cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS Formidable (67)
Pohjoinen jäämeri
Helmikuusta 1944 alkaen alus oli telakalla huollettavana, jolloin sen tutkavarustus modernisoitiin asentamalla tyyppien 281B ja 79B tutkat tehostamaan ilmatorjuntaa ja tyypin 277 merivalvontatutka. Alus oli toukokuussa huollon jälkeisissä koeajoissa ja kesäkuussa alukselle siirrettiin lentolaivueet valmistauduttaessa operatiivisiin tehtäviin.
pienoiskuva|Change-Vought Corsair hävittäjiä ja Fairey Barracuda torpedopommittajia Formidablen kannella Norjan rannikolla heinäkuussa 1944. Alus jatkoi palvelustaan Kotilaivastossa ja sen kotitukikohtana oli Scapa Flow. Aluksen Swordfish-koneet osallistuivat tuloksettomaan hyökkäykseen Pohjois-Norjassa Altavuonossa tukikohtaansa pitävää Tirpitziä vastaan 17. heinäkuuta 1944 (Operaatio Mascot). Aluksen koneet uudistivat hyökkäyksen 22. elokuuta operaatio Goodwoodissa, mutta isku jäi tuloksettomaksi huonon sään vuoksi. Isku uudistettiin 24. elokuuta, jolloin ilmoitettiin kahden pommin osuneen maaliin. Aluksen lentokoneet tekivät vielä 29. elokuuta tuloksettoman yrityksen.
Syyskuussa alus määrättiin huollon jälkeen brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon ja lokakuussa alus otettiin Gibraltarilla telakalle, missä aloitettiin koneremontti.
Tyyni valtameri
Alus saapui 4. huhtikuuta Leytelle liittyen Task Force 57:ään ja valmistautuen ilmaoperaatioihin. Alus liittyi 14. huhtikuuta Task Group 57.2:een, jonka alukset olivat Indomitable, Victorious, Illustrious ja HMS Indefatigable. Osastossa Formidable korvasi Illustriousin, joka oli lähti huollettavaksi.
Alus osallistui ryhmän mukana osaa japanilaisten hallussa olevien lentokenttien neutralisointiin Sakishima Guntossa Yhdysvaltain joukkojen aloittaessa maihinnousun Okinawalle. Ilmaoperaatioiden aikana ryhmä joutui Baka-koneilla tehdyn itsemurhaiskun kohteeksi. Alus poistui 20. huhtikuuta ryhmän mukana operaatioalueelta ja se saapui 23. huhtikuuta Leytelle San Pedron redille.
pienoiskuva|right|Formidable tulessa kamikaze-hyökkäyksen jälkeen. Alus lähti 1. toukokuuta ryhmän mukana Sakishima Gunton operaatioalueelle, missä lentotoiminta aloitettiin 4. toukokuuta. Aluksen lentokoneet suojasivat raskaita pinta-aluksia ja ne toimivat tykistöntulenjohtajina lentokenttää ammuttaessa. Aluksen kanteen osui vielä samana päivänä kamikaze, jonka pommin räjähtäessä yksitoista lentokonetta tuhoutui ja kattilahuoneen vauriot laskivat nopeuden 18 solmuun. Miehistöstä sai surmansa kolme ja 47 haavoittui. Seuraavana päivänä kattilahuoneen vikoja saatiin korjattua siten, että maksiminopeus palautui.
Toinen kamikaze osui alukseen 9. toukokuuta, ja repi kanteen ammottavan aukon ja surmasi yhden miehistönjäsenen haavoittaen lisäksi muutamia, mutta aiheutti ainoastaan muutaman tunnin poissaolon lentotoiminnasta. Aluksen kannella tuhoutui pommin räjähtäessä kuusi Corsairia ja yksi Avenger, joiden lisäksi kaksi Corsairia vaurioitui. Syttyneissä tulipaloissa ja sammutuksessa vaurioitui vielä neljä Avengeria ja kahdeksan Corsairia. Kuninkaallisen laivaston panssarikantiset lentotukialukset selvisivät kamikaze-iskuista selvästi pienemmin tappioin kuin amerikkalaiset puukantiset alukset.
Aluksen hangaarikannella syttyi 18. toukokuuta tulipalo Corsair-koneen aseiden lauettua tankattaessa. Kolmekymmentä lentokonetta tuhoutui täysin tai tuli käyttökelvottomaksi. Seuraavana päivänä alus jatkoi lentotoimintaa, mutta lentokapasiteetti oli hyvin rajallinen. Alus poistui 22. toukokuuta operaatioalueelta ryhmän mukana Manukseen operaation päätyttyä. Kesäkuussa tilapäiskorjausten valmistuttua Manuksessa alus lähti Sydneyyn huollettavaksi.
Alus palasi heinäkuussa Yhdysvaltain 3. laivaston Task Force 37:ään, jonka muut lentotukialukset olivat HMS Implacable ja Victorious. Alus lähti 6. heinäkuuta ryhmän mukana operaatioalueelle ja se liittyi 16. heinäkuuta 3. laivastoon valmisteltaessa hyökkäystä Tokioon ja Jokohamaan. Seuraavana päivänä ryhmän lentokoneet tekivät brittien ensimmäisen ilmahyökkäyksen Japanin pääsaarille sekä suojasivat TF 37:n muita aluksia.
Aluksen lentokoneet pudottivat 25. heinäkuuta kolme Aichi torpedopommittajaa sekä vaurioittivat neljättä. Aluksen lentokoneet hyökkäsivät 9. elokuuta ryhmän muiden alusten koneiden kanssa Honshun pohjoisosien ja Hokkaidon lentokentille ja meriliikennettä vastaan. Seuraavana päivänä ilmaoperaatioita jatkettiin. Alus palasi 12. elokuuta brittiläisen Tyynenmeren laivaston mukana Manukseen tankattavaksi.
Sodan jälkeen
pienoiskuva|vasen|Alus on Sydneyssä 24. elokuuta 1945. Formidable ei osallistunut Japanin antautumisseremonioihin Tokionlahdella. Se siirrettiin kuljettamaan vapautuneita sotavankeja Sydneyyn sekä palauttamaan Kauko-Idässä olleita joukkoja kotiin. Alus kuljetti lähes 14 000 matkustajaa ja se matkasi yli 100 000 merimailia. Se palasi helmikuussa 1946 Britteinsaarille, missä se poistettiin palveluksesta 26. heinäkuuta. Alus sijoitettiin 1947 reserviin, missä se oli seuraavat neljä vuotta ilman huoltoa.
Reservissä ollessa aluksen rungon kunnon heikentyminen esti suunnitellun modernisoinnin. Alus sijoitettiin poistolistalle 1950 ja se myytiin romutettavaksi BISCOlle. Aluksen hylky saapui hinattuna T. W. Wardille Inverkeithingiin romutettavaksi 12. toukokuuta 1953.
Päälliköt
Aluksen päälliköinä olivat :
Arto Merisalo
Lapsuus ja nuoruus
Arto Heikki Merisalo syntyi Ruovedellä, Etelä-Pohjanmaan ja Pohjois-Hämeen vanhalla rajalla, kesällä 1965 kasvaen siellä paikallislehti- ja sahateollisuuspiireissä. Hänen isoisänsä oli sahayhtiö Kotvio Oy:n sahanjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja sekä Ruovesi-lehden päätoimittaja. Merisalon isä toimi Kotvio Oy:n metsätyönjohtajana ja hoiti perheen metsäomaisuutta. Kouluaikanaan Arto Merisalo oli mukana muun muassa tukioppilastoiminnassa ja kouluneuvostossa, minkä lisäksi hän oli aktiivinen paikallisessa järjestötoiminnassa. Merisalo osallistui vapaapalokuntatoimintaan vuoteen 1986.
Työura
Merisalo toimi avustajana ja freelance-toimittajana 1981–1984 muun muassa K-M-V-, Keskisuomalainen- sekä Puumies-lehdissä. Vuosina 1983–1985 hän oli sahateollisuuden kone- ja laitetoimittajayhtiöiden sekä konepajayhtiöiden markkinointi- ja johtotehtävissä, syksystä 1985 vuoteen 1987 yrityskauppakonsulttina. Mersalo muutti vuonna 1987 Etelä-Pohjanmaalle Ähtäriin, toimien vuosina 1988–1992 sekä perheen yhtiöiden parissa, Vääräkosken kartanon isäntänä että samanaikaisesti kiinteistö- ja sijoitusjohtajana noin 150 miljoonan euron kiinteistösalkun omistaneen etelä-pohjalaistaustaisen yksityishenkilön yritysten palveluksessa. Vuonna 1993 hän muutti Espooseen, toimien 1993–1995 yritysjohdon ja yrityskaupan konsulttina, 1996–1998 huonekalukaupan ja -teollisuuden konsulttina ja markkinointijohtajana Expo-Unitolla ja Suomi-Soffalla. Merisalo toimi myös samaan aikaan vuosina 1996–2001 Kanrak Toimitilapalvelut Oy:n yksikönjohtajana.
Vuosina 2002–2009 Merisalo toimi Nova-konsernin eri yhtiöissä yksikönjohtajana, liiketoimintajohtajana sekä vuosina 2007–2009 kiinteistökehitysyhtiön toimitusjohtajana. Merisalo toimi kiinteistökehittäjänä ja rakennutti vuosien 1998–2011 aikana runsaan 450 miljoonan euron arvosta yli 50 hehtaaria erilaisia kaupan, logistiikan ja tuotannon sektoreiden kiinteistökehityskohteita eri puolille Suomea. Näiden hankkeiden kautta maakuntiin syntyi yli 4 000 työpaikkaa. Syyskesästä 2008 huhtikuulle 2012 Arto Merisalo toimi Suomen Toimitilapalvelut Oy:n toimitusjohtajana ja toimitilakonsulttina. Syksystä 2009 toukokuuhun 2010 Merisalo oli Motonetin perustajan, ekonomi Lauri Juntusen, Virsseli Oy Toimitilapalveluissa kiinteistökehitysjohtajana. Toukokuusta 2010 huhtikuun alkuun 2011 Merisalo toimi Kanrak Oy:n senior partnerina ja huhtikuusta 2011 saman vuoden loppuun Hansa Deal Oy:ssä kiinteistökehityspalvelut -sektorin toimialajohtajana. Merisalo siirtyi tämän jälkeen STTP Oy:n toimitusjohtajaksi ja toimitilakonsultiksi, kunnes lähti 19. huhtikuuta 2012 suorittamaan saamaansa vankeusrangaistusta.
Yhteiskunnallisen vaikuttamisen osalta Merisalo joutui julkisuuteen vaalirahakohun alettua toukokuussa 2008. Hän oli mukana muutamien julkisuudessakin esillä olleiden yrittäjäystäviensä (Kyösti Kakkonen, Lauri Juntunen, Seppo Saastamoinen, Toivo Sukari ja Harri Toivainen) kanssa Kehittyvien Maakuntien Suomi ry:n (KMS) toiminnassa taustavaikuttajana. Merisalo joutui kesäkuussa 2010 valitun Keskustan silloisen puoluejohdon aikana eräänlaiseen ristiriitaan Mari Kiviniemen, Timo Laanisen ja muun Keskustan niin sanoutun liberaalijohdon kanssa. Tämä ristiriita ei koske nykyistä puheenjohtaja Juha Sipilää ja hänen 2012 alkanutta kauttaan. Arto Merisalo pettyneenä Kokoomuksen ja silloisen pääministerin Harri Holkerin politiikkaan vuoden 1988 alussa liittyi Ähtärissä asuessaan Suomen Keskustaan, päätti hän kertomansa mukaan, ettei ole enää jatkossa vaihtamassa puoluetta.
SYK-Yhtiöt
Merisalon laajemmin uutisoitu hanke oli yritysryhmä nimeltä SYK-Yhtiöt. Talouselämä-lehti julkaisi 5. syyskuuta 1986 artikkelin tuolloin 21-vuotiaasta liikemiehestä. SYK-Yhtiöiden tarkoituksena oli koota yhteen konsultteja, jotka eri puolella maata toimivat yritysjärjestelyjen parissa. Kysymyksiä herätti kuitenkin se, että mukana oli myös tuomittuja talousrikollisia ja Merisalolla itselläänkin oli maksuhäiriöitä. Yhtiöllä oli suuret toimitilat Tampereella Keskustorin varrella ja Helsingissä Forumin kauppakeskuksessa.
Expo-Unito Oy
Vuonna 1997 Merisalo ja hänen omistamansa Expo-Unito-yhtiö olivat perustamassa sohvatehdasta Haapamäelle, Keuruun kaupunkiin. Merisalo yritti houkutella myös kaupunkia sijoittamaan rahaa tehtaaseen. Hän suoritti tuolloin vielä vankeusrangaistusta aiemmista talousrikoksistaan ja kaupunginvaltuuston silloinen puheenjohtaja Lauri Oinonen (kesk.) kävi tapaamassa Merisaloa vankilassa. Sekä Oinonen että Keuruun tuolloinen kaupunginjohtaja ajoivat Merisalon Expo-Unito-yhtiön hanketta voimakkaasti. Valtuusto kuitenkin hylkäsi yhteistyön huonekalutehtaan kanssa Merisalon rikoshistorian paljastuttua.
Kanrak-Group
Arto Merisalo oli 1996-2001 mukana myös liikekiinteistöjä välittäneessä Kanrak-Group-yhtiössä.[3] Yhtiön konttoriverkosto laajeni Merisalon vetämänä nopeasti Helsingin lisäksi Kotkaan, Kuopioon, Lahteen, Ouluun, Tampereelle ja Turkuun.[5] Yhtiö oli Suomen johtavia toimitilavälitysyhtiöitä. Merisalo oli itse yksikönjohtajana ensiksi Kanrak Toimitilapalvelut Oy:ssä, myöhemmin Kanrak-Group Oy:ssä[6], jonka asuntopalveluyhtiö Kanrak-Yhtiöt Oy:stä tuli myöhemmin Nova-Asunnot Oy, yksi Nova Groupin tytäryhtiöistä.[7]
Jamaikanmarjukka
Jamaikanmarjukka (Euphonia jamaica) on Jamaikan saarella tavattava peippojen (Fringillidae) heimoon kuuluva varpuslintu. Carl von Linné kuvaili lajin vuonna 1766 Jamaikasta.
Arto Merisalo
Nova Group
Arto Merisalo vangittiin 20. elokuuta 2009 epäiltynä törkeästä velallisen epärehellisyydestä liittyen hänen toimintaansa Nova Kiinteistökehityksen toimitusjohtajana.
Jamaikanmarjukka
Ulkonäkö ja koko
Lajin pituus on noin 11 senttimetriä ja paino 17 grammaa.
Arto Merisalo
Rikostuomiot
Merisalo ja 5 muuta Novan avainhenkilöä tuomittiin huhtikuussa 2012 Helsingin käräjäoikeudessa. Merisalon alioikeudessa eli käräjäoikeudessa saama tuomio muodostui törkeistä velallisen epärehellisyysrikoksista, törkeistä kirjanpitorikoksista, törkeästä lahjuksen antamisesta, lahjuksen antamisesta, rekisterimerkintärikoksesta sekä kirjanpitorikoksesta. Näistä alioikeuden tuomio oli kuusi vuotta ehdotonta vankeutta. Merisalo valitti saamastaan tuomiosta hovioikeuteen ja kanteli vangitsemistuomiosta hovioikeuteen, mutta hovioikeus hylkäsi vangitsemiskantelun.[10]
Sen sijaan Helsingin hovioikeus käsitteli ja hylkäsi kaikki Merisalon, Ilkka Kanervan, Toivo Sukarin ja Kyösti Kakkosen saamat nk. poliittiset syytteet ja osan Merisalon talousrikossyytteistä kesäkuussa 2013 sekä alensi samalla Merisalon rangaistuksen 4 vuoden 6 kuukauden tuomioksi josta Merisalo kärsi puolet eli 2 vuotta 3 kuukautta. Arto Merisalo vapautui vankilasta sunnuntaina 22.12.2013 päästen 6 kuukauden koevapauteen ja lopullisesti hän vapautui 22.06.2014 jolloin vankeusrangaistus oli sovitettu. Merisalo vietti fyysisesti 21 kuukautta Vantaan ja Jokelan tutkintavankiloissa sekä Vanajan vankilan Ojoisten avovankilayksikössä. Merisalon mukaan tutkintavankeus oli kaksi kertaa rankempaa kuin varsinainen vankeus.[11]
Jamaikanmarjukka
Elinympäristö ja levinneisyys
Jamaikanmarjukkaa tavataan Jamaikassa. Lajia tavataan korkeintaan tuhannen metrin korkeudessa.
Arto Merisalo
Suomen Toimitilapalvelut Oy
Vuonna 2008 Merisalo perusti silloisen työnantajansa Nova Groupin kanssa Suomen Toimitilapalvelut Oy -nimisen yrityksen. Novan mentyä konkurssiin Merisalo lunasti Suomen Toimitilapalvelut Oy:n kokonaan omakseen. Jukka Laaksovirran jouduttua eroamaan Destia Oy:n toimitusjohtajan tehtävistä vuonna 2009 taloudellisten väärinkäytösepäilyjen takia (Laaksovirta sai syytteen kuudesta eri luottamusaseman väärinkäytöstä. Sekä käräjä- että hovioikeus kuitenkin vapauttivat Laaksovirran kaikista syytteistä) Merisalo rekrytoi Laaksovirran Suomen Toimitilapalvelut Oy:n neuvonantajaksi. Tämän yhtiön liiketoiminta päättyi keväällä 2012 kun Merisalo sai tuomion Nova-jutusta. Jukka Laaksovirta siirtyi samalla kansainvälisen kaupan ja öljykaupan konsultiksi.
Merisalo mediassa
Viime vuosina Arto on nähty otsikoissa useimmiten elämässä läpikäytyihin mahalaskuihin (konkursseihin) ja niihin kytkeytyviin oikeudenkäynteihin liittyen. Yrittäjänä hän on omissa liiketoiminnassaan siis kokenut pariin kertaan täydellisen "mahalaskun" eli konkurssin ja läpikäynyt pitkät vuosien oikeusprosessit, joiden seurauksena hän on saanut talousrikostuomioita.
Elämäkertakirjan kirjoittaminen on ollut Arto Merisalolla työn alla keväästä 2012 lukien ja se työ jatkuu, julkaisuajankohtaa Arto Merisalo on halunnut siirtää vuodeksi 2018-2019. Merisalo julkaisee blogia Uusi Suomi -lehden verkkosivuilla.
Arvo Tuominen teki Ylen Dokumenttiprojekti-sarjaan Merisalosta dokumentin "Vaalirahoittaja", joka esitettiin elokuussa 2014. Yle siirsi dokumentin esittämisen huhtikuun 2014 lopusta yli eurovaalien johtaja Riitta Pihlajamäen päätöksin, jota päätöstä laajasti kummasteltiin. Dokumentilla oli kaikkineen yli 700 000 katsojaa.
Yksityiselämä
Arto Merisalo on ollut naimisissa kerran (1988-1995), hänen entinen puolisonsa on Aija Merisalo. Aija ja Arto Merisalolla on yksi tytär. Laulaja-lauluntekijä Jippu on Aija Merisalon kasvattitytär.
Liiketoimien ohessa Merisalo on ollut mukana sekä eri kristillisten järjestöiden taustatoiminnoissa että politiikan taustakulisseissa. Hengellisellä puolella hän on toiminut sekä kirkon, että nk. vapaiden suuntien sektorilla, mm. helluntailiikkeessä. Vuosina 1998-2016 Merisalo kuuluu evankelisluterilaisen kirkon herätysliikkeistä herännäisiin, eli körtteihin. Uuden Suomen bloginsa esittelytekstissä Arto Merisalo luonnehtikin itseään paavoruotsalaismaiseksi karismaattiseksi körtiksi.
Antti Piimänen
Antti Piimänen (1712 Längelmäki – 16. lokakuuta 1775 Turku) oli suomalainen kirkonrakentaja ja kirvesmies, joka kehitti lounaissuomalaisen pitkäkirkkotyypin.
Piimäsen vanhemmat olivat talollinen Heikki Heikinpoika ja Kaisa Järvi. Piimäsen puoliso vuodesta 1737 oli Anna Yrjöntytär (k. 1785), myös heidän poikansa Mikael Piimänen oli kirkonrakentaja. Piimänen tuli vuonna 1727 kirvesmieheksi Turkuun ja eteni ammattikunnan vanhimmaksi, joka mm. valvoi Turun tuomiokirkon rakennusasioita. Hän rakensi itse sekä puu- että kivikirkkoja. Piimäsen suunnittelemia tai rakentamia kirkkoja ja kellotapuleita ovat:
Don’t Need No Money
Don’t Need No Money on brittiläisartisti Imani Williamsin debyyttisingle, jolla vierailevat myös brittiläiset DJ-tuottajat Sigala sekä Blonde. Sen julkaisi Sony Music Entertainment digitaalisesti ladattavana singlenä 1. heinäkuuta 2016. Samalla, kun tämä oli Imanin uran ensimmäinen single pääartistina, tämä oli myös ensimmäinen kerta, kun Sigala ja Blonde ovat tehneet yhteistyötä. Imani sai inspiraatiota kappaleen tekoon osallisuudestaan vuonna 2016 julkaistulla kappaleella ”Say You Do”, jonka Sigala työsti yhdessä drum and bass -musiikkituottaja DJ Freshin kanssa.
Kappaleelle on toteutettu myös Carly Cussenin ohjaama musiikkivideo, joka julkaistiin videopalvelu YouTubessa 21. heinäkuuta 2016. Videon tuotannosta vastasi puolestaan Danielle Hinde ja sillä esiintyy kaikista esiintyjistä vain Imani. Kappale on päässyt singlelistalle vain Irlannissa, Iso-Britanniassa ja Skotlannissa.
Kotšovon piiri
thumb|175px|Kotšovon piiri Permin aluepiirin kartalla. Kotšovon piiri (komipermjakiksi Кöчла́дор райо́н, Kötšlador raion) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiiriin kuuluvassa Permin Komin piirikunnassa Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 2 700 neliökilometriä. Asukkaita on 12 300 henkeä (vuonna 2009).
Kotšovon piiri sijaitsee Permin Komin keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Gainyn, idässä Kosan ja etelässä Jurlan piireihin sekä lännessä Kirovin alueeseen. Pinta-alasta noin 85 % on metsää. Seudulla virtaa Kosajoki ja sen sivujoet Lolog, Sepol ja Vurlam. Hyötykaivannaisia ovat rautamalmi, hiekka ja sora, savi ja turve.
Piiriin kuuluu viisi maalaiskuntaa: Bolšaja Kotša, Juksejevo, Kotšovo, Maraty ja Pelym. Hallinnollinen keskus on Kotšovon kylä, josta on 75 kilometriä Kudymkariin ja 266 kilometriä Permiin. Asutuskeskuksia on yhteensä 75.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 80,1 % komipermjakkeja ja 18,1 % venäläisiä. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Kudymkarin ja Gainyn välinen maantie. Tärkein elinkeino on puunhankinta ja -jalostus. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon.
Piirissä toimii 21 lastentarhaa ja koulua, lasten luomistyön keskus ja taidekoulu, 29 kulttuuri- ja vapaa-ajankeskusta sekä 14 kirjastoa. Paikallislehtenä ilmestyy Severjanka (”Pohjolan tytär”).
Seudulta on kotoisin Suomessa asunut komiemigrantti Ignati Mošegov.
Miehitetty Mars-lento
Miehitetty Mars-lento eli retkikunnan lähettäminen Mars-planeetalle on ollut ihmiskunnan haaveissa jo pitkään matkan mittavista haasteista ja ratkaisemattomista teknisistä kysymyksistä huolimatta. Toistaiseksi miehitettyjä avaruuslentoja matalaa Maan kiertorataa edemmäs on tehty ainoastaan Kuuhun vuosina 1969–1972. Lento Marsiin olisi huomattavasti vaativampi muiden muassa matkan pituuden, suuremman delta-v:n ja miehistön säteilyaltistumisen vuoksi. Mars-lentoa on eri tahoilla jollain tasolla suunniteltu ensimmäisen Kuu-lennon jälkeen, mutta vielä yksikään maa tai muu taho ei ole täysipainoisesti ryhtynyt hankkeeseen.
pienoiskuva|BFR Starship Mk2 prototyyppi rakenteilla. Cocoa, Florida, elokuu 2019. Ehkä pisimmällä miehitetyn Mars-lennon toteuttamisessa oleva SpaceX-yritys kehittää Mars-lentoihin soveltuvaa avaruusalusta BFR:ää. Vuonna 2019 sen ensimmäiset prototyypit olivat rakenteilla. Yrityksen tavoite on Marsin asuttaminen. Sen ensimmäinen ja SpaceX:n perustajan Elon Muskin mukaan vaikein askel on riittävän suuren ja edullisen kuljetusratkaisun kehittäminen.
Miehitetty Mars-lento
thumb|right|250px|Matkalla Marsiin. Marsin kiertoradalle jäävässä emäaluksessa oleva miehistö kelluu painottomuudessa. thumb|right|250px|Mars-laskeutuja irtautuu Marsin kiertoradalle asettuneesta emäaluksesta. Järjestely muistuttaa kuulennoilla käytettyä kiertolais-laskeutuja-kokonaisuutta. Osa Mars-lentosuunnitelmista perustuu laskeutumiseen suoraan Marsiin polttoaineen säästämiseksi. thumb|right|250px|Mahdollinen Mars-lennon laskeutumispaikka Marsin kartalla ja kuviteltuja Mars-kävelyjen tai Mars-ajelujen reittejä.
NASA ilmoitti 2012 lähettävänsä toisen mönkijän Marsiin vuonna 2020 valmistelemaan 2030-luvun miehitettyjä lentoja.
Marsiin on lähetetty useita miehittämättömiä luotaimia. Mars on lähimmillään muutaman kymmenen miljoonan kilometrin päässä Maasta. Polttoaineen säästämiseksi sinne ei kannata lentää suorinta rataa pitkin. Matka on keskimääräistä rataa pitkin käytännössä satoja miljoonia kilometrejä ja vie ajallisesti keskimäärin pari vuotta.
Mars-lennolle lähteviä uhkaisivat säteily, painottomuus ja psyykkiset ongelmat.
1990-luvulla NASA kaavaili perustavansa myöhemmin kuuaseman, jossa voidaan harjoitella tulevan Mars-lennon tilanteita.
Mars-lento vaatii uutta tekniikkaa
Osa Mars-lennolle haluttavasta tekniikasta on vielä kehittämättä. Esimerkiksi hapen ja veden kierrätys elossapitojärjestelmässä pienentäisi mukaan otettavien tarvikkeiden määrää, mutta sellaista ei ole kehitetty. On ajateltu viljellä kasvihuoneessa leviä tai muita kasveja ravinnoksi. Kasvit myös kierrättäisivät ilmaa ja ihmisen jätteitä.
Mars Direct -suunnitelmassa Mars-alus yhdistetään vaijerilla viimeiseen rakettivaiheeseen ja kokonaisuus pannaan ohjausrakettien avulla pyörimään siten, että miehistöalukseen saadaan Marsin painovoimaa vastaava keskipaikoisvoima.
Mars-lennon ongelmia
thumb|250px|Taiteilijan näkemys NASAn 1990-luvun lopulla suunnittelemasta Mars-lennosta nimeltä Mars design reference mission 3.0 ("Mars-lennon suunnittelussa käytetty vertailusuunnitelma 3.0". thumb|250px|Avaruustaiteilijan kuva Mars-autosta ja astronauteista.
Lentoaika
Lento Marsiin niin sanottua Hohmannin ellipsiä pitkin vie noin 260 päivää, paluumatka yhtä kauan. Myös perillä halutaan viettää aikaa. Yhteensä lento kestäisi pari vuotta.
Lentomatkojen ajan miehistö olisi painottomassa tilassa, mikä aiheuttaisi lihasten surkastumista ja luumassan katoamista.
Auringon purkaukset ja jatkuva säteily
Säteily voisi vaurioittaa myös sydäntä ja keskushermostoa. Nasan avaruusluotaimella tekemän mittauksen mukaan jo vuoden mittainen Mars-lento altistaisi avaruuslentäjän 660, jopa 1000 millisievertin säteilyannokselle Auringon ollessa rauhallinen. Koko astronautin uran aikana sallittu enimmäisannos on 800–1300 mSv. Koska monissa Mars-lentokaavailuissa lento kestää yli vuoden, avaruuslentäjät saisivat Mars-lennolla enimmäismäärän säteilyä. 2,5 vuoden mittainen matka Marsiin lyhentäisi astronautin elinikää 15–24 vuotta.
Suojaava lyijykerros taas olisi kovin painava. Suorien vaikutusten lisäksi säteily voi vaikuttaa mukana kuljettavan ruoan ravintoarvoihin, kuten vitamiineihin.
Painottomuudessa lisäksi luuston kalsium puolittuu kahdessa kuukaudessa ja lihaksisto pyrkii surkastumaan, mutta tätä estetään liikunnalla.
Pitkä yhteydenpitoaika
Koska Mars on hyvin kaukana Maasta, valo ja radioaallot käyttävät edestakaiseen Marsin ja Maan väliseen matkaan useita minuutteja. Valo ja radioaallot kulkevat noin 0,3 miljoonaa kilometriä sekunnissa, ja Marsin etäisyys Maasta vaihtelee 56–400 miljoonan kilometrin välillä. Radioviestin kulkuaika yhteen suuntaan on 3–22 minuuttia.
Korkeat kustannukset
Mars-lennon kustannuksia lisää sekin, että Mars-lennon valmistelu Maan kiertoradalla tulisi luultavasti vaatimaan useita rakettikuormia, joissa yhdessä voisi olla komentoalus, toisessa jarru- ja kiihdytysrakettiosa, kolmannessa polttoainesäiliöt, neljännessä laskeutumisosa ja niin edelleen. George Bushin SEI-hankkeen osana suunniteltu Mars-matka olisi maksanut 450 miljardia dollaria, Robert Zubrinin minimalistisen MarsDirect-suunnitelman hinta-arvio on 30 miljardia dollaria. Useimmat muut hinta-arviot asettuvat näiden välille.
Mars-aluksen voimanlähteistä
thumb|250px|[[Marsin maisemia Mars Pathfinder -nimisen miehittämättömän avaruusluotaimen kuvaamana.]] Nykyisissä suunnitelmissa yleisin ratkaisu Mars-lennon välineeksi näyttää olevan perinteinen kemiallinen raketti. 1970-luvulla hylätyt ydinvoimasuunnitelmat palaavat kuitenkin ajoittain harkintaan.
Polttoaineen tuotanto perillä
Yksi Mars-lentoa tutkivan yksityisen Mars Societyn perustajajäsenistä, Robert Zubrin on ehdottanut Mars Direct -ohjelmaa, jossa Marsin kaasukehässä voitaisiin valmistaa esimerkiksi metaanipolttoainetta paluumatkaa varten. Hapetin voisi olla häkää, eli hiilimonoksidia. Raketin suihkunopeus ja työntövoima olisivat vähäiset, mutta polttoaineen valmistus Marsissa olisi etu. Tämä alentaisi lennon kustannuksia ehkä kymmenykseen ”perinteisistä” suunnitelmista, ja toimeen tultaisiin ehkä yhdellä kantoraketilla.
Hylätty ydinreaktorisuunnitelma
1960- ja 1970-luvuilla ajateltiin käyttää Mars-lentoon muun muassa ydinreaktorin kuumennusvaikutukseen perustuvaa rakettia, jossa on ydinkäyttöinen keskusosa ja lisättäviä polttoainesäiliöitä. Toisessa, NASAn 1968 laatimassa IMIS-suunnitelmassa oli neljä ydinrakettiyksikköä ilman irrotettavia polttoainesäiliöitä, ja kartiomainen, kaksivaiheinen laskeutumisosa.
Huimia visioita
Kehitteillä olevaa VASIMR-rakettimoottoria on esitetty Mars-lennon keston lyhentäjäksi.
Robert Zubrin on ajatellut myös Auringon säteilyn paineeseen perustuvaa aurinkopurjetta Mars-matkailussa, vaikka Auringon hiukkasvirta on huomattavasti pienempi. Aurinkopurjetta aiottiin kokeilla, mutta koesatelliitti Cosmos 1 tuhoutui vuonna 2005 laukaisussa. Toukokuussa 2010 Japani laukaisi ensimmäisen aurinkopurjetta ensisijaisena työntövoiman lähteenä käyttävän avaruusluotaimen Ikaroksen. Purjeen käyttövoimaksi on myös ehdotettu Maasta käsin toimivaa mikroaaltolähdettä. Tällöin purje höyrystyisi ohuelta pintakerrokseltaan vaihe vaiheelta mikroaaltosäteilyn voimasta ja työntäisi alusta eteenpäin. Näin saavutetaan suuria, jopa 60 km/s nopeuksia puolessa tunnissa. Varsinkin tämä tekniikka on vielä testaamatta.
Mars-lennon psykologiaa
Venäläinen Biolääketieteellinen instituutti IBMP ja ESA aloittivat 2008 pitkän avaruuslennon psykologisia ja lääketieteellisiä vaikutuksia arvioivan Mars-500 -tutkimuksen, jossa vapaaehtoiset koehenkilöt asuivat Mars-alusta jäljittelevässä suljetussa tilassa. Heinäkuussa 2009 kuusimiehinen koemiehistö päätti 105 vuorokautta kestäneen harjoituksen ja 4. marraskuuta 2011 päättyi kesäkuussa 2010 alkanut ja 520 vuorokautta kestänyt tutkimusohjelman viimeinen, täysipituinen eristysjakso.
Vuonna 2011 päättyneen eristysjakson analyysi paljasti neljän kuudesta jäsenestä kärsineen erilaisista lievistä ongelmista jakson aikana, kuten vuorokausirytmin muuttumisesta, univaikeuksista ja lievästä masennuksesta. Tutkijoiden mukaan tulokset herättävät epäilyksiä miehistön toimintakyvystä todellisella Mars-lennolla. Vuonna 2013 todettiin juuri unihäiriöiden olevan suurin riskitekijä. Ahtaassa tilassa pidetyt miehistöt riitelevät helposti.
Elokuussa 2015 alkoi Havaijilla vuoden kestävä koe, missä kuusi tutkijaa sulkeutui 11 metriä halkaisijaltaan olevaan kupoliin. Kupolista poistuessaan he käyttävät aina avaruuspukua.
Mars-lennon ratoja
Perinteinen luotainten käyttämä rata Marsiin on lähellä Hohmannin siirtorataa, joka on Maan ja Marsin ratojen välissä oleva puoliellipsi.
Mars-lennon matematiikkaa
thumb|250px|Taiteilijan näkemys avaruusmiehistä suuren rotkon lähellä Marsissa aamulla. thumb|220px|Avaruusluotaimen ottama Victoria-kraatterin kuva.
Marsin ja Maan asemat toistuvat samoina keskimäärin 2,14 vuoden eli 780 vuorokauden välein, koska Mars kiertää Aurinkoa 1,88 vuoden jaksoissa, ja maa kiertää vuoden jaksoissa.Tällöin Mars ehtii joka Maan kierrokselle edetä hieman eteenpäin. Marsin etäisyys Auringosta on keskimäärin 1,52 AU, mutta radan soikeuden takia planeetan etäisyys vaihtelee välillä 1,38–1,66 AU. Tällöin Mars on lähimmillään meitä 56 miljoonan kilometrin eli 0,37 AU:n päässä, ja kauimmillaan 400 miljoonan kilometrin eli 2,67 AU:n päässä.
On luultavaa, että Mars-alus asettuu alussa hyvin soikealle radalle Marsia kiertämään. Tälle jarrutus vaatii noin 1,02 km/s, jos rata on alimmillaan 500 km, korkeimmillaan 52 000 km:n korkeudessa Marsin pinnasta, kiertoajalla 43,09 tuntia.
Mars-aluksen mahdollisia mittoja
Monien tutkimusten mukaan Mars-lento vaatii noin 400–1000 tonnin painoisen aluksen noston maata kiertävälle radalle, mitä luultavimmin monilla rakettilennoilla. Aluksen osat telakoidaan yhteen avaruudessa. On arvioitu, että Mars-lento vaatisi tähän 20 Saturnus-rakettia, noin 15-kertaisen varustemäärän verrattuna kuulentoon ja 50-kertaisen tarvikemäärän, arviolta 5,5 tonnia ilmaa, vettä, ruokaa ja muita tarvikkeita henkeä kohden. Toisen arvion mukaan lento vaatisi yli 30 sukkulalentoa. Kokemus kertoo, että 1 ihminen kuluttaa hyödykkeitä avaruusasemalla 15 kiloa päivässä, josta ilmaa, vettä ja ruokaa noin 5,6 kg. Joidenkin arvioiden mukaan Mars-aluksen on voitava kuljettaa ainakin 135 tonnia. Lisäksi tarvitaan asuinosa. Eräiden arvioiden mukaan Marsiin lähtevä kemiallinen raketti vaatii 40 minuutin ajan noin 110 000 kg:n työntövoiman.
Mars-lennolla tarvittavia nopeuslisiä eli ajotarpeita
Mars-lentosuunnitelmien historiaa
thumb|240px|Venäläisten suunnittelema, toteutumatta jäänyt TMK-avaruusalus, joka tässä kuvassa on kuviteltu kiertämään [[Venusta.]]
Jo 1950-luvulla ehdotettiin Orion-alusta, joka toimisi ydinräjähteillä. Pienet ydinlataukset räjähtäisivät aluksen kilven takana, mikä työntäisi alusta eteenpäin. Optimistisesti ajateltiin aluksella voitavan pistäytyä Saturnuksessa vielä 1970-luvulla, ja Mars olisi vain välipysäkki.
Venäläiset suunnittelivat Mars-lentoa pohjautuen 25 N-1-rakettiin. Raketin kehitys epäonnistui täysin, ja näin ollen suunnitelma ei päässyt alkua pidemmälle.
Kun George H. Bush ehdotti miehitettyä lentoa Marsiin osana Space Exploration Initiative (SEI) aloitetta 1989, arveltiin, että ensimmäinen miehitetty lento tapahtuisi vuoden 2020 paikkeilla. Tämä aloite ei saanut Yhdysvaltain kongressilta rahoitusta. Silloinen kustannusarvio oli 450 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Neuvostoliitto esitti sekä 1960-luvulla että 1980-luvulla yksityiskohtaisia suunnitelmia Mars-lennoista mutta Neuvostoliiton hajottua venäläiset ovat keskittyneet neuvottelemaan yhteisistä missioista Yhdysvaltojen kanssa.
Euroopan avaruusjärjestö ESAn tavoitteena on miehitetty lento Marsiin.
Mars-siirtokunta
thumb|right|240px|Taiteilijan näkemys ehkä joskus toteutuvasta Mars-siirtokunnasta, joka tuottaa ravintoaan viljelemällä kasveja kasvihuoneissa.
2010-luvulla alettiin puhua yksisuuntaisista lennoista Marsiin. Marsiin lähetettäisiin ihmisiä ja näille hengissäpysymisen kannalta välttämätön, mutta miehistö ei voisi palata Maahan. Näin Mars-siirtokunnan perustaminen ja ensimmäinen lento Marsiin tapahtuisi samalla lennolla ja tulisi halvemmaksi kuin menopaluu Maa–Mars–Maa. . . Yksisuuntaisen lennon ajatukseen perustuu hollantilaisyhtiön Mars One -suunnitelma, jossa Marsiin lähetetään ensin mönkijä, sitten Mars-kapseleilla miehittämättömästi miehistön asuintilat ja tarvikkeet ja lopuksi neljä ihmistä. Nämä jäisivät Marsiin loppuiäkseen, mutta aina parin vuoden jälkeen perustetulle asemalle tulisi lisää ihmisiä ja tarvikkeita uusilla lennoilla. Mars Onen vastustajat kertovat, ettei tekniikka ole valmista ja luotettavaa Marsin asuttamista varten, ja rahoituskin saattaa ontua.
Ishinomaki
Ishinomaki on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Miyagin prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin itäosassa. Kaupungin keskusta on rakentunut Ishinomakinlahteen laskevan Kyū-Kitakamijoen suulle. Kaupunkiin kuuluu Oshikan niemimaa, jolla on rikkonainen riasrannikko lukuisine lahtineen, ja useita saaria, kuten Kinkasan. Ishinomakissa on 141 075 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 554,55 neliökilometriä.
Ishinomaki kehittyi linnanaluskaupunkina jo Kamakura-kaudelta lähtien. Edo-kauden alussa 1600-luvulla siitä tuli merkittävä satamakaupunki osana Sendain daimiokuntaa. Sieltä kuljetettiin riisiä Edoon. Rautateiden rakentamisen myötä 1800-luvun lopulla se hetkellisesti taantui, mutta kukoisti sittemmin kalastussatamana, jonne sijoittui myös elintarvike-, kone- ja paperiteollisuutta. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Ishinomaki sai vuonna 1933. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin kuusi maaseutukaupunkia: Kahoku, Kanan, Kitakami, Monou, Ogatsu ja Oshika. Ishinomaki kärsi suuria vahinkoja vuoden 2011 Tōhokun maanjäristyksen aiheuttamassa tsunamissa, kun 3 552 ihmistä sai surmansa ja 20 043 asuinrakennusta tuhoutui kokonaan.
Ishinomakin nähtävyyksiin kuuluu entinen linnavuori Hiyoriyama, jolta avautuu näköala Matsushiman alueelle. Vuori tunnetaan kirsikankukistaan ja alppiruusuistaan. Lähellä Tsukinouran lahtea toimii museo, jonne on rakennettu kopio daimio Date Masamunen 1600-luvun alussa rakennuttamasta San Juan Bautista -laivasta. Sillä purjehdittiin Eurooppaan saakka. Kaupungissa toimii myös Ishinomorin manga-museo. Osa kaupungin alueesta kuuluu Minami-Sanrikun–Kinkasanin puolikansallispuistoon. Ishinomakia palvelee JR Higashi-Nihonin Ishinomaki-linja.
Jan Kolář
Jan Kolář voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Antti Laurila
Antti Laurila on Laurilan perheen esikoinen Väinö Linnan romaanisarjassa Täällä Pohjantähden alla. Antti on vähämielinen, ja häntä joudutaan pitämään jatkuvasti sidottuna.
Juoni
Aliina joutuu naimisiin Anton Laurilan kanssa jo rippikouluiässä sattuneen "vahingon" vuoksi. Esikoispoika Antti osoittautuu kasvaessaan vähämieliseksi. Kasvattaminen on vaikeaa, kun Anttoosta ei oikein ole siihen eikä Aliinakaan ihmeitä osaa. Antti ei varsinaisesti ole väkivaltainen, mutta hän saattaa tehdä milloin mitäkin pahaa mielijohteidensa mukaan. Kun häntä yritetään estää esimerkiksi rikkomasta jotakin, hän suuttuu, jolloin raavaalla Anttoollakin on hänen pitelemisessään täysi työ.
Kun Antti on kasvanut myös ruumiinvoimiltaan niin suureksi, ettei hänen enää voida antaa olla irrallaan, hänet on pakko kahlehtia pakarin seinään. Kun kunnanmiesten korviin on kantautunut, että Anttoo on joskus lyönyt poikaa, he puuttuvat asiaan. Pitäjään on juuri perustettu vaivaistalo, mutta Anttoo kieltäytyy jyrkästi antamasta poikaansa sinne ”kiusattavaksi”. Sitä paitsi vaivaistalo täyttyy muutoinkin ääriään myöten, eikä Antin asiaan sen koommin palata: ”On tässä kunnan niskoilla eläjää ilmankin.” Aliina ja Anttoo yrittävät turhaan kieltää nuorempia poikia Arvia ja Uunoa kiusaamasta Anttia.
Tilallinen Kalle Töyry, jonka maalla Laurilan torppa sijaitsee, häätää Laurilan perheen vuonna 1907 saatuaan mittansa täyteen Lauriloiden niskoittelusta, ja poliisit saapuvat toimeenpanemaan häätöä. Kahleistaan vapautettu Antti on romaanin kertojan mukaan ”hirvittävän näköinen” hoitamattomine hiuksineen ja partoineen, yllään vain rohdinkankainen mekko. Hänen ranteisiinsa on kiedottu riepuja, jotta kahleet eivät niitä hankaisi, ja hänen otsassaan ”hullunryppyjen” vieressä on suuri luomi. Tapahtuman aikana Antti onnistuu karkaamaan häntä saattavalta poliisilta ja lähtee uskomattoman nopeasti, kahleet maata viistäen, juoksemaan navetasta irti päästetyn Laurilan sonnin perään. Raskasliikkeisellä konstaapelilla ei ole mitään mahdollisuuksia tavoittaa Anttia, joten nimismies joutuu komentamaan ratsupoliisin ottamaan karkulaista kiinni. Kiinnioton jälkeen Antti istutetaan samaan rekeen köysiin sidotun, poliiseille vastarintaa tehneen isänsä Anttoon kanssa ja hänet viedään nyt vaivaistalon suljetulle osastolle, jossa hän elää edelleen kahleissa ja mölisee, ja vähitellen hän katoaa tarinasta.
Fasana-luokka
Fasana-luokka oli Italian laivaston seitsemän aluksen muodostama hävittäjäluokka. Alukset olivat sotakorvauksena 1920 vastaanotettuja Itävalta-Unkarin laivaston Tátra- ja Ersatz Tátra -luokkien aluksia. Heikko kuntoisia Fasanaa ja Zensonia ei varsinaisesti otettu palvelukseen eikä niitä siten kunnostettu.
Italiassa alusten alkuperäiset 533 millimetrin torpedoputket vaihdettiin Regia Marinan käyttämiin 450 millimetrin torpedoputkiin. Lisäksi aluksille asennettiin kaksi 6,5 millimetrin konekivääriä. Alukset luokiteltiin torpedoveneiksi 1. lokakuuta 1929.
Live in Atlanta
Live in Atlanta on Destiny’s Child -yhtyeen livetaltioinneista koostuva musiikki-DVD, jonka Columbia Records julkaisi vuonna 2006. DVD:n konsertti on taltioitu heinäkuussa 2005 Philips Arenalla Atlantassa, Yhdysvalloissa.
Virman lampi
Virman lampi 68163703470032 on Etelä-Savossa Pertunmaalla Kuortin kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Pitkäjärven–Virman valuma-alueeseen (14.176) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 106,9 metriä mpy.
Jevgeni Salejev
Jevgeni Sergejevitš Salejev (, s. 19. tammikuuta 1989) on venäläinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Aleksandr Tarankanov on valmentanut häntä vuodesta 2009 lähtien.
Salejev saavutti Taškentin MM-kilpailuissa 2014 hopeaa 80 kg:n sarjassa. Hän voitti samassa painoluokassa kultaa Bakun Euroopan kisoissa 2015. Las Vegasin MM-kilpailuissa 2015 hän oli kahdeksas.
Maaliskuussa 2016 Salejev jäi kiinni meldonium-nimisestä dopingaineesta useiden muiden maansa urheilijoiden kanssa.
Keskinen (Pertunmaa, Kuortti)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 8,9 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Pitkäjärven–Virman valuma-alueeseen (14.176) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 106,9 metriä mpy.
Helmikkäät
Helmikkäät (Pardalotidae) on australialainen varpuslintujen lahkoon kuuluva lintuheimo. Helmikkäisiin kuuluu vain yksi suku, helmikkäät (Pardalotus). Heimon lajit ovat värikkäitä ja hyvin pieniä.
== Lajit ==
Larry Silverstein
Larry Silverstein (s. 30. toukokuuta 1931, Brooklyn, New York ) on yhdysvaltalainen kiinteistösijoittaja ja Silverstein Properties Inc. -yhtiön johtaja.
Taustaa
Larry Silverstein syntyi 30.5.1931 juutalaisperheeseen Brooklynissä. Hän valmistui New Yorkin yliopistosta 1952, ja suoritti lakimiehen tutkinnon Brooklyn Law Schoolissa. Hän alkoi sijoittaa kiinteistöihin isänsä Harry G. Silversteinin ja opiskelutoverinsa Bernard H. Mendikin kanssa 1957. Silversteinin ja Mendikin yhteistyö päättyi 1977 erimielisyyksiin liiketoiminnan suunnasta; Silverstein halusi rakentaa uutta, kun Mendik halusi keskittyä olemassaolevien rakennusten ostamiseen.
1980-luvulla Silverstein hankki omistukseensa useita toimistorakennuksia Midtownissa ja eteläisellä Manhattanilla, ja hänen yhtiönsä on ollut mukana useissa suurissa rakennusprojekteissa New Yorkissa.
World Trade Center
1980 Silversteinin yhtiö voitti New Yorkin satamaviraston kilpailun World Trade Centerin viimeisen vapaan tontin vuokraamisesta ja kehittämisestä. Tontille valmistui vuonna 1987 7 World Trade Center.
Silverstein solmi huhtikuussa 2001 useiden investoijien tukemana 99-vuotisen ja 3,2 miljardin dollarin arvoisen vuokrasopimuksen World Trade Centeristä ja useista muista kiinteistöistä. WTC-tornit tuhoutuivat syyskuun 11. terrori-iskuissa vain viisi kuukautta sopimuksen solmimisen jälkeen. Silverstein käy yhä eri tahoja vastaan oikeutta iskujen aiheuttamien vahinkojen korvaamisesta. Vuoteen 2014 mennessä Silverstein oli saanut oikeusteitse ainakin 4,6 miljardia dollaria korvauksia eri vakuutusyhtiöiltä.
Ilveskoski
Ilveskoski on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Ewing (sukunimi)
Ewing on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Fiktiossa:
Gainyn piiri
thumb|175px|Gainyn piiri Permin aluepiirin kartalla. Gainyn piiri (komipermjakiksi Га́йна райо́н, Gaina raion) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiiriin kuuluvassa Permin Komin piirikunnassa Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 14 928 neliökilometriä. Asukkaita on 15 900 henkeä (vuonna 2009).
Gainyn piiri sijaitsee Permin Komin pohjoisosassa. Lännessä ja pohjoisessa se rajoittuu Komin tasavaltaan, idässä Permin aluepiirin Tšerdynin piiriin, etelässä Permin Komin Kosan ja Kotšovon piireihin sekä Kirovin alueeseen. Pinta-alasta yli 95 % on metsää. Alueella virtaa Kama ja sen sivujoet Vesljana, Lupja, Leman ja Timšer. Seudulla on paljon järviä, joista suurimmat ovat Adovo ja Nahty. Hyötykaivannaisia ovat hiekka ja sora, savi, turve ja kivennäisvedet.
Piiriin kuuluu 7 maalaiskuntaa: Gainy, Ivantšino, Kebraty, Seiva, Serebrjanskoje (keskuspaikka Ust-Tšornaja), Ust-Tšornaja ja Verhnjaja Staritsa. Hallinnollinen keskus on Gainyn taajama. Asutuskeskuksia on yhteensä 43.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 56,5 % venäläisiä, 34 % komipermjakkeja ja 3,7 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Kudymkarin ja Syktyvkarin välinen maantie. Talous perustuu metsävarojen hyödyntämiseen. Piirissä toimii kaksi metsätilaa sekä puunhankintaa ja sahatavaran tuotantoa harjoittavia yrityksiä. Lisäksi on Gainyn konepaja ja puunuittoa harjoittava yritys. Maatalous on vähäistä.
Piirissä toimii 18 lastentarhaa ja 17 koulua. Kulttuurilaitoksia ovat 26 kulttuuri- ja vapaa-ajankeskusta, 21 kirjastoa ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Naše vremja (”Meidän aikamme”).
Vakhtang I
Vakhtang I Gorgasali (, n. 439 tai 443 – 502 tai 522) oli Iberian eli paikallisesti Kartlin (nykyisen Georgian itäosan) kuningas Khosroiani-dynastiasta 400-luvun jälkipuoliskolla ja 500-luvun alussa. Gorgasali on iranilainen liikanimi, joka tarkoittaa ”sudenpäätä”. Hän johti kansansa liitossa Itä-Rooman valtakunnan kanssa pitkäaikaiseen taisteluun sassanidien Iranin hegemoniaa vastaan. Se päättyi Vakhtangin tappioon ja Iberian kuningaskunnan heikentymiseen. Perimätiedon mukaan hän uudisti myös Georgian ortodoksisen kirkon rakennetta ja perusti Georgian nykyisen pääkaupungin Tbilisin.
Vakhtangin hallituskauden ajoittaminen on ongelmallista. Professori Ivane Džavakhišvilin mukaan hän hallitsi vuosina noin 449–502 ja professori Cyril Toumanoffin mukaan noin 446–522. Toumanoff liittää Vakhtangin lisäksi Iberian Gurgenes-nimiseen kuninkaaseen, joka tunnetaan Prokopioksen Justinianuksen sodista. Vakhtangia käsitellään 700- tai 1000-luvulla laaditussa elämäkerrassa, jonka kirjoittajana pidetään Džuanšeria ja jossa historia ja legendat kietoutuvat yhteen eeppiseksi kertomukseksi niin, että Vakhtangin persoonaa ja tekoja liioitellaan suuresti. Teos on ollut pääasiallisena lähteenä kuvalle Vakhtangista esimerkillisenä soturikuninkaana ja valtiomiehenä ja sen antama kuva on säilynyt kansan muistissa nykyaikaan saakka. Vakhtang nousi yhdeksi Georgian historian suosituimmista hahmoista jo keskiajalla ja Georgian ortodoksinen kirkko on kanonisoinut hänet.
Nimi
Vakhtang Gorgasalin elämän mukaan kuninkaalle annettiin syntymässä iranilainen nimi Varazkhosrovtang, joka muuntui georgiaksi muotoon Vakhtang. Nimi saattaakin olla peräisin persian sanoista *warx-tang (vahrka-tanū) eli ”sudenvartaloinen” ja se on mahdollisesti osoitus suden kultista muinaisessa Georgiassa. 1200-luvun lopulta alkaen lukuisat georgialaiset ruhtinaat ja kuninkaat ottivat nimen Vakhtang. Toumanoff huomauttaa, että nimellä Vakhtang ei ole vastinetta antiikissa, ja väittää, että kuninkaan liikanimi Gorgasal, joka annettiin hänelle käyttämänsä kypärän muodon vuoksi, vastaa roomalaisen 500-luvun historioitsijan Prokopioksen Gurgenesta. Toumanoffin teoriaa Vakhtangista ja Gurgeneesta ei ole yleisesti hyväksytty.
Hallinnon alku
thumb|Iberia laajimmillaan Vakhtang I:n valtakaudella. Vakhtang Gorgasalin elämän lisäksi keskiaikaiset georgialaiset lähteet mainitsevat Vakhtangin vain lyhyesti, mutta ne eivät yleisesti ottaen juurikaan käsittele muitakaan Bagrationi-dynastiaa edeltäneitä georgialaisia monarkkeja. Puoliksi legendaarisesta ja eeppisestä luonteestaan huolimatta Vakhtang Gorgasalin elämä kertoo lukuisia yksityiskohtia, jotka voidaan yhdistää lähempänä kyseistä ajanjaksoa kirjoitettuihin lähteisiin, kuten Ghazar Parpetsiin ja Prokopiokseen.
Vakhtang Gorgasalin elämän mukaan Vakhtang nousi maansa valtaistuimelle seitsenvuotiaana ja seurasi isäänsä Mirdat V:tä. Hänen äitinsä Sagdukht, kristinuskoon kääntynyt persialainen, toimi sijaishallitsijana hänen ollessaan alaikäinen. Kronikan kirjoittaja kertoo seuraavaksi Iberian vaikeasta tilanteesta: maa kärsi sassanidien yrityksestä levittää zarathustralaisuutta ja ”osseettien” pohjoisesta tulleesta tuhoisasta hyökkäyksestä. Hyökkäys saattaa viitata Priskoksen mainitsemaan hunnien (ja mahdollisesti alaanien) invaasioon Kaspian porttien läpi. 16-vuotiaana Vakhtangin kerrotaan johtaneen voitokasta kostosotaa "osseetteja" vastaan, voittaneen kaksintaistelun vihollisen jättiläistä vastaan ja vapauttaneen sisarensa Mirandukhtin vankeudesta. 19-vuotiaana Vakhtang meni naimisiin Balendukhtin, suuren kuninkaan Hormizdin ”tyttären” kanssa (ilmeisesti Hormizd III, hallitsi 457–459). Pian Vakhtang osallistui suuren kuninkaan pyynnöstä sotaretkeen ”Intiassa”, mikä tarkoittaa luultavasti Perozin retkeä hefthaliitteja vastaan 460-luvulla, ja sotaan Rooman valtakuntaa vastaan vuonna 472. Siinä Vakhtangin kerrotaan saaneen haltuunsa Egrisin (Lazican) ja Abhasian (Abasgian).
Kirkko
Palattuaan Iberiaan Vakhtang teki useita päätöksiä, joiden tarkoitus oli vahvistaa kuninkaan valtaa. Hän ei pitänyt siitä, että Persia yritti rajoittaa Iberian itsenäisyyttä, joten hän käänsi ulkopoliittisen suuntansa ja lähentyi Roomaa. Hän meni naimisiin keisari Zenonin ”tyttären” (mahdollisesti sukulaisen) Helenan kanssa ja sai Konstantinopolilta luvan korottaa Iberian kirkon johtajan eli Mtskhetan piispan katolikokseksi. Vakhtang lähetti katolikoksen yhdessä 12 vasta nimitetyn piispan kanssa vihittäväksi Antiokiaan. Uudistukset eivät sujuneet helposti ja kuninkaan täytyi voittaa niitä vastustaneet henkilöt, erityisesti Mtskhetan syrjäytetty piispa Mikel. Džavakhišvili selittää kiistan johtuneen näkemyseroista monofysitismiä kannattaneen Vakhtangin ja diofysitismiä tukeneen Mikelin välillä. Toumanoff tukee Džavakhišvilin oletusta ja huomauttaa, että prelaatin vaihdos ja hänen vihkimisensä Antiokiassa voi ”ainoastaan vihjata Zenonin uskonnollisten näkemysten hyväksymiseen” eli maltillisen monofysitistiseen Henotikoniin vuodelta 482. Toinen georgialainen historioitsija Simon Džanašia väittää vuorostaan, että Vakhtang olisi ollut lähempänä diofysitismiä, kun taas Mikel kannatti monofysitismiä.