cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Winter
Ura
Seuraavana vuonna hän liittyi Australian olympiajoukkueeseen, mutta häntä ei kuitenkaan pidetty vahvana mitaliehdokkaana. Winter ja Georges Damitio käyttivät muista kilpailijoista poikkeavaa tekniikkaa. Kilpailusta tuli pitkä ja se kesti useita tunteja ja suurimman osan aikaa satoi vettä. Korkeudesta 195 cm oli hyppäämässä viisi hyppääjää ja ratkaisu saatiin vasta korkeudesta 198 cm, jonka Winter ylitti ainoana kilpailijana.
Lontoon olympialaisten jälkeen Winter viipyi Englannissa eikä osallistunut vuonna 1949 Australian mestaruuskilpailuihin. Hän palasi vasta seuraavana vuonna ja voitti mestaruuden. Samana vuonna hän voitti myös Kansainyhteisön mestaruuden. Hän lopetti uransa 26-vuotiaana.
Aalto-paviljonki
Paviljonki
Aalto otti lähtökohdakseen parakkielementit. Ideana oli rakentaa Venetsiaan kevytrakenteinen kohde, joka teltan tavoin voitaisiin pystyttää joka toinen vuosi biennaalinäyttelyä varten. Valmistusvirheen takia idea ei kuitenkaan toiminut. Paviljongin elementtiosien purkaminen niitä rikkomatta ei ollut enää mahdollista, joten tilapäiseksi tarkoitettu rakennus jäi pysyväksi. Nykyisin paviljonki on suojelukohde. Merellisessä ilmastossa paviljongin puurakenteita on jouduttu uusimaan pariinkin kertaan, ensimmäisen kerran vuonna 1976 ja uudestaan vuonna 1993. Paviljonki vaurioitui syysmyrskyssä 2011 puun kaaduttua sen päälle. Myrskyvaurioiden korjaamisen lisäksi paviljongille tehtiin peruskunnostus, joka valmistui kesällä 2012.
Nykyinen käyttö
Joka toinen vuosi Venetsiassa pidettävissä arkkitehtuuribiennaaleissa paviljonki on ollut suomalaiskäytössä: Suomen arkkitehtuurimuseo on järjestänyt Suomen näyttelyn arkkitehtuuribiennaaliin vuonna 1991 ja vuodesta 1996 säännöllisesti. Kuvataidebiennaaleissa paviljonki on ollut vuodesta 1962 alkaen vuokrattuna muille maille, aluksi Italialle ja myöhemmin Portugalille, Argentiinalle ja viimeisimpänä Islannille vuosina 1984–2005.
Maryam Yusuf Jamal
Jamal aiheutti Bahrainissa kohua juoksemalla elokuussa 2005 Oslossa lyhytlahkeisissa shortseissa sekä paidassa, joka paljasti hänen napansa.
Kylmälänlammi
Kylmälänlammi on Pirkanmaalla Tampereella Enojärven luoteispuolella sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 143,9 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi lyhyttä metsäojaa ja sen laskuoja, joka lähtee lammen itärannasta, yhtyy Rautajokeen puoli kilometriä ennen Enojärven Kaakkolahtea. Laskuojalla on pudotusta alle metrin.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa sijaitsi lammen lähellä kaksi maatilaa, joiden viljelykset ympäröivät sitä ja Rautajokea. Vuonna 1973 ovat näiden pellot metsitetty ja samalla lammen karttanimi on muuttunut Vähästä Rautajärvestä Kylmälänlammiksi. Kylmälän maatila jatkoi toimintaansa, mutta se on nykyään päättynyt.
Chatham (Kent)
Chathamin ystävyyskaupunki on ollut vuodesta 1956 lähtien Ranskassa sijaitseva Valenciennes.
Englannin vanhin maakirja vuoden 1086 Domesday book mainitsee kaupungin nimellä Ceteham, jolloin alueella mainittiin olevan 52 asuinkuntaa.
Maamerkit
Chathamin nähtävyyksiin lukeutuvat muun muassa vuonna 1900 valmistunut kaupungintalo, joka nykyään toimii The Brook Theatre -teatterina. Kaupungissa sijaitsee myös ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa menehtyneiden Kuninkaallisen laivaston jäsenien muistoksi pystytetty Chatham Naval Memorial.
Osaksi kaupungin alueella sijaitsee Chathamin telakka. Telakka suljettiin 1984, ja osa siitä toimii nykypäivänä ulkoilmamuseona. Museon alueella on esillä kolme sota-alusta: Oberon-luokan sukellusvene HMS Ocelot, Ca-luokan hävittäjä HMS Cavalier ja sluuppi HMS Gannet. Telakkaa on myös käytetty useiden historiallisten elokuvien ja televisiosarjojen kuvauspaikkana, siellä on kuvattu kokonaan tai osittain elokuvat Sherlock Holmes (2009), Mr. Turner (2014), Suffragette (2015), ja televisiosarjat Oliver Twist (2007), Hakekaa kätilö (2012–2013), Mr Selfridge (2013–), Grantchester (2014–) ja The Crown (2016–).
Kuuluisia asukkaita
Kirjailija Charles Dickens vietti lapsuutensa kaupungissa, kun hänen isänsä oli palveluksessa Chathamin telakalla.
Kari Rissanen
Kari Rissanen (s. 29. elokuuta 1966 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja tai keskuspuolustaja.
Ulkomailla Rissanen edusti Singaporessa Geylang Internationalia, Skotlannissa Dunfermlinea sekä Tanskassa Ikastia sekä Ikastin ja Herning Fremadin fuusiona syntynyttä FC Midtjyllandia.
Rissanen on valittu HJK:n Hall of Fameen ja Veikkausliigan legendaksi.
Tropopaussi
Tropopaussi on ilmakehän rajakerros, joka sijaitsee troposfäärin ja stratosfäärin välissä. Se on navoilla tyypillisesti noin 5 kilometrin ja päiväntasaajalla 15 kilometrin korkeudessa, ja lisäksi se nousee ylemmäs lämpimällä ilmalla ja laskeutuu alemmas kylmällä. Suurin osa sääilmiöistä rajoittuu tropopaussiin ja vain suurimmat sääilmiöt ja suihkuvirtaukset ylittävät sen. Tropopaussissa on 50–70 astetta pakkasta, ja hiukan sen yläpuolella ilmanpaine on enää kymmenesosa merenpinnalla vallitsevasta.
Aquaman: Battle for Atlantis
Aquaman: Battle for Atlantis on Lucky Chicken Gamesin kehittämä toimintapeli. Pelin on julkaissut TDK Mediactive Nintendo GameCubelle ja Xboxille vuonna. Peli perustuu DC Comicsin sarjakuvahahmoon Vesimieheen.
Peli
Pelissä pelataan päähahmolla, Vesimiehellä, jonka tarkoitus on puolustaa Atlantista vihollisilta. Pelaajalla on käytössään Vesimiehen erikoiskyvyt, kuten telepaattisesti kutsua merten eläimiä apuun ja käyttää mekaanista koukkukättään. Pelissä voi pelata myös lukittavilla hahmoilla, klassisella Vesimiehellä, Temptestillä tai Black Mantalla.
Arvostelu
Aquaman: Battle for Atlantis ei ole yleisesti saanut hyviä arvosteluja, jotka useimmiten johtuivat liian lyhyestä juonesta. Muun muassa IGN antoi arvosanaksi 3 pistettä kymmenestä. Myös Gamestats sivusto antoi 2.9 pistettä kymmenestä. Gamespotin kriitikot puolestaan antoivat arvosanaksi 2.3 kymmenestä.
Hafgufa
Hafgufa (islanniksi haf "vesi" + gufa "höyry") on massiivinen merihirviö skandinaavisessa mytologiassa. Moni muu merihirviö kuten Kraken pohjautuu Hafgufaan. Se esiintyi ensimmäisen kerran Örvar-odds saagassa. Hafgufa elää Grönlannin rannikoilla. Örvar-odds
-saagan mukaan Hafgufa on merihirviöiden äiti ja ruokkii heitä laivoilla, valailla ja kaikilla muilla esineillä tai eläimillä joita se pyydystää.
John Julius Norwich
John Julius Cooper, Norwichin toinen varakreivi (15. syyskuuta 1929 – 1. kesäkuuta 2018 ), tunnettu paremmin nimellä John Julius Norwich, oli englantilainen historioitsija ja televisiopersoona. Hän kirjoitti useita kirjoja muun muassa Sisilian, Venetsian ja Bysantin historiasta. Norwich työskenteli myös BBC:lle. Hän kirjoitti ja juonsi yli 30 eri dokumenttiohjelmaa.
Kemi I
Kemi I (Kemi 1) on majakka Kemin satamiin johtavan väylän suulla Perämerellä. Majakka sijaitsee avomerellä noin 37 kilometrin päässä Ajoksen satamasta etelälounaaseen ja noin 34 kilometriä Krunnien saaristoon kuuluvasta Ulkokrunnin saaresta länteen. Se on pari kilometriä Suomen aluevesirajan ulkopuolella.
Vuonna 1973 Kemin edustalle rakennettiin kaksi uutta pohjamajakkaa, Kemi I ja Kemi II, korvaamaan vanhaa majakkalaiva Kemiä. Majakkatornit rakennettiin käyttäen uutta menetelmää. Niiden perustaksi juntattiin merenpohjaan pyöreitä teräspylväitä, joiden päälle sijoitettiin teräksinen majakkatorni. Kemi I:n huipulle asennettiin myös helikopterin laskeutumistasanne. Kun uudet majakat valmistuivat ja otettiin käyttöön, poistettiin majakkalaiva Kemi asemapaikaltaan 15. marraskuuta 1973.
Nykyinen Kemi I on rakenteeltaan pohjamajakka, jonka torniosa seisoo merenpohjaan upotetun betonisen jalustan, kasuunin päällä. Kasuuni rakennettiin Oulun satamassa ja hinattiin sijoituspaikalleen kesäkuussa 1975.
Majakassa on myös tutkamajakka sekä yksi Suomen ensimmäisistä automaattisista säähavaintoasemista, jossa mitataan ilman lämpötilaa, kosteutta ja painetta sekä tuulen suuntaa ja nopeutta.
Granulaatti
Muovituotevalmistajille granulaattina oleva muovimateriaali toimitetaan säkeissä tai suuremmille kuluttajille konteissa. Ruiskuvalu- tai suulakepuristuskoneilla on pieni siilomainen säiliö ruuvin päällä, johon granulaatteja voi kaataa, mutta yleisimmin granulaatteja siirretään tai pumpataan tarpeen mukaan automaattisesti ruuvikuljettimilla ja putkissa ilmavirran mukana.
Aarre Mäkelä
Aarre Mäkelä (2. heinäkuuta 1927 Ulvila – 3. marraskuuta 2021 Pori) oli suomalainen toimittaja, joka työskenteli Porissa ilmestyneen Satakunnan Työn päätoimitajana vuosina 1962–1985.
Ulvilan Vanhakoivistolla syntynyt Mäkelä aloitti Satakunnan Työn toimittajana jo 1950-luvun alussa. Hän kirjoitti lehteen myös pakinoita nimimerkillä ”Karjarannan Kaaleppi”.
Skandiumjodidi
Skandiumjodidi (ScI3) on skandium- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää päivänvalolampuissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa skandiumjodidi on kellertävää tai väritöntä kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on romboedrinen ja rakenne muistuttaa rauta(III)jodidin rakennetta. Skandiumjodidi liukenee veteen ja myös etanoliin.
Skandiumjodidia voidaan valmistaa skandiumin ja jodin reaktiolla.
Skandiumjodidia lisätään elohopealamppuihin. Yhdessä natriumjodidin kanssa se muuttaa lampun tuottaman säteilyn spektriä siten, että se muistuttaa päivänvaloa.
Enon Kisa-Pojat
Enon Kisa-Pojat on vuonna 1945 perustettu urheilun yleisseura, joka toimii Joensuussa entisen Enon kunnan alueella. Seuran lajivalikoimaan kuuluvat ampumahiihto, maastohiihto, suunnistus, yleisurheilu sekä kuntoliikunta. Menestyneitä seuran urheilijoita on muun muassa ampumahiihtäjä Mari Eder.
Caater
Caater on virolainen yhtye, joka tekee pääasiassa house-, trance-, techno- ja dance-tyyppistä, yleisesti eurodance-tyyppistä musiikkia. Caater sai alkunsa Tallinnassa sen pääjäsenten, entisen DJ:n, Kalle Kukkin ja Markku Tiidumaan tavatessa. Myöhemmin yhtyeeseen liittyi Andrus Lang.
1999
Caaterin ensimmäinen kappale oli vuonna 1999 julkaistu "O Si Ne Ne", joka menestyi hyvin musiikkilistoilla. Ensimmäinen levy valittiin Estonian Music Awards -gaalassa vuoden albumiksi ja "O Si Ne Ne" valittiin parhaaksi tanssihitiksi. Bändi sai myös vuoden bändin tittelin.
2000
Vuonna 2000 Caater palasi listoille singlehitillään "Hold That Sucker Down", joka ilmeistyi myyntiin viidessä Euroopan maassa: Suomessa, Virossa, Tanskassa, Belgiassa ja Italiassa. Suomen listoilla kappale oli yltänyt viidenteen sijaan, kun taas Tanskassa Caaterille tuli 36:s sija. Samana vuonna ilmeistyi myös kaksi muuta singleä, "Phantom" ja "Dance With You", jotka nekin menestyivät kohtuullisesti. "Phantom":ia myytiin vain Suomessa ja Virossa, mutta "Dance With You" oli saatavilla Viron lisäksi Pohjoismaissa, Belgiassa ja Italiassa. Suomessa "Dance With You" ylsi singlelistan kuudenneksi. Virossa kappale oli listan ensimmäisenä, Skandinavian listoilla kolmaskymmenes ja Norjassa sijalla 20.
2001
Vuonna 2001 Caater julkaisi ensimmäisen albuminsa, "King Size":n. Albumia myytiin Suomessa, Tanskassa, Virossa ja Unkarissa. King Sizea myytiin Suomessa ja Virossa myös singlenä. Soololaulaja Hannahin kanssa tehty "Free My Body" oli menestys, mutta sitäkin myytiin vain Suomessa ja Virossa. Suomessa kappale ylsi listoilla kuudennelle sijalle. Sijalla 17 se oli Viron TOP40:ssä ja sijalla 20 "Moldova Top Internationalissa".
2002
Vuonna 2002 ilmestyi Caaterin toinen albumi "Club Space". Samana vuonna ilmestyi kaksi singleä; "Enjoy The Silence" ja "Master Tune", joita myytiin edelleen vain Suomessa ja Virossa.
2003
Vuonna 2003 ilmestyi yhtyeen viimeinen albumi "Queen Of The Night", joka oli tehty yhteistyössä Trinityn kanssa. Tyyliltään albumi oli hieman aiempaa pehmeämpää ja melodisempaa dancea. Albumia myytiin vain Virossa, mutta single oli saatavilla myös Suomessa. Kappale ei ollut kovin arvostettu.
Abja
Abja oli kunta Viljandimaan maakunnassa, Virossa. Viron kuntauudistuksen osana 24. lokakuuta 2017 Karksin, Abjan ja Hallisten kunnat sekä Mõisakülan kaupunki yhdistyivät uudeksi Mulgin kunnaksi.
Kunnan asukasluku oli 2 061 (2015), pinta-ala 290,21 neliökilometriä ja asukastiheys 7,1 asukasta neliökilometrillä. Kunnan keskus oli Abja-Paluojan epäitsenäinen kaupunki, joka liitettiin Abjaan vuonna 1998.
Abja oli Nummi-Pusulan ystävyyskunta.
Historiaa
Abjan asemakylä muodostui Mõisakülan ja Tallinnan välisen kapearaiteisen rautatien varrelle, 11 virstaa Mõisakülan pohjoispuolelle. Abjasta suunniteltiin risteysasemaa, sillä vuoden 1939 syksyllä hyväksyttyyn rakennettavaksi kapearaiteinen rautatie reitille Abja–Taagepera–Tõrva–Valga. Rakennustyöt ehdittiin jo aloittaa vuonna 1940, mutta Viron liittäminen Neuvostoliittoon pysäytti radan rakennustyöt, eikä niitä enää aloitettu uudelleen Neuvosto-Viron aikana. Asukkaita oli vuonna 1939 noin 100. Asemakylässä toimi kauppa ja posti. Abjan rautatieaseman etäisyys oli ratakilometreinä 184,5 km Tallinnan satamasta ja 10,9 km Mõisakülasta. Abjassa sijaitsi sorakuoppa, jonne johti haararata, ja josta kaivettiin soraa rautatien omiin tarpeisiin.
Kylät
Abja-Vanamõisa, Abjaku, Atika, Kamara, Laatre, Lasari, Penuja, Põlde, Raamatu, Räägu, Saate, Sarja, Umbsoo, Veelikse, Veskimäe
Väestö
Vuonna 2011 Abjan kunnassa (Abja-Paluojan epäitsenäinen kaupunki mukaan lukien) oli 2 105 asukasta, joista 1 971 (93,6 %) oli virolaisia, 75 (3,6 %) venäläisiä ja 57 (2,7 %) muita kansallisuuksia.
Besiki
thumb|upright|Besarion Gabašvili Besarion Gabašvili (, 1750 – 25. tammikuuta 1791), joka tunnetaan yleisesti nimellä Besiki, oli georgialainen runoilija, poliitikko ja diplomaatti. Hänet tunnetaan politiikassa ja rakkaudessa käymiensä seikkailujen lisäksi ensiluokkaisten rakkauslaulujen ja sankarirunouden kirjoittajana.
Elämä
Besiki syntyi ja vietti lapsuutensa Georgian pääkaupungissa Tbilisissä. Hänen isänsä Zakaria oli georgialainen ortodoksipappi ja kuningas Teimuraz II:n tunnustaja. Zakaria ekskommunikoitiin kirkosta ja karkotettiin vuonna 1764, mutta kuningas Erekle II salli Besikin jäädä kuninkaalliseen hoviin, jossa hän sai koulutuksensa ja aloitti uransa leikarina. Hänen varhaiseen tyyliinsä vaikuttivat persialainen runous ja hänen vanhempi aikalaisensa, monikielinen tbilisiläinen armenialaisrunoilija Sajat-Nova. Nuoresta iästään huolimatta Besiki sai hovissa lukuisia vihollisia, pääasiassa satiiriensa ja erityisesti katolikos Anton I:tä vastaan kohdistettujen loukkausten vuoksi. Huhut Georgiassa ovat liittäneet Besikin myös Ereklen sisar Anaan, joka oli häntä noin 28 vuotta vanhempi, pääasiassa Besikin rakkausrunon "Dedopals Anakhed" (, "Kuningatar Anasta") vuoksi.
Anton I syytti vuonna 1777 Besikiä säädyttömyydestä, nimesi hänet antikristukseksi ja ilmiantoi hänet kuninkaalle. Konfliktin seurauksena Besiki karkotettiin Tbilisistä, ja hänen täytyi muuttaa Länsi-Georgiaan Imeretin kuningaskuntaan, jossa kuningas Solomon I toivotti hänet tervetulleeksi ja nimitti hänet kanslerikseen. Myöhemmin hän sekaantui lyhyeen sotaan Imeretin kruunusta Solomonin kuoleman jälkeen ja palveli diplomaattina seuraavan Imeretin kuninkaan, Solomon II:n alaisuudessa. Besiki sotkeutui jälleen hovin juonitteluihin. Hänen kiintymyksensä Solomon II:n nuorempaan vaimoon Anaan, omaa sukua Orbelianiin, saattoi hyvinkin olla syy siihen, että kuningas lähetti hänet vaarallisille retkille. Viimeinen niistä suuntautui Venäjälle, ja sen tarkoituksena oli saada Venäjän suojelus Imeretille Venäjän–Turkin sodan aikana. Kolmen vuoden ajan Besiki seurasi venäläistä sotamarsalkka Grigori Potjomkinia taisteluissa Osmanien valtakuntaa vastaan. Hän kuoli yllättäen 25. tammikuuta 1791 Romaniassa Iașissa, jonne hänet haudattiin.
Runous
Besikin myrskyisän elämän ja jatkuvien ulkomaanmatkojen vuoksi monet hänen käsikirjoituksistaan katosivat lopullisesti. Hän kuoli julkaisematta yhtään teosta, mutta satoja kopioita hänen käsikirjoituksistaan kiersi vuosikymmeniä hänen kuolemansa jälkeen. Useiden runojen otsikot ja sivuhuomautukset saattavat olla amatöörikopioijien keksintöä.
Besikin monipuolisessa runollisessa perinnössä huomattavaa on musikaalisuus ja spontaanius. Hänen hienoimmat runonsa – "Sevdis baghs ševel" (, 'Astuin melankolian puutarhaan'), "Me mivkhvdi magas šensa bralebsa" (, 'Ymmärrän syytöksesi'), "Šašvni šavni" (, "Mustarastaat") ja erityisesti "T'ano t'at'ano" (, 'Kauneuden korkeus') ja "Dedopals Anakhed" – on omistettu intohimoiselle, joskus selkeästi eroottiselle, rakkaudelle eleganttiin ja hieman melankoliseen sävyyn.
Besikin sankarirunouteen kuuluvat runot "Asp'indzisatvis" (, 'Aspindzan taistelusta') ja "Rukhis omi" (, 'Rukhin taistelu') on molemmat omistettu Georgian sotilaallisille voitoille turkkilaisista ja abhasialais–tšerkessiläisistä joukoista. Runossa Aspindzan taistelusta Besiki ylistää Georgian armeijan taistelutaitoa Aspindzan taistelussa (1770) ja kehuu prinssi Davit Orbelianin sotilaskykyjä. Orbeliani oli georgialainen etulinjan komentaja ja itsekin runoilija. Samaan aikaan runossa tuomitaan voimakkaasti venäläinen komentaja Tottleben, joka oli hylännyt georgialaiset liittolaisensa juuri ennen taistelua.
Besiki oli myös satiirisen runouden mestari, mistä Rdzal-dedamtiliani (, "Anoppi ja miniä") ja Tš'abua Orbeliankhe (, "Tšabua Orbelianista") ovat huomionarvoisia esimerkkejä. Runoilija käytti muutamia uusia keinoja runomitassa ja muodossa ja keksi uusia sanoja. Hän uudisti ja rikasti georgialaista runoutta tuoreilla kielikuvilla. Besiki on jättänyt huomattavan jäljen Georgian kirjallisuuden historiaan. Erityisesti hänen runoutensa on vaikuttanut Georgian 1800-luvun alun romantikkoihin, ja jälkiä siitä tapaa heidän teoksissaan paikka paikoin.
Särkijärvi (Orivesi, Enonsivu)
Särkijärvi on Pirkanmaalla Oriveden Enonsivun lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 24 hehtaari, se on 800 metriä pitkä ja 550 metriä leveä. Se sijaitsee kalliomurrokseen muodostuneen rotkon eteläpäässä Enojärven pohjoispuolella. Sillä on kaksi karttaan nimettyä lahtea. Itäinen Rossinlahti on pitempi kuin läntinen Nevanlahti. Järvellä on kartan mukaan kaksi autiota saarta, joista suurin on nimeltään Isosaari. Isosaaren taakse jää myös Salmiojanrotkon aiheuttama lahti, jonne Salmioja laskee. Järven rantaviivan pituus on 2,8 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Eninsivun haja-asutus muodostuu yhdestä maatilasta ja kahdesta vapaa-ajan asunnosta. Niille tulee tiet Enokunnan suunnalta.
Luontoarvoja
Salmiojanrotko ulottuu järven pohjoisosaan asti. Notkossa virtaava Salmioja muodostaa vanhan kuusikon keskellä virtaavan puronvarren elinympäristön, joka on suojeltu järven rantaan asti.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,4 metriä mpy. Siihen tulee vain neljä metsäojaa. Niistä vuolain on Salmioja, jonka valuma-alueella sijaitsee Silmäpäänsuo. Suo kerää itseensä ja johtaa lampiensa kautta eri ojien vesiä ja laskee ne Särkijärveen. Ojan valuma-alueella sijaitsevat Silmäpäänlammit, Kaukaslammi, Salmijärvi, Valkeajärvi ja Purakko. Järven valuma-alueella on näiden lisäksi vielä Paskolammi ja suojelualueella sijaitseva Pikkulammi. Järven oma laskuoja on Särkioja, joka laskee 450 metrin päässä Enojärven Särkisaaren kohdalle. Ojalla on pudotusta 1,1 metriä.
Kemi II
Kemi II (Kemi 2) on majakka Kemin satamiin johtavan väylän suulla Perämerellä. Majakka sijaitsee avomerellä noin 20 kilometrin päässä Ajoksen satamasta etelälounaaseen ja noin 25 kilometriä Krunnien saaristoon kuuluvasta Ulkokrunnin saaresta länsiluoteeseen.
Vuonna 1973 Kemin edustalle rakennettiin kaksi uutta pohjamajakkaa, Kemi I ja Kemi II, korvaamaan vanhaa majakkalaiva Kemiä. Majakkatornit rakennettiin käyttäen uutta menetelmää. Niiden perustaksi juntattiin merenpohjaan pyöreitä teräspylväitä, joiden päälle sijoitettiin teräksinen majakkatorni. Kun uudet majakat valmistuivat ja otettiin käyttöön, poistettiin majakkalaiva Kemi asemapaikaltaan 15. marraskuuta 1973.
Majakan loistolaite sammui jo joulukuussa 1973. Sammumista tutkittaessa havaittiin, että majakkatornissa oli tapahtunut kaasuvuodon aiheuttama räjähdys. Jääliikuntojen voimasta aiheutuvan huojunnan vuoksi majakka räjäytettiin vesirajasta, ja majakkalaiva Kemi siirrettiin vielä yhdeksi purjehduskaudeksi asemapaikalleen.
Levyraati
thumb|Jaakko Jahnukainen juonsi Levyraatia vuosina 1961–1980. thumb|Levyraati vuonna 1962, kuvassa juontaja Jaakko Jahnukainen ja raadin jäsenet Jopi Eräkare, Mauno Maunola, Paavo Einiö, tunnistamaton henkilö ja Auvo Nuotio.
Levyraati oli suomalainen television musiikkiohjelma. Ohjelmaa esitettiin vuosina 1961–1997 ja 2002–2005, mikä tekee siitä yhden Suomen television pitkäikäisimmistä viihdeohjelmista.
Pitkän esityshistoriansa ansiosta siitä on tullut keskeinen osa suomalaista televisiohistoriaa ja -kulttuuria. Se on legendaarisimpia ja tunnetuimpia kotimaisia televisio-ohjelmia.
Rakenne
Levyraadissa oli yksi juontaja sekä 4–5-jäseninen raati. Raadin tehtävänä oli arvioida uusinta äänilevymusiikkia. Ohjelmassa esitettiin kappaleita, joiden kuuntelemisen jälkeen raati antoi pisteitä asteikolla 1–10. Laulut saivat myös sanallisen arvion.
Levyraadin periaatteena oli, että raadin jäsenet eivät etukäteen tienneet, mitä levyjä oli tulossa arvioitavaksi. Ohjelman ensimmäisellä juontajalla Jaakko Jahnukaisella oli tapana tuoda kuunneltaviksi valitsemansa levyt lähetyksen alkaessa studioon mustassa salkussa, johon kukaan muu ei saanut koskea. Jahnukaisen seuraajat jatkoivat samaa käytäntöä.
Alkuaikoina musiikkiesitysten soidessa saatettiin tv-ruudussa näyttää vain pyörivää vinyylilevyä ja raatilaisten arvioivia ilmeitä. Kuvituksena käytettiin myös valokuvia esiintyjästä. Myöhemmin esityksiä kuvattiin videonauhalle ohjelmaa varten, ja lopulta ohjelmassa esitettiin varsinaisia musiikkivideoita.
Levyraadin alkuperäisessä versiossa oli pitkään tunnusmusiikkina Clifford Brownin ja Max Roach Quintetin levyttämän "The Blues Walk" -kappaleen teema.
Historia
Levyraati alkoi Tesvisiossa vuonna 1961. 13. tammikuuta 1966 alkaen Levyraati siirtyi Mainos-TV:n ohjelmistoon ja sitä esitettiin ensimmäisinä vuosina joka toinen torstai TV-ohjelma 2:ssa. MTV jatkoi ohjelman esittämistä vuoteen 1997 asti. Ohjelmaa alettiin esittää uudelleen vuonna 2002 ja se jatkui vuoteen 2005 saakka.
Juontajat
Levyraadin ensimmäinen juontaja Jaakko Jahnukainen oli tunnettu jazzmies, joka kuohutti usein ohjelman katsojien mieliä tuomitsemalla esimerkiksi The Beatles -yhtyeen kappaleet "mölinäksi". Kotimainen iskelmämusiikki ei liioin ollut Jahnukaisen suosiossa; aikakirjoihin on jäänyt Veikko Tuomen levyttämän Sabina-tangon saama ohjelman silloin vielä lyhyen historian huonoin pistemäärä syksyllä 1961.
Jahnukainen löi lisää löylyä arvioidessaan iskelmien suosion perustuvan yleisön huonoon makuun. Sen sijaan hän ujutti kuunneltavien levyjen joukkoon jokaisella kerralla ainakin yhden jazzlevyn. Levyraadilla oli Jahnukaisen kaudella parhaimmillaan liki kaksi miljoonaa katsojaa.
Kesällä 1963 Jahnukainen rikkoi televisionkatsojien silmien edessä brittiläisen rautalankayhtyeen The Cougarsin levyn Saturday night at the duck-pond. Jahnukainen ei muutoinkaan ollut rautalankamusiikin ystävä, mutta tässä tapauksessa häntä ärsytti etenkin se, että kappale oli mukaelma Pjotr Tšaikovskin Joutsenlampi-baletin teemasta.
Jahnukaisen kuoleman jälkeen vuonna 1980 hänet korvattiin Vesa Nuotiolla, joka juonsi yhden kauden. Nuotion seuraajana toimi Jukka Virtanen, joka oli esiintynyt Levyraadissa vaihtuvana jäsenenä vuonna 1965. Virtanen jatkoi juontajana vuoteen 1997, jolloin ohjelma jäi tauolle.
Levyraati palasi tauon jälkeen ruutuun vuonna 2002, jolloin juontajana toimi Raakel Lignell. Syksyllä 2003 juontaja vaihtui jälleen, jolloin Lignell korvattiin Ruben Stillerillä.
Vakioraatilaiset
Levyraatia esitettiin aluksi vuosina 1961–1997. Raadin ensimmäiset vakiojäsenet olivat Mauno Maunola, Jopi Eräkare, Mimmu (Margareta Mutreich) ja Eeva Kaste. Heidän lisäkseen raatiin kuului yksi viikoittain vaihtuva jäsen. Vuosien varrella raadin kokoonpano muuttui, ja vakiojäseninä olivat edellä mainittujen jälkeen muiden muassa Pirkko Liinamaa, Klaus Järvinen, Tapani Ripatti, Petri Kaivanto, Irina Krohn, Sirpa Kuoppamäki, Sallamaari Muhonen, Juha Siltanen, Raimo Lintuniemi, Mari Vesala, Anne Koivunen ja Jari Puhakka.
Levyraadin vakiojäseniin 1970-luvulla kuuluneen musiikkitoimittaja Tapani Ripatin mukaan Jaakko Jahnukainen oli suunnitellut raadin kokoonpanon hyvin tarkkaan niin, että jäsenet täydensivät toisiaan. Ripatin mukaan Klaus Järvinen punnitsi esityksiä ja esittäjiä musiikillisen asiantuntemuksensa pohjalta ja jopa hieman tahallaan kärjisti kritiikkiään, kun taas Pirkko Liinamaa ja Ripatti arvioivat levyjä enemmän tunnetasolla. Pirkko Liinamaa on muistellut, että Jahnukainen kutsui hänet mukaan ohjelmaan edustamaan tavallisen musiikinkuuntelijan näkemyksiä.
Ohjelman tehtyä paluun vuonna 2002 vakioraatilaiseksi tuli Njassa, joka toimi tehtävässä ohjelman lopettamiseen saakka.
Raadin pitkäaikaisina vakiojäseninä vuosina 1976–1989 olleet Pirkko Liinamaa ja Klaus Järvinen ovat muistelleet, että katsojilta ja esiintyjiltä tuli ohjelmien jälkeen ajoittain hyvinkin kiukkuista palautetta. Tämän sai kokea varsinkin Oulunkylän Pop & Jazz Konservatorion rehtorina työskennellyt Järvinen, joka uskalsi vaatia muusikoilta ammattikoulutusta. Toisaalta Järvinen katsoi pystyneensä Levyraadin kautta korostamaan päättäjille musiikkikasvatuksen merkitystä.
Parodioita
Putous-komediaohjelmassa on esitetty Pilkunviilaajien levyraati -nimistä parodiaa Levyraadista. Aiemmin samankaltaisia parodioita ovat esittäneet mm. Jope Ruonansuu sekä Alivaltiosihteeri-ryhmä.
Noureddine Morceli
Noureddine Morceli (, s. 28. helmikuuta 1970 Ténès, Algeria) on algerialainen entinen maileri, joka 1990-luvun puolivälissä hallitsi miesten 1 500 metrin juoksua. Morceli voitti matkalla yhden olympiakullan, sisäratojen maailmanmestaruuden ja kolme peräkkäistä ulkoratojen maailmanmestaruutta.
Morceli nousi juoksumaailman tietoisuuteen voitettuaan nuorten MM-hopeaa 1 500 metrillä vuonna 1988. Vuonna 1991 hän juoksi Sevillassa matkan uuden sisäratojen maailmanennätyksen ja yhdeksän päivää myöhemmin MM-kisoissa samalla radalla hän voitti maailmanmestaruuden. Samana vuonna Tokion MM-kisoissa ulkoradoilla hän jälleen voitti kultamitalin.
Vuosina 1992–1996 Morceli juoksi 45 kilpailua 1 500 metrillä ja maililla, ja voitti niistä kaikki. Tänä aikana hän teki kuusi maailmanennätystä (1 500 m, maili, 2 000 m, 3 000 m ja sisäratojen 1 000 m ja 1 500 m). GP-kisasarjan hän voitti vuonna 1994. Tuona aikana hän voitti lisäksi kaksi ulkoratojen maailmanmestaruutta: 1993 Stuttgartissa ja 1995 Göteborgissa sekä olympiakultaa 1996 Atlantassa. Hänen valmentajanaan toimi isoveli Abderrahmane, joka vuonna 1977 juoksi 1 500 metriä aikaan 3.36,26.
António Variações
António Joaquim Rodrigues Ribeiro eli António Variações (3. joulukuuta 1944 – 13. kesäkuuta 1984) oli portugalilainen laulaja-lauluntekijä. Hän oli lyhyeksi jääneestä urastaan huolimatta maansa tärkeimpiä Neilikkavallankumouksen jälkeisiä populaarimusiikin esittäjiä.
Variações julkaisi elinaikanaan singlet "Povo Que Lavas No Rio/Estou Além" (1982) ja "É P'ra Amanhã.../Quando Fala Um Português..." (1983) sekä albumit Anjo da Guarda (1983) ja Dar & Receber (1984). Tuotantoa on julkaistu myös postuumisti.
Heijastin
thumb|250px|Polkupyörän heijastin. thumb|250px|Vaatteeseen kiinnitettävä heijastin. thumb|250px|Heijastimia Serbian ratsupoliisien hevosissa. Heijastin tai turvaheijastin tai liikenneheijastin tarkoittaa heijastavaa levyä tai muuta rakennetta sekä erityisesti teillä pimeän aikaan liikkujille turvaksi tarkoitettua, valoa hyvin heijastavaa riipuslevyä, vaatetarraa tai vastaavaa. Se on yhdenlainen takaisinheijastin eli valo lähtee enimmäkseen tulosuuntaan.
António Variações
Variações kuoli 39-vuotiaana AIDS:in aiheuttamiin keuhkokomplikaatioihin.
Heijastin
Jalankulkijaheijastimet
Heijastin parantaa jalankulkijoiden sekä muun kevyen liikenteen turvallisuutta pimeällä. Autoilijoiden on vaikea havaita kevyttä liikennettä, varsinkin kävelijöitä pimeässä ja valaistullakin tiellä kevyt liikenne voi jäädä katveeseen. Hyvin valoa heijastavien heijastimien ansiosta autoilijoiden on helpompi huomata tiellä liikkujat. Kaukovaloilla ajava autoilija näkee pimeällä tiellä ilman heijastinta kulkevan henkilön noin 100 metrin etäisyydeltä. Heijastinta käyttävän hän huomaa jopa 300 metrin päästä. Lähivaloilla ajava autoilija havaitsee ilman heijastinta kulkevan henkilön vasta noin 40 metrin etäisyydeltä. Heijastimella varustettu henkilö näkyy 100–150 metrin etäisyydeltä. Vuonna 2003 Suomessa voimaan tulleen lain mukaan jalankulkijan on pimeän aikana tiellä liikkuessaan yleensä käytettävä asianmukaista heijastinta. Heijastimia on vapaasti riippuvia, irrotettavia ja kiinteitä, uusia pehmeitä heijastimia sekä kovia prismaheijastimia.
Jalankulkijaheijastin tunnetaan hyvin vain Pohjoismaissa. Laitilalainen Coreplast Laitila Oy on maailman suurin jalankulkijaheijastinten valmistaja.
Määritelmä ja käyttö
Jalankulkijan heijastimet määritellään Euroopan unionin henkilösuojaindirektiivin perusteella. Myytävien turvallisuustuotteiden tulee täyttää standardien vaatimukset ja olla CE-hyväksyttyjä. Tyyppitarkastetun heijastimen tunnistaa CE-merkinnästä ja koodista EN 13356. Heijastimen näköisiä esineitä on myynnissä esimerkiksi lelujen CE-direktiivillä ja tällöin tuote ei kuitenkaan heijasta riittävästi.
Hosionjärvi
Hosionjärvi on Satakunnassa Ulvilan ja Porin rajalla, aiemmalla Kullaan ja Noormarkun rajalla sijaitseva kuivatettu järvi, joka kuuluu Kellahdenjoen vesistöön. Entisen järven paikalla sijaitsee nyt Hosionjärvi niminen suo.
Heijastin
Määritelmä ja käyttö
Perinteisten heijastinten, kuten erilaisten nauhojen ja riipukkeiden tulee sijaita siten, että lähestyvän ajoneuvon kuljettaja näkee jalankulkijan. Vapaasti riippuva heijastin kiinnitetään siten, että se pääsee vapaasti heilumaan ja pyörimään. Irrotettavia heijastimia ovat ranteeseen tai nilkkaan pujotettavat heijastimet. Kiinteitä heijastimia ovat puolestaan esimerkiksi vaatteeseen tai jalkineeseen kiinnitetyt heijastinmateriaalit. Kiinteidenkin heijastimien pitäisi näkyä joka suunnasta. Jalkoihin ja käsiin sekä riippumaan kiinnitetyt heijastimet näkyvät hyvin, koska ne heiluvat. Perinteinen riippuva heijastin tulee sijoittaa siten, että heijastin on noin puolen metrin korkeudella maasta.
Lintumetsä
Lintumetsässä sijaitsevat ratsastustalli, kioskipitseria, hierojia ja kauneushoitola. Lähialueilta löytyy lisäksi verkkokauppayrittäjiä sekä esimerkiksi hunajan tuotantoa. Kirjasto- ja jäätelöautot vierailevat Lintumetsässä säännöllisesti. Lintumetsässä on järjestetty vuosittain vuodesta 2018 Lintumetsän Eloilta -niminen koko perheen tapahtuma. Vuonna 2019 tapahtumaan osallistui jopa 300 lähialueen asukasta.
Lähin uima- ja veneranta, Valkjärvi, sijaitsee noin 1,5 km:n päässä. Klaukkalan keskustaan on matkaa noin 4 km, Luukin ulkoilualueelle Espooseen noin 7 km. Paikallisliikenteen bussit kulkevat Lepsämäntieltä.
Heijastin
Historia
Aluksi jalankulkijaheijastimet olivat jäykkiä prismaheijastimia, jotka perustuivat samanlaiseen valmistustekniikkaan kuin ajoneuvojen punaiset takaheijastimet eli ”kissansilmät”. 1970-luvun puolestavälistä alkaen alettiin vaatteisiin kiinnitettävissä heijastimissa siirtyä taipuisiin, PVC-kalvosta valmistettuihin heijastimiin.
Lintumetsä
Kuuluisia Lintumetsässä asuvia tai asuneita ovat Antti Kalliomäki ja edesmennyt Aki Sirkesalo. Lintumetsässä on myös asunut nykyään Lepsämän puolella asuva entinen pääministeri Matti Vanhanen. Lepsämä sijaitsee aivan Lintumetsän vieressä.
Hosionjärvi
Maantieto
Hosionjärven suoalue on avosuota tai luhtaa. Se on 1,1 kilometriä pitkä ja 150−350 metriä leveä. Noin puolet suosta on luhtaa. Suo jatkuu kummastakin päästä tavallisenä ojitettuna metsäisenä suona. Suoalueen läpi virtaa Hosionoja, joka jatkaa matkaansa Viikerinojana ja muuttuu alajuoksulla Söörmarkunjoeksi. Koskeikon sisällä on pieni saari.
Järvi on piirretty Kalmbergin kartastoon ja kun sen mittakaava tunnetaan, voidaan järven mitat arvioida. Kartan mukaan Hosionjärvi olisi ollut 1,5−1,7 kilometriä pitkä ja sen leveys olisi vaihdellut 200−400 metrin välillä.
Historia
Järven nimi oli Kalmbergin kartastossa "Hosiojärvi". Porilainen Gustav Galle jätti järven kuivattamisesta hakemuksen vuonna 1823, mutta veti sen pian takaisin. Joku muu on sitten myöhemmin kuivattanut järven, jonka jäänteet ovat nykyään soistuneet umpeen.
Rautajärvi (Tampere)
Rautajärvi on Pirkanmaalla Tampereen Jylhänperän ja Oriveden Enokunnan välissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,6 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Enojärven luoteispuolella Jylhänojan ja Rautajoen laaksossa kohdassa, joka jää Rautavuoren ja toisen mäen väliin. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järven rannoille on rakennettu kuusi vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet Enojärveltä päin.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 148,6 metriä mpy. Sen pohjoispäähän on johdettu idästä suon kuivatusoja, jonka kautta laskee myös Kaakkolammi. Pohjoisesta siihen laskee Jylhänoja, joka on Ukonjärven laskuoja. Ukonjärven valuma-alue on suurempi kuin edellisen suo-ojan ja suuri osa järveen laskevasta vedestä tulee Jylhäojaa myöten. Järven laskujoki on Rautajoki, joka lähtee eteläpäästä ja laskee 1,3 kilometrin päässä Enojärveen. Laskujoelle tulee pudotusta 5,3 metriä.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa oli järvi autio metsäjärvi, johon laski Jouttiojan lisäksi Kaakkolammesta osittain ojitettu puro. Järven karttanimi oli Iso Rautajärvi. Vuoden 1973 kartassa näkyy länsirannassa ensimmäinen vapaa-ajan asunto. Sinne ei tullut tietä.
Ariègenajokoira
Ariègenajokoira (Ariégeois) on ranskalainen koirarotu. Vaikka se on rotuna suhteellisen uusi, on se ulkonäöltään ja toiminnaltaan ikivanhan pienigascognenajokoiran kaltainen. Vuonna 2018 se oli Ranskassa 14. suosituin paikallinen rotu - listauksessa se on 15. suosituin, mutta tämä johtuu ainoastaan siitä, että virallinen listaus laskee myös madagaskarilaisen coton de tuléarin ranskalaiseksi roduksi.
Ulkonäkö
thumb|250px|Ariégenajokoira näyttelyssä. Ariègenajokoira on keskikokoinen, kevytrakenteinen ja tyylikäs. Kallo on hieman kaareva ja otsapenger vähäinen. Silmät ovat ruskeat. Korvat ovat riippuvat, ohuet ja kiertyneet. Kuono on kallon kanssa samanpituinen ja joko suora tai hieman kyömy, kirsu suuri ja musta. Purenta on aina leikkaava. Kaula on pitkä, kevyt, hieman kaareutunut ja melko ohut. Rintakehä on pitkä ja keskileveä. Häntä on ohutkärkinen ja sapelinmuotoinen. Karvapeite on lyhyt ja tiheä. Pääväri on valkoinen, jossa on mustia läiskiä ja joskus myös mustaa pilkutusta. Silmien yläpuolella ja poskissa on tan-merkit. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 52–58 cm ja narttujen 50–56 cm välillä.
Luonne ja käyttäytyminen
Tämä tasainen, iloinen, rakastettava, helposti koulutettava, lasten kanssa hyvin toimeentuleva ja muihin koiriin ystävällisesti suhtautuva metsästyskoira on onnistuneesti vaihtanut roolia ajuekoirasta kodin lemmikiksi. Se on kuitenkin ensisijaisesti metsästyskoira, ja käyttää tilaisuuden tullen hienoa hajuaistiaan ja soinnikasta, kaunista haukkuaan jänisten ja muun pienriistan ajamiseen. Sen pääasiallinen riista on jänis, mutta se soveltuu myös villisian ja metsäkauriin metsästykseen sekä fasaanien ylösajamiseen. Se voi työskennellä sekä yksittäin että ajueessa.
Alkuperä
Rodun syntypaikka on Lounais-Ranskan Ariège, joten se on tottunut elämään lämpimässä ilmastossa. Se on paikallisen jäniskoiran - joidenkin lähteiden mukaan chien d’artoisin, vaikkei se maantieteellisesti vaikutakaan kovin todennäköiseltä - ja joko isogascognenajokoiran ja/tai gascogne-saintongenajokoiran risteyttämisen tulos. Ariègenajokoira on hyväksytty Ranskassa vuonna 1912 ja FCI:ssä vuonna 1954, ja sitä tavataan harvoin Ranskan ulkopuolella.
Viljo Niemi
Viljo Niemi (9. lokakuuta 1928 Vimpeli – 9. marraskuuta 2016) oli suomalainen pesäpalloilija.
Vimpelin Vetoa edustanut "Ville" Niemi voitti pesäpallon Suomen mestaruuden vuonna 1960 ja lisäksi useita hopea- ja pronssimitaleita. Pesäpalloliitto (PPL) valitsi hänet vuoden pesäpalloilijaksi vuonna 1954. Hän oli PPL:n joukkueen sieppari Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa. Itä–Länsi-ottelussa Niemi pelasi seitsemän kertaa.
Ahvenlammi (Orivesi, Lauttakulma)
Ahvenlammi on Pirkanmaalla Orivedellä Lauttakulman eteläpuolella sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,8 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Salmijärven ja Ala-Lauttajärven välissä soistuvassa painanteessa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä eikä sinne tule teitä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 165,7 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi suo-ojaa ja sen eteläpäästä lähtevä laskuoja laskee 500 metrin päähän Ala-Lauttajärveen. Laskuojalla on pudotusta 15,5 metriä.
Vésteinn Hafsteinsson
Omalla aktiiviurallaan Vésteinnin paras saavutus kansainvälisistä arvokilpailuista on 1992 Barcelonan olympialaisten 11. sija. Hän osallistui vuosina 1983–1995 viidesti MM-kisoihin, mutta jäi joka kerta karsintoihin. 1984 Los Angelesin kisoissa Vésteinn jäi kiinni nandrolonin käytöstä. Hänen ennätyksensä on vuonna 1989 Selfossissa heitetty 67,64. Tulos säilyi Islannin ennätyksenä vuoteen 2020 asti.
Aktiiviuransa jälkeen Vésteinn on valmentanut monia kiekonheittäjiä ja kuulantyöntäjiä. Vuosina 1997–2000 hän toimi kotimaansa Islannin yleisurheilun olympiajoukkueen päävalmentajana ja 2001–2002 Islannin yleisurheilun lajipäällikkönä. Vuosina 2003–2006 hän toimi Tanskan heittolajien päävalmentajana. Hänen henkilökohtaisia valmennettaviaan ovat olleet muun muassa tanskalainen kuulantyönnön moninkertainen arvokisamitalisti Joachim Olsen, virolainen kiekonheiton olympiavoittaja ja maailmanmestari Gerd Kanter ja ruotsalainen kiekonheiton olympiavoittaja ja maailmanmestari Daniel Ståhl. Vuosina 2007 ja 2008 Vésteinn valittiin Viron vuoden valmentajaksi.
Vuonna 2023 Vésteinn muutti takaisin Islantiin ja aloitti Islannin olympia- ja urheiluliitossa kehittämään maan huippu-urheilua.
Katana
Katana on lievästi kaareva yksiteräinen miekka, jota kannetaan perinteisesti vyöhön pistettynä teränsuu ylöspäin, toisin kuin tachia kiinnikkeistä riiputtaen teränsuu alaspäin. Samurait käyttivät katanan rinnalla tyypillisesti myös lyhyempää miekkaa, wakizashia, tai tästä vielä lyhyempää versiota, tantōta. Näiden kahden aseen yhdistelmän daishōn (iso ja pieni) kantaminen oli lähes pelkästään samuraiden yksinoikeus (myös jotkut sumopainijat saivat kantaa daishōa). Siksi katanaa on myös usein kutsuttu nimellä ”samuraimiekka”.
Sanaa käytetään monesti myös virheellisesti kuvaamaan kaikkia japanilaisia miekkoja. Lisäksi eri miekkatyyppien nimitykset ovat vaihdelleet eri aikakausina.
Katana eri aikoina
thumb|center|650px|[[Japanin historia#Edo-kausi|Edo-kauden koshirae (tarkoittaa että terää on varustettu täydellä miekkavarustuksella - tsuba, tsuka, saya, sageo jne...)]] Miekkojen taonta omaksuttiin Japaniin kiinalaisilta sepiltä 500-luvulta eaa. alkaen. Ensimmäiset japanilaiset miekat (ken) olivatkin kiinalaisten miekkojen tapaan suoria ja yksi- tai kaksiteräisiä. Legendan mukaan japanilaisen miekan kehitti seppä nimeltään Amakuni 700 jaa. Samalla hänen kerrotaan myös keksineen taitettavan raudan takomistyylin, josta japanilaiset sepät ovat kuuluisia.
Katanan rakenne on muokkautunut vuosien varrella, ja sen myöhemmät versiot eroavat huomattavasti ensimmäisistä malleista. Katana-tyypit nimetään niiden valmistusajan mukaan seuraavasti.
Kotō (ennen vuotta 1596)
thumb|300px|Katanan kahva eli [[tsuka]]
Heian-kauden puolivälistä lähtien aina 1600-luvun vaihteeseen asti (vuoteen 1596) valmistettuja aseita kutsutaan nimellä kotō, ”vanhat miekat”.
Heian-kaudella (794–1185) katanan edeltäjä, tachi, kehittyi ottaen vaikutuksia Pohjois-Japanin ainujen käyttämistä warabite-tō -miekoista ja Aasian mantereelta saapuneista taontatekniikoista. Tachi muuttui yksiteräiseksi ja rakenteeltaan paremmin viiltämiseen sopivaksi.
Vuonna 1467 puhjennut sisällissota Ōninin sota Muromachi-kaudella (1336–1573) mullisti japanilaisen haarniskan, yoroin. Haarniskan tuoman suojan kasvaessa myös tachista kehittyi katana vastaamaan uusia vaatimuksia pintojen läpäisykyvyssä. Samurait taistelivat nyt entistä enemmän myös jalan hevosen sijaan, ja miekkaa alettiin kantaa vyöllä siten, että teränsuu oli ylöspäin. Tosin haarniskan kanssa kannettuna vallitsi myös tapa kantaa miekkaa ns. vanhalla tavalla, koska se soveltui paremmin katchu-bujutsuun.
Shintō (1596–1624)
Momoyama-kauden ja Edo-kauden vaihteen jälkeen valmistettuja katanoita kutsutaan nimellä shintō, ”uudet miekat”. Edo-kaudelle (1603–1867) asti katana oli viimeinen ase, jonka samurai otti käyttöön. Se vedettiin esiin vasta vihollisen päästyä etäisyydelle, jolla ensisijaiset aseet yumi eli japanilainen jousi, ja yari, keihäs, eivät olleet mahdollisia tilanpuutteen tai aseen kunnon vuoksi. Edo-kaudella tilanne kuitenkin muuttui Sekigaharan taistelun (~1600) jälkeen, jolloin ns. ”rauhallinen” Tokugawa-aikakauden katsotaan alkaneen ja suurten sotien päättyneen. Tällöin taistelut siirtyivät enemmän siviilipainotteisiksi, eikä suojia luonnollisestikaan taistelutilanteessa tullut vastaan. Näin katanasta tuli samurain pääasiallinen ase.
Seuraavien rauhallisten kahden vuosisadan aikana katanan asema japanilaisessa yhteiskunnassa muuttui. Varhaiset shintō-miekat, joita kutsuttiin myös nimellä keichō shintō, olivat hallitseva tyyli Momoyama-kaudelta 1600-luvun puoliväliin asti. Keicho shintō muistutti edelleen tachia, mutta oli sitä kuitenkin selvästi lyhyempi ja suorempi.
Myöhempien shintōiden (kanbun shintō) terä oli kevyempi ja ohuempi kuin kotō-terien. Myös katanan koristelusta tuli suosittua.
Shinshintō (1624–1876)
1700-luvun lopusta Meiji-restauraatioon 1868 hallinnut katanan tyyppi shinshintō, ”uusi uusi miekka”, muistutti aikaisempia kotō-miekkoja. Niiden rakenne oli kotōjen tapaan suurempi ja voimakkaampi kuin shintō-miekoilla. Shinshintōja pidetään pääsääntöisesti parempilaatuisina kuin shintō-aikakauden miekkoja, tosin ei yhtä laadukkaina kuin kotō-aikakauden valmisteet.
Miekkojen kantaminen ilman erityislupaa kiellettiin Japanissa Meiji-restauraation aikana, kun feodaalinen yhteiskuntajärjestelmä purettiin. Miekkojen takominen on kuitenkin säilynyt taiteenlajina.
Gendai
Vuoden 1877 jälkeen valmistettuja katanoita kutsutaan nimellä gendaitō (現代刀, ”nykyaikainen miekka”). Erityisesti vuosina 1877–1945 Japanin armeijan, varsinkin laivaston, upseerit velvoitettiin kantamaan miekkaa palveluksen aikana, mistä nimi guntō (軍刀, ”armeijamiekka”). Miekkojen suuren kysynnän takia perustettiin suuri takomo Sekiin. Suurin osa armeijalle valmistetuista miekoista on koneellisesti taottuja teriä, eivätkä miekkojen suojeluyhdistykset (NTHK tai NBTHK) myönnä niille sen vuoksi todistuksia, jotka todistavat ne aidoiksi. Näitä miekkoja kutsutaan mm. nimillä guntō, Murata-tō tai Shōwa-tō. On myös paljon tapauksia, joissa guntō-tyylisistä sovitteista (koshirae) löytyy sisältä vanha kotō-aikakauden perhekalleus. Tämä johtuu siitä, että näiden perhekalleuksien kantamista sodassa pidettiin suurena kunniana. Tämän vuoksi moni kallisarvoinen vanha miekka on lyhennetty, jotta se olisi helpompi kantaa mukana, ja siihen olisi mahdollista valmistaa guntō-tyyliset sovitteet.
Shinsakutō
Vuoden 1945 jälkeen käsityönä Japanissa taottua miekkaa kutsutaan nimellä shinsakutō (新作刀, kirj. ”uusi miekka”). Jotta miekkaa voisi kutsua shinsakutoksi, sen tulee olla valmistettu Tatara-nimisestä malmista, josta jatkojalostetaan tamahagane-niminen metalli, ja perinteisellä metodilla Japanissa taottu. Japanissa on tällä hetkellä 250 seppää (tōshō), joilla on oikeus tehdä shinsakutō-miekkoja (maksimissaan 24 kpl/vuosi). Shinsakutōt ovat hyvin kalliita, ja iaidō-harrastajien keskuudessa ne ovat eräänlaisen statussymbolin asemassa.
Joidenkin lähteiden mukaan voidaan kaikkia jälkeen 1877 valmistettuja japanilaisia miekkoja kutsua gendai-ajan miekoiksi.
Shinken
Japanin ulkopuolella valmistettuja kopioita katanasta kutsutaan shinkeniksi riippumasta valmistettavasta materiaalista, kunhan terä on terävä.
Kaukoidässä paikallisten, enimmäkseen kiinalaisten, seppien japanilaisten perinteisillä metodeilla valmistamat miekat ovat kasvattamassa suosiotaan budō- ja iaidoharrastajien sekä miekalla leikkaus- eli tameshigiri-harjoittelijoiden keskuudessa hyvän hinta–laatu-suhteensa takia. Japanin ulkopuolella valmistetut terät ovat poikkeuksetta huonompaa laatua kuin japanilaisten valmistamat versiot. Tämän aiheuttaa se, että esim. Kiinassa toimivat työpajat työllistävät ihmisiä, joilla ei ole minkäänlaista kokemusta miekkojen valmistamisesta tai yleensäkään metallitöistä. Yleensä miekat myydään jonkun mestarisepän nimellä, vaikka miekan olisi valmistanut tavallinen pajatyöläinen, mutta Kiinassa valmistetaan myös erittäin laadukkaita miekkoja aivan oikeiden mestariseppien toimesta, mm. Longquanin kaupungissa on valmistettu jo ainakin vuodesta 544 eaa. erittäin laadukkaita miekkoja. Kyseisellä kaupungilla on ollut jo noin 2500 vuotta Kiinassa, ellei koko Aasiassa, maine yhtenä paikoista, joista tulevat laadukkaimmat miekat. Suurin osa kiinalaisista perinteisten kungfu -tarinoiden mestareista omistaa Longquonissa valmistetun miekan. Kaupungin lempinimi on pitkään ollut "Miekkojen ja posliinin kaupunki" ja nykypäivänäkin kaupungissa valmistetaan laadultaan erinomaisia katanoita, wakizasheja, tantoja sekä alkuperäisiä kiinalaisia miekkamalleja kuten jianeita, daoja sekä dadaoiota.
Seppien sertifiointi on Kiinassa ainakin Ming-dynastiasta nykypäivään saakka ollut kolmitasoinen. Ensimmäinen mestarisepän arvo on ns. kaupunkimestari. Jo tämän tason suorittaminen edellyttää monen vuoden oppipoikana toimimista. Suurimmalla osalla miekkojen isoimmista valmistajista on ainakin yksi tämän tason seppä laadunvalvojana, vaikka oppipojat valmistavat suuren osan itse miekoista. Toinen taso on ns. maakuntamestari. Nämä valmistavat ison osan mm. kiinalaisen elokuvateollisuuden käytetyistä miekoista. Kolmas taso on ns. koko maan mestari. Nämä valmistavat parhaimmat kiinalaiset kopiot japanilaisista miekoista sekä myös perinteisistä oman maansa malleista. Varmaa on, että ainakin kahdella isolla miekkavalmistajalla on tällainen kolmannen tason mestariseppä palveluksessaan.