cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirsti Launela
Seuratasolla Launela edusti Kemijärven Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1970, 1971 ja 1972 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1966 ja 1968. Hän heitti vuonna 1971 Suomen ennätyksen 56,48 metriä.
Kirsti Launelan kaksossisar Kaisa Launela oli myös keihäänheiton Suomen-mestari ja arvokisaedustaja.
Kotikylän poika
Kotikylän poika on suomalaisen Esko Rahkosen studioalbumi vuodelta 1989.
Kuoleman salaisuus
Kuoleman salaisuus on Kai Heikkilän ja Pertti Jokivuoren vuonna 1994 julkaisema kirja kuolemasta länsimaiden kulttuurihistoriassa.
Living in the Past (kappale)
Living in the Past on brittiläisen Jethro Tull -yhtyeen vuonna 1969 julkaistu kappale ja single. Se nousi Britanniassa listan sijalle 3 ja Yhdysvalloissa sijalle 11, tosin vasta vuonna 1973, jolloin single julkaistiin uudestaan Living in the Past -kokoelman yhteydessä. ”Living in the Past” on listasijoituksilla mitattuna Jethro Tullin suurin hitti sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa.
Vedenalainen kanjoni
thumb|350px|Mallikuva, jossa näkyvät vedenalaisen kanjonin osat thumb|Kongon kanjoni Afrikan länsirannikolla on maailman pisin Vedenalainen kanjoni on merenpohjassa mannerjalustan ja mannerrinteen läpi tunkeva kiilamainen kanjoni. Se on usein kohtisuorassa rantaan nähden, ja sen loppupää on usein viuhkanmuotoinen sedimenttimuodostelma.
Living in the Past (kappale)
Kappaleessa on 5/4-tahtilaji. Sanoituksessa kertojaminä toivoo elävänsä menneisyydessä; ajassa ennen sotaa. Vuonna 1984 kappaleen kirjoittaja, solisti Ian Anderson kertoi aina inhonneensa kappaletta ja kavahtaneensa, kun kappaleesta muodostui suuri hitti.
Vedenalainen kanjoni
Kanjoneita on maailman valtamerten kaikissa osissa yhteensä yli 100 kappaletta. Pisin on 800 kilometrin pituinen, loppupäästään 1,2 kilometrin syvyinen Kongon kanjoni Kongojoen edustalla. Toinen suuri vedenalainen kanjoni on New Yorkin edustalla Hudsonjoesta jatkuva Hudsonin kanjoni.
Living in the Past (kappale)
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Vedenalainen kanjoni
Vedenalaiset kanjonit ovat saattaneet syntyä vulkaanisen toiminnan ja siihen liittyvien erityisten pohjaa kuluttavien vyörynomaisten, sedimenttejä mukanaan kuljettavien virtausten eli sameavirtojen seurauksena.
Ajatuksia jälleensyntymisestä
Ajatuksia jälleensyntymisestä on Jari Pietiläisen toimittama, jälleensyntymistä käsittelevä artikkelikokoelma, joka ilmestyi Kariston julkaisemana vuonna 1994.
Liisa Heikkerö
Heikkerö pääsi ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta 1941 ja aikoi aluksi taidemaalariksi mutta opiskeli sitten farmaseutiksi Helsingin yliopistossa valmistuen 1947. Hän on käynyt myös Ateneumin yleislinjan ja opiskellut yleistä kirjallisuustiedettä ja estetiikkaa.
Heikkerö asui Nastolan Uudessakylässä vuodesta 1935 alkaen ja Lahdessa vuodesta 1964 lähtien. Hän toimi farmaseuttina Keskussotilassairaala 2:ssa Lahden Hennalassa vuosina 1966–1986.
Heikkerö oli kirjallisen yhdistyksen Vestäjät ry:n varapuheenjohtaja 1964 ja sihteerinä Salpausselän kirjailijat yhdistyksessä 1968–1969. Heikkerön vanhemmat olivat puuseppämestari Johan Hoffrén ja Aino Elina (o.s. Kumpulainen). Puoliso oli Topi Elias Heikkerö 1944–1965.
Juho Nurhonen
Johan (Juho) Nurhonen (13. joulukuuta 1867 Viipuri – 20. heinäkuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen humoristinen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti Lapatossu-kirjoistaan.
Juho Nurhonen julkaisi kirjojaan yhdessä veljensä Heikki Nurhosen kanssa. He olivat molemmat ammatiltaan latojia. Nurhosen vanhemmat olivat palovartija Henrik Nurhonen ja Eva (o.s. Kulha).
Teoksia
Nimellä Juho Nurho: Nimimerkillä J.-nen: Nimimerkillä Lapatossunjuttujen laatija:
Ramanuja
Ramanuja (Ramanujacharya; ) (1017–1137) oli intialainen filosofi ja teologi. Sri Vaishnavalaiset pitävät häntä perinteensä kolmantena ja merkittävimpänä opettajana (ācārya), ja hindulaiset puolestaan hindulaisen filosofian Vedanta-koulukuntaan kuuluvan Vishishtadvaita-suuntauksen johtavana ajattelijana.
Ramanujan filosofiaa kutsutaan nimellä Vishishtadvaita, koska se yhdistelee Advaita (Jumalan ykseys) ja Vishesha (ominaisuudet) -ajattelua.
Teokset
Ramanuja on saattanut kirjoittaa seuraavat yhdeksän teosta. Niihin viitataan nimellä Navarathna, yhdeksän arvokasta jalokiveä:
Diagoras Meloslainen
Diagoras Meloslainen (, ; myös Diagoras Jumalaton; s. n. 475 eaa.) oli antiikin kreikkalainen sofisti ja runoilija. Hän oli kotoisin Meloksesta.
Diagorasta on pidetty Demokritoksen oppilaana. Joidenkin lähteiden mukaan Demokritos osti hänet orjuudesta vuonna 411 eaa., kun Alkibiades valtasi Meloksen, jonka jälkeen Diagoraasta tuli tämän oppilas.
Diagoras tunnettiin ”jumalattomana”, sillä hän ryhtyi ateistiksi, koska jumalat eivät kostaneet erästä hänelle sattunutta ikävyyttä. Diagoras puhui vakiintunutta uskontoa vastaan ja pilkkasi Eleusiin mysteerimenoja.
Kerrotaan, että kerran Diagoras heitti puisen jumalankuvan tuleen sanoen, että jumalan tulisi tehdä ihme ja pelastaa itsensä. Ciceron mukaan eräs Diagoraan ystävä pyrki saamaan tämän vakuuttuneeksi jumalien olemassaolosta huomauttamalla, että monet ovat pystyttäneet kiitospatsaita jumalille pelastuttuaan myrskystä merellä. Diagoras vastasi, ettei missään näy merellä haaksirikkoutuneiden ja kuolleiden pystyttämiä patsaita. Toisen Ciceron kertoman esimerkin mukaan Diagoras oli kerran laivassa, joka joutui myrskyyn. Miehistön epäiltyä myrskyn olevan heidän syytään, koska he olivat ottaneet jumalattoman Diagoraan laivaan, Diagoras kysyi, onko muissakin samassa myrskyssä olevissa laivoissa Diagoras.
Athenagoraan mukaan Diagorasta rangaistiin, koska hän paljasti orfilaiset opit sekä Eleusiin ja kabiirien mysteerit, ja pilkkoi Herakleen patsaan keittääkseen nauriinsa.
Günther Heinze
Günther Heinze (26. heinäkuuta 1923 Dresden-Blasewitz – lokakuu 2020 ) oli itäsaksalainen urheilujohtaja ja Kansainvälisen olympiakomitean jäsen (KOK).
Günther Heinze kävi Dresdenissä kansakoulun ja oppisopimuskoulutuksella koneistajan ammatin. Nuoruuden liikunnalliset harrastukset olivat yleisurheilu ja koripallo. Vuonna 1941 Heinze liittyi Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen (NSDAP) jäseneksi. Samana vuonna 18-vuoden iässä hän aloitti asepalveluksen Saksan ilmavoimien joukoissa, joissa hän palveli viime vaiheessa alikersanttina. Saksan tappioon päättyneen sodan jälkeen Heinze oli sotavankeudessa Neuvostoliitossa vuosina 1944–1949.
Palattuaan sotavankeudesta Saksaan Heinzesta tuli Dresdenin alueen urheilukomitean puheenjohtaja. Seuraavana vuonna hän aloitti opiskelun Leipzigin liikuntakorkeakoulussa (DHfK), josta hän valmistui vuonna 1952 liikunnanopettajaksi. Opiskelun rinnalla Heinze pelasi Itä-Saksan koripallomaajoukkueessa. Koripallouran jälkeen hän toimi kansainvälisenä koripallotuomarina vuosina 1952–1956. Opiskelun jälkeen Heinze toimi vuosina 1952–1954 Itä-Saksan hallituksen liikunnasta vastaavassa virastossa osastopällikkönä ja edelleen vuosina 1954–1957 hallituksen alaisen liikuntakomitean varapuheenjohtajana. Hän toimi vuosina 1957-1989 Itä-Saksan voimistelu- ja urheiluliiton (DTSB) varapuheenjohtajana.
Hänet valittiin edelleen Itä-Saksan kansalliseen olympiakomiteaan, jossa hän työskenteli varapuheenjohtajana vuosina 1955–1972 ja 1982–1989. Välillä hän toimi olympiakomitean pääsihteerinä vuosina 1973–1982 ja Saksojen yhdentymisvaiheessa 6. tammikuuta – 15. kesäkuuta 1990 Itä-Saksan olympiakomitean vt. puheenjohtajana. Heinze oli valittu 1980-luvun alussa edesmenneen Heinz Schöbelin seuraajaksi Kansainväliseen olympiakomiteaan silloin urheilullisesti mahtavan Itä-Saksan edustajana vuodesta 1981 vuoteen 1992. Itä-Saksan urheilussa Heinzen KOK-aikaan kuitenkin korkeinta urheilupoliittista valtaa käytti kansallisen komitean puheenjohtaja Manfred Ewald. KOK:sta eron jälkeen Heinze nimitettiin KOK:n kunniajäseneksi. KOK-aikanaan hän toimi olympiakisojen koordinointikomiteassa vuosina 1985-1988 ja olympiakisojen ohjelmasta vastaavassa komiteassa vuosina 1989-1991.
Heinze toimi erityisesti Itä-Saksan koripallon järjestötoiminnassa. Hän johti vielä kehittymässä olevaan Itä-Saksan koripallosta vastaavaa komiteaa, joka muuttui vuonna 1955 Itä-Saksan koripalloliitoksi, jonka puheenjohtajana hän oli aina vuoteen 1970. Sen jälkeen hän johti Itä-Saksan lentopalloliittoa vuosina 1970–1984. Vuosina 1956–1960 hän toimi Kansainvälisessä koripalloliitossa (FIBA) talouskomitean jäsenenä ja vuosina 1964–1972 FIBA:n varapuheenjohtajana.
Heinzen oma 1950-luvun alun opinahjo Leipzigin liikuntakorkeakoulu (DHfk) myönsi hänelle kunniatohtorin arvon vuonna 1985.
Hiittinen (saari)
Hiittinen on toinen Hiittisten pääsaarista ja samanniminen kylä saarella. Se sijaitsee Kemiönsaaren kunnassa ja kuului vuoteen 1968 Hiittisten kuntaan ja vuosina 1969–2008 Dragsfjärdin kuntaan. Hiittisten saareen on siltayhteys Rosalasta, jonne kulkee yhteysalus Kasnäsistä.
Neljän neliökilometrin kokoisella saarella asuu nykyisin vakituisesti 65 asukasta. Kesäasukkaita saarella on 280.
Hiittistä ja Rosalaa toisistaan erottava Kyrksundet oli merkittävä merireitti jo viikinkiaikana. Hiittisistä on tehty esinelöytöjä 800-luvulta. Vakituisen asutuksen ajoittaminen on hankalaa, mutta Kyrkön saarelle Kyrksundetin rannalle rakennettiin kappeli 1200-luvulla. Kappelipaikka hylättiin 1600-luvulla, jolloin rakennettiin uusi puukirkko Hiittisten kylän keskelle. Sittemmin matala Norrsundetin salmi Kyrkön ja Hiittisten pääsaaren välillä on umpeutunut ja Kyrkö on kasvanut kiinni Hiittisten saareen.
Saaren itälaidassa on Hiittisten kirkonkylä, joka on suojeltu valtakunnallisesti merkittävänä rakennettuna kulttuuriympäristönä. Kylässä on muun muassa paloasema, meripelastusasema, Hiittisten kirkko sekä alueen ainoa kauppa.
Siinä kaikki
Siinä kaikki on Stella-yhtyeen kokoelmalevy ja viimeiseksi jäänyt albumi, joka julkaistiin 24. toukokuuta 2013. Albumi sisältää viisi uutta kappaletta.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 10.
Arne Borg
Claes Arne Borg (18. elokuuta 1901 Tukholma – 6. marraskuuta 1987 Vallentuna) oli ruotsalainen uimari ja olympiavoittaja. Hän edusti seuratasolla Stockholms KK:ta.
Borg osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa Antwerpenissa 1920. Hän putosi tuolloin alkuerissä 400 metrin vapaauinnissa, mutta pääsi 1 500 metrillä välieriin saakka ja ui maansa neljänneksi sijoittuneessa 4 × 200 metrin vapaauintiviestijoukkueessa. Borg oli Pariisin olympialaisissa 1924 100 metrin vapaauintimatkalla neljäs ja sai hopeaa sekä 400 että 1 500 metriltä. Hän myös voitti pronssia maansa viestijoukkueen kanssa.
Borg sai vapaauinnissa neljä eri mitalia EM-kisoissa 1926 ja toisti saman seuraavan vuoden kilpailuissa voittaen yhteensä viisi kultaista, kaksi hopeista ja yhden pronssisen mitalin. Hän rikkoi 1 500 metrin vapaauinnissa maailmanennätyksen uiden matkan ensimmäisenä maailmassa alle 20 minuutissa, ja ennätys säilyi lähes kahdentoista vuoden ajan. Borg teki uransa aikana yhteensä 32 maailmanennätystä. Hän pelasi myös vesipalloa, ja kerran häneltä lyötiin ottelun aikana hammas pois.
Borg sai Amsterdamin olympialaisissa 1928 kultaa 1 500 metriltä uudella olympiaennätysajalla ja otti 400 metriltä pronssia. Ruotsin viestijoukkue sijoittui kisoissa viidenneksi. Borgin harjoitustavat ja uintityyli olivat hyvin omintakeiset. Välillä uidessaan hän vain veti ja vaihteli myös potkutyyliään, ja altaassa ennen käännöstä hän saattoi pysyä veden alla yli kymmenen metrin matkan. Borg kilpaili myös Yhdysvalloissa, joissa hän voitti Johnny Weissmullerin joukkuetoverina Illinois Athletic Clubin riveissä kuusi AAU:n mestaruutta. Hänet valittiin uinnin kansainväliseen kunniagalleriaan vuonna 1966.
Borg joutui lyhyeksi aikaa vangituksi, sillä hän ei saapunut paikalle suorittamaan asevelvollisuuttaan vaan meni lomalle. Kuuluisa Borg sai faneilta tuona aikana ruokaa ja juomaa, ja hänen huomattiin lihoneen vankilassa. Myös Arnen kaksosveli Åke oli uimari.
One Punch Man
One-Punch Man on anime- ja manga-sarja, joka sai alkunsa vuonna 2009 ONE -artistin luomasta verkkosarjakuvasta. Siitä tehtiin manga-sarjakuva vuonna 2012. Vuonna 2015 OPM:stä julkaistiin animesarja. Sarjan toinen kausi ilmestyi 9. huhtikuuta 2019 – 2. heinäkuuta 2019. Sangatsu manga julkaisee One-Punch Man -mangaa suomennettuna alkaen 18.8.2020.
Juoni
Tarina sijoittuu maahan, jossa kaupungit on sektoroitu eri alueisiin. Sarja kertoo Z-nimisestä kaupungista, jossa on paljon yliluonnollisia olioita, ja joita vastaan Saitama ja Genos taistelevat. Sarjassa tärkeässä osassa on myös Hero Association -niminen järjestö, johon Saitama ja Genos liittyvät.
Sarja keskittyy Saitaman sankaritekoihin ja hänen nousuunsa Hero Association -järjestön kärkeen.
Muu media
Sarjaan perustuen on julkaistu taistelupeli One-Punch Man: A Hero Nobody Knows (2020).
Luettelo Kiinan tasavallan presidenteistä
Tämä on luettelo Kiinan tasavallan presidenteistä. Vuodesta 1949 alkaen Kiinan tasavalta on käsittänyt pelkästään Taiwanin saaren.
Capilanon riippusilta
Capilanon riippusilta on Capilanojoen ylittävä riippusilta North Vancouverin piirikunnassa Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa. Historian saatossa muutamaan otteeseen uusittu silta on nykyisin 137 metriä pitkä ja ylittää joen noin 70 metrin korkeudessa. Silta ja sitä ympäröivä yksityisomistuksessa oleva puisto ovat yksi Brittiläisen Kolumbian merkittävimpiä nähtävyyksiä; niissä käy vuosittain noin 800 000 vierailijaa.
Historia
pienoiskuva|vasen|upright|Riippusilta heinäkuussa 2016. Ensimmäisen Capilanojoen ylittävän riippusillan rakennutti skotlantilainen yhdyskuntatekniikkainsinööri George Grant Mackay vuonna 1889. Mackay oli ostanut alueelta noin 24 neliökilometriä tiheää metsää, ja rakentanut mökkinsä omistamallaan alueella sijainneen kanjonin laidalle. Vuonna 1889 valmistunut silta oli yksinkertainen, hamppuköysien varaan setrilankuista rakennettu riippusilta. Alueesta tuli jossain määrin tunnettu nähtävyys jo Mackayn elinaikana.
Alkuperäinen silta purettiin Mackayn kuoleman jälkeen vuonna 1903, ja tilalle rakennettiin uusi vaijereiden varaan rakentunut silta. Sillan ja sitä ympäröineen maa-alueen osti vuonna 1910 merkittävä maanomistaja ja sijoittaja Edward Mahon, joka otti Lilette-vaimonsa Elisabeth-äidin hoitamaan kiinteistöä. Elisabeth perusti alueelle uuden kahvilan vuonna 1911. Siltaa vahvistettiin lisävaijereille vuonna 1914. Elisabeth ja tämän vuonna 1921 naima aviomies “Mac” MacEachran alkoivat kehittää sillasta yleistä turistinähtävyyttä. MacEachran osti sillan ja sitä ympäröineen puiston Elisabethin kuoleman jälkeen vuonna 1935. Hän myi kiinteistön edelleen Henri Aubeneaulle muuttaessaan Kaliforniaan vuonna 1945.
Silta vaihtoi jälleen omistajaa vuonna 1953, kun Aubeneau myi puistokiinteistön Rae Mitchellille, joka uudelleenrakennutti sillan vuonna 1956. Uusittu riippusilta tuettiin 13 tonnin betonipaasiin molemmissa päissään. Mitchell kehitti sillan länsipuolen ulkoilupolkuja ja muutti vuonna 1911 valmistuneen kahvilan matkamuistomyymäläksi. Hän myi sillan vuonna 1983 tyttärelleen Nancy Stibbardille, joka on jatkanut alueen kehittämistä turistinähtävyytenä. Puistoon avattiin vuonna 2004 puunlatvoissa kulkeva riippusiltareitti, sekä vuonna 2011 kanjonin kallioseinästä riippuva kävelyreitti.
Asetus (Euroopan unioni)
Asetus on Euroopan unionissa perussopimuksista johdetun oikeuden lainsäädäntöinstrumentti. Asetus tulee voimaan sellaisenaan kaikissa Euroopan unionin jäsenmaissa heti kun se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä tai säädettynä päivänä. Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 288 artikla antaa Euroopan unionin toimielimille toimivallan hyväksyä asetuksia.
Toisin kuin direktiiviä asetusta ei panna täytäntöön kansallisesti, vaan asetus on voimassa jäsenmaissa sellaisenaan. Asetuksia voidaan siten soveltaa suoraan kansallisissa tuomioistuimissa. Johtuen Euroopan unionin lainsäädännön ensisijaisuudesta kansalliseen lainsäädäntöön asetus kumoaa kaikki sen kanssa ristiriidassa olevat kansalliset lait ja säädökset. Perussopimukset myös kieltävät asetusten kanssa ristiriidassa olevien lakien säätämisen.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 2008 – miesten 100 m
Miesten 100 metrin juoksukilpailu kesäolympialaisissa 2008 käytiin 15. – 16. elokuuta välisenä aikana, Pekingin kansallisella stadionilla. Finaalin voitti jamaikalainen Usain Bolt maailmanennätysajalla 9,69 sekuntia.
Ennätykset
Ennätykset ennen kilpailua olivat seuraavat:
Ensimmäinen kierros
Ensimmäinen kierros juostiin 15. elokuuta. Jokaisen ryhmän kolme nopeinta juoksijaa ja niiden lisäksi 10 parasta aikaa juossutta pääsi toiselle kierrokselle.
Välierät
Välierät juostiin 16. elokuuta. Kummankin ryhmän neljä nopeinta juoksijaa pääsi finaaliin.
Finaali
Finaali juostiin 16. elokuuta.
Saksan 122. jalkaväkidivisioona
Perustaminen
Divisioona perustettiin 7. marraskuuta 1940 Groß-Bornin koulutusalueella Itä-Pommerissa, osana armeijan yhdettätoista liikekannallepanoaaltoa. Divisioona muodostettiin 32. jalkaväkidivisioonan ja 258. jalkaväkidivisioonan osista sekä 14. jalkaväkidivisioonan moottoroimattomista osista.
Palvelus
Divisioonan koulutus saatiin päätökseen maaliskuussa 1941 ja se siirrettiin Itä-Preussiin, mistä divisioona ylitti pohjoisen armeijaryhmän mukana Neuvostoliiton rajan operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta. Divisioona taisteli itärintamalla pohjoisessa armeijaryhmässä, kunnes se syyskuussa 1943 siirrettiin keskustan armeijaryhmään, jossa se oli aina maaliskuuhun 1944. Divisioona siirrettiin heinäkuussa Helsinkiin ja se osallistui Viipurinlahden taisteluun ennen 29. heinäkuuta eli kaksi päivää Narvan kukistumisen jälkeen annettua paluukäskyä. Pohjoisessa armeijaryhmässä divisioona oli aina lokakuuhun 1944, jolloin se joutui Kuurinmaalla mottiin. Ennen sodan päättymistä divisioona osallistui kuuteen taisteluun motissa ollen saarroksissa toukokuiseen antautumiseensa asti.
Komentajat
Divisioonankomentajina olivat :
Aiheesta muualla
Viipurinlahti kesällä 1944, Yle Areena
André Bréheret
André Bréheret (28. huhtikuuta 1912 – 30. heinäkuuta 1972) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1937 ja nimitettiin Cahorsin hiippakunnan johtoon 21. elokuuta 1962. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Henri-Louis-Marie Mazerat, jota avustivat René-Jean-Prosper-Bruno Boudon ja Guy-Marie-Joseph Riobé.
Bréheret osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän toimi piispana, kunnes kuoli 60-vuotiaana virassa.
Minun Kiinani
Minun Kiinani on kiinalaisen Li Kunwun kolmiosainen omaelämäkerrallinen sarjakuvateos.
Lastenmuseo
Lastenmuseoiden kokoelmat kerätään esineiden opetuksellisen hyödyllisyyden näkökulmasta. Niissä voi olla muun muassa erilaisia työpajoja, tiedetehtäviä, esityksiä, luontokävelyitä, nukke-esityksiä, musiikkia, tanssia, maalamista, piirtelyä. Monissa muissakin museoissa voi olla lapsille suunnattuja osastoja, näyttelyitä.
Lastenmuseoiden taustalla ovat ”lastengalleriat”, joita on ollut muun muassa Victoria and Albert Museumissa ja Metropolitan Museum of Artissa. Ensimmäinen varsinaisesti lapsille suunnattu museo oli vuonna 1899 avattu Brooklynin lastenmuseo.
Ruotsin vallan aika Suomessa
pienoiskuva|350px|Ruotsin valtakunnan vaiheita 1560–1815. Ruotsin vallan aika Suomessa on historian ajanjakso, jolloin nykyisen Suomen valtion alue oli osa Ruotsin kuningaskuntaa. Ruotsin vallan aika ei ollut yhtäjaksoinen aikakausi ja sen alkaminen oli pitkäaikainen prosessi, johon liittyy epäselvyyttä. Ajanjakso päättyi niin sanotun Vanhan Suomen osalta vuonna 1721 ja lopullisesti Suomen sodan seurauksena 17. syyskuuta 1809.
Ruotsin vallan aikana Suomi tuli osaksi läntistä kristikuntaa sekä läntisen Euroopan kulttuurista, yhteiskunnallista ja taloudellista järjestystä, jonka pohjalta syntyivät myöhemmin muun muassa markkinatalous, perustuslailliset valtiomuodot ja legalistisiin laillisuusperiaatteisiin sidottu hallinto. Suomen kieli sekä jotkin suomalaisen muinaisuskon ja -kulttuurin piirteet säilyivät suunnitelmallisesta ruotsalaistamisesta huolimatta, vaikka muuttuivatkin uusiin olosuhteisiin mukautuessaan. Suomen sijainti valtakunnan rajamaana toi alueelle lukuisia sotia ja ryöstöretkiä. Ruotsin vallan aikana Suomi oli riistomaa. Ruotsin suurvalta-aika vuosina 1617–1721 vei hengen kaikkiaan arviolta noin 110 000 suomalaiselta sotilaalta, mikä oli tuon ajan väkilukuun suhteutettuna sama määrä kuin 1900-luvun Suomessa heitä olisi kuollut yli miljoona. Pietari Suuri piti Suomea Ruotsin ruoka-aittana ja kruununprinssi Aadolf Fredrik totesi vuonna 1746, että Suomi oli Ruotsin varasto ja suojamuuri. Suomesta kerätyistä veroista arviolta puolet päätyi maan omaan käyttöön ja puolet siirrettiin Tukholmaan.
Ruotsin vallan alkuvaiheet
thumb|350px|[[Piispa Henrik kuvattuna seisomassa murhaajansa Lallin äärellä yhdessä Turun piispa Konrad Bitzin sekä dekaani Magnus Stiernkorsin kanssa vuodelta 1488.]]Ruotsin vallan ajan alkaminen oli pitkä prosessi, joka koski Suomen eri alueita vaihtelevasti eri aikoina. Suomesta, tai Ruotsistakaan, ei tässä vaiheessa voi puhua yhtenäisenä hallintokokonaisuutena. Ruotsin kuningaskunta levittäytyi Suomeen kesken oman synty- ja vakiintumisprosessinsa. Vielä 1200-luvun alussa Länsi-Götanmaan laissa kutsuttiin itägötanmaalaisia ja uplantilaisia jatkuvasti ulkomaalaisiksi. Ruotsin ensimmäisessä kirjallisessa tuotoksessa, 1320-luvulla kirjoitetussa Eerikinkronikassa, ei myöskään puhuta ruotsalaisista vaan esimerkiksi svealaisista, gööteistä ja uplantilaisista. Ruotsin kuningaskunnan voidaan sanoa syntyneen noin vuonna 1350.
Ristiretkiaika ja valloituksen edellytykset
Ruotsin vallan ajan alkuvaiheet liittyvät olennaisesti katolisen kirkon lähetystyöhön Suomessa. Pohjoinen Itämeren alue oli katolisen kirkon näkökulmasta pakanallista aluetta ja sen tavoitteena oli alueen käännyttäminen katolilaisuuteen. Käytännössä kirkon tavoitetta ajoivat alueen katolista uskoa tunnustaneet kuninkaat sekä ristiretkeläiset, jotka saivat kristinuskon nimissä valloittaa uusia alueita hallintaansa. Baltian käännyttämisen aikalaiskuvaus, Henrikin Liivinmaan kronikka, antaa verisen kuvan 1100-luvun lopun ja 1200-luvun alun saksalaisten kalparitareiden ja tanskalaisten käännytystyöstä itämerellä.
Ristiretkiä Suomeen tekivät ainakin ruotsalaiset ja tanskalaiset, mahdollisesti myös saksalaiset ja norjalaiset. Myös ortodoksinen Novgorod kävi ajalle tavanomaista sotaretkin käytyä sotaa Suomen heimoja vastaan. Hämäläiset, tai yleisemmin länsisuomalaiset, olivat käyneet vähintään vuodesta 1042 lähes jatkuvasti sotaa Novgorodia ja Karjalan alueen itämerensuomalaisia kansoja, kuten vatjalaisia ja inkeroisia, vastaan. Nämä yhteenotot vaikuttivat osaltaan ruotsalaisten mahdollisuuksiin valloittaa alueita Suomesta.
Kristinusko oli jokseenkin vakiintunut Ruotsissa 1100-luvulla, vaikka vielä vuonna 1123 Tanskan, Norjan ja Puolan kuninkaat tekivät yhteisen ristiretken pakanoita vastaan Ruotsin itärannikolle, Kalmariin. Ruotsin orastava valtakunta pyrki kilpailemaan Saksan ja Tanskan kanssa vaikutusvallasta Baltiassa ja Suomenlahden ympäristössä taistelemalla pakanoita vastaan ja valloittamaan näiltä maita. Baltian sotaretki päättyi kuitenkin ruotsalaisten osalta vuonna 1220 saarenmaalaisten tuhotessa ruotsalaisten joukot, mukaan lukien jaarlin ja piispan, sekä heidän Länsi-Viron Lihulaan perustamansa linnoituksen.
Ensimmäinen historiallinen viite ruotsalaisten valtaan Suomessa on aikaisintaan 1270-luvulta peräisin oleva Pyhän Eerikin legenda, jonka mukaan kuningas Eerik Pyhä ja englantilainen piispa Henrik tekivät 1150-luvulla niin sanotun ensimmäisen ristiretken Suomeen. Legenda kertoo kuninkaan palanneen retken jälkeen Ruotsiin piispan jäädessä järjestelemään Suomen kirkollisia oloja. Sotaretkeä ei kuitenkaan pidetä nykyään todellisena tapahtumana.
Seuraava historiallisissa lähteissä oleva viittaus ruotsalaisten vaikutusvaltaan Suomessa on Lyypekin kronikassa vuoden 1266 kohdalla toteamus: ”Birger-herttua pakotti Suomen kuulumaan Ruotsiin”. Mahdollisesti samaa tapahtumaa käsittelee 1320-luvulla kirjoitettu Eerikinkronikka, joka kuvailee uplantilaisten sotaretkeä hämäläisiä vastaan. Kyseisen sotaretken on katsottu olleen mahdollisesti vuosina 1249–1250 tehty, niin sanottu toinen ristiretki Suomeen. Eerikinkronikan mukaan ristiretken seurauksena aloitettiin linnan rakentaminen Hämeeseen.
Turun piispan mainitaan Ruotsin piispojen yhteydessä ensimmäisen kerran 11. helmikuuta 1253 Birger-jaarlin ja Gudheimin luostarin välillä tapahtuneen maanvaihdon yhteydessä. Ruotsin kirkko levittäytyi Suomeen käytännössä vasta kuitenkin 1300-luvulla. Katolinen kirkko oli toiminut Varsinais-Suomessa noin 1100-luvulta lähtien itsenäisesti. Läntisen ja itäisen kristinuskon vaikutus oli levinnyt Suomeen jo aiemmin esihistoriallisella ajalla, mistä on saatu viitteitä esimerkiksi arkeologisissa kaivauksissa tehdyistä hautalöydöistä. pienoiskuva|350px|Pienoismalli [[Turun linna|Turun linnasta kuvaa sen ulkoasua 1200-luvulla.]]Eerikinkronikka kertoo karjalaisten tuhonneen Sigtunan vuonna 1187, joka oli tuohon aikaan Ruotsin suurin ja tärkein kaupunki. Karjalaiset tekivät sotaretken Ruotsiin myös vuonna 1257. Vuonna 1259 Paavi Aleksanteri IV hyväksyi Ruotsin kuningas Valdemarin ja Tanskan kuningas Kristofferin pojantyttären Sofian avioliiton, jotta Ruotsi pystyisi paremmin ja tehokkaammin torjumaan lähellä asuvien pakanoiden jatkuvia hyökkäyksiä valtakunnan kyliä ja kirkkoja kohtaan. Tästä huolimatta vielä vuonna 1275 Karjalan ja Lapin pakanat piinasivat Ruotsin valtakunnan kristittyjä. Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Dmitri Aleksandrovitšin valloittaneen Karjalan vuonna 1278. Pakanalliset karjalaiset olivat olleet tähän asti kauppakumppaneita muun muassa Gotlannille. Kauppayhteyksistä riippumatta uplantilaiset tekivät Eerikinkronikan mukaan niin sanotun kolmannen ristiretken Suomeen vuonna 1293 valloittaen Karjalan 14 kihlakuntaa. Birger Maununpojan 4. maaliskuuta 1295 antama lupakirje Lyypekille ja muille Itämeren kauppaa käyville kaupungeille mainitsee karjalaisten käännyttämisen motiiviksi karjalaisten kauan harjoittaman rosvouksen ja ryöstelyn sekä ruotsalaisten ja muiden Itämeren kävijöiden vangiksi ottamisen ja kiduttamisen.
Ensimmäinen historiallinen viittaus katolisen kirkon ulkopuoliseen Ruotsin hallintovaltaan Suomessa on noin vuodelta 1284. Tässä Maunu Ladonlukon säädöksessä yleisestä maanrauhassa Pentti Birgerinpoikaa kutsutaan Suomen, eli nykyisen Varsinais-Suomen herttuaksi. Hän ei kuitenkaan mahdollisesti koskaan käynyt Suomessa. Ruotsin vallan laajenemisesta huolimatta hämäläisten ja Novgorodin satoja vuosia kestänyt konflikti jatkui. Novgorodin ensimmäinen kronikka kertoo Novgorodin tehneen sotaretken hämäläisiä vastaan vielä vuonna 1292.
Suomalaisten ja ruotsalaisten konfliktit
Ristiretkien jälkeen niiden vanavedessä tapahtunut ruotsalaisten kolonisaatio johti myös konflikteihin suomalaisten ja ruotsalaisten välillä. Pohjalaisissa tarinoissa kerrotaan siirtolaisten avuksi tarvitun sotaväkeä Ruotsista toisten tarinoiden kuvaillessa Ruotsista tulleen pääasiassa rikollisia ja pahantekijöitä, jotka tulivat maahan käydäkseen sotaa suomalaisia vastaan. Mikael Agricola kirjoitti 1500-luvulla pakanallisten suomalaisten ahdistelleen ruotsalaisia siirtolaisia, mistä syystä he olivat saaneet apua sukulaisiltaan Ruotsista. Kemiönsaaren alkuperäinen suomalaisasutus katosi kokonaan paikalta ruotsalaisten tultua alueelle, mikä voi osaltaan kertoa konfliktista ryhmien välillä.
Konflikteja suomalaisten ja siirtolaisten välillä syntyi myös koskien alueiden käyttöoikeuksia. Ruotsin kuningas antoi lähtökohtaisesti kalastusoikeudet aina siirtolaisille jolloin suomalaiset menettivät oikeutensa niihin. Näitä riitoja koskevia kirjeitä tunnetaan useita. Esimerkiksi 1. kesäkuuta 1303 Satakunnan ruotsalaiset siirtolaiset olivat riitaantuneet alueen suomalaisten kanssa heidän tilojensa sijaitessa suomalaisten vanhoilla kaskimailla. Vuonna 1347 puolestaan annettiin määräys Helsingin alueen kalastusoikeuksien siirrosta suomalaisilta rannikon ruotsalaisille. Vuodelta 1348 tunnetaan piispa Hemmingin ja Turun linnanpäällikön suojelukirje, jonka tarkoituksena on suojella Pohjanlahden rannikon siirtolaisia suomalaisia vastaan. Jälkiä yhteenotoista jäi myös myöhempiin aikoihin. Helsingin pormestari Anders Larsson Ehredt kirjoitti Pietari Brahelle vuonna 1639, ettei Helsingin nimeä saanut vaihtaa kaupungin siirron yhteydessä koska nimi oli ”muistuma meidän esi-isiemme voitokkaista aseista.”.
Ristiretkiajan jälkeen
Käkisalmen alue ja Laatokan Karjala puolestaan säilyttivät siteensä ortodoksiseen Luoteis-Venäjään ja Novgorodiin. Katolisen ja ortodoksisen kulttuuripiirin yhteentörmäys tapahtui siis Suomen tuntumassa. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha oli ensimmäinen Ruotsin ja Novgorodin välinen rauhansopimus. Siinä määriteltiin myös Ruotsin valtakunnan ja Suomen itäraja ainakin Karjalan osalta. Pohjois-Suomen omistus jäi epämääräiseksi. Ruotsi kuitenkin liitti 1300-luvun kuluessa valtaansa Pohjois-Pohjanmaan rannikolle syntyneen suomalaisasutuksen.
Ruotsalaiset eivät vielä 1300-luvulla kutsuneet Suomea yleisesti nimellä Suomi tai Finland, vaikka nämä nimitykset olivat olleet käytössä pitkään. Esimerkiksi Novgorodin ensimmäinen kronikka puhuu suomalaisista (sum) ja riimukivissä puhutaan Finlandissa kuolleista viikingeistä. Nimitys Suomi oli tarkoittanut ja tarkoitti vielä pitkään nykyistä Varsinais-Suomen maakuntaa. Tästä syystä ruotsalaiset käyttivät laajemmasta Etelä-Suomen alueesta noin vuosina 1350–1470 nimitystä Österland eli Itämaa. Tätä ennen alueista puhuttiin monikossa itämaat.
Suomi Ruotsin osana keskiajalla
pienoiskuva|vasen|300px|[[Ruotsi|Ruotsin kuninkaana 1316–1377 toiminut norjalainen Maunu Eerikinpoika kuvattuna lakikirjan etusivulla noin vuonna 1350. ]] Keskiajalla Suomen historiallisista maakunnista Varsinais-Suomi ja Satakunta kuuluivat Ruotsin valtakunnan keskusalueeseen ja ne säilyttivät jo esihistoriallisella ajalla syntyneet yhteytensä Skandinaviaan. Lounais-Suomessa, Hämeessä, Karjalankannaksella ja Etelä-Savossa oli pysyvää maanviljelyyn perustunutta asutusta, joka vähitellen tihentyi ja levittäytyi laajemmalle alueelle. Uudisasutuksen leviäminen ja vakiintuminen Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla oli keskiajan Suomen merkittävimpiä asutushistoriallisia ilmiöitä. Ahvenanmaalla, Turunmaan saaristossa ja Pohjanmaan sekä Uudenmaan rannikkoseuduilla oli lisäksi kolonisaation seurauksena tuoretta ruotsinkielistä asutusta. Keskiajalla maaseudun talonpojat olivat Suomen ylivoimaisesti suurin väestöryhmä. Suuri osa nykyisen Suomen pinta-alasta oli vielä keskiajalla erämaata, jossa satakuntalaiset, hämäläiset ja karjalaiset erämiehet retkeilivät, ja jossa asui lappalaisiksi kutsuttua, ainakin osaksi saamenkielistä väestöä. Erämaat eivät kuuluneet minkään valtakunnan alueisiin kuin enintään teoriassa.
Ruotsi oli keskiajalla vaalikuningaskunta ja kuninkaanvaali suoritettiin Moran kivillä. Myös Suomen alue sai oikeuden lähettää edustajansa kuninkaanvaaliin 1362, mikä heijastaa Varsinais-Suomen asemaa Ruotsin valtakunnan osana. Hallinnon ja oikeusjärjestyksen kehittymiselle oli kuningas Maunu Eerikinpojan hallituskaudella vuosina 1319–1364 säädetyllä maanlailla suuri merkitys.
Erona Keski-Eurooppaan talonpojat olivat vapaita, eikä Ruotsin valtakuntaan kehittynyt keskieurooppalaisen kaltaista feodalismia. Paikallishallinto perustui maaseudulla pitäjiin ja seurakuntiin. Keskiajalla Suomeen syntyi myös kaupunkilaitos. Kaupungeissa asuneen porvariston eli kauppiaiden ja käsityöläisten osuus väestöstä oli kuitenkin pieni. Suomen tärkeimmät keskiaikaiset kaupungit olivat Turku ja Viipuri. Muita kaupunkeja olivat Naantali, Rauma, Ulvila ja Porvoo. Pohjoismaiden ja Suomen kaukokauppa oli keskiajalla pitkälti saksalaisten hansakauppiaiden hallussa ja tämän vuoksi myös merkittävä osa erityisesti Turun ja Viipurin porvaristosta oli saksalaista. Kaupungeissa paikallishallinnosta vastasi pormestarin johtama raati.
Kuningas Maunu Birgerinpojan hallituskaudella annetulla Alsnön säännöllä vuonna 1280 Ruotsiin ja Suomeen syntyi määrällisesti pieni veroista vapautettu maallinen rälssi eli varhainen aateli. Hengellisellä rälssillä puolestaan tarkoitettiin maalliselle vallalla maksettavista veroista vapautettua hengellistä säätyä (esim. pappeja, nunnia ja kerjäläisveljiä).
Katolisen kirkon piirissä Suomen alueella toimineet seurakunnat kuuluivat Turun hiippakuntaan. Hiippakunnan johdossa toimineella Turun piispalla oli kirkollisen vallan ohella myös runsaasti maallista valtaa ja hän oli esimerkiksi kuninkaan valtaneuvoston jäsen. Yksi huomattavimmista keskiaikaisista Turun piispoista oli vuosina 1412–1450 virassa toiminut Maunu Tavast. Hengellinen rälssi muodosti keskiajan Suomessa luku- ja kirjoitustaitoisen sivistyneistön. Sen jäsenet olivat usein käyneet Turun katedraalikoulua ja osa oli opiskellut myös ulkomaisissa yliopistoissa.
Unionin synty
Pohjoismainen Kalmarin unioni perustettiin Tanskan kuningatar Margareetan johdolla vuonna 1397. Käytännössä unionissa esiintyi ristiriitoja, sillä ruotsalaisylimystö oli ekspansiopolitiikassaan kiinnostunut idästä, Venäjän suunnasta, kun taas tanskalaisten intressit suuntautuivat enemmän etelää – saksalaisalueita kohden. Myöskään eri maiden sisällä ylimystö ei ollut yksimielistä keskenään. Kamppailu vallasta ei suinkaan johtunut yksinomaan modernein käsittein ”ulkopoliittisista” erimielisyyksistä.
Unionikauden alussa maan asema osana valtakuntaa kuitenkin muuttui. Neljän vuosikymmenen aikana hallitsijan ote Suomesta oli kiinteämpi kuin aikaisemmin. Kuningatar Margareeta oli hallinnon taustavaikuttajana aina kuolemaansa vuoteen 1412 asti. Hän siirsi koko ajan lisää vastuuta seuraajalleen kuningas Eerik XIII Pommerilaiselle (kuninkaana 1396–1439), jolla oli vastuullaan erityisesti Norjan ja Suomen asiat. Hän vieraili Suomessa kaksi kertaa, vuosina 1403 ja 1407. Kaikki Suomea koskevat kuninkaan päätökset annettiin hänen nimissään. Unionin myötä myös maan johtavat hallintomiehet vaihtuivat, sillä kuningas asetti omia luottomiehiään linnojen johtoon. Abraham Broderinpoika nousi Turun linnapäälliköksi ja laamanniksi nimitettiin niin ikään tanskalainen Klaus Fleming. Myöhemmin merkittäviin asemiin nousivat Klaus Lydekenpoika Djäkn ja Krister Nilsson Vaasa. Piispa Maunu Tavast oli unioninvallan kannattaja.
Unionikaudellakaan Suomi ei muodostanut yhtenäistä hallinnollista kokonaisuutta vaan alue jakaantui kahteen erilaiseen hallinnolliseen piiriin. Viipuri toimi merkittävänä, ajoittain lähes itsenäisenä keskuksena Turun kuuluessa lähemmin keskusvallan hallintoalueeseen. Viipurin itsenäinen asema näkyy muun muassa siinä, että vaikka Suomi jaettiin vuonna 1435 kahteen laamannikuntaan Etelä- ja Pohja-Suomeen, niin Viipuriin syntyi kuitenkin jo 1440-luvulla itsenäinen Karjalan laamannikunta, jonka laamannin todennäköisesti asetti Viipurin linnanpäällikkö. Tosin Karjalan laamannilla ei ollut tuomiovaltaa Turun maanoikeudessa.
Suomessa ja Ruotsissa tyytymättömyyttä unionin alkuaikoina herätti verorasituksen kasvu. Eerik pyrki Suomessakin tehostamaan verotusta, kun rälssitiloja peruutettiin kruunulle ja linnalääneistä pyrittiin tekemään verovelvollisia. Unionikaudella maan hallintoa organisoitiin uudella tavalla taloudellisen tilan parantamiseksi. Vuonna 1405 peruutettiin ilmeisesti satojen maatilojen verovapautukset. Tuolloin luotiin pohja järjestelmälliselle maaverotukselle. Kruunu pyrki lisäämään verotuloja myös uudisasutustoiminnalla: peltoviljelys tuotti verotuloja, kun taas erätalous ei niitä tuottanut. Verotulot saatiinkin nousemaan jakamalla erämaita pysyvän asutuksen käyttöön. Vuonna 1409 alettiin Turussa myös lyödä omaa rahaa, joka erosi arvoltaan Ruotsissa käytetystä rahasta. Ne olivat hopeisia äyrityisiä ja kuuden pennin kolikoita. Vuonna 1407 Suomeen saatiin oma ylin tuomioistuin, Turun maaoikeus, ja sille annettiin myös hallinnollista valtaa. Suomen johtomiehet pystyivät nyt päättämään maan asioista omissa kokouksissaan.
Rälssimiehistö ja papisto muodostivat unionikaudella poliittisesti johtavan ryhmän. Suomen omat rälssimiehet hallitsivat vain harvoin suurimpia linnaläänejä, joiden johdossa oli yleensä ruotsalaisia tai tanskalaisia, joskus saksalaissyntyisiäkin miehiä, jotka tosin usein olivat asuneet maassa vuosikymmeniä. Kotimainen rälssi vastasi yleensä alemmasta hallinnosta, sotilastehtävistä ja varsinkin tuomioistuimista. Kirkon merkittävimmät virat päätyivät myös unionikaudella kotimaisten rälssisukujen pojille. Toisaalta myös talonpoikaisto saattoi osallistua erilaisten lautakuntien ja käräjäkokousten toimintaan sekä vaikuttaa poliittisiin ratkaisuihin, kuten kuninkaan vaaliin.
Turkua ja Viipuria lukuun ottamatta kaupungit olivat unionikaudella pieniä, ja niitä oli hyvin vähän. Siksi myös ulkomaankauppa oli vaatimatonta. Viipurikaan ei kyennyt kilpailemaan Tallinnan kanssa Venäjän-kaupan keskuksena. Kotimaankauppa oli taloudellisesti varmasti ulkomaankauppaa merkittävämpää.
Unioni alkaa rakoilla
Suomesta ei osallistuttu vuonna 1435 Arbogassa järjestettyyn kokoukseen. Saman vuoden syksyllä piispa Maunu Tavast ja Krister Nilsson saapuivat Ruotsiin, jossa järjestetyissä neuvotteluissa he vaikuttivat Engelbrekt Engelbrektinpojan kapinana tunnetun liikkeen johtajien syrjäyttämiseen ja kompromissin aikaansaamisen. Drotsiksi tuli Krister Nilsson ja marskiksi nousi Kaarle Knuutinpoika Bonde. Ensiksi mainitun palattua saman vuoden syksyllä Suomeen alkoi kapinaliikehdintä Ruotsissa jälleen.
Kapinahankkeiden torjumiseksi suomalaisille talonpojille luvattiin veronalennus kesäkuun 24. päivänä 1436 päivätyssä kirjeessä, jonka allekirjoittajina olivat valtaneuvoston nimissä arkkipiispa, drotsi ja marski. Syyksi esitettiin se, että suomalaiset olivat osoittautuneet uskollisiksi valtakunnalle ja vannoneet, etteivät ottaisi itselleen omaa päämiestä eli lupasivat olla nousematta kapinaan,ja hyväksyisivät valtaneuvoston asettaman päämiehen. Seppo Suvanto on tulkinnut tämän niin, että Ruotsissa pelättiin Suomen hallintomiesten irtautumista valtaneuvostosta ja Suomessa valittaisiin oma päämies.
Suomi ja Ruotsin valtataistelut
Lopulta kuningas erotettiin vuonna 1439, minkä jälkeen Ruotsia hallitsi aristokraattien valtaneuvosto. Se koostui piispoista ja johtavista ylimyksistä. Tästä joukosta mahtavimmaksi nousi Kaarle Knuutinpoika, joka valittiin vuonna 1438 valtionhoitajaksi. Hänen pahin kilpailijansa, drotsi Krister vetäytyi tämän jälkeen Viipuriin. Yksinvaltaisen hallintojärjestelmän kaatumisen jälkeen Suomen yhteydet Tanskaan katkesivat. Kuitenkaan yhteydet Ruotsiin eivät juuri lujittuneet vaan paikallisten linnaläänien haltijat pitkälti hallitsivat maata.
Vuonna 1440 tanskalaiset kutsuivat Kristoffer Baijerilaisen maahan ja hänet julistettiin kuninkaaksi. Ruotsissa käytiin neuvotteluja tunnustamisen ehdoista. Kaarle Knuutinpoika siirtyikin samana vuonna Suomeen ja otti haltuunsa Turun ja Kastelholman linnat luvaten luopua valtionhoitajan asemasta, mikäli saisi koko Suomen läänikseen. Ahvenanmaata lukuun ottamatta tämä toive toteutui. Tilanne muuttui kuitenkin pian, ja pian Kaarle joutui tyytymään pelkästään Viipurin linnalääniin. Turku palasi kuninkaan alaisen voudin valtaan. Kuninkaan tarkoitus oli ehkäistä yhtenäisen Suomen syntyminen. Kristofferin kuoltua 1448 Kaarle Knuutinpoika purjehti Viipurista 800 asemiehen kanssa Tukholmaan, jossa hänet valittiin kuninkaaksi (1448–1457), ilmeisesti hänen aseellisen ylivoimansa takia. Hallituskautta leimasi sota Kristian Oldenburgilaista vastaan, mikä lisäsi verorasitusta myös Suomessa. Tänä ajanjaksona Suomi oli kuninkaan merkittävin tukialue. Vuonna 1457 Ruotsin suurylimystö nousi kapinaan kuningasta vastaan, ja tämä pakeni Danzigiin. Kristian Oldenburgilainen valittiin Ruotsin kuninkaaksi. Hän hallitsi vuosina 1457–1464. Uuden kuninkaan kannatus ei kuitenkaan ollut kaikkien jakamaa - varsinkaan Viipurissa.
Kiistaa itärajasta
Seuraavaa ajanjaksoa leimaavat ongelmat valtakunnan itäosissa. Asutuksen levitessä erämaille, alkoivat rajakiistat ja kahakat Novgorodin ja karjalaisten kanssa. Samalla kun savolainen asutus eteni, myös Pohjois-Karjalaa asutettiin. Vuonna 1478 Novgorod liitettiin Moskovaan, ja itärajan taakse nousi uusi voimatekijä. Rajaa varmistamaan alettiin rakentaa Olavinlinnaa uudisasutuksen turvaksi. Venäläisestä näkökulmasta käsin kyse oli rajasopimuksen rikkomuksesta ja avoin sotatila vallitsi useiden vuosien ajan aina vuonna 1482 solmittuun välirauhaan. Rajan kulusta ei päästy kuitenkaan yksimielisyyteen.
Akselinpojista Sten Sturen kauteen
pienoiskuva|vasen|300px|Kuvitteellinen maalaus 1800-luvulta valtionhoitaja [[Sten Sture vanhempi|Sten Sture vanhemmasta (1440–1503). Tekijä tuntematon.]]
Taistelussa Ruotsin kuninkaan kruunusta tultiin Suomenkin linnoja valtaamaan ja taivuttamaan unionikuninkaan taakse. Tanskalainen ritari Eerik Akselinpoika Tott tuli veljiensä kanssa valtaamaan linnoja 1480-luvulla, ja lopulta kaikki linnat olivat Akselinpoikien hallussa. Eerikin kuoltua hän jätti Viipurin, Hämeenlinnan ja Savonlinnan läänit veljilleen Ivarille ja Laurille, joka jo entuudestaan hallitsi Raaseporia. Yhtenäisen valtapiirin syntyminen ei kuitenkaan sopinut valtionhoitaja Sten Sturen suunnitelmiin. Vuonna 1481 Sten Sture saapui Suomeen, aina Viipuriin saakka. Sopua valtionhoitajan ja paikallisten mahtimiesten välille ei saatu syntymään: valtionhoitaja lupasi väestölle verohelpotuksia; läänitysten haltijat eivät taas hyväksyneet näitä.
Unionikauden loppuvaiheessa ei Pohjoismaihin enää noussut yhteisesti hyväksyttyä hallitsijaa. Tanskan kuningas Hannu (1481–1513) ei saavuttanut hyväksyntää unionimaissa, vaan valtaneuvostot ottivat johdon käsiinsä. Vuonna 1483 Sten Sture sai haltuunsa kolme lääniä Suomesta: Viipurin, Savonlinnan ja Hämeenlinnan. Aikaisemmasta Akselinpoikien valta-alueesta tuli valtionhoitajan tukialue ja Suomesta tuli entistä kiinteämmin keskusvallan alainen; varsinkin kun Raaseporikin tuli Sten Sturen kannattajan, Knut Possen haltuun. Sture ei jakanut linnoja läänityksiksi ylimystölle, vaan hallitsi niitä itsestään riippuvaisten voutien välityksellä keräten merkittävästi verotuloja itselleen.
Keskiajan lopun rauhattomuudet
1400-luvun lopulla aikaisemmat kahakat Moskovan kanssa tiivistyivät sodaksi. Vuonna 1495 Viipurin linnaa alettiin piirittää. Myös Länsi-Suomesta kerättiin tuolloin nostoväkeä sotatoimiin. Uhanalaisilla seuduilla kaikki 15 vuotta täyttäneet otettiin aseisiin, minkä lisäksi maahan saapui myös saksalaisia palkkasotureita ja väkeä Ruotsin puolelta. Venäläisten hyökkäykset ulottuivat Karjalan ohella myös Pohjanmaalle, Savoon ja Hämeeseen. Rauha solmittiin vuonna 1497. Samana vuonna valtaneuvosto erotti Sten Sturen valtionhoitajan tehtävästä. Suomen linnaläänit jäivät kuitenkin hänen haltuunsa.
Tanskan kuningas Hannu I hyökkäsi vuonna 1497 Ruotsiin lyöden Sten Sturen joukot 28. syyskuuta Rotebron taistelussa. Näin Hannu I nousi Ruotsin ja täten myös Suomen kuninkaaksi (1497–1501). Vuonna 1499 Sturen oli luovuttava alueistaan Suomessa. Vuonna 1503 valtionhoitajaksi valittiin Svante Niilonpoika Sture (1504–1512), jolle myös Suomen johtavat miehet antoivat uskollisuudenvakuutuksensa. Turussa pidetyssä kokouksessa hänen valintaansa asetuttiin tukemaan. Yksimielisyys oli kuitenkin näennäistä, sillä osa Suomen herroista ajoi Sten Sturen omaisten kanssa omaa poliittista linjaansa. Päämäärät ovat jossain määrin jääneet epäselväksi. Kansallinen historiankirjoitus on kuitenkin korostanut idänpolitiikan keskeisyyttä erimielisyyksissä.
Unionin lopputaistelut
pienoiskuva|300px|[[Albert Edelfeltin piirros Mikael Agricolasta. Ainuttakaan aikalaiskuvaa Agricolasta ei ole säilynyt.]]
Unionin loppuaikana oli Suomessa rauhatonta muuallakin kuin Viipurissa, 1500-luvun alussa tanskalaiset kävivät ryöstöretkillä Suomen rannikoilla, ja kaapparikapteeni Otto Rudi ryösti Turun sekä sen tuomiokirkon aarteet. Tanskalaisen unionikuninkaan Kristian II:n noustessa valtaan, hän kruunajaisissaan mestautti kymmenittäin ruotsalaisia ylimyksiä. Sitä kutsutaan Tukholman verilöylyksi. Ruotsalainen ylimys Kustaa Vaasa nousi vastustamaan unionikuningasta ja sai talonpojat puolelleen. Myös saksalaiset hansakauppiaat tukivat Kustaa Vaasaa ja toimittivat hänelle aseita ja rahaa. Suomalaissyntyiset Flemingin veljekset Eerik ja Iivar valloittivat Suomen linnat Kustaa Vaasalle ja ajoivat tanskalaiset pois Suomesta vuonna 1523. Pohjolan unioniaika päättyi, ja Kustaa Vaasasta tuli Ruotsin ja Suomen kuningas.
Varhaismoderni valtio syntyy
Kustaa Vaasan kaudella alkaa yhtenäinen Ruotsin valtakunta muodostua. Hänen onnistui kukistaa omaa politiikkaansa ajaneet maakuntayhteisöt. Reformaatio puolestaan nujersi kirkon. Verilöylyn jo heikentämä ylhäisaateli kiinnitettiin nyt tukemaan kuninkaallista politiikkaa. Hallituksen hoito jatkoi kuitenkin keskiaikaista perinnettä: kuninkaalla oli apunaan lukuisia aatelisia sekä kirjureita, jotka eivät kuitenkaan olleet varsinaisesti virkamiehiä. Myöskään hallinnossa ei vielä ollut selkeää työnjakoa vaan toimitehtävät kuninkaan palveluksessa vaihtelivat tilanteen mukaisesti. 1530-luvulla Kustaa Vaasa alkoi tuottaa maahan saksalaista hallintohenkilöstöä, joiden mukana Ruotsiin saapuivat myös uudet näkemykset hallitsijanvallasta. Vuonna 1544 Västeråsin valtiopäivillä kuninkuus muutettiin perinnölliseksi ja Kustaa Vaasan vanhin poika Eerik nimettiin kruununperijäksi.
Kruunun paikallishallinto keskittyi läänitysten peruuttamisen jälkeen voutien käsiin. Näiden tehtävät olivat moninaisia, mutta verojen kerääminen oli niistä tärkeimpiä. Kustaa Vaasan aikana tässä siirryttiin myös kirjalliseen hallintoon; ensimmäisenä aletaan laatia verotuksen avuksi systemaattisia maakirjoja (maaomistuksesta), pian seuraavat muunlaiset luettelot ja kirjalliset tilitykset. Voudit vastasivat myös autioksi jääneiden talojen asuttamisesta uudelleen, kyyditysjärjestelmästä ja tiestöstä. Voudin piti myös estää maaseudulla laittomasti harjoitettu kaupankäynti sekä käsityö. Myös yleisen järjestyksen ylläpito ja käräjistä huolehtiminen kuuluivat voudin tehtäviin – näin varmistettiin kruunun osuus verotuloista ja sakkomaksuista. Hallinnon tehostaminen nostikin kruunun verotuloja kymmenillä prosenteilla.