cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kvenland
Tutkimusta
Tanskalainen kielentutkija Rasmus Rask esitti vuonna 1815 hypoteesin, että kveenit olivat suomalaisia, jotka olivat asuneet Ruotsin puolella kunnes joutuivat vetäytymään 1200- ja 1300-luvuilla. Hän piti "Kveenien merta" (Qwaensae) Pohjanlahtena. Idea kveenien suomalaisuudesta sai tukea suomalaiselta kielimieheltä ja historioitsijalta Anders Johan Sjögrenilta. Sjögrenin mukaan kveenit olivat ikivanha suomalainen heimo, jolla oli välillä ystävällisiä ja välillä vihamielisiä kontakteja karjalaisiin, kunnes ruotsalaiset ja norjalaiset ajoivat heidät Pohjanlahden itäpuolelle. Ajatus kveenien suomalaisuudesta sai tässä vaiheessa kannatusta myös Ruotsissa, muun muassa Erik Gustaf Greijeriltä vuonna 1825. Myös norjalainen historioitsija Peter Andreas Munch piti kveenejä yhtenä Suomen heimona ja kirjoitti Kvenlandin käsittäneen Suomen rannikkoseudun sekä Ruotsin Länsipohjan.
Kvenlandia ruotsalaisena etujoukkona tai helsinglantilaisina pitivät puolestaan ruotsalainen arkeologi Hans Hildebrand ja historioitsija Harald Hjärne. Uppsalan yliopiston suomalais-ugrilaisen kielitieteen professori Karl Bernhard Wiklund myöhemmin myös puolusti linjaa, jonka mukaan kveenien suomalaisuus ei ole varmaa, ensimmäisen kerran artikkelillaan vuonna 1895.
Perusteellisen esityksen Kvenlandista rakensi Johan Fredrik Cajan, joka esitti vuonna 1846 kveenien asuneen Pohjanlahden molemmilla puolilla. Myös Helsingin yliopiston professori Matti Klinge on esittänyt vuonna 2006 julkaistussa teoksessaan Kvenlandin sijainneen koko Pohjanlahden rannikkoalueella sekä sen ympäristössä, niin nykyisen Ruotsin kuin myös Suomen puolella. Klingen mukaan Kvenland oli eräänlainen suomalaisruotsalainen Itämeren alueen merimahti.
1900-luvun alkupuolella Kvenlandia tutkineet Artturi H. Virkkusen ja J. V. Ruuthin linja oli, ettei enää edes keskusteltu mahdollisuudesta, että kveenit olisivat jotain muuta kansallisuutta kuin suomalaisia. Samalla linjalla jatkoi muun muassa tarkemman tutkimuksen aiheesta tehnyt Kustavi Grotenfelt vuonna 1909 ja Carl Schybergson vuonna 1918.
Helsingin yliopiston professori Jalmari Jaakkola esitti 30-luvulla pitkälle menevän hypoteesin Kvenlandista. Kielitieteilijä ja historioitsija Kustaa Vilkuna otti kantaa Kvenlandiin vuonna 1957. Hän piti kveenejä suomalaisina, mutta torjui Jaakkolan näkemykset Kainuu-sanan alkuperästä. Viime vuosikymmeninä aihetta ovat tutkineet Kyösti Julku, Pentti Virrankoski, ruotsalainen Gösta Holm sekä Jouko Vahtola. Vahtola tutki kainulaiskysymystä nimistöntutkimuksen näkökulmasta, jolla paikannettiin Kainuu-nimiä Pohjanlahden ympäristöstä.
Kvenland historiallisena ongelmana
Kvenlandin väitetään ulottuneen Pohjanlahden ympäristöstä Pohjoiseen Jäämereen sekä Kuolan niemimaalle saakka. 1150-luvun loppupuolella islantilainen Þverá-nimisellä (Munkaþverá) paikkakunnalla Islannissa sijainneen luostarin apotti Níkulás Bergsson mainitsee Kvenlandin teoksessaan Leiðarvísir og borgarskipan. Teos on pyhiinvaeltajille kohdennettu ohjekirja reiteistä Pohjois-Euroopasta Roomaan ja Jerusalemiin. Bergsson luettelee Norjan lähellä sijaitsevat maat ja/tai alueet seuraavaan tapaan:
Perämeren alueen asutukseen liittyvät tutkimukset jatkuvat, samoin kuin sen tutkiminen mikä on asutuksen yhteys tarunomaiseen Kvenlandiin. Oulun Kaakkurin kaupunginosassa sijaitsevan Välikankaan röykkiökalmisto on "Oulun alueella tutkittu varmuudella rautakautinen hautalöytö. Kohteen neljä röykkiötä sisälsivät 13 hautausta, joista kolme polttohautausta. Hauta-antimina oli muun muassa useita rautakautisia aseita – keihäitä, nuolenkärkiä, kirveitä –, vyön osia, erilaisia heloja sekä joitakin koruja ja keramiikkaa. Välikankaan kalmisto on ajoitettu vuosiin 150–500 jaa. Sen voi katsoa jatkaneen vanhaa röykkiöhautausperinnettä."
Vanhimpiin toistaiseksi tutkimusten alla olleisiin muinaisiin asuinalueisiin Perämeren pohjoisosaan laskevien jokien varsilla lukeutuu Oulun Kierikki, missä esimerkiksi kesällä 2015 suoritetuissa etsinnöissä löydettiin mm. meripihkakoru ja koivuntuohitervasta valmistettu purukumi. Löydekset ajoittuvat noin vuodelle 3500 eaa. Alueella on sijainnut suuri kivikautinen kylä.
Erityistä mielenkiintoa Oulun löydöksiin tuo mm. se, että Orkneylaisten saagassa muinaisen Kvenlandin kerrotaan sijainneen Perämeren itäpuolella: "... sen meren itäpuolella, joka sijaitsee vastapäätä Valkoista merta (Gandvík); kutsumme tätä merta Perämereksi (Helsingjabotn)."  Kyösti Julku ei ole esittänyt, että Kvenland olisi sijainnut ainoastaan Perämeren ja/tai Pohjanlahden itäpuolella, mutta hän on todennut, että Orkneylaisten saagasta ei ole löydetty yhtään maantieteellistä virhettä.
Eräät tutkijat uskovat Kvenlandin väen, kveenien, olleen mahdollisesti osittain lounaissuomalaisia eräjoukkoja, jotka tekivät metsästys-, kauppa- ja ryöstöretkiä nautinta-alueilleen. 1000- ja 1100-luvuilla Lounais-Suomesta alkoi nähtävästi levitä uutta asutusta Perämereen laskevien jokien varsille. Alueelle saapui myös karjalaista ja myöhemmässä vaiheessa ruotsalaistakin asutusta.
Apuaanienpaimenkoira
Ulkonäkö
Kuono on kartionmuotoinen, keskipitkä, tyvestä leveä ja kärkeä kohti asteittain kaventuva. Silmät ovat keskikokoiset, hieman mantelinmuotoiset ja hieman vinoasentoiset. Ne ovat tavallisesti väriltään ruskeat, mieluiten mahdollisimman tummat. Lisäksi merleillä yksilöillä sallitaan siniset, keskenään eriväriset tai sekaväriset silmät, joskaan tämä ei ole toivottavaa. Korvat ovat keskikokoiset ja kolmionmuotoiset. Karvapeite on keskipitkä ja suora; keskivertoa pidempää karva on niskassa, hännässä ja pakaroissa, keskivertoa lyhyempää päässä, korvien ulko-osissa, raajojen edessä ja käpälissä. Sallitut värit ovat fawn, blue merle (joko yksiväinen tai valkoisin merkein), harmaa, musta ja black & tan. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 51–69 cm (ihanne 60 cm) ja narttujen 46-64 cm (ihanne 55 cm) välillä.
Alkuperä
Rotu on kotoisin Ligurian ja Ylä-Toscanan alueilta, joissa se on ajanut lampaita, vuohia ja karjaa jo vuosisatojen ajan. Se polveutuu suoraan muinaisesta alppienpaimenkoirasta (Pastore delle Alpi), jonka uskotaan olevan kaikkien eurooppalaisten karjanajoon käytettyjen koirien kantarotu. Apuaanienpaimenkoira tunnettiin aiemmin myös nimillä apuaaniensusikoira (Lupino Apuano), lunigianansusikoira (Lupo Lunigianese) ja kotimainen paimenkoira (Pastore Nostrale). Perinteisen paimennuksen vähennyttyä se oli vähällä kuolla sukupuuttoon, minkä jälkeen se on kuitenkin levittäytynyt jokapuolelle Ylä-Toscanan ja Itä-Ligurian vuoristoaluetta – erityisesti Lunigianan ja Lucchesian alueille.
Mauretania (alue)
pienoiskuva|upright=1.4|Mauretania (reunustettu keltaisella) vanhassa kartassa. H. Kiepert, Atlas antiquus, 1903. Mauretania on antiikin aikainen nimitys Pohjois-Afrikan länsiosalle. Se ulottui nykyisestä Algeriasta Atlantin rannikolle käsittäen Pohjois-Marokon. Pohjoisessa aluetta rajasi Välimeri ja etelässä Atlasvuoret. Alue sai nimensä siitä, että sen väestöä kutsuttiin maureiksi. Nämä kuuluivat berberikansoihin.
Maurit elivät ensin Karthagon alaisina heimoyhteisöinä. Myöhemmin alueella sijaitsi Mauretanian kuningaskunta, joka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 206 eaa. Siitä tuli Rooman vasallivaltio vuonna 25 eaa. Vuonna 40 Rooman keisari Caligula kutsui Mauretanian kuninkaan Ptolemaioksen Roomaan ja antoi murhata hänet. Mauretania liitettiin tämän jälkeen lopullisesti Rooman valtakuntaan. Siitä muodostettiin kaksi provinssia, länsiosan käsittänyt Mauretania Tingitana ja itäosan käsittänyt Mauretania Caesariensis.
Nykyinen Mauritania sijaitsee Afrikan Atlantin-puoleisella rannalla Länsi-Saharan eteläpuolella.
Fredrik Geschwendt
thumb|upright|Fredrik Geschwendt. Mauritz Fredrik Geschwendt (, 21. lokakuuta 1838 Helsinki – 1890 Kiova) oli suomalaissyntyinen Venäjällä toiminut insinööri. Hän oli yksi ensimmäisistä reaktiomoottorien kehittäjistä. Geschwendt julkaisi vuonna 1887 suihkulentokoneen suunnitelman.
Fredrik Geschwendtin vanhemmat olivat Wesenbergissä syntynyt sotilasapteekkari Samuel Reinhold Geschwendt ja Lokalahdessa syntynyt Renata Lovisa Ehrenmalm. Fredrik oli kahdeksanlapsisen perheen kuopus. Hänen veljensä Johan Reinhold palveli Venäjän armeijassa ja toinen veli Alexander Daniel työskenteli arkkitehtina Pietarissa. Tyttäret naitettiin Gripenbergin, Neoviuksen, Nybergin ja von Harstollin sukuihin.
Perhe muutti vuonna 1846 Pietariin, jossa isä työskenteli sotilassairaalan pääapteekkarina. Fredrik opiskeli veljensä Alexanderin tavoin tie- ja rakennushallinnon oppilaitoksessa (myöhemmässä siviili-insinööri-instituutissa) ja työskenteli valmistuttuaan arkkitehtina Kiovan kuvernementin tie- ja rakennushallinnossa. Geschwendt, joka vaihtoi isännimensä Samuilovitšista Romanovitšiksi, asui perheineen Kiovassa.
Geschwendt osallistui insinöörijoukoissa Turkin sotaan vuosina 1877–1878 ja työskenteli sen jälkeen Kiovan sotilaspiirin insinöörihallinnossa. Hänen esimiehensä oli Iustin Treteski, joka oli jo vuonna 1849 esittänyt reaktiomoottorilla toimivan ilmalaivan suunnitelman. Treteski vieraili usein Geschwendtin huvilalla ja tuki tämän lentokonehanketta. Venäjällä oltiin tuolloin muutenkin hyvin kiinnostuneita ilmailusta.
Geschwendt julkaisi vuonna 1886 suunnitelman reaktiomoottorilla toimivasta rautatatieveturista, joka ei herättänyt ylempien tahojen huomiota. Vuonna 1887 hän julkaisi kaksi kirjasta, joissa hän esitteli suunnittelemansa ”lentävän höyrykoneen” nimeltä Paroljot.
thumb|Fredrik Geschwendtin Paraljot-lentokone. Paroljot oli soikionmuotoisilla siivillä varustettu kartionokkainen kaksitaso. Sen rungon pituus oli yhdeksän metriä, korkeus nelipyöräisine rattaineen kolme metriä, siipien kärkiväli kolme metriä ja niiden pinta-ala noin kolmekymmentä neliömetriä. Moottori oli tarkoitus asettaa koneen kärkeen kuljettajan viereen, jonka takana oli kaksi tai kolme paikkaa matkustajille. Rakennusmateriaaleja olivat teräsputket sekä ohuet teräs-, sinkki- ja messinkilevyt. Siivet oli peitetty vettä hylkivällä kankaalla. Höyrykoneen tuottamaa suihkuvoimaa lisäsivät suuttimet, jollaisia 1920-luvulla kehitti ranskalainen insinööri Melot.
Paroljotin lentoon saamiseen kiskoja myöten tarvittiin Geschwendtin laskelmien mukaan noin 110 kilometrin tuntinopeus ja 1 350 kilon työntövoima. Ilmassa kone saavuttaisi 275 kilometrin tuntinopeuden ja kuljettaisi kaksi matkustajaa viidellä petrolitankin täyttämiseen tarvittavalla välilaskulla kuudessa tunnissa Kiovasta Pietariin.
Geschwendtin suunnitelmaa käsiteltiin Venäjän sotaministeriön ilmailulautakunnassa, jonka arvioija Konstantin Kirpitšov piti sitä kiinnostavana mutta käytännössä toteuttamiskelvottomana. Rahoituksen puute pakotti Geschwendtin myymään vaimonsa omistaman talon ja velkojen aiheuttama epätoivo sai hänet sairastumaan henkisesti. Vaimo hävitti Geschwendtin paperit ja lähetti hänet kuolemaan Kirillovskin mielisairaalaan, jonka hän oli itse suunnitellut.
Paroljot olisi ollut lentokyvytön useista syistä, joista tärkein oli suunnitellun moottorin höyrysuihkun heikkous. On laskettu, että sen tuottama työntövoima olisi ollut enintään kymmenen kiloa. Geschwendtin suunnittelemalla suihkukoneella on sijansa ilmailun historiassa, joskin sen merkitystä on Neuvostoliitossa ehkä jonkin verran liioiteltu.
Salim Sayegh
Salim Sayegh (s. 15. maaliskuuta 1935) on palestiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Jerusalemin patriarkaattiin 28. kesäkuuta 1959 ja nimitettiin Jerusalemin vihkipiispaksi sekä Aquae in Proconsularin titulaaripiispaksi 26. marraskuuta 1981. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1982. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Eduardo Martínez Somalo ja Lucas Moreira Neves.
Sayegh jäi eläkkeelle Jerusalemin vihkipiispan tehtävistä 19. tammikuuta 2012.
For Ladies Only
For Ladies Only on Steppenwolfin viimeinen studioalbumi sen ensimmäiseltä toimintakaudelta (1967–1972). Albumi menestyi listoilla aiempia albumeja huomattavasti heikommin, ja kriitikot kritisoivat albumia ”seksistiseksi” kyseenalaisen kansitaiteen vuoksi. Albumin nimi ja sanoitukset käsittelevät yhtyeen aiemmista teemoista poiketen feminismiä sekä myös perinteisiä parisuhteita. Singlenä julkaistiin kappaleet ”Ride With Me” (US #52) ja ”For Ladies Only” (US #64). Yhtyeeseen oli tullut uutena jäsenenä kitaristi Kent Henry, joka korvasi Larry Byromin.
Maivaperän seisake
Maivaperän seisake oli henkilöliikenteen rautatieliikennepaikka Raahen Lapaluodossa Raahen radalla.
Tšernyševsk
Tšernyševsk on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Aleuriin laskevan Kuenga-joen suussa 389 kilometriä (rautateitse) Tšitasta koilliseen. Taajama on Tšernyševskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Trans-Siperian rautatie. Asukkaita on 12 200 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuoden 1670 tienoilla. Aluksi sen nimenä oli Aleurskaja zaimka ja myöhemmin Popovskaja sloboda. Vuonna 1851 sen asukkaista tuli osa Taka-Baikalian kasakkajoukkoja. Vuonna 1908 rautatien rakentamisen yhteydessä syntyi Pašennajan asema. Popovskin kasakkataajama liitettiin vuonna 1921 rautatien rakentajien asutukseen Tšernyševoon, joka sai vuonna 1938 kaupunkimaisen taajaman statuksen. Pašennajan rautatieasema nimettiin vuonna 1936 liikenneasiain kansankomissaarin Lazar Kaganovitšin mukaan. Vuonna 1957 Kaganovitšille nimetylle asemalla annettiin nimi Tšernyševsk-Zabaikalski ja samalla Tšernyševon taajama sai nykyisen nimensä.
Taajamassa on kaksi keskikoulua, tekninen opisto, lasten luomistyön keskus, museo ja kaksi sairaalaa. Paikallislehtenä ilmestyy Naše vremja (”Meidän aikamme”).
Evaristo Carvalho
Evaristo Carvalho (22. lokakuuta 1941 – 28. toukokuuta 2022 Lissabon, Portugali) oli sãotomépríncipeläinen poliitikko, joka oli uransa aikana São Tomé ja Príncipen presidentti, pääministeri, puolustusministeri ja parlamentin puhemies.
Carvalho edusti Acção Democrática Independente (ADI) -puoluetta ja oli sen varapuheenjohtaja. Hän oli São Tomé ja Príncipen pääministerinä kahteen otteeseen, 7. heinäkuuta 1994 – 25. lokakuuta 1994 ja 26. syyskuuta 2001 – 28. maaliskuuta 2002. Vuosina 2010–2012 hän oli São Tomé ja Príncipen parlamentin puhemies.
Carvalho kuoli toukokuussa 2022 pitkään sairauteen.
Vinicio Espinal
Espinal edusti Serie A:ssa pelannutta Atalanta BC:tä vuosina 1999–2003. Hän oli Atalantasta lainalla kahdessa muussa seurassa, kunnes siirtyi AC Monzaan vuonna 2004. Espinal pelasi Monzassa kolme vuotta ja edusti sitä 81 ottelussa ennen kuin lähti FC Crotoneen, joka on hänen viimeisin seuransa ennen Portosummagaa.
Espinal on pelannut Dominikaanisen tasavallan maajoukkueessa kaksi ottelua. Kyseisiset ottelut pelattiin Trinidad ja Tobagoa vastaan ja ne olivat osa karsintaa vuoden 2006 MM-kisoihin.
Litja Ilmari
Litja Maria Ilmari (ent. Waaramo, 29. elokuuta 1890 Teisko – 21. heinäkuuta 1966) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli useilla puhenäyttämöillä vuosina 1910–1944 ja teki sivurooleja lukuisissa draama- ja komediaelokuvissa mykkäfilmin aikakaudelta aina vuoteen 1960.
Elämä ja ura
Litja Ilmari syntyi työnjohtaja Andreas Grönlundin ja Amanda Högforsin perheeseen. Hän suoritti kauppaopiston Tampereella vuonna 1907 ja Suomen Kansallisteatterin oppilaskoulun 1908–1909. Ilmari aloitti uransa näyttelijänä Tampereen Teatterissa 1910–1915. Sen jälkeen hänellä oli useita lyhyitä kiinnityksiä: Komediateatteri 1915–1916, Turun Työväen Teatteri 1916–1917 ja Tampereen Teatteri 1917–1918. Vuosina 1919–1934 Ilmari oli kiinnitettynä Turun Teatteriin, jota seurasi hänen kolmas työrupeamansa Tampereen Teatterissa 1934–1937. Ilmarin ammattilaisuran viimeinen kiinnitys oli Suomen Kansallisteatteriin vuosina 1937–1944.
Litja Ilmarin näyttämötehtäviä olivat muun muassa Pirkko näytelmässä Anna Liisa, Maiju näytelmässä Papin perhe ja Rouva Suorasuun nimiosa. Suomalaisessa klassikkonäytelmässä Pohjalaisia Ilmari tulkitsi Liisan ja Kaisan roolit; Teuvo Pakkalan suositussa näytelmässä Tukkijoella hän näytteli Maijan ja Pölhö-Kustaan osat.
Litja Ilmari teki useita elokuvarooleja vuosina 1924–1960. Suurin osa niistä oli sivuosia ja kreditoimattomia avustajantehtäviä. Ilmari debytoi valkokankailla Amalia Drittelin roolissa mykässä komediaelokuvassa Kihlauskylpylä (1924); elokuva on tuhoutunut uimarantajaksoa lukuun ottamatta. Puolisonsa Wilho Ilmarin ja Axel Slanguksen ohjaamassa, jälkipolville säilyneessä mykkäfilmissä Tukkijoella (1928) hän tulkitsi Pahna-Maijan osan. Niin ikään Wilho Ilmarin ohjaamassa elokuvassa Rakkaus on nopeampi Piiroisen pässiäkin (1950) hänellä oli Piiroisen emännän rooli. Edvin Laineen Niskavuoren Aarnessa (1954) Litja Ilmari teki pienen sivuosan Nikkilän emäntänä.
Litja Ilmari avioitui teatterinjohtaja Wilho Ilmarin kanssa 1914; liitto päättyi eroon. Pariskunnan tytär, Maija-Liisa Ilmari (s. 1927) on työskennellyt vanhempiensa tavoin näyttämötaiteilijana.
Arnold Peralta
Arnold Fabián Peralta Sosa (29. maaliskuuta 1989 La Ceiba, Honduras – 10. joulukuuta 2015 La Ceiba, Honduras ) oli hondurasilainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustava keskikenttäpelaaja.
Peralta pelasi vuosina 2008–2013 Hondurasin pääsarjassa 114 ottelua ja teki kaksi maalia edustaen Vidaa. Vuosina 2013–2015 Peralta edusti skotlantilaista Rangersia, jossa hän pelasi 20 ottelua ja teki yhden maalin 1. divisioonassa kaudella 2013–2014 joukkueen voittaessa sarjan sekä neljä ottelua Skotlannin mestaruussarjassa kaudella 2014–2015. Peralta palasi kesken jälkimmäisen kauden Hondurasin pääsarjaan, jossa hän pelasi kuusi ottelua mestaruuden voittaneessa Olimpiassa.
Hondurasin maajoukkueessa Peralta pelasi vuosina 2011–2015 yhteensä 26 A-maaottelua, joissa hän ei tehnyt maaleja. Hän edusti Hondurasia olympialaisissa 2012, mutta joutui jäämään pois MM-kilpailuista 2014 loukkaantumisen vuoksi.
Peralta menehtyi 10. joulukuuta 2015, kun häneen ammuttiin 18 luotia kauppakeskuksen pysäköintipaikalla hänen ollessaan lomalla synnyinkaupungissaan La Ceibassa. Peraltan kunniaksi ennen Rangersin 12. joulukuuta Greenock Mortonia vastaan pelattua ottelua pidettiin hiljainen hetki, ja joukkue käytti ottelussa mustia surunauhoja.
William Richard Field
William Richard Field SMA (6. heinäkuuta 1907 Schull – 3. helmikuuta 1988) oli irlantilainen Nigeriassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 10. kesäkuuta 1934 ja nimitettiin Ondon hiippakunnan johtoon 16. tammikuuta 1958. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Patrick Joseph Kelly, jota avustivat John J. Reddington ja John MacCarthy.
Field erosi tehtävistään Ondon piispana 31. toukokuuta 1976. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Fredi
Tenoriäänellä laulanut Fredi aloitti laulajanuransa 1960-luvun alussa, ja hän nousi Suomen tunnetuimpien kevyen musiikin esittäjien joukkoon vuosikymmenen loppupuolella. Fredin suurimman menestyksen aikaa levylaulajana oli 1970-luku. Neljää häneltä vuosina 1972–1975 julkaistua albumia myytiin yhteensä lähes 200 000 kappaletta. 1980-lukua lähestyttäessä Fredin suosio alkoi vähitellen hiipua, eikä hänen levyistään mikään noussut enää vuoden 1977 jälkeen Suomen albumilistalle. Fredi kuitenkin jatkoi levyttämistä uudelle vuosituhannelle asti. Hänen viimeisekseen jäänyt albumi julkaistiin vuonna 2007.
Fredi esiintyi 1960-luvulta lähtien myös laulu- ja viihdekvartetti Kivikasvoissa, jonka tv-show’sta tuli yksi 1970-luvun katsotuimmista tv-ohjelmista Suomessa. Lisäksi Fredi sävelsi musiikkia sekä itsensä että toisten suomalaisartistien laulettavaksi.
Tunnetuimpia Fredin levyttämiä kappaleita ovat muun muassa ”Kolmatta linjaa takaisin”, ”Pieni nukke”, ”Milloinkaan en löydä samanlaista”, ”Vippaa mulle viitonen”, ”Puhu hiljaa rakkaudesta”, ”Avaa sydämesi mulle”, ”Niin paljon kuuluu rakkauteen” ja ”Pump pump”.
Fredi edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa vuosina 1967 ja 1976.
Uran alkuvaiheet
Mikkelissä syntynyt Matti Siitonen asui 1950-luvun lopusta lähtien Hämeenlinnassa. Siellä hän tutustui muutamiin muihin rockmusiikkia harrastaneisiin nuoriin miehiin ja alkoi opetella kitaransoittoa. Hän myös kävi vuoden verran opiskelemassa kontrabasson soittamista musiikkiopistossa. Pian Hämeenlinnaan muuttamisensa jälkeen Siitonen kohtasi siellä tulevan levytuottajan, iskelmäsanoittajan ja yhteistyökumppaninsa Veikko ”Vexi” Salmen. Nuoruudessaan Siitosella ei ollut tarkoitusta lähteä musiikkiuralle, eikä hänellä ollut silloin muutenkaan suunnitelmia tulevaisuutensa varalle.
Vuonna 1960 Siitonen perusti Five Pennies -nimisen folkmusiikkiyhtyeen, joka esiintyi satunnaisesti Hämeenlinnassa ja sen lähiympäristössä saavuttamatta kuitenkaan merkittävää mainetta. Yhtye viihdytti yleisöä muun muassa Siitosen opiskelupaikan Hämeenlinnan lyseon useissa juhlissa. Hämeenlinnassa Siitonen myös soitti Kauko Viitamäen orkesterissa ja kävi erään kitaristikaverinsa kanssa säestämässä saksalaista pianistia ravintola Hälläpyörässä. Siitonen valmistui ylioppilaaksi keväällä 1964 ja ehti toimia lyhyen aikaa ravintolamuusikkona ennen kuin lähti saman vuoden syksyllä suorittamaan asevelvollisuuttaan.
Erillinen pataljoona 6 (talvisota)
Erillinen pataljoona 6 (Er.P 6) oli talvisodan aikainen Suomen puolustusvoimien joukko-osasto, joka kuului ennen YH:n julistamista (14. lokakuuta 1939) perustettuihin niin sanottuihin suojajoukkoihin.
Fredi
Uran alkuvaiheet
Armeija-aikana Siitosta alettiin kutsua Frediksi, koska hänen koettiin muistuttavan vantteran ulkoisen olemuksensa perusteella Kiviset ja Soraset -piirrossarjan Retu Kivistä eli Fred Flintstonea. Siitonen otti lempinimekseen muodostuneen Fredin sittemmin myös taiteilijanimekseen. Siitonen tutustui reserviupseerikurssia suorittaessaan kolmeen muuhun musiikkia harrastavaan upseerikoulutettavaan: Georg Dolivoon, Ilkka Lähteenmäkeen ja Ismo Sajakorpeen. Nämä neljä kurssitoveria perustivat The Stone Faces -viihdyttäjäkvartetin, jonka nimi suomennettiin myöhemmin Kivikasvoiksi. Siitosen lyseotoveri Markku Veijalainen on kertonut pitävänsä eräänlaisena Kivikasvojen esiasteena Siitosen varhaisempaa, humoristisesti esiintynyttä Five Pennies -yhtyettä.
Erillinen pataljoona 6 (talvisota)
Perustaminen
Erillinen pataljoona 6 perustettiin 7. lokakuuta 1939 Kaukolan, Käkisalmen, Räisälän ja Sakkolan reserviläisistä.
Varustaminen
Pataljoonan varustamisessa pyrittiin saavuttamaan määrävahvuudet, johon pääsääntöisesti Er.P 6:n osalta päästiinkin.
Fredi
Uran alkuvaiheet
1960-luvun puolivälissä Siitonen keikkaili kotiseutunsa tanssilavoilla osana ”hämeenlinnalaiskoplaa”, johon kuuluivat hänen lisäkseen Vexi Salmi, Irwin Goodman, Markku Veijalainen, Kai Hyttinen ja Tapani Lehikoinen eli Eddy. Siitonen on kertonut, ettei hänen ja toisen hämeenlinnalaisen ”protestilaulajan” Irwin Goodmanin välille syntynyt minkäänlaista kilpailutilannetta.
Erillinen pataljoona 6 (talvisota)
Komentaja(t)
Pataljoonan komentajana toimi koko talvisodan ajan kapteeni Onni Saarelainen.
Fredi
Nousu tunnetuksi esiintyjäksi
Siitonen pääsi levyttämään ensimmäisen kerran 8. marraskuuta 1965, jolloin äänitettiin kappaleet ”Roskisdyykkarin balladi” ja ”Pikkusiskon papukaija”.  Nämä levytykset olivat samalla ensimmäiset äänitysstudio Finnvoxin tiloissa Helsingin Pitäjänmäellä äänitetyt kappaleet. Ne julkaistiin singlelevyllä, jonka etiketteihin kappaleiden esittäjäksi oli merkitty FOLK-FREDI and his Fredi-Folks. Molemmat laulut olivat hollantilais-ruotsalaisen trubaduurin Cornelis Vreeswijkin sävellyksiä, joihin Dolivo oli kirjoittanut suomenkieliset sanat. Hieman myöhemmin samana vuonna Siitonen pääsi myös mukaan Kivikasvojen esikoislevytykseen ”Tuhon partaalla”.
Erillinen pataljoona 6 (talvisota)
Keskittäminen
Er.P 6 keskitettiin 11. lokakuuta 1939 Rautuun ja liitettiin samalla Raudun ryhmään, joka oli II armeijakunnan esikunnan komennossa.
Fredi
Nousu tunnetuksi esiintyjäksi
Yksi Kivikasvojen esikuvista oli jazzlauluun erikoistunut yhdysvaltalainen The Four Freshmen -yhtye. Koska Suomessa ei kuitenkaan ollut kysyntää jatsahtavalle kokoonpanolle, niin Kivikasvot päätyivät levyttämään muunlaista musiikkia, kuten esimerkiksi suomenkielisiä versioita The Beach Boysin ja The Beatlesin kappaleista. Folk-Fredin ja Kivikasvojen samanniminen esikoisalbumi julkaistiin vuonna 1966. Siitonen on myöhemmin kertonut, ettei hän itse kokenut ikinä täysin omakseen rooliaan folk- ja protestilaulajana.
Siitosen itsensä vieroksuma etuliite jäi pois hänen taiteilijanimestään, kun hänet kelpuutettiin alkuvuodesta 1967 Suomen euroviisukarsintaan esityksillään ”Varjoon – suojaan” ja ”Oi tuntematon”. Fredi voitti karsinnan kappaleella ”Varjoon – suojaan”, joka oli Lasse Mårtensonin säveltämä hidas balladi. Sen oli sanoittanut Alvi Vuorinen ja sovittanut Nacke Johansson. Helsingin Sanomissa sitä luonnehdittiin tuoreeltaan tunnekylläiseksi ja espanjalaiseen tyyliin vivahtavaksi. Toiseksi karsinnassa nousi Danny esittämällään kappaleella ”Sua kutsun Maarit”, joka oli niin ikään Mårtensonin sävellys. Fredin tulkitsema Börje Sundgrenin säveltämä jazzvalssi ”Oi tuntematon” sai karsinnassa kolmannen sijan.
Erillinen pataljoona 6 (talvisota)
Taistelut
Erityistä mainetta pataljoona sai Keljan taistelussa 27. joulukuuta 1939, jossa se löi huomattavasti suuremman vihollisjoukon vastahyökkäyksellä takaisin Vuoksen taakse. ErP 6:n tappiot kaatuneina Keljan taistelussa olivat 49 miestä
Amati
thumb|Amati-suvun sukupuuta ja oppilaita Amati on kuuluisa italialainen viulunrakentajasuku. Amatit vaikuttivat Cremonassa noin vuosina 1550–1740. Viulujen lisäksi he tekivät selloja ja alttoviuluja.
Fredi
Nousu tunnetuksi esiintyjäksi
”Varjoon – suojaan” ei menestynyt Wienissä järjestetyssä Eurovision laulukilpailun finaalissa; se jäi 12:nneksi. Fredin euroviisuesiintymistä kritisoitiin tuoreeltaan suomalaisessa sanomalehdistössä. Hänen kirjoitettiin muun muassa tehostaneen esitystään turhaan pateettisilla käsiliikkellään sekä elehtineen esiintyessään niin kuin olisi nostellut puntteja ja harrastanut kuntovoimistelua. ”Varjoon – suojaan” teki joka tapauksessa Fredistä kunnolla tunnetun laulajan kotimaassaan. Kappale julkaistiin vuonna 1967 singlellä yhdessä ”Liian myöhään” -laulun kanssa.
Fredin ensimmäinen varsinainen hitti oli myöhemmin vuoden 1967 aikana julkaistu laulu ”O.Y. sanoi hän P.A.”, joka oli alun perin brittiläisen Manfred Mann -yhtyeen kappale ”Ha! Ha! Said The Clown”. Suomenkieliset sanat siihen teki Juha ”Junnu” Vainio. Myöhemmin samana vuonna Fredi levytti vielä saksalaisen Bert Kaempfertin sävellyksen ”Spanish Eyes” suomeksi sanoitettuna versiona ”Silmäsi odottavat minua”.
Linkki Kuopio
Linkki Kuopio on vuonna 1967 perustettu kuopiolainen koripalloseura. Sen miesten edustusjoukkue ja a-poikien joukkueet pelasivat kaudella 2019–2020 keskisen alueen miesten kuntosarjaa. Kaudella 2020–2021 sarjaa ei päästy kunnolla pelaamaan Covid-19-pandemian takia. Parhaimmillaan Linkin miesten edustusjoukkue on pelannut toiseksi korkeimmalla sarjatasolla eli valtakunnan ykkösdivisioonassa 1980- ja 1990-luvuilla.
Historia
Linkki perustettiin 12. toukokuuta 1967, ja se oli Kuopion ja Pohjois-Savon ensimmäinen koripallon erikoisseura. Seura teki tähänastisen ennätyksensä jäsenmäärässään (324) vuonna 1993. Linkki nousi ensimmäisen kerran miesten I-divisioonaan kaudeksi 1980–1981 mutta putosi yhden kauden jälkeen alemmalle sarjatasolle. Uusi nousu I-divisioonaan tapahtui 1990-luvulla, ja vuonna 1997 seura oli lähellä nousta miesten SM-sarjaan. 1980- ja 1990-lukujen taitteessa Linkki pelasi myös pyörätuolikoripallon SM-sarjaa sijoittuen parhaimmillaan neljänneksi.
Juniori- ja harrastetoiminta
Linkillä on miesten joukkue keskisen alueen kuntosarjassa kaudella 2021-22, kolme eri ikäluokkien poikajoukkuetta. Naisten joukkueen lisäksi seuralla on tytöillä poikien tapaan kolme juniori-ikäluokkajoukkuetta ja aikuisten kuntokorista ja ikämies korista.
Fredi
Nousu tunnetuksi esiintyjäksi
Alkuvuodesta 1968 Fredi levytti sittemmin klassikon aseman saavuttaneen kappaleen ”Kolmatta linjaa takaisin”. Se julkaistiin samalla singlellä ”Onhan päivä vielä huomennakin” -iskelmän kanssa. ”Kolmatta linjaa takaisin” oli alun perin brittiläinen laulu ”Beautiful In The Rain”, jonka oli säveltänyt Tony Hatch ja levyttänyt Petula Clark. Suomenkieliset sanat kappaleeseen teki alkuperäisversion tekstiä mukaillen Juha Vainio; hän sijoitti laulun sanoituksen Helsingissä Kallion kaupunginosassa sijaitsevalle Kolmas linja -nimiselle kadulle. Fredi on kertonut kokevansa, että hänen linjansa laulajana alkoi löytyä nimenomaan tämän kappaleen myötä.
”Kolmatta linjaa takaisin” ei noussut julkaisemisensa jälkeen hitiksi, ja sen menestys jäi radiolistallakin heikohkoksi. 1970-luvulla levytystä alettiin soittaa runsaasti radion aamulähetyksissä, ja vasta silloin se nousi suomalaisten suosikiksi. Toimittaja ja tietokirjailija Axa Sorjanen on kutsunut kappaletta eräänlaiseksi Suomeen kotiutuneen käännösiskelmän kulmakiveksi. Frediä ja hänen musiikkiaan tutkineen Hannu Salmen mielestä sekä ”Kolmatta linjaa takaisin” että ”O.Y. sanoi hän P.A.” olivat ”yhteiskunnallisia” kappaleita, joiden ”sosiaalinen kommentaari syntyi puhtaasti Juha Vainion sanoituksista”.
Vuoden 1968 aikana Fredi levytti vielä tuoreeltaan hiteiksi nousseet kappaleet ”Milloinkaan en löydä samanlaista” ja ”Pieni nukke”, jotka julkaistiin samalla singlellä. Levystä tuli yksi eniten myydyistä singleistä Suomessa sinä vuonna, ja sen molemmat kappaleet nousivat Yleisradion soittolistojen kärkeen. Hannu Salmi on todennut, että siinä missä Fredin laulutyyli oli vielä kappaleessa ”Varjoon – suojaan” äänellisesti karkea ja tietoisen revittelevä, hallitsi tämän laulamista näissä kahdessa uudemmassa levytyksessä jo sopusuhtainen ja huoliteltu iskelmä-ääni.
Fredi pääsi esiintymään näyttelijänä vuonna 1968 valmistuneessa draamaelokuvassa Vihreä leski. Tässä Jaakko Pakkasvirran esikoisohjauksessa Fredin roolihahmona oli Sam Tietäväinen -niminen nuori sosiologi. Elokuvassa Tietäväinen teki väitöskirjaa lähiöissä asuvien kotirouvien elämästä, ja hän lunasti haastattelemiensa rouvien luottamuksen olemalla empaattinen ja hyvä kuuntelija. Fredin vastanäyttelijänä Vihreässä leskessä nähtiin ainakin Eija Pokkinen.
Fredi esiintyi sekä sooloartistina että yhdessä Kivikasvojen kanssa televisiossa vuodesta 1968 alkaen esitetyssä Sinbad-nimisessä viihdesarjassa. Siinä suomalaiset laulajat ja yhtyeet tulkitsivat eri maiden protestilauluja tai ainakin sellaisiksi luokiteltuja kappaleita, ja esitykset pyrittiin yhdistämään käsityksin kunkin maan yhteiskunnallisista oloista. Heinäkuussa 1969 Fredi ja Kivikasvot esittivät ohjelmassa vanhan sotilaslaulun ”Sota on poikaa”, joka sai totutusta poikenneen ironisen sisällön, koska se sillä kertaa suhteutettiin edellisenä vuonna tapahtuneeseen Tšekkoslovakian miehitykseen. Samaan aiheeseen liittyi myös ”kuolleesta rakkaudesta” kertova kappale ”Tuomio”, jonka Fredi esitti samassa jaksossa sooloartistina. Seuraavana vuonna Fredi tulkitsi Sinbadin jaksossa Mustan vallan lauluja kappaleen ”Tapaaminen”, joka oli käännösversio afroamerikkalaisen vallankumousliikkeen Mustien Pantterien kansallishymnistä.
Suuren menestyksen vuodet
thumb|right|Kivikasvot vuonna 1970. Vasemmalta Georg Dolivo, Ilkka Hemming, Fredi ja Ismo Sajakorpi. Soolouransa ohella Fredi jatkoi 1970-luvulla aktiivisesti mukana Kivikasvoissa, jotka olivat aloittaneet oman televisioshow’nsa vuonna 1969. Sketseistä ja musiikkiesityksistä koostuneen ohjelman huippuvuodet olivat 1972–1974, jolloin sen tunnin mittaisia lähetyksiä seurasi jopa 2,5 miljoonaa katsojaa. Kivikasvojen show oli yksi 1970-luvun katsotuimpia tv-ohjelmia Suomessa. Kivikasvot esiintyivät televisiossa myös vuoden 1970 syyskuussa kaksiosaisessa lännenballadissa Häjyt, rennot ja rumat. Sen olivat ohjanneet Ismo Sajakorpi ja Pertti Reponen ja suunnitelleet heidän kanssaan Jaakko Salo ja Jukka Virtanen. Ohjelman tarkoituksena oli yhdistää perinteinen villin lännen teema roistoineen pohjalaiseen rakkaustarinaan. Fredi esiintyi ohjelman pääosassa Big-House Andy -nimisenä hurjana ratsastavana rosvona.
Vuonna 1970 Frediltä julkaistiin single Sympatiaa / Sun kanssas kohtaan huomisen. Seuraavana vuonna häneltä ilmestyi hyvin menestynyt kappale ”Rakkaustarina”, joka oli suomenkielinen versio ranskalaissäveltäjä Francis Lain elokuvaiskelmästä ”Love Story – Where Do I Begin”. Suomenkieliset sanat kappaleeseen teki Fredi itse, ja ”Rakkaustarinan” levyttivät samalla sanoituksella myös Eino Grön, Tapani Kansa, Tapio Heinonen ja Seija Simola. Eräs menestyneimmistä Fredin suomentamista käännöskappaleista oli Johnnyn vuonna 1970 levyttämä unkarilaislähtöinen sävelmä ”Ihana aamu”.
Frediltä ilmestyivät vuonna 1972 singlelevyt Kun rakkaus voittaa / Vippaa mulle viitonen  ja Puhu hiljaa rakkaudesta / Yksin oon tietenkin. Samana vuonna häneltä myös julkaistiin albumi Niin paljon kuuluu rakkauteen. Levyn nimikkokappaletta myöten kaikki sen 12 iskelmää olivat ulkomaisten laulujen käännöksiä. Levy pysyi elokuusta 1972 alkaen Suomen albumilistalla 67 viikon verran – listan ykkössijalla se oli 20 viikkoa. Albumia myytiin Suomen oloissa ennätyksellisesti yhteensä 58 000 kappaletta, vaikkei sitä mainostettu juuri lainkaan. Fredi palkittiin sen myyntilukujen perusteella sekä kulta- että platinalevyllä vuonna 1974 ja seuraavana vuonna vielä ensimmäisellä Suomessa myönnetyllä timanttilevyllä.
Hannu Salmen mukaan Niin paljon kuuluu rakkauteen oli ilmestymisaikanaan poikkeuksellinen äänite Suomessa. Ensinnäkin kaikki sille otetut kappaleet äänitettiin samana vuonna, jolloin albumi julkaistiin. Erikoista oli myös se, ettei Fredille etsitty levyä varten juurikaan ulkomaisia alkuperäiskappaleita. Sen sijaan hän sai laulettavakseen useita jo muiden suomalaisartistien tunnetuksi tekemiä käännöshittejä. Näitä olivat muun muassa Kirkan esittämät ”Mamy Blue” ja ”Silta yli synkän virran”, Eija MeriIän ”Luvannut en ruusutarhaa”, Paula Koivuniemen ”Jos sä konduktöörin nait” sekä Petri Petterssonin ”Maalaismaisema”. Kotimaisten käännössuosikkien takana oli joukko kansainvälisen popmaailman tähtiä, kuten esimerkiksi Simon & Garfunkel, Roger Whittaker, Shocking Blue ja Elton John. Albumin koostamisen perustana ollut tuoteidea oli Suomessa tuore; Fredin mukaan vastaavanlaista hittikokoelmaa ei ollut aikaisemmin tehty hänen kotimaassaan. Fredin mielestä Niin paljon kuuluu rakkauteen oli ”ensimmäinen ns. Finnhits-tyyppinen levy”.
Vuonna 1973 Frediltä julkaistiin single Rakkauden sinfonia / Muukalainen, jonka kappaleista jälkimmäinen oli käännösversio brittimuusikko David Bowien hitistä ”Starman”. Sen sanoitus liittyi Fredille läheiseen aihepiiriin eli avaruuteen. Fredi on kuvaillut ”Starman”-kappaletta: ”Siinä on poikkeuksellinen rakenne ja vielä sitäkin poikkeuksellisempi hyvä sävellys, joka sitä paitsi on täyttä iskelmää. Aika epätavallista Bowie’a siis. Iskelmälle tyypillisesti Bowie oli ideoinut Starmaniin myös hyvät sointurakenteet.” Toimittaja Hannu Toivosen mielestä Fredi ja Bowie olivat yllättävä yhdistelmä, vaikka ”Muukalaisen” äänittämisen aikaan oli tyypillistä, että levy-yhtiöt etsivät artisteilleen ulkomaisia alkuperäiskappaleita lähes kaikkialta.
Laulamisen ohessa Fredi ryhtyi myös säveltämään musiikkia. Vuonna 1973 häneltä julkaistulle Rakkauden sinfonia -albumille otettiin mukaan viisi Fredin sävellystä: ”Tulen vielä takaisin”, ”Luokkasormus”, ”Tahdon kotiin matkaltain”, ”Istun ullakolla yksinäin” ja ”Kun syömmes särkynyt on”. Levyn ulkomaalaisperäisiä lauluja olivat muun muassa ”Kortit”, ”Sata kelloa”, ”Kiviset kadut”, ”Muukalainen” sekä sen nimikkokappale ”Rakkauden sinfonia”. Albumi tehtiin todella nopealla tahdilla: samaan aikaan kun Fredi lauloi kappaleita studiossa, kirjoitti Vexi Salmi läheisessä huoneessa sanoituksia lauluihin. Levy nousi joulukuussa 1973 kotimaansa albumilistalle ja pysyi siellä 43 viikkoa. Parhaimmillaan Rakkauden sinfonia saavutti listalla kolmannen sijan. Albumia myytiin kaikkiaan 27 800 kappaletta, ja Fredille myönnettiin siitä kultalevy vuonna 1976.
Vuonna 1974 Fredi sijoittui säveltämällään ”Avaa sydämesi mulle” -kappaleella toiseksi Syksyn sävel -kilpailussa. Laulu julkaistiin samana vuonna singlellä, jonka toiselle puolelle tuli niin ikään hänen säveltämänsä iskelmä ”Elämäni nainen”. Fredi on muistellut näitä kahta sävellystään:"»Olin tehnyt Syksyn säveltä varten kaksi kappaletta. Minusta se toinen, Elämäni nainen, oli se hieno piesi… Lähdin Espanjaan lomalle, jonnekin Kanariansaarille. Sinä aikana levy-yhtiö oli sisäisesti äänestänyt, minkä kappaleen ne lähettää. Ja kun mä kuulin, että se on Avaa sydämesi mulle, mä olin ihan että, eijei… Mutta luojan kiitos ne teki tällaisen ratkaisun! Nacke teki hyvän ja yksinkertaisen sovituksen. »"Frediltä ilmestyi vuonna 1974 myös Avaa sydämesi mulle -niminen albumi, jota myytiin yhteensä 59 600 kappaletta. Nimikkokappaleensa ja ”Elämäni nainen” -laulun lisäksi albumin sisällöstä Fredin omia sävellyksiä olivat ”Niin käy haaveiden” ja ”Rakkaus syttyy – rakkaus sammuu”. Levyn käännösiskelmiä olivat muun muassa ”Se oli silloin”, ”Tänään huipulla”, ”Vihreät niityt”, ”Niin” ja ”Uneen aika vaipuu”. Avaa sydämesi mulle pysyi Suomen albumilistalla joulukuusta 1974 lähtien 41 viikon verran, ja se johti listaa yhdeksän viikkoa. Albumin suuren myyntimenestyksen ansiosta Fredille myönnettiin siitä sekä kulta- että platinalevy vuonna 1976.
Fredin vuoden 1975 albumi sai nimekseen Rakkauslauluja. Sen aloituskappale ”Rakkauslaulu” oli jälleen Fredin omaa sävellystuotantoa, ja se sijoittui kolmanneksi vuoden 1975 Syksyn sävelessä. Helsingin Sanomien kriitikko Jukka Kajava kirjoitti kilpailun jälkeen kappaleesta tiukkaan sävyyn: ”Sanoissa Fredi totesi, että ”tää arvokkain on lauluistain”. Kyllä kolmannen sijan jälkeen rahaa tuleekin. Laadustakaan Fredi ei tinkinyt, kertoi saaneensa lauluunsa uuden soinnin, mitä ensi kuulemalta ei oikein huomannut. Tuntui jopa siltä, että entiset nuotit oli pantu pikkuisen uuteen järjestykseen. Ei siis pidä tuntumisiaan uskoa.”
Rakkauslauluja-albumilla Fredin omia sävellyksiä olivat myös laulut ”Kotikaupunki”, ”Kun ilta hämärtyy”, ”Joskus vielä oikein opin elämään”, ”Ethän viivy myöhään” ja ”Saarnaaja”. Levyn käännöskappaleisiin kuuluivat esimerkiksi ”Hän”, ”Jennie Jennie” sekä ”Vasten auringon siltaa”, josta Katri Helena levytti klassikoksi muodostuneen versionsa samana vuonna. Marraskuusta 1975 lähtien Rakkauslauluja oli 21 viikon ajan kotimaansa albumilistalla, jolla se sijoittui parhaimmillaan neljänneksi. Albumia myytiin kaikkiaan 32 200 kappaletta, ja siitäkin Fredi sai kultalevyn vuonna 1976.
Neljää Frediltä vuosina 1972–1975 julkaistua albumia (Niin paljon kuuluu rakkauteen, Rakkauden sinfonia, Avaa sydämesi mulle ja Rakkauslauluja) myytiin yhteensä lähes 200 000 kappaletta. Vexi Salmi toimi näistä levyistä ainakin toisen, kolmannen ja neljännen tuottajana, ja hän myös sanoitti näiden neljän albumin kappaleista useita. Helsingin Sanomien kulttuuritoimituksen uutispäällikkö Mari Koppinen on kuvaillut Salmen ja Fredin menestyksellistä yhteistyötä: ”Vexi Salmi latasi heppoisaksi haukutun iskelmägenren täyteen suurta sanomaa. Fredi taas osasi viedä sanoman kuulijoille niin, että taatusti aivan jokainen ymmärsi.”
Toistamiseen Euroviisuissa
thumb|Fredi ja Ystävät vuoden 1976 Eurovision laulukilpailussa. Vuoden 1976 keväällä Fredi valittiin toisen kerran edustamaan Suomea Eurovision laulukilpailuun – nyt omalla sävellyksellään ”Pump pump”. Kappaleen oli sanoittanut Vexi Salmi ja sovittanut Antti Hyvärinen. Tällä kertaa Fredi esiintyi johtohahmona kokoonpanossa Fredi ja Ystävät (englanniksi Fredi & The Friends). Ryhmän muut jäsenet olivat Titta Jokinen, Anneli Koivisto, Irma Tapio, Aimo Lehto ja Antti Hyvärinen. Fredin mukaan tämä naispainotteinen viisikko otettiin esiintymään hänen rinnalleen, koska yksin esiintyvä miesartisti ei juuri koskaan voittanut kansainvälistä kilpailua.
Fredin valitsemista Suomen edustajaksi on pidetty jossain määrin yllättävänä; valintaprosessista kerrotaan Populaarimusiikin museon Pomusin verkkosivuilla:"»ABBAn voitosta seurannut Euroviisujen suosio ja kaupallistuminen oli selvästi alkanut aiheuttaa närästystä Yleisradion päättävissä tahoissa. Esiraati olikin painottanut valinnoissaan selvästi kansallisia ominaispiirteitä: pari Lappi-aiheista kappaletta, mustalaismusiikkia, ensimmäistä kertaa ruotsinkielinen kappale finaalissa asti ja pari kansallismyyttistä tekstiä. Avoimen sävellyskilpailun 245 kappaleesta joukkoon kuitenkin lipsahti 7 maakuntaraadin valittavaksi Fredin läpikaupallinen pop-tuote [– –]. »"Haagissa pidettyä finaalia edeltävinä päivinä odotukset hyvästä suomalaissijoituksesta nousivat, kun erilaisilla vedonlyöntilistoilla ”Pump pumpin” veikattiin sijoittuvan kilpailun kärkisijoille. Finaalissa kappale jäi kuitenkin 18 esityksen joukossa 11:nneksi. Syyksi heikohkoon sijoitukseen on esitetty muun muassa musiikin ulkopuolisia tekijöitä, kuten Euroopan maiden välisiä valtasuhteita tai Suomen huonoa ”kohtaloa” Euroviisuissa. Kotimaansa markkinoilla ”Pump pump” menestyi sen sijaan kohtuullisesti.
Idea ”Pump pump” -kappaleeseen oli osittain syntynyt saksalaisen Penny McLeanin esittämän ”Lady Bump” -nimisen laulun myötä. Tämä vuoden 1975 syksyllä suosituksi tullut levytys oli ensimmäisiä menestyneitä eurooppalaisia diskokappaleita. Fredi oli alun perin suunnitellut esittävänsä iskelmänsä yhdessä Marion Rungin kanssa, mutta tämä oli kuitenkin kieltäytynyt.
”Pump pump” julkaistiin vuonna 1976 singlelevyllä yhdessä ”Kun ilta hämärtyy” -kappaleen kanssa.  Suomenkielisen version lisäksi Fredin johtama laulajaryhmä levytti kappaleen englanniksi ja saksaksi.  Englanninkielinen esitys oli nimeltään myös ”Pump Pump”, ja se julkaistiin samalla singlellä ”Kun ilta hämärtyy” -laulun englanniksi käännetyn version ”Listen To The Rolling Sea” kanssa.  Kappaleen saksankielinen esitys sai nimekseen ”Schon Wieder Macht Mein Herz Bump Bump”. Se ilmestyi samalla singlellä kuin laulu ”Zeig Mir Bei Nacht Die Sterne”, jonka suomenkielinen versio oli nimeltään ”Se oli silloin”''. ''
”Pump pump” -kappaleen esityksiin koreografian suunnitellut tanssinopettaja Aira Samulin on kertonut kehittäneensä muotinäytöksiä varten samannimisen diskotanssin noin vuonna 1975. Koska diskotanssille oli ominaista yksin tanssiminen, halusi hän luoda jotain, minkä kautta tanssijat pääsisivät keskenään fyysisesti kosketuksiin. Samulin kehittikin tanssimuodon, jossa tanssijoiden takapuolet osuivat toisiinsa. Tällainen liikehdintä otettiin sittemmin mukaan juuri ”Pump pump” -iskelmän esityksiin.
Fredi ja Ystävät koreografioneen herättivät tuoreeltaan runsaasti keskustelua, ja monien mielestä heidän esityksensä oli liian rohkea perinteiseen eurooppalaiseen laulukilpailuun. Euroviisufinaalin jälkeen suomalaislehdistössä epäiltiin, että ”Pump pumpin” liiallinen seksikkyys oli syynä siihen, ettei kappale voittanut loppukilpailua. Jaana-lehdessä arveltiin, että esitys saattoi vaikuttaa sopimattomalta katolisten maiden raatien mielestä.
Fredi oli suunnitellut esityksen tarkoituksella huvittavaksi ja Eurovision laulukilpailujen hyväntuuliseen camp-henkeen sopivaksi. Esitykseen liittyneissä haastatteluissa hän puhui runsaasti huumorin tarpeellisuudesta ja korosti, että esitys oli suunniteltu erittäin tietoisena Euroviisujen konventioista. Kappaletta ja sen lavakoreografiaa on myöhemmin alettu pitää tyyppiesimerkkinä Eurovision laulukilpailuihin liitetystä huonosta mausta, ja esitykselle on ajan mittaan naurettu sekä hyväntahtoisesti että ilkeämielisesti.
Heikkenevän suosion kausi
1970-luvun loppupuolella Fredin suosio alkoi Vexi Salmen mukaan hiljalleen hiipua sen myötä, kun levyalalla alkoivat puhaltaa uudet tuulet. Salmi on todennut, että siinä missä aiemmin tehtiin musiikkia oikeilla soittimilla ja suurilla kokoonpanoilla, nousivat 1980-luvun lähestyessä suosioon konemusiikki ja pienillä kokoonpanoilla levytetyt ”surkulaulut”. Isoilla jousiryhmillä sävytetyt taustat sopivat Salmen mielestä hyvin Fredin korkealle äänelle. Vieraan ja arkisen tuntuiselta konemusiikilta puolestaan puuttui Salmen mukaan Fredin kaipaama glamour.
Vuonna 1976 Frediltä julkaistiin albumi Laula kanssain. Sen nimikkokappale oli käännösversio laulusta ”Sing My Love Song”, jonka oli alun perin levyttänyt alankomaalaisyhtye Jackpot. Suomessa kappaleen lauloi levylle myös Kari Tapio, joka menestyi versiollaan Frediä paremmin. Levyn muihin ulkomaalaisperäisiin lauluihin kuului muun muassa ”Sataa”-nimisenä levytetty käännös yhdysvaltalaisyhtye Creedence Clearwater Revivalin menestyskappaleesta ”Have You Ever Seen the Rain?”. Tällekin albumille otettiin mukaan Fredin omia sävellyksiä, kuten ”Päivä jolloin erosin”, ”Tule illoin” ja ”Hiljaisuus”. Laula kanssain menestyi Suomen albumilistalla huomattavasti heikommin kuin Fredin neljä aikaisempaa levyä: se pysyi listalla joulukuusta 1976 alkaen seitsemän viikkoa eikä noussut listan sijaa 21 korkeammalle.
Frediltä vuonna 1977 ilmestynyt Jokaiselle joku on kai rakkain -albumi koostui lähes pelkästään klassikkoiskelmien käännösversioista. Levyn nimikkokappaleen ohella sillä julkaistiin muun muassa laulut ”Surujen kitara”, ”Rakkauden satu”, ”Särkyneen toiveen katu”, ”Kun hämärtää”, ”Besame Mucho” ja ”Kuolleet lehdet”. Levyn ainoa suomalaisperäinen kappale oli Erik Lindströmin sävellys ”Liian vähän aikaa”. Fredin edellisen vuoden albumin tavoin myöskään Jokaiselle joku on kai rakkain ei noussut menestyslevyksi; se pääsi sijalle 23 kotimaansa albumilistalle lokakuun 1977 ajaksi. Fredin myöhemmistä levyistä mikään ei enää noussut Suomen albumilistalle.
Vuonna 1977 julkaistiin myös Fredin joulumusiikkialbumi Joulu, joulu on taas, jolla lauloi lisäksi hänen tyttärensä Hanna-Riikka Siitonen. Ennestään tunnettuja joululauluja levyllä olivat esimerkiksi ”No onkos tullut kesä”, ”Joulupuu on rakennettu” ja ”Valkea joulu”. Fredin itse säveltämiä kappaleita albumilla olivat muun muassa ”Tonttu Torvinen”, ”Lapsuuden joulu” sekä levyn nimikkokappale ”Joulu, joulu on taas”. Fredi ja Hanna-Riikka Siitonen esiintyivät myös saman vuoden jouluaattona televisiossa näytetyssä Unicefin ja MTV:n joulukonsertissa Hei Kuuraparta.
Vuoden 1978 Tänään Fredi -albumilla Fredin omia sävellyksiä olivat muun muassa kappaleet ”Syntinen yö”, ”Kesä saavu ei koskaan”, ”Miksi kaiken kauniin päätyttävä on” ja ”Näin sun lähteneen”. Käännöskappaleita levyllä olivat esimerkiksi brittiläis-australialaisen Bee Gees -yhtyeen diskohitin ”Stayin’ Alive” suomennos ”Elää mä sain” sekä ”Seilaan”, joka oli tullut tunnetuksi brittiläisen laulaja-lauluntekijän Rod Stewartin esittämänä nimellä ”Sailing”. Levyn kappale ”Se outoa on” oli puolestaan suomeksi sanoitettu versio ranskalaisen Space-yhtyeen instrumentaalikappaleesta ”Magic Fly”.
Rumba-lehteen kirjoittanut Joni Kling on luonnehtunut ”Se outoa on” -kappaletta ”oudokkeeksi”, jonka ”voi katsoa osaltaan aloittaneen kotimaisen synth-popin valtavirtadiskon reunoilla hiippailevan taipaleen”. Klingin mielestä Fredi esittää kappaleen samoilla estradiviihdyttäjän maneereilla kuin aiemmin laulaessaan sensuelleja iskelmiä ”Niin” tai ”Uneen aika vaipuu”. Kling on katsonut, että Fredin levytystä voi pitää esimerkkinä siitä, mitä suomalainen ”syntsa- ja futupop” monesti on: ”kömpelöä ja tahattomasti huvittavaa yrittäessään sijoittaa kosmopoliittista pöhinää tai dekadenttia glamouria vaatimattoman kotikutoisiin raameihin”. Klingin mielestä ”lopulta tulos on aina vain se hönkäilevä Fredi”.