cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John William Finn
Sotasankaruus
Sankarillisuudesta hän totesi: "roskapuhetta, luulisin. Täytyy ymmärtää että sankareita on moneksi, mutta he eivät koskaan saa tilaisuutta olla sankarin asemassa."
World Series of Poker 2008
World Series of Poker 2008 oli 39. WSOP-tapahtuma. Se alkoi 30. toukokuuta 2008 ja kesän osuus turnauksesta päättyi 15. heinäkuuta 2008. Kaikki sen turnaukset pelattiin Rio All Suite Hotel and Casinolla Las Vegasissa. Ensimmäistä kertaa WSOP:n pääturnauksen finaalipöytä pelattiin loppuun vasta myöhemmin syksyllä 9. - 11. marraskuuta 2008. Sen voittaja oli tanskalainen Peter Eastgate, josta tuli kaikkien aikojen nuorin pääturnausvoittaja.
Kahdeksan turnaus, 10 000 dollarin World Championship Mixed Event (sekapelin maailmanmestaruus), oli vuoden turnausuutuus. Siinä pelataan kahdeksaa eri pelimuotoa: 1. 2-7 Triple Draw Lowball, 2. limit hold'em, 3. omaha hi-lo, 4. razz, 5. seitsemän kortin avopokeri 6. seitsemän kortin avopokeri hi-lo, 7. No Limit Hold'em ja 8. pot Limit Omaha.
Turnauksien #2 ja #23 voittajat Grant ja Blair Hinkle ovat veljeksiä.
Seniors No Limit Hold'em World Championship, johon saavat osallistua 50 vuotta täyttäneet pelaajat, teki uuden senioriturnausten osallistujaennätyksen. 2 218 osallistujaa rikkoi viime vuoden ennätyksen 1 882 pelaajaa.
Vuoden pelaajan -kilpailun voitti yhdysvaltalainen Erick Lindgren, joka voitti yhden rannekkeen ja oli rahasijoilla viisi kertaa. John "Razor" Phan voitti ainoana kaksi ranneketta, venäläinen Nikolay Evdakov sijoittui rahasijoille kymmenen kertaa.
WSOP:n turnaukseen numero 2 (1500 dollarin no limit hold'em) osallistui ennätysmäiset 3 929 osallistujaa, joka oli uusi pääturnauksen ulkopuolisten turnausten ennätys. Aiempi ennätys oli viime vuoden turnauksen #49 3 151 pelaajaa.
Pääturnaus
thumb|Pääturnauksen voittanut tanskalainen Peter Eastgate. Seuraavat yhdeksän pelaajaa aloittivat finaalipöydän pelaamisen 9. marraskuuta 2008:
"November 9"-nimellä tunnetun finaalipöydän lopputulokset ja palkintojakautuma:
Lee Strasberg
Lee Strasberg (alk. Israel Strassberg 17. marraskuuta 1901 Budzanów, Itävalta-Unkari – 17. helmikuuta 1982 New York) oli yhdysvaltalainen teatteriohjaaja, näyttelijä ja tuottaja. Hän myös opetti näyttelemistä.
Elämäkerta
Strasberg syntyi juutalaiseen perheeseen vuonna 1901 Budzanówissa, entisessä Itävalta-Unkarissa, joka on nykyisin Budaniv Ukrainassa. Strasbergin vanhemmat olivat Ida ja Baruch Meyer Strassberg. Vuonna 1909 perhe muutti Yhdysvaltoihin ja asettui Lower East Siden naapurustoon New Yorkiin.
Strasberg oli naimisissa toisen vaimonsa, näyttelijä ja teatteriopettaja Paula Strasbergin kanssa vuodesta 1934 tämän kuolemaan vuoteen 1966. Heillä on kaksi lasta, näyttelijä Susan Strasberg ja näyttelijätyön opettaja John Strasberg. Lee Strasbergin kolmas vaimo oli Anna Mizrahi, sefardijuutalainen, joka oli syntynyt Venezuelassa ja oli hänen kahden nuorimman lapsensa Davidin ja Adamin äiti.
Lee Strasberg kuoli sydänkohtaukseen New Yorkissa 80-vuotiaana. Hän teki vanhimmat lapsensa ja ainoan lapsenlapsensa perinnöttömiksi.
Ura
Strasberg oli vuonna 1931 perustamassa teatteriseuruetta nimeltä Group Theatre, johon kuului kuuluisia näyttelijöitä kuten Elia Kazan, John Garfield, Stella Adler, Sanford Meisner, Franchot Tone ja Robert Lewis. Strasberg hylkäsi teatterin vuonna 1935, koska hänen näkemyksensä näyttelemisestä poikkesivat muiden ajatuksista. Erityisesti ristiriitoja oli Stella Adlerin kanssa, joka myöhemmin kävi venäläisen kouluttajamestarin Konstantin Stanislavskin opissa. Stanislavski kertoi hylänneensä ajatukset, jotka olivat vaikuttaneet Strasbergiin. Strasberg sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1936. Vuonna 1949 hän aloitti pitkän uransa Actors Studiossa New Yorkissa. Kahdessa vuodessa hänestä tuli sen taiteellinen johtaja, ja tuon tunnetun oppilaitoksen maine vain kasvoi. Hänen oppilaitaan olivat muiden muassa Geraldine Page, Paul Newman, Al Pacino, Kim Stanley, Marilyn Monroe, Jane Fonda, James Dean, Dustin Hoffman, Eli Wallach, Eva Marie Saint, Robert DeNiro, Jill Clayburgh, Ellen Burstyn ja Steve McQueen.
Vuonna 1966 hän perusti ”Actors Studio Westin” Los Angelesiin, ja vuonna 1969 hän perusti Lee Strasberg Theatre and Film Instituten New Yorkiin ja Los Angelesiin.
Monet pitävät Strasbergia amerikkalaisen metodinäyttelemisen alkuunpanijana. Hän oli eläessään monien näyttelijäsukupolvien innoittaja ja säilyi legendana tulevillekin sukupolville. Nykyajan teatteriteoriaa hallitsee kuitenkin yksinkertaisempi, vähemmän itsekeskeinen näyttelemismetodi, josta esimerkkejä ovat Sanford Meisner ja David Mamet.
Marilyn Monroe
Marilyn Monroe oli Strasbergin oppilas, ja Strasberg auttoi häntä koko tämän elinajan.
Strasbergin tytär Susan on kirjoittanut kaksi menestyskirjaa, joista ensimmäinen oli Marilyn and Me: sisters, rivals, friends (ilmestyi Leen kuoleman jälkeen, ja julkaisun syynä on saattanut olla juuri perinnöttömäksi jääminen), jossa hän kuvaa suhdettaan ”korvikesisareensa”, ja toinen oli Bittersweet. Monroe oli 29-vuotias tullessaan Strasbergin lempioppilaaksi. Kahdeksan vuotta valkokankaan jumalatar oli kunnianhimoisen näyttelijän Susan Strasbergin sisarellinen ystävä ja kotikilpailija; Susan Strasberg oli vasta 17-vuotias heidän tutustuessaan. Susan jakoi jonkin aikaa huoneensa kadehtimansa tunkeilijan kanssa, joka oli hänen isänsä huolehtivaisen imartelun kohde. Kirjassaan Susan vuoroin ihailee, vuoroin paljastaa pettymyksensä Monroeen. Susan kuvailee kuinka Monroe piirsi, kirjoitti runoja ja tunsi myötätuntoa heikompiosaisia kohtaan silloin, kun ei potenut masennuksen aiheuttamaa unettomuutta tai lääkkeistä johtuvia vainoharhoja. Käännyttyään juutalaiseksi avioiduttuaan Arthur Millerin kanssa hän ripotteli puheeseensa jiddiš-ilmaisuja.
Testamentissaan Monroe antoi Strasbergille määräysvallan 75 prosenttiin jäämistöstään, mihin sisältyivät oikeudet hänen kuviinsa kiitokseksi opetuksesta ja ystävällisyydestä sekä ennen Monroen tähteyttä että hänen noustuaan tähdeksi. Testamentissaan Monroe ilmaisee halunsa, että Strasberg, tai jos tämä kuolee ennen häntä, hänen testamenttinsa toimeenpanija, "antaa niitä ystävilleni, työtovereilleni ja niille, jotka ovat minulle läheisiä''.
Strasberg siirsi oikeudet leskelleen, kolmannelle vaimolleen Annalle, joka ei tavannut Monroeta mutta jolla on hänen omaisuutensa hallinnassaan. Se tuottaa yhä miljoonia dollareita lisenssimaksuina aina, kun joku mainostaja tai valmistaja käyttää Monroen kuvaa.
Anna lupasi olla myymättä Monroen henkilökohtaisia tavaroita voitettuaan oikeudenkäynnin Odyssey Auctionsia vastaan 1994 halutessaan estää niiden esineiden myynnin, joita Strasberg ei suostunut luovuttamaan Monroen entiselle managerille Inez Melsonille. Lokakuussa 1999 Christie’s kuitenkin myi huutokaupassa suuren määrän Monroen henkilökohtaista omaisuutta. Myynti tuotti 13,4 miljoonaa dollaria. Julien's järjesti toisen huutokaupan Monroen henkilökohtaisista tavaroista vuonna 2005.
Guatemalan luterilainen kirkko
Guatemalan evankelis-luterilainen kirkko (Iglesia Luterana en Guatemala (ILG)) on luterilainen kirkko, joka toimii Guatemalassa Keski-Amerikassa. Kirkon jäsenmäärä on noin 4 200.
Nykytilanne
Kirkolla on 9 seurakuntaa, joissa on noin 4 200 jäsentä. Kirkko kuuluu tunnustukselliseen luterilaiseen Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon. Kirkolla on oma teologinen oppilaitos, Centro Luterano De Estudios Teologicos (CLET).
Crew Dragon Demo-2
Crew Dragon Demo-2 (SpaceX Demonstration Mission 2), oli SpaceX:n miehitetty testilento Kansainväliselle avaruusasemalle (ISS) uudella Crew Dragonilla. Se laukaistiin Falcon 9 -raketilla 30. toukokuuta 2020. 2. elokuuta 2020, runsaan kahden kuukauden lennon jälkeen, alus laskeutui onnistuneesti Floridan rannikolle.
Demo-2 on ensimmäinen yksityisen tahon tekemä miehitetty avaruuslento ja myös ensimmäinen miehitetty lento Yhdysvalloista sitten heinäkuussa 2011 laukaistun viimeisen avaruussukkulalennon. Mukana lennolla olivat astronautit Douglas Hurley ja Robert Behnken.
Lennolla testattiin Crew Dragon-aluksen toimintaa miehitettynä ja "sertifioitiin" se operatiiviseen käyttöön. Lentoa pidennettiin alkuperäisestä aiotusta ja lopulta Behnken ja Hurley osallistuivat myös Retkikunta 63:een. Onnistuneen lennon myötä operatiiviset lennot voidaan aloittaa ja ensimmäinen niistä on aikaisintaan syyskuussa 2020 laukaistava SpaceX Crew-1.
Laukaisu sai normaalista poikkeavaa huomiota ja sitä seurasikin eri internet-lähetysten kautta jopa 9 996 000 ihmistä samanaikaisesti, ja lisäksi tuntematon määrä televisiolähetysten kautta. NASA käytti lennon aikana aihetunnistetta #LaunchAmerica, ja sai aikaan maailmanlaajuisen huomion myös sosiaalisessa mediassa.
Taustaa
Avaruussukkulaohjelman loputtua kustannus- ja turvallisuussyistä vuonna 2011, Yhdysvaltojen ainoa tapa lähettää astronautteja Kansainväliselle avaruusasemalle oli Venäjän avaruusjärjestö Roscosmos ja sen Sojuz-avaruusalus. Yhden astronautin laukaisemiseksi Sojus-aluksella NASA kuitenkin joutui maksamaan n. 80 miljoonaa dollaria ja niinpä se alkoi etsimään toista vaihtoehtoa omasta Commercial Crew Development-ohjelmastaan. Sen tavoitteena on ulkoistaa avaruuslentojen kaluston suunnittelu ja ylläpito yksityisille yrityksille ja näin säästää kokonaiskustannuksissa. Crew Dragon-aluksen kehittänyt SpaceX oli toinen ohjelman kahdesta isosta yhtiöstä Boeingin ohella.
SpaceX oli laukaissut jo vuodesta 2012 miehittämättömiä rahtilentoja Kansainväliselle avaruusasemalle ja miehitetyt säännölliset lennot ovat olleet suunnittelussa koko ohjelman ajan.
Demo-2:n aikataulu muuttui useaan otteeseen. Merkittävin yksittäinen viivästyksen aiheuttaja oli aiemmalla Demo-1 -lennolla käytetyn aluksen tuhoutuminen laukaisualustalla 20. huhtikuuta 2019. SuperDraco-moottoreita testattaessa alus räjähti ja tuhoutui täysin. Syyksi kerrottiin venttiili, joka vuosi ajoainetta korkeapaineheliumputkistoon.
George Easton
Easton saapui Pietarsaareen vuonna 1903 ja aloitti kaupungissa välittömästi jalkapallotoiminnan. Kolme vuotta myöhemmin hän muutti naapurikaupunkiin Kokkolaan, jossa Eastonin ansiosta levisi myös suuri innostus lajiin. Myöhemmin Easton toimi jalkapallon parissa pääasiallisesti Viipurin Reippaan vapaaehtoisena pelaajavalmentajana. Vuonna 1908 hän voitti Suomen mestaruuden Unitaksen riveissä.
Jalkapallon lisäksi Easton kunnostautui lyhyen matkan juoksussa. Vuonna 1910 hän juoksi 200 m aikaan 23,4 s, mikä oli 0,2 s alle silloisen Suomen ennätyksen. Mestaruustitteliä ei Eastonille ulkomaan kansalaisena katsottu voitavan antaa. Eastonin aika 100 m:llä vuonna 1910 oli 10,8 s. Vuonna 1907 hän oli juossut matkan epäviralliseen aikaan 10,4 s.
Vuonna 1909 George Easton hankki curling-välineet Viipurin Reippaalle. Seuraavana talvena Eastonin johtama suomalaisjoukkue voitti Viipurin talvikisoissa Pietarin englantilaisjoukkueen lukemilla 15–10. 1920-luvulla Viipurin Reippaan pelaajavalmentajan tehtävistä vetäytyneen Eastonin viimeinen urheilutapahtuma lienee ollut jalkapallon veteraaniottelu Helsingissä 1933.
Crew Dragon Demo-2
Miehistö
Miehistö julkaistiin 3. elokuuta 2018. Crew Dragonin miehistökapasiteetti on seitsemän henkilöä (NASAn lennoilla neljä), mutta lennon testiluontoisuudesta johtuen miehistön määrä on kaksi. Kumpikin on osallistunut kahdelle avaruussukkala -lennolle. Hurley osallistui edeltävälle lennolle Yhdysvalloista, STS-135:lle. Molemmat kuuluvat samaan Nasan vuoden 2000 astronauttivalintaan.
Varamiehistö:
Laukaisun ja lento asemalle
pienoiskuva|Alus kantoraketteineen matkalla lähtöalustalle. Lähtölaskenta T-
Lento T+
Paluu Maahan
1. elokuuta
2. elokuuta
USS H-8
USS H-8 (runkonumero SS-151) oli Yhdysvaltain laivaston H-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Puget Soundin laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 14. marraskuuta 1918 ja otettiin palvelukseen 18. marraskuuta ensimmäisenä päällikkönään Ralph W. Holt.
Palvelus
Aluksen tukikohtana oli San Pedro Kaliforniassa, jossa se kuului ensin 6. sukellusvenedivisioonaan ja siten 7. sukellusvenedivisioonaan. Alus osallistui Yhdysvaltain länsirannikolla sisaralustensa kanssa erilaisiin taisteluharjoituksiin ja koulutuspurjehduksiin, joiden välillä se teki partiomatkat Santa Catalinan edustalla.
Alus lähti 25. heinäkuuta 1922 San Pedrosta sukellusvenedivisioonien ja emälaiva USS Beaverin kanssa. Osasto saapui 14. syyskuuta Norfolkiin, missä alus poistettiin 17. marraskuuta 1922 palveluksesta. Se poistettiin alusluettelosta 26. helmikuuta 1931 ja myytiin romutettavaksi 28. marraskuuta 1933.
Galina Vjužanina
Vjužanina kuului Neuvostoliiton naisten maajoukkueen kokoonpanoon Moskovan kesäolympialaisissa 1980, missä Neuvostoliitto voitti pronssia.
Valdain keramiikka
Valdain keramiikka on ensimmäisiä Länsi-Venäjällä käyttöön otettuja kivikautisia keramiikan traditioita, joka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään. Sen pioneerikäyttäjiä olivat todennäköisesti mesoliittiset ryhmät, jotka levittäytyivät Valdain ylängön alueelle Ylä-Volgan ja Baltian alueilta. He omaksuivat keraamisen tradition jo noin 5500 eaa. jälkeen, kun sen valmistustaito levisi todennäköisesti Ylä-Volgan kulttuurista Valdain ylängölle. Keramiikan valmistaminen aloitti seudulla uuden kivikautisen kulttuurivaiheen, jota kutsutaan venäläisessä kirjallisuudessa neoliittiseksi ja suomalaisessa kirjallisuudessa subneoliittiseksi kivikaudeksi.
Keramiikka
Vaikka keramiikan levittäjiksi Valdaille onkin kaksi ehdokasryhmää, josta toiset ovat Serteja-Rudnjan keramiikkaa valmistaneet ryhmät, niin Valdain keramiikka muistuttaa monessa suhteessa eniten Ylä-Volgan keramiikkaa, jota valmistettiin Volgan ja Okan jokilaakson asuinpaikoilla 6200−5000 eaa.. Kummatkin ryhmät olivat toistensa kanssa aina tekemisissä ja juuri Valdain puoleisessa osassa Ylä-Volgan kulttuuria alkoi kehittyä Ljalovon keramiikka, joka sittemmin korvasi sen noin 5000 eaa.. Valdain ja Ylä-Volgan keramiikka muistuttavat toisiaan valmistusmenetelmän, muotoilun ja koristelunsa puolesta. Valdain keramiikan varhaisvaihetta kutsutaan toisinaan kotšisenski-tyypin keramiikaksi.
Vaikka Valdain kulttuurin asuinpaikkat sijaitsivat Ylä-Volgan kulttuurin ja Fennoskandian välissä, Valdain keramiikan piirteitä ei siirtynyt pohjoisessa kehittyneisiin Säräisniemen keramiikkaan tai varhaiskampakeramiikkaan. Nämä traditiot hakivat vaikutteita ennemmin Ylä-Volgan kulttuurista.
Valmistus
Savimassa oli paikallista savea, johon sekoitettiin orgaanista materiaalia. Astioista muotoiltiin suorareunaisia ja pohjastaan suippoja. Myös teräväkärkisiä astian pohjan muotoja esiintyi.
Koristelu
Astiat koristeltiin kapeilla kampaleimoilla ja kuopilla. Joukkoon vedettiin viiltoja tai piirrettiin viivoja.
Elinkaari
Juri B. Tšetlin on ehdottanut Keski-Venäjän keramiikan pioneerivaiheen nimeksi "Volga-Okan kulttuuria". Se sisältäisi ne ryhmät, jotka elivät Lovatin, Väinäjoen latvojen, Ylä-Volgan, Valdain ylängön ja Okan alueella ja jotka omaksuivat keramiikan 6000−5500 eaa.. Valdain keramiikan varhaisimmat löydöt sijoittuvat tämän vaiheen loppupuolelle ja vakiintuu noin 5300 eaa.. Tradition keskivaihetta elettiin noin 4600−4200 eaa. ja loppuvaihetta 4200−3500 eaa..
Valdain keramiikkaa valmistettiin pari tuhatta vuotta huolimatta siitä, että monet keramiikan traditiot vaihtuivat sitä ympäröivillä seuduilla. Tämä voitaisiin tulkita merkiksi kulttuurin erityisestä riippumattomuudesta tai eristyneisyydestä naapureista.
Carole Lombard
pienoiskuva|200px|Carole Lombard. pienoiskuva|Lombardin tähti Walk Of Famella. Carole Lombard, oik. Jane Alice Peters (6. lokakuuta 1908 – 16. tammikuuta 1942) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Carole Lombard aloitti uransa jo 1920-luvun alun mykkäelokuvissa. 1930-luvulla hänestä tuli Hollywoodin suosituimpia komedianäyttelijöitä.
Lombard oli naimisissa näyttelijä William Powellin kanssa vuosina 1931–1933. 1930-luvun puolivälissä hän aloitti suhteen sen ajan suurimman miestähden Clark Gablen kanssa ja he menivät naimisiin lopulta vuonna 1939. Heistä tuli aikansa satupari. Satu sai kuitenkin traagisen lopun, kun Carole Lombard lähti kotiseudultaan Indianasta äitinsä kanssa takaisin Kaliforniaan ja lentokone putosi lähellä Las Vegasia vieden mukanaan kaikki matkustajat. Hänen kuuluisimmaksi tullut elokuvansa Ollako vai eikö olla? (1942) sai ensi-iltansa vasta hänen kuolemansa jälkeen. Kun Clark Gable kuoli 1960, hänet haudattiin Carolen viereen.
Supermarine Spitfire
Supermarine Spitfire oli Yhdistyneen kuningaskunnan ja monien muiden liittoutuneiden ilmavoimien käyttämä toisen maailmansodan aikainen yksimoottorinen ja yksipaikkainen hävittäjä. Historiankirjoituksen ansiosta konetyyppi on yksi parhaiten tunnettuja toisen maailmansodan aikaisia ilma-aluksia. Koneita rakennettiin yli 20 300 kappaletta eri versioina koko sodan ajan. Ne palvelivat ympäri maailmaa aina 1950-luvulle asti.
Lentäjät pitivät koneen käsiteltävyydestä ja ketteryydestä. Konetta kehitettiin jatkuvasti erityisesti uusilla moottoriversioilla, Rolls-Royce Merlin -moottorin mahdollistaessa kehitystyön ja uudet korkeaoktaaniset polttoaineseokset. Työ tasasi Luftwaffen sodan alkuvaiheessa saaman etumatkan ja piti koneen suorituskyvyn tasavertaisena sodan loppuun asti. Tyyppi säilyi ennen kaikkea hävittäjänä Hawker Typhoonin ottaessa roolin maavoimien tukikoneena ja maahyökkäystehtävissä. Spitfiren ongelmana oli suhteellisen lyhyt toiminta-aika, mikä rajoitti esimerkiksi Yhdysvaltojen päiväpommitusten saattamista ja Normandian maihinnousun jälkeen Luftwaffen voimien aktiivista etsimistä ja tuhoamista. Spitfiren ulkonäön tekivät tunnusomaiseksi elliptiset siivet ja kohokuomu.
Spitfire oli mukaelma Supermarinen pääsuunnittelijan Reginald Joseph Mitchellin (20. toukokuuta 1895 – 11. kesäkuuta 1937) aikaisemmin suunnittelemasta F.7/30:stä.
Antti Pitkäjärvi
Pitkäjärvi soitti Apulannan vuoden 2007 Eikä vielä ole edes ilta -albumilla ja esiintyi ensimmäistä kertaa yhtyeen kanssa samana vuonna. Wöyh!-yhtyeen kanssa Pitkäjärvi on soittanut ja esiintynyt vuoden 2013 Ikkillyk-esikoisalbumista alkaen.
Pitkäjärvi on soittanut myös lukuisilla Saran albumeilla.
Supermarine Spitfire
Spitfirestä tehtiin nelisenkymmentä erilaista versiota sodan aikana. Yksi niistä oli laivaston käyttöön suunnattu Seafire.
Abadainin palatsi
Abadainin palatsi on palatsi Egyptin pääkaupungissa Kairossa. Sen rakennutti vuonna 1863 Egyptin kediivi Ismail valtionpäämiehen uudeksi asunnoksi. Myöhemmin se on ollut monien historiallisten tapahtumien keskiössä. Nykyisin palatsi on yksi Egyptin presidentin virka-asunnoista.
Nekalan kirjasto
Nekalan kirjasto on Tampereen Nekalassa sijaitseva kirjasto.
Supermarine Spitfire
Suunnittelu ja vaikeudet tuotannossa
thumb|240px|Merlin-moottorinen Supermarine Spitfire Mk. IXc ilmailunäytöksessä 1985. R. J. Mitchell oli voittanut kolme kertaa Schneider Trophyn vesitasoillaan käyttämänsä voimakkaan Napierin sekä enemmän käytetyn Rolls Royce -moottorin ja virtaviivaisen suunnittelun asiosta. Nämä ominaisuudet olivat hyödyksi myös 1930, kun ilmailuministeriö haki uutta modernia yksitasohävittäjää. Ensimmäinen versio, Supermarine Type 224, oli avo-ohjaamoinen ja kiinteällä muotopellitetyllä laskutelineellä varustettu. Tarjouskilpailusta ei hyväksytty jatkoon yhtään konetta. Mitchell jatkoi kehittelyä omaan laskuunsa Vickersin tuella. Uusi suunnitelma sisälsi sisäänvedettävän laskutelineen, umpiohjaamon, happilaitteet ja voimakkaamman Rolls-Royce PV-12 -moottorin.
Abadainin palatsi
Palatsi
thumb|vasen|Portti sisäänkäynnillä. Abadainin palatsi sijaitsee Kairossa. Palatsi on rakennettu eurooppalaiseen tyyliin. Se on kaksikerroksinen ja käsittää useita pihoja ja sisäänkäyntejä. Pääsisäänkäynti sijaitsee rakennuksen pohjoisosassa. Palatsi käsitti alkujaan 500 huonetta tai salia. Ensimmäisessä kerroksessa on kaksi salonkia. Palatsissa on myös alun perin valtionpäämiehen asuntona valtaistuinsali ja kuninkaan huoneisto. Sisustus käsittää esimerkiksi marmorilattioita, seinien kohokuvia ja ikkunoiden värillisiä laseja.
Nekalan kirjasto
Kirjasto perustettiin vuonna 1951 Nekalan kansakoulun yhteyteen. Kirjastolle remontoitiin Nekalan koulun 2. kerrokseen uudet tilat 1984–1985. Sisustuksen suunnittelivat sisustusarkkitehti Reijo Ojanen ja arkkit.yo. Ritva Tiihonen-Anttila.
Nekalan koulun peruskorjattiin 2007–2008, jolloin kirjasto siirtyi rakennuksessa pihatasoon. Kirjasto avattiin uusissa tiloissa 15. huhtikuuta 2008. Peruskorjauksen suunnitteli arkkitehti Esa Niva Arkkitehdit A3 Oy:stä ja sisustuksen suunnitteli sisustusarkkitehti Kristiina Mäkelä KM Interiors Oy:stä.
Koulurakennus suljettiin sisäilmaongelmien takia vuonna 2018. Syksystä 2020 alkaen Nekalan kirjastolla on ollut tilat konttirakennelmassa, joka sijaitsee koulutalon pihalla.
Abadainin palatsi
Historia
thumb|[[Ahmad Urabi kohtaa kediivi Tawfiqin palatsin edustalla, maalaus.]] Egyptin valtionpäämiesten virallinen asuinpaikka oli ollut pitkään Saladinin linnoitus. Uuden virka-asunnon rakennutti valtaan noussut Egyptin kediivi Ismail. Rakennuksen suunnitteli ranskalainen arkkitehti. Rakennustyöt alkoivat vuonna 1863 ja ne kestivät 10 vuotta. Rakennuspaikalla oli aikaisemmin vain viljelymaata, mutta palatsin rakentamisen yhteydessä sen ympärille rakennettiin uusi kaupunginosa eurooppalaisen ruutukaavan mukaisesti perinteisten mutkittelevien katujen sijaan. Palatsi käsitti myös ylellisen koristelun. Sen rakennuttaminen loi huomattavan loven valtion kassaan.
Palatsi oli myöhemmin monen Egyptiä koskeneen historiallisen tapahtuman ytimessä. Niin sanotun Urabi-kapinan aikana Ahmad Urabi kohtasi kediivi Tawfiqin pakottaen tämän taipumaan vaatimuksiinsa, mutta kukistui myöhemmin itse brittien väliintulossa. 4. helmikuuta 1942 britit piirittivät palatsin sotilailla ja panssarivaunuilla pakottaen kuningas Faruqin nimittämään Mustafa al-Nahhasin Egyptin pääministeriksi ja korvaamaan brittien liian saksalaismyönteisenä pitämä aikaisempi hallitus. Palatsi on toiminut presidentti Anwar Sadatin kaudelta lähtien presidentin virka-asuntona. Presidentinpalatseja on kaikkiaan kahdeksan. Palatsissa toimii myös kolme museota.
Supermarine Spitfire
Suunnittelu ja vaikeudet tuotannossa
Vuonna 1935 ilmailuministeriö järjesti uuden tarjouskilpailun, mutta uusikin Supermarinen tyyppi hylättiin, koska sen siipeen ei pystytty asentamaan vaadittua kahdeksan konekiväärin aseistusta. Mitchell haki siipiin mallia Heinkelin koneista, tosin aerodynamiikko Beverley Shenstone osoitti, ettei siipi ole suora kopio Heinkel He 70 -koneesta. Ellipsin muotoinen siipi kuitenkin täytti vaatimukset ja tyyppi 300 hyväksyttiin.
Prototyyppi lensi 5. maaliskuuta 1936. Suorituskyky oli niin hyvä, että ministeriö tilasi heti 310 konetta maaliskuuhun 1939 mennessä. Kaikkiaan koneesta tehtiin 24 päämallia ja näistä monia versioita.
Andrew Scheer
Andrew Scheer (s. 20. toukokuuta 1979 Ottawa) on kanadalainen poliitikko. Scheer on toiminut Regina—Qu'Appellen vaalipiirin parlamenttiedustajana vuodesta 2004 ja Kanadan konservatiivipuolueen johtajana vuosina 2017-2020. Hän oli edustajainhuoneen puhemiehenä vuosina 2011–2015 historian nuorin tehtävään valittu parlamentaarikko.
Supermarine Spitfire
Suunnittelu ja vaikeudet tuotannossa
Tuotannon organisointi epäonnistui ja vielä 1938 kolmen ensimmäisen kuukauden aikana luvattiin vain 14 konetta. Tilanteen parantamiseksi ilmailuministeriö antoi Morris-autoyhtiön Lordi Nuffieldille tehtäväksi järjestää tuotanto uudessa tehtaassa valtion investoimana Castle Bromwichissa. Hän epäonnistui ilmailualan tehtaan johtamisessa eikä luvattu 60 koneen kuukausituotanto toteutunut. Vickers-yhtiö otti tehtaan hallintaansa. Yhtiön edustaja totesi työilmapiirin olevan välinpitämätön. Välineet olivat vajaakäytössä ja raaka-aineiden sekä valmistettujen osien hallinnointi olivat kaaoksessa. Lisäksi hän totesi Nuffieldin olevan vaikeuksissa hallita tilannetta.
Andrew Scheer
Scheer valittiin Konservatiivipuolueen johtoon toukokuussa 2017 alle prosentin erolla ennakkosuosikkina pidettyyn Maxime Bernieriin. Vastavalittuna johtajana Scheer lupasi tuoda yhteen puolueen arvo- ja talouskonservatiiviset siivet, jotta Konservatiivipuolue voisi päihittää liberaalit vuoden 2019 vaaleissa.
Konservatiivipuolue voitti Liberaalipuolueen lokakuun 2019 vaaleissa kokonaisäänimäärässä ja sai 22 lisäpaikkaa, mutta Justin Trudeaun liberaalit pystyivät jatkamaan vallassa. Kriitikoiden mukaan Scheer ei onnistunut käyttämään hyväksi Trudeaun pääministerinä kohtaamia kohuja. Vaalien jälkeen Scheer joutui itse kohun keskelle, kun Konservatiivipuolueen paljastettiin kattaneen hänen lapsiensa yksityiskoulun lukukausimaksuja. Pian tämän jälkeen Scheer ilmoitti joulukuussa eroavansa konservatiivien johdosta. Elokuussa 2020 Erin O'Toole valittiin konservatiivien johtoon.
Supermarine Spitfire
Suunnittelu ja vaikeudet tuotannossa
Muun muassa meritoimintakoneita valmistavalta Fairey-yhtiöltä pyydettiin ulkopuolinen lausunto. Tutustumiskäynnin teki Lordi Fairey itse. Hänen havaintonsa olivat yhtäpitäviä ja ilmailuministeri Lordi Beaverbrook erotti Lordi Nuffieldin. Tilannetta kuvannee, että eräs tehtaan vanhempi insinööri vaati siiven uudelleensuunnittelua niin päättäväisesti, että Supermarinelta avuksi tulleen tuotannon asiantuntijan oli varoitettava yhtiötään, joka ministeriön avulla kielsi tehtaan insinöörien omatoimiset muutokset koneen tuotantopiirustuksiin.
Jos kolmasosa aiotusta tuotannosta olisi toteutunut, olisi eteläisen Britannian rykmentit voitu varustaa Spitfireillä, minkä lisäksi koulutukseen ja reservissä olisi ollut riittävästi koneita ennen taistelua Britanniasta Pommitukset aiheuttivat tarpeen hajauttaa tuotanto. Tästä oli taistelun ratkettua etuna, että eri tuotantolinjoilla voitiin samanaikaisesti kehittää ja tarvittaessa valmistaa muunnettuja tai kokonaan uusia versioita päätuotantomallin rinnalla.
Mk. I
Vuonna 1938 ilmailuministeriö tilasi 1 000 konetta lisää uudelta tehtaalta. Vuonna 1939 tilattiin 200 konetta lisää Woolstonin tehtaalta ja vain muutama kuukausi myöhemmin vielä 450. Kokonaismäärä 2 160 kappaletta oli yksi kaikkien aikojen suurimmista lentokonehankinnoista. Woolston alkoi tuottaa Mk. I Spitfirea myöhään 1937 ja sen etulinjakäyttö alkoi elokuussa 1938. Vickersin organisoitua Castle Bromwichin tehtaat tuotanto siellä kohosi heinäkuussa 1940 23 koneeseen ja elokuussa 37 koneeseen kuukaudessa.
Mk. I:ssä oli 1030 hv (768 kW) Merlin Mk. II -moottori ja kaksilapainen puinen potkuri. Vain 77 konetta rakennettiin, ennen kuin siirryttiin käyttämään kolmilapaista de Havillandin valmistamaa alumiiniseospotkuria. Potkurien painot olivat 38 kg ja 159 kg. Metallipotkuri oli kaksiasentoinen, lentoonlähtö ja matkalento. Potkuri paransi suorituskykyä huomattavasti. Lähtökiito lyheni 384 metristä 293 metriin, lakikorkeus kasvoi 9 450 metristä 10 500 metriin ja nopeus 580:stä 590:een km/h. Myöhemmin koneisiin asennettiin hydraulisesti säätyvä automaattinen Dowty Rotol – tai de Havilland – vakiokierrospotkuri, joka edelleen paransi lentoonlähtöä 206 metriin. Nousunopeus oli 7 min 42 sek 6 100 metriin. Puupotkurilla vastaava nousuaika oli 9 min 25 sek. Vakiokierrospotkuri painoi 227 kiloa. Ensimmäisten sarjojen koneissa oli tasakattoinen kuomu, joka muutettiin tunnetuksi kohokuomuksi näkyvyyden parantamiseksi.
Toisen maailmansodan alussa vain muutama yksikkö käytti Spitfirea ja Hurricane oli ainoa Manner-Euroopassa käytetty konetyyppi. Taistelun Britanniasta alkaessa 19 laivuetta käytti Spitfirea ja 27 Hurricanea. Lokakuun loppuun mennessä oli menetetty 565 Hurricanea ja 352 Spitfirea.
Tässä vaiheessa tehtaat toimivat täydellä teholla ja konemenetykset voitiin korvata helposti, toisin kuin lentäjien menetykset. Hurricanen tuotantoa vähennettiin. Taistelukokemuksen sanelemana Mk I:n tuulilasiin asennettiin kiväärikaliiperisen aseen luodin kestävä 30 millimetrin panssarilasi ja polttoainesäiliöiden suojaksi 3 mm:n levy loivassa kulmassa osuvia luoteja vastaan. Sekä rintamalla että tuotannossa koneisiin asennettiin metallisiivekkeet ohjattavuuden parantamiseksi (kts. Mk II).
Taistelun aikana 19. laivue sai käyttöönsä kahdella 20 mm:n Hispano Suiza Hs 404 -tykillä aseistettuja Spitfireja, jotka nimettiin Mk. IB:ksi. Vanha kahdeksalla 7,7 mm:n Browning-konekiväärillä aseistettu malli sai tuolloin nimen Mk. IA.
Aluksi tykki osoittautui epäluotettavaksi. Ase oli suunniteltu asennettavaksi moottorin sylinterien väliin kuten ranskalaisessa Morane-Saulnier M.S.406 -hävittäjässä, jolloin moottorin massa vaimensi rekyylin. Spitfiressä tykki asennettiin siiven asekuiluun kyljelleen, mikä muutti patruunasyötön kulkua. G-voimat ja rekyyli aiheuttivat syötön juuttumisia eivätkä aseet usein toimineet lainkaan tai ampuivat vain muutaman laukauksen ennen häiriötä. Tykkiasennuksen ongelmat ratkaistiin pikaohjelmalla. Marraskuussa 1940 lisää tykillä aseistettuja Spitfireja luovutettiin 92. laivueelle ja koneen parhaaksi aseistukseksi havaittiin kaksi tykkiä ja neljä konekivääriä.
Jääpallon SM-sarja 1941
Vuonna 1941 jääpallon Suomen mestaruus oli mahdollista ratkaista välirauhan talvena. Talvisodan rauhanehdot aiheuttivat jääpallon SM-sarjaan kovan myllerryksen. Osalle seuroista muutos oli kohtuuttoman kova, yhdeksän Palloliiton jääpallosarjoihin vuonna 1939 osallistunutta seuraa joutui jättämään kotikaupunkinsa. Viipurilaisseuroja oli viisi, kaksi Sortavalasta ja yksi Käkisalmesta ja Ensosta. Kotikaupunkinsa menettäneiden seurojen lukumäärä on huomattavasti suurempi, kun mukaan lasketaan Työväen Urheiluliittoon kuuluneet seurat.
Mestaruussarjaseuroista Ylä-Vuoksen Palloseura muutti Ensosta naapurikaupunkiin Imatralle. Viipurin Ilves jatkoi toimintaansa Tampereella ja Sudet asettui Helsinkiin. Viipurin Palloseura ei jatkanut enää toimintaansa, sen pelaajat siirtyivät Susiin. Karjalasta evakuoituja pelaajia siirtyi muihinkin seuroihin.
Sarjassa pelasi uusina joukkueina vuonna 1939 nousseet Joensuun Palloseura ja Porin Kärpät. Sudet ja Vaasan IFK saivat pitää paikkansa putoamisesta huolimatta. Lisäksi sarjaan nostettiin edellisen kauden Itä-Länsi sarjan lohkokakkoset Oulun Palloseura ja Lappeenrannan Urheilu-Miehet, jolloin saatiin kolme viiden joukkueen lohkoa.
Supermarine Spitfire
Mk. I
Koneesta valmistettiin myös tiedusteluversio PR Type G, jossa oli mukana kaksi kameraa ja 29 brittiläisen gallonan (noin 130 litran) polttoainesäiliö rungossa. Aseistus oli sama, kahdeksan kevyttä konekivääriä.
Jääpallon SM-sarja 1941
Lohkojen voittajat jatkoivat mitaliotteluihin. Sudet voitti lohkonsa puhtaalla pelillä ja HJK menetti omassa lohkossaan yhden tasapelipisteen. Kolmannessa lohkossa kamppailu oli tasaisempaa, voittajaksi selviytyi lopulta HIFK. Loppupelit käytiin siis kahden helsinkiläisen ja yhden siirtolaisena Helsinkiin muuttaneen joukkueen kesken. HIFK meni arvalla suoraan finaaliin, ja Sudet ja HJK ratkaisivat toisen finalistin välieräottelussa. Sudet voitti ottelun jatkoajan viimeisellä minuutilla syntyneellä maalilla 2-1.
Supermarine Spitfire
Mk. II
Talven 1940/1941 aikana RAF sai hiukan hengähdysaikaa. Tänä aikana otettiin valmistukseen Tyyppi 329 Spitfire Mk. II. Sen suurin muutos oli 1175 hv (876 kW) Merlin XII -moottori, joka lisäsi nopeutta 15 solmua (28 km/h) ja nousunopeutta jonkin verran. Ohjaamoon asennettiin lisäpanssari lentäjän selkäpuolelle, josta seurasi 34 kilon lisäpaino. Metallipäällysteiset siivekkeet olivat merkittävä parannus sekä Mk I- että II-mallien ohjattavuuteen.
Jääpallon SM-sarja 1941
Finaalissa Helsingin Stadionilla, HIFK oli parempi maalein 4-2. Susien saavuttama hopea oli viipurilaisjoukkueiden viimeinen SM-jääpallomitali
Supermarine Spitfire
Mk. II
Ohjauksen muuttuminen raskaaksi suurissa nopeuksissa oli havaittu. Ominaisuus vaikeutti liikehtimistä ja syöksyistä oikaisua. Tuulitunnelikokeet paljastivat kangaspäällysteen pullistuvan muodostaan suuressa nopeudessa. Tämä aiheutti ohjainvoimien kasvun kohtuuttomaksi tai jopa tunteen siivekkeiden juuttumisesta. Kokeissa siiveke menetti aerodynaamisen muotonsa yli 645 km/h nopeudessa. Metallisiivekkeet toimitettiin pikatilauksena rintamayksiköihin.
Jääpallon SM-sarja 1941
Loppuottelu
23.helmikuuta 1941 Helsinki
Supermarine Spitfire
Mk. II
Mk. II:ta tuotettiin sekä konekivääreillä aseistettuna IIA-versiona että tykillä aseistettuna IIB-versiona. Toimitukset olivat nopeita ja kaikki Mk. I:t korvattiin pian palveluskäytössä ja ne siirrettiin koulutusyksiköihin. Koko Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat oli varustettu uusilla koneilla huhtikuussa 1941, ja kokonaisuudessaan Mk. II:ta rakennettiin 920 kappaletta.
Jääpallon SM-sarja 1941
Mitalijoukkueiden kokoonpanot
HIFK:n mestarijoukkue: Mika Tiivola (mv), Herbert Lundström (mv), Paul Wanner, Frans Karjagin, Walter Svanström, Torsten Svanström, Leo Karjagin, Charles Terenius, Erik Åberg, Olof Strömsten, Odert Forsstedt, Hans Byman ja Lars Tiivola.
Supermarine Spitfire
Mk. II
Mk. II:sta suunniteltiin tyyppi Mk II Long Range. Tässä mallissa koneen vasemmassa siivessä oli kiinteä 183 litran lisäpolttoainesäiliö. Malli suunniteltiin Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien siirtyessä hyökkäämään taistelun Britanniasta päätyttyä. Tällöin nousi esiin tarve pidemmän toimintamatkan hävittäjästä suojaamaan pommituslentoja. Versiota käyttivät useat laivueet koneiden siirtyessä yksiköistä toiseen. Kone oli suoritus- ja liikehtimiskyvyltään selkeästi perusmallia heikompi lisävastuksen ja -painon vuoksi, mutta oli arvokas saattohävittäjänä.
Risku
Risku on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Risku voi myös viitata saamelaisten perinteiseen rintaneulaan tai solkeen tai nepalilaiseen kylään.
Bolhrad
Bolhrad on pieni kaupunki Ukrainan Odessan alueella. Bolhrad sijaitsee Odessasta linnuntietä noin 180 kilometriä ja maanteitse noin 240 kilometriä lounaaseen, ja alle 10 kilometrin etäisyydellä sen länsipuolella on Moldovan raja. Kaupungin kautta kulkee Odessasta saapuva eurooppatie joka jatkaa Moldovan etelärajalla sijaitsevan Giurgiuleștin kautta edelleen Romaniaan. Kaupunkiin johtaa myös rautatieyhteys, sillä Moldovan eteläosiin vievä, pääosin Moldovan rautateille kuuluva rata koukkaa Ukrainan puolelle kaupungin kohdalla.
Supermarine Spitfire
Mk. III ja Mk. IV
pienoiskuva|Supermarine Spitfire PR Mk.IV Mk. II:n pärjätessä Luftwaffen hävittäjille, RAF pyysi koneeseen lisämuutoksia.
Mk. IV oli vielä radikaalimpi muutos. Se perustui Mk. III:n runkoon, lisäksi siinä oli Rolls-Roycen 1 735 hv (1 100 kW) Griffon IIB -moottori. Nopeus nousi yli 680 km/h ja koneessa kokeiltiin kuuden tykin aseistusta. Kone nimettiin uudelleen Mk XX:ksi, jottei mallia sekoitettaisi PR-tiedustelumallien kanssa. Kuvassa on juuri Spitire PR Mk IV, joka oli ennen nimen muunnosta Mk I PR Type D.
Mk. IV oli niin lupaava, että Mk. III -suunnitelma hylättiin sen hyväksi. Kone piti saada käyttöön lokakuuhun mennessä ja siitä piti tulla RAF:n pääasiallinen hävittäjä 1942 alusta, mutta toisin kävi. Vasta Mk. XII oli ensimmäinen Griffon-moottorinen Spitfire, joka saatiin palveluskäyttöön.
Rolls-Royce Griffon -moottorin käyttöönoton myötä noussut lentonopeus osoitti, kuinka kehittynyt Spitfiren siipi todella oli: normaalilla 0,83 Machin ja 0,86 Machin maksiminopeudella siivessä ei ilmennyt uusiakin siipimalleja vaivannutta äänennopeuden lähestymisen aiheuttamaa vapinaa.
Mk. V
thumb|220px|Spitfire, malli Mk.Vc, ellipsin muotoisine siipineen, alapinnan väri Azure Blue (2004) Myöhään 1940 Mk. II kohtasi uudet saksalaiset hävittäjät taistelussa. Messerschmittin 109:n uusin malli Bf 109 F, myös Franz (Friedrich), oli melko tasavertainen Mk. II:een nähden. Se voitti Mk. II:n nopeudessa ja nousukyvyssä, mutta myös kääntyi nopeammin kuin Spitfire yli 18 000 jalan (kuusi kilometriä) korkeuksissa.
Tässä vaiheessa Mk. IV ei ollut valmis Bf 109 F:ää vastaan. Griffon-moottoria ei voitu ottaa käyttöön testeissä ilmenneen moottorin liian heikon jäähdytysjärjestelmän takia. Hätäratkaisuna käyttöön otettiin Mk V.
Mk. V oli Mk. II varustettuna uudemmalla Merlin 45 -sarjan moottorilla. Moottori tuotti lentoonlähdössä 1 440 hv (1 074 kW), mutta suorituskyky parani suurissa korkeuksissa uuden kaksivaiheisen ja -nopeuksisen ahtimen asiosta. Vaikka Mk. V ei ollutkaan Mk. IV:n veroinen, se kykeni pitämään puolensa 109 F:lle.
Mk. V tuli käyttöön syksyllä. Versio sai kritiikkiä lentäjiltä lisätyn varustelun aiheuttaman painopisteen siirtymisen vuoksi. Tämä korosti lento-ominaisuuksien muuttumista kuorman mukaan. Supermarine julkaisi ohjeen mekaanikoille varusteiden kuten happipullojen ja valoammusten sijoittamisesta, joita he eivät aina noudattaneet. Konetta oli vaikea säätää lentämään suoraan ilman jatkuvaa ohjaamista. Painopisteen siirtyminen aiheutti rakenteiden ylimääräistä rasitusta ja erityisesti Mk Vb -koneille sattui tuhoisia rakenteiden pettämisiä kesken lennon. Merlin 45 oli epäluotettavampi kuin muut Merlin-moottorit. Monet lentäjät kokivat koneen alitehoiseksi.
Mk. IV:n Griffon-moottorin ongelmat jatkuivat ja kesti kaksi vuotta ennen kuin moottori voitiin ottaa käyttöön. Tällä välin Mk. V:sta tuli tuotetuin versio: 94 kpl Mk. Va (kahdeksan konekivääriä, "A-siipi"), 3 923 kpl Mk. Vb (kaksi tykkiä ja neljä konekivääriä, "B-siipi") ja 2 447 kpl Mk. Vc ("D-siipi", universaalisiipi, johon sai joko neljä tykkiä tai kaksi tykkiä ja neljä konekivääriä). Lukuisat Spitfire Mk. I- ja Mk. II -koneet päivitettiin Mk. V -standardiin.
Mk. V:llä oli kuitenkin suuria vaikeuksia pärjätä saksalaisten Focke-Wulf Fw 190:tä vastaan. Hätäratkaisuna koneesta typistettiin siivenkärjet ja ahdinta vaihdettiin, jolloin koneen nopeus parani alakorkeuksissa. Kuitenkin ketteryys kärsi, ja lentäjät kutsuivat tätä mallia nimellä clipped, cropped and clapped (katkottu, keritty ja kupansyömä). Yleisemmin koneen senhetkinen kehitys tuli päätökseensä. Uuden suunnittelun tarkoituksena oli Mk VIII -versio.
Mk. VI ja Mk. VII
Kun Mk. V saatiin tuotantoon, kasvoi pelko siitä, että Luftwaffe alkaisi valmistaa massoittain Junkers Ju 86:n tapaisia korkealla hävittäjien ulottumattomissa lentäviä pommittajia. Uusi Spitfire-muunnos Mk. VI valmistettiin yläkorkeuksia varten. Siinä oli nelilapainen potkuri ja paineistettu ohjaamo. Paineistus ei tosin poistanut happinaamarin tarvetta, vaan sillä oli lähinnä psykologinen vaikutus. Huolimatta parannuksista se ei pärjännyt hyvin yläkorkeuksissa eikä ollut lentäjiensä suosiossa.
Mk. VII oli myös paineistettu malli. Lisäksi siinä oli muitakin parannuksia. Moottori oli uusi kaksivaiheisella ahtimella varustettu Merlin 61 ja runkoa vahvistettiin. Lisäksi siinä oli kaksi polttoainetankkia siivissä. Kuomu oli samantyyppinen taaksepäin avautuva kuin ei-paineistetussa versiossa, mikä helpotti mittariston sijoittelua.
Siivekkeitä lyhennettiin 8,5 tuumaa (noin 22 cm), koska aikaisemmat koneet olivat joissain tapauksissa hajonneet ilmassa syöksyn aikana. Tämä ei kuitenkaan auttanut vaivaan, joka johtui koneiden väärän kuormaamisen aiheuttamasta väärästä painopisteestä.
140 Mk. VII:tä rakennettiin. Sarja oli viimeinen, joka käytti Merlin 71 -moottoria ja se saavutti 45 100 jalan (noin 13 700 metrin) korkeuden ja erinomaisen suorityskyvyn korkealla.
Bolhrad
Vuoden 2013 alussa Bolhrad asui virallisen arvion mukaan runsas 15 600 henkeä. Kaupunki on osa runsaan 69 300 asukkaan Bolhradin piiriä.
Supermarine Spitfire
Mk. VIII
Mk. VIII oli Mk. VII ilman paineistettua ohjaamoa ja se oli tarkoitettu Spitfiren päätuotantomalliksi. Sen korvasi kuitenkin Mk. IX. Mk. VIII poikkesi Mk. VII:sta myös muilta osin. Joissain aikaisemmissa malleissa oli pidempi kärkiväli, mutta pääosassa ei. Mallista oli kaksi versiota: mataliin ja suuriin korkeuksiin, ja ne käyttivät moottoreina Merlin 66- ja Merlin 70 -malleja.
Bolhrad
Kaupungissa on syntynyt esimerkiksi Ukrainan presidentti Petro Porošenko.
Glyserolidehydrataasi
thumb|250px|Malli Clostridium butyricum -bakteerin glyserolidehydrataasin rakenteesta. Glyserolidehydrataasi on lyaaseihin kuuluva entsyymi. Glyserolidehydrogenaasia tavataan useissa bakteereissa ja viruksissa. Se osallistuu näissä eliöissä glyserolin aineenvaihduntaan. Glyserolidehydrataasin EC-numero on EC 4.2.1.30. Entsyymiä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä.
Supermarine Spitfire
Mk. VIII
Yhtä Mk. VIII:tä käytettiin kokeiltaessa uutta takarunkoa ja kuplakuomua. Tarkoitus oli parantaa näkyvyyttä, koska monet Spitfire-lentäjät joutuivat vihollisen yllättämiksi koneen rungon selän aiheuttamasta ”sokeasta pisteestä”. Kokeilussa ilmeni kuitenkin ongelmia ja kuomua pidettiin liian ahtaana.
Glyserolidehydrataasi
Rakenne ja ominaisuudet
Glyserolidehydrataasi koostuu tyypillisesti kahdesta tai useammasta alayksiköstä. Yksiköt voivat olla keskenään erilaisia, kuten Klebsiella-suvun bakteereilla, joilla toinen on massaltaan suurempi ja toinen pienempi. Yksiköt voivat myös olla keskenään samanlaisia. Esimerkiksi Lactobacillus reuteri -lajin entsyymi koostuu neljästä keskenään samanlaisesta alayksiköstä. Glyserolidehydrataasi vaatii koentsyymikseen kobamamidien eli adenosyylikobalamiinin. Glyserolidehydrataasi käyttää substraattinaan erityisesti glyserolia, josta se muodostaa 3-hydroksipropanaldehydiä. Entsyymi voi käyttää substraatteinaan eräitä muitakin polyalkoholeja, kuten glykolia ja propyleeniglykolia, joista muodostuu asetaldehydiä ja propionialdehydiä. Korkeat glyserolipitoisuudet inhiboivat glyserolidehydrataasin, ja inaktivoituneen entsyymin aktivoimiseen tarvitaan toinen entsyymi, glyserolidehydrataasireaktivaasi.
Supermarine Spitfire
Mk. VIII
Tärkein ulkonainen ero aikaisempiin malleihin oli pitempi nokka ja uudet korkeusperäsimet. Merlin 66:n pituus oli suurempi kuin aikaisempien mallien, ja siksi runko oli nokasta jonkin verran pitempi kuin varhaisemmat mallit. Mk. VIII oli varustettu nelilapaisella potkurilla. Korkeusperäsinten ulkonaiset mitat olivat samat kuin aiemmilla malleilla, mutta niiden pinta-alaa oli kasvatettu korkeusvakainta hieman pienentämällä. Näin ne saatiin aerodynaamisesti kevyemmiksi.
Jääpallon SM-sarja 1941
Mitalijoukkueiden kokoonpanot
Susien hopeajoukkue: Väinö Taivainen, Yrjö Leppänen, Eino Kanerva, Eino Luukkonen, Allan Lagerström, Kaarlo Hahl, Samuli Lamppu, Erkki Kariluoma, Sakari Salo, Heikki Loikkanen ja Leo Turunen
Supermarine Spitfire
Mk. VIII
Suurin osa Mk. VIII:n tuotantokoneista vietiin Australiaan, jossa ne palvelivat Tyynenmeren rintamalla japanilaisia vastaan.
Glyserolidehydrataasi
Rakenne ja ominaisuudet
Glyserolidehydrataasin katalysoiman reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa kofaktorina toimivan kobamamidin koboltti-ionin ja adenosyyliryhmän välinen sidos katkeaa, jolloin adenosyyliryhmästä muodostuu radikaali. Tämä radikaali reagoi glyserolin kanssa ottaen tältä vastaan protonin abstraktioreaktiolla, jolloin glyserolista muodostuu radikaali. Tämä radikaali toisiintuu niin kutsutuksi visinaaliseksi dioliksi, jossa samaan hiiliatomiin on sitoutunut kaksi hydroksyyliryhmää. Tuote on edelleen radikaali, joka ottaa vastaan protonin adenosyyliryhmältä, jolloin muodostuu uudelleen adenosyyliradikaali. Tuote on visinaalinen dioli, joka hajoaa hydroksipropionaldehydiksi ja vedeksi.
Jääpallon SM-sarja 1941
Mitalijoukkueiden kokoonpanot
HJK:n pronssijoukkue: Risto Rinne (mv), Kalervo Seppola, Pentti Leskinen, Pentti Valio, Aatos Lehtonen, Otso Puro, Kurt Weckström, Eino Virtanen, Tor Wikberg, Lauri Ruuttu ja Leo Laaksonen
Glyserolidehydrataasi
Rakenne ja ominaisuudet
Glyserolidehydrataasin tuote voidaan edelleen pelkistää 1,3-propaanidioliksi erään alkoholidehydrogenaasin katalysoimana. 1,3-propaanidiolin teollinen tuotanto perustuu bioteknilliseen prosessiin lähtien glyserolista, ja glyserolidehydrataasilla on siinä keskeinen entsyymi.
Supermarine Spitfire
Mk. IX
thumb|240px|Supermarine Spitfire LF Mk. IX C Vuoden 1942 alussa oli painetta saada Merlin 61 -moottorilla varustetut Spitfiret tuotantoon. Mk. VII ja Mk. VIII käyttivät tätä moottoria, mutta ne eivät olleet tuotantovalmiita. Ratkaisuksi Mk. V -runkoon asennettiin uusi moottori. Mallinimeksi tuli Mk. IX. Mk. V:n rungossa ei ollut vahvistuksia uutta moottoria varten, mutta Mk. IX oli silti suorituskyvyltään paljon parempi kuin Mk. V. Suurin edistysaskel Mk. V:een nähden oli se, että Merlin 61 oli suoraruiskutusmoottori. Spitfirellä saattoi nyt suorittaa kaikki taitolentoliikkeet, mukaan lukien ulkopuolinen silmukka, tarvitsematta pelätä moottorin sammumista negatiivisen g-voiman muuttaessa polttoaineen virtausta kaasuttimessa. Tämä tuli yllätyksenä saksalaislentäjille, jotka olivat tottuneet siihen, etteivät Spitfire-lentäjät kyenneet seuraamaan heitä ulkopuoliseen silmukkaan. Ahdinta oli edelleen parannettu ja siihen lisättiin nestevälijäähdytin, jonka jäähdytin sijaitsi toisessa kotelossa siiven alla. Ahdin paransi nousu- ja suorituskyvyn korkealla paremmaksi kuin Fw 190 -mallissa ja Me 109 G -versiolla. Ulkoisesti IX:n erottaakin parhaiten juuri kahdesta nestejäähdyttimestä.
Syyskuun 1942 lopussa Luftwaffe alkoi käyttää Junkers Ju 86R -pommittajia hyökkäyksiin Englantia vastaan. Pommikoneet lensivät 41 000 jalan (noin 12 kilometrin) korkeudessa, eivätkä Spitfire Mk. VI:t saavuttaneet niitä. Vastaiskuksi kaksi Mk. IX:aa kevennettiin poistamalla niistä kaikki tarpeeton, mikä kevensi koneita yli 200 kiloa. Syyskuun 12. 1942 toinen koneista saavutti Ju 86R:n Southamptonin yllä 41 000 jalassa. Koneessa ei ollut tarpeeksi suorituskykyä pudotukseen; aina kun pommittaja oli tähtäimessä, kone sakkasi ja nokka putosi alas. Ju 86R pakeni saatuaan vain yhden osuman siipeensä, mutta sen osoittauduttua haavoittuvaksi, lisäpommituksia ei enää tullut. Egyptin yllä elokuussa 1942 muunneltu Spitfire V pudotti Ju 86 P:n peräti 12 800 metrin korkeudessa, ilmataistelun alettua 11 275 metristä.
Kesällä 1944 Mk. IX:een tehtiin monia parannuksia:
Mk. IX oli tuotetuin malli; yli 7 000 rakennettiin. Se pysyi tuotannossa läpi koko sodan ajan. Useat lentäjät pitivät konetta versiona, joka parhaiten yhdisti moottorin ja ominaisuudet tehokkaaksi kokonaisuudeksi.
Mk. X ja Mk. XI
Mk. X ja Mk. XI olivat tiedustelumalleja, jotka perustuivat VII:n, VIII:n ja IX:n ominaisuuksiin. Kamerat asennettiin runkoon ohjaamon taakse. Kameroita oli kaksi pystysuoraa ja joskus yksi viistossa. Ensimmäiset XI:t rakennettiin marraskuussa 1942 ja ne olivat käytössä vuoteen 1944, jolloin ne korvattiin Mk. 19:llä.
Spitfire Mk. X seurasi Mk. XI:tä ja oli lähes identtinen. Siinä oli paineistettu ohjaamo ja Lobelle-kuomu. Vain kuusitoista rakennettiin ja niitä käytettiin tiedusteluun korkealla.
Mk. XII
Mk. XII oli ensimmäinen Griffon-moottoria käyttänyt Spitfire. Ensimmäiset tulivat käyttöön lokakuussa 1942 ja kaksi RAF:n laivuetta varustettiin näillä koneillä. Griffon paransi huomattavasti suorituskykyä matalissa ja keskikorkeuksissa. Matalalla se oli yksi maailman nopeimmista koneista. Lentäjät eivät kuitenkaan päässeet hyödyntämään tätä etua, koska saksalaispilotit eivät mielellään antautuneet taisteluun alle 20 000 jalassa (noin 6 kilometrissä). Nopeusetua päästiin hyödyntämään vasta kesällä 1944, jolloin Mk. XII:t ampuivat alas huomattavan määrä V-1-ohjuksia. Mk. XII poistettiin käytöstä syyskuussa 1944.