cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ensimmäinen Marokon kriisi
Saksa vaati Marokon kysymyksen selvittämiseksi kansainvälistä konferenssia, tavoitteenaan tuottaa Ranskalle diplomaattinen tappio. Konferenssin oli määrä kokoontua tammikuussa 1906 Espanjan Algecirasissa, ja siihen osallistuisivat kaikki vuoden 1880 Madridin sopimuksen osapuolet. Ranskan ulkoministeri Théophile Delcassé halusi omaksua kovan linjan Saksaa vastaan ja vastusti konferenssia, mutta Ranskan hallitus ei asettunut hänen taakseen, vaan tyytyi Saksan tarjoukseen konferenssin järjestämisestä. Pääministeri Maurice Rouvier varoitti sodan uhasta, ellei Ranska osallistu kokoukseen. Saksan vaatimuksesta Delcassé erosi Marokon kysymyksen takia virastaan 6. kesäkuuta, ja Ranska hyväksyi Marokko-konferenssin 4. heinäkuuta. Saksa ja Ranska sopivat 27. syyskuuta 1905 Marokon sulttaani Abdelazizille tehtävästä ehdotuksesta, jossa esitettiin konferenssin ohjelma. Konferenssin aiheeksi tulisivat muun muassa Marokon talousuudistukset sekä palkkatulojen ja verojen säätely.
Algecirasin konferenssissa (16. tammikuuta – 7. huhtikuuta 1906) yritettiin lieventää Euroopan maiden liittoutumispolitiikassa vallitsevaa jännitystä. Saksa esitti vastalauseen Ranskan Marokon-politiikkaa kohtaan. Vastoin Saksan valtakunnankansleri Bülowin toivomusta Saksan diplomaattinen eristyneisyys vahvistui konferenssissa. Muodollisesti Saksalle myönnettiin Marokossa oikeus avointen ovien politiikkaan, mutta vain Itävalta-Unkari ja Marokko itse tukivat Saksaa tämän vaatimuksen toteuttamisessa. Konferenssin päätteeksi allekirjoitettiin 7. huhtikuuta 1906 Algecirasin sopimus. Siinä suurvallat sopivat, että Marokkoon perustettaisiin poliisivoimat, joita johtaisivat espanjalaiset ja ranskalaiset upseerit. Lisäksi Marokon pankkia ryhtyisivät valvomaan ulkomaalaiset tarkastajat. Marokon suvereniteetti itsenäisenä valtiona säilyi ja yleinen kauppavapaus maassa toteutui.
Juovaimubarbi
Juovaimubarbi (Garra cambodgiensis) on aasialainen särkikala, joka on akvaarioharrastajien suosiossa, koska se syö viherleviä. Kala sekoitetaan helposti leväbarbiin (Crossocheilus siamensis) tai kuonobarbiin. Tieteellinen nimi voi olla Garra taeniata tai kala voi kuulua Crossocheilus -sukuun. Suomalaiset kaupat käyttävät yleensä nimeä Garra cambodgiensis silloin kun erottavat kalan leväbarbista. Englanninkielisessä ja siitä käännetyssä kirjallisuudessa sitä joskus nimitetään ”valeleväbarbiksi”.
Koko ja ulkonäkö
Juovaimubarbi kasvaa 15 cm pitkäksi. Sen kyljessä on musta raita kuonosta pyrstön tyveen asti; raita on yläreunastaan sahalaitainen, kun leväbarbin raita on sileäreunainen.
Alkuperä
Juovaimubarbi on kotoisin Mekong- ja Chao Phraya -jokien vesistöistä sekä Malakan niemimaalta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Juovaimubarbi on aikuisena reviiritietoinen ja aggressiivinen sukulaisiaan kohtaan. Samaan altaaseen ei yleensä mahdu kuin yksi juovaimubarbi; tämän takia laji on syytä erottaa parvikala leväbarbista.
Vesiolot ja ravinto
Hyvä vesiolot ovat pehmeät ja lievästi happamat: dH 2–12, pH 6–7,5, lämpötila 23–27 °C.
Juovaimubarbi syö viherlevää, ja jossain määrin myös punalevää. Vanhemmiten se vähentää omaehtoista levän nyppimistä ja keskittyy enemmän valmisruokien syömiseen. Kasvispitoiset hiutaleet ja pohjatabletit kelpaavat mainiosti.
Transistori
thumb|250px|Erilaisia transistoreita Transistori on kolminapainen puolijohdekomponentti, joka voi toimia kytkimenä tai vahvistimena. Transistorin kahden liittimen välisellä jännitteellä voidaan kontrolloida kahden muun liittimen läpi kulkevaa virtaa. Transistorit jaetaan yleensä kahteen päätyyppiin: bipolaaritransistoreihin ja kanavatransistoreihin. Yleisimmin transistorit valmistetaan piistä, mutta muitakin puolijohdemateriaaleja, kuten germaniumia, käytetään.
Transistori on nykyaikaisen elektroniikan peruskomponentti, ja niitä löytyy käytännössä kaikista sähköisistä järjestelmistä. Transistorin keksiminen mahdollisti elektronisten tuotteiden pienentymisen ja halventumisen sekä tietokoneiden laskentatehon kasvun. Tämä kehityskulku elektroniputkesta yksittäisiin transistoreihin ja edelleen miljardeja transistoreita sisältäviin mikropiireihin on mahdollistanut muun muassa henkilökohtaiset tietokoneet ja matkapuhelimet.
Historia
Vuonna 1926 Julius E. Lilienfeld haki patenttia kolmen elektrodin rakenteeseen, joka perustui puolijohteeseen. Nykyisin ratkaisua kutsuttaisiin kanavatransistoriksi. Vuonna 1934 Oskar Heil haki patenttia virran ohjaamiseen puolijohteessa, joka oli myös periaatteessa kanavatransistori. Vaikka patentit myönnettiin molemmille, ei ole aineistoa, joka osoittaisi kummankaan rakentaneen toimivia laitteita.
,23. helmikuuta 1940 Russell Ohl testasi pientä palaa piitä ja sai yllättäviä tuloksia: kirkas valo sai läpikulkevan virran hyppäämään huomattavasti, ja materiaalin eri osat antoivat vastakkaisia sähköisiä tuloksia. Ohl ja Jack Scaff havaitsivat sauman merkitsevän jakoa eri epäpuhtauksiin. Kun epäpuhtautena oli fosfori, sai se aikaan ylimääräisiä elektroneja, kun taas boori aiheutti elektronien vajausta (myöhemmin tunnistettu elektroniaukoiksi). Ohl ja Scaff kutsuivat alueita n-tyypiksi (negatiiviselle) ja p-tyypiksi (positiiviselle): pinta, jossa nämä kohtasivat, tuli tunnetuksi p-n-liitoksena. Liitokseen osuva valo sai elektronit kulkemaan n-puolelta p-puolelle saaden aikaan sähkövirran. Ohl havaitsi p-n-rajapinnassa tapahtuvan valosähköisen ilmiön muodon, johon muun muassa nykyiset aurinkokennot perustuvat.
thumb|left|Ensimmäisen transistorin kopio. Transistorin keksivät 1947 yhdysvaltalaisen Bell Telephone Laboratoryn fyysikot Walter Brattain ja John Bardeen. 16. joulukuuta 1947 tutkimus johti ensimmäiseen puolijohdevahvistimeen. Laite nimettiin transistoriksi, ja se koostui kahdesta lähekkäin asetetusta kultakontaktista, jotka olivat germanium-laatalla. Toinen kontakti oli emitteri ja toinen kollektori, kun taas kantana (base) tunnettu kolmas kontakti oli germanium-alustan toisella puolella. Positiivinen jännite emitterissä lisäsi johtavuutta germaniumissa vahvistaen kollektoriin saapuvaa virtaa satakertaisesti. Bell Labs ilmoitti laitteesta lehdistötilaisuudessa 30. kesäkuuta 1948, ja siihen pohjautuen valmistettiin tuhansia "Type A" -transistoreja. Bardeenin ja Brattainin kärkitransistorille on haettu patenttia numero 2524035 vuonna 1948.
Bardeenin ja Brattainin joulukuussa esittelemän keksinnön jälkeen William Shockley aloitti teoreettisen työn ja 23. tammikuuta 1948 rakensi liitostransistorin, joka perustui Russell Ohlin löytämään p-n -liitokseen. Shockley oli eri mieltä Bardeenin selityksen kanssa siitä, miten transistori toimi. Shockleyn transistori perustui kolmikerroksiseen rakenteeseen, jossa n- ja p-tyypin puolijohteita erottaa p-n-liitokset. Tämä loi perustan sille, miten bipolaariset liitostransistorit toimivat nykyään. 16. helmikuuta 1948 John Shive sai aikaan transistoritoiminnan kontaktien ollessa germaniumin vastakkaisilla puolilla eikä toistensa vierellä osoittaen, että elektroniaukot kulkivat germaniumin läpi. Shockley haki patenttia numero 2569347 samana vuonna.
Bipolaarinen liitostransistori perustuu kahteen erisuuntaiseen ja perättäiseen pn-liitokseen – joko pn-np (pnp-transistori) tai np-pn (npn-transistori). Bipolaari-määritys tarkoittaa sitä, että transistorin toiminnassa käytetään hyväksi molempia varauksenkuljettajatyyppejä (aukkoja ja elektroneja), kun taas unipolaari-transistoreissa vain toista tyyppiä. thumb|John Bardeen, William Shockley ja Walter Brattain Bell Labsissa vuonna 1948.
Kärkitransistorin keksivät riippumattomasti myös kaksi muuta tutkijaa työskennellessään Pariisissa vuonna 1948: Herbert Mataré ja Heinrich Welker työskentelivät Compagnie des Freins et Signauxille, jossa Mataré tutki outoa "häiriötä", jota hän oli havainnut germaniumiin pohjautuvissa tasasuuntaajissa. Kesäkuussa 1948 Welkerin tuottamilla korkeamman puhtausasteen germanium-näytteillä saavutettiin johdonmukaisia, toistettavia tuloksia. Kuukautta myöhemmin he kuulivat Bell Labsin vastaavasta vahvistimesta ja yhtiö kiiruhti laitteen markkinoille nimellä "transistron" erottaakseen sen transistorista. Vuonna 1949 niitä valmistettiin tuhansia Ranskan puhelinjärjestelmään, mutta liitostransistorit korvasivat ne nopeasti.
Gordon Teal teki vuonna 1951 Ernie Buehlerin kanssa kokeita Bell Labsissa piin douppauksella. Tietyillä materiaaleilla luotiin elektronien ylimäärää, eli n-tyypin puolijohde, ja toisilla materiaaleilla elektronien puutetta (aukkoja), eli p-tyypin puolijohde. Teal julkaisi tulokset seuraavana vuonna. Vuonna 1950 Teal kehitti Buehlerin ja John Littlen kanssa menetelmän "kasvattaa" germanium-kiteitä vetämällä niitä sulasta germaniumista Jan Czochralskin kehittämillä menetelmillä. Morgan Sparks työskenteli Tealin kanssa "kasvatettujen" liitostransistorien parissa, jotka muodostivat n-p-n-rakenteita n-tyypin ja p-tyypin puolijohteiden välille. Vuotta myöhemmin kasvatetut liitostransistorit ohittivat parhaat kärkitransistorit suorituskyvyssä. Bell Labs julkaisi saavutuksesta 4. heinäkuuta 1951.
William Pfann kehitti vuosina 1950–1951 menetelmän korkean puhtauden puolijohdemateriaalin valmistukseen. Henry Theurer kehitti menetelmästä muunnoksen piitä varten. Kaksi muuta laboratoriota kehittivät prosessin riippumattomasti.
Vuonna 1952 Bell Labs lisensoi patenttejaan useille tahoille, mukaan lukien Texas Instrumentsille, ja samana vuonna ilmestyivät ensimmäiset kuluttajille suunnatut transistoria käyttävät kojeet. Transistorit ilmestyivät ensin kuulolaitteisiin ja radioihin. Manchesterin yliopistossa esiteltiin transistoroidun tietokoneen prototyyppiä 16. marraskuuta 1953. Useita transistoreihin perustuvia tietokoneita seurasi: Metrovick 950, TRADIC, TX-0 ja ETL Mark III.
Calvin Fuller ja Gerald Pearson tekivät vuonna 1953 kokeita piin epäpuhtauksien kanssa, joiden tuloksena 24. huhtikuuta 1954 Bell Labs ilmoitti saavutuksesta aurinkopariston (aurinkokennon) kehittämisestä. Daryl Chapin työskenteli Fullerin ja Pearsonin kanssa ominaisuuksien parantamiseksi.
Gordon Teal siirtyi Texas Instrumentsille vuonna 1953. Tealin myötä yritykseen palkattiin useita muita henkilöitä, kuten Willis Adcock, jotka tutkivat piin käyttöä. Piillä oli korkea sulamispiste, ja sen käsittely oli vaikeaa johtuen sen korkeasta reaktiivisuudesta. Morris Tanenbaum työskenteli Bell Labsilla Shockleyn tutkimusryhmässä Ernie Buehlerin kanssa ja saavutti toimivan piihin perustuvan transistorin, mutta sitä ei julkistettu, koska prosessia ei pidetty valmistustekniikan kannalta kiinnostavana.
Piihin perustuvat transistorit esiteltiin ensi kerran julkisesti 10. toukokuuta 1954. Gordon Teal esitteli piihin perustuvaa transistoria ja julkaisi artikkelin Some Recent Developments in Silicon and Germanium Materials and Devices. Germaniumiin verrattuna näin saatiin muun muassa parempi korkeiden lämpötilojen sietokyky ja siten parempi luotettavuus. Germaniumilla oli eräitä etuja ja haittoja, joiden takia siirtyminen piihin oli merkittävä seikka transistorien käytölle. Germanium ei reagoi niin herkästi, on helpompi käsitellä alhaisemman sulamispisteen ansiosta ja virta kulkee paremmin sen läpi. Germanium-transistorit lopettavat toimintansa yli 75 celsius-asteessa, mikä tekee niistä huonon vaihtoehdon tiettyihin tarkoituksiin.
Ensimmäinen kaupallisesti myyty transistoroitu laskentaväline oli IBM 608 -laskin (1955). Shockley, Bardeen ja Brattain saivat Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1956.
Pian perustamisensa jälkeen Fairchild Semiconductor sai varhain vuonna 1958 IBM:ltä tilauksen transistoreille: vaatimukset täyttävää piitransistoria ei tuolloin ollut ja Fairchildilla oli kaksi rinnakkaista kehitysprojektia. Gordon Mooren johtama ryhmä kehitti n-p-n-transistoria ja Jean Hoerni työskenteli p-n-p-transistorin parissa. Muutamassa kuukaudessa yrityksen perustajat aloittivat kiteiden kasvatuksen, kehittivät litografisia tekniikoita ja rakensivat omaa valmistus- ja testauslaitteistoa. Kokemuksiensa pohjalta he kehittivät uuden transistorin, jota esiteltiin tyyppinä 2N697 elokuussa 1958. Myöhemmin Hoerni kehitti ratkaisun havaitulle luotettavuusongelmalle. Joulukuussa 1957 Hoerni oli merkinnyt muistiin ajatuksen, jossa oksidikerros jätetään piikiekolle suojaamaan p-n-liitoksia sen alla. Tavallinen tapa oli poistaa kerros siinä mahdollisesti olevien epäpuhtauksien vuoksi, mikä paljasti liitokset. Vuonna 1959 patentti paljastettiin ja Hoerni esitteli toimivaa transistoria. Menetelmä mahdollisti myös integroidun piirin kaikkien komponenttien valmistamisen piikiekon yhdelle puolelle.
Vuonna 1957 Seymour Cray pyysi General Transistor -yritystä kehittämään nopeasti kytkevän germaniumiin perustuvan laitteen CDC 1604 -tietokoneeseen. Myöhemmin Cray myönsi Fairchild Semiconductorille kehityssopimuksen uuden transistorin kehittämiseen CDC 6600 -tietokoneeseen: Jean Hoernin kehittämä n-p-n-laite esiteltiin heinäkuussa 1961 ja oli ensimmäinen piihin perustuva, joka ylitti germaniumin nopeuden. Kesäkuussa 1960 Henry Theurer piti esitelmän epitaksiaalisista transistoreista, joissa oli parannuksia kytkentänopeuteen.
Kanavatransistoritekniikan (FET, ) saivat ensimmäisenä toimimaan John Atalla ja Dawon Kahng Bell Labsilla vuonna 1959. He löysivät ratkaisun kerrosrakenteesta, jossa oli metalli (M-hila), oksidi (O-eriste) ja pii (S-puolijohde) johtaen nimeen MOSFET (MOS-transistori). Laite oli hidas eikä ratkaissut mitään painavaa ongelmaa puhelinjärjestelmässä joten sitä ei tutkittu pidemmälle. Kahng kuitenkin mainitsi muistiossa vuonna 1961 mahdollisen valmistamisen helppouden ja mahdollisen sovelluskohteen integroiduissa piireissä. Tutkijat Fairchild Semiconductorilla ja RCA:lla tunnistivat edut. Pienen koon ja alhaisen virrankäytön vuoksi (verrattuna bipolaaritransistoreihin) 99 prosenttia nykyään tuotetuista mikropiireistä käyttää MOS-transistoreja. Ensimmäiset MOS-tekniikkaan perustuvat kaupalliset mikropiirit julkaistiin vuonna 1964.
Elektroniikkalaitteissa käytetään nykyisin yksittäispakattujen transistorien lisäksi usein mikropiirejä. Mikropiirit sisältävät yleensä pääasiassa transistoreita, joita voi samalla mikropiirillä olla jopa useampi miljardi kappaletta. Transistorien määrä mikropiirissä Mooren lain mukaan kasvaa tasaisin väliajoin. Alkuperäisen Mooren lain mukaan transistorien määrä kasvoi kustannusten pysyessä vakiona. Dennard-skaalaus on havainto siitä, että jännite ja virta ovat yhteydessä transistorin kokoon, joten transistorin pienentäminen vähensi myös tarvittavaa virtaa ja jännitettä. Pienempi transistori myös vaihtaa tilaa nopeammin.
Mikropiirien käyttö verrattuna yksittäisiin transistoreihin teki pienempiä ja nopeampia laitteita sekä lisäsi luotettavuutta ja kulutti vähemmän virtaa. Lisäksi piirien valmistusta voitiin automatisoida, mikä teki tietokoneista laajemmin saatavia merkittävästi alemmalla hinnalla.
CMOS-prosessin kehittivät Fairchild Semiconductorilla Chih-Tang Sah ja Frank Wanlass, jotka julkaisivat artikkelin vuonna 1963. Logiikkapiirit p- ja n-kanavien MOS-transistoreilla olivat lähellä nollaa virrankulutuksessa. Ensimmäiset CMOS-tekniikkaa käyttävät piirit ilmestyivät kuluttajille paristokäyttöisissä digitaalikelloissa.
Chenming Hu on saanut IEEE:n tunnustuksen työstään kolmiulotteisen FinFET-transistorin kehittämisessä 1990-luvulla. Ratkaisu mahdollistaa pienempien, luotettavien ja tehokkaiden transistorien valmistamisen.
Transistorityypit
Kärkitransistori oli ensimmäinen esitelty toimiva transistori. Liitostransistorit korvasivat kärkitransistorit nopeasti.
Bipolaaritransistoreihin voidaan suunnitella piirikuvion (engl. layout) avulla tarvittaessa useita emittereitä, kantoja ja kollektoreita. Samoin FET-transistoreihin voidaan suunnitella tarvittaessa useita hiloja esimerkiksi mikserikäyttöä varten.
Bipolaaritransistorissa on kanta (, B), kollektori (, C) ja emitteri (, E) ja tämä transistorityyppi toimii virtavahvistimena vahvistaen kannalle tulevan virran kollektorilta ja emitterille kulkevaksi virraksi.
Kanavatransistorissa (FET) on hila (, G), lähde (, S) ja nielu (, D) ja se on toimintaperiaatteeltaan transkonduktanssivahvistin, eli lähteen ja nielun välinen virta on verrannollinen hilan (tulon) jännitteeseen. Oheiskomponenttien avulla transistoreista voi kuitenkin rakentaa myös muunlaisia vahvistimia ja kytkentöjä.
Perustransistorityppeistä (bipolaaritransistori ja FET) on kehitetty suurien virtojen ja jännitteiden käsittelyyn yhdistelmäkomponentteja kuten IGBT (Insulated gate bipolar transistor), joka on korvannut tyristorin lähes täysin paremman ohjattavuuden, virran/jännitteiden hallinnan ja luotettavuuden ansiosta.
1950- ja 1960-luvuilla bipolaaritransistorit olivat mikropiirien peruselementtejä mutta tarve tehonkulutuksen pienentämiseen johti aluksi NMOS-fetteihin pohjautuvien piiriratkaisujen kehittämiseen ja 1980-luvulle tultaessa P- ja NMOS-transistoreihin perustuviin CMOS (complementary metal oxide semiconductor) piireihin. Digitaaliset CMOS-ratkaisut kuluttavat tehoa vain kytkentähetkellä.
Transistorien valmistus
pienoiskuva|Taulukko erilaisista vaihtoehdoista toteuttaa HBT-transistoreita piille (Si), galliumarsenidille (GaAs) tai indiumfosfidille (InP)
Transistoreita valmistetaan yleensä yksikiteisestä materiaalista valmistetulle puolijohdekiekoille, jotka ovat yhdestä puolijohdemateriaalista tavallisimmin piistä (Si) tai yhdistelmäpuolijohteesta esimerkiksi galliumarsenidista (GaAs) tai harvemmin piikarbidista (SiC) tai indiumfosfidista (InP). Piimateriaalin yleisyys transistorien perusmateriaalina perustuu hyvään materiaalin hallintaan koko kiekon (halkaisija 200–300 mm) alueella, planaariseen/tasomaiseen transistorien valmistustekniikkaan, piin kanssa yhteensopiviin eristeisiin ja niiden hallittuun valmistamiseen. GaAs-transistoreita käytetään suurtaajuussovelluksissa, koska varauksenkuljettajien liikkuvuus on materiaalista johtuen moninkertaista verrattuna piin elektronien (nopeus aina suurempi kuin aukoilla) liikkuvuuteen. GaAs-kiekkojen valmistus ei kuitenkaan ole niin kehittynyttä kuin piikiekkojen ja GaAs-materiaalin kanssa yhteensopivien eristeiden määrä on huomattavasti pienempi kuin piillä. Piikarbidi-transistoreita käytetään korkean lämpötilan sovelluksissa ja InP-transistoreita optisissa sovelluksissa.
On myös mahdollista valmistaa transistoreita puolijohtavien ohutkalvojen esimerkiksi monikiteisen piin pinnalle, jolloin apu(ei aktiivisena)substraattina voi toimia lasi, safiiri jopa taipuva polyimidi. Tällaisten ns. ohutkalvotransistorien ominaisuudet poikkeavat huomattavasti yksikiteiselle piille- tai GaAs-substraatille valmistettujen transistorien ominaisuuksista (pienempi varauksenkuljettajien liikkuvuus, epätasaisemmat pinnat, jotka rajoittavat viivanleveyksien pienentämistä jne.) ja niiden käyttö voi olla rajoittunut esimerkiksi näyttöihin.
Tavallisesti transistorien valmistus sisältää useita korkean (n. 450–1 100 °C) ja matalan lämpötilan vaiheita, joissa muodostetaan transistorien aktiiviset osat (esim. diffusoimalla, ioni-istuttamalla), tarvittavat eristeet (esim. ALE(Atomic layer epitaxy)-tekniikalla, oksidoimalla tai CVD-menetelmällä) sekä metalloinnit/metallimaiset kerrokset transistorien eri napoihin ja IC piirillä metalloinnit yhdistämään transistorit toisiinsa. Tarkat kuviointitekniikat ovat oleellinen osa valmistusta, joka tapahtuu erittäin puhtaissa tiloissa.
Transistorin toiminta yleisesti
thumb|Yksinkertainen piirros josta ilmenee n–p–n bipolaaritransistorin napojen nimet. Transistorin hyödyllisyys perustuu sen kykyyn säätää pienellä signaalilla huomattavasti säätösignaalia suurempaa signaalia, tällöin transistori toimii siis vahvistimena. Vastaavasti transistoria voidaan käyttää myös sähköisesti ohjattuna kytkimenä.
Bipolaaritransistorin käyttö kytkimenä
Transistoreita käytetään yleisesti digitaalielektroniikassa kytkiminä niiden pienen koon ja lyhyen vasteajan takia. Bipolaaritransistorin tapauksessa kantavirta tulee mitoittaa niin, että käytössä olevaa transistoria voidaan ohjata avoimesta tilasta (kytkin pois päältä) kyllästystilaan (kytkin päällä). Ideaalisessa tilanteessa muutos transistorin kahden tilan välillä tapahtuu niin, että kytkin on joko täysin auki tai täysin kiinni.
Bipolaaritransistorin toiminta
thumb|right|Yksinkertaistettu poikkileikkauskuva NPN bipolaaritransistorista
thumb|125px|NPN-transistorin symboli.
Bipolaaritransistorissa on kolme liitospistettä: kollektori C (Collector), kanta B (Base) ja emitteri E (Emitter).
NPN-tyypin bipolaaritransistorissa vahvistettava virta viedään kannalle, jolloin emitteriltä virtaa elektroneja kannan alueelle. Kannalle joutuneista elektroneista suurin osa joutuu kuitenkin kollektorilla olevan voimakkaan positiivisen sähkökentän imaisemiksi, jolloin kollektorilta emitterille on suurempi virta kuin kannalta emitterille. Tämä ilmiö mahdollistaa vahvistuksen. NPN-transistori tulee tyypillisesti johtavaksi, kun kanta-emitterijännite on 0,5–0,7 V ja samanaikaisesti kollektori-emitterijännite on vähintään 0,1 V.
PNP-tyyppisessä transistorissa jännitteiden ja virtojen napaisuudet ovat vastakkaissuuntaiset kuin NPN-transistorissa. Virta on pääasiassa aukkojen ajautumista kohti negatiivista jännitettä, joten PNP-tyyppinen transistori on NPN-transistoria hitaampi. PNP-transistori tulee tyypillisesti johtavaksi, kun negatiivinen kanta-emitterijännite on itseisarvoltaan yli 0,5 V ja samanaikaisesti negatiivinen kollektori-emitterijännite on itseisarvoltaan yli 0,1 V.
Bipolaaritransistorin toiminnan tilat:
Tyypilliset transistorin valintamitoituksessa tarvittavat tiedot ovat: Virtavahvistuskerroin eli kollektorivirran ja kantavirran suhde tarkoittaa kantavirralla X kyllästystilassa kollektorista johtuu X * HFE mukainen virta emitterille, jolloin emitterin virta on X + X * HFE. Virtavahvistuskerrointa voidaan kasvattaa kytkemällä useampi transistori peräkkäin niin että edellisen emitteri on seuraavan kanta jne. Menetelmää kutsutaan Darlington -kytkennäksi.
Bipolaaritransistoreita on kahdenlaisia: npn tai pnp, riippuen kannan (base, eli keskimmäinen kirjain) enemmistövarauksenkuljettajien tyypistä (p=aukko, n=elektroni). Yleisimmin bipolaaritransistorien emitteri, kanta ja kollektorialueet ovat täysin samaa materiaalia, piitä (monoliitos-transistorit, ). Kuitenkin kanta-emitteri ja/tai kanta-kollektori liitos voidaan muodostaa myös erilaisista puolijohteista, jolloin puhutaankin heteroliitostransistoreista (HBT, ). Käyttämällä erilaisia puolijohteita on mahdollista kasvattaa transistorin vahvistusta, pienentää kantavastusta ja vähentää transistorien eri osien välisiä kapasitansseja ja näin nostaa sekä toimintataajuutta että virran/jännitteen kestoa. Tätä voidaan käyttää hyväksi muun muassa matkapuhelinten lähetintransistoreissa, kun pyritään mahdollisimman pieneen kokoon ja hyvään hyötysuhteeseen.
Kanavatransistorin toiminta
pienoiskuva|Poikkileikkaus NFETistä: lähde, hila ja nielu.
Kanavatransistorissa päävirtapiirin muodostaa lähteen S (Source) ja nielun D (Drain) välinen puolijohdekanava. Siinä kulkevan virran suuruutta ohjataan kanavasta sähköisesti eristetylle tai estosuuntaan säädetylle hilalle G (Gate) tuotavalla jännitteellä. Esimerkiksi nMOS-tyyppisessä FET-transistorissa hilalle tuotava positiivinen jännite vetää puoleensa elektroneja, jolloin elektronit muodostavat johtavan kerroksen hilan eristeen alle nielun ja lähteen välille ja virta pääsee kulkemaan nielulta lähteelle.
Kanavatransistorit loivat pohjan mikropiiriteknologialle. Kanavatransistorit voidaan helposti prosessoida ohuisiin piikiekkoihin vieri viereen ja liittää samalla alustalla sähköisesti toisiinsa ja muihin samaan kiekkoon integroituihin komponentteihin integroitujen piirin tuottamiseen. Piirikoon kasvaessa ja sen sisältämien miljoonien transistorien myötä nykyinen transistoriteknologia on lähestulkoon saavuttanut äärirajansa. Uusina ratkaisuina mikropiirisovelluksiin on testattu muun muassa nanoteknologiaan, kvanttimekaniikkaan, spintroniikkaan ja molekyylitoimintaan perustuvia transistorirakenteita, jolloin transistorin ohjaamiseen voi riittää vain yksi elektroni.
FET-tyyppisiä eli kanavatransistoreita on useita: liitos-FET (JFET, ), metalli-Schottky-FET (MESFET), metalli-eriste-FET(MISFET) ja eriste-FET (MOSFET, ). Uudempia ovat FinFET, GAAFET ja MBCFET. Riippuen vähemmistövarauksenkuljettajatyypistä kanava-alueella MOSFETteja on joko NMOS- tai PMOS-FETteja (n- tai p-tyypin eli elektroni tai aukko). Kanava-alueen varauksenkuljettajien liikkeen ohjaamiseksi hallitusti FETeissä on useimmiten kanava-alueella ns. substraattikontakti (engl. body tai well), jonka jännitettä voidaan tarvittaessa säätää. Samaan tapaan kuin bipolaaritransistoreissa, FETtien kanava-aluetta on mahdollista seostaa esim. pinnalta ja saada varauksenkuljettajat kulkemaan selvästi hila-eristeen ja kanava-puolijohteen alla. Näin on mahdollista mm. pienentää kohinaa.
Henri de Saussure
De Saussure nimesi linnuista sepelkiitäjän (Streptoprocne semicollaris).
Sinfonia nro 4 (Šostakovitš)
Neljäs sinfonia (c-molli, op. 43) on kolmiosainen sinfonia, jota Dmitri Šostakovitš sävelsi syyskuusta 1935 toukokuuhun 1936. Alkuperäiset harjoitukset esitystä varten keskeytettiin, sillä säveltäjä luki 28. tammikuuta 1936 Pravdassa julkaistun Sekasotkua musiikin sijasta -pääkirjoituksen, jossa hänet sekä hänen kaksi teostaan tuomittiin ja hänelle ennustettiin huonoa, mikäli muutosta tuotannossa ei kuuluisi. Neljäs sinfonia kantaesitettiin vasta 30. joulukuuta 1961 Kirill Kondrašinin johdolla. Ensimmäinen esitys länsimaissa pidettiin seuraavana vuonna.
Neljäs sinfonia on sävelletty suurelle orkesterille, ja sen esitys kestää noin reilun tunnin. Säveltäjän oma ironinen modernismi on teoksessa yhdistetty mahleriaanisiin vaikutteisiin.
René de Saussure
thumb|René de Saussure René de Saussure (17. maaliskuuta 1868 Geneve, Sveitsi – 2. joulukuuta 1943 Bern, Sveitsi) oli sveitsiläinen matemaatikko, joka muistetaan ennen kaikkea kansainvälisten apukielten parissa tekemästään työstä. Vuonna 1937 valmistui hänen keinotekoinen Esperanto II-kieli, joka on uudistettu versio perinteisestä esperantosta.
Isak Gustaf Sundell
Isak Gustaf Sundell (18. tammikuuta 1878 Helsinki – 7. marraskuuta 1964 Helsinki ) oli Rahapajan johtaja vuosina 1912–1947.
Sundell oli fyysikko August Sundellin poika. Hän suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1895, filosofian kandidaatin tutkinnon 1898 sekä maisterin- ja vuoritutkinnon vuonna 1900. Tämän jälkeen hän opiskeli Freibergin vuoriakatemiassa ja Tukholman vuorikorkeakoulussa.
Sundell oli Rahapajan alijohtajan virassa vuosina 1906–1915 (virkaatekevänä johtajana 1912 alkaen). Johtajan virkaan hänet nimitettiin vuonna 1915.
Valtioyö
Valtioyö on autonomisen Suomen suuriruhtinaskunnan historiallinen jakso Porvoon maapäivien 1809 ja vuoden 1863 säätyvaltiopäivien välillä, jolloin ei pidetty lainkaan valtiopäiviä. Tuolloin maata hallitsivat virkamiehet ilman valtiopäivien ohjausta.
New Tattoo
New Tattoo on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Mötley Crüen kahdeksas studioalbumi. Se julkaistiin kesäkuussa 2000. Albumi on tyyliltään paluu yhtyeen 1980-luvun hard rockiin. Crüen pitkäaikainen rumpali Tommy Lee oli poistunut yhtyeestä vuotta aikaisemmin, joten levyllä soitti Ozzy Osbournen entinen rumpali Randy Castillo.
Tausta
Mötley Crüen alkuperäinen kokoonpano (laulaja Vince Neil, basisti Nikki Sixx, kitaristi Mick Mars, rumpali Tommy Lee) oli koonnut rivinsä vuoden 1997 Generation Swine -albumille ja sitä seuranneelle kiertueelle, suureksi osaksi levy-yhtiön ja managerin painostuksesta. Alkuperäisen Crüen paluusta huolimatta Neilin ja Leen välillä oli edelleen skismaa, minkä lisäksi Leellä oli ongelmia kotonaan vaimonsa Pamela Andersonin kanssa. Heidän keskinäinen välienselvittelynsä johti Leen vankilatuomioon. Rumpalin odotellessa tuomiotaan yhtye nauhoitti kaksi kappaletta, ”Bitter Pill” ja ”Enslaved”, vuoden 1998 Greatest Hits -kokoelmalle. Ne olivat tyyliltään lähempänä yhtyeen 1980-luvun tuotantoa kuin heidän 1990-luvun kappaleensa. Suorittaessaan tuomiotaan Lee päätti jättää Crüen ja perustaa oman yhtyeensä Methods of Mayhemin. Lee pysyi yhtyeessä vielä Greatest Hits -kiertueen ajan, mutta vetäytyi aina keikan jälkeen omaan rauhaansa tekemään musiikkia uudelle projektilleen.
Vastaanotto
New Tattoo ylsi Billboardin albumilistalla sijalle 41. Castillo sairastui juuri ennen tulevan kiertueen alkua ja hänet korvasi Holen rumpali Samantha Maloney. Castillo menehtyi maaliskuussa 2002.
Viikin kartano
Viikin kartano on kolmen suomalaisen kartanon nimi:
Elixir (ohjelmointikieli)
Elixir on yleiskäyttöinen funktionaalinen ohjelmointikieli. Kieli on esitelty vuonna 2012.
Matti Luostarinen
Matti Ilmari Luostarinen (s. 10. heinäkuuta 1951 Iisalmi) on suomalainen filosofian ja valtiotieteiden tohtori. Luostarinen on toiminut opettajana, hoitanut maantieteen professorin, sosiologian dosentin ja Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen (MTT) erikoistutkijan ja Suomen Akatemian tutkijan tehtäviä (1). Luostarinen tunnetaan luonnonvaratalouden ja maaseudun tutkijana, sekä innovaatio- ja mediatutkijana. Luostarinen on työskennellyt myös yritysten, kuntien ja kuntaliittojen palveluksessa sekä asiantuntijatehtävissä Yhdysvalloissa, Etelä-Amerikassa, Aasiassa ja Afrikassa (lähteet 1, 3, 4, 5, 6).
Elixir (ohjelmointikieli)
Kieli kääntyy tavukoodiksi Erlangin tapaan. Kielen syntaksia verrataan Ruby on Rails -ohjelmistokehykseen. Elixir-ohjelmat suoritetaan kevyissä eriytetyissä prosesseissa.
Matti Luostarinen
Akateeminen ura
Filosofian tohtorin tutkinnon Luostarinen suoritti Oulun yliopistossa vuonna 1982 ja valtiotieteiden tohtorin tutkinnon Turun yliopistossa vuonna 2005. Oulun yliopistossa väitöskirjan aiheena oli monitieteinen Pohjois-Suomen kiisteltyjä jokirakennushankkeita (koskisodat) koskevat lukuisat tutkimusohjelmat Iijoen ja Kemijoen vesistöalueilla. Myöhemmin mukaan tuli myös työ ympäristötieteessä, ympäristösosiologiassa ja -taloudessa.
Yliopistojen ja Suomen Akatemian ympäristötoimikunnan ensimmäisen tutkijan vakanssin (lähde 2) ohella Luostarinen on työskennellyt yli kaksi vuosikymmentä MTT:n (nykyisen Luonnonvarakeskuksen) tutkimuskeskuksessa tutkimusjohtajana ja erikoistutkijana. MTT:ssä aiheet liittyivät maaseudun kehittämisohjelmien rinnalla tutkimuskeskuksen uuden ympäristöntutkimuslaitoksen käynnistämiseen, Luostarisen ideoimaan agropolis-strategiaan (7) ja tätä kautta kansainväliseen tiedepuistotoimintaan Oulussa hankittuja kokemuksia laajentaen. Jokitutkimukset laajenivat Loimijoen ja Kokemäenjoen kautta Suomen liityttyä EU:n jäseneksi yleiseurooppalaiseksi jokiverkostoksi (European Rivers Network ERNIE)(8) ja myöhemmin mukaan tuli myös Kiina (Sustainable Development of China) (9). Klusterirakenteisiin tulivat hallinnon ja tiedeyhteisöjen rinnalle yrittäjät ja globaali tiedepuistotoiminta. Turun yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan väitöskirja käsitteli yrittäjyyttä, ympäristöklusteria ja innovaatiopolitiikkaa (10).
Luostarisen viimeaikainen tutkimus ja julkaisut liittyvät muun muassa sosiaaliseen mediaan, mediayhteiskuntaan, hybridiyhteiskuntaan ja sen murrokseen, innovaatiopolitiikkaan ja sen paikallisiin, alueellisiin, kansallisiin sekä kansainvälisiin, globaaleihin ohjelmiin (11). Muuttuva maatalous ja maaseutu sekä ympäristökysymykset saivat jatkoa tiedepuistoiminnan hallinnossa ja EU:n ohjelmapolitiikassa kansallisen toiminnan rinnalla. (1,2,4).
Luostarisella on luottamustehtäviä tiedepuistojärjestön (AURP, IASP) hallinnossa ja korkeakouluelämässä. Hänellä on Forssan kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsen. Hän on voittanut ideakilpailuja ja innovaatiopalkintoja. Hän sai Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan ritarimerkin vuonna 2004. Vuoden 2012 ja 2017 kunnallisvaaleissa Luostarinen valittiin Forssan kaupunginvaltuustoon (ps) ja 2015 hän oli Hämeen piirin eduskuntavaaliehdokkaana.
Ihmisen mikrobisto
Ihmisen mikrobisto koostuu kaikista ihmisessä asuvista mikrobeista. Niihin kuuluu bakteereja, arkeoneja ja aitotumaisia sekä myös viruksia ja bakteriofageja. Suurimman ja monipuolisimman ryhmän ihmisen mikrobistossa muodostavat bakteerit. Arkeoneja on löydetty ainakin kolmea eri lajia. Aitotumaisia ja viruksia on lajimääräisesti ilmeisesti vain vähän. On myös arveltu, että bakteriofageja saattaa ihmisessä olla enemmän kuin bakteereja.
Suurin osa ihmisen mikrobistosta elää suolistossa. Nykyisen käsityksen mukaan keskikokoisessa ihmisessä on keskimäärin 200 grammaa bakteereita, lukumäärällisesti mitattuna yhtä paljon kuin ihmissoluja. Vanhemman arvion mukaan ihmisen suolistossa bakteereita elää peräti 1,5 kilogrammaa.
Merkitys
Ihmisen normaali mikrobisto suojaa häntä ympäristön haitallisilta patogeeneilta. Mikrobit tarjoavat ihmiselle myös useita tärkeitä ominaisuuksia, joita elimistöltä puuttuu. Mikrobit esimerkiksi muokkaavat ruoan sisältämiä ravintoaineita ihmiselle hyödylliseen muotoon, ja näin ihminen voi hyödyntää niiden ravintoaineiden sisältämää energiaa tehokkaammin. Ihminen tarvitsee mikrobien tuottamia entsyymejä esimerkiksi tiettyjen hiilihydraattien hajottamiseen.
Kehitys
Ihminen saa suurimman osan suolistonsa mikrobeista syntymässä ja sen jälkeen äidiltä ja muilta ihmisiltä, sillä monia suolistobakteerien fylotyyppejä ei löydetä ympäristöstä tai eläimistä. Mikrobiston koostumukseen vaikuttaa osaltaan yksilön geeniperimä, joka määrää tärkeimpien pääjaksojen suhteelliset osuudet. Ympäristö määrää sen, mitä lajeja ja kantoja näihin pääjaksoihin kuuluu. Syntymän jälkeen suolistossa on usein yhden lajin valtapopulaatioita. Parhaiten sopeutuneet lajit säilyvät, ja noin vuoden iässä lapsen mikrobiston koostumus alkaa muistuttaa aikuisen mikrobistoa. Lapsen varhaisesta mikrobistosta ei voi vielä päätellä sitä, millainen mikrobisto lapselle aikuisena on kehittynyt.
Ihossa
thumb|Ihmisen ihon mikrobiston bakteereiden jakaumia. Ihmisen ihosta on löydetty bakteereita pääjaksoista Firmicutes, Proteobacteria, Actinobacteria, Acidobacteria, Deinococcus-Thermus, Thermomicrobia, Cyanobacteria, Bacteroidetes, Fusobacteria ja TM7. Yleisimpiä ovat kolme ensin mainittua. Iholta on löydetty kaikkiaan 182 erilaista fylotyyppiä, mikä perusteella bakteerien lajimääräksi on arvioitu 250. Yksilöiden välillä on suuria eroja.
Ruokatorvessa ja mahassa
Ruokatorvesta on löydetty yhdessä tutkimuksessa 95 erilaista fylotyyppiä ja 140 erilaista bakteerilajia. Fylotyypit kuuluvat kuuteen pääjaksoon, joista eniten oli Firmicutes-pääjakson edustajia, 70 prosenttia. Ihmisen maha on bakteereille ja muille mikrobeille epäedullinen ympäristö sen alhaisen pH-arvon ja bakteerien pintaproteiineja hajottavien proteaasien takia. Mahasta on kuitenkin löydetty ainakin kymmenen bakteerien pääjaksoa, 128–262 erilaista fylotyyppiä ja noin 200 bakteerilajia. Suurin osa löytyneistä fylotyypeistä kuuluu pääjaksoihin Proteobacteria, Firmicutes, Actinobacteria, Bacteroidetes ja Fusobacteria. Monimuotoisimman ryhmän mahan limakalvoilla muodostavat Firmicutes-bakteerit. Yksilöiden välillä on suuria eroja mahan mikrobiston koostumuksen suhteen.
Sukuelimissä
Vaginan ja vulvan mikrobiston tärkein ryhmä ovat Lactobacillus-bakteerilajit, jotka kuuluvat Firmicutes-pääjaksoon. Myös muut Firmicutes-lajit ovat yleisiä.
Zagros Manuchar
Zagros Manuchar (s. 27. maaliskuuta 1990 Suleimania, Irak ) on suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja taiteilija. Hänen elokuviaan on palkittu ja niitä on esitetty lukuisilla elokuvafestivaaleilla.
Elämäkerta
Manuchar saapui Kurdistanista Suomeen 1994 ollessaan 4-vuotias ja kiinnostui aluksi runoudesta ja teatterista, myöhemmin hän kiinnostui elokuvien tekemisestä ja elokuvan mahdollisuuksista ylittää kielelliset ja kulttuuriset rajat 13-vuotiaana. Hän on näytellyt tv- ja draamaelokuvissa kuten Veljet, Pikkuveli ja Elokuu.
Manucharin ensimmäinen 60-minuuttinen lyhytelokuva Vastavirtaan valmistui keväällä 2006. Seuraavat lyhytelokuvat Näkökulma ja Vielä tämän hetken ovat julkaistuja, palkittuja ja niitä on esitetty lukuisilla elokuvafestivaaleilla. Manucharin esikoispitkä elokuva Salpa esitettiin Rakkautta ja Anarkiaa -festivaalilla, elokuvan teatteriensi-ilta oli 20. marraskuuta 2013 ja se oli ehdolla muun muassa kansainvälisessä Belfort Entrevues -festivaalin kilpailusarjassa.
Manuchar on valmistunut 2021 maisteriksi Taideyliopiston Kuvataideakatemiasta.
Washingtonin osavaltion lippu
thumb|300px|Washingtonin lippu (1967–) Washingtonin lippu on Yhdysvaltain osavaltio Washingtonin virallinen tunnus sen sinetin ohella. Lipussa on vihreällä taustalla osavaltion sinetti, jota koristaa Yhdysvaltain ensimmäisen presidentin George Washingtonin muotokuva. Lipun mittasuhteet ovat 5:8.
Lippu otettiin käyttöön ensimmäisen kerran 5. maaliskuuta 1923, ja se standardisoitiin vuonna 1967.
Magnus Fredrik Clementeoff
Magnus Fredrik Clementeoff (Clementioff) (21. tammikuuta 1736 – 31. toukokuuta 1815 Kemi) oli suomalainen sotilas, elinkeinojen kehittäjä ja valtiopäivämies.
Clementeoff kehitti Kemijoen laakson maataloutta, ottaen käyttöön uusia viljelytekniikoita, kuivattaen soita ja perustaen uudistilan, jonne hän asettui asumaan. Hän myös harjoitti seudullaan yhtenä ensimmäisistä poronhoitoa. Clementoff sai oikeudet viinanmyyntiin 1784 ja menestyi siinä hyvin, ennen kotipolton sallimista. Hän sai 1782 kirkkoherra Fellmanin kanssa luvan perustaa Ounasjoen Sinettään vesisahan, jossa hän oli mukana 1790-luvulle asti. Clementeoff oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Vuosaaren peruskoulu
Vuosaaren peruskoulu oli peruskoulu Helsingin Vuosaaressa. Vuosaaren peruskouluun kuului Koukkusaarentien ja Venemestarintien toimipisteet. Koulun rehtorina toimi Janne Kettunen. Ensimmäinen päivä elokuuta 2017 Vuosaaren peruskoulu ja Heteniityn ala-aste yhdistyivät Vuoniityn peruskouluksi.
Historia
Vuonna 1965 Koukkusaarentielle valmistui Veikko Nortomaan suunnittelema koulurakennus. Aloitteentekijöinä kouluhankkeessa ja Vuosaaren oppikouluyhdistyksessä olivat Vuosaari-Säätiö ja Asuntosäästäjät ry. Kouluun kuului myös entinen Vuosaaren lukio.
Kakkosvaiheessa koulua laajennettiin rakentamalla iso liikuntasali.
Vuonna 1993 lukio yhdistyi Tehtaanpuiston lukion kanssa, jolloin lukio siirtyi nykyiselle paikalleen. Samaan aikaan Vuosaaren yhteiskoulun nimi vaihtui Vuosaaren yläasteen kouluksi.
Vuonna 1999 valmistui Venemestarintien toimipiste, entiseltä nimeltään Karavaanin ala-aste. Vuonna 2006 Vuosaaren yläaste ja Karavaanin ala-aste yhdistyivät Vuosaaren peruskouluksi.
Akoúmia
Akoúmia on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ágios Vasíleioksen kuntaan, Réthymnon alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 344 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|Akoúmian Pyhän Georgioksen (Ágios Geórgios) kirkko. Akoúmian kylä sijaitsee noin 36 kilometriä eteläkaakkoon Réthymnon kaupungista. Se on rakennettu noin 500 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylän nimen on ehdotettu tulevan joko eläinsuojista (koúmous) tai siitä, että alueelle asettui bysanttilaisella kaudella 900-luvulla Koumís-suku.
James Lovell
James A. "Jim" Lovell, Jr. (s. 25. maaliskuuta 1928 Cleveland, Ohio) on Yhdysvaltain laivaston kommodori (evp.) ja NASA:n astronautti, joka toimi Apollo 13 -avaruuslennon komentajana.
Akoúmia
Akoúmia muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Ακουμίων, Topikí Koinótita Akoumíon), johon kuuluvat varsinaisen Akoúmian kylän lisäksi kylät Triópetra ja Vrýses. Koko yhdyskunnan väkiluku on 509.
James Lovell
Peruskoulutus
Lovell opiskeli Wisconsinin yliopistossa, siirtyi Yhdysvaltain laivastoakatemiaan, mistä hän valmistui vuonna 1952 ja liittyi laivastoon. Lovell meni naimisiin Marilyn Gerlachin kanssa samana vuonna. Pariskunnalla on neljä lasta.
Lovell palveli laivastossa Korean sodassa sekä neljä vuotta koelentäjänä Yhdysvaltain laivaston Naval Air Test Centerissä Patuxent Riverissä Marylandissä. Vuonna 1959 Lowell oli vahva ehdokas Yhdysvaltain ensimmäiseen astronauttien koulutusryhmään (Mercury 7), mutta hänet hylättiin myöhemmin mitättömäksi todetun lääketieteellisen seikan vuoksi. Hänet valittiin vuonna 1962 toiseen astronauttien koulutusryhmään.
Akoúmia
Aiemmin kylä kuului Lámpin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ágios Vasíleioksen kunnan Lámpin kunnallisyksikköön.
RollerCoaster Tycoon
RollerCoaster Tycoon on Chris Sawyerin kehittämä rakentamissimulaatiopeli, joka on julkaistu vuonna Windowsille ja vuonna 2003 Xboxille.
James Lovell
Gemini 7 ja Gemini 12
Lovell oli Gemini 4 -lennon varamiehistön ohjaaja, ja hänen ensimmäinen avaruuslentonsa oli Gemini 7 -lento joulukuussa 1965. Gemini 7 oli ensimmäinen avaruuslento, joka kesti kaksi viikkoa, ja myös ensimmäinen avaruuslento, jolla suoritettiin kahden avaruusaluksen kohtaaminen avaruudessa, yhdessä Gemini 6:n kanssa. Alun perin Lovellin oli tarkoitus toimia Gemini 10 -lennon varamiehistön komentajana, mutta Elliott Seen ja Charles Bassettin kuoltua onnettomuudessa Lovellista tuli Gemini 9A -lennon varamiehistön komentaja. Lovellin toinen avaruuslento tapahtui Gemini 12:lla marraskuussa 1966. Lennon jälkeen Lovellista tuli siihen mennessä eniten avaruudessa lentänyt astronautti.
RollerCoaster Tycoon
Pelaaminen
Pelissä rakennetaan ja hoidetaan huvipuistoa. Pelissä hoidetaan muun muassa laitteiden rakennusta, vuoristoratojen suunnittelua, henkilökuntaa, koristeita sekä kojuja.
James Lovell
Apollo 8
Lovellista tehtiin Apollo 8 -lennon ohjaaja Michael Collinsin selkärankavaivan vuoksi. Yhdessä Frank Bormanin ja William Andersin kanssa Lovell osallistui ensimmäiselle miehitetylle avaruuslennolle Kuun ympäri joulukuussa 1968.
RollerCoaster Tycoon
Kehitys
Chris Sawyer sai ajatuksen peliin kehittäessään seuraajaa Transport Tycoonille ja hän kiinnostui vuoristoradoista. Bullfrog Productionsin Theme Park sisälsi vuoristoratoja, mutta ne olivat liian heikkotasoisia hänen mieleensä. Kirjassa White Knuckle Ride oli kuvia erilaisia vuoristoradoista ympäri maailman, joka herätti kiinnostuksen näiden rakemiseen pelimaailmassa. Lopulta hän päätti ottaa tauon Transport Tycoonin seuraajasta ja kokeili sovittaa isometrista projektiota käyttävän järjestelmän yksinkertaisen vuoristoradan käsittelyyn. Peli kehittyi kokeiluista ja sitä ei koskaan aiottu kaupalliseksi tuotteeksi.
James Lovell
Apollo 11
Lovell oli Apollo 11 -lennon varamiehistön komentaja, ja hänet oli määrätty myös Apollo 14:n komentajaksi. Kuitenkin Apollo 13:n ja Apollo 14:n miehistöt vaihtoivat lentoja, sillä alkuperäisen Apollo 13:n miehistön komentajan Alan Shepardin mielestä heidän tuli harjoitella enemmän.
RollerCoaster Tycoon
Kehitys
RollerCoaster Tycoonin kehityksen aikana Sawyer tutustui tarkemmin vuoristoratoihin ja hän kiinnostui eri tyyppisten ja eri tyylisten vuoristoratojen yksilöllisyydestä. Pelaajalla on haasteena ymmärtää ja suunnitella eri tyyppiset vuoristoradat ja saada niistä paras lopputulos. Vuoristoratojen vaikutus asiakkaisiin tuli keskeiseksi osaksi pelimekaniikkaa. Huvipuiston vierailijat ovat "hallitsemattomia" ja Sawyer käytti aikaa niiden inhimilliseen käytökseen: eräs testaaja kritisoi vierailijoiden eksymistä oudosti rakennetuissa huvipuistoissa mutta Sawyer huomautti itse eksyneensä vastaavassa tilanteessa.
James Lovell
Apollo 13
11. huhtikuuta 1970 Lovell oli mukana Apollo 13 -lennolla Fred Haisen ja Jack Swigertin kanssa. Haisen ja Lovellin oli tarkoitus laskeutua Kuun pinnalle. Kuitenkin menomatkalla 13. huhtikuuta avaruusaluksen happisäiliössä tapahtui räjähdys, joka pakotti miehistön hylkäämään suunnitelmat Kuuhun laskeutumisesta. Kuualuksen moottoria ja happivaroja käyttäen miehistön onnistui kiertää Kuu ja palata takaisin maahan 17. huhtikuuta. Lovell on yksi kolmesta astronautista, jotka ovat tehneet kuumatkan kahdesti, mutta heistä kolmesta ainoa joka ei ole kävellyt Kuun pinnalla.
RollerCoaster Tycoon
Vastaanotto
Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 8.6/10.
James Lovell
Apollo 13
Lovellin neljä avaruuslentoa tekivät hänestä eniten aikaa avaruudessa viettäneen astronautin, yhteensä yli 715 tuntia. Ennätys säilyi hänen nimissään aina Skylab-lentoihin saakka. On myös mahdollista, että Lovell, Haise ja Swigert ovat kauimpana maapallolta käyneet ihmiset.
RollerCoaster Tycoon
Aiheesta muualla
Roller Coaster Tycoon (סדרת משחקים)
James Lovell
Ura kuulentojen jälkeen
Lovell jäi eläkkeelle laivastosta ja avaruusohjelmasta 1973 ja sai työpaikan Bay-Houston Towing Companystä Houstonissa Teksasissa, ja hänestä tuli yrityksen toimitusjohtaja 1975. Hänestä tuli myös Fisk Telephone Systemsin puheenjohtaja 1977, ja myöhemmin hän työskenteli Centrelin palveluksessa, josta hän jäi eläkkeelle 1991. 1990-luvun puolivälissä Lovell toimi National Eagle Scout Associationin puheenjohtajana.
Lovell kirjoitti yhdessä Jeffrey Krugerin kanssa kirjan Lost Moon: The Perilous Voyage of Apollo 13. Vuonna 1999 Lovell avasi perheensä kanssa ravintolan, Lovell's of Lake Forestin Lake Forestin kaupungissa Illinoisissa. Ravintolassa on näytteillä esineitä Lovellin NASA:n ajoilta, sekä useita Apollo 13 -elokuvan kuvauksissa käytettyjä lavasteita.
Muut tunnustukset
Milwaukeen keskustassa Wisconsinissä sijaitseva 5th Street on nykyisin nimeltään North James Lovell Street.
Jim Lovell hahmona elokuvissa ja kirjallisuudessa
Lovellin kirjaa Lost Moon on käytetty lähdemateriaalina Apollo 13 -elokuvan teossa. Elokuvassa Lovellia näytteli Tom Hanks, vaikka Lovell itse olisi halunnut pääosaan itseään enemmän muistuttavan Kevin Costnerin. Lovell itse esiintyy elokuvassa lyhyesti laivaston aluksen USS Iwo Jiman kapteenina.
HBO:n tuottamassa televisiosarjassa Avaruuden sankarit (From the Earth to the Moon) Lovellia näytteli Tim Daly.
Vuonna 2002 julkaistussa Shane Johnsonin kuvitteellisessa romaanissa Ice, James ja Marilyn Lovell esiintyvät kahden rakettivian vuoksi Kuuhun jääneen astronautin kunniaksi pidetyssä muistotilaisuudessa. Lovellin pariskunta kuvataan lohduttamassa kadonneiden ja oletettavasti menehtyneiden astronauttien vaimoja ja lapsia.
Isä meidän
thumb|Jeesus pitämässä vuorisaarnaa.
Eero Hietakari
Eero Olavi Hietakari (5. toukokuuta 1907 Vihti – 6. heinäkuuta 1975) oli suomalainen lehtori ja toimittaja.
Hietakarin vanhemmat olivat sahanhoitaja Hugo Hietakari ja Aino Lundgren. Hän pääsi ylioppilaaksi 1928, valmistui filosofian kandidaatiksi 1933 ja suoritti kansakoulunopettajan tutkinnon 1945.
Hietakari toimi Ylioppilaslehden päätoimittajana 1935–1936, Werner Söderström oy:n virkailijana 1937–1943 ja siirtoväen seminaarikurssin johtajana 1943–1945. Hän oli Leppävirran yhteiskoulun rehtorina 1945–1946, Savon Sanomain toimittajana 1946–1947, Pohjois-Savon maakuntaliiton toiminnanjohtajana 1948–1951 sekä vuodesta 1951 Kuopion tyttölyseon vanhempana lehtorina. Kuopiossa asuessaan hän toimi Kuopion kaupunginvaltuustossa ja kaupunginhallituksessa.