cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rajanopeus
thumb|Rajanopeus saavutetaan, kun [[ilmanvastus kasvaa yhtä suureksi kuin vetovoima, silloin kiihtyvyys on nolla.|292x292px]] Rajanopeus on suurin nopeus, jolla putoava kappale voi liikkua putoamissuuntaan. Se saavutetaan, kun väliaineen vastus kasvaa yhtä suureksi kuin putoavaan kappaleeseen kohdistuva vetovoima, jolloin kappale ei enää ole kiihtyvässä liikkeessä. Ihmisen kokoisella kappaleella rajanopeus ilmakehän alaosissa on noin 190 km/h ilman vastustaessa (Fd) liikettä, jonka aiheuttaa maan vetovoima (Fg). Esimerkiksi laskuvarjohypyssä rajanopeus saavutetaan, kun matka alas kestää tarpeeksi kauan. Tällöin hyppääjän putoamisnopeus ei enää kasva, vaan pysyy vakiona.
Siepakat
Kansantanssi ja -musiikkiryhmä Siepakat on Rovaniemellä toimiva kansantanssijärjestö, joka harjoittaa kansantanssia useissa eri ikäryhmissä aina kolmevuotiaista eläkeläisiin. Lisäksi Siepakoissa on myös kansanmusiikkiyhtyeitä sekä yksilöopetusta. Siepakat perustettiin vuonna 1977 ja se esiintyy Suomen lisäksi myös ulkomailla useita kertoja vuodessa. Siepakoissa on 13 tanssiryhmää ja 2 musiikkiryhmää. Tanssijoita ja muusikoita on yhteensä noin 200. Siepakoiden tanssinopettajina toimivat Siina Ounaslehto, Jyrki Kontkanen, Anni Koponen, Tatu Aspelund ja Unna Karppinen. Siepakoiden musiikinopetuksesta ja musiikkiryhmien ohjauksesta vastaavat Kaisa Ristiluoma ja Tatu Kantomaa.
Siepakat valittiin tammikuussa 2018 Folklandialla vuoden kansantanssiyhtyeeksi. Valittu ryhmä kutsutaan Pispalan Sottiisin 2018 kotimaiseksi pääesiintyjäksi ja ryhmälle luovutetaan 3 500 euron stipendi. Vuoden kansantanssiyhtye (VKY) on arvonimi ja tunnustus sellaiselle kansantanssiryhmälle, joka toimii määrätietoisesti ja omalakisesti esittävän kansantanssin hyväksi.
Siepakoiden ryhmät ovat osallistuneet monille suomalaisille kansantanssifestivaaleille, kuten Pispalan Sottiisiin, Kaustinen Folk Music Festivaliin, Jutajaisiin, Folklandialle ja Kalenoihin.
Siepakat on ollut ensimmäinen suomalainen kansantanssiryhmä Sydneyn Oopperatalossa ja edelleen ensimmäinen suomalainen kulttuuriryhmä Malesiassa Kuala Lumpurin Mara Instituutissa. Myöhemmin matkoja ulkomaisille festivaaleille on tehty joka kesä, joskus talvellakin. Useimmat matkoista ovat suuntautuneet Eurooppaan, mutta ryhmä on esiintynyt myös kauempana kuten Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa ja Etelä-Koreassa.
Suomen Nuorisoseurat järjestävät kahden vuoden välein aikuisten kansantanssiryhmien katselmustapahtuman Tanssimyllyn. Siellä vuonna 2019 Siepakoiden edustusryhmä luokiteltiin toistamiseen mestaruussarjaan. Siepakoiden junioriviittaa kantava ryhmä Siepakat Juniorit luokiteltiin Valioplus -sarjaan. Lisäksi ensimmäistä kertaa mukana olleet Kipehnet luokiteltiin hienosti Valio-sarjaan. Vuonna 2017 nuorten aikuisten ryhmä Elokset luokiteltiin Taitosarjaan ja Siepakoiden vanhin ryhmä Fossiilit luokiteltiin Taitoplus -sarjaan.
Lasten ja nuorten kansantanssikatselmuksessa vuonna 2018 Kipehnet ja musiikkiryhmä Leimu luokiteltiin kultasarjaan. Kultasarjaan luokiteltu ryhmä hallitsee kansantanssin ja esiintymisen taidot erinomaisesti ja ryhmällä on erityisiä vahvuusalueita tai erityisen persoonallinen tyyli. Siepakoiden tyttöryhmä Kisurat luokiteltiin pronssisarjaan ja Saikkurat sekä Säpäkkäät saivat kunniamaininnan superroboteista.
Erkki Haukipuro
Erkki Antero Haukipuro (18. helmikuuta 1921 Raahe – 27. syyskuuta 2001 Oulu) oli suomalainen poliitikko ja maanviljelijä. Haukipuro toimi Oulun läänin maaherrana, kansanedustajana ja ministerinä.
Ennen maaherranimitystään maanviljelijänä Merijärvellä toiminut Haukipuro oli käynyt kansakoulun ja kansankorkeakoulun Alkio-opistossa. Kunnallispoliittisen uransa hän aloitti 1951 Merijärven kunnanvaltuutettuna ja vuodesta 1954 kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Eduskunnan jäseneksi hänet valittiin 1966 ja uudelleen 1970, ja maa- ja metsätalousministeriksi hän tuli Sorsan I hallitukseen 1972, josta tehtävästä hän 1973 siirtyi Oulun läänin maaherraksi toimien siinä tehtävässä aina eläkkeelle siirtymiseen eli vuoteen 1986 asti. Presidentin valitsijamieheksi hänet valittiin 1968.
IBook
iBook oli Applen valmistama mallisto kannettavia PowerPC-suorittimin varustettuja Macintosh-tietokoneita. iBook G4 -mallin valmistaminen ja myyminen lopetettiin 16. toukokuuta 2006, koska silloin Apple julkaisi korvaavan, Intel Core Duo -suorittimella varustetun MacBook-malliston.
iBook "Clamshell"
thumb|220px|iBook "Clamshell" Ensimmäinen iBook "Clamshell" julkaistiin 21. heinäkuuta 1999 New Yorkin MacWorld-tapahtumassa.
iBook (14.1") & (Dual-USB)
iBook (14.1") ja (Dual-USB) olivat muuten identtiset paitsi että 14,1 tuuman iBook-mallissa oli 14,1 tuuman näyttö, tehokkaampi suoritin ja suurempi kiintolevy. iBook (dual-USB) julkaistiin 1. toukokuuta 2001 ja iBook (14.1") 7. tammikuuta 2002. Kummatkin ovat kutakuinkin iBook G4 -mallin näköisiä.
iBook G4
thumb|220px|iBook G4
Lauri Rapala
Lauri Rapala (1905–1974 ) tuli tunnetuksi maailman kuuluisimman vaapun Rapala Originalin kehittäjänä ja maailman suurimman uistintehtaan Rapala VMC Oyj:n perustajana. Lauri Rapala piti itseään kuitenkin ensisijaisesti kalastajana.
Rapalan sukunimi oli alkujaan Saarinen Sysmän Rapalan kylässä sijaitsevan Saarenkylän mukaan. Perheen muutettua Asikkalaan sukunimi kuitenkin vaihtui väärinkäsityksen vuoksi Rapalaksi.
Lauri Rapala oli kiertokoulun käynyt, vaimonsa avulla lukemaan ja kirjoittamaan oppinut sekatyömies, joka hankki perheelleen elannon metsä- ja peltotöissä. Hän ryhtyi kalastajaksi, kun muut työt loppuivat. Rapala kalasti enimmäkseen pitkälläsiimalla ja muikkutäkyä vetäen. Täkykalastuksessa oli hankaluutensa, sillä syöttejä oli toisinaan vaikea pyytää ja niitä piti vaihtaa usein. 1900-luvun alun uistimet olivat vielä niin kömpelöitä ja kalliita, että täky oli kalastavuutensa ja huokeutensa ansiosta uistinta käytetympi pyytö.
Kalareissuillaan Rapala yöpyi usein Tehinselällä Koreakoivun saaressa erakko Toivo Pylväläisen luona. Illat venyivät pitkiksi, sillä kumpikaan ei sylkenyt lasiin. Pylväläinen oli tunnettu vaapuntekijä, ja Rapala vuolikin ensimmäiset vaappunsa Pylväläisen kehittämän mallin mukaan. Ensimmäiset suomalaiset tuotantoon asti päässeet vaaput olivat Näsijärven rannalla Tampereella tehtyjä Tuuloksia, joihin oli luultavasti tullut idea amerikkalaisvaapuista. Rapalan vaappujen keskeinen kilpailuetu oli paitsi Pylväläisen ymmärrys rungon mallista ja kalastavasta uinnista, myös Rapalan kädentaidot, joiden ansiosta viimeistelystä tuli ennen näkemättömän laadukasta.
Toisen maailmansodan jälkeen talouskasvun myötä ilmestyi yhä huokeampia tavaroita. Samalla vapaa-aikaa alkoi olla enemmän, ja urheilukalastuksesta tuli myös keskiluokan ajanvietettä. Rapala oli saanut ensimmäiset vaaput myyntiin Kalkkisten osuuskauppaan 1938, mutta vasta 1950-luvulla toiminta alkoi olla tuloksellista. Rapalan vaaput olivat kaksi kertaa muita vaappuja kalliimpia, mutta ne kävivät kaupaksi kauneutensa ja kuuluisan pyytävyytensä ansiosta.
Varsinaisen paukun päivämäärä on kuitenkin 17. elokuuta 1962. Silloin Yhdysvalloissa ilmestyi kaikkien aikojen myydyin Life-lehti, jonka kansijuttu käsitteli vasta kuollutta Marilyn Monroeta. Samassa numerossa oli ylistävä artikkeli Rapalan vaapuista otsikolla ”Uistin, jota kala ei voi ohittaa”. Suurelta osin käsintehtyjen vaappujen vuosituotanto oli tuolloin noin 200 000. Muutamassa viikossa niitä tilattiin kolme miljoonaa.
Nykyään konsernin päätuotantolaitokset sijaitsevat Suomessa, Ranskassa, Virossa, Venäjällä, Indonesiassa ja Englannissa. Vaaput ovat enimmäkseen muovipuristeita. Kalamiehet arvostavat niitä yhä, mutta enää niitä ei kuitenkaan tehdä käsityönä.
Krysoberylli
Krysoberylli|thumb Krysoberylli on berylliumia ja alumiinioksidia sisältävä mineraali, jonka kemiallinen koostumus on BeAl2O4. Se on saanut nimensä kreikan kielen ’kultaista berylliä’ tarkoittavasta sanasta, joka viittaa krysoberyllille tyypilliseen kullankeltaiseen väriin. Mineraali voi olla myös ruskea tai vihreä; lisäksi krysoberyllin muunnos aleksandriitti on päivänvalossa vihreä ja keinovalossa punainen. Krysoberylli on kova mineraali. Sen kovuus Mohsin asteikolla on 8,5. Ominaispaino 3,7 on myös varsin korkea. Läpinäkyvyys vaihtelee läpinäkyvästä läpikuultavaan; läpinäkyvät krysoberyllit ovat jalokiviä ja läpinäkymättömissä kappaleissa esiintyy joskus lukuisista sulkeumista johtuva kissansilmäilmiö, jolloin kyseisiä kiviä kutsutaan krysoberyllikissansilmiksi.
Hiottu krysoberylli|thumb Krysoberyllin kidejärjestelmä on rombinen. Kiteet ovat muodoltaan tavallisesti levymäisiä tai prismaattisia; erikoistuntomerkkinä varsinkin kiilleliuskeessa kasvaneet kiteet ovat kolmosia, jotka ovat muodostaneet kuusikulmion muotoisen yhteenkasvettuman. Kiilleliuskeen ohella krysoberylliä esiintyy graniittisissa kivilajeissa ja pegmatiiteissa sekä myös irtonaisina kappaleina jalokiviuvassa, josta useimmat jalokiviluokan kivet ovat peräisin. Niitä löydetään sopivien kivilajiesiintymien läheisistä joki- ja merikerrostumista. Tunnetumpiin krysoberyllin esiintymisalueisiin luuluu Venäjän Uralvuoristo, josta sitä on saatu tuhansia vuosia. Myös Brasilia ja Sri Lanka tunnetaan mineraalin esiintymispaikkoina.
Aleksandriitti on syntynyt, kun pieni osa mineraalin alumiinista on korvautunut kromioksidilla. Tästä on aiheutunut aleksandriitin poikkeuksellisen voimakas pleokroismi, jolloin kivi näyttäytyy eri värisenä aallonpituudeltaan erilaisessa valossa; arvokkaimmat kivet ovat peräisin Venäjältä, josta muunnos löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1831 tsaari Aleksanteri II:n syntymäpäivänä, ja kivi nimettiin hänen mukaansa. Venäläisissä kivissä muutos vihreästä punaiseen näkyy erityisen selvästi, ja suuret yksilöt ovat jopa rubiineja arvokkaampia. Tavallinen krysoberylli, kuten myöskään krysoberyllikissansilmä, ei sen sijaan ole erityisen suosittu tai arvokas jalokivi kestävyydestään huolimatta.
Etelä-Aasia
pienoiskuva|225px|Etelä-Aasian kartta. Etelä-Aasia on Aasian alue, joka kattaa Intian niemimaan, Himalajan ja Intian valtameressä olevat saaret. Topografisesti Etelä-Aasia on pääasiassa osa Intian laattaa. Etelä-Aasiaa ympäröivät Länsi-Aasia, Keski-Aasia, Itä-Aasia, Lounais-Aasia ja Intian valtameri. Yhdistyneiden kansakuntien mukaan eteläaasialaisia valtioita ovat Afganistan, Bangladesh, Bhutan, Intia, Malediivit, Nepal, Pakistan ja Sri Lanka. . Etelä-Aasiassa vallitsee subtrooppinen ilmasto.
Etelä-Aasian valtioilla on oma valtioliitto, SAARC eli The South Asian Association for Regional Cooperation. Se perustettiin vuonna 1985 ja liittouman jäseniä oli seitsemän: Bangladesh, Bhutan, Intia, Malediivit, Nepal, Pakistan ja Sri Lanka. Vuonna 2006 Afganistan liittyi liittoumaan kahdeksantena jäsenenä. Kaikki liittouman jäsenet lukuun ottamatta Nepalia, Bhutania ja Afganistania ovat aiemmin olleet osa Brittiläistä imperiumia. Etelä-Aasian vapaan kaupan sopimuksen ovat allekirjoittaneet kaikki seitsemän alkuperäistä jäsenmaata.
Yhdistyneet kansakunnat luokittelevat Afganistanin, Bangladeshin, Intian, Myanmarin, Nepalin, Pakistanin ja Sri Lankan osaksi Etelä-Aasiaa. Malediivit on tässä määritelmässä jätetty pois. Kulttuurillisesti, ei tosin poliittisesti, Tiibet mielletään osaksi Etelä-Aasiaa, ja brittiläiset Intian valtameren siirtokunnat historiallisista syistä.
Afganistania pidetään joskus myös Keski-Aasiaan tai Lähi-itään kuuluvana, Myanmaria Kaakkois-Aasiaan kuuluvana ja Tiibetiä joko Keski-Aasiaan tai Itä-Aasiaan kuuluvana. Yleisesti ottaen valtiot kuuluvat kuitenkin Etelä-Aasiaan.
Historia
thumb|200px|Etelä-Aasian vanhoja alueellisia kulttuureja. Etelä-Aasian historia pohjautuu Indus-kulttuuriin, mitä seuraavat legendat antiikin Vedalaisesta kulttuurista sekä Mahajanapadan noususta ja tuhosta – nämä kulttuurit ovat olleet Etelä-Aasian tärkeimpiä historiallisia valtakuntia. Myöhemmin Etelä-Aasiaan saapuivat eurooppalaiset kauppiaat, joista tuli lopulta johtajia.
Lähes kaikki Etelä-Aasian valtiot ovat olleet jotenkin eurooppalaisten vallan alaisena. Suurin osa nykyisestä Intiasta, Pakistan sekä Myanmar olivat osa Brittiläistä imperiumia vuodesta 1757 vuoteen 1947. Nepal ja Bhutan olivat Ison-Britannian protektoraatteja toiseen maailmansotaan asti. Etelä-Aasian koko historiaan ja vanhaan kulttuuriin verraten eurooppalaisten vallan aika on ollut melko lyhyt, mutta historiallisesti merkittävä.
Pohja Etelä-Aasian nykyiselle pankkitoiminnalle, rautateille, postille, lennätinverkolle ja koulutukselle on kehittynyt alueen siirtokunta-ajasta, jota sanotaan myös brittiläisen Intian ajaksi. Toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun lopussa suurin osa alueen valtioista itsenäistyi eurooppalaisista valloista.
Tiibet on ollut historiallisesti itsenäinen valtio, eikä se ole joutunut eurooppalaisten valtioiden vallan alle. 1900-luvulla siitä tuli kuitenkin osa Kiinaa, kun Kiina pyrki saamaan brittien siirtomaat Etelä-Aasiassa haltuunsa. Tiibetiläisten ja kiinalaisten mielipiteet Tiibetin itsenäisyydestä ovat hyvin ristiriitaiset. Esimerkiksi 14. dalai-lama on tunnettu mielipiteistään Tiibetin itsenäisyyden puolesta.
1950-luvun alusta asti suurin osa Etelä-Aasian valtioista on kehittynyt kaikilla aloilla. Suurimmat saavutukset ovat koulutuksessa, teollisuudessa, terveydenhuollossa ja tietotekniikan palveluissa. Jotkut alueet ovat kuitenkin vaikeuksissa johtuen uskonnollisista ristiriidoista, korruption suuresta määrästä, valtionrajoista piittaamattomuudesta ja yleisestä köyhyydestä.
Väestö
pienoiskuva|Etelä-Aasian kartta alkuperäiskielittäin. Etelä-Aasia ja Saharan eteläpuolinen Afrikka ovat maailman köyhimmät alueet. Lasten ravitsemustaso on parantunut 1990-luvun ajan, mutta silti Etelä-Aasiassa on eniten aliravittuja lapsia maailmassa.
Vähemmistöt
Etelä-Aasiassa on yli 2 000 etnistä ryhmää, jotka voidaan jakaa satoihin miljooniin pieniin heimoihin. Etelä-Aasian valloittivat ja uudisasuttivat useat nykyiset vähemmistöryhmät, mukaan lukien dravidalaiset, indoarjalaiset ja iranilaiset ryhmät. Indoarjalaisten ryhmillä on paljon yhteisiä traditioita ja uskomuksia.
Muita vähemmistöjä ovat Keski-Aasiasta ja Iranista tulleet sakat, kushanit, hunnit jne. Myöhemmin alueelle on saapunut myös arabeja, turkkilaisia, paštuneita ja moguleita. Arabien kulttuurin vaikutus on jäänyt kuitenkin pieneksi turkkilaisten, paštuneiden ja mogulien vaikutukseen verraten, sillä näistä kulttuureista syntyi urdu, mikä on yksi alueen tärkeimmistä kielistä varsinkin Pakistanissa ja Intiassa. Myös englantilaisia asuu alueella johtuen pitkistä siirtomaa-ajoista. Näin myös länsimainen kulttuuri on jättänyt alueelle jälkensä.
Kielet
Alueen kielistä eniten puhutuin on hindi lähes 422 miljoonalla puhujalla ja toiseksi puhutuin bengali noin 210 miljoonalla puhujalla. Urdu on puhuttu kieli erityisesti Pakistanissa ja Intiassa. Se on samankaltainen kieli kuin hindi. Hindin ja urdun yhteistä vaikutusaluetta sanotaan Hindustaniksi. Hindiä puhutaan joissakin Intian osavaltioissa. Myös dravidakielet ja indoarjalaiset kielet ovat alueen tärkeitä kieliä.
Suurin osa Etelä-Aasian kielistä käyttää brāhmīlaista kirjoitusjärjestelmää, ja jotkut kuten urdu, paštu ja sindhi käyttävät perso-arabialaista kirjoitusjärjestelmää. Kašmiri on näiden kirjoitusjärjestelmien sekoitus.
Uskonto
Etelä-Aasiassa hindulaisuus, islam ja buddhalaisuus ovat tärkeimmät uskonnot. Myös muut intialaiset uskonnot ja kristinusko ovat vähemmistöasemassa.
Politiikka
Intia on Etelä-Aasian kansainvälisesti vaikutusvaltaisin valtio ja potentiaalinen supervalta. Se on Etelä-Aasian suurin valtio (lähes kolme neljäsosaa alueen pinta-alasta). Sen väkiluku on myös suurempi kuin alueen muiden kuuden valtion väkiluku yhteensä, ja se kasvaa erittäin nopeasti. Intia on väkirikkain demokratia koko maailmassa, ja siellä tuotetaan ydinvoimaa. Alueen toiseksi suurin valtio on Pakistan, jonka väestö on myös suuri. Sillä on hyvät suhteet läheisiin arabimaihin ja naapuriinsa Kiinaan. Pakistanin väkiluku on maailman kuudenneksi suurin, ja myös siellä tuotetaan ydinvoimaa. Bangladeshilla on alueen kolmanneksi suurin väkiluku. Suurin vaikuttaja YK:n rauhanturvaajajoukoissa alueella on Bangladesh ja toiseksi suurin Pakistan.
Alma Mattila
Alma Rakel Mattila (26. marraskuuta 1888 Tyrvää – 26. elokuuta 1973 Isojoki) oli suomalainen kirjailija.
Fornjótrin suku
Fornjótrin (myös Forniot ) suku on muinaisjättiläisten Fornjótrista alkava kuningassuku, joka tunnettiin useissa saagoissa, kuten muinaisnorjankielisissä Fundinn Noregr- ja Hversu Noregr byggdist -teksteissä. Nämä hahmot, joista kolmea luonnehditaan "Gothlandia, Finnlandia ja Kvenlandia" hallinneiksi kuninkaiksi, voidaan tulkita skandinaavisen mytologian muiden jättiläisten tapaan luonnonilmiöiden henkilöityminä. 800-luvulle ajoitetussa Ynglingatal-runossa Fornjótrin poikia ovat vesi, tuli ja ilma.
Maininnat saagoissa
Ynglingatal-runossa, joka on ajoitettu 800-luvun lopulle, ja on siten Fundinn Noregr -tekstiä vanhempi ja alkuperäisempi lähde, tulesta käytetään nimitystä ”Fornjótrin poika”.
Gylfaginning-tekstissä Logi esiintyy tulen henkilöitymänä. Aegi eli Hlér mainitaan useissa eri tarinoissa meressä tai meren rannalla asuvana jättiläisenä. Tämän mukaisesti Fornjótrin poikia pidetään klassisten alkuaineiden henkilöityminä: Logi on tuli, Kári on tuuli (=ilma) ja Aegi eli Hlér on meri (=vesi). Heidän isäänsä Fornjótria on epäilty maan elementin henkilöitymäksi. Fornjótrin seuraavat jälkeläiset yhdistyvät nimiensä perusteella talveen. Frosta tarkoittaa pakkasta ja Snaer lunta. Thorri tarkoittaa ensimmäistä sydäntalven jälkeistä kuukautta (viikinkiajan kalenterissa tammikuun puolivälistä helmikuun puoliväliin), Gói taas seuraavaa kuukautta.
Hversu Noregr byggdist mainitsee vielä sellaisia talveen viittaavan nimen omaavia Fornjótrin sukuun liittyviä hahmoja kuin Jökull (=jäätikkö), Drifa (=lumipyry) jne.
Bardr Lumitunturinharjun saaga sanoo Fornjótrin jälkeläisten olleen ”jättiläissukua”. Myyttitutkijoiden mukaan on erittäin todennäköistä, että Fornjótrin sukuun liittyvät hahmot ovat alun perin olleet skandinaavisen taruston jättiläisiä. Myyteissä jättiläiset yhdistettiin Fornjótrin jälkeläisten tavoin talveen, pakkaseen ja muihin luonnonvoimiin. Fornjótrin nimi saattaa tarkoittaa ”muinaista jättiläistä” (toisten tulkintojen mukaan ”muinaista juuttia”, ”muinaista kanta-asukasta” tai ”muinaista hävittäjää”).
Myyttitutkija Bruce Lincolnin strukturalistisen tulkinnan mukaan Fornjótrin suku on sommiteltu joukosta käsitteellisiä vastakkaispareja: maa ja ilma, meri ja tuli, lumi ja pakkanen, tammikuu ja helmikuu, merellinen viikinkielämä (Górr) ja talonpoikainen elämä (Nórr). Margaret Clunies Ross puolestaan arvelee, että kuvaus jättiläisten perustamasta Norjasta saattaa olla mikrokosminen versio luomistarusta, jossa maailma luotiin Ymir-jättiläisen ruumiista.
Vallitsevan akateemisen näkemyksen mukaan näillä myyttihahmoilla ei olisi yhteyttä todellisuudessa eläneisiin henkilöihin. Tieteellisen käsityksen mukaan Nórr on johdettu Norjan nimestä eikä päinvastoin, Norjan nimen tarkoittaessa ”pohjoista tietä”.
Yhteys suomalaiseen kansantarustoon
Historiantutkija ja suomentaja Martti Linna on halunnut verrata Fornjótrin sukua suomalaisen mytologian olentoihin. Hänen mukaansa Fornjótr olisi sama hahmo kuin Iku-Turso, Kári Ilmarinen, Logi Lemminkäinen eli Liekkiö, Aegir Väinämöinen (Väinämöisen on arveltu olleen alkuaan veteen liittyvä jumalolento).
Fornjótrin suvussa voidaan nähdä helposti yhtäläisyyksiä kalevanpoikiin.
Vaihtoehtoinen historiantulkinta ja sen arvostelu
Euran aluetta 1960-luvulta alkaen tutkinut arkeologi Pirkko-Liisa Lehtosalo-Hilander puolestaan huomautti, ettei kuningaskunnan olemassaolosta tai germaanisesta maahanmuutosta ole arkeologisia todisteita. Hän katsoi Suomessa olleen "päälliköitä". Lehtosalo-Hilander tosin toteaa: "Täydellisellä varmuudella Martti Linnan teorioita ei voi torjua." Lehtosalo-Hilander katsoo, että asia saattaa ratketa toistaiseksi vähän tutkitun Euran Pappilanmäen lisäkaivauksilla."
Henkilöhahmot
Fundinn Noregrin mukaan Gothlandia, Finnlandia ja Kvenlandia hallinnut kuningas. Alkuperäisissä myyteissä ilmeisesti muinainen jättiläinen, maan elementin henkilöitymä sekä tulen, veden ja ilman isä. Tuulen henkilöitymä. Jättiläinen, Fornjotrin poika. Kristfried Ganander kertoo Mythologia Fennicassa kyrelaisten ja karjalaisten polveutuvan Karesta. Pakkasen henkilöitymä. Karin poika. Taitava velho, joka taisteli ruotsalaisia vastaan ja jolla oli yliluonnollisia voimia. Lumen henkilöitymä. Frostin poika. Taisteli ruotsalaisia vastaan. Lopulta antoi tyttärensä Drifan Ruotsin kuninkaan Vanlanden vaimoksi vastineeksi rauhanteosta. Drifa tapatti Vanlanden petollisuuden vuoksi. Drifan ja Vanlanden lapsista jatkui Ruotsin kuningassuku.
Norrin ja Górrin jälkeläiset
Norrin poika ja Norjan kuningas, Trondheim on nimetty hänen mukaansa. Hänestä jatkui Norjan kuningassuku. Norrin poika. Pienempi päällikkö Norjassa. Norrin poika. Hallitsi Rauma-joen laaksoa, nykyistä Romsdalia Keski-Norjassa. Thorrin poika. Hänestä jatkui suku Orkneyn jaarleihin ja Englannin kuninkaisiin.
Dieppen maihinnousu
Dieppen maihinnousu, isku Dieppeen tai operaatio Jubilee oli toisessa maailmansodassa kanadalaisten, brittien ja yhdysvaltalaisten maihinnousu 19. elokuuta 1942 Saksan miehittämään Dieppen satamaan Seine-Maritimessa, Ranskan pohjoisrannikolla.
Lordi Louis Mountbatten varusti täysmittaisen operaation Dieppen satamaan. Tarkoituksena oli testata koordinaatiota suuressa amfibio-operaatiossa, pitää satama vähän aikaa maihinnousun onnistumismahdollisuuksien todistamiseksi ja vetää Luftwaffe suureen ja valmisteltuun taisteluun.
Tarkoitus oli siis ensisijaisesti tiedonhankinta: tietyn ajan jälkeen maihinnousijat olisivat vetäytyneet mukanaan tiedot sataman ja alueen todellisesta vahvuudesta ja siis oikeaan maihinnousuun tarvittavista voimista.
Operaatio Jubileehen osallistui Kanadan 2. divisioona, tuhat brittiläistä sotilasta ja 50 amerikkalaista sotilasta, yhteensä noin 6 000 miestä. Joukkoja tuki 30 uutta Churchill-panssarivaunua ja 70 ilmavoimien laivuetta.
Operaation onnistumisen edellytyksenä ollut yllätyshyökkäys menetettiin, koska pieni kalastusalus havaitsi tulijat ja ehti toimittaa hälytyksen.
Suunnitelma
Tarkoitus oli 237 aluksen ja 6 000 miehen hyökkäyksellä vallata Dieppen kaupunki, jossa oli 34 000 asukasta ja noin 2 000 miehen vahvuinen saksalainen varuskunta, sekä tuhota lähellä sijaitseva lentokenttä, vallata saksalaisten päämaja, ottaa upseereja vangiksi ja räjäyttää tutka-asema. Tehtävän suorittamisen jälkeen joukkojen oli määrä palata takaisin Englantiin.
Dieppen ympäristö
Maihinnousujoukoilla oli edessään suuri haaste. Kaupungin kohdalla kivinen ranta vietti vesirajasta ylöspäin kivimuuriin asti. Muurin takana oli piikkilangoilla katettu rantakaistale, joka jatkui vielä vähän matkaa. Se rajoittui rantakatua reunustavaan muuriin, jonka takana oli leveä rantakatu ja ensimmäiset rakennukset. Rannasta rantakadulle oli noin 220 metrin matka. Saksalaiset olivat miehittäneet kasinorakennuksen kohdalla olevan rannan runsain joukoin. Bunkkereita ja ampumahautoja oli rakennettu rantatöyrään päälle, jotta he näkisivät kaikki lähestyjät. Lisäksi rantakadun varren talot oli varustettu konekivääreille. Rantakadulle johtavat sivukadut oli tukittu betonisilla panssariesteillä.
Taistelu
right|thumb|220px|Brittiläisiä kommandoja right|thumb|220px|Saksalaisten torjuma maihinnousu right|thumb|220px|Kanadalaisia kaatuneita sotilaita vedenrajassa Dieppessä taistelun jälkeen. right|thumb|220px|Kanadalaisia sotilaita vankina Dieppessä taistelun jälkeen.
Ensimmäinen yhteenotto
Kello 3.47 pieni saksalainen saattue havaitsi brittialukset ja avasi tulen tätä vastaan joutuen kuitenkin hetken päästä vetäytymään. Tykkien jyly oli kuitenkin arkipäivää Englannin kanaalissa, joten kukaan ei vielä kiinnittänyt suurempaa huomiota siihen.
Tukioperaatiot
Liittoutuneet käynnistivät kaupungin sivustoilla neljä tukioperaatiota tuhotakseen raskaan tykistön patterit. Kaksi brittiläistä kommando-osastoa nousi maihin kymmenen kilometriä Dieppestä länteen. Yhteensä parin sadan miehen vahvuiset osastot kapusivat miinoitettua rantatöyrästä ylöspäin ja etenivät kilometrin verran sisämaahan ja hyökkäsivät pistimin saksalaisen tykkipatterin kimppuun. Pian vartiomiehet ja tykkimiehet oli tapettu ja britit räjäyttivät tykit. Tämän jälkeen he palasivat aluksiinsa.
Dieppen itäpuolinen tuki-isku oli sen sijaan vielä kesken. Saksalaisten raivokas konekivääri- ja kiväärituli pysäytti britit, jotka olivat nousseet maihin muutaman kilometrin päässä kaupungista. Tuki-isku epäonnistui lopulta surkeasti ja päättyi verilöylyyn. Lähes kaikki sinne hyökänneet brittisotilaat kuolivat, haavoittuivat tai vangittiin.
Brittien kanssa nousivat yhtä aikaa maihin Puys’ssä ja Pourvillessä kanadalaiset joukot. Puys’ssä saksalaiset olivat jo valmiina ja 554 maihinnousseesta kanadalaisesta 500 kuoli, haavoittui tai vangittiin.
Pourvillessä kanadalaiset onnistuivat yllättämään saksalaiset ja valtasivat kylän. Kolmen tunnin taistelun jälkeen saksalaiset pääsivät kuitenkin niskan päälle ja ajoivat heidät takaisin. Vain yksi neljästä tukioperaatiosta oli onnistunut.
Perääntyminen
Lopulta Roberts tajusi, että operaatio oli epäonnistunut ja määräsi maihinnousualukset suuntaamaan kohti rantaa evakuoimaan miehet pois. Rajussa tulituksessa monet maihinnousualukset upposivat ja ne jotka pääsivät rannalle, saivat vastaansa paniikkiin joutuneita sotilaita, jotka yrittävät päästä nopeasti kyytiin. Pelastusoperaation aikana kuoli enemmän miehiä kuin varsinaisessa hyökkäyksessä. 400 miestä pelastettiin lopulta, mutta loput henkiinjääneet oli pakko jättää rannalle saksalaisten vangiksi.
Seuraukset
Liittoutuneiden sodanjohdon väittämän mukaan liittoutuneet saivat operaatiosta tarpeellista tietoa, jota voitiin käyttää hyväksi Normandian maihinnousua suunniteltaessa ja toteutettaessa. Useiden sotahistorioitsijoiden mukaan operaatiosta ei ollut kuitenkaan vastaavaa hyötyä, sillä useimmat kerätyt opit olisivat olleet ennalta arvattavissa ilman turhaa mies- ja tarvikehukkaa. Brittiläistä sodanjohtoa kohtaan nousi myös epäilyksiä, joiden mukaan sodanjohto näki Brittiläisen kansainyhteisön joukot brittiarmeijaa uhrattavampina.
Operaation toteuttajaa kenraalimajuri John Hamilton Robertsia ei suoraan syytetty epäonnistumisesta, mutta hän ei saanut enää rintamakomennuksia sodan aikana.
Ernst Sarin
Karl Ernst Sarin (15. kesäkuuta 1917 Pori – 15. maaliskuuta 1974 Stuttgart, Saksan liittotasavalta) oli suomalainen kirjailija.
Nokia 6190
Nokia 6190 on Nokian valmistama matkapuhelin. Se julkaistiin vuonna 1997.
Väki (mytologia)
Väki viittaa suomalaisessa mytologiassa ja kansanuskossa jonkin paikan kuviteltuihin haltiaolentoihin, esimerkiksi metsän väki tai hiiden väki. Sana tarkoittaa myös paikkaan, esineeseen tai olentoon liittyvää yliluonnollista voimaa. Väki ilmenee taikavoimana ja sairauksina. Myös ihmisen voimaa tai taikavoimaa kutsuttiin väeksi, ja voimakkuutta sekä taikavoimaisuutta väkevyydeksi.
Haltijoiden väki
Suomalaisessa mytologiassa ja kansanuskossa eri ympäristöillä, paikoilla ja elementeillä, ja jopa ihmisillä oli omat vartijaolentonsa, haltijansa. Haltijat esiintyivät usein suurina joukkoina, väkinä. Esimerkiksi vedessä asui veden väki, tulessa taas tulen väki. Eräs loitsija onkin todennut, että joka paikalla on omat haltijansa. (SKVR:2504, Suistamo 1910)
Jokaiselle väelle oli luonnollinen paikkansa: Esimerkiksi veden väki kuului veteen, maan väki maahan ja metsän väki metsään. Jos tämä kosminen tasapaino järkkyi ja väkiä siirtyi vääriin paikkoihin, seurasi ongelmia. Esimerkiksi ihmisen sairaus saatettiin selittää siten, että häneen oli tarttunut ympäristöstä väkeä, joka ei kuulunut häneen. Toisaalta ihminen saattoi sairastua siitäkin, että jotain häneen kuuluvaa (kuten sielu tai suojelushaltija) lähti hänestä pois. Sairautta parantavan tai ongelmaa ratkovan tietäjän tehtävänä oli usein palauttaa kosminen tasapaino; ohjata väärään paikkaan joutunut väki tai olento oikealle paikalleen.
Väet vartioivat omia valtapiirejään, ja ne saattoivat tarttua lähiympäristöstä ihmisiin, varsinkin, jos nämä eivät käyttäytyneet rauhallisesti ja kunnioittavasti. Varsinkin pelästyvään saattoi tarttua ympäristön väkeä.
Saatettiin ajatella, että maailmassa oli käynnissä jatkuva väkien valtataistelu, jonka voi samaistaa elementtien valtataisteluun. Tuli tuhosi puuta, mutta samalla tulen väki voitti puun väkeä. Kun uimassa sairastunut parantui saunassa, selittyi se sillä, että tulen väki karkotti veden väen.
Väen kahtalaisesta käsitteestä päätellen muinaissuomalainen maailmankuva saattoi joskus olla läpeensä animistinen siten, ettei mitään voimia ollut ilman henkiolentoja. Toisin sanoen, ettei maailmassa tapahtunut mitään ilman, että sen olisi aikaansaanut joku henkiolentojen joukko. Jopa puutikkua sormessa nimitettiin puun väen vihaksi.
Ihmisen väki
Myös ihmisillä, varsinkin kyvykkäillä, vahvoilla tai taikavoimaisilla, sanottiin olevan väkeä, eli he olivat väkeviä. Myös ihmisen tapauksessa joskus väki saattoi merkitä olentoja, joskus taas voimaa.
Ihmisellä tai ihmisessä oli omat haltijansa tai olentonsa, kuten suojelushaltija luonto. Sielu koostui useammasta osasta, joista jotkut saatettiin nähdä myös erillisinä olentoina. Erilliseksi olennoksi on ehkä koettu ihmisen itse. Ehkä joissakin käsityksissä jopa ihmisen toiminta riippui erillisten haltijoiden toiminnasta. Usein voimakasluontoinen ihminen oli myös väkevä.
Oli myös sukupuoleen liittyvää väkeä. Naisen väki (myös vitun väki) saattoi pilata eli turmella asioita, jotka kuuluivat miesten elämänpiiriin. Esimerkiksi jos nainen harppasi kalanverkon yli, verkko saattoi menettää kykynsä saada kalaa. Toisaalta naisen väkeä voitiin käyttää miesten metsästysvälineiden tehon parantamiseen. (katso myös: harakointi)
Väki sairastuttajana ja parantajana
Väen taikavoima saattoi sairastuttaa ihmisen, jos ihminen tavalla tai toisella loukkasi olentoja tai niiden elinympäristöä. Väen aiheuttamaa sairautta voitiin kutsua väeksi, ikään kuin väki itsessään olisi sairaus, tai vihaksi, sillä sen oletettiin johtuvan väen vihasta. Väkeä voitiin myös käyttää hyödyllisiin taikoihin, muun muassa parantamiseen samaisen väen aiheuttamasta vihasta. Usein vihat pyrittiin palauttamaan siihen ympäristöön ja niille haltijoille, joista ne olivat peräisin. Toinen tapa parantaa viha oli käyttää vierasta väkeä pelästyttämään se pois.
Joitakin haltijaväkiä
Eri ympäristöjen, aineiden ja elementtien väkiä suomalaisessa kansanperinteessä
Slobodan Milošević
Slobodan Milošević (,, 20. elokuuta 1941 Požarevac, Serbia – 11. maaliskuuta 2006 Haag, Alankomaat) oli sosialistisen Jugoslavian ja Jugoslavian liittotasavallan suurimman tasavallan Serbian presidentti 1989–1997 ja koko Jugoslavian presidentti 1997–2000. Milošević oli keskeisessä osassa Jugoslavian hajoamissodissa ja hän oli ensimmäinen sotarikoksista syytetty valtionpäämies.
Varhainen elämä
Milošević syntyi Koillis-Serbian Požarevacissa Jugoslaviassa akselivaltojen miehityksen aikana. Hänen isänsä teki itsemurhan Miloševićin ollessa lukioikäinen ja hänen äitinsä kymmenen vuotta myöhemmin.
Vuonna 1959 Milošević liittyi kommunistipuolueeseen. Hän aloitti ammatillisen uransa Belgradin Pankissa, Beogradska Bankassa, jonka johtaja oli 1978–1983. Pankkiuransa aikana hän asui hetkellisesti New Yorkissa pankin edustajana. Hän opiskeli lakia Belgradin yliopistossa.
Kun Milošević nousi Belgradin kommunistisen kaupunginkomitean johtoon, hän asettui julkisesti nationalismia vastaan ja esimerkiksi esti Slobodan Jovanovićin, merkittävän serbialaisen vuosisadan alussa kirjoittaneen runoilijan ja poliitikon teosten julkaisun. Milošević myös kannatti marxismin säilyttämistä kouluaineena ja julkisesti paheksui belgradilaisten nuorten laimeaa osanottoa kommunistiseen nuorison päivään, todeten että he häpäisevät Titon henkilöä ja työtä.
Hänen oppi-isänsä ja kummisetänsä Ivan Stambolić oli puoluejohtaja Jugoslaviaa hallitsevan kommunistiliiton serbialaisessa osastossa. Syyskuussa 1987 Stambolićista tuli Serbian presidentti ja hän tuki Miloševićia seuraavissa johtajan vaaleissa, muiden puoluejohtajien harmiksi. Stambolić käytti kolme päivää varmistaakseen Miloševićin valinnan ja lopulta onnistuikin saamaan hänelle niukan voiton, siihen asti tasaisimmassa Serbian kommunistipuolueen sisäisessä vaalissa.
Vastoin Neuvostoliiton liberaaleihin uudistuksiin tähtäävää linjaa, Milošević otti nopeasti kovan linjan puolueen vapaamielistä siipeä vastaan ja käytti tätä omalta osaltaan poliittisena aseena tuhotakseen vihollisensa puolueessa.
Dragiša Pavlović, Miloševićin suhteellisen vapaamielinen seuraaja Belgradin komiteassa vastusti Miloševićin toimia Kosovon serbien ongelman ratkaisussa. Tästä Milošević sai syyn kutsua Pavlovićia ”pehmeäksi albaaniradikaaleja kohtaan” – vastoin Stambolićin kehotuksia. 23.–24. syyskuuta keskuskomitean kahdeksannessa istunnossa, joka kesti 30 tuntia, Milošević syöksi Pavlovićin asemastaan. Tämä oli Miloševićin vanhalle tukijalle Stambolićille nöyryytys ja hän joutui eroamaan Miloševićin kannattajien painostuksesta pari päivää myöhemmin. Helmikuussa 1988 hänet äänestettiin virallisesti pois asemastaan ja Milošević otti hänen paikkansa. Myöhemmin Miloševićia syytettäisiin hänen murhauttamisestaan. Stambolić kaapattiin kesällä 2000 ja hänen ruumiinsa löydettiin kolme vuotta myöhemmin. Vuonna 2005 salainen poliisi ja serbialaiset rikollisjoukkioiden jäsenet tuomittiin muun muassa tämän murhan toteuttamisesta.
Milošević käytti suurimman osan vuosista 1988 ja 1989 Kosovon ongelman selvittämiseksi. Hänen kannattajansa järjestivät julkisia mielenosoituksia, joissa esimerkiksi syöstiin vaaleilla valittuja hallintoja vallasta – Vojvodinassa 6. lokakuuta 1988, Montenegrossa 10. tammikuuta 1989 ja Kosovossa helmi- ja maaliskuussa 1989. Kosovossa suoritettiin useita Kosovon albaanien pidätyksiä. Lisäksi poliisin toimissa kuoli 32 ihmistä erikoisjoukkojen murtaessa kaivosmiesten lakon Stari Trgissa. 28. maaliskuuta Milošević muutti Serbian sosialistisen tasavallan perustuslakia kaventaen muun muassa Kosovon autonomisia oikeuksia.
8. kesäkuuta 1989 Milošević piti kuuluisan puheensa Kosovo Poljen taistelun 600-vuotismuistopäivänä. Puheessaan hän sanoi (vapaa käännös englannista):
Tätä puhetta pidetään Serbian nationalistisen kampanjan alkuna, joka määritteli suurelta osin tulevia Jugoslavian sotia.
Presidenttiys
Milošević valittiin ensimmäistä kertaa Serbian presidentiksi kansalliskokouksessa 1989. Vielä 1980-luvun lopulla uskottiin Jugoslavian olevan ensimmäinen Euroopan yhteisöön (nykyään EU) liittyvä Itä-Euroopan maa. Kuitenkin maan hajoamisen ja siihen liittyvien sotien vuoksi siitä irronneet maat ovat jääneet viimeisten joukkoon EU:n ulkopuolelle. Slovenia liittyi EU:hun vuonna 2004 ja Kroatia 2013.
14. kommunistiliiton kongressissa tammikuussa 1990 Serbian delegaatio Miloševićin johtamana vaati muutosta vuoden 1974 perustuslakiin, joka antoi Jugoslavian tasavalloille yhdenvertaisen äänen ja halusi ottaa käyttöön mies-ja-ääni-periaatteen, joka johtaisi siihen, että valta päätyisi enemmistökansallisuuden eli serbien haltuun. Tämä johti Slovenian ja Kroatian delegaatioiden, Milan Kučanin ja Ivica Račanin johtamana, poistumiseen kongressista ja aloitti Jugoslavian hallitsevan puolueen hajoamisen.
Milošević johti Serbian kommunistiliiton muuttamista Serbian sosialistipuolueeksi 1990 heinäkuussa ja uuden Serbian perustuslain käyttöön ottoa syyskuussa. Presidentti sai lisää valtaa ja virasta tuli suoralla vaalilla valittava. Milošević valittiin uudelleen Serbian tasavallan presidentiksi suorassa kansanvaalissa joulukuussa 1990 ja 1992.
Miloševićin valtaannousu sattui samaan aikaan kun kaikissa entisen Jugoslavian tasavalloissa nousi nationalismin aalto, joka seurasi kommunististen hallintojen romahtamista Euroopassa. Slovenialaiset äänestivät valtaan Milan Kučanin nationalistisen hallinnon ja kroaatit Franjo Tuđmanin. Suurin osa Bosnian poliitikoista oli nationalistisesti orientoituneita, ainoastaan Makedoniassa kansallisuus ei korostunut poliittisissa agendoissa.
Sosialistista Jugoslaviaa hallitsi siihen aikaan kahdeksanjäseninen presidentiaatti, joista neljä tukivat Miloševićin toimia, kuten valtiollisen hätätilan julistusta. Muut neljä vastustivat niitä. Koska presidentiaatti päätyi jatkuvasti pattitilanteeseen, valtion johto oli lamaannuksissa. Miloševićilla oli huomattavaa valtaa serbien hallitseman Jugoslavian liittoarmeijan kenraaleihin ja yritti käyttää armeijan tukea painostamaan muita liittohallituksen jäseniä, mutta lopulta epäonnistui tavoitteissaan.
Kesäkuussa 1991 Slovenia ja Kroatia erosivat federaatiosta ja niitä seurasi syyskuussa Makedonia ja Bosnia ja Hertsegovina maaliskuussa 1992. Suuret serbivähemmistöt Kroatiassa ja Bosnia ja Hertsegovinassa vaativat serbialueiden pysyttämistä Jugoslavian osina.
Serbian ohjaama Jugoslavian kansanarmeija tuki Kroatian ja Bosnian serbiaktivistien kapinaa alkamalla aseistaa näitä kesällä-syksyllä 1990. Kesällä 1991 Miloševićista tuli käytännössä Jugoslavian armeijan komentaja. Milošević ei halunnut Sloveniaa osaksi Jugoslaviaa ja sota siellä oli lyhyt. Vuosina 1991 ja 1992 serbiseparatistit ja Jugoslavian kansanarmeija taistelivat Kroatian hallituksen joukkoja vastaan. Serbit tekivät siellä paljon sotarikoksia. Kroatian serbien johtaja Milan Babić piti Miloševićia vastuullisena tästä, kun taas hänen seuraajansa Goran Hadžić julkisesti kehuskeli kuinka hän ”pidensi Miloševićin kättä.”
Vuonna 1992 Bosnia ja Hertsegovinassa alkoi verinen sota, jossa serbit ajoivat väkivalloin siviilejä pois kodeistaan. Virallisesti Milošević sanoutui irti Kroatian ja Bosnian sodista alusta asti. Milošević yritti pitää hyvää julkista Jugoslaviakuvaa nimittämällä pääministeriksi länsimielisen Milan Panicin. Mutta Serbian, Kroatian ja Bosnian serbinationalistien tekemät etniset puhdistukset mustasivat tämän. Länsimaat pani Jugoslavian Slovenian, Kroatian ja Bosnian sotien takia asevientikieltoon ja kauppasaartoon. Serbian talous huononi tämän takia. Lisäksi serbikapinallisten auttaminenkin rasitti Serbian taloutta.
Milošević veti tukensa Bosnian serbinationalisteilta ja mm pidätytti vähäksi aikaa kiihkonationalistina pidetyn Vojislav Šešeljin. Vuonna 1995 Milošević neuvotteli Daytonin sopimuksen Bosnian serbien nimissä (samaan tapaan kuin Kroatian johtaja Franjo Tuđman Bosnian kroaattien). Sopimus päätti viimein sodan Bosniassa ja Miloševićia pidettiin lännessä yhtenä Balkanin rauhan tukipilareista.
Perikato
4. helmikuuta 1997 Milošević joutui tunnustamaan opposition voitot marraskuun 1996 vaaleissa, kyseenalaistettuaan ne 11 viikon ajan. Hänen julkinen kuvansa oli kuitenkin pahasti lokaantunut ja huolimatta sen parantumisesta Nato-pommitusten alettua 1999, tämä johti lopulta hänen alassyöksyynsä.
Perustuslaki rajoitti Serbian presidentin viran kahteen kauteen, joten Milošević otti tynkä-Jugoslavian (joka käsitti Serbian ja Montenegron) presidentinviran itselleen 23. heinäkuuta 1997. Kosovon albaaniseparatistien ja Serbian poliisin ja armeijan konfliktit aiemmin autonomisessa ja albaanien asuttamassa Kosovossa johtivat kiihtyviin sotatoimiin 1998 ja lopulta Naton ilma-iskuihin Jugoslaviaa vastaan maalis-kesäkuussa 1999. Lopulta Serbian hallinto päätti vetää sotavoimansa maakunnasta. Yhdysvallat ja sen liittolaiset syyttivät yksipuolisesti Miloševićia Kosovon sodan aikana tehdyistä sotarikoksista ja rikoksista ihmiskuntaa vastaan ja häntä vastaan käytiin oikeutta Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston sitä varten perustetussa Jugoslavia-sotarikostuomioistuimessa Haagissa, Alankomaissa aina hänen kuolemaansa saakka.
Miloševićin kieltäytyminen hyväksymästä opposition ensimmäisen kierroksen vaalivoittoa liittovaltion presidentinvaaleissa syyskuussa 2000, johti suurmielenosoituksiin Belgradissa 5. lokakuuta ja hallinnon vallan murenemiseen. Opposition johtaja Vojislav Koštunica otti Jugoslavian presidenttiyden 6. lokakuuta Miloševićin luovutettua.
Milošević pidätettiin 1. huhtikuuta 2001 syytettynä vallan väärinkäytöstä ja korruptiosta. Serbian hallitus luovutti hänet 28. kesäkuuta entistä Jugoslaviaa varten perustettuun kansainväliseen sotarikostuomioistuimeen Haagiin vastaamaan sotarikossyytteisiin, vaikka perustuslaki kielsi Jugoslavian kansalaisten luovuttamisen. Hänen puolestaan ei kuitenkaan syntynyt pelättyjä joukkoprotesteja.
Yksityiselämästä
Yksityiselämässään Milošević oli patriarkaalinen ja konservatiivinen, perheelleen ja vaimolleen omistautunut mies. Hänen persoonallisuuttaan leimasi itsepäisyys, josta hän oli ylpeä, sekä jäykkä omiin moraalisiin uskomuksiin kytkeytyminen. Vallassaolon vuosinaan hän vastusti usein televisioesiintymisiä ja esiintyi mediassa harvoin. Hänen uskollisimmat kannattajansa olivat ikääntyneitä ihmisiä, eläkeläisiä, jotka olivat eläneet suurimman osan elämäänsä Jugoslavian kommunistisessa autoritariassa. Miloševićin itsepäisyyden ja kykenemättömyyden kompromisseihin periaatteissaan on nähty ainakin osittain olleen syynä poliittisiin ongelmiin ja sotiin hänen valtakaudellaan.
Oikeudenkäynti
Miloševićin luovutuksen jälkeen häntä vastaan suunnattuja syytteitä laajennettiin koskemaan myös väitettyä kansanmurhaa Bosniassa ja sotarikoksia Kroatiassa. 30. tammikuuta 2002 Milošević moitti sotarikostuomioistuinta "ilkeästä ja vihamielisestä hyökkäyksestä" häntä vastaan. Oikeudenkäynti alkoi Haagissa 12. helmikuuta 2002. Lakimies Milošević puolusti siinä itseään. Hän kieltäytyi hyväksymästä tuomioistuimen tuomiovaltaa. Eräät tarkkailijat totesivat hänen suosionsa nousseen äkisti oikeudenkäynnin alettua. Jotkut pitivät oikeudenkäyntiä oikeuden pilkkaamisena ja katsoivat, että sen todellisena tarkoituksena oli oikeuttaa Naton pommitukset ja albaaniterroristiryhmittymien tukeminen 1990-luvulla.
Miloševićilla oli puolustuksensa apuna ryhmä Belgradissa, joka lähetti tietoja joskus myös salaisen poliisin arkistoista. Tuomioistuimen piti todistaa Miloševićilla olleen komentovastuu Kroatiassa ja Bosniassa ainakin de facto, koska muodollisesti hän oli ainoastaan Serbian presidentti. Hänen vaikutusvaltansa kenties ylitti hänen muodolliset velvollisuutensa, mutta tästä oli ainoastaan vähän tai ei yhtään todisteita. Tämä johtui osin siitä, että hän toimi yleensä alaistensa kanssa luottamuksellisesti ja henkilökohtaisesti. Miloševićia ei aikanaan pidetty kiihkonationalistina, vaikka jotkut hänen kannattajansa olivatkin, eikä hän puheissaan kiihottanut kansanryhmiä vastaan. Milošević toi esiin myös todisteita Naton sotarikoksista Jugoslavian hajoamissotien aikana.
Mielipiteet Miloševićin oikeudenkäynnistä vaihtelevat laajasti, mutta suurin osa tarkkailijoista on kuitenkin yhtä mieltä siitä, että oikeudenkäynnissä esiintyi outoja ja jopa koomisia tilanteita. Syyttäjiltä kesti kaksi vuotta esittää syytteensä, jotka käsittelivät laajasti Kroatian, Bosnian ja Kosovon sotia. Oikeudenkäyntiä seurattiin tarkasti entisen Jugoslavian alueella. Siinä on myös esiintynyt useita korkean profiilin todistajia, mukaan lukien entinen Neuvostoliiton päämies Nikolai Ryžkov marraskuussa 2004.
Milošević sairastui oikeudenkäynnin kestäessä: hän kärsi korkeasta verenpaineesta ja pahasta flunssasta. Sairastumiset aiheuttivat katkoja ja oikeudenkäynnin pidentymisen ainakin kuudella kuukaudella. Alkuvuodesta 2004, kun Milošević viimein palasi oikeuden eteen esittämään puolustustaan, ja esitti yli 1 200 todistajan nimet, kaksi kansainvälisen tuomioistuimen tuomaria päättivät sydänlääkäreitä konsultoituaan nimittää hänelle kaksi puolustusasianajajaa. Milošević ja hänelle nimetyt kaksi brittiläistä lakimiestä vastustivat nimityksiä.
Kuolema
Oikeusprosessi jäi lopulta kesken Miloševićin kuoleman vuoksi. Hän kärsi sydänvaivoista ja moskovalainen sydänsairauksiin erikoistunut sairaala olisi ollut valmis ottamaan hänet hoidettavaksi. Sotarikostuomioistuin ei kuitenkaan sallinut hänen päästämistään hoitoon Moskovaan. Milošević kuoli sydänkohtaukseen. Hän ei ollut suostunut syömään hänelle määrättyjä sydänlääkkeitä.
Miloševićin veli Borislav Milošević syytti Haagin tuomioistuinta hänen kuolemastaan. Venäjän ulkoministeriö arvosteli YK:ta hoidon epäämisestä. Miloševićin sosialistisen puolueen jäsen, Zoran Anđelković, syytti oikeusistuinta murhasta. Erään puolueen edustajan mukaan ”Miloševićia otettiin systemaattisesti hengiltä Haagissa, ja lopulta hän kuoli.” Miloševićin lakimies esitteli myöhemmin hänen käsin kirjoittamaansa, Venäjän ulkoministeri Sergei Lavroville osoitettua, 10. maaliskuuta päivättyä kirjettä, jossa Milošević epäili, että hänet yritetään myrkyttää.
Hänen kuolemansa koettiin tappioksi oikeusprosessille ja Natolle. Tuomiovaiheeseen juttu olisi edennyt alkukesästä, sillä jäljellä oli enää 50 oikeudenkäyntipäivää.
Presidenttinä ollessaan häntä vastaan tehtiin murhasuunnitelmia: entinen agentti Richard Tomlinson on esittänyt Ison-Britannian tiedustelupalvelu SIS:n suunnitelleen Miloševićin murhaa vuonna 1992. Vuonna 1999 Jugoslavian viranomaisille paljastui monikansallisen palkkasoturiverkoston suunnitelma Miloševićin murhaamiseksi. Verkostolla väitetään olleen yhteyksiä Ranskan tiedustelupalveluun DGSE:hen.
Kalevalainen runous
Kalevalainen runous perustuu kalevalaiseen runomittaan eli kalevalamittaan. Kalevalaista runoutta esiintyy itämerensuomalaisten kansojen keskuudessa. Kalevalainen runous on syntynyt viimeistään rautakaudella, ja monet sen aiheista kertovat juuri rautakautisesta ympäristöstä. Mukana on myös vanhempia, šamanistisia aiheita jopa kivikaudelta, sekä uudempia, kristillisen ajan aiheita.
pienoiskuva|Hyvämuistisia [[runonlaulaja|runonlaulajia arvostettiin yhteisöissä. Jamasen veljekset Uhtualta.]]
Vanha kalevalainen runous säilyi vuosisatoja muistinvaraisena. Uudet sukupolvet oppivat vanhat runot kuunnellessaan niitä, jotka osasivat laulaa runoja ulkoa. Tätä varten oli olemassa useita laulutapoja, sillä loitsuja lukuun ottamatta runot esitettiin yleensä nimenomaan laulaen, ei lausuen. Laulua säestettiin toisinaan kanteleella.
Runouden keruu
Vanhimmat tunnetut kalevalaisten runojen kirjalliset taltioinnit ovat ilmeisesti 1500-luvulta. Eräät tutkijat ovat tosin tulkinneet 1200-luvulta peräisin olevan, historiallisen Novgorodin lähistöltä löydetyn tuohikirjoituksen kalevalamittaiseksi loitsuksi.