cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harley Granville-Barker
Uransa loppuvaiheessa Barker asui Pariisissa jossa kirjoitti teatterikritiikkejä, käänsi espanjalaista näytelmäkirjallisuutta ja toimi Pariisin British Instituten johtajana 1937–1989.
Nora 2
thumb|upright=1|Tukikohdasta toiminut konetyyppi [[Hawker Hart|Hawker Hart I.]] Nora 2 oli ruotsalaisen vapaaehtoisyksikön, Lentorykmentti 19:n, talvisodan aikana 30. tammikuuta 1940 Kemijärvelle perustama lentotukikohta. Kemijoen länsirannalle, noin 6 kilometriä Kemijärvestä kaakkoon perustettu tukikohta jatkoi Hirvasjärvellä sijainneen Nora-tukikohdan toimintaa sen jouduttua neuvostopommittajien hyökkäyksen kohteeksi 26. tammikuuta 1940. Tukikohtaan tukeutui, kuten Norassakin, yksi Hawker Hart I -pommikone kerrallaan.
Antti Hänninen
thumb|Antti Hänninen Antti Vilho Valmis Voitto Hänninen (20. marraskuuta 1904 – 10. tammikuuta 1969) oli suomalainen majuri ja Mannerheim-ristin ritari numero 185. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 10. helmikuuta 1945.
Jatkosodassa Hänninen toimi Jalkaväkirykmentti 57:n II pataljoonan komentajana alusta loppuun. Hän niitti mainetta hyökkäysvaiheen aikana Simpeleen läpimurrossa, Elisenvaaran valtauksessa ja Kilpolan taisteluissa.
Jatkosodan vetäytymisvaiheen aikana Hänninen johti pataljoonaansa ensin menestyksekkäästi viivystystaisteluissa. Ratkaisuhetkillä pataljoona osallistui Äyräpään sillan puolustukseen 2. divisioonalle alistettuna 7.–9.7.1944 ja heti perään Panssaridivisioonalle alistettuna Vuosalmen torjuntataistelussa.
Jatkosodan päätyttyä Hänninen johti asekätkentää Pohjois-Satakunnan suojeluskuntapiirissä asemapaikkanaan Kankaanpää. Hän oli jutun vuoksi pidätettynä 15 kuukautta, minkä jälkeen hänet tuomittiin 14 kuukaudeksi vankeuteen.
Sotavuosien jälkeen Hänninen työskenteli muun muassa Karhulan-Kymin Säästöpankin toimitusjohtajana.
Unohtumaton rakkaus
Unohtumaton rakkaus (An Affair to Remember) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1957. Cary Grant ja Deborah Kerr esittävät paria, jotka tapaavat valtamerialueksella ja rakastuvat, vaikka ovat kumpikin tahollaan kihloissa. Elokuva on nimetty yhdeksi kaikkien aikojen romanttisimmista elokuvista.
Halkihuulinen kerjäläinen
Halkihuulinen kerjäläinen (myös Vinosuinen kerjäläinen, ) on Arthur Conan Doylen kirjoittama Sherlock Holmes -novelli. Se ilmestyi ensimmäisen kerran Strand Magazine -lehdessä joulukuussa 1891 Sidney Pagetin kuvittamana. Ensimmäinen suomennos (nimellä ”Haarahuulinen kerjäläinen”) ilmestyi jo vuonna 1893.
Juoni
Tohtori Watson lähtee hakemaan erästä ystäväänsä tämän vaimon pyynnöstä eräästä pahamaineisesta huumeluolasta. Watsonin onnistuukin helposti saada tämä lähtemään takaisin kotiinsa, mutta kun hän on lähdössä pois, eräs huumeluolan asiakas puhuttelee häntä. Se on Sherlock Holmes, joka selittää vakoilevansa huumeluolan väkeä saadakseen erään onnettoman asiakkaansa kohtalon selville. Rouva St. Clair oli nähnyt miehensä Neville St. Clairin huumeluolan yläikkunassa. Sen jälkeen hän oli kadonnut, hänen takkinsa löytyi Thames-joesta, mutta ruumista ei löytynyt. Halkihuulinen kerjäläinen Hugh Bone pidetään St. Clairin murhasta epäiltynä. Holmes miettii koko yön ja aamuvarhaisella he lähtevät tapaamaan pidätettyä kerjäläistä. Holmes paljastaa, että kerjäläinen on itse asiassa Neville St. Clair. St. Clair on hankkinut elantonsa kerjäämällä Lontoossa erittäin hyvällä menestyksellä. Kun hänen vaimonsa yllätti hänet, hän hätäpäissään yritti päästä vaatteistaan eroon. Koska mitään rikosta ei ole tapahtunut poliisi suostuu unohtamaan koko tapauksen, jos St. Clair lopettaa kerjäämiseen. St. Clair suostuu tähän ilomielin.
Sovitukset
Novellista tehtiin mykkäelokuva The Man with the Twisted Lip Britanniassa 1921. Sen ohjasi Maurice Elvey ja käsikirjoituksen teki William J. Elliott. Pääosissa olivat Eille Norwood Sherlock Holmesina ja Hubert Willis tohtori Watsonina. Elokuva ei ole säilynyt kokonaisena: sen alussa ollut oopiumiluolakohtaus on kadonnut.
Richard M. Grey ohjasi 1951 Britanniassa lyhytelokuvan Sherlock Holmes: The Man Who Disappeared (tunnetaan myös nimellä The Man with the Twisted Lip). John Longden näytteli Sherlock Holmesia ja Campbell Singer tohtori Watsonia.
Stephen Kingin novellissa ”Blind Willie” (teoksessa Pedon sydän) on useita yhtymäkohtia Doylen novelliin.
Suomennokset
Ensimmäinen suomennos ”Haarahuulinen kerjäläinen” ilmestyi 1893 novellikokoelmassa Ystäwäni yksityissalapoliisin seikkailuja (Auralehden Oy). Sen jälkeen suomennokset ovat ilmestyneet nimellä ”Halkihuulinen kerjäläinen” seuraavissa kokoelmissa:
FK Lutš-Energija Vladivostok
Futbolnyi klub Lutš-Energija Vladivostok on jalkapalloseura Vladivostokista, Venäjältä. Seura nousi kaudeksi 2006 Venäjän pääsarjaan. Se tunnettiin vuoteen 2003 pelkästään Lutšina ennen sponsorisopimusta Dalenegro-energiayhtiön kanssa.
Historia
Lutš osallistui ensi kertaa Neuvostoliiton sarjoihin vuonna 1958, jolloin se pelasi kaukoidän B-sarjassa. Se voitti sarjan vuonna 1965 ja nousi A-sarjaan. Lutš pelasi alueellisessa sarjassa vuoteen 1972 saakka, mistä lähtien vuoteen 1991 saakka se pelasi Neuvostoliiton kakkosliigan itälohkossa. Seuran paras saavutus oli kakkossija vuonna 1984. Vuonna 1992 Lutš voitti kakkosliigan itälohkon ja nousi ykkösdivisioonaan, mistä se putosi heti. Vuonna 1997 se putosi kakkosdivisioonaan, mistä se nousi takaisin ykkösdivisioonaan vuonna 2003 ja korkeimmalle sarjatasolle vuonna 2005 voitettuaan ykkösdivisioonan mestaruuden.
Vladivostokin sijainti kaukana idässä tuottaa jatkuvasti ongelmia vierasjoukkueille. Lutšin kotiottelua FK Zenit Pietaria vastaan oli lähtenyt katsomaan kolme Zenitin fania, jotka ajoivat 15 000 kilometriä halki maan ja joutuivat jättämään Vladivostokiin Honda Civicinsä, joka oli hajonnut saamastaan rääkistä. Fanit palasivat kotiin Pietariin junalla. Zenit palkitsi faninsa lahjoittamalla heille uuden auton.
Epälineaarinen järjestelmä
Epälineaarinen järjestelmä on systeemi, jonka vaste ei ole verrannollinen siihen kohdistettuun syötteeseen. Epälineaariseen systeemiin ei päde superpositioperiaate toisin kuin lineaariseen systeemiin.
Epälineaarinen kehitys voi olla kaoottista, jolloin verraten pieni tapahtuma saa aikaan merkittävän tapahtumaketjun. Epälineaarisuudesta johtuen systeemin kehityksessä voidaan tunnistaa perhosvaikutus. Toisin sanoen systeemin alkutilassa tapahtuvat pienetkin muutokset kertaantuvat ja voivat aiheuttaa suuriakin muutoksia systeemin myöhempiin tiloihin.
Esko Kaonpää
Esko Antero Kaonpää (4. heinäkuuta 1942 Tampere – 9. tammikuuta 2002 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi SM-sarjassa vuosina 1959–1972 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta. Vuosina 1970 ja 1971 Kaonpää voitti Itävallan mestaruuden Klagenfurtin joukkueessa. Kauden 1975–1976 hän pelasi italialaisessa HC Auronzossa. Suomen maajoukkueessa hän pelasi 21 maaottelua.
Kaonpää edusti SM-sarjassa Tampereen Ilvestä vuosina 1959–1963 ja uudelleen kaudella 1971–1972, Helsingfors IFK:ta vuosina 1964–1966 ja Tampereen Tapparaa vuosina 1966–1969. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 182 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 77 + 58 = 135 ja jäähymääränsä 183 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1962 ja 1972 sekä saavutti lisäksi yhden SM-pronssin.
Pelaamissaan 21 maaottelussa Kaonpää teki kuusi maalia ja antoi viisi maalisyöttöä. Hän edusti Suomea Innsbruckin olympialaisissa 1964.
Luettelo tunnetuista joensuulaisista
Tunnettujen joensuulaisten luetteloon kuuluu sekä kaupungissa syntyneitä että siellä asuneita henkilöitä:
A. A. Milne
Elämäkerta
Milne syntyi Skotlannissa, mutta vietti lapsuutensa Lontoossa. Kirjailija H. G. Wells oli hänen lapsuudenaikaisia opettajiaan. Milne opiskeli matematiikkaa Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa.
Vuonna 1906 Milne ryhtyi avustamaan (myöhemmin hänestä tuli avustava toimitussihteeri) kuuluisaa huumorilehti Punchia. Milne meni naimisiin Dorothy "Daphne" de Sélincourtin kanssa vuonna 1913, ja 1920 he saivat ainoaksi jääneen lapsensa Christopher Robin Milnen. Ensimmäisessä maailmansodassa Milnen sijoituspaikka oli Ranskassa.
thumb|250px|Alkuperäiset Nalle Puh -lelut. A. A. Milnen tunnetuin kirjallinen hahmo on Nalle Puh. Puh-kirjoissa seikkaili Risto Reipas (Christopher Robin) -niminen poika, joka sai nimen Milnen pojan mukaan. Milne käytti poikansa Christopherin pehmoleluja Puh-kirjojensa hahmoina. Nalle Puhin englanninkielisen nimen Winnie-the-Pooh sanotaan saaneen nimensä Winnie (Winnipeg) -nimisen kanadalaisen mustakarhun mukaan. Winnie oli sotaväen maskotti, joka siirrettiin sodan jälkeen Lontoon eläintarhaan. Molemmat Puh-kirjat sekä Milnen kaksi tunnetuinta runokokoelmaa ilmestyivät kirjamuodossa maailmansotien välillä, joskin monet hänen runoistaan olivat lukijakunnalle entuudestaan tuttuja Punchin sivuilta. Nalle Puh -kirjojen alkuperäinen kuvittaja oli E. H. Shepard.
Milne kirjoitti yhden salapoliisikirjan Punaisen talon arvoitus (The Red House Mystery). Raymond Chandler ruoti sen perusteellisesti esseessään "Se murhaa joka osaa" (teoksessa Helmistä on vain harmia).
Runojen, lastenkirjojen ja salapoliisiromaanin lisäksi A. A. Milne kirjoitti myös esseitä, omaelämäkerran ja yli 25 näytelmää.
Taistelu tekijänoikeuksista
Milnen kuoleman jälkeen hänen leskensä myi Nalle Puh -hahmojen oikeudet The Walt Disney Companylle, joka on julkaissut Nalle Puh -sarjakuvia, piirrettyjä elokuvia ja oheistuotteita.
Testamentissaan A. A. Milne määräsi tekijänoikeuksien haltijaksi perheen sijasta uskotut miehet. Tekijänoikeudet ovat olleet Milnen kirjallisuusagentin Stephen Slesingerin perikunnan hallussa vuodesta 1983. Perikunta voitti kesäkuussa 2006 Milnen pojantyttären Clare Milnen nostaman kanteen Yhdysvaltain korkeimmassa oikeudessa. Clare Milne oli yrittänyt saada oikeudet takaisin Disneylle, jolle Slesingerin perikunta on lisensoinut Nalle Puhin oikeudet. Oikeusprosessi oli aloitettu vuonna 2002.
Slesingerin perikunta on toisaalta taistellut Disneyn kanssa vuodesta 1991. Syyskuussa 2009 tuomari päätti, että Slesingerin perikunta oli luovuttanut kaikki tekijänoikeudet Disneylle, jonka kuitenkin pitää maksaa rojalteja kaikesta tulevasta hahmojen käytöstä. Osapuolet ilmoittivat tyytyvänsä päätökseen.
Suomennetut teokset
Milnen Nalle Puh -teksteistä on julkaistu lisäksi runsaasti poimintoja sekä tekstejä, jotka perustuvat Milnen tarinoihin.
H. G. Wells
thumb|H. G. Wells ([[Yousuf Karsh, 1943)]] Herbert George (H. G.) Wells (21. syyskuuta 1866 Bromley, Kent, Englanti – 13. elokuuta 1946 Lontoo) oli englantilainen kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat tieteisromaaniklassikot Maailmojen sota, Aikakone ja Tohtori Moreaun saari. Paitsi tieteisromaaneja, Wellsin yli sata teosta käsittävään tuotantoon kuuluu historiateoksia, englantilaisen yhteiskunnan satiireja, yhteiskunnallisia kannanottoja, uskonnollis-mystisiä kirjoja sekä teoksia, joissa hän yritti ennustaa ihmiskunnan tulevaisuutta. Hän oli Englannissa aikansa suosituimpia kirjailijoita.
H. G. Wellsin tieteisromaanit ovat merkittävällä tavalla vaikuttaneet nykyisen tieteiskirjallisuuden kehitykseen. Ne ovat olleet myös suosittuja elokuva-aiheita.
Wellsilla oli 1910-luvulla kymmenvuotinen avioliiton ulkopuolinen suhde häntä paljon nuoremman kirjailijan Rebecca Westin kanssa. He saivat vuonna 1914 pojan Anthony Westin, josta tuli tunnettu kirjailija.
Wells vaikutti sotapelien harrastukseen Little Wars -sääntöjen kehittämisellä. Little Wars edusti kirjailijan kiinnostusta lelusotilaisiin sekä pelkoja ensimmäisestä maailmansodasta. Wellsin mukaan "tarvitsee pelata vain kolme tai neljä kertaa ymmärtääkseen millainen munaus Suuri Sota on."
Likert-asteikko
Likert-asteikko on kyselylomakkeissa käytettävä vastausasteikko. Asteikossa on joukko asenneväittämiä, jotka ilmaisevat sekä kielteistä että myönteistä asennetta kyseiseen kohteeseen, ja vastaajat arvioivat niitä viisiportaisella asteikolla, jonka vastausvaihtoehdot ovat esimerkiksi:
Väittämät voidaan laatia myös niin, että vastaaja voi ilmoittaa tyytyväisyytensä asiaan (erittäin tyytyväinen - jokseenkin tyytyväinen - ei tyytyväinen eikä tyytymätön - jokseenkin tyytymätön - erittäin tyytymätön) tai arvioi vaikkapa saamaansa palvelua kuvaavia väittämiä asteikolla erittäin hyvä - melko hyvä - ei hyvä eikä huono - melko huono - erittäin huono. Asteikon kehitti Rensis Likert 1930-luvulla. Joskus kyselyissä käytetään neliportaista versiota, josta neutraali vaihtoehto puuttuu.
Lisäksi asteikoissa käytetään vaihtoehtoa 'en osaa sanoa' (EOS) tai 'en osaa sanoa/ei koske minua'. Tämä vaihtoehto ei ole neutraali, Likert-asteikon keskimmäinen vaihtoehto. Valitsemalla vaihtoehdon 'en osaa sanoa' vastaaja ei ehkä tiedä asiasta, hän ei ehkä halua ottaa kantaa tai väittämään annetut vaihtoehdot eivät muutoin kuvaa hänen ajatuksiaan. EOS tulee sijoittaa lomakkeessa Likert-asteikon ulkopuolelle, viimeiseksi vaihtoehdoksi.
Lumiukko ja lumikoira
Lumiukko ja lumikoira on animoitu lyhytelokuva, joka julkaistiin vuonna 2012. Se on jatko-osa vuonna 1982 julkaistulle Lumiukolle ja sen julkaisun yhteydessä juhlistettiin alkuperäisen elokuvan 30-vuotisjuhlaa. Lumiukko ja lumikoira on tehty muistoksi John Coatesille (elokuvatuottaja, joka kuoli syyskuussa 2012) ja se sisältää uuden kappaleen nimeltä "Light the Night", jonka esittää Razorlightin rumpali Andy Burrows.
Musta Pekka (tarina)
Musta Pekka (engl. The Adventure of Black Peter) on yksi Arthur Conan Doylen kirjoittamista Sherlock Holmes -tarinoista.
Juoni
Entinen merimies, jota kotipaikkakunnallaan kutsutaan Mustaksi Pekaksi on murhattu iskemällä tämä pienessä tönössään olevalla muistoesineenä toimivalla valaanpyyntiharppuunalla tämän läpi. Tarkastaja Hopkinsin pyynnöstä Holmes ryhtyy tutkimaan tapausta. Eräässä vaiheessa Hopkins pidättää väärän miehen, mutta lopulta Holmes onnistuu houkuttelemaan oikean syyllisen ansaan.
Henrik IV (näytelmä)
Henrik IV on William Shakespearen näytelmä. Suomennos on ilmestynyt kahtena niteenä, kuten alkuteoskin.
Näytelmän aiheena on Englannin kuningas Henrik IV. Se on kolmas osa tetralogiassa, jonka muut osat ovat Rikhard II ja Henrik V.
Näytelmän teema on vallan moraali. Sen juoni jatkuu ensimmäisestä osasta. Nokkela Falstaff taistelee kuninkaan puolella, mutta huolehtii omasta edustaan. Vanha kuningas on uupunut, nuorella prinssi Henrikillä on kiire osoittaa olevansa kruununsa arvoinen.
Näytelmä on luultavasti kirjoitettu jo 1597, mutta sen varhaisista esityksistä ei ole tarkkoja tietoja. Paksun, nokkelan ritari Falstaffin hahmosta tuli heti erittäin suosittu.
Zornin lemma
Zornin lemma, tunnettu myös nimellä Kuratowskin-Zornin lemma, on joukko-opin perustulos joka kuuluu seuraavasti:
Jokaisella osittain järjestetyllä joukolla, jossa jokaisella ketjulla on yläraja, on vähintään yksi maksimaalinen alkio.
Zornin lemma on nimetty matemaatikko Max Zornin mukaan.
Zornin lemmassa esiintyvät käsitteet määritellään seuraavasti: Olkoon (P,≤) osittain järjestetty joukko. Osajoukko T on täysin järjestetty jos jokaisella s, t ∈ T on voimassa joko s ≤ t tai t ≤ s. Tällaisella joukolla T on yläraja u ∈ P jos t ≤ u kaikilla t ∈ T. Huomaa, että u on P:n alkio, mutta ei välttämättä kuulu T:hen. P:n maksimaalinen alkio on sellainen alkio m∈P, että ainoa alkio x ∈ P, jolle x ≥ m on x = m.
Kuten hyvinjärjestyslause, Zornin lemma on yhtäpitävä valinta-aksiooman kanssa siinä mielessä, että toinen lause seuraa toisesta kunhan joukko-opin Zermelon-Fraenkelin aksioomat oletetaan tunnetuiksi. Zornin lemman avulla voidaan todistaa monia kuuluisia lauseita, kuten esimerkiksi funktionaalianalyysin Hahnin-Banachin lause, jokaisella vektoriavaruuden olevan kanta, Tihonovin lause, jonka mukaan kompaktien avaruuksien tulo on kompakti, jokaisella ykkösellisellä renkaalla olevan maksimaalinen ideaali ja jokaisella kunnalla olevan algebrallinen sulkeuma.
Jos matematiikassa joudutaan tekemään valintoja äärellisestä joukosta, voidaan yleensä tapaus tapaukselta tarkastaa toteuttaako tietty alkio annetut ehdot. Monesti matematiikassa joudutaan kuitenkin valitsemaan alkioita äärettömästä joukosta, vieläpä voidaan joutua valitsemaan useita alkioita samanaikaisesti. Tällöin Zornin lemma on käyttökelpoinen.
Zornin lemmaa käytetään useimmiten siten, että ensin etsitään jotkin struktuurit, jotka toteuttavat todistettavana asiana olevat ehdot. Näille asetetaan paremmuusjärjestys ja Zornin lemmaa käytetään sen osoittamiseen, että tässä paremmuusjärjestyksessä on olemassa paras vaihtoehto.
RN Intrepido
RN Intrepido oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1944 valmistunut Ciclone-luokan torpedovene.
Valmistus
Alus tilattiin Riva Trigososta Cantieri del Tirrenolta, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 8.syyskuuta 1943 ja liitettiin laivastoon 16. tammikuuta 1944.
Palvelus
Saksalaiset valtasivat 1943 aluksen, jonka liittivät laivastoonsa nimellä TA26.
Roma Volley
Roma Volley oli italialainen lentopalloseura, joka lopetti toimintansa vuonna 2002 talousvaikeuksien johdosta. Vuonna 2000 joukkue voitti sekä Italian liigamestaruuden että CEV Cupin.
Vuonna 2006 roomalaista edustuslentopallotoimintaa perustettiin jatkamaan M. Roma Volley -niminen joukkue.
Vuonna 2015 Roma Volley perustettiin uudelleen. Se aloitti miesten B2 sarjassa uuden sponsorin turvin.
Henrik V (näytelmä)
Henrik V on William Shakespearen viisinäytöksinen näytelmä, jonka aiheena on Englannin kuningas Henrik V. Se on neljäs osa Shakespearen toisessa tetralogiassa, jonka muut osat ovat Rikhard II, Henrik IV: Ensimmäinen osa ja Henrik IV: Toinen osa.
Henrik V esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1599. Kirjallisessa muodossa näytelmä julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1600, joskin tätä versiota ei pidetä yhtä laadukkaana kuin vuonna 1623 First Folio -kokoelmassa julkaistua versiota.
Svea (lentokenttä)
right|thumb|250px|F19:n Gloster Gladiator -hävittäjä. Svea oli ruotsalaisen vapaaehtoisyksikön, Lentorykmentti 19:n, talvisodan aikana Posion Aholaan perustama lentotukikohta. 18. tammikuuta 1940 perustetun tukikohdan nimi tuli ruotsin kielen sanasta södra. Kenttä toimi pelkästään koneiden varalasku- ja tankkauspaikkana 1. maaliskuuta 1940 asti, jolloin kentälle siirrettiin yksi rykmentin Gloster Gladiator -koneista torjumaan neuvostopommikoneiden lentoja Rovaniemen ja Oulun suuntiin. Kenttä joutui venäläisten ilmahyökkäyksen kohteeksi kerran, 10. maaliskuuta 1940. Hyökkäys ei kuitenkaan aiheuttanut kentälle vaurioita.
Edvard III (näytelmä)
Edvard III on Englannin kuningas Edvard III:sta kertova näytelmä. Sen kirjoittajaksi on usein epäilty William Shakespearea, mutta asiasta ei ole varmuutta. Näytelmä ilmestyi painettuna vuonna 1596, mutta tekijää ei mainittu. Vasta 1700-luvulla alettiin arvella, että näytelmä saattaa olla Shakespearen kirjoittama. Vuosien mittaan yhä useammat kirjallisuudentutkijat ovat alkaneet uskoa, että kirjoittaja on Shakespeare.
Aisnen taistelu
Aisnen taistelulla tarkoitetaan kolmea Ranskan Aisnejoella ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla käytyä taistelua.
Kapenta
Kapenta on paikallinen yhteisnimitys kahdelle Karibajärvessä ja Cahora Bassassa elävälle pienelle, planktonia syövälle sillikalalajille (hopeajuovasardiini (Limnothrissa miodon) ja järvihaili (Stolothrissa tanganicae)). Ne ovat peräisin Itä-Afrikan Tanganjikajärvestä.
Kapenta muodostaa tärkeän proteiinilähteen paikallisille asukkaille, ja kuivattuna sitä voidaan markkinoida myös laajalla alueella tekojärvien ympäristössä.
Kapentasaaliit ovat supistuneet 1970-luvulta alkaen. Ilmiö on kiihtynyt 2000-luvulla ylikalastuksen ja järvissä lisääntyvien petoäyriäisten takia.
Cahora Bassan kapentasaalis ylitti 12 000 tonnia vuosina 2005–2006, mutta pieneni seitsemän tonniin jo vuonna 2007.
Venäläinen kirjallisuus
pienoiskuva|[[Anton Tšehov ja Leo Tolstoi vuonna 1901]] Venäjällä kirjallisuus on ollut pitkään yksi tärkeimmistä ja arvostetuimmista kulttuurin osa-alueista.
Kaunokirjallisuudella on Venäjällä aina ollut tärkeä rooli keskusteltaessa esimerkiksi yhteiskunnallisisia uudistuksista tai poliittisista ratkaisuista. 1800-luvulta asti periytyvä käsitys kansallisesti merkittävästä kirjailijasta yhteiskunnallisena ajattelijana ja moraalisena selkärankana pysyi tiukasti venäläisissä mielikuvissa koko neuvostoajan. Kirjailijoihin kohdistuneet vainot ja kirjallisuuselämän tiukka kontrolli ovat osoitus siitä miten tärkeänä kirjallisuutta pidettiin.
1800-luvun alkuun asti Venäjällä kirjoitettiin hyvin vähän kansainvälisesti luettua kirjallisuutta. 1800-luvulla Venäjän kirjallisuus läpikävi kultakauden, joka alkoi runoilija Aleksandr Puškinista ja huipentui suuriin proosakirjailijoihin Leo Tolstoihin ja Fjodor Dostojevskiin.
Neuvostovallan rajoituksista huolimatta muiden muassa Mihail Bulgakov, Aleksandr Solženitsyn ja Boris Pasternak kirjoittivat maailmanlaajuista huomiota saanutta kirjallisuutta 1900-luvulla. Nobelin kirjallisuuspalkinnon on saanut tähän mennessä kuusi venäjänkielellä kirjoittanutta kirjailijaa.
Vanha venäläinen kirjallisuus, 900–1600
Vanhan venäläisen kirjallisuuden aikakautta väheksyttiin vielä 1800-luvulla. Vaikutusvaltainen kirjallisuuskriitikko Vissarion Belinski väheksyi kaikkea kirjallisuutta, joka oli julkaistu ennen vuotta 1739.
Venäläisen kirjallisuuden yhteydessä ei yleensä puhuta keskiajasta vaan muinaisitäslaavilaisesta kaudesta. Joskus on katsottu että muinaisitäslaavilainen kausi jatkuu 1600-luvulle asti, toisinaan sen on katsottu päättyvän 1400-luvulla.
Bysanttilaista esikuvaa jäljittelevä muinaisitäslaavilainen kirjallisuus oli hierarkkista ja kaanonista eli pitäytyi sääntöihin ja ohjeisiin. Samat esteettiset periaatteet pätivät myös muissa taiteenlajeissa kuten kuvataiteessa, musiikissa ja arkkitehtuurissa. Venäläisessä kirjallisuuden varhaisrenessanssi oli 1400-1500-luvun elpyminen mongolivallan eli vuosien 1240–1480 jälkeen, mutta länsieurooppalaista täysrenessanssia ei voida havaita, koska antiikin perintöä pidettiin pakanuutena. 1600-luvun barokki ei Venäjällä taiteessa seurannut renessanssia vaan korvasi sen.
Kiovan kausi 988–1240
Nestorin kronikkaa noin vuodelta 1095 pidetään Venäjän kansalliseepoksena. Kiovan luolaluostarin munkki Nestorin osin puhekielellä ja osin kirkkoslaaviksi kirjoittama kokoomateos kuvaa Venäjän syntyhistoriaa yhdistelemällä myyttejä ja historiaa.
Moskovan kausi 1480–1600
1400- ja 1500-luvuilla venäjän kirjakieli yhtenäistyi ja kehittyi. Maksimos Kreikkalainen (1480–1556) oli maineikas kreikkalainen oppinut, joka kutsuttiin 1500-luvulla Konstantinopolista Vasili III:n hoviin kääntäjäksi korjailemaan jo olemassa olevien bysanttilaisten käännösten virheitä ja puutteellisuuksia.
Joosef Volokolamskilaisen (oik. Sanin, 1439–1515) pääteos Prosvetitel, Valistaja 1494–1506 tähtäsi novgorodilaisen harhaoppisuuden kitkemiseen maailmanlopun odotuksessa. Maailmanloppua odotettiin vuonna 1492, kun keskiaikaisen ajanlaskun mukaan oli kulunut 7 000 vuotta maailman luomisesta. Nil Sorskin (oik. Maikov, 1433–1508) kirjoitti muinaisitäslaavilaisen munkin sielunelämästä omaperäisellä tyylillä teoksessa Ustav o skitskoi žizni, Skiittaelämän ohjeita, jossa hän korosti mm. lukutaidon merkitystä.
Moskovan metropoliitta Makari perusti Venäjän ensimmäisen kirjapainon ja ensimmäinen Venäjällä painettu kirja oli Apostol, epistolakirja joka ilmestyi vuonna 1564. Venäjänkielinen Raamattu ilmestyi vuonna 1581. Elämäkertojen lisäksi ajalle tyypillisiä olivat ensyklopediset, kaikki elämänalueet kattamaan pyrkivät kokoomateokset, säädökset ja sepitteelliset sukupuut.
Kiovan Mogilan (ukr. Mohylan) hengellisessä akatemiassa koulutettu munkki Simeon Polotskilainen (1629–1680) toi Venäjälle puolan kieleen perustuvan syllabisen runomitan eli säkeen tavulukuun perustuva mitan sekä perusti maallista kirjallisuutta ilman Moskovan patriarkaatin lupaa julkaisevan kirjapainon tsaari Aleksei Mihailovitšin tukemana. Hän oli Venäjän ensimmäinen ammattirunoilija, jonka tuotannossa kiteytyivät 1600-luvun barokin tyylipiirteet.
Aikakauden kirjallisuutta hallitsivat edelleen ukrainalaiset kirjoittajat: kronikoitsija pyhä Dimitri Rostovilainen (1651–1709) ; panegyriikkaa eli ylistyspuheita kirjoittanut runoilija, metropoliitta Stefan Jaworski (1658–1722) ja Feofan Prokopovitš, jotka olivat kaikki saaneet koulutuksensa Kiovan Mogilan hengellisessä akatemiassa.
Rikkaassa suullisessa perinteessä kansan parissa kukoistivat kansannäytelmät, kansanlaulut ja -runot, bylinat ja kansansadut kuten Tulilintu (Žar-ptitsa), ihmiskasvoinen Sirin-lintu, Baba Jaga noita-akka, Koštšei kuoleman ruhtinas, eläinsatu Teremok, Sammakkoprinsessa eli Vassilisa Viisas (Vasilisa Premudraja), tsaarinpoika Ivan (Ivan-tsarevitš) ja Hölmö-Iivana (Ivanuška-Duratšok). Suullinen perinne löydettiin, alettiin merkitä muistiin sekä käyttää korkeakirjallisuuden materiaalina 1700-luvun loppupuolella.
Pietari Suuren ja Katariina Suuren aika, 1700-luku
1700-luvulla kirjailijat ja lehtimiehet olivat pääasiassa hovin virkamiehiä, oppineita tai upseereita, joille kirjallisuus ei ollut merkittävä tulolähde.
Pietari I:n aika
1700-luvulla Venäjällä tapahtui Pietari Suuren aloittama uudistus, jonka yhteydessä myös aakkoset uusittiin ottamalla vuonna 1708 käyttöön kirkkoslaavista poikkeava kirjaimisto (graždanski škrift). Kansankielen käyttö kirjallisuudessa yleistyi, eikä sitä pidetty enää paheksuttavana. Yleinen venäläinen kirjallisuus dogmaattisena järjestelmänä alkoi muotoutua Dimitrie Cantemirin, Vasili Trediakovskin ja Mihail Lomonosovin myötä. Venäjän Tiedeakatemia perustettiin vuonna 1742, eurooppalaisia oppikirjoja käännettiin venäjäksi, maallisia oppilaitoksia perustettiin ja ensimmäinen venäjänkielinen sanomalehti Vedomosti (ven. Ведомости) alkoi ilmestyä vuonna 1702. Kronikkojen kirjoittaminen ja levittäminen kiellettiin.
Lomonosov loi vuodesta 1758 lähtien Venäjälle kirjakielen yhdistelemällä puhekielistä venäjää ja kirkkoslaavia. Trediakovskia ja Lomonosovia innoitti voimakkaasti barokin runous. Muita mainittavia runoilijoita olivat johtava satiirikko Antioh Kantemir ja klassisti Aleksandr Sumarokov. Kantemir oli ensimmäinen venäläinen kirjailija, joka tunnettiin myös muualla Euroopassa. Vasili Maikov oli ensimmäinen venäläinen pilkkaepiikan taitaja ja kirjoitti myös opettavaisia eläinsatuja. Hän oli maineikas ulkomaillakin ja Denis Diderot halusi tavata hänet Venäjän matkallaan 1773-1774.
Aiemman syllabisen runomitan korvasi 1730-luvulta alkaen syllbotooninen mittajärjestelmä, joka perustui sekä runosäkeen tavumäärään että sanapainon paikkaan runojalassa.
Katariina II:n aika
Kirjoitus- ja lukutaito eivät Katariina II:n kaudella yleistyneet merkittävästi, mutta lukijakunta laajeni aateliston ulkopuolelle porvariston ja käsityöläisten pariin 1700-luvun lopulla. Kirjapainojen ja painettujen kirjojen määrä kasvoi 1770-1780 -luvuilla huomattavasti, varsinkin kaunokirjallisuuden. Katariina II:n aloitteesta yksityinen kustannustoiminta laillistettiin vuonna 1783. Painovapaus oli varsin suurta ja valtio tuki käännöskirjallisuutta. Venäjän Akatemia, Akademija Rossisjskaja perustettiin 1783 ja sen johtoon nimitettiin Jekaterina Daškova.
Runous kuitenkin kukoisti: Ivan Krylovin eläinsaduista tuli nopeasti klassikoita. Gavrila Deržavinia pidetään yleisesti Venäjän 1700-luvun suurimpana runoilijana. Kielitaitoinen opettaja Vasili Petrov (1733-1799) kutsuttiin hoviin keisarinna Katariina II:n henkilökohtaiseksi kääntäjäksi ja luottolukijaksi. Häntä sanottiin Katariina II:n "taskurunoilijaksi", jonka oodeissa hallitsijaa kutsuttiin mm. "Venäjän Minervaksi". Ippolit Bogdanovitšin Dušenka eli runomuotoinen romanttinen kertomus oli ensimmäinen, joka toi yhteen antiikin Amor- ja Psykhe-myytin ja venäläisen kansanperinteen. Puškinin Ruslan ja Ljudmila runoelma seurasi aikanaan tätä traditiota. Mihail Heraskov oli ajan vaikutusvaltaisimpia runoilijoita ja kirjallisia toimijoita. Hänen ja hänen vaimonsa runoilija Jelizaveta Neronovan kotona Moskovassa 1760-luvulla kokoontunutta opiskelijapiiriä on sanottu Venäjän ensimmäiseksi kirjallisuussalongiksi.
Komedian johtava nimi oli Ivan Jelagin. Denis Fonvizin oli 1700-luvun lopun merkittävin näytelmäkirjailija, joka ivasi näytelmissään despoottisia maanomistajia ja aateliston ranskalaisuuden ihailua. Hänen esikuvinaan olivat mm. Antioh Dmitrijevitš Kantemirin satiirit.
Keisarillinen aika, 1800-luku
Venäjän kirjallisuudessa tapahtui rakenteellisia muutoksia 1800-luvun alussa. Kirjallisuuskäsitys kyseenalaistettiin venäjän kirjakielen perusteita myöten. Klassismin tyylijärjestelmä sai väistyä, vaikka sitä puolustettiin sitkeästi vuosikymmenien ajan. Tilalle astunut romantiikan tyylijärjestelmä vaikutti pitkälle tulevaisuuteen. 1820-luvulla kieleltään ja keinoiltaan uudistunut venäläinen taiderunous saavutti tason, jota monien mielestä ei ole sittemmin ylitetty. Kirjallisuus nykyaikaistui myös sosiaalisena instituutiona, kun kirjallisen kentän toimijat määrittyivät uudelleen yhteiskunnan rakenteiden muuttuessa.
Vuosien 1820–1880 välistä ajanjaksoa kutsutaan venäläisen kirjallisuuden kultakaudeksi. Runon kultaiseksi vuosikymmeneksi (zolotoi vek) kutsutaan 1820-lukua ja varsinkin Aleksandr Puškinin tuotantoa. Realismin huippukautena pidetään 1840-lukua, jolloin kirjallisuus radikalisoitui. Vuosien 1840–1890 välistä aikaa kutsutaan myös suurten kertojien aikakaudeksi. Erityisesti vuosikymmenet 1860–1870 muodostavat niin poikkeuksellisen tihentymän kirjallisen tuotannon loistokkuudessa, jotta sellaista ei juuri muualla tunneta.
Monet kirjailijat lakkasivat kirjoittamasta Venäjän keisarillista hovia varten ja suuntautuivat laajemmille lukijamarkkinoille. 1820-luvun jälkipuoliskolla kirjailijoita alettiin valvoa tiukemmin vuoden 1825 dekabristikapinan vuoksi. Vuodesta 1826 lähtien heitä pidätettiin, kuulusteltiin, karkotettiin ja tarkkailtiin.
Pjotr Tšaadajev oli tunnetuin 1800-luvun alun venäläisfilosofi. Aikalaiskeskustelussa hänen näkemyksensä Venäjän asemasta idän ja lännen välillä sai kaksi toisistaan eroavaa tulkintaa: zapadnikit eli länsimieliset ja slavofiilit eli venäläismieliset. Johtavia slavofiilejä olivat Aleksei Homjakov, Ivan Kirejevski ja Konstantin Aksakov. Vladimir Sollogub kuvasi slavofiilien ajattelua satiirisesti teoksessaan Tarantas, joka valottaa herkullisesti aikakauden kirjallisuus- ja yhteiskuntakeskustelua. Aleksandr Herzen oli ulkomailta vaikuttava, venäläisen intelligentsian poliittisen vastarinnan merkittävä toimija, jonka yhteiskuntaliberaalit mielipiteet vaikuttivat Venäjällä toimineisiin kirjailijoihin.
Historiallinen romaani, joka oli 1830-luvulla ollut suosittu kirjallisuuden laji, jäi 1840-1860-luvuilla aikalaiskysymyksiä käsitelleen proosan varjoon. 1860-luvulle tultaessa kirjailijoiden ammattikunnasta oli tullut huomattava yhteiskunnallinen tekijä. Kirjailijan työstä tuli yhä ammattimaisempaa ja moni kirjailija oli myös lehtimies. Venäjälle muodostui virkaurasta taloudellisesti riippumaton ammattikunta, jota vallanpitäjien mielipiteet eivät enää ohjailleet. Nikolai I:n valta-ajan sensuurinterrorin 1848-1855 ("synkät seitsemän vuotta", mratšnoje semiletije) jälkeen koittivat vapaammat ajat ja Venäjän ensimmäinen painovapaus laki säädettiin vuonna 1865, jossa ennakkosensuuri kumottiin.
Romantiikka
Romantiikka nosti esille 1810-luvulla Vasili Žukovskin ja 1820-luvulla Aleksandr Puškinin kaltaisia nimiä. Romantiikan edeltäjä oli Suomen sotaakin runoissaan kuvannut Konstantin Batjuškov. Denis Davydov oli riehakkaan husaarirunouden edustaja. Muita romantiikan runoilijoita oli vanhemmiten konservatiivinen Pjotr Vjazemski. Kieliuudistusta kannattavan Nikolai Karamzinin tukijoiden perustamaan Arzamas-kirjallisuusseuraan kuuluivat Žukovski, Batjuškov, Vjazemski ja Vasili Puškin sekä ulkojäsenenä Aleksandr Puškin. Dekabristirunoilijoita olivat Kondrati Rylejev ja Aleksandr Bestužev. Puškinin ystäviä ja lukiotovereita olivat runoilijat Wilhelm Küchelbecker ja Anton Delvig. Lyyrikoita olivat Jevgeni Baratynski, Nikolai Jazykov, Dmitri Venevitinov ja Aleksandr Poležajev.
Ulrik (lentokenttä)
Ulrik oli ruotsalaisen vapaaehtoisyksikön, Lentorykmentti 19:n, talvisodan aikana Ouluun perustama lentotukikohta. 15. tammikuuta 1940 valmistuneen tukikohdan nimi tuli Oulun ruotsinkielisestä nimestä Uleåborg. Tukikohdan tarkoituksena oli tukea Oulun ilmapuolustusta Neuvostoliiton pommituksia vastaan. Kohdatakseen ajoissa Oulua idästä lähestyvät neuvostopommittajat, osa Ulrikin henkilökunnasta tukeutui Vaalan Nimisjärven jäälle perustettuun Ulrik 2 -tukikohtaan.
Venäläinen kirjallisuus
Romantiikka
Ensimmäinen työkseen kirjoittanut venäläinen naiskirjailija oli Anna Bunina, joka julkaisi sekä proosaa että runoutta. Naisromantikkoja olivat Jevdokija Rostoptšina, Karolina Pavlova (Jänisch), Nadežda Durova, Marija Žukova ja Jelena Hahn.
Kirjallisuutta julkaisevien ensyklopedisten aikakauslehtien julkaisijoita ja toimittajia olivat mm. Osip Senkovski (Biblioteka dlja tštenija, Lukukirjasto), Faddei Bulgarin (Severnaja ptšela, Pohjolan mehiläinen), Nikolai Gretš (Syn otetšestva, Isänmaan poika), Nikolai Polevoi (Moskovsk telegraf, Moskovan lennätin) ja Nikolai Nadeždin (Teleskop, Kaukoputki). Heistä neljä ensin mainittua olivat ns. raznotšinets (ven. разночинец) eli erisäätyisiä. Aikakauslehtien toimittamisen oli aiemmin katsottu olevan vain ylimyksille varattua.
1830-luvun kertojia olivat mm. Mihail Zagoskin, Ivan Lažetšknikov, Vasili Narežnyi, Vladimir Odojevski ja Aleksandr Veltman. Myöhäisromantiikan runoilijoita olivat Fjodor Tjuttšev, Vladimir Benediktov, Aleksei Koltsov, Afanasi Fet ja Aleksei Konstantinovitš Tolstoi.
Venäläinen lastenkirjallisuus runsastui 1830-luvulla. Lastenkirjallisuudessa oli ja on vahvat juuret venäläisessä kansanrunoudessa. Ennen romantiikkaa nimekkäät kirjailijat eivät luoneet kirjallisuutta, joka olisi toiminut erityisesti lasten kehityksen ja maailmankuvan ehdoilla. Käänne alkoi Puškinin saturunoelmasta Skazki (Satuja, 1831-1832, suom. 1985). Pjotr Jeršov ja Anton Pogorelski olivat kirjailijoita, jotka kirjoittivat lapsille.
Realismi
1840-luvun suosituimpia romaaneja oli Aleksandr Družinin emansipatoorinen Polinka Saks, jonka taustalla oli George Sandin tuotannon valtava suosio Venäjällä. Erityisesti Sandin kolmiodraamakuvaukset olivat erittäin suosittuja. 1830-luvulla naiset itse alkoivat kirjoittaa proosaa ja ottivat 1840-luvulla kantaa naiskysymykseen. Avdotja Panajeva osallistui miehensä Ivan Panajevin ja Nikolai Nekrasovin kanssa Sovremennik-lehden tekoon kertomuksilla lapsuudestaan ja nuoruudestaan, joita sensuroitiin ankarasti. Hänen sensuroimattomat muistelmansa julkaistiin vasta vuonna 1927. Jevgenija Tur (oik. Jelizaveta Salhia de Tournemire os. Suhovo-Kobylin) oli ensimmäinen kirjailijantyöllään itsensä elättänyt venäläinen naiskirjailija, jolla oli laaja lukijakunta. Ivan Gontšarov oli romaanikirjailija, joka toimi virkaurallaan myös mm. sensuurin palveluksessa.
Nadežda Hvoštšinskajan hienovaraisen kumoukselliset maalaiskuvaukset löysivät naispuolisen lukijakuntansa, mutta eivät saaneet radikaalien kirjallisuuslehtien huomiota. Ukrainalaisyntyinen Nadežda Sohanskaja oli Harkovassa asuva tuottelias slavofiili prosaisti, jota on verrattu Gogoliin ja Leskoviin. Aleksandr Ostrovski kuvasi kriittisesti naisten yhteiskunnallista asemaa näytelmissään. Keskiluokan satiirikkoja oli myös Mihail Saltykov-Štšedrin, joka lukeutui aikansa eturivin radikaalikirjailijoihin. Nikolai Leskov oli huumoria ja realistista myötätuntoa sisältävien kertomusten taitaja eikä hän ollut avoimesti yhteiskuntakriittinen radikaali. Vladimir Korolenko vastusti kirjoituksissaan yhteiskunnallisia epäkohtia kuten etnistä syrjintää ja kuolemanrangaistusta ja oli tärkeä esikuva 1900-luvun alun realistisen kerronnan taitaja Maksim Gorkille.
Runoudessa proosan kaudella vaikutti edelleen romantiikan perintö. 1850-luvun jälkeisiä runoilijoita olivat mm. Nikolai Nekrasov, Afanasi Fet, Jakov Polonski, Apollon Maikov, kirjallisuuskriitikkona tunnettu Apollon Grigorjev ja Aleksei K. Tolstoi.
Ivan Turgenev oli 1860-luvun johtava liberaalikirjailija. Hän oli ensimmäinen venäläinen kirjailija, jonka teoksia englantilainen, saksalainen ja ranskalainen aikalaisyleisö tunsi. Nikolai Tšernyševski oli 1800-luvun johtava radikaalikriitikko, jonka romaani "Mitä on tehtävä? Kertomus uusista ihmisistä" osoittautui yhdeksi yhteiskunnalliseen ajatteluun ja liikehdintään eniten 1800-luvulla vaikuttaneista teoksista venäläisessä kirjallisuudessa.
1900-luvun taite
Lukutaito laajeni 1900-luvun alussa, vaikka ensimmäisen maailmansodan alkaessa lukutaitoisia Venäjällä olikin vasta alle puolet väestöstä. Vuonna 1897 vain 20 % kansasta osasi lukea, vuonna 1914 lukutaitoisia oli jo 44 %. Vasta puolet lapsista sai kouluopetusta. Kaupungeissa oltiin lukutaitoisempia ja populaarikirjallisuuden kulutuksen valtava kasvu levisi kaupunkilaisten keskuudesta maaseudulle. Sensuurilain lieventyminen vuonna 1905 antoi sysäyksen kustannustoiminnan laajenemiseen. Yrityksistä huolimatta lehdistöä ei enää saatu kuriin. Painettujen kirjojen määrä kasvoi räjähdysmäisesti.
Vuosisadan vaihteessa ja 1900-luvun alussa Anton Tšehovin novellit ja Anna Ahmatovan runous edustavat ehkä viimeisiä klassisen, vanhan venäläisen kirjallisuuden saavutuksia, jolloin siirryttiin realismista modernismiin. Myös Maksim Gorkin piiri vaikutti jo tällöin. Modernismin murrokseen liittyivät dekadenssi, venäläinen symbolismi, akmeismi ja sen perilliset.
Gorkin piiriin kuuluivat Leonid Andrejev, Aleksandr Kuprin ja Ivan Bunin. Populaarikirjallisuuden naiskirjailijoista kuuluisin oli "painosten kuningatar" Anastasija Verbitskaja. Dekadenssin edustajia olivat Zinaida Gippius, Konstantin Balmont, Fjodor Sologub (Teternikov) ja Valeri Brjusov.
Symbolistien kirjailijoita olivat Aleksandr Blok, Andrei Belyi (Boris Bugarev), Vjatšeslav Ivanov, Dmitri Merežkovski, Aleksei Remizov, Lidija Zinovjeva-Annibal, Poliksena Solovjova, Maksimilian Vološin ja Mihail Kuzmin. Vastareaktio symbolismille oli akmeismi, jonka johtohahmoja olivat Nikolai Gumiljov ja Sergei Gorodetski; sen edustajia olivat Innokenti Annenski, Osip Mandelstam ja uransa alkuaikoina myös Anna Ahmatova (Anna Gorenko).
Neuvostoaika, 1900-luku
Välittömästi vallankumouksen jälkeisessä neuvostokulttuurissa kirjallinen elämä oli vilkasta, mutta julkaisutoiminta oli vähäistä. Bolševikkien vallankumousta voi lähestyä myös toisesta näkökulmasta, joka korostaa taiteen vallankumouksellista uudistamisvoimaa. Bolševikit ja avantgardistit kilpailivat siitä, kumpi oli ensin: vallankumous vai sen taide. Avantgarden näkökulmasta katsottuna taide ja kirjallisuus ennakoivat vuoden 1917 tapahtumia hyvissä ajoin. Venäläisestä avantgardesta tuli maailmankuulua jo 1910-luvulla.
Keisariajan sensuuri lakkasi toimimasta vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen, mutta jo tammikuussa 1918 perustettiin kustannusalan vallankumoustribunaali ja seuraavan vuoden toukokuussa valtiollinen kustantamo Gosizfdat, myöh. Glavlit, joka valvoi julkaisutoimintaa. Vielä 1920-luvulla julkaiseminen oli Neuvostoliitossa melko kirjavaa. Venäjän imperiumin alueella käytettiin satoja kieliä ja murteita. Vallankumouksen jälkeen 1917 Neuvostoliiton eri kansojen kieliä tuettiin muun muassa luomalla ja vahvistamalla niiden kirjakieltä: käytössä oli niin kyrillinen, latinalainen kuin arabialainenkin kirjaimisto.
1910- ja 1920-lukujen kirjailijat vastasivat vallankumoukseen: bolševikit ja vanha maailma vastaan uusi maailma. Avantgardea edustivat lukuisat erilaiset koulukunnat kuten kubofuturistit, formalistit, egofuturistit, imaginistit, oberiuttien elämän teatteri ja vasen rintama. Kokeellisen proosan aikakaudella vaikuttivat Serapion-veljet ja ornamentaalinen proosa.
Bolševikkien kirjailijoita olivat Demjan Bednyi, Vasili Knjazev, Nikolai Kljujev, Aleksandr Blok, Sergei Jesen, Maksimilian Vološin ja Marina Tsvetajeva.
Avantgardea edustavia kubofuturisteja olivat Vladimir Majakovski, Jelena Guro, Aleksei Krutšonyh ja Velimir (Viktor) Hlebnikov. Formalistisia kirjallisuudentutkijoita olivat Viktor Šklovski, Roman Jakobson, Boris Eichenbaum, Juri Tynjanov ja Lidija Ginzburg. Egofuturistisia runoilijoita olivat Igor Severnajin, Konstantin Olimpov ja Georgi Ivanov.
Imaginisteja edustivat Anatoli Mariengof, Kornei Tšukovski ja Aleksandr Kusikov. Oberiuttien eli OBERIU-ryhmän, todellisen taiteen yhdistyksen (obedinenije realnogo iskusstva) edustajia olivat Daniil Harms (Juvatšev), Aleksandr Vvedenski, Nikolai Zabolotski ja Konstantin Vaginov. Vasen rintama oli uusi vaihe futurismin historiassa, jossa Taiteen vasen rintama LFP (Levyi front iskusstva) ajoi faktakirjallisuuden asiaa.
Kokeellisen proosan aikakaudella Serapion-veljeksistä tunnetuimmat olivat Suomessa Mihail Zoštšenko ja Jevgegi Zamjatin. Ornamentaalisen proosan kirjailijoita olivat Boris Pilnjak, Isaak Babel, Ilja Ifin (Fainzilberg) ja Jevgeni Petrov (Katajev) sekä Juri Oleša.
Lastenkirjallisuuden nousukausi oli 1920-luvulla, jolloin se oli kokeellista ja Raduga-kustantamo julkaisi Kornei Tšukovskin ja Samuil Maršakin teoksia.
Stalinin aika 1930-1960
1930-luvulla kirjallisuuden julkaisemisen kontrolli ulottui jo kaikkialle. Erotuksena tsaarin Venäjän sensuurihallinnosta Neuvostoliiton sensuuri ei ollut lailla säädeltyä. Koska sensuuriorganisaatiota ja sen asettamia kieltoja ja rajoituksia ei ollut kirjattu lakiin tai asetuksiin, sensuurin toiminta oli ennakoimatonta. Näkyvin organisatorinen muutos oli Kirjailijaliiton perustaminen vuonna 1932 ja sen järjestämä ensimmäinen yleisliittolainen eli koko Neuvostoliiton käsittävä kirjailijakongressi vuonna 1934. Kirjailijaliiton perustamisen yhteydessä lakkautettiin maassa toimineet kymmenet kirjalliset ryhmittymät. Myös proletaarikirjailijoiden liittymä RAPP sai väistyä. Kustantamoita suljettiin ja kirjallisuuslehtiä lopetettiin, ja niiden tilalle perustettiin uusia. Uudet valtiolliset lehdet ja kustantamot vakiinnuttivat puoleen vallan kirjallisuuselämässä.
Kirjailijoita alettiin kouluttaa Moskovaan perustetussa Gorki-instituutissa. Uusi neuvostoliittolainen kirjallisuuseliitti muodostui: sen takasi tukijärjestelmä, joka tarjosi valtion omistamia huviloita, datšoja työskentelykäyttöön. Käsitystä korkeakulttuurista ei enää kyseenalaistettu, länsimaista kirjallisuutta ja antiikin klassikoita käännettiin ja niiden tuntemus kuului yleissivistykseen.
Venäjän kielen asema Neuvostoliitossa 'kieliperheen vanhimpana veljenä' vahvistui 1930-luvulla ja vuoden 1937 jälkeen siirryttiin pääasiassa kyrilliseen kirjaimistoon. Samalla venäjän kielen asema muun muassa kouluopetuksessa vahvistui. Venäjän kielen asemaa perusteltiin sillä, että se oli "kansojen perheen" yhteinen kommunikaatiokieli. Koko Neuvostoliiton olemassaolon ajan venäjän kieli oli korkeimman opetuksen ja sivistyksen kieli. Venäjän kielen jatkuvasta vahvistumisesta kertoo muun muassa se, että 1960-luvulla lähes kaikki kouluopetus oli jo venäjänkielistä.
Kirjallisuutta julkaistiin etenkin niin sanotuissa "paksuissa lehdissä" (tolstyje žurnaly) Novyi Mir ja Literaturnaja gazeta. Ensyklopedisista aikakauslehdistä poiketen ne pitivät 1800-luvulla poliittisen suuntansa avoimesti esillä. "Paksuuden" määre tarkoitti siten myös sanoman "painavuutta."
Jotkut kirjailijat, kuten Mihail Bulgakov, Boris Pasternak, Andrei Platonov, noudattivat perinteistä venäläistä kirjallisuustraditiota ja kirjoittivat ”pöytälaatikkoon” vailla toivoa teostensa julkaisemista elinaikanaan. Heitä on kutsuttu myös suuriksi ulkopuolisiksi. Pasternak jopa painostettiin luopumaan Nobelin kirjallisuuspalkinnosta vuonna 1958. Venäläisiä emigranttikirjailijoita ulkomailla edustivat muun muassa ensimmäisenä venäläisenä kirjailijana Nobel-palkittu Ivan Bunin, Vladimir Nabokov ja G. I. Gurdjieff. Ensimmäisen aallon emigranttikirjailijoita olivat myös Ivan Šmeljov, Boris Zaitsev, Vladislav Hodasevitš, Georgi Ivanov, proosakirjailija Nadežda Teffi (Butšinskaja), Mark Aldanov, Nina Berberova ja Irina Odojevtseva. Toisen maailmansodan jälkeen sotakokemukset ja sotakirjallisuus nousivat suosituiksi, esimerkiksi Viktor Nekrasovin, Aleksandr Fadejevin ja Boris Vasiljevin kertomina.
Stalinin jälkeinen käännekohta oli, kun Aleksandr Solženitsynin vankileirikokemuksista kertova Ivan Denisovitšin päivä ilmestyi Nikita Hruštšovin suojasään aikaan vuonna 1962. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1970. Suojasää (ottepel) sai nimensä Ilja Ehrenburgin romaanista. Solženitsyn joutui myöhemmin mielipiteidensä vuoksi vaikeuksiin, ja hänet vangittiin ja karkotettiin vuonna 1974 sen jälkeen, kun hänen teoksensa Gulag: Vankileirien saaristo oli julkaistu Pariisissa. Hän palasi juhlittuna sankarina vuonna 1994. Vuodesta 2009 lähtien teos on ollut pakollista koululukemistoa. Suojasäiden aikaan arvostettiin Mihail Prišvinin luontoa ja menneisyyden perinnettä sisältävää tuotantoa, Konstantin Paustovskin elämää romantisoivia teoksia ja Leonid Leonovin metsänsuojelullisia teemoja.
Neuvostoliitossa oli vilkas tieteiskirjallisuusperinne, johon aluksi saatiin vaikutteita anglosaksisen maailman ja myöhemmin maan omasta avaruusohjelmasta. Scifiä kirjoittivat esimerkiksi Aleksandr Beljajev (Amfibi), Aleksei N. Tolstoi (Aelita, 1923, suom. 1961), Ivan Jefremov (Andromedean tähtisumu, 1957, suom. 1984) ja Aleksandr Kazantsevin Pylajuštšyi ostrov (1940).
Pysähtyneisyyden ja perestroikan aika 1960–1990
Aikakautta 1960-luvun lopusta 1980-luvun alkuun kutsutaan pysähtyneisyyden ajaksi ja Neuvostoliitossa sitä kutsuttiin virallisesti "kehittyneen sosialismin" ajaksi. Kirjallisuudella ja kirjallisuuskeskustelulla oli tärkeä poliittinen tehtävä suojasään ja edelleen pysähtyneisyyden aikana. Suojasään aikana kulttuurieliitti oli jakautunut Hruštšovin stalinismin vastaista kampanjaa kannattaviin uudistusmielisiin ja vanhoillisiin. Uudistusmielisten sisällä oli kaksi ryhmää: vähemmän radikaalit "ihmiskasvoiseen sosialismiin" uskovat 60-lukulaiset ja jyrkät toisinajattelijat.