cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gabriel Pentinpoika Oxenstierna
Oxenstierna oli valtakunnankansleri Axel Oxenstiernan ja valtadrotsi Gabriel Gustafinpoika Oxenstiernan serkku. Hän jäi nuorena isättömäksi ja opiskeli ulkomaisissa yliopistoissa. Pian kotiinpaluunsa jälkeen hänet palkattiin kuningas Kaarle IX:n hoviin. Kustaa II Aadolf nimitti hänet moniin vastuullisiin virkoihin. Vuosina 1611–1617 Oxenstierna toimi kuninkaan asiainhoitajana Tallinnassa. Sen jälkeen hän vastasi armeijan varusteista. Vuonna 1631 hänet lähetettiin Suomeen kenraalikuvernööriksi, mutta vuonna 1633 hän luopui tehtävästä osallistuakseen hallitukseen. Vuodesta 1634 hänellä oli merkittävä virka Ruotsin valtaneuvostossa kamarimestarina (rikskattsmästare), mutta hän ei kyennyt kontrolloimaan hallituskumppaniensa toimia. Axel Oxenstiernan mukaan Gabriel-serkku oli omaneduntavoittelija. 1640-luvulla hän ehti olla vähän aikaa myös Liivinmaan kenraalikuvernööri. Vuonna 1651 hänet nimitettiin Korsholman ja Vaasan kreiviksi ja vuonna 1652 valtakunnanamiraaliksi.
Oxenstierna meni naimisiin vuonna 1610 Anna Gustafsdotter Banérin kanssa. Heille syntyi seitsemän tytärtä ja neljä poikaa.
Walkerinkettukoira
Walkerinkettukoira (Walker Foxhound) on yhdysvaltalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Rotu on perinteisesti kolmivärinen (tricolour).
Luonne ja käyttäytyminen
Walkerinkettukoira on energinen ja väsymätön metsästäjä.
Alkuperä
Amerikankettukoiran jalostuksen varhaisvuosina siitä eriytyi kolme linjaa, joita voidaan pitää erillisinä muunnoksinaan tai rotuinaan - näistä yksi on walkerinkettukoira. Eräs karjakauppias vieraili Tennesseen vuoristoalueella ja varasti sieltä mustan ajokoiran, jonka silmien yllä oli tan-merkit ja jonka häntä oli "rottamainen". Hän esitteli sen kentuckyläiselle metsästäjälle kenraali Maupinille, joka huomasi heti sen erinomaiset ominaisuudet ja käytti sitä jalostuksessaan kantakoirana uudelle rodulle. Hän nimesi sen Tennessee Leadiksi ja antoi sen jalostukseen myös ystävänsä John Walkerin kenneliin. Maupinin ja Walkerin kuoltua jälkimmäisen kaksi poikaa jatkoivat jalostusta, ja nämä risteyttivät silloin tällöin linjaan englanninkettukoiraa. Hyvien käyttöominaisuuksiensa vuoksi walkerinkettukoira alkoi pian levitä ympäri Yhdysvaltoja.
Vaikutus nykyisiin rotuihin
Walkerinkettukoiraa käytettiin walkerinpesukarhukoiran jalostukseen.
Arppe
Arppe on suomalainen suku, jonka yksi sukuhaara on aateloitu. Suku on alkujaan vanha ja vauras turkulainen porvarissuku, joka eräässä vaiheessa omisti myös Tuorlan kartanon Piikkiössä. Sukuun kuulunut Helsingin yliopiston rehtori A. E. Arppe aateloitiin vuonna 1863 ja introdusoitiin Suomen Ritarihuoneeseen aatelisena sukuna numero 233. Aatelinen sukuhaara kuitenkin sammui hänen poikansa kuollessa vuonna 1915.
Nullsoft
Nullsoft oli vuonna 1997 perustettu ohjelmistoyhtiö, jonka perusti Justin Frankel Sedonassa Arizonassa. Sen suosituimpia ohjelmia olivat Winamp-mediasoitin ja SHOUTcast-Internet-radiosovellus. Yhtiön nimi Nullsoft parodioi Microsoftin vastaavaa. Null on pienempi kuin micro (suomeksi mikro). Nullsoftin maskotti oli Mike the Llama (vapaasti suomennettuna Mikko Laama).
Maaliskuussa 1999 PlayMedia Systems haastoi Nullsoftin oikeuteen. NullSoft oli alun perin käyttänyt Tomislav Uzelacin kehittämää AMP MP3-decooderia, mutta sanoi luopuneensa siitä kesäkuussa 1998.
Nullsoft myytiin America Onlinelle 90 miljoonalla dollarilla 1. heinäkuuta 1999. Tämän jälkeen yhtiö muuttui AOL:in tytäryhtiöksi ja sen päämaja siirrettiin San Franciscoon. Nullsoft kehitti myös Nullsoft Streaming Video (NSV) -tiedostomuodon, Ultravox Media On Demand Server -palvelimen sekä Gnutella ja WASTE-vertaisverkot. AOL kielsi vertaisverkkotekniikan jakelun. Nullsoftin San Franciscon toimistot suljettiin joulukuussa 2003, jolloin Frankel ja muuta alkuperäiset kehittäjät jättivät AOL:n.
Vuonna 2014 yhtiön Winamp-mediasoitin ja SHOUTcast tuotteet myytiin AOL:lta uudelle omistajalleen Radionomy-nimiselle yritykselle.
Hökarängen
thumb|300px|Hökarängenin rakennuskantaa.
Hökarängen on yksi Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee eteläisen Tukholman alueella (Söderort), ja kuuluu hallinnollisesti Farstan kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Gubbängenin, Sköndalin, Farstan ja Fagersjön kaupunginosat. Hökarängen muodostettiin vuonna 1934, ja nykyisin siellä on asukkaita noin 7 900. Maa-alaltaan kaupunginosa on 1,42 neliökilometrin suuruinen.
Hökarängen rakennettiin vuosina 1947–1952. Siellä sijaitsee Hökarängenin metroasema.
Bob Inglis
thumb|right|Bob Inglis Robert Durden "Bob" Inglis (s. 11. lokakuuta 1959 Savannah, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän on istunut Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Etelä-Carolinan neljännestä vaalipiiristä vuosina 1993–1999 ja 2005–2011. Varsinaiselta koulutukseltaan hän on juristi.
Robert Coover
Robert Lowell Coover (s. 4. helmikuuta 1932 Charles City, Iowa, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut artikkelin ”The End of Books”. Coover on hypertekstin pioneereja. Hän kuuluu elektronisen kirjallisuuden organisaation (Electronic Literature Organisation) perustajajäseniin.
Coover opiskeli Indianan ja Chicagon yliopistoissa, ja hän on opettanut monissa eri yliopistoissa. Hän on opettanut myös verkkokirjoittamista Brownin yliopistossa, jossa hän työskentelee.
Cooverin ensimmäinen romaani The Origin of the Brunists sai William Faulknerin säätiön esikoisteospalkinnon vuonna 1966. Hänen tuotantonsa käsittää novelleja ja näytelmiä. Parhaiten Coover tunnetaan teoksestaan The Public Burning (1977), jossa hän kuvaa sympaattiseen sävyyn Richard Nixonia. Whatever Happened to Gloomy Gus of the Chicago Bears (1987) puolestaan antaa Nixonista hyvin toisenlaisen kuvan.
Givi Kartozia
Givi Aleksandres dze Kartozia (, 29. maaliskuuta 1929 – 3. huhtikuuta 1998) oli neuvostoliittolainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Seuratasolla Kartozia edusti Iskra Tbilisiä, 1950–1954 Bolševikia ja 1955 eteenpäin Tbilisin Burevestinkia. Vuonna 1963 hän valmistui Tbilisin valtionyliopistosta. Koulutukseltaan hän oli opettaja ja ekonomisti.
Moya Brennan
Moya Brennan (s. 4. elokuuta 1952 Gaoth Dobhair, Irlanti) on irlantilainen laulaja, joka tuli tunnetuksi Clannadin päälaulajana. Brennanin ensimmäinen sooloalbumi Máire julkaistiin vuonna 1992. Hänen sisarensa Enya on yksi maailman menestyneimmistä naisartisteista.
Julianna Borsos
Julianna Borsos (s. 8. tammikuuta 1971 Bryssel, Belgia) on suomalainen rahoitusalan ja pääomasijoittamisen ammattilainen ja perustamansa Bocap-konsernin toimitusjohtaja. Hän on syntynyt 1971 Brysselissä ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ranskalais-suomalaisesta koulusta vuonna 1990. Hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi kolmessa vuodessa 1993 Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulusta, josta hän väitteli 1998–1999 nuorimpana naispuolisena väittelijänä. Hän on opiskellut sekä Suomessa että ulkomailla, mutta kaikki hänen tutkintonsa ovat Suomesta. Borsos on naimisissa kauppaneuvos Kyösti Kakkosen kanssa ja hänen perheeseensä kuuluu aviomiehen lisäksi tämän kaksi aikuista tytärtä sekä koira. Hän on työskennellyt Suomessa rahoitusalalla ja lisäksi lyhyitä aikoja ulkomailla, esimerkiksi Belgiassa ja Yhdysvalloissa.
Lihaniemi
Lihaniemi on niemi ja entinen kylä Viipurinlahden itärannalla Venäjällä Suomen luovuttamalla alueella. Lihaniemi sijaitsi Uuraansalmen ja Rauhalahden välissä. Lihaniemen kylä käsitti vain noin puolet niemestä, sillä niemen tyviosa kuului Samolan kylään. Rauhalahden toisella puolella oli Alasommeen kylä ja Uuraansalmessa Lihaniemen kylä rajoittui Viipurin kuuluneeseen Uuraan satama-alueeseen. Viipurinlahden toisella puolella naapurikyliä olivat Porkansaari ja Piispansaari. Nykyisin Lihaniemen alueella on vähäistä asutusta, mutta sillä ei ole asutusnimeä.
Asutus ja elinkeinot
Lihaniemen kylässä oli 287 asukasta vuonna 1937. Maatalous oli kylän tärkein elinkeino, jonka lisäksi harjoitettiin myös kalastusta. Vuonna 1937 kylässä oli 123 ha peltoa, neljä ha niittyä ja 345 ha metsää. Kylässä toimi Matti Hottisen Perillisten kauppa ja Samolan Osuuskaupan sittemmin Osuusliike Torkkelin myymälä. Kylässä toimi nuoriseura.
Kansakoulu
Lihaniemen kansakoulu valmistui vuonna 1933. Lihaniemen kylän lisäksi koulupiiriin kuului muutamia Alasommeen kylän taloja. Vuonna 1939 Lihaniemen kansakoulussa oli 3 opettajaa ja 37 oppilasta.
Nikunen
Nikunen on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Laser (jolla)
Laser (entinen Laser Standard nykyisin ILCA 7) on yksityyppinen yhden hengen purjejolla. Sitä on valmistettu yli 200 000 kpl. Laser on suunniteltu kuljetettavaksi auton katolla: sen paino mahdollistaa helpon nostamisen ja masto koostuu kahdesta osasta. Tiukkojen luokkasääntöjen vuoksi kilpailuissa jollat ovat lähes identtisiä, minkä johdosta menestyksekäs purjehdus vaatii hyvää taktiikkaa.
International Laser Class Association (ILCA) määrittelee veneen tekniset tiedot ja kilpailusäännöt. Tavaramerkkikiistan vuoksi veneestä käytetään nykyisin virallisesti nimeä ILCA. ILCA-luokat nimettiin vastaamaan kunkin luokan purjekokoa. Entinen Laser Standard on nykyään ILCA 7, Laser Radial tunnetaan nimellä ILCA 6, ja nuorten Laser 4.7 muuttui ILCA 4 -luokaksi. Nimenmuutoksesta huolimatta veneet ja purjekoot pysyivät ennallaan.
Historia
Laser esiteltiin New Yorkin venenäyttelyssä 1971. Ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut pidettiin vuonna 1974 Bermudalla. Niihin osallistui purjehtijoita 24 eri maasta. Brasilialainen Robert Scheidt ("El Demolidor") on menestyneimpiä Laser-purjehtijoita kahdeksalla maailmanmestaruudellaan ja kahdella olympiakullallaan ja yhdellä olympiahopeallaan.
Laser Standard sai miesten olympiastatuksen Atlantan olympialaisiin vuonna 1996 ja on ollut siitä lähtien olympialuokkana. Naisten Laser Radial debytoi Pekingin olympialaisissa 2008, jolloin Suomea edusti Tuula Tenkanen. Thomas Johansson on menestyksekkäin suomalaisputjehtija Laser Standard -luokassa kolmella arvokisakullalla.
Laser olympialaisissa
Atlantan olympialaisista alkaen Laser on ollut miehille ja naisille avoin olympialuokka. Pekingin olympialaisissa miehillä oli oma luokkansa ja naiset kilpailivat ensimmäistä kertaa omassa luokassaan pienempipurjeisella Laser Radialilla.
Suomalaiset arvokisamitalistit
Laser Standard / ILCA 7
Versiot
thumb|left|Laser Standard Alkuperäisen Laser Standardin lisäksi on olemassa samaan runkoon pohjautuvat kevyemmälle purjehtijalle (60–80 kg) sopiva Laser Radial (ILCA 6) ja junioreiden (45–65 kg) Laser 4.7 (ILCA 4). Ne eroavat Standard-versiosta pienemmillä purjeillaan: Radialissa 5,76 m² ja 4.7-versiossa nimensä mukaisesti 4,7 m². Olympiapurjehduksessa naiset käyttävät Laser Radialia. Sari Multala ja Tuula Tenkanen ovat kuuluisa suomalaisia Radial-purjehtijoita.
Kärpänen (Lahti)
Kärpänen on Lahden kaupungin 30. kaupunginosa, joka sijaitsee kaupungin lounaisosassa. Kärpäsen alue sijaitsee Salpausselkää pitkin nousevan Kärpäsenmäen päällä, sen eteläisessä rinteessä sekä rinteen alla.
Kärpäsenmäki on saanut nimensä siitä, että autonomian aikana siellä oli venäläisten kasakoiden hevostallit ja näin ollen myös hevosenlantaa ja kärpäsiä. Samaa perua on vieressä sijaitsevan Kasakkamäen nimi.
Kärpäsessä on peruskoulu, kirjasto sekä Oululaisen tehdas. Hämeenlinnantie nousee ylös Kärpäsenmäkeä, ja jatkuu myöhemmin valtatie 12:na.
Ratahallintokeskuksen, Hollolan kunnan, Lahden kaupungin ja Nastolan kunnan teettämän Lahden kaupunkiseudun rataympäristöselvityksen (2004) perusteella Kärpäsenmäen pientaloalue on yksi Lahden kaupunkiseudun kulttuurihistoriallisesti merkittävistä kohteista.
Valtatie 12:n varrella ehkä näkyvin maamerkki on Kärpäsenmäellä oleva Oululaisen leipomon korkeat betoniset viljasiilot. Kärpäsen mäen länsipuolella alue jatkuu Metsäkankaana. Kärpäsenmäellä sijaitsevat myös Lahden Läntinen hautausmaa siunauskappeleineen sekä Lahden vanha ravirata.
Aiheesta muualla
60.9725°N, 25.60472°W
Mario Reiter
Mario Reiter (s. 5. marraskuuta 1970 Rankweil, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Reiter voitti alppiyhdistetyn olympiakultaa Naganon kisoissa 1998. MM-kilpailuissa hän on ollut pujottelussa toinen ja yhdistetyssä kolmas. Maailmancupissa Reiter saavutti kolme voittoa (2 pujottelun ja yhden suurpujottelun).
Suuri nälänhätä 1315–1317
Suuri nälänhätä 1315–1317 tappoi miljoonia ihmisiä Pohjois-Euroopassa. Se kosketti Alppien pohjoispuolista Eurooppaa Irlannista Venäjälle.
Agustín Aranzabal
Agustín Aranzabal Alkorta (s. 15. maaliskuuta 1973 Bergara, Guipúzcoan maakunta, Espanja) on espanjalainen entinen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja. Aranzabal pelasi kasvattajaseurassaan Real Sociedadissa vuoteen 2004, jonka jälkeen hän siirtyi Real Zaragozaan.
Aranzabal pelasi Espanjan maajoukkueessa 1996 kesäolympialaisissa, 1998 maailmanmestaruuskilpailuissa ja 2000 Euroopan-mestaruuskilpailuissa.
Suuri nälänhätä 1315–1317
Keskiajalla ihmisiä kuoli nälkään joka vuosi. Näinä vuosina nälkäkuolemia oli poikkeuksellisen paljon, ja ne vaikuttivat yhteiskuntaan rajusti. Kesän 1315 runsaat sateet tuhosivat viljasadon, ja seuraavan kevään ollessa yhtä sateinen, ei edes siemenviljaa jäänyt seuraavaksi vuodeksi. Vuonna 1317 kulkutaudit levisivät valtoimenaan. Normaalin elämään voitiin palata vasta 1322, paikoin vasta 1325.
Kuolleiden määrästä on hyvin erilaisia arvioita; monin paikoin jopa 10–25 % väestöstä kuoli nälkään.
Helsingin Jalkapalloklubi (jääpallo)
Helsingin Jalkapalloklubi on vuonna 1907 perustettu helsinkiläinen jalkapalloseura. HJK:n lajivalikoimaan otettiin vuonna 1909 mukaan jääpallo, joka oli kesällä pelattavan jalkapallon rinnalla seuran talvinen pelattu ykköslaji. Jääpallo kuului HJK:n lajivalikoimaan 1960-luvun lopulle saakka. Seura on voittanut jääpallon Suomen mestaruuden viisi kertaa.
Ensimmäiset SM-kilpailut
Jääpallo otettiin HJK:n lajivalikoimaan 1909, ja se osallistui ensimmäistä kertaa Jääpallon SM-kilpailuun vuonna 1912. Se kuitenkin hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa Helsingin IFK:lle murskaavasti 21-0. Seuraavan kerran HJK oli SM-kilpailussa mukana vuonna 1915, tällä kertaa HIFK pudotti HJK avausottelussa jatkosta maalein 8-0. Seuraavana vuonna 1917 oli Kronohagens IF:n vuoro pudottaa HJK jatkosta ensimmäisellä kierroksella, maalein 3-1. Kausi 1918 jäi sisällissodan takia väliin, eikä HJK selviytyt vielä kausina 1919 ja 1920 ensimmäistä kierrosta pidemmälle, kun paikallisvastustajat KIF ja HPS pudottivat sen jatkosta.
Jääpallossakin maan huipulle
Jalkapallossa HJK oli 1910-luvulla maan hallitseva seura, mutta jääpallokentillä seura jäi vielä muiden helsinkiläisseurojen jalkoihin. 1920-luvulle tultaessa tilanne muuttui. Vuonna 1921 HJK ja HIFK pelasivat ensimmäisellä kierroksella ensin tasapelin 3-3, ja jatkoonmenijä selvisi uusintaottelussa. Uusintaottelun HJK voitti 7-4, mikä oli SM-kilpailuissa sen ensimmäinen voitto. Näin seura eteni seuraavalle kierrokselle, jossa vastaan tuli KIF. Ottelusta tuli tasainen, ja HJK selviytyi lopulta voittajaksi maalein 5-3 ja eteni loppuotteluun Wiipurin Bandy & Jalkapalloseuraa, paremmin Susina tunnettua jääpallon mahtiseuraa vastaan. Loppuottelu pelattiin Viipurissa Salakkalahden jäällä. Sudet oli voittanut kuusi edellistä mestaruutta ja viipurilaisseura oli loppuottelun selkeä ennakkosuosikki. HJK johti ensimmäisen puoliajan jälkeen maalein 1-3. Toisella puoliajalla HJK:n puolustus kesti, ja lopputulos oli 2-5 HJK:n hyväksi. Näin seura saavutti yllättäen ensimmäisen jääpallon Suomen mestaruutensa.
Seuraavana kautena HJK ei selviytynyt neljän parhaan joukkoon. Kauteen 1923 HJK lähti Susien ja Kiffenin ohella yhtenä ennakkosuosikeista. Ottelussa finaaliin pääsystä HJK löi Kiffenin 7-2 ja eteni Viipurissa pelattuun loppuotteluun Susia vastaan. Sudet hallitsi ottelua selvästi, mutta lopputulos kirjattiin HJK:n hyväksi 1-4. Mestaruus ei kuitenkaan tullut enää yllätyksenä, HJK:lla oli jo leveyttä pelaajamateriaalissa, sillä sillä oli pelaajia neljä joukkueellista.
Myös seuraavana kautena 1924 HJK selviytyi loppuotteluun pudottamalla SM-kilpailuijen jatkosta ensin paikalliskilpailijansa HPS:n ja Kiffenin ja sen jälkeen Turun IFK:n. HJK sai pelata loppuottelun ensimmäistä kertaa kotikentällään Helsingin Pallokentällä, taas Viipurin Susia vastaan. Loppuottelussa HJK oli parempi maalein 4-1, ja voitti näin kolmannen mestaruutensa. HJK:n loppuottelujoukkue oli täsmälleen sama kuin edellisenäkin mestaruuskautena.
HJK selviytyi finaaliin myös kausina seuraavana kautena 1925 ja seuraavana kautena 1927, mutta molempina kausina Sudet vei mestaruuden Viipuriin. Kaudella seuraavana kautena 1928 oli taas HJK:n vuoro. HJK oli kokenut pelaajamenetyksiä, mutta kuitenkin sen onnistui yllättää Sudet Helsingissä pelatussa loppuottelussa 4-3. Kauden maalikuningas oli HJK:n Esko Pekonen 16:lla maalillaan.
Seuraavina kahtena kautena HJK ei selviytynyt loppuotteluun asti, se putosi aina niukasti jatkosta. Vuonna 1931 jääpallossa siirryttiin sarjamuotoiseen SM-sarjaan, ja ensimmäisessä sarjamuotoisessa kilpailussa HJK sijoittui neljänneksi. Kausina 1931-1936 HJK ei yltänyt kärkisijoille, eikä mitali ollut kovin lähelläkään. Vuonna 1937 talven tulo viivästyi, ja Palloliitto päätti että sarja pelattiin kahdessa lohkossa. Neljän joukkueen etelälohkossa HJK ja Akilles sijoittuivat HIFK:n taakse tasapisteissä, jolloin uusintaottelu ratkaisi välieriin pääsyn. Uusintaottelun HJK voitti maalein 5-4 ja eteni välieriin. Välieräottelu pelattiin Helsingissä Susia vastaan, HJK voitti ottelun 5-1. Loppuottelu oli Helsingin paikallisottelu HJK:n ja HIFK:n välillä, ottelu pelattiin Pallokentällä. Joukkueet eivät saaneet ratkottua mestaruutta ensimmäisessä ottelussa, peli päättyi tasatulokseen 1-1 ja mestaruuden ratkaisemiseen tarvittiin uusintaottelu. Ottelu pelattiin kaksi viikkoa myöhemmin. Ottelussa HJK:n onnistui voitta HIFK maalein 3-2, ja näin seuralle sen historian viides mestaruus. HJK oli kaudella hienoinen yllätysmestari.
Kauden 1937 mestaruus jäi jääpallokentillä HJK:n viimeiseksi. Seuraavana kautena se sai vielä pronssimitalit. 1940-luvulle tultaessa HJK sai sotien välissä pelatulla kaudella 1941 pronssimitalit. Sotien jälkeen vuonna 1946 HJK selviytyi vielä kerran loppuotteluun. Loppuottelu pelattiin Helsingin Stadionilla, siinä WP-35 oli selvästi parempi ja voitti ottelun 3-1. HJK saavutti hopeaa, mikä jäi sen viimeiseksi jääpallomitaliksi.
Menestys hiipuu
Vuonna 1947 HJK sijoittui sarjan keskivaiheille. Vuonna 1948 SM-sarjassa pelasi sotavuosien jälkeen tehtyjen sarjamuutosten takia 20 joukkuetta, ja sarjaa päätettiin jälleen supistaa. Sarjasta putosi yhteensä 8 joukkuetta, ja HJK oli Suomensarjaan putoajien joukossa. HJK pelasi SM-sarjan itälohkossa, eikä SM-sarjassa säilyminen ollut lähelläkään, se sijoittui lohkossa kahdeksanneksi.
Suomensarjakautena 1949 HJK voitti lohkonsa ja karsintaottelussa noususta se voitti Valkeakosken Hakan ja palasi SM-sarjaan. SM-sarjassa vuonna 1950 HJK kuitenkin putosi takaisin Suomensarjaan sijoituttuaan itälohkossa toiseksi viimeiseksi. Seuran hissiliike sarjatasojen välillä jatkui, se nousi kauden 1951 päätteeksi takaisin SM-sarjaan kaudeksi 1952. HJK säilytti sarjapaikkansa niukasti pareina seuraavana kautena, ja kaudella 1955 se sijoittui vielä SM-sarjassa neljänneksi. Kausi 1957 oli HJK:n viimeinen pääsarjatasolla, se putosi Suomensarjaan sijoituttuaan SM-sarjan yhdeksänneksi.
Seuraavina Suomensarjakausina HJK ei selviytynyt SM-sarjakarsintoihin asti. Vuonna 1960 seura voitti Suomensarjan lohkonsa, mutta nousua SM-sarjaan ei tullut. Seuraavina kausina HJK ei enää yltänyt yhtä korkealle.Jääpallon Suomensarja 1963 jäi HJK:n viimeiseksi Suomensarjassa, seuraavan kauden 1964 sarjapaikastaan se luopui. HJK jatkoi jääpalloilemista vielä muutamia vuosia piirisarjatasolla, mutta jääpallo poistui seuran ohjelmasta kokonaan 1960-luvun lopulla.
Eulalia-täti
Juoni
Elokuva sijoittuu kuvitteelliseen Tukkilahden rantakaupunkiin. Kunnallisia luottamustehtäviä hoitava Mauri Huhkinen ja postimestari Roger Sjöroos odottavat perintöä Eulalia-tädiltä, joka on Amerikasta Suomeen palannut varakas leskirouva. Mauri ja Roger ovat Eulalian ensimmäisen miehen Henrikin sukulaisia, eikä Eulalia ole koskaan tavannut heitä.
Maurin tyttären, naimisaikeissa olevan Kyllikin, eno kapteeni Poukka on palannut maihin. Poukka lupaa sisarentyttärelleen hoitaa naimisiinmenoon liittyviä asioita, sillä Maurilla on niin kova kiire Helsinkiin "hoitamaan kunnan asioita", ettei hän ehdi tavata Kyllikin sulhasta Einoa. Poukka ja maisteri Kallio päättävät lähteä Maurin perässä pääkaupunkiin saadakseen Mauri hellittämään kunnallisesta hosumisestaan.
Eulalia on nykyisin rouva Jaatsi, ja hänen uusi aviomiehensä on tohtori Jaatsi. Rogerin vaimo Edla on sopinut tapaavansa Eulalian Helsingissä hotelli Metropolissa, missä myös Mauri, Roger ja Poukka asustelevat. Eulalia esittää Metropolissa eroottisesti latautunutta tanssinumeroaan ja illallistaa Maurin, Rogerin, Poukan ja herra Jaatsin kanssa. Edla sattuu paikalle ja vaatii Rogeria mukaansa mokomasta illanvietosta.
Tukkilahdessa kunnallismiesten Helsingin-matka on polttavana puheenaiheena. Nolo Mauri päättää luopua luottamustehtävistään, mutta vävyehdokas Eino puolustaa häntä niin onnistuneesti, että hän peruu eroaikeensa ja samalla hyväksyy Einon tyttärensä mieheksi. Kesken puolustuspuheen Eulalia ilmestyy paikalle. Edla järkyttyy, sillä hän tunnistaa Eulalian miehiä viihdyttäväksi korkeatasoiseksi laululinnuksi, mutta ei tiedä tämän olevan rikas Eulalia-täti. Sekaannus johtuu tädin muotokuvasta, joka on maalattu iäkkäästä opettajattaresta otetun valokuvan perusteella eikä siten muistuta lainkaan nuorekasta, kaunista, muodokasta ja viehkeää Eulaliaa.
Lopussa Eulalia kertoo sekä Rogerin että Maurin saavan Henrik-vainajalta huomattavan perinnön. Seuraa loppusuudelma.
Musiikki
Sekä Hjalmar Nortamon näytelmä että Eino Jurkan filmatisointi sisältävät runsaasti musiikkia ja useita Nortamon sanoittamia lauluja. Kaksiminuuttisen alkusoiton on säveltänyt Väinö Hannikainen. Elokuvan musiikista on levytetty sävellykset Meripoikatte veis (1959), Merimiäste läksilaul (1929), Lontoon Jenny (1928), Båklandets vackra Maja / Saarennon Maija sorja / Seiskarin kaunis Siiri (1929), Juhlan päättäjäislaulu / On taasen vietetty juhlahetki (1929) sekä Bellona ja Rodrigo (1929 ja 1939). Birgit Kronström laulaa pariminuuttiset musiikkikappaleet Oon naisten kesken elegantti ain ja kaikkein muodikkain sekä Bellona ja Rodrigo Kaarlo Kydön säestäessä pianolla.
Kuvausaika ja -paikat
Eulalia-täti kuvattiin syksyllä 1940. Kuvauspaikkoina olivat Uusikaupunki ja Helsinki (Yrjönkadun uimahalli, Suurkirkko, Eduskuntatalo, Postitalo). Studiona toimi Oy Eloseppo Ab:n studio Pikku Satamakatu 6:ssa Helsingin Katajanokalla.
Arviot
Eulalia-täti sai sangen "ilahtuneen vastaanoton", ja sen tyyliä kehuttiin moderniksi. Uudessa Suomessa kriitikko kirjoittaa: "Nortamolainen pikkukaupunkihuumori ja Nortamon laulut ovat ne kaksi tekijää, jotka ilahuttavan aitoina kuvastuvat Eulalia täti -elokuvasta." Helsingin Sanomien Leo Schulgin ylisti Väinö Hannikaisen uvertyyriä ja piti Jurkan ohjausta onnistuneena mutta suhtautui käsikirjoitukseen varauksellisesti. Hänen mielestään tarinan keskushahmo Eulalia jäi etäiseksi. Näyttelijäsuoritukset arvioitiin onnistuneiksi.
Huomioita
Raumalaisen Hjalmar Nortamon kolminäytöksinen huvinäytelmä Eulalia-täti sai kantaesityksensä Porin Näyttämöllä 27. helmikuuta 1929. Kappaletta on esitetty myös muun muassa turkulaisella Nummenmäen Näyttämöllä (1992) ja Vantaan Näyttämöllä (2002). Kantaesityksessä Eulalian roolin näytteli operettitaiteilija Aino Haverinen, Mauri Huhkisen osassa oli teatterivaikuttaja Hannes Flinck, joka näytteli 1930- ja 1940-luvuilla sivuosia useissa suomalaisissa elokuvissa.
Eulalia-täti oli Sampo-Filmin toinen ja viimeinen näytelmäelokuva. Sen yleisömenestys oli keskinkertainen. Nimimerkin U. R. Kalmari takana lienee Ilmari Unho.
Eulalia-tädin tanssiesityksissä nähdään muun muassa Klaus Salin, Orvokki Siponen ja Hannele Suomalainen.
Pyörähdysaika
pienoiskuva|Asteroidi [[4 Vestan pyörähdysaika on 5,342 tuntia.]]Pyörähdysaika on aika, joka kuluu kappaleen pyörähtämiseen kerran pyörimisakselinsa ympäri (360°).
Pyörähdysaika on pyörimisnopeuden käänteisluku.
Maapallon pyörähdysaika akselinsa ympäri on noin yksi vuorokausi. Planeetan täysi 360° asteen pyörähdys suhteessa hyvin kaukaiseen tähteen on kyseisen planeetan sideerinen vuorokausi. Maan sideerinen vuorokausi on n. 23,934 aurinkotuntia tai 24 tähtituntia.
Maapallon kiertoaika auringon ympäri on tasan yksi vuosi.
Ristiinan hyvinvointiasema
Ristiinan hyvinvointiasema on Mikkelin Ristiinan kirkonkylällä toimiva julkinen sosiaali- ja terveysasema. Vuoden 2017 alusta Mikkelin terveys- ja sosiaalipalveluiden toteuttamisesta on vastannut usean kunnan yhteisen Etelä-Savon sosiaali- ja terveyspalvelujen kuntayhtymä Essote ja vuoden 2023 alusta Etelä-Savon hyvinvointialue.
Terveysaseman laboratoriotoiminnoista vastaa Itä-Suomen laboratoriokeskuksen liikelaitoskuntayhtymä (ISLAB).
Nazareth
Nazareth on vuonna 1968 perustettu skotlantilainen hard rock -yhtye. Yhtyeellä oli useita pikkuhittejä 1970-luvulla, mutta parhaiten se muistetaan etenkin cover-hitistään "Love Hurts" ja albumeista Razamanaz ja Hair of the Dog. Yhtye on toiminnassa edelleen ja vietti vuonna 2018 50-vuotisjuhlaansa. Yhtye on toiminut pioneerina useille skotlantilaisille rockyhtyeille, ja muun muassa menestynyt yhdysvaltalainen Guns N’ Roses -yhtye on nimennyt Nazarethin yhdeksi suurimmista esikuvistaan.
1968–1975
Yhtye perustettiin joulukuussa 1968 Skotlannin Dunfermlinessa paikallisen The Shadettes -nimisen yhtyeen pohjalta. Kokoonpanoksi muodostui Dan McCafferty, jonka raspikurkkuäänestä tuli yksi yhtyeen tunnusmerkeistä, espanjalaisjuurinen Manuel "Manny" Charlton (kitara), Pete Agnew (basso) ja Darrell Sweet (rummut). Nimi Nazareth tuli The Band -yhtyeen kappalen "The Weight" sanoista ("I pulled into Nazareth / Was feelin' about half past dead..."). Yhtye oli soittanut keikoillaan pääasiassa cover-kappaleita, mutta Charltonin ehdotuksesta yhtye alkoi kirjoittaa omia kappaleita. Yhtye sai tuekseen skottilaisen varakkaan viihdeyrittäjän Bill Fehillyn, joka alkoi manageroida yhtyettä.
Yhtye muutti Lontooseen vuonna 1971, ja sen ensimmäinen albumi Nazareth julkaistiin samana vuonna. Albumi sisälsi mm. cover-version kappaleesta "Morning Dew" sekä ajan hengen mukaisesti raskaan aloituskappaleen "Witchdoctor Woman". Toinen albumi, nimensäkin mukaisesti ensimmäistä kokeilevampi Exercises julkaistiin vuonna 1972. Albumilta löytyy mm. "Woke Up This Morning" -kappaleen alkuperäinen versio sekä balladi "Love Now You're Gone". Albumit eivät saaneet listamenestystä ja ne julkaistiin pienellä Pegasus-levymerkillä. Uudeksi levy-yhtiöksi ennen kolmatta albumia tuli Mooncrest Records ja Pohjois-Amerikassa yhtyeen albumeja julkaisivat aluksi Warner Bros ja sittemmin A&M Records. Euroopassa ja muualla maailmassa julkaisijana toimi Vertigo Records.
Yhtye sai kuitenkin jonkin verran huomiota mediassa, ja se pääsi Deep Purplen kiertueelle lämmittelijäksi. Purplen basisti Roger Glover kiinnostui yhtyeestä ja lupautui tuottamaan seuraavan albumin. Razamanaz julkaistiin alkuvuodesta 1973, ja siitä tuli yhtyeen läpimurtoalbumi. Se menestyi hyvin sisältäen kaksi Britannian top ten -hittiä, "Bad Bad Boy" ja "Broken Down Angel". Myös nimikappale on yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Myös kaksi seuraavaa albumia, niin ikään Gloverin tuottamat Loud ’N’ Proud (1973) ja Rampant (1974), menestyivät hyvin sisältäen muun muassa hitiksi nousseen Joni Mitchell -lainan "This Flight Tonight" sekä pienemmän hitin "Shanghai'd In Shanghai", jolla vierailee Deep Purplen kosketinsoittaja Jon Lord. Alkuvuodesta 1975 julkaistu single, cover-versio Tomorrow-yhtyeen kappaleesta "My White Bicycle", nousi myös top-20:een Britanniassa. Nazarethin vahvuutena oli tehdä hyvin omannäköinen sovitus valitsemastaan cover-kappaleesta.
Vuonna 1975 yhtye julkaisi maailmanlaajuisesti menestyneimmän albuminsa Hair of the Dog. Albumilta löytyy klassikoiksi nousseita kappaleita, kuten nimikappale, "Beggar's Day" ja "Please Don't Judas Me". Pohjois-Amerikan painokselta löytyvästä ja muualla maailmassa singlenä julkaistusta "Love Hurts" -kappaleesta tuli yhtyeen suurin hitti. Kappale oli jälleen cover-versio, tällä kertaa Felice ja Boudleaux Bryantin kirjoittamasta kappaleesta, jonka olivat aiemmin levyttäneet muun muassa The Everly Brothers ja Roy Orbison. Nazarethin versio on kuitenkin tunnetuin, ja se on myös yhtyeen tähän mennessä ainut Yhdysvalloissa top 10:een päässyt single. Myös Hair of the Dog -albumi menestyi hyvin Yhdysvalloissa aukoen ovia yhtyeelle Pohjois-Amerikkaan ja myyden lopulta platinalevyn arvoisesti. Yhtye nautti suurta menestystä etenkin Kanadan puolella.
1976–1980
thumb|Nazareth esiintymässä vuonna 1976. Hair of the Dogin aikoihin Nazarethin menestys Isossa-Britanniassa alkoi hiipua punk rockin tullessa muotiin. Yllättävästi jopa Hair of the Dog-albumi ei single-menestyksestä huolimatta ollut noussut edes Britannian albumi-listalle heikon myynnin takia. Myöskin yhtyeen levyjä julkaissut Mooncrest-levy-yhtiö meni konkurssiin samoihin aikoihin ja yhtyeen uudeksi levy-yhtiöksi kotimaassaan tuli Mountain Records Vertigon hoitaessa albumien jakelun muualle Eurooppaan.
Yhtye keskitti toimintaansa Pohjois-Amerikkaan nauhoittaen seuraavat albuminsa Kanadassa. Kaksi seuraavaa albumia Close Enough for Rock ’N’ Roll ja Play ’n’ the Game, julkaistiin vuonna 1976. Albumit menestyivät hyvin varsinkin Kanadassa, jossa Nazarethista tuli eräs suosituimmista brittiyhtyeistä ja myöskin Nazarethin amerikkalainen levy-yhtiö A&M Records panosti yhtyeeseen. Ensinmainitulta löytyvästä "Telegram"-kappaleesta tuli yhtyeen konserttien avausnumero useaksi vuodeksi.
Marraskuussa 1977 julkaistu Expect No Mercy oli pariin aiempaan levyyn verrattuna hieman raskaampi, mutta sisälsi myös viittauksia tuolloin Yhdysvalloissa muodissa olleeseen AOR-musiikkiin. Albumin menestys listoilla oli aiempaa heikompaa, ja myös A&M-levy-yhtiö oli vaatinut yhtyettä nauhoittamaan kappaleet uudestaan, koska yhtiön mielestä alkuperäinen materiaali oli ollut liian "raskasta". Yhtyettä kohtasi myös takaisku samana vuonna, kun manageri Bill Fehilly kuoli lento-onnettomuudessa.
Yhtyeessä alettiin menestyksen haihtumisen pelossa suunnitella uusia ideoita. Kitaristi Manny Charltonin, joka oli tuottanut yhtyeen albumit Hair of the Dogista alkaen, ehdotuksesta yhtyeeseen otettiin toinen kitaristi, Alex Harveyn yhtyeessä soittanut Zal Cleminson. Seuraavan albumin, vuonna 1979 julkaistun raskaamman No Mean Cityn, myötä yhtye sai jälleen menestystä Britanniassa, jossa singlenä julkaistut "May The Sunshine" ja "Star" nousivat listoille. Charltonin mukaan Cleminsonin tulo yhtyeeseen oli piristysruiske hänen tuodessaan uusia ideoita yhtyeen musiikkiin. Kokoonpanon seuraava albumi Malice in Wonderland (1980) ei menestynyt vahvasta kaupallisen potentiaalin omaavasta kappalemateriaalista huolimatta. Yhtyeen levy-yhtiö Mountain Records oli joutunut rahallisiin vaikeuksiin, ja albumin huonosta menestyksestä pettynyt Zal Cleminson erosi yhtyeestä.
1980–1989
Nazareth jatkoi alkuperäisellä kokoonpanolla ja teki sopimuksen NEMS-yhtiön kanssa. The Fool Circle -albumi julkaistiin vuonna 1981, ja se jatkoi edellisen levyn kaupallisempaa suuntausta olemalla sekoitus mm. rockia, reggaeta ja bluesia. Albumin jälkeen yhtyeen kokoonpanoa päätettiin jälleen laajentaa ja mukaan tulivat Billy Rankin, nuori kitaristi Glasgowsta sekä amerikkalainen, jo The Fool Circle -albumilla vieraillut Spirit-yhtyeen entinen kosketinsoittaja John Locke. Uusi kokoonpano julkaisi ensi töikseen livealbumin Snaz, joka menestyi hyvin ympäri maailmaa ja esitteli yhtyeen hyvässä livekunnossa. Vuonna 1982 yhtye julkaisi singlen, balladin "Dream On" josta tuli kansainvälinen hitti. Albumi 2XS (1982) menestyi myös hyvin singlen siivittämänä, vaikka sitä ei heti julkaistukaan Britanniassa levy-yhtiön lakisotkujen vuoksi. Locke lähti yhtyeestä 2XS-kiertueen jälkeen, ja viisimiehinen Nazareth julkaisi Sound Elixir -albumin (1983), joka oli tyylillisesti epätasainen sisältäen vaikutteita myös soul- ja funk-musiikista. Albumin jälkeen Billy Rankin lähti soolouralle.
Nazareth jatkoi Rankinin lähdön jälkeen jälleen alkuperäisellä kokoonpanollaan. Yhtye sai uuden levytyssopimuksen Vertigo Recordsilta ja julkaisi vuonna 1984 The Catch -albumin, jolta löytyy yhtyeen tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluva "This Month's Messiah". Vuoden 1986 Cinema-albumi merkitsi paluuta rock-voittoiseen suuntaukseen, mutta isoihin listasijoituksiin ei ollut enää paluuta. Vuoden 1989 Snakes ’N’ Ladders jäi alkuperäiskokoonpanon viimeiseksi albumiksi. Yhtyeen kitaristi ja tuottaja Manny Charlton oli ajautunut ristiriitoihin muiden jäsenten kanssa ja hänet erotettiin yhtyeestä. Myös levy-yhtiön tuki oli jäänyt olemattomaksi albumin jäätyä julkaisematta Britanniassa.
1990–1999
Charltonin tilalle tuli yhtyeessä jo aiemmin soittanut Billy Rankin. Yhtye julkaisi albumit No Jive (1991) ja Move Me (1994) tehden levyjen tiimoilta isoja kiertueita ympäri maailmaa. Ennen Move Me-kiertuetta Billy Rankin erosi yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli kitaristiksi skotti Jimmy Murrison ja yhtyeeseen otettiin jälleen kosketinsoittaja, tällä kertaa yhtyeen jäsenten vanha tuttu Ronnie Leahy. 1990-luvun puolivälissä Castle Communications -yhtiö alkoi julkaista yhtyeen vanhaa tuotantoa uudelleenremasteroituna ja julkaisut toivat lisää näkyvyyttä yhtyeelle, johtaen kolmen levyn levytyssopimukseen suuren SPV-yhtiön kanssa.
Seuraava albumi, Boogaloo julkaistiin vuonna 1998 ja se sai hyviä arvosteluja kriitikoilta ja faneilta. Nazarethia kohtasi kuitenkin tragedia, kun rumpali Darrell Sweet kuoli sydänkohtaukseen yhtyeen Amerikan-kiertueen avauspäivänä 30. huhtikuuta 1999 New Albanyssa Indianassa. Tapahtumasta järkyttynyt yhtye perui kiertueen ja sen tulevaisuus oli pitkään vaakalaudalla.
2000–
Nazareth jatkoi tauon jälkeen toimintaansa ja uudeksi rumpaliksi tuli basisti Pete Angewin poika, Lee Agnew. Yhtye jatkoi keikkailua ja vuonna 2002 julkaistiin edellisvuonna Glasgowssa taltioitu livealbumi sekä DVD Homecoming. Ronnie Leahy jätti yhtyeen samana vuonna ja Nazareth on siitä lähtien jatkanut nelimiehisenä. Vuosina 2003–2005 yhtye teki kiertueita ympäri maailmaa. 2005 julkaistiin live-DVD "Live from Classic T Stage", jossa yhtye soittaa livesetin Sheppertonin filmistudioilla. Myös vuoden 2007 Brasilian kiertueen konsertteja kuvattiin ja julkaistiin live-DVD:n muodossa.
Nazarethin ensimmäinen studioalbumi kymmeneen vuoteen, The Newz, julkaistiin vuonna 2008 yhtyeen 40-vuotisjuhlan aikaan. Yhtye teki myös laajan juhlakiertueen ympäri maailmaa. Studioalbumi Big Dogz julkaistiin 2011 ja Rock 'n' Roll Telephone vuonna 2014. Viimeisimmät studioalbumit ovat saaneet hyvän vastaanoton faneilta ja kriitikoilta.
Laulaja Dan McCafferty erosi yhtyeestä vuonna 2013 45 vuoden jälkeen terveydellisiin syihin vedoten. Hän on kuitenkin myöhemmin kertonut, että vaikkei hän pysty enää esiintymään, hän ei omasta mielestään ei koe mahdottomaksi levyttää Nazarethin kanssa. Yhtye juhlisti 50-vuotisjuhlaansa julkaisemalla 24. studioalbuminsa, Tattooed on My Brain, lokakuussa 2018. Albumilla on uusi laulaja Carl Sentance, joka oli aikaisemmin yhtyeessä Persian Risk. Yhtye on jatkanut kiertämistä aktiivisesti.
Manny Charltonin Nazareth 2008–2009
thumb|250px|[[Manny Charlton esiintymässä vuonna 1976.]] Vuonna 2008 Nazarethin 40-vuotisjuhlavuonna Charlton lähti kolmen amerikkalaismuusikon kanssa kiertueelle Nazareth-nimen alla herättäen närää varsinaisen Nazarethin keskuudessa. Yhdysvalloissa asunut Charlton oli pyörittänyt omaa Manny Charlton Band -yhtyettään ja julkaissut sooloalbumeja ja päätti nyt lähteä kiertueelle Nazareth-nimen alla Yhdysvalloissa esittäen lähinnä Nazarethin 1970-luvun materiaalia. Helmikuussa 2009 kuitenkin ilmoitettiin, että Charlton on jäänyt eläkkeelle musiikkimaailmasta ja että kiistat varsinaisen Nazarethin kanssa on sovittu. Vuonna 2010 Charlton on palannut musiikkimaailmaan perustaen jälleen Manny Charlton Band -yhtyeen.
Lumisota (patsas)
Lumisota on suomalaisen kuvanveistäjä Viktor Janssonin suunnittelema pronssiin valettu patsas, joka sijaitsee Lahdessa, yhteiskoulun ja lyseon välisessä pienessä puistikossa. Teos paljastettiin vuonna 1937.
1930-luvun henkinen patsas kuvaa lumipalloa heittäviä poikaa ja tyttöä. Teos symboloi elämänhalua ja nuoruutta.
Matias Koivuniemi
Matias (ent. Joni) Koivuniemi (s. 1. huhtikuuta 1981 Vantaa) on suomalainen stand up -koomikko. Hän on tehnyt stand upia vuodesta 2003.
Elämä ja ura
Koivuniemi on esiintynyt muun muassa Nelosen stand up -ohjelmissa. Hän tekee myös suuren suosion saaneita Pro-sketsejä. Hänellä on myös oma Savuna Ilmaan -niminen podcast.
Koivuniemi mainitsee esikuvikseen George Carlinin, Bill Hicksin ja Charles Chaplinin.
Yksityiselämä
Koivuniemi on asunut lähes koko elämänsä Tikkurilassa, mutta asuu nykyään Helsingissä.
Petteri Järvinen
Petteri Jukka Järvinen (s. 9. helmikuuta 1962 Tampere ) on suomalainen tietotekniikka-asiantuntija, tietokirjailija, tutkija, tietotekniikan kouluttaja ja konsultti. Hänen kuukausittainen kolumninsa on ilmestynyt Tietokone-lehdessä ja sen seuraajassa Tivissä vuodesta 1984 lähtien. Lisäksi hän on kirjoittanut kolumneja ja testejä Prosessori- ja Mikrobitti-lehtiin, sekä vuosina 2003–2009 Talouselämään. Järvinen on pitänyt urallaan noin 2 000 esitystä, puhetta ja koulutusta ja kirjoittanut vuodesta 1986 lähtien yli 1 300 artikkelia sanoma- ja aikakauslehtiin sekä yli kolmekymmentä kirjaa. Hän on toiminut asiantuntijana lukuisissa radio- ja televisio-ohjelmissa.
Elämä ja ura
Petteri Järvinen tutustui tietokoneisiin ja ohjelmointiin lukioaikanaan etenkin Apple II:n kautta, joka kuului ensimmäisiin kotitietokoneisiin. Hän valmistui diplomi-insinööriksi Tampereen teknillisestä korkeakoulusta (TTKK).
Järvinen on työskennellyt Topdatassa, Davassa, Nokia Datalla, R. Linturi Oy:llä ja Saunalahti/Jippii Groupissa. Oma koulutus- ja konsultointiyritys Petteri Järvinen Oy hänellä on ollut vuodesta 1992 sekä yhteisyritys Rissa & Järvinen Oy Mika Rissan kanssa 1995–1998.
Jippii Groupin hallituksessa istunut Petteri Järvinen oli muiden johtoon kuuluneiden henkilöiden ohella keväällä 2007 syytettynä Jippiin talousrikoksista, joista syyttäjä oli vaatinut ehdotonta vankeustuomiota. Käräjäoikeus vapautti vuonna 2007 internetyhtiön ex-johtajat kaikista syytteistä. 28. toukokuuta 2009 Helsingin hovioikeus tuomitsi Petteri Järvisen 120 päiväsakkoon (noin 10 000 euroa) tiedottamisrikoksesta. Lisäksi hän kertoi joutuneensa maksamaan noin 150 000 euroa oikeudenkäyntikuluja. Korkeimman oikeuden päätöksen myötä tuomio kuitenkin kumottiin joulukuussa 2012.
Järvinen oli kokoomuksen ehdokkaana vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Uudeltamaalta. Hän sai 2 430 ääntä mutta ei tullut valituksi.
Järvinen on kritisoinut Wikipediaa. Hän arvioi vuonna 2007, että Wikipediaa tehdään kirjoittajien eikä lukijoiden ehdoilla, toisin kuin perinteistä tietosanakirjaa. Hän on esittänyt kritiikkiä myös Suomen digi-TV-projektia kohtaan.
Tunnustuksia
Petteri Järvinen on saanut seuraavat tunnustukset:
Jack Lemmon
John Uhler ”Jack” Lemmon III (8. helmikuuta 1925 Newton, Massachusetts, Yhdysvallat – 27. kesäkuuta 2001 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kahdesti Oscar-palkittu näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa Yöloma paratiisisaarella (1955), Piukat paikat (1959), Poikamiesboksi (1960), Viinin ja ruusujen aika (1962), Pelastakaa tiikeri (1973) ja Kiina-ilmiö (1979).
Petteri Järvinen
Kirjallinen tuotanto
Petteri Järvinen on julkaissut osan kirjoistaan ilmaiseksi PDF-muodossa blogissaan.
Jack Lemmon
Lapsuus ja nuoruus
Jack Lemmon syntyi Newtonissa, Massachusettsissa, lähellä Bostonia. Tarkka syntymäpaikka on Newton-Wellesleyn sairaalan hissi, sillä hänen äitinsä ei ehtinyt synnyttää osastolla. Hänen isänsä oli menestyvä liikemies Bostonin alueella. Lemmon kävi ensin Phillips Academyä, sitten Harvardia, jossa hän toimi Hasty Pudding Clubin puheenjohtajana. Hän liittyi laivastoon ja suoritti asepalveluksen, jonka jälkeen aloitti ammattinäyttelijän uran. Hän työskenteli radioissa, alkuajan televisiossa ja teatterissa Broadwaylla.
Ura
Jack Lemmonin elokuvadebyytti oli pieni rooli vuonna 1949 elokuvassa Neiti Mustekala (The Lady Takes a Sailor, 1949), vaikka hänen läpimurtonsa olikin elokuva Yllätystyttö (It Should Happen to You, 1954), jossa vastanäyttelijänä oli Judy Holliday. Lemmon oli ohjaaja Billy Wilderin suosikki ja tekikin useita suosittuja Wilderin elokuvia, kuten Piukat paikat (Some Like It Hot, 1959), Poikamiesboksi (The Apartment, 1960), Irma la Douce – pikku pariisitar (Irma la Douce, 1963) ja Varsinaiset kumppanukset (Buddy Buddy, 1981).
Lemmon sai urallaan kaksi Oscar-palkintoa: paras miessivuosa elokuvasta Yöloma paratiisisaarella (Mister Roberts, 1955) sekä paras miespääosa elokuvasta Pelastakaa tiikeri (Save the Tiger, 1973). American Film Institute palkitsi hänet myös vuonna 1988 elämäntyöpalkinnolla.
Lemmonin tyyliä kuvailtiin joskus epiteetillä "ylivuotava hysteerisyys"; esimerkiksi Markku Tuuli kirjoitti eräässä arvostelussaan, että jopa Walter Matthaun järkkymätön tyyli koki joskus pikku horjahduksia, kun Lemmon pääsi oikein vauhtiin.
Lemmon myönsi olevansa työholisti. 1990-luvulla hän täytti 70 vuotta ja esiintyi silti lähes 30 kertaa televisioruudussa ja valkokankailla.
Lemmon oli Walter Matthaun ystävä, ja he näyttelivät yhdessä lukuisissa elokuvissa, muun muassa Parittomat kaverukset (The Odd Couple, 1968) Etusivu uusiks (The Front Page, 1974) ja Äksyt vanhat herrat (Grumpy Old Men, 1993). Lemmonin ainoaksi jääneen elokuvaohjaustyön Elämän parhaat vuodet (Kotch, 1971) pääosassa näyttelee Matthau.
Yksityiselämä
Lemmon oli kaksi kertaa naimisissa. Hänellä on kaksi lasta, näyttelijä Chris Lemmon (s. 1954) sekä tytär Courtney (s. 1966).
Lemmon oli yksi Hollywoodin pidetyimmistä näyttelijöistä. Kun näyttelijälegenda palasi teatteriin, yksi hänen "vakiokatsojistaan" oli teini-ikäinen Kevin Spacey, joka myöhemmin tapasi Lemmonin takahuoneessa. Kun Spacey kirjoitti kunnianosoituksen Lemmonille, hän muisteli kuinka näyttelijä henkilökohtaisesti otti hänet vastaan ja uhrasi muutaman minuutin ajastaan puhuakseen hänen kanssaan hänen unelmistaan ja tavoitteistaan näyttelijänuralla. Spacey näytteli myös Lemmonin kanssa elokuvassa Myyntitykit (Glengarry Glen Ross, 1992)
Lemmon kuoli virtsarakon syövän ja paksusuolen syövän aiheuttamiin komplikaatioihin 76-vuotiaana kesällä 2001 Los Angelesissa, ja hänet haudattiin Westwood Village Memorial Parkin hautausmaalle Westwoodiin. Lemmonin ystävä ja pitkäaikainen aisapari Walter Matthau on haudattu samaan paikkaan.
Filmografia
thumb|250px|Jack Lemmon ja [[Shirley MacLaine Poikamiesboksin (1960) trailerissa.]]
Remember Me (videopeli)
Remember Me on kyberpunk-tyylinen toimintaseikkailupeli, jonka on kehittänyt Dontnod Entertainment ja julkaissut Capcom. Peli julkaistiin maailmanlaajuisesti kesäkuussa 2013 Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle.
Pelaaminen
Remember Me sisältää tasohyppelyä, tutkimista ja lähitaistelua. Pelissä ohjataan tarinan protagonistia Niliniä kolmannessa persoonassa. Pelissä on mahdollisuus ”remixata” ihmisten muistoja menemällä heidän muistojensa sisälle ja järjestää niitä uudelleen, jotta kohdetta voisi manipuloida. Pelaaja onnistuu tässä toistaessaan muiston uudelleen ja muokkaamalla muiston yksityiskohtia muuttaakseen kohteen muistikuvaa tapahtuneesta. Kun pelaajalla on alhainen terveydentila, näyttö alkaa glitchata, kunnes riittävä terveydentila saadaan takaisin. Nilin kohtaa myös erilaisia arvoitusten muodossa esitettyä pulmapelejä, jotka pelaajan täytyy ratkaista avatakseen ovia, jotta tarinassa pystyy etenemään.
Tapahtumapaikka
Peli sijoittuu vuoden 2084 Pariisiin, Neo-Pariisiin. Memorize-yhtiö on keksinyt uuden aivoimplantin nimeltä Sensen, jonka kautta 99 prosenttia väestöstä voi ladata ja jakaa muistonsa internetiin sekä poistaa surullisia tai epämiellyttäviä muistoja. Tämän ansiosta Memorize pystyy kontrolloimaan suurta ihmisjoukkoa. Yritys aloitti joukkovalvonnan, minkä johdosta pieni joukko kapinallisia nimeltä Erroristit pyrkivät kaatamaan Memorizen. Sensenin keksiminen on myös johtanut ”Leapers”-nimisen ihmisjoukon syntymiseen. He ovat muistoihin addiktoituneita ihmisiä, jotka ovat imeneet itseensä niin paljon muistoja, että heidän Senseninsä on heikentynyt. He ovat mutatoituneet ja elävät Neo-Pariisin viemäreissä.
Päähenkilö
Pelin juoni keskittyy Niliniin, joka pystyy näkemään, varastamaan ja muuttamaan ihmisten muistoja. Hän kuuluu Errorist-nimiseen vastarintaliikkeeseen. Pelin alkaessa megakorporaatio Memorize on vienyt Niliniltä miltei kaikki hänen muistonsa. Mysteerisen Edge-nimisen miehen avulla Nilin aloittaa etsinnän tarkoituksenaan kaataa Memorize ja saada takaisin menetetyt muistonsa.
Kehitys
Pelin kehitys alkoi vuonna 2008 nimellä Adrift. Pelin alkuperäinen konsepti oli ilmastonmuutoksen tulvima maailma mekaanikalla, jossa hahmo käyttää vesiskoottereita suunnistaakseen rannikkokaupungissa. Myöhemmin pelin kehittäjät innostuivat konseptista, jossa muisto olisi merkittävässä roolissa pelissä ja suunnittelivat pelin uudelleen, vaikka kehittäjä Jean-Maxime Moris olikin vastahakoinen pelin tapahtumapaikan asettamisesta Pariisiin, sillä pelitalo sijaitsi siellä. Peliä kehitettiin alun perin tietokoneroolipelinä, jonka Sony julkaisisi yksinomaisesti PlayStation 3 -konsolille. Pelin kokonainen kehittäminen aloitettiin helmikuussa 2010, mutta lopetettiin helmikuussa 2011 Dontnodin ja Sonyn välille syntyneistä ristiriitatilanteista seuranneista budjettileikkauksista. Projekti esitettiin vuoden 2011 Gamescom-messuilla pelitalon toivoen, että se saisi huomiota turvatakseen uuden julkaisijasopimuksen. Capcom osti immateriaalioikeudet vuonna 2012 ja tarjosi rahoituksen projektille, jolloin peliä alettiin suunnittella uudelleen toimintaseikkailupelinä julkaistettavaksi usealle alustalle.
Pelin valaistuksen renderöinnissä on käytetty fysiikkaperusteista renderöintiä (PBR). Menetelmä valittiin helpottamaan resurssien uudelleenkäyttöä ja vähentämään pelin tuotantoaikaa. Pelissä käytetään muokattua versiota Unreal Engine 3 -pelimoottorista, jossa käytetään Blinn microfacet -nimellä tunnettua menetelmää.
Jatko-osaa varten on tehty käsikirjoitus. Sen toteutuminen ei ole kuitenkaan todennäköistä ja kehittäjä keskittyy Life Is Strange -pelin jatko-osaan.
Säveltäjä Olivier Derivière voitti IFMCA:n palkinnon pelin ääniraidasta kategoriassa Best Score for a Video Game or Interactive Media.
Myynti
Remember Me on Capcomin yli miljoonan kappaleen myyntiin yltäneiden ”platina”-pelien listalla. Peli on ollut toiseksi ladatuin peli Euroopassa PlayStation Plus -palvelussa.