cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maskun vaakuna
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Askaisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen 19. joulukuuta 1966. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 27. huhtikuuta 1967. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä ristikkäin kaksi hopeista marsalkansauvaa, joiden päätehelat kultaa; sauvojen saatteena neljä kulta-apilaa”. thumb|150px|Maskun vaakuna vuosina 1964–2008. Alkuperäinen Maskulle vahvistettu vaakuna oli Ahti Hammarin suunnittelema. Maskun kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 19. syyskuuta 1964, ja sisäasiainministeriö vahvisti sen käyttöön 23. joulukuuta samana vuonna. Tämän vaakunan selitys kuului ”punaisessa kentässä viisi kultaista haavanlehteä, asetettuina 1 + 3 + 1.” Sen aihe viittasi vanhan maatalouspitäjän neljään manttaalikirjoituskylään.
Askaisten liittyessä Lemun kanssa Maskuun 1. tammikuuta 2009 Askaisten kunnanvaakunasta tuli Maskun kunnan vaakuna.
Donald Petrie
Donald Mark Petrie (s. 2. huhtikuuta 1954 New York) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Petrie syntyi Daniel Petrien ja Dorothea G. Petrien perheeseen 1950-luvun alussa. Jo nuorella iällä elokuvat olivat lähellä häntä, sillä hänen isänsä oli menestyvä ohjaaja, ja hänen äitinsä aloitti tuottajana 1970-luvun lopulla. Donald ei erityisemmin menestynyt näyttelijänä, joten hän työskenteli isänsä ohjaamassa Betsy-elokuvan tuotannossa tuotantoassistenttina. Hänen tehtävänään oli muun muassa toimia Laurence Olivierin autonkuljettajana.
Ohjaajauransa Petrie aloitti vasta vuonna 1985 Ihmemies MacGyver -sarjan myötä, jota hän ohjasi kaksi jaksoa. Ensimmäisen teatterilevitykseen päässeen elokuvansa Mystic Pizza hän ohjasi vuonna 1988. Elokuva tuotti tuotantokustannuksensa takaisin kaksinkertaisesti ja voitti independent-elokuvantekijöiden palkinnon ohjauksestaan. Vuonna 1990 hän työskenteli jo Universal-studiolle, jolle hän ohjasi ensimmäiseksi Rikos kannattaa -komedian, joka menestyi vain kohtuullisesti.
Läpimurtonsa Petrie teki erinomaisesti käsikirjoitetulla komedialla Äksyt vanhat herrat, joka sai ensi-iltansa vuonna 1993. Jack Lemmonin ja Walter Matthaun yhteisesti tähdittämä elokuva julkaistiin joulupyhien aikaan, ja se osoittautui suurmenestykseksi. Video- ja teatterilevityksestä kertyi yhteensä yli 100 miljoonan dollarin tulot. Elokuva sai pari vuotta myöhemmin jatko-osan, jonka ohjasi Howard Deutch.
Juha Myllymaa
Juha Myllymaa (s. 1975 Kiikoinen) on suomalainen rullakiekkoilija. Hän on edustanut koko uransa Uudenkaupungin Roller Eaglesia. Hän oli ensimmäinen pelaaja, joka sai täyteen 100 ottelua rullakiekon SM-liigassa. Myllymaa on edustanut Suomea MM-kisoissa kuudesti.
Donald Petrie
Neljän flopin jälkeen Petrie oli hittielokuvan tarpeessa. Tällaiseksi muodostui vuoden 2000 joulukuussa Miss Kovis, jonka nimiroolissa esiintyy Sandra Bullock. 45 miljoonaa dollaria maksanut komedia oli avausviikonloppunaan vasta viides, mutta sanan levittyä elokuvaa kävi katsomassa 212 miljoonan dollarin edestä ihmisiä. Viisi vuotta myöhemmin elokuvalle tehtiin jatko-osa, jonka ohjasi John Pasquin, mutta se keräsi enää vain puolet esiosan tuotosta. Vuonna 2003 Petrien romanttinen komedia Kuinka hukata kundi 10 päivässä oli niin ikään suurmenestys yli 177 miljoonan dollarin lipputuloillaan.
FS Troude (1889)
Troude oli Ranskan laivaston vuonna 1889 vesillelaskettu Troude-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Bordeaux'sta Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin marraskuussa 1886. Alus laskettiin vesille 22. lokakuuta 1889 ja otettiin palvelukseen tammikuussa 1891.
Palvelus
Palvelukseen oton jälkeen alus lähetettiin Lähi-itään, jossa se korvasi Levantin asemalla Seygnelayn. Vuonna 1901 alus modernisoitiin Rochefortin laivastontelakalla. Tammikuussa 1906 alus lähetettiin Haitille suojaamaan Ranskan kansalaisia Port-au-Princen levottomuuksissa.
Karl Reger
Karl Reger (s. 7. syyskuuta 1930) on saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Aachenin hiippakuntaan 25. heinäkuuta 1960 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Árd Srathan titulaaripiispaksi 23. joulukuuta 1986. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. helmikuuta 1987. Pääkonsekraattorina toimi Klaus Hemmerle, jota avustivat Ernst Franz Gerd Werner Dicke ja Pascàsio Rettler.
Reger jäi eläkkeelle 15. maaliskuuta 2006.
Vuosiloma Suomessa
Vuosilomalla tarkoitetaan Suomessa lomaa, joka kertyy työsuhteessa olevalle työntekijälle Vuosilomalain (272/1973), tai Merimiesten vuosilomalain (433/1984) mukaan kertyvänä palkallisena lomana. Suomalaisilla on vuosilomaa keskimäärin 30 arkipäivää, mutta käytännössä vuosilomaa on kuitenkin yleensä vain 25 työpäivää, sillä lomaviikko on yleensä kuusipäiväinen työviikon ollessa viisipäiväinen; tosin poikkeukset tästä ovat lisääntyneet, minkä vaikutuksesta entistä useammalla on käytännössäkin 30 lomapäivä. Tämän lisäksi vuodessa on kymmenen yleistä vapaapäivää, eli yhteensä 35 vuotuista vapaapäivää.
Ruotsalaisilla lomaa ja yleisiä vapaapäiviä on keskimäärin 39, tanskalaisilla 38, norjalaisilla 37, saksalaisilla 38 ja englantilaisilla vain 29. Yhdysvalloissa ei ole lakisääteistä vuosilomaoikeutta ollenkaan.
Historia
Vuosilomasta säädettiin ensimmäistä kertaa vuoden 1922 työsopimuslaissa, jolloin sen vähimmäispituudeksi määriteltiin 7 päivää. Vuoden 1939 vuosilomalaissa lomaoikeus piteni 9–12 päivään ja vuonna 1960 18–24 päivään. Tuolloin työviikko oli vielä yleisesti kuusipäivänen ja lauantait olivat työpäiviä. Vuoden 1973 vuosilomalaki toi neljän viikon loman ja vuoden 1977 muutos viidennen, niin sanotun talvilomaviikon vähintään 10 vuotta työsuhteessa olleille.
Kertyminen
Vuosilomaa kertyy 2,5 arkipäivää jokaista työssäolokuukautta kohti tai 2 päivää, mikäli työsuhde on lomanmääräytymisvuoden tai työsuhteen päättyessä jatkunut alle vuoden. Lomanmääräytymiskuukaudeksi lasketaan kuukausi, jolloin työntekijä on ollut vähintään 14 päivää työssä (tai esimerkiksi vuosilomalla, sairauslomalla tai vanhempainvapaalla). Jos työntekijä on sopimuksen mukaisesti työssä niin harvoina päivinä, että hänelle ei tästä syystä kerry ainoatakaan 14 työssäolopäivää sisältävää kalenterikuukautta, tai vain osa kalenterikuukausista sisältää 14 työssäolopäivää, täydeksi lomanmääräytymiskuukaudeksi katsotaan sellainen kalenterikuukausi, jonka aikana työntekijälle on kertynyt vähintään 35 työtuntia tai työssäolon veroista tuntia.
Osa-aikatyössä ja lyhytaikaisissa työsuhteissa vuosiloma maksetaan usein rahakorvauksena ja sen kertymistä lasketaan pääsääntöisesti prosentteina palkasta, jolloin alle yhden vuoden työsuhteissa lomakorvausta kertyy 9 % palkasta, ja vähintään yhden vuoden työsuhteissa 11,5 % palkasta. Osa-aikatyössä lomakorvausta kertyy jo vähintään kuuden tunnin työsuhteessa.
Lomanmääräytymisvuosi on 1. huhtikuuta – 31. maaliskuuta, jolta ajalta lasketaan työntekijälle kertynyt lomaoikeus. Loma tulee pitää sinä kalenterivuonna, jona lomanmääräytymisvuosi päättyy, tai seuraavan vuoden huhtikuun loppuun mennessä.
Loman pitäminen
Ns. lauantaisääntöä laki ei tunne. Ainoastaan vuosiloman ajankohta ratkaisee sen, kuinka monta lauantaita lomaan kuuluu. Lomaan ei siis tarvitse sisältyä tiettyä määrää lauantaipäiviä.
Työntekijä voi säästää 18 päivää ylittävän osan lomastaan myöhempään ajankohtaan ns. säästövapaana, jollei tähän ole työnantajalla painavaa estettä.
Kertynyt vuosilomaoikeus voidaan työsuhteen päättyessä maksaa rahana.
Työnantajan suostumuksella työntekijä voi pitää lomansa kyseisen kalenterivuoden tai seuraavan vuoden 4 ensimmäisen kuukauden aikana, määräaikainen työntekijä jo aiemmin sitä mukaa kun lomapäiviä kertyy.
Esimerkki:
Vuonna 2014 pidettävät lomapäivät kertyvät 1.4.2013 - 31.3.2014. Vakituisten työntekijöiden tulee pitää ne 1.1.2014 - 30.4.2015, joskin saattaa olla mahdollista myöhentää niitä tästäkin erillisellä sopimuksella.
Vuosiloma työntekijän vapaajaksolla
Työnantaja ei saa määrätä vuosilomaa alkavaksi työntekijän vapaapäivänä ilman työntekijän suostumusta, jos tämä johtaa lomapäivien lukumäärän vähenemiseen. Kolmea päivää tai sitä lyhyempää lomanosaa ei saa ilman työntekijän suostumusta sijoittaa niin, että yksikään lomapäivistä sattuisi työntekijän työvuoroluettelon mukaiseksi vapaapäiväksi.
Laista poikkeavat sopimukset
Esimerkiksi osalla vanhoista työntekijöistä on 36 lomapäivää (6 viikkoa) normaalien 30 (5 viikkoa) sijaan.
Appius Claudius Caecus
Appius Claudius Caecus ( 'sokea') oli roomalainen poliitikko. Hän toimi kensorina vuonna 312 eaa., vaikkei ollut aiemmin toiminut konsulina. Myöhemmin hänet valittiin konsuliksi 307 eaa. ja 297 eaa. ja diktaattoriksi vuosina 292 eaa. ja 285 eaa.. Appius Claudius Caecus rakennutti Rooman ensimmäisen akveduktin ja kuuluisan Via Appian valtatien. Hän uudisti myös poliittista järjestelmää.
Vuosiloma Suomessa
Opettajien erityisasema
Peruskoulujen, peruskoulua korvaavien koulujen ja keskiasteen oppilaitosten opettajat muodostavat enimmäkseen poikkeuksen: Heille ei kerry virallista vuosilomaa, vaan lomat ajoittuvat keskeytyksiin, opetuksettomaan aikaan. Valtaosa noista keskeytyksistä on käytännössä opettajien lomaa. Opettajilla on tällaista lomaa yleensä enemmän kuin useimmilla vuosilomalain piirissä olevilla palkansaajilla vuosilomaa, ja tämän takia opettajia kadehditaan lomista, mutta tuo opettajien etuoikeutettuus saatetaan helposti yliarvioida. Pisin keskeytys, kesäkeskeytys, joka erottaa lukuvuodet toisistaan, on kymmenviikkoinen, muttei opettajilla ole opettajantyöstä vapaata kesäaikaa noin paljon, koska keskeytyksen alulla opettajat tekevät lukuvuoden lopetuksen viimeistelemiseksi töitä ja koska he kesäkeskeytyksen lopulla suunnittelevat tulevaa lukuvuotta. Lisäksi jos opettaja sairastuu lomallaan, loma ei siirry minnekään.
Lomarahavapaa
Lomarahan maksaminen ei perustu vuosilomalakiin vaan joko työehtosopimukseen, työpaikalla noudatettuun käytäntöön tai työsopimukseen. Työntekijällä ei siten ole ilman eri sopimusta oikeutta lomarahaan. Jos lomarahasta on kuitenkin sovittu joko suullisesti tai kirjallisesti tai sitä on aikaisemmin vakiintuneesti maksettu, työnantaja ei voi lopettaa maksamista.
Lomaraha on 50 % vuosilomapalkasta eikä sitä yleensä makseta lomakorvauksesta. Lomaraha maksetaan yleensä sen palkanmaksun yhteydessä, jolloin työntekijän palkka lomaltapaluupäivältä maksetaan tai olisi maksettu, jos hän olisi palannut työhön, tai se voidaan maksaa vuosilomapalkan yhteydessä. Lomarahasta on työ- ja virkaehtosopimuksissa omat säännöksensä, yleensä on sovittu 50 %:n lomarahasta, joka maksetaan lomapäivien normaalin palkan lisäksi.
Useilla työpaikoilla on mahdollista vaihtaa lomarahat vapaiksi. Työntekijällä ei ole subjektiivista oikeutta vaihtaa lomarahaa vapaaksi, vaan lomarahan vaihtamisesta vapaaksi on sovittava työnantajan kanssa. Kaikissa työehtosopimuksissa ei ole annettu mahdollisuutta edes sopimalla vaihtaa lomarahaa vapaaksi.
Aasi, Morso ja Mouru
Aasi, Morso ja Mouru on Tuula Kallioniemen lastenkirjoihin perustuva nukketelevisiosarja, jota esitettiin Yle TV2:n Pikku Kakkonen -lastenohjelmassa vuosina 1999−2001. Sarjan päähenkilöt ovat Aasi, Morso ja Mouru-niminen kissa.
Sarjan alussa lapsenmielinen ja arka Aasi asuu yksin pienessä talossa, josta pelkää lähteä ulos. Hän pelkää erityisesti ulkona asuvia morsoja. Aasi seuraa muiden perässä, mutta sarjan edetessä hänen itsevarmuutensa kasvaa. Mouru-kissa puolestaan on itsepäinen ja vahvatahtoinen. Morso on viisas ja kärsivällinen, ja rauhoittelee tilannetta, jos Aasi ja Mouru alkavat riidellä. Toisinaan käkikello kiekuu välihuomioita tilanteisiin. Jukka Saikkonen näytteli Aasia, Aapo Valinen Morsoa ja Juha Kaijomaa Mourua. Käkikellon ääninäyttelijänä toimi Anu Tuomi-Nikula.
Sarja muistetaan erityisesti Morso-hahmosta, jota osa katsojista on pitänyt pelottavana. Nukentekijä Erja Mikkolan mukaan hahmosta tehtiin tarkoituksella pelottava, koska sarjassa Aasin piti aluksi pelätä sitä. Aasi kuitenkin huomaa sarjan kuluessa, että kilttiä Morsoa ei ole syytä pelätä. Ohjaaja Olli Löytösen mukaan sarjassa olikin kyse erilaisuuden hyväksymisestä. Morson ulkonäön suunnittelussa lähtökohtana oli Mopsi-koirarotu.
Svetlana Navasardjan
Svetlana Hovhannesi Navasardjan (s. 29. lokakuuta 1946 Alaverdi tai Jerevan ) on armenialainen pianisti.
Navasardjan opiskeli pianonsoittoa Moskovan konservatoriossa Jakov Zakin ja Vatše Umr-Šatin johdolla Heinrich Neuhausin perinteiden mukaisesti. Hän oli esiintynyt jo lapsena, mutta sai laajempaa tunnustusta 19-vuotiaana voittaessaan Kansainvälisen Robert Schumann -pianokilpailun vuonna 1966. Tästä käynnistyi hänen kansainvälinen uransa pianosolistina. Navasardjan palkittiin myös Kansainvälisessä Johann Sebastian Bach -kilpailussa (1968) ja Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa (viides sija, 1972). Vuonna 1977 hän sai toisen palkinnon ensimmäisessä Sydneyn kansainvälisessä pianokilpailussa, jonka voitti Irina Plotnikova.
Navasardjan on kiertänyt pianistina kymmenissä maissa. Hän on esiintynyt monissa merkittävissä festivaaleissa ja suurissa konserttisaleissa eri puolilla maailmaa. Kapellimestareita, joiden kanssa Navasardjan on työskennellyt, ovat olleet muiden muassa Vladimir Spivakov, Jevgeni Svetlanov, Vasili Sinaiski, Valeri Gergijev, Karl Etti ja Ruben Aharonian. Navasardjanin laajaan ohjelmistoon on kuulunut teoksia muiden muassa Johann Sebastian Bachilta, Wolfgang Amadeus Mozartilta, Robert Schumannilta, Frédéric Chopinilta, Johannes Brahmsilta, Claude Debussylta, Igor Stravinskilta, Béla Bartókilta ja Sergei Rahmaninovilta. Hänen konsertto-ohjelmistoonsa kuuluu kymmenittäin teoksia. Navasardjan on palkittu muun muassa Neuvostoliiton kunniamerkillä (1981), Armenian kansantaiteilijan arvonimellä (1984) ja Armenian valtionpalkinnolla (1988). Hän on toiminut professorina Jerevanin Komitas-valtionkonservatoriossa.
König-luokka
König-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston neljän dreadnought-taistelulaivan muodostama alusluokka. Kaikkien alusten rakennustyöt aloitettiin syksyllä 1911 eri telakoilla Kielillä, Wilhelmshavenissa ja Bremenissä ja alukset otettiin käyttöön syksyn 1914 kuluessa. Kaikki alukset selviytyivät sodasta ja niiden kohtaloksi tuli upottaminen 21. kesäkuuta 1919 Scapa Flow'ssa.
Suunnittelu
Luokka oli parannettu versio edeltäneestä Kaiser-luokasta. Pääaseistuksena oli kymmenen 30,5 cm SK L/50 -tykkiä kaksoistorneissa, jotka oli sijoitettu aluksen keskiakselille. Kaksi tornia oli sijoitettu eteen ja kaksi taakse portaittain ja yksi keskilaivaan. Edeltäjäänsä nähden tämä järjestely mahdollisti laajemman ampumasektorin. Tykkien suurin korotuskulma oli alun perin 13,5 astetta, joka mahdollisti 16,2 kilometrin ampumaetäisyyden. Myöhemmin korotuskulmaa kasvatettiin 16 asteeseen, mikä mahdollisti 20,4 km ampumaetäisyyden.
Apuaseina oli neljätoista 15 cm SK L/45 -tykkiä sijoitettuna kasematteihin ylemmälle kannelle rungon sivuihin. Aluksilla oli vielä kuusi 8,8 cm SK L/45 -tykkiä, jotka korvattiin vuodesta 1915 lähtien kaksiputkisilla 8,8 cm ilmatorjuntatykeillä. Aseistuksen täydensivät viisi vedenalaista torpedoputkea, yksi keulassa ja kaksi molemmilla sivulla.
Alukset
Aluksen tilattiin Laivastolain 1908 hyväksytyn toisen lisäyksen myöntämin varoin. Taustalla oli Toinen buurisota, jossa saksalaiset tunsivat sympatiaa buureja kohtaan, ja tämän laukaisema varustelukilpa.
Luurankorannikko
thumb|Yksi Luurankorannikon monista hylyistä, joista rannikko on saanut nimensä. thumb|Luurankorannikon hiekkadyynejä. Luurankorannikko on kaistale Afrikan lounaisrannikkoa Namibian Cape Crossin niemen ja Angolan Kunenejoen välissä.
Rannikko on hyvin kuiva ja sateeton, ja suurin osa siitä kuuluu Namibin aavikkoon. Hiekkadyynit ulottuvat rantaan saakka ja saattavat kasvaa yli 400 metrin korkuisiksi. Kunene on rannikon ainoa pysyvä joki. Sateiden vaikutuksesta syntyvät väliaikaiset joet eivät yleensä virtaa merelle saakka.
Rannikon vesissä elää hylkeitä ja monia merilintuja. Maalla liikkuu esimerkiksi norsuja, kirahveja, seeproja, paviaaneja, hyeenoja ja antilooppeja. Eläimet saavat vettä seudun muutamasta luonnollisesta kaivosta. Kasvit saavat juurillaan vettä kuivien jokiuomien alta. Pieni osa rannikosta on nykyisin suojelualuetta, jossa eläimiä ei saa metsästää.
Rannikkovedet ovat antarktisen Benguelanvirran vuoksi kylmiä, yleensä alle 15 celsiusastetta. Sen vuoksi aamuisin nousee paksu sumu, joka leviää pitkälle sisämaahan saakka. Koppakuoriaiset ja matelijat saavat tästä aamusumusta nestettä juodakseen.
O’Keeffe
O’Keeffe on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Elisabet Pyhä
pienoiskuva|upright=0.6|Unkarin Pyhä Elisabet.
Elisabet Pyhä eli Elisabet Thüringeniläinen (,, (7. heinäkuuta 1207 – 17. marraskuuta 1231 oli unkarilainen prinsessa, Unkarin kuningas Andreas II:n tytär ja Thüringenin maakreivi Ludvig IV:n puoliso, josta on tullut katolisen kirkon suuresti kunnioittama pyhimys. Elisabet solmi avio­liiton 14-vuotiaana ja jäi leskeksi 20-vuotiaana. Avio­miehensä kuoleman jälkeen hän luovutti lapsensa toisten huostaan ja saatuaan myötäjäisensä takaisin hän käytti rahat rakennuttaen sairaalan, jossa hän itse hoiti sairaita. Hänestä tuli kristil­lisen lähimmäisenrakkauden symboli, ja hänen kuoltuaan 24-vuotiaana hänet kanoni­soi­tiin lyhyen ajan kuluttua pyhimykseksi.
Nuoruus ja avioliitto
Elisabet oli Unkarin kuningas Andreas II:n ja Gertrud Meranialaisen tytär. Hänen äitinsä sisar oli Pyhä Hedvig Sleesialainen, Sleesian herttuan Henrik I:n puoliso. Hänen esi­vanhem­piinsa kuului monia huomattavia eurooppa­laisia hallitsi­joita, kuten Kiovan Rusin hallitsija Vladimir Suuri. Perimä­tiedon mukaan Elisabet syntyi Sárospatakin linnassa Unkarissa 7. heinäkuuta 1207. Toisten tietojen mukaan hän olisi syntynyt Pozsonyssä, nykyisessä Bratislavassa, jossa hän asui Posoniumin linnassa neli­vuotiaaksi saakka.
Unkarissa kirkollisessa virassa toimineen fransiskaanimunkki Osvaldus de Lasson vuonna 1497 painattama vala on varhaisin tunnettu lähde, jossa Sárospatak mainitaan Elisabetin syntymä­paikkana, mahdollisesti paikallisen perimä­tiedon nojalla. Tiedon luotetta­vuutta voidaan kuitenkin epäillä, sillä Osvaldus sijoitti myös jäljempänä mainitun ruusujen ihmeen Elisabetin lapsuuteen Saróspatakiin, ja hänen mukaansa Elisabet olisi muuttanut pois Unkarista jo viisi­vuotiaana.
Elisabet vietiin Thüringenin hallitsijan hoviin Keski-Saksaan, jossa hänet kihlattiin Ludvigille, maakreivin pojalle, joka myöhemmin loi poliittisia siteitä hallitsija­sukujen välille. Thüringenin hovissa Elisabet tutustui paikalli­seen kieleen ja kulttuuriin.
pienoiskuva|vasen|upright|Pyhä Elisabet pesee sairasta, osa [[Košicen Pyhän Elisabetin katedraalin alttaritaulua 1400-luvulta.]] Vuonna 1221 Elisabet solmi 14-vuotiaana avioliiton prinssi Ludvigin kanssa, joka samana vuonna kruunattiin maakreiviksi nimellä Ludvig IV, ja avioliitto oli ilmeisesti onnellinen. Avioliiton aikanakin hän teki laupeuden­töitä muun muassa kehräämällä villaa köyhien vaatetta­miseksi. Vuonna 1223 hoviin saapuivat fransiskaani­munkit, ja tällöin teini-ikäinen Elisabet ei ainoastaan tutus­tunut Franciscus Assisi­laisen ihanteisiin, vaan alkoi myös elää niiden mukaan. Ludvig ei pahastunut vaimonsa laupeudenharjoituksista, sillä hän uskoi, että hänen varalli­suutensa jakaminen köyhille tuottaisi ian­kaikkisen palkinnon. Thúringenissä Ludvigiakin kunnioitetaan pyhimyksenä, vaikka kirkko ei ole häntä koskaan kanonisoinut.
Samoihin aikoihin katolinen pappi, myöhemmin inkvi­siittori Konrad Marburgilainen tuli Elisabetin rippi-isäksi ja sai tähän huomattavan vaikutus­vallan. Keväällä 1226, kun Thüringeniä koettelivat tulvat, nälänhätä ja kulku­taudit, Ludvig keisari Fredrik II:n järkky­mättö­mänä kannatta­jana edusti keisaria keisari­kunnan valtio­päivillä Cremonassa. Sillä aikaa Elisabet johti maa­kreivi­kunnan hallintoa ja jakoi almuja kaikkialla sen alueella, ja tällöin hän luovutti jopa hovi­asunsa ja korunsa. Hän rakennutti 28 vuodetta sisältä­neen sairaalan Wartburgin linnan läheisyyteen ja vieraili siellä päivittäin hoitamassa potilaita.
Elisabetin elämä muuttui peruutta­matto­masti 11. syyskuuta 1227, kun Ludvig kuoli kuumeeseen Otrantossa, Italiassa, lähdettyään kuudennelle ristiretkelle. Kuultuaan uutisen avio­miehensä kuolemasta Elisabetin kerrotaan sanoneen: ”Hän on kuollut. Hän on kuollut. Se on minulle ikään kuin koko maailma olisi kuollut tänään.” Ludvigin ruumis tuotiin Elisabetille vuonna 1228 ja haudattiin Reinhardsbrunnin luostari­kirkkoon.
Leskeys
pienoiskuva|upright|St. Elizabeth spinning wool for the poor (Pyhä Elisabet kehrää villaa köyhille) by [[Marianne Stokesin maalaus vuodelta 1895.]] Ludvigin kuoleman jälkeen valtaan nousi hänen veljensä Henrik Raspe, sillä Elisabetin vanhinkin lapsi, Hermann II (1222–1241), oli ala­ikäinen. Käytyään myötäjäisistään katkeraa kiistaa, jossa paavi Gregorius IX nimitti Konradin ajamaan hänen asiaansa, Elisabet jätti Wartburgin hovin ja muutti Marburgiin Hesseniin.
Erään Elisabetin palvelijan kanonisoinnin yhteydessä antaman lausunnon perusteella luultiin vuoteen 1888 saakka, että Elisabetin lanko, Henrik Raspe, olisi karkottanut Elisabetin Wartburgista. Vuonna 1888 muutamat tutkijat kuten Börner, Mielke, Wenck ja E. Michael kuitenkin osoittivat, että Elisabet poistui sieltä vapaa­ehtoisesti. Linnassa hän ei voinut noudattaa Konradin käskyä syödä vain kunniallisin keinoin hankittua ruokaa.
Aviomiehensä kuoleman jälkeen Elisabet teki Konradille juhlallisia valoja, jotka muistutti­vat nunnalupausta. Näihin valoihin sisältyi selibaattilupaus sekä sitoumus täydellisesti totella Konradia rippi-isänä ja hengellisenä johtajana. Konradin vaikutuksesta Elisabet harjoitti mitä tuskallisinta askeesia, ja Konrad kohteli Elisabetia erittäin julmasti. Hänen määräykses­tään Elisabetia on kerrottu rangaistun muun muassa pieksemi­sellä, ja hänen käskystään Elisabet myös karkotti kolme lastaan. Selibaatti­lupaus osoittautui myös esteeksi Elisabetin perheen poliitti­sille hankkeille. Elisabetia pidettiin käytännössä panttivankina Pottensteinissä, Baijerissa, hänen enonsa piispa Ekbertin linnassa, jotta hänet olisi saatu avioitumaan uudestaan. Elisabet kuitenkin piti kiinni valastaan ja uhkasi jopa leikata nenänsä irti, jotta kukaan mies ei pitäisi häntä tarpeeksi viehättävänä naidakseen hänet.
Elisabetin toinen lapsi Sofia (1224–1275) avioitui Brabantin kreivi Henrik II:n kanssa, ja hänestä polveutuvat Hessenin maakreivit, sillä Thüringenin perimys­sodassa hän voitti Hessenin pojalleen Henrik I:lle. Elisabetin kolmas lapsi Gertrud Altenbergilainen (1227–1297) syntyi muutamia viikkoja isänsä kuoleman jälkeen; hänestä tuli Altenbergin luostarin abbedissa.
Elisabet rakennutti myötäjäis­rahoillaan Marburgiin köyhille ja sairaille hoito­laitoksen, jossa hän läheisineen piti heistä huolta. Hänen kanonisointiprosessinsa yhteydessä kirjoitettu virallinen elämäkerta kuvaa sitä, kuinka hän hoiti sairaita ja jakoi edelleen rahaa köyhille. Vuonna 1231 hän kuoli Marburgissa 24 vuoden iässä.
Elisabetin kuoleman jälkeen hänen on yleisesti uskottu kuuluneen fransiskaanien kolmanteen sääntökuntaan, joskaan ei ole varmaa, kuuluiko hän todella siihen. On kuitenkin huomattava, että kolmas sääntökunta oli silloin uusi tulokas fransiskaani­liikkeessä, eikä mitään virallista rituaalia ollut vielä vahvistettu. Elisabet oli kuitenkin käynyt läpi vihkimis­seremonian, jossa hän sai fransiskaanien nunna-asun uuden elämän­tapansa merkiksi.
Jälkimaine
pienoiskuva|Elisabetin kirkon pohjapiirros. pienoiskuva|upright|[[Elisabethin kirkko (Marburg)|Elisabetin kirkko Marburgissa.]] pienoiskuva|upright|Elisabetin kirkko [[Grave (Alankomaat)|Gravessa, Alankomaissa.]] Pian Elisabetin kuoleman jälkeen hänen haudallaan sairaalan kirkossa kerrottiin tapahtuneen ihmeitä, varsinkin ihmeparantumisia. Konradin aloitteesta ja paavin käskystä alettiin tutkia niitä, jotka olivat parantuneet elokuun 1232 ja tammikuun 1235 välisenä aikana. Tutkimusten tuloksen liitteeksi laadittiin lyhyt Elisabetin elämä­kerta, ja yhdessä hänen palve­lijattariensa ja ystäviensä lausuntojen kanssa (jotka koottiin kirjaseksi nimeltä Libellus de dictis quatuor ancillarum s. Elizabeth confectus) ne riittivät siihen, että Elisabet julistettiin pyhimykseksi jo 27. touko­kuuta 1235 Perugiassa. Asiaan epäilemättä vaikutti myös hänen perheensä vaikutus­valta. Varsin pian hänen kuolemansa jälkeen kaikkialla Saksassa ilmestyi hagio­grafisia tekstejä, joista kuuluisin on Dietrich von Apoldan vuosien 1289 ja 1297 välillä kirjoittama Vita S. Elisabeth.
Elisabetin kanonisoi paavi Gregorius IX. Paavillinen bulla, jossa hänet julistettiin pyhimykseksi, on näytteillä Wienin Deutschordenskirchen aarre­kammiossa. Hänen ruumiinsa asetettiin kultaiseen pyhäin­jäännös­lippaaseen, joka on yhä nähtävillä Marburgin Elisabetin kirkossa. Uskonpuhdistusaikana hänen jälkeläisensä, maakreivi Filip I kuitenkin poisti ruumiin lippaasta. Marburgin Elisabetin kirkko on nykyisin protes­tantti­nen kirkko, mutta jotkin osat siitä on erotettu katolista palvontaa varten. Marburgista tuli Saksalaisen ritari­kunnan keskus, ja se omaksui Pyhän Elisabetin tois­sijaiseksi suojelus­pyhimyksek­seen. Ritari­kunta pysyi Marburgissa, kunnes Napoleon I hajotti sen vuonna 1803.
Se seikka, että Elisabetin on otaksuttu kuuluneen Fransis­kaanien kolmanteen sääntö­kuntaan, on osaltaan levittänyt hänen kulttiaan. Myös Franciscus Assisilainen sai tietää, että hän oli avustanut Thüringeniin lähetettyjä fransiskaani­munkkeja, ja vähän ennen kuolemaansa vuonna 1226 Franciscus lähettikin Elisabetille henkilö­kohtaisen siunaus­viestin. Kanonisoinnin yhteydessä Elisabetista tuli kolmannen sääntö­kunnan suojeluspyhimys yhdessä Ranskan kuningas Ludvig IX Pyhän kanssa.
Pyhän Elisabetin pyhäin­jäännös­lippaasta tuli 1300-luvulla ja 1400-luvun alussa yksi Saksan tärkeimmistä pyhiinvaelluspaikoista. Hänen kulttinsa suosio kuitenkin alkoi 1400-luvulla hiipua, joskin hän edelleen aateliston suuressa suosiossaan, koska monet Saksan johtavat aatelis­suvut polveutuivat hänen tyttärestään Sofiasta. Mutta 300 vuotta Elisabetin kuoleman jälkeen yksi hänen monista jälkeläisistään, Hessenin maakreivi Filip I, joka kuului protes­tanttisen uskon­puhdistuksen johtajiin ja oli yksi Martti Lutherin huomatta­vimmista kannatta­jista, ryösti Marburgin kirkon ja vaati Saksalaista ritari­kuntaa luovuttamaan Elisabetin luut, jotta hän voisi hajottaa pyhäin­jäännökset ja siten tehdä lopun jo muutoinkin vähenemässä olleista pyhiin­vaelluksista Marburgiin. Filip poisti myös kruunatun agaateilla koristellun maljan, jossa Pyhän Elisabetin pää oli, mutta palautti sen joutuaan keisari Kaarle V:n vangitsemaksi. Myöhemmin kolmi­kymmen­vuotisessa sodassa Ruotsin sotajoukot ryöstivät maljan, ja se on nykyisin näytteillä Ruotsin historiallisessa museossa Tukholmassa. Pyhän Elisabetin kallo ja jotkin hänen luunsa ovat näkyvillä Pyhän Elisabetin konventissa Wienissä; joitakin pyhäin­jäännöksiä on edelleen pyhäin­jäännös­lippaassa Marburgissa.
Elisabet taiteessa
Pyhä Elisabet on usein kuvattu kantamassa leipä­koria tai jotakin muuta ruokaa tai juomaa, minkä kuvaa hänen omistautu­mistaan köyhien ja nälkäisten auttamiseksi.
Ruusujen ihme
pienoiskuva|upright|Ruusujen ihmettä ruusu­tarhassa esittävä veistos Elisabetille omistetun uusgoottilaisen kirkon edessä olevassa ruusu­tarhassa [[Budapestissa Ruusujen aukiolla (Rózsák tere).]] Elisabet tunnetaan ehkä parhaiten "ruusujen ihmeestä". Viedessään salaa köyhille leipää hänen kerrotaan kohdanneen aviomiehensä Ludvigin metsästys­seurassa. Jotta säätyläiset eivät epäilisi hänen varastaneen linnan aarteita, Ludvig pyysi puolisoaan näyttämään, mitä hän oli piilottanut takkinsa alle. Samalla hetkellä takki avautui ja näkyviin tuli valkoisia ja punaisia ruusuja, jotka saivat Ludvigin vakuuttuneeksi siitä, että Jumalan suojeleva käsi oli toiminnassa. Elisabetin elämäkerran (vitae) mukaan Ludvigia eivät hänen puolisonsa laupeudentyöt koskaan häirinneet ja hän kannatti niitä aina. Tarinan joissakin versioissa Ludvigin veli Henrik Raspe epäili häntä varkaaksi. Ruusut on tavallisimmin kuvattu pyhimystä esittävässä kirkollisessa taiteessa.
Ristiinnaulittu vuoteessa
Toinen tunnettu tarina Pyhästä Elisabetista, joka sekin esiintyy Dietrich of Apoldan Vita-teoksessa, kertoo, kuinka hän salli spitaalisen Helias von Eisenachin levätä vuoteessa, joka oli hänen ja hänen avio­miehensä yhteinen. Hänen anoppinsa kauhistui ja kertoi asiasta Ludvigille heti tämän palattua kotiin. Kun Ludvig raivoissaan poisti vuode­vaatteet, samalla hetkellä "Kaikki­valtias Jumala avasi hänen sielunsa silmät, ja spitaalisen sijasta hän näki Kristuksen hahmon ristiin­naulittuna levittäytyneenä vuoteen ylle. Tämä tarina esiintyy Franz Lisztin oratoriossa Elisabetista.
Muistopäivä
Elisabet kuoli 17. marraskuuta ja haudattiin kaksi päivää myöhemmin. Hänen muistopäivänsä katolisessa pyhimyskalenterissa oli vuosi­satojen ajan hautajaisten vuosi­päivänä 19. marraskuuta, joka nykyäänkin on muun muassa Suomessa Elisabetin ja sen muunnelmien kuten Liisan nimipäivä. Vuonna 1969 katolinen kirkko kuitenkin siirsi muistopäivän hänen kuolin­päiväänsä 17. marraskuuta.
Satavuotisjuhlat 2007
pienoiskuva|vasen|upright|Elisabet ja kerjäläinen, [[Rudolf Moroder puuveistos italialaisessa Urtijein kirkossa.]] Marburgissa vuosi 2007 julistettiin "Elisabetin vuodeksi". Koko vuoden ajan järjestettiin tapahtumia Elisabetin elämän ja tekojen muistoksi, ja ne huipentuivat koko kaupungin laajuisiin juhliin hänen syntymänsä 800-vuotispäivänä 7. heinäkuuta 2007. Pyhiin­vaeltajia saapui paikalle kaikkialta maailmasta, ja illalla Elisabetin kirkossa pidettiin erityinen jumalan­palvelus hänen muistokseen.
Vuonna 2007 sävellettiin Elisabetin elämään perustuva musikaali Elisabeth – die Legende einer Heiligen ("Elisabet – pyhimyksen legenda"). Siinä Sabrina Veckerlin esitti Elisabetia, Armin Kahn Ludvigia ja Chris Murray Konradia, ja se sai kanta­esityksensä Eisenachissa vuonna 2007. Sitä esitettiin Eisenachissa ja Marburgissa kahden vuoden ajan, viimeisen kerran Eisenachissa heinä­kuussa 2009.
Pentti Valkeala
thumb|Pentti Valkeala (vas.) kuvaamassa Linnan juhlia 1957. Pentti Valkeala (26. huhtikuuta 1928 Muolaa – 28. tammikuuta 2017 Helsinki ) oli suomalainen elokuvaaja, joka teki yli 40-vuotisen uran ensin suomalaisen elokuvan ja sitten television parissa. Kuollessaan 88-vuotiaana hän oli viimeisiä elossa olleita niin sanotun studioaikakauden suomalaisia elokuvaajia. Hän oli myös suomalaisen televisiokuvauksen uranuurtajia, joka myöhemmällä urallaan erikoistui television urheilukilpailujen kuvaamiseen.
Pentti Valkeala kävi keskikoulun ja pääsi vuonna 1946 kamera-assistentiksi Suomen Filmiteollisuus Oy:öön, jossa hän avusti Kalle Peronkoskea, Armas Hirvosta ja Felix Forsmania kaikkiaan yhdeksässä elokuvassa, joiden ohjaajia olivat Orvo Saarikivi, Edvin Laine, Ville Salminen ja T. J. Särkkä. Vuonna 1949 Valkealasta tehtiin B-kuvaaja Edvin Laineen elokuvassa Ruma Elsa, pääkuvaajana Kalle Peronkoski. Valkeala toimi sitten muun muassa Osmo Harkimon B-kuvaajana kahdeksassa elokuvassa, muun muassa Ville Salmisen menestyselokuvassa Kaunis Veera eli Ballaadi Saimaalta (1950) ja Matti Kassilan varhaistyössä Radio tekee murron (1951).
Valkeala toimi yhtenä Helsingin olympialaisten kuvaajista ja toimi samoihin aikoihin pääkuvaajana useissa tilaus- ja lyhytelokuvissa. Ensimmäinen pääkuvaajan ominaisuudessa tehty pitkä elokuva oli Ville Salmisen Kipparikvartetti (1952), jota seurasi monta muuta komediaelokuvaa, kuten Matti Oraviston ohjaama Senni ja Savon sulttaani (1952) sekä Ossi Elstelän elokuvat Kaksi vanhaa tukkijätkää (1954), Majuri maantieltä (1954) ja Kaunis Kaarina (1955). Vuonna 1955 Pentti Valkeala kuvasi myös kolme Armand Lohikosken ohjaamaa Pekka Puupää -komediaa: Pekka ja Pätkä puistotäteinä, Kiinni on ja pysyy ja Pekka ja Pätkä pahassa pulassa.
Valkealan viimeiseksi pitkäksi teatterielokuvaksi jäi Jorma Nortimon ohjaus Pikku Ilona ja hänen karitsansa (1957), minkä jälkeen hän siirtyi Yleisradion perustamaan Suomen Televisioon. Alkuvaiheen televisiotoiminnassa tehtävät ulottuivat studioiden ulkopuolisesta filmikuvauksesta studiossa tapahtuvaan tv-kameratyöhön muun muassa monissa Televisioteatterin monikameratuotannoissa, kuten Seppo Wallinin ohjaama Kauppamatkustajan kuolema (1961). 1970-luvun alusta lähtien Pentti Valkeala erikoistui Ylessä urheilukuvaukseen ohjaaja Raimo Piltzin tärkeänä aisaparina. Ura huipentui yli 40 kameralla tallennettuihin yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuihin Helsingissä 1983. Eläkkeelle hän jäi vuonna 1991.
Tapsan tahdit
Tapsan tahdit on Nokian kaupungissa vuosittain heinäkuun lopussa pidettävä merkittävä kotimaisen kevyen musiikin tapahtuma. Se on saanut nimensä Tapio Rautavaarasta, joka on syntynyt Nokialla vuonna 1915. Ensimmäisen kerran tapahtuma järjestettiin vuonna 1987. Kävijöitä on ollut viime vuosina noin 30 000. Tapahtumassa jaetaan Iskelmä-Finlandia-palkinto. Vuonna 2007 palkinto jaettiin seitsemännen kerran, ja sen sai Eino Grön.
Hörskönjärvi
Hörskönjärvi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Karpanperällä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Hörskönjärvi on osa Pääjärven valuma-aluetta.
Maantietoa
Järven pituus on 550 metriä, leveys 150 metriä ja sen pinta-ala on 4,5 hehtaaria. Se sijaitsee Pääjärveltä lähtevässä murroksessa, missä se on osa Silmästeenojan järviketjussa. Siihen on kaivettu kahdeksan metsäojaa, jotka tuovat vettä ympäröiviltä soilta. Pohjoispäähän laskeva oja tuo Leppinevan kuivatusvedet ja samoin tekee toinen järven pohjoispäähän laskeva oja, joka on Nuuskulammen laskuoja. Kolmas pohjoispäähän laskevista ojista tuo Kaitajärven vedet ja on samalla murroksessa virtaavan järviketjun yhdistävä oja. Järven oma laskuoja lähtee järven eteläpäästä ja laskee 700 metrin jälkeen Aliseen Kivijärveen. Rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä. Rannat ovat vain puoliksi suota, mutta siitä huolimatta järvi on autio. Sen ohitse kulkee metsäautotie, joka saa alkunsa Karpanperältä.
Lepkankaan kivi
thumb|Lepkankaan kivi
Lepkankaan kivi on Virolahden keskustan luoteispuolella Leppäkankaalla Virojoen länsipuolella ja uuden valtatie 7:n moottoritielinjauksen eteläpuolella sijaitseva vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhan rajakivi.
Kivi on suurikokoinen siirtolohkare, jonka kaakkoissivulla on venäläisten tekemä hakkausmerkintä, jossa on vuosiluku 1722. Ruotsalaisia hakkausmerkintöjä kivessä ei ole.
Ranskan 3. kevyt ratsuväkidivisioona
3. kevyt ratsuväkidivisioona oli Ranskan maavoimien ratsuväkiyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen
Helmikuussa 1940 Ranskan sodanjohto toteutti marraskuussa 1939 tehdyn päätöksen muodostaa kolmesta ratsuväkidivisioonasta viisi kevyttä ratsuväkidivisioonaa. 3. kevyt ratsuväkidivisioona muodostettiin 10. helmikuuta 1940 Longwyssä 3. ratsuväkidivisioonasta komentajanaan kenraali Petiet.
Kokoonpano
Divisioonaan kuuluivat :
Angiopteris helferiana
Angiopteris helferiana on Angiopteris-sukuun ja Marattiaceae-heimoon kuuluva kasvilaji. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Karel Presl. Sillä ei ole alalajeja.
Brunei olympialaisissa
Brunei osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuonna 1988 Soulissa, mutta lähetti tuolloin kilpailuun vain yhden toimitsijan, ei urheilijoita. Virallisesti maa osallistui olympialaisiin ensi kertaa vuonna 1996 Atlantassa, jolloin prinssi Jefri Bolkiah osallistui ammuntaan. Vuodesta 1996 alkaen Brunei on osallistunut kesäolympialaisiin joka kerta 1-3 urheilijan joukkueilla, paitsi vuonna 2008 Pekingissä, jolloin maa ei saanut rekisteröityä urheilijoitaan ajoissa. Brunei ei ole saavuttanut yhtään mitalia, eikä maa ole osallistunut talviolympialaisiin.
Portugalin Grand Prix 1995
Portugalin Grand Prix 1995 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 24. syyskuuta 1995 Autódromo do Estoril -radalla. Kilpailu oli kauden 13:s. Sen voitti David Coulthard, jolle voitto oli uran ensimmäinen. Coulthard ajoi myös nopeimman kierroksen aikaan 1,23.220.
Pavel Vrba
Pavel Vrba (s. 6. joulukuuta 1963) on tšekkiläinen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Helmikuusta 2021 lähtien hän on toiminut Sparta Prahan päävalmentajana.
Ura
Vrba aloitti pelaajauransa FC Přerovin juniorina 1970-luvulla. Hän edusti juniorina myös FK Baník Ostravaa. Ammattilaisuran Vrba aloitti 1. SK Prostějovissa vuonna 1981. Hän edusti myös RH Chebiä ja Baník Ostravaa, kunnes siirtyi vuonna 1985 Banik Havířoviin. Vrba edusti seuraa kahdeksan vuotta palaten vielä uransa viimeiseksi kaudeksi 1993/94 kasvattajaseuraansa FC Přeroviin.
Vrban valmennusura alkoi FC Přerovissa vuonna 1994. Hän valmensi seuraa kaksi kautta kunnes siirtyi Baník Ostravan apulaisvalmentajaksi. Hän työskenteli seurassa kahdeksan vuoden ajan ja oli voittamassa Tšekin mestaruutta kaudella 2003/04. Hän toimi toukokuussa 2003 lyhyen aikaa myös seuran päävalmentajana. Mestaruuskauden jälkeen Vrba siirtyi slovakialaisen FK Púchovin päävalmentajaksi. Tunnetuksi Vrban teki menestys MŠK Žilinan päävalmentajana, kun hän johdatti seuran Slovakian mestariksi kaudella 2006/07. Hän toimi tehtävänsä ohella myös Slovakian jalkapallomaajoukkueen apulaisvalmentajana 2006–2008.
Kotimaahansa Vrba palasi lokakuussa 2008 FC Viktoria Plzeňin päävalmentajaksi. Vrban johdolla Viktoria nousi Tšekin jalkapalloa dominoivaksi seuraksi 2010-luvun taitteessa. Seura voitti Tšekin cup-mestaruuden 2010 ja liigamestaruuden 2011 sekä 2013. Vrban alaisuudessa Viktoria pääsi myös europeleihin ensimmäistä kertaa kauden 1971/72 jälkeen. Kaudella 2011/12 seura pelasi Mestarien liigan lohkovaiheessa, jonne se selvisi toistamiseen kaudella 2013/14. Marraskuussa 2013 Vrba ilmoitti jättävänsä Viktorian joulukuun puolivälissä, kun Mestarien liigan lohkovaihe päättyy. Hän siirtyi tammikuussa 2014 Tšekin jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi.
Vrban johdolla Tšekki aloitti EM2016-karsinnat voittamalla Alankomaat ja Turkin 2–1. Myöhemmin Latvialle kärsitystä yllätystappiosta huolimatta Vrban luotsaama Tšekki varmisti kaksi kierrosta ennen loppua paikkansa EM-lopputurnauksessa. Lopputurnauksessa Tšekki pelasi samassa lohkossa Espanjan, Kroatian ja Turkin kanssa. Vrban suojatit taistelivat hyvin avausottelussa Espanjaa vastaan, mutta hävisivät Gerard Piquen loppuhetken maalilla 1–0. Toisessa ottelussa Tšekki nousi dramaattisten vaiheiden jälkeen 2–0 tappioasemasta tasoihin Kroatiaa vastaan, kun kroaattien katsomonosasta kentälle heitetyt soihdut sotkivat joukkueen pelaamisen. Voitto Turkista olisi vienyt tšekit jatkopeleihin, mutta Turkki rankaisi hyvin hyökännyttä Tšekkiä vastaiskuista ja voitti ottelun 2–0. Näin Vrban joukkueen tie katkesi turnauksessa lohkovaiheeseen.
Vrba jätti maajoukkuevalmentajan tehtävät EM-kisojen jälkeen ja siirtyi Venäjä liigassa pelaavan FK Anži Mahatškalan päävalmentajaksi. Seura pelasi Vrban johdolla keskinkertaisesti ja oli talvitauolle mennessä liigassa sijalla 11. Seurajohto erotti Vrban tehtävistään 30. joulukuuta 2016.
Kesäkuussa 2017 Vrba palasi FC Viktoria Plzeňin päävalmentajaksi kolmivuotisella sopimuksella. Vrba luotsasi Viktorian Tšekin mestariksi 2017/18. Joulukuussa 2019 Vrba jätti Viktorian ja siirtyi bulgarialaisen Ludogorets Razgradin päävalmentajaksi. Vrba luotsasi Ludogoretsin Bulgarian mestariksi kaudella 2019/20. Seura purki hänen sopimuksensa lokakuussa 2020.
Helmikuun alussa 2021 Vrbasta tuli Sparta Prahan päävalmentaja. Pesti päättyi potkuihin toukokuun alussa 2022.
Joulukuun alussa 2022 Vrbasta tuli FC Trinity Zlínin päävalmentaja.
Korppinen (Rautalampi)
Korppinen on järvi Rautalammin eteläosassa Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 1,3 neliökilometriä. Etäisyys Jyväskylästä on 56 kilometriä itäkoilliseen ja Kuopiosta 67 kilometriä lounaaseen.
Maantiede
Korppinen on etelä–pohjoissuuntainen, suurin etäisyys etelärannalta pohjoisrannalle on 2,5 kilometriä. Järven eteläosan muodostaa Mutalahti, josta pohjoiseen allas levenee. Mutalahden koillispuolella Varpuniemen erottamana on Varpulahti. Järven luoteisosassa on pitkänomainen ja kapea Syvälahti. Lähes kolmasosa järvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvä alue sijaitsee yhtenäisenä vyöhykkeenä järven keski- ja itäosassa. Syvin kohta, 23 metriä, sijaitsee järven itäosassa.
Korppisen syvän alueen keskellä on matalikko ja kaksi nimetöntä luotoa.
Korppisen rannoilla on sekä kulttuurimaisemaa että metsämaata. Koillisrannan Pääniemen korkein kohta on noin 120 metriä merenpinnan yläpuolella, itärannan Kaakkovuoren korkein kohta on yli 150 metriä mpy, eli noin 50 metriä järven pintaa korkeammalla. Korppisen lounaisrannalle virtaa laskuoja lounaasta Vihtasesta (107,3 metriä mpy). Korppisen koillisrannalta lähtee noin puoli kilometriä pitkä laskuoja koilliseen Myhinjärveen (97,2 metriä mpy).
Korppisen vesitilavuus on 9 434 000 kuutiometriä.
Korppinen (14.718.1.013) kuuluu Myhinjärven valuma-alueeseen (14.718), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen vesistössä (14). Toinen jakovaihe on Konneveden alue (14.71) ja ensimmäinen on Rautalammin reitin valuma-alue (14.7). Myhinjärven alueeseen kuuluu 95 vähintään hehtaarin laajuista järveä, joista yhdeksän on yli neliökilometrin laajuisia. Alueen laajin järvi on Ahveninen, sen jälkeen tulee Vihtanen, Myhinjärvi ja Mehtiö, joita seuraa Pieni-Myhi, Mataroinen ja Korppinen.
Mikko Wuoti
Mikko Ilmari Eelis Wuoti (26. tammikuuta 1924 Turku – 15. helmikuuta 1997 ) oli suomalainen teollisuusjohtaja, koulutukseltaan metsänhoitaja.
Wuotin vanhemmat olivat insinööri Eelis Wuoti ja Gerda Weideman ja puoliso vuodesta 1948 Eeva Marjatta Skutnabb. Hän oli Metsäliitto-yhtymän pääjohtaja vuodesta 1981. Wuoti sai metsäneuvoksen arvonimen vuonna 1975 ja vuorineuvoksen arvonimen vuonna 1981.
Fukuoka Dome
'''Fukuoka Yahoo! Dome, aikaisemmin Fukuoka Dome''' on Japanissa, Fukuokassa sijaitseva baseball-areena, joka on osa Hawks Town -kompleksia. Kompleksiin kuuluu Hakws Town -kauppakeskus, areena sekä JAL Resort Sea Hawks -hotelli. Areena toimii Tyynenmeren liigassa pelaavan Fukuoka SoftBank Hawksin kotikenttänä ja siellä järjestetään myös isoja konsertteja. Esimerkiksi Bon Jovi, Frank Sinatra, Madonna, The Rolling Stones, Eagles, Queen, Ayumi Hamasaki ja Billy Joel ovat esiintyneet areenalla.
Vuonna 2005 Yahoo!Japaniin kuuluva SoftBank osti areenan Daieilta ja nimesi areenan uudestaan Fukuoka Yahoo! JAPAN Domeksi.
Kupolin katto
Fukuoka Domen valmistuessa maaliskuussa 1993 se oli Japanin toinen kupolimallinen baseball-areena ja siinä oli ensimmäisenä Japanissa uniikki avautuva katto. Katto on rakennettu kolmesta erillisestä kupolin osasta, joista kahta voidaan liikutella lomittain noin 120 asteen verran. Katon avaaminen ja sulkeminen kestää noin 20 sekuntia. Ollessaan täysin avoimena, kattoon syntyy aukko joka on noin 60% koko katon leveydestä.
Aukeavaa kattoa käytetään SoftBank Hawksien kotiotteluissa kotijoukkueen voittaessa ottelun. Tällöin areenan valot himmennetään, katto avataan ja syntyneestä aukosta ammutaan ilotulitteita ylös. Samaan aikaan areenan näytöillä esitellään joukkueen pelaajien kuvia. Aikaisemmin kattoa pidettiin auki hyvällä säällä pelien aikana, mutta kuumuudesta ja auringonpaisteesta johtuvien sairaustapauksien takia kattoa ei ole vuoden 1994 jälkeen pidetty auki. Japanilainen yhtye Kinki Kids toivoi, että katto olisi pidetty auki heidän konserttinsa aikana, mutta se pidettiin kiinni vedoten meluhaittoihin.
Konserttikäyttö
Fukuoka Dome suunniteltiin baseball-areenan lisäksi Kyūshūn suurimmaksi konserttihalliksi. Monet huippuartistit ovat käyttäneet Fukuoka Domea osana niin sanottua "Viiden suuren hallin kiertuetta" (Sapporo, Tokio, Nagoya, Osaka ja Fukuoka).
Ensimmäinen Fukuoka Domen konsertti järjestettiin 10. huhtikuuta 1994, kun areenalla oli konsertti fukuokalaisille artisteille. Konsertti oli nimeltään "Dreamlive in Fukuoka Dome" ja siinä esiintyneitä olivat muun muassa Yōsui Inoue, Yoshihiro Kai, Kazuo Zaitsu sekä Tetsuya Takeda.
Tämän jälkeen muita ulkomaalaisia artisteja ovat olleet kahden päivän konsertin esittänyt Michael Jackson ja hänen lisäkseen muun muassa Paul McCartney, The Rolling Stones, Eagles, Billy Joel, Aerosmith sekä Queen. Japanilaisista artisteista SMAP, B'z, Eikichi Yazawa, DREAMS COME TRUE, Glay, globe, Kinki Kids, Namie Amuro, MISIA, Mr. Children, Southern All Stars ja L'Arc～en～Ciel ovat pitäneet isoja konsertteja areenalla.
Käyhkäntien kivi
Käyhkäntien kivi on Virolahdella Vaalimaalta Kotolaan vievältä tieltä 600 metriä koilliseen ja uuden valtatie 7:n moottoritielinjauksen pohjoispuolella sijaitseva vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhan rajakivi.
Metsätien ja polun risteyksessä sijaitseva kivi on kooltaan 1x8x4 metriä. Sen kaakkoissivulla on venäläisten tekemä hakkausmerkintä, jossa on vuosiluku 1722 ja ruotsalaisten hakkausmerkintä kruunu ja F-kirjain.
Uudenkaupungin rauhan rajankäynnistä on Virolahdella säilynyt Lepkankaan kiven lisäksi yhdeksän muuta rajakiveä: Hurppu, Heijarinkivi, Everstienkivi, Itäkivi, Alapihlajan kivi, Kirkkotien kivi, Sahantauksen kivi, Kallionpellon kivi ja Lepkankaan kivi.
Lähteet
60.61583°N, 27.80417°W
Wallace Wolodarsky
Wallace Wolodarsky on yhdysvaltalainen televisio-ohjelmien käsikirjoittaja ja ohjaaja. Yhdessä Jay Kogenin kanssa hän käsikirjoitti Simpsoneihin 10 jaksoa 1.–4. tuotantokaudella. Jätettyään sarjan hän on ohjannut useita elokuvia, kuten Sorority Boys.
Michelle Suárez Bértora
Michelle Suárez Bértora (21. helmikuuta 1984 – 22. huhtikuuta 2022) oli uruguaylainen poliitikko, juristi ja aktivisti.
Wallace Wolodarsky
Wolodarsky vaikuttaa olleen Simpsonien hahmon Otto Mannin esikuvana oikeassa elämässä. Elokuvassa Steve Zissoun vedenalainen maailma esiintyvä hahmo Vladimir Wolodarsky on nimetty hänen mukaansa.
Michelle Suárez Bértora
Suárez Bértora kertoi haastattelussa tunnistaneensa transsukupuolisuutensa 15-vuotiaana. Hänen mukaansa hänen vanhempansa pysyivät aina hänen tukenaan. Suárez Bértora aloitti vuonna 2009 äitinsä kuoleman jälkeen toiminnan aktivistina sukupuolivähemmistöjen asioiden puolesta. Suárez Bertora oli aktivistina mukana laatimassa lakiesitystä, joka meni läpi ja johti samaa sukupuolta olevien avioliittojen lailliseen tunnustamiseen Uruguayssa vuonna 2013. Suárez Bertorasta tuli lokakuussa 2017 ensimmäinen transsukupuolinen Uruguayn senaatin jäsen. Hän edusti Uruguayn kommunistista puoluetta. Suárez Bertora oli valmistunut Tasavallan yliopistosta ja oli myös maansa ensimmäinen transsukupuolinen juristi.
Wallace Wolodarsky
Wolodarsky on ohjaaja Wes Andersonin läheinen ystävä ja näytellyt pientä roolia hänen vuonna 1998 ohjaamassaan elokuvassa Rushmore. Wolodarsky on naimisissa tuottaja ja käsikirjoittaja Maya Forbesin kanssa.
Michelle Suárez Bértora
Suárez Bértora joutui eroamaan senaatista tultuaan syytetyksi lakiasiakirjojen väärentämisestä. Hänet tuomittiin vuonna 2019 kahden vuoden kotiarestiin ja kahden vuoden koeaikaan. Häneltä myös kiellettiin toimiminen julkisissa viroissa, eikä hänellä olisi enää ollut oikeutta toimia juristina ennen vuotta 2023. Suárez Bértora kuitenkin kuoli huhtikuussa 2022 oltuaan uruguaylaisten mediatietojen mukaan sairaalassa sydämeen liittyneiden terveysongelmien johdosta.
Diddy Kong Racing
Diddy Kong Racing on Rarewaren kehittämä ajopeli Nintendo 64:lle. Peli julkaistiin loppuvuodesta 1997, ja joulukuun puoleenväliin mennessä peliä oli tilattu Guinnessin ennätysten kirjan mukaan jopa 800 000 kappaletta. Vuonna 2007 julkaistiin pelistä Nintendo DS:lle tehty uusintaversio Diddy Kong Racing DS.