cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Niilo Koljonen
Tutkimukset ja julkaisut
Koljonen kirjoitti nuoruutensa vankileirikokemuksista muistelmakirjan Suomalainen vankileiriraportti, joka julkaistiin postuumisti vuonna 2011. Kirjassa hän antaa Gulag-järjestelmästä tietoja, jotka ovat myöhemmin saaneet vahvistusta eri maissa julkaistuista teoksista. Koljonen kokosi teokseensa aineistoa myös haastattelemalla muita leireillä olleita. Suojelupoliisi takavarikoi Koljosen käsikirjoituksen 1954, eikä se siten ehtinyt ilmestyä ulkomailla, kuten oli tarkoitus, ja Koljonen pidätettiin. Vuonna 1958 Tammen oli tarkoitus julkaista teos, mutta ilmestyminen ei toteutunut. Teoksen sensurointiin liittyvistä tapahtumista ja syistä ei ole tietoa. Koljonen oli ensimmäinen suomalainen, joka laati Neuvostoliiton vankileirien sijainneista yksityiskohtaisen kartan. Kirjailija Sofi Oksanen julkaisi kartan vuonna 2012 Silberfeldt-kustantamonsa kautta Kansallisessa audiovisuaalisessa arkistossa.
Pihla Salonen
Pihla Salonen (s. 12. tammikuuta 2003 Pori) on suomalainen judoka, joka edustaa Porin judoseura Fudoshinia. Portugalissa hän edustaa Associação Académica de Coimbran (AAC) judoseuraa. Hän ottelee sarjassa alle 57 kiloa.
Salonen voitti nuorena useita kansainvälisiä turnauksia, mm. Lasten judofestivaalit Venäjällä, Borsa Openin Bosnia-Herzekovinassa, Tallinna openin ja Kaimu Keerakin Virossa useasti, Zelta Rudensin ja Kyodai-turnaukset Latviassa, Swedish openin Ruotsissa, Copenhagen cupin Tanskassa, Vaiku Pasaulis-turnauksen Liettuassa, Derzinsky-turnauksen Moskovassa, Solanin cupin Puolassa neljä kertaa. Lisäksi Salonen osallistui Varsova open-turnaukseen neljä kertaa, kahteen ikäluokkaan kerralla, saavuttaen tästä kovatasoisesta turnauksesta yhteensä 5 kultaa, yhden hopean ja kaksi pronssia.
Vuonna 2019 Salonen voitti 16-vuotiaana hopeaa aikuisten Tallinnan European Open -turnauksessa. Samana vuonna hän saavutti vielä alle 18-vuotiaiden Euroopan cupissa pronssia Unkarissa.
Helmikuussa 2020 Salonen voitti Turkin alle 18-vuotiaiden Euroopan cupin, ja nousi parhaimmillaan samana vuonna alle 18-vuotiaiden maailmanrankingissa sijalle 3. Loppuvuodesta Salonen voitti ensimmäisen naisten Suomen mestaruutensa (-52kg).
Siirryttyään alle 21-vuotiaiden ikäluokkaan vuonna 2021 hän sijoittui toiseksi Portugalin European cupissa ja voitti Espanjan cupin osakilpailun Marinissa.
Vuosi 2022 oli menestyksekäs: Kaksi U21-ikäluokan Euroopan cup-pronssia, aikuisissa Euroopan cupissa kolmas sija ja European openissa viides sija, debytointi ensimmäisenä suomalaisena ottelijana Espanjan judoliigassa sekä syyskuussa alle 21-vuotiaiden Euroopan mestaruus alle 52-kiloisten painoluokassa.
Salonen on voittanut seitsemän henkilökohtaista Suomen mestaruutta (U18:ssa 3, U21:ssa 2, naisissa 2) ja kaksi Pohjoismaiden mestaruutta (U18 ja naiset)
Salonen on palkittu Satakunnan Urheilugaalassa vuoden 2016 nuoren lupaavimman urheilijan stipendillä ja valittu 2019 Porin vuoden nuoreksi urheilijaksi. Vuoden 2022 valtakunnan urheilugaalassa hän oli ehdolla Vuoden nuoreksi urheilijaksi.
Yksityiselämä
Salonen kävi jo 3-vuotiaasta saakka liikuntaleikkikoulua. Perhe asui Isossa-Britanniassa hänen aloittaessaan koulunsa, jolloin hän oppi hyvin englantia. Isossa-Britanniassa hän aloitti myös judoharrastuksen, seura oli Parkfield judo Club, Eastbourne. Hän muutti 2022 asumaan Portugalin Coimbraan, jossa hän opiskelee portugalin kieltä yliopistossa.
Ratinan silta
thumb|Ratinan silta korjaustöiden aikana elokuussa 2011. Ratinan silta on 1959 valmistunut Tampereella sijaitseva betonirakenteinen holvikaarisilta, joka ylittää Tammerkosken Ratinanniemen kohdalla. Sillan kautta kulkee nelikaistainen Viinikan liittymästä Hämeenpuiston eteläpäähän kulkeva Tampereen valtatie.
Sillan pituus on 152 metriä, josta 50 metriä tulee siltakaaren osalle. Siltaan liittyy Nalkalan puolella 61,8 metriä pitkä kuusiaukkoinen maasilta ja Ratinanniemen puolella 40,4 metriä pitkä neliaukkoinen maasilta. Sillan leveys on 30 metriä, josta ajokaistoille on varattu 21 metriä ja kevyen liikenteen väylille 8,5 metriä. Siltakaari on 10 metrin korkeudessa vedenpinnasta.
Ratinan sillan suunnitteli professori Herman Ossian Hannelius, ja sen rakentamisesta vastasi Tampereen kaupungin rakennustoimiston insinööriosasto. Sillan rakennustyöt alkoivat marraskuussa 1953, ja ne kestivät perustustöiden osalta vuoteen 1957 saakka. Perustustyöt olivat pysähdyksissä puolentoista vuoden ajan heinäkuun alusta 1954 vuoden 1955 loppuun. Maanpäälliset sillan osat rakennettiin 1957−1959, ja silta avattiin liikenteelle 19. marraskuuta 1959.
Alun perin Ratinan sillan ja Tampereen valtatien oli määrä olla osa Pyynikinharjun läpi tunnelissa kulkevaksi suunniteltua moottoritietä, mutta tämä suunnitelma jäi lopulta toteuttamatta sen synnyttämän vastustuksen vuoksi.
Trindade ja Martim Vaz
Trindade ja Maritim Vaz (, lausutaan:   <span class="IPA" title="Representation in the International Phonetic Alphabet (IPA)">[tɾĩˈdadʒi en mɐʁˈtʃĩ ˈvas] ) on saaristo, joka sijaitsee noin 1200 kilometriä (750 km), itään Vitoriasta eteläisellä Atlantin valtamerellä. Saaristo kuuluu Espírito Santoon, Kaakkois-Brasiliassa. Saariston kokonaispinta-ala on 10,4 neliökilometriä ja asukasluku 32 (Brasilian laivaston henkilöstöä). Saaristo koostuu viidestä saaresta ja useista karikoista; Trindade on suurin saari, jonka pinta-ala 10,1 neliökilometriä; noin 49 km siitä itään on pieni Maritim Vaz -niminen luoto, jonka kokonaispinta-ala on 0,3 neliökilometriä.
Saaret ovat vulkaanista alkuperää ja niillä on vaikeakulkuista maastoa. Ne ovat suurelta osin karuja, lukuun ottamatta etelä-Trindadea. Ne löysi vuonna 1502 portugalilainen tutkimusmatkailija Estevan da Gama. Saaret kuuluivat Portugalille, kunnes niistä tuli osa itsenäistä Brasiliaa. Vuosina 1895–1896 Trindade oli Iso-Britannian miehittämä.
Maantiede
Yksittäisten saarten  sijainnit on esitetty seuraavassa: Pieni saari Trindade, jonka pinta-ala on 10,3 km2, sijaitsee itäpäässä edästä länteen kulkevassa merenalaisten tulivuotren ketjussa, joka ulottuu noin 1000 km (620 mi) päässä mantereesta Brasilian rannikolla.
Trindade on vuoristoinen, kuiva ja tuliperäinen saari. Korkein huippu on Pico Desejado, lähellä saaren keskustaa, 620 metriä korkea.
Vuoteen 1850, asti suurin osa saaresta oli metsän peitossa. Ihmisen mukanaan tuomat eläimet, kuten vuohet, siat ja lampaat sekä mielivaltaiset hakkuut aiheuttivat raskasta eroosiota koko saaressa, joka menetti noin 1-2 metrin kerroksen hedelmällistä maaperää.
Saaren koillisrannalla poukamassa nimeltään Enseada dos Portugueses, on Brasilian laivaston tukikohta, jossa on 30-35 hengen henkilökunta.
Saaristo on Brasilian tärkein liemikilpikonnan pesimäalue Brasiliassa. Siellä pesii myös suuri määrä merilintuja, mukaan lukien endeeminen alalaji kuningasfregattilintu (Fregata nicolli) ja pikkufregattilintu (F. ariel trinitatis), ja se on ainoa paikka Atlantilla missä pesii mauritiuksenviistäjä. Ryhävalaiden poikasten on vahvistettu käyttävän Trindade-saaren lähivesiä lastentarhanaan.
Rajaton valta
Rajaton valta on poliittinen jännityselokuva vuodelta 1997. Sen on ohjannut Clint Eastwood, joka näyttelee siinä myös pääosaa. Se pohjautuu David Baldaccin samannimiseen kirjaan.
Juoni
Mestarivaras Luther Whitney (Eastwood) haluaa lopettaa riskialttiin työnsä ja vetäytyä taiteen pariin. Hän päättää kuitenkin tehdä vielä yhden ison keikan miljonääri Walter Sullivanin (Marshall) asuntoon tämän ollessa ulkomailla. Kaikki sujuu hyvin Lutherin kerätessä säkkiinsä timantteja ja koruja, kunnes hän kuulee jonkun tulevan. Se on Sullivanin vaimo, joka ei lähtenytkään miehensä mukaan, ja itse Yhdysvaltain presidentti Allen Richmond (Hackman), joka on Sullivanin hyvä ystävä. Luther menee piiloon ja näkee heidän kuhertelevan. Leikki yltyy rajuksi ja alkaa suoranainen tappelu, joka päättyy presidentin turvamiesten (Glenn ja Haysbert) ampuessa naisen. Kun he ovat siistineet paikat ja keksineet peitetarinan, he näkevät Lutherin joka juuri ja juuri pääsee karkuun. Hän aikoo paeta maasta, mutta kun hän näkee TV:ssä presidentin valehtelevan ja pahoittelevan Sullivanille vaimon kuolemaa, Luther päättää, ettei aiokaan paeta, vaan aikoo laittaa hänet vastuuseen.
Gratangen
Gratangen on Norjan kunta Tromssan ja Finnmarkin läänissä. Sen rajanaapureita ovat pohjoisessa ja idässä Lavangen, etelässä Narvik ja lännessä Skånland. Astafjordenin takana luoteessa sijaitsee Ibestad.
Maantiede
Gratangenin kunta sijaitsee Gratangenvuonon ympärillä. Kunnan luoteispuolella sijaitsee Astavuono. Kunta koostuu vuonon molemmin puolin laakso- ja vuonoalueista. Kunnan korkein huippu on Leigastind (saameksi Leaiggasoaivi), 1 332 metriä, joka sijaitsee Gratangenin ja Narvikin rajalla. Noin 1/3 kunnasta sijaitsee metsärajan alapuolella. Vuorilla on porojen laidunmaita. Gratangenin väestössä on jonkin verran saamelaisvaikutusta, ja suurimmalla osalla vuorista ja järvistä on sekä saamelaiset että norjalaiset nimet.
Historia
thumb| Gratangenvuonoa ilmasta käsin, rannoilla Gratangenin kuntaa. Taaempana kuvassa olevat saaret kuuluvat [[Ibestadiin.]]
Väestö
Kunnan väkiluku oli vuoden 2018 alussa 1 117. Suurin ulkomaalaissyntyisten ryhmä kunnassa olivat puolalaiset, joita oli 31 henkeä. Muita huomionarvoisia väestöryhmiä olivat ruotsalaiset (20 henkeä) sekä liettualaiset (16) ja eritrealaiset (16).
Uskonto
Vuonna 2017 oli 79,5% väestöstä Norjan kirkon jäseniä. Muihin uskonnollisiin tai katsomuksellisiin yhdyskuntiin kuului 7,1% väestöstä. Norjan kirkolla on paikkakunnalla yksi seurakunta, (sokn), joka kuuluu Nord-Hålogalandin hiippakuntaan Trondenesin rovastikuntaan. Seurakunta on:
31. maaliskuuta 2018 jäi Gratangenin seurakunnan kirkkoherra Tore Vatne Helland eläkkeelle ja ilmoitti samalla eroavansa Norjan kirkosta, sillä samaa sukupuolta olevien avioliittoon vihkimisen hyväksyminen oli hänen mielestään tuonut kirkkoon sukupuolineutraalin evankeliumin ja jumalakuvan, jota hän ei löydä Raamatusta. Helland liittyi Luterilainen kirkko Norjassa (Den lutherske kirke i Norge) -nimiseen tunnustusluterilaiseen kirkkokuntaan. Hän siirtyi johtamaan kyseisen kirkon paikallista seurakuntaa, joka toimittaa jumalanpalveluksia Gratangenin Gratangsbotnissa sekä Narvikissa.
thumb| Gratangsbotnin kylä Gratangenvuonon pohjukassa.
Hallinto
Osterøyn kunnanvaltuustossa on 15 jäsentä. Vuosina 2015-2019 sen kokoonpano on seuraavanlainen: Työväenpuolue 7 paikkaa, Keskustapuolue 3 paikkaa, paikallinen ryhmittymä Gratangen Demokratiske Liste 3 paikkaa ja toinen paikallinen ryhmittymä Gratangen Fellespolitiske Liste 2 paikkaa. Puheenjohtajana toimii kunnanjohtaja Eva Ottesen, joka on Työväenpuolueen jäsen. Varapuheenjohtaja Roy Sandberg kuuluu Gratangen Fellespolitiske Liste:en.
Carl Arvid Mauritz Standertskjöld
Carl Arvid Mauritz Standertskjöld (7. tammikuuta 1826 Heinola – 13. toukokuuta 1901 Helsinki) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri ja vapaaherra.
Standertskjöldin vanhemmat olivat kapteeni Carl August Standertskjöld ja Maria Charlotta Kalmberg ja puoliso vuodesta 1860 Catarina Paulina von Bodisco. Heidän pojastaan Alexander Robert Unosta tuli kenraalimajuri. Myös Carl Arvid Mauritz Standertskjöldin veljet Carl August Standertskjöld ja Edvard Eberhard Standertskjöld olivat kenraaleita.
Carl Arvid Mauritz Standertskjöld tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun vuonna 1838. Sieltä vuonna 1846 valmistuttuaan hänet määrättiin vänrikkinä palvelukseen Henkivartioväen 3. krenatööritykistöprikaatiin. Standertskjöld ylennettiin aliluutnantiksi 1849 ja siirrettiin Henkivartioväen 3. krenatööritykistöprikaatin 5. raskaaseen patteriin 1851. Vuonna 1853 hänet komennettiin palvelukseen Tulan asetehtaalle, ylennettiin luutnantiksi seuraavana vuonna ja määrättiin Henkivartioväen 2. tykistöprikaatiin vuonna 1856. Alikapteeniksi 1858 ylennettynä hänet komennettiin Iževskin asetehtaan johtajan apulaiseksi. Kapteeniksi Standertsjköld yleni 1860 ja everstiksi 1863. Vuonna 1864 hänet siirrettiin Tulan asetehtaan johtajan apulaiseksi ja 1867 takaisin Iževskin asetehtaan johtajan apulaiseksi. Eron sotapalveluksesta hän sai kenraalimajurina syyskuussa 1872. Reserviin siirryttyään Standertskjöld hankki vuonna 1873 Leppäkosken rälssisäterin Janakkalasta ja hoiti sitä kuolemaansa saakka.
Sane (Akte)
Sane oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Akten niemellä nykyisin Chalkidikína tunnetulla niemimaalla Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Aristotéliin kunnan alueella lähellä nykyistä Metóchi Agíou Pávlouta.
Maantiede
Sane sijaitsi Akten eli nykyisen Áthoksen niemen pohjoisosan kapean kohdan länsirannikolla eli Singoksenlahden rannalla. Niemi luettiin antiikin aikana osaksi Traakiaa, ei Khalkidikea, sillä viimeksi mainittu alue käsitti antiikin aikana vain osan siitä myöhemmin nimensä saaneesta Chalkidikín niemimaasta. Sanen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Kaupunkia ei tule sekoittaa toiseen Saneen lännempänä Pallenen niemellä eli nykyisellä Kassándran niemellä.
Historia
Thukydideen mukaan Sane oli joonialainen Androksen perustama siirtokunta. Plutarkhoksen mukaan sen asuttivat Khalkiin ja Androksen asukkaat yhdessä. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Sanios, Sanaios ja Sēnaios.
Sanen tiedetään olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Klassisella kaudella noin 454–414 eaa. Sane kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Spartalaiset hyökkäsivät kaupunkiin peloponnesolaissodassa vuonna 424 eaa., mutta eivät saaneet sitä vallattua. Sanea ei mainita enää hellenistisellä kaudella, joten se saatettiin yhdistää lähelle perustettuun Uranopoliin kaupunkiin tai Akanthokseen.
Rakennukset ja löydökset
Antiikin lähteiden perusteella Sane on ollut ympäröity muurein. Muureista on ollut kaupungin paikalla joitakin jäänteitä ainakin vielä 1800-luvulla. Nykyisen Néa Ródan kylän läheltä on löydetty mahdollisesti Sanen alaisuuteen kuuluneen pyhäkön rauniot.
Pyhän Andreaksen katedraali (Victoria)
Pyhän Andreaksen katedraali on kirkkorakennus Victorian kaupungissa, Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa. Se on Victorian roomalais-katolisen hiippakunnan katedraali, ja pyhitetty Pyhälle Andreakselle. Rakennus edustaa arkkitehtuurin gotiikan tyylisuuntaa, ja se on järjestyksessään kolmas katedraali Victoriassa. Kirkon rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1890, ja se vihittiin käyttöön vuonna 1892. Sen suunnittelivat arkkitehdit Maurice Perrault ja Albert Mesnard. Kirkon torni kohoaa 53 metrin korkeuteen.
Steve Morison
Steven William "Steve" Morison (s. 29. elokuuta 1983 Enfield, Englanti) on walesilainen jalkapalloilija. Hänen seuransa on englantilainen Millwall. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä.
Hän on pelannut Englannin C-maajoukkueessa ja Walesin maajoukkueessa. Hän pääsi edustamaan Walesin maajoukkuetta, koska hänen isoäitinsä oli syntynyt Walesissa.
Miina Penttinen
Miina Penttinen (s. 1994 ) on suomalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Gootti-Gitan roolista televisiosarjassa #lovemilla ja siitä tehdyssä elokuvassa Lovemilla.
Sitruunahappo
Sitruunahappo on kolmearvoinen orgaaninen happo. Sen kemiallinen kaava on C6H8O7 tai vaihtoehtoisesti CH2(COOH)·COH(COOH)·CH2(COOH). Sitä esiintyy luonnossa muun muassa sitrushedelmissä. Elintarvikkeista sitruunahapon tunnistaa E-koodista E330. Sitruunahapon muita nimiä ovat 2-hydroksi-1,2,3-propaanitrikarboksyylihappo ja Acidum Citricum. Sitruunahapon CAS-numero on 77-92-9. Sitruunahappoa vastaava anioni on sitraatti-ioni. Carl Wilhelm Scheele eristi sitruunahappoa sitruunamehusta ensimmäisen kerran 1784.
Käyttö
Sitruunahappoa käytetään muun muassa elintarvikkeiden säilöntään, kalkkisaostumien poistamiseen pyykin- ja astianpesukoneista, kahvin- ja vedenkeittimistä, sikojen ripulilääkkeenä, ruosteenpoistoon autojen entisöinnissä, tahranpoistoon vaatteista ja lisäaineena virvoitusjuomissa. Happamuudensäätöaineena sitruunahappo sitoo metalleja ja siten parantaa hapettumisenestoaineiden vaikutusta. Sitruunahappo on nautittuna haitallista hampaiden kiilteelle. Sitruunahappoa myydään muun muassa apteekeissa, etnisissä kaupoissa ja maataloustuotteita myyvissä liikkeissä.
Sitruunahappoa voidaan valmistaa homesienten avulla esimerkiksi glukoosista ja melassista.
Rubén Duarte
Rubén Duarte Sánchez (s. 18. lokakuuta 1995 Almería, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Alavésia ja on luonnolliselta pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja, mutta pystyy tarvittaessa pelaamaan myös keskuspuolustajana.
Seurajoukkueura
Almeríassa syntynyt Duarte liittyi Espanyolin nuorisoakatemiaan vuonna 2009 ollessaan 13-vuotias. Vuonna 2012 hän pelasi ensimmäisen ottelunsa seuran reservijoukkueessa maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä.
7. tammikuuta 2015 Duarte teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa Copa del Reyn ottelussa Valenciaa vastaan. 8. helmikuuta 2015 hän pelasi samaista vastustajaa vastaan ensimmäisen ottelunsa maan pääsarjassa Primera Divisiónissa.
Edvin Ruotsalainen
Henkilöhistoria
Edvin Ruotsalaisen äiti oli Anna Augusta Ruotsalainen ja puoliso vuodesta 1925 Helvi Maria Pulkkinen. Suomen Näyttämöopiston Ruotsalainen kävi 1930 ja toimi sitten vapaana lausuntataiteilijana ja puhetekniikan ja lausunnan opettajana, Helsingin työväenopiston ohella vuonna 1949 Kansankonservatoriossa. Iisalmen Työväen Näyttämöllä taiteilijan uransa aloittanut Ruotsalainen tunnettiin lausunnan ohella puhepedagogina, joka työskenteli puhetaidon ohella puhevikojen korjaamista tarvitsevien parissa.
Rubén Duarte
Seurajoukkueura
11. kesäkuuta 2015 Duarte solmi uuden sopimuksen katalonialaisseuran kanssa. Sopimus pitää hänet seurassa vuoteen 2019 asti.
Hit City ’65
Hit City '65 on yhdysvaltalaisen laulu- ja soitinyhtye The Surfarisin kokoelma-albumi vuodelta 1965. Tätä ennen yhtyeellä oli ollut surf-hitti Wipe Out Dot-levymerkillä. Se nousi Yhdysvalloissa listakakkoseksi vuonna 1963.
Tällä levyllä The Surfaris esittää omia versioitaan vuoden 1965 menestyskappaleista, joista suuri osa on yhtyeen tavoin USA:n länsirannikolta lähtöisin. Levy on jatkoa edellisen vuoden menestysalbumille Hit City '64.
Levy on ilmestynyt MCA Recordsin Coral-merkillä. Tuottajana ja kappaleiden sovittajana on ollut Gary Usher. Usher oli tuohon aikaan työskennellyt noin kaksi ja puoli vuotta sellaisten yhtyeiden kuin The Beach Boys ja The Hondells kanssa.
Levyn esittelytekstin tekijää ei ole mainittu. Euroopassa MCA:n yhteistyökumppanina LP-levyjen valmistajana on ollut Metronome Musik GmbH, Überseering 21, 2000, Hampuri.
Kappaleet
Päätöskappale on instrumentaali ja kitarasoolon soittaa Jim Fuller.
Aplodeista päätellen päätöskappale on taltioitu yleisön edessä eikä se ole instrumentaali, kuten levyn kansiteksti antaa ymmärtää.
Sane (Pallene)
Sane oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pallenen niemellä nykyisin Chalkidikína tunnetulla niemimaalla Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Kassándran kunnan alueella lähellä nykyistä Sanín (Sánin) kylää.
Maantiede
Sane sijaitsi Pallenen eli nykyisen Kassándran niemen länsirannikolla Poteidaian ja Menden kaupunkien välissä. Niemi luettiin antiikin aikana osaksi Traakiaa, ei Khalkidikea, sillä viimeksi mainittu alue käsitti antiikin aikana vain osan siitä myöhemmin nimensä saaneesta Chalkidikín niemimaasta. Kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Kaupunkia ei tule sekoittaa toiseen Saneen idempänä Akten niemellä eli nykyisellä Áthoksen niemellä.
Historia
Sane tunnetaan pääasiassa Herodotokselta, joka mainitsee sen Menden ohella ja sanoo sen osallistuneen laivoilla ja joukoilla Kserkseen sotaretkeen persialaissodissa vuonna 480 eaa. Pallenen Sanen mainitsevat myös Strabon ja Pomponius Mela, millä perusteella sitä ei tarvitse olettaa samaksi kaupungiksi kuin Akten Sane, vaikka tätäkin on joskus esitetty. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Sanios, Sanaios ja Sēnaios.
Sanen paikalta nykyisen Sanín kylän läheltä on löydetty jäänteitä asutuksesta geometrisella ja arkaaisella kaudella. Tämä lisäksi kaupungin arvioidaan olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Deloksen meriliittoon 400-luvulla eaa. kuulunut Sane tulkitaan yleensä Akten Saneksi.
Ksnjatin
Ksnjatin eli Sknjatin oli Volgaan laskevan Nerljoen suussa sijainnut muinaisvenäläinen kaupunki. Juri Dolgoruki perusti sen vuonna 1137. Vuonna 1216 kaupungin hävittivät novgorodilaiset, vuonna 1236 mongolivalloittajat ja vuonna 1288 se poltettiin ruhtinaiden välisessä yhteenotossa. 1300-luvun lopulta lähtien Ksnjatin kuului Kašinin ruhtinaskuntaan. Vuonna 1459 se mainitaan enää kylänä.
Kaupungin jäännökset jäivät 1930-luvulla Volgan muodostaman Uglitšin tekojärven alle. Paikalla sijainnut Sknjatinon kylä siirrettiin uuteen paikkaan nykyisen Tverin alueen Kaljazinin piirissä.
Papandréou
Papandréou on kreikkalainen suku, johon on kuulunut useita merkittäviä poliitikkoja:
Aleksandr Barkašov
thumb|250px|Aleksandr Barkašov vuonna 2008. Aleksandr Petrovitš Barkašov (, s. 6. lokakuuta 1953) on venäläinen uusnatsijohtaja. Barkašov liittyi 1980-luvulla fasistiseen Pamjat-järjestöön. Erottuaan Pamjatista Barkašov perusti ”Yhtenäisyys”-ryhmän, jonka motto oli ”Venäjä venäläisille”. Barkašov on ollut pidätettynä ainakin pariin otteeseen.
Varhainen elämä
Alexandr Barkašov on kotoisin Moskovan seudulta. Hänen taustansa oli työväenluokkainen: isä oli sähkömies ja äiti sairaanhoitaja. Barkašovin isoisä oli osallistui Stalinin juutalaisvastaiseen kampanjaan. Barkašov ilmeisesti omaksui tältä jyrkän antisemitismin. Armeijan Barkašov kävi 1972–1974 joidenkin tietojen mukaan erikoisjoukoissa Egyptissä maata auttamassa, vaimon ilmoituksen mukaan kersantiksi Valko-Venäjällä ja Baltiassa. Nuori Barkašov toimi armeijan jälkeen kymmenisen vuotta voimalaitoksella sähkömiehenä, mutta iltaisin hän opiskeli karatea ja alkoi opettaa sitä muille. Häntä kiinnostivat myös Aleksanteri Suuren tyyppisten suurten valloittajien elämäntarinat. Barkašov teki itse tikareita ja muita teräaseita.
Pamjat
Barkašov liittyi karateoppilaineen vuonna 1985 äärikansallismieliseen Pamjat-järjestöön, jossa hän yleni nopeasti, vuonna 1987 keskusneuvostoon. Barkašovista tuli neljässä vuodessa Pamjatin johtajan varamies. Hänen vastuullaan oli turvallisuus, ideologinen työ ja nuorisokoulutus. Barkašov piti Pamjatin johtajan ja monien muiden järjestöläisten toimintaa pelkkänä tyhjän puhumisena. Niinpä hän jätti järjestön äkkiä lokakuussa 1990.
Yhtenäisyys ”Barkašovtsy”
thumb|250px|Venäjän kansallinen yhtenäisyys -puolueen tunnus.
Barkašov harkitsi muiden Pamjatista eronneiden kanssa johonkin muuhun järjestöön liittymistä, mutta miehet päättivät perustaa oman järjestönsä.
Niinpä Barkašov perusti vuonna oman 1990 uusnatsistisen, puolisotilaallisen ryhmittymän nimeltä Venäjän kansallinen yhtenäisyys. Järjestön tarkoitus oli taistella venäläisten vaarallisiksi vihollisiksi koettuja vastaan. Tämä järjestö tunnettiin myös nimillä Barkašovtsy tai Jedinstvo (’yhtenäisyys’). Tämä äärikansallismielinen, uusnatsilainen järjestö ajoi muun muassa juutalaisten ja kaukasialaisten ajamista ulos Venäjältä. ”Barkašoviittien” tunnuslause oli ”Venäjä venäläisille”. Järjestö laajeni nopeasti 1990–1993, jolloin Venäjän talous syöksyi alas ja epäjärjestys lisääntyi maassa. Vuonna 1992 Barkašov oli perustamassa Venäjän kansallista kokousta, jonka johtajana toimi eläkkeellä ollut venäläinen kenraali Alexander Sterligov. Barkašov kertoi vuonna 1994, että KGB:n 5. osasto (poliittinen) oli ollut mukana perustamassa tätä järjestöä.
Barkašov miehineen tuki vallan kaapannutta parlamenttia vuoden 1993 perustuslaillisessa kriisissä. Toinen vallankaappauksen johtajista, Rutskoi, hyväksyi Barkašovin miehet puolustamaan Valkoista taloa. Barkašov selvisi pois saartorenkaasta, koska hänen nimensä ei aluksi ollut pidätettävien listalla. Hän piiloutui, mutta haavoittui melko vakavasti. Luultavasti joku hänen lukuisista vihollisistaan ampui häntä, ehkä rikollinen, tai ehkä hän ampui vahingossa itseään humalassa. Sairaanhoitaja tunnisti hänet.
Barkašov vangittiin, mutta hän sai duumalta armahduksen 1994. Vuonna 1994 Barkašov julkaisi ”venäläisen nationalistin aapisen”.
Barkašovin ryhmä oli suosionsa huipulla vuoden 1999 tienoilla.
”Barkašoviittien” hiipuminen
2000-luvulla Barkašovin Yhtenäisyys-järjestö kutistui. Järjestössä tapahtui monia jakautumisia ja jäseniä erosi.
Barkašov pidätettiin 2005. Barkašov perusti ”Venäjän puolustajien liiton” vuonna 1993.
Barkašovin järjestön jäseniä osallistui Itä-Ukrainan sotaan.
Visentti
Visentti eli euroopanbiisoni (Bison bonasus) on suurikokoinen nautaeläinlaji ja eurooppalainen vastine amerikkalaiselle biisonille. Se oli vähällä kuolla sukupuuttoon 1900-luvun alussa, mutta laji säilyi eläintarhoissa kasvatettujen yksilöiden ansiosta. Tarhoista luontoon palautettuja visenttejä elää nykyisin monilla alueilla eri puolilla Eurooppaa.
Evoluutio ja taksonomia
pienoiskuva|vasen|Visenttiä esittävä luolamaalaus [[Chauvetin luolassa, Ranskassa.]] Visenttien jäänteet ilmestyvät fossiilistoon yhtäkkiä noin 11 000 vuotta sitten ajalla, jolloin viimeisin jääkausi oli juuri päättymässä. Visenttien alkuperää on vaikea jäljittää, koska niiden edeltäjät elivät alueilla, joilla niiden jäänteet eivät säilyneet. Visentin edeltäjänä on pidetty pitkään arovisenttiä (Bison priscus), joka on myös pohjoisamerikkalaisen biisonin edeltäjä. Lokakuussa 2016 julkaistun tutkimuksen mukaan visentti on tulos arovisentin ja alkuhärän risteytymistä. Tutkimuksessa tarkasteltiin säilyneitä luita Uralilta, Kaukasukselta ja Länsi-Euroopasta. Tutkimuksen mukaan risteymät tapahtuivat yli 120 000 vuotta sitten ja nykyiset visentit omaavat noin 10 % perimästään alkuhäriltä. Tutkimuksessa käytettiin myös Ranskan Chauvetin luolamaalauksia. Tutkijoiden mukaan vanhemmat 30 000–36 000 vuotta vanhat maalaukset esittävät arovisenttejä, joilla oli pidemmät sarvet ja korkeampi säkä, kun taas nuoremmat 17 000–10 000 esittävät visenttejä, joilla oli matalampi säkä ja lyhyemmät sarvet. Kaikki tutkijat eivät ole hyväksyneet teoriaa visentin alkuperästä hybridinä alkuhärän ja arovisentin välillä. Arovisenttiä, visenttiä ja amerikkalaista biisonia on kaikkia pidetty joidenkin tutkijoiden mukaan myös yhtenä samana lajina.
Toinen lokakuussa 2016 julkaistu tutkimus käsitteli visentin ja arovisentin kantoja tutkimalla jäänteitä 50 000 vuoden ajalta. Tutkimuksen mukaan arovisentti levisi Siperiasta Ranskaan saakka viimeisen jääkauden huipulla. Visentti levisi Eurooppaan Kaukasukselta noin 14 000 vuotta sitten ilmaston lämmitessä ja arovisentin samalla hävitessä. Arovisentin häviämisen syystä ei ole varmuutta, mutta yksi mahdollinen selitys on kilpailu lämpimämpiin olosuhteisiin paremmin sopeutuneen visentin kanssa. Nykyaikaan säilyneistä kannoista voidaan tunnistaa kaksi toisistaan poikkeavaa geneettistä linjaa, alamaanvisentti (B. b. bonasus) ja kaukasuksenvisentti (B. b. caucasicus). Puhdasveriset kaukasuksenvisentit ovat kuolleet sukupuuttoon, mutta sekarotuiset yksilöt muodostavat osan nykyisestä kannasta.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Visentti [[Saksassa.]] Visentti on Euroopan suurin maanisäkäs. Visentit painavat 350–1 000 kg. Niiden ruumiinpituus on 210–350 cm ja säkäkorkeus 150–200 cm. Turkki on tiheä ja väriltään tumman- tai kultaisenruskea. Visentin hartoilla on kyttyrä, joka naarailla hieman uroksia pienempi. Hartioilla ja olkapäillä on myös karkeaa villaista karvaa. Niska on lyhyt, mutta paksu. Niskassa on myös pitkää karvaa, joka muodostaa harjan sen alapuolella. Leuan alla on lyhyt parta ja otsalla kasvaa kiharaa karvaa. Uroksilla ja naarailla on sarvet. Naarailla sarvet ovat hieman uroksia pienemmät. Sarvet kasvavat ensin päästä ulospäin ja sitten ylös kaartuen.
Alkuperäinen levinneisyys
right|thumb|Visentin levinneisyys: holoseenin aikainen levinneisyys vaaleanvihreällä, keskiajan levinneisyys tummanvihreällä ja 1900-luvulle säilyneet reliktipopulaatiot punaisella. Keskiajalle asti visenttejä on elänyt lähes koko Euroopan alueella, esimerkiksi Sveitsissä niitä tavattiin vielä 1000-luvulla ja Espanjassa vielä 1200-luvulla. Myös Englannista ja eteläisestä Skandinaviasta on löydetty niiden jäänteitä. Ruotsin Skånen metsissä eläneet visentit hävisivät keskiajalla. Alkuperäinen esiintymisalue on käsittänyt lisäksi ainakin osia Länsi-Siperiasta, idempää tietoa Euraasiasta ei ole.
Esihistoriallisena aikana visenttejä on elänyt myös Suomen lähialueilla. Jatkosodan aikana Karjalasta, Syvärin voimalaitostyömaalta löydettiin kolme subfossiilista visentin luuta. Niiden arvioitiin olevan peräisin litorinakaudelta. Sitä ennen Suomea lähimmät merkit muinaisista visenteistä olivat löytyneet kauempaa Laatokan kaakkoispuolelta.
Häviäminen luonnosta ja palautusistutukset
pienoiskuva|Visenttejä [[Ukrainassa.]] Visentin alkuperäinen laaja levinneisyysalue kutistui historiallisella ajalla nopeasti metsien häviämisen ja ihmisten levittäytymisen takia. 1800-luvulle tultaessa lajia eli enää kahdella alueella: Białowiezan metsässä Puolan ja Valko-Venäjän rajalla sekä Kaukasusvuorilla. Näiden alueiden populaatiot kuuluivat eri alalajeihin. Białowiezassa elänyt 700 yksilön suuruinen alamaanvisenttien (Bison bonasus bonausus) kanta tuhoutui ensimmäisen maailmansodan aikana, viimeinen luonnonvarainen yksilö tapettiin sieltä vuonna 1919. Kaukasuksen alueella 1800-luvun puolivälissä käydyt sodat puolestaan olivat pienentäneet siellä eläneiden kaukasuksenvisenttien (Bison bonasus caucasicus) kantaa. Niidenkin hävitys eteni nopeasti: 1800-luvun lopulla kaukasuksenvisenttien lukumääräksi arveltiin noin 2 000 ja vuonna 1917 noin 500 yksilöä – ja vuonna 1927 viimeinen yksilö kuoli, minkä jälkeen visenttejä ei enää elänyt luonnossa.
Varsinkin Puolan ja Neuvostoliiton tarhoissa visentit lisääntyivät hyvin. Lajin palauttaminen luontoon aloitettiin vuonna 1952. Ensimmäiset yksilöt vapautettiin Białowiezan metsään Puolan ja Valko-Venäjän rajalle. 2000-luvulle mennessä luontoon oli päästetty eri maissa yhteensä vähintään satoja yksilöitä. Nykyään niitä elää eläintarhojen ja riistapuistojen lisäksi vapaana Puolassa, Saksassa , Slovakiassa , Liettuassa, Valko-Venäjällä, Ukrainassa, Romaniassa , Bulgariassa ja Sveitsissä sekä Venäjällä muun muassa Kaukasuksella ja Pietarin ympäristössä. Kirgisiassa suoritetut istutusyritykset ovat epäonnistuneet. Vuonna 2010 muutamia visenttejä siirrettiin Puolasta Pohjois-Espanjaan.
Vuonna 2006 visenttien yksilömääräksi arvioitiin luonnossa noin 1 800 yksilöä ja vankeudessa noin 1 400 yksilöä. Vuonna 2008 Maailman luonnonsuojeluliitto paransi vuonna 2008 visentin uhanalaisuusluokitusta erittäin uhanalaisesta vaarantuneeksi ja vuonna 2020 silmälläpidettäväksi. Lajia ei siis pidetä enää uhanalaisena. Vuonna 2019 tehdyssä arviossa visenttejä arvioitiin olevan luonnossa yli 2 500 sukukypsää yksilöä. Suurimpien populaatioiden yksilömäärä oli vuosien 2015–2019 aikana kasvanut keskimäärin 12,3 prosenttia vuodessa. Keski-Euroopassa visenteistä on paikoitellen jo haittaa, sillä ne levittäytyvät luonnontilaisten metsäalueiden ulkopuolelle.
Yksi suurimmista visenttien kasvatuskeskuksista on sijainnut Venäjällä noin sata kilometriä Moskovan eteläpuolella. Siellä syntyneitä eläimiä on vapautettu eri puolille entistä Neuvostoliittoa. Suomea lähimmät istutuspaikat olivat Pietarin lähellä, mistä eläimiä on myöhemmin vaeltanut luoteeseen Karjalan tasavaltaan. 1990-luvun alussa visenttejä oli havaittu jo Muolaassa ja Hiitolassa. On arveltu, että laji saattaa tulevaisuudessa levitä Karjalasta Suomeen.
Elinympäristö ja elintavat
pienoiskuva|Emä ja vasikka. Visentin tyypillisintä elinympäristöä ovat vanhat sekametsät, joissa on sekä aluskasvillisuutta että avoimia alueita. Białowiezan metsän kaltaiset metsäalueet eivät ole paras mahdollinen elinympäristö visentille. Białowiezan yksilöt ovatkin riippuvaisia talviruokinnasta, jota ilman niiden kuolleisuus olisi suurta. 10 000 vuotta sitten kuolleiden visenttiyksilöiden luiden kemiallista koostumusta tutkimalla on todettu, että tuolloin eläneet visentit käyttivät ravinnokseen ruohoa ja lehtiä avoimessa maastossa. Sittemmin ne säilyivät kantojen romahtaessa vain metsäalueilla. Esimerkiksi Alankomaissa vapaasti laiduntavat laumat selviävät hyvin avoimessa dyyniympäristössä.
Visentillä on vähän luonnollisia vihollisia, vain sudet ja karhut ovat kyenneet niitä ihmisen lisäksi saalistamaan. Visentin tiineysaika kestää 254–272 vuorokautta.
Visentti kulttuurissa
Visentti on Valko-Venäjällä sijaitsevan Brestin alueen sekä Lapin Lennoston alaisen Hävittäjälentolaivue 11:n tunnuseläin.
Šahara
Šhara tai Šuhara on kylä Jemenin Amranin maakunnassa.
Maantiede
thumb|vasen|Šaharan silta. thumb|vasen|Paikallisia taloja. Šahara sijaitsee Jemenissä saman nimisellä vuorella noin 90 kilometriä Punaisenmeren rannikolta sisämaahan ja 110 kilometriä maan pääkaupunki Sanaasta pohjoiseen.
Historia
Šahara on liitetty Jemenin islamia edeltäneen ajan hallitsija Tubba'an eli kuningas As'ad al-Kamiliin. Vuonna 1085 sen valitsi tukikohdakseen emiiri Dhu al-Sharafyn Muhammad bin Dja'far ja hänen hautansa sijaitsee Šaharassa. Kaupunkia hallitsee Šahara al-Ra's-niminen linnoitus. Kaupungilla on kolme porttia, Bab al-Nahr, Bab al-Nasr ja Bab al-Saraw. Kaupungin päämoskeijan sanotaan rakennetun vuonna 1620. Vuoden 1902 paikkeilla rakennettiin Šaharan tunnettu silta imaami Yahya Muhammad Hamid ed-Dinin käskystä. Aikanaan paikka tunnettiin myös runoilijoistaan, kuten vuonna 1702 kuolleesta Zaynat bin Muhammad al-Šahariyyata. Osmanit yrittivät vallata Šaharan useampaan otteeseen. Mustafa Asim pašša piiritti sitä turhaan jo vuonna 1587 ja samaan tapaan epäonnistui piiritys vuosisatoja myöhemmin vuonna 1905.
Väestö
Kylää suuremman piirikunnan asukasluku oli vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan 43 738. Sen asukkaat ovat pääasiassa zaidilaisia muslimeja.
Scott Young
Scott Allen Young (s. 1. lokakuuta 1967 Clinton, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli oikea laitahyökkääjä. Pitkällä NHL-urallaan Young pelasi 1181 ottelua, tehden 342 maalia ja 414 syöttöpistettä yhteensä 756 tehopistettä.
Junioriura
Young aloitti uransa high schoolinsa St. Mark's Lionsin joukkueessa puolustajana vuonna 1984 ja hän pääsi pelaamaan vuoden 1985 nuorten MM-kisoihin. High schoolin jälkeen Young siirtyi Bostonin yliopiston joukkueeseen kahdeksi vuodeksi. Hän kehittyi juniorina etenkin nopeaksi luistelijaksi, yläpään karvaajaksi ja tarkaksi laukojaksi, joten hän siirtyi laitahyökkääjäksi. Young osallistui nuorten MM-maajoukkueeseen myös 1986 ja 1987. Hartford Whalers varasi nuoren hyökkääjän vuoden 1986 NHL:n varaustilaisuudessa numerolla 11.
Ammattilaisura
Youngista tuli ammattilainen, kun hän solmi sopimuksen Hartfordin kanssa kaudeksi. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi vain 13 ottelua, mutta jo seuraavalla kaudella Young pelasi miltei täyden kauden. Ammattilaisuransa kolmas kausi oli hänen ensimmäinen yli 20 maalin kautensa, ja samalla hän nousi Hartfordin luottopelaajiin. Kausi ei kuitenkaan alkanut odotetusti, ja Young sai 34 ottelussa aikaan vain 6 maalia ja 9 syöttöä. Hartford myikin Youngin Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Rob Browniin. Pittsburgh voitti tuolla kaudella Stanley Cupin, jolloin Young pääsi juhlimaan ensimmäistä mestaruuttaan.
Kauden päätyttyä Youngin ja Pittsburghin välille tuli erimielisyyksiä ja voimassa olleesta sopimuksesta huolimatta hän siirtyi kaudeksi 1991–1992 HC Bolzanon joukkueeseen, joka pelasi sekä Italian Serie A:ssa että Alpenligassa. Youngin Euroopan visiitti jäi kuitenkin vain kauden mittaiseksi, kun Pittsburgh myi oikeutensa Youngiin Quebec Nordiquesille kaudella Bryan Fogartya vastaan. Young palasi NHL:ään ja Quebecissä hänen uransa lähti jälleen nousuun ja hän pysyi seuran organisaatiossa kauteen asti, vaikka seura muutti Quebecistä Coloradoon 1995. Kauden työsulun aikana Young kävi pelaamassa viisi ottelua Saksan DEL-liigassa Frankfurt Lionsin ja EV Landshutin riveissä. Colorado Avalanchen paidassa Young voitti toisen Stanley Cupinsa kaudella.
Sopimuksen päätyttyä Young teki kauden mittaisen sopimuksen Mighty Ducks of Anaheimin kanssa. Anaheim ei selvinnyt pudotuspeleihin ja kaudeksi Young siirtyi St. Louis Bluesiin. St. Louisissa hän pelasi neljä kautta, joista oli hänen uransa paras tehoin 44 maalia ja 30 syöttöä. Neljän kauden jälkeen Young siirtyi vapaana agenttina Dallas Starsiin, jossa hän pelasi tuhannen NHL-ottelunsa. Samalla hänen tehonsa alkoivat hiipua.
NHL:n työsulkukaudella 2004–2005 Young pelasi kolme ottelua Central Hockey Leaguen Memphis Riverkingsissä. Työsulun jälkeen Young palasi vielä kertaalleen St. Louisiin, jossa hän lopetti uransa kauden päätteeksi.
Kansainväliset pelit
Young edusti Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkuetta nuorten MM-kisoissa 1985, 1986 ja 1987.
Hän pelasi myös jääkiekon MM-kisoissa 1994, sekä maailmancupissa 1996 ja vuosien 1988, 1992 ja 2002 talviolympialaisissa.
Wayfinder
Wayfinder Systems AB oli ruotsalainen mobiilin paikannuksen karttaselaimia, komponentteja ja palveluita toteuttava yritys. Se jatkoi vuonna 2009 Vodafone-konsernin osana, mutta maaliskuussa 2010 Vodafone vetäytyi maksullisen paikantamisen markkinalta, jota on nakertanut mm. Nokian tarjoama ilmainen paikannus.
Wayfinderillä oli vuoden 2007 lopussa 97 työntekijää Ruotsissa, Suomessa (Navicore), Romaniassa ja Ranskassa. Yhtiön osakkeita on ruotsalaisessa NGM Equity-listalla. Vuonna 2007 yhtiön liikevaihto oli 112 miljoonaa Ruotsin kruunua ja sen tappio oli 50 miljoonaa kruunua.
Vuoden 2008 lopussa Vodafone osti Wayfinderin, joka hieman aiemmin osti suomalaisen Navicoren.
Irresistible
Irresistible voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Austin Motor Company
Austin Motor Company Limited oli brittiläinen moottoriajoneuvojen valmistaja, jonka perusti Herbert Austin vuonna 1905. Austin ja sen kilpailija Morris Motors Limited yhdistyivät vuonna 1952 yhtiöksi British Motor Corporation Ltd (BMC), jossa Austin ja Morris olivat omat erilliset automerkkinsä. Austin oli automerkkinä käytössä vuoteen 1987. Nykyisin oikeudet nimeen ja tuotemerkkiin omistaa Shanghai Automotive Industry Corporation (SAIC), jolle ne siirtyivät fuusiossa Nanjing Automobilelta, joka taas oli hankkinut ne MG Rover Groupilta heinäkuussa 2005.
1905–1918: Perustaminen ja kehitys
pienoiskuva|Austin Motors showroom, [[Long Acre, London, circa 1910]]
Työskennellessään Wolseley Sheep Shearing Machine Companyssa, joka valmisti lampaiden koneelliseen keritsemiseen kehitettyjä laitteita, Herbert Austin etsi uusia tuotteita, joiden valmistus tasoittaisi tehtaan vuodenajoista riippuvaa tuotantoa. 1800-luvun lopulla uusi innovaatio, polkupyörä, vaikutti kaupallisesti lupaavalta ja Wolseley aloitti niiden tuotannon. Samoihin aikoihin, alkaen 1895, Austin suunnitteli ja rakensi vapaa-ajallaan kolme autoa, jotka olivat Britannian ensimmäisten joukossa. Kolmas auto, joka oli jo nelipyöräinen, valmistui vuonna 1899. Wolseleyn johtokunnassa ei nähty moottoriajoneuvoilla olevan minkäänlaista tulevaisuutta eikä kaupallista menestystä, joten Austin lähti yhtiöstä vuonna 1901. Hän muodosti yhdessä Vickers-yhtiön kanssa autojen valmistukseen keskittyvän tehtaan, jonka nimeksi tuli Wolseley Tool and Motor Car Company.
Vuonna 1905 Herbert Austin lopetti yhteistyön Thomas ja Albert Vickersin kanssa ja jätti Wolseley Motors -yhtiön, josta oli kasvanut Britannian suurin autojen valmistaja. Teräsmagnaatti Frank Kayserin tuella Austin loi omaa nimeään kantavan yrityksen. Kayser hankki yhtiölle rahoitusta panttauksin ja lainoin, joukkovelkakirjoin ja takausjärjestelyin, mikä turvasi Austinille täyden omistuksen yhtiössään. Lisää talousapua oli tulossa Dunlop-ilmakumirenkaiden patentin haltijalta, Harvey du Cros’lta.
Austinin autot, kuten aiemmat Wolseleyt, olivat ylellisyystuotteita, kuten sen ajan Euroopassa oli tapana. Julkaistu asiakasluettelo sisälsi Venäjän tsaariperheen, prinsessoja, piispoja, Espanjan hallituksen korkea-arvoisia virkamiehiä sekä ison joukon Britannian korkeinta aatelia.
Huomionarvoista on, että vuonna 1912 Wolseley myi 3000 autoa.
Helmikuussa 1914 Austin valmisti tourer-, limousine-, landaulette- ja coupé-korisia autoja, joihin oli saatavissa 15, 20, 30 ja 60 hevosvoiman moottorit. Myös sairaankuljetus- ja muut hyötyajoneuvot kuuluvat tuotevalikoimaan.
Austinista tuli pörssiyhtiö vuonna 1914, kun sen pääoma oli kasvanut 650 000 puntaan. Tuolloin yhtiö oli Britannian viidenneksi suurin autojen valmistaja, Wolseleyn, Humberin, Sunbeamin ja Roverin jälkeen.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Austin Motor Companyn tuotanto kasvoi valtion tilausten ansiosta huomattavasti. Sopimukset käsittivät lentokoneita, kranaatinkuoria, raskaita tykkejä ja moottoreita sekä 1 600 kuorma-autoa, valtaosin Venäjälle. Työvoiman määrä kasvoi 2 500 henkilöstä 22 tuhanteen.
Sotien välinen kausi
pienoiskuva|Austin Twenty Tourer 1920 pienoiskuva|1926 [[Austin 7 box saloon]] Maailmansodan jälkeen Herbert Austin määräsi tehtaan tuottamaan autoja, jotka kaikki perustuivat saman 3 620 kuutiosenttimetrin, 20 hevosvoiman moottorin ympärille. Tuotantoon kuului henkilö- ja hyötyajoneuvoja sekä traktori, mutta myyntimäärät eivät saavuttaneet sodan aikaista tasoa. Yhtiö joutui selvitystilaan vuonna 1921, mutta nousi jaloilleen uudelleenjärjestelyjen ansiosta. Herbert Austin säilytti paikkansa yhtiön hallituksen puheenjohtajana, mutta joutui luopumaan toimitusjohtajan tehtävästä. Tästä eteenpäin yhtiön toimintaa johti toimitusjohtajan sijasta komitea.
Velkojien ja luotottajien vaatimuksesta yhtiöön nimettiin vuonna 1922 uusi talousjohtaja Ernest Payton sekä uusi tehtaanjohtaja Carl Engelbach vastaamaan autotuotannosta. Kolmikko Austin, Payton ja Engelbach luotsasi yhtiötä sotien välisen ajanjakson.
Pyrkimyksenä laajentaa markkinoita esiteltiin vuonna 1922 uudet pienet automallit. Ensin 1661 cm³ Twelve, sekä myöhemmin samana vuonna edullinen ja yksinkertainen Austin 7, joka oli ensimmäisiä suurille massoille suunnattuja ajoneuvoja Britanniassa. Yksi syy Austin 7:n kaltaisten autojen valmistamiselle oli myös Britannian autovero, joka määräytyi moottorin porauksen mukaan. Tällainen veron laskutapa suosi pitkäiskuisia moottoreita, joissa oli pieni sylinterin läpimitta. Lisäksi samankokoisella moottorilla varustetuilta tuontiautoilta perittiin isompi vero. Näin pyrittiin suojaamaan oman maan tuotantoa. Austin 7 oli suosittu automalli, jota valmistivat lisenssillä toimintaansa aloitteleva saksalainen BMW nimellä Dixi, japanilainen Datsun, Yhdysvalloissa American Austin Car Company nimellä Bantam sekä ranskalainen Rosengart. Britanniassa Austin oli myydyin merkki vuonna 1930. American Austin Car Company toimi itsenäisenä tytäryhtiönä vuodesta 1929 vuoteen 1934. Yhtiön konkurssin jälkeen tuotanto organisoitiin uudestaan ja autoja valmistettiin nimellä American Bantam vuodesta 1937 vuoteen 1941.
Austin 7-mallin tuoman menestyksen turvin Austin selviytyi taloudellisista vaikeuksistaan ja pysyi voitollisena läpi 1930-luvun. Tehdas esitteli uusia malleja, joissa oli kokoteräksinen kori, Girling jarrut ja synkronoitu vaihteisto. Moottorit pysyivät kuitenkin pitkään samoina sivuventtiilikoneina. Hallituksen varapuheenjohtajasta Ernest Paytonista tuli puheenjohtaja vuonna 1941, I Longbridgen paroni Austinin kuoltua. Vuonna 1938 yhtiön hallitukseen nimetystä Leonard Lordista tuli hallituksen puheenjohtaja vuonna 1946 Ernest Paytonin kuoltua.
pienoiskuva|vasen|Datsun 16 pienoiskuva|Austin Seven Ruby
Nissan
1930-luvun alussa japanilainen Datsun valmisti autoja, jotka rikkoivat Austinin patenttioikeuksia, mutta vuodesta 1934 Datsun alkoi valmistaa autoja Austin 7:n lisenssillä. Tämä Austinin kanssa aloitettu yhteistyö pohjusti osaltaan Nissanin myöhempää kansainvälistä menestystä.
Vuonna 1952 Austin teki Nissanin kanssa sopimuksen 2 000 puolivalmiin auton maahantuonnista, loppukokoonpanosta ja myynnistä Austin-nimen alla. Sopimus edellytti, että Nissan järjestää kaikkien loppuvaiheen kokoonpanon osien paikallisen valmistuksen kolmen vuoden kuluessa, minkä tavoitteen Nissan saavutti. Nissan valmisti ja markkinoi Austineja seitsemän vuoden ajan. Sopimus antoi Nissanille myös oikeudet käyttää Austinin patentteja omien moottoreidensa kehittelyssä. Vuonna 1955 Nissan ryhtyi valmistamaan Austin A50 -mallia kokoonpanon sijasta alusta asti, alkuperäistä hieman isommalla korilla ja 1489 cm³ moottorilla. Nissan valmisti kaikkiaan 20 855 kappaletta Austineita vuosien 1953 ja 1959 välillä.
1939–1958: Toinen maailmansota ja sodan jälkeiset vuodet
pienoiskuva|1954 Austin A30 Toisen maailmansodan aikana Austin jatkoi henkilöautojen valmistamista, mutta tuotantoon kuului myös kuorma-autoja ja lentokoneita, muun muassa Lancaster-pommikoneita.
Austin of England
Vuoden 1950 lopulta vuoden 1952 puoliväliin tuotteissa, myyntiesitteissä ja ilmoituksissa oli valmistajan nimenä Austin of England, vastavetona Morrisin Nuffield Organisation-nimelle. Tämän nimen alle oli koottu kaikki organisaatioon kuuluvat yhtiöt, se siis oli eräänlainen ”sateenvarjo”, olematta virallinen yhtiön nimi. Tällainen käytäntö aiheutti paheksuntaa tavarantoimittajissa ympäri Yhdistynyttä kuningaskuntaa, ja Austin-yhtiötä muistutettiin muun muassa siitä että heidän Longbridgen laitoksissaan työskenteli paljon siirtolaisia. Nimen käytöstä luovuttiin, kun yhtiö fuusioitui Morrisin kanssa BMC-yhtiöksi.
BMC
Vuonna 1952 Austin Motor Company Ltd fuusioitiin pitkäaikaisen kilpailijan Morris Motors Ltd:n kanssa uudeksi British Motor Corporation Ltd:ksi. Austinin toimitusjohtajana oli tuolloin Leonard Lord, joka oli toiminut myös Morrisin toimitusjohtajana 1932–1938. Uuden yhtiön ensimmäinen hallituksen puheenjohtaja oli lordi Nuffield, mutta hän vetäytyi pian tehtävästä. Hänen tilalleen nimettiin 1954 Leonard Lord, joka oli aikoinaan riitaantunut Morrisin kanssa ja Austinille siirryttyään vannonut ”repivänsä [Morrisin] Cowleyn-laitokset palasiksi tiili tiileltä”. Lord pyrki varmistamaan, että Austin olisi BMC:n hallitsevampi osapuoli ja että sen hiljattain kehitetyt OHV-moottorit tulivat valtaosan tuotteista voimanlähteeksi. Yhtiössä jatkettiin jo Morrisin omaksumaa käytäntöä markkinoida samaa autoa kosmeettisin muutoksin ja eri nimellä. Tuolloin käytössä oli hivenen halventava englanninkielinen termi badge-engineering; nykyisin puhuttaisiin brändäyksestä, ja käytäntö on autoteollisuudessa hyvin yleinen. pienoiskuva|Austin A40 Countryman