cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Surface
Viimeisimmät
Tällä hetkellä Surfacen hankintoja on tehty monia maailmanlaajuisesti. Sarjaa on esitetty myös uusintoina kanavilla, joilla se on jo näkynyt. Italiassa sarja hankittiin Italia 1 kanavalle ja Norjassa kanavalle TVNorge (alkoi Kesäkuussa 2007), Portugalissa kanavalle TVI, Espanjassa kanavalle La Sexta (alkoi syyskuussa 2007), Suomessa kanavalle Sub (alkoi kesäkuussa 2007), Saksassa ohjelman esitysoikeudet osti kanavat ProSieben ja in Canada on Space. Puolassa sarjan hankki kanava TVN Siedem (alkoi elokuussa 2007). Heinäkuussa 2007 Mauritiuslainen kanava MBC3 osti esitysoikeudet sarjalle. Suomessa sarjaa alkoi näyttää kolmannen kerran MTV3 19. huhtikuuta 2008.
Surfacea on tähän mennessä esitetty 23 maassa.
Yläsävelsarja
Yläsävelsarja eli osaääneistö muodostuu, kun kappale saatetaan värähtelemään jollain perustaajuudella. Perustaajuinen värähtely saa aikaan kappaleeseen kokoelman erilaisia värähtelyjä, jotka ovat perustaajuuden monikertoja ja näin muodostuu kompleksinen värähtely. Näiden eri värähtelyjen summautuessa värähtelyjen suhteelliset voimakkuudet vaikuttavat esimerkiksi musiikissa eri soitinten sointiväriin.
Fysikaalinen perusta ja termistö
thumb|180px|Ominaisvärähtelyt kielessä.
Yksittäistä värähtelytaajuutta sisältävää sinivärähtelyä kutsutaan (osa-)äänekseksi, ja usein hyvä approksimaatio tällaisen jaksollisen värähtelyn aiheuttajaksi on harmoninen värähtelijä.
Kun kappale saatetaan värähtelemään jaksollisesti tietyn taajuisella sinivärähtelyllä, syntyy kappaleeseen tämän perustaajuuden (f_0) lisäksi sarja erilaisia värähtelyjä , joita kutsutaan yläsäveliksi (ylävärähtely, ylä-äänes). Perustaajuutta ja sen yläsäveliä(ylä-ääneksiä) kutsutaan yhteisesti partiaaleiksi (osaääneksiksi) ja näiden muodostamaa joukkoa yläsävelsarjaksi (osaääneistöksi) . Kappaleen värähdellessä yläsävelsarjan eri partiaalit yhdistyvät eli interferoivat keskenään syntyy kompleksinen värähtely .
Jos syntyneen ylävärähtelyn aallonpituuden monikerta on yhtä suuri kuin värähtelevän kappaleen pituus, niin kappaleeseen syntyy seisova aalto, joka ei kuljeta energiaa . Tällaista värähtelyä kutsutaan harmoniseksi yläsäveleksi ja nämä yläsävelet ovat taajuudeltaan perustaajuuden monikertoja . Jos yläsävelsarja sisältää pelkästään harmonisia yläsäveliä, niin kyseessä on harmoninen yläsävelsarja .
Kappaleessa voi esiintyä myös epäharmonisia yläsäveliä, jotka eivät ole perustaajuuden monikertoja, ja jotka eivät siksi muodosta kappaleeseen seisovia aaltoja. Eri partiaalien interferoidessa keskenään epäharmoniset yläsävelet vaimenevat hyvin nopeasti ympäristöön, toisin kuin harmoniset yläsävelet, jotka eivät kuljeta energiaa.
Yläsävelsarja fysiikassa
Fysikaalisena ilmiönä yläsävelsarja esiintyy aina fysiikassa erilaisten jaksollisten oskillaattoreiden yhteydessä, vaikka usein näiden ilmiöiden käsittelyssä ei itse termiä yläsävelsarja juuri esiinny. Yläsävelsarja voidaan analysoida esimerkiksi Fourier-analyysillä.
Harmoninen sarja
Harmoninen sarja on matematiikassa positiivisten ääretön sarja :
Se on saanut nimensä musiikissa ilmenevien ääniaaltojen aallonpituuksien suhteesta. Harmonisen sarjan jokainen jäsen on sen viereisten jäsenten harmoninen keskiarvo.
Yläsävelsarja musiikissa
thumb|400px|Harmoninen yläsävelsarja. Numero nuotin yläpuolella kuvaa poikkeamaa tasavireisestä viritysjärjestelmästä.
Ääni muodostuu siniaaltojen muotoisista värähtelyistä eli useista päällekkäisistä taajuuksista. Kuulemme taajuudet kuitenkin vain yhtenä äänenä. Äänellä on perustaajuus eli ns. kuultavataajuus, jonka yläpuolelle muodostuvia taajuuksia kutsutaan ylä-ääneksiksi. Perustaajuutta ja ylä-ääneksiä voidaan kutsua myös osaääneistöksi. Yhdestä siniaallosta koostuvaa ääntä voidaan tuottaa vain tietokoneen avulla. Kaikki luonnossa kuultava ääni muodostuu useammasta taajuudesta, osaääneksestä. Kuultavan perustaajuuden lisäksi ylä-ääneksiä on vaikea erotella äänestä. Hyviä esimerkkejä ylä-äänesten havaitsemisesta ovat mm. Sitar, jossa resonanssikielet vahvistavat ylä-ääneksiä, kurkkulaulu ja huilu, jossa saadaan "ylipuhaltamisen" avulla kuulumaan ensimmäinen yläsävel eli joka on oktaavin päässä perusäänestä. Suomalaisen perinnesoittimen, pitkähuilun, asteikko perustuu harmoniseen yläsävelsarjaan.
Viritysjärjestelmät
Harmoninen yläsävelsarja on Pythagoralaisen viritysjärjestelmän perusta.
Veijo Hämäläinen
Veijo Aarne Antero Hämäläinen (s. 18. marraskuuta 1958 Mikkelin mlk.) on suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili maajoukkuessa 1980-luvulla.
Hämäläinen sijoittui 1982 Oslon MM-kilpailuissa 50 kilometrillä 27:nneksi. Hän hiihti Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 toisen osuuden Suomen 4 × 10 kilometrin viestijoukkueessa, joka sijoittui neljänneksi.
Hämäläinen sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan kuudenneksi Falunin 30 kilometrillä ja seitsemänneksi Lahden 50 kilometrillä, molemmat maaliskuussa 1985.
Kielisyöpä
Kielisyöpä (carcinoma linguae) on kielessä esiintyvä syöpä. Se on useissa maissa, myös Suomessa, suusyövän toiseksi yleisin muoto huulisyövän jälkeen. Kielisyövässä kielen pintarakenteen muutosta edeltää tavallisesti kielen limakalvon valkotäpläisyys (leukoplakia). Vain noin 52 prosenttia kielisyöpään sairastuneista on elossa vielä viiden vuoden kuluttua diagnoosin saamisesta. Kielisyöpä on alkuvaiheessa lähes oireeton. Kielisyöpää hoidetaan leikkauksella, sädehoidolla ja sytostaattisesti. Tupakointi ja runsas alkoholinkäyttö lisäävät suusyövän riskin kuusinkertaiseksi. Myös seksitaudit lisävät kielisyövän riskiä. Lisäksi runsaasti rautaa, nitraattia, nitriittiä tai omega 6-rasvahappoja sisältävän sekä paistetun ruoan on havaittu lisäävän kielisyövän riskiä kun taas vihannesten ja hedelmien erittäin runsaan kulutuksen on havaittu vähentävän sitä. Oranssit hedelmät muodostavat tästä kuitenkin poikkeuksen.
Kaksikymmenluvulla on havaittu kielisyövän yleistyneen etenkin keski-ikäisillä naisilla, joilla ei ole ollut seksitauteja, tupakointia tai runsasta alkoholinkäyttöä. Alkoholipitoisen suuveden käytön on kuitenkin havaittu myös lisäävän kielisyövän riskiä.
Saarenkylä (Rovaniemi)
pienoiskuva|Ounaspaviljonki Saarenkylä on kaupunginosa Rovaniemen kaupungissa Lapin maakunnassa. Se sijaitsee saarella Kemijoen ja Ounasjoen yhtymäkohdan ja Rovaniemen keskustan itäpuolella Ounasvaaran pohjoispuolella. Saarenkylän alueeseen kuuluvat myös Syväsenvaara ja Nivavaara. Saaren ja kylän yhdistävät mantereeseen Suutarinkorvan ja Saarenputaan sillat. Valtatie 4 ylittää Ounasjoen Saarenkylän saaren länsipäässä, ja saaren asuinaluetta halkoo myös Rovaniemen ja Kemijärven välinen osuus Laurilan–Kelloselän rautatiestä. Saarenputaan museosilta vuodelta 1925 on uuden maantiesillan vieressä kevyen liikenteen siltana.
Vuoden 2005 loppuun saakka kylä kuului Rovaniemen maalaiskuntaan, ja oli kunnan suurin väestökeskittymä. Saarenkylässä on hyvät palvelut: siellä sijaitsevat K-Citymarket, K-Market, S-market, Lidl, kolme pizzeriaa (Paras Pizza, Saarenkylän Turkinpippuri ja Pizzeria Revontuli), terveyskeskus, hammaslääkäri, apteekki, ala-aste, kirjasto, optikkoliike, eräliike, kuntosali, Rollohalli-liikuntapuisto, Shell-huoltoasema, Neste-kylmäasema, Shell-kylmäasema, ja St1-huoltoasema (aiemmin Esso ja Teboil).
MMK
MMK voi tarkoittaa seuraavia:
Saarenkylä (Rovaniemi)
Marraskuussa 2013 Saarenkylän entiseen jäähalliin ilmoitettiin olevan suunnitteilla Suomen pohjoisin HopLop-liikuntapuisto. Vuonna 2012 vuosia urheilukäytöstä poissaolleesta hallista aiottiin tehdä Angry Birds -teemapuisto. Tuolloin Rovaniemen tekninen lautakunta kuitenkin päätti pitää jäähallin kaavoituksen urheilukäytössä, mikä esti hallin käyttämisen muihin tarkoituksiin.
Kirjallisuutta
66.51806°N, 25.75833°W
MMM
MMM voi tarkoittaa seuraavia asioita:
MML
MML voi tarkoittaa seuraavia:
Michel Debré
Michel Debré (15. tammikuuta 1912 Pariisi – 12. elokuuta 1996 Montlouis-sur-Loire) oli ranskalainen poliitikko, ensimmäinen Ranskan viidennen tasavallan pääministeri. moninkertainen ministeri sekä keskeinen tasavallan perustuslain kirjoittaja. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Tausta
Michel Debré syntyi nykyaikaisen pediatrian perustajaksi mainitun professori Robert Debrén perheeseen. Michel on eittämättä vaikutusvaltaisin jäsenen perheessä, joka on antanut Ranskalle useita merkittäviä henkilöitä.
Michel Debrén puoliso on Anne-Marie Lemaresquier, ja heillä on neljä poikaa:
Debré opiskeli Pariisissa Lycée Montaignessa ja myöhemmin Lycée Louis-le-Grandissa. Hän suoritti korkeakouluopintonsa École libre des sciences politiquessa ja hän suoritti tohtorin tutkinnon Pariisin yliopistossa. Lisäksi hän suoritti asepalveluksensa Saumurin École nationale d’équitationissa. Hän pääsi vain 22-vuotiaana Valtioneuvoston virkamieheksi.
Toinen maailmansota
Ratsuväen upseerina Debré mobilisoitiin vuonna 1939, ja hän joutui sotavangiksi Artenayssa kesäkuussa 1940, mutta onnistui pakenemaan saman vuoden syyskuussa. Tämän jälkeen hän palasi virkaansa Valtioneuvostoon ja toimi kenraali Maxime Veygandin puolesta. Huhti–lokakuussa 1941 hän työskenteli Marokossa, ja palattuaan Ranskaan hän vannoi uskollisuudenvalan marsalkka Philippe Pétain’lle ja otti uudelleen haltuunsa virkansa Valtioneuvostossa. Vuonna 1942 Vichyn hallituksen oikeusministeri Joseph Barthélémy nimitti hänet Valtioneuvostossa entistä korkeampaan virkaan. Kun saksalaiset ottivat marraskuussa 1942 haltuunsa myös Vapaan Ranskan alueen, Debrén marsalkkamielisyys katosi ja helmikuussa 1943 hän liittyi vastarintaliikkeeseen.
Ranskan vapautuksen jälkeen Debré toimi tasavallan edustajana Angersissa. Hän oli aikanaan laatinut Charles de Gaullen pyynnöstä listan prefekteistä, jotka tulisi vapauttamisen yhteydessä korvata. Vuonna 1945 kenraali de Gaulle valtuutti hänet toimimaan väliaikaisessa hallituksessa tehtävänään hallinnon uudistaminen. Tässä yhteydessä hän perusti Kansallisen hallintokoulun (École nationale d’administration, ENA), jonka ajatuksen Jean Zay oli esittänyt jo ennen toista maailmansotaa.
Neljäs tasavalta
Ranskan neljännen tasavallan aikana Michel Debré kuului eri puolueisiin, jopa Parti radicla-socialiste -puolueeseen, johon hän liittyi kenraali de Gaullen suosituksesta. Hän oli senaattorina 1948–1958, ja hän perusti Le Courrier de la colère -sanomalehden, jossa hän avoimesti puolusti ranskalaista Algeriaa ja vaati de Gaullen paluuta valtaan.
Viides tasavalta
Debréstä tuli oikeusministeri vuonna 1958 kenraali de Gaullen muodostamaan hallitukseen. Hänellä oli keskeinen rooli viidennen tasavallan peruslain luomisessa. Kun perustuslaki oli hyväksytty, hän sai vasta perustetun tasavallan ensimmäisen pääministerin tehtävät, joita hän hoiti 1959–1962. Kun Evianin sopimus Algerian itsenäisyydestä oli solmittu, kenraali de Gaulle korvasi Debrén ministeriön Georges Pompidoun ministeriöllä.
Vuoden 1963 ennenaikaisesti järjestetyissä kansalliskokouksen vaaleissa Debré ei tullut valituksi. Näin hän siirtyi yllättäen puolustamaan Ranskan läsnäoloa Réunionin saarella ja tuli sieltä valituksi seuraavana vuonna edustuslaitokseen. Hänellä oli ohjelmassa alueen säilyttäminen Ranskan yhteydessä.
Hänellä oli kuitenkin emämaassa jäsenyyksiä useissa hallituksissa, ja hän valitutti itsensä kansalliskokoukseen Alsacen edustajana vuonna 1968. Valéry Giscard d’Estaingin saapuminen teki kuitenkin hänestä tarpeettoman. Hän oli ehdolla presidentinvaaleissa 1981 mutta sai vain 1,66 prosenttia annetuista ensimmäisen kierroksen äänistä.
Michel Debré valittiin 24. maaliskuuta 1988 jäseneksi Ranskan akatemiaan. Hänen vastaanottamisensa akatemiaan tapahtui 19. tammikuuta 1989. Akateemikkona hän seurasi tuolilla numero 1 ruhtinas Louis de Broglieta, joka oli kuollut maaliskuussa 1987.
MMT
MMT tarkoittaa seuraavia asioita:
Minerva (elokuva)
Minerva on Simo Halisen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen draamaaelokuva vuodelta 1997.
Olavi Silvo (teollisuusneuvos)
Pentti Edvard Olavi Silvo (26. kesäkuuta 1919 Vehkalahti – 30. tammikuuta 1999 Lahti) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Minerva (elokuva)
Elokuvassa Mauri ja Minerva ovat eron partaalla oleva aviopari ja he joutuvat tekemään ratkaisevia valintoja elämässään.
Olavi Silvo (teollisuusneuvos)
Silvon vanhemmat olivat toimitusjohtaja Eetu Silvo ja Elsa Olivia Wirman ja puoliso vuodesta 1955 taiteilija Kaarina Kristina Margareta von Schantz. Silvo tuli ylioppilaaksi 1937 Haminan yhteislyseosta ja valmistui lainopin kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1948. Hän osallistui sekä talvisotaan että jatkosotaan. Lahden Puutyö -yhtiön omistaja ja toimitusjohtaja hänestä tuli 1948. Yhtiö tunnettiin yhtenä johtavista toimistokalusteiden valmistajista, sillä oli Lahden ohella vuodesta 1981 tehdas myös Pieksämäellä. Silvo osallistui laajasti puusepänteollisuuden järjestötyöhön, toimien muun muassa Puusepänteollisuuden liiton puheenjohtajana 1956–1981, mutta myös Lahden alueen liike-elämän ja yritysten yhteistyöhön. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 1982, vuotta ennen kuin luopui toimitusjohtajan työstään ja ryhtyi yrityksensä hallituksen puheenjohtajaksi. Kun Lahden Puutyö -yhtiö myytiin Iskulle 1985, Silvo jäi eläkkeelle. Sotilasarvoltaan Silvo oli reservin kapteeni (1968).
Ylikiiminki
thumb|Vesaisen patsas [[Vesala (Oulu)|Vesalankylässä.]] Ylikiiminki on entinen Suomen kunta, joka sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan maakunnan keskiosassa, entisessä Oulun läänissä. Lakkautushetkellä kunnassa asui 0 ihmistä ja sen pinta-ala oli 0 km2, josta 0 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 0 asukasta/km2.
Ylikiimingin naapurikunnat olivat Haukipudas, Kiiminki, Muhos, Oulu, Pudasjärvi, Utajärvi ja Yli-Ii. Vuoden 1965 alussa lakkautettu Oulujoen kunta oli myös naapurikunta.
Ylikiimingin keskustasta on matkaa Ouluun noin 35 kilometriä. Reki-Vesalan alue on kehittymässä laajemmaksi omakotitaloalueeksi, josta matka Ouluun kestää henkilöautolla noin 20 minuuttia.
Historia
pienoiskuva|vasen|Ylikiimingin naapurikunnat vuoden 1960 tilastokartassa. Ylikiiminki on syntynyt maankohoamisen myötä, ja on osin vanhaa merenpohjaa. Ylikiimingin alueelta on löydetty kivikautisia esineitä ja hautoja. Kivikautisia asuinpaikkoja kunnan alueelta on löydetty useita, huomattavimpia näistä lienevät Rekikylän ja Latokankaan kivikautiset asuinalueet. Kivikautisen asutuksen jälkiä on löydetty myös Jokelan kylästä.
Nykyaikainen asutus on levinnyt alueelle ilmeisesti Savon suunnalta 1500-luvulla. Ylikiimingissä mainitaan 1570-luvulla olleen 25 taloa. Alussa Alakiiminki (nyk. Kiiminki) ja Ylikiiminki muodostivat yhden kylän. Ruotsinkielisissä asiakirjoissa kylistä käytettiin nimiä Nedre Kiminge ja Öfre Kiminge. Vaikka kunta on yksikielinen, on kunnalla myös ruotsinkielinen nimi, Överkiminge.
Ylikiiminki esiintyy historiassa kylän nimenä jo vuonna 1579 venäläisten tekemän ryöstöretken yhteydessä.
Ehkä tunnetuin ylikiiminkiläinen historiassa on Vesalankylässä vaikuttanut sissipäällikkö Pekka (Juho) Vesainen (k. noin 1627), joka johti Pohjois-Pohjanmaan talonpoikien taistelua vienankarjalaisia vastaan. Vesaisen sotaretket ulottuivat Petsamoon saakka, jossa hänen joukkonsa hävittivät luostarin 1500-luvun lopulla.
Julkinen liikenne
Julkisesta liikenteestä vastaa Oulun joukkoliikenne. Talviaikataulukaudella Ylikiimingistä liikennöidään arkipäivisin Ouluun, Kiiminkiin ja Haukiputaalle. Viikonloppuisin sekä kesäaikataulukaudella liikennöidään vain Ouluun ja Kiiminkiin.
Ennen kuin Oulun kaupunki alkoi hoitamaan joukkoliikennettä julkisesta liikenteestä vastasi Koskilinjat, jolle liikenne siirtyi sen ostettua liikennettä aiemmin hoitaneen A. Mörö Oy:n. Ennen A. Möröä liikennettä hoiti Linjayhtymä. Linja-autoliikenne rajoittui pääasiassa reitillä Oulu–(Kiiminki)–Ylikiiminki liikennöiviin linjavuoroihin. Kunnan sisäinen julkinen liikenne oli koululaisliikenteeseen sidottua linja-auto- tai pikkubussiliikennettä.
Myös Postin (myöh. Gold Line) linja-autot liikennöivät Ylikiiminkiin vielä 1990-luvulla, mutta postivuorot lakkautettiin Gold Linen keskittäessä toimintaansa Lappiin.
Vesistöt
thumb|Vesistöt Ylikiimingin kartalla thumb|Kylät Ylikiimingin kartalla Kunnan läpi virtaa Perämereen Haukiputaalla laskeva Kiiminkijoki. Pääosin asutus on keskittynyt joen sekä sen sivujoen, Nuorittajoen varsille. Ylikiimingin kunnan alueella on useita järviä, kuten Iso Seluskanjärvi, Iso Uumajärvi, Iso-Vuotunki, Jolosjärvi, Juopulinjärvi, Karahkanjärvi, Kivijärvi, Lavajärvi, Valkiainen, Vähä-Vuotunki sekä Vepsänjärvi.
Iso Seluskanjärvi ja Tervalampi Muhoksentien varressa noin seitsemän kilometriä kuntakeskuksen eteläpuolella on otettu virkistyskalastuskäyttöön.
Kylät
Aittokylä, Alavuotto, Arkala, Hiltukylä, Häikiönniemi, Jokela, Jokikokko, Jolos, Juopuli, Karahka, Kirkonkylä, Kääriänperä, Lamu, Murtomaa, Niemikylä, Nuoritta, Rekikylä, Somerovaara, Säävälä, Ukkolanmäki, Ukonkangas, Vesala, Vepsä, Ylivuotto
Kirkonkylän alueeseen kuuluvat Kirkonkylä, Kääriänperä, Murtomaa, Niemikylä, Säävälä, Ukonkangas sekä Ukkolanmäki. Reki–Vesalan alueen muodostavat Vesalan, Rekikylän ja Lamun kylät. Vuoton alueeseen kuuluvat Alavuotto, Ylivuotto sekä Vähävuotto.
Koulut
Lakkautettuja kouluja
Ponta da Oliveira
Ponta da Oliveira sijaitsee Madeiran saaren eteläosassa. Madeiran saari jaettiin 1400-luvulla João Gonçalves Zarcon ja Tristão Vaz Teixeiran hallintoalueisiin. Rajalinja kulki Ponta do Tristãosta Ponta da Oliveiraan.
Ylikiiminki
Koulut
Useimmiten koulujen lakkauttamisen syynä on ollut oppilasmäärän vähyys, mutta joidenkin koulujen tapauksessa myös kosteus- ja homevauriot. Koulujen yhteydessä on usein toiminut myös kirjaston sivutoimipiste, jolloin koulun lakkauttamisen seurauksena myös kirjastotoiminta kylällä on loppunut.
Kirkko ja seurakunta
Ylikiimingin seutu kuului aluksi Iin pitäjään ja kappeliin, ja liittyi kappelina vuonna 1858 muodostettuun Kiimingin kirkkoherrakuntaan. Itsenäinen seurakunta siitä tuli vuonna 1909. Ylikiimingin seurakunta liitettiin Oulujoen seurakuntaan vuonna 2007, kaksi vuotta ennen kuntaliitosta (kuntaliitoksesta oli kyllä päätetty jo vuonna 2006, mutta se toteutui vasta 2009). Ensimmäinen saarnahuone (myöhemmin kirkko) valmistui 1691. Se purettiin nykyisen kirkon valmistuttua vuonna 1786. Ylikiimingin kirkon on suunnitellut pietarsaarelainen rakennusmestari Jacob Rijf.
Vapaa-aika
Talviliikuntaan kunnan alueella on tarjolla useita kymmeniä kilometrejä retkihiihtolatuja sekä useita luistelu- ja jääkiekkokenttiä mm. kylien kouluilla.
Liikuntahallit
Harjunkaari sijaitsee kirkonkylän koulukeskuksessa. Hallin lattiapinta-ala on 650 m², ja se voidaan jakaa väliverhoilla kolmeen lohkoon. Hallissa on myös näyttämö, neljä pukuhuonetta peseytymistiloineen sekä sauna.
Pienempiä liikuntasaleja on Joloksen, Juopulin, Nuorittan, Vesalan, Vepsän ja Yliperän kouluilla.
Pylkönahon urheilukeskus
Pylkönahon urheilukeskus sijaitsee Puolangantien varressa noin kolmen kilometrin päässä kuntakeskuksesta. Urheilukeskus on pääasiassa talviurheilukäytössä, ja sieltä löytyvät suorituspaikat ampumahiihdolle. Urheilukeskuksessa on lisäksi 10 kilometrin mittainen valaistu hiihtolatu. Kesäisin pururata toimii kuntoratana. Hiihtoladut ovat yhteydessä kunnan laajaan retkilatuverkostoon.
Seudullinen monitoimikeskus
Seudullinen monitoimikeskus rakennetaan Kuusamontien varteen Kokkokankaalle, lähelle Arkalan kylää, noin 32 kilometrin päähän Oulusta. Monitoimikeskukseen keskitetään moottoriurheilu, harrasteilmailu, urheiluammunta sekä useita muita toimintoja ympäristön kannalta kestävästi. Monitoimikeskus valmistui osittain 2013. Myös Oulun Iinatin moottoriurheilukeskuksen toiminnot siirretään Kokkokankaalle rakennettavaan keskukseen.
Ruokakulttuuri
Ylikiimingin pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla juustokeitto ja mustikkasopan kanssa nautittu sipulinen pottuvoi.
Työllisyys
Kunnan suurimmat työllisyysalat ovat rakentaminen, tukku- ja vähittäiskauppa, sekä kuljetus, varastointi ja tietoliikenne.
Suurimmat työllistäjät ovat talopaketteja valmistava MammuttiHirsi, palo- ja pelastusalan erikoisajoneuvoja valmistava Conlog, ovi- ja ikkunapaketteja valmistava Kaskipuu sekä muovi- ja lasikuitutuotteita valmistava Ykimuovi (ent. Ylikiimingin Muovi).
Valekuolema
Valekuolema on tila, jossa syvän tajuttomuuden, hengityksen salpaantumisen ja heikon pulssin vuoksi ihminen tai eläin vaikuttaa päällisin puolin kuolleelta, vaikka onkin elossa.
Dissection
Historia
Vuonna 1988 Strömstadissa perustettiin thrash metal -yhtye nimeltä Siren's Yell. Sen jäseninä toimi Jon Nödtveidt, Ole Öhman, Peter Palmdahl ja Mattias Johansson. Yhtye äänitti yhden demon ennen hajoamistaan seuraavana vuonna 1989. Nödveidt ja Öhman jatkoivat soittamista Rabbit's Carrotissa, jossa he eivät kuitenkaan kovin hyvin viihtyneet, etenkään Nödveidt. Nödveidtin musiikkimaku kallistui jatkuvasti enemmän death metallin ja muiden raskaampien metallin lajityyppien puolelle. Syksyllä 1989 hän perusti Dissectionin virallisesti, jättäen Rabbit's Carrotin. Dissectionin kokoonpano ei kuitenkaan ollut täysilukuinen ennen seuraavaa vuotta.
thumb|200px|right|Yhtyeen kuuluisin levy, Storm of the Light's Bane (1995)
Vuonna 1990 Dissection soitti ensimmäisen keikkansa death metal -yhtye Entombedin kanssa. Samana vuonna Dissection äänitti myös ensimmäisen demonsa The Grief Prophecy. Se sisälsi kolme kappaletta ja Necrolordin kansikuvituksia, joka on myös tähän päivään saakka tehnyt kaikki Dissection kansitaiteet. Myöhemmin samana vuonna julkaistiin The Grief Prophecyn erikoisversio, joka oli omistettu Deadille, ruotsalaiselle muusikolle, joka tunnettiin Mayhemin vokalistina ennen itsemurhaansa 1991. Demon erikoisversio sisälsi itse Deadin piirtämää kuvataidetta, ja Dissection myös soitti keikoilla Mayhemin "Freezing Moon" -kappaletta kunnioittaakseen häntä. The Grief Prophecy sai pian huomiota underground-piireissä, ja ranskalainen levy-yhtiö Corpsegrinder Records tarjosi Dissectionille mahdollisuuden äänittää EP. Myöhemmin samana vuonna Dissection hyväksyi sopimuksen ja he äänittivät Into Infinite Obscurityn. Yhtye jatkoi kiertueella.
Vuonna 1992 yhtye alkoi työstää ensimmäistä kokopitkää albumia, The Somberlainia. Matkaongelmien vuoksi koko yhtye muutti Göteborgiin, jossa he jakoivat harjoittelutilan At the Gatesin kanssa kesällä 1993. Albumi saatiin valmiiksi ja se julkaistiin seuraavassa joulukuussa. The Somberlain omistettiin Euronymoukselle, Mayhemin entiselle kitaristille, joka murhattiin aiemmin sinä vuonna.
Marraskuun aikana 1994 Dissection allekirjoitti levytyssopimuksen saksalaisen tunnetun levy-yhtiön Nuclear Blastin kanssa. Vuonna 1995 yhtyeen toinen kokopitkä albumi julkaistiin, nimeltänsä Storm of the Light's Bane. Seuraavana vuonna Dissection julkaisi lyhyen EP:n Where Dead Angels Lie. Se oli koottu aikaisemmista harvinaisuuksista, ja sisälsi vain cover- ja demokappaleita.
Vuonna 1997 Jon Nödtveidt tuomittiin oikeudessa avunannosta 38-vuotiaan algerialaismiehen murhaan Göteborgissa. Hän pääsi vapaaksi syksyllä 2004. Siitä asti Nödtveidt oli kasannut Dissectionin uudelleen, tosin eri kokoonpanolla, ja äänittänyt kaksi kappaletta sisältävän EP:n Maha Kali. Yhtye julkaisi vuonna 2006 uuden, pitkään odotetun albumin, Reinkaos, joka jäi yhtyeen viimeiseksi. Pian albumin julkaisun jälkeen Dissection ilmoitti virallisesti lopettavansa juhannuksena 2006 pidetyn viimeisen keikan, Midsummer Massacre '06:n, jälkeen. Kolme kuukautta Dissectionin lopettamisen jälkeen kitaristi-laulaja Jon Nödtveidt teki itsemurhan.
Uusi Jerusalem (yhteisö)
Uusi Jerusalem oli August Nordenskiöldin vuonna 1792 perustama ihanneyhteisö Sierra Leonessa. Kyseessä oli ensimmäinen suomalaisen perustama ihanneyhteisö. Luonteeltaan se oli uskonnollinen. Yhtenä tavoitteena oli myös perustaa vapautuneille orjille oma vapaavaltio sekä rahan vallasta vapaa oleva yhteiskunta.
Nordenskiöldin kerrotaan olevan sairas jo ennen Sierra Leoniin lähtöä. Hän matkasi kullan ja timanttien perässä rannikolta sisämaahan rahoittaakseen utopiansa. Tarinat rikkauksista olivat kuitenkin liioiteltuja. Lisäksi Nordenskiöld joutui vaikeuksiin orjavastaisten aatteidensa takia, koska ne olivat uhka paikallisille orjakauppialle ja heimoille. Nordenskiöld palasi sittemmin rannikolle. Utopia ei kovasta yrityksestä lähtenyt nousuun ja Nordenskiöld kuoli varsin pian tämän jälkeen Sierra Leonessa.
Žilinan alue
Žilinan alue on yksi Slovakian hallinnollisista alueista. Se sijaitsee maan keskiosassa ja rajautuu pohjoisessa Tšekkiin ja Puolaan. Sen pääkaupunki on Žilina. Alueella on arviolta 690 778 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 6 788 neliökilometriä.
Johan Albrecht Ehrenström
Johan Albrecht Ehrenström (myös Johan Albrekt tai Albert; 28. elokuuta 1762 Helsinki – 15. huhtikuuta 1847 Helsinki) oli suomalainen valtioneuvos ja senaattori, joka muistetaan parhaiten toiminnastaan Helsingin jälleenrakennuskomitean puheenjohtajana vuosina 1812–1825. Tuolloin hän yhdessä arkkitehti Carl Ludvig Engelin kanssa suunnitteli pääkaupungiksi kohotetulle Helsingille uuden ilmeen ja laati kaupungin ruutukaavaan perustuvan asemakaavan, joka keskustan alueella on pääosin edelleen käytössä. Ehrenström oli jo aiemmin ehtinyt luoda uran Ruotsissa kustavilaisena poliitikkona ja oli myös Suomen senaatin jäsenenä 1820–1825.
Nuoruus ja toiminta Ruotsissa
J. A. Ehrenström kuului pieneen smålandilaistaustaiseen, 1600-luvun lopulla aateloituun Ehrenströmin aatelissukuun, joka oli suhteellisesti vähävarainen ja jonka edustajat olivat palvelleet alemmissa sotilas- ja siviilitehtävissä. Ehrenström syntyi Helsingissä, jossa hänen isänsä Nils Albrecht Ehrenström palveli Viaporin linnoituksen tykistön aliluutnanttina. Äiti oli tunnetun helsinkiläisen liikemiehen, kauppaneuvos Johan Sederholmin sisar Christina Catharina Sederholm, joka kuitenkin kuoli lapsivuoteeseen. Isä meni uudelleen naimisiin sotamarsalkka B. O. Stackelbergin tyttären kanssa. Koska isällä ei ollut varaa järjestää pojalleen akateemista koulutusta, tämä sai yksityisopetusta eri henkilöiltä, suunnitelmissa tykistö- tai insinööriupseerin ura.
Ehrenström sai jo hyvin nuorena sotilaallisen koulutuksen: hänet merkittiin 10-vuotiaana tykistön kadetiksi, 14-vuotiaana armeijan laivaston kersantiksi ja 17-vuotiaana vuonna 1779 Suomen linnoitusväen konduktööriksi. Seuraavina vuosina hän oli muun muassa maastontiedustelu- ja kartoitustehtävissä, jolloin hänelle kehittyi hyvä piirustus- ja kirjoitustaito. Hän tutustui myös filosofiseen kirjallisuuteen. Tänä aikana Ehrenström oli aktiivisesti ja keskeisenä henkilönä mukana Valhalla-seurana tunnetun Viaporin upseerien salaseuran toiminnassa. Ehrenström päätti kuitenkin 1785 pyrkiä virkauralle ja tähdätä diplomaatiksi. Vuonna 1786 hän siirtyi Tukholmaan kansliakollegion ylimääräiseksi kanslistiksi. Tehtävään tyytymättömänä Ehrenström oli 1786–1787 Georg Magnus Sprengtportenin mukana tämän Venäjän-matkalla. Sprengtporten siirtyi tuolloin Venäjän palvelukseen, mutta Ehrenström palasi Ruotsiin. Kirjoitettuaan kuningas Kustaa III:lle selostuksen matkastaan Ehrenström kohosi tämän suosioon. Vuonna 1788 hän oli kuninkaan lähettämänä Berliinissä ja Baltiassa peitetehtävässä vakoilemassa Baltian aatelin mielialoja, minkä jälkeen sai korkeamman viran kansliakollegiossa – presidenttikonttorin toinen sihteeri ulkomaankirjeenvaihtoa varten – sekä kuninkaallisen sihteerin arvon. Ehrenström oli sukunsa edustajana säätyvaltiopäivillä 1786, 1789 ja 1792.
thumb|left|Vasemmalla [[J. F. Aminoff, keskellä J. A. Ehrenström ja oikealla G. M. Armfelt. Kolme kustaviaania pohtimassa tulevaisuuttaan, René Théodore Berthon, 1803. ]] Ehrenström oli yksi Kustaa III:n suosikeista, mutta ei saanut hallitsijalta paljoakaan suosionosoituksia. Vuosina 1789–1791 hän oli vt. kabinettisihteerinä mukana kuninkaan ulkomaanmatkoilla ja Suomen-sotaretkellä, jolloin hänen erikoistehtävänään oli salakirjoitusviestien avaaminen. Avustettuaan Gustaf Mauritz Armfeltia Värälän rauhanneuvotteluissa Ehrenström sai venäläisiltä tavanmukaisen rahalahjan, jonka turvin osti Djurönäsin tilan Värmdön saaresta läheltä Tukholmaa. Kustaa III:n jouduttua murhatuksi ja Gustaf Adolf Reuterholmin noustua holhoojahallituksen johtoon vuonna 1792 Ehrenström erosi virastaan ja päätti vetäytyä tilalleen viettämään yksityiselämää. Seuraavan vuoden lopulla hänet kuitenkin vangittiin ja häntä syytettiin osallisuudesta vanhojen kustavilaisten muodostamaan ”Armfeltin salaliittoon”. Ehrenström, eversti Johan Fredrik Aminoff ja kreivitär Magdalena Rudenschöld olivat nimittäin käyneet kirjeenvaihtoa ulkomaille lähetetyn G. M. Armfeltin kanssa, jolloin he olivat pohtineet Reuterholmin holhoojahallituksen syrjäyttämistä. Salaliittolaiset tuomittiin syyskuussa 1794 kuolemaan sekä menettämään omaisuutensa ja kunniansa, mutta teloituspäivänä 8. lokakuuta heidät armahdettiinkin viime hetkellä mestauspaikalla Norrmalmstorgilla – tunnin häpeäpaalussa seisomisen jälkeen – ja tuomiot muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi. Poissaolevana kuolemaan tuomitun Armfeltin tuomio säilyi toistaiseksi.
Rudenschöld ja Aminoff armahdettiin kokonaan jo vuoden 1796 aikana, mutta Ehrenström vain siirrettiin isänsä luo Vaxholman linnaan. Hänet vapautettiin viimein vuonna 1799 ja aatelisarvonsa hän sai takaisin seuraavan vuoden kesäkuussa, itsensä Armfeltinkin jälkeen. Hän ei kuitenkaan päässyt kuningas Kustaa IV Aadolfin suosioon ja oli syrjässä julkisista toimista lukuun ottamatta eräitä diplomaattitehtäviä Wienissä ja Pietarissa vuonna 1803. Pietarissa Ehrenström tapasi Aminoffin ja Armfeltin, jolloin ranskalainen taidemaalari Berthon teki heistä tunnetun ryhmämuotokuvan Kolme kustaviaania pohtimassa tulevaisuuttaan. Kun Ehrenström ei vuoden 1809 vallanvaihdoksen jälkeenkään saanut uusia tehtäviä – pelkästään hallitusneuvoksen arvonimen – hän siirtyi 1811 Armfeltin ja Aminoffin pyynnöstä näiden tavoin Suomen suuriruhtinaskuntaan ja sai sen alamaisuuden seuraavana vuonna. Haminan rauhan mahdollistama kahden vuoden valinta-aika oli tuolloin juuri päättymässä.
Helsingin jälleenrakennus ja asemakaava
thumb|220px|Anders Kocken ehdotus Helsingin asemakaavaksi vuodelta 1810. Uusi katuverkko on piirretty himmeällä kartan päälle. Ehrenström saapui Suomeen lokakuun alussa 1811. Hän sai Armfeltin pyynnöstä heti ensi töikseen tehtäväkseen antaa lausunnon Anders Kocken laatimasta Helsingin asemakaavaehdotuksesta maaherra Gustaf Fredrik Stjernvallin johtamalle jälleenrakennuskomitealle. Komitea oli perustettu keisarin käskystä aiemmin samana keväänä ja sillä oli varsin vapaat kädet, sillä kaupunki ja sen aiemmat rakennukset olivat suurelta osin tuhoutuneet suuressa tulipalossa vuonna 1808. Ehrenström laati suunnitelmista muistion Strödda Anmärkningar vid Plan ritningen till den projecterade Nybyggnaden af Helsingforss Stad, jossa hän esitti kunnianhimoisen visionsa Helsingin kehittämisestä. Hän laati samalla myös oman asemakaavaehdotuksensa. Stjernvall lähetti ne molemmat Pietariin, jossa keisari Aleksanteri I määräsi huhtikuussa 1812 kahdessa eri käskykirjeessään Helsingin Suomen uudeksi pääkaupungiksi ja rakennettavaksi Ehrenströmin suunnitelman mukaisesti. Samassa yhteydessä Ehrenström määrättiin jälleenrakennustoimikunnan johtoon eroa pyytäneen Stjernvallin seuraajaksi. Tehtävässä hän oli suoraan keisarin alainen ja muista Suomen viranomaisista riippumaton. Keisarin tärkeäksi neuvonantajaksi kohonnut Armfelt ajoi nimitystä ja hänen on arveltu käyttäneen Ehrenströmiä ja tämän lahjakkaasti kirjoitettua muistiota saadakseen keisarin myönteiseksi pääkaupungin vaihtamishankkeelle.
Ehrenströmillä oli näkemys edustavasta pääkaupungista, jossa kadut olisivat leveitä ja aukiot avaria – Suomen uuden pääkaupungin oli oltava ennen kaikkea näyttävä. Hän oli kaupunkisuunnittelijana lähinnä valistunut harrastelija, mutta oli kuitenkin hankkinut hyvät piirustustaidot nuoruudessaan linnoitusjoukkojen maastokarttojen piirtäjänä. Aiempi Kocken suunnitelma Helsingin uudelleenrakentamisesta perustui kustannussyistä pääosin vuoden 1808 tulipaloa edeltäneiden katulinjojen ja palosta selvinneiden rakennusten säilyttämiseen kaupungin vanhalla alueella ja siinä hankalimmat maastonkohdat olisi jätetty rakentamatta. Sen sijaan Ehrenströmin suunnitelmassa koko kaupunkiin oli piirretty klassisen kaupunkisuunnittelun mukaiset uudet suorat kadut, maastonmuodoista piittaamatta. Mittakaava oli laadittu pääkaupungin arvolle sopivaksi aiemman pikkukaupungin sijaan. Suorien katulinjojen raivaaminen Kruununhaan kallioiseen maastoon tuotti aikanaan jossain määrin vaikeuksia, mutta ne toteutettiin silti pääosin suunnitelman mukaan.
thumb|400px|left|Ehrenströmin suunnittelema Helsingin asemakaava; lopullinen, keisarin hyväksymä versio vuodelta 1817. Eteläisessä Uudenmaan esikaupungissa sekä Kruununhaan pohjoisosassa punaisella rajatut kadut oli tuolloin jo rakennettu maastoon. Ehrenström täydensi 1812 tekemäänsä suunnitelmaa vuonna 1815 ja se valmistui lopullisesti 1817. Alkuperäisen suunnitelman mukaan Helsinki oli tarkoitus jakaa ”varsinaiseen kaupunkiin”, jonne rakennettaisiin vain kivitaloja, sekä puutalovaltaiseen Uudenmaan esikaupunkiin. Näitä kahta erotti toisistaan Esplanadin puisto. Vuoden 1814 kaavassa esikaupunkialuetta laajennettiin vielä kauemmas, Bulevardin ympäristöön. Ehrenströmin suunnitelman keskeiset osat toteutuivat, tosin esimerkiksi Kluuvinlahden ruoppaaminen kanavaksi jäi tekemättä ja lopulta lahti täytettiin kokonaan. Myös nykyisen Meritullintorin pohjoislaidalle suunniteltu keisarillinen palatsi puutarhoineen jäi rakentamatta. Suunnitelman keskukseksi muodostui Senaatintorin aukio, jonka ympärille keskeiset julkiset rakennukset sijoittuivat. Ehrenström otti tässä vaikutteita Tukholman Kustaa Aadolfin torista, jota ympäröivät samantyyppiset rakennusryhmät.
Ongelmana suunnitelman toteuttamisessa oli aluksi pätevien arkkitehtien puute, mutta vuonna 1814 saksalainen Carl Ludvig Engel tarjoutui tehtävään. Suomen kenraalikuvernööri Fabian Steinheil oli tavannut Engelin Turussa ja lähettänyt hänet Helsinkiin, jossa Ehrenström heti vakuuttui hänen kyvyistään. Hän järjesti Engelille lopulta 1816 kiinnityksen Helsingin jälleenrakennuskomitean arkkitehdiksi. Engel suunnitteli sitten rakennukset Ehrenströmin kaavailemaan monumentaalikeskustaan, varsinkin Senaatintorin ympäristöön. Ehrenström ja Engel muodostivat toimivan työparin. Ehrenström oli tänä aikana Helsingin kenties vaikutusvaltaisin henkilö. Vuonna 1819 keisari Aleksanteri I määräsi Ehrenströmin yhdessä Steinheilin kanssa myös antamaan nimet Helsingin kaduille, sillä uuden asemakaavan mukaisista kaduista vain kaksi oli siihen mennessä nimetty.
Kun Oulun kaupunki oli palanut lähes kokonaan maan tasalle vuoden 1822 palossa, sai Ehrenström keisarin määräyksestä tehtäväkseen asemakaavan laatimisen myös Ouluun. Asemakaava valmistui vuonna 1824, mutta virallisesti sen vahvisti keisari helmikuussa 1825. Kaavan laatijana on joskus pidetty Engeliä, mutta hänen osuutensa lienee ollut vain piirtää kaavakartta Ehrenströmin ohjeiden mukaan.
Vaikuttajana Suomen suuriruhtinaskunnassa
Ehrenström sai Suomeen tultuaan kykyjensä avulla nopeasti osakseen keisari Aleksanteri I:n luottamuksen. Keisaria miellyttivät myös Ehrenströmin avoimesti ilmaisemat Napoleonin vastaiset mielipiteet. Ehrenström tapasi Aleksanterin henkilökohtaisesti ensi kertaa elokuussa 1812 Helsingissä, kun keisari oli matkalla Turkuun neuvotteluihin Ruotsin kuningas Kaarle XIV Juhanan kanssa. Aleksanterin hyväksynnällä Ehrenström julkaisi pian tämän jälkeen lehdissä suomalaisille osoitetun vetoomuksen ”Till Finlands innevånare af en finsk medborgare” (”Suomen asukkaille Suomen kansalaiselta”), jossa kehotettiin lojaaliuteen tsaaria kohtaan Ranskan ja Venäjän välisen sodan aikana.
thumb|Ehrenström [[Felix Nylundin suunnittelemassa, 1941 paljastetussa reliefissä.]] Ehrenström johti jälleenrakennuskomiteaa, kunnes se hänen ehdotuksestaan lakkautettiin keisarin päätöksellä lokakuun 1825 alusta. Samassa yhteydessä hän erosi myös senaatista, josta oli pyytänyt eroa jo tammikuussa. Elämänsä viimeiset 20 vuotta hän vietti synnyinkaupungissaan Helsingissä eräänlaisena kaupungin kunniavanhuksena. Vuosien 1827 ja 1830 välillä hän kirjoitti myös muistelmansa, joiden käsikirjoitus talletettiin Uppsalan yliopiston kirjastoon. Ehrenström kuoli 84-vuotiaana vuonna 1847. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle ja hautajaiskulkueeseen osallistui lähes koko Helsingin porvaristo. Muistelmakäsikirjoitus julkaistiin 1882–1883 kahdessa osassa nimellä ''Statsrådet Joh. Alb. Ehrenströms Efterlemnade Historiska Anteckningar''. Muistelmissaan hän liioitellen korosti olleensa nuoruudessaan tiukasti oppositiossa kuningas Kustaa III:n hallintoa vastaan.
Ehrenström meni vuonna 1820 naimisiin Hedvig Catharina Lagerborgin kanssa. Heidän ainoa lapsensa oli majuri Alexander Heribert Ehrenström. Tämän kuoltua naimattomana vuonna 1863 Ehrenströmin aatelissuku sammui Suomessa.
Köyliönkylä
Köyliönkylä (Köyliö ) on kylä Loimaalla. Kylän vieritse virtaa Kojonjoki. Köyliönkylässä on alakoulu, Kojonkulman koulu.
Köyliönkylä lienee saanut nimensä Satakunnasta saapuneilta uudisasukkailta. Euran, Köyliön ja Kuninkaisten kylät muodostivat jakokunnan. Ensimmäiset maininnat Köyliönkylästä ovat 1400-luvulta, jolloin mm. suoritettiin rajankäynti naapurissa sijaitsevan Euran kylän kanssa.
Johannes Hyrkanos
Johannes Hyrkanos (kuoli 104 eaa.) oli Juudean kuningas vuosina 134–104 eaa. Hän kuului makkabien hallitsijasukuun ja hänen isänsä oli Simon Makkabi. Johannes Hyrkanos oli Juudas Makkabin ja Jonatan Makkabin veljenpoika.
Johanneksesta tuli kuningas ja ylin pappi sen jälkeen kun hänen isänsä murhattiin vuonna 134 eaa. Hänen aikanaan valloitettiin Idumea, jonka asukkaat pakotettiin kääntymään juutalaisuuteen.
On väitetty että Johanneksen aikana syntyivät farisealaisina ja saddukeuksina tunnetut ryhmät.
Paul Lannoye
thumb|Paul Lannoye vuonna 2018 Paul Lannoye (22. kesäkuuta 1939 – 4. joulukuuta 2021 ) oli belgialainen poliitikko. Hän oli yksi Ecolo-puolueen perustajajäsenistä ja Euroopan parlamentin jäsen vuosina 1989–2004.
Dick Nanninga
Nanninga aloitti uran kaudella 1973–1974 Hollannin 1. divisioonan BV Veendamissa, mutta siirtyi jo seuraavaksi kaudeksi pääsarjaan Roda JC:hen, jossa pelasi suurimman osan urastaan, kaudesta 1974–1975 kauteen 1981–1982. Hän kävi kaudella 1982–1983 myös Hongkongissa pelaamassa Seiko Hong Kongin joukkueessa, mutta palasi seuraavaksi kaudeksi Maastrichtiin MVV Maastrichtiin, jossa pelasi kaksi kautta Eerste divisiessä ja kaksi kautta Eredivisiessä kunnes lopetti uransa kaudella 1985–1986.
Länsimaistuminen
Länsimaistuminen on prosessi, jossa yhteiskunnat omaksuvat länsimaisen kulttuurin tai tulevat sen vaikutuksen alaisiksi esimerkiksi teollisuuden, tekniikan, lainsäädännön, politiikan, talouden, elämäntapojen, vaatetuksen, ruokavalion, kielen, aakkosten, uskonnon ja arvojen suhteen.
Länsimaistumisen kanssa monelta osin päällekkäinen käsite on modernisaatio.
Makkarkosken osuusmeijeri
Makkarkosken osuusmeijeri oli vuonna 1903 perustettu osuusmeijeri Oripäässä, Varsinais-Suomessa. Voin valmistus Makkarkoskella lopetettiin 17.2.1970. Maidontuottajat siirtyivät Salon Seudun osuusmeijerin tuottajiksi, josta tuli myöhemmin Maito-Aura. Makkarkosken meijerin toiminta loppui asteittain vuonna 1971.
Meijeristä on yhä muistona vuonna 1927 valmistunut kivinen meijerirakennus, joskin se on kärsinyt suuresti ilkivallasta vuosien varrella.
Historia ja toiminta
19. kesäkuuta 1903 Kalle Prusila, Juho Ylitalo, Juho Tuomola, Juho Jaakonpoika, Juho Alatalo, Amanda Matintalo ja Jaakko Tuomola lähettivät hakemuksen Suomen Senaatin talousosaston rekistraattorikonttoriin meijerin ohjesäännön hyväksymiseksi ja osuuskunnan perustamiseksi.
Maidon vastaanotto meijerissä alkoi 7. huhtikuuta 1904 Makkarkosken Ylitalosta vuokratussa huoneessa. Osuuskuntaan liittyi heti 28 jäsentä, joilla oli yhteensä osuuksia eli lehmiä 244. Talojen isännät toivat maitonsa itse meijeriin ja hoitivat maidon kuumennuksen ja separoinnin. Kaikki toimi pelkällä käsivoimalla meijerissä. Meijerissä työskenteli isäntien lisäksi voin valmistukseen koulutettu meijerikkö ja apulainen.
Suomen sisällissota vaikutti negatiivisesti meijerin toimintaan. Maidon tuonti meijeriin vähentyi merkittävästi ja syksyllä 1917 Makkarkosken meijeri suljettiin ja työntekijät irtisanottiin. Tilanne kuitenkin helpotti vähitellen ja vuonna 1920 meijerin toiminta oli palautunut ennalleen.
Meijerillä oli 118 jäsentä, joilla oli yhteensä 736 lehmää vuonna 1928. Tämän lisäksi meijeriin maitoa lähetti osuuskuntaan kuulumattomia tiloja 78, joilla oli yhteensä 200 lehmää. Yhteensä 936 lehmän maidot tuotiin siis Makkarkosken meijeriin, joka tarkoitti noin 1,6 miljoonaa kiloa. Voita Makkarkoskella valmistettiin yli 70 000 kiloa.
Meijerin toiminta kehittyi suotuisasti aina v. 1939 asti, jolloin ensin talvisota ja sitten jatkosota vaikuttivat myös meijerin toimintaan pahasti, mutta sotien jälkeen tuotanto alkoi taas kohota. Meijeri myös vaikutti Oripään kuntaan positiiviessti; esimerkiksi Oripään yhteiskoulun rakentamiseen annettiin 25 000 markkaa vuonna 1949.
Ensimmäinen meijerirakennus
Uusia taloja liittyi osuuskuntaan ja maitomäärät lisääntyivät ja tämän vuoksi oman talon rakentaminen meijerille, sekä parempien koneiden hankinta tuli ajankohtaiseksi 1900-luvun alussa. Meijerirakennukselle vuokrattiin tontti Yläneentien varrelta Oripäästä. Uusi meijerirakennus oli hirsirakenteinen ja siinä sijaitsi erilliset huoneet voin valmistukseen, voin säilytykseen ja maidon vastaanotolle. Meijerin muuttamista kokonaan höyrykoneilla toimivaksi ehdotettiin vuonna 1907 Torulan kartanon pehtorin Seppälän toimesta ja lainaa tähän haettiin Suomen Senaatin perustamasta meijerirahastosta.
Uusi meijerirakennus
pienoiskuva|Makkarkosken osuusmeijeri talvella 2021 Meijerin toiminta kasvoi ja uuden meijerin rakentaminen tuli aiheelliseksi. Vuonna 1925 tontti uutta meijeriä varten ostettiin vanhaa meijeriä vastapäätä Antti Koskelta. Talon rakentamisesta vastasi rakennusmestari K. E. Metsänen ja Frans Lahti Aurasta. Uuden meijerin piirustukset saatiin keskusosuuliike Hankkijalta, joka myös toimitti koneistuksen asennuksineen meijeriin. Kivestä rakennetusta meijerirakennuksesta tehtiin kaksikerroksinen; alakerrassa oli varsinainen meijeri ja yläkerrassa asuntoja ja kokoustila. Seinät muurattiin sementtitiilestä ja katto valmistui Kupittaan Savi -tehtaan kattotiilistä. Uusi meijerirakennus kustansi yhteensä noin 800 000 markkaa.
Makkarkosken uusi meijerirakennus vihittiin käyttöön hieman keskeneräisenä 4. helmikuuta 1927. Itse vihkijäisjuhlia vietettiin vasta kesällä meijerin pihalla noin 500 hengen voimin. Meijeri oli koristeltuna koivuin ja havuköynnöksin. Juhlapäivässä esiintyi Kustaa Rekolan johtama torvisoittokunta ja kanttori Holtarin kuoro esitti lauluja. Juhlapuheen piti Valion voinvientisataman johtaja O. Auer. Paikalla oli myös meijerin hallituksen puheenjohtaja Väinö Väinölä ja isännöitsijä Arvo Peltola. Rakennuksen rakennusmestareille lahjoitettiin palkkioksi kultainen kantasormus ja hopeinen kauha.
1960-luvun alussa meijeriä kunnostettiin. Rakennus sai uudet lattiat ja keskuslämmityksen. Ulkoseinät maalattiin uudelleen ja työntekijöiden asuntoja kohennettiin hankkimalla muun muassa sähköliesiä ja jääkaappeja. Myös toimistoon hankittiin ajanmukaiset huonekalut, sekä kirjoituskone. Rakennus on 2000-luvulla kärsinyt pahasti ilkivallasta.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan tapahtuivat 6. ja 9. syyskuuta 1970.
Palestiinan vapautuksen kansanrintama (PFLP) kaappasi yhteensä viisi matkustajalentokonetta; neljä koneista oli matkalla New Yorkiin ja yksi Lontooseen. Kyseinen kaappaus oli yksi ensimmäisiä merkittävistä lentokonekaappausyrityksistä, ja se sai laajemman uutismedian huomion. Kaappaukset oli suunnattu Israelia ja Israelia tukeneita länsimaita vastaan. Kaappausten motiivina ei ollut tappaminen vaan julkisuuden hankkiminen Palestinalaisten poliittisten vankien vapauttamiseksi vankiloista ympäri Eurooppaa ja Israelia.
Kolme koneista pakotettiin lasketutumaan lentokentälle PFLP:n hallussa olleelle Dawsonin Fieldille, joka sijaitsi jordanialaisessa Zarqan kaupungissa. Dawson field oli Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien vanha lentokenttä. PFLP:n silmissä kentästä tuli myöhemmin "vallankumouksellinen lentokenttä". Neljäs koneista pakotettiin laskeutumaan Egyptiin viidennen koneen, El Alin lento 219:n, henkilökunta onnistui nujertamaan kaappaajat ja lento teki hätälaskun Lontooseen.
Suurin osa 310:stä panttivangista vapautettiin ja kuljetettiin Ammaniin 11. syyskuuta. Kuitenkin lentokoneessa olleista kuusi miespuolista amerikkalaista ja 56 juutalaista matkustajaa pidettiin panttivankeina Palestiinalaisten poltiisten vankien vapauttamisneuvotteluja varten. 12. syyskuuta PFLP räjäytti tyhjät matkustajakoneet.
PFLP:n kaappauksen aikaiset toimet Jordanian alueella haastoivat Jordanian kuninkaalliselle perheen kuningas Husseinin. Uhkana oli, että tilanne johtaisi Jordanian, Syyrian, Irakin ja Israelin väliseen sotaan. Kuningas tuomitsi kaappaukset jyrkästi ja määräsi poikkeustilan otettavaksi käyttöön 16. syyskuuta. Reaktio käynnisti sotilaalliset toimet palestinalaisten hallitsemilla alueilla 17.–27. syyskuuta välillä, jotka tunnetaan nykyisin Mustan Syyskuun sotilaallisena yhteenottona. Konflikti päättyi 30. syyskuuta kun jordanialaiset joukot nopeasti kukistivat palestinalaiset. Tämän seurauksena laadittiin sopimus, jonka perusteella loput 30 lentokonepanttivankia vapautettiin vankiloissa olleita pelastiinalaisia poliittisia vankeja vastaan.
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Kapmaa oli aluksi Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian hallussa ja sinne asettui hollantilaisten siirtolaisten lisäksi muun muassa ranskalaisia hugenotteja. Britit ottivat alueen hallintaansa pysyvästi vuonna 1806. Tuhannet brittihallintoon tyytymättömät buurit lähtivät Kapmaasta niin sanotulle "Suurelle vaellukselle" kohti sisämaata, mikä johti itsenäisten buuritasavaltojen Oranjen vapaavaltion ja Transvaalin perustamiseen. Tunkeutuessaan syvemmälle sisämaahan buurit ajautuivat yhteenottoihin maan alkuperäisväestön kanssa.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
EL Alin lento 219
El Alin lento 210 oli matkalla Tel Avivista New Yorkiin. Lennolla oli 148 matkustajaa ja 10 henkilökuntaan kuuluvaa. Lento teki välilaskun Amsterdamiin. Pian nousun jälkeen lentokoneen yrittivät kaapata nicaragualainen sandinisti Patrick Arguello ja palestiinalainen Leila Khaled. Aluksi El Alin lennolla piti olla kolme terroristia, mutta israelilaiset tyytyivät ankarien turvatoimien vuoksi kahteen.