cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Al-Manar
al-Manar (Majakka) on libanonilainen televisioyhtiö. Se on Lebanese Media Groupin tytäryhtiö, minkä osakkaina on mm. libanonilaisia kansanedustajia Bekaan laaksosta.
Yhdysvaltain valtiovarainministeriö ilmoitti jäädyttävänsä al-Manarin tilit 23. maaliskuuta 2006 yhdessä radioasema al-Nourin kanssa pitäen näitä Hizbollahin mediakäsinä. Kolmas Yhdysvaltain Hizbollahin kannattajana pitämä media on kommunistisen puolueen radio Sawt al-Shab.
Yhdysvaltain valtiovarainministeriön tiedotteen mukaan niin al-Manar kuin al-Nour ovat tarjonneet mainosaikaa Hizbollahille, joka on tätä kautta tarjonnut yhteystietoja ja kerännyt rahaa harjoittamaansa sosiaalityöhön. Tämän lisäksi Yhdysvaltain valtiovarainministeriön mukaan Hizbollahin johtaja Hassan Nasrallah olisi julkaissut kutsun kaikille libanonilaisille Hizbollahin sotilaalliseen koulutukseen osallistumiseksi niin al-Manarilla kuin al-Nourilla.
Vuonna 2004 Ranskan juutalaisten järjestö CRIF painosti Ranskan televisiota valvovaa CSA:ta, ettei al-Manarin sallittaisi televisioida ohjelmiaan Ranskassa siksi, että ne ovat järjestön mielestä antisemitistisiä. CSA taipui CRIF-järjestön vaatimukseen, ja al-Manar joutui lopettamaan lähetyksensä satelliitissa.
16. heinäkuuta 2006 Israel pommitti al-Manarin toimituksen käyttämän talon maan tasalle Beirutissa, sekä tuhosi Beirutin sähkölaitoksen öljyvarastoa siten, että 15 miljoonaa kilogrammaa öljyä vuoti pääasiassa Välimereen.
Syyrian kriisissä 2014 kanava asettui Hizbollahin tavoin Syyrian hallituksen puolelle.
Fila (yritys)
Fila on alun perin italialainen, nykyään korealaisomisteinen urheiluvaatteiden valmistaja. Fila valmistaa muun muassa kenkiä, huppareita, college-paitoja ja lippalakkeja.
Kiinan markkinoilla Filan tuotemerkki on ollut vuodesta 2009 kiinalaisen urheiluvarustekonserni Anta Sportsin hallinnassa.
Yhtiö perustettiin Biellassa, Italiassa vuonna 1911.
Unturned
Unturned on zombieaiheinen indie-videopeli, jonka on kehittänyt Nelson Sexton. Tavoitteena pelissä on kerätä tavaroita ja selviytyä zombeja vastaan. Peli on saatavilla ilmaiseksi Steamista.
Unturned käyttää samanlaista palikkamaista grafiikkatyyliä kuin Minecraft tai Terraria. Pelillisesti sen inspiraatiot ovat DayZ-tyylisissä peleissä. Tavoitteena on selvitä zombien valloittamalla Prince Edwardin saarella.
Tony Gustavsson
Tony Gustavsson (s. 14. elokuuta 1973) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Syyskuusta 2020 lähtien hän on toiminut Australian naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Unturned
Pelissä on myös tavaroiden ja rakennusten rakentelusysteemi. Päivityksissä peliin on lisätty uusia aseita, eläimiä, ruokia, rakennuksia, uusia zombeja ja VR-tuki. Pelissä on käytössä kulkuneuvoja joita ovat esimerkiksi autot, lentokoneet/helikopterit, veneet.
Tony Gustavsson
Ura
Gustavsson edusti peliurallaan IK Bragea, Ytterhogdalia ja IFK Sundsvallia Ruotsin alasarjoissa. Valmennusuransa pohjat Gustavsson on hankkinut opiskelemalla Örebron yliopistossa, ja hän onkin ensimmäinen ruotsalaisvalmentaja, jolla on alan akateeminen tutkinto.
Gustavsson aloitti valmennusuransa 2004 Degerfors IF:n kakkosvalmentajana ja oli nostamassa yhdessä päävalmentaja Dave Mossonin kanssa seuran Superettaniin. Gustavsson jatkoi joukkueen päävalmentajana kaudella 2005, ja onnistui säilyttämään seuran niukin naukin Superettanissa. Kausi 2006 jäi Gustavssonin viimeiseksi Degerforsissa ja päättyi Superettanin sijalle 11.
Unturned
Pelissä on myös areena-pelitila (Battle royale), jossa pelaajat ovat pienenevällä alueella ja yrittävät selvitä kuolematta, arenamodessa ei ole zombeja. Pelissä on myös horde mode jossa pelaajan pitää selvitä zombilaumoja vastaan. Siinä voi myös ostaa aseita ja muita hyödyllisiä tavaroita tarvittaessa.
Tony Gustavsson
Ura
Lokakuussa 2006 Gustavsson teki 3+2-vuotisen sopimuksen tukholmalaisseura Hammarby IF:n kanssa ja siirtyi marraskuussa Anders Linderothin seuraajaksi seuran peräsimeen. Ensimmäinen kausi Bajenin kanssa päättyi tasaisessa Allsvenskanissa sijalle 6.
Unturned
Sexton oli 16-vuotias julkaistessaan pelin Steamissä vuonna 2014. Parissa vuodessa pelin oli ladannut 24 miljoonaa käyttäjää, ja se oli Steamin kolmanneksi ladatuin peli. Ainut rahastuskeino on viiden dollarin kertamaksu, jolla pääsee erikoisservereille, saa ainutlaatuisia vaatteita ja kullattuja aseita. Vielä vuonna 2021 peli on Steamin sadan pelatuimman pelin joukossa yli 60000 yhtäaikaisella pelaajalla.
Tony Gustavsson
Ura
Kausi 2008 sujui vielä Hammarbyn osalta kohtuullisesti, mutta kausi 2009 toi mukanaan suuria ongelmia. Bajen vajosi putoamiskamppailuun ja pelilliset esitykset ovat olleet kehnoja. Lopulta seura sai tarpeekseen ja erotti Gustavssonin tehtävistään elokuun viimeisenä päivänä 2009. Potkuja oli edeltänyt 3–0 tappio Kalmar FF:lle.
Kirjallisuusvuosi 1888
Kirjallisuusvuosi 1888 käsittelee vuoden 1888 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Tony Gustavsson
Ura
Huhtikuussa 2010 hän palasi valmennustehtäviin Norjan Tippeligaeniin nousseen Kongsvingerin päävalmentajana. Hän ei onnistunut pelastamaan Kongsvingeriä putoamiselta ja jätti tehtävänsä kauden jälkeen.
Huhtikuussa 2012 Gustavssonista tuli Yhdysvaltain naisten jalkapallomaajoukkueen apuvalmentaja. Hän luotsasi Pia Sundhagen kanssa Yhdysvallat olympiakultaan Lontoossa 2012. Elokuussa 2012 Gustavsson jatkoi uraansa Damallsvenskanissa pelaavan Tyresön päävalmentaja. Gustavssonin johdolla seura voitti seurahistoriansa ensimmäisen Damallsvenskanin mestaruuden 2012. Kaudella 2013 joukkue oli vielä liigassa toisena, mutta kesällä 2014 seura joutui konkurssin takia luopumaan sarjapaikastaan.
Tyresön konkurssin jälkeen Gustavsson palasi Yhdysvaltain naisten jalkapallomaajoukkueen apuvalmentajaksi. Gustavsson oli mukana voittamassa Yhdysvaltain valmennustiimissä naisten MM-kultaa kahdesti, vuosina 2015 ja 2019. Hän jätti Yhdysvallat MM-lopputurnauksen 2019 jälkeen päävalmentaja Jill Ellisin erottua myös tehtävistään.
Syyskuun alussa 2019 Gustavssonista tuli Allsvenskanin jumboksi juuttuneen GIF Sundsvallin päävalmentaja. Hän ei onnistunut pelastamaan Giffarnaa putoamiselta ja jätti seuran kauden päätteeksi.
Syyskuussa 2020 Gustavssonista tuli Australian naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja.
Crimes of the Future
Crimes of the Future on David Cronenbergin ohjaama, tuottama, kuvaama leikkaama ja käsikirjoittama elokuva vuodelta 1970. Kuten Cronenbergin aiempi elokuva Stereo myös Crimes of the Future kuvattiin äänettömänä ja siihen lisättiin jälkeenpäin kertojan ääni. Kertojana on Ronald Mlodzikin esittämä hahmo Adrian Tripod.
Bernard Sherman
Bernard "Barry" Charles Sherman (25. helmikuuta 1942 – 15. joulukuuta 2017) oli kanadanjuutalainen liikemies ja lääketehtailija. Sherman osti erään lääkealan yrityksen äitinsä säästöillä. Sitten Sherman laajensi yritystä ja rikastui. Sherman oli Kanadan viidenneksi rikkain henkilö ja yksi maailman rikkaimmista ihmisistä. Sherman tunnettiin juutalaisjärjestöjen rahallisena tukijana. Politiikassa Sherman tuki Kanadan liberaalipuolueen johtajaa Justin Trudeauta. Sherman ja hänen vaimonsa löytyivät kodistaan surmattuina 15. joulukuuta 2017.
Sherman oli aktiivinen Apotex-lääkeyrityksessä joka valmisti ja markkinoi geneerisiä lääkkeitä. Sherman oli tunnettu siitä että hän haastoi suurten lääkeyritysten brändilääkkeiden patentteja oikeudessa pyrkiessään tuomaan geneerisen version markkinoille.
Elämä
16-vuotiaana Sherman aloitti opiskelun Toronton yliopistossa. Sherman omisti vuonna 1974 perustamansa Apotex-lääketehtaan, joka on Kanadan suurin – ja koko maailman mittakaavassakin yksi suurimmista – rinnakkaislääkkeiden valmistaja. Hän perusti Apotexin ostamalla ensin erään lääkealan yrityksen sedältään tämän kuoltua. Sherman osti yrityksen äitinsä säästöillä. Hän kasvatti yritystä, myi sen ja perusti tuotoilla Apotex-perheyrityksen. Siitä hän rakensi 10 000–11 000 ihmistä työllistävän yrityksen. Yrityskauppojen yhteydessä syntyi kuitenkin riitaa: sedän lapset väittivät, että heitä on huijattu, ja he vaativat osuuksia Apotexista, mutta oikeus hylkäsi väitteet. Yrityksellä on yli 300 tuotetta, joita se toimittaa yli 115 maahan. Sherman itse siirtyi syrjään yrityksen toimitusjohtajan paikalta vuonna 2012.
Serman oli avioliitossa Honey Shermanin kanssa, ja parilla on neljä lasta. Sherman toimi useissa juutalaisjärjestöissä, kuten United Jewish Welfare Fundissa, joka oli United Jewish Appeal (UJA) Federationin edeltäjä; Simon Wiesenthal -keskuksessa, Holocaust Education Centerissä; Jewish Foundation of Greater Torontossa; Israel and Overseas Committeessa ja Joint Distribution Committeessa. Häntä pidettiin merkittävimpänä henkilönä Kanadassa, joka lahjoittaa rahaa juutalaisjärjestöille. Järjestöt muun muassa välittävät tietoa holokaustista. Näille järjestöille hän lahjoitti elämänsä aikana yli 50 miljoonaa dollaria. Pariskunta tunnettiin myös hyväntekijöinä.
Sherman auttoi niitä yrittäjiä, jotka eivät olleet muiden suosiossa, ja joilla oli talousvaikeuksia. Yksi näistä oli elokuva-alala toiminut Frank D'Angelo.
Poliittisesti Sherman tuki Justin Trudeauta ja järjesti muun muassa vuonna 2015 varainkeruutapahtuman Kanadan liberaalipuolueelle, jota Trudeau johtaa. Shermania arvosteltiin, koska Trudeaun arvostelijat katsoivat, että Trudeaun toimien vuoksi Kanadan ja Iranin suhteet olivat lähentyneet, ja Kanada oli tämän johdosta antanut miljardeja dollareita Iranille.
Bernardin omaisuus oli hänen kuollessaan 75-vuotiaana 2,7 miljardin euron arvoinen. Hän oli tällä omaisuudella maailman 45. rikkain juutalainen ja Canadian Business Magazinen mukaan vuonna 2016 Kanadan 5. rikkain henkilö. Vuonna 2017 talouslehti Forbes listasi hänet 12. rikkaimmaksi kanadalaiseksi ja maailman 660. rikkaimmaksi henkilöksi.
Kuolema
Pari oli aiemmin pistänyt talonsa myyntiin, ja kiinteistövälittäjä löysi heidät kuolleina. Shermanit löytyivät täysissä ulkopukimissa uima-altaan reunalta puoli-istuvasta asennosta. Heindän sinä päivänä yllään pitämänsä takit olivat vedetyt olkapäiltä alemmas niin, että ne lukitsivat käsiä. Shermanin vaimossa oli merkkejä kamppailusta murhaajan kanssa. Hänen kasvoissaan oli väkivallan jälkiä.
Pariskunnan perhe arvosteli poliisia ankarasti sen jälkeen, kun poliisilähteet olivat kertoneet paikalliselle lehdistölle, että Bernanrd Sherman on myös itse voinut murhata vaimonsa ja tehdä sen jälkeen itsemurhan. Omaiset kertoivat olevansa järkyttyneitä, koska he, heidän ystävänsä ja työtoverinsa uskoivat, ettei tällainen teoria voi pitää paikkaansa.
Poliisi ei ottanut paikalta dna-näytteitä ja sormenjälkiä, koska epäili murha-itsemurhaa, jossa ei ollut osallisina ulkopuolisia.
Tapausta tutkineet yksityisetsivät alkoivat pian epäillä murhaa. Toronton poliisi ilmoitti 26. tammikuuta 2018, että pariskunta oli murhattu. Molempien kädet oli sidottu ennen vyöllä kuristamista. Mutta myös myrkyttämistä on epäilty tekotavaksi. Uusista yksityiskohdista kerrottiin samana päivänä, kun Shermanin perustaman Apotexin toimitusjohtaja erosi.
Surmaa on epäilty ammattilaisen tai ammattilaisten tekemäksi palkkamurhaksi.
Jälkikäteen ilmoitettiin, että Shermaneilla olisi ollut tapana jättää ovi lukitsematta.
Marraskuussa 2020 Toronton poliisi ilmoitti edistyneensä murhatutkinnassa ja kertoi erään henkilön olevan kiinnostuksen kohteena. Tätä henkilöä ei kuitenkaan oltu pidätetty.
Edelleenkään vuonna 2022 poliisi ei ollut pidättänyt ketään murhasta epäiltynä. Poliisi ilmoitti tutkivansa yhätätä, valitettavasti jo vanhaa rikostapausta.
Monia motiiveja ja epäiltyjä Barry Shermanin murhaamiseen oli: syytöksiä yritysvakoilusta, oikeusjuttuja jotka saatettiin kostaa murhalla, velkoja, politiikkaa jne. Suvussa oli rahariitoja. Esimerkiksi serkku Kerry Winters oli äskettäin hävinnyt oikeusjutun Poliisi kertoi, että Sherman oli noin miljardin velkaa eräälle taholle, eikä aikonut maksaa takaisin. Honey Shermanin sisar epäili, että muslimit olisivat surmanneet Shermanin, koska tämä tuki juutalaisia Israelia ja vastusti arabimaita ja muslimeja.
Lanciano
Lanciano on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 35 002 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 35 921 asukasta.
Vanessa Paradis
Vanessa Chantal Paradis (s. 22. joulukuuta 1972 Saint-Maur-des-Fossés, Val-de-Marne, Ranska) on ranskalainen laulaja, näyttelijä ja malli.
Paradis'n ura alkoi vuonna 1987 hittikappaleella ”Joe le taxi” hänen ollessaan 14-vuotias. Hän kohosi nopeasti kansainväliseksi teinitähdeksi saaden myös negatiivisen maineen ”lolitana” ja seksisymbolina. Paradis on jatkanut uraansa musiikin parissa aikuisena ja on edelleen suosittu kotimaassaan Ranskassa. Hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa Serge Gainsbourgin, Lenny Kravitzin ja Matthieu Chédidin kanssa. Myöhempiä tunnettuja kappaleita ovat muun muassa ”Dis-lui toi que je t’aime”, ”Be my baby” ja ”Pourtant”. Kahdella viimeisimmällä albumillaan Paradis on myös itse säveltänyt ja sanoittanut kappaleita sekä toiminut tuottajana.
Lapsuus
Vanessa Paradis syntyi André ja Corinne Paradis'n ensimmäisenä lapsena vuonna 1972. André Paradis'lla oli polyuretaania valmistanut yhtiö, jonka kirjanpitoa Corinne Paradis hoiti kotoa käsin. Isä oli aloittanut työskentelemisen jo 12-vuotiaana auttaakseen perhettään, mutta äiti oli syntynyt varakkaampaan lääkäriperheeseen. Perhe asui Pariisin lähellä sijaitsevassa Saint-Maur-des-Fossés'n esikaupungissa, mutta Paradis'n ollessa kaksivuotias he muuttivat Villiers-sur-Marneen. Vanessa Paradisilla on myös nuorempi sisar Alysson Paradis, joka työskentelee näyttelijänä.
Paradis harrasti lapsena balettia ja soitti pianoa sekä oli kiinnostunut musiikista. Hän myös katsoi paljon Hollywoodin kulta-ajan musikaaleja kuten Laulavat sadepisarat ja ihaili elokuvatähti Marilyn Monroeta. Balettiharrastuksensa takia hän esiintyi ensimmäistä kertaa julkisuudessa paikallislehden tehtyä balettiryhmästä artikkelin.
Paradis'n eno on näyttelijä Didier Pain, jonka kautta hän jo nuorena pääsi tutustumaan viihdealalle. Paradis lauloi ensimmäisen kerran julkisesti vuonna 1980 suositussa ranskalaisessa lastentelevisio-ohjelmassa L’école des enfants, jossa hän esitti Philippe Chatelin laulun ”Emilie Jolie”. Tuolloin seitsemänvuotias Vanessa Paradis pääsi ohjelmaan enonsa kautta, joka tunsi ohjelman pianistin. Oli myös enon ansiota, että hän tutustui rockyhtye Les Forbansin muodostaneisiin Forbanin veljeksiin, joiden kappaleen ”La magie des surprises parties” Paradis pääsi laulamaan. Hän esitti kappaleen eräässä lasten laulukilpailussa vuonna 1985, mutta hän ei voittanut eikä kappaletta julkaistu koskaan myyntiin.
Uran alku teinitähtenä
Vanessa Paradis oli noussut erittäin nopeasti kansainväliseksi teinitähdeksi. Hittisingleä seurannut albumi, Étienne Roda-Gilin ja Franck Langolffin kirjoittama ja säveltämä M&J, myi tuplaplatinaa. Muita hittikappaleita olivat muun muassa ”Marilyn & John”, ”Maxou”, ”Coupe coupe”, ”Mosquito” ja ”Manolo manolete”. Paradis on kuitenkin myöhemmin todennut, ettei ollut itse täysin tyytyväinen esikoisalbumiinsa sen yksinkertaisuuden ja naiiviuden takia. Hyvä esimerkki on kappale ”Chat Ananas”, joka on yksinkertaisesti kappale ”ananaskissasta”. Paradis olisi halunnut laulaa vakavampia ja monitahoisempia kappaleita. Tyytymättömyydestään huolimatta yhteistyö Franck Langolffin kanssa jatkui lähes 20 vuoden ajan, aina Langolffin kuolemaan vuoteen 2006 asti.
Paradis sai kuitenkin myyntisuosion lisäksi paljon kritiikkiä ranskalaiselta lehdistöltä ja kriitikoilta, ja sai maineen ”lolitana” provokatiivisen pukeutumisensa, lapsenkasvojensa sekä hennon äänensä takia. Esimerkki ihmisten inhosta Paradis'ta kohtaan on Cannesin Midem-messuilla vuonna 1988 sattunut välikohtaus. Paradis'lla oli messuilla esiintyminen, mutta heti esityksen alusta lähtien yleisö buuasi ja jopa heitteli häntä esineillä. Esiintyminen pystyttiin kuitenkin viemään loppuun.
Siirtyminen elokuviin
thumb|left|upright|Vanessa Paradis [[César-palkintogaalassa vuonna 1991.]] Näyttelemisen Paradis aloitti Jean-Claude Brisseaun ohjaamassa elokuvassa Noce blanche (1989), ja voitti roolistaan ranskalaisen César-elokuvapalkinnon. Paradis näytteli elokuvassa ongelmaista tyttöä, jolla on suhde itseään vanhempaan opettajaan. Elokuva muutti ihmisten suhtautumista Paradisiin, jota oli aikaisemmin pidetty jopa typeränä ”yhden hitin ihmeenä”. Noce blanche sai osakseen paljon positiivista julkisuutta, ja myös Paradis'n roolisuoritusta arvostettiin.
Vuonna 1990 Paradis julkaisi uuden albumin Variations sur le même t’aime. Albumi oli muusikkolegenda Serge Gainsbourgin kirjoittama, ja sävellyksistä huolehti jälleen Franck Langolff. Myös albumin nimi, sanaleikki, oli Gainsbourgin käsialaa – Variations sur le même t’aime voi tarkoittaa joko Variaatioita samasta teemasta tai Variaatioita samasta ”Minä rakastan sinua”. Levy jäi myös yhdeksi vuonna 1991 kuolleen Gainsbourgin viimeisistä töistä.
Albumia pidettiin Paradis'n esikoislevyä huomattavasti kypsempänä. Se oli ranskankielinen lukuun ottamatta cover-kappaletta Lou Reedin ”Walk on the Wild Sidesta”. Albumin suurimmat hitit olivat balladi ”Dis-lui toi que je t’aime” ja nopeatempoisempi ”Tandem”. Paradis palkittiin albumistaan ranskalaisella Victoires de la Musique -palkinnolla parhaan naispuolisen tulkitsijan sarjassa. Lisäksi albumi myi tuplaplatinaa.
Seuraavaksi Paradis esiintyi vuonna 1991 Chanelin muotitalon Coco-parfyymin maailmanlaajuisessa mainoskampanjassa. Kampanjan, jossa Paradis kuvattiin kultaisessa häkissä olevana lintuna, kuvasi taiteilija Jean-Paul Goude.
Paradis muutti hetkeksi Yhdysvaltoihin, jossa valmisti kolmannen studioalbuminsa Vanessa Paradis (1992) muusikko Lenny Kravitzin ja Henry Hirschin tuottamana, säveltämänä ja kirjoittamana. Albumi oli täysin englanninkielinen, ja sen suurin hitti lienee ”Be My Baby”. Levy sisälsi myös cover-version Lou Reedin kappaleesta ”I'm Waiting For The Man”. Vaikka Paradis ei ole ollut kotimaansa ulkopuolella erityisen suosittu sitten 1980-luvun, kolmas studioalbumi sai jonkin verran huomiota ja listasijoituksia esimerkiksi Isossa-Britanniassa. Se julkaistiin myös Yhdysvalloissa, ollen Paradis'n ainoa siellä julkaistu albumi. Albumi saavutti myynnillään timanttilevyrajan. Studioalbumia seurasi Paradis'n ensimmäinen varsinainen kiertue, nimeltään Natural High, alkaen maaliskuusta 1993. Se kiersi Ranskan lisäksi myös Kanadan Québecissä, Isossa-Britanniassa ja Monacossa, ja oli loppuunmyyty. Kiertue kuitenkin keskeytettiin viiden kuukauden kuluttua heinäkuussa. Syyksi ilmoitettiin Paradis'n väsymys, jonka takia hän oli pyörtynyt aikaisemmassa konsertissaan toukokuussa. Kiertueen konsertista Pariisin Olympia-areenalla julkaistiin myöhemmin konserttialbumi Live ja siitä single Les Cactus. Samalla julkaistiin myös kirja Natural High Tour Book, joka sisälsi valokuvaaja Claude Gassianin kuvia kiertueelta.
Paradis alkoi näihin aikoihin osallistua aktiivisesti kotimaansa hyväntekeväisyystyöhön. Vuonna 1993 hän esiintyi ensimmäistä kertaa Les Enfoirés -hyväntekeväisyyskonsertissa ja jatkoi jokavuotista konsertissa esiintymistä aina vuoteen 1999 asti. Konsertista ja siitä äänitetystä materiaalista saadut tulot menevät Restos du Cœur -hyväntekeväisyysjärjestölle. Vuonna 1994 Paradis ryhtyi Rêves-hyväntekeväisyyssäätiön ”kummitädiksi”, ja on siitä lähtien toiminut tässä roolissa. Järjestö auttaa vakavasti sairaita lapsia toteuttamalla yhden heidän unelmistaan.
Kolmannen albuminsa jälkeen Paradis siirtyi muutamiksi vuosiksi elokuvanäyttelemisen pariin. 1990-luvun lopulla hän esiintyi neljässä elokuvassa. Näistä ensimmäinen oli Jean Beckerin elokuva Elisa, jossa Paradisin vastanäyttelijä oli Gérard Depardieu. Elokuva tuli ensi-iltaan vuonna 1995 eikä saanut kriitikkoja puolelleen. Tästä huolimatta elokuva menestyi teattereissa hyvin.
Paradis esitti kappaleen ”La Tourbillon de la Vie” elokuvasta Jules ja Jim Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1995. Esitys oli tarkoitettu näyttelijä Jeanne Moreaun, joka oli tuona vuonna festivaalin tuomaristossa, kunniaksi. Seuraavaksi Paradis näyttelikin Moreaun ja Jean Renon kanssa René Manzorin fantasiaelokuvassa Un amour de sorcière. Sitä seurasi Paradis'n ensimmäinen rooli Patrice Leconten elokuvassa. Kyseessä oli toimintaelokuva Une chance sur deux, missä Paradis pääsi näyttelemään näyttelijälegendoina pidettyjen Alain Delonin ja Jean-Paul Belmondon kanssa. Molemmat elokuvat olivat kuitenkin kaupallisesti sekä kriitikkojen silmissä floppeja.
Paluu musiikkiin
Syksyllä 2000 Paradis julkaisi uuden studioalbumin Bliss. Paradis oli itse kirjoittanut ja tuottanut suurimman osan levystä, ja hän teki itse levyn kansilehden taiteen. Ranskan- ja englanninkielisen albumin tekemiseen osallistuivat myös ranskalainen muusikko M eli Matthieu Chédid, Franck Monnet, Alain Bashung ja näyttelijänä paremmin tunnettu Johnny Depp. Paradis'n esikoistytär, tuolloin noin vuoden vanha Lily Rose, esiintyi levyn kappaleilla ”Firmaman” ja ”La Ballade de Lily Rose”. Levyä pidettiin Paradis'n intiimimpänä levynä, osaksi henkilökohtaisten lyriikoiden ja perheenjäsenten osallistumisen takia, ja osaksi Paradis'n tavallista suuremman työpanoksen takia.
Albumia myytiin noin 300 000 kappaletta, eli se ylitti platinalevyrajan. Siitä julkaistiin singleinä muun muassa kappaleet ”Commando”, ”Pourtant” ja ”Que fait la vie?”. Albumia seurasi vuonna 2001 myös kiertue, josta julkaistiin livealbumi ja -DVD. Samana vuonna Paradis myös esiintyi jälleen ja toistaiseksi viimeisen kerran Les Enfoirés -hyväntekeväisyyskonsertissa. Paradis olisi tullut näyttelemään sivuroolia ohjaaja Terry Gilliamin elokuvaprojektissa The Man Who Killed Don Quijote, mutta elokuvanteko jouduttiin moninaisten vastoinkäymisten takia lopettamaan. Projektista julkaistiin vuonna 2002 dokumentti Lost in La Mancha. Toinen toteutumaton elokuvaprojekti Paradis'lle oli Anne Fontainen ohjaama Nathalie, josta Paradis joutui vetäytymään toisen raskautensa takia. Roolin sai sittemmin näyttelijä Emmanuelle Béart.
Vuonna 2002 Paradis esiintyi ranskalaisen Art&Essai-elokuvateatteriketjun mainoksessa, ja vuonna 2003 postimyyntikatalogi La Redoutessa. Vuosina 2004–2005 hän myös toimi jälleen Chanelin mallina mainostaen Ligne Cambon- ja New Mademoiselle -laukkuja yhtiön maailmanlaajuisissa mainoskampanjoissa. Lisäksi Paradis työskenteli hyväntekeväisyydessä esimerkiksi suunnitellen kampanjatavaroita myytäväksi ja huutokaupattavaksi muun muassa Pierce-Neige-, Lea Pour Samy- ja The Cardiac Children's Foundation of Taiwan -säätiöille. Vuonna 2004 hän esiintyi AIDSin vastaisessa kampanjassa yhdessä useiden muiden ranskalaisten viihde-alan taiteilijoiden, kuten Charlotte Gainsbourgin ja Catherine Deneuven, kanssa.
Elokuviin Paradis palasi vuonna 2004 Poiraud'n veljesten tieteiselokuvassa Atomik Circus: le retour de James Bataille, jossa hän lauloi myös suurimman osan elokuvan soundtrackistä The Little Rabbits -yhtyeen säestämänä. Elokuva ei ollut menestys, mutta soundtrack sai ehdokkuuden Victoires de la Musique -palkinnolle. Seuraavassa elokuvaroolissaan Paradis oli Serge Frydmanin esikoiselokuvassa Mon ange (2004). Myöskään tämä elokuva ei saanut osakseen suosiota.
Seuraavaksi Paradis keskittyi lähinnä lapsille suunnattuun viihteeseen, ääninäytellen animaatioelokuvassa Pollux - le manège enchanté. Vuoden 2006 loppupuolella Paradis lauloi Made in Asia -nuken roolin lasten musikaalissa Le soldat rose. Musikaali äänitettiin suoraan albumille, ja sen ohessa julkaistiin satukirja sekä DVD. Le soldat rosea esitettiin kaksi kertaa teatterissa Pariisissa ja se voitti myös ranskalaisia musiikkialan palkintoja.
Nykyhetki ja tulevaisuus
thumb|Vanessa Paradis Divinidylle-kiertueen konsertissa Châteroux’ssa, Ranskassa vuonna 2007. Paradisin single ”Divine Idylle” julkaistiin radiosoittoon 7. kesäkuuta 2007. Singleä seurasi studioalbumi Divinidylle 3. syyskuuta 2007. Divinidylle oli julkaisunsa jälkeen Ranskan albumilistan ykkösenä kahden viikon ajan. Lokakuussa 2007 julkaistiin albumin toinen single ”Dès Que J’te Vois” ja tammikuussa 2008 kolmas single ”L’Incendie”.
Albumi on ylittänyt tuplakultalevyn myyntirajan kotimaassaan sekä kultalevyn myyntirajan Belgiassa. Se oli seitsemänneksi myydyin albumi Ranskassa vuonna 2007.
Paradis tuotti levyn yhdessä Matthieu Chédidin kanssa, ja levylle kappaleita ovat tehneet heidän lisäkseen Franck Monnet, Didier Golemanas, Jean Fauque, Georges Kretek, Alain Chamfort, Thomas Fersen, Brigitte Fontaine ja Marcel Kanche. Myös Paradisin poika Jack esiintyy albumin kappaleella ”Jackadi”, jonka Paradis on itse sekä sanoittanut että säveltänyt. Paradis on itse säveltänyt albumille myös neljä muuta kappaletta.
thumb|left|Vanessa Paradis, marraskuu 2007. Divinidylle on julkaistu kolmessa eri formaatissa: yksitoista ranskankielistä kappaletta sisältävänä perusversiona, joka on saatavana sekä cd- että vinyylilevyformaatissa; Japanin-versiona, joka sisältää cover-version Charles Aznavourin kappaleesta ”Emmenez-moi” ja ainoan englanninkielisen kappaleen ”I Wouldn’t Dare” sekä ”Collector's Edition” -keräilyversiona, jolla on lisämateriaalia albumin teosta. Paradis'n uran kolmas esiintymiskiertue Ranskassa ja Belgiassa alkoi lokakuussa 2007 ja päättyi saman vuoden joulukuussa. Divinidyllen tuottaja ja muusikko Matthieu Chédid esiintyi kiertueella Paradis'n kanssa. Kiertueesta kuvattiin myös tv-dokumentti, joka julkaistiin vuonna 2008.
Paradis on viime vuosina muun muassa ääninäytellyt animaatiossa Un Monstre à Paris - A Monster in Paris sekä ollut Chanelin mainoskasvona vuonna 2010.
Yksityiselämä
Vanessa Paradis seurusteli aikoinaan ranskalaisen laulajan Florent Pagnyn kanssa. Paradis seurusteli näyttelijä Johnny Deppin kanssa vuodesta 1998. Kesäkuussa 2012 parin vahvistettiin eronneen. Heillä on kaksi yhteistä lasta: Lily Rose Melody (s. 1999) ja John ”Jack” Christopher III (s. 2002).
Paradis pidätettiin hasiksen hallussapidosta lentokentällä Montrealissa vuonna 1995.
Canal du Midi
thumb|Kanavan sijainti thumb|Canal du Midi, Toulousen lähistöllä Canal du Midi on Ranskassa sijaitseva kanava, joka yhdistää Bordeaux’sta lähtevän Garonnejoen ja Välimeren. Kanavaa kutsutaan yleisesti kahden meren kanavaksi (Canal des Deux Mers) yhdessä Canal Latéral à la Garonnen kanssa.
Kanava on vuodesta 1996 lähtien kuulunut Unescon maailmanperintöluetteloon.
Rakenne
Canal du Midi on 241 kilometriä pitkä kanava, joka alkaa Marseillanin kaupungista, jossa Ondlousjoki laskee Thaun lampeen. Lähistöllä ovat myös Sèten ja Toulousen kaupungit. Aikalaiset pitivät kanavan rakentamista oman aikansa suurimpana hankkeena. Kanava koostuu 328 rakennelmasta, joihin kuuluu 103 sulkua (suurin korkeusero 190 metriä). Sulkujen lisäksi kanavassa on siltoja, patoja ja tunneli.
Béziersin kaupungissa kanava ylittää Orbjoen siltakanavan avulla.
Kanavasuunnitelma sisälsi kaikkien aikojen ensimmäisen tunnelissa kulkevan kanavaosuuden rakentamisen. Canal du Midi kulkee 173 metriä kukkulan läpi kulkevassa tunnelissa Enserunessa.
Kanavaan vettä syöttämään rakennettiin myös ensimmäinen tekoallas — massiivinen pato. Mitoiltaan se oli 780 metriä pitkä, 120 metriä leveä ja 30 metriä joenpinnasta. Työntekijöinä toimivat sadat lähialueiden naiset, jotka kantoivat rakennusmaan perille koreissaan.
Lil Boosie
Lil Boosie (oikealta nimeltään Torrence Hatch, s. 14. marraskuuta 1982) on yhdysvaltalainen hip hop -artisti Louisianan Baton Rougesta. Hän on julkaissut lukuisia mixtapeja ja viisi albumia. Boosie on omistanut useita laulujaan äidilleen ja lapsilleen. Hän on tehnyt myös virkavaltaa vastustavia kappaleita.
Canal du Midi
Rakenne
Kanavan matkan aikana toteutettiin lukuisia arkkitehtonisia ja insinööritaiteellisia ratkaisuja, joista voidaan mainita mm. seuraavat:
Lil Boosie
Ura
Boosie pelasi koripalloa ja pääsi opiskelemaan mutta hänet erotettiin huumesyytteiden takia. Sitten hän päätti ryhtyä räppäriksi. Hän tutustui Pimp C:hen ja julkaisi ensimmäisen albuminsa For My Thugz Trill Entertainmentin kautta.
Canal du Midi
Rakenne
Nykyisin Canal du Midi on käytetympi kuin Seinejoki ja se yksistään vastaa viidesosasta Ranskan vesiteillä tapahtuvasta turistiliikenteestä. Matkailijoista ulkomaalaisia on noin 80 %. Pääosin he ovat saksalaisia, sveitsiläisiä ja brittejä.
Lil Boosie
Ura
Vuonna 2006 Boosie julkaisi toisen sooloalbuminsa Bad Azz. 2007 julkaistiin Trillin kokoelma-albumi Survival of the Fittest. Se toi Boosielle paljon näkyvyyttä. Vuonna 2008 hän vieraili DJ Khaledin singlellä ”Out Here Grinding”.
Vuonna 2009 Boosie julkaisi kolmannen sooloalbuminsa Superbad: The Return of Boosie Bad Azz. Siltä julkaistiin single ”Better Believe it”. Muutamille levyn kappaleille tehtiin musiikkivideot. Hän myös perusti oman levy-yhtiönsä Bad Azz Entertainment.
Canal du Midi
Historia
Viljakaupan tarpeista sai alkunsa ajatus, joka johti Euroopan vanhimman yhä käytössä olevan kanavan, Canal du Midin (Etelän kanavan) rakentamiseen. Kanava rakennettiin 1600-luvulla Ludvig XIV:n valtakaudella, vuosien 1666 ja 1681 välisenä aikana. Töiden johtajana toimi Pierre-Paul Riquet.
Lil Boosie
Ura
Boosie oli vuonna 2010 vankilassa mutta julkaisi siitä huolimatta viidennen sooloalbuminsa Incarcerated. Boosie sanoi jatkavansa musiikin tekoa olosuhteista huolimatta. Hän vapautui vankilasta maaliskuussa 2014.
Yksityiselämä
Boosiella on diabetes. Hän on naimisissa Walnita Decuir-Hatchin kanssa. Heillä on kolme lasta.
Canal du Midi
Historia
Canal du Midin rakentamisen taustalla vaikutti myös ajatus Atlantin ja Välimeren yhdistävästä oikopolusta, mikä poistaisi tarpeen tehdä 1600-luvun purjelaivalla kuukauden päivät kestävä merimatka Espanjan ympäri. Tämä tarkoitti sitä, että voitaisiin välttää sekä vihamieliset espanjalaiset että barbareskivaltioiden merirosvot.
Lil Boosie
Rikosura
Hän joutui 2009 vankilaan neljäksi vuodeksi ehdonalaisrikkomuksen vuoksi. Hänet oli aiemmin tuomittu marihuanan hallussapidosta ja aseista, ja nilkassa ollut seurantalaite osoitti ettei hän noudattanut ehdonalaisehtoja.
2010 kesäkuussa Boosieta syytettiin Terry Boydin murhasta. Hän vannoi olevansa syytön, ja hänet todettiin syyttömäksi murhaan.
Canal du Midi
Historia
thumb|200px|Castelnaudaryssä sijaitseva Canal du Midin reittiin kuuluva allas
Vuonna 1666 Riquet ratkaisi onnistuneesti kanavan rakentamiseen liittyvän keskeisen ongelman: Veden saamisen kanavan korkeimpaan kohtaan. Tämän johdosta Colbert myönsi luvan töiden aloittamiseen. Kanavan rakentaminen maksoi 17 miljoonaan livreä. Tästä suunnattomasta summasta kuningas Ludvig XIV maksoi 40 %, paikallinen maakunta 40 % ja Riquet itse 20 %, minkä myötä hänestä tuli kanavan omistaja.
thumb|200px|left|Canal du Midi, Fonséranesin sulkuportti
Kuningas Ludvig XIV ei ollut määrännyt Languedocin kuninkaallista kanavaa rakennettavaksi ainoastaan helpottaakseen alueen kaupankäyntiä. Nero, Augustus, Kaarle Suuri, Ranskan Frans I, Ranskan Kaarle IX ja Ranskan Henrik IV olivat kaikki ennen Ludvig XIV:tä haaveilleet kanavan rakentamisesta. Kun Ludvig XIV:lle tarjottiin mahdollisuutta siihen, näki hän siinä mahdollisuuden jättää pysyvä merkki hallintokaudestaan. Kanavan avulla oli mahdollisuus myös käydä käsiksi Espanjan merenkäynnistä saamiin tuloihin.
thumb|300px|Canal du Midi, Toulousen eteläpuolella thumb|Canal du Midi, Agden pyörösulku
Ensimmäiseksi piti saada kanavan taitekohtaan riittävässä määrin vettä. Pierre-Paul Riquet toteutti järjestelmän, jossa hän kokosi veden kanavaan ns. Mustilta vuorilta, jotka kohoavat Ranskan keskusvuoriston eteläisenä huippuna Mazamet’n kaupungin lähistöllä. Myös Saint-Férréolon järven vedet käytettiin kanavan hyväksi. Riquet ei epäröinyt rakentaa lukuisia tunneleita ja siltakanavia veden kuljettamiseksi kanavan tarpeisiin.
Kun rakennustyöt oli saatu liikkeelle, Riquet osoitti todella lujaa tahtoa töiden toteuttamiseksi. Hän oli noudattamatta jopa Colbertin ohjeita ja määräyksiä. Näin hän päättäväisesti toteutti myös Malpasin tunnelin kanavaan, vaikka kuninkaan määräys kielsi häneltä sen tekemisen.
Riquet toteutti rakennustyönsä talonpojille määrätyn suolaveron (gabelle) avulla. Riquet’n anti yhteiskunnalle ei rajoitu pelkästään kanavaan ja sen yhteydessä toteutettuihin teknisiin ratkaisuihin. Riquet oli myös ensimmäinen rakennuttaja, joka maksoi palkollisilleen kuukausipalkkaa ja järjesti sosiaaliturvan työntekijöilleen. thumb|Canal du Midi, Orbin sillalle rakennettu kanava Béziersissä Kanava ei todellisuudessa täyttänyt sille asetettuja toiveita. Taloudellinen ja poliittinen konteksti muuttuivat, ja sota Espanjaa vastaa esti kanavan taloudellisen kehittämisen.
Vaikka kanavasta tuli kuuluisa, Atlantilta Välimerelle kulkeva rahtilaivaliikenne ei koskaan alkanut käyttää sitä. Sen sulut ovat vain 30 metriä pitkiä, kun vuonna 1879 säädetty ranskalainen kanavaproomujen standardipituus on 38 metriä.
thumb|Malpasin tunneli Canal du Midillä
Katso myös
Luettelo maailmanperintöluettelon kohteista Euroopassa
Hiippa
Puna-armeijan sotilaiden eräs päähine oli vuosien 1919–1941 välillä jäykkä hiippalakki ns. Budjonnovka.
Monilla eurooppalaisilla ihmisen muotoisilla uskomusolennoilla on hiippalakki. Hiippalakki on varsinkin monilla pienikokoisilla uskomusolennoilla. Nykyajan joulutonttujen yleensä punaista hiippalakkia sanotaan myös tonttulakiksi.
Hippaleikki on saanut nimensä leikissä käytetystä hiippalakista. Hippa-nimisellä suomalaisella metsänhaltijalla, kuten joillakin muillakin haltijoilla, on ilmeisesti ollut hiippalakki.
Ford Torino
Ford Torino on Ford Motor Companyn Pohjois-Amerikan markkinoille vuosina 1968–1976 valmistama keskikokoinen automalli, joka suunniteltiin korvaamaan suosittu Ford Fairlane. Vaikka Fairlane-mallinimeä käytettiinkin vuoteen 1971 asti, useimmissa, aivan uutta ostajakuntaa silmällä pitäen suunnitelluissa korimalleissa käytettiin Torino-nimeä.
Torino luokiteltiin Yhdysvalloissa valmistusaikanaan keskikokoiseksi (mid-size) autoksi. Se oli pienempi kuin esimerkiksi Ford Galaxie, mutta kuitenkin yli 5 metriä pitkä ja noin 2 metriä leveä. Torinoa valmistettiin useita malleja 2-ovisista sportsroofeista (vrt. viistoperä) 4-ovisiin sedaneihin, farmareihin ja huipputehokkaisiin malliversioihin. Torino valittiinkin pohjaksi Fordin NASCAR-sarjan kilpa-autoihin.
Torinon kehityksessä on nähtävissä viisi eri sukupolvea. Ensimmäistä edustivat vuosien 1968 ja 1969 mallit, jotka olivat hyvin lähellä Ford Fairlanea. Toiseen sukupolveen kuuluivat vuosimallit 1970 ja 1971, jotka olivat jo selkeästi hakeneet oman linjansa. Tämän sukupolven autot tunnettiin pääasiassa suorituskyvystään. Kolmannessa sukupolvessa tapahtui iso teknillinen muutos: itsekantavasta korirakenteesta siirryttiin rungolliseen. Sukupolvea edusti vuosimalli 1972. Neljänteen sukupolveen voidaan laskea vuosimalli 1973, jossa oli uudelleen suunniteltu maski ja isommat turvapuskurit. Vuosimallit 1974–1976 lasketaan viimeiseen, viidenteen sukupolveen, jossa oli taas uudenlainen maski, takana isommat turvapuskurit ja uudelleensuunnitellut perävalot.
Ford Torino -mallistossa oli monia vaihtoehtoja perheautosta rajuihin Cobran huipputehoisiin malleihin. Se säilynee autoharrastajien muistoissa luonteenomaisesta tyylistään. Muskeliautomarkkinoilla se ei yltänyt suosiossa 1968–1972 Chevrolet Chevellen lukuihin, mutta oli hinnaltaan edullisempi kuin esimerkiksi vastaavat Dodge Charger, Plymouth Roadrunner ja Plymouth Superbird
1968
thumb|300px|right|FE-sarjan 428 Cobra Jet Ensimmäinen Torino oli kooltaan isompi kuin edellisen vuoden Fairlane, esitellen uuden kattolinjauksen viistoperä-mallissa sekä uuden 2-ovisen hardtopin (2D HT), jota Ford kutsui formal roofiksi erotuksena viistoperästä, joka Fordin termistössä tunnettiin sportsroofina. Torino rakennettiin alusta lähtien tehokkaaksi ja mukavaksi sport sedaniksi vakiovarusteena V8-moottorit 302:sta isolohko 390:een asti. Vuonna 1969 esiteltiin vielä kuuluisa 428 Cobra Jet
Vuoden 1968 Torinoa sai useina malleina: 2-ovinen viistoperä, 2- ja 4-oviset hardtopit, station wagon -farmarimalli ja 2-ovinen avomalli. Myös Ford Ranchero -avolavan etupäänä käytettiin Torinon peltiosia. Fairlane-nimeä käytettiin Torinon halvimmasta mallista. Nämä Fairlanet erosivat Torinoista paitsi ulkonäöltään, myös varustetasoltaan ja sisustukseltaan. Torino GT oli Torinon deluxe-malli vakiovarusteina muun muassa kylkien vauhtiviivat, erikoisvanteet, erikoisrenkaat ja V8-moottori 302:sta pikkulohkosta FE-sarjan 390:een. Lisävarusteena oli saatavana myös 4-vaihteinen lattiakäsivaihteisto. 1968 Torino GT:tä toimitettiin myös mallivuoden aikana julkistetulla FE-sarjan 428 Cobra Jetillä. Kirjallisuudessa mainitaan myös yksittäisiä yksilöitä 427 cid Cobra -moottorilla, 4-kurkkuisella kaasuttimella ja hydraulisilla venttiilinnostimilla. Malli lienee äärimmäisen harvinainen.
1969
250px|thumb|1970 Ford Torino Cobra 1969 Torinossa oli samat korimuodot ja mallimääritelmät kuin edellisenä vuonnakin. Muiden mallien lisäksi esiteltiin Torino Cobra, joka oli suunniteltu nopeaan ajoon yhdellä tehokkaimmista koskaan rakennetuista moottoreista. Saatavana joko 2-ovisena hardtopina tai viistoperänä, Cobrassa oli vakiona isolohko 428 Cobra Jet, josta saatiin 335 hevosvoimaa 440 paunan väännöllä (3400 rpm). Kaasuttimena oli 735 cfm. Vakiovaihteistona oli myös 4-vaihteinen Toploader-lattiakäsivaihteisto, kaksoispakoputket, jäykistetty alusta ja tehtaan kuppi-istuimet. Optiona sai vielä ram air -ilmanottosysteemin konepeltiin ja Traction-Lok-lukkoperän.
Oma lukunsa Fordin kilpailuhistoriassa on Ford Torino Talladega, jota valmistettiin vain vuonna 1969. Auto rakennettiin virtaviivaiseksi muun muassa pidentämällä keulaa ja rata-ajo-ominaisuuksia haettiin madaltamalla alustaa tuumalla. Torino Talladega olikin NASCAR-sarjan hallitsija kuuluisan "Aero Wars" -kauden aikana, jolloin kilpailuetu haettiin nimenomaan aerodynamiikalla, moottoreiden ollessa eri valmistajilla suunnilleen samantasoisia.
1970–1971
Vuosien 1970 ja 1971 Torinoissa nähtiin aivan uusi aerodynaamisempi, matalampi, pidempi ja leveämpi kori. Vuonna 1970 esiteltiin sekä uusi 351 Cleveland -moottori että myös uudet 429 Thunder Jet, 429 Cobra Jet ja 429 Super Cobra Jet -moottorioptiot. 429 Cobra Jetistä irtosi tehdasvireisenä 360 hv ja 5 lisähevosvoimaa ram air -optiolla. Muita moottorivaihtoehtoja olivat edelleen 302, 351W ("Windsor"). Kuuluisa "shaker hood" -ilmanotto oli saatavilla 351C:hen sekä kumpaankin Cobra Jetiin.
GT ja Cobra olivat saatavilla myös Hurstin 4-vaihteisella manuaalivaihteistolla, takaikkunaritilällä, erikoismuotoillulla kierroslukumittarilla, 3-puolaratilla, korkeilla kuppipenkeillä, 15” Magnum 500 -kromivanteilla ja Traction-Lok-perällä. Hyvin suosittu optio oli automaattisesti koneen alipaineella esiintulevat ajovalot, jotka myös automaattisesti sulkeutuivat sammutettaessa kone. Piilovalot löytyivät vakiona Torino Brougham -mallista, GT:hen ne sai lisävarusteena. GT:ssä oli myös konepeltiin muovattu valeskooppi. Torino GT ja Ranchero GT olivat myös saatavissa laser-kylkiviivoilla.
Ford Falconin viimeinen vuosimalli oli 1969. Vuoden 1970 alussa Ford myi halvempaa 1969-mallista Ford Falconia maaliskuun loppuun saakka, jolloin myyntiin tuli 1970 ½ Falcon Torinon hardtop-korilla. Auton tunnisti hyvin esimerkiksi karmista etuikkunoiden ympärillä ja B-pilareiden olemassaolosta. Vakiovoimanlähteenä oli suora kuutonen, mutta optiona siihen sai kaikki muutkin moottorivaihtoehdot. Korimalleja oli saatavana 2D Sedan sekä 4D Sedan.
Torino Falconista oli myös harvinainen 4D STW -versio, johon oli saatavilla kaikki Torino-mallisarjan lisävarusteet aina 429 CJ -moottoriin asti.
Ford Fairlane käytti myös samaa 1970–1971-koria, ja viimeinen (USA) Fairlane valmistettiin vuonna 1970.
Vuosien 1970 ja 1971 Torinot tarjosivat laajan valikoiman ostajille. Perheellisille tai ylellisyyttä haluaville Torino Brougham tarjosi tilaa ja mukavuutta urheiluauton muotoilulla. Vuoden 1970 Torino äänestettiinkin Motor Trend Magazinen vuoden autoksi.
1972
250px|thumb|1972 Ford Gran Torino Vuoden 1972 Torino oli jälleen täysin uusi muotoilultaan, varsinkin maskuliininen “kalansuu”–maski herätti yleistä kiinnostusta. Paljon edeltäjiään isommaksi ja turvallisemmaksi rakennetussa Torinossa oli enemmän metallia kuin aiemmin. Teknillisesti suurin muutos oli siirtyminen itsekantavasta korirakenteesta rungolliseen.
Vuonna 1972 Torino Convertible putosi mallistosta ja saatavilla oli 2-oviset hardtop- ja viistoperäiset mallit sekä 4-oviset ja farmarimallit. Lisäksi uutena mallinimenä tulivat ”Gran Torino” ja ”Gran Torino Sport” korvaamaan edeltävän ”GT”:n. Torino Convertible ja Torino Cobra -malleja ei sen sijaan enää vuonna 1972 tehty. Nämä Torinot olivat edelleen huipputehokkaita autoja, mutta päästömääräykset olivat pienentäneet konetehoja. Konevaihtoehdot muodostuivat 250 suorasta kuutosesta (muissa kuin farmari- ja Sport-malleissa, joissa perusmoottori oli 302 V8) ja useista 335-sarjan moottoreista, kuten 351 Cleveland, 351 Cleveland Cobra Jet ja 400, isoimpana 385-sarjan 429. Nyt tehokkain kokoonpano oli 351 Cleveland Cobra Jet 4-pulttisella alakerralla, ram airilla ja optiona saatavalla 4-pykäläisellä Hurst-käsivaihteella. 400 ja 429 moottorivaihtoehdot olivat saatavilla ainoastaan automaattivaihteistolla varustettuna.
Omaleimainen muotoilu takasi Torinolle erinomaiset arvostelut. Vaikkakaan eivät aivan yltäneet edellisten vuosien huipputehoihin, nämä Torinot olivat silti erittäin suorituskykyisiä.
1973
250px|thumb|1973 Ford Torino Vuoden 1973 mallissa oli samat korilinjat ja optiot kuin edellisvuoden mallissa, vain keula oli muuttunut vastaamaan uusia törmäysvaatimuksia ja näkyi maskin kantikkaampana muotoiluna.
1974–1976
Vuonna 1974 Torinon ulkomuoto muuttui taas. Korin linjat olivat hyvin samantapaiset kuin 1972/–1973 malleissa, maski oli kuitenkin muotoiltu uudelleen, samoin takavalot. Uusien määräysten mukaiset massiiviset turvapuskurit leimasivat auton olemusta. Painopiste oli siirtymässä enemmän turvallisuuteen ja mukavuuteen suorituskykyoptioiden karsiutuessa vuoteen 1976 mennessä. Sportsroof-mallia ei enää ollut, ja 1974 oli viimeinen vuosi, jolloin 351 Celeveland Cobra Jetiä oli saatavilla 4-vaihteisen käsivaihteiston kanssa. 429-moottorivaihtoehto korvautui 460:llä, jossa oli vakiona kaksoispakoputket ja jonka sai ainoastaan automaattivaihteistolla.
Vuoden 1975 ja 1976 malleissa oli hyvin vähän muutoksia edelliseen.
Vuoden 1976 puna-valkovärityksellä varustettu Gran Torino nähtiin suositussa televisiosarjassa Starsky ja Hutch. Autoa kysyttiin Fordilta siinä määrin, että televisiosarjan lisävarustein ja väritykselläTorinoita valmistettiin 1 000 kappaleen sarja. Vuoden 1976 Torino oli viimeinen Torino-mallisarjasta. Sen jälkeen sen korvasi vielä kolme vuotta LTD-nimi ja -mallisarja. Myös 1977 Ford Thunderbird pohjautui Torinon koriin.
Charles Adolphe Wurtz
Elämä
Wurtz omistautui Strasbourgissa samanaikaisesti lääketieteen ja kemian opinnoille ja liittyi vuonna 1842 Justus von Liebigin laboratorioon Gießenissä. Hänestä tuli lääketieteen tohtori vuonna 1843 Pariisissa, jossa hän työskenteli Antoine Jérôme Balardin johdolla Sorbonnen yliopistossa ja sen jälkeen Jean-Baptiste Dumasin yksityisessä laboratoriossa. Vuonna 1850 Wurtz perusti Gießenin laboratorion mallin mukaisen laboratorion mutta joutui luopumaan yrityksestä taloudellisten vaikeuksien vuoksi. Saatuaan vuonna 1853 kemian professuurin ja sittemmin Ecole de médecine -yliopiston dekaanin viran yliopiston laboratoriosta tuli tieteellinen laitos, jossa Wurtzin johdolla koulutettiin useita ranskalaisia ja ulkomaisia kemistejä. Wurtzin alaisuudessa toimineesta koulusta perustettiin vuonna 1858 Société chimique de Paris. Vuonna 1872 hän teki aloitteen Association française pour l'avancement des sciences -yhdistyksen perustamisesta. 1881 hänestä tuli Sorbonnen yliopiston orgaanisen kemian professori ja 1884 senaattori. Wurtz paransi suuresti varsinkin lääketieteen opiskelijoille annettavaa käytännöllis-kemiallista ja fysiologista opetusta.
Tieteelliset tutkimukset
Tutkimustensa ansiosta Wurtz oli uranuurtaja useilla orgaanisen kemian aloilla. Hajottamalla syaanihappoestereitä kaliumilla hän keksi vuonna 1849 amiinit. Glykolia, glykolihappoa ja maitohappoa koskevat tutkimukset johtivat hänet tekemään tarkan eron käsitteiden emäksisyys ja atomisuus (arvoisuus) välillä. Wurtz keksi mukaansa nimitetyn hiilivetysynteesin poistamalla kahdesta alkylijodidista jodin natriumin avulla, fenolin valmistuksen bentsolisulfoni-haposta kalisulatteella. Hän tutki vielä dissosiaatioilmiöitä sekä kemiallisia fermeutteja ynnä muuta.
Wurtzn kirjalliseen tuotantoon kuuluvat muun muassa Leçons de philosophie chimique (1864) ja La Théorie atomique (1879). Niiden on esitystapa selkeä ja miellyttävä.
Toivo Rainio
Toivo Ilmari Rainio, sukunimi vuoteen 1906 Lundén (15. toukokuuta 1897 Maaria – 24. huhtikuuta 1942 Tampere ) oli suomalainen työväenlehtien päätoimittaja ja apulaiskaupunginjohtaja.
Henkilöhistoria
Rainion vanhemmat olivat kirvesmies Reinhold Lundén ja Augusta Serafia Lundén. Hän kävi latojan opin ja suoritti kolme luokkaa seminaaria 1918. Rainio oli porilaisessa Uusi Aika-lehdessä toimitussihteerinä 1919–1923 ja päätoimittajana 1923–1925. Hän oli sitten Turussa ilmestyneen Sosialisti-lehden päätoimittajana 1925–1928 ja Tampereella Kansan Lehdessä toimittajana 1928–1932 ja päätoimittajana vuodesta 1932 alkaen. Viimeksi Rainio toimi vuodesta 1937 Tampereen kaupungin sosiaalisena apulaiskaupunginjohtajana.
Rainio oli myös Porin kaupunginvaltuutettu 1920–1925 ja Tampereen kaupunginvaltuutettu vuodesta 1930. Hän oli Suomen sanomalehtimiesliiton hallituksen jäsen 1925–1928.
Rainio oli naimisissa vuodesta 1919 Jenny Regina Åmarkin kanssa. Toimitusjohtaja, teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Pekka Rainio oli heidän poikansa.
David Dacko
David Dacko (24. maaliskuuta 1930 – 20. marraskuuta 2003) oli Keski-Afrikan tasavallan ensimmäinen ja kolmas presidentti. Hän toimi virassa vuosina 1960–1966 ja uudelleen 1979–1981.
Elämäkerta
thumb|left|Dacko postimerkissä. Dacko syntyi Bouchian kylässä lähellä Mbaikia. Hän opiskeli Mbaikissa ja Bambarissa, ja vuonna 1951 hänestä tuli opettaja Banguissa. Vuonna 1955 hänet valittiin Kouanga Collegen rehtoriksi.
Dacko oli itsenäisyystaistelija Barthélemy Bogandan kannattaja. Vuosina 1957–1958 hän toimi Bogandan nimittämänä Keski-Afrikan tasavallan maatalous-, karja-, vesi- ja metsäministerinä. Vuonna 1958 hän toimi joidenkin kuukausien ajan sisäisten ja hallinnollisten suhteiden ministerinä.