cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henrik Ibsen
Suurin osa Ibsenin ajan yhteiskuntaa piti hänen näytelmiään skandaalimaisina, sillä viktoriaaniset perhearvot ja käytöstavat olivat vielä vallalla ja niiden kyseenalaistamista pidettiin moraalittomana ja loukkaavana. Ibsenin näytelmät tutkivat julkisivujen takana olevaa todellisuutta, mitä tuon ajan yhteiskunta ei halunnut nähdä. Esimerkiksi näytelmä Nukkekoti (Et dukkehjem) tarkastelee kriittisesti avioliittoa ja naisen asemaa.
Ibsen loi modernin näytelmän ottamalla käyttöön kriittisen näkökulman ja elinolojen sekä moraalikysymysten vapaan käsittelyn. Viktoriaanisena näytelmien oletettiin olevan moraliteetteja, joissa ylväät päähenkilöt kamppailivat pimeyden voimia vastaan. Näytelmän odotettiin päättyvän "oikeaan" lopputulokseen; toisin sanoen hyvyyden piti aikaansaada onnellisuutta ja moraalittomuuden ainoastaan kärsimystä. Ibsen käänsi tuon näkemyksen päinvastaiseksi haastaen aikansa uskomukset ja rikkomalla yleisön kuvitelmat.
Lapsuus ja nuoruus 1828–1849
Henrik Ibsenin vanhemmat olivat Knud Ibsen ja Marichen Altenburg, jotka molemmat kuuluivat Skienin porvaristoon. Vuonna 1883 kirjeessään tanskalaiselle kriitikolle Georg Brandesille Ibsen kirjoitti, että "sekä isäni että äitini kuuluivat Skienin arvostetuimpiin sukuihin", ja että hän oli läheistä sukua "suunnilleen kaikille kauppiassuvuille, jotka hallitsivat paikkakuntaa ja sen lähiseutuja".
Ibsenin isoisällä Henrich Ibsenillä oli oma alus Caritas (latinaksi "laupeus"), ja hän menehtyi aluksen haaksirikkouduttua Hesnesille Grimstadin edustalle vuonna 1797. Vuotta myöhemmin leski Johanne (omaa sukua Plesner) meni naimisiin laivanvarustajan ja tulevan tilanomistajan Ole Pausin kanssa, ja Knud Ibsen varttui Pausin tilalla Gjerpenin Østre Risingissä. Knudilla oli viisi nuorempaa velipuolta ja neljä sisarpuolta. Vuonna 1825 Knud Ibsen avioitui Marichen Altenburgin kanssa. Marichen oli Johan Andreas Altenburgin ja Hedevig Christine Pausin tytär, ja Knudin isäpuolen Ole Pausin veljentytär. Avioliitto oli "täydellinen perhejärjestely"; sulhanen ja morsian olivat varttuneet yhdessä ja tulleet yhtä läheisiksi kuin sisar ja veli. Pausin, Altenburgin, Plesnerin ja Ibsenin suvut liittyivät toisiinsa monimutkaisena verkostona. Robert Fergusonin mukaan Ibseniä kiehtoi lapsuudesta asti hänen vanhempiensa "merkillinen, lähes insestinen avioliitto". Ibsen käsitteli lähisukulaisten välisen avioliiton teemaa muun muassa näytelmissä Kummittelijoita ja Rosmersholma.
Henrik Ibsen kastettiin kotonaan 28. maaliskuuta vuonna 1828, ja kaste vahvistettiin Skienin kirkossa Christianskirkenissä 19. kesäkuuta samana vuonna. Hänet ristittiin isoisoisiensä Henrich Ibsenin ja Johan Altenburgin ja kenties myös setänsä Henrik Johan Pausin mukaan. Ibsen oli vanhin viidestä sisaruksesta (vanhempi veli oli kuollut samana vuonna kuin syntyi). Erityisen läheinen Ibsen oli sisarensa Hedvigin kanssa.
Knud Ibsen perusti puutavarayrityksen vuonna 1825, ja Marichenin suuren isänperinnön turvin – hänen isänsä oli ollut Skienin rikkaimpia miehiä – he pystyivät jatkuvasti laajentamaan liiketoimintaansa 1830-luvun alussa. Myöhemmin yritys joutui kuitenkin ongelmiin, ja vuonna 1835 Knud Ibsen menetti lähes kaiken, minkä omisti, ja perhe joutui muutamaan kesähuvilaan muutaman kilometrin päähän Skienin keskustasta. Varakkaat sukulaiset hylkäsivät perheen. Sosiaalisen aseman heikentyminen katkeroitti Knud Ibsenin, ja tämä alkoi juoda.
Marichen oli ollut lapsesta saakka kiinnostunut teatterista ja leikki nukeilla aikuisenakin. Hän vei Henrikin teatteriin aina kun Skienissä vieraili teatteriryhmiä. Henrik ilmeisesti peri taiteelliset lahjansa ja kiinnostuksenkohteensa äidiltään. Aviomiehen epäonni teki Marichenista hiljaisen ja aran. Tytär Hedvig kirjoitti äidistään: "Hän oli hiljainen, rakastettava nainen, kodin sydän. Hän uhrasi jatkuvasti itsensä. Hänessä ei ollut katkeruutta eikä halveksuntaa." Monet Ibsenin teosten hahmot perustuvat hänen perheenjäseniinsä, usein isään ja äitiin, joita kuvataan näytelmissä Peer Gynt, Villisorsa ja Kuninkaan alut.
Nuoruudessaan Ibsen luki kaunokirjallisuutta ja harrasti nukketeatteria, piirtämistä ja maalaamista. Hän alkoi myös varhain kirjoittaa runoja. Vähän sen jälkeen, kun Ibsen oli päässyt ripille Gjerpenin kirkossa 1. lokakuuta vuonna 1843, perhe muutti takaisin Skieniin. He asuivat Snipetorpissa talossa, jonka omisti Knud Ibsenin yksitoista vuotta nuorempi velipuoli, laivanvarustaja ja kauppias Christopher Blom Paus. 15-vuotias Henrik lähti saman vuoden joulukuussa Skienistä ja meni apteekkarin oppiin Grimstadiin. Ibsenin perhe asui Snipetorpissa vuoteen 1865 saakka.
Apteekkarin oppipoikana Grimstadissa
Grimstadissakin asuessaan Ibsen jatkoi vapaa-aikanaan kirjallisuusharrastustaan. Hän luki muun muassa Oehlenschlägeriä, Kierkegaardia, Welhavenia ja Wergelandia, ja tutustui Voltaireen. Ibsen aikoi yliopistoon lukemaan lääketiedettä. Tuolloin hän alkoi myös opiskella latinaa.
Pyykkäri Else Sophie Birkedalen synnytti vuonna 1846 lapsen, jolle antoi nimeksi Henrik Ibsenin mukaan Hans Jacob Henriksen. Else Sophieta kymmenen vuotta nuorempi Ibsen tunnusti isyyden, mutta ei halunnut olla missään tekemisissä pojan kanssa lukuun ottamatta pojalle tämän 14-vuotispäivään asti maksamaansa avustusta.
Brynjolf Bjarmen Catilina
Grimstadissa Ibsen ystävystyi älykköjen Christopher Duen ja Ole Schulerudin kanssa. He kolme viettivät paljon aikaa yhdessä pohtien eksistentiaalisia kysymyksiä. Tuolloin Ibsen kirjoitti lukuisien runojen lisäksi myös ensimmäisen näytelmänsä Catilinan, joka syntyi osittain latinan opiskelun ja osittain vallankumousvuoden 1848 inspiroimana. Silosäkeellä kirjoitettu Catilina ilmestyi Kristianiassa (nyk. Oslo) salanimellä Byrnjolf Bjarme. Ibsen oli tuolloin 22-vuotias. Koska mikään kustantamo ei ollut halukas julkaisemaan näytelmää, julkaisemisen maksoi Ole Schulerud saamallaan pienellä perinnöllä. Hänestä Catilina oli lupaava teos. Se myi kuitenkin vain vähän, ja suurin osa painoksesta päätyi jätepaperiksi.
Ibsen uudisti näytelmän 25 vuotta myöhemmin ja kommentoi nuoruudentyötään näin:
Shibām
Shibām on historiallinen kaupunki, joka sijaitsee Wadi Hadramaoutin tulvatasangolla, Hadramautin maakunnassa, Jemenissä. Sen linnoitettu vanhakaupunki valittiin Unescon maailmanperintökohteeksi vuonna 1982, sillä se on yksi varhaisimpia ja parhaiten säilyneitä esimerkkejä kaupunkisuunnittelusta, joka perustuu kerrosrakentamiseen. Korkeiden tornitalojensa vuoksi kaupunkia kutsutaan joskus leikillisesti Aavikon Chicagoksi tai Manhattaniksi. Vuonna 2000 tehdyn väestönlaskennan mukaan Shibāmissa oli noin 48 000 asukasta, joista yli 3 000 asui vanhassakaupungissa.
Henrik Ibsen
Kypsymisvuodet 1850–1863
Vuonna 1850 Ibsen muutti Kristianiaan. Matkalla pääkaupunkiin hän vieraili Skienin-kodissa viimeistä kertaa. Perhe oli sillä välin liittynyt Lammers-liikkeeseen, joka oli kristillinen herätysliike. Tuolloin hän myös tapasi viimeistä kertaa Hedvig-sisarensa. Lammers-liike piti muun muassa kirjallisuutta paholaisen työnä.
Kun Ibsenin veli Ole pyysi tätä kirjoittamaan suosituksen hakiessaan työtä majakanvartijana, Ibsen kirjoitti: "Teidän erinomaisuuteenne! Ainoa elossa oleva veljeni Ole Paus Ibsen, joka asuu Tjømessa, hakee majakanvartijan paikkaa ja on pyytänyt minua puhemiehekseen Teidän Erinomaisuudellenne. Tässä ominaisuudessa pyydän Teitä lukemaan liitteenä olevat kirjeet ja asiakirjat. Itselläni ei ole muuta lisättävää."
Shibām
Historia
left|thumb|180px|Näkymä Shibāmin vanhankaupungin kujilta Shibām syntyi 200-luvulla vilkkaan suitsuketien varrelle ja toimi satoja vuosia Hadramautin pääkaupunkina. Kaupungin vaurauden lähde oli temppeliolibaanin aromaattinen pihka, olibaanihartsi, jota myydään sen kaduilla edelleen. Tuottoisa suitsukekauppa houkutteli myös vihamielisiä beduiineja, joiden ryöstöyrityksiä vastaan kaupungin ympärille pystytettiin puolisuunnikkaan muotoinen muuri.
Henrik Ibsen
Kypsymisvuodet 1850–1863
Ibsen sai ainutlaatuisen tilaisuuden, kun viuluvirtuoosi ja kulttuuripersoona Ole Bull kutsui 23-vuotiaan Ibsenin vasta-avattuun teatteriinsa Bergeniin vuonna 1851. Teatterin johtokunta myönsi hänelle alustavasti stipendimatkan, jolla hän pääsisi opiskelemaan teatteria Kööpenhaminaan ja Dresdeniin. Ole Bullin Det norske Theater -teatterissa Ibsen teki teatteriohjaajan työtehtäviä. Hän oli vastuussa koristuksista, puvustuksesta, rekvisiitasta ja näyttelijöiden asettelemisesta lavalle. Työskentely tässä pioneeriteatterissa vuosina 1851-57 loi pohjaa Ibsenin tulevalle näytelmäkirjailijan uralle.
Shibām
Historia
Vanhakaupunki kasvoi puoli kilometriä pitkälle kukkulalle, jossa se oli turvassa wadin vuotuiselta tulvimiselta. Suurin osa kaupungin viidestäsadasta kerrostalosta rakennettiin 1500-luvulla noudattaen tiheää ruutuasemakaavaa. Muutama rakennus on kuitenkin peräisin islamin alkuajoilta: esimerkiksi perjantaimoskeijan vanhimmat osat rakennettiin jo 800-luvulla Harun al-Rašidin, abbasidien kalifin, valtakaudella. Kaupungin hallinnollisena keskuksena toiminut linna on puolestaan 1200-luvulta.
Henrik Ibsen
Kypsymisvuodet 1850–1863
Työskennellessään teatterissa Ibsen kirjoitti neljä uutta näytelmää, joissa oli vaikutteita Norjan kansanrunoudesta ja historiasta. Historia on erityisesti läsnä näytelmässä Inger, Östråtin rouva (Fru Inger til Østeraad).
Shibām
Historia
Pitkän historiansa aikana Shibāmia ovat hallinneet monet Hadramoutin emiiri- ja sulttaanikunnat. Kaupunki kuului pitkään läheiselle Kathîrin sulttaanikunnalle, jonka syrjäytti 1800-luvun puolivälissä Adeninlahdelta käsin levinnyt Qu’aitin sulttaanikunta. Vuosina 1967–1990 Shibām oli osa sosialistista Jemenin demokraattista kansantasavaltaa. Kommunistien valtakaudella ja sitä seuranneina taloudellisesti epävakaina vuosina vanhakaupunki rappeutui ja menetti yli puolet asukkaistaan.
Henrik Ibsen
Kypsymisvuodet 1850–1863
Vuonna 1857 Ibsen palasi Kristianiaan mentyään naimisiin Suzannah Thoresenin kanssa, joka oli kirjailija Magdalene Thoresenin tytärpuoli. Vuotta myöhemmin syntyi heidän ainoa lapsensa Sigurd Ibsen, ja Ibsen työskenteli ohjaajana uudessa Christiania Theaterissa Møllergatanilla vuoteen 1864 saakka. Suzannah oli lahjakas nainen, ja hän oli Ibsenille tärkeä innoittaja, kuuntelija ja kriitikko tämän koko loppuelämän ajan.
Shibām
Arkkitehtuuri
Shibāmin vanhankaupungin talot on muurattu mutatiilistä ja ne ovat läpileikkaukseltaan puolisuunnikkaan muotoiset. Ylimmissä kerroksissa on käytetty pienempiä tiiliä kuin alimmissa kerroksissa, jotta talot eivät sortuisi oman painonsa alle. Taloissa on koristeelliset, puiset kaari-ikkunat ja ovet ja yleensä viisi tai kuusi kerrosta. Kaupungin korkein rakennus on kahdeksankerroksinen ja sen huippu kohoaa 29,15 metrin korkeudelle katutasosta ja 36,51 metrin korkeudelle wadin pohjasta. Mutatiilien rapautuessa aikojen saatossa taloja on jouduttu korjaamaan moneen otteeseen, ja tällä hetkellä niiden keski-ikä on 100–200 vuotta. Kaupungin vanhin kerrostalo on Jarhoumin talo, jonka iäksi arvoidaan lähes 400 vuotta. Talojen rakenteita uhkaavat jokavuotiset rankkasateet, joiden vaikutuksia asukkaat yrittävät lieventää rappaamalla julkisivut kipsillä ja kalkilla.
Kussakin talossa asuu tavallisesti vain yksi perhe, joka käyttää ensimmäistä kerrosta ruokavarastona, toista kerrosta eläinsuojana ja ylempiä kerroksia asuinhuoneistona. Pitämällä kotieläimiä kotinsa alakerrassa asukkaat eivät nähneet nälkää, jos kaupunki joutui pitkän piirityksen kohteeksi. Kolmannessa kerroksessa ovat miesten huoneet ja neljännessä kerroksessa naisten huoneet, keittiö sekä perheen olohuone. Tätä ylemmissä kerroksissa ovat makuuhuoneet sekä kattoterassi, jota käytetään kesällä nukkumiseen. Joidenkin talojen yläkerroksia yhdistävät kapeat sillat, joita pitkin naiset voivat vierailla toistensa luona laskeutumatta kadulle. Ennen vanhaan asukkaat käyttivät siltoja myös pakoreittinä talosta toiseen, kun taloihin tunkeutui rosvoja.
Henrik Ibsen
Kypsymisvuodet 1850–1863
Kun avioitunut Ibsen oli asettunut väliaikaisesti Kristianiaan, hän kirjoitti Edda-runojen inspiroiman näytelmän Helgelannin sankarit (Hærmændene paa Helgeland)ja 1200-luvun kansalaissotaa käsittelevän teoksen Kuninkaan alut (Kongs-Emnerne). Lisäksi hän kirjoitti aikalaisnäytelmän Rakkauden komedia (Kjærlighedens Komedie). Näistä Kuninkaan alut on merkittävin.
Vuonna 1859 Ibsen kokeili siipiään myös oopperalaulajana ja alkoi kirjoittaa librettoa Fjeldfuglen. Se ei koskaan valmistunut, vaan Ibsen jätti libreton kesken jo toisen näytöksen kohdalla. Teksti kuitenkin julkaistiin postuumisti vuonna 1909.
Ulkomailla
Vuonna 1863 Ibsen sai Det akademiske Collegiumin matka-apurahan, jonka suuruus oli 400 Norjan speciedaleria. Vaimo Suzannah ja poika Sigurd matkustivat edeltä Kööpenhaminaan, mutta Ibsen jäi Kristianiaan auttamaan Christiania Theateria Kuninkaan alut -näytelmänsä näyttämösovituksessa. Hän lähti Norjasta 1. huhtikuuta vuonna 1864 kevään ensimmäisellä höyrylaivalla, joka mursi tiensä jään läpi ja vapautti kaupungin talven aiheuttamasta pitkästä eristyksestä. Ibsen vietti kuukauden vaimonsa ja poikansa kanssa Kööpenhaminassa, ennen kuin jatkoi matkaansa Saksan kautta junalla Venetsiaan, missä hän vietti pari viikkoa. Hän saapui Roomaan 19. kesäkuuta. Ensimmäisinä vuosina Ibsenin matkakassan huvettua Bjørnstjerne Bjørnson ja valtion asianajaja Bernhard Dunker lähettivät hänelle rahaa.
Seuraavat 27 vuotta Ibsen vietti ulkomailla ja vieraili kotimaassa vain harvoin ja lyhyesti. Tänä ajanjaksona Italiassa ja Saksassa asuessaan Ibsen kirjoitti tunnetuimmat näytelmänsä. Ensin ilmestyi Brand (1866), symbolinen tragedia papista, joka seuraa korkeita periaatteitaan. Vuotta myöhemmin hän kirjoitti ehkä tunnetuimman teoksensa, Peer Gyntin. Nämä teokset tekivät Ibsenistä yhden Skandinavian tunnetuimmista kirjailijoista, ja vuonna 1866 hänelle myönnettiin Norjan valtion taiteilijapalkka.
Paluu Norjaan
Vuonna 1891 Ibsen palasi Norjaan, missä hän jatkoi kirjoittamistaan vuoteen 1900 asti. Hänen avioliittonsa oli iloton, mutta ystävyyssuhteet nuorempiin naisiin rikkoivat yksitoikkoisuutta. Vuonna 1893 hänelle myönnettiin Pyhän Olavin ritarikunnan suurristi.
Vuonna 1898 Ibsen juhli 70-vuotissyntymäpäiväänsä. Juhlallisuuksien yhteydessä sekä Tanskan että Ruotsin kuningas myönsi hänelle Dannebrogin ritarikunnan ja Nordstjernen ritarikunnan suurristit.
Linnassa järjestettyjen tanssiaisten jälkeen vuonna 1900 Ibsen sairastui. Aftenposten-lehdessä kirjoitettiin joitakin päiviä myöhemmin, että Ibsen oli "influessan kourissa" eikä voinut ottaa vastaan vieraita syntymäpäivänään 20. maaliskuuta. Jälkeenpäin on spekuloitu, oliko oikeasti kysymyksessä Ibsenin ensimmäinen aivohalvaus. Joka tapauksessa Ibsenin heikkenevä terveys esti kirjallisen uran jatkon, vaikka hän antoikin yhä haastatteluja. Bjørnson vieraili 70-vuotispäivänään 8. joulukuuta vuonna 1902 Ibsenin luona, sillä tämä oli liian sairas lähteäkseen kotoaan. Ibsen otti hänen kätensä omiensa väliin ja sanoi, että kaikista "muistelen useimmin sinua. Olit rakkaimpani. Sinua ajattelin myös hänen kohdallaan... lääkintäupseerin..." "Lääkintäupseerin?", Bjørnson ihmetteli, ja molemmat miettivät hyvän tovin, ennen kuin tajusivat, että kyse oli En folkefiende -näytelmän tohtori Stockmannista.
Vuonna 1903 Ibsen esiintyi viimeisen kerran julkisuudessa, sillä sen jälkeen useat halvauskohtaukset aiheuttivat hänelle vakavia vammoja. Myöhemmin hänen tilansa vain heikkeni. Kolme vuotta myöhemmin, toukokuun 23. päivänä vuonna 1906 kello 14.30, Ibsen kuoli asunnossaan Kristianian Albins gatella 78-vuotiaana.
Hyppönen
Hyppönen on seuraavien tunnettujen suomalaisten sukunimi:
Henrik Ibsen
Paluu Norjaan
Ibsenin lääkäri Edvard Bull kertoi, että Ibsenin lähiomaiset olivat kerääntyneet kirjailijan sängyn ympärille ennen tämän kuolemaa. Ilmeisesti omaisia lohduttaakseen sairaanhoitaja sanoi Ibsenin näyttävän vähän paremmalta tänään. Anekdootin mukana Ibsen kohottautui tällöin vuoteessaan ja sanoi selkeällä äänellä: "Kaikkea muuta!" Sitten hän vajosi takaisin sängylle ja vaipui koomaan, eikä enää puhunut mitään. Lääkärin mukaan Ibsenin sanat eivät olleet vastaus siihen, mitä oli puhuttu, vaan hänen viimeiset sanansa olivat protesti, mikä tuntuu sopivalta koko elämänsä ajan vastavirtaan uineelle miehelle.
Vuonna 1903 näyttelijä Knut Wigert ja Nasjonalmuseet Henrik Ibsen -säätiö vuokrasivat kirjailijan viimeisen kodin. Vuodesta 1993 Norske Folkemuseum -museo alkoi vastata sen toiminnasta. Kun Ibsenin kodin ovet oli suljettu yleisöltä vuonna 2005, avattiin Oslon Ibsen-museo (Ibsenmuseet) uudelleen Ibsenin kuoleman satavuotispäivän 23. toukokuuta 2006 johdosta. Museota oli laajennettu uusin näyttelytiloin ja sinne oli rakennettu alkuperäisen kaltainen runoilijakoti.
Hautajaiset
thumb|upright|Ibsenin kuva Norwegianin Boeing 737:n pyrstössä. Ibsen haudattiin Grav Felserin hautalehtoon 1. kesäkuuta vuonna 1906. Hautajaisseremonia pidettiin täydessä Oslon Trefoldighetskirkenissä, jonka ulkopuolella hautajaisia seurasi arvioiden mukaan 20 000 ihmistä. Peräti 44 seppelettä laskettiin arkulle. Tilaisuuden jälkeen arkkua kannettiin pitkin Ullevålsveien-katua kulkueessa, johon kuului edustajia Norjan suurkäräjiltä, hallituksesta, korkeimmasta oikeudesta, Oslon kaupunginvaltuustosta sekä ulkomaisista edustustoista. Kirkkomaalla pidettiin yksinkertainen seremonia, jonka aikana kauppiaskuoro esitti kappaleen "Vaag o sjæl o bed" ja kaartinorkesteri soitti Edvard Griegin säveltämän Rikard Nordaakin surumarssin.
Arkun laskivat taidemaalari Eilif Petersen, kirjailija Wilhelm Krag, arkkitehti Harald Olsen, säveltäjä Ole Olsen, toimittaja Nils Vogt ja teatterinjohtaja Johan Fahstrøm yhdessä opiskelijaliitto Studentersamfundetin kanssa. Kirkkoherra Christopher Bruun johti maahanpanijaisia.
Norwegian Air Shuttle -lentoyhtiö on maalauttanut Ibsenin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön. Ibsenin kuva on aiemmin ollut myös Boeing 737-300 -koneessa.
Kuninkaan alut
Jälkipolvien keskuudessa Kuninkaan alut ei ole nauttinut yhtä suurta suosiota kuin Ibsenin myöhemmät näytelmät. Näytelmän opetuksena on Brandin tapaan silkan tahdonvoiman palvonta, mihin nykyajan katsojan on vaikea samaistua. On ehkä kuvaavaa, että Vidkun Quisling innostui näytelmästä ja kuvasi sitä Nasjonal Samling -puolueen ohjelmaksi. Vaikka Ibseniä ei voikaan epäillä fasismisympatioista, teoksessa esiintyy kansallismielistä taisteluhenkeä ja veristä kuolemaa, mikä 150 vuotta myöhemmin voi tuntua vieraalta. Piispa Nikolaksen pahuus ja pelkuruus selitetään näytelmässä tämän surkastuneilla sukupuolielimillä, mikä myös vaikuttaa vanhanaikaiselta.
Kuninkaan alut oli Ibsenin viimeinen näytelmä, jota voi kutsua viikinkiaikaiseksi, ja toiseksi viimeinen vanhemmasta historiallisesta ajasta kertova näytelmä (viimeinen oli Keiser og Galilæer (1873)).
Brand
Ibsenin läpimurtoteos näytelmäkirjailijana oli Brand vuodelta 1866. Näytelmä käsittelee suoraviivaista pappia, joka asettaa kohtuuttomia vaatimuksia itselleen ja läheisilleen. Nämä vaatimukset johtavat hänet lopulta mahdototmaan tilanteeseen, mutta kuten aina Ibsenillä, loppu jää avoimeksi. Lopetusrepliikki "Hän on Deus Caritatis [rakkauden jumala]" voidaan tulkita monella tavalla. Päähenkilö on välttelevän ja syrjäänvetäytyvän Peer Gyntin täydellinen vastakohta. Tämän päivän lukijoiden on helppo tuomita hänet, mutta Ibsen itse sanoi: "Brand olen minä parhaina hetkinäni."
Näytelmä on kirjoitettu hyvin vaativaan muotoon, jossa repliikit ovat myös loppusointuisia säkeitä. Tätä muotoa Ibsen oli jo aiemmin käyttänyt Rakkauden komediassa ja käyttäisi jälleen Peer Gyntissä. Se, että Ibsenin onnistui kirjoittamaan samaan aikaan sekä loppusoinnullista runoa että iskeviä repliikkejä, on osoitus hänen kielellisestä taituruudestaan. Monet näytelmän repliikeistä ovat siirtyneet tavalliseen kielenkäyttöön sananlaskuina, ilman että ihmiset ovat tienneet niiden alkuperää.
Näytelmä herätti sekä innostusta että arvostelua Tanskassa ja Norjassa. Seuraavan 18 vuoden aikana se julkaistiin uudelleen kymmenen kertaa. Näytelmästä tuli Ibsenin ensimmäinen kaupallinen menestys, ja hän muutti sen jälkeen sekä käsialaansa että partatyyliään.
Peer Gynt
Ibsen kirjoitti Peer Gyntin Roomassa, Ischialla ja Sorrentossa, ja se julkaistiin 14. marraskuuta vuonna 1867 Kööpenhaminassa. Ensin näytelmää painettiin 1 250 kappaletta, mutta neljätoista päivää myöhemmin sitä painettiin vielä 2 000 kappaletta. Hyvä myynti lunasti ne odotukset, joita Brandin menestys oli ennakoinut.
Andreas Felder
Andreas Felder (s. 6. maaliskuuta 1962 Hall, Tirol, Itävalta) on itävaltalainen mäkihypyn kolminkertainen maailmanmestari ja mäkihyppyvalmentaja. Hän oli maailman parhaita mäkihyppääjiä 1980-luvun puolivälistä 1990-luvun alkupuolelle.
Mäkihypyn maailmancupissa Felder kilpaili ensimmäisen kerran kaudella 1980–81. 1982 Oslon MM-kisoista hän voitti Itävallan mäkijoukkueessa hopeaa. Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa hän saavutti 8. joulukuuta 1984 Kanadan Thunder Bayn normaalimäen kilpailusta. Samalla kaudella hän voitti viisi muutakin osakilpailua ja sijoittui yhteispisteissä toiseksi Matti Nykäsen jälkeen. 1985 Seefeldin MM-kisoissa hän saavutti kaksi hopeaa, normaali- ja joukkuemäessä.
Sittemmin Felder vakiinnutti paikkansa mäkihyppymaailman huipulla. Lentomäen maailmanmestaruuden hän voitti Kulmissa vuonna 1986. Hän sijoittui kolmesti peräkkäin maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmen parhaan joukkoon. 1987 Oberstdorfin MM-kisoissa hän voitti suurmäen kilpailun ja joukkuemäessä Itävallan joukkueessa pronssia. Välissä Felderillä oli pari heikommin sujunutta kautta, mutta kaudella 1990–91 hän viimein voitti maailmancupin kokonaiskilpailun. 1991 Val di Fiemmen MM-kisoissa hän voitti joukkuemäen kultaa Heinz Kuttinin, Ernst Vettorin ja Stefan Horngacherin kanssa, ja vielä 1992 Albertvillen olympiakisoissa joukkuemäen hopeaa. Samana keväänä hän lopetti uransa voittoon Planicassa.
Felder on toiminut Itävallan mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana vuosina 1995–1997 ja 2018–2020. Vuosina 2014–2018 hän valmensi Itävallan naisten mäkihyppymaajoukkuetta.
This Is My Life
This Is My Life voi tarkoittaa:
Suomen maa- ja metsätalousministeriö
Maa- ja metsätalousministeriö (MMM, ruots. jord- och skogsbruksministeriet) on yksi Suomen valtioneuvoston alaisuudessa toimivista ministeriöistä. Maa- ja metsätalousministeriö johtaa uusiutuvien luonnonvarojen kestävän käytön politiikkaa. Lainsäädäntötyössä ministeriö toimii osana valtioneuvostoa ja Euroopan unionin päätöksentekoa.
Nykyinen maa- ja metsätalousministeri on kristillisdemokraattien Sari Essayah. Maa- ja metsätalousministeriön budjetti vuodelle 2018 oli n. 2 602 000 000 €.
Alan Jones
pienoiskuva|[[Williams FW07 jolla Jones voitti mestaruuden]] Alan Stanley Jones (s. 2. marraskuuta 1946 Melbourne, Victoria, Australia) on viimeisin australialainen Formula 1 -luokan maailmanmestari kaudelta 1980.
Jones saavutti urallaan 24 palkintosijaa, joista 12 oli voittoja ja 7 oli kakkossijoja. Ensimmäisen voittonsa ja palkintosijansa Jones saavutti kolmannella kaudellaan. Tosin hänen ensimmäinen MM-sarjan ulkopuolinen palkintosija on vuodelta 1976.
Suomen maa- ja metsätalousministeriö
Historia
Maa- ja metsätalousministeriössä on vuodesta 1968 lähtien ollut vain yksi ministeri. Siihen saakka ministereitä oli ollut kaksi. 1920- ja 1930-luvuilla ministeriö vastasi ns. lex Kallion toimeenpanosta. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina ministeriön vastuulla oli paljon työtä aiheuttanut talvi- ja jatkosodan sekä Lapin sodan vuoksi kotinsa menettäneen väestön ja rintamamiesten asuttaminen. Tätä työtä johti vuoteen 1959 saakka toiminut Maatalousministeriön asutusasiainosasto (ASO), jonka päällikkönä oli varatuomari ja lakitieteen lisensiaatti Veikko Vennamo.
Gina Lückenkemper
Gina Lückenkemper (s. 21. marraskuuta 1996) on saksalainen pikajuoksija ja Euroopan-mestari.
Alan Jones
Alkuvaiheet
Jones aloitti kilpa-ajamisen nuorena kartingissa, josta siirtyi mestarina 15-vuotiaana Mini-kilpailuihin sekä Formula 2 Cooper -sarjaan. Jonesin isä Stan Jones oli ajanut jo 1950-60-luvuilla Australian ja Oseanian kilpailuja (ensimmäinen australialaisen voitto kotimaan ulkopuolella), mikä innosti Alania tulemaan yhtä hyväksi kuin hän oli ollut. Jonesin perhe joutui kuitenkin taloudellisiin vaikeuksiin ja Alan päätti muuttaa ajokaverin Brian McGuiren kanssa työn ja kilpa-ajojen perässä ulkomaille 1960-70-luvuilla, jolloin he rahoittivat Formula 3 -ajonsa autokaupoilla. Myös isä-Stan muutti myöhemmin Alanin perässä Englantiin tukeakseen poikaansa kilpa-ajoissa, mutta kuoli vuonna 1973 ennen kuin näki poikansa ensimmäisen voiton Silverstonen F3-kilpailussa (voittoseppele kuljetettiin isän arkussa Australiaan). Jones sijoittui toiseksi samalla kaudella ja kilpakuljettaja Harry Stiller sai hänet siirrettyä Formula Atlantic -sarjaan kaudeksi 1975.
Formula 1
Jones sai kaudeksi 1975 ajopaikan aluksi Heskethiltä, mutta päätti kautensa Hill-tallissa, jonka autolla hän oli parhaimmillaan viides Saksan GP:ssä. Kaudeksi 1976 John Surtees palkkasi Jonesin kilpakuljettajaksi, ja vaikka hänen parhaimmat tuloksensa olivat toinen sija Race of Champions -kilpailussa sekä neljäs sija Japanin osakilpailussa, hän ajautui riitoihin tallinjohdon kanssa ja erotettiin kauden lopuksi.
Suomen maa- ja metsätalousministeriö
Hallinnonala
Yleistavoitteena on siis uusiutuvien luonnonvarojen kestävä ja monipuolinen käyttö sekä maaseudun elinvoimaisuus.
Gina Lückenkemper
Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Lückenkemper saavutti pronssia sekä 200 metrillä ajalla 22,74 että 4 × 100 metrin viestissä. Rio de Janeiron olympialaisissa hän karsiutui 200 metrin välierissä ja oli pikaviestissä neljäs. IAAF World Relays -kilpailuissa 2017 hän saavutti hopeaa 4 × 200 metrin viestissä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän karsiutui 100 metrin välierissä ja sijoittui pikaviestissä neljänneksi. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sai 100 metrillä hopeaa ajalla 10.98 ja pikaviestissä pronssia.
Suomen maa- ja metsätalousministeriö
Henkilöstö
Maa-ja metsätalousministeriössä on kolme osastoa: ruokaosasto, luonnonvaraosasto sekä hallinto- ja suunnitteluosasto.
Alan Jones
Formula 1
Kaudeksi 1977 Jones sai yllättäen paikan Shadow -tallista, kun tallin kilpakuljettaja Tom Pryce menehtyi Etelä-Afrikan GP:ssä. Hän ajoi yllätysvoittoon neljännestätoista lähtöruudusta päihittäen Niki Laudan Itävallan GP:ssä. Kilpailun voittajaa juhlittiin erikoisella tavalla, koska kukaan ei uskonut kenenkään muun kuin Laudan voittavan, minkä seurauksena kisajärjestäjillä ei ollut Australian kansallislaulun musiikkia mukana, jolloin hänen kunniakseen soitettiin Paljon onnea vaan -kappale
Jonesin saavutukset havaittiin myös Ferrari -tallissa, mutta he valitsivatkin kuljettajakseen Gilles Villeneuven, minkä seurauksena Jones siirtyi alkuvaikeuksista kärsineeseen Williamsille. Hän voitti mestaruuden Patrick Headin suunnittelemalla Williams-tallin autolla vuonna 1980. Jones voitti mestaruuskaudellaan viisi osakilpailua. Jo edellisellä kaudella hän oli sijoittunut sarjassa kolmannelle tilalle voittaen neljä osakilpailua.
Suomen maa- ja metsätalousministeriö
Henkilöstö
Henkilökuntaa ministeriössä on noin 250 ja koko hallinnonalalla 5 100. Ministeriön budjetin suuruus on noin 2,8 miljardia euroa.
Gina Lückenkemper
Lückenkemper saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa 2019 pronssia 4 × 100 metrin viestissä. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui 100 metrin välierissä. Hän sijoittui vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa pikaviestissä viidenneksi. Hän karsiutui 60 metrin alkuerissä Belgradin sisäratojen MM-kilpailuissa 2022. Eugenen 2022 MM-kilpailuissa Lückenkemper saavutti ensimmäisen MM-mitalinsa, pronssia, pikaviestissä. 100 metrillä hän karsiutui välierissä. Münchenin 2022 EM-kilpailuissa Lückenkemper otti kotiyleisönsä edessä ensimmäisen arvokilpailuvoittonsa: hän voitti Euroopan-mestaruuden 100 metrin juoksussa ajalla 10,99. Voiton seurauksena suurilukuinen saksalaisyleisö alkoi laulaa Lückenkemperille. 4 × 100 metrin viestissä hän juoksi kolmannen osuuden Saksan voittaessa Euroopan-mestaruuden.
Alan Jones
Formula 1
Myös kaudella 1981 Jonesilla oli mahdollisuus voittaa mestaruus, mutta auton luotettavuus ja tallitoveri Carlos Reutemannin haluttomuus alistua tallin kakkoskuljettajaksi estivät kaksoismestaruuden ja mestaruuden päätymisen Nelson Piquet'lle. Kauden 1981 päätteeksi Jones vetäytyi F1-ympyröistä, mutta saatiin houkuteltua rahalla Arrows-talliin ajamaan Yhdysvaltain Long Beachin GP 1983, vaikka kärsi ylipainosta ja jalkavammasta. Vuonna 1984 hän ajoi Le Mansin 24 tunnin ajoja yhdessä Vern Schuppanin ja Jean-Pierre Jarierin kanssa sijoittuen kuudenneksi. Ison rahan houkuttelemana Jones kilpaili jälleen kaudella 1985 Lola-Hart -tallissa heikohkolla menestyksellä, eikä kausi 1986 ollut lainkaan sen parempi, joten Jones vetäytyi kauden jälkeen lopullisesti F1-kilparadoilta. Hän ajoi myös sarjan ulkopuolisissa osakilpailuissa uransa aikana.
Suomen maa- ja metsätalousministeriö
Kansliapäälliköt
Maa- ja metsätalousministeriö
Alan Jones
Urheiluautosarjat
Jones siirtyi F1-uransa jälkeen ajamaan Australian Super Car ja Touring Car sarjoihin, joissa hän on voittanut, mm. vuoden 1993 James Hardien 12 tunnin ajon sekä vuoden 1995 Winfield Triple Challengen.
Gina Lückenkemper
Lückenkemperin ennätys 100 metrillä on 10,95 (2017) ja 200 metrillä 22,67 (2016).
Nicola d’Arienzo
Nicola d’Arienzo (24. joulukuuta 1842 Napoli – 25. huhtikuuta 1915 Napoli) oli italialainen säveltäjä. Hän tuli aikanaan kohtalaisen tunnetuksi oopperoillaan, mutta on jäänyt pitkälti aikalaistensa varjoon.
Bengt Olof Lille
pienoiskuva|oikea|180px|Bengt Olof Lille. Bengt Olof Lille (12. marraskuuta 1807 Heinola – 25. huhtikuuta 1875 Siuntio ) oli suomalainen teologi ja virsirunoilija. Hän toimi kirkkohistorian professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1840-1871 ja teologisen tiedekunnan dekaanina 1865–1871.
Lille oli suomalaisen kirkkohistorian merkittävä uudistaja, joka lauantaiseuralaisen ystävänsä, dogmatiikan professori Axel Adolf Laurellin tavoin toi teologiseen tiedekuntaan aikansa modernin, kansainväliset mitat täyttävän tavan tarkastella kristinuskon historiaa. Ennen Lilleä teologisen tiedekunnan kirkkohistorian opetus oli Uuden testamentin läpikäyntiä ja selittämistä jae jakeelta. Uuden historiallisen tavan tarkastella kristinuskoa Lille toi Suomeen Saksan opintomatkaltaan, jonka hän teki vuosina 1836–1837. Merkittävimmät vaikutteensa hän sai Berliinistä, jossa hän opiskeli August Neanderin oppilaana. Lille oli ensimmäinen historiaa opettanut teologisen tiedekunnan professori.
Matkansa aikana Lille toimi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran (SKS) asiamiehenä ja yritti saada tunnetun orientalistin Friedrich Rückertin kääntämään Kalevalan saksaksi. Lille osasi suomea erittäin hyvin, mikä oli poikkeuksellista hänen aikansa suomalaisessa yliopistomaailmassa. Hän ihaili Kalevalaa, jota hän käytti esimerkiksi kirkkohistoriallisten luentojensa lähteenä, sekä Kanteletarta, jota hän myös käänsi ruotsiksi.
Lille oli kirjoittautunut Keisarilliseen Turun akatemiaan vuonna 1822. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1827. Samana vuonna hän sai sekä filosofian maisterin että filosofian tohtorin arvon Turun akatemian viimeiseksi jääneessä filosofisen tiedekunnan promootiossa. Yliopiston siirryttyä Helsinkiin hän aloitti teologian opinnot. Lille oli Lauantaiseuran perustajajäseniä ja osallistui sen hankkeisiin. Hän oli sekä Helsingfors Lyceumin että Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran perustajajäsen ja kirjoitti Helsingfors Morgonbladiin. Lyceumissa hän opetti uskontoa sekä logiikkaa ja etiikkaa.
Syksyllä 1840 Lille aloitti kirkkohistorian luennot, joissa hän määritteli kirkkohistorian oppialan sekä käsitteli ensimmäisenä suomalaisena aikansa kirkkohistorian metodi- ja lähdekysymyksiä. Lille luennoi opiskelijoilleen kaikkia kirkkohistorian aikakausia. Useimmin toistuvat luentoaiheet olivat varhaiskirkon historia ja reformaatio. Hän piti lukuvuonna 1853–1854 maansa ensimmäiset luennot Suomen kirkkohistoriasta. Tästä luennosta säilyneet luentokatkelmat kuvaavat osaltaan, kuinka teologinen tiedekunta toimi suomalaisen papiston kansallisen ajattelun kouluna. Lillen luentojen uudistumista osoitti myös kirkkohistorian kulttuurihistoriallinen tarkastelu lukuvuonna 1860–1861.
Lille oli välitysteologi ja toi tämän teologisen koulukunnan Suomeen. Oppi-isänsä Neanderin tavoin hän ei hyväksynyt hegeliläisyyttä, jota hän piti kristinuskon kanssa yhteensopimattomana. Friedrich Schleiermacheria hän puolestaan arvosti teologian uudistajana. Lillen poika Axel Lille tuli tunnetuksi toimittajana ja Ruotsalaisen kansanpuolueen puheenjohtajana.
Akateemisen uransa ohella Lille toimi Siuntion kirkkoherrana vuodesta 1840 kuolemaansa saakka vuoteen 1875.
Hän julkaisi 1830-luvun lopulla Väckaren-lehteä.
Dukkah
Dukkah on mausteseos, joka tehdään erilaisista pähkinöistä, siemenistä ja mausteista.
Dukkah on peräisin Egyptistä, missä sitä syödään leivän ja oliiviöljyn kanssa aamiaiseksi tai alkupalaksi. Reseptin yksityiskohdat vaihtelevat perheestä toiseen. Rakenne ei ole tahnaa eikä jauhetta vaan eräänlainen murumainen tahna.
Aitta
thumb|250px|[[Pohjois-Pohjanmaa|Pohjoispohjanmaalainen aitta Oulussa.]] thumb|250px|Vanha aitta [[Kristiinankaupunki|Kristiinankaupungissa.]] thumb|250px|Korkean tolpan tai kannon päähän suojaan eläimiltä rakennettu nili- eli [[patsasaitta.]] thumb|250px|Aitta Torekällvuoren [[ulkomuseossa Södertäljessä]] Aitta on yleensä lämmittämätön piharakennus, jota on käytetty varastointiin sekä nukkumiseen.
Aitta pihapiirissä
Talossa on tarvittu useita aittoja, yleensä niitä on ollut vähintään kolme. Vilja-aitta eli riistaitta oli tarpeen viljan säilyttämiseksi. Siellä pidettiin siemen- ja rehuviljaa, herneitä, papuja ja ryynejä. Ruoka-aitta, jossa pidettiin lihaa ja jauhoja sekä joskus kalaa ja harvakseltaan maitotuotteita. Yleensä maidon säilytykseen oli oma tilansa. Kolmas tarpeellinen aitta on vaateaitta, jota käytettiin ja käytetään vaatteiden säilytykseen. Kesällä vaateaittaa käytettiin nukkumispaikkana.
Rakenne
Aitta on kylmänä ja tilkitsemättömänä rakennuksena hyvin kestävä, eivätkä 300–400 vuoden ikäiset aitat ole kovinkaan harvinaisia. Tämänkin vuoksi aittoja on koristeltu enemmän kuin muita rakennuksia. Salvaimenpäät räystäiden alla veistettiin monesti viistoon tai kaareviksi, nurkkasalvokset saatettiin laudoittaa. Jos perinteisessä aitassa oli pitkälle ulkoneva eturäystäs, sitä kannattavat pylväät usein koristeltiin. Oviin kiinnitettiin erityistä huomiota. Niiden piti olla vahvat ja niitä alettiin ensimmäisinä lukita. Makuuaittojen ovia myös koristeltiin muutenkin mielellään. Aitan seinään saatettiin kaivertaa sen valmistumisvuosi.
Sisustus
thumb|250px|Vuodelta 1864 oleva kengitetty ja peltikatolla uudelleen katettu nukkuma-aitta [[Utajärvi|Utajärvellä.]]
Aitan sisustus on niukka. Vaateaitassa ainoa kiinteä sisustus ovat orret eli vankat, pyöreät riu’ut, joille ripustetaan vaatteet. Orret kulkevat kahtena parina, samalla tasolla, oviseinästä peräseinään noin 1,6–1,7 metrin korkeudella lattiasta. Makuuaitassa on orsien lisäksi kiinteä tai liikuteltava sänky. Vilja-aitassa oli usein kiinteät laarit eli karsinat sekä erilaisia pyttyjä ja tynnyreitä siemenviljan, papujen ja herneiden säilytykseen. Ruoka-aitassa ei ollut juuri mitään kiinteää sisustusta, vaan lihaa, jauhoja ja muita ruokatarpeita pidettiin tynnyreissä, tiinuissa ja pytyissä.
Jouko Turkka
Jouko Veli Turkka (17. huhtikuuta 1942 Pirkkala – 22. heinäkuuta 2016 Pirkkala ) oli suomalainen ohjaaja ja kirjailija.
Elämä ja ura
Jouko Turkka syntyi vuonna 1942 Pirkkalassa toisena poikana työnjohtaja Reino Veli Turkan (1901–1972) ja konttoristi Gunhild Beatrice Åbergin (1904–2004) perheeseen.
Turkka kävi Tampereen klassillista lyseota, joka opetti hänelle ”Tampereen perusmoraalin”: ”Kun annatte nyt sortaa itseänne, niin pääsette aikanaan sortamaan toisia.” Turkan mukaan lyseossa ”tieteellisin käsittein latinaksi opetettiin alistumista”. Turkka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1963.
Varusmiespalveluksen Turkka suoritti Niinisalossa ja valmistui Reserviupseerikoulusta.
Turkka hyväksyttiin opiskelemaan Suomen Teatterikouluun vuoden 1964 keväällä 21 muun opiskelijan kanssa. Ohjaajalinjalle valittiin Turkan lisäksi ainoastaan Eeva Salminen. Näyttelijälinjalle hyväksyttiin mm. Pekka Autiovuori, Kristiina Halkola ja Heikki Kinnunen. Turkka aloitti opiskelut syksyllä 1964 ja valmistui vuonna 1967. Lopputyönään Turkka ohjasi Suomen Kansallisteatterin Pienelle näyttämölle Ernst Tollerin näytelmän Koneittenmurskaajat. Turkka myös suomensi saksankielisen näytelmän itse.
Valmistuttuaan Teatterikoulusta Turkka kiinnitettiin johtamaan Seinäjoen kaupunginteatteria vuosina 1967–1968. Seinäjoen kautena Turkka perusti Seinäjoen nuorisoteatterin, jota hän myös veti.
Seinäjoen jälkeen Turkka johti Joensuun Kaupunginteatteria 1968–1972 ja Kotkan Kaupunginteatteria 1973–1975, sekä toimi Helsingin kaupunginteatterin apulaisjohtajana vuosina 1975–1982. Hän toimi myös freelancerina uransa alussa.
Vuonna 1971 Turkka oli keskeinen hahmo Joensuun Kaupunginteatterin niin sanotussa teatterisodassa, jossa kiisteltiin siitä, kuka päättää teatterin ohjelmistosta. Riidassa näyttelijät valtasivat teatterin, minkä johdosta teatterinjohtaja Turkka irtisanottiin, ja siitä seurasi näyttelijöiden lakko.
Poliittisilta katsomuksiltaan Turkka oli vasemmistolainen. Hän kuului lyhyen aikaa SKDL:ään ja pyrki puolueen listoilta eduskuntaan vuonna 1972. Vaikka hän sittemmin luopui politiikasta, koska se ei hänen mukaansa toiminut teatterissa, hänen kiinnostuksiinsa kuului ”kapitalismin loppu”.
Vuosina 1975–1981 Turkka toimi Helsingin Kaupunginteatterin apulaisjohtajana ja ohjaajana.
Teatterikorkeakoulu
Turkka toimi Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyön professorina 1981–1988, joista rehtorina 1982–1985, ja ohjaajantyön professorina 1985–1988. Opetuksessaan hän korosti voimakkaan fyysisen ilmaisun merkitystä ja painotti varhaisia venäläisiä näyttelemismetodeja sekä myöhempää Konstantin Stanislavskia ja Vsevolod Meyerholdin psykofyysistä menetelmää. Hän myös sovelsi japanilaisen ohjaajan ja filosofin Tadashi Suzukin metodologiaa.
Rankan fyysisyyden tavoite oli vapauttaa mieli turhasta kontrollista. Satu Silvon mukaan Turkka ei suvainnut ”mukaharjoittelua”, josta syntyisi ”mukanäyttelemistä”. Tarkoituksena oli karsia opiskelijoista tekotaiteellisuus ja ”taiteilijana” esiintyminen, kapakassa istuminen ja maailman kyyninen halveksiminen jo nuorella iällä.
Turkan oppilaita olivat mm. Timo Harakka, Mari Rantasila , Satu Silvo , Katja Kiuru , Martti Suosalo , Ville Virtanen , Oskari Katajisto , Antti Raivio ja Mikko Kivinen.
Oulussa 1987 sattunut, kohuttu Jumalan teatterin tapaus yhdistettiin Turkkaan, vaikka hän ei itse osallistunutkaan esitykseen eikä ollut siitä etukäteen tietoinen. Teatterin jäsenet olivat hänen entisiä oppilaitaan: Jari Halonen, Jorma Tommila, Esa Kirkkopelto ja Jari Hietanen. Jumalan teatterista noussut kohu sai mediassa hysteerisiä piirteitä, ja kun Turkka ei suostunut tuomitsemaan oppilaidensa esitystä, kohu kohdistui myös häneen. Opetusministeri Gustav Björkstrand ja kiihkeä julkinen mielipide vaativat Turkan päätä vadille.
Teatterikorkeakoulun jälkeen
Näytelmien lisäksi Turkka ohjasi kaksi ristiriitaisen vastaanoton saanutta ja kiivasta keskustelua herättänyttä televisiosarjaa, Seitsemän veljestä (1989) ja Kiimaiset poliisit (1993). Lisäksi hän on esiintynyt Jari Halosen elokuvissa Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992) ja Aleksis Kiven elämä (2001).
Turkan romaani Häpeä oli Finlandia-palkintoehdokkaana vuonna 1994. Hänen esseistisiä kirjojaan ovat Aiheita (1982) ja Selvitys oikeuskanslerille (1984).
Turkan poika Juha Turkka on entinen nyrkkeilijä, sittemmin taiteilija. Vuosina 1997–1998 Turkka teki poikansa kanssa Neloselle talk show’ta Turkka & Turkka. Ohjelmaa luonnehdittiin TV-lehtien ohjelmatiedoissa ”väljäksi kulttuuriohjelmaksi”. Jouko Turkan vieraina olivat muun muassa silloinen pääministeri Paavo Lipponen, Helsingin Sanomien silloinen päätoimittaja Janne Virkkunen, kirjailija Hannu Salama, runoilija Arto Melleri, dramaturgi Outi Nyytäjä ja näyttelijä Martti Suosalo.
1990-luvun lopussa kävi ilmi, että Turkalla oli huomattava, noin 1,6 miljoonan markan arvoinen osakesalkku. Salkku koostui Nokian, Soneran, Keskon, metsä- ja metalliyhtiöiden sekä pankkien osakkeista. Turkka tunnettiin askeetikkona ja tieto varakkuudesta otettiinkin yllätyksellä vastaan. Turkka itse kertoi päässeensä sijoittamisessa alkuun erilaisilla tempuilla, esimerkiksi vieden rahansa lapasessa pankkivirkailijalle, jotta tämä kokisi sympatiaa häntä kohtaan.
Turkka nimettiin teatteritaiteen kunniatohtoriksi kun Teatterikorkeakoulu nimesi historiansa ensimmäiset tohtorit vuonna 2009. Muut promovoidut olivat presidentti Tarja Halonen, tanssitaiteilija Deborah Hay, ohjaaja Kaisa Korhonen, professori Juha Varto ja valo- ja äänisuunnittelija Ilkka Volanen.
Ikääntyminen ja kuolema
71-vuotiaana Turkka kertoi sanojen tavoittamisen tulleen hänelle vaikeammaksi. Varallisuudestaan huolimatta hän asui karuissa olosuhteissa ränsistyneessä talossa. Turkan luona vierailut valokuvaaja kertoi hänen olleen hetkittäin "omissa maailmoissaan". Turkka keräili lapsuudenkotinsa pihalta kiviä, joiden hän uskoi olevan tuhansia vuosia vanhoja veistoksia. Toimittajan mukaan kivet kiinnostivat Turkkaa enemmän kuin mikään muu. Kiviä oli kerätty huoneen täydeltä ja niiden vuoksi talon pihaa oli kaivettu parin metrin syvyyteen. Kivistä järjestettiin näyttely vuonna 2014. Kirsikka Moring kirjoitti: "Hän on matkalla, liukumassa yksityiseen fantasiamaailmaansa." Erkki Pirtola: "Turkan metodi on aina ollut regressioiden hyödyntämistä. Nyt regressio on viety loppuun."
Jouko Turkka kuoli pitkäaikaiseen sairauteen palvelutalossa vuonna 2016. Tieto kuolemasta tuli julkisuuteen vasta puolitoista viikkoa kuoleman jälkeen, kun Pirkkalainen-lehti kirjoitti Turkan nekrologin.
Turkka haudattiin 12. elokuuta 2016 Pirkkalan Vanhan kirkon hautausmaalle äitinsä ja isänsä viereen. Hautajaisiin kutsuttiin vain läheisimmät ihmiset.
Televisio
Jouko Turkka on ohjannut Yleisradiolle televisioelokuvat Yö ja päivä (1967), Poika ei päässyt sisään (1980), Isä vieraissa (1982) ja Naiskoomikko (1983), sekä tv-sarjat Seitsemän veljestä (1989) ja Kiimaiset poliisit (1993). Neloselle hän teki poikansa Juha Turkan kanssa keskusteluohjelmaa Turkka & Turkka (1998).
Radio
Turkka ohjasi Yleisradion Radioteatterille kuunnelmat Matti Väkevä (kuunnelmaooppera, 1969), Munakokkeli (1970?), Tuotantolaitos (1971), Kohtalon sormi (1972), Erään tapaturman johdosta (1992), Turpaan, kuonoon... (1994) ja Rahanhimoni taidemarkkinoilla (1997). 1990-luvun kuunnelmat Turkka myös kirjoitti itse. Kuunnelmien lisäksi Turkka piti pakinaa Jouko Turkan joulusaarna vuosina 1993-2004.
Mula
Mula on kaupunki Murcian alueella kaakkoisessa Espanjassa noin 35 kilometriä Murcian kaupungista luoteeseen.
Maantiede ja ilmasto
Mula sijaitsee Murcian alueen keskiosassa noin 300 metriä merenpinnan yläpuolella ja se on comarca del Río Mula -aluehallintoyksikön keskuskaupunki. Hallintoyksikön väkiluku on noin 25 000.
Mulan osa-alueita ovat Fuente Librilla, Yéchar, Los Baños de Mula, Puebla de Mula, Casas Nuevas ja el Niño de Mula.
Mulassa vallitsee välimerellinen puolikuiva ilmasto. Azorien korkeapaineet (Anticiclón de las Azores) vaikuttavat alueen säätilaan tuoden mukanaan aurinkoista ja lämmintä säätä. Vuotuinen sademäärä on 340 mm ja keskilämpötila 18,2 °C. Talvet ovat verraten leutoja ja kesät kuumia. Lämpötilan vaihteluväli tammikuussa on keskimäärin 4 °C...16 °C ja elokuussa 20 °C...34 °C. Kuumimpana vuodenaikana yli 40 °C:n lämpötilat eivät ole lainkaan harvinaisia.
Solaarinen keskipäivä on Mulassa kesäaikaan vasta kello 14:n jälkeen. Auringon kulma on kesä–heinäkuussa korkeimmillaan 70...75 astetta, jolloin UV-indeksi on etenkin varjottomilla paikoilla suhteellisen korkea.
Mulan alueelle ovat tyypillisiä ainavihannat kasvit. Alueen kasvit ovat sopeutunut kuivuuteen ulottamalla juurensa syvälle maaperään. Tammet ovat yleisiä, eritoten rautatammi ja korkkitammi. Myös oliivi ja johanneksenleipäpuu ovat tavanomaisia.
Historia
Cueva de Antón -nimisestä luolasta on löydetty merkkejä asutuksesta, joka on ajoitettu keskipaleoliittiselle kaudelle yli neljänkymmenen tuhannen vuoden taakse. Maanviljelyksen kannalta suotuisilta alueilta on löytynyt jälkiä kivikautisesta asutuksesta ja El Milano -nimisessä paikassa on pronssikautista kalliotaidetta.
Iberien kauden esineistöä Mulasta on löydetty runsaasti. Roomalaiselta kaudelta on löydetty erinäisiä kyliä, joista huomattavin on Los Villaricos. 700-luvulla alkanut muslimien valtakausi puolestaan toi mukanaan arabivaikutteita; reconquista saavutti Mulan seudun 1200-luvulla ja muslimit väistyivät kristittyjen vallatessa takaisin alueitaan Iberian niemimaalla.
1500-luku oli Mulan kasvun ja laajentumisen aikaa, kun taas seuraava vuosisata oli jopa katastrofaalinen kulkutauteineen ja väestökatoineen. 1700-luku oli jälleen kukoistuksen aikaa, tuolloin rakennettiin runsaasti ja parannettiin yhteyksiä Murciaan ja Caravacaan. 1800- ja 1900-luvuilla sitrushedelmät valtasivat alaa maataloudessa; teollisuus ja liikenneyhteydet kehittyivät voimakkaasti, joskin poliittinen epävakaus ja sodat horjuttivat kehitystä tuon tuosta. 2000-luvulle tultaessa Mulasta on kehittynyt osa läheisen Murcian esikaupunkivyöhykettä. Kaupungin itäosaan avattiin teollisuusalue El Arreaque 2000-luvun alussa.
Nähtävyyksiä
Mulan nähtävyyksiä ovat muun muassa Castillo de los Vélez ja Iglesia de San Miguel.
Kuuluisuuksia
Mulan kuuluisuuksia ovat muun muassa kirjailija Ginés Pérez de Hita (1544–1613), pyöräilijä Luis León Sánchez sekä jalkapalloilijat Pedro León ja Javi García.
Limits (Pændan kappale)
Limits on itävaltalaisen laulajan Pændan esittämä kappale, jolla hän edusti Itävaltaa vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa, Tel Avivissa.
Kappale kilpaili Euroviisujen toisessa semifinaalissa, jossa se sijoittui seitsemänneksitoista ja karsiutui finaalista.
Parrhasia
Maantiede
Parrhasia käsitti Alfeios-joen etelä- ja länsipuolisen alueen Arkadian Messenian vastaisella rajalla.
Muut asutukset
Parrhasian muiksi kaupungeiksi tai kyliksi mainitaan:
Historia
Parrhasiaa asuttivat parrhasialaiset, joita pidettiin yhtenä Arkadian vanhimmista heimoista. Kreikkalaisessa mytologiassa alueen nimi tuli Parrhasoksesta, Arkadian kuninkaan Lykaonin pojasta, joka perusti Parrhasian kaupungin. Tämä kaupunki yhdistetään yleensä Lykosuraan.
Klassiselle kaudelle 400-luvulle eaa. tultaessa Mantineia oli alistanut Parrhasian alaisuuteensa. Spartalaiset palauttivat alueelle sen itsenäisyyden vuonna 421 eaa. Peloponnesolaissodassa Parrhasia oli mukana peloponnesolaisliitossa.
Roomalaisilla kirjailijoilla adjektiivit Parrhasius ja Parrhasis tarkoittavat usein ”arkadialaista” yleisessä merkityksessä. Tätä kautta selittyvät muun muassa ilmaisut Parrhasides stellae (”Parrhasialaiset tähdet”, Ursa major), Parrhasia dea (”Parrhasian jumalatar”, Carmenta) ja Parrhasia virgo (”Parrhasian neito”, Kallisto).