cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mall Tycoon
Pelin kulku
Alussa pelaajalle annetaan vain asfaltilla päällystetty tontti, josta pitäisi tulla 3-kerroksinen ostoskeskus. Ostoskeskuksen pitäisi täyttää kansalaisten perustarpeet kuten ruoka, vaatteet, meikit ynnä muut sellaiset. Kaupoista pitää myös löytyä erikoisempia pisteitä kuten rasvaimu, hammaslääkäri, leipomo ja huonekaluliike. Ostoskeskuksessa käy eri ikäisiä ihmisiä, joten kaikki tuotteet eivät välttämättä kiinnosta kaikkia.
Ostoskeskus voi myös houkutella nuorisoa joka yleensä johtaa ilkivaltaan. Ostoskeskuksesta voi myös tulla avaruusolioiden ykköskohde. Peli tarjoaa yli 60 erilaista esinettä ja 15 liikeideaa.
M/S Envik
M/S Envik on Puolalaisen SMT Shipping -varustamon tytäryhtiön SMT Eureka Cementin omistuksessa oleva ainoa Suomen lipun alla oleva sementinkuljetusalus. Laivan isännöinnin ja miehityksen hoitaa ASP Ship Management Scandinavia Oy. Alus on rakennettu vuonna 1983 Leirvik I Sognissa, Norjassa. Kuollutta painoa Envikillä on 3 683 tonnia ja jääluokitus on 1A1. Alus on rekisteröity Suomen lipun alle ja sen kotisatama on Maarianhamina.
Alusta voidaan kutsua rakenteensa puolesta tankkilaivaksi. Sillä on neljä ruumaa johon sementti varastoidaan, ja mikäli lasti kuljetettaisiin säiliöautoilla, tarvittaisiin yhden lastin kuljettamiseen jopa sata tankkiautoa. Laivan miehistö on suomalainen ja se tekee noin kolmen viikon työjaksoja.
Käyttöhistoria
Alus rakennettiin vuonna 1983 norjalaisella telakalla. Valmistuttuaan alus luovutettiin Finnsementin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Suomen lipun alle. Vuodesta 1983 vuoteen 2004 saakka laiva oli nimeltään Envik, jonka jälkeen alus päätyi ahvenanmaalaisen Klaveness Cement Logistics AB:n haltuun ja sai nimen KCL Ballerina. Nimi vaihdettiin takaisin Envikiksi vuonna 2010 kun Puolalainen SMT Eureka Cement osti aluksen. Aluksella ei tällä hetkellä ole enää vakituisella sopimuksella olevaa henkilökuntaa, ja se onkin jäämässä pois Suomen liikenteestä helmikuussa 2014.
Reitti
Alus ajaa pääsääntöisesti Suomen sisäistä rahtia Paraisilta Finnsementin tuotantolaitokselta eri puolille Suomea, muun muassa Ouluun, Pietarsaareen ja Kirkkonummen Kantvikiin. Toisinaan alus hakee sementtiä myös ulkomaisilta tuottajilta mm. Virosta ja Tanskasta.
Aiheesta muualla
thumb|left|230px|KCL Ballerina Toppilan satamassa Oulussa tammikuussa 2007
Jyskyjärven rata
Jyskyjärven rata on Karjalan tasavallan länsiosassa Venäjällä oleva rautatieyhteys Suojärvi 1:ltä Jyskyjärvelle. Sen pituus on 336 km.
Lyhennetty luettelo liikennepaikoista:
Joidenkin liikennepaikkojen nimi poikkeaa vastaavasta taajaman nimestä.
Andorran kansalliskirjasto
Andorran kansalliskirjasto on Andorran pääkaupungissa Andorra la Vellassa toimiva maansa kansalliskirjasto.
Kansalliskirjasto perustettiin alkujaan vuonna 1930, ja se uudelleenavattiin yleisölle vuonna 1974.
Yuki Nakai
Yuki Nakai (, s. 18. elokuuta 1970 Hamamasun kylä, Hokkaidō) on japanilainen vapaaotteluvalmentaja ja entinen vapaaottelija. Hän otteli urallaan Shootossa ja Vale Tudossa 1990-luvulla. Nakai voitti Shooton välisarjan mestaruuden 1995 ja jatkoi myöhemmin kilpauraansa myös brasilialaisen jujutsun parissa. Vapaaottelu-uran jälkeen Nakai perusti 1997 vapaaotteluseura Paraestran, jossa hän on valmentanut useita japanilaisia vapaaottelijoita, kuten Shinya Aoki ja Satoru Kitaoka.
Carl Gustaf Armfelt (nuorempi)
thumb|200px|Carl Gustaf Armfelt ollessaan vankina [[Malmön linnassa.]] Carl Gustaf Armfelt (nuorempi) (14. heinäkuuta 1724 – 5. tammikuuta 1792) oli Suomessa asunut kenraalimajuri, hallintomies ja vapaaherra, joka tunnetaan Liikkalan nootin allekirjoittajana ja Anjalan liiton johtomiehenä.
Armfelt oli Carl Gustaf Armfelt vanhemman pojanpoika ja Gustaf Mauritz Armfeltin setä.
Jääpallon Allsvenskan-kausi 2012–2013
Ruotsin jääpallon Allsvenskan pelattiin kaudella 2012-2013 kahdessa kahdentoista joukkueen lohkossa, joissa pelattiin kaksinkertainen sarja. Lohkojen kaksi parasta joukkuetta selviytyivät Elitserienin karsintoihin, kaksi heikointa putosi 1. divisioonaan ja sijoille 9.-10. sijoittuneet joutuivat karsimaan Allsvenskanin sarjapaikastaan.
Elitserien-karsinnat
Karsinnat pelattiin kahdessa neljän joukkueen lohkossa. Karsinnoissa pelasivat Elitserienin neljä heikointa ja Allsvenskanin neljä parasta joukkuetta. Molempien lohkojen kaksi parasta joukkuetta selviytyivät seuraavaksi kaudeksi Elitserieniin.
Allsvenskan-karsinnat
Åtvidaberg, Blåsut, Falun ja Rättvik säilyivät Allsvenskanissa.
Sojuz TM-34
Sojuz TM-34 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento, kaikkiaan 17. lento Kansainväliselle avaruusasemalle. Laukaisu tapahtui Baikonurin kosmodromilta 25. huhtikuuta 2002 ja paluu maahan 10. marraskuuta 2002. Lennolla oli miehistön lisäksi yksi avaruusturisti sekä rotta ja lampaan kantasoluja. Soyuz TM-34 oli viimeinen Sojuz TM -aluksen lento ja sen korvasi uudistettu Sojuz TMA.
Miehistö
Laukaistiin:
Palasivat:
Teenage Mutant Ninja Turtles II The Secret of the Ooze: The Original Motion Picture Soundtrack
Teenage Mutant Ninja Turtles II The Secret of the Ooze: The Original Motion Picture Soundtrack on vuoden 1991 Teinimutanttininjakilpikonnat 2: Mönjän salaisuus elokuva-albumi. Sen julkaisi SBK Records 26. maaliskuuta 1991. Levyllä kuultiin muun muassa artisteja kuten Vanilla Ice, Ya Kid K ja Partners in Kryme.
Oscar Nissén
Oscar Fredrik Nissén (6. marraskuuta 1910 Kaskinen – 7. syyskuuta 1988) oli suomenruotsalainen toimittaja ja kirjailija.
Gero Zambuto
Gero Zambuto (14. huhtikuuta 1887 Grotte – 11. tammikuuta 1944 Bassano del Grappa) oli italialainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Camel (yhtye)
Camel on vuonna 1971 perustettu brittiläinen yhtye, joka esittää progressiivista rockia. Myös jazz-elementeillä on merkittävä rooli Camelin musiikissa. 1980-luvun alussa yhtye levytti lisäksi kaksi pop- ja soft rock -tyylistä albumia. Monet Camelin albumeista ovat konseptialbumeja, joiden aiheina ovat olleet esimerkiksi kirjallisuus ja historia.
Gero Zambuto
Zambuto opiskeli yliopistossa oikeustiedettä, mutta antautui sitten teatterinäyttelijän uralle. Hän työskenteli vuodesta 1913 lähtien elokuvanäyttelijänä ja -ohjaajana, mutta palasi teatteriin 1920-luvun alussa. Äänielokuvan tultua Zambuto näytteli jälleen muutamissa elokuvissa ja ohjasi muun muassa Totòn elokuvadebyytin Fermo con le mani! (1937). Hän teki huomattavan uran myös ääninäyttelijänä.
Camel (yhtye)
Toisin kuin eräät muut 1970-luvun progressiiviset yhtyeet, Camel ei koskaan saavuttanut laajaa valtavirran menestystä. Yhtyeellä on kuitenkin ollut kestävä kulttisuosio, ja sen vaikutus 1980-luvun alussa suosittuihin neo-prog-yhtyeisiin oli huomattava. Camelin kokoonpano on vaihdellut vuosien kuluessa useasti. Ainoastaan kitaristi Andrew Latimer on ollut yhtyeen jäsen koko sen elinkaaren ajan.
Perustaminen (1964–1971)
Camelin perustajajäsen Andrew Latimer soitti 1964 perustetussa The Phantom Four -nimisessä yhtyeessä. Vuonna 1968 Latimer ja rumpali Alan Butcher etsiskelivät uutta basistia, jolloin ilmoitukseen vastasi Doug Ferguson. Miehet perustivat kolmehenkisen bluesyhtyeen nimeltä The Brew. Pian tämän jälkeen Ferguson kertoi Latimerille tavanneensa taitavan rumpalin nimeltä Andy Ward, josta tuli 14-vuotiaana vuonna 1969 yhtyeen uusi rumpali. Kokoonpano konsertoi aktiivisesti ja kiinnitti vähitellen myös promoottorien huomion.
The Brew julkaisi Crossroads-nimisen demon, joka toi kiinnityksen DJM Recordsille. Yhtye ei kuitenkaan saanut omaa levytyssopimusta, vaan siitä tehtiin laulaja-lauluntekijä Philip Goodhand-Taitin taustayhtye. The Brew julkaisi 1971 Goodhand-Taitin kanssa albumin I Think I’ll Write A Song. Se menestyi varsin heikosti, eikä pestiä jatkettu. Kokemus kuitenkin auttoi Latimeria, Fergusonia ja Wardia huomaamaan kosketinsoittimien mahdollisuudet.
Peter Bardens oli ollut 1960-luvulla kulttisuosiota nauttineessa rhythm & blues -kokoonpanossa Shotgun Express. Hän liittyi The Brew’hun koesoiton jälkeen vastattuaan ilmoitukseen Melody Maker -lehdessä. Pian tämän jälkeen jäsenet päättivät vaihtaa yhtyeen nimeksi Camel.
Läpimurto (1971–1976)
pienois|Kosketinsoittaja [[Peter Bardens vuonna 1975.]] Camelin ensimmäinen konsertti oli 4. joulukuuta 1971 Waltham Forest Collegessa, missä yhtye esiintyi Wishbone Ashin lämmittelijänä. Elokuuhun 1972 mennessä yhtye sai levytyssopimuksen MCA Recordsilta ja aloitti ensimmäisen albuminsa äänittämisen. Albumia ei suunniteltu kokonaisuudeksi, vaan se koostettiin Latimerin ja Bardensin tekemistä yksittäisistä kappaleista. Cameliksi nimetty esikoisalbumi ilmestyi 1973.
Camelilla oli nyt ensimmäistä kertaa ulkopuoliset managerit Geoff Jukes ja Max Hole, joiden Gemini Artists -yhtiöstä muotoutui Decca Recordsin alaisuudessa toiminut Gama Records -levymerkki. Camel pysyi Deccan leivissä vuoteen 1985 saakka. Camelin ensimmäinen Gama-albumi Mirage ilmestyi vuonna 1974. Kappalemateriaali oli Latimerin ja Bardensin entistä tiiviimmässä yhteistyössä säveltämää. Sekä Camelin että Miragen myyntiluvut jäivät melko heikoiksi. Aktiivinen konsertointi alkoi kuitenkin tuoda yhtyeelle näkyvyyttä.
Yhdysvalloissa Mirage sai yllättävää julkisuutta, kun Camel-savukkeiden valmistaja uhkasi yhtyettä oikeustoimilla. Savukeaskin etiketistä mukailtu kansitaide vaihdettiinkin Yhdysvalloissa pikaisesti uuteen kuvaan. Muualla maailmassa käytettiin alkuperäistä kantta, ja Euroopassa tupakkayhtiö teki yhtyeen kanssa markkinointisopimuksen, jonka nojalla konserteissa jaettiin pieniä viiden savukkeen askeja. Yhtiö jopa ehdotti, että Miragen kappaleet nimettäisiin uudelleen tupakointiaiheisiksi. Manageriporras oli tilanteeseen tyytyväinen, mutta yhtyeen jäsenet eivät halunneet mainostaa terveydelle vaarallisia tuotteita ja yhteistyö loppui lyhyeen.
Seuraavasta levystään Camel päätti tehdä konseptialbumin. Kaikki jäsenet harrastivat lukemista, ja kukin alkoi tahollaan etsiä sopivaa kirjaa albumin aiheeksi. Bardens ehdotti Herman Hessen Siddharthaa ja Arosutta. Fergusonin ehdotuksesta tarinan pohjaksi otettiin kuitenkin Paul Gallicon pienoisromaani The Snow Goose, joka tuli myös albumin nimeksi. Tupakointia vastustanut Gallico uhkasi haastaa Camelin oikeuteen, joten otsikkoon lisättiin sanat ”inspired by”. Vuonna 1975 ilmestynyt The Snow Goose muodostui Camelin läpimurtolevyksi. Se oli Britannian albumilistalla parhaimmillaan sijalla 22 ja myi hopealevyyn oikeuttavan määrän eli vähintään 60 000 kopiota. Lokakuussa 1975 Camel esitti The Snow Goosen Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa Royal Albert Hallissa. Tapahtuma oli loppuunmyyty.
Seuraavan vuoden alussa ilmestyneen Moonmadnessin listasijoitus oli brittilistalla 15. eli yhtyeen historian paras. Britanniassa se ylsi hopealevyyn oikeuttaviin myyntilukuihin, ja Yhdysvalloissakin levy sai kriitikoilta aiempaa parempaa palautetta. Se nousi Billboardin albumilistalla sijalle 118, mikä jäi yhtyeen parhaaksi listasijoitukseksi Yhdysvalloissa.
Sisäisiä riitoja ja suosion lasku (1976–1982)
pienois|pysty|Kitaristi [[Andrew Latimer vuonna 1976.]] Pian Moonmadnessin julkaisun jälkeen Fergusonin ja Wardin välillä alkoi ilmetä musiikillisia erimielisyyksiä. Ward olisi halunnut viedä Camelin musiikkia rytmisesti monimutkaisempaan suuntaan, mihin Fergusonilla ei ollut sen enempää taitoa kuin kiinnostustakaan. Hän jätti Camelin alkuvuodesta 1977, ja uudeksi basistiksi tuli Caravan-yhtyeessä soittanut Richard Sinclair. Sinclairin soittotapa oli Wardin toiveiden mukaisesti Fergusonia jazz-tyylisempi. Toisena uutena jäsenenä mukaan tuli saksofonisti Mel Collins, joka hänkin mahdollisti entistä voimakkaammat jazz-vaikutteet. Sessiomuusikon vapautta arvostanut Collins ei ollut yhtyeen virallinen jäsen, mutta osallistui aktiivisesti sekä studiotyöskentelyyn että konserttikiertueisiin. Hän vaikutti yhtyeessä säännöllisen epäsäännöllisesti aina vuoteen 1985 saakka.
Uusi kokoonpano julkaisi albumit Rain Dances (1977) ja Breathless (1978). Rain Dances saavutti kohtalaista listamenestystä ja oli parhaimmillaan sijalla 20. Musiikkityylin muuttuminen alkoi kuitenkin aiheuttaa ristiriitoja Latimerin ja Bardensin välille. Breathlessin myötä yhtyeen musiikki kaupallistui, mihin vaikutti uusi tuottaja Mick Glossop. Myyntiluvut jäivät pop-vaikutteista huolimatta aiempaa heikommiksi, eikä Breathless pysynyt Britannian albumilistalla kuin yhden viikon. Juuri ennen konserttikiertueen alkua Bardens jätti yhtyeen. Bardensin mukana lähti manageri Geoff Jukes, joka myöhemmin haastoi yhtyeen oikeuteen. Vaikeuksia aiheutti myös punkin esiinmarssi, minkä seurauksena vuosikymmenen alkupuoliskolla suurta suosiota nauttinut progressiivinen rock muuttui marginaaliseksi tyylilajiksi.
Latimer ja Ward näkivät Bardensin lähdön mahdollisuutena laajentaa kokoonpanoa. Tilalle otettiin kaksi kosketinsoittajaa: Jan Schelhaas ja basisti Richard Sinclairin serkku Dave Sinclair. Breathless-albumin promootiokiertue tehtiin uudella kokoonpanolla. Kiertueen päätyttyä Richard Sinclair päätti rankkojen kiertueiden uuvuttamana jättää Camelin. Lisäksi Dave Sinclair erotettiin yhtyeestä. Uudeksi basistiksi tuli Colin Bass ja kosketinsoittajaksi Kit Watkins. Latimer ja Ward olivat tykästyneet Watkinsin soittoon Happy the Man -yhtyeen albumilla.
Uusi kokoonpano julkaisi vuonna 1979 I Can See Your House from Here -nimisen albumin. Sen näkyvyys musiikkilehdistössä jäi kuitenkin vähäiseksi, ja kaupallinen menestys oli huonointa sitten 1970-luvun alun. Lisäksi yhtye oli jatkuvan levyttämisen ja konsertoinnin teon jäljiltä pahasti ylirasittunut.
Vuoden 1981 albumi Nude oli konseptialbumi syrjäisellä saarella 29 vuotta yksin sinnitelleestä japanilaisesta sotilaasta. Sen kaupallinen menestys oli selvästi parempaa kuin edellisen albumin. Nude äänitettiin Abbey Roadin studioilla. Viereisessä äänitystilassa työskenteli The Alan Parsons Project, jonka jäsenet tulivat uteliaisuuttaan seuraamaan Camelin äänityksiä. Usea heistä liittyi sittemmin Cameliin.
Pitkäaikainen rumpali Andy Ward jätti yhtyeen 1982. Hän oli käyttänyt runsaasti alkoholia ja huumeita jo pitkään, mikä johti itsemurhayritykseen. Julkisuuteen kerrottiin Wardin saaneen vakavan käsivamman. Hänen lähtönsä jälkeen Camel kävi lähellä hajoamista.
Kaupallisempi tyyli ja oikeudenkäynnit (1982–1987)
Decca edellytti Camelin pitäytyvän levytyssopimuksessa ja julkaisevan uuden albumin. Kun Ward ei toipunut, jäi Latimer yhtyeen ainoaksi alkuperäisjäseneksi. Uuteen kokoonpanoon värvättiin The Alan Parsons Projectin laulaja Chris Rainbow ja basisti David Paton. Myös rumpali Stuart Tosh oli aiemmin soittanut Parsonsin albumeilla. Lisäksi nauhoituksiin osallistui suuri joukko muissa progressiivisen rockin yhtyeissä vaikuttaneita sessiomuusikoita.
The Single Factorin myyntiluvut jäivät varsin heikoiksi. Britanniassa paras listasijoitus oli vasta 57., kun taas Yhdysvalloissa albumi ei noussut listoille lainkaan. Kiertueen päätyttyä manageri Max Hole ilmoitti eroavansa, jolloin Camel jäi kokonaan ilman manageria. Ward ei myöskään toipunut alkoholiongelmastaan, vaan hänen poissaolonsa osoittautui pysyväksi. Lisäksi oikeustaistelu entisen managerin Geoff Jukesin kanssa alkoi enenevässä määrin kuormittaa Latimeria, joka toimi vastaajana käytännössä yksin.
Vuonna 1983 Polygram Recordsin ostama Decca uusi Camelin levytyssopimuksen. Kosketinsoittajaksi tuli hollantilaisessa Kayak-yhtyeessä soittanut Ton Scherpenzeel, jonka soittoa Latimer suuresti ihaili. Rumpaliksi tuli Paul Burgess. Latimer ja Scherpenzeel alkoivat tämän jälkeen suunnitella Camelin seuraavaa albumia. Vuonna 1984 ilmestynyt Stationary Traveller oli jälleen konseptialbumi, jonka aiheena oli jaettu Berliini. Musiikillisesti albumi jatkoi edeltäjänsä pop-linjalla. Stationary Traveller sai myönteisiä arvosteluja, mutta myyntiluvut jäivät The Single Factorin tapaan vaatimattomiksi. Parhaimmillaan Stationary Traveller oli brittilistan sijalla 57, mikä oli samalla Camelin viimeinen listasijoitus kotimaassaan.
Stationary Travellerin kiertueella taltioitu livealbumi Pressure Points ilmestyi 1984. Levytyssopimus Deccan kanssa päättyi seuraavana vuonna, ja Latimer halusi löytää levy-yhtiön, joka sallisi enemmän taiteellista vapautta. Dust and Dreams -nimisen albumin äänitykset alkoivat 1985, mutta ne pitkittyivät Jukesin kanssa käydyn oikeustaistelun vuoksi. Vuonna 1985 Camelin alkuperäinen kokoonpano haastoi lisäksi Gama Recordsin oikeuteen. Juttu tuomittiin Latimerin, Bardensin, Fergusonin ja Wardin hyväksi, minkä seurauksena he alkoivat saada Camelin ensimmäisistä levyistä rojalteja. Pitempi oikeuskiista päättyi vasta vuosikymmenen lopulla, jolloin Jukes suostui sovitteluratkaisuun. Camel maksoi hänelle oikeudenkäyntikulut ja lisäksi pienehkön muodollisen korvauksen. Oikeudenkäyntien vuoksi Camelin toiminta oli kuitenkin käytännössä katkolla 1980-luvun loppuun saakka.
Paluu (1987–)
pienoiskuva|Camel vuonna 2003.
Latimer neuvotteli vuonna 1987 levytyssopimuksesta EG Recordsin kanssa, mutta keskustelut päättyivät tuloksettomina. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1988 ja palasi seuraavana vuonna Dust and Dreamsin pariin. Vuonna 1990 hän kirjoitti sen jälkipuoliskon kokonaan uusiksi. Albumi oli tämän jälkeen valmis ja Latimer perusti puolisonsa Susan Hooverin kanssa itsenäisen Camel Productions -levy-yhtiön.
Dust and Dreams ilmestyi lopulta 1991. Camel oli tässä vaiheessa muuttunut käytännössä Latimerin sooloyhtyeeksi. Hän kirjoitti kappalemateriaalin enimmäkseen yksin, mutta joidenkin kappaleiden tekijäksi on lisäksi merkitty Hoover. Mukana oli silti useampia aiemmilla albumeilla vaikuttaneita muusikoita, mukaan luettuna Colin Bass ja David Paton. Albumi sai myönteisen vastaanoton, ja Camel teki sen tiimoilta ensimmäisen maailmankiertueensa vuosiin. Latimerin ohella muita aiempia jäseniä olivat rumpali Paul Burgess ja basisti Colin Bass. Kosketinsoittajaksi tuli Fish-yhtyeessä vaikuttanut Mickey Simmonds. Samoihin aikoihin ilmestyi CD-uusintapainos yhtyeen ensimmäisestä albumista Camel.
Andy Ward kävi katsomassa Camelin Lontoon-konsertin vuonna 1992, mistä hän sai idean omaan yhtyeeseen. Seuraavana vuonna Ward tapasi Peter Bardensin ensimmäistä kertaa 15 vuoteen. He perustivat Mirage-nimisen progressiivista rockia esittäneen kokoonpanon. Muiksi jäseniksi otettiin Caravanin jäseniä, mukaan luettuna Camelissa soittanut kosketinsoittaja Dave Sinclair. Basisti Richard Sinclair sen sijaan jättäytyi yhtyeen ulkopuolelle. Kokoonpano konsertoi vuosikymmenen puolivälissä aktiivisesti, ja siltä julkaistiin kaksi livealbumia vuosina 1995 ja 1997. Ohjelmisto koostui Camelin kappaleista ja Bardensin soolotuotannosta. Mirage hajosi 1997, jolloin myös suunnitelmat uutta materiaalia sisältäneen studioalbumin teosta peruuntuivat.
Vuosina 1993–1996 Latimer oli Camelin ainoa jäsen. Hiljaiselon syynä oli hänen isänsä kuolema vuonna 1993. Vuonna 1994 Latimer alkoi säveltää materiaalia seuraavalle albumille. Samana vuonna ilmestyi PolyGramin julkaisema kokoelma-albumi Echoes ja kaksi vuotta myöhemmin studioalbumi Harbour of Tears. Se oli vuoden 1999 Rajazin ja vuoden 2002 A Nod and a Winkin tavoin Camel Productionsin julkaisu. Vuodesta 1997 alkaen yhtye teki jälleen myös kiertueita, joilla Bass palasi basistiksi. Kosketinsoittaja ja rumpali sen sijaan vaihtelivat lähes vuosittain.
Camel piti vuonna 2003 jäähyväiskiertueeksi nimetyn konserttisarjan, jonka jälkeen yhtye jäi horrostilaan Latimerin terveysongelmien takia. Yhtye teki paluun lavoille Harrogate Royal Hall -salissa lokakuussa 2013. Seurannut kiertue oli loppuunmyyty. Yhtyeen nykyinen kokoonpano toimii pitkälti Latimerin sävellystyön ja terveyden sekä muiden jäsenten aikataulujen ehdoilla.
Musiikki ja sanoitukset
Ensialbumi Camelin (1973) äänimaailmaa hallitsi Peter Bardensin urkujensoitto. Musiikki yhdisteli jazz-vaikutteisia rytmejä, suoraviivaisempaa rockia ja improvisoituja osuuksia. Yhtyeen tyyli vakiintui seuraavalla albumilla Mirage (1974). Tyypillisten rock-soittimien lisäksi albumilla kuultiin Latimerin soittamia huiluosuuksia. Prog Archives -sivustolla Mirage on arvioitu Camelin parhaaksi studioalbumiksi. The Snow Goose (1975) oli Camelin ensimmäinen konseptialbumi. Paul Gallicon pienoisromaaniin perustuva albumi kertoi tarinan yksinäisestä miehestä ja haavoittuneesta lumihanhesta. Musiikki oli enimmäkseen instrumentaalista, joskin kahdessa kappaleessa oli mukana sanatonta laulua. Moonmadness-albumilla (1976) Camel hyödynsi Pink Floyd -vaikutteisia kitara- ja syntetisaattorikerroksia. Levy-yhtiön vaatimuksesta musiikki siirtyi kohti progressiivisen rockin valtavirtaa, mutta albumilla oli myös synkooppipohjaisia rytmejä ja muita fuusiojazzin elementtejä. The Snow Goosen tavoin Moonmadness oli konseptialbumi. Kappaleiden aiheina olivat yhtyeen jäsenten luonteenpiirteet.
Vuosina 1977–1978 yhtyeen kokoonpano muuttui ja mukaan tuli aiempaa jazz-henkisempiä muusikoita. Rain Dances (1977) oli ensimmäinen Camel-albumi, jolla oli mukana Mel Collinsin soittamia puhallinsoitinosuuksia. Myös kosketinsoittaja Brian Eno vierailee albumilla. AllMusic-sivuston Matthew Pichta nimeää Rain Dancesin yhtyeen ”tasalaatuisimmaksi ja edustavimmaksi pakkaukseksi”, joka ”soljuu hienostuneesti”. Breathlessin (1978) myötä kappaleista tuli aiempaa lyhyempiä ja pop-vaikutteisempia. Mukana oli silti edelleen progressiivisen rockin ja jazz-improvisaation piirteitä. I Can See Your House from Here -albumilla (1979) yhtye käytti joissakin kappaleissa orkesterisäestystä. Vierailevana muusikkona albumilla esiintyi Phil Collins. Nude (1981) jatkoi vielä progressiivisen rockin parissa. Albumilla oli pitkiä improvisoituja osuuksia, orkesterisäestystä ja hienoisia vaikutteita maailmanmusiikista. Sanoitukset kertoivat japanilaissotilas Hirō Onodasta, joka kieltäytyi antautumasta, vaikka toinen maailmansota oli päättynyt jo vuosikymmeniä sitten.
The Single Factorilla (1982) Camel uudisti tyyliään valtavirran popiin. AllMusicin Daevid Jehnzenin mukaan ”pop-koukkujen” kirjoittaminen ei kuitenkaan ollut Latimerin vahvuus. Stationary Traveller (1984) jatkoi edeltäjänsä kaupallisempaa tyyliä. Lauletut kappaleet olivat enimmäkseen lyhyitä, mutta niiden väliin oli sommiteltu pitkiä instrumentaaliosuuksia. Sanoitukset kertoivat kylmän sodan aikaisen Berliinin asukkaiden välisistä jakolinjoista. The Single Factorin ja Stationary Travellerin tyyli muistuttaa varsin paljon The Alan Parsons Projectin 1980-luvun alun albumeja, mikä johtuu siitä, että yhtyeissä vaikuttivat suurelta osin samat muusikot.
Dust and Dreamsilla (1991) Camel palasi progressiiviseen rockiin, ja albumin musiikkia on verrattu David Gilmourin ja Steve Hackettin tuotantoon. Innoittajana oli John Steinbeckin romaani Vihan hedelmät. Myös Harbour of Tears (1996) oli konseptialbumi. Se käsitteli irlantilaisten maahanmuuttoa Amerikkaan, ja avausraidassa oli vaikutteita kelttiläisestä kansanmusiikista. Rajaz-albumin (1999) nimi tarkoittaa muinaista arabialaista runomittaa, jonka rytmi mukailee kamelien käyntiä. Teemaan sopivasti musiikissa oli sävyjä itämaisesta musiikista. Yhtyeen toistaiseksi tuorein albumi A Nod and a Wink (2002) kertoo taikamatolla ympäri maailmaa matkustavasta pojasta. Musiikillisesti albumi sekoittaa eri tyylilajeja ja tunnelmia.
Merkitys
Toisin kuin eräät muut progressiivisen rockin yhtyeet, Camel ei koskaan saavuttanut laajaa valtavirran menestystä. Se nauttii kuitenkin vakaata kulttisuosiota. Yhtyeen musiikilla oli huomattava vaikutus 1980-luvun alun Britanniassa syntyneelle ”neo-prog”-suuntaukselle. Lajityyppi yhdisteli progressiivista rockia uuden aallon popiin ja aikuisrockiin. Sen suosituin yhtye oli Marillion, joka erityisesti varhaisina vuosinaan otti vaikutteita Camelin musiikista.
Camel on vaikuttanut myös Opethin musiikkiin. Yhtyeen keulahahmo Mikael Åkerfeldt on kertonut vaikuttuneensa erityisesti Moonmadnessista ja Andrew Latimerin kitaransoitosta. Opethin Ghost Reveries -albumilla (2005) Åkerfeldt jäljitteli Latimerin kitarasoundia ja Camelille tyypillistä kitaran ja Moog-syntetisaattorin yhteissoittoa. Muita Camelista vaikutteita ottaneita muusikoita ovat Porcupine Treen Steven Wilson ja uuden aallon muusikko Rick Astley. Israelissa toimii lisäksi The Humps -niminen tribuuttiyhtye.
Andrew Latimerille myönnettiin vuonna 2014 Orange Amplificationin progressiivisen musiikin elämäntyöpalkinto. Palkinnon luovutti Marillionin kitaristi ja Camelin pitkäaikainen ihailija Steve Rothery. Kun haastattelija luonnehti Camelin jäseniä ”1970-luvun progerockin unohdetuiksi sankareiksi”, Rothery vastasi olevansa samaa mieltä.
Jäsenet
1978–1979
1979–1981
1982
1984
1992
1997
2000–2001
2003 (Yhdysvallat)
2003 (Eurooppa) paluu 2013–
Sojuz TM-33
Sojuz TM-33 oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Laukaisu tapahtui Sojuz-U-kantoraketilla Baikonurin kosmodromilta 21. lokakuuta 2001 klo 8:59 UTC. Se kuljetti kaksi venäläistä ja yhden ranskalaisen kosmonautin. Paluu tapahtui 5. toukokuuta 2002.
Miehistö
Laukaistiin
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1982
thumb|Holmenkollbakken Vuoden 1982 hiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Oslossa Norjassa 19.–28. helmikuuta 1982.
15 km
Päivämäärä: 23. helmikuuta Harri Kirvesniemi aloitti räväkästi ja oli 5 kilometrin kohdalla 16,5 sekuntia edellä toiseksi nopeimpaa, Oddvar Bråta. Vielä 10 kilometrin kohdalla ero oli Kirvesniemen hyväksi lähes kymmenen sekuntia mutta lopulta häntä nopeampi oli myös Aleksandr Zavjalov, tosin vain 0,2 sekunnin erolla. Brå saavutti pitkän uransa ensimmäisen arvokisavoiton. Maailmanmestaruuden 30 kilometrillä voittanut Thomas Eriksson keskeytti.
Suomen Aki Karvonen oli kilpailussa 14. ja Arto Koivisto 27:s. <br style="clear:both" />
30 km
Päivämäärä: 20. helmikuuta Lars-Erik Eriksen johti kilpailua pitkään mutta kolmanneksi viimeisenä matkaan lähtenyt, vuonna 1979 nuorten maailmanmestaruuden voittanut Thomas Eriksson nousi viimeisellä kympillä yllättäjänä voittoon. Bill Koch hyödynsi luistelutekniikkaa ja ylsi pronssille.
Suomalaisista Harri Kirvesniemi oli poissa vatsataudin takia ja hänen tilallaan hiihtänyt Aki Karvonen oli toiseksi parhaana suomalaisena kymmenes. Muista suomalaisista Kari Härkönen oli kilpailussa 12. ja Veijo Hämäläinen 26:s. <br style="clear:both" />
50 km
Päivämäärä: 27. helmikuuta Kilpailunumerolla 16 hiihtänyt Asko Autio johti yli puolet matkasta mutta väsyi lumisateessa viidenneksi. Jäljempänä matkaan lähtenyt Thomas Wassberg aloitti rauhallisesti mutta oli puolimatkassa jo Aution jälkeen toisena ja 38 kilometrin väliaikapisteellä johdossa.
Suomen Harri Kirvesniemi oli kilpailussa yhdeksäs, Veijo Hämäläinen 27. ja Juha Mieto keskeytti. <br style="clear:both" />
4 × 10 km viesti
Päivämäärä: 25. helmikuuta Ensimmäisellä osuudella kärjessä hiihtivät Norja ja Ruotsi. Neuvostoliitto jäi osuudella 1.20 minuutin päähän kärjestä seitsemänneksi ja Suomi yli kahden minuutin päähän kymmenenneksi. Kolmannella osuudella Neuvostoliitto nousi kärkeen ja Suomi neljänneksi Ruotsin pudotessa mitalikamppailusta. Neljännen osuuden viimeisessä nousussa Neuvostoliiton Aleksandr Zavjalov kaatui Norjan Oddvar Brån ohittaessa hänet mutta Brån sauva katkesi. Maaliin hiihtäjät tulivat aivan tasoissa ja sääntöjen mukaisen maalikameran puuttumisen vuoksi kultamitalit annettiin molemmille. Suomen Juha Mieto ja Itä-Saksan Frank Schröder kamppailivat keskenään myös tiukasti. Alun perin pronssi annettiin pelkästään Suomelle, mutta DDR teki virallisen maalikameran puuttumisesta protestin ja kaksi päivää myöhemmin FIS päätti jakaa myös pronssimitalit kahdelle joukkueelle. <br style="clear:both" />
5 km
Päivämäärä: 22. helmikuuta Kärkikaksikko oli sama kuin kolme päivää aiemmin hiihdetyllä 10 kilometrillä. Kaikki neljä norjalaista sijoittuivat kymmenen parhaan joukkoon mutta paras neuvostoliittolainen oli yllättäen vasta sijalla 13.
Suomen Marja-Liisa Hämäläinen oli kilpailussa 17., Helena Takalo 29. ja Eija Penttilä 44:s. <br style="clear:both" />
10 km
Päivämäärä: 19. helmikuuta Berit Aunli johti jo puolimatkassa Hilkka Riihivuorta lähes 20 sekunnilla. Kaikki neljä norjalaista sijoittuivat yhdeksän parhaan joukkoon.
Suomen Marja-Liisa Hämäläinen oli kilpailussa 11. ja Pirkko Määttä 29:s. <br style="clear:both" />
20 km
Päivämäärä: 26. helmikuuta Kolme kultaa jo voittanut Berit Aunli jäi hopealle, kun sairastelustaan toipunut ja Aunlia myöhemmin ladulle lähtenyt Raisa Smetanina voitti hänet runsaalla kolmella sekunnilla.
Suomen Marja-Liisa Hämäläinen oli kilpailussa 17., Helena Takalo 24. ja Eija Hyytiäinen 38:s. <br style="clear:both" />
4 × 5 km viesti
Päivämäärä: 24. helmikuuta Neuvostoliiton 39-vuotias Galina Kulakova oli mitaleilla jo kahdeksansissa peräkkäisissä arvokisoissa. <br style="clear:both" />
Normaalikilpailu
Päivämäärä: 19.–20. helmikuuta Mäkiosuuden paras oli heikkona hiihtäjänä tunnettu Hubert Schwarz, jolle Günther Schmieder hävisi vajaat kaksi pistettä. Jouko Karjalainen lähti hiihto-osuudelle noin 1,5 minuuttia Schwarzia jäljessä ja Tom Sandberg vielä 10 sekuntia Karjalaisenkin takaa. Sandberg oli selvästi hiihto-osuuden nopein ja nousi loppupään lähtönumerolla niukasti ohi Konrad Winklerin ja Uwe Dotzauerin.
Suomen Jorma Etelälahti oli kilpailussa seitsemäs, Rauno Miettinen kymmenes ja Ilpo Toikkanen 17:s. <br style="clear:both" />
Joukkuekilpailu
Päivämäärä: 23.–24. helmikuuta Yhdistetyn joukkuekilpailu oli nyt ensimmäistä kertaa MM-ohjelmassa. Itä-Saksa otti ratkaisevan johdon jo mäkiosuudella ja lähti Gundersen-menetelmällä käydylle hiihto-osuudelle yli kaksi minuuttia ennen Norjaa ja yli kolme minuuttia ennen Suomea. Suomalaiset ottivat Norjan etumatkan kiinni kahdella ensimmäisellä osuudella ja loppukirissä Suomen Jorma Etelälahti oli videokuvan perusteella niukasti Norjan Tom Sandbergiä parempi. Norja teki protestin virallisen maalikameran puuttumisesta sen jälkeen kun DDR teki protestin samasta asiasta miesten viestihiihtokilpailun jälkeen. Lopulta 27. helmikuuta FIS päätti jakaa hopeamitalit molemmille joukkueille.
Normaalimäki (K85)
Päivämäärä: 21. helmikuuta Ensimmäisen kierroksen jälkeen kuusi parasta olivat 1,6 pisteen sisällä, ykkösenä Armin Kogler ja toisena Horst Bulau. Toisella kierroksella numerolla 13 hypännyt Jari Puikkonen teki kilpailun pisimmän, 85,5-metrisen hypyn, josta hän sai 128,9 pistettä. Vain Kogler pystyi ohittamaan hänet kokonaistuloksissa niukasti 83,5 metrin hypyllään.
Suomen Pentti Kokkonen oli kilpailussa 18. ja Kari Ylianttila 21:s. <br style="clear:both" />
Suurmäki (K105)
Päivämäärä: 28. helmikuuta Kilpailu käytiin lumisateessa ja sankassa sumussa. Edellisenä talvena nuorten maailmanmestaruuden voittanut Matti Nykänen hyppäsi jo harjoituksissa kahdesti virallista mäkiennätystä pidemmälle ja teki myös kilpailussa molempien kierrosten pisimmät hypyt, 108,5 metriä ja 102,5 metriä.
Joukkuemäki (K105)
Päivämäärä: 26. helmikuuta Mäkihypyn joukkuekilpailu oli nyt ensimmäistä kertaa virallisena lajina MM-ohjelmassa. Tuloksiin laskettiin molemmilta kierroksilta joukkueen kolmen parhaan hyppääjän pisteet. Ensimmäisen kierroksen jälkeen Itävalta johti 4,2 pisteen erolla Norjaan ja Suomi oli neljäntenä lähes 50 pistettä kärkeä ja yli 20 pistettä kolmantena ollutta Itä-Saksaa jäljessä. Norja nousi toisella kierroksella niukasti ohi Itävallan ja Suomi, viimeisenä hyppääjänään 101,5 metriä hypännyt Matti Nykänen, selvästi ohi Itä-Saksan. <br style="clear:both" />
Eemil Hynninen
pienoiskuva|Eemil Hynninen Eemil Hynninen (15. maaliskuuta 1882 Joroinen – 9. lokakuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen maatalous- ja sosiaalipoliitikko, joka toimi Oy Alkoholiliike Ab:n pääjohtajana.
Henkilöhistoria ja ura poliitikkona
Hynnisen vanhemmat olivat maanviljelijä Aapeli Hynninen ja Fredrika Halonen. Hynnisen puoliso vuodesta 1912 oli Beda Johanna Málen. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1907, toimi Pellervo-seuran kirjallisena sihteerinä 1911-1916 ja samaan aikaan Helsingin maanviljelyslyseon opettajana sekä Maataloustuottajain keskusliiton sihteerinä ja tutkimustoiminnan johtajana 1918-1923. Lisensiaatiksi Hynninen valmistui 1924 (väitöskirja Ulkotyöväen palkkasuhteen kehitys Suomen suurimmissa kaupungeissa 19. vuosisadalla ennen elinkeinovapautta). Hän toimi Suomen edustajana Rooman kansainvälisessä maatalousinstituutissa 1924-1927, Pellervo-seuran toimitusjohtajana 1928-1936 sekä Oy Alkoholiliike Ab:n sosiaalijohtajana 1937-1939, kunnes hänestä tuli sen pääjohtaja 1940. Hynninen oli myös muun muassa Pienviljelijäin keskusliiton varapuheenjohtaja sekä Suomen Yleisradion ja Henkivakuutusyhtiö Salaman johtokunnan jäsen, samoin kuin Osuuskassojen keskuslainarahaston hallintoneuvoston jäsen.
Hynninen toimi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Sunilan I hallituksessa 1927–1928 ja sosiaaliministerinä Kivimäen hallituksessa 1932–1935, edustaen Maalaisliittoa.
Kirjallinen tuotanto
Hynninen julkaisi maaseudun oloja, maataloutta ja maatalouteen liittyvää osuustoimintaa koskevia teoksia sekä monta vuotta kestäneen työn tuloksena laajan kriittisen tutkielman Uskontomme historiallisena ilmiönä ja sen perusarvot (1945).
Kampin Laulu
Kampin Laulu ry on vuonna 1990 perustettu helsinkiläinen sekakuoro. Sen taiteellisena johtajana ovat toimineet 1990–2004 Timo Lehtovaara, 2005–2010 Eric-Olof Söderström, 2011-2019 Kari Turunen ja vuodesta 2019 Saara Aittakumpu.
Portugalin restauraatiosota
Portugalin restauraatiosota oli Portugalin ja Espanjan välinen sota, joka alkoi vuonna 1640 ja päättyi Lissabonin rauhaan 1668. Sodan seurauksena Portugali itsenäistyi uudelleen Espanjasta.
Joulukuussa 1640 portugalilaiset nousivat Espanjan-vastaiseen kapinaan ja entiseen kuningassukuun kuulunut Bragançan herttua julistautui Portugalin kuninkaaksi nimellä Juhana IV. Siten Portugali erosi Iberian unionista, johon se oli Espanjan kanssa kuulunut vuodesta 1580 alkaen.
Espanja osallistui 1640-luvulla kolmikymmenvuotiseen sotaan ja Katalonian rauhoittamiseen, joten se kävi uuteen sotaan lähinnä palkkasoturien voimin. Portugali sai ensimmäisen voittonsa Elvasissa marraskuussa 1644. Tämän jälkeen sota muuttui pienimuotoisiksi rajakahakoiksi Extremaduran alueella. Vaikka Espanja pääsi irti muista sodista, sen resurssit (erityisesti armeijan koko) eivät riittäneet Portugalin lyömiseen. Kesäkuussa 1663 Portugalin 17 000 miehen armeija kukisti 3 000 miehen englantilaisjoukon tukemana Espanjan varuskunnan Évorassa (Ameixialin taistelu, espanjaksi Estremozin taistelu). Seuraavan vuoden heinäkuussa Portugali voitti pienehkön Castelo Rodrigon taistelun ja vuoden 1665 kesäkuussa Montes Clarosin taistelun.
Espanjan kuningatar Maria Anna oli tämän jälkeen valmis rauhantekoon. Lissabonin rauhassa 13. helmikuuta 1668 Espanja tunnusti Bragançan suvun Portugalin hallitsijasuvuksi. Portugali sai pitää myös siirtomaansa lukuun ottamatta Pohjois-Afrikan Ceutaa, jonka Espanja sai itselleen.
Lovecraft and Witch Hearts
Lovecraft and Witch Hearts (CDMFN 285) on Cradle of Filthin kuudentena albumina pidetty levy. Tosiasiallisesti levy on lähinnä "Best of" -tyylinen kahden levyn pituinen kokoelma. Levy koostuu yhtyeen omista kappaleista, lainakappaleista, sekä remixeistä.
La moglie di Claudio
La moglie di Claudio (”Claudion vaimo”) on vuonna 1918 julkaistu italialainen mykkäelokuva. Alexandre Dumas nuoremman näytelmään La femme de Claude perustuvan elokuvan on ohjannut Giovanni Pastronen valvomana Gero Zambuto. Sen pääosaa esittää elokuvadiiva Pina Menichelli.
Juoni
Asesuunnittelija Claudio Ruper on naimisissa huikentelevaisen Cesarinan kanssa. Heidän suhteensa on kylmennyt osittain heidän ainoan poikansa kuoleman takia. Miehen suunnitellessa uudenlaista tykkiä hänen vaimonsa viettää joutilasta elämää. Claudio on rakastunut juutalaiseen Rebeccaan, mutta hänen uskonnollisuutensa estää häntä ottamasta avioeroa. Cesarinalla on suhde miehensä apulaiseen Antoninoon. Vieraan vallan agentti Cartenac kiristää Cesarinaa saadakseen käsiinsä Claudion asekeksinnön piirustukset. Lopuksi Claudio tappaa vakoojan apuriksi ryhtyneen vaimonsa.
Lovecraft and Witch Hearts
Levyn materiaali on nauhoitettu vuosien 1996 ja 2002 välillä, ja levy on julkaistu vuonna 2002.
La moglie di Claudio
Tuotanto, teemat ja vastaanotto
La moglie di Claudio oli Pina Menichellin viimeinen torinolaiselle Itala Filmille tekemä elokuva. Sen valmistumisen aikaan näyttelijä oli jo siirtynyt paroni Carlo Amaton häntä varten perustamalle Rinascimento Filmille. Julkaisun viivästyminen johtui Menichellin mukaan vaikeuksista elokuvasensuurin kanssa: sensorit olivat pitäneet hänen henkilöhahmoaan liian seksikkäänä (”troppo affascinante”).
Alexandre Dumas nuoremman näytelmä siirtää roomalaisen Messalina-myytin 1800-luvun Ranskaan. Ensimmäisen maailmansodan ajankohtaiseksi tekemä elokuvaversio sijoittuu mielikuvitusmaahan mutta sisältää ajankohtaisia viittauksia muun muassa sionismiin. Sen päähenkilö on tyypillinen femme fatale, joka uhkaa miehiä seksuaalisuudellaan: hän on ”paha nainen, joka uhkaa yhteiskuntaa, särkee perheen, tuhoaa isänmaan, näännyttää miehen, häpäisee naiseuden ja tuhoaa ne, jotka eivät murskaa häntä”. Hypnoottisen ja eroottisen Menichellin näyttelijänsuoritus vastaa tätä kuvausta, mutta elokuvana La moglie di Claudio on keinotekoinen ja ennalta arvattava. Aikalaiskriitikot pitivät Menichellin suoritusta myös liian ulkokohtaisena, stereotyyppisenä ja itseään toistavana.
Restaurointi
Torinon Kansallinen elokuvamuseo ja Bolognan elokuva-arkisto ovat restauroineet elokuvan pariisilaisen Lobster Filmsin kokoelmissa säilyneen ranskankielisen nitraattikopion pohjalta. Alkuperäisestä 1 789 metrin pituudesta on jäljellä 1 400 metriä. Italiankieliset välitekstit on laadittu arkistolähteiden perusteella. Restauroitu versio on nähtävissä elokuvamuseon Vimeo-sivustolla.
Mauno Lindholm
Mauno Nikolai Lindholm (7. huhtikuuta 1895 Paimio – 21. lokakuuta 1930) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Lindholm opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1920–1923 sekä yksityisesti Suomessa Wäinö Aaltosen johdolla 1922–1925 ja Norjassa Gustav Vigelandin johdolla 1928–1929. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyyn vuosina 11923, 1925, 1926, 1928 ja 1930. Hänen töitään oli esillä ulkomailla Oslossa ja Tukholmassa 1929. Lindholmin teosten kokoelma hankittiin 1970-luvulla Paimion kunnan taidekokoelmiin.
The Andrews Sisters
pienoiskuva|Andrews Sisters vuonna 1952. The Andrews Sisters oli yhtye joka koostui kolmesta siskoksesta; LaVerne Sophie Andrews (kontra-altto, 6. heinäkuuta 1911 – 8. toukokuuta 1967), Maxene Angelyn Andrews (sopraano, 3. tammikuuta 1916 – 21. lokakuuta 1995) ja Patricia Marie ”Patty” Andrews (sopraano, 16. helmikuuta 1918 – 30. tammikuuta 2013 ). He kaikki syntyivät Minnesotassa kreikkalaiselle isälle ja amerikannorjalaiselle äidille.
Yhtye oli varsin suosittu 1940-luvulla ja siitä tuli kaikkien aikojen myydyin naisyhtye. Sen levyjä myytiin 75–100 miljoonaa. Yhtyeellä oli 113 Billboard-hittiä, joista 46 sai Top-10 statuksen eli enemmän kuin Elvis Presleyllä tai The Beatlesilla. Yhtye on myös esiintynyt 17 Hollywood-elokuvassa, eli enemmän kuin mikään toinen yhtye. Yhtye hajosi vuonna 1953. Yhtye on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1980
Vuoden 1980 talviolympialaiset järjestettiin Lake Placidissa, Yhdysvalloissa. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) kilpailtiin kaikkiaan kymmenessä lajissa. Kilpailut toimivat myös kyseisen vuoden maailmanmestaruuskilpailuina.
15 km
<br style="clear:both" />
30 km
<br style="clear:both" />
50 km
<br style="clear:both" />
5 km
<br style="clear:both" />
10 km
<br style="clear:both" />
4 × 5 km viesti
<br style="clear:both" />
Yhdistetty
<br style="clear:both" />
Normaalimäki
<br style="clear:both" />
Suurmäki
<br style="clear:both" />
Hopeaevähai
Hopeaevähai (Carcharhinus albimarginatus ) on tiikerihaihin eli ihmishaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji.
Salla Tuomivaara
Salla Maria Tuomivaara (s. 13. elokuuta 1975 Sotkamo ) on suomalainen sosiologi ja eläinoikeusaktivisti. Hän on työskennellyt Animalian toiminnanjohtajana.
Hopeaevähai
Kuvaus
pienoiskuva|227x227px|Hopeaevähai Hopeaevähai on yleensä tummanharmaa tai harmaa-ruskea. Hopeaevä-nimi tulee valkoisista täplistä, joita on kalan kaikissa evissä. Se on keskimäärin 1,8–2,7 metriä pitkä, mutta voi olla lähes 3,5 metriä, ja se painaa lähes 162 kilogrammaa. Hopeaevähailla on pyöristynyt kuono ja suuret, pyöreät silmät.
Salla Tuomivaara
Tuomivaara oli perustamassa Oikeutta eläimille -yhdistystä vuonna 1995 ja oli alkuaikoina sen näkyvimpiä aktiiveja. Hän oli toiminut jo 1980-luvulla perinteisissä eläinsuojeluyhdityksissä, kuten Animaliassa. Tuomivaara on ollut myös perustamassa Maan ystäviä, ja hän on lisäksi ollut aktiivisesti mukana Muutoksen kevät- ja Voima-lehtien taustaryhmissä.
Hopeaevähai
Ravinto
pienoiskuva|235x235px|Hopeaevähai Hopeaevähain ravintoon kuuluu pohjakaloja, kuten raitamakrilleja, kotkarauskuja, huulikaloja ja tonnikaloja sekä muita pieniä haita. Se syö myös mustekaloja ja kalmareita.
Salla Tuomivaara
Tuomivaara on valmistunut Tampereen yliopistosta yhteiskuntatieteiden maisteriksi pääaineenaan sosiologia. Hän väitteli sosiologian eläinkäsitysten historiasta Tampereen yliopistossa keväällä 2018. Tuomivaara työskenteli vuosina 2020–2021 Elisa Aaltolan johtamassa Voiko eläintä kertoa? -tutkimushankkeessa.
Enrico Fabris
Enrico Fabris (s. 5. lokakuuta 1981 Asiago, Italia) on italialainen pikaluistelija.
Hopeaevähai
Elimympäristö
Hopeaevähai elää yleisesti rannikolla, mantereen lähistöllä ja laguuneilla. Se elelee yleensä riutoilla. Se elää yleensä 600–800 metrin syvyydessä. Nuoret yksilöt asuvat matalikoilla lähellä rantaa, jotta niiden joutuminen ravinnoksi olisi mahdollisimman pieni.
Salla Tuomivaara
Tuomivaara asuu Helsingissä ja on avoliitossa Harri Lammin kanssa, joka on työskennellyt muun muassa Pohjoismaiden Greenpeacen ohjelmajohtajana ja Itä-Aasian Greenpeacen ilmasto- ja energianeuvonantajana.
Hopeaevähai
Vaara ihmiselle
pienoiskuva|224x224px|Hopeaevähain suu Hopeaevähain kanssa pitää olla varovainen, koska se on potentiaalisesti vaarallinen ihmisille. Lajia pidetään mahdollisesti vaarallisena sen suuren koon takia. Hopeaevähai on vastannut yhdestä hyökkäyksestä ihmisen kimppuun. Se pyrkii säilyttämään etäisyyden sukeltajiin ja uimareihin.
Enrico Fabris
Tammikuussa 2005 Fabris voitti talviuniversiadeissa 1 500 ja 5 000 metrin kilpailut ja oli kolmas 1 000 metrillä. Matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa joukkuetakaa-ajossa.
Kansainvälisen läpimurtonsa Fabris teki vuonna 2006, jolloin hän voitti kolme maailmancupin osakilpailua, Euroopan mestaruuden, yleisluistelun MM-hopeaa sekä Torinon olympialaisissa kultaa 1 500 metrillä ja joukkuetakaa-ajossa (yhdessä Matteo Anesin, Stefano Donagrandin ja Ippolito Sanfratellon kanssa) sekä pronssia 5 000 metrillä. Hän on kautta aikain ensimmäinen italialainen pikaluistelun olympiamitalisti. Vuonna 2007 hän saavutti yleisluistelun EM- ja MM-hopeaa sekä matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hopeaa 5 000 metrillä.
Marraskuussa 2007 Fabris luisteli Salt Lake Cityssä 5 000 metrin maailmanennätyksen 6.07,40. Tammikuussa 2008 hän sai EM-pronssia. 2008 matkakohtaisissa MM-kisoissa Naganossa hän saavutti hopeaa 5 000 ja 10 000 metrillä sekä joukkuetakaa-ajossa. Vuonna 2009 hän sai yleisluistelun MM-pronssia ja 2010 EM-hopeaa.
Solmu
thumb|Solmun osat: köyden irtopää eli lyhyt pää, kiinteä osa eli kiintopää, mutka, polvi ja kierros. thumb|Kokoelma erilaisia solmuja. Solmu on tapa kiinnittää lanka, naru tai köysi sitomalla. Solmuja on useisiin eri tarkoituksiin, esimerkiksi kahden köyden päiden liittämiseen toisiinsa, köyden kiinnittämiseksi esineeseen tai lenkkiin, silmukan muodostamiseksi köyden päähän, tai ohuen narun kiinnittämiseen köyteen. On myös olemassa puhtaan koristeellisia solmuja. Oletusarvoisesti solmu on aina tilapäinen, perinteisesti pysyvät kiinnitykset tehdään pleissaamalla.
Solmun toimiminen perustuu kitkaan. Liki kaikki solmut pyrkivät kietomaan köyden itsensä alle, jolloin köyteen tuleva veto puristaa köyttä estäen sitä liukumasta. Koska köysien materiaaleja on erilaisia, eräille koville ja liukkaille materiaaleille tarvitaan erikoissolmuja. Yleisesti ottaen hyvä solmu saa narun tai köyden pitämään, vaikka se olisi kuinka liukasta, huonokuntoista tai huonolaatuista tahansa.
Solmutyypit
Solmu on yleisnimi silmukoille tai sykeröille, jotka on tehty joustavaan materiaaliin. Solmut voidaan jakaa kolmeen tyyppiin: varsinaiseen solmuun, joka liittää yhteen saman materiaalin kaksi päätä kuten kengännauhassa; kytkyyn, joka liittää kaksi köyttä tai nuoraa yhteen; sekä sorkkaan, jolla kiinnitetään köysi esimerkiksi kaiteeseen, paaluun, renkaaseen tai toiseen köyteen.
Solmun vahvuus
Kaikki solmut heikentävät köyttä. Solmun vahvuutta kuvataan prosenttilukuna, joka kertoo solmun katkeamispisteen suhteessa solmimattomaan köyteen. Yleisimpien solmujen vahvuudet vaihtelevat alle 50 prosentista yli 90 prosenttiin. Vahvimpiin solmuihin kuuluvat verisolmu ja kahdeksikko (≥80 %), kun taas umpisolmun vahvuus on vain noin 60 prosenttia.