cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kasurila
Asuminen
Kasurila on ollut jo pitkään elinvoimainen kyläyhteisö, mutta se on kytkeytymässä osaksi keskustan ruutukaava-aluetta. Ensimmäinen asuinalue Kasurilan Vanhan Pappilan kylkeen nousi vuosituhannen vaihteessa. Seuraava asuinalue vanhan viitostien kylkeen vastapäätä Räimäntien risteystä rakennettiin 2010-luvulla.
KV30
pienoiskuvaKV30 on tunnistamattoman henkilön hauta Kuninkaiden laaksossa Uuden valtakunnan 18. dynastian ajalta. Sen löysi Giovanni Battista Belzoni vuonna 1817, jolloin siellä suoritettiin ensimmäiset kaivaukset. Hautaa ovat lisäksi kartoittaneet James Burton vuonna 1825 ja Victor Loret vuonna 1898.
Loimijoen valuma-alueen lasketut järvet
Loimijoen valuma-alueen lasketut järvet ovat Loimijoen valuma-alueella sijaitsevia niitä järviä, joille on tehty pääasiassa viimeisen kahdensadan vuoden aikana järvenlasku. Lasketun järven vedenpintaa on alennettu tai sen vesiallas on tyhjennetty kokonaan. Kuivatettu järvi tarkoittaa sitä, että kaikki tai lähes kaikki sen vedet on laskettu pois. Jäljelle on jäänyt kosteikko tai luhta, jollainen on nykyään monen lintuveden perusta; tai jäljelle on jäänyt metsittyvä suo tai niitty. Jotkut alueet on raivattu pelloksi. Entisen järven pohja pidetään kuivana ojittamalla tai salaojittamalla se niin, että sadevesi virtaa sieltä pois.
Loimijoen uoma tai siihen laskevat joet
Loimijoen uomassa Vännilän alapuolella vaikuttaa olleen järvi, joka on hävinnyt Loimijoen koskien perkauksissa.
Punkalaitumenjoen valuma-alueella on jäljellä seitsemän luontaista järveä ja niiden lisäksi ihmisen toiminnasta syntyneitä lampia tai tekojärviä. Monet hävinneistä vesialtaista olivat joen koskien alaisia suvantoja, jotka ovat hävinneet joen perkauksissa. Joen uomassa sijaitsi myös pieni järvi, jonka läpi joki virtasi. Se sijaitsi nykyisen Punkalaitunen taajaman yläpuolella ja sen paikalla lukee nykyisissä kartoissa Kuparinjärviö. Halkivahan kirkon lähellä sijaitsi vanhojen karttojen mukaan suurempi nimetön järvi. Sen paikalla lukee nykykartoissa Vaskiluodonsuo. Vuonna 1856 laskuluvan saaneen Aukkojärven sijainti on sen sijaan tuntematon.
Hanhijoella on suoritettu useita joen perkauksia, joista ensimmäiset Ruotsin vallan aikana vuonna 1794. Eräs perkaushakemus mainitsee järvenlaskun ja sillä on mahdollisesti tarkoitettu järveä tai lampea Hanhijoen alajuoksulla. Järvi on silloin todennäköisesti ollut nimeltään Hanhijärvi. Täällä olevaa Järvensuota ei pidä sekoittaa Humppilan Järvensuohoon.
Jänhijoella olevassa Kalsun laaksossa on voinut olla muinainen järvi.
Kojonjoella Humppilassa on sijainnut järvi, jonka nimi oli Rautajärvi. Sen kuivatus alkoi vuoden 1865 jälkeen. Useiden vaiheiden jälkeen työ saatiin lopulliseen päätökseen 1950-luvulla, kun koko järven pohja oli saatettu viljelyyn. Koijärvi päätettiin laskea 1890-luvulla. Työt jatkuivat vuoteen 1910 saakka, jolloin sen vedenpinta oli alentunut metrin verran.
Pyhäjärven alue
Tammelan Pyhäjärvi on Loimijoen pääjärvi. Vuosina 1821−1827 Loimijoen joen yläjuoksua perattiin voimakkaasti ja järven vedenpinta saatiin sen avulla alenemaan pari metriä. Koska Kuivajärvi on lähes samalla vedenkorkeudella Pyhjäjärven kanssa ja yhteydessä siihen Saarensalmen välityksellä, laski myös se yhtäpaljon. Vedenpintaa on alennettu tämänkin jälkeen vähän, viimeksi 1950-luvulla.
Torronsuon pohjoispuolella sijaitsee Talpianjärvi, jota laskettiin 1800-luvun loppupuolella, mutta koska tämän alapuolella sijainnut Kalliojärvi oli lähes Pyhäjärven korkeudella, voitiin molemmat vain laskea suoksi eikä niitä saatu viljelyn pariin. Myöhemmin Kalliojärvi kuivatettiin pelloksi, mutta se onnistui vasta kun vesialtaan syvimpään kohtaan sijoitettiin pumppuaseman ottoputki. Talpianjärvi on edelleen kuivattamatta ja se on liitetty hyvänä lintujärvenä mukaan Torronsuon kansallispuistoon.
Pyhäjärven etelärantaan laskevan Myllyojan latvoilla sijaitsee Kivilammi, jonka kuivattamisajankohtaa ei tiedetä tarkalleen.
Myllyjoen alue
Myllyjoki laskee Kuivajärveen sen pohjoispäähän. Myllyjoen valuma-alueella on muutama laskettu järvi. Lähelle Myllyjoen suistoa yhtyy siihen lännestä Alhonoja, joka on Mustialanlammin laskuoja. Mustialanlammi on laskettu ennen vuotta 1838, jolloin järvenlaskun vesijättömaat jaettiin osakkaiden kesken. Järveä on laskettu vielä tämänkin jälkeen. Myllyjoen keskusjärvi Pehkijärvi on myös ollut järvenlaskun kohteena. Vuonna 1836 suoritettiin järvenlaskussa syntyneiden maatumien jako yhdessä ylempänä olleen ja samaan aikaan lasketun Susikaslammin kanssa. Järvenlaskun tarkkaa ajankohtaa ei tunneta, mutta sen jäljiltä Susikaslammi muuttui luhtamaiseksi kosteikoksi.
Teuronjoen valuma-alueella, joka laskee Pehkijärveen sen itäosaan, on useita järvenlaskun kohteita. Joen lähdejärvi Rautijärvi ja sen alajuoksulla oleva Kuusilammi laskettiin vuoden 1862 luvansaannin jälkeen. Pinnanlaskut suoritettiin perkaamalla järvien välinen Pihonjoki ja Kuuslammista eteenpäin oleva Teuronjoen alkuosuus. Kyläsillanjoen perkaus vaikuttaa ilmeiseltä, koska Kylänlammi on aivan lasketun järven näköinen. Tähän on tarjoutunut tilaisuus vasta Rautijärven laskun jälkeen, jolloin on voitu syventää Kyläsillanjokea ja samalla hieman tyhjentää Kylänlammia.
Sotkajärven laskemiseksi on anottu lupa vuonna 1857. Erään tarinan mukaan Sotkajärven laskun menettelystä oli syntynyt riita teurolaisten ja Saaren kartanonväen välille. Sen seurauksena Myllyharjun myllyn lasku-uoma tuhoutui liiallisen vedentuloon ja myllyn uoma syveni itsekseen. Harjun hiekka-ainesta joutui veden mukana Alaseen. Päällisen lasku-uoman syveneminen laski myös sitä. Vuoden 1884 Senatin kartaston ja nykykarttojen vertaulu osoittaa selvästi, että järvenlasku on Sotkajärvessä toteutunut ennen 1880-lukua. Myllyharjun uoman aleneminen on selvä tosiasia.
Turpoonjoen valuma-alue
Ilmetynjoen valuma-alueella on kolme järveä, jotka vaikuttavat lasketuilta. Niistä ei ole saatavissa dokumentteja, mutta niiden rantaviiva kulki 1880-luvulla eri tavalla kuin nykykartoissa. Selvin tapaus on Iso-Ilmetty, jonka läpi Ilmetynjoki aikoinaan virtasi. Nykyään järvi on kutistunut ja joki virtaa luhtamaisen järven ohitse, eikä sen läpi, niin kuin se aiemmin teki. Kaksi muuta laskettua järveä sijaitsevat Pääjärveen laskevassa Järviniitunjoen valuma-alueella. Järvet ovat Myllyjärvi ja Pitkäjärvi, joiden rantaviiva, saaristo ja koko ovat hieman muuttuneet.
Turpoonjoen alueella sijaitsi Senaatin kartastossa Punilan kohdalla tien itäpuolellassa ollevassa painanteessa lampi, jota ei enää ole.
Liesjärven vedenpintaa alennettiin 1900-luvun alkuvuosina reippaasti. Järven keskisyvyydeksi on jäänyt kolme metriä. Syy laskuun olivat tukinuiton järjestelyt. Samasta syystä muutettiin Salkolanjärven laskuojaksi Taipaleen ylittäväksi Taipaleenojaksi. Tämän vaikutukset vedenpinnan korkeuteen ei tiedetä tarkkaan, mutta eräs seuraus oli Hullulammin pinnan aleneminen, kun sen läpi kaivettiin tukinuittoa varten laskuoja.
Valiokunta
thumb|250px|right|Tyypillinen valiokunnan kokoushuone. Puheenjohtajan edessä olevaa maljaa käytetään arvottaessa äänestystulosta äänten mentyä tasan.
Euroopan parlamentin valiokunnat
Euroopan parlamentissa on 20 pysyvää valiokuntaa. Tarvittaessa perustetaan alivaliokuntia, tutkintavaliokuntia ja väliaikaisia valiokuntia. Valiokunnat kokoontuvat pääsääntöisesti Brysselissä ja niiden istunnot ovat yleisölle avoimia.
Valiokunnat ja niiden jäsenet
Valiokuntien jäsenet ovat kansanedustajia, joskin ministerinä toimivat kansanedustajat eivät voi kuulua valiokuntiin. Jokainen kansanedustaja kuuluu keskimäärin kahteen valiokuntaan. Pysyviä valiokuntia on kaikkiaan 17:
Ensi töikseen eduskuntavaalien jälkeen eduskuntaryhmät kokoontuvat sopimaan valiokuntajaosta. Vuodesta 2007 alkaen eduskuntaryhmät ovat jakaneet valiokuntien puheenjohtajuudet keskenään pitkälti suhteessa kansanedustajien määriin D'Hondtin menetelmän avulla. Esimerkiksi eduskunnan vaalikaudella 2011–2015 kokoomuksella ja SDP:llä oli niitä 4, keskustalla ja perussuomalaisilla 3, sekä vihreillä ja vasemmistoliitolla 1.
Valiokunnat kokoontuvat kahdesta neljään kertaa viikossa. Valiokunnat ovat päätösvaltaisia silloin, kun paikalla on vähintään kaksi kolmasosaa jäsenistä tai vastaava määrä varajäseniä. Erikoisvaliokunnat kokoontuvat eduskunnan päivittäisen kokoustyöskentelyn järjestämiseksi laaditun viikkoaikataulun mukaan säännönmukaisesti aamupäivällä tai iltapäivällä. Aamupäivävaliokunnat kokoontuvat tiistaina ja torstaina siten, että iltapäivävaliokunnat pääsevät aloittamaan kokouksensa klo 12.00. Iltapäivävaliokuntien tulee voida aloittaa kokouksensa keskiviikkoisin ja perjantaisin klo 11.00. Tiedusteluvalvontavaliokunta sekä valtiovarainvaliokunta jaostoineen ovat tämän ryhmäjaon ulkopuolella. Suuri valiokunta kokoontuu yleensä keskiviikkoisin klo 13.00 ja perjantaisin klo 13.30 sekä tarpeen mukaan muulloinkin.
Pysyvien valiokuntien lisäksi eduskunta voi asettaa tilapäisen valiokunnan käsittelemään jotakin erityistä asiaa. Suurin osa nykyisistä valiokunnista on vakiintunut alkuaan säännönmukaisesti jokaisille valtiopäiville valituista muodollisesti tilapäisistä valiokunnista. Viimeisin tällainen on tulevaisuusvaliokunta.
Asioiden käsittely valiokunnissa
Yleensä lait hyväksytään täysistunnossa valiokunnan mietinnön muotoilun mukaisina, sillä puolueiden voimasuhteet jakautuvat valiokunnissa eduskunnan voimasuhteiden mukaan. Käytännössä valiokunnat ovatkin se paikka eduskunnassa, jossa varsinainen lainsäädäntötyö tapahtuu.
Muista poikkeavat valiokunnat
Suuren valiokunnan, valtiovarainvaliokunnan, tarkastusvaliokunnan ja tulevaisuusvaliokunnan tehtävät eroavat muista valiokunnista.
Suuri valiokunta käsittelee ne lakiehdotukset, joihin on tehty muutoksia eduskunnan täysistunnon ensimmäisessä käsittelyssä. EU-jäsenyyden myötä suuren valiokunnan tehtäviin on lisätty Euroopan unionissa käsiteltävien asioiden käsittely vuorovaikutuksessa valtioneuvoston kanssa.
Valtiovarainvaliokunta käsittelee lakiesitysten lisäksi valtion talousarvioesityksen ja lisätalousarvioesitykset. Lisäksi valiokunta valvoo valtiontaloutta. Valtiovarainvaliokunta jakautuu useisiin, eri aloihin keskittyviin jaostoihin.
Tarkastusvaliokunta perustettiin eduskuntaan kesäkuun alussa vuonna 2007. Jo edellisellä vaalikaudella 2004–2007 hallitus antoi eduskunnalle esityksen (HE 71/2006), jonka myötä valiokunta säädettiin pysyvästi perustettavaksi vaalikaudelle 2007–2011. Esityksen käsittelyn myötä valiokunnalle on keskitetty valtiontalouden parlamentaariseen valvontaan kuuluvat tehtävät, jotka aiemmin kuuluivat valtiontilintarkastajille ja valtiovarainvaliokunnan hallinto- ja tarkastusjaostolle.
Tulevaisuusvaliokunnan ensisijaisena tehtävänä on valmistella eduskunnan vastaus valtioneuvoston tulevaisuusselontekoon. Lisäksi tulevaisuusvaliokunta voi käsitellä itse valitsemiaan aiheita tulevaisuusnäkökulmasta ja tuoda keskustelun tulokset eduskunnan täysistunnon ajankohtaiskeskusteluun.
Yhdysvaltain kongressin valiokunnat
Sekä edustajainhuoneella että senaatilla (Yhdysvaltain kongressin ala- ja ylähuone) on valiokuntia (committee). Valiokuntien koot vaihtelevat huomattavasti. Kaksipuoluejärjestelmään liittyen puolue, jolla on enemmistö kamarissa, saa jokaisessa valiokunnassa puheenjohtajan paikan.
Viitteet
Committee
Iso Katavalammi
Iso Katavalammi on Kanta-Hämeessä Tammelassa oleva järvi, joka kuuluu Liesjärven alueeseen. Liesjärvi kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen, jossa Tapolan - Kyynärän valuma-alue sijaitsee.
Maantiede
Järven pinta-ala on 2,2 hehtaaria ja sen pituus on 250 metriä ja leveys 150 metriä. Järvi sijaitsee keskellä Katavalamminsuota ja muutamasta suo-ojasta kaksi on yhteydessä järveen. Toinen näistä ojista on sen laskuoja, joka laskee 350 metriä pitkänä ensin Hangaslamminojaan ja se vuorostaan laskee Tapolanjärveen.
Järven rantaviiva on 770 metriä pitkä ja sen ranta on suomaata, jota ympäröi pääosin moreenipohjainen metsämaasto. Rannat ovat rakentamattomia eikä järvelle johda teitä.
Historia
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi näkyi nimettömänä. Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järven nimenä luki "Katovalampi".
Pummien miljonääri
Pummien miljonääri on rap-duo Huge L:n & Moden yhteinen studioalbumi. Sen julkaisi Monsp Records 27. tammikuuta 2010. Kappaleesta "Getonit" sekä "Hetekka haze" on julkaistu musiikkivideo.
Tully Marshall
Tully Marshall (oikealta nimeltään William Phillips; 13. huhtikuuta 1864 Nevada City, Kalifornia – 10. maaliskuuta 1943 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Uransa aikana hän näytteli monia erilaisia rooleja, joita olivat muun muassa rakastettavat isoisät, anteeksiantamattomat isät, synkät asianajajat ja irstaat aristokraatit.
Ura
1930-luvulla Marshall näytteli monissa klassikoiksikin nousseissa elokuvissa, kuten Arpinaama (1932), Grand Hotel (1932), Saigonin kaunotar (1932), Giljotiinin varjossa (1935) ja Rakastunut ylioppilas (1938). Muita hänen merkittäviä esiintymisiään oli elokuvissa Poliisin kynsissä (1932), Arsène Lupin – gentlemannivaras (1932), Kulissien takana (1937) ja Näkymättömät kahleet (1939). 1930-luvulla hänen vastanäyttelijöinään olivat muun muassa John Wayne, Humphrey Bogart, Joan Blondell, Jean Harlow, Boris Karloff, Joan Crawford, Bela Lugosi, Clark Gable ja John Barrymore. Häntä ohjasivat muun muassa Howard Hawks, Jack Conway ja Victor Fleming.
Yksityiselämä ja kuolema
Tully Marshall avioitui käsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija Marion Fairfaxin (oik. Marion Neiswanger, 1875–1970) kanssa 7. kesäkuuta vuonna 1899. He tekivät paljon yhteistyötä teatteri- ja elokuvamaailmassa. Fairfax oli ohjaamassa, tuottamassa ja käsikirjoittamassa draamaelokuvaa The Lying Truth (1922), jossa Marshall näytteli. Marshall näytteli tämän jälkeen yhteensä kolmessa Fairfaxin kirjoittamassa elokuvassa: Vapaita naisia (1925), Vaatteet tekevät merirosvon (1925) ja Valkoinen sheikki (1926). 1920-luvulla he asuivat marokkolaistyylisessä talossa Hollywoodissa. Heidän 44-vuotinen avioliittonsa kesti aina Marshallin kuolemaan asti. Heillä ei ollut lapsia.
Tully Marshall kuoli sydäninfarktiin 78-vuotiaana Los Angelesin Encinon kaupunginosassa Kaliforniassa 10. maaliskuuta vuonna 1943. Hänet on haudattu Hollywood Forever -hautausmaalle Garden of Legendsin alueelle. Marshallin hautakivessä lukee God needed another angel. Hänen vaimonsa Marion haudattiin hänen viereensä kuoltuaan 94-vuotiaana vuonna 1970.
Filmografia
thumb|270px|right|Tully Marshall [[Taisteleva karavaani -elokuvan kuvauksien aikaan vuonna 1931]]
Erwin Pektor
Erwin Pektor (15. elokuuta 1920 – 22. heinäkuuta 1996) oli itävaltalainen keihäänheittäjä.
Pektor sijoittui Brysselin EM-kilpailuissa 1950 keihäänheitossa seitsemänneksi tuloksella 62,13 m. Hän voitti Itävallan mestaruuden vuosina 1940–1942, 1946–1948 ja 1952–1954. Hän teki Itävallan ennätyksen 63,58 m vuonna 1939, 64,08 m ja 68,15 m vuonna 1940 sekä 69,35 m vuonna 1942. Wienissä 19. heinäkuuta 1942 hän ylitti ensimmäisenä itävaltalaiskeihäänheittäjänä 70 metrin rajan tuloksellaan 70,68 m. Ennätys pysyi hänen nimissään lokakuuhun 1964 saakka, jolloin sen rikkoi hänen poikansa Walter Pektor. Walter Pektor oli Itävallan paras mieskeihäänheittäjä 1960-luvun lopulla.
Suomenselkä
pienoiskuva|300px|oikea|Suomenselkä [[Suomen maisemamaakunnat|Suomen maisemamaakuntajaossa.]] pienoiskuva|300px|oikea|[[Salamajärven kansallispuistoa keskisellä Suomenselällä.]] Suomenselkä on Sisä-Suomessa sijaitseva vedenjakajaseutu. Se erottaa Perämereen laskevien Pohjanmaan jokien valuma-alueet Järvi-Suomen vesistöjen valuma-alueista lounas-koillis-suuntaisesti. Suomenselkä on myös yksi Suomen maisemamaakunnista.
Suomenselkä ei ole maantieteellisesti selkeästi rajattu, mutta melko yhtenäinen. Siihen luokitellaan kuuluvaksi Pohjanlahteen laskevien jokien ja Järvi-Suomen väliin jäävä alue, joka ulottuu siis teoriassa Satakunnan ja Pohjanmaan rajoilta Oulujärven rantamaisemiin ja Maanselän länsireunaan asti. Viitteellisenä etelärajana voitaneen pitää Kauhanevan-Pohjankankaan kansallispuiston aluetta. Salamajärven kansallispuisto luokitellaan useissa lähteissä virallisesti kuuluvaksi Suomenselän alueeseen. Maanselkää voidaan siis pitää Suomenselän itäisenä jatkeena, joka ulottuu Pohjois-Karjalaan ja Kainuuseen. Suomenselkä erottaa Kymijoen vesistön Saarijärven reitin Pohjanmaan rannikkovesistöstä ja muodostaa lounas-koillissuuntaisesti jatkuvan alueen. Suomenselältä on löytynyt kaksivaluntaisia järviä.
Etelä-, Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan maakuntien rajat Pirkanmaata ja Keski-Suomea vastaan kulkevat pääosin juuri Suomenselällä.
Suomenselkää luonnehditaan usein karuksi ja laakeaksi alueeksi. Maaston suhteelliset korkeuserot jäävät yleensä alle 20 metriin. Metsämaat Suomenselän alueella ovat pääosin karuja puolukkatyypin männikkökankaita. Alueelle on tyypillistä myös soiden huomattava runsaus. Täten Suomenselällä on paljon lakka- ja karpalosoita. Alueen vallitseva maalaji on moreeni. Suomenselkää on myös nimitetty ”Lapin sormeksi” runsaslumisten talvien ja ympäröiviä alueita heikompien kasvien menestysmahdollisuuksien vuoksi. Suomenselkää pitkin keskiboreaalinen metsäkasvillisuusvyöhyke, joka Itä-Suomessa alkaa vasta Kainuun rajoilla ja Pohjois-Karjalassa, ulottuu eteläisimmillään Satakunnan maakunnan pohjoisosiin. Suomenselkä tarjoaa eläinlajeille vaellusreitin idästä eteläiseen Suomeen ja rajoittuu idässä Maanselkään.
Alueen kunnat
Suomenselkä on keskimäärin muuta maata harvempaan asutettua seutua, ja paikkakunnista suurin osa on rakenteeltaan maatalousvaltaisia. Myös turismi ja kaupankäynti on osassa kunnista merkittävää. Joissain kunnissa on pienteollisuutta ja teollisuusyhtiöitä, ja Pohjois-Pohjanmaan laajat turvesuot ovat mahdollistaneet turvevoimateollisuuden.
Seuraavat kunnat kuuluvat epävirallisesti Suomenselän alueeseen maastollisesti ainakin osittain kartastojen ja aineistojen perusteella. Suomenselkä käsittää alueita kaikkiaan Satakunnan, Pirkanmaan, Etelä-Pohjanmaan, Keski-Suomen, Keski-Pohjanmaan sekä Pohjois-Pohjanmaan maakunnista. Kaupunkinimitystä käyttävät kunnat on lihavoitu.
Liikenne
pienoiskuva|200px|oikea|[[Kantatie 58|Kantatie 58 eli Suomenselkätie Suomen kartalla.]]
Suomenselän merkittävät kantatiet
Kantatie 75:tä voidaan pitää taas yhtenä Maanselän merkittävänä liikenneväylänä, joka toimii 77-tien jatkeena Siilinjärveltä itään päin. 77 on osa Sinistä tietä.
Nähtävyydet
Kantatie 66:n varrella on erittäin hyvin alueen monimuotoisesta luonnosta kertovat Torisevan rotkojärvet. Alueen suoluonnosta esimerkkinä mainittakoon Salamajärven kansallispuisto, joka sijaitsee Perhon, Kinnulan ja Kivijärven kunnissa. Alueen luonto tarjoaa paljon nähtävää ja joissain Suomenselän kunnissa on paljon myös kulttuurinähtävyyksiä kuten Haapamäen höyryveturipuisto Keuruulla. Lisäksi Suomen suurimmaksi mainittu Tuurin kyläkauppa Töysässä sijaitsee läntisellä Suomenselällä.
Cortex Command
Juoni
Tulevaisuudessa ihmiset ovat paenneet planeetaltaan ja fyysisen kehonsa rajoituksilta. Näin he voivat matkustaa kauas avaruuteen samalla, kun aivoja pidetään elossa keinotekoisin menetelmin. He kohtaavat muita lajeja ja pian aloitetaan intergalaktinen vaihtokauppa. Koska kasvavat sivilisaatiot vaativat lisää resursseja niin jatkuvasti kasvava rintama on pakollinen kehityksen turvaamiseksi. Pelaaja on yhdellä viimeisistä teollistumattomista ja luonnonvaraisista planeetoista. Pelaaja johdattaa joukkojaan vihollista vastaan ja toimii heidän aivoinaan.
Suomenselkä
Suomenselkä käsitteenä
Suomenselkä on vakiintunut melko hyvin Suomen maantieteelliseen nimistöön, ja se on omaksuttu melko laajasti. Yleisesti puhutaan Suomenselän seudusta, ja Suomenselällä kunnat ovat ottaneet sen nimistöönsä kuvaamaan maantieteellistä sijaintiaan. Erityisesti Ähtärin ja Alajärven seudulla sekä Perhon ja Kinnulan seudulla on käytetty nimeä aktiivisesti. Lisäksi Virroilla ilmestyy sanomalehti nimeltään Suomenselän Sanomat ja on olemassa Suomenselän Lintutieteellinen Yhdistys ja nimeä on laajalti käytetty kunta- ja koulutusyhtymien yhdysnimenä.
Cortex Command
Tehtävät
Pelissä on suojeltava omia aivoja ja mahdollisesti tuhottava vastustajan aivot. Peliin on myös suunniteltu yli 20 jakson tarinamoodia, mutta se on vielä kehityksessä. Pelissä on mahdollista olla yhdestä neljään pelaajaa. Pelissä kaivetaan kultaa viimeiseltä ihmisen hyväksikäyttämättömältä planeetalta ja sillä ostetaan lisää klooneja, aseita, työkaluja, raketteja, ym. joita sitten käytetään vihollisen eliminoimiseen. Pelaaja itse voi ohjata yhtä hahmoa kerrallaan ja pelata kuin ammuntapeliä, tai sitten komentaa tekoälyä liikuttamaan joukkojansa. Tällä hetkellä tekoäly ei vielä ole täysin toiminnassa, mutta se voi tehdä perustoimintoja.
Modaus
Peli on tehty helposti modattavaksi, pääasiassa koska tällä hetkellä varsinaisia joukkoja ja aseita on vähän ja pelin tekijät ovat päättäneet aluksi viimeistellä pelin muut osat ennen kuin alkavat tehdä siihen uusia aseta ja hahmoja. Peliä voi modata graafisesti sekä aseiden ja hahmojen ominaisuuksia voi muuttaa. Peli lukee .ini tekstitiedostoja ja .bmp bittikarttakuvia sekä .wav ja .ogg äänitiedostoja. Itse modaamisesta löytää lisää tietoa pelin foorumeilta ja omalta sivulta CortexWiki.
Välivesi
Välivesi voi tarkoittaa seuraavia:
Padania
thumb|200px|Pohjoisen liiton ehdotus Padanian lipuksi. thumb|200px|Padania tavallisimman määritelmän mukaan.
Padania on nimitys, jolla Pohjoisen liitto -niminen italialainen puolue kutsuu Pohjois-Italiaa. Pohjoisen liitto pyrkii saavuttamaan suuremman itsehallinnon Italian alueille ja etenkin erottamaan vauraan pohjoisosan köyhemmästä etelästä. Nimi juontuu Pojoen latinankielisestä nimestä. Pohjoisen liitto julisti alueen itsenäiseksi muutama vuosi sitten, mutta tällä ei ollut muuta kuin symbolista arvoa.
Historia
Pojoki on latinaksi Padus, ja tästä johtuu Pojoen laakson nimi Padania. Tätä nimeä käytettiin kuitenkin harvoin, ja jokilaakso oli yleensä Val Padana. Pojoen laakso oli varhaisen antiikin aikana gallialaisten kelttien asuttama, toisin kuin varsinainen Italian niemimaa, jossa puhuttiin itaalisia kieliä. Laajentuessaan Rooman valtakunta valloitti Alppien eteläpuolisen alueen, josta tuli provinssi nimellä Gallia Cisalpina, sitä asuttaneiden cisalppisten eli Alppien tämänpuolisten gallien mukaan. Tasavallan ajan lopussa Rooma liitti Gallia Cisalpinan Italian provinssiin, tuohon asti niitä oli erottanut Rubikonjoki.
Alueesta tuli osa italialaista kulttuuria, ja kelttiläisestä alkuperästään huolimatta väestö puhui latinaa ja italialaistui. Keskiajalla latinan muuttuessa romaanisiksi kieliksi, syntyi Alppien eteläpuolelle italian kieli. Eri osiin kehittyneet italian murteet, tai alueelliset kielet, erosivat paljon toisistaan. Jonkinlaisia pääryhmiä olivat pohjoisitalia ja eteläitalia sekä niiden välille jäävä toscana. Nämä jakautuivat edelleen alamurteisiin. Pohjoisitalian murteet käsittivät pääasiallisesti saman alueen kuin antiikin Gallia Cisalpina, ja tätä onkin usein pidetty hyvänä määritelmänä Padanian alueelle.
Ranskan vallankumouksen jälkeen 1790-luvulla ranskalaiset vallankumousta levittäessään valloittivat Italian. Pohjois-Italiaan perustettiin Pojoen kahden puolen kaksi valtiota: Cispadaaninen tasavalta ja Transpadaaninen tasavalta. Nämä yhdistettiin pian, ei kuitenkaan Padaaniseksi vaan Cisalppiseksi tasavallaksi. Tämäkään ei kestänyt kovin pitkään ranskalaisten jälleen yhdistäessä alueita.
Italian kuningaskunta syntyi 1860-luvun loppupuolella. Italian yhdistyessä myös kieli pyrittiin yhdistämään, ja alueelliset murteet ovat tästä lähtien jääneet taka-alalle. Italian yhdistyminen kohotti myös kaikkialla maassa kansallistunnetta, ja yhtenäistä Italiaa kannatettiin voimakkaasti myös Pohjois-Italiassa.
Pohjoisen tyytymättömyys alkoi löytää poliittisia kanavia Pohjoisen liiton syntyessä 1980-luvulla. Tuolloin se oli vielä alueellinen puolue Lombardiassa ja nimeltään Lombardian Liitto, 1100-luvulla keisaria vastaan nousseen kaupunkivaltioiden liittouman mukaan. Vuosikymmenen kuluessa liitto alkoi saada suosiota muuallakin pohjoisessa ja siitä tuli Pohjoisen liitto. Puolue otti 1990-luvun alussa nimen Padania laajaan käyttöön ja alkoi vaatia itsenäisyyttä. Sen kannatus oli korkeimmillaan 1996, jolloin se oli kahdeksan pohjoisen alueen suurin puolue ja sai koko Italian äänistä noin 10 %. Kannatus on laskenut tämän jälkeen ja on nykyään useimmilla pohjoisen alueilla vain muutamia prosentteja. Korkein kannatus puolueella on edelleen Lombardiassa ja Venetossa. On vaikeaa sanoa, kuinka suuri osa Pohjoisen liiton äänestäjistä itse asiassa kannattaa Padanian itsenäisyyttä, mutta todennäköisesti ainakin täyden itsenäisyyden kannattajia ovat vain harvat. Toisaalta erityisesti Pojoen pohjoispuolella enemmistö kannattaa Italian muuttamista liittovaltioksi keskusjohtoisen sijaan.
Oulun historia
pienoiskuva|Oulu 1840-luvulla, J. Boströmin piirros Oulun historia alkaa luonnollisesti jo kauan ennen kaupungin perustamista ja ulottuu kivikauden lopulle, jolloin kaupungin alue paljastui merestä. Pronssi- ja varhaisrautakaudella Oulujoen vesistön alueella oli vielä asutusta, mutta rautakaudella asutus hiipui. Myöhäisrautakaudella ja varhaisella keskiajalla seutu oli varsinaissuomalaisten, hämäläisten ja skandinaavien pyyntialueena. 1100-luvulta lähtien alueella kävi myös karjalaisia. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha jätti Oulujoen seudun Novgorodin vaikutuspiiriin, mutta jo vuonna 1345 Ruotsi liitti alueet Kemijokeen saakka Turun hiippakuntaan. Seuraavina vuosisatoina novgorodilaiset ja myöhemmin venäläiset tekivät hävitysretkiä Pohjanmaalle ja Ouluun saakka.
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa myönsi Oululle ja muutamalle muulle Pohjanmaan asutuskeskukselle luvan toimia kauppapaikkoina vuonna 1531. Nykyisen Oulun kaupungin perusti Ruotsin kuningas Kaarle IX 8. huhtikuuta 1605, joten se on Pohjois-Suomen vanhin kaupunki. Todellinen nousukausi alkoi vuonna 1765, kun kaupunki sai ulkomaankaupan mahdollistavat tapulikaupunkioikeudet. Vuonna 1822 tulipalo tuhosi koko keskustan, ja arkkitehti Carl Ludvig Engel laati kaupungille uuden ruutukaavan.
Kivikausi
Kivikautisia löytöjä ei ole juuri Oulusta tehty, koska vesi peitti kokonaan aluetta. Kivikauden päättyessä n. vuoden 1800 eaa. rannikko oli edennyt nyky-Oulun rajojen sisälle, mutta se oli vielä n. 15 km:n päässä nykyiseltä jokisuulta. Tältä ajalta on löydetty Oulun kaupungin ja Muhoksen kunnan rajalta tunnetulta Hangaskankaalta, Peurasuolta ja Halosentörmästä kivi- ja pronssikauden taitteen tienoilta hauta- ja asunpaikkoja, joista on löydetty sekä itäistä että skandinaavista ja jopa Keski-Euroopasta peräisin olevaa pronssiesineistöä. Kivikaudella ja pronssikaudella oli Oulujoen alueella vahva asutus, jolla oli kauppayhteyksiä länteen, etelään ja itään.
Pronssi- ja rautakausi
Pronssi- ja varhaisrautakaudella Oulujoen vesistön alueella oli vielä asutusta. Rautakaudella asutus Oulujoen varressa ja rannikolla heikkeni löytöjen lukumäärän vähenemisestä päätellen. Toisaalta rautakautinen löytököyhyys voi olla osittain näennäistäkin, ja ainakin saamelaista asutusta lienee Oulujoen vesistössä ollut koko rautakauden ajan. Oulun kaupungin alueellakin Kaakkurissa on tutkittu noin vuosiin 150-500 ajoittuva kalmisto, 12 hautaa, joista löytyi runsaasti aseita ja koruja. Esineet kytkevät haudat ja niiden taustalla olleen asutuksen läntisiin, skandinaavis-eurooppalaisiin kulttuuriyhteyksiin. Kalmisto liittynee Etelä-Pohjanmaan vahvaan rautakautiseen asutukseen.
Myöhäisrautakaudella ja varhaisella keskiajalla varsinaissuomalaiset ja hämäläiset tekivät pyynti-, kauppa- ja verotusretkiä pohjoiseen. Myös norjalaisia erämiehiä liikuskeli Oulunjoen alueella 800-luvulta, mutta vilkkaampaa lienee ollut hälsinglandlaisten kalastusretkeily Perämeren piirissä. Viikingeistä (varjageista) ovat erään tulkinnan mukaan muistoina Oulun seudun vanhat Varjakka-alkuiset paikannimet.
Oulun seutu tuli 1100-luvulta lähtien Laatokan rantojen kukoistavista asutuskeskuksista pohjoiseen suuntautuneiden karjalaisten pyynti- ja kauppamatkojen piiriin. Oulujoesta tuli karjalaisten kulkureitti Pohjanlahdelle. Tästä ovat todisteena monet karjalaisperäiset asutusnimet, kuten Oulun Iinatti, joka tulee ortodoksisesta henkilönnimestä Ignatij, Ignatius. Karjalaisesta asutuksesta Oulun seudulla kertoo myös asiakirjatieto vuodelta 1345. Sen mukaan Uppsalan arkkipiispa Hemming kastoi Tornion kirkossa myös Oulussa asuneita karjalaisia roomalaiskatoliseen uskoon.
Keskiajalta 1500-luvulle
Ruotsin ja Novgorodin välillä 1323 solmitussa Pähkinäsaaren rauhassa Oulun seutu jäi perinteisen tulkinnan mukaan Novgorodin alueeksi. Nykyisin kannatusta on saanut myös käsitys, jonka mukaan Pohjois-Pohjanmaa jäi rauhansopimuksessa valtakuntien yhteisnautinta-alueeksi. Kuitenkin jo 1345 Ruotsi liitti alueet Kemijokeen saakka Turun hiippakuntaan. Alueen omistus muuttui kiistanalaiseksi, ja seuraavina vuosisatoina novgorodilaiset ja myöhemmin venäläiset tekivät hävitysretkiä Pohjanmaalle ja Ouluun saakka. Noin vuonna 1375 Oulujoen suistoon rakennettiin Oulun linnan ensimmäiset varustukset.
1400-lukua luonnehtivat venäläisten toistuvat hyökkäykset seudulle. Viimeisin ja tuhoisin tehtiin 1496, jolloin Pohjois-Pohjanmaa hävitettiin Torniosta Siikajoelle asti. Talot poltettiin, väestöä surmattiin ja vietiin vangeiksi Venäjälle. Vuosisadan vaihteen jälkeen kahakoita oli vähemmän.
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa myönsi Oululle, Kemille, Torniolle ja Iille luvan toimia kauppapaikkoina vuonna 1531. 1500-luvulla Oulu oli Pohjanmaan tärkein markkinapaikka. Pitkänvihan aikana Pohjanmaan puolustusta määrättiin järjestämään Pohjanmaan käskynhaltija amiraali Pietari Bagge, jonka tehtävänä oli linnan rakentaminen Oulujoen Merikosken saareen. Linna jäi kuitenkin pahaiseksi hirsivarustukseksi. Vuonna 1595 solmitussa Täyssinän rauhassa Venäjä tunnusti Ruotsin omistusoikeuden Oulun seudun alueisiin.
Kaupungin perustaminen ja 1600-luku
pienoiskuva|[[Claes Claesson|Claes Claessonin vuonna 1651 piirtämä kartta Oulusta. Ruutukaavaa on jo hahmoteltu punaisella.]] Ruotsin kuningas Kaarle IX määräsi 8. huhtikuuta 1605 Isak Behmin rakentamaan varustuksen uudelleen ja perustamaan paikalle kaupungin. Seuraavana vuonna kaupungin porvareille myönnettiin kymmenen vuoden verovapaus ja 1610 Oulu sai kaupunginoikeudet. Kaupungista tuli terva- ja lohikaupan keskus. Kaupungissa oli alkuvaiheessa noin 400 asukasta.
Oulun porvareilla ei kuitenkaan ollut lupa harjoittaa ulkomaankauppaa, vaan heidän oli myytävä kauppatavaransa Tukholmaan sekä Ruotsin Itämeren satamiin ja viedä niihin puutavaraa ja tuoda sieltä Ouluun viljaa ja suolaa. Tervan, tärkeimmän vientitavaran kauppa annettiin 1648 yksityiselle tervakomppanialle ja kaupungin tervakiintiö määrättiin hyvin pieneksi. Teollisuuttakin alkoi jo syntyä 1600-luvulla, sillä vuosina 1617–1638 Plaatansaaressa toimi Suomen ainoa kiväärejä valmistanut kaira- eli poramylly. Oulun kasvu ja kehitys oli 1600-luvulla hyvin hidasta.
Keskiaikana Limingan kappelina ollut Oulu erotettiin omaksi seurakunnaksi 1606. Seurakunta kattoi Oulun kaupungin lisäksi Oulujokilaakson alueet eli myöhemmät Oulun maalaiskunnan, Muhoksen, Utajärven ja nykyisen Vaalan kirkonkylän seudun alueet, sekä Oulunsalon. Venäläisten poltettua ensimmäisen kirkon 1590 rakennettiin 1613 uusi puukirkko. Ensimmäinen pedagogio perustettiin Ouluun 1611 ja 1682 se muutettiin triviaalikouluksi.
Vuosisadan puolessavälissä kaupungissa riehui tulipalo kahteen otteeseen: vuonna 1652 suurin osa kaupungin rakennuksista paloi, linnaan johtanutta siltaa myöten. Vuoden 1655 pormestarin panimohuoneesta alkunsa saanut palo aiheutti pienemmät vahingot.
1700-luku
Seuraava suuri tuho kaupunkia kohtasi vuonna 1705, jolloin tuli pääsi irti kahteen otteeseen, kesäkuussa ja elokuussa, tuhoten yhteensä 144 taloa. Isovihan aikana 1714–1721 Oulu muun Pohjois-Pohjanmaan tavoin kärsi pahoin toistuvista venäläisjoukkojen ryöstöistä ja terrorista. Oulua puolustamaan oli määrätty porvarikaarti. Maaliskuussa 1715 venäläiset polttivat jo pahoin rappeutuneen Oulun linnan. Koko Pohjois-Pohjanmaa köyhtyi ja pakolaisia vaelteli Oulun alueella runsaasti. Oululaiset porvarit ja säätyläiset pakenivat Ruotsin Länsipohjaan ja Tukholmaan. Sotavuosina viisi prosenttia kaupungin väestöstä vietiin orjiksi Venäjälle, heistä suurin osa lapsia. Yksi heistä oli Kristoffer Mikkelinpoika Toppelius, joka vuosien kuluttua pääsi palaamaan kotiseudulleen. Kristofer oli Zacharias Topeliuksen isän isoisä, ja aiheena Koivu ja tähti -satuun. Suvun kotitalo, Toppeliuksen talo on yhä jäljellä Torikadulla.
Vuoden 1705 tulipalojen ja sodan myötä kaupungin väkiluku romahti vuosisadan alun tuhannesta asukkaasta 350 henkeen. Rauhan tultua 1721 kaupunki pääsi vähitellen jaloilleen. Oulun nousukausi alkoi vuonna 1765, jolloin kaupunki sai ulkomaankaupan mahdollistavat tapulikaupunkioikeudet. Maailmalla riehuneet sodat nostivat tervanpolton uuteen kukoistukseen 1770- ja 1780-luvulla. Tervan kuljettaminen edellytti hyvää vesireittiä tervamailta tapulikaupunkiin. Sellaisen muodosti Oulujoki ja niinpä Oulussa erikoistuttiin tervakauppaan. Oulun huomattavimmat kauppiaat muodostivat 1770-luvulla kauppaseuran, joka perusti Toppilansalmen rannalle tervahovin 1777. Laivanrakennus alkoi vilkastua ja Oulun porvarit harjoittivat rahtiliikennettä Välimerelle ja Amerikkaan asti. Ruotsin vallan lopulla Oulu oli Pohjanlahden toiseksi huomattavin kauppakaupunki.
Maaherranistuin sijoitettiin Ouluun vuonna 1775, kun Oulun lääni perustettiin. Ouluun perustettiin apteekki 1762, piirilääkäri aloitti toimintansa 1773, kaupunginlääkäri 1784 ja sairaala 1792. Komea raatihuone rakennettiin 1771 ja kivikirkko 1776. 1700-luvun lopulla 3 000 asukkaan Oulu oli asukasluvultaan Turun jälkeen toiseksi suurin kaupunki, joka sijaitsi Suomeen nykyisin kuuluvalla alueella. Oulun linnan jäännökset tuhoutuivat lopullisesti 1793 salaman sytyttäessä linnoituksen ruutikellarin. Nykyisin linnasta ovat muistoina vain rauniot.
1800-luku
pienoiskuva|Rantakadun vanhoja rakennuksia Suuri muutos kaupungin kehityksessä tapahtui vuonna 1822, kun tulipalo tuhosi koko keskustan. Johan Albrecht Ehrenströmin luonnoksen perusteella Carl Ludvig Engel laati 1825 sakkilautamaisen ruutukaavan, jonka ruudutuksen rikkoivat vain Kaupunginoja ja sitä ympäröivät puistot, ja jonka mukaisesti keskustan talot edelleenkin rakentuvat. Koko 1800-luvun Oulu oli ylivoimaisesti Suomen suurin tervanviejä. Krimin sodan aikana 1854 Britannian kuninkaallisen laivaston osasto poltti Oulun satamassa olleet laivat ja Toppilan sataman varaston – tervahovin, jolloin tervaa paloi tuhansia tynnyreitä. Hyökkääjät polttivat myös kolmisenkymmentä laivaa Oulun kauppalaivastosta, joka oli Turun jälkeen maan toiseksi suurin. Laivaveistämöitä – varveja – Oulussa oli lukuisia, laivoja tehtiin myös muualle vietäväksi. Laivaliikenne oli muutenkin runsasta, vuoden aikana satamassa saattoi vierailla yli 300 alusta.
Vuonna 1882 kaupungissa riehui jälleen laaja tulipalo. Vuonna 1886 rakennettiin Pohjanmaan rata, joka yhdisti Oulun Etelä-Suomeen. Tervasta siirryttiin saha-, nahka- ja elintarviketeollisuuteen, ja kaupankäynnissä nykyaikaiseen tukku- ja yksittäiskauppaan. Oulun kauppiaat perustivat vuonna 1860 Iin Kestilään höyrysahan ja Korkeasaareen perustettiin saha 1874, Toppilaan 1878 ja Varjakkaan 1900. Vuonna 1863 perustettiin Weljekset Åström Oy nahkatehdas Myllytulliin. Metalliteollisuuden ensimmäisiä yrityksiä olivat 1874 perustettu Oulun Konepaja, 1886 perustettu rautateiden konepaja ja 1903 perustettu Oulun rautateollisuus. Oulun villatehdas aloitti toimintansa 1896.
Ouluun perustettiin 1864 merikoulu. Samana vuonna aloitti toimintansa myös kauppakoulu. Triviaalikoulu muuttui 1800-luvulla yläalkeiskouluksi ja siihen liitettiin lukio. Tunnettu Oulu suomalainen yksityislyseo aloitti toimintansa 1872 ja se muuttui Oulun lyseoksi 1883. Suomen kolmas suomenkielinen sanomalehti Oulun Wiikko-Sanomia ilmestyi Oulussa 1829–1869 ja sen jälkeen merkittävimmäksi lehdeksi tuli 1877–1949 ilmestynyt Kaiku. Elias Lönnrotin Mehiläinen alkoi ilmestyä 1836.
1900-luvun alkupuoli
pienoiskuva|Kirkkokatua 1900–luvun alussa. Tervan merkitys laivanrakennuksessa väheni jyrkästi, kun kaupungin uudelleen rakennettu tervahovi paloi vuoden 1901 tulipalossa. Tervahovin paloon päättyi siten myös Oulun tervaporvarien aika. Oulun kadut saivat niiden nykyiset nimet vuoden 1907 asemakaavassa. Korkeakoulupaikkakunnaksi Oulua esitettiin ensimmäisen kerran jo 1917. Oulun yliopisto aloitti toimintansa kuitenkin vasta syksyllä 1959. Vuonna 1916 kaupungissa riehui jälleen tulipalo, joka tuhosi kokonaisen korttelin ja antoi lopullisen sysäyksen vakinaisen palokunnan perustamiseksi. Suomen itsenäistymiseen ja sisällissotaan liittyvien levottomien aikojen vuoksi hanke toteutui kuitenkin vasta vuonna 1921. Kaikkiaan Oulu on palanut historiansa aikana kymmenen kertaa.
Aseellinen itsenäisyystoiminta Oulussa
Vuosisadan vaihteen jälkeen kiristyneen poliittisen tilanteen myötä mielipiteet muuttuivat suosiollisemmkasi aseelliselle toiminnalle itsenäisyyden saavuttamiseksi. Tämä tapahtui useammassa vaiheessa.
Suurlakon aikainen kansalliskaarti
Vielä suurlakkovuonna 1905 Oulun työväestö ja perustuslaillinen porvaristo toimivat yhteistyössä venäläisiä vastaan. Marraskuussa 1905 suurlakon aikana kaupunki oli työväestön ja perustuslaillisten hallussa. Poliisilaitos, rautatieasema ja lennätin vallattiin, tieyhteydet kaupungista katkaistiin. Venäläisvaruskuntaa pysyi syrjässä tapahtumista, mutta antoi turvapaikan kaupungin santarmeille. Valta kaupungissa siirtyi kansanneuvostolle, jonka 40 jäsenestä puolet oli työväestöä, puolet perustuslaillisia. Järjestystä kaupungissa piti kansanneuvoston kansalliskaarti. Kaarti jakautui kahteen osaan, sotilaskoulutuksen saaneiden kantakaartiin ja kokemattomamman miehistön yleiskaartiin. Suurimmillaan kaartiin kuului 700 miestä, joskin aseita oli ainoastaan 50 huonokuntoista kivääriä.
Kansanneuvosto piti kaupunkia hallinnossaan viikon. Perustuslaillisten ja työväestön kesken ilmeni ristiriitoja jo lakon aikana. Maan yleisen poliittisen tilanteen kiristyessä välirikko syveni ja kaupunkiin perustettiin pian erilliset aseelliset järjestöt molemmille.
Oulun punakaarti
Suurlakon jälkeen Oulun työväenyhdistyksen piirissä päätettiin tammikuun lopulla 1906 perustaa punainen kaarti. Asian järjestelyjen suhteen ei pidetty kiirettä, sillä kaartin päällikkökin valittiin vasta heinäkuussa. Punaisella kaartilla ei ollut keskeistä asemaa Oulun työväen toiminnassa, johtuen maltillisten suuresta osuudesta liikkeen johdossa. Esimerkiksi paikallinen työväenlehti Kansan Tahto käytännössä vaikeni punaisen kaartin toiminnasta. Viaporin kapinan kukistuttua elokuun alussa kaarti lakkautettiin.
1906–1917: Sortokausi ja jääkäriliike Oulussa
Keisarivallan päästessä Venäjällä voitolle vallan tavoittelussa alkoivat hallinnon vastatoimet, ja Suomessa Toinen sortokausi. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä hallinnon ote kiristyi entisestään: Suomen erityisasema pyrittiin poistamaan. Tällöin Suomessa ajatus aseellisesta itsenäisyyden tavoittelusta synnytti jääkäriliikkeen, jossa salaisesti toimitettiin miehiä sotilaskoulutukseen Saksaan, Venäjän vihollismaahan.
Jääkärikokelaat koottiin ensin paikallisen työväenlehden toimitukseen, Mäkelinin ja Uksilan työpaikalle, mistä heidät toimitettiin Kemppaisen vaatturiliikkeeseen ja edelleen etappiteitä Ruotsiin. Työväenliikkeen aktivistien toiminta tuotti myös tulosta, 41 oululaisesta jääkäristä lähes puolet eli 18 miestä oli lähtöisin työläiskodista. Osa oli liikkeen johtohenkilöiden perheistä, esimerkiksi Leo Mäkelin ja Otto Ahmala. Taisteluihin punakaartia vastaan heistä kuitenkin osallistui vain viisi, muut erosivat tai erotettiin Jääkäripataljoonasta.
Sisällissota 1918
Sisällissodan aikana tammi-helmikuussa 1918 aseistautuneet suojeluskunnan ja punakaartin joukot kävivät Oulussa taisteluja. Kaupungin 1 100 miehen vahvuinen venäläisvaruskunta antautui taisteluitta valkoisille. Taistelut päättyivät etelästä vahvistuksia saaneiden valkoisten voittoon. Kaatuneita oli yhteensä noin 60. Vangiksi jäi 800 punakaartilaista, jotka toimitettiin Raatin vankileirille. Venäläisvaruskunta pidettiin vangittuna kasarmeilleen, kunnes heidät toimitettiin Venäjälle.
Kaiken kaikkiaan vankileirillä oli eri vaiheissa vangittuna noin tuhat ihmistä. Kesän loppuun mennessä leirillä kuoli runsaat 50 henkeä, ja lisäksi valkoiset teloittivat kymmenkunta punaista. Oulun leirin kuolleisuus oli suhteellisen pieni – noin 6 prosenttia, kun se esimerkiksi Raahen leirillä oli 15–19 prosenttia.
Maailmansotien välinen aika
pienoiskuva|Jokelan sauna [[Pakkahuoneenkatu|Pakkahuoneenkadun ja Isokadun risteyksessä, kuva 1930-luvulta.]]
1920-luvulla keskityttiin asuntotuotantoon ja kaupunkirakenteen modernisoimiseen. Rakennettiin vesijohto- ja viemäriverkostoa sekä nykypäivänkin oululaisille tuttuja rakennuksia kuten Kolmiotalo ja Tuiran synnytyssairaala. Toppilan satama oli 1920- ja 1930-luvuilla edelleen vilkas, mutta valtakunnallisesti sen merkitys oli pieni, sillä tavaraliikenne keskittyi Etelä-Suomen suuriin satamiin. Tärkeimpiä tuontituotteita olivat vilja ja vuodat, joita tuotiin teollisuuden raaka-aineiksi. Vientiin meni edelleen lähes yksinomaan puuta. Vuonna 1927 valmistui Intiön vesitorni, jonka luoman paineen ansiosta vesi voitiin johtaa suoraan taloihin. Katukivetys toteutettiin 1930-luvulla, kun kaupunki järjesti pula-ajan vuoksi työttömille hätäaputöitä. . Oulu-Nurmes-rataosuus valmistui 1930, jolloin yhteys itään palautui. Ensimmäiset suuret selluteollisuusyritykset olivat Toppila Oy:n 1931 perustettu sulfiittiselluloosatehdas ja Nuottasaareen valmistui Oulu Osakeyhtiön selluloosatehdas vuonna 1937.
Talvi- ja jatkosota 1939–1945
Talvisodan aikana Oulu oli tärkeä majoitus- ja huoltokaupunki. Kaupunkia pommitettiin sodan aikana kaksi kertaa. Sodan alussa ei ilmatorjuntaa ollut lainkaan, kunnes Ruotsista saapui vapaaehtoisena Flygflottilj 19, josta saatiin Ouluun kahden torjuntahävittäjän lentue. Välirauhan aikana kesästä 1940 lähtien Oulun kautta kuljetettiin saksalaisjoukkoja Pohjois-Norjaan.
Jatkosota ja saksalaisjoukot
pienoiskuva|Saksalaisten rakentama upseerikerho, joka toimi sittemmin Tuiran sivupaloasemana. pienoiskuva|Kajaaninkatu 1944 pommitusten jäljiltä. Jatkosodan aikana Oulussa toimi sekä suomalaisten että saksalaisten koulutus-, huolto- ja esikuntakeskuksia. Tuiraan saksalaiset rakensivat lähes 300 parakin kylän, jota kutsuttiin Pikku-Berliiniksi. Lomalaisjoukkojen kokoamispaikaksi rakennettiin Laanilaan 24 parakin kylä. Enimmillään Oulussa oli saksalaisjoukkoja yli 4 000 miestä, josta runsaat puolet oli SS-divisioona Nordin joukkoja. Hallinnollisesti saksalaisilla oli valtaa vain omiin joukkoihinsa, kaupunki oli suomalaisten siviili- ja sotilasviranomaisten johtama.
Toppilan satama oli saksalaisten tärkein huoltosatama Suomessa, ja koko maan satamakuljetuksia valvova esikunta oli sijoitettuna Toppilaan. Italian Caprilta siirretty Wehrmachtin komendantinvirasto toimi Seurahuoneella, eli nykyisessä kaupungintalossa. Tuiran rautatieaseman lähellä toimi SS-joukkojen huolto- ja koulutuskeskus, jonka harjoitusmaastoina olivat Iskon ja Pyykösjärven alueet. Kaupungissa oli suomalaisen sotasairaalan lisäksi myös Wehrmachtin ja SS-joukkojen sairaalat, jotka toimivat useissa rakennuksissa eri puolilla kaupunkia.
Lapin sota
Vuoden 1944 aseleposopimuksen mukaisesti saksalaiset joukot tuli poistaa maasta: Lapin sota alkoi. Saksalaisjoukkojen kanssa saatiin aikaan aselepolinja Oulujokea pitkin ja yhteinen vetäytymissuunnitelma. Saksalaisten tuli vetäytyä joen pohjoispuolelle viimeistään 12. lokakuuta, ja koko kaupungista viimeistään 14. lokakuuta. Sopimukseen kuului, ettei kaupunkia tuhottaisi.
Vetäytyessään saksalaiset rahtasivat Oulun Toppilan satamasta nelinkertaisen määrän lastia päivässä sataman tavanomaiseen lastauskykyyn verrattuna. Lastaukseen omien joukkojensa avuksi saksalaiset tuottivat sotavankeja, ja palkkasivat paikallista väestöä, jopa lomalla olleita suomalaisia sotilaita. Saksalaiset tiesivät ettei kaikkea tavaraa saada lastattua määräaikaan mennessä, joten valvonta oli lepsua ja tavaran hävikki suuri paikallisten verottaessa rahtia.
Taisteluosasto West vetäytyi sovitun mukaisesti Oulun pohjoispuolelle Kiiminkijoen taakse. Oulun satama luovutettiin 14. syyskuuta. Saksalaisilta jäi Ouluun muun muassa toista sataa hevosvaunua täynnä sotatarvikkeita. Vetäytymisen ainoa välikohtaus tapahtui, kun suomalaiset ampuivat joen eteläpuolella määräajan jälkeen liikkuneen kahden miehen saksalaisen moottoripyöräpartion.
Lapin sodan varsinaiset taistelut aloittanut Tornion maihinnousu tehtiin Oulusta käsin. Sodan aikana joukkojen huolto kulki Oulun kautta; tuhottujen siltojen vuoksi Oulu oli pitkään rautatieverkon pohjoisin pääteasema. Lapin sodan aikana Ouluun ei kohdistunut pommituksia tai muita hyökkäyksiä.
Sotien jälkeen
pienoiskuva|Oulun kaupungin omistama arkkitehti Strömmerin suunnittelema Merikosken voimalaitos pienoiskuva|Oulun kaupungin ja sen lähikuntien rajat vuoden 1960 tilastokartassa.
Oulun kaupunki oli jo käyttänyt vähäisessä määrin Oulujoen vesivoimaa hyväkseen joen sivuhaaraan 1903 rakennetussa Myllytullin voimalaitoksessa. Päätös suuremman Merikosken vesivoimalaitoksen rakentamisesta tehtiin 1. elokuuta 1939. Osittain sodan aikana rakennetun Merikosken voimalaitoksen ensimmäinen generaattori käynnistyi 1948. Voimalaitos valmistui vuonna 1954. Typpi Oy:n tehtaiden tuotanto käynnistyi vuonna 1952. Tehtaalla tammikuussa 1963 tapahtuneessa räjähdyksessä sai surmansa kymmenen ihmistä ja 40 metriä korkea salpietarivarasto ja sen vieressä sijainnut rakeistustorni tuhoutuivat. Tuhon aiheuttamaa lyhyttä tuotantokatkosta lukuun ottamatta toiminta on jatkunut tähän päivään saakka. Nykyisin alueella toimivat kemian teollisuutta harjoittavat Kemira Oyj:n tehtaat.
Jo vuonna 1915 Tuiraan oli perustettu makeistehdas Merijal, jonka tunnetuimpia tuotteita olivat tervaleijona-pastilli (1934) ja Pastirol. 1970-luvulla tehdas siirtyi Rettigin haltuun ja 1990-luvulla Leafille, joka lopetti tehtaan toiminnan vuonna 1996. Vuonna 2007 tehtaan aluetta kaavoitetaan asuntotuotantoon.