cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen Keskusta
Aluepolitiikka
Keskusta kannattaa myös desentralisaatiota eli hajasijoittamista. Osana tätä se tukee valtion työpaikkojen hajasijoittamista pääkaupunkiseudulta muualle Suomeen. Keskusta suhtautuu kielteisesti kuntien määrän laskuun. ja kannattaa maakuntien aseman vahvistamista.
Työ- ja talouspolitiikka
Yksi keskustan historian merkittävimmistä liberaalihankkeista oli vuoden 1999 eduskuntavaaleissa esitetty työreformi, jonka ammattiyhdistysliike epäili heikentävän voimakkaasti työehtosopimusjärjestelmää ja työntekijöiden oikeuksia. Puolueen mielestä reformi pyrki uudistamaan työmarkkinoita ja perusturvaa siten, että työn antaminen ja tekeminen olisi ollut helpompaa.
Yhteiskunnalliset kysymykset
Puolue ei kannattanut samaa sukupuolta olevien avioliittoja, muttei aio lähteä peruuttamaan sitä. Vuonna 2014 asiasta äänestettäessä kuusi keskustan kansanedustajaa kannatti sukupuolineutraaleja avioliittoja.
Keskusta kannattaa pakollista ruotsin kielen opetusta kouluissa.
Nimi ja tunnukset
pienoiskuva|Keskustan logo perustuu [[Neliapila|nelilehtiseen apilaan. Puolueen tunnukseen on otettu mallia Puolan kansanpuolueelta PSL:ltä. Ruotsin Keskustapuolue puolestaan otti mallia Suomesta valitessaan tunnuksekseen neliapilan vuonna 1942. ]] Keskustan logo perustuu nelilehtiseen apilaan. Puolueen tunnukseen on otettu mallia Puolan kansanpuolueelta PSL:ltä. Ruotsin Keskustapuolue puolestaan otti mallia Suomesta valitessaan tunnuksekseen neliapilan vuonna 1942.
Puolueen toimielimet
pienoiskuva|Keskustan vaalikoju [[Jyväskylässä.]] Puoluekokous käyttää puolueen ylintä päätösvaltaa ja käsittelee suuret periaatekysymykset. Se valitsee kahdeksi vuodeksi kerrallaan puolueen puheenjohtajan, kolme varapuheenjohtajaa, puoluesihteerin ja puoluevaltuuston.
Puoluevaltuusto käyttää puoluekokoukselle kuuluvaa valtaa puoluekokouksien välisenä aikana. Puoluevaltuusto valitsee puoluehallituksen ja päättää puolueen erillisohjelmista. Puoluevaltuustoon kuuluu 135 jäsentä ja sen toimikausi on kaksivuotinen. Puoluevaltuustossa on edustettuina keskustan piirijärjestöjen lisäksi keskustan sisarjärjestöt Keskustanaiset, Keskustanuoret, Keskustaopiskelijat ja Keskustan Lehtimiehet. Myös puolueen eduskuntaryhmällä ja europarlamentaarikoilla on omat edustajansa.
Puoluehallitus johtaa puolueen yleistä toimintaa. Sen muodostavat puolueen puheenjohtaja, kolme varapuheenjohtajaa, puoluesihteeri ja 31 muuta jäsentä ja varajäsentä. Puoluehallitus valitsee keskuudestaan työvaliokunnan.
Puoluehallitus esittelee asiat puoluevaltuustolle. Se vastaa myös puoluekokousaloitteisiin tekemällä päätösesityksiä. Puoluehallituksen puheenjohtaja on samalla koko puolueen puheenjohtaja.
Puoluehallituksen työvaliokuntaan kuuluvat puolueen puheenjohtaja, varapuheenjohtajat, puoluesihteeri, puolueen eduskuntaryhmästä puoluehallitukseen valittu jäsen, europarlamentin keskustan valtuuskunnasta valittu puoluehallituksen jäsen ja kolme muuta puoluehallituksen keskuudestaan valitsemaa jäsentä. Työvaliokunta valmistelee ehdotuksia puoluehallitukselle ja seuraa puolue-elinten päätösten toteutumista eduskunnassa, hallituksessa ja puolueen sisällä.
Karina Jutila Tampereen yliopistosta on tehnyt väitöskirjan ''Yksillä säännöillä, kaksilla korteilla? Empiirinen tutkimus Suomen Keskustan sisäisestä päätöksenteosta'', jossa käsitellään työvaliokunnan käytännön päätöksentekoa. Väitöskirjan mukaan:
Keskustan puoluetoimisto on puoluesihteerin johtama toimisto, joka vastaa yleishallinnosta, kuten suhteista alue- ja paikallistasolle sekä politiikan koordinoinnista. Toimisto sijaitsi aikaisemmin Helsingissä Pursimiehenkadulla, josta se muutti Apollonkadulle Etu-Töölöön.
Eduskuntaryhmä
Suomen Keskustaa eduskunnassa edustaa Keskustan eduskuntaryhmä. Eduskuntaryhmä toimii Suomen Keskustan kansanedustajien yhteistyöelimenä. Eduskuntaryhmän merkitys eduskuntatyössä on keskeinen: kokouksissa keskustellaan ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä ja muodostetaan kantoja eduskunnan käsittelyssä olevaan asiaan. Keskustan eduskuntaryhmän valtiopäiväkaudella 2019–2023 muodostaa 31 kansanedustajaa. Ryhmän puheenjohtajana toimii kansanedustaja Antti Kurvinen.
Piirijärjestöt
Keskustalla on seuraavat 20 piirijärjestöä:
Aiemmin toiminnassa oli myös Ylä-Savon piiri, jonka yhdistämisestä Pohjois-Savon piiriin päätettiin vuonna 2011. Alueellisten piirien lisäksi on olemassa koko maan kattava Centerns distrikt – Keskustan piiri eli Keskustan kaksikielinen piiri. Piirin 16 paikallisosastosta 10 toimii ruotsinkielisellä Pohjanmaalla.
Monissa vaalipiireissä keskustalla on useampi kuin yksi piirijärjestö; nämä asettavat eduskuntavaaliehdokkaat sopimiensa kiintiöiden mukaisesti. Keskustalla on Hämeen vaalipiirissä Etelä-Hämeen ja Päijät-Hämeen piirit, Kaakkois-Suomen vaalipiirissä Etelä-Savon, Itä-Savon, Karjalan ja Kymenlaakson piirit, Savo-Karjalan vaalipiirissä Pohjois-Karjalan ja Pohjois-Savon piirit, Vaasan vaalipiirissä Etelä-Pohjanmaan ja Keski-Pohjanmaan piirit, Oulun vaalipiirissä Pohjois-Pohjanmaan ja Kainuun piirit sekä Lapin vaalipiirissä Lapin ja Peräpohjolan piirit.
Media
Nykyiset
Edelleen ilmestyviä entisiä äänenkannattajia
Kansainväliset jäsenyydet
Liberaalinen Kansanpuolue liityttyä vuonna 1982 keskustan jäsenjärjestöksi keskusta peri Liberal Internationalin jäsenyyden. Keskusta on myös Euroopan liberaalidemokraattisen puolueen jäsen. Euroopan parlamentissa keskustan edustajat kuuluvat Uudistuva Eurooppa -ryhmään yhdessä RKP:n edustajien kanssa.
Jäsenistö
Vuonna 2011 keskustalla oli puolueen oman ilmoituksen mukaan noin 163 000 jäsentä, joten se on tällä perusteella jäsenmäärältään selvästi Suomen suurin puolue. SDP:n, vasemmistoliiton ja kristillisdemokraattien tavoin myös keskusta on viime vuosina menettänyt jäseniään. Vuonna 2010 kävi ilmi, että osa jäsenistä oli liitetty puolueeseen heidän tietämättään. Tiedotusvälineiden kerrottua asiasta keskusta arvioi jäsenrekisterissään olevan lähes 50 000 jäsentä, jotka on liitetty puolueeseen ilman asianomaisen henkilön omaa allekirjoitusta. "Valejäsenyyksien" tultua ilmi on asiasta tehty satoja valituksia.
Poliittinen nelikenttä
Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaisemassa tutkimuksessa keskustan kannattajista 47 prosenttia sijoitti itsensä oikeistoon, 40 prosenttia keskustaan ja 10 prosenttia vasemmistoon. Arvoliberaalisuus−arvokonservatiivisuus-ulottuvuudella arvokonservatiiveja oli 36 prosenttia, arvoliberaaleja 18 prosenttia ja keskelle asettuvia 43 prosenttia. Tutkimuksen mukaan kiteytyksenä puolueen kannattajien kannoista voidaan sanoa, että keskusta on keskusta-oikeistolainen puolue. Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2019 teettämässä tutkimuksessa Keskustan kannattajat arvioivat puolueen hieman omia arvojaan vasemmistolaisemmaksi.
Elinkeinoelämän valtuuskunnan Evan vuoden 2022 arvo- ja asennetutkimuksessa keskustan kannattajille perinteiden, sukujuurten ja uskonnon merkitys identiteetin muodostajina oli keskimääräistä suurempi. Puolueen äänestäjien identiteettiprofiilia kuvaillaan tulosten perusteella konservatiiviseksi.
Demografia
Vuonna 2008 puoluekokousedustajissa suurimmat ammattiryhmät olivat maanviljelijät (40 %), toimihenkilöt (28 %) ja eläkeläiset (15 %). Kaksi kolmaosaa puoluekokousedustajista oli miehiä ja osallistujien ikäjakauma painottui keski-ikäisiin ja keski-iän ylittäneisiin.
Suhtautuminen politiikkaan
Suomi liittyi Euroopan unioniin Keskustan johtaman Ahon hallituksen johdolla. Elinkeinoelämän valtuuskunnan tutkimuksen mukaan vuonna 2008 keskustan kannattajista neljännes suhtautui myönteisesti Euroopan unioniin ja puolet oli EU-vastaisia. Kolmannes keskustalaisista piti vuonna 2007 hyvänä sitä, että markka korvattiin eurolla.
Politiikan tutkija Ville Pernaan mukaan keskustaa oli (vuonna 2011) sanottu "auringonlaskun puolueeksi" jo lähes 50 vuoden ajan. Puolueen kannatuksen arveltiin viime vuosikymmeninä laskevan samalla kun maatilojen määrä jatkaisi vähenemistään. Keskustan katsotaan kuitenkin muuttuneen maaseutuun ja maatalouteen liittyviä kysymyksiä edistäneestä talonpoikaispuolueesta aluepolitiikkaa ja Suomen maakuntien asiaa ajavaksi yleispuolueeksi. Väitöskirjassaan Seppo Kääriäinen arvioi puolueen kannatuksen säilyneen kenttäväen ja taitavien johtajien ansiosta.
Kannatusalueet
Keskustan kannatus jää alle kymmeneen prosenttiin pääkaupunkiseudulla, Turussa, Tampereella ja Porissa sekä ruotsinkielisillä maaseutualueilla. Keski-Suomen, Pohjanmaan, Itä-Suomen ja Pohjois-Suomen maakuntakeskuksissa keskusta on viime vaaleissa ollut joko suurin puolue tai lähellä suurimman puolueen asemaa. Korkeinta puolueen kannatus on maaseutumaisissa suomenkielisissä kunnissa etenkin Pohjanmaalla. Tärkeäksi muodostuneessa Vaasan vaalipiirissä Keskustan vaalitappio heijastui voimakkaasti eduskuntavaaleissa 2019, RKP:n noustessa vaalipiirin suurimmaksi puolueeksi.
Vuosien 1983–2019 eduskuntavaaleissa puolueen kannatus on jakautunut vaalipiireittäin seuraavan taulukon mukaisesti. Kuntien kuuluminen eri vaalipiireihin on vaihdellut, joten eri vuosien tiedot eivät välttämättä ole keskenään vertailukelpoisia. Vaalipiirien tulokset vastaavat kunkin vaalivuoden mukaista aluejakoa. Ahvenanmaan vaalipiirissä Suomen Keskusta ei ole asettanut lainkaan ehdokkaita. Sen sijaan maakunnassa toimii Ahvenanmaan keskusta.
Tulosten perusteella keskustan kannatus on korkeinta Pohjois-Suomessa Oulun ja Lapin vaalipiireissä. Suomen keskiosissa Pohjanmaan rannikolta itärajalle sijaitsevissa Vaasan, Keski-Suomen, Pohjois-Savon, Etelä-Savon ja Pohjois-Karjalan vaalipiireissä keskustan kannatus ylitti vuoden 2007 vaaleissa 30 prosenttia. Valtakunnallista kannatusta suurempaa keskustan kannatus oli näiden lisäksi Satakunnan ja Kymen vaalipiireissä. Tätä matalampaa kannatus oli Turun ja Tampereen sisältävissä Varsinais-Suomen ja Pirkanmaan vaalipiireissä. Alimmillaan keskustan kannatus on ollut Uudenmaan ja Helsingin vaalipiireissä. Helsingissä puolue sai vuoden 2019 eduskuntavaaleissa korkeimman kannatuksensa Viikissä (7,9 %), jossa sijaitsee mm. Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellinen tiedekunta.
Ennen alueluovutuksia keskustan edeltäjän Maalaisliiton kannatus oli hyvin suurta Viipurin läänin itäisessä vaalipiirissä. Siirtoväen asuttaminen aiheuttikin muutoksia monien läntisemmän Suomen kuntien poliittisiin voimasuhteisiin.
Vaalihistoria
thumb|280px|Kuntakohtaiset tulokset vuoden 2019 eduskuntavaaleissa.
Mauritz Hammarberg
thumb|upright|Mauritz Hammarberg Lars Mauritz Fabian Hammarberg (20. tammikuuta 1871 Nackan kunta, Ruotsi - 1947) oli ruotsalainen puutarha-arkkitehti. Vuosina 1906–1936 hän toimi Tukholman kaupunginpuutarhurina.
Hammarberg hankki kokemusta puutarha-alalta useissa Ruotsin kartanoissa. Vuosina 1889-1891 hän työskenteli Suomessa Helsingissä Helsingin kaupunginpuutarhassa. Hän valmistui vuonna 1893 Ruotsin kuninkaallisen maatalousakatemian puutarhakoulusta ja teki vuosina 1894-1898 opintomatkoja Saksaan, Englantiin ja Ranskaan.
Vuosina 1898-1906 Hammarberg toimi kaupunginpuutarhurina Turussa Suomessa. Hammarbergin suunnitelmiin perustuvat muun muassa Turun Kupittaanpuiston ensimmäiset lintulammikot vuodelta 1905 ja vuonna 1912 avattu Kupittaan maauimala. Vuonna 1906 Hammarberg palasi Ruotsiin ja työskenteli siellä Tukholman kaupunginpuutarhurina vuoteen 1936. Tuona aikana hän suunnitteli kaupunkiin useita puistoja, joihin kuuluu muiden muassa vuosina 1929-30 toteutettu Nobelparken.
Topi Raitanen
Topi Olli Vihtori Raitanen (s. 7. helmikuuta 1996 Tampere ) on suomalainen estejuoksija ja lajin vuoden 2022 Euroopan mestari. Hän kilpailee 3 000 metrin estejuoksussa, jossa hänen ennätyksensä on vuonna 2020 Monacossa Timanttiliigan debyytissään juostu 8.16,57. Yleisurheilussa Raitanen edustaa Helsingin Kisa-Veikkoja ja suunnistuksessa Helsingin Suunnistajia. Raitasta valmentaa Janne Ukonmaanaho.
Yleisurheilu
Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2017 Raitanen sijoittui 3 000 metrin estejuoksussa neljänneksi ajalla 8.40,69. Kesäuniversiadeissa 2017 Taipeissa hän oli 3 000 metrin estejuoksussa alun perin neljäs ennätysajallaan 8.37,42, mutta nousi lopulta vuonna 2020 kolmanneksi edelle sijoittuneen dopinghylkäyksen jälkeen. Maastojuoksun EM-kilpailuissa Raitanen sijoittui alle 23-vuotiaiden sarjassa kahdeksanneksi 2017.
Raitanen sijoittui vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympiakisoissa 3 000 metrin estejuoksun loppukilpailussa kahdeksanneksi ajalla 8.17,44 ollen paras eurooppalainen. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän karsiutui vatsaongelmien vaivaamana alkuerissä ajalla 8.43,01. Münchenin EM-kilpailussa 2022 Raitanen voitti kultaa ajalla 8.21,80.
SM-kilpailut ja maaottelut
Vuonna 2015 Raitanen voitti 3 000 metrin estejuoksussa kultaa 19-vuotiaissa niin Suomen- kuin Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissakin. Suomi–Ruotsi-maaottelussa hän on voittanut estejuoksun vuosina 2017 (ajalla 8.41,55), 2018 (8.49,87), 2019 (8.46,97) ja 2021 (8.39,00). Vuonna 2015 hän sijoittui toiseksi (8.52,75). Lisäksi hän on Suomi–Ruotsi-maaottelussa voittanut 1 500 metrin juoksun vuonna 2018 (3.45,45) ja 5 000 metrin juoksun vuonna 2020 (14.13,52).
Kalevan kisoissa Raitanen on voittanut 3 000 metrin estejuoksussa Suomen-mestaruuden 2017 Seinäjoella, 2018 Jyväskylässä, 2019 Lappeenrannassa, 2022 Joensuussa ja 2023 Lahdessa. Hän on voittanut sisäratojen Suomen-mestaruuden 3 000 metrin juoksussa 2018, 2021 ja 2022. Maastojuoksun Suomen-mestaruuden hän on voittanut 4 kilometrin matkalla vuosina 2016, 2017, 2019 ja 2021.
Sisäradat
Lähde
Suunnistus
Suunnistuksessa Raitanen on osallistunut neljä kertaa nuorten MM-kilpailuihin. Vuoden 2015 kilpailuista Norjassa hän saavutti kultaa viestistä ja oli kuudes sprintissä. Vuonna 2014 hän saavutti Makedoniassa järjestetyistä nuorten EM-suunnistuksista pronssia pitkällä matkalla ja hopeaa viestissä. Vuoden 2012 nuorten EM-kilpailuista Ranskassa Raitanen saavutti hopeaa niin ikään viestistä.
Yöstä aamunkoittoon
Yöstä aamunkoittoon (Night into Morning, myös People We Love) on Fletcher Marklen ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1951. Sen pääosia näyttelevät Ray Milland, John Hodiak ja Nancy Reagan. Elokuvassa kalifornialainen yliopistoprofessori (Milland) saa kuulla vaimonsa ja poikansa kuolleen kotinsa räjähdyksessä. Hän masentuu ja alkaa juoda, kunnes hänen lähipiirinsä puuttuu asiaan.
Thielle
Thielle (ranskaa, ) on joki Luoteis-Sveitsissä. Se on Aaren sivujoki. Joki virtaa Vaud’n, Neuchâtelin ja Bernin kantonien alueella. Isoimmat paikkakunnat joen varrella ovat Yverdon-les-Bains, Nidau ja Biel/Bienne.
Thielle koostuu kolmesta osasta, jotka on lähes koko matkaltaan kanavoitu.
Yläjuoksu
Thielle saa alkunsa Talent- ja Orbejokien yhdistyessä Orben kunnan alueella Vaud’n kantonissa. Kanavoitu uoma kulkee yhdeksän kilometriä koilliseen ja laskee Yverdon-les-Bains’ssa Neuchâtelinjärveen.
Zihlkanal
Toinen osa Neuchâtelinjärvestä Bieljärveen on oikaistu ja muutettu 7-kilometriseksi kanavaksi. Alkuperäisestä uomasta on jäljellä lyhyt osuus. Kanava on veneily- ja rahti- ja risteilyliikenteen käytössä.
Zihlkanal on Neuchâtelin ja Bernin kantonien raja ja samalla myös kieliraja: kanavan länsipuolen kunnat La Tène, Cornaux, Cressier ja Le Landeron ovat ranskankielisiä, itäpuolen Gampelen ja Gals ovat saksankielisiä.
Nidau-Büren-Kanal
Alkuperäisestä Thiellestä on jäljellä osuuksia Nidaussa ja Biel/Biennen etelä- ja itäpuolella. Bieljärvestä laskiessaan joki virtaa Nidaun halki parin kilometrin matkalla. Pääuoma on kuitenkin Bieljärvestä Aareen rakennettu kanava, joka rakennettiin Aaren tulvasuojelutöiden yhteydessä vuosina 1868–1891 ja 1962–1973. Kanava on osa Aaren pääuomaa.
Arkeologiset löydöt
Thiellen rantamailla Galsissa, Orpundissa, La Tènessä, Thielle-Wavressä ja Portissa on tehty Thiellen kanavointitöiden yhteydessä merkittäviä arkeologisia löytöjä. Rautakautinen La Tènen kulttuuri on nimetty löytöjen mukaan.
Toronto
Toronto on asukasluvultaan Kanadan suurin kaupunki ja Ontarion provinssin pääkaupunki. Vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 2 731 571 ja suuremman Suur-Toronton alueen 5 928 040. Kuudesosa Kanadan työvoimasta asuu Torontossa, ja neljäsosa Kanadan väestöstä on keskittynyt 160 kilometrin säteelle kaupungista. Toronto on Kanadan kauppa- ja finanssialan keskus.
Maantiede ja ilmasto
200px|thumb|left|[[Curlinginpelaajia Donjoella (John G. Howard 1836)]] Toronto sijaitsee tiheään asutulla Ontarion niemimaalla Ontariojärven luoteisrannalla 350 km Ottawasta ja 500 km Montrealista länteen. Sen naapurikaupunkeja ovat Mississauga ja Brampton lännessä, Vaughan ja Markham pohjoisessa ja Pickering idässä. Kaupungin ympärillä leviää laaja, kerrostuneista kivilajeista muodostunut tasanko, joka on osa Saint Lawrence -joen alankoa, kuten koko Etelä-Ontario.
Toronton pinta-ala on noin 630 km² ja ympärysmitta noin 180 km. Leveimmillään kaupunki on 43 km itä-länsisuunnassa ja 21 km pohjois-eteläsuunnassa. Matalin kohta (76,5 m) sijaitsee Ontariojärven rannalla ja korkein kohta (209 m) Steeles Avenue Westin ja Keele Streetin risteyksessä. Pohjoisin kohta sijaitsee Steeles Avenue Eastin ja Pickeringin vastaisen rajan yhtymäkohdassa, eteläisin kohta Ontariojärven rannalla Mississaugan vastaisella rajalla, itäisin kohta Rougejoen ja Ontariojärven yhtymäkohdassa ja läntisin kohta Steeles Avenue Westin ja Albion Roadin risteyksessä.
Torontossa vallitsee kostea mannerilmasto, jolle ovat ominaisia lämpimät ja kosteat kesät ja kylmät talvet. Keskimääräinen lämpötila on −10 – 0 °C talvella ja 20–30 °C kesällä. Kaupungissa on lunta yleensä joulukuusta maaliskuuhun. Ontariojärven vesi tasaa eri vuodenaikojen välisiä lämpötilaeroja.
Torontolla on 43 km yhteistä rantaviivaa Ontariojärven kanssa (138 km, jos kaikki järvenpoukamat ja saaret otetaan mittauksessa huomioon), ja kaupungin kautta laskee Ontariojärveen useita jokia, joiden yhteenlaskettu pituus on 307 km. Donjoki virtaa keskustan itäpuolella ja Humberjoki länsipuolella, ja niiden jokilaaksot ovat tärkeitä viheralueita.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
thumb|Toronton horisontti Toronto alkoi kehittyä sataman läheiselle noin neljä kilometriä leveälle rantakaistaleelle. Sen takana on melko jyrkkä nousu ylätasangolle, ja tämän takana pyöreämuotoisia kukkuloita. Jokien ja pienempien purojen laaksot olivat aluksi kanoottireittejä, myöhemmin jokilaaksoihin vedettiin maanteitä ja kiskoja. Rantakaistale on edelleen Toronton kantakaupungin ydin, ja sinne piirrettiin ruutukaava 1700-luvun lopulla. Teollisuusalueet syntyivät kaupungin itä- ja länsipuolille rautatien varteen. Raitiovaunuliikenne alkoi 1800-luvulla, ja rohkaisi keskiluokkaa muuttamaan lähiöihin. Keskustaan nousi teräsrunkoisia pilvenpiirtäjiä jo 1900-luvun alussa. Nykyisin kerrostalot hallitsevat Toronton kaupunkikuvaa. Niihin kuuluvat asuinalueiden tornitalot, keskustan liikehuoneistot sekä liikenteen solmukohtiin syntyneet toimistokorttelit.
Toronton maamerkkejä ovat CN Tower (553 metriä korkea ja maailman toiseksi korkein vapaasti seisova rakennelma) ja Rogers Centre (entinen Skydome; maailman ensimmäinen urheiluareena, jossa on siirrettävä katto). Toronton kaupungintalon on suunnitellut suomalainen arkkitehti Viljo Revell 1960-luvun alussa. Torontossa sijaitsee jääkiekon historiaa, tunnettuja seuroja ja pelaajia esittelevä erikoismuseo: Hockey Hall of Fame. Ontariojärven rannalla on vesipuisto Ontario Place ja vähän matkan päässä valtava huvipuisto Canada’s Wonderland.
Historia
thumb|200px|Toronton kartta vuodelta 1894 Kun eurooppalaiset saapuivat nykyisen Toronton alueelle, siellä asui huroneja, jotka olivat syrjäyttäneet irokeesit noin vuonna 1500. Toronton nimi on luultavasti peräisin irokeesien sanasta tkaronto, ”paikka, jossa puut seisovat vedessä”.
Ranskalaiset perustivat kauppa-aseman ja Fort Rouillé -linnoituksen vuonna 1750 mutta hylkäsivät sen jo vuonna 1759, kun britit olivat saaneet haltuunsa Quebecin. Vuonna 1793 Ylä-Kanadan ensimmäinen varakuvernööri John Graves Simcoe perusti Toronton paikalle Yorkin kaupungin ja linnakkeen. Hän siirsi sinne provinssin pääkaupungin ja rakensi teitä kaupungista sisämaahan nopeuttaakseen ympäröivän alueen uudisasutusta. Kaupungin hallinnollinen asema houkutteli sinne kauppiaita, käsityöläisiä ja työmiehiä. Silti sen asukasluku oli vain 700 vielä 1812.
Vuoden 1812 sodassa yhdysvaltalaiset valtasivat Yorkin kaksi kertaa. Sodan jälkeen kaupunkiin muutti paljon siirtolaisia Britanniasta ja sen väkiluku alkoi kasvaa nopeasti. Asukkaita oli jo 9 000 vuonna 1834, jolloin kaupungin nimeksi muutettiin Toronto ja se sai virallisesti cityn aseman entisen townin sijaan. Ensimmäiseksi pormestariksi valittiin William Lyon Mackenzie.
Hallinto ja politiikka
Torontoa johtaa pormestari, joka valitaan suoralla vaalilla. Kaupunginvaltuustossa on 44 valtuutettua, joista kukin edustaa omaa, keskimäärin 60 000 asukkaan vaalipiiriään. Sekä pormestarin että valtuuston kausi kestää neljä vuotta. Nykyisessä valtuustossa on 13 naisvaltuutettua, kun heitä edellisellä kaudella (2010–2014) oli vielä 14. Joulukuusta 2014 lähtien pormestarina on toiminut John Tory, joka on asettanut yhdeksi päätavoitteekseen kehittää Toronton joukkoliikennettä.
Talous
Toronto on Kanadan kauppa- ja finanssialan keskus. Kaupungin talouselämä kattaa 11 % koko Kanadan bruttokansantuotteesta. Toronton pörssi eli TSX on Kanadan suurin, Pohjois-Amerikan toiseksi suurin ja maailman kuudenneksi suurin pörssi. Viidellä maan kuudesta suurimmasta pankista on pääkonttorinsa sen lähellä. Vuonna 2010 85 % asukkaista työskenteli palveluammateissa. Työttömyys oli 9,94 %, lähes kaksi prosenttiyksikköä korkeampi kuin Kanadan keskiarvo.
Vuonna 2007 kaupungin suurimpiin työnantajiin kuuluivat kunnan, valtion ja provinssin virastojen ohella Air Canada, vähittäiskauppaketju A & P, Kanadan postilaitos, Toronton liikennelaitos, neljä pankkia, auton osia valmistava Magna International sekä Toronton yliopisto.
Väestö
Toronton asukkaiden valtaosa on historiallisesti ollut peräisin Britteinsaarilta, mutta tilanne on muuttunut maahanmuuton myötä. Britit jäivät vähemmistöksi vuonna 1961. Vuonna 2016 Toronton asukkaista 1 288 855 oli eurooppalaista alkuperää. Suurimpia eurooppalaisia etnisiä ryhmiä olivat englantilaiset (331 895), irlantilaiset (262 965), skotit (256 255), italialaiset (182 495), saksalaiset (130 895) ranskalaiset (122 610), puolalaiset (114 530) ja portugalilaiset (100 415). Eurooppalaisten jälkeen suurin ryhmä olivat aasialaiset, joita oli yhteensä 1 079 290. Heistä itä- ja kaakkois-aasialaisia oli 586 510, eteläaasialaisia 350 040 ja keskiaasialaisia tai lähi-itäläisiä 152 055. Suurimpia yksittäisiä ryhmiä olivat kiinalaiset (332 825), itäintialaiset (202 675) ja filippiiniläiset (162 600). Afrikasta oli peräisin 146 870 henkilöä, Karibialta 165 735 ja Latinalaisesta Amerikasta 113 815. 323 180 ilmoitti etniseksi taustakseen kanadalaisen. Alkuperäiskansoihin kuuluvia oli 35 630. Kaikkiaan 1 385 850 Toronton asukasta kuului niin sanottuihin näkyviin vähemmistöihin, joka Kanadassa terminä sisältää muut ryhmät, kuin valkoiset ja alkuperäisasukkaat.
Kanadan kahdesta virallisesta kielestä äidinkielenään englannin kieltä puhui 1 375 900 ja ranskaa 35 440. Muita kieliä puhui äidinkielenään 1 186 885 henkilöä ja suuria yli sadantuhannen puhujan äidinkieliä olivat kantoninkiina (114 670) ja mandariinikiina (111 405). Lukuisilla muilla kielillä oli kymmeniätuhansia puhujia.
Toronto on tunnettu maahanmuuttajien vastaanottaja. Yli puolet kaupungin asukkaista on syntynyt muualla kuin Kanadassa. YK:n mukaan Torontossa on maailman kaupungeista toiseksi suurin maahanmuuttajien osuus heti Miamin jälkeen. Niinpä kaupungissa onkin useita etnisiä kaupunginosia, kuten Little Italy, Little Jamaica, Greektown, Little Portugal, Little India ja Little Mogadishu sekä peräti viisi Chinatownia.
Liikenne
thumb|200px|TTC:n raitiovaunutyypit Toronton liikennelaitos, Toronto Transit Commission (TTC), vastaa kaupungin joukkoliikenteestä, johon kuuluu neljä metrolinjaa ja niitä täydentäviä bussi- ja raitiovaunulinjoja.
Toronton päärautatieasema Union Station on Kanadan vilkkain matkustajaliikenteen solmupiste, jonka kautta kulkee vuosittain noin 65 miljoonaa matkustajaa. Valtaosa aseman käyttäjistä on Suur-Toronton alueen työmatkalaisia, jotka matkustavat GO Transitin paikallisjunilla ja -busseilla. VIA Rail liikennöi asemalta myös kaukojunia muun muassa Ottawaan, Montrealiin, Vancouveriin ja New Yorkiin.
Toronton Pearsonin kansainvälinen lentoasema on Kanadan vilkkain. Vuonna 2006 lentokenttää käytti 31 miljoonaa matkustajaa. Lentoasema sijaitsee 27 km keskustasta luoteeseen. Sieltä on suora junayhteys Union Stationille Toronton ydinkeskustassa.
Toronton teollisuuden ja liike-elämän kannalta satama on myös erittäin tärkeä. Torontosta on vesiteitse suora yhteys Yhdysvaltoihin ja Saint Lawrencen kautta myös Atlantille. Jääolojen takia satama kuitenkin suljetaan talveksi.
Koulutus ja tiede
Torontossa sijaitsee Kanadan suurin yliopisto, vuonna 1827 perustettu Toronton yliopisto. Torontossa on myös maan kolmanneksi suurin yliopisto, vuonna 1959 perustettu Yorkin yliopisto sekä vuonna 1993 yliopisto-oikeudet saanut Ryersonin yliopisto. Kaupungissa on lisäksi useita taidealojen oppilaitoksia.
Kulttuuri
thumb|Suomalaisen arkkitehdin [[Viljo Revellin suunnittelema Toronton kaupungintalo.]]
Musiikki
Toronton sinfoniaorkesteri on perustettu ensimmäisen kerran vuonna 1906 ja nykymuodossaan 1923. Se on saavuttanut mainetta useilla kiertueillaan ja levytyksillään. Jukka-Pekka Saraste toimi orkesterin musiikillisena johtajana vuosina 1994–2001. Nykyisin orkesteria johtaa Peter Oundjian.
Tunnetuista muusikoista Neil Young ja The Bandin kitaristi Robbie Robertson ovat syntyneet Torontossa. Rockyhtyeet Billy Talent, Danko Jones ja Rush on perustettu kaupungissa.
Elokuva
Toronton elokuvajuhlat on vuosittain järjestettävä kansainvälinen elokuva-alan tapahtuma. Se on kävijämäärältään alansa suurin maailmassa.
Näyttelijät Will Arnett (tunnetaan kenties sarjasta Sukuvika), Eric McCormack ja Michael Ironside ovat syntyneet Torontossa. Myös 24-televisiosarjan Kiefer Sutherland kasvoi siellä.
Media
Torontosta alkunsa saaneet monikieliset kanavat OMNI1 ja OMNI2 näkyvät kaapelin kautta myös muualla Kanadassa. OMNI1:n ohjelmistosta 40 % on englanninkielistä, loppuaika jakaantuu viidentoista eri kielen kesken. OMNI2:lla on tarjolla vielä 20 kieltä lisää, ja ne täyttävät 70 % ohjelma-ajasta.
Suuria Torontossa ilmestyviä sanomalehtiä ovat The Globe and Mail, Toronto Sun ja Toronto Star.
Urheilu
Torontossa on seitsemän eri urheilulajien ammattilaisjoukkuetta:
Alueen moottoriurheilun keskus Mosport International Raceway sijaitsee kaupungin ulkopuolella, mutta Honda Indy Toronto ajetaan Länsi-Toronton kaduilla. Jääkiekon pyhättö Hockey Hall of Fame -museo kaupungin keskustassa esittelee oikean Stanley Cup-pokaalin ja NHL-pukuhuoneen kopion sekä laajan kokoelman muita jääkiekon arvoesineitä.
Harald Öhquist
Harald Öhquist (1. maaliskuuta 1891 Helsinki – 10. helmikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti ja jääkäri.
Perhe ja opinnot
Harald Öhquist oli professori Johannes Öhquistin (1861–1949) ja Helene o.s. von Collinsin poika. Hän valmistui ylioppilaaksi 1908 ja aloitti opinnot Helsingin yliopistossa Nylands Nationin jäsenenä. Öhquist suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuonna 1914
Jääkäriksi
Öhquist värväytyi Jääkäripataljoona 27:een, ilmoittautui Saksassa Lockstedin leirillä maaliskuussa 1915 ja osallistui Pfadfinder-kurssille. Itärintamalla hän osallistui asemasotaan Misse-joella, Aajoen ja Riianlahden taisteluihin.
pienoiskuva|vasen|Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa ([[Liepāja) syksyllä 1917. Alin rivi: Oberzugf. Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius, oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Erik Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Lennart Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Birger Homén, zugf. Gustaf Taucher.]]
Suomeen Öhquist palasi helmikuussa 1918 aselaivojen Miran ja Poseidonin mukana osaston johtajana ja osallistui käynnissä olevaan sisällissotaan. Majuriksi ylennetty Öhquist komensi IX jääkäripataljoonaa Viipurin taisteluissa.
Rauhan tultua Öhquist opetti Markovillan sotakoulussa Viipurin lähellä. Samoin vuonna 1918 hän sai komennettavakseen Karjalan kaartin rykmentin, kunnes 1925 everstiksi ylennettynä hän otti johtoonsa Viipurin sijoitetun 2. Divisioonan. Kenraalimajurin arvo seurasi 1930 ja kolme vuotta myöhemmin Öhquist sai Armeijakunnan komentajan viran. Vuonna 1935 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Ajan ennen talvisotaa Öhquist vietti Viipurissa ja Karjalankannaksen maisemissa. Hän oli vakuuttunut kannaksen strategisesta tärkeydestä ja tutustui alueeseen hyvin perusteellisesti. Samoin hän piti tärkeänä, että hänen alaisensakin niin tekivät. Öhquist oli tunnollinen, pedantti ja ohjesääntöä noudattava upseeri, joka vaati alaisiltaan samaa.
Talvisota
Talvisodan puhjetessa Öhquist komensi II Armeijakuntaa. Hän uskoi aloitteelliseen sodankäyntiin ja oli suunnitellut jo rauhan aikana useita vastahyökkäysmalleja Kannaksella tapahtuvan Neuvostoliiton hyökkäyksen torjumiseksi. Öhquist painosti Mannerheimia suostumaan vastahyökkäykseen, joka oli kuitenkin lopetettava jo aloituspäivänä 23. joulukuuta. Se sai nimen "hölmön tölväys" miehistön keskuudessa. Hänen ohjaamansa viivytystaistelutaktiikka maksoi omien henkiä, ja myös kalliiksi käynyt vastahyökkäys toteutettiin liian aikaisin.
Jatkosota
Jatkosodan alussa Öhquist toimi yhteysupseerina Saksan päämajassa. Maaliskuusta 1942 hän komensi Kannaksen ryhmää helmikuulle 1944. Silloin hänet siirrettiin päämajan määräyksestä sotilaskoulutuksen ylitarkastajaksi kenraali Östermanin jälkeen. Hänen tilalleen IV AK:n komentajaksi määrättiin kenraaliluutnantti Taavetti Laatikainen. Tässä tehtävässä Öhquist pysyi marraskuulle 1944, jolloin hän siirtyi reserviin.
Öhquistin välit ylipäällikköön olivat huonot jo talvisodasta lähtien, mutta talven 1944 tapahtumat IV AK:n komentajana kärjistivät suhdetta entisestään. Suurin syy saattoi olla Öhquistin antama käsky hyökkäyksestä Kannaksella. Siinä asevelvollispataljoona menetti noin 350 miestä.
Öhquist julkaisi ruotsinkielisen teoksen Vinterkriget 1939–40 ur min synvinkel, joka suomennettiin vuonna 1949 (Talvisota minun näkökulmastani). Hän erosi armeijasta vuonna 1951 ja toimi vuoteen 1959 saakka Helsingin kaupungin väestönsuojelupäällikkönä. Harald Öhquist kuoli vuonna 1971.
Alex Vinatzer
Alex Vinatzer (s. 22. syyskuuta 1999) on italialainen alppihiihtäjä ja pujottelun MM-mitalisti.
Vinatzer voitti Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2017 kultaa sekä pujottelussa että suurpujottelussa. Saman vuoden nuorten MM-kilpailuissa hän sijoittui pujottelussa neljänneksi ja suurpujottelussa 26:nneksi. Vuoden 2018 nuorten MM-kilpailuissa Davosissa Vinatzer oli toinen pujottelussa Clément Noëlin jälkeen. Suurpujottelussa hän oli neljäs ja supersuurpujottelussa 21:s. Talviolympialaisissa 2018 Vinatzer sijoittui Italian joukkueessa joukkuekilpailun viidenneksi. Åren vuoden 2019 MM-kilpailuissa Vinatzer voitti pronssia joukkuekilpailussa. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui pujottelussa neljänneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti pujottelussa pronssia ja oli parisuurpujottelussa kolmastoista.
Alppihiihdon maailmancupissa Vinatzer kilpaili ensimmäisen kerran Levillä marraskuussa 2017. Ensimmäiset pisteensä hän saavutti joulukuussa 2018, oltuaan Saalbach-Hiterglemmin pujottelussa kuudestoista. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Zagrebin pujottelussa tammikuussa 2020. Sitä ennen hän oli sijoittunut maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan 12:nneksi. Hän oli kolmas Madonna di Campiglion pujottelussa joulukuussa 2020. Kaudella 2021-2022 Vinatzer sijoittui toiseksi Val d’ Iseren pujottelussa.
Tempête-luokka
Tempête-luokka oli Ranskan laivaston kahden monitorin muodostama alusluokka.
Tausta
Conseil des travaux päätti kokouksessaan 10. marraskuuta 1871 suunnitella ensimmäisen ja toisen luokan rannikkopuolustusalukset. Pitkällisten keskusteluiden jälkeen toimitettiin tarjouspyynnöt insinööreille, joita olivat Woirhaye, Selleron, Clément ja de Bussy. Viralliset vaatimukset toisen luokan aluksille esitettiin 30. heinäkuuta 1872. Vaatimuksina olivat syväys, joka ei saanut ylittää 5,20 metriä, ja 10 solmun nopeus. Toimintasäteen oli oltava 750 merimailia ja aseistuksena tuli olla kaksi 27 senttimetrin tykkiä kaksoistornissa. Lisäksi alus oli varustettava törmäyskeulalla.
Woirhayen esitys hylättiin, koska uppouma oli ylitti tavoitteen ja koneisto oli liian raskas. Selleronin suunnitelma hylättiin panssaroinnin heikkouden ja jakauman vuoksi. Clémentin suunnitelmaa pidettiin epävakaana ja aluksen ulkomuoto ei miellyttänyt tarkastajia. Louis de Bussyn esittämä suunnitelma, joka pohjautui Britannian kuninkaallisen laivaston monitoreihin HMS Glattoniin ja HMS Rupertiin, hyväksyttiin lähtökohdaksi. Suunnitelma esiteltiin 19. elokuuta laivastoministerille, joka hyväksyi sen. Hankintaan sisällytetyt kaksi alusta, Tempête ja Vengeur, tilattiin siten de Bussyn telakalta Brestistä. Tempête tilattiin 26. joulukuuta 1872. Se oli ensimmäinen oman kokoluokkansa täysin raudasta ja teräksestä valmistettava alus laivastontelakalla.
Suunnittelu
Alusten kokonaispituus oli 73,30 metriä ja kölin pituus 70,80 metriä. Leveys vesirajassa oli 17,60 metriä ja syväys keulassa 5,33 ja perässä 5,42 metriä. Vapaa korkeus oli perässä 70 senttimetriä. Alusten normaaliuppouma oli 4 531 tonnia ja kuormattuna 4 908 tonnia.
Teräsrunkoisissa aluksissa oli kaksoispohja ja yhdeksän poikittaislaipiota, jotka jakoivat aluksen pituussuunnassa kymmeneen keulasta perään numeroituun vesitiiviiseen osastoon. Nämä oli lisäksi jaettu poikittaissuunassa siten, että osastoja oli kaikkiaan kuusikymmentä. Panssarivyö, joka oli päissä 250 millimetriä ja keskellä 330 millimetriä, kattoi koko rungon. Panssaroitu 330 millimetriä paksu kaide oli 40 metriä pitkä ja 2,60 metriä merenpinnasta. Kansi oli 50 millimetriä paksu ja sen tukena oli 120 millimetrin teakkansi. Seuraava kansi oli saman paksuinen. Raudasta valmistettu tulenjohtotorni oli 250 millimetriä paksu ja sen tukena oli 400 millimetrin teaklankutus. Katto oli 30 millimetriä. Höyrykone, joka tuotti 12 500 hevosvoimaa oli suojassa panssarikansien alla.
Yhtenäinen kansirakenne oli vain 2,50 metriä leveä. Se päälle oli rakennettu tasanne puiselle ohjaushytille. Sillan takana oli savuhormi, tappimasto ja kompassitasanne. Pelastusveneet olivat takaosassa maston etu ja takapuolella. Teräksestä tehty masto oli 21,39 metriä korkea ja sen alaosa muodosti nosturin veneiden veteen laskua varten. Aluksen epätavallinen muoto antoi syyn lempinimelle silitysrauta.
Aseistus
Alusten pääaseina olivat kaksi Canon de 274,4 mm Modèle 1875 -tykkiä, jotka olivat 4,5 metriä vedenpinnan yläpuolella. Ne olivat etukannelle sijoitetussa tykkitornissa, jonka kääntösäde oli 330 astetta. Tornin seinissä oli 330 millimetrin panssarointi, jonka takana oli 530 millimetrin teaklaudoitus. Tornin katto oli 50 millimetriä tuettuna 400 millimetrin teaklaudoituksella. Tornin suojaus painoi hieman yli 300 tonnia. Tornin tulenjohtoa varten katolle oli rakennettu pieni hytti. Torni voitiin kääntää laidasta toiseen 55 sekunnissa ja korotuskulma oli +8 astetta, mikä mahdollisti 4 700 metrin ampumaetäisyyden. Vastaavasti alin mahdollinen alakulma oli -3 astetta, mikä mahdollisti ampumisen 50 metriin. Tykkien korotuskulmaa säädettiin hydraylisesti. Tykeillä kyettiin ampumaan yksi laukaus kolmessa minuutissa, jos tykki piti siirtää laukaisuasentoon. Toisaalta tykillä voitiin ampua laukaus minuutissa ja 33 sekunnissa valmiiksi pakattuja kranaatteja käytettäessä. Tykkien kranaatti painoi 216 kilogrammaa. Aluksilla oli lisäksi neljä 47 millimetrin ja neljä 37 millimetrin tykkiä, joiden kranaatit painoivat 2,46 kg ja 0,75 kg.
Mentula
Mentula on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Tempête-luokka
Aseistus
Tulenjohtotornista tulta johdettiin huutoputkia pitkin. Nämä osoittautuivat kuitenkin vaikeiksi käyttää, koska tykinjohtajan tila oli liian ahdas putkien tehokasta sijoittelua varten.
Propulsio
Aluksilla oli yksi konehuone. Neljä A C Loiren valmistamaa kattilaa tuottivat kuusisylinteriselle höyrykoneelle, joka oli kytketty yhteen akseliin. Käskyt komentosillalta konehuoneeseen siirrettiin huutoputkella.
Risteilynopeudella alus kulutti 1 800 kilogrammaa hiiltä tunnissa. Aluksen hiilivarastoissa oli 168 tonnia hiiltä, minkä lisäksi oli 2,1 tonnia puuta ruuanlaittoon. Sähkö tuotettiin 100A/75V ja 45A/66V -dynamoilla. Lisäksi oli viestitykseen Meritoninlaite, joka tuotti 15A/30V.
Käännettäessä peräsin täysin sivuun 10 solmun maksiminopeudella aluksen kääntösäde oli ainoastaan 150 metriä, jolloin se kallistui samalla 2 astetta. Peräsimen ohjaukseen käytetty servo oli sijoitettu kattilahuoneen etuosaan, mikä teki tilasta pääsykelvottoman mikäli kattilahuoneessa olisi höyryvuotoja.
Nurmesniemi
Nurmesniemi on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Eskolin
Eskolin on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Lublin R-XIII
Lublin R-XIII oli puolalaisen Plage i Laśkiewiczin kehittämä ja valmistama yhteys- ja tulenjohtokone, joka kehitettiin osana 1920-luvun lopulla käynnistettyä Puolan ilmavoimien ja -laivaston ilmavoimien ajanmukaistamisohjelmaa. Konetyyppi kehitettiin tehtaan R-XIV-mallin pohjalta ja sen prototyyppi lensi ensilentonsa heinäkuussa 1931. Tyyppiä valmistettiin kaikkiaan 273 kappaletta. Auttamattoman vanhentunut R-XIII oli edelleen toisen maailmansodan alkaessa seitsemän puolalaisen tähystyslaivueen käytössä, jotka kärsivätkin raskaita tappioita vanhentuneen kalustonsa seurauksena.
Historia
Puolan ilmavoimat ja meri-ilmavoimat olivat lisäämässä kalustoaan. Ilmavoimat etsi jatkokoulutus- ja taitolentokonetta sekä kevyttä tiedustelukonetta ja laivasto tulenjohto- ja kellukkein varustettua alkeiskoulutuskonetta. Tilanne oli Lublinin tehtaan kannalta hyvä, sillä tehdas arveli Lublin R-X -mallin olevan edelleen kehitettävissä asevoimien uusien tarpeiden mukaiseksi. Tehtaan pääsuunnittelija Jerzy Rudlicki teki vuonna 1928 esityksen uudesta koneesta, jossa olisi uusi elliptinen siipi ja muita parannuksia.
Lublin R-XIV ja R-XV
Mallintunnuksen R-XIV -saanut kone täytti ilmavoimien alkeiskoulukoneelle asettamat vaatimukset, 7,7 millimetrin tähystäjäkonekiväärillä aseistetun R-XV-mallin täyttäessä tiedustelu- ja yhteyskoneelle asetetut vaatimukset. Kellukkein varustettua R-XV:tä tarjottiin myös laivastolle. Rudlicki kaihtoi aluksi taikauskoisena R-XIII tunnusta koneissaan.
Lublinin tehdas vastaanotti 30 koneen tilauksen, josta puolet olivat R-XIV-koulukoneita ja puolet R-XV-yhteyskoneita. Ilmailuosasto peruutti kuitenkin yhteyskoneiden tilauksen esittäen R-XIV-koneiden aseistamista. R-XIV -tilauksen viimeinen kone aseistettiin, jotta sitä voitaisiin käyttää mallin testaamiseen tiedustelu- ja yhteyskoneena. Rudlickin suunnittelema R-XIV valittiin tiedustelaivueiden uudeksi konetyypiksi joulukuussa 1929. Muina vaihtoehtoina olivat olleet kilpailevien tehtaiden PWS.5- ja PZL Ł.2-mallit.
Lublin R-XIV:stä ei rakennettu varsinaista prototyyppiä, sillä se pohjautui jo testattuun R-X-malliin. Ensimmäinen tuotantokone (valmistenumero 54.1) oli varustettu Škodan valmistamalla 220 hevosvoiman (164 kW) moottorilla ja Szomanskin kaksilapaisella puupotkurilla. R-XIV:n ensilento tehtiin heinäkuun 1930 alulla. Esisarjan koneet alkoivat valmistua hyvin pian ensilennon jälkeen, ja myös niillä alettiin tehdä koelentoja. Lyhyen valmistajan testijakson jälkeen ensin valmistunut kone toimitettiin testattavaksi ilmailuinstituuttiin Varsovaan.
Kokeet olivat menestys ja ilmavoimat hyväksyi ensimmäisen R-XIV:n 9. elokuuta 1930. Hyväksynnän jälkeen alkoi koneiden luovutus 2. lentorykmentin Krakovassa sijainneelle jatkokoulutuskeskukselle ja myöhemmin Deblinissä sijainneelle lentokoulutuskeskus No.1:lle. Sarjan viimeinen kone (valmistenumero 54.14) vastaanotettiin 30. huhtikuuta 1931. Se siirrettiin siviilirekisteriin tunnuksella SP-AFD ja lensi maaliskuussa toisen puolalaiskoneen kanssa Latvian Riikaan ja Viron Tallinnaan.
Viimeinen kone sarjanumerolla 54.15 varustettiin irrotettavalla 7,7 millimetrin Lewis-konekiväärillä ja sitä muutenkin varustettiin tiedustelu- ja yhteyskoneeksi. Kone valmistui 1. heinäkuuta 1931 ja se toimitettiin 15. heinäkuuta tekniseen instituuttiin hyväksyttäväksi. Eversti Jerzy Kossowskin lentämien koelentojen aikana kone osoittautui poikkeuksellisen hyväksi lentää. Kossowskin tehdessä taitolentoliikkeitä kone sakkasi ja hän hyppäsi koneesta. Ilman lentäjää kone oikeni ja teki täydellisen laskun avoimelle pellolle, jossa se tosin kääntyi nokilleen ajettuaan ojaan.
pienoiskuva|Maakoneesta meritoimintakäyttöön muunnettu R-XIII, jonka pohjalta kehitettiin myöhemmin vesikoneversio R-XIIIbis. Kuva on otettu koelentojen aikana. Tehdas lähetti 20. huhtikuuta 1930 laivastolle ilmoituksen tarjouspyynnön hyväksymisestä. Vaatimusten mukaan koneessa piti olla Skodan lisenssivalmistama Wrightin moottori ja laskutelineet piti voida vaihtaa tarvittaessa kellukkeisiin. Seuranneissa keskusteluissa laivasto hylkäsi R-XV:n ja esitti R-XIII:n käyttämistä suunnittelun perusteena. Lopulta tehdas varusti R-XIII:n (valmistusnumero 56.1) kahdella tasapohjaisella puisella kellukkeella. Kone toimitettiin kesällä 1931 Puckin laivastoasemalle, missä laivasto teki koneelle hyväksyntäkokeet. Tuotantoon siirrettynä malli sai nimen R-XIIIbis.
Nimenmuutos
Ilmailuosasto oli aiemmin asettanut muutamia vaatimuksia tiedustelu- ja tulenjohtokoneille: koneet esitettiin varustettavan suuremmalla panostuksella, ja taaempaan ohjaamoon esitettiin Scarff-renkaan asentamista ampuma-alan parantamiseksi. Uudet vaatimukset palauttivat Lublinin tehtaan koneen suunnittelupöydälle. Uudistetussa koneessa oli R-XIV:sta tuttu siipiprofiili, mutta uudelleensuunniteltu takarunko sekä aseistus. Lisäksi peräsimen kokoa oli kasvatettu. Rudicki hylkäsi lopulta taikauskonsa ja nimesi uuden suunnitelman R-XIII:ksi, koska kone perustui hallituksen tilaukseen.
R-XIII, R-XIIIA ja R-XIIIB
Hallitus tilasi alkuun R-XIII:n prototyypin (valmistusnumero 56.1). 50 konetta käsittänyt (valmistenumerot 56.2–56.51) jatkotilaus allekirjoitettiin 21. heinäkuuta 1931. Prototyypissä ei ollut Scarff-rengasta, sen takarunko oli edelleen kulmikas, eikä siinä ollut pyöristettyä yläosaa kuten myöhemmissä versioissa. Mallin hyväksyntätestit saatiin päätökseen syyskuussa. Konetyypin muutamat varhaiset yksilöt saivat mallinimen R-XIIIA.
R-XIIIbis
Onnistuneiden testien jälkeen laivasto tilasi 9. tammikuuta 1932 kolme R-XIIIbis konetta samanlaisin puisin kellukkein kuin testeissä olleessa koneessa. Lisäksi tilaukseen kuului kolmet laskutelineet, joissa tuli olla PZL:n oleoprenumaattiset iskunvaimentimet sekä mahdollisuus vaihtaa renkaat suksiin. Tilatut koneet saivat laivaston ilma-alusrekisterissä tunnukset 701, 702 ja 703. Tunnuksia käytettiin myös niiden valmistusnumeroina. Kaikki kolme konetta toimitettiin syksyllä 1932.
R-XIX
Vuosina 1931-1932 tehtaan suunnittelijat tekivät erilaisia muunnoksia R-XIII:sta. Muista poikkeavin oli Rudlickin V-pyrstöinen R-XIX. Koneen kehitysidea pohjautui erityisen onnistuneisiin koelentoihin Hanriot HD.14 koneella, johon oli asennettu Rudlickin V-pyrstö. Samoin kuin ulkomaiden edustajien kiinnostukseen Rudlickin ideoihin liittyen. Lublinin tehtaiden toimitusjohtaja diplomi-insinööri Zygmunt Zakrzewski hyväksyi V-pyrstö idean, joka mahdollisti takaapäin aiheutuneen hyökkäyksen aiheuttaman uhan torjunnan edullisesti. Ilmailuosasto ei kuitenkaan innostunut esityksestä ja kehitystä jouduttiin jatkamaan tehtaan varoin.
R-XIIID
pienoiskuva|Lublin R-XIIID -koneita tehtaan kentällä Lublinissa. Vuonna 1932 yksi laivastolle luovutetuista koneista varustettiin Townend-renkaalla, joka paransi suorituskykyä. Rudlicki suunnitteli samanaikaisesti lukuisia muutoksia moottorin asennukseen, laskutelineisiin jne. Tuotantoon siirrettynä uusi kone sai nimen R-XIIID. Muutostöiden seurauksena tehdas vastaanotti uuden 120 ilmavoimille toimitettavan R-XIII koneen tilauksen syyskuussa 1932.
Tilaus 112/32, joka oli päivätty 19. syyskuuta, sisälsi :
Sotatoimet
Vuonna 1939 ilmavoimilla oli 225 kappaletta Lublin R-XIII -koneita. Saksan hyökätessä Puolaan ne oli sijoitettu seitsemään tiedustelulentolaivueeseen (16., 26., 36., 43., 46., 56. ja 66 tiedustelulentolaivue), joissa kussakin oli seitsemän lentokonetta. Lisäksi koneita oli sijoitettu yhteyslentotarkoituksiin eri yksiköihin. Loput koneet olivat koulutuskäytössä. R-XIII laivueet, jotka oli liitetty kenttäarmeijoihin suorittivat vanhentuneella kalustollaan tehtäviään. Lähes puolustuskyvyttömät, erittäin hitaat ja matalalla toimivat koneet eivät olleet ainoastaan helppoja saaliita Saksan ilmavoimien hävittäjille, vaan ne joutuivat toistuvasti omien maajoukkojen tulituksen kohteeksi. Taisteluissa tuhoutuneista koneista noin 70 prosenttia tuhoutui maajoukkojen tulitukseen.
Laivastolla oli 1. syyskuuta 1939 kuusitoista R-XIII konetta. Kymmenen R-XIII ja kaksi R-VIIIbis konetta muodosti laivaston yhteistoimintalaivueen, koulutuslaivueessa oli viisi konetta. Kuudestoista R-XIII ja kolme RWD 8 konetta muodostivat yhteyslentueen.
Versiot
Lähde:
Olkkajärvi
Olkkajärvi on Rovaniemen kaupunkiin kuuluva säännöstelty järvi. Salmet yhdistävät sen samassa tasossa oleviin Matkalampeen ja Takalampeen.
Olkkajärvellä toimi talvisodan aikana ruotsalaisen laivueen vahvuisen vapaaehtoisen lentorykmentti Flygflottilj 19:n lentotukikohta. Olkkajärvi on myös yksi espanjalaisen Julio Médemin elokuvan Los amantes del Circulo Polar (The Lovers of the Arctic Circle) keskeisistä tapahtumapaikoista. Elokuvassa esiintyy Jean Eldo, joka esittää Jussi Kalevaa.
Anne Saloranta
Anne Saloranta on suomalainen diplomaatti. Hän on Suomen Latvian-suurlähettiläs Riiassa syyskuun 2022 alusta lähtien. Hän siirtyi tehtävään ulkoministeriön kansainvälisistä rekrytoinneista vastaavan suurlähettilään tehtävästä. Aiemmin Saloranta toimi Suomen suurlähettiläänä Windhoekissa Namibiassa maaliskuun 2014 alusta lähtien. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1997.