cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christian de Portzamparc
Christian de Portzamparc (s. 5. toukokuuta 1944 Casablanca, Marokko) on ranskalainen vuonna 1994 Pritzker-palkittu arkkitehti ja urbanisti. Hän opiskeli arkkitehtuuria École Nationale des Beaux-Arts -koulussa Pariisissa.
Portzamparc on suunnitellut Belgian Louvain-la-Neuvessa sijaitsevan Hergé-museon.
24. marraskuuta
24. marraskuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 328. päivä (329. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 37 päivää.
Kuolleita
Katso myös: kalenteri ~ 23. marraskuuta, 25. marraskuuta
Ritva Kava
Ritva Kava (s. 1944) on suomalainen taidehistorioitsija, joka toimi pitkään Harjavallassa sijaitsevan Emil Cedercreutzin museon johtajana. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 2009. Museoneuvoksen arvonimi Kavalle myönnettiin vuonna 2011.
Kava julkaisi Emil Cedercreutzia käsittelevän väitöskirjansa vuonna 1993. Sitä pidetään Suomen ensimmäisenä museohistoriallisena väitöskirjana. Vuonna 2008 häneltä ilmestyi Cedercreutzin taiteellista tuotantoa ja elämänvaiheita esittelevän teoksen. Lisäksi Kava on tehnyt muun muassa Porin Saskiat ry:n 50-vuotishistoriikin.
Pierre Marie Léon Augustin Plateau
Pierre Marie Léon Augustin Plateau (10. tammikuuta 1924 – 26. huhtikuuta 2018) oli katolisen kirkon 28. kesäkuuta 1947 vihitty ranskalainen pappi. Hän yleni piispaksi 22. huhtikuuta 1979. Hän toimi vuosina 1984–2000 Bourgesin arkkihiippakunnan arkkipiispana, ja hänen jäätyään eläkkeelle tehtäviin siirtyi Hubert Marie Pierre Dominique Barbier.
Tukholman historia
Keskiaika
1300-luvulla Tukholmasta oli tullut alueen tärkein kaupunki, ja sen suojaksi rakennettiin tuolloin muurit. Tukholman kautta vietiin etupäässä rautaa Bergslagenista Saksaan. Aluksi Tukholma sijaitsi vain Stadsholmenin saarella, joka kahden muun pienemmän saaren kanssa tunnetaan nykyään nimellä "Vanha kaupunki", ruots. Gamla Stan. Stadsholmenin nykyinen pinta-ala on kaksinkertainen alkuperäiseen saareen verrattuna.
1400-luvulla Tukholmassa asui noin 5000 ihmistä, joista suuri osa oli saksalaisia kauppiaita. Saksalaisten asemasta kaupungissa kertoo se, että puolet kaupungin kuusihenkisestä raadista tuli olla saksalaisia. Tukholma mainitaan Ruotsin pääkaupunkina virallisissa asiakirjoissa vuonna 1436.
1430-luvulta lähtien osassa Ruotsia alkoi esiintyä pyrkimyksiä irtautua Kalmarin unionista. 10. lokakuuta vuonna 1471 Sten Sture vanhemman johtamat ruotsalaiset kukistivat tanskalaiset ja näiden ruotsalaiset liittolaiset Brunkebergin taistelussa Tukholman ulkopuolella.
Uusi aika
thumb|200px|Tukholman kartta n. vuodelta 1888 Kun Sten Sture kuoli vuonna 1520, Kalmarin unionin kuningas Kristian II yritti saada Ruotsin takaisin valtaansa. Kristian valtasi Tukholman ja yritti tukahduttaa vastarinnan ruotsalaisten keskuudessa Tukholman verilöylyllä. Syntyi laaja kapinaliike, ja juhannuksena 1522 Kustaa Vaasa valtasi Tukholman. Kustaa Vaasan aikana Tukholman asema maan pääkaupunkina vahvistui ja sen rooli kaupankäynnin keskuspaikkana kasvoi.
1600-luvulla kaupunki kasvoi Stadsholmenin ulkopuolella oleville alueille, joita kutsuttiin malmeiksi: Östermalm, Södermalm, Norrmalm. Ruotsin suurvalta-ajalla rikkaat aateliset, jotka eivät halunneet asua epähygieenisessä ja ahtaassa kaupungissa, rakennuttivat palatsinsa juuri kaupungin ulkopuolelle. Kaupungin asukasluku kasvoi räjähdysmäisesti 1610-luvun 10 000 asukkaasta 60 000 asukkaaseen 1660-luvulla. Tukholmasta tuli lyhyen ajan sisällä kansainvälinen metropoli.
left|thumb|Nicodemus Tessin nuoremman suunnittelema Tukholman kuninkaallinen linna valmistui vuonna 1754. Tukholman vanhassakaupungissa sijaitseva linna toimii Ruotsin kuninkaan virka-asuntona. Vuonna 1697 Tukholman vanha linna, Tre Kronor, paloi maan tasalle. Linnan jälleenrakennus aloitettiin heti palon jälkeen. Vanhan linnan tilalle valmistui Nicodemus Tessin nuoremman suunnittelema kuninkaanlinna vuonna 1754.
Ruotsin suurvalta-ajan lopulla kaupungin väkiluvun kasvu pysähtyi. 1600-luvun lopun huonot sadot ja 1710 kaupunkiin iskenyt rutto rasittivat kaupungissa asuvia entisestään. Vasta 1720-luvulla kaupungin taloudellinen kasvu lähti taas vauhtiin. Väkiluku oli vielä vuonna 1800 vain noin 75 000.
1800-luku
1800-luvun alun aikana Tukholman menetti asemansa maan tärkeimpänä vientikeskuksena Göteborgille. Samoin Norrköpingistä tuli lyhyeksi aikaa maan suurin teollisuuskeskus. Teollistumisen myötä Tukholma sai kuitenkin takaisin asemansa maan tärkeimpänä teollisuuskaupunkina 1870-luvun aikana. 1800-luvun lopun aikana kaupungin väkiluku kasvoi ennennäkemättömän paljon. 35 vuoden aikana väkiluku nousi 300 000 henkilöön. Kaupungin laajetessa otettiin käyttöön uusi asemakaava, jonka inspiraationa oli ollut suorista ja leveistä kaduistaan tunnettu Pariisin asemakaava.
1900-luku
thumb|right|Tukholman kartta 1910-luvulta. 1900-luvun alussa Tukholman asutus alkoi levitä kaupungin tullimuurien ulkopuolelle. Kaupungin laajetessa siihen liitettiin useita lähistön pitäjistä. Vuonna 1903 aloitettiin kaupungin raitiotieverkon sähköistäminen ja ensimmäiset sähkökäyttöiset raitiovaunut otettiin käyttöön vuoden 1904 helmikuussa. Vuonna 1936 otettiin käyttöön Bromman lentoasema, joka oli kaupungin ensimmäinen lentoasema. 1950- ja 60-lukujen noususuhdanteen aikana toteutettiin Norrmalmin uudelleenjärjestely, jossa monet Tukholman keskustan vanhat asuin- ja liikerakennukset purettiin ja niiden tilalle rakennettiin uusi uudenaikainen keskusta, niin sanottu Stockholms City.
1. lokakuuta 1950 otettiin käyttöön Slussenin ja Bandhagenin välillä Tukholman maanalainen Tunnelbanan, joka nykyäänkin on pääosin tuolloisen vasemmanpuoleisen liikenteen mukaisesti rakennettu. Oikeanpuoleinen liikenne otettiin Ruotsissa käyttöön syyskuussa 1967. Uudistuksen yhteydessä raitiovaunuliikenne hävisi Tukholman kaduilta.
Asutus levisi 50-luvulla maanalaisen varrelle rakennettuihin ABC-lähiöihin, joista Vällingby oli ensimmäinen. 1960- ja 70-luvuilla aloitettiin niin sanottu miljoonaohjelma, jonka aikana Tukholman lähelle rakennettiin useita uusia lähiöitä. Tukholman keskustan uudelleenrakennuksen alta väestöä muutti pois kaupungin keskustasta uusiin lähiöihin. Tukholman kaupungin asukasluku oli korkeimmillaan 810 000, vuonna 1961. Tämän jälkeen asukasluku on laskenut hieman, samalla kun Tukholman naapurikuntien asukkaiden määrä on noussut.
Aiheesta muualla
סטוקהולם
Sivas
Sivas on kaupunki Turkissa. Se on samannimisen maakunnan pääkaupunki, ja vuonna 2014 siellä asui 319 532 asukasta. Sivas sijaitsee 1 285 metrin korkeudessa Kızılırmak-joen laaksossa.
Historia
Rooman valtakunnan aikoihin karavaanit kulkivat Sivaksen kautta Persiasta ja Bagdadista Eurooppaan.
Timur Lenk johti 1300-luvulla mongolien hyökkäystä kaupunkia vastaan. He lupasivat olla vuodattamatta pisaraakaan kaupunkilaisten verta. Lupaus toteutettiin siten, että mongolit hautasivat elävältä noin 4 000 armenialaista sotilasta, hukuttivat muut kristityt ja lopulta käyttivät ratsukkojaan tallaamaan kaupungin lapset kuoliaiksi.
Domenico Modugno
Modugno opiskeli asepalveluksen suoritettuaan näyttelemistä. Vuonna 1957 hänen kirjoittamansa laulu ”Lazzarella” sijoittui Aurelio Fierron tulkitsemana toiseksi Festival della Canzone Napoletanassa. Hän edusti maataan Eurovision laulukilpailussa vuonna 1958 kappaleella Nel blu dipinto di blu, joka sijoittui kolmanneksi, vuonna 1959 kappaleella Piove (Ciao, ciao bambina), joka sijoittui kuudenneksi , sekä vuonna 1966 kappaleella Dio, come ti amo, joka sijoittui jaetulle viimeiselle sijalle nollalla pisteellä. Kappaleista erityisesti Nel blu dipinto di blu, joka nimettiin uudelleen Volareksi, oli suuri kansainvälinen menestys, joka nousi listojen kärkeen ympäri Eurooppaa sekä Yhdysvalloissa. Modugno voitti kappaleella vuoden levytyksen Grammy-palkinnon vuonna 1959.
Modugno kuoli sydäninfarktiin Lampedusan saarella vuonna 1994.
Ukko-Mestari
Ukko-Mestari on tuotemerkki, joka sisältää traktorikaivuriin tarkoitettuja kaivinlisälaitteita, joita valmisti alussa Länsi-Suomen Sokeri ja myöhemmin Lännen Tehtaat. Ukko-Mestari on hydraulinen kaivinosa niin sanottuun vastapainokaivuriin, jossa on perustraktori varustettuna etuosan painolla (painot, hydrauliikkasäiliö ja lisäpolttoine säiliö(t)) ja takaosan nostolaitteen tilalle asennettu puomisto ja tukitassut. Ukko-Mestareita valmistettiin molemmin puolin 70-luvun vaihdetta.
Ukko-Mestareita asennettiin mm. Valmet, Nuffield, Ford ja Leyland traktoreihin.
Pääkäyttö vastapaino traktorikaivureilla oli ojitustyö, johon ne solveltuivatkin hyvin. Ojitystyön lisävarusteena traktorihin asennettiin telasto, jolloin tela kiersi etu ja takarenkaat. Joissain malleissa oli myös lisäpyöriä telaston ohjauksessa. Etuakseli oli lukittu suoraan ja ohjaus tapahtuoi traktorin jarrujen ja kauhan avulla.
Tyypit
(suluissa koko kaivinpaketin lisäpaino traktoriin)
Vastapainokaivurit korvasi ympäripyörivät kaivurit, joiden kaivetun maan läjitys ja kaivuualue paikoiltaan on huomattavasti suurempi ympäripyörivän ylävaunun ansiosta. Traktorikaivureiden puomin kääntö oli usein maksimissaan 180 astetta, joka rajoittaa varsinkin ahtaissa paikoissa kaivuuta.
Antti Koskinen (jalkapalloilija)
Antti Koskinen (s. 19. heinäkuuta 1988 Eurajoki) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Alkuvuodesta 2018 Koskinen muutti Itävaltaan aloittaessa työt logistiikkayritys LKW Walterissa. Samalla hän siirtyi pelaamaan Itävallan kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle FC Stadlauhun.
Koskinen on opiskellut kauppatieteitä Turun yliopiston kauppakorkeakoulussa.
Oval Office
Oval Office on Yhdysvaltain presidentin virallinen työhuone, joka sijaitsee Valkoisen talon länsisiivessä Washington DC:ssä Yhdysvalloissa. Huone on toiminut presidentin virkahuoneena vuodesta 1909 lähtien ja sitä käytti ensimmäisenä presidentti William Howard Taft.
Oval Office on saanut nimensä soikean ympyrän eli ovaalin mallisesta muodostaan.
Huone
Oval Office on 5,6 metriä korkea, pitkältä akseliltaan 10,9 metriä pitkä ja lyhyeltä akseliltaan 8,8 metriä leveä.
Sisustus
Huoneen sisustus on vaihdellut aikakausittain ja presidenttien mieltymysten mukaan.
Huoneessa sijaitsee presidentin työpöytänä toimiva Resolute-pöytä, joka on ollut monen menneen presidentin käytössä.
Horgen
Horgen on kaupunki Sveitsissä Zürichin kantonissa. Hirzenin kunta liitettiin Horgeniin vuoden 2018 alussa. Vuoden 2016 lopulla näiden kahden kunnan alueella oli 22 276 vakinaista asukasta.
Liikenneyhteydet
Horgenista on autolauttayhteys Zürichinjärven yli Meileniin.
Mykolas Burokevičius
Mykolas Burokevičius (7. lokakuuta 1927 Alytus – 20. tammikuuta 2016 Vilna ) oli liettualainen poliitikko ja kommunisti. Hän toimi Liettuan kommunistisen puolueen ja Liettuan neuvostotasavallan pääsihteerinä vuodesta 1989 viran lakkauttamiseen asti vuoteen 1991. Liettuan kommunistisen puolueen julistauduttua riippumattomaksi Neuvostoliitosta Burokevičius perusti uuden Liettuan kommunistisen puolueen, joka ajoi Liettuan pysymistä Neuvostoliiton valtapiirissä.
Puna-armeijan hyökättyä Vilnan TV-torniin aiheuttaen 14 ihmisen kuoleman 13. tammikuuta 1991 Burokevičius yritti nostattaa kansaa itsenäiseksi julistautunutta Liettuaa vastaan. Myöhemmin häntä syytettiin osallisuudesta kyseiseen valtausyritykseen. Elokuussa 1999 hänet tuomittiin 12 vuodeksi vankeuteen 12 ihmisen kuolemantuottamuksesta ja kiihottamisesta valtiota vastaan. Hänet vapautettiin vankeudesta 13. tammikuuta 2006.
Oripään vaakuna
thumb|150px|Oripään vaakuna Oripään vaakuna on Oripään kunnan tunnus ja puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa kentässä hevosen pää, jonka kaula jatkaa paaluna kilven alareunaan; kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Oripään kunnanvaltuusto hyväksyi sen 8. huhtikuuta 1968. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. kesäkuuta samana vuonna.
Mens Sana Basket
Mens Sana Basket eli Montepaschi Siena on italialainen koripalloseura. Seuran pääsponsori on sienalainen pankki Monte dei Paschi di Siena.
Historia
Emäseura Polisportiva Mens Sana perustettiin jo vuonna 1871, mutta koripallojaosto pelasi ensimmäistä kertaa koripalloa Italian divisioonissa vasta vuonna 1973.
Seura pelasi ensimmäisen kerran Euroliigaa kaudella 2002–2003. Samana vuonna se eteni Euroliigan välieriin. Sen jälkeen seura on voittanut kaiken kaikkiaan seitsemän Italian mestaruutta vuosina 2004, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 ja 2012. Vuosina 2009, 2010, 2011 ja 2012 joukkue voitti tuplamestaruuden, kun se voitti Italian mestaruuden lisäksi Italian cupin. Italian Supercupin mestaruuden Montepaschi Siena on voittanut kuusi kertaa vuosina 2004, 2007, 2008, 2009, 2010 ja 2011.
Kotikankaan asuinpaikka
Kotikankaan asuinpaikka on vuonna 1993 löytynyt muinainen asuinpaikka, jonka väestö on kuulunut tyypillisen kampakeramiikan kulttuuripiiriin. Samalla asuinpaikalla on asuttu tai toimittu myös varhaismetallikaudella. Se on osa Kierikin kivikautista löytökompleksia ja sijaitsee Yli-Iissä kahden kilometrin päässä Kierikin voimalaitoksesta yläjuoksulle päin Iijoen etelärannalla Kierikkisaaren kohdalla.
Alueella suoritettiin 2005-2008 sarja koekaivauksia.
Miten maailma loppuu?
Miten maailma loppuu? on Jussi Viitalan vuonna 2011 ilmestynyt kirja. Teoksen julkaisi Atena.
Kotikankaan asuinpaikka
Asuinpaikkojen asumukset
Asuinalue on kaksiosainen. Sen itäpuolinen osa seuraa kilometrin pituista rantavallia ja siitä on löytynyt kuusi asuinpaikkaa. Länsiosassa tunnetaan 12 asumuspainannetta, joista 6 on tuhoutunut metsäojituksessa. Asumuspainanteiden ympäriltä tiedetään suurempaa 3 keittokuoppaa. Asuinalueeseen voidaan lukea myös yli 42 pyyntikuoppaa käsittävä pyyntijärjestelmä, jossa kuopat on sijoitettu kilometrin pituiseksi jonoksi.
Vuoden 2004 kaivauksissa tutkittiin 14 m2 neliön muotoisesta noin 100 m² suuruisesta asumuksesta. Sen sisältä löytyi kaksi kivettyä liettä noin 3 metrin etäisyydellä toisistaan ja asumuksen itäpäästä löytyi jätetunkio. Pieniä työstettyjen kivien löytöjä tehtiin koko lattian pinnan alueelta. Lattian reuna-alueelta huomattiin hiekassa seinän rakenteista johtuvia jälkiä.
Vuoden 2006 kansainvälisen NOCUSO-kurssiin liittyvässä kaivauksissa avattiin yksi asumuspainanne 12 m2 alalta ja lisäksi tutkittiin kahdesta muusta asuinpainanteesta muutama koeruutu. Lattiapinnan lisäksi tutkittiin asumuksen keskellä ollutta tulisijaa. Painanteen reunassa ollut liesi saattaa olla keramiikan polttamiseen liittyvä "uuni".
Vuonna 2007 järjestettiin taas kansainvälinen kaivauskurssi, jossa tutkittiin edellisten kolmen asumuksen ryppäästä yhtä 12 m2 alalta. Tällä kertaa löytyi myös asbestisekoitteista keramiikkaa, mutta ei jälkiä asumuksen rakenteista. Saman alueen tutkimista jatkettiin vuonna 2008.
Ajoitukset
Muun muassa nuotioiden hiilenpalaisista on tehty ajoituksia, jotka osoittavat pitkän asumishistorian. Kolme vanhinta ajoitusta ovat noin 3 900−3 800 eaa.. Seuraavien kohteiden kuusi ajoitusta 3 600−3 500 eaa.. Loput seitsemän ajoitusta jakaantuvat 3 360 eaa. (2 ajoitusta), 2 670 eaa., 2 300 eaa. (2 ajoitusta), 2 130 eaa. ja 700 eaa.. Viimeinen ajoitus on varhaismetallikaudelta eli pronssikaudelta. Rautakuonan esiintyminen pyyntikuopassa osoittaa oleskelua myös rautakaudella.
Meripihkakorut
Kampakeramiselta kaudelta tunnetaan vain Kierikistä muutamia meripihkaesineitä. Ne yleistyivät seuraavalla Kierikin keraamisella kaudella. Ainoa etelärannalta löytynyt meripihkakoru on ehjä putkihelmi, jonka löytökorkeuden perusteella (60,15 metriä merenpinnan yläpuolella) lienee eräs Kierikin vanhimpia. Se löytyi vuoden 2008 kaivauksilla.
Keramiikka
Asuinpaikoilta löytynyt keramiikka kuuluu pääosin tyypilliseen kampakeramiikkaan. Vuoden 2007 kaivauksilta löytyi myös asbestisekoitteista keramiikkaa, mutta siinäkin oli edellisen tapaisia kampaleimoja. Kyseessä ei ollut Kierikin keramiikkaa.
Vuoden 2007 keramiikkalöydöt ovat sikäli hyvin säilyneitä, että sirpaleiden pinnalta huomattiin maalia. Maali on säilynyt poikkeuksellisen hyvin, koska löytöpaikka on ympäristöään paljon korkeammalla ja sitä kuivempi. Ruukun sirpaleita löytyi vain muutamia, mutta niistä huomattiin mielenkiintoisia asioita. Astioiden sisäpintaan on ilmeisesti sivelty koivutervasta valmistettu kalvo, joka saattaa liittyä astian vedenläpäisyyn. Normaalisti poltettu ruukku suotaa veden seinämän lävitse 10 tunnissa, mutta rasva tai koivuntervakalvo estäisi sen. Oksidoituneena terva muuttuu mustaksi ja sitä voi olla vaikeaa erottaa noesta tai maalista. Maalatut kohdat sijaitsivat ruukun suun reunassa ja maalattu sauma on reunustettu saveen painetuilla suorakulmaisilla kampakuvioilla. Maalia löytyi sekä reunan sisä- että ulkopuolelta. Osa maalatuista viivoista etenevät ruukun kylkeä pitkin, mutta niiden muodostamia kuvioita ei hahmotettu. Elektroniemissioon perustuvalla menetelmällä löydettiin maalista vahvat hapen ja raudan signaalit, eli maalin pigmentti saattaa olla mustaa hematiittia.
Muuta
Esinelöydöt käsittivät kampakeramiikan sirpaleita, kvartsi- ja kivilaji-iskoksia, kvartsiytimiä, vähän venäläistä piitä ja palanutta luuta. Löydetyt kolme savi-idolia esittävät eläin- tai ihmishahmoja.
Samaa asuinpaikkaa on käytetty myös varhaismetallikaudella, koska yhdestä pyyntikuopasta löydettiin rautakuonaa. Oleskelua tukevat myös muutamat radiohiiliajoitukset.
Tutkimushistoria
Paikka löytyi vuonna 1993, ja sen kartoitti vuonna 1995 Pentti Koivunen ja inventoi tarkemmin Hans-Peter Schulz vuonna 1997. Vasta vuosina 2005-2008 suoritettiin sarja koekaivauksia kansainvälisen kaivauskurssin nimissä johtajanaan Andre Costopoulos.
Betty Curtis
pienoiskuva|Betty Curtis vuonna 1965. Betty Curtis, oikealta nimeltään Roberta Corti (21. maaliskuuta 1936 Milano, Italia – 15. kesäkuuta 2006 Lecco) oli italialainen laulaja. Hän esiintyi 1950- ja 1960-luvuilla ja lopetti muusikonuransa vuonna 1970.
Curtis voitti vuonna 1961 San Remon musiikkifestivaalin, minkä ansiosta hän pääsi samana vuonna edustamaan maataan Eurovision laulukilpailuun. Hän sijoittui kappaleella "Al di là" viidenneksi ja sai kaksitoista pistettä.
Luik
Luik voi tarkoittaa seuraavia:
Mies Joka Pelkää Hevosiaan
pienoiskuva|Mies Joka Pelkää Hevosiaan, valokuva vuodelta 1884. Mies Joka Pelkää Hevosiaan (, 1836 – 13. heinäkuuta 1893) oli oglala-lakotojen päällikkö. Lakotankielinen nimi Tȟašúŋke Kȟokípȟapi tarkoittaa täsmällisemmin käännettynä Mies Jonka Hevosia Pelätään, mutta virheellinen käännös on englanninkielisessä kirjallisuudessa yleisempi, ja se on vakiintunut muihinkin kieliin. Hänen isänsä oli samanniminen, joten heistä voidaan käyttää erotukseksi nimiä Vanha Mies ja Nuori Mies.
Mies Joka Pelkää Hevosiaan on tunnettu osallistumisestaan Punaisen Pilven sotaan ja Wounded Kneen verilöylyn jälkeisiin neuvotteluihin. Hän oli Hullun Hevosen ohella yksi oglaloiden neljästä viimeisestä sotapaidan kantajasta eli johtajasta, joilla oli oikeus pitää yllään erityistä arvostettujen sotureiden käyttöön tehtyä paitaa.
The End of This Chapter
The End Of This Chapter on Sonata Arctican ensimmäinen kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2005, mutta vain Japanissa.
Karihaaran saha
Karihaaran saha oli vuosina 1873–2014 toiminut saha Kemissä Karihaaran kaupunginosassa. Saha oli vuoteen 1919 höyrysaha. Sahan perustivat norjalaiset liikemiehet Terje Olsenin johdolla. Saha perustettiin Kemijoen suistoalueelle itäisen joen suistohaaran eli Vähähaaran puolella olevalle Sahasaarelle. Karihaaran saha käynnistettiin kuusiraamisena helmikuussa 1874, ja sahatavaran laivaukset maailmanmarkkinoille alkoivat kesäkuussa. Perustetun osakeyhtiön nimeksi tuli Kemi Ångsågs Aktiebolag. Sahan toimittua kolme vuotta se ajautui konkurssiin. Konkurssipesä siirtyi vuonna 1884 uudelleen perustettavalle norjalaisomisteiselle sahayritykselle Karihaara Ångsågs Aktiebolagille. Saha toimi vuokrasahana lähinnä oululaiselle J. W. Snellman G:sonin kauppahuoneelle, kunnes vuonna 1890 tämä ja yhdessä toisen oululaisen kauppahuoneen G. & C. Bergbomin kanssa osti sahan.
Karihaaran saha osaksi Kemiyhtiötä
Bergbomin ja Snellmanin kauppahuoneet perustivat Trävaruaktiebolaget Kemin eli Kemiyhtiön vuonna 1893. Yhtiön toiminnan muodostivat Bergbomien Laitakarin, yhteinen Karihaaran ja Snellmanien Röyttän höyrysahat sekä muutama pienempi vesisaha Pohjois-Suomessa. Yhtiön pääpaikka oli Oulussa, jossa omistajasukujen toiminnan keskus sijaitsi. Yhtiön toimitusjohtajana toimivat Snellman-suvun edustajat eli ensin vuoden ennen kuolemaansa kauppaneuvos Albert Oskar Snellman ja sen jälkeen nuorempi veli kauppaneuvos Karl August Snellman vuoteen 1918 asti. Toimintaa sahoilla johtivat isännöitsijät, jotka olivat yhtiön näkyviä hahmoja sahalla. Yhtiön ensimmäinen vuosi meni erilaisissa järjestelyissä. Ensimmäinen Kemiyhtiön tavaramerkillä laivattu puutavaraerä lähti Karihaarasta kesällä 1894.
Kolme Kemiyhtiön sahaa toimivat aluksi itsenäisinä. Suurin sahoista oli Karihaara, joka tuotti eniten lukuun ottamatta vuotta 1904. Viisivuotisjaksolla 1896–1900 Karihaaran vuosikeskiarvo oli 56 200 kuutiota. Vuosien 1901–1905 keskiarvo oli hieman pienempi eli 53 600 kuutiota. Kauden ennätys oli vuonna 1900 eli 67 800 kuutiota. Työntekijöitä vuosisadan vaihteen jälkeen oli Karihaaran sahalla yli 400 – ennätysvuonna 1900 peräti 540. Karihaaran sahalla ensimmäinen työtaistelu oli toukokuussa 1906, joka kesti noin kuukauden ajan.
Kemiyhtiön sahaustoiminta laajeni vuonna 1909 Ruotsin puolelle, kun yhtiö osti Haaparannan edustalla Seittenkarin saarella sijainneen Sandvikin sahan. Sahaa varten Kemiyhtiö perusti ruotsalaisen tytäryhtiön Svenska Trävaruaktiebolaget Kemi-yhtiön. Vuonna 1914 käynnistyneen ensimmäisen maailmansodan aikaan ruotsalaisesta tytäryhtiöstä oli todellista hyötyä, kun Kemiyhtiö saattoi käyttää puolueettoman Ruotsin yritystään tuotteittensa vientiin länsimaihin, kuten Britanniaan ja Hollantiin. Lisäksi kirjeenvaihto asiakkaisiin voitiin hoitaa Sandvikin kautta. Kemiyhtiö käytti tuotteittensa vientiin vuosina 1916 ja 1917 norjalaista Narvikin satamaa, jonne tavara kuljetettiin rautateitse.
Karihaaran saha saa rinnalle selluteollisuutta
Suomen itsenäistyessä Kemiyhtiöstä oli tullut mekaanisen ja kemiallisen puunjalostuksen yritys. Sulfiittiselluloosan tuotanto naapurisaarella Pajusaaressa aloitettiin syksyllä 1919. Samaan aikaan käynnistettiin sahan uudistus- ja laajennusohjelma, jolloin sahan kymmenen raamia vaihdettiin kahdeksaan uuteen sekä kaikki laitteet vaihdettiin sähkökäyttöisiksi, joten höyryn aikakausi oli mennyt ohi.
Sahaus oli aikaisemminkin ollut suhdanneherkkää, ja samaan tilanteeseen päädyttiin 1920-luvun alussa. Kesäkuussa 1921 Karihaaran saha kuten Röyttä ja Laitakari pysäytettiin. Karihaara seisoi silloin kaksi ja puoli kuukautta. Kysyntä parani pian sen jälkeen ja palattiin normaaliin tuotantorytmiin. 1920-luvun loppupuoliskolla sahaukseen vaikuttivat myös lakot, joita oli mm. kesällä 1926 kuukauden ajan. Raaka-ainevarojen rajallisuuden ja sahaustarpeen hallitsemiseksi suunniteltiin pienempien yksikköjen sulkemista ja sahakohtaisia tuotantorajoituksia. Sahateollisuuden huippuvuodeksi muodostui vuosi 1927, joka ylitettiin seuraavan kerran vasta 1979. Karihaaralle suunniteltiin 1920-luvun puolivälissä 135 000 kuution osuutta. Muista sahoista Röyttän sahaa ei enää rakennettu vuonna 1928 tapahtuneen tulipalon jälkeen. Lisäksi ruotsalaisesta Sandvikin sahasta päätettiin luopua.
Vuonna 1922 Kemiyhtiön toimitusjohtajaksi valittu Alfred Möller kannatti suuntautumista selluteollisuuteen sahauksen kustannuksella. Hänen aikanaan sahateollisuudessa olikin purettu päällekkäisyyksiä ja tuotantokapasiteettia. Kemiyhtiössä suunniteltiin uuden sulfaattiselluloosayksikön rakentamista, joka valmistui vuonna 1927. Sahatavaroiden hinnat alkoivat laskea ylitarjonnan vuoksi jo vuonna 1929. Tähän oli pääsyynä Neuvostoliiton tulo halvoilla hinnoilla sahatavaran myyjäksi kansainvälisille markkinoille. Pian sen jälkeen alkanut lamakausi vaikutti myös Karihaaran sahan toimintaan. Toimihenkilöiden palkkaa alennettiin merkittävästi, useita kymmeniä prosentteja. Tuotantoa ei tarvinnut kuitenkaan juurikaan rajoittaa. Kemiyhtiö selvisikin lamakaudesta – yhtiön sahateollisuus teki joka vuosi voitollisen tuloksen.
Suomen suurimmaksi vientisahaksi
thumb|240px|Karihaaran saha Kemissä. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti [[W.G. Palmqvist ja se on rakennettu vuosina 1935–1937.]] Möllerin seuraaja Kemiyhtiön toimitusjohtajana oli Karl Erik Ekholm, joka oli yhtiön hallituksessa toimineen kenraalimajuri Waldenin ehdokas. Hänen aikanaan, joka kesti vuoteen 1937, uudistettiin Karihaaran saha perusteellisesti. Siinä yhteydessä tehostettiin myös sahan ja sellutehtaan yhteistoimintaa. Sahausta oli lisätty 1930-luvun alussa Karihaarassa korvaamalla Röyttän tuotanto. Sahan uudistus tuloksena Euroopan suurin saha valmistui vuoden 1936 lopulla. Vuonna 1937 sahatavaraa valmistui Karihaarasta 316 145 kuutiota, josta pääosa Karihaarassa ja loput Laitakarin sahalta. Verrattaessa 1930-luvun saha- ja massateollisuutta, selluloosa toi kolmena vuonna eli 1932, 1936 ja 1939 enemmän rahaa kuin sahateollisuus. Kemiyhtiöstä tuli vuonna 1937 Suomen suurin sahatavaran viejä. Yhtiö ohitti perinteisesti ykkösasemassa olleen Enso-Gutzeitin. Sahauksen kannalta merkittävin muutos oli Laitakarin sahan toiminnan lopettaminen vuonna 1939. Näin Kemiyhtiön toiminta sahauksenkin osalta oli keskitetty Karihaaraan.
Sodan syttyminen Euroopassa syyskuussa 1939 katkaisi vientitoiminnan. Sahatavaran tuotanto supistui sotavuosina 1939–1945 100 000–130 000 kuutioon, eli sahatavaran tuotanto oli karkeasti 40 prosenttia huippuvuoden 1937 tuotannosta. Tehdasalue säästyi sotien aikana tuhoilta. Lapin sodan tapahtumat lokakuussa 1944 muodostivat uhan myös sahalle, koska perääntyvät saksalaiset uhkasivat tuhota teollisuusalueen. Suomalaisjoukkojen onnistui kuitenkin suojata aluetta, vaikka saksalaiset pommittivatkin sitä.
Suuremman tuhon Karihaaran sahalle aiheutti sodan jälkeen syyskuussa 1949 hinaajan piipun kipinästä alkunsa saanut lautatarhan suurpalo, joka tuhosi lautatarhan lähes kokonaan eli 105 000 kuutiota sahatavaraa. Onnena onnettomuudessa oli se, että markkinat olivat juuri silloin hiljaiset ja täysmääräinen varaston vakuutus korvasikin tulipalon aiheuttamat menetykset. Tulipalon vaatimat uudistukset eivät kaikilta osin kuitenkaan valmistuneet seuraavaan 1950-luvun alun korkeasuhdanteeseen eli Korean sodan aiheuttamaan talouden nousuun.
thumb|240px|30. syyskuuta 1949 vähän yli klo 17 alkoivat Kemi Oy:n Karihaaran ja Pajusaaren tehtaiden ja yhtiön hinaajien sireenit ulvoa, ja vähän ajan kuluttua siihen yhtyi Kemin kaupungin palolaitoksen sireeni. Se oli merkki alkaneesta Karihaaran lautatarhan suurtulipalosta. Kehitys yhtiön eri tuotantoaloilla parani 1950-luvulla. Niin myös sahatavaran tuotanto Karihaarassa, sillä vuonna 1957 sahan tuotanto nousi 240 000 kuutioon. Ennätykseen sahauksessa päästiin vuonna 1961, jolloin Karihaarassa sahattiin 300 000 kuutiota. Sittemmin tuotanto vaihteli suhdanteista riippuen 175 000 kuution tasolla.
Sodan jälkeinen aika 1950- ja 1960-luvulla muutti Kemiyhtiön selkeästi kemiallisen metsäteollisuuden yritykseksi, jonka tavoitteena oli käsitellyn puuaineksen jalostusasteen nostaminen. Tuloksena oli kartonginvalmistus selluraaka-aineesta. Sahaustoiminnan eli mekaanisen metsäteollisuuden puolella käynnistettiin myös hieman myöhemmin kehitysohjelma eli vuosiksi 1973–1975. Se sisälsi pääasiassa sahatavaran jälkikäsittelylaitoksia. Sen jälkeen uusittiin varsinaisen sahan 1930-luvulta olevat koneistot. Kahdeksan vanhan kehäsahan tilalle valmistui vuonna 1976 pelkkahakkurivannesahalinja. Sinä vuonna mekaanisen metsäteollisuuden investoinnit olivat Kemiyhtiössä suuremmat kuin yhtiön kemiallisen metsäteollisuuden.
Sahaustoiminnan alasajo
Sahaustoiminta oli vielä aktiivista 1980-luvulla. Työntekijöitä oli enimmillään lähes tuhat. Markkinatilanne muutti etenkin 1990-luvun alussa epäedullisemmaksi mekaanisen metsäteollisuuden yrityksille. Kemiyhtiö fuusioitui vuoden 1991 jälkeen osaksi Metsä-Botniaa, jolloin sahaus eli mekaaninen metsäteollisuus tuli osaksi yritystä Oy Botnia Wood Ab. 1990-luvulla konsernin mekaanisen metsäteollisuuden johtajana toimi Antti Reinikka. Yrityksen pääomistaja Metsäliitto teki omistus- ja toimialajärjestelyitä 1990- kuin 2000-luvuilla. Vuonna 1995 siitä tuli osa Metsäliiton Metsä Timberiä ja edelleen vuonna 2000 Finnforestia. Vuodesta 2006 Karihaaran saha oli osa Metsäliiton Puutuoteteollisuutta, joka sittemmin alkoi käyttää nimeä Metsä Wood.
Karihaaran sahan toiminta osana muuta Suomen mekaanista metsäteollisuutta oli altis kansainvälisille taloussuhdanteille. Tuotannon määrä 1990- ja 2000-luvuilla oli noin 100 000 kuutiota, josta vientiin meni 70 prosenttia. Alalla oli tänä aikana ylikapasiteettia, ja kustannusrakenteen kalleuden vuoksi oli alalla toimintavaikeuksia. Lopullisen iskun toiminnan alasajolle antoi 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopun kansainvälinen taantuma. Sen seurauksena sahan tuotannollinen toiminta keskeytyi toukokuussa 2009, jolloin jäljellä olleet 60 sahan työntekijää lomautettiin. Lopullinen päätös sahan sulkemisesta tehtiin kesäkuussa 2014. 2019 Huhtikuussa Karihaaran sahan sahakoneet, tasaamo ja tukkilajittelija myytiin konekauppias Tapio Ylipurasen yhtiölle Wood Machinery Center, joka edelleen myi sahakoneet Itävaltaan Herbet Handlos GmbH:lle.
Giorgio Francia
Giorgio Francia (s. 8. marraskuuta 1947 Bologna, Italia) on entinen italialainen kilpa-autoilija.
Pikkuformulat
Francia kilpaili paljon urheilu- ja vakioautoilla. Hän voitti Formula Italian mestaruuden vuonna 1972 ja Saksan Formula 3 -sarjan mestaruuden vuonna 1974.
Formula 1
Francia yritti päästä mukaan kahteen Formula 1 -sarjan osakilpailuun Brabham- ja Osella-tallien autoilla, mutta epäonnistui ja karsiutui molemmilla kerroilla.
Paluu pienempiin sarjoihin
Formula 1:sten jälkeen Francia siirtyi ajamaan Touring Car ja DTM -sarjoja.
Miekkailu
Miekkailu on yleiskäsite erilaisille miekkaa käyttäville taistelumuodoille. Nykyisessä kielenkäytössä miekkailulla tarkoitetaan yleensä länsimaista urheilumiekkailua.
Historia
pienoiskuva|Roomalaisen legioonalaisen näyttelijä [[gladius-miekan kanssa.]] pienoiskuva|Keskiaikaiset turnajaiset
Miekan ja miekkataistelun historia on vuosituhansia vanha ja sotaisa. Ramses III:n ajalta Egyptistä on löydetty miekkailun kaltaisen urheilukilpailun kuvaus. Kilpailijat käyttivät aseinaan keppejä, joiden päähän oli kiinnitetty pronssilevy ja osalla kilpailijoista oli kasvojensa suojana maski. Välineen tunsivat myös assyrialaiset ja babylonialaiset, ja Suomenkin pronssikauden kalmistoista on löydetty miekkoja.
Miekkailu tai ”asetaistelu” tunnettiin lajina jo antiikin Kreikassa. Kirjallisista lähteistä tiedetään, että 300-luvulla eaa. Kreikassa miekkailukilpailun voittajalle maksettiin 300 drakhmaa, joka oli enemmän kuin jousiammunnan tai keihäänheiton voittajalle. Platonin dialogissa Euthydemos mainitaan 400-luvulla eaa. eläneet veljekset Euthydemos ja Dionysodoros, jotka opettivat miekkailua korvausta vastaan.
Myös Rooman valtakunnassa miekkailunopetus aloitettiin konsuli Rutiliuksen kaudella 648 eaa., jotta "taito liittyisi rohkeuteen ja rohkeus taitoon". Roomassa miekkailtiin kahdella kädellä siten, että toisessa pidettiin kilpeä ja toisessa molemmilta sivuilta teroitettua miekkaa. Roomassa suositiin miekan kärjellä suoritettuja pistoja, jotka olivat kuolettavampia kuin miekan terällä tehdyt viillot.
Edgar (Skotlanti)
thumb|Edgarin sinetti Edgar (1074–1107) oli Skotlannin kuningas. Hän syrjäytti edeltäjänsä Edmundin ja Donaldin, eli setänsä ja veljensä, Englannin kuninkaan Vilhelm Punaisen tuella ja alistui samalla Englannin vasalliksi. Setänsä Donaldin hän sokaisi ja heitti tyrmään, veli Edmund sai vetäytyä loppuelämäkseen luostariin. Edgar kuoli naimattomana ja lapsettomana, ja hänen seuraajakseen nousi veli Aleksanteri.
Miekkailu
Historia
Varhaiskeskiajalla, ritariaikana, miekat olivat monesti kaksiteräisiä (kummastakin kyljestään teroitettuja) aseita, joita vastaan puolustauduttiin kilvin ja haarniskoin. Miekkailu oli keskeinen osa ritarien koulutusta.Käytössä oli koko miekan tarjoamat hyökkäysmahdollisuudet pistoista ja lyönneistä aina kahvalla tehtäviin lyönteihin ja kontrolliotteisiin.
Ampuma-aseiden saapuminen Eurooppaan 1400- ja 1500-luvuilla alkoi muuttaa miekkailua sotatantereiden taidosta siviilitaidoksi, vaikka miekkoja kannettiinkin taistelukentillä vielä pitkään. Kirjapainon keksiminen myös levitti tietoa miekkailuharjoituksista ja -tekniikoista aikaisempaa pientä sotilaseliittiä laajemmille ihmisryhmille.
Kaksintaistelumiekkailu
thumb|left|Iustitia, joka kantaa vaakaa ja miekkaa. Ranskassa alkoi esiintyä jo 1100–1200-luvuilla miekkailunopettajia, joiden tehtävä oli valmentaa oppilaitaan kaksintaisteluihin. Kaksintaistelut perustuivat ajatukseen, että kiistassa oikeassa olevan henkilön puolella oli Jumala, eikä hän siksi voinut hävitä kamppailua. Tämänkaltaisia juridisia kaksintaisteluita käytiin 1500-luvulle asti. Yhä edelleen miekka esiintyy yleisesti oikeuden symbolina.
Vaikka varsinaiset juridiset kaksintaistelut hävisivätkin, kunnian puolesta käydyillä kamppailuilla oli edelleen vahva merkitys miekkailukulttuurissa. Kaksintaistelut erilaisista kunniakysymyksistä oli kuitenkin varsin verinen harrastus muun muassa 1500-luvun lopulla kahden vuosikymmenen aikana yli 10 000 aatelismiestä sai Ranskassa niissä surmansa. Niinpä otteluita pyrittiin estämään ja niistä annettiin rangaistuksia – tuttua vaikkapa Dumas'n Kolmesta muskettisoturista.
Modernin miekkailun synty
pienoiskuva|Kuva miekkailun oppikirjasta vuodelta 1590 pienoiskuva|vasen|Kuvitusta Girard Thibaultin kirjasta Academie de l'espee ("Miekan akatemia") vuodelta 1628. Haarniskoimattoman kaksintaistelun merkityksen korostuessa sotataidon sijaan ryhdyttiin miekkailussa suosimaan pistoja, jolloin aseiden terien pituudet kasvoivat. Miekkojen painopiste siirtyi lähemmäksi miekkailijan kättä paremman kärjen kontrollin saavuttamiseksi. Espanjassa ja Italiassa kehitetyt pistomiekkailutekniikat levisivät pian Ranskaan. Tekniikoissa painotettiin puolustuksen merkitystä pitämällä vastustajaan tarvittava etäisyys (misura) ja suorittamalla väistöjä. Myös "tempon", eli sopivan hyökkäyshetken merkitystä suhteessa vastustajan toimintaan korostettiin.
Urheilumiekkailu muotoutui kohti nykyistä muotoaan etenkin Aurinkokuninkaan, Ludvig XIV:n hovissa 1600-luvulla. Monet tuolta ajalta peräisin olevat miekkailun säännöt ja liikkeet ovat edelleen käytössä. Samoin kehitettiin uusi, harjoitteluun sopivampi, terävän kärjen sijasta nuppiin päättyvä miekka: floretti. Tuona aikana miekkailuliikkeet nopeutuivat ja monimutkaistuivat. Koska miekkailijat eivät käyttäneet maskeja kasvojen suojana, loukkaantumisten välttämiseksi miekkailuharjoituksissa noudatettiin tiukkoja sääntöjä. Miekkailija suoritti ensin yksinkertaisen hyökkäyksen, jonka vastustaja pyrki väistämään ilman vastapistoa (ripostia). Tämän jälkeen hyökkääjä palasi lähtöasentoon ja valmistautui vastaanottamaan vuorostaan vastustajansa hyökkäyksen.
Miekkailun sääntöjä ja varustusta kehitettiin edelleen 1700- ja 1800-lukujen kuluessa. Metalliverkosta valmistettujen kasvosuojien keksiminen 1700-luvulla johti uudenlaiseen miekkailuun, jossa jatkopistot (remissit), pysäytyspistot (arrêt) ja ripostit sekä vastaripostit tulivat käyttöön. Näitä tekniikoita kehittivät erityisesti ranskalaiset miekkailumestarit La Boëssière ja Girard. Moderni miekkailu syntyi lopullisesti 1800-luvulla erityisesti Lafaugèren, Cordeloisin,Gomardin ja Grisierin kehittämien tekniikoiden ja sääntöjen myötä.
1800-luvun lopulla nykyiset aselajit, floretti, kalpa ja säilä, vakiintuivat ja erityisesti kalvan vaikutuksesta miekkailusta muodostui urheilulaji. Kalpa ja floretti saivat voimakkaan jalansijan Ranskassa ja Italiassa kun taas säilää harrastettiin etupäässä itäisessä Euroopassa.
Urheilumiekkailu
Miekkailusta ryhdyttiin puhumaan urheiluna 1890-luvulla, jolloin ehdotettiin tuomarien ottamista mukaan otteluihin ja annettujen ja vastaanotettujen osumien laskemista. Ensimmäiset varsinaiset miekkailukilpailut järjestettiin 1890-luvun alussa. Vuonna 1895 aikakauslehti Ranskalainen miekkailu järjesti kutsukilpailut neljän ranskalaisen ja neljän italialaisen miekkailijan välillä. Vuonna 1896 floretti ja säilä olivat lajeina ensimmäisissä olympialaisissa Ateenassa ja kalpa tuli mukaan kilpailuohjelmaan vuonna 1900 Pariisissa. Joukkuekilpailut aloitettiin vuoden 1908 olympialaisissa. Aluksi järjestettiin vain miesten sarjoja, mutta naisten floretti otettiin ohjelmaan vuonna 1924, mutta kalpa vasta 1996 ja säilä lopulta 2000-luvulla.
Etched in Blood
Etched in Blood on amerikkalaisen The Dreaming -yhtyeen debyyttilevy, joka julkaistiin vuonna 2008.
Miekkailu
Urheilumiekkailu
Urheilumiekkailu alkoi varsinaisesti vuonna 1896 ensimmäisistä moderneista olympialaisista Ateenassa. Se on yksi kaikissa olympialaisissa mukana olleista lajeista. Myös paroni Pierre de Coubertin, modernien olympialaisten isä, harrasti miekkailua. Vaikka olympialaiset yleisesti oli tarkoitettu amatööriurheilijoille, ensimmäisissä olympialaisissa 1896 ja 1900 oli erikseen miekkailukilpailut myös ammattilaisille.
Urheilumiekkailun ensimmäiset vuodet olivat riitaisia ja sekavia eri maiden, erityisesti Ranskan ja Italian, miekkailukoulujen erojen takia. Tilanne selkeytyi, kun vuonna 1913 perustettiin lajin kansainvälinen kattojärjestö Fédération Internationale d'Escrime, FIE. Tämän tehtävänä on valvoa urheilumiekkailua ja huolehtia lajin säännöistä erityisesti kansainvälisten kilpailujen osalta.
Miekkailu on nykyisin hyvin kansainvälinen laji, jota harrastetaan monissa maissa. Menestyneimpiä miekkailumaita arvokilpailuissa ovat olleet Italia, Ranska, Unkari, Saksa, Venäjä, Puola ja Romania. Miekkailun uusia huippumaita ovat myös Kiina ja Etelä-Korea.
Urheilumiekkailu Suomessa
Miekkailua on Suomessa harjoiteltu Turun Akatemian perustamisesta lähtien. Turun Akatemian opiskelijat harrastivat tuolloin urheilussa joko miekkailua tai voimistelua. 1800-luvulla yliopiston muutettua Helsinkiin miekkailua opettivat italialainen mestari Otta ja suomalaiset Floretin ja Vilhelm Bergholm. 1900-luvulla miekkailuharrastus kasvoi maassa voimakkaasti erityisesti Helsingin ja Turun yliopistojen ja Haminan kadettikoulun ansiosta. Suomen ensimmäinen miekkailuseura Helsingin Miekkailijat perustettiin vuonna 1923 ja pian seurasivat myös helsinkiläinen Miekka-Miehet ja Viipurin Miekkailijat. Kansallinen lajiliitto Suomen Miekkailuliitto aloitti toimintansa vuonna 1931. Sen ensimmäinen puheenjohtaja oli Helsingin yliopiston voimistelulaitoksen lehtori Oskari Väänänen.
Nykyisin miekkailun harrastajia on Suomessa hieman toista tuhatta, joista runsas kaksisataa on kilpailulisenssin lunastaneita aktiiviharrastajia. Paikalliset miekkailuseurat järjestävät alkeiskursseja muutaman kerran vuodessa lapsille, nuorille ja aikuisille. Aktiivista seuratoimintaa on mm. Helsingissä, Turussa, Oulussa, Jyväskylässä, Hämeenlinnassa, Rovaniemellä, Savonlinnassa, Joensuussa, Espoossa, Tampereella, Lappeenrannassa, Vaasassa, Kuopiossa, Kouvolassa ja Porvoossa. Viime vuosina miekkailun suosio on kasvanut nopeasti: vuosien 2006 ja 2009 välisenä aikana harrastajamäärän kasvu oli 50 %.
Kansainvälisissä arvokilpailuissa aikuisten sarjoissa Suomi on saavuttanut toistaiseksi yhden mitalin: Minna Lehtola voitti vuonna 1994 pronssia naisten kalvassa maailmanmestaruuskilpailuissa Ateenassa. 2000-luvulla kansainvälistä menestystä on saavutettu juniorisarjoissa: vuonna 2008 Turun miekkailijoita edustava Teemu Seeve voitti kultaa alle 17-vuotiaiden poikien kalvan euroopanmestaruuskilpailuissa ja vuonna 2011 Helsingin miekkailijoiden Alexander Lahtinen sijoittui juniorien maailmanmestaruuskilpailuissa Jordaniassa pronssille.
Suomalaiset ovat toistaiseksi menestyneet erityisen hyvin veteraanisarjoissa, joissa Marja-Liisa Someroja on voittanut floretilla ja kalvalla peräti 10 maailmanmestaruutta.
Urheilumiekkailun säännöt
thumb|Miekkailutervehdys. Miekkailu luetaan ns. vaarallisiin lajeihin, joten sen harjoittamiseen vaaditaan erityiset lisenssit ja vakuutukset. Tiukoilla ottelusäännöillä ja turvallisuusmääräyksillä pyritään välttämään onnettomuudet, jotka onneksi ovatkin hyvin harvinaisia. Miekkojen terät ovat notkeita ja kärki päättyy nuppiin – urheilumiekat eivät siis ole teräviä. Miekkailumaskit ovat teräsverkkoa, miekkailukäsine paksua ja pehmustettua nahkaa. Varusteet tarkistetaan aina ennen kilpailuja. Perinteenä ensimmäiseen haavoittumiseen asti käydyistä kaksintaisteluista miekkailupuku on valkoinen, jotta veri näkyisi heti. Tavallaan samasta syystä sanotaan miekkailunopettajien takkien olevan mustia – jos oppilas huomaa haavoittaneensa opettajaansa, hän menettää kunnioituksen opettajaa kohtaan.
Myös miekkailusäännöillä pyritään estämään onnettomuudet: esimerkiksi maskitonta vastustajaa ei saa pistää, toisen varusteisiin ei saa koskea, "väkivaltainen tai kostonhimoinen" miekkailu on kielletty ja kädensuojalla ei saa lyödä. Toisaalta miekkailusäännöt säilyttävät lajin ritarillisia ja herrasmiesmäisiä perinteitä. Vastustajaa on kunnioitettava, ottelussa ei saa pakoilla, ei saa kääntää selkäänsä vastustajalle, hävinnyttä ei saa halveksia, vastustajaa on tervehdittävä kohteliaasti ja ottelun lopuksi on käteltävä. Miekkailutervehdystä käyttivät jo ritarit varhaiskeskiajalla tuhat vuotta sitten.
Miekkailuottelut käydään 14 metrin pituisella ja 1,5–2,0 metrin levyisellä miekkailualueella. Ottelua johtaa tuomari. Komennot ja tuomiot annetaan tavallisimmin ranskaksi. Urheilumiekkailun ongelmana oli ensimmäisinä vuosina pistojen osumisen toteamisen vaikeus. Ensimmäiset kokeilut nykyisen kaltaisilla sähköisillä merkinantolaitteilla tehtiin vuonna 1931 ja kalvassa ne otettiin käyttöön vuonna 1936. Floretissa sähköisiä merkintantolaitteita on käytetty vuodesta 1955, mutta säilässä ne tulivat käyttöön vasta 1990-luvulla. Sähköiset merkitsijälaitteet rekisteröivät nykyään kilpailussa pätevät ja epäpätevät osumat. Sähköä johtava metallimatto estää lattiaan osuneita pistoja sytyttämästä aiheettomasti merkkivaloja. Miekkailua harjoitellaan urheiluseuroissa ryhmäharjoituksina ja pareittain. Yhä edelleen sitä opitaan myös miekkailunopettajilta yksityistunneilla 1600-luvun tapaan.
Urheilumiekkailun tekniikka
thumb|Miekkailun yksi perushyökkäyksistä: syöksy. Syöksyssä miekkailija ojentaa ensin asekätensä, minkä jälkeen hän siirtää etujalkaansa eteenpäin niin, että tasapaino säilyy keskellä ja takajalka on suoraksi ojennettuna. Liikkuminen ja etäisyyden pitäminen vastustajaan on miekkailussa – niin kuin kaikissa muissakin kamppailulajeissa – erittäin tärkeää. Miekkailussa liikkuminen tapahtuu siten, että jalat ovat noin hartianleveyden päässä toisistaan ja etujalan (oikeakätisillä oikean ja vasenkätisillä vasemman) kärki osoittaa kohti vastustajaa. Takajalka on 90 asteen kulmassa etujalkaan nähden siten, että kummankin jalan kantapää on samalla linjalla. Tarkoituksena on sijoittua vastustajaan nähden hieman kylki edellä, jotta osuma-alue olisi mahdollisimman pieni. Hartialinja on noin 45 asteen kulmassa tai vähemmän. Eteenpäin liikuttaessa etujalka nostetaan ilmaan ja siirretään eteenpäin, minkä jälkeen takajalka tuodaan eteenpäin. Peräännyttässä järjestys on päinvastainen. Muita jalkatekniikan liikkeitä ovat hyppy, eli balestra, syöksy ja ryntäys eli flèche. Säilämiekkailussa ryntääminen on kiellettyä.
Asetekniikka koostuu hyökkäyksistä, väistöistä, väistön jälkeen tehtävistä vastahyökkäyksistä (riposte) ja jatkohyökkäyksistä (remise). Hyökkäyksiin lisätään usein harhautuksia, joiden tarkoituksena on saada vastustaja väistämään hyökkäystä väärin tai vastustajan aseen lyöntejä (battee), joiden tarkoituksena on siirtää vastustajan ase pois hyökkäyslinjalta. Pistomiekkailussa hyökkäykset ja puolustukset suoritetaan pitkin kahdeksaa niin sanottua linjaa, joista tärkeimmät ovat vyötärön yläpuolella olevat kvartti ja siksti sekä niin sanotut alalinjat oktaavi ja septimi. Lyömämiekalla linjoja on kuusi, joista kolmea käytetään yleisesti.
Miekkailussa usein liikkeiden nopeutta tärkeämpää on niiden oikea-aikainen suorittaminen vastustajan toimintaan nähden. Tätä kutsutaan tavallisesti tempoksi.
Miekkailuottelun vaiheet
pienoiskuva|Kalpamiekkailua. Naisilla ainoa laji 1980-luvulle asti oli floretti.
Yksilömiekkailu
Tavallisimmin miekkailukilpailujen alkukierrokset käydään eräkilpailuna, jolloin kaikki miekkailijat ottelevat toisiaan vastaan. Finaali on yleensä cup-muotoinen, jolloin häviäjä putoaa jatkosta yhden tai kahden tappion jälkeen. Ottelun alkaessa miekkailijat asettuvat miekkailualueelle vastakkain aloitusviivojen taakse ja tervehtivät toisiaan paljain päin. Myös tuomaria ja yleisöä tervehditään. Sitten kokeillaan toimivatko varusteet asianmukaisesti: säilän isku tai floretin tai kalvan pisto sytyttää merkkivalon. Miekkailumaskit asetetaan paikoilleen, ja miekkailijat käyvät varoasentoon. Tuomari kysyy, ovatko ottelijat valmiit: "Etes-vous prêts?" Nämä vastaavat, ja tuomari komentaa ottelun alkavaksi: "Allez!" Sitten miekkaillaan, kunnes jompikumpi saa osuman, merkkivalo syttyy, ja tuomari katkaisee ottelun huutamalla "Halte!" Värillinen valo merkitsee pätevää osumaa, floretissa ja säilässä valkoinen taas osoittaa iskun tai piston osuneen epäpätevään alueeseen.
Seuraavaksi floretti- ja säiläotteluissa tuomari fraseeraa tapahtuneen: selittää, mitä liikevaiheita viimeksi tapahtui, kuka hyökkäsi, tuliko väistöä, kumpi sai pätevän ja sääntöjen mukaisen osuman ja mikä on tilanne ottelussa. Kalpaotteluissa vain todetaan osumat. Alkukierrokset käydään viiteen pistoon kolmen minuutin aikana, cup-otteluissa aikaa on yhdeksän minuuttia, kolmen minuutin erissä ja voittajan on saatava 15 osumaa.
Tuomari voi keskeyttää ottelun huutamalla halte myös jos jompikumpi ottelijoista astuu miekkailualueen ulkopuolelle, ottelijat koskevat toisiaan tai yleensä flèchen seurauksena miekkailijat ohittavat toisensa. Näissä tapauksissa ottelua pääsääntöisesti jatketaan siitä kohdasta miekkailualuetta, jossa ottelijat olivat kun ottelu keskeytettiin.
Ottelun päätyttyä miekkailijat riisuvat kypäränsä, tervehtivät ja kättelevät toisiaan – aseettomalla kädellä. Voitto on tärkeä: alkukierroksilla eniten voittoja saanut on paras, cup-otteluissa vain voittajat jatkavat kilpailua.
Joukkuemiekkailu
Joukkuekilpailussa otellaan kolmen hengen joukkueissa, joissa lisäksi voi olla yksi varamies esimerkiksi mahdollisten loukkaantumisten varalta. Ottelussa jokainen miekkailija miekkailee kaikkien vastustajan joukkueen miekkailijoiden kanssa, joten yhteensä käydään yhdeksän ottelua. Jokainen ottelu käydään joko kolmeen minuuttiin tai siihen asti, kun jompikumpi joukkue saavuttaa pistemäärässä seuraavan viiden monikerran. Ensimmäisessä ottelussa viisi, toisessa kymmenen, kolmannessa 15 ja niin edelleen.