cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grafiikkasuoritin
Historia
Modernit grafiikkasuorittimet ovat suuria laitteita, joissa on useita liukulukuyksiköitä SIMD-arkkitehtuurissa, joka tekee niistä suurimpia integroituja rinnakkaisprosessointiin suunnattuja mikropiirejä.
Yleistyminen
Tietotekniikan historiassa on useita esimerkkejä epäonnistuneista erikoiskäyttöisistä laitteista. Grafiikkasuorittimien suosioon ja säilymiseen on vaikuttanut neljä syytä, joita ovat suorituskykyero, työkuorman riittävyys, markkinatarve ja yleisyys.
Suorituskykyeroon vaikuttaa grafiikkasuorittimien rinnakkaisuus algoritmien suorituksessa: yleistä laskentaa on vaikea rinnakkaistaa, kun taas grafiikka-algoritmit on helposti osioitavissa rinnakkaisiin toisistaan riippumattomasti suoritettaviin tehtäviin. Grafiikkaliukuhihnan rinnakkaisuuden lisäksi eri vaiheet voidaan jakaa useille prosessoreille.
Grafiikkatyömäärä on valtava: videopelit renderöivät miljoonia kolmioita miljoonan tai kahden miljoonan pikselin kuviksi 60 kertaa sekunnissa. Interaktiivisen renderöinnin laatu vaatii tuhansia liukulukuoperaatioita pikseliä kohden ja vaatimus on nousussa.
Vahva markkinatarve teknisissä sovelluksissa kuten suunnittelussa ja lääketieteessä ylläpiti jatkuvaa markkinaa 1980- ja 1990-luvuilla, jolloin Apollo Computer ja Silicon Graphics kehittivät teknisen perustan nykyisille grafiikkasuorittimille.
Yleistyminen johti yhteensopivaan infrastruktuuriin ja kaksi grafiikkarajapintaa (OpenGL ja Direct3D) ovat saavuttaneet laajan hyväksynnän. Näillä rajapinnoilla sovelluskehittäjät voivat kohdella eri valmistajien eri aikoina valmistamia grafiikkasuorittimia samanvertaisena paitsi suorituskyvyltä.
Tekniikkaa
Grafiikkaprosessoreilla on omat rekisterinsä sekä omaa välimuistia. Grafiikkaprosessorien muistimalli poikkeaa tietokoneen suorittimen käyttämästä ja on huomattavasti rajatumpi käsittelytavassa. Grafiikkaprosessorien välimuistit ovat tavallisesti epäyhtenäisiä tarvittavan piirin pinta-alan sekä suorituskyvyn vuoksi.
Moderneissa grafiikkaprosessoreissa on useita suoritusyksiköitä ja ratkaisut perustuvat SIMD-arkkitehtuuriin. Tehtävät jaetaan laitteistotason säikeille, joiden suoritus etenee yhtä aikaa. Grafiikkaprosessoreissa ei ole tukea epäjärjestyksessä suorittamiselle eikä haarautumisen ennakoinnille: säästetty tila käytetään suurelle määrälle suoritinyksiköitä ja rekistereitä.
Grafiikkaprosessoreissa tietyt toiminnot ovat hitaita verrattuna yleiskäyttöiseen suorittimeen, mutta monet muut asiat ovat huomattavan nopeita. Hitaita asioita ovat muun muassa pinon käsittely, osoittimet ja haarautumiset. Ohjelmointiin käytettävät keinot (GLSL ja HLSL-kielet) pyrkivät estämään hitaiden ohjelmien tekemisen, jolloin myös hitaiden ominaisuuksien käyttö on rajoitettua. Muistin varaaminen ja vapauttaminen tapahtuu vain ennen ja jälkeen suoritusta. "Globaali" muistialue on laskennan aikana vain luettavaa (read-only) ja laskennan jälkeen vain kirjoitettavaa (write-only) ennalta laskettuun osoitteeseen.
Näytönohjaimet
Grafiikkasuorittimeen on samalle mikropiirille integroitu useita näytönohjaimen toimintoja, jotka ovat aiemmin olleet erilaisten apupiirien tehtävänä. Grafiikkasuorittimessa on nykyään usein muun muassa pakatun videokuvan purkaminen, joka on käytössä videokuvaa katsottaessa, sekä 3D-grafiikan renderöinti.
Stream-prosessointi ja GPGPU-tekniikat
Grafiikkasuorittimien suuri laskentakyky ja laskentakyvyn suhteellisen helppo hyödyntäminen SPMD-ohjelmointimallin avulla on motivoinut käyttämään grafiikkasuorittimia ohjelmien nopeuttamiseen. GPGPU:ksi kutsuttu käyttötapa ei-graafisiin tarkoituksiin tuli merkittäväksi trendiksi 1990-luvun lopulla. Tutkijat löysivät useita kohteita data-rinnakkaisille algoritmeille. Grafiikkasuorittimien käyttö on tullut myös supertietokoneisiin ja suurteholaskentaan.
Valmistajilta on tullut markkinoille pelkästään laskentaan suunnattuja kortteja, joissa olevia grafiikkasuorittimia käytetään esimerkiksi syväoppimiseen ja numeeriseen virtausdynamiikkaan.
Vuonna 2010 nopein supertietokone Nebulae käytti Nvidia Tesla C2050 -grafiikkasuorittimia.
Ohjelmointiin käytetään usein kahta vaihtoehtoa: CUDA, joka on vain Nvidian grafiikkaprosessoreille; sekä OpenCL, joka on riippumaton valmistajasta ja tukee heterogeenisiä ympäristöjä. HIP (Heterogeneous-Computing Interface for Portability) on työkalu lähdekoodin muunnokseen, jolloin sama koodi voidaan kääntää AMD:n (HCC-kääntäjällä) ja Nvidian (NVCC-kääntäjällä CUDA:lle) laitteistolle.
Sairilan kartano
Sairilan kartano on kartano Mikkelin Sairilassa noin seitsemän kilometriä kaupungin keskustasta kaakkoon. Sen rakennuksissa toimii nykyään valtion ylläpitämä Sairilan koulukoti.
Historia
Sairila on entinen kuninkaankartano, jonka perusti Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa vuonna 1556 Visulahden hallintopitäjän voudin virkataloksi. Kartanon alueella on säilynyt 1500-luvulla rakennettu holvattu perunakellari. Sairila oli Visulahden ja sittemmin Suur-Savon voutikunnan hallintokeskuksena ja käräjien pitopaikkana vuoteen 1630. Voutihallinnon lakkauttamisen jälkeen Sairila oli parikymmentä vuotta kruunun omistama latokartano. Vuonna 1650 kartano läänitettiin rälssisäterinä ratsumestari Gerhard von Löwelle, mutta se palautui suuren reduktion yhteydessä vuonna 1681 kruunun omaisuudeksi ja muutettiin säteriratsutilaksi. Vuonna 1763 kihlakunnantuomari Karl Wilhelm Mallén osti sen yksityiseksi perintötilaksi, ja se pysyi Mallénin suvulla vuoteen 1868, minkä jälkeen omistaja vaihtui useasti. Vielä 1800-luvun lopulla kartanon maat käsittivät 1899 hehtaaria. Nykyinen puinen päärakennus on valmistunut noin vuonna 1905. Kartanon maat jaettiin vuonna 1929, jolloin jäljelle jäi 212 hehtaaria. Vuonna 1932 kartano myytiin pakkohuutokaupassa Suomen Maatalous-Osake-Pankin omistamalle Mikkelin tila Oy:lle.
Talvisodan aikana Sairilan kartanossa toimi sotasairaala. Jatkosodan aikana vuonna 1942 kartano siirtyi Mikkelissä toimineen päämajan käyttöön. Maaliskuussa 1944 siitä tuli marsalkka C. G. E. Mannerheimin ja eräiden muiden korkeiden upseerien asunto. Mannerheim asui siellä vuoden 1944 loppuun asti, ja hänen jälkeensä puolustusvoimien komentajaksi tullut kenraali Erik Heinrichs aina heinäkuuhun 1945 saakka. Mannerheim tapasi Sairilassa saksalaisen sotamarsalkka Wilhelm Keitelin elokuussa 1944.
Huomattava osa Sairilan kartanon maista pakkolunastettiin vuonna 1940 pika-asutuslain nojalla perustettavia uusia maatiloja varten. Sodan jälkeen Suomen valtio pakkolunasti koko kartanon vuonna 1945 ja antoi pääosan viljelysmaista uudistilojen perustamiseen. Noin 12 hehtaarin alue päärakennuksen ympäriltä luovutettiin Sosiaaliministeriölle, joka piti siellä vuosina 1947–1961 naisten alkoholistihuoltolaa. Tyttöjen koulukoti aloitti toimintansa vuonna 1962. Nykyään Sairilan koulukoti on sekä tytöille että pojille. Siihen yhdistettiin vuonna 2014 Koivikon koulukoti. Oppilaspaikkoja on sen jälkeen ollut 35.
Park Shin-hye
Park Shin-hye (, s. Gwangju, Korean tasavalta) on korealainen näyttelijä, laulaja ja tanssija.
Park Shin-hye on esiintynyt muun muassa seuraavissa televisiosarjoissa:
The Super Mario Bros. Super Show!
The Super Mario Bros. Super Show! on yhdysvaltalainen televisiosarja, joka perustuu Mario-pelisarjaan. Ohjelman tuotti DIC Entertainment, ja sitä esitettiin 65 jakson verran Yhdysvalloissa 4. syyskuuta – 1. joulukuuta 1989. Show’ssa esitettiin myös Marioa ja Luigia oikeiden näyttelijöiden näyttelemänä, yleensä sekä ennen että jälkeen piirretyn jakson. Marioa esitti showpainija Lou Albano ja Luigia näyttelijä Danny Wells.
Suomessa sarjan jaksoja on julkaistu 1990-luvun alussa videokasetteina. Suomenkielisestä jälkiäänityksestä vastasi Golden Voice Oy. The Super Mario Bros Super Show! perustuu Super Mario Bros.- ja Super Mario Bros. 2 -videopeleihin.
John Stafford
John Stafford (k. 1452) oli englantilainen valtiomies, joka toimi lordikanslerina, Bathin ja Wellsin piispana 1424–1443 ja Canterburyn arkkipiispana vuosina 1443–1452.
Kiinankyhmylisko
Kiinankyhmylisko eli kiinankrokotiililisko (Shinisaurus crocodilurus) on osittain vedessä elävä liskolaji, jota tavataan vain Kaakkois-Kiinasta ja Koillis-Vietnamista. Laji on erittäin uhanalainen. Se on sukunsa ja heimonsa ainoa laji.
Michael Curry
Michael Bruce Curry on Yhdysvaltain episkopaalisen kirkon nykyinen johtaja. Hänet valittiin virkaan vuonna 2015 ja hän on ensimmäinen afroamerikkalainen virassa. Aiemmin hän toimi Pohjois-Carolinan piispana.
Pyhän Trofimuksen kirkko
thumb|Pyhän Trofimuksen kirkon julkisivu. thumb|Kirkon torni on 1100-luvulta. Pyhän Trofimuksen kirkko (St. Trophime, ) on Etelä-Ranskan Arles'ssa sijaitseva kirkko. Sen rakentaminen on aloitettu 700-luvulla. Kirkko on romaanisen arkkitehtuurin huomattava edustaja.
Kirkon rakenteessa toistuu roomalaisajan basilikan muoto. Julkisivua ei ole korostettu torneilla, kuten reininmaalaisissa romaanisissa kirkoissa. St. Trophimen torni on valmistunut vasta 1100-luvulla. Rakennus edustaakin romaanisen tyylin varhaisvaihetta.
Austrheim
Austrheim on kunta Vestlandin läänissä Norjassa. Austheimin kunta perustettiin 1. tammikuuta 1910, kun se erotettiin Lindåsin kunnasta. Fedjen kunta erotettiin Austrheimistä 1. tammikuuta 1947. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Austrheimin kunnassa oli 2 833 asukasta.
Pyhän Trofimuksen kirkko
Keisari Fredrik Barbarossa kruunattiin keisariksi St. Trophimen katedraalissa kesällä 1178 ja keisari Kaarle IV kesällä 1365.
Michael Curry
Curry vihittiin papiksi vuonna 1978. Hän on puolustanut julkisesti esimerkiksi samaa sukupuolta olevien avioliittoja.
Michael Curry toimitti saarnan prinssi Harryn ja Meghan Marklen häissä Windsorin linnassa vuonna 2018.
Kiinankyhmylisko
Ulkonäkö ja koko
200px|pienoiskuva|vasen 200px|pienoiskuva|vasen 200px|pienoiskuva|vasen|Kiinankyhmylisko Malmö Reptilcenter -matelijakeskuskessa, [[Ruotsissa.]] Kiinankyhmylisko vaihtelee pohjaväriltään harmaasta ruskeaan ja alapuolelta keltaisesta kellanruskeaan. Sen kaulassa ja kyljissä on punaista tai oranssia kuviointia, joka vähitellen muuttuu vaaleiksi ja tummiksi raidoiksi, jotka jatkuvat hännänpäähän. Koiraat ovat yleensä suurempia ja värikkäämpiä kuin naaraat. Niiden väri kirkastuu paritteluaikaan. Vastasyntyneet poikaset ovat tummanruskeita ja niillä on vaaleamman kellanruskea kuono ja otsa. Kiinankyhmyliskolla on kaksi riviä selkää ja häntää pitkin kulkevia suurentuneita, luisevia suomuja. Ne antavat liskolle krokotiilimaisen ulkonäön. Kiinankyhmylisko kasvaa 40–46 senttiä pitkäksi ja 150 gramman painoiseksi.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kiinankyhmyliskon elinalueen on viime aikoihin asti katsottu rajoittuneen kahteen Kiinan hallinnolliseen alueeseen, Guangxiin ja Guangdongiin. Nämä jaetaan kahdeksaan erilliseen alapopulaatioon, jotka elävät ainakin 10 kilometrin etäisyydellä toisistaan. Laji on mahdollisesti kuollut sukupuuttoon Hunanista. Vuonna 2003 löydettiin toinen populaatio Vietnamista. Se tunnetaan siellä vain Bắc Gianguin ja Quảng Ninhin maakunnista Yên Tử -vuoren länsi- ja itärinteiltä, yli 500 kilometriä lähimmästä kiinalaisesta sijainnista.
Kiinankyhmylisko elää lähellä hitaasti virtaavia puroja ja lampia ikivihreissä metsissä ja bambumetsissä. Kiinankyhmyliskoja esiintyy Kiinassa 200–1 500 metrin korkeudessa ja Vietnamissa 400–800 metrin korkeudessa.
Elintavat
Kiinankyhmylisko on territoriaalinen ja valtaa useimmiten tietyn lammen tai puron, jossa se elää yksin. Lisko suosii tiheää kasvillisuutta ja veden yllä roikkuvia puunoksia, jotka antavat sille varjoa ja nukkumapaikkoja. Kiinankyhmylisko on aktiivisimmillaan päivällä, ja viettää pitkiä aikoja poissa vedestä. Se pysyy usein liikkumattomana useita tunteja putkeen, reagoimatta mihinkään ulkopuolisiin ärsykkeisiin. Tämä tila saattaa auttaa sitä energian säilyttämisessä, etenkin kun lämpötila laskee. Havainnot liikkumattomista kiinankyhmyliskoista ovat johtaneet uskomukseen siitä, että lisko voi parantaa unettomuutta. Niitä on kerätty ja käytetty perinteisessä kiinalaisessa lääkinnässä todennäköisesti satoja vuosia.
Kiinankyhmylisko on semiakvaattinen ja viihtyy matalassa vedessä tai roikkuvilla oksilla, jossa se vaanii saalistaan. Se pystyy sukeltamaan pinnan alle ja pysyä siellä yli puoli tuntia joko liikkumattomana tai liikkuen, laskien hengitystaajuuttansa huomattavasti. Tästä on hyötyä saalistajia paetessa, mutta myös saalistamisessa. Se syö pieniä makean veden eläimiä, kuten kotiloita, nuijapäitä, perhosen ja sudenkorennon toukkia, matoja, hyönteisiä sekä äyriäisiä ja kaloja. Kiinankyhmylisko on vahva uimari, joka käyttää voimakasta häntää apunaan. Jos lisko jää kiinni, se taistelee rajusti päästäkseen vapaaksi ulostaen, sihisten ja purren.
Kiinankyhmyliskot selviytyvät talvesta horrostamalla. Vaikka liskot yleensä ovat yksineläjiä, ne saattavat kokoontua kallionhalkeamiin ja puunkoloihin ennen talvehtimista. Talvehtiminen alkaa marraskuussa, jolloin veden lämpötila laskee alle 15,5 asteen, ja loppuu maaliskuussa, kun lampien vesi lämpenee.
Laji voi elää kymmenvuotiaaksi vankeudessa, mutta sen elinikää luonnossa ei tunneta.
Lisääntyminen
Kiinankyhmyliskot parittelevat heinäkuussa ja elokuussa. 8–12 kuukauden jälkeen naaras synnyttää 2–12 elävää poikasta. Ne ovat syntyessään 10–15 senttiä pitkiä ja painavat noin neljä grammaa. Poikaset ovat välittömästi hyvin aktiivisia ja alkavat hankkia ravintoa ja uida pian syntymän jälkeen. Vanhemmat eivät huolehdi niistä. Poikaset pysyttelevät syntymälampensa lähellä muutaman viikon ajan, kunnes ne alkavat etsiä omaa lampea tai puroa suojeltavakseen. Ne saavuttavat sukukypsyyden kahden tai kolmen vuoden ikäisinä.
Uhat ja suojelu
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) luokittelee kiinankyhmyliskon erittäin uhanalaiseksi. Sen suurin uhka on elinympäristön katoaminen. Puiden kaataminen Kiinassa johtaa sekä lampien ja purojen kuivumiseen että aluskavillisuuden ja lepopaikkojen katoamiseen, jolloin lisko tulee alttiimaksi linnuille, nisäkkäille ja ihmisille. Kiinankyhmyliskon värikäs ja ainutlaatuinen olemus sekä sen säyseä luonne ovat tehneet siitä keräilijöiden suosikin. 1980-luvulla vietiin suuria määriä liskoja Eurooppaan ja Pohjois-Amerikkaan, harventaen pientä kantaa entisestään. Laji lisättiin vuonna 1990 uhanalaisten eläin- ja kasvilajien kauppaa säätelevän kansainvälisen CITES-sopimuksen liitteeseen II, jonka jälkeen luonnosta pyydystettyjä yksilöitä ei käytännössä ole enää tuotu Eurooppaan tai Yhdysvaltoihin.
Eteläisessä Kiinassa käytetään usein sähkökalastusta ja myrkyttämistä kalojen pyydystämiseen, joka tappaa myös kiinankyhmyliskoja, erityisesti poikasia. Lisäksi painetta aiheuttavat peltometsätalous, pienimuotoinen padonrakentaminen ja kaivannaistoiminta. Kiinalaisista sijainneista vain kolme on suojelualuetta. Vaikka elinympäristö on alueilla hyvin suojattu, laitonta metsästystä tapahtuu silloin tällöin. Suojelualueiden ulkopuolella elinympäristö on vakavasti heikentynyt ja laiton kotimaankauppa on yleistä kaupungeissa lähellä tunnettuja sijainteja.
Luokittelu
Kiinankyhmylisko luokiteltiin aiemmin kyhmyliskojen kanssa heimoon Xenosauridae. Kuitenkin sekä morfologia että molekyylitutkimukset osoittavat niiden olevan kaukaista sukua toisilleen, jonka takia se nykyään luetaan omaan Shinisauridae-heimoonsa.
Kiinankyhmylisko on saanut tieteellisen nimensä Sun Yat-senin yliopiston professori Shu-szi Sinin mukaan. Hän johti retkikuntaa, joka keräsi matelijoita ja sammakkoeläimiä Guangxin vuoristoseuduilla, ja löysi kiinankyhmyliskon sekä sammakkolajin Quasipaa shini. Retkikunnan jäsenet olivat saksalaisia, ja lausuivat Sinin nimen jatkuvasti virheellisesti ”Shin”.
Kiinalaisten ja vietnamilaisten populaatioiden todettiin vuonna 2016 edustavan eri alalajeja molekyylisten, morfologisten ja ekologisten eroavaisuuksien perusteella.
Ruusujen aika
Ruusujen aika on Risto Jarvan ohjaama ja tuottama tieteiselokuva vuodelta 1969.
Taustaa
Elokuvan käsikirjoitus on Risto Jarvan ja Jaakko Pakkasvirran. Alun pitäen ideana oli kertoa kuolleen ihmisen menneisyydestä jälkeenjääneen aineiston pohjalta, mutta näkökulma kääntyi tulevaisuuteen ja materiaaliksi otettiin senhetkistä aineistoa. Kuvat museosta kuuluvat elokuvan alkuperäiseen materiaaliin. Tulevaisuus hahmotettiin ennusteiden pohjalta, hyödynnettiin muun muassa Herman Kahnin teosta Maailma vuonna 2000. Myös Michael Youngin satiiria meritokratiasta käytettiin hyväksi, joskaan ei suoraan. Yksi elokuvan lähtökohta oli vastustaa vallalla olevaa kliseetä, tulevaisuuden näkemistä pelottavana, totalitaarisena. Silti elokuvan yhteiskunnasta tuli meritokratia.
Juoni
Elokuva sijoittuu tulevaisuuteen, vuoteen 2012, jolloin meritokraattinen yhteiskuntajärjestys on voimassa ja luokkaerot ovat kadonneet. Elokuvan päähenkilö tekee historiallista tutkimusta 1970-luvulla tapaturmaisesti kuolleesta naisesta. Vaikka teknologia on näennäisesti parantanut ihmisen elämää, kytee pinnan alla edelleen 1960-luvun henkinen luokkataistelu, joka elokuvan sivujuonessa kulminoituu ydinvoimalassa tapahtuvaan lakkokenraalin surmaan.
Roolitus
Elokuvan päärooleissa ovat Arto Tuominen, Ritva Vepsä, Kalle Holmberg ja Tarja Markus. Sivuosissa nähdään muun muassa Eila Pehkonen, Unto Salminen sekä Paavo Jännes ja Matti Lehtelä uransa viimeisissä elokuvarooleissa. Niin ikään Unto Salmiselle Ruusujen aika oli viimeinen elokuvatyö. Elokuvassa nähdään pienessä roolissa myös myöhemmin suomirockin kulkuun merkittävästi vaikuttanut muusikko Pekka Streng.
Jarva on kertonut rooleihin valitun tietoisesti tuolloin vähemmän tunnettua näyttelijöitä, joita ei kovin selvästi tunnista kuvausajan ihmisiksi, mikä helpotti tulevaisuusilluusion luomista. Esimerkiksi Tarja Markusta ja Ritva Vepsää muutettiin voimakkaasti myös ulkonäöllisesti.
Saatavuus
Finnkino julkaisi elokuvan DVD-levyllä vuonna 2005. Levy sisältää 92 minuuttia lisämateriaaleja.
Yhdysvaltalainen Deaf Crocodile -yhtiö on julkaissut elokuvan Blu-raylla.
Max Fürbringer
Max Fürbringerin vanhemmat olivat Karl ja Hermine Fürbringer, omaa sukua Gumprecht. Hän opiskeli luonnontieteitä Jenan yliopistossa ja valmistui eläintieteessä 1869. Hänet valittiin Heidelbergin yliopiston anatomian laitoksen johtajaksi 1901.
Linnuista Fürbringer nimesi ulappalintujen (Procellariiformes) lahkon 1888.
Tšekkoslovakin kieli
Tšekkoslovakin kieli (tšekiksi jazyk československý) oli sosiolingvistisistä syistä ensimmäisessä Tšekkoslovakian tasavallassa käytetty nimitys tšekin ja slovakin kielistä, jota käytettiin maassa vuosina 1920–1938. Kielen syntymiseen vaikutti ennen kaikkea se, että tšekkiläisten ja slovakialaisten katsottiin olevan kulttuurillisesti, historiallisesti, uskonnollisesti ja kielellisesti hyvin läheisiä. Kieli oli maan virallinen kieli, ja tšekin ja slovakin katsottiin olevan sen variantteja. Tšekkoslovakiaa opetettiin pakollisena aineena kouluissa, joissa opetuskieli oli jokin muu kuin tšekkoslovakia.
Toisen maailmansodan jälkeen slovakin kielen puolestapuhujat nostivat esille slovakin kielen erilaisuuden. Tšekkoslovakian toisen tasavallan perustamisen jälkeen "tšekkoslovakin kielen" käsitteestä luovuttiin. .
Bowenin reaktiosarja
Bowenin reaktiosarjat ovat geologiassa petrologi Norman L. Bowenin kehittämiä kuvauksia mineraalien kiteytymisjärjestykselle magmassa, kun se altistuu fraktioivalle kiteytymiselle (mineraalisaostumat poistuvat ja erottuvat sulasta heti muodostumisensa jälkeen). Bowen tutki jauhettuja kivinäytteitä, joita hän sulatti, ja joiden hän antoi kiteytyä uudelleen. Tutkimustensa perusteella Bowen muotoili reaktiosarjansa, jota pidetään edelleen basalttisen magman idealisoituna kiteytymisjärjestyksenä.
Kuvaus
pienoiskuva|Bowenin reaktiosarja kuvaa mineraalien kiteytymisjärjestystä jäähtyvässä magmassa. Magman kiteytymistulos määräytyy sen kemiallisen koostumuksen (erityisesti piihappopitoisuuden) ja jäähtymishistorian perusteella. Ensimmäiseksi kiteytyvät ne mineraalit, joiden sulamislämpötila on korkein.
Reaktiosarjassa on kaksi haaraa, jatkuva ja epäjatkuva. Epäjatkuva haara muodostuu Fe–Mg-pitoisista mineraaleista (oliviini, pyrokseeni, sarvivälke, biotiitti), sillä ne voivat muuttua toisikseen jäähtymisen edetessä, jos ne ovat kemiallisesti yhteensopimattomia niitä ympäröivän sulan kanssa. Jatkuva haara muodostuu plagioklaasimaasälvistä siten, että ensimmäiseksi kiteytyy Ca-pitoinen anortiitti, ja viimeiseksi Na-pitoinen albiitti. Reaktiosarjan alapäässä on kvartsi, joka on puhdasta piidioksidia, ja jonka sulamislämpötila on noin 700 °C.
Jos magman piihappopitoisuus on alhainen, reaktiosarja ei etene kovin pitkälle, ja kiteytymistuloksena saadaan gabroluokan kiviä (päämineraaleina Ca-plagioklaasi ja pyrokseeni). Jos magman piihappopitoisuus on korkea, reaktiosarja etenee loppuun saakka ja kiteytymistuloksena saadaan graniittinen kivi (päämineraaleina kvartsi, kalimaasälpä, Na-plagioklaasi ja biotiitti).
Psyche
Psyche tarkoittaa seuraavia asioita:
Menodotos Nikomedeialainen
Menodotos Nikomedialainen (, 100-luku jaa.) oli antiikin kreikkalainen lääkäri ja pyrrhonistiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Nikomedeiasta Bithyniasta.
Ramppi
Ramppi tarkoittaa yleensä eri korkeuksien välillä olevaa luiskamaista rakennelmaa. Ramppi voi viitata seuraaviin asioihin:
Menodotos Nikomedeialainen
Menodotos kuului antiikin lääketieteen empiriiseen koulukuntaan, joka yhdisti empirismin ja skeptisismin. Hän oli Antiokhos Laodikealaisen oppilas ja Herodotos Tarsoslaisen opettaja. Menodotos hylkäsi eräät Asklepiades Bithynialaisen mielipiteet, ja vastusti dogmaattisen koulukunnan näkemyksiä. Menodotos oli aikanaan kuuluisa, ja Galenos lainaa häntä usein.
Menodotos vaikuttaa kirjoittaneen teoksia, joita Diogenes Laertios käytti lähteenään. Niitä ei ole kuitenkaan säilynyt. Galenoksen teosten joukossa on kuitenkin lyhyt tutkielma nimeltä Galeni Paraphrastae Menodoti Suasoria ad Artes Oratio. Se on saattanut olla alun perin Menodotoksen teos, jota Galenos on muokannut.
Tarttumalevät
Tarttumalevät (Haptophyta) on yksisoluisia levälajeja käsittävä Chromalveolata-kunnan kaari. Valtaosa tunnetuista lajeista elää meressä. Lajeja on kuvattu noin 500.
Varhaisimmat tarttumalevien fossiilit on löydetty kivihiilikaudelta 300 miljoonan vuoden takaa.
Tarttumaleväsolussa on kaksi uintisiimaa solun etupäässä tai kyljessä. Monilla lajeilla on lisäksi uintisiimojen välissä kierteinen siima eli haptoneema, jonka avulla solut voivat tilapäisesti kiinnittyä alustaansa. Tarttumalevien nimitys tulee tästä rakenteesta. Soluissa on kaksi kahden kalvon ympäröimää viherhiukkasta, joissa on a- ja c-klorofylliä sekä beetakaroteenia ja fukoksantiinia. Jälkimmäisin pigmentti antaa leville ruskehtavan värin. Yhteyttämispigmentit muistuttavat ruskeiden levien pigmenttejä. Chromalveolata-kunnalle tyypillisesti tarttumalevien mitokondrioiden sisäkalvojen poimut eli kristat ovat putkimaiset.
Solua peittää kerros selluloosasta koostuvia suomuja. Joillain lajeilla (lahko Coccolithales) solun pinnalla on kalkkipitoisia suomuja eli kokkoliitteja. Liitukaudella 65-95 miljoonaa vuotta sitten näitä tarttumaleviä esiintyi runsaasti, ja niiden sedimentoituneista kalkkikuorista muodostui suuria liitukivikerrostumia. Näistä kerrostumista liitukausi on saanut nimensä.
Johann Baptist Allgaier
upright|pienoiskuva|Allgaier vuonna 1795 painettu teoksen Neue theoretisch-praktische anweisung zum schachspiel nimiölehti.
Johann Baptist Allgaier (1763 – 1823) oli saksalainen shakinpelaaja ja kirjailija. Hän syntyi katoliseen perheeseen Saksassa ja aikoi ruveta aikuisena katoliseksi munkiksi. Matkallaan Puolassa hän kuitenkin tutustui shakkiin ja jäi Wieniin asumaan. Hän ohjasi jonkin aikaa Turkkilaista ja alkoi opettamaan shakkia silloisen keisarin sukulaisille. Allgaier palveli Itävallan armeijassa vuodesta 1798 vuoteen 1816 asti ja ryhtyi sen jälkeen shakinpelaajaksi. Hän ansaitsi elantonsa pelaamalla shakkia rahasta ja antamalla oppitunteja. Hän kuoli turvotuksen seurauksena.
Allgaierin merkittävimpiin töihin kuuluu Neue theoretisch-praktische Anweisung zum Schachspiel vuodelta 1795. Hän julkaisi uudistetut laitokset vuosina 1802, 1811 ja 1819; myös muita versioita julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen. Teos sisältää paljon pelineuvoja ja useita avausmuunnelmia tarkoilla analyyseillä.
Aikamedia
Aikamedia Oy on vuonna 1912 perustettu suomalainen kristillinen mediatalo. Aikamedia toimii kustannustoiminnan, viestintä- ja teknologiapalveluiden, tilitoimistopalveluiden ja verkkokaupan alalla. Kirjakustannuksen toiminta yrityksessä alkoi vuonna 1926. Historiansa aikana Aikamedia on toiminut myös nimillä Ristin Voitto ry, RV-kirjat ja Aika Oy Kristilliset kirjat.
Aikamedia julkaisee viittä kristillistä lehteä: Ristin Voitto, Hyvä Sanoma, Jees, Paimen Plus ja Kultalyhde. Tämän lisäksi Aikamedia julkaisee projekti- ja kampanjalehtiä.
Aikamedia julkaisee myös musiikkia. Aikaisemmin yritys tuotti musiikkia Prisma-tuotemerkillä vuodesta 1967. Sittemmin yhtiö on luopunut omasta studiotuotannosta.
Jean-Yves Le Gall
pienoiskuva|Jean-Yves Le Gall vuonna 2016. Jean-Yves Le Gall (s. 1959) on ranskalaisen kantorakettiyhtiön Arianespacen toimitusjohtaja.
Hän valmistui insinööriksi École Supérieure d’Optique -korkeakoulusta vuonna 1981 ja väitteli Paris-Sud University -yliopistosta tekniikasta vuonna 1983.
Hänen ensimmäinen työpaikkansa alkoi vuonna 1981 CNRS:n astronomia laboratoriossa, jossa hän toimi tutkijana Hipparcos ja ISO satelliittien kehitystyössä.
Vuonna 1985 Le Gall siirtyi Teollisuusministeriöön, jossa hän sijoittui Avaruustoimistoon. Hän työskenteli avaruusteollisuuden regulaatiokysymysten parissa. Samana vuonna Posti, tietoliikenne ja avaruusministeri kutsui hänet neuvonantajakseen. Tässä tehtävässä hän pääsi poliittiselta tasolta vaikuttamaan sekä CNESin että ESAn avaruusohjelmiin.
Vuonna 1993 hän siirtyi Novespacen toimitusjohtajaksi. Novespace on CNESin omistama yritys. Vuonna 1996 hän nousi CNESin varapääjohtajaksi. Tällöin hän alkoi toimia Ranskan edustajana ESAn neuvostossa.
Vuonna 1998 hänet valittiin pääjohtajaksi ja hallituksen puheenjohtajaksi Starsem-yritykseen, joka markkinoi venäläisiä kantoraketteja länsimaissa.
Vuonna 2001 hän nousi Arianespacen operatiiviseksi johtajaksi (COO) ja vuonna 2002 pääjohtajaksi.
Tamagotchi
Tamagotchi on virtuaalilemmikki, jonka kehitti Aki Maita vuonna 1996. Sitä valmistaa Bandai. Tamagotchien suosio oli suurimmillaan 1990-luvun loppupuolella. Niitä on julkaistu yhteensä 36 erilaista Tamagotchi-mallia vuosina 1996–2007, suurin osa kuitenkin vain Japanissa ja Yhdysvalloissa.
Hoito
Tamagotchin hoitoon kuuluvat usein todellisesta elämästä peräisin olevat askareet, jotka toteutetaan rasian alaosan kolmen painikkeen avulla. Eri toimintojen käyttämisestä seuraa pieni animaatio ja joidenkin kohdalla ääniefektejä.
Tamagotchin hahmoja ovat esimerkiksi Marutchi, Nonopotchi, Makiko, Mimitchi, Mametchi, Memetchi, Gozarutchi, Androiditchi, Violetchi, Matsuritchi, Oyajitchi, Tensaitchi, Tenpatchi, Primatchi, Yattatchi, Puchitchi, Samuraitchi, Mukimukitchi, Hawaikotchi, Hawainotchi, Dorotchi, Shimashimatchi, Ojyotchi, Nonbiritchi ja opettajat ja paljon muita. (Versiossa 5 on 65 hahmoa)
Tamagotchi-virtuaalilemmikkien perustoimintoja ovat muun muassa:
Nämä toiminnot kuuluvat Tamagotchin perusideaan, ja ovat olleet mukana kaikissa tähän mennessä ilmestyneissä malleissa ( 1, 2, 3, 4, 4.5, 5 ja 6).
Elämänvaiheet
Jos tamagotchia ei hoida ollenkaan, se voi kuolla.
Versiot - Tamagotchi Connexion
Tamagotchit tunnistaa mallien ulkomuodosta hyvin, Tamaversio 1: pyöreä, Tamaversio 2: pyöreä ja (yleensä) läpinäkyvä, Tamaversio 3: pyöreä ja pieni nuppi pään päällä, Tamaversio 4: pyöreä ja nuppi pään päällä jossa on pallo, Tamaversio 4.5: pyöreä ja nuppi pään päällä jossa on tähti tai pallo, Tamaversio 5: pyöreä ja pään päällä nuppi, joka muistuttaa savupiippua ja 6, joka on kokonaan pyöreä.
Vuoden 2004 loppupuolella kauppoihin saapui alkuperäisen vuonna 1996 julkaistun Tamagotchin päivitetty versio. Se tunnetaan maailmalla useilla eri nimillä:
Vanhempiin Tamagotcheihin verraten tämä uusi malli oli suurempikokoinen, ja varustettu suuremmalla nestekidenäytöllä. Yhdeksi "uuden Tamagotchin" myyntivaltiksi osoittautui laitteen yläosassa sijaitseva yksinkertainen infrapunaportti, jonka avulla kaksi tamagotchia saattoivat kommunikoida keskenään, kuten esimerkiksi vaihtaa lahjoja tai pelata keskenään kahta peliä. Nykyään tämä ensimmäinen "uusi tamagotchi" tunnetaan nimillä V1, Ver1 tai Version 1.
Vuoden 2005 aikana julkaistiin eri maanosissa "uuden sukupolven Tamagotchin" toinen versio. Se oli muuten edeltäjänsä kaltainen, mutta sisälsi uuden ominaisuuden: kaupan, josta saattoi ostaa uusia ruokia ja esineitä Tamagotchin käyttöön. Pelaamalla pelejä Tamagotchin kanssa pelaaja keräsi Gotchi-pisteitä, jotka toimivat kaupan valuuttana. Mukana tuli myös 4 uutta peliä, sekä uusia hahmoja.
Kolmas ja neljäs versio jatkoivat edeltäjistään tutuilla ominaisuuksilla ja toiminnoilla. Kolmannesta versiosta alkaen mukaan tuli mahdollisuus pelata Tamatown-nimisellä Internet-sivulla tamagotchiin liittyviä pelejä. Peleistä saadut palkinnot saattoi siirtää tamagotchi-lelun käyttöön numeroista koostuvan salasanan avulla. Neljännessä versiossa mukaan tuli pisteytyssysteemi, joka vaikutti tamagotchin kasvuun uudella tavalla sekä mahdollisuus hankkia tamagotchille töitä.
Neljännestä Tamagotchi Connexion-versiosta (tunnetaan myös nimillä V4, Ver4 ja Version 4) on ilmestynyt myös hiukan päivitetty versio, 4.5. Ominaisuuksiltaan se on identtinen alkuperäisen versio 4:n kanssa, mutta varustettu pienillä ulkonäkö- hahmo- ja pelimuutoksilla.
Viidennessä Tamagotchi-versiossa (tunnetaan nimillä V5, Ver5, Version 5, Tamagotchi Expo, Famitchi ja Familitchi) voi kehittää perhettä, samaan aikaan kolmea Tamagotchia.
Kuudennessa versiossa (MusicStarissa) Tamagotchista kasvatetaan musiikkitähti.
Harmaala (Inkeri)
Harmaala on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Lepäsin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahden ja Harjavallanjärven välisellä kannaksella 17 kilometriä Lepäsistä länteen. Kylässä on 194 asukasta (vuonna 2015).
Harmaala oli aikoinaan osa Kaprion kihlakunnan Kargalin pogostan Harjavallan kylää, joka mainitaan Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Harjavallanjärven pohjoispuolella sijaitseva kylänosa lahjoitettiin 1700-luvulla kenraalimajuri Stepan Šepeljoville, jolta kylä sai venäjänkielisen nimensä.
Vuonna 1848 Harmaalassa asui 49 Hevaan ortodoksiseen seurakuntaan kuulunutta inkerikkoa ja 62 äyrämöistä. Vuonna 1862 kylässä oli 19 taloa ja 89 asukasta, jotka olivat tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin Harmaala mainittiin Kaprion luterilaiseen seurakuntaan kuuluneena suomalaisena kylänä.
Lähistöllä sijaitsevalle Patterilahdelle (ven. buhta Batareinaja) on suunniteltu Surgutneftegaz-yhtiön öljysatamaa, mutta toistaiseksi sen rakentaminen ei ole edennyt vuonna 1997 muurattua peruskiveä pitemmälle.
Venäjän keisarikunnan jalkapallomaajoukkue
Venäjän keisarikunnan jalkapallomaajoukkue oli jalkapallomaajoukkue, joka edusti Venäjän keisarikuntaa kansainvälisissä jalkapallokilpailuissa vuosina 1910–1914.
Historia
Venäjä pelasi ensimmäisen epävirallisen maaottelunsa vuonna 1910. Venäjän jalkapalloliitto perustettiin tammikuussa 1912 ja myöhemmin samana vuonna se hyväksyttiin myös Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n jäseneksi. Ensimmäisen virallisen maaottelunsa Venäjä pelasi Tukholman olympialaisissa vuonna 1912. Joukkue selvisi luovutusvoiton ansioista suoraan toiselle kierrokselle, jossa se hävisi Suomelle maalein 2–1. Venäjä hävisi myös olympiaturnauksen toisen ottelunsa ja sijoittui lopulta kahdeksanneksi.
Jalkapallotoiminta Venäjällä keskeytyi lähes kokonaan ensimmäisen maailmansodan aikana ja Venäjän keisarikunnan jalkapallomaajoukkue pelasi viimeisen maaottelunsa heinäkuussa 1914 Norjaa vastaan. Yhteensä Venäjä pelasi neljän vuoden aikana kahdesan epävirallista ja kahdeksan virallista maaottelua. Ainoat voittonsa se otti kahdessa ensimmäisessä epävirallisessa ottelussaan Böömiä vastaan.
Keisarillisen Venäjän jalkapalloliitto lopetti toimintansa vuonna 1917 Venäjän vallankumouksen johdosta ja maan kansainvälinen jalkapallotoiminta käynnistyi uudelleen 1920-luvulla Neuvostoliiton maajoukkueen myötä. Sen seuraajaksi perustettiin Itsenäisten valtioiden yhteisön jalkapallomaajoukkue tammikuussa 1992 ja lopulta vielä samana vuonna nykyinen Venäjän jalkapallomaajoukkue.
Jakub Škarek
Jakub Škarek (s. 10. marraskuuta 1999 Jihlava, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa NHL-seura New York Islandersin organisaatiossa. Hän pelannee lähinnä AHL-joukkue Bridgeport Sound Tigersissa.
Seuraura
Škarek on HC Dukla Jihlavan kasvatti. Hän puki seuran miesten joukkueen otteluihin ensimmäisen kerran vain 15-vuotiaana Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. česká hokejová ligassa kaudella 2014–2015. Škarek puki kauden aikana kahteen runkosarja- ja yhteen playoff-otteluun. Kaudella 2015–2016 hän debytoi marraskuussa 2015 vain 16 vuotta täytettyään Duklan maalinsuulla. Škarek lähinnä jakoi suurimman osan kaudestaan joukkueen torjuntavastuun HC Karlovy Varyn lainamaalivahti David Honzíkin kanssa. Hän pelasi 20 runkosarjaottelua torjuen kaksi nollapeliä ja neljä playoff-ottelua torjuen yhden nollapelin. Škarek voitti kauden päätteeksi 1. ligan mestaruuden. Extraligan karsinnoissa hän nousi Duklan ykkösmaalivahdiksi ja Škarek pelasi kymmenen ottelua. Joukkue jäi kuitenkin ilman sarjanousua.
Kaudeksi 2016–2017 Dukla Jihlava lainasi Škarekin HC Sparta Prahan Extraliga-joukkueeseen, jonne hänet kiinnitettiin niin ikään Tomáš Pöpperlen ja Filip Novotnýn taakse kolmosmaalivahdiksi USHL:ään siirtyneen Adam Brizgalan tilalle tuomaan syvyyttä. Škarek pelasi Spartassa kauden aikana neljä runkosarjaottelua, joista jokainen päättyi voittoon. Hän teki Extraliga-debyyttinsä vain 17-vuotiaana 15. marraskuuta 2016 vieraissa HC Zlíniä vastaan. Škarek torjui Spartalle heti nollapelin joukkueen voitettua ottelun lukemin 0–4. Hän torjui ottelussa 18 kertaa. Suurimman osan kaudestaan Škarek pelasi kuitenkin sopimusjoukkueessaan Duklassa, jossa hän jakoi tasaisesti torjuntavastuun Miroslav Svobodan kanssa. Škarek torjui 1. ligan runkosarjassa 21 voittoa, mikä oli eniten koko liigassa. Hän oli kauden päätteeksi nostamassa Duklaa Extraligaan.
Škarek oli lähdössä Dukla Jihlavan Extraliga-kauteen 2017–2018 Lars Voldenin aisaparina. Joukkueen maalivahtiosasto täydentyi kesällä 2017 kuitenkin NHL-joukkue San Jose Sharksin lainamaalivahti Josef Kořenářilla. Kořenář pelasi valtaosan alkukaudesta lainalla 1. ligan HC Benátky nad Jizeroussa. Škarek sai Extraligan runkosarjassa tililleen 21 ottelua torjuen yhden nollapelin. Tammikuussa 2018 Dukla kuitenkin lainasi hänet vuorostaan alustavasti loppukaudeksi 1. ligan HC Litoměřiceen. Škarek pelasi siellä kymmenen ottelua. Hän palasi Duklan vahvuuteen jälleen Extraligan playouteissa. Škarek pelasi joukkueessa kaksi playout- ja kolme karsintasarjan ottelua. Hän muodosti karsinnoissa Duklan maalivahtikaksikon Josef Kořenářin kanssa. Joukkueen kausi päättyi lopulta kuitenkin putoamiseen 1. ligaan.
Toukokuussa 2018 Škarek teki 2+1-vuotisen sopimuksen SM-liigajoukkue Pelicansin kanssa. Hän siirtyi joukkueeseen lainasopimuksella Dukla Jihlavasta, jotta mahdollisen NHL-sopimuksen syntyessä kasvattajakorvaukset säilyisivät seuralla. Škarekin siirron taustalla oli hänen halunsa saada kokemusta ulkomaalaisista sarjoista ennen NHL-organisaatioon siirtymistä. Škarekille Suomea suositteli hänen ystävänsä Dominik Hrachovina, joka pelasi maalivahtina Tapparan SM-liigajoukkueessa. Pelicansin maalivahtivalmentajana toimii Arttu Lipsanen, joka valmensi Hrachovinaa Tapparan A-nuorissa. Lisäksi hänen kanssaan Tapparassa pelasi Pelicansin päävalmentaja Ville Nieminen.
New York Islanders varasi Škarekin kolmannella kierroksella 72. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2018. Hän teki jo heinäkuussa seuran kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen. Škarek pelasi kauden 2018–2019 kuitenkin lainalla Pelicansissa. Hän toimi pääasiassa kakkosmaalivahtina Jussi Olkinuoralle ja pelasi 22 runkosarjaottelua torjuen yhden nollapelin. Škarek pelasi myös seitsemän ottelua lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa. Hän harjoitteli Pelicansissa vielä kesällä 2019, kunnes elokuussa Škarekin vahvistettiin siirtyvän kaudeksi 2019–2020 Islandersin organisaatioon. Hänet lähetettiin harjoitusleiriltä ensin AHL-joukkue Bridgeport Sound Tigersiin, mutta kauden kynnyksellä lokakuussa Škarek lähetettiin sieltä kuitenkin edelleen ECHL-joukkue Worcester Railersin vahvuuteen. Hän pelasi siellä noin puolet kaudestaan ja sai tililleen 14 runkosarjaottelua. AHL:ssä Škarek pelasi 16 runkosarjaottelua torjuen yhden nollapelin.
Marraskuussa 2020 New York Islanders lainasi Škarekin toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Heinolan Peliittojen Mestis-joukkueeseen. Hän pelasi siellä neljä ottelua, kunnes joulukuussa Škarek kutsuttiin takaisin Islandersin organisaatioon. Tammikuun 2021 harjoitusleirin päätteeksi seura lähetti hänet ensin varamiesten "taksiryhmäänsä", mutta jo samassa kuussa Škarek lähetettiin kuitenkin Bridgeport Sound Tigersin AHL-joukkueeseen.
Maajoukkueura
Škarek pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2017, 2018 ja 2019, joista viimeisimmässä turnauksessa hän jäi Jiří Pateran kanssa selkeiksi kakkosmaalivahdeiksi Lukáš Dostálille. Škarek pelasi turnauksessa kaikkiaan vain yhden erän.
Škarek pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017, jolloin hänet valittiin Ruotsia vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi Tšekin ottelun parhaaksi pelaajaksi. Škarek pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2016, jolloin hän voitti kultaa. Škarek pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2015. Yhteensä hän on pelannut 22 nuorten ja 36 poikien maaottelua.
Robert Billingham
Robert Iain Colin "Bob" Billingham (10. joulukuuta 1957 Hammersmith, Yhdistynyt kuningaskunta – 30. maaliskuuta 2014 Grass Valley, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kilpapurjehtija, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Kim Woo-bin
Kim Woo-bin (, synt. Kim Hyun-joong, ; s. 16. heinäkuuta 1989 Soul, Korean tasavalta) on korealainen näyttelijä ja malli.
Robert Billingham
Billingham voitti Yhdysvaltain joukkueessa Soling-luokan olympiahopeaa Soulissa 1988.
Billingham voitti eri veneluokissa yhteensä viisi maailmanmestaruutta. Hän kuoli pitkän syövän sairastamisen jälkeen kotonaan Kaliforniassa 56-vuotiaana 30. maaliskuuta 2014.
Luettelo Suomen virallisen albumilistan ykkösistä vuonna 2009
Tämä on luettelo Suomen virallisen albumilistan kärkipaikkaa hallussaan pitäneistä albumeista ja niiden esittäjistä vuonna 2009.
Ympäristötalo (Oulu)
Ympäristötalo on Karjasillan kaupunginosassa Oulussa sijaitseva kaupungin teknisten virastojen toimistorakennus. Rakennuksessa työskentelee noin 260 Oulun kaupungin Teknisen keskuksen, rakennusvalvontaviraston ja ympäristöviraston työntekijää.
Kesällä 2011 valmistuneen rakennuksen on suunnitellut arkkitehtitoimisto Vauhtiviiva Oy, pääsuunnittelijana toimi Juha Pasanen, projektiarkkitehteina Asko Kilpeläinen ja Jyri Kotilainen. Viisikerroksisen rakennuksen julkisivumateriaalina on säänkestävä Cor-Ten teräs.
Ympäristötalon ala-aulassa on taiteilija Maija Louekarin moniosainen lasitaideteos Kasvihuone vuodelta 2011.
Mihail Kuzmin
thumb|307x307px|[[Konstantin Somovin vuonna 1909 maalaama Mihail Kuzminin muotokuva.]] Mihail Aleksejevitš Kuzmin, (18. lokakuuta (J: 6. lokakuuta) 1872 Jaroslavl, Venäjän keisarikunta – 1. maaliskuuta 1936 Leningrad, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija.
Mihail Kuzminin kohdalla taiteiden väliset rajat ylittyivät. Hän oli runoilija ja prosaisti, joka myös sävelsi muun muassa omia tekstejään ja kirjoitti librettoja. Hänellä oli paljon suhteita myös kuvataiteilijoihin. pienoiskuva|286x286px|Mihail Kuzmin 1890-luvulla
Suku ja koulutus
Mihail Kuzmin syntyi aatelisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat merivoimien upseeri, Jaroslavlin käräjäoikeuden jäsen Aleksei Aleksejevitš Kuzmin (1812-1886) köyhtyneestä, nähtävästi vanhauskoisesta aatelissuvusta ja pietarilaissyntyinen Nadežda Dmitrijevna Fjodorova (1834-1904), jonka suvussa oli Kuzminin vasta vuonna 1998 julkaistun lyhyen omaelämäkerran mukaan näyttelijöitä kolmessa sukupolvessa. Mihailin äidinpuoleinen isoäiti Jekaterina Lvova oli näyttelijätär ja Mihailin äidin isoisoisä oli Ranskasta 1700-luvulla tullut kuuluisa näyttelijä Jean Offren, jonka tytär näyttelijätär Jekaterina Osipova meni naimisiin emigranttinäyttelijä Leon Montgotierin kanssa.
Mihail oli toiseksi nuorin lapsi, hänen lisäkseen perheessä oli kuusi lasta: Varvara (1859-1922), kirjailija Sergei Abramovitš Auslenderin äiti; Anna (1860-1922), Aleksei (1862 -1922), Dmitri (1865-1895) ja Pavel (1876-1884). Kun Mihail oli puolitoistavuotias, isä siirrettiin palvelemaan Saratovin kaupungin oikeuskamariin, ja koko perhe muutti mukana. Vuonna 1883 Kuzmin opiskeli samassa lukiossa, jossa Nikolai Tšernyševski oli opiskelllut hieman aiemmin. Hän kirjoitti Saratovin aikana ensimmäiset E. T. A. Hoffmannia jäljittelevät proosakokeilunsa.
Bad Homburg vor der Höhe
Bad Homburg vor der Höhe (lyhyemmin Bad Homburg) on kaupunki Saksan Hessenin osavaltiossa. Kaupungin nimi oli Homburg vor der Höhe vuoteen 1912, jolloin se sai virallisen luvan lisätä nimeen sanan Bad. Kaupunki on Hochtaunuskreisin keskuskaupunki (Kreisstadt) ja se sijaitsee 10 kilometriä Frankfurt am Mainista luoteeseen. Kesäkuussa kaupungissa oli 54 089 asukasta. Kaupungin pinta-ala on 51,1 neliökilometriä, ja väestötiheys on 1 058 as./km2. Bad Homburg on jaettu kuuteen eri kaupunginosaan: Innenstadt, Dornholzhausen, Gonzenheim, Kirdorf, Ober-Erlenbach ja Ober-Eschbach. pienoiskuva|vasen|Erlöserkirche Bad Homburgissa
Mihail Kuzmin
Suku ja koulutus
Vuonna 1884 kun isän erottua palveluksesta Saratovissa, perhe muutti äidin vaatimuksesta tämän kotikaupunkiin Pietariin, jossa Mihail kävi Pietarin 8. kymnaasia. Isä kuoli pian Pietariin muuton jälkeen vuonna 1886. Eräs hänen läheisimmistä ystävistään ja merkittävimmistä vaikuttajistaan lukioikäisenä oli luokkatoveri, monikielinen Georgi Tšitšerin, joka oli intohimoinen Wagnerin ja Nietzschen kannattaja ja edusti myös homoseksuaalista suuntautumista. Lukiovuosina Kuzminin lukemisto koostui pääasiassa saksalaisista romantikoista kuten E. T. A. Hoffmann, Jean Paul, Friedrich de la Motte Fouqué ja Johann Ludwig Tieck. Hän myös sävelsi jo kouluaikana juhlallissävyisiä romanssi-alkusoittoja Don Giovannista ja Kleopatrasta kertoviin oopperoihin sekä oopperan nimeltä Kuningas Millo Carlo Gozzin innoittamana. pienoiskuva|210x210px|[[Georgi Tšitšerin vuonna 1900]] Valmistuttuaan lukiosta vuonna 1891 Kuzmin vietti kesän maalla Tšitšerin perheen luona, jossa häntä neuvottiin tiukasti jatkamaan opintojaan yliopistossa. Kuzmin kuitenkin pysyi valintansa takana ja elokuusta 1891 lähtien hän opiskeli säveltämistä Pietarin konservatoriossa Nikolai Rimski-Korsakovin johdolla, ilman valmistumista ja loppututkintoa. Hänen opettajinaan olivat myös Anatoli Konstantinovitš Ljadov ja Nikolai Feopemptovitš Solovjov (1846-1916). Kuzmin ei lopettanut opintojaan konservatoriossa, kun oli suorittanut sairastelun vuoksi vain kolme vuotta seitsemän vuoden mittaisesta kurssista. Hän otti kahden vuoden ajan oppitunteja Rimski-Korsakovilta V. V. Kunerin yksityisessä musiikkikoulussa. Hän selitti itse myöhemmin musiikkopintojensa jättämistä ja siirtymistään kohti runoutta: "Se on helpompaa ja yksinkertaisempaa. Runous putoaa valmiina taivaalta, kuin manna israelilaisten suuhun erämaassa."
Vuonna 1895 Kuzmin matkaili Turkissa, Egyptissa ja Kreikassa ja vuonna 1897 Italiassa. Matkoillaan hän kiinnostui Välimerenmaiden historiasta ja kulttuurista. Vuonna 1898 kokemansa henkisen kriisin jälkeen hän vetäytyi pohjoiseen Aunuksen ja Volgan luostariyhteisöihin. Näillä matkoilla oli tärkeä merkitys hänen runoudelleen. Vanhauskoisten innoittamana hän kirjoitti kansanlaulua ja hengellisiä lauluja muistuttavia hengellisiä runoja. pienoiskuva|200x200px|Sergei Sudeikin (1882–1946), päiväämätön omakuva pienoiskuva|223x223px|Juri Jurkun (alunper. Juozas Jurkūnas, 1895-1938) 1910-luvulla pienoiskuva|299x299px|Mihail Kuzmin noin vuonna 1911
Bad Homburg vor der Höhe
Historia
Homburgin, nykyisen Bad Homburgin, kaupunki mainittiin ensimmäisen kerran tekstissä vuonna 1180. Kaupankäyntioikeudet se sai vuoden 1330 tienoilla. 1800-luvulla kaupunki alkoi niittää mainetta kylpyläkaupunkina Elisabeth-lähteen löydyttyä. Rautatieyhteys Homburger Bahn Frankfurt am Mainin kaupunkiin avattiin 1859. Vuonna 1888 Bad Homburgista tuli Saksan keisarin Vilhelm II:n kesäresidenssi. Toisen maailmansodan aikana kaupunkia pommitettiin.
Kaupungin nimi juontuu Hohenbergin linnan nimestä.
Ystävyyskaupungit
Lähde:
Mihail Kuzmin
Yksityiselämä
Mainetta ja kuuluisuutta saatuaan Kuzminin siihenastiset kumppanit "vanhauskoisten hämäräperäiset kauppiaat ja virkailijat sekä kouluttamattomat ja ammattitaidottomat nuoret, korvautuivat Moskovan ja Pietarin eliittitaiteilijoilla". Syys-lokakuussa 1906 hänellä oli lyhyt romanssi taidemaalari Konstantin Somovin kanssa ja loka-joulukuussa 1906 intohimoinen suhde toiseen taiteilijaan, Sergei Sudeikiniin. Suhde katkesi väliaikaisesti Sudeikinin äkilliseen avioliittoon.
Vuonna 1908 Kuzmin asui lavastussuunnittelija ja taiteilija Sergei Sudeikinin (1882–1946) ja tämän vaimon, näyttelijätär ja balleriina Olga Glebovan (1885–1945) kanssa, jonka kanssa Sudeikin oli mennyt naimisiin vuotta aiemmin. Kun Olga sai tietää, että hänen aviomiehellään oli suhde Kuzminin kanssa, hän vaati Kuzminia muuttamaan pois. "Tästä vastoinkäymisistä huolimatta Kuzmin, Sudeikin ja Glebova jatkoivat ammatillista suhdetta ja tekivät yhteistyötä monissa hankkeissa - näytelmissä, musiikki-iloissa, runo-illoissa - erityisesti Pietarin kabaareissa." Kuzmin oli myös yksi Sudeikinin toisen vaimon, tanssijatar ja taiteilija Vera de Bossetin (myöh. Stravinska, 1889–1982) suosikkirunoilijoista, ja hänen julkaistu albuminsa sisältää useita hänen käsikirjoitettuja runojaan.