtävään, Latinalaisen keisarikunnan keisariksi, mutta hänen sijastaan tehtävään valittiin Flanderin kreivi Balduin I.
Boniface de Montferrat’n isä oli William V, joka osallistui toiseen ristiretkeen.
Thessalonikan kuningaskunta oli lyhytikäinen ristiretkivaltio. Se sijaitsi nykyisten Kreikan ja Turkin alueella, vaikkakaan kuningaskunnan rajoja ei koskaan tarkkaan määritelty jatkuvien sotien vuoksi. Kuningaskunta sai nimensä kreikkalaisesta Thessalonikin kaupungista. Kuningaskunnan olemassaolo päättyi vuonna 1224, jolloin Epeiroksen despotaatti valloitti sen ja liitti itseensä.
Boniface de Montferrat sai surmansa vuonna 1207 Bulgarian ja ristiretkeläisten välisessä kahakassa Makedoniassa. Bulgarian hyökkäystä johti tsaari Kaloyan, joka pian tämän jälkeen alkoi piirittää Thessalonikaa.
Kyberetiikka
Kyberetiikka on filosofian osa-alue, joka keskittyy eettisiin kysymyksiin tietokoneverkostoissa. Esimerkkejä kybereettisistä kysymyksistä
1 Onko oikein esittää muista ihmisistä henkilökohtaista tietoa Internetissä (kuten Internetstatus tai henkilön GPS sijainti)
2 Pitäisikö Internetin käyttäjiä suojella väärältä tiedolta?
3 Kuka omistaa digitaalisen datan (kuten musiikin, elokuvat, kirjat, Internetsivustot) ja käyttäjien pitäisi sallia tehdä niillä?
4 Kuinka suuri vapaus pitäisi olla päästä Internetsivuille, joissa on rahapelejä tai pornoa?
5 Onko Internetiin pääseminen perus- ja ihmisoikeus?
Kuubankrokotiili
Kuubankrokotiili (Crocodylus rhombifer) on äärimmäisen uhanalainen, vain Kuubassa elävä krokotiili.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|left|Huomaa Kuubankrokotiilin takajalkojen asento Kuubankrokotiili on yleensä 2–2,5 metrin pituinen, mutta joskus jopa 3,5-metrinen. Se on varsin vankkarakenteinen. Sillä on lihaksikas niska, jonka avulla se pystyy pitämään päätään selkää korkeammalla. Selässä on kuusi peräkkäisten kilpien muodostamaa pitkittäisriviä, jotka alkavat kuudesta paksusta ja suuresta niskakilvestä. Jalat ovat sarveiskilpien peittämät ja hyvin vahvat. Vahvojen raajojen ansiosta se pystyy kävelemään pidempiä matkoja kuin muut krokotiililajit. Muista krokotiililajeista poiketen kuubankrokotiili pitää myös maalla levätessään takaraajojaan koukistettuina, mutta eturaajansa ojennettuina. Silmät ovat erittäin tummat, joten tummanruskea silmäterä ei erotu kunnolla. Hampaat, joita on 66–67, ovat vahvat ja uurteenomaiset. Väritys on keltaisen ja mustan sekoitusta. Kuubankrokotiilin kaltaisen eläimen fossiileja on löydetty Pohjois-Amerikasta noin 4 miljoonan vuoden takaa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kuubankrokotiilia tavataan enää vain Kuubassa Zapatan soilla ja Pinos-saarella. Laji on elänyt myös Cayman- ja Bahamasaarilla, mutta niiltä laji on jo hävinnyt. Kuubankrokotiili viihtyy parhaiten makeavetisillä soilla ja muilla kosteikkoalueilla, mutta sietää myös suolaista vettä. Kanta on Zapatassa nykyään 3 000–6 000 yksilöä, ja laji on rauhoitettu.
Elintavat
Kuubankrokotiili on kotonaan niin maalla kuin vedessäkin. Se on vahva uimari ja etenee hyvin maallakin. Krokotiilit ovat kuitenkin aina yön jäljiltä kohmeisia, joten ne paistattelevat auringossa tai lilluvat lämpimässä vedessä, kunnes niiden ruumiinlämpötila kohoaa tarpeeksi korkealle. Kuubankrokotiilit liikkuvat aktiivisesti vain lisääntymisaikana tai ruokaa etsimässä. Kuubankrokotiilit ovat aikuisina ärhäköitä ja tappelevat usein myös muidenkin krokotiililajien kanssa.
Ravinto
Kuubankrokotiili syö nilviäisiä, äyriäisiä, kilpikonnia, lintuja, hutioita, kaloja ja joskus myös koiria ja villisikoja. Ne pystyvät kurkottamaan saalista jopa puiden oksilta, pyrstön avulla pomppaamalla.
Lisääntyminen
Koiras päästää kurkkuääniä ja kuuluvia, voimakkaita uloshengityksiä. Kun kuubankrokotiilit ovat valmiita paritteluun, ne hierovat silmän takaosasta niskaan päin ulottuvaa luun kohoutumana muodostunutta harjannetta toistensa kurkkuun. Kun naaras on hedelmöittynyt, se kaivaa pesäkuopan rantahiekkaan ja munii sinne 30–40 munaa, jotka se peittää muninnan jälkeen. Kun poikaset kuoriutuvat, ne ääntelevät, jotta emo tulisi auttamaan ne pois pesästä. Emo kantaa ne pesästä veteen. Poikaset tulevat sukukypsiksi, kun ne ovat kaksimetrisiä.
Arkhimedes (lehti)
Arkhimedes on vuonna 1948 perustettu suomalainen matematiikan ja fysiikan alan ammattilehti, jota julkaisevat Suomen matemaattinen yhdistys, Suomen fyysikkoseura ja Fysikersamfundet i Finland. Lehti julkaistaan pääosin suomen kielellä, mutta se sisältää myös ruotsinkielistä aineistoa.
Historia
Arkhimedes on vuonna 1948 perustettu fysiikan ja matematiikan aikakauslehti. Yksi lehden pääideoista on julkaista aiheeseen liittyviä artikkeleita kansallisilla kielillä ja siksi se kiinnittää huomiota myös sanaston kehittämiseen. Lehden tavoitteena on olla fysiikan ja matematiikan uutislehti kerhon jäsenille ja muille alan harrastajille sekä julkaista tieteellisiä artikkeleita tervejärkisessä muodossa esimerkiksi koulumatematiikan ja fysiikan opettajien tarpeisiin.
Angelo Moreschi
Angelo Moreschi (13. kesäkuuta 1952 Nave – 25. maaliskuuta 2020) oli Etiopiassa toiminut italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin salesiaanien papiksi 2. lokakuuta 1982 ja nimitettiin Gambellan prefektiksi 16. marraskuuta 2000. Moreschi sai 5. joulukuuta 2009 nimityksen Gambellan apostoliseksi vikaariksi sekä Elephantaris in Mauretanian titulaaripiispaksi, ja piispaksi vihkiminen seurasi 31. tammikuuta 2010. Pääkonsekraattorina toimi Berhaneyesus Demerew Souraphiel, jota avustivat Tesfasellassie Medhin ja Lorenzo Ceresoli.
Moreschi kuoli Italiassa vuosien 2019–2020 koronaviruspandemiassa.
Glykaani
Glykaani on hiilihydraattirakenne eli oligo- tai polysakkaridi. Glykaanilla voidaan tarkoittaa glykokonjugaattiin eli glykolipidiin, glykoproteiiniin tai proteoglykaaniin kiinnittynyttä sokeriosaa. Glykaanit ovat kiinnittyneinä konjugaattiinsa glykosidisidoksella ja ne voivat olla vain muutamasta monosakkaridista koostuvia tai paljon laajempia rakenteita. Glykaaneja on sekä liukoisissa että solukalvoihin kiinnittyneissä proteiineissa.
Glykaanin vaikutus
Glykaanin osuus glykoproteiinin massasta voi vaihdella 1–85 %. Hiilihydraattiosat vaikuttavat proteiinin liukoisuuteen ja viskositeettiin, biologiseen aktiivisuuteen, vaikutusaikaan verenkierrossa, stabiilisuuteen, immunogeenisyyteen eli kykyyn aiheuttaa immunologisia reaktioita ja oikean tyyppiseen laskostumiseen. Hiilihydraattiosilla on vaikutusta solujen välisiin vuorovaikutuksiin, koska glykoproteiineja esiintyy solukalvolla ja ne toimivat siellä reseptorimolekyyleinä.
Glykaanin rakenne
Hiilihydraattiketjut kiinnittyvät proteiiniin O- tai N-glykosidisilla sidoksilla.
Glykoproteiinit voidaan jakaa neljään pääluokkaan polypeptidiketjun ja glykaanin välisen sidoksen perusteella:
Joissakin glykoproteiineissa on sekä O- että N-glykosidisidoksilla kiinnittyneitä glykaaneita. Yhdessä glykoproteiinissa voi olla kiinnittyneenä yhdestä useisiin kymmeniin hiilihydraattiosaa, joiden pituus voi vaihdella muutamasta monosakkariditähteestä paljon laajempiin. Yleisimmät glykaaneissa esiintyvät monosakkaridit ovat glukoosi, galaktoosi, ksyloosi, N-asetyyliglukosamiini, N-asetyyligalaktosamiini, fukoosi, N-asetyylineuramiinihappo ja mannoosi. Galaktoosi, glukoosi ja mannoosi ovat heksooseja, N-asetyylineuramiinihappo on tyypiltään siaalihappo ja sitä tavataan usein glykaaniketjun hännässä, fukoosi on deoksiheksoosi, N-asetyyliglukosamiini ja N-asetyyligalaktosamiini ovat aminoheksooseja.
Tirolinajokoira
Tirolinajokoira (Tiroler Bracke) on itävaltalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Karvapeite on kaksinkertainen ja tiheä; pohjavilla on karkea; takaraajat hapsuiset ja häntä tiheästi hapsuttunut. Väreistä hyväksytään punainen, musta ruosteenruskein merkein (black & tan) ja ns. "kolmivärinen" eli tricolor (jossa kuitenkin vain hyvin pienet, tarkasti määritellyt valkoiset merkit). Punainen on sävyltään joko fawn tai peuranpunainen - fawn'n tulee olla riittävän tumma. Black & tan'n pääväri tai satula on musta; päässä, raajoissa ja mahassa on punaiset merkit; silmien yläpuolella olevat merkit (ns. vieräugl eli "nelisilmä") hyväksytään. Molemmissa väreissä voi esiintyä valkoisia merkkejä niskassa, rinnassa, raajoissa ja käpälissä.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on kiivas, vakaa, sitkeä ja tarkkavainuinen metsästäjä. Se metsästää yleensä yksin ja sillä on hyvä suuntavaisto ja jäljestyskyky.
Alkuperä
Tirolinajokoira on nimensä mukaisesti kotoisin Tirolista, missä sen historia ulottuu 1800-luvulle asti. 1860-luvulla paikalliset metsästäjät aloittivat sen jalostamisen muinaista alkuperää olleista koirista, jotka oli tunnettu alueella jo keskiajalta lähtien. Varhaiset Alppien ajokoirat olivat kulkeutuneet alueelle alun perin kelttien mukana - täten tirolinajokoira polveutuu oletettavasti kelttienajokoirasta (Keltenbracke, mahdollisesti sama rotu kuin kelttienvinttikoira), mutta sen tiedetään olevan myös kaukaista sukua itävallanajokoiralle. 1500-luvulla keisari Maximilian I käytti silloista paikallista ajokoiraa kaniinin ja ketun metsästykseen sekä haavoittuneen riistan – pääasiassa hirvieläinten – jäljittämiseen. 1860-luvulla aloitettu valikoiva jalostus johti siihen, että vuonna 1896 paikalliset kasvattajat olivat valmiit esittelemään uuden rotunsa Innsbruckissa. Se sai samana vuonna ensimmäisen rotumääritelmänsä ja hyväksyttiin roduksi vuonna 1908.
Matalaraajainen tirolinajokoira
Rodusta oli aiemmin olemassa myös matalaraajainen muunnos Tiroler Niederbracke (englanniksi Dwarf Tyrolean Hound ), mutta se poistettiin virallisesta rotumääritelmästä vuonna 1994. Se oli 30-39 cm korkea.
Heimo Haitto
Heimo Verneri Haitto (22. toukokuuta 1925 Viipuri – 9. kesäkuuta 1999 Marbella, Espanja) oli suomalainen viulutaiteilija ja lapsitähti.
Voitto kansainvälisessä musiikkikilpailussa
Heimo Haiton isä oli veturinkuljettaja, ja hän harrasti viulunsoittoa. Heimokin aloitti viulunsoiton viisivuotiaana. Joitakin vuosia myöhemmin isä vei poikansa Viipuriin venäläissyntyisen viulupedagogin Boris Sirpon kuultavaksi. Sirpo vakuuttui pojan lahjakkuudesta ja tehtiin sopimus, että poika jäisi Sirpon hoiviin kasvattilapseksi. Sopimuksen ehdot olivat kovat: Heimon oli antauduttava kokonaan musiikille eikä hänellä ollut lupaa olla yhteydessä vanhempiinsa ennen kuin olisi täyttänyt 18 vuotta.
Heimo Haitto antoi ensikonserttinsa 13-vuotiaana 1939 Helsingin kaupunginorkesterin kanssa. Samana vuonna hän voitti Lontoossa British Councilin musiikkipalkinnon. Haitto sai osallistua kilpailuun erikoisluvalla, sillä virallinen osallistumisikäraja oli 15 vuotta. Kaikki kymmenen osallistujaa soittivat Niccolò Paganinin ja Wolfgang Amadeus Mozartin viulukonsertot. Boris Sirpo kertoi Helsingin Sanomille: ”Unkarilainen ja tšekkiläinen soittivat mielestäni kuin paholaiset, ja kun muutenkin taso oli hyvin korkeaa, en uskaltanut toivoa Heimon sijoittuvan edes alkupäähän.” Heimo selviytyi kuitenkin bulgarialaisen Dimitri Sabeffin kanssa kahden soittajan finaaliin, jossa toinen soitettavista kappaleista oli belgialaisen Henri Vieuxtempsin viulukonsertto. Opettaja ja oppilas olivat harjoitelleet sen vasta laivamatkalla Britanniaan.
Viulukilpailun voiton jälkeen suomalaislehdet kirjoittivat Heimon tulevaisuudensuunnitelmista, että hän aikoi käydä koulunsa loppuun Suomessa ennen kuin parin vuoden kuluttua ottaisi vastaan palkintona saamansa opiskelupaikan Lontoossa. Ennen talvisodan alkamista kuvattiin Toivo Särkän ohjaama elokuva Pikku pelimanni, joka kertoi ihmelapsi Heimo Haiton tarinan. Heimo esitti itseään elokuvassa.
Yhdysvalloissa
Talvisodan aikana Haitto osallistui Punaisen Ristin hyväksi tehtyyn konserttikiertueeseen, joka vei hänet Yhdysvaltoihin saakka. Hän esiintyi muiden paikkojen ohella Carnegie Hallissa sir John Barbirollin johdolla ja Philadelphiassa, jossa hän soitti Eugene Ormandyn johdolla.
Vuonna 1942 Heimo Haitto asettui Sirpon kanssa asumaan Oregoniin. Hän jatkoi viuluopintojaan Ivan Galamianin johdolla 1943–1945. Täytettyään 18 vuotta hän yritti liittyä Yhdysvaltain merijalkaväkeen. Se ei kuitenkaan ollut mahdollista ulkomaan kansalaiselle. Samaan aikaan Sirpon ja Haiton yhteistyö päättyi ja heidän tiensä erosivat. Haitto avioitui muutama päivä ennen toisen maailmansodan päättymistä sellotaiteilija Beverly Le Beckin kanssa ja muutti Hollywoodiin, jossa hän työskenteli elokuvamusiikin parissa. Hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1945. Saatuaan tarpeekseen elokuvamusiikista Haitto liittyi Los Angelesin filharmonikkoihin. Ilta-Sanomat kertoi elokuussa 1945 Haiton aikovan palata Suomeen ”kun olosuhteet sen sallivat”.
Haitto käväisi Suomessa ensi kerran vasta sodan jälkeen 1948. Seuraavana vuonna Särkkä filmasi edelliselle Haitto-filmilleen jatko-osan Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi.
Myöhemmät elämänvaiheet
Haitto muutti vaimonsa kanssa Meksikoon. Heidän avioliitostaan syntyi kaksi lasta. Vaimo otti hänestä kuitenkin eron 1965 rajuun alkoholinkäyttöön ja uhkapeliharrastuksiin vedoten. Silloin Heimo Haitto jätti kaiken, mukaan lukien perheensä ja viulunsoiton, ja aloitti uuden elämän kulkurina. 1970-luvun puolivälissä hän löysi uuden elämänkumppanin toimittaja Eva Vastarista, ja heidät vihittiin Las Vegasissa 1976. Haitto lopetti kulkurielämänsä ja palasi musiikin pariin. Pariskunta esiintyi yhdessä duona, jossa Eva luki runoja ja Heimo soitti viulua. Lisäksi Haitto toimi kamarimuusikkona ja viulunsoiton lehtorina Savonlinnan musiikkiopistossa. Sairauden takia hän joutui lopettamaan soittamisen 1990-luvun puolessavälissä. Hän muutti vaimoineen Marbellaan Espanjaan, missä hän kuoli vuonna 1999.
Värikkäästä ja ailahtelevasta yksityiselämästään huolimatta Haitolla oli ajoittain kristillinen vakaumus. Hän kääntyi helluntailaiseksi 1950-luvun puolivälissä. Palattuaan Suomeen 1970–1980-luvun vaihteessa hän päätti uudestaan alkaa elää kristityn elämää. Tässä vaiheessa hänen hengellisenä tukijanaan oli maallikkosaarnaaja ja syrjäytyneiden auttaja Veikko Hursti. Haitto ja Hursti vaimoineen pitivät jonkin aikaa kirkkokonsertteja useilla Suomen paikkakunnilla.
Haitto on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Levytykset
thumb|15-vuotias Heimo Haitto elokuvan [[Nuoret määräävät sävelen (The Hard-Boiled Canary) kuvauksissa.]]
Pentti Hämäläinen
Pentti Olavi Hämäläinen (19. joulukuuta 1929 Kotka – 11. joulukuuta 1984 Kotka) oli nyrkkeilijä ja olympiavoittaja. Hän oli Sten Suvion jälkeen toinen suomalainen nyrkkeilyn kultamitalisti ja toistaiseksi viimeisin.
Amatööriura
Vaikka Pentti Hämäläinen oli nyrkkeillyt veljiensä Toivo ja Arvo Hämäläisen mukana jo aiemminkin, todellinen panostus nyrkkeilyyn alkoi syksyllä 1947 Kotkan Voimailijoiden riveissä kärpässarjan eli alle 54 kiloisissa. Vuoden 1949 Oslon EM-kisojen karsinnoissa Hämäläinen yllätti voittamalla maan sen hetken parhaaksi katsotun Leo Ljungbergin. Kisoihin ei häntä vielä kuitenkaan valittu.
Ensimmäisen kerran Hämäläinen edusti Suomea maaottelussa Puolaa vastaan lokakuussa 1949 kukistamalla Stanislaw Wozniakin pistein. Sen jälkeen oli vuorossa voitto Italia-maaottelussa Lontoon hopeamies Spartaco Bandinellista. Näiden voittojen seurauksena Hämäläinen nousi Euroopan edustajaksi USA:ta vastaan. Eurooppaa edusti silloin Kylmän sodan aikaan Neuvostoliiton johtaman blokin ulkopuoliset eurooppalaisnyrkkeilijät. Hämäläinen edusti kahdesti Eurooppaa ottelussa Yhdysvaltoja vastaan: Chicagossa käydyissä otteluissa Hämäläinen voitti Pat McCarthyn 1950 ja Joe Castanedan 29. maaliskuuta 1951. 5. huhtikuuta 1951 hän voitti Washingtonissa Ray Axtin,.
Vuoden 1951 EM-kisoissa Milanossa Hämäläinen sai ensin vastaansa mestaruuden puolustajan puolalaisen Janusz Kasperczakin, josta tuli pistevoitto. Sen jälkeen kukistui Jugoslavian Steven Paljic. Välierässä isäntamaan Italian Aristide Pozzalia otti voiton, joten Hämäläinen oli EM-pronssimitalisti.
Pentti Hämäläinen nyrkkeili olympiavoittajaksi Helsingin olympiakisoissa 1952. Hän voitti kääpiösarjan finaalissa Irlannin John McNallyn tuomariäänin 2–1. Itävallan ja Yhdysvaltain tuomarit äänestivät Hämäläisen ja Ison-Britannian tuomari McNallyn puolesta. Ennen loppuottelua Hämäläinen oli otellut voittoisasti kukistamalla Ison-Britannian Thomas Nichollsin, Puolan Henryk Niedźwiedzkin, Etelä-Afrikan Lennie von Graevenitzin ja välierässä Neuvostoliiton Gennady Garbuzovin.
Hämäläinen saavutti kahdesti EM-pronssia ja kerran PM-kultaa. EM-kisojen 1955 pronssi tuli voitoilla Jugoslavian Miodrag Mitrovicista ja Puolan Zdzisław Soczewińskista. Tappio tuli välierässä Ison-Britannian Thomas Nichollsille, jonka hän oli Helsingin olympiakisoissa voittanut. Olympiakisojen 1956 nyrkkeilyturnauksessa Hämäläinen voitti ensin Irlannin Martin Smythin, Saksan Bernhard Schräterin ja Helsingissä olympiakultaa voittaneen Tšekkoslovakian Ján Zacharan, mutta hävisi välierässä jälleen tutulle vastustajalle eli Ison-Britannian Thomas Nichollsille.
Ammattilaisena
Seuraava vastustaja helmikuussa 1958 oli Saksan Edgar Basel, joka oli Helsingin olympialaisten mitalisteja, kuten Hämäläinenkin. Baselilla oli ammattilaisena tilillään vain yksi tappio 10:stä käymästään ottelusta. Hämäläinen otti selvän pistevoiton 8-eräisessä ottelussa. Tämä nosti Hämäläisen osakkeita ammattilaiskehässä. Huhtikuussa 1958 vastaan tuli Ranskan Dante Bini, joka oli sillä hetkellä "The Ringin" maailmanlistan kuudes nimi. Tämän jälkeen oli keskustelut käynnissä jo MM-ottelussa ranskalaismestari Alphose Halimia vastaan. Sopimuskin allekirjoitettiin, mutta ottelua ei tullut. Tilanne muuttui helmikuussa 1959. Vastassa oli marokkolainen Mimun Ben Ali, jolle Hämäläinen luovutti viiden erän jälkeen pahasti väsähtäneenä ja poistui kehästä. Se oli Hämäläisen viimeinen ottelu. ,
Viidentoista vuoden nyrkkeilyuran aikana Hämäläinen otteli kaikkiaan 187 ottelua, joissa tuli 11 tappiota. Nyrkkeilyurallaan Hämäläinen joutui vain kerran tyrmätyksi – tyrmääjänä oli Neuvostoliiton Boris Stepanov maaottelussa Helsingissä 1950.
Nyrkkeilyuran jälkeinen aika
thumb|left|150px|[[Mikko Taskinen, Pentti Hämäläinen, 2002 Kotka]] Siviiliammatiltaan hän oli alun perin konttorikonemekaanikko, myöhemmin poliisi.
Pentti Hämäläisen veljetkin menestyivät nyrkkeilijöinä. Toivo ja Arvo Hämäläinen nyrkkeilivät maajoukkueessa, edellisten lisäksi Väinö Hämäläinen saavutti SM-mitaleita, ja Erkki ja Aarne Hämäläinen voittivat nyrkkeilyliiton mestaruuden.
Vuonna 2005 perustettaessa Suomen nyrkkeilyn Hall of Fame Pentti Hämäläinen kuului ensimmäisen 10 nimetyn joukkoon.
5. joulukuuta 2016 paljastettiin Hämäläisen ja neuvostoliittolaisen Aleksander Zasuhinin välistä ottelua Moskovassa vuonna 1955 kuvaava 2,5 × 2,5 metrin kokoinen maalaus Kotkan Karhuvuoren urheilutalon yläaulan seinällä.
Janne Piiroinen
Janne Piiroinen (s. 25. maaliskuuta 1968 Joensuu) on suomalainen laulaja-lauluntekijä, joka kuuluu yhtyeeseen Turo's Hevi Gee. Hän myös säveltää ja sanoittaa kappaleita Turo´s Hevi Geelle sekä muille artisteille.
Paul von Rennenkampf
thumb|Paul von Rennenkampf vuonna 1914. Paul Georg von Rennenkampf (29. huhtikuuta (J: 17. huhtikuuta) 1854 Konuvere, Vironmaan kuvernementti – 1. huhtikuuta 1918 Taganrog) oli venäläinen kenraali, joka toimi komentajana ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa syksyllä 1914.
Rennenkampf liittyi armeijaan 19-vuotiaana ja kävi Nikolajevin yleisesikunta-akatemian Pietarissa vuosina 1879–1882. Sen jälkeen hänet nimitettiin pääesikuntaan ja hän yleni vuoteen 1900 mennessä kenraalimajuriksi. Siirryttyään ratsuväkeen hän osallistui Kiinan boksarikapinan kukistamiseen 1900–1901, jolloin hänen joukkonsa valtasivat Qiqiharin ja Kirinin. Venäjän–Japanin sodassa Rennenkampf komensi Transbaikalin kasakkadivisioonaa ja myöhemmin kolmatta siperialaista armeijakuntaa. Kenraali Aleksandr Samsonov arvosteli tuolloin hänen toimintaansa Mukdenin taistelussa. Vuodesta 1913 Rennenkampf toimi Vilnan sotilaspiirin päällikkönä.
Maailmansodan puhjetessa Rennenkampf nimitettiin komentamaan Venäjän ensimmäistä armeijaa, joka yhdessä Samsonovin toisen armeijan kanssa hyökkäsi Baltiasta Saksan Itä-Preussiin. Rennenkampfia arvosteltiin myöhemmin siitä, että hän ei tehnyt mitään, kun Saksan kahdeksas armeija löi Samsonovin joukot Tannenbergin taistelussa elokuussa 1914. Rennenkampf itse saavutti menestystä Gumbinnenin taistelussa elokuun puolivälissä, mutta kärsi tappion Masurian järvien taistelussa 9.–10. syyskuuta, minkä seurauksena Venäjän armeija joutui perääntymään kokonaan Itä-Preussista. Kun hän oli kärsinyt tappion myös Łódźin taistelussa marraskuussa 1914, hänet siirrettiin pois komentajantehtävistä syytettynä epäpätevyydestä ja jopa maanpetoksellisuudesta (baltiansaksalaisen alkuperänsä vuoksi). Helmikuun vallankumouksen jälkeen Rennenkampfia vastaan nostettiin elokuussa 1917 syyte petollisesta toiminnasta. Vuonna 1918 bolševikit tarjosivat hänelle komentajan tehtävää puna-armeijassa. Kun hän kieltäytyi, hänet ammuttiin.
Hugh Grant
Ura
Grant opiskeli Oxfordin yliopistossa englanninkielistä kirjallisuutta ja valmistui vuonna 1982. Hän teki ensimmäisen elokuvaroolityönsä opiskelijaelokuvassa Privileged (1982). Sen jälkeen hän näytteli repertuaariteatterissa ja perusti oman komediaryhmänsä nimeltä Jockeys of Norfolk.
Näyteltyään muutaman vuoden ajan televisiossa Grant teki ammattimaisen elokuvadebyyttinsä vuonna 1987 pienessä roolissa elokuvassa Afrikan valkoinen kaunotar. Sitä seurasi suurempi rooli lordi Byronina elokuvassa Remando al viento (1988) sekä rooli elokuvassa Maurice (1987), joka toi Grantille parhaan näyttelijän palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla.
Masasi
Masasi on kaupunki Tansaniassa. Vuonna 2012 siellä oli 102 696 asukasta. Masasi sijaitsee Etelä-Tansaniassa, lähellä Mosambikin rajaa. Kaupunki kuuluu Mtwaran alueeseen ja on Masasin piirikunnan hallinnollinen keskus.
Hugh Grant
Ura
Grantin läpimurtovuosi oli 1994, jolloin hän näytteli elokuvissa Seireenit ja Neljät häät ja yhdet hautajaiset. Jälkimmäisestä elokuvasta Grant voitti Golden Globe -palkinnon ja vuoden parhaan näyttelijän tunnustuksen Britanniassa. Sitä seurasivat roolit elokuvissa Yhdeksän kuukautta, Järki ja tunteet ja Äärirajat. Grantin seuraava menestyselokuva oli romanttinen komedia Notting Hill (1999), jota seurasivat Sinisilmä-Mickey (1999), Keksejä ja konnia (2000), Bridget Jones – elämäni sinkkuna (2001) ja Poika (2002) sekä muita romanttisia komedioita. Grant näytteli myös Bridget Jonesin kakkososassa mutta jäi pois kolmososasta. Grantin ura jatkuu 2020-luvullakin.
Yksityiselämä
Grant seurusteli vuosina 1987–2000 malli-näyttelijä Elizabeth Hurleyn kanssa. Grant seurusteli myös kolmen vuoden ajan englantilaisen perijättären Jemima Khanin kanssa, mutta he erosivat helmikuussa 2007.
Grantilla on kaksi lasta kiinalaisen näyttelijän Tinglan Hongin kanssa. Sen jälkeen hän on saanut kolme lasta ruotsalaisen vaimonsa Anna Ebersteinin kanssa.
Vuonna 1995 Grant pidätettiin hänen harrastettuaan pysäköidyssä autossa suuseksiä prostituoidun kanssa. Tapauksen pelättiin vahingoittavan Grantin uraa, mutta julkisen anteeksipyynnön jälkeen hän sai yleisön takaisin puolelleen.
Pikkukorppi
Pikkukorppi (Corvus mellori) on varisten heimoon kuuluva Australian kotoperäinen varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää mantereen kaakkoisosan sekä Kengurusaaren ja King Islandin. Gregory Mathews kuvaili lajin holotyypin Etelä-Australian Angasin tasangolta vuonna 1912.
Pagans
Pagans MC on yhdysvaltalainen moottoripyöräkerho, joka luokitellaan niin sanottujen neljän suuren joukkoon Helvetin enkelien, Bandidosin ja Outlaws MC:n ohella. Kerho pitää päämajaansa Yhdysvaltojen koillisrannikolla ja Philadelphiaa pidetään sen pääkaupunkina. Se on levittäytynyt myös muualle Yhdysvaltoihin, mutta se on edelleen vahvimmillaan itärannikolla. Pagansilla ei muiden Yhdysvaltojen suurimpien moottoripyöräkerhojen tapaan ole toimintaa USA:n ulkopuolella.
Höyry-kone
Höyry-kone oli suomalainen progressiivisen rockin yhtye. Yhtye julkaisi uransa aikana kaksi levyä: Hyönteisiä voi rakastaa ja Huono Parturi. Molemmat levyt julkaistiin ruotsalaisen APM-levy-yhtiön kautta. Höyry-kone on mukana myös kokoelmalevyllä Slave to the Power – the Iron Maiden Tribute, jolla yhtye esittää version Iron Maidenin kappaleesta The Trooper. Jarno Sarkula perusti vuonna 1997 Teemu Hännisen kanssa uuden yhtyeen Alamaailman Vasarat, johon liittyi myöhemmin myös Marko Manninen. Nimi "Höyry-kone" on kirjoitettu yhdysmerkillä, jotta se kuulostaisi vanhahtavalta.
Albumit
Molemmat albumit äänitti,mixasi ja tuotti Joonas Pirttilä äänitti Joonas Pirttilä Cozmoz, Börlande, Ruotsi 3. toukokuuta 1996, miksasi Jussi Kärkkäinen
Dreamgirls (elokuva)
Dreamgirls on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen musikaalielokuva, jonka tuotti yhdessä DreamWorks Pictures ja Paramount Pictures. Elokuva julkaistiin kolmessa erikoisnäytöksessä alkaen 15. joulukuuta 2006. Kansainväliseen levitykseen elokuva julkaistiin 12. tammikuuta 2007.
John Huston
pienois|pysty|John Hustonin patsas Puerto Vallartassa Meksikossa. John Huston [ˈhjuːstən] oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -näyttelijä ja -käsikirjoittaja. Monet Hustonin ja hänen luotto­näyttelijänsä Humphrey Bogartin yhteis­töistä ovat nousseet klassikoiksi: esimerkiksi esikois­ohjaus Maltan haukka (1941), Sierra Madren aarre (1948), Myrskyvaroitus (1948) ja Afrikan kuningatar (1951). Huston sai vuoden 1948 parhaan ohjauksen Oscarin Sierra Madren aarteesta.
Hustonille myönnettiin Yhdys­valtain elo­kuva­instituutin elämän­työ­palkinto vuonna 1983.
Elämä ja ura
Nuoruudessaan John Huston kokeili useita eri ammatteja, muun muassa nyrkkeilemistä, ennen kuin päätyi elo­kuva-alalle. Hän aloitti käsi­kirjoittajana 1930-luvulla.
Huston oli useita kertoja naimisissa. Näyttelijät Anjelica Huston ja Danny Huston ovat hänen lapsiaan. John Huston ohjasi isäänsä, näyttelijä Walter Hustonia muun muassa Sierra Madren aarteessa ja näytteli itsekin sivu­rooleja, muistettavimmin Roman Polanskin China­townissa (1974).
Carl Barks
Carl Barks (27. maaliskuuta 1901 Merrill, Oregon – 25. elokuuta 2000 Grants Pass, Oregon) oli yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija, joka tunnetaan Disneyn sarjakuvien, erityisesti Aku Ankka -tarinoiden piirtäjänä ja käsikirjoittajana. Barks kuuluu yhdysvaltalaisen sarjakuvamaailman arvostetuimpiin ja vaikutusvaltaisimpiin taiteilijoihin.
Carl Barks ei keksinyt Aku Ankkaa, mutta hän keksi ankkojen asuinpaikan Ankkalinnan ja loi monia tunnettuja hahmoja kuten Roope Ankan, Hannu Hanhen, Pelle Pelottoman, Karhukoplan, Milla Magian ja monia muita.
Ennen sarjakuvauraa
Carl Barks kiinnostui pilakuvista ja niiden piirtämisestä jo yhdeksänvuotiaana perheen asuessa Kalifornian Santa Rosassa. Barks oli 15-vuotias, kun hänen äitinsä kuoli. Barks joutui lopettamaan koulunsa kesken ja auttamaan maatilalla, koska ylimääräisiin työntekijöihin ei ollut varaa eikä muu perhe pystynyt äidin kuoltua tekemään kaikkea työtä. Hän sai kuitenkin isältään luvan osallistua Landonin piirustuskoulun kirjekurssille, ja siitä heräsi lopullisesti hänen kiinnostuksena piirtämiseen. Hän ei kuitenkaan suorittanut kirjekurssia loppuun.
Barks alkoi työskennellä kotonaan ja keskittyi yksinomaan sarjakuviin. Vuonna 1938 Barks oli mennyt uudelleen naimisiin Clara Balken kanssa. Avioliitto oli aluksi onnistunut, ja Clara auttoi Carlia tämän töiden tussaamisessa. Clara rupesi kuitenkin juopottelemaan ja saattoi humalaisissa raivokohtauksissaan välillä tuhota Carlin piirroksia ja omaisuutta. Ensimmäisen Roope Ankan Barks kertoi piirtäneensä motellissa, johon oli paennut Claran raivokohtauksia. Tämäkin avioliitto päättyi avioeroon vuonna 1951.
Ensimmäiset sarjakuvat
thumb|Barksin tyylinäyte hänen ensimmäisestä kokonaan omasta tarinastaan Ryytimaa.
Barks piirsi ensimmäisen Aku Ankka -sarjansa vuonna 1941. ”Aku Ankka ja merirosvon kulta” perustui hylätyn piirroselokuvan Morgan’s Ghost käsikirjoitukseen, jonka muokkasi Al Taliaferron piirtämien Aku-sanomalehtistrippien käsikirjoittaja Bob Karp. Puolet tarinasta piirsi Jack Hannah.
Barks siirtyi kokonaan sarjakuvien pariin vuonna 1942. Hänen ensimmäinen täyspitkä tarinansa oli sotapropagandasarja ”Pluto pelastaa laivan”, jonka hän teki yhdessä Jack Hannah’n kanssa. Pian Barks siirtyi työskentelemään Western Publishing Companylle, joka oli suuri sarjakuvajulkaisija Yhdysvalloissa. Uransa alkuvaiheessa Barksillakin oli hankaluuksia. Hän käytti apunaan esimerkiksi Floyd Gottfredsonin pitkiä Mikki Hiiri -seikkailuja ja lähetti Vihreä Lyhty -sarjakuvan luojalle Martin Nodellille kirjeen, jossa hän pyysi apua sarjakuvien tekemiseen.
Western omisti oikeudet myös Anselmi Pandaan, Nakke Nakuttajaan, Lurppaan, Barney-karhuun ja Benny-aasiin, minkä vuoksi Barks piirsi alkuaikoinaan myös tarinoita, joissa pääosassa oli joku näistä hahmoista. Kyseisiä tarinoita on kuitenkin hyvin vähän (33) verrattuna Barksin Disney-tarinoihin. Ankkamaailmaan kuulumattomia tarinoita on Barksin tuotannossa noin 270 sivua, joista suurin osa Barney-karhun ja Benny-aasin seikkailuja. Kaikki Barksin muut kuin Disneyn eläinsarjakuvat julkaistiin 1970-luvun lopulla englanniksi kirjassa Barks Bear Book. Osa näistä tarinoista on nähty myös suomeksi 1980- ja 1990-luvuilla (muun muassa Tom ja Jerry -lehdessä).
Kulta-aika
Barks piirsi ensimmäisen Disney-tarinansa Westernille vuonna 1943. Se oli kymmensivuinen tarina ”Ryytimaa”, jonka käsikirjoituksen hän muokkasi alusta lähtien uusiksi. Samana vuonna ilmestyi Barksin ensimmäinen pitkä tarina ”Muumion sormus”. Barks kehittyi sarjakuvantekijänä nopeasti, ja 1940-luvun puolivälissä syntyivät kuuluisat tarinat ”Joulu Karhuvuorella” ja ”Koralliluolan kummitus”. Usein niissä oli etäisiä viittauksia ajan elokuviin ja sarjakuviin. Suurin osa 1940-luvun tarinoista oli kuitenkin kymmensivuisia vitsisarjakuvia, ja pitkät seikkailut odottivat vielä tuloaan. Yhdysvalloissa Walt Disney’s Comics and Stories -lehti nousi kuitenkin myydyimpien sarjakuvalehtien joukkoon lähinnä juuri Barksin tarinoiden ansiosta.
1940-luvun loppua ja 1950-luvun alkua voidaan sanoa Barksin kulta-ajaksi. Tällöin syntyivät muun muassa tarinat ”Vanhan linnan salaisuus”, ”Kulmikkaat munat”, ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun”, ”Kultainen kypärä” ja ”Takaisin Klondikeen”.
Nämä tarinat edustavat myös aikakautta, jolloin Don Rosa oli juuri alkanut lukea Barksia. Rosa on piirtänyt suureen osaan juuri näistä 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun tarinoista jatko-osat. Viittauksia ”Vanhan linnan salaisuuteen” ja tarinaan ”Takaisin Klondikeen” löytyy monista Rosan Roopen nuoruutta kuvaavista tarinoista. ”Kulmikkaat munat” -tarinalle on suoraa jatkoa Rosan tarina ”Andien kutsu”. ”Aku Ankka pelastaa Tyhjälän joulun” saa puolestaan jatkoa Rosan tarinassa ”Ensimmäinen keksintö”.
Barksin pitkät seikkailut veivät Ankat usein pitkille matkoille, aina Eurooppaan ja Aasiaan asti. Barks ei kuitenkaan itse ollut koskaan käynyt Yhdysvaltojen rajojen ulkopuolella. Hän käytti apunaan National Geographic -lehden artikkeleita ja valokuvia. Toisena lähteenään Barks käytti Encyclopædia Britannica -tietosanakirjaa.
Barks avioitui vuonna 1954 kolmannen kerran, tällä kertaa taidemaalari Margaret Williamsin kanssa. Margaret, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Garé Barks, toimi usein Barksin apulaisena, muun muassa tekstaten suuren osan puhekuplista.