cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thomas von Westen
Thomas von Westen oli lahjakas ja oppinut mies, joka pietistisen herätyksen saatuaan hakeutui saamelaisten lähetyssaarnaajaksi. Hän perusti Trondheimin Seminarium Lapponicumin ja johti sitä 1716–1727. Von Westen teki työtovereineen kolme laajaa lähetysmatkaa, kaksi Ruijaan ja yhden Nordlandin, Helgelandin ja Tromssan lääneihin. Hänen työtapansa oli pietistinen eli tavoitteena oli saada aikaan todellinen mielenmuutos ja pakanallisten tapojen ulkoisen hylkäämisen sijasta uuden opin syvällinen sisäistäminen. Tässä tarkoituksessa von Westen lähestyi ihmisiä hyvin intensiivisesti ja henkilökohtaisesti, minkä seurauksena hänelle kertyi runsaasti intiimiä rippitietoa saamelaisten elämästä ja kulttuurista, erityisesti näiden esikristillisestä uskomusmaailmasta. Nämä hän kirjoitti ns. "tunnustuskirjoihinsa". Muistiinpanot tosin tuhoutuivat Kööpenhaminan palossa 1793, samoin kuin hänen avustajineen keräämänsä mittava noitarumpukokoelmakin. Osa von Westenin ensikäden tiedoista lienee kuitenkin säilynyt hänen seuraajansa Hans Skanken ansioista, koska tämän oletetaan käyttäneen niitä lähetyshistoriassaan. Osia tästä on julkaissut J. K. Qvigstad 1943 (>Nordnorske Samlinger V:I). Westenin työ sai seuraajia, esim. Jens Kildal (1683–1767) ja Johan Randulf (k. 1735), ja hän innosti papiston mm. lähetystyöhön myös Ruotsin puolelle lähettämällä näille saamelaisten "pakanallista taikauskoa" kuvailevan paimenkirjeen 1723. Von Westenin auktoriteetti saamelaisten esikristillisen uskomusmaailman tulkkina oli siinä määrin suuri, että monien samanaikaisten ja myöhempien kirjoittajien on havaittu olleen hänestä huomattavan riippuvaisia, minkä vuoksi lähdekriittiset ongelmat lappologian klassisten lähteitten "vonwesteniläisen" ryhmän sisällä ovat suuret. Vonwesteniläiseen traditioon kuuluu lisäksi itsenäisenä osana Isaac Olsenin (1680–1730) kertomus. Saamea syntyperäisen tavoin osannut Olsen oli jo ennen von Westenin tuloa toiminut vuosia saamelaisten koulumestarina Ruijassa ja tehnyt lähetysmatkoja mm. Kuolaan. Von Westen taivutteli hänet Trondheimiin käännöstyöhön. Riitauduttuaan von Westenin kanssa Olsen kirjoitti varsin luotettavana pidetyn kuvauksen saamelaisesta muinaisuskosta. Sen on julkaissut J. K. Qvigstad 1910. Von Westenin ja hänen lähimpien seuraajiensa lähetysstrategiaan kului saada paikalliset uskonnolliset johtajat, noidat, käännytetyiksi, mikä johti siihen että heidän dokumenttinsa heijastavat erityisesti noitien tietoutta, eivät niinkään koko kansan käsityksiä.
Frankie Carle
thumb|right|Frankie Carle
Carle soitti 1930-luvulla Mal Hallettin yhtyeessä. Heinäkuussa 1939 hän aloitti työskentelyn Horace Heidtin kanssa, ja hänen maineensa kasvoi Heidtin Musical Knights -yhtyeessä toimimisen myötä. Carlen oma kokoonpano debytoi vuonna 1944. Hänen kappaleistaan erityisen tunnetuksi tuli "Sunrise Serenade" (1938), josta tuli hitti Glenn Millerin esittämänä jo ennen kuin Carle levytti vuonna 1945 oman versionsa Columbialle. Carlen ohjelmistoon kuului niin big band -versioita Stephen Fosterin "Swanee Riverin" kaltaisista vanhoista kappaleista kuin aikansa asioita käsitelleitä kappaleita kuten voittoa toisessa maailmansodassa ennakoinut "I'm Going to See My Baby" (1944). Carle perusti oman radio-ohjelmansa. Hänen kanssaan yhteistyötä tehneisiin laulajiin kuului hänen oma tyttärensä Marjorie Hughes.
Carle ei tehnyt uusia äänityksiä 1940-luvun jälkeen, mutta piti vielä konsertteja 1980-luvulla.
Leonid Osipov
Leonid Mihailovitš Osipov (, 6. helmikuuta 1943 Moskova, Venäjän SFNT – 5. marraskuuta 2020) oli venäläinen vesipalloilija, olympiavoittaja ja Euroopan mestari.
Osipov edusti Neuvostoliittoa kolmissa kesäolympialaisissa vuosina 1964, 1968 ja 1972 saavuttaen yhden olympiakullan ja yhteensä kolme mitalia. Hän saavutti Neuvostoliiton maajoukkueessa myös MM-hopeaa vuonna 1973 sekä Euroopan mestaruuden vuosina 1966 ja 1970. Osipov kuoli 77-vuotiaana 5. marraskuuta 2020.
Jari-Pekka Pajula
Jari-Pekka Pajula (s. 21. heinäkuuta 1980 Tampere) on suomalainen jääkiekkoerotuomari. Hän aloitti SM-liigan päätuomarina kaudella 2011–2012.
Taiwanin valtionrakennuspuolue
Taiwanin valtionrakennuspuolue (lyh. TSP) on taiwanilainen vasemmistolainen puolue.
Vuoden 2020 vaaleissa TSP osallistui parlamenttivaaleihin ensimmäistä kertaa poliittisena puolueena. Chen Po-wei voitti kiinalaisen Kuomintang-ehdokkaan Yen Kuan-heng ja hänet valittiin Taichungin toisen vaalipiirin lainsäätäjäksi. TSP voitti ensimmäisen kerran paikkansa lainsäätäjässä. Lokakuussa 2021 Taichungin äänestäjät haastoivat Chenin mandaatin ja äänestyksen jälkeen hän menetti paikkansa maan parlamentissa.
Frans Oskar Möller
Frans Oskar Möller (9. maaliskuuta 1851 Kokkola – 9. toukokuuta 1924 Virtasalmi) oli suomalainen tuomari, pormestari ja valtiopäivämies, joka sai laamannin arvon vuonna 1921.
Möllerin vanhemmat olivat värjäri Karl Magnus Möller ja Brita Maria Rusk ja puoliso vuodesta 1878 Vera Maria Wåhlberg. Möller tuli ylioppilaaksi 1868 ja suoritti tuomarintutkinnon 1877, varatuomarin arvon hän sai 1875. Hän tuli varalääninsihteeriksi Kuopioon 1878 ja Raahen pormestariksi 1883, mutta siirtyi jo samana vuonna Kuopion pormestariksi vuoteen 1906 asti, jolloin hänestä tuli Rautalammin tuomiokunnan tuomari. Möller edusti porvarissäädyssä Kuopiota valtiopäivillä 1894 ja 1904–1905.
Korkeimman oikeuden presidentti Oskar Möller ja oikeuskansleri Carl Gustaf Möller olivat Frans Oskar Möllerin poikia.
Mikko Kaukokari
Mikko Kaukokari (s. 11. kesäkuuta 1980 Espoo ) on suomalainen jääkiekkoerotuomari. Hän aloitti SM-liigan päätuomarina kaudella 2009–2010.
Pelaajaurallaan Kaukokari pelasi keskushyökkääjänä. Hänelle kertyi 49 SM-liigaottelua kotikaupunkinsa Espoon Bluesissa sekä yli 200 ottelua Mestiksessä. Kaukokari edusti myös alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta nuorten maailmanmestaruuskisoissa vuonna 2000.
Seututie 543
Seututie 543 on Pohjois-Savossa kulkeva seututie. Tie kulkee Rautalammin keskustaajamasta samaisessa kunnassa sijaitsevalle Kerkonkoskelle. Tien kunto on Rautalammin päässä hyvä, mutta lähemmäs Kerkonkoskea tultaessa tien kunto huononee paikoin erittäin huonoksi.
Jarno Heikkinen
Jarno Heikkinen (s. 11. joulukuuta 1980 Savonlinna) on suomalainen jääkiekkoerotuomari. Hän aloitti SM-liigan päätuomarina kaudella 2010–2011. Vuonna 2005 tuomaroinnin aloittanut Heikkinen valittiin Mestiksen parhaaksi tuomariksi vuosina 2010 ja 2018.
Pelaajaurallaan Heikkinen pelasi neljä kautta kaukalopalloliigassa, jonka jälkeen hän palasi jääkiekon pariin ja pelasi Suomi-sarjaa SaPKossa.
General-Admiral Graf Apraksin (1896)
General-Admiral Graf Apraksin oli Venäjän keisarikunnan laivaston vuonna 1899 valmistunut Admiral Ušakov -luokan rannikkopanssarilaiva. Keisarillisen Japanin laivasto valtasi aluksen Tsushiman meritaistelussa 28. toukokuuta 1905 liittäen sen laivastoonsa nimellä Okinoshima. Se romutettiin syyskuussa 1939.
Valmistus
Alus tilattiin Amiraliteetin uudelta telakalta Pietarista, missä köli laskettiin 24. lokakuuta 1894. Alus laskettiin vesille 12. toukokuuta 1896 ja valmistui vuonna 1899.
Palvelus
thumb | Apraksin ajoi karille Suursaaren lähellä 1899. Sitä avustamassa jäänmurtaja [[Jermak_(jäänmurtaja)|Jermak]] Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Itämeren laivastoon. Se liitettiin muodostettavaan Tyynenmeren laivaston 3. laivueeseen, joka lähetettiin Port Arthuriin Venäjän–Japanin sodassa. Laivasto-osasto kohtasi Korean ja Japanin välisessä Tsushimansalmessa keisarillisen Japanin laivaston. Seuranneessa taistelussa General-Admiral Apraksin vallattiin 28. toukokuuta 1905.
Ōdate
Ōdate on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Akitan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Ōdaten allaslaaksossa. Kaupungin läpi virtaavat Yoneshirojoki ja sen sivujoki Nagaki. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Aomorin prefektuuriin. Ōdatessa on 70 593 asukasta (marraskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 913,22 neliökilometriä.
Ōdate on vanhastaan ollut liikenteellisesti ja strategisesti merkittävä paikkakunta Yoneshiro- ja Nagakijokien välisellä ylänköalueella. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla se kehittyi Satake-klaanin haaran hallinnassa linnanaluskaupunkina, joka kuului Akitan daimiokuntaan. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Ōdatelle myönnettiin vuonna 1951. Kaupunkiin on sijoittunut puu-, puusepän- ja huonekaluteollisuutta, joka hyödyntää ympäröivien vuoristoalueiden sugimetsiä. Erityisesti kaupunki tunnetaan taivutetuista puuesineistä. Lisäksi siellä on metalli- ja koneteollisuutta, ja 1990-luvulle saakka siellä toimi suuri Hanaokan kaivos. Kaupunkia ympäröivillä maaseutualueilla tuotetaan riisiä, kesäsuolukan siemeniä (tonburi) ja humalaa sekä harjoitetaan karjataloutta. Vuonna 2005 Ōdateen liitettiin Hinain ja Tashiron maaseutukaupungit.
Charles Ferdinand (Berryn herttua)
thumb|Berryn herttua Charles Ferdinand, [[Jean-Baptiste-Jacques Augustinin maalaama muotokuva.]] Charles Ferdinand de Bourbon, Berryn herttua (24. tammikuuta 1778 Versailles – 14. helmikuuta 1820 Pariisi) oli ranskalainen prinssi, tulevan kuningas Kaarle X:n nuorempi poika. Hänen murhansa vuonna 1820 vaikutti merkittävästi Ranskan poliittiseen ilmapiiriin.
Charles Ferdinand lähti vallankumouksen puhjettua vuonna 1789 isänsä mukana maanpakoon. Vuosina 1792–1797 hän palveli Joseph de Condén johtamassa emigranttiarmeijassa ja matkusti sen mukana Venäjälle. Vuosina 1801–1814 hän asui Englannissa ja sai englantilaisen Amy Brownin kanssa kaksi aviotonta tytärtä. Charles Ferdinand palasi Ranskaan restauraation yhteydessä vuonna 1815. Napoleonin palattua Elbalta kuningas Ludvig XVIII nimitti Berryn herttuan armeijan ylipäälliköksi, mutta Napoleonin tukijoiden osoittauduttua vahvemmiksi hän joutui pakenemaan Gentiin satapäiväisen keisarikunnan ajaksi. Vuonna 1816 hän nai Molempain Sisiliain kuninkaan Frans I:n tyttären Carolinan. Heille syntyi yksi tytär.
Berryn herttuan ollessa lähdössä kotiin Pariisin oopperasta illalla 13. helmikuuta 1820 hän joutui fanaattisen satulasepän Louis-Pierre Louvelin puukottamaksi ja kuoli seuraavana päivänä. Tapaus johti muun muassa pääministeri Élie Decazes’n eroon ja rojalistien asenteiden jyrkentymiseen.
Berryn herttuan ainoa poika, Bourdeaux’n herttua syntyi hänen kuolemansa jälkeen.
Smoke
Smoke on Wayne Wangin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1995. Elokuvan pääosia näyttelevät Harvey Keitel ja William Hurt. Elokuva sijoittuu New Yorkin Brooklyniin, missä päähenkilö pitää tupakkakauppaa. Elokuvan käsikirjoittanut kirjailija Paul Auster mainitaan joissakin lähteissä myös toiseksi ohjaajaksi Wangin ohella.
Paul Auster ja Wayne Wang ohjasivat Smokelle vielä samana vuonna ensi-iltansa saaneen jatko-osan Blue in the Face, jossa esiintyvät samat näyttelijät. Improvisoituihin tilanteisiin perustuva elokuva kuvattiin viidessä päivässä.
Johan Robert Hugo Nordenswan
Johan Robert Hugo Nordenswan (4. tammikuuta 1864 Heinola – 6. lokakuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja valtiopäivämies.
Jääkärieversti Oscar Bjarne Hugo Nordenswan oli Johan Robert Hugo Nordenswanin poika ensimmäisestä avioliitosta.
Frans Nordlund
Frans Nordlund (24. maaliskuuta 1848 Eurajoki – 12. elokuuta 1903 Heinola) oli suomalainen pappi, virkamies ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria
Frans Nordlundin vanhemmat olivat lukkari Elias Nordlund ja Elisabet Munter ja puoliso vuodesta 1881 Fanny Aurora Emilia Helander. Nordlund tuli ylioppilaaksi 1868, suoritti teologian erotutkinnon 1871 ja vihittiin papiksi 1872. Toimittuaan pappina useilla eri paikkakunnilla Nordlund oli Taivassalon kirkkoherra 1880–1894 ja senaatin kirkollistoimituskunan esittelijäsihteeri 1895–1903. Nordlund oli pappissäädyn edustaja valtiopäivillä 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904 ja 1905.
Seututie 544
Seututie 544 on Pohjois-Savossa kulkeva seututie. Tie kulkee Tuusniemen Pajumäestä samaisen kunnan keskustaajamaan eli Tuusniemen kirkonkylään. Tien kunto on pääosin tyydyttävä. Ennen kuin tiestä tuli seututie, tie 544 oli yhdystie 5423.
Louise Slaughter
thumb|right|Louise Slaughter
Louise McIntosh Slaughter (14. elokuuta 1929 Harlanin piirikunta, Kentucky – 16. maaliskuuta 2018 Washington DC) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Slaughter opiskeli mikrobiologiaa ja kansanterveystiedettä Kentuckyn yliopistossa, josta sai luonnontieteiden kandidaatin (1951) ja maisterin (1953) arvot. Hän istui New Yorkin osavaltion parlamentin alahuoneen jäsenenä vuosina 1982–1986 ja sitten Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuodesta 1987 kuolemaansa. Hän ehti edustaa demokraatteja kuudessatoista perättäisessä Yhdysvaltain kongressissa. Vuosina 2007–2011 Slaughter toimi Yhdysvaltain edustajainhuoneen sääntökomitean ensimmäisenä puhenaisena. Hän kuoli kesken viimeisen kautensa loukkaannuttuaan kotonaan sattuneessa kaatumistapaturmassa.
Slaughter sai vuonna 2006 George Eastman -kunniamitalin. Hän oli naimisissa miehensä Bobin kanssa 57 vuoden ajan, kunnes jäi leskeksi vuonna 2014. Pariskunnalla oli kolme tytärtä. Slaughter oli kuollessaan vanhin istuva kongressin jäsen.
Luukin kartano
Luukin kartano on Espoon Luukissa sijaitseva kartano. Kartanon historia ulottuu aina 1600-luvulle, ja ensimmäisestä omistajasta on merkintä vuodelta 1601. Nykyinen päärakennus on valmistunut kuitenkin vuonna 1925.
Kartanon omistaa Helsingin kaupunki. Kaupunki osti kartanoalueen vuonna 1961. Kartanon alueen pinta-ala on yli 900 hehtaaria.
Fargesinpihta
Fargesinpihta (Abies fargesii) on mäntykasvien heimon pihtojen sukuun kuuluva havupuulaji. Se on keskisen Kiinan vuorilla kasvava suurehko ainavihanta puu. Lajin piirteisiin kuuluvat kartiomainen latvus, litteät neulaset ja väritykseltään purppuraiset pystyt kävyt. Fargesinpihta jaetaan yleisesti kolmeen muunnokseen. Lajin puuta käytetään paikallisesti Kiinassa puurakentamisessa ja paperintuotannossa.
Nimet
Fargesinpihta on nimetty ranskalaisen abbén P. G. Farges’n kunniaksi. Farges keräsi puusta näytteitä tieteelle vuonna 1893.
Lajin kotiseudulla siitä käytetään kiinankielistä nimeä 巴山冷杉 (bashan lengshan).
Kuvaus
pienoiskuva|Fargesinpihdan neulaset ovat usein lanttopäisiä ja silmut pyöristyneitä. Fargesinpihta on suurehko ainavihanta puu. Se kasvaa noin 40 metriä korkeaksi ja voi tulla rungon rinnankorkeusläpimitaltaan 1,5–2 metriä paksuksi.
Fargesinpihta eroaa monista lähisukuisista neulasten laidoiltaan voimakkaasti taakierteisistä pihtalajeista ulkoisesti lähes suoralaitaisten alapinnaltaan näkyvästi vaaleakuvioisten neulastensa puolesta. Muista neulasiltaan suoralaitaisista läheisistä pihdoista lajista Abies fabri fargesinpihta eroaa punertavien versorankojensa puolesta, lajista Abies forrestii fargesinpihta eroaa pienempien alle neljä senttimetriä leveiden käpyjensä ja otakärkisen pyöristyneiden peitinsuomujensa puolesta, ja lajista Abies fanjingshanensis fargesinpihta eroaa yleensä hieman pidempien ja harvemmassa kasvavien neulastensa sekä pidemmän peitinsuomun kärjen odan puolesta.
Varsi
Fargesinpihta on tavallisesti yksirunkoinen ja rungoltaan suora ja liereä. Puun latvus on yleensä kartiomainen. Rungon kuori on nuorilla puilla sileää ja harmaata, sekä vanhemmilla puilla uurteista ja harmaanruskeaa. Rungosta haarautuvat oksat ovat suhteellisen lyhyitä, paksuja ja harsuja. Oksien haarat voivat olla siirottavia, kohenevia tai alimmilla oksilla riippuvia. Pienemmät haarat ovat rangaltaan solakoita, jäykkiä ja väritykseltään yleensä punertavan tai purppuraisen ruskeita. Rangan pintaa peittävät matalat uurteet ja ympyränmuotoiset lehtiarvet. Kasvainranka on ensimmäisenä vuonnaan kokonaan tai uurteistaan karvainen. Lehtiarvet ovat ympyränmuotoisia. Hieman pihkaiset silmut ovat pitkänpyöreän munanmuotoisia ja yleensä viidestä kahdeksaan millimetriä pitkiä sekä neljästä viiteen millimetriä leveitä. Silmua peittävät kellertävän ruskeat kolmiomaisen puikeat silmusuomut, jotka pysyvät silmusta kehittyvän verson tyvellä useita vuosia.
Neulaset
Neulasiksi kutsutut lehdet ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia. Lehtiasennoltaan kierteiset neulaset asettuvat useaan riviin ja ovat käpyjä tuottavissa versoissa kohenevia. Tasasoukat tai kielimäisen tasasoukat neulaset ovat yleensä 1,5–3 senttimetriä pitkiä ja 2–3,5 millimetriä leveitä. Neulanen on laidoiltaan suora tai hieman taakierteinen ja kärjestään kasvuversoissa yleensä lanttopäinen tai kaksiliuskainen, mutta käpyjä tuottavissa versoissa tylppä tai terävä. Neulasessa on kaksi pihkatiehyttä. Neulanen on kiiltävän vihreä yläpinnaltaan ja valkeahko tai vaalean vihreä alapinnaltaan. Ilmarakoja on neulasen alapinnalla kahdessa keskisuonen erottamassa ilmarakojuovassa.
Kukinnot
Fargesinpihta on yksikotinen, joten erilliset hede- että emikukinnot kehittyvät samaan puuhun. Kukinnot kehittyvät hankasilmuista. Tiheässä kasvavat hedekukinnot eli hedekävyt ovat pieniä ja yleisväritykseltään keltaisia. Hedekäpy koostuu lukuisista rankaan kierteisesti asettuneista punaisista hedelehdistä.
Emikukinnot eli kävyt ovat pystyjä ja hyvin lyhytperäisiä. Kärjestään tylpän tai sisäänpäin painuneen kävyn muoto vaihtelee pitkänpyöreän munanmuotoisesta lieriömäiseen. Lukuisista kierteisesti rankaan asettuneista käpysuomuista ja peitinsuomuista koostuva käpy on tavallisimmin viidestä yhdeksään senttimetriä pitkä ja kolmesta neljään senttimetriä leveä. Aluksi väritykseltään sinertävän purppura käpy tulee kypsyessään purppuraisen tai punertavan ruskeaksi. Käpysuomu on muodoltaan kiilatyvisen viuhkamainen. Suurimmat, kävyn keskiosissa sijaitsevat käpysuomut ovat 0,8–1,2 senttimetriä pitkiä ja 1,5–2 senttimetriä leveitä. Käpysuomu on perällinen, pinnaltaan hienokarvaisen sileä ja ulkolaidaltaan ehyt ja pyöristynyt. Peitinsuomujen suora tai taakäänteinen kärki näkyy käpysuomujen välistä. Peitinsuomu on 1–1,5 senttimetriä pitkä, muodoltaan kiilatyvisen vastapuikea ja kärjestään otapäinen.
Siivelliset siemenet ovat pitkänpyöreitä, 5–6 millimetriä pitkiä, 3–3,5 millimetriä leveitä sekä väritykseltään ruskeita tai lähes mustia. Siemenen lenninsiipi on vino ja kiilatyvinen, noin 6–7 millimetriä pitkä ja 4–5 millimetriä leveä sekä väriltään purppurainen tai lähes musta.
Muunnokset
Lajiin on luokiteltu kuuluvan kolme muunnosta.
A. fargesii var. fargesii
Abies fargesii var. fargesii (syn. A. fargesii var. hupehensis) on lajin tyyppimuunnos. Sen versorangat ovat kaljuja tai hienosti karvaisia. Silmut ovat kuudesta kahdeksaan millimetriä pitkiä ja neljästä viiteen millimetriä leveitä. Neulaset ovat laidoiltaan suoria ja kärjeltään kasvuversoissa lanttopäisiä tai kaksiliuskaisia. Siemenet ovat pinnaltaan tumman ruskeita tai lähes mustia ja lenninsiiveltään lähes mustia. Muunnosta esiintyy luonnonvaraisena Kiinan Chongqingissa, Gansussa, Henanissa, Hubeissa, Shaanxissa ja Sichuanissa.
A. fargesii var. sutchuenensis
Abies fargesii var. sutchuenensis (syn. A. sutchuenensis, A kansouensis) on toinen lajin kahdesta läntisestä muunnoksesta. Sen versorangat ovat kaljuja tai hienosti karvaisia. Silmut ovat kuudesta kahdeksaan millimetriä pitkiä ja neljästä viiteen millimetriä leveitä. Neulaset ovat laidoiltaan hieman taakierteisiä ja kärjeltään kasvuversoissa ehyitä tai teräviä. Muunnosta esiintyy luonnonvaraisena Kiinan Sichuanissa ja Gansussa.
Levinneisyys
Fargesinpihta kasvaa luonnonvaraisena Kiinan sisäosissa. Sitä esiintyy Gansun maakunnan eteläosissa, Henanin maakunnan länsiosissa, Hubein maakunnan luoteisosissa, Shaanxin maakunnan lounaisosissa, Sichuanin maakunnan luoteisosissa ja Chongqingin kaupungin alueella.
Elinympäristö ja ekologia
pienoiskuva|Nakkeleihin kuuluva [[Sitta przewalskii fargesinpihdan kävyllä.]] Fargesinpihta on korkealla vuoristoissa kasvava puu. Sitä esiintyy 2 000 – 4 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajin luontaisella esiintymisalueella vallitsee kylmä ja kostea vuoristoilmasto. Sen kasvupaikkojen maannos on tavallisesti ruskomaata.
Fargesinpihtaa esiintyy luonnossa monilajisissa havumetsissä tai sekametsissä, joiden muita puulajeja ovat purppurakuusi (Picea purpurea), kiinankuusi (Picea asperata), kansunkuusi (Picea neoveitchii), sargentinkuusi (Picea brachytyla), kiinanlehtikuusi (Larix potaninii), Abies chensiensis, mininpihta (Abies recurvata), kiinanhemlokki (Tsuga chinensis), kiinanmarjakuusi (Taxus chinensis), kiinanpyökki (Fagus engleriana), kyyhkyspuu (Davidia involucrata), sekä useat koivut (Betula) ja poppelit (Populus). Näiden metsien alemmissa kerroksissa kasvaa usein pensasmaisia tuhkapensaita (Cotoneaster), herukoita (Ribes), pensasangervoja (Spiraea), alppiruusuja (Rhododendron) ja happomarjoja (Berberis).
Yksinäinen ratsastaja (Lucky Luke -albumi)
Yksinäinen ratsastaja on Achden kuudes Suomessa julkaistu Lucky Luke -sarjakuva. Sarjakuva julkaistiin Ranskassa ennen joulua 2012 ja Suomeessa maaliskuun 2013 lopussa.
Juoni
Daltonin Veljekset riitaantuvat ja lähtevät eri tielle etsimään kukin omaa onneaan. Sen jälkeen Lucky Lukelle on tiedossa paljon hankaluuksia.
Callochromis
Callochromis on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kolme lajia, joita tavataan Afrikasta:
Olivos (Argentiina)
Argentiinan presidentin virka-asunto sijaitsee Olivosissa. Olivosissa kesät ovat lämpimiä, kosteita ja märkiä, kun taas talvet ovat kylmiä ja tuulisia. Olivos on perustettu vuonna 1878. Vuonna 1905 San Isidron läänit jaettiin, ja Olivosista tuli osa Vicente Lópezin paikallishallintoaluetta.
Olivos koki suurimman väestönkasvun 1940- ja 50- luvuilla, ja sillä on suuri ulkomaalainen väestö.
Liikenne
Olivosin liikenne koostuu pääasiassa junista, linja-autoista, takseista ja autoteistä.
Bayonne Bridge
Piirteet
thumb|vasen|Silta kartalla. Bayonne Bridge on Kill van Kull-salmen New Jerseyn ja New Yorkin välillä ylittävä teräskaarisilta Bayonnesta New Jerseyssä Staten Islandiin New Yorkissa. Sillan koko pituus on 7 160 jalkaa (n. 2 200 metriä) ja leveys 99,5 jalkaa (n. 30 m). Sillan alituskorkeus on 215 jalkaa (n. 65 m) ja kaaren korkeus 325 jalkaa (n. 100 m). Sillalla on neljä kaistaa liikenteelle.
Historia
Bayonne Bridge oli yksi kolmesta Port of New York Authorityn kaavailemasta kolmesta sillasta New Jerseyn ja New Yorkin Staten Islandin välillä. Sillat rakennettiin osana New Yorkin metropolialueen kehäteiden verkoston rakennuttamista.
Sillan rakennuspaikaksi valittiin Bayonne, josta aikaisemmin oli liikennöinyt lautta. Suoraan lauttareitin päälle rakennettava silta ei vaatisi suuria muutoksia olemassaolevaan tieverkkoon sillan kummallakaan puolella. Sillan oli alun perin tarkoitus palvella vain moottoriliikennettä, jalankulkijoita ja pyöräilijöitä, mutta satamaviranomaiset halusivat siltaan myös vähintään kaksi raidetta junaliikenteelle, jotka oli tarkoitus lisätä joskus tulevaisuudessa. 1930-luvun laivojen korkeuden taklia sillan tuli myös olla 150 jalan korkeudessa ja tämä vaati maasillan rakentamista sillan molempiin päihin. Alun perin harkittiin yksinkertaisempaa riippusiltaa, mutta raideliikenteen vaatimusten takia sillan pääsuunnittelija Othmar H. Ammann päätyi kaarisiltaan. Ammanin kanssa siltaa suunnitteli arkkitehti Cass Gilbert.
Rakennustyöt alkoivat syyskuussa 1928 ja se valmistui etuajassa marraskuussa 1931. Liikenteelle se avautui 15. marraskuuta 1931. Sillan hinnaksi tuli 13 miljoonaa dollaria ja alkuperäinen budjetti alitettiin kolmella miljoonalla. Valmistunut silta ohitti New Yorkin Hell Gate Railroad Bridge-sillan maailman pisimpänä teräskaarisiltana. Bayonne Bridgen valmistumisvuonna Australiassa rakennettiin samankaltaista Sydney Harbour Bridge-siltaa, joka jäi kuitenkin 25 tuumaa Bayonne Bridgeä lyhyemmäksi. Bayonne Bridge meneetti asemansa vuonna 1977 Länsi-Virginian New River Gorge Bridge-sillalle. Vuonna 2019 silta oli maailman viidenneksi pisin teräskaarisilta.
Vuonna 2013 aloitettiin sillan korotustyöt. Kill van Kull haluttiin avata uusille suurille Panamax-laivoille Panaman kanavan laajennustöiden jälkeen. Korotustyöt saatiin kokonaan päätökseen kesäkuussa 2019.
Taistelu Algeriasta
Taistelu Algeriasta on Gillo Pontecorvon ohjaama elokuva vuodelta 1965. Elokuva kertoo Algerian sodasta sen algerialaisen johtohahmon Alin näkökulmasta. Algerian hallitus tuki tämän poliittisesti latautuneen elokuvan tuotantoa.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Taistelun Algeriasta vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 20 parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
999: Nine Hours, Nine Persons, Nine Doors
999: Nine Hours, Nine Persons, Nine Doors on Chunsoftin kehittämä visual novel -tyyppinen seikkailupeli. Se julkaistiin ensin Nintendo DS:lle, ja myöhemmin PlayStation 4:lle, PlayStation Vitalle ja Windowsille. Peli julkaistiin ensimmäisenä Japanissa joulukuussa 2009 ja sen jälkeen Pohjois-Amerikassa marraskuussa 2010. Pelin Nintendo DS -versiota ei ole virallisesti julkaistu Euroopassa. Pelin ohjasi ja käsikirjoitti Kotaro Uchikoshi.
Konsoliversioiden lisäksi julkaistiin myös versio iOS -laitteille ensin Japanissa toukokuussa 2013 ja englanninkielisenä maaliskuussa 2014 nimellä 999: The Novel. Tästä versiosta on poistettu pulmanratkontahuoneet, joten se keskittyy ainoastaan tarinaan, joka esitetään enemmän sarjakuvan tavoin.
Vuonna 2012 pelille julkaistiin jatko-osa Virtue's Last Reward PlayStation Vitalle ja Nintendo 3DS:lle, ja vuonna 2016 ilmestyi sarjan kolmas osa Zero Time Dilemma. Yhdessä kolme peliä muodostavat Zero Escape -pelisarjan.
999 ja Virtue's Last Reward julkaistiin myöhemmin vuonna 2017 pakettina nimeltä Zero Escape: The Nonary Games PlayStation 4:lle, PlayStation Vitalle ja Windowsille. Tämä versio lisää 999-peliin korkeamman resoluution grafiikat ja ääninäyttelyn.
Pelaaminen
Monien muiden visual novel -tyyppisten pelien tapaan 999 painottuu suuresti tarinaan ja hahmoihin. Itse pelaaminen koostuu pulmien selvittämisestä. Monessa tilanteessa hahmot on lukittu huoneeseen josta olisi tarkoitus löytää tie ulos. Pulmat ratkotaan tutkimalla huoneita ja niissä olevia esineitä ja vihjeitä kosketusnäytön avulla. Keskustelukohtauksissa pelaaja voi aina välillä valita vaihtoehtoja siitä, miten hän haluaa edetä. Pelaajan tekemät valinnat vaikuttavat tarinaan ja sen lopputulokseen. Pelissä on useita eri loppuratkaisuja.
Tarina ja hahmot
21-vuotias Junpei herää lukitusta huoneesta, eikä hänellä ole muistikuvaa miten hän on sinne joutunut. Nopean tutkimisen jälkeen hän huomaa olevansa vanhan laivan sisällä. Junpeilla ei ole paljoa aikaa miettimiseen, sillä ikkuna rikkoutuu ja vettä alkaa vuotaa sisään. Huoneen oveen on maalattu numero "5", ja oven vieressä on outo lukkolaite. Junpei myös huomaa, että hänen ranteessaan on outo rannekelloa muistuttava laite, jossa on myös numero 5.
Tutkittuaan huonetta Junpei löytää vihjeitä, joiden avulla hän saa oven auki ja pakenee huoneesta. Samalla hän muistaa viimeiset hetket ennen kuin hän heräsi laivasta: hän saapui eräänä iltana kotiinsa, jossa häntä odotti kaasunaamariin pukeutunut henkilö, joka nukutti hänet kaasukranaatilla.
Paettuaan huoneesta Junpei kohtaa pian kahdeksan muuta henkilöä. Kaikilla muillakin on numerolla varustettu ranneke, eli yhteensä heitä on yhdeksän. Pian laivan kuulutusjärjestelmästä kuuluu puhetta. Henkilö, joka esittelee itsensä nimellä Zero, kertoo olevansa se joka on tuonut yhdeksän henkilöä laivaan. Zero selittää, että yhdeksän ihmistä on valittu vaaralliseen "Nonary Game" -peliin.
Edvard Hällfors
Edvard Hällfors (16. lokakuuta 1878 Uusikaupunki – 7. maaliskuuta 1954 Turku) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja hovioikeudenneuvos.
999: Nine Hours, Nine Persons, Nine Doors
Tarina ja hahmot
Laivassa on numeroilla varustettuja ovia. Yhdestä ovesta voi kulkea kerralla vain 3-5 henkilöä. Jotta ovi aukeaa, siitä kulkevien henkilöiden rannekenumeroiden "digitaalinen juuri" täytyy olla sama kuin ovessa oleva numero. Digitaalinen juuri lasketaan lisäämällä henkilöiden numerot toisiinsa siten, että lopulta vain yksinumeroinen luku on jäljellä. (Esim. 561 -> 5+6+1= 12 -> 1+2=3, eli henkilöiden 5,6 ja 1 digitaalinen juuri on 3.)
Perličky na dně
Perličky na dně (kirjaimellisesti ’Syvyyden helmet’) on vuonna 1966 julkaistu episodielokuva, joka perustuu Bohumil Hrabalin tarinoihin. Elokuva koostuu viidestä lyhytelokuvasta, jotka ohjasivat Jiří Menzel, Jan Němec, Evald Schorm, Věra Chytilová ja Jaromil Jireš. Elokuvaa on joskus pidetty tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon epävirallisena manifestina.
999: Nine Hours, Nine Persons, Nine Doors
Tarina ja hahmot
Zero kertoo, että pelin lopullinen tavoite on löytää numerolla 9 varustettu ovi, joka johtaa vapauteen. Osallistujilla on vain 9 tuntia aikaa paeta, ennen kuin laiva uppoaa. Pelin osallistujat päättävät keksiä itselleen koodinimet, jotta Zero ei voisi selvittää heidän oikeita henkilöllisyyksiään. Pelin aikana osallistujat joutuvat jakaantumaan ryhmiin, koska ovista voi kulkea vain rajoitettu määrä henkilöitä. He kohtaavat monenlaisia pulmia ja lukittuja huoneita, joista heidän on selvitettävä tiensä ulos. Ulospääsyä etsiessään myös epäilykset heräävät, ja jotkut jopa uskovat, että Zero saattaa olla yksi heistä.
Menestyksen huuma
Menestyksen huuma (Sweet Smell of Success) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1957. Brittiläisen Alexander Mackendrickin ohjaama elokuva perustuu Ernest Lehmanin pienoisromaaniin.
Edvard Hällfors
Edvard Hällforsin vanhemmat olivat Porvoon tuomiokunnan kihlakunnantuomari Jakob Edvard Hällfors (1837–1910) ja Emmi Elisabet Lindberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon lyseosta 1897 ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon ja ylemmän hallintotutkinnon 1901. Hällfors sai varatuomarin arvon 1904. Hän teki opintomatkan Ruotsiin ja Norjaan 1931.
Menestyksen huuma
Juoni
Newyorkilaisen sanomalehden kyyninen ja vallanhaluinen kolumnisti J. J. Hunsecker (Burt Lancaster) käyttää suurta valtaa julkisuuden henkilöiden maineen parantamiseksi tai pilaamiseksi. Kun hänen pikkusisarensa avioituu jazzkitaristin kanssa, tarvitaan likaisten töiden tekijää. Taitavan manipuloijan neuroottinen apulainen on lehdistöagentti Sidney Falco (Tony Curtis).
Perličky na dně
Episodit ja näyttelijät
Alun perin tarinoita oli seitsemän. Lopullisesta elokuvasta kuitenkin karsittiin Ivan Passerin ohjaama Fádní odpoledne ja Juraj Herzin puolituntinen Sběrné surovosti. Kirjailijan lisäksi kaikkia lopullisen elokuvan episoideja yhdistää se, että niiden ohjaajat olivat opiskelleet Prahan televisio- ja elokuvakoulu FAMUssa.
Menestyksen huuma
Myöhempi arvostus
Elokuva valittiin vuonna 1993 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat Menestyksen huuman vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Edvard Hällfors
Hällfors oli Viipurin hovioikeudessa kanslistina 1910–1913, notaarina ja viskaalina 1917, asessorina 1917 ja hovioikeudenneuvoksena 1920–1927. Hän oli korkeimman oikeuden apujäsenenä 1924–1927 ja Tyrvään tuomiokunnan tuomarina 1927–1934 sekä Piikkiön tuomiokunnan tuomarina 1934–1948. Hällfors toimi lisäksi vesioikeuskomitean puheenjohtajana vuodesta 1928 alkaen.
Perličky na dně
Smrt pana Baltazara
Jiří Menzelin ohjaama Smrt pana Baltazara (kirjaimellisesti ’Herra Baltazarin kuolema’) kertoo tarinan vanhasta pariskunnasta, joka matkustaa moottoripyöräkilpailuun.
Edvard Hällfors
Hällfors oli Viipurin kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin jäsenenä. Hän oli naimisissa 1905–1907 Signe Margareta Nordmannin kanssa ja vuodesta 1908 Anna Sigrid Maria Gallenin kanssa.
Perličky na dně
Smrt pana Baltazara
Näyttelijät
Podvodníci
Jan Němecin ohjaama Podvodníci (kirjaimellisesti ’Teeskentelijät’) kertoo tarinan kahdesta vanhuksesta sairaalassa. Kumpikin on keksinyt henkilöhistorian, jota kertoo toiselle.
Näyttelijät
Dům radosti
Evald Schormin ohjaama Dům radosti (kirjaimellisesti ’Onnen talo’) kertoo tarinan kahdesta vakuutusasiamiehestä, jotka menevät vierailulle taloon, jossa asuva eläintentäyttäjä on myös taidemaalari. Hän asuu yhdessä vanhan äitinsä kanssa. Talon kaikki seinät ovat täynnä maalarin naivistisia maalauksia.
Näyttelijät
Automat Svět
Věra Chytilován ohjaama Automat Svět tapahtuu kahvilassa, jossa yksi asiakkaista hirttää itsensä. Kahvilan työntekijä soittaa lääkärin ja poliisit. Viereisessä talossa on menossa hääjuhla, jonka sulhanen lyö yhtä poliiseista ja pidätetään. Humalainen morsian ei tahdo jäädä yksin ja lähtee kahvilasta taiteilijan kanssa.
Näyttelijät
Romance
Jaromil Jirešin ohjaama Romance (kirjaimellisesti ’Romanssi’) kertoo nuorukaisen ja mustalaistytön rakkaustarinan.
Näyttelijät
Vastaanotto ja merkitys
Uudella aallolla ei koskaan ollut muodollista poliittista manifestia tai ääneen lausuttuja yhteisiä esteettisiä tavoitteita. Uuden aallon tekiijöitä yhdisti lähinnä halu ravistella pölyttynyttä sosialistisen realismin elokuvakerrontaa. Myös episodielokuva Perličky na dně näkyvät tekijöiden erilaiset lähtökohdat ja esteettiset valinnat. Osa yksittäisistä episodeista on perinteistä elokuvakerrontaa, osa impressionistisia ja kokeellisia. Elokuvaa on kuitenkin usein pidetty uuden aallon epävirallisena manifestina. Elokuvan episodeissa näkyy yhteinen pyrkimys kuvata tavallisia ihmisiä ja ympäröivää yhteiskuntaa sankareiden ja eeppisten tapahtumien sijasta.
Élie Decazes
Élie Decazes (28. syyskuuta 1780 Sainte-Martin-de-Laye – 24. lokakuuta 1860 Decazeville) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1819–1820. Bourbon-restauraation aikana hänet tunnettiin maltillisten monarkistien johtajana.
Decazes oli koulutukseltaan lakimies. Hän toimi vuonna 1807 Louis Bonaparten neuvosherrana Hollannissa ja vuonna 1811 Pariisin vetoomustuomioistuimen tuomarina. Bourbonien valtaanpaluun jälkeen hänet nimitettiin heinäkuussa 1815 Pariisin poliisin prefektiksi ja pian sen jälkeen valtakunnalliseksi poliisijohtajaksi. Hän kohosi maltillisten perustuslaillisten johtohahmoksi vastustaessaan äärikuningasmielisten niin sanottua valkoista terroria eli aiemman hallinnon kannattajiin kohdistuneita väkivaltaisia kostotoimia. Decazes toimi myös kuningas Ludvig XVIII:n neuvonantajana. Elokuussa 1816 hän sai aikaiseksi ultrarojalistien hallitseman edustajainkamarin (”Chambre introuvable”) hajotuksen, jonka seurauksena maltilliset nousivat uusissa vaaleissa kamarin enemmistöksi.
Decazes nimitettiin joulukuussa 1818 Jean Dessoles’n hallituksen sisäministeriksi ja häntä pidettiin hallituksen ”vahvana miehenä”. Hän kannatti sensuurin höllentämistä, valtiontalouden uudistamista ja äänioikeuden laajentamista, joita kaikkia ultrarojalistit jyrkästi vastustivat. Vallankumouksellisena tunnetun papin Henri Grégoiren erottaminen edustajainkamarin jäsenyydestä synnytti Ranskassa poliittisen kriisin, jonka seurauksena Decazes tuli syksyllä 1819 pääministeriksi. Hänen kautensa jäi kuitenkin lyhyeksi. Berryn herttuan salamurha helmikuussa 1820 sai ultrarojalistit hyökkäämään uudelleen Decazes’ta vastaan ja hänen oli erottava muutamaa päivää myöhemmin. Eron vastentahtoisesti hyväksynyt kuningas Ludvig XVIII palkitsi hänet herttuan arvolla ja nimitti hänet lähettilääksi Englantiin.
Vuodesta 1821 Decazes oli jäsenenä parlamentin ylähuoneessa eli päärien kamarissa, jossa hän arvosteli kuningas Kaarle X:n taantumuksellista politiikkaa. Decazes tuki vuoden 1830 heinäkuun vallankumousta. Hän johti Aveyronin alueen hiili- ja terästeollisuuden perustamista. Alueen keskuskaupunki nimettiin hänen kunniakseen Decazevilleksi vuonna 1829.
Élie Decazes’n poika oli Louis Decazes, joka toimi Ranskan ulkoministerinä vuosina 1873–1877.
Karl Arvid Nyberg
Karl Arvid Nyberg (20. toukokuuta 1849 Kristiinankaupunki – 25. huhtikuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen tuomari ja moninkertainen valtiopäivämies.
Nybergin vanhemmat olivat musiikinopettaja Karl August Nyberg ja Anna Helena Sofia Raab ja puoliso Josefina Charlotta Schogstad. Nyberg tuli ylioppilaaksi 1868 ja suoritti tuomarintutkinnon 1873, varatuomarin arvon hän sai 1876. Hän oli ensin Loviisassa kaupunginvaltuuston sihteerinä ja kruununkassanhoitajana vuodesta 1876 ja toimi sitten Helsingin raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä 1884–1915. Nyberg oli Östra Finland -lehden toimittaja 1881–1884 ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1888–1889 ja 1902–1910. Hän oli porvarissäädyssä Loviisan edustaja valtiopäivillä 1885, 1888, 1891 ja Helsingin edustaja 1897 ja 1899.
Taidemaalari Hjördis Nyberg oli Karl Arvid Nybergin tytär.
Sebaldus Heyden
pienoiskuva|Sebaldus Heyden Sebaldus Heyden (Sebald Hayd), (18. joulukuuta 1499 Bruck, Erlangen, Saksa – 9. heinäkuuta 1561 Nürnberg Saksa) oli saksalainen kanttori, rehtori ja virsirunoilija.
Hayden opiskeli jesuiittojen ylläpitämässä yliopiostossa Ingolstadissa. Vuonna 1519 hänestä tuli Nürnbergin Spitalschule-koulun rehtori ja vuonna 1525 Nürnbergin Sebalduskoulun ensimmäinen luterilainen rehtori. Hän oli myös musiikkiteoreetikko ja Martin Lutherin ajatusten kannattaja, kun reformaatio saavutti Nürnbergin. Rehtorina hän oli kiinnostunut pedagogisista kysymyksistä, eräs hänen julkaisunsa käsittelee musiikinopetusta (De arte canendi). Urkuri ja virsisäveltäjä Nikolaus Selnecker oli hänen oppilaansa ja hänen ystäviään olivat taidemaalari Albrecht Dürer ja laulaja Hans Sachs.
Hänen kirjoittamiaan virsiä on säilynyt kahdeksan, joista tunnetuin lienee kärsimysvirsi ”O Mensch, bewein dein Sünde groß“ jossa oli 23 säkeistöä ja jota mm. J. S. Bach on käyttänyt omissa teoksissaan. (Koraalialkusoitto BWV 622 ja Matteuspassio, osa 35.)
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on yksi Haydenin kirjoittama virsi "Gott, unser Sterck und Zuversicht", Psalmin 46 pohjalta vuonna 1537 kirjoitettu teksti, virsi 181 "Jumala täysi turva on" (Suom. Hemminki Maskulainen virsikirjaan 1605. Uud. Bengt Jakob Ignatius 1824, virsikirjakomitea 1984). Virren sävelmä on Heikki Klemetti 1905 tekemä sävelmä.
Sama virsi on Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 371 "Vain Herra turvanamme on". Suomennos pohjatuu Johan O. Wallinin 1818 ja Anders Frostensonin 1980 tekemiin muokkauksiin ja se on Pekka Kivekkään 1998 tekemä. Virren sävelmänä on saksalainen kansansävelmä / Wittenberg 1533.
Robbie Rogers
Robbie Rogers (s. 12. toukokuuta 1987) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija.
Hän edusti suurimman osan urastaan Pohjois-Amerikan MLS-liigassa pelaavaa Columbus Crew'n joukkuetta. Rogers pelasi myös Hollannissa ja Englannissa. Yhdysvaltain maajoukkueessa hän esiintyi 18 kertaa.
Robbie Rogers lopetti ammattilaisuransa helmikuussa 2013. Hän kertoi brittiläisen The Guardian -lehden haastattelussa halunneensa julkistaa homoseksuaalisuutensa, eikä katsonut sen jälkeen voivansa enää jatkaa pelaamista.
Rogers on naimisissa ohjaaja Greg Berlanti kanssa. Heillä on kaksi lasta, Caleb ja Mia.
Urpo Koskela
Urpo Aulis Koskela (20. joulukuuta 1937 Orivesi – 1. lokakuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen sotilas- ja liikennelentäjä, joka toimi Finnairin pääohjaajana vuosina 1985–1993, ja myöhemmin Finncomm Airlinesin lentotoiminnanjohtajana ja koulutuspäällikkönä. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Oriveden yhteiskoulusta 1956 hänet hyväksyttiin Lentoupseerikurssi 26:lle Kauhavalle, ja hän palveli kadettiaikanaan Satakunnan lennostossa. Liikennelentäjän uransa Koskela aloitti vuonna 1960 päästyään Aero O/Y:n perämieskurssille ja siitä Kar-Airin DC-3-perämieheksi. Yhtiön siirryttyä Finnairin omistukseen vuonna 1964 hän lensi Finnairilla Convair Metropolitan-, Caravelle-, DC-9-, MD-80-, sekä DC-10-koneita ja toimi DC-9- ja MD-80-lentotoimintaryhmien päällikkönä, jossa asemassa hän lensi Finnairin ensimmäisen MD-80-koneen Suomeen vuonna 1983. Koskela osallistui laajasti myös kansalliseen ja kansainväliseen lentoturvallisuusyhteistyöhön ja kehitti Finnairin koulutus- ja lentomenetelmiä. Toisaalta Koskela tunnettiin myös tunnustavana kristittynä, joka oli käynnistämässä suomalaista lähetyslentotoimintaa.
Shiver Games
Shiver Games on vuonna 2010 perustettu suomalainen pelialan yritys. Shiver Gamesin ensimmäisen pelin Luciuksen julkaisi 2012 Lace Mamba Global. Shiver Games sijaitsee Helsingissä, ja se työllistää kolme henkilöä. Kaikki työntekijät ovat valmistuneet Outokummun pelikoulusta.
Shiver Games kehittää uutta peliä, josta ei ole julkisuuteen annettu sen enempää tietoa.
Viirikehrääjät
Viirikehrääjät (Macrodipteryx) oli kehrääjälintusuku, joka kuului kehrääjien heimoon. Viirikehrääjiin kuului kaksi lajia.
2000-luvulla tehtyjen fylogeneettisten tutkimusten perusteella suvun lajit on siirretty kehrääjien sukuun (Caprimulgus), vaikka viirikehrääjillä onkin selkeitä morfologisia eroja muiden kehrääjien kanssa.
Kefotiaami
Kefotiaami (C18H23S3N9O4) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö
Kefotiaami on niin sanottu toisen sukupolven kefalosporiini ja sen antibioottiset ominaisuudet perustuvat bakteerin soluseinän synteesin estämiseen. Lääkeaine on suhteellisen laajakirjoinen ja tehoaa moniin grampositiivisiin bakteereihin ja gramnegatiivisin bakteereihin. Metisilliinille vastustuskykyisiin bakteereihin lääkeaine ei tehoa. Kefotiaamia voidaan käyttää hengitystieinfektioiden, virtsatulehdusten ja pehmytkudostulehdusten kuten ihotulehdusten hoitoon. Se voidaan annostella tablettina tai ruiskeena ja siitä on kehitetty aihiolääke kefotiaamiheksetiili.
Etiopianpalmyrapalmu
Etiopianpalmyrapalmu (Borassus aethiopum) on palmyrapalmujen sukuun kuuluva palmukasvi.
Etiopianpalmyrapalmu kasvaa Saharan eteläpuolisessa Afrikassa lukuun ottamatta osia Lounais- ja Keski-Afrikasta sekä Afrikan sarvesta. Sitä esiintyy myös mannerta ympäröivillä saarilla.
Sigurd von Numers
Sigurd Waldemar von Numers (20. maaliskuuta 1903 Viipuri – 25. toukokuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti. Hänelle myönnettiin pääkonsulin arvonimi vuonna 1944 sekä erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvonimi vuonna 1961.
Von Numers valmistui lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1927, väitteli tohtoriksi vuonna 1928 ja sai varatuomarin arvon 1929. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1927 ja palveli aluksi Berliinin, Tukholman ja Washingtonin lähetystöissä. Hänet nimitettiin 1939 ministeriön jaostopäälliköksi ja 1943 apulaisosastopäälliköksi. Sotien jälkeen von Numers oli 1945–1949 lähetystöneuvoksena Washingtonissa ja 1949–1954 ulkoministeriön oikeudellisen osaston päällikkönä. Sen jälkeen hän oli Ottawassa, Kanadassa Suomen asiainhoitajana 1954–1959, New Delhissä, Intiassa lähettiläänä 1959–1960 ja suurlähettiläänä 1960–1961, uudelleen ulkoministeriön oikeudellisen osaston päällikkönä 1961–1964 ja viimeksi suurlähettiläänä Haagissa, Alankomaissa 1964–1970.
Ollessaan 1930-luvulla Tukholmassa lähetystösihteerinä von Numers sekaantui niin sanottuun Maydell-juttuun muun muassa myöntämällä Nansen-passin Suomeen epäilyttävää elokuvaa tekemään halunneelle Saksassa asuvalle entiselle Venäjän kansalaiselle, paroni Friedrich Karl Viktor von Maydell-Felksille (s. 1899)
Sigurd von Numersin isä oli professorin arvon saanut lääkäri Gustaf von Numers. Von Numersin puoliso oli Eleni Sundwall, professori Johannes Sundwallin tytär. Heidän pojastaan Sigurd Johan von Numersista (s. 1934) tuli lääkäri.
Bembölen kahvitupa
Bembölen kahvitupa on Espoon vanhimpiin lukeutuva maatilan päärakennus. Myös kahvilana siitä on muodostunut jo käsite. Se sijaitsee Järvenperän eteläisimmässä kolkassa aivan Karvasmäen rajalla Keski-Espoossa. Turuntie kulkee välittömästi Bembölen kahvituvan eteläpuolitse ja Kehä III noin 200 metriä pohjoispuolitse.
Historia
Bembölen kamari ja eteinen ovat todennäköisesti vuodelta 1737, sali rakennettiin myöhemmin. Kookkaan tuvan sisäkatto on taitteinen ja jykeväparruinen. Rakennus on pystylaudoitettu ja punamullattu. Hyvinsäilyneeseen kokonaisuuteen kuuluu kaksikerroksinen luhtiaitta.
Jokikananhirssi
Jokikananhirssi (Echinochloa stagnina) on kananhirssien sukuun kuuluva heinäkasvi.
Jokikananhirssi on 30–200 senttimetriä pitkä monivuotuinen heinäkasvi, jolla on usein kelluvat juurakot. Sitä esiintyy Afrikan savanneilla Mauritaniasta Somaliaan ja Etelä-Afrikkaan saakka sekä Etelä-Aasiassa Pakistanista ja Intiasta Indonesiaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Jokikananhirssin kasvuympäristöjä ovat suot ja kosteikot, joissa se muodostaa usein kelluvia lauttoja.
Jokikananhirssiä viljellään etenkin Intiassa ja Nigerjoen varrella. Sen siemeniä voidaan käyttää viljan asemasta. Siemenistä, varsista ja juurakoista saadaan sokeria ja poltetuista kasveista suolaa, jota käytetään saippuan ja indigoväriaineiden valmistamiseen.
Jokikananhirssi on tärkeä hyötykasvi Nigerin sisämaasuistossa, jossa sitä viljellään lähinnä karjan rehuksi. Se myös tukkii vesiväyliä, kasvaa rikkaruohona riisipelloilla ja toimii heinäsirkkaparvien lisääntymisalustana. Kasvi on levinnyt vieraslajina Oseaniaan.
Espanjan maa
Espanjan maa on yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 1937. Sen ohjasi Joris Ivens, ja selostajana toimi kirjailija Ernest Hemingway. Hemingway myös kirjoitti selostustekstin ja auttoi elokuvan rahoituksen hankkimisessa.
Urbergan kartano
Urberga on kartano Espoonkartanon kaupunginosassa läntisimmässä Espoossa aivan Kirkkonummen rajan tuntumassa. Sen päärakennus sijaitsee maanviljelysmaiseman keskellä Loojärven kaakkoisella rannalla. Alueella on tehty lukuisia esihistoriallisia löytöjä.
Apoteket Lejonet (Malmö)
pienoiskuva|Apoteket Lejonet Stortorgetin laidalla Malmössä Apoteket Lejonet tai Teschläinen palatsi on yksi Malmön kaupungin merkittävimmistä 1800-luvun kertaustyylien aikakauden rakennuksista. Stortorget-torin laidalla sijaitseva rakennus edustaa uusrenessanssia, ja sen rakennutti apteekkari John Tesch vuonna 1896. Rakennuksessa sijaitsevan Apoteket Lejonet -apteekin juuret ovat 1500-luvulla.
Urbergan kartano
Historia
Fonseenin vuoden 1750 kartassa nykyisen Urbergan alue oli vielä asumatonta. 1780-luvun alusta Urbergasta on maininta Espoon kartanon lampuotitilana, jonka omisti leskirouva Anna Nilsdotter poikineen. Lampuotitila talousrakennuksineen oli kuitenkin jo pahoin rappeutunut. 1800-luvun jälkipuoliskolla Urbergasta kehkeytyi läheisen Helsingin liikemiesten kesäpaikka. Professori Alexander Gadolin osti Urbergan 1895 ja asui siellä kymmenen vuotta. Myöhempiä omistajia on muun muassa Elsa Bonsdorff.
Apoteket Lejonet (Malmö)
Vanhin tunnettu kuninkaallinen privilegiokirje, joka myönnettiin malmöläiselle apteekkarille, on peräisin vuodelta 1571. Sen laati kuningas Fredrik II. Kyrkogatan-kadun varrella sijaitsevan kaupunginapteekin omisti 1600- ja 1700-luvuilla saksalainen Dietrichin apteekkarisuku, ja apteekkia kutsuttiinkin tuolloin ”dietrichläiseksi apteekiksi” (Dietrichska Apoteket). Vuonna 1731 kaupunkiin avattiin uusi apteekki, ja jotta apteekit erotettaisiin toisistaan, niille annettiin omat eläinsymbolinsa. Uutta apteekkia symboloi kotka, ja dietrichläisen apteekin symboliksi tuli leijona.
Urbergan kartano
Historia
Urbergan päärakennus ei edusta tiettyä tyylisuuntaa, sillä se on rakennettu vaiheittain 1700-luvun lopulta alkaen. Rakennukseen lisättiin siipiosia 1800-luvulla ja vuonna 1926 se korotettiin kaksikerroksiseksi. 1950-luvun alussa päärakennus uudistettiin täysin. Arkkitehtina oli Kurt Simberg.