cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikomakhoksen etiikka
Partikulaarinen oikeudenmukaisuus
For Aristotle, the correct distribution of goods is the mean between the extremes of too much and too little, this intermediate is called the fair (1131a11-12). The just must fall between what is too much as what is too little and the just requires the distribution to be made between people of equal stature. Aristotle is concerned that, “if the people involved are not equal, they will not [justly] receive equal shares… that is the source of quarrels and accusations.” (1131a23-24). In addition, what is just in distribution must also take into account some sort of worth. The worth of the parties involved is a key difference between distributive justice and rectificatory justice because distribution can only take place among equals. Aristotle does not state what counts as worth, rather, he states it is some sort of proportion in which the just is an intermediate between all four elements (2 for the goods and 2 for the people). A final point that Aristotle makes in his discussion of distributive justice is that when two evils must be distributed, the lesser of the evils is the more choiceworthy and as such is the greater good (1131b21-25).
The second part of particular justice is rectificatory and it consists of the voluntary and involuntary. This sort of justice deals with transactions between people who are not equals and looks only at the harm or suffering caused to an individual. This is a sort of blind justice since it treats both parties as if they were equal regardless of their actual worth. The goal of the judge in rectificatory cases is to restore equality and make both parties whole as they were before the unjust act occurred. The just in rectificatory cases is the intermediate between the loss of the victim and the profit of the offender (1132a13-15). It is somewhat straightforward to measure loss in distributive cases since the loss is of a quantifiable good; however, it is not clear for Aristotle’s account how we should measure the loss of the victim in cases where, for instance, bodily harm was done and it is also difficult to say that the offender made a profit from such an offence. To restore both parties to equality, a judge must take the amount that is greater than the equal that the offender posses and give that part to the victim so that both have no more and no less than the equal. This rule should be applied to rectify both voluntary and involuntary transactions.
Particular justice is a part of the whole Justice. It is not a different sort of thing from general justice since justice is good at all times and injustice is bad at all times. There is not a qualitative difference between one unjust and another unjust act, likewise, Justice is the same for all things. Since Aristotle describes particular justice as a part of justice, one may mistakenly believe that an injustice under the terms of particular justice is less severe than an injustice under the terms of Justice as a whole because it is not wholly unjust. Particular justice is not a fraction of Justice and any injustice is wholly unjust. Rather, it is more appropriate to think of Justice as a whole and particular justice is how Justice relates to certain cases of distribution and rectification.
Aristotle needs particular justice to cover cases in which one person makes an unfair profit as a result of overreaching. Many of these cases may not be covered by law but are nonetheless unjust. Particular justice allows Aristotle to account for cases in which an injustice has occurred, but the act is not necessarily prohibited by law. For general justice, to be unjust is to act on the whole of vice (and against law). Particular justice does not depend upon a standard vice, rather, it seems that any unjust act that cannot be attributed to a standard vice is associated with overreaching one’s mean. Particular justice completes the whole of Justice for Aristotle because it allows him to discuss Justice both in terms of written law and virtue as well as justice in distribution and rectification independent of written law and virtue.
Aristotle treats Justice the same way in which he treats other virtues. He uses the Doctrine of the Mean and supposes that Justice is the mean between two vices. The vice on either end is called injustice and they are caused by overreaching (pleonexia). The excess of Justice is doing injustice and the deficiency of Justice is suffering injustice (1133b31-32). The excess is doing injustice because the actor is taking more of a thing than what is right. A person who awards too much of a good thing or too little of a bad thing is doing an injustice to another person. The deficiency of Justice is suffering injustice because the victim is awarded less than is right. A person who is given too little of a good thing or too much of a bad thing is said to be suffering an injustice. -->
Kirja VI: Intellektuaaliset hyveet
Aristoteles määrittelee viisi intellektuaalista hyvettä: tieto, taiteet, käytännöllinen viisaus, intuitio ja järkevyys. Suurta osaa näistä ei kutsuttaisi nykyään hyveiksi, mutta ne ovat tärkeitä, koska niiden avulla voimme tunnistaa kultaisen keskitien kohtaamissamme tilanteissa ja tämän jälkeen toimia sen mukaan. Käytännöllinen viisaus (fronesis) tarkoittaa kultaisen keskitien mukaan toimimista yleisesti, ja sen avulla löydetään luonteen hyveet, joista kukin on kultainen keskitie kahden epäviisaan ääripään, tai paheen, välillä.
Luvut 1-10: Pahuus
Aristoteleen mukaan on olemassa kolme ”vältettävää moraalisen käyttäytymisen muotoa”, tai pahaa, eli paheellisuus, heikkoluonteisuus ja eläimellisyys. Paheet ovat ääripäitä, joiden keskivälillä sijaitsee hyve, niin kuin aiemmin on käsitelty.
Eläimellisyys (tai brutaalius), jota käytetään yleensä lähinnä halveksivana ilmaisuna, on ihmisillä harvinaista, mutta sitä esiintyy muun muassa barbaareilla. Kaikki eläimellisyys ei kuitenkaan ole pahaa: joku eläimellinen asia voi olla eriskummallinen, mutta se ei välttämättä vaikuta moraaliin. Eläimellisyyden vastakohta voisi olla jumalallisuus: erinomaisesti käyttäytyminen on eläimellisen luontomme yläpuolelle nousemista, kuten sankarit tai jumalat tekivät.
Heikkoluonteisuus on huonoa käytöstä, jota motivoi välittömän tyydytyksen halu, kun taas lujaluonteisuus tarkoittaa tekojen rationaalista arviointia ja siten pahan tekemisestä pidättäytymistä. Aristoteles huomautti, että Sokrates katsoi, ettei heikkoluonteisuutta ollut olemassa, mutta että tämä on vastoin järkeä. Vaikka ihmiset usein ymmärtävätkin, että heikkoluonteiset teot ovat pahoja, he antavat usein periksi heikkoudelle ja välittömälle tyydytykselle.
Heikkoluonteisuutta voidaan verrata paheellisuuteen, jossa henkilö ei näe mitään syytä välttää liiallista nautinnontavoittelua. Aristoteles katsoi, että heikkoluonteisuus on paheellisuutta parempaa, koska se on luonteeltaan ohikiitävämpää ja luonnollisempaa, eikä siihen liity ennakkoharkintaa ja siten tahallisuutta. Hän katsoi, että siinä missä paheellisuus oli kroonista ja parantumatonta, heikkoluonteisuus oli ajoittaista käyttäytymistä ja parannettavissa. <!--
Luvut 11-14: Nautinto
Aristotle discusses pleasure in two separate parts of the Nicomachean Ethics (book 7 chapters 11-14 and book 10 chapters 1-5), but both are integrated here for clarity's sake.
He disavows both the ideas of Speusippus (Plato's nephew and successor) who held that all pleasure was bad and Eudoxus (another contemporary philosopher) who held that all pleasure was good, and takes a more moderate stand. According to Aristotle, pleasure (which includes intellectual pleasure) is not simply caused by lack of pain or relief from pain. In fact, the use of pleasure solely as an antidote to pain can lead to addiction and a worthless personality.
Furthermore, pleasure is not the same thing as happiness. Pleasure is regarded like satisfaction as a positive effect which reinforces an activity. While some pleasures lead to (long-term) happiness, others do not. There are good and bad forms of pleasure depending on the sort of activity they are associated with. Of course, virtuous activity is associated with the good type of pleasure, and vice is associated with the bad type. "Pleasures of a certain kind are pursued by brutes and children, and .. freedom from the corresponding pains is pursued by the prudent man" (Book 7, ch 12). This is why acts should be done for their own good, rather than for the pleasure which may result directly from them.
Aristotle’s conclusion in Book VII chapter 12 that pleasure is an unimpeded activity of the natural state (hédoné = energeia, or at least a type of energeia) refutes earlier claims that pleasure is a process. This is because, for Aristotle, activity (energeia) and process (kinesis) are different. Activities have an end in themselves and they arise when we exercise a certain capacity (1153a10-11, also Met. IX 6 1048b18-36). For example, walking or learning are not activities because they are not an end in themselves (for Aristotle) but thinking and seeing are activities because their start and finish happen at the same time and are ends in themselves. In this section Aristotle makes the following claims: (1) pleasure requires that we exercise a certain capacity, (2) pleasure is identical to activity of the natural state, (3) pleasure is an end in itself (it is complete), and (4) the activity cannot be obstructed. On this definition, pleasure occurs when a person (or animal) performs an activity of the natural state without any obstruction. For example, if one sees a beautiful piece of art and finds pleasure in it that is because seeing is an activity of the natural human state and that person was not impeded from exercising that activity (e.g. no one walked between the viewer and the art). On this account, it seems that pleasure is identical to activity of the natural state.
Aristotle gives a slightly different account of pleasure in Book X and makes no reference to his earlier treatment of the subject. He states, “Pleasure completes the activity… as a sort of consequent end, like the bloom on youths” (1174b33-35). This is because a complete activity is a perceptual capacity in relation to its perceptible object when both are in perfect condition (1174b15-17) and so the “best activity is the activity of the subject in the best condition in relation to the best object of the capacity.” (1174b19-21). The most complete activity will be the most pleasant and every sort of capacity has its pleasure (1174b20-22). Since every capacity (perceptual or thought process) has a pleasure associated with it, Aristotle concludes the pleasure completes the activity. On this model it seems that there are three different components: the perceptual object (e.g. beautiful music), the perceptual capacity (e.g. hearing), and pleasure– which only arises as a result of the first two components being perfect (being done best). For example, if one attends a concert where fine music is performed by great performers and one’s hearing is unimpeded, then one will find pleasure. Here, there are two kinds of ends: (1) the activity between the object and capacity being completed perfectly and (2) the corresponding pleasure.
These two accounts of pleasure at first seem to contradict one another since one identifies pleasure with activity (hédoné = energeia) in Book VII and the account in Book X describes pleasure as a separate actualization that arises from the completion of certain activities. Each account seems to call hédoné something different and says that it comes about in a different way; in addition, neither account makes reference to the other. The account in Book VII seems to be aimed at describing pleasurable activities while the account in Book X seems more concerned with the nature of pleasure. As such, these two accounts are not at all incompatible since Book X should be taken as a refinement of Book VII. The earlier account describes the process that must take place to have pleasure, it draws a connection between activity of the natural state and pleasure and for the purpose of defining what activities are pleasurable, and this connection seems sufficient. However, Aristotle turns to describe the nature of pleasure in Book X and uses these chapters to refine his original model. The account in Book X explains how and why pleasure comes from an activity, this does not replace the previous model, rather, it adds details that were lacking. Aristotle was perhaps a bit careless in making sure his accounts were consistent throughout the text; however, a generous reading that looks at Aristotle’s goal in each book will allow us to compensate for the apparent inconsistency and form a complete model of both pleasant things and the nature of pleasure.
Kirjat VIII ja IX: Ystävyys
Aristotle argues that friends can be viewed as second selves. Just as virtuous behavior improves oneself, friends can improve each other--this is the importance of friendship, and the reason it may be regarded as a type of virtue. The success or failure of a friend can be like one’s own success or failure. Aristotle divides friendships into three types, based on the motive for forming them: friendships of utility, friendships of pleasure and friendships of the good.
Friendships of utility are relationships formed without regard to the other person at all. Buying merchandise, for example, may require meeting another person but usually needs only a very shallow relationship between the buyer and seller. In modern English, people in such a relationship would not even be called friends, but acquaintances (if they even remembered each other afterwards). The only reason these people are communicating is in order to buy or sell things, which is not a bad thing, but as soon as that motivation is gone, so goes the relationship between the two people unless another motivation is found.
At the next level, friendships of pleasure are based on pure delight in the company of other people. People who drink together or share a hobby may have such friendships. However, these friends may also part--in this case if they no longer enjoy the shared activity, or can no longer participate in it together.
Luvut 6-9: Politiikka
“For though this good is the same for the individual and the state, yet the good of the state seems a grander and more perfect thing both to attain and to secure; and glad as one would be to do this service for a single individual, to do it for a people and for a number of states is nobler and more divine.” Nicomachean Ethics, Book I Ch ii, translated F.H. Peters (1893: Oxford)
Here Aristotle describes the relationship between ethics and politics, saying that politics is essentially ethics on a larger scale (cf. Socrates' suggestion in Plato's Republic, Book II, that he discuss the justice of the state, rather than of the individual, since the former "is likely to be larger and more easily discernible").
Indeed, Aristotle believes that politics should be a noble pursuit to which ethics is an introduction. The last chapter of the Nicomachean Ethics states “Since then our predecessors have left this matter of legislation uninvestigated, it will perhaps be better ourselves to inquire into it, and indeed into the whole question of the management of a state, in order that our philosophy of human life may be completed to the best of our power.” Nicomachean Ethics, Book X Ch ix, translated F.H. Peters (1893: Oxford). He continues his discussion in the Politics. -->
Oijärvi
pienoiskuva|Yhdystie 8523 (Olhavantie) ylittää Oijärven järvisiltaa Oijärven kylässä. Oijärvi on kylä Iin kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla samannimisen järven rannalla sekä Kivijoen ja seututie 849:n varrella. Kylä sijaitsee noin 60 kilometrin päästä kunnan keskustaajamasta. Oijärvi erosi 1920-luvulla Iin kunnasta liittyäkseen Kuivaniemen kuntaan, jonka seurakunta- ja kunnallispalvelut olivat lähempänä. Sittemmin Kuivaniemen kunta lakkautettiin ja yhdistettiin Iin kuntaan vuoden 2007 alusta.
Oijärvi on vanhaa maatalousaluetta, jonka väestö on maaltamuuton myötä vähentynyt. Nykyisin kylä kasvaa, ja kylän asukasluku on lisääntynyt paluumuuton myötä. Oijärvelle avattiin kauppa syksyllä 2017, Veeran Puoti (entinen Jokituvan kauppa). Kaupan yhteydessä toimii baari. Lähimmät palvelut, kuten apteekki, pankki, terveyskeskus ym. löytyvät Iistä ja Kuivaniemeltä. Kirjastopalveluja hoitaa Iin, Kuivaniemen ja Yli-Iin yhteinen kiertävä kirjastoauto. Oijärven tunnetuin kohde on nuorisoseurantalo Sampola, joka parhaimmillaan on kerännyt tuhansia ihmisiä arki-iltoinakin.
Kylän ikärakenne on vanhenemassa, sillä nuoret muuttavat pois koulutuksen ja työn perässä.
Kylästä lähtee tieyhteydet Kuivaniemelle, Olhavaan, Oulun Tannilan ja Yli-Iin kaupunginosiin ja Taininiemeen.
Geberit (Suomi)
Geberit Oy on sveitsiläisen Geberit-konsernin omistama suomalainen yritys, joka markkinoi ja myy Geberit-konsernin valmistamia saniteettitekniikkaa ja kylpyhuonekeramiikkaa.
The Karelian Isthmus
The Karelian Isthmus on Amorphiksen vuonna 1992 julkaistu debyyttialbumi. Vuonna 2003 siitä julkaistiin uusintapainos Relapse Recordsin kautta; painoksessa on lisämateriaalina Privilege of Evil -minialbumi.
Albumi eroaa Amorphiksen myöhemmistä albumeista siinä, että kappaleet ovat raskaampia kuin yhtyeen muilla albumeilla ja niiden sanoitukset käsittelevät kelttiläisen mytologian näkökulmasta katsottua sotahistoriaa ja okkultismia.
Luettelo SKDL:n lehdistä
Tämä on luettelo Suomen kansan demokraattisen liiton (SKDL, 1944–1990) ja sen jäsenjärjestöjen julkaisemista lehdistä. Luettelo sisältää SKDL:n omien järjestöjen lisäksi sen yhteisöjäsenten (SKP, SNDL, SOL, SDNL ja SYP) päälehdet sekä muita kansandemokraattista liikettä lähellä olleita julkaisuja.
The Final Countdown
The Final Countdown on hard rock -yhtye Europen tunnetuin kappale. Kappale julkaistiin Europen The Final Countdown -albumilla 1986. Kappaleen singlen B-puolena on "On Broken Wings".
Single oli myyntilistojen ensimmäisellä sijalla 26 maassa ja myi yli 8 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti.
Kappaletta on käytetty lukuisissa yhteyksissä. Esimerkiksi itävaltalainen poliitikko Jörg Haider käytti kappaletta vaalikampanjansa tilaisuuksissa. Kappale on ruotsalaisen metalliyhtye Sabatonin introna. Kappale on myös jääkiekkojoukkue Rauman Lukon maalilaulu. Se oli myös Hämeenlinnan Pallokerhon maalilaulu kaudella 1986–1987.
"The Final Countdown 2000"
Vuonna 1999 julkaistiin tanssi-remix "The Final Countdown 2000". Sen tuotti Brian Rawling, jolla oli aikaisemmin ollut menestystä Cherin "Believen" kanssa.
Glutamaatti-1-semialdehydi
Glutamaatti-1-semialdehydi (C5H9NO3) on glutamiinihapon johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste, joka sisältää aldehydeille, amiineille ja karboksyylihapoille tyypilliset funktionaaliset ryhmät. Glutamaatti-1-semialdehydi esiintyy välituotteena kasveissa ja useissa bakteereissa porfyriinien kuten hemin ja klorofyllin biosynteesissä.
The Final Countdown
The Final Countdown (30th Anniversary Edition)
Bändi levytti vuonna 2016 kappaleesta uuden version sen 30-vuotisjuhlan kunniaksi. Uudessa versiossa soittavat täysin samat muusikot kuin vuoden 1986 alkuperäisversiossa.
Glutamaatti-1-semialdehydi
Biosynteesi ja biologinen rooli
Kasvit ja bakteerit muodostavat glutamaatti-1-semialdehydiä glutamiinin ja siirtäjä-RNA:n muodostamasta kompleksista. Tätä reaktiota katalysoiva entsyymi on glutamyyli-tRNA-reduktaasi, joka pelkistää aminoryhmään α-asemassa olevan karboksyylihapporyhmän aldehydiryhmäksi. Porfyriinien biosynteesin seuraavassa vaiheessa glutamaatti-1-semialdehydi isomeroidaan aminolevuliinihapoksi glutamaatti-1-semialdehydi-2,1-aminomutaasin eli glutamaatti-1-semialdehydiaminotransferaasin katalysoimana. Aminoaldehydit ovat yleensä erittäin epästabiileja ja reaktiivisia, minkä vuoksi glutamaatti-1-semialdehydin muodostuminen osana porfyriinien biosynteesiä on herättänyt epäilyksiä. Yhdisteen on myös esitetty esiintyvän soluissa stabiilimpina muotoina esimerkiksi hydraattina tai rengasrakenteisena tetrahydropyranonijohdannaisena. On myös mahdollista, että glutamyyli-t-RNA-reduktaasi ja glutamaatti-1-semialdehydi-2,1-aminomutaasi ovat entsyymikompleksi, jossa glutamaatti-1-semialdehydi siirtyy entsyymiltä toiselle hydrofobista kanavaa pitkin.
Synteesi
Ensimmäisen kerran glutamaatti-1-semialdehydiä valmistettiin vuonna 1983. Sen synteesin lähtöaineena käytettiin N-karboksibentsoksiglutamiinihapon bentsyymiesteriä, joka pelkistettiin. Synteesi oli kuitenkin vaikea suorittaa ja saanto oli huono. Tehokkaampi tapa on vinyyli-γ-aminovoihapon otsonolyysi.
Jalkapallon alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 2008
Alkulohkot
Merkkien selitykset: V = voitot T = tasapelit H = häviöt TM = tehdyt maalit PM = päästetyt maalit
Patosilta
Patosilta on Tampereella Tammerkosken ylittävä kevyen liikenteen silta, joka otettiin käyttöön vuonna 2000. Se sijaitsee Satakunnansillan eteläpuolella keskikosken voimalapadon päällä ja yhdistää Tammerkosken ja Kyttälän kaupunginosat.
Lemmenlukot
Kesäkuussa 2012 katosi satoja sillan kaiteisiin kiinnitettyjä ns. lemmenlukkoja. Hiukan myöhemmin selvisi, että One love -niminen taiteilijaryhmä oli pihistänyt lukot ja sulattanut ne metallikuutioksi. Pian tämän jälkeen siltaan kiinnitettiin jälleen satoja lukkoja.
Charles Hedger
thumb|Charles Hedger Charles Hedger (s. 18. syyskuuta 1980) on Cradle of Filthin kitaristi, joka liittyi yhtyeeseen vuonna 2006, kun kitaristi James McIlroy jäi tauolle.
Mies Mallorcalta
Mies Mallorcalta (Mannen från Mallorca) on Bo Widerbergin käsikirjoittajama ja ohjaama ruotsalais-tanskalainen rikoselokuva vuodelta 1984. Sen pääosia näyttelevät Sven Wollter, Tomas von Brömssen ja Håkan Serner.
Elokuva perustuu Leif G. W. Perssonin romaaniin Possujuhla (1978, suom. 2010), joka puolestaan käsittelee Perssonin selville saamia oikeusministeri Lennart Geijerin yhteyksiä tukholmalaiseen prostituutiorinkiin.
Juoni
Tukholman postikonttori numero kuuteen tehdään Lucianpäivänä aseellinen ryöstö, jossa naamioitunut rosvo vie 400 000 kruunua. Ilotyttöjä jahtaamassa oleva poliisipari ehtii paikalle, mutta takaa-ajossa rosvo katoaa. Vähitellen tutkinnassa alkaa paljastua yhä korkeammille yhteiskunnan tasoille ulottuvia asianhaaroja.
Vastaanotto
Mies Mallorcalta oli Bo Widerbergin ensimmäinen ohjaustyö kahdeksaan vuoteen ja otettiin ensi-iltakriitikoiden parissa hyvin vastaan. Sven Wollter sai pääroolistaan Guldbagge-palkinnon.
Helsingin Sanomissa Mikael Fränti sanoi elokuvan alussa hieman kaivanneensa Widerbergin vakionäyttelijä Thommy Berggreniä, mutta totesi Sven Wollterin ja Tomas von Brömssenin saavan kyllä pian katsojan otteeseensa. Fränti piti Miestä Mallorcalta parempana kuin Widerbergin edellistä rikoselokuvaa Komisario Beck tähtäimessä.
FLAC
FLAC (, tiedostopääte flac tai fla) on Xiph.orgin kehittämä häviötön äänenpakkausmenetelmä, joka on patentiton ja lisenssimaksuton. Toisin kuin häviölliset menetelmät, esimerkiksi MP3, AAC ja Ogg Vorbis, FLAC ei kadota tai muuntele lainkaan äänisignaalin informaatiota, joten dekooderin muodostama bittivirta on identtinen kopio verrattuna alkuperäiseen. Tuki FLAC-formaatille löytyy monista ohjelmistoista ja audiolaitteistoista.
FLACilla voidaan pakata PCM-äänivirtaa. Näytteenottotaajuus voidaan määrittää halutusti –  yhden hertsin välein tai  –  10 hertsin välein. Bittisyvyys tukee arvoja välillä 4–32 bittiä näytettä kohti. Äänikanavia voi olla yhdestä kahdeksaan. FLAC:in oletuksena käytettävät parametrit ovat säädetty CD-tasoiselle äänelle. FLAC-tiedostojen otsikossa on mahdollisuus MD5-summalle pakkaamattomalle äänelle, jonka lisäksi lohkoissa voi olla CRC-summa. FLAC sisältää tuen suoratoistolle tietyin edellytyksin: äänivirtaa purkava ei voi hakea paikkaa äänivirrassa, mutta voi silti jatkaa kesken äänivirran toistamista.
FLAC:in tiedostomuoto käyttää lohkoja metatiedolle. Metatietoihin voi sijoittaa muun muassa luettelonumeroita ja vapaamuotoisia tekstikommentteja.
FLAC-pakkauksella tyypillisesti saavutetaan 50–70 prosenttia pienempi tiedostokoko verrattuna pakkaamattomaan. Eräissä yhteyksissä on tehtävä ero äänisignaalin kompressoinnin ja datan pakkauksen välillä (molempiin liittyy englannin kielinen sana compression): FLAC pakkaa vain dataa ja tiedon eheys ei heikenny, vaan identtinen alkuperäinen tieto on mahdollista palauttaa purkamalla tiedosto.
Gustavo Trelles
Gustavo Trelles (s. 15. marraskuuta 1954) on aktiiviuransa päättänyt uruguaylainen ralliautoilija. Trelles kilpaili lähes yksinomaan N-ryhmän tuotantoautojen PWRC-sarjassa voittaen sarjan mestaruuden neljästi peräkkäin vuosina 1996–1999. Sen lisäksi hän voitti Espanjan sorarallimestaruuden kolmasti vuosina 1988, 1990 ja 1992. Etelä- ja Väli-Amerikan CODASUR-rallisarjassa Trelles voitti B-ryhmän mestaruuden vuonna 1981.
Urallaan Trelles osallistui 101 MM-osakilpailuun, joista parhaaksi saavutukseksi jäi yleiskilpailun kolmas sija vuoden 1992 Argentiinan rallissa. PWRC-sarjassa Trelles saavutti 84 ajamassaan kilpailussa 23 voittoa ja 49 palkintopallisijaa. Viimeinen voitto tuli Korsikan rallista vuonna 2001.
Huningue
Huningue on kantoni ja kunta Haut-Rhinin departementissä Alsacessa, Ranskassa. Vuonna 1999 kunnassa oli 6 097 asukasta. .
Huningue sijaitsee strategisessa paikassa Reinin varrella ja on joutunut siksi useita kertoja valloitusyritysten kohteeksi. Basel Sveitsin puolella on heti rajan takana. Vuonna 2007 valmistui Reinin yli "Kolmen valtakunnan silta", joka yhdistää Huninguen Saksan Weil am Rheiniin ja Baseliin.
Rakastavia pareja
Rakastavia pareja (Älskande par) on Mai Zetterlingin ohjaama ruotsalainen draamaelokuva vuodelta 1964. Se perustuu ilmestymisensä aikoihin kohua aiheuttaneeseen Agnes von Krusenstjernan romaanisarjaan Fröknarna von Pahlen (1930–1935), joka kertoi aatelisnaisten elämästä ja erotiikasta uskalletusti. Sen pohjalta käsikirjoituksen laati Zetterling yhdessä David Hughesin kanssa.
Elokuva oli näyttelijänä paremmin tunnetun Mai Zetterlingin esikoisohjaus, ja siinä näyttelee monia Ingmar Bergmanin suosimia näyttelijöitä: Gunnar Björnstrand, Harriet Andersson, Jan Malmsjö ja Eva Dahlbeck. Elokuvan on kuvannut Bergmanin luottokuvaaja Sven Nykvist.
Juoni
Mustavalkoinen elokuva alkaa tukholmalaisesta synnytyssairaalasta 1900-luvun alussa, helteiseen juhannusaikaan. Sitten siirrytään takaumiin, jotka kertovat ruotsalaisen aatelissuvun vaiheista. Päähenkilöksi nousee Angela (Gio Petré), josta on lapsesta saakka huolehtinut hänen tätinsä Petra (Anita Björk). Heidän välinsä viilenevät, kun Petra saa tietää Angelan olevan raskaana hänen entiselle rakastajalleen. Elokuvaan sisältyy myös tyttökoulun opettajan ja oppilaan välinen lesbolainen episodi. Elokuvan pääjaksossa vietetään juhannusjuhlia suvun kartanon terassilla ja luodaan uusia eroottisia suhteita.
Erillinen pataljoona 21
Er.P 21 siirrettiin rintamalle Itä-Karjalaan syyskuun alussa, jossa se osallistui ensimmäisiin taisteluihinsa Vuohtjärvellä kuun puolivälissä. Noin 50 turvasäilöläistä loikkasi välittömästi Neuvostoliiton puolelle, jonka jälkeen loput siirrettiin pois etulinjasta. Tämän jälkeen pataljoonan riveissä oli sodan loppuun saakka ainoastaan rangaistusvankeja.
Kokoaminen
Jatkosodan käynnistyttyä taistelujoukkoja päätettiin täydentää vapaaehtoisilla kriminaalivangeilla, joille luvattiin sotapalveluksen jälkeen armahdus. Pataljoonaan ilmoittautui noin 550 rangaistusvankia Sukevan ja Pelson vankiloista. Erillinen pataljoona 21 perustettiin elokuussa 1941 Riihimäellä, ja sen komentajaksi määrättiin 28. elokuuta lähtien majuri Nikke Pärmi apulaiskomentajanaan kapteeni Arvo Kartano. Pataljoonan muut upseerit olivat sotilaspoliisikoulutuksen saaneita.
Kun turvasäilöön määrättyjen vasemmistolaisten lukumäärä oli koko kesän ajan kasvanut, päätettiin myös poliittisten vankien joukossa olleet asekuntoiset miehet komentaa rintamalle. Yhteensä 289 turvasäilössä ollutta miestä keskitettiin Köyliön varavankilan kautta Riihimäen varuskuntaan, jossa heidät yhdessä noin 400 rangaistusvangin kanssa koottiin sotilasyksiköksi 3. syyskuuta 1941. Poliittisten vankien joukossa olleet 25 entistä punaupseeria ja vaarallisimpina pidettyä kommunistia siirrettiin Karjalan kannakselle linnoitustöihin.
Poliittiset vangit
Turvasäilöläisistä kolme karkasi jo Köyliössä. Riihimäellä riveistä poistui vielä kuusi, joiden joukossa oli muun muassa Yrjö Leino. Suurimmalla osalla poliittisista vangeista ei ollut muuta kuin Riihimäellä saatu lyhyt sotilaskoulutus, koska he eivät kansalaisluottamuksen menetettyään olleet suorittaneet varusmiespalvelusta. Joukossa oli ainoastaan muutamia Espanjan sisällissodan vapaaehtoisia sekä Neuvostoliitossa sotilaskoulutuksen saaneita.
Er.P 21 lähetettiin Itä-Karjalan rintamalle 9. syyskuuta. Junamatkan aikana SKP:n johtoon kuulunut Nestori Nurminen määräsi turvasäilöläisten joukkueenjohtajaksi Jorma Johteisen. Matkalla keskusteltiin myös mahdollisesta siirtymisestä Neuvostoliiton puolelle. Mielipiteiden jakautumisesta huolimatta SKP:n keskuskomitean jäsenet Aaro Uusitalo ja Väinö Laitinen ryhtyivät levittämään sanaa loikkauksesta. 13. syyskuuta osasto saapui Suojoelle. Pataljoona siirrettiin välittömästi etulinjaan Munjärvelle, jossa se otti rintamavastuun Jääkäripataljoona 7:ltä Vuohtjärven Olkkoilassa. Heti ensimmäisenä yönä venäläiset aloittivat Er.P 21:n asemiin kiivaan tykistötulituksen, jolloin Johteinen antoi käskyn siirtyä puna-armeijan puolelle ja juoksi itse kranaattikeskityksessä rintamalinjan yli. Myös upseerien ampumista ehdotettiin, mutta Laitinen kielsi suunnitelman.
Syyskuun 19. päivään mennessä 53 turvasäilöläistä oli loikannut Neuvostoliiton puolelle, jonka lisäksi viisi oli kaatunut ja 16 haavoittunut. Jäljelle jääneet vedettiin pois etulinjasta, ja heistä muodostettiin Arvo Kartanon komentama Erillinen työkomppania, joka sijoitettiin aluksi Kangasjärvelle ja tammikuusta 1942 lähtien Säämäjärvelle. Loikkareista puolestaan koulutettiin Neuvostoliitossa desantteja, GRU:n tiedustelijoita tai Kominternin virkailijoita. Desanttien joukossa olivat muun muassa Eino Laakso, Arvo Lamminen, Erkki Polojärvi ja Risto Westerlund.
Taistelut
Erillinen pataljoona 21 osallistui jatkosodan taisteluihin Vuohtjärven ohella Onkamusjärvellä, Vansjärvellä, Salmissa, Lintujärvellä, Porajärvellä, Pälkjärvellä, Semsjärvellä, Kumsassa, Plakkovaaralla, Ahvenjärvellä, Tšopinassa, Ristijärvellä, Karhumäessä sekä Vienanmeren–Itämeren kanavalla. 22. lokakuuta – 6. joulukuuta 1941 välisenä aikana Er.P 21 oli Jalkaväkirykmentti 26:n 3. pataljoona.
Osastoa käytettiin usein paikoissa, joissa muut pataljoonat olivat epäonnistuneet, kuten muun muassa Semsjärven ja Kumsan kylien valtauksessa. Rykmenttien ja divisioonien komentajat laittoivat ptaljoonan toistuvasti lähes mahdottomiin paikkoihin, sillä osasto joutui hyökkäämään ilman tulitukea jopa jokien yli vihollisen linnoitettuihin asemiin. Syksyllä 1941 pataljoona valtasi Tšopinan kylän. Hyökkäys noteerattiin myös päämajassa, josta ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim lähetti pataljoonalle kiitos- ja tunnustussähkeen 3. marraskuuta. Osaston tärkeimpänä voittona pidetään Kumsan valtausta yllätyshyökkäyksellä. Se tuli yllätyksenä myös omille joukoille, jotka eivät ehtineet valmistella edes kranaatinheittimiä Pärmin määrätessä joukkonsa liikkeelle, jonka jälkeen Kumsa vallattiin 40 minuutissa.
Majuri Pärmi oli tyytyväinen pääosaan miehistään, joita hän piti erinomaisena taistelija-aineksena. Raportissaan Pärmi totesi, että miehet olivat olleet sopimattomia rauhanajan järjestyneisiin varuskuntaoloihin, mutta rintamalla he osoittavat erinomaista kuntoa. Majuri Valter Vallin komentaman puna-armeijan jalkaväkirykmentti 126:n karjalaiset ja inkeriläiset sotilaat puolestaan kutsuivat pataljoonaa ”Pärmin piruiksi”.
Kulttuuri
Erillinen pataljoona 21:tä kertoo muun muassa Mauri Paasilinnan romaani Mustan nuolen miehet (2019).
Sami Uotila (urheilija)
Sami Uotila (s. 2. marraskuuta 1976 Helsinki) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut alppihiihtäjä. Uotila kuului Suomen maajoukkueeseen 1993–2007. Hänen päälajinsa alppihiihdossa oli suurpujottelu.
Uotila valmistui vuonna 1997 ylioppilaaksi Norges Toppidrettsgymnasista, joka sijaitsee Geilossa, Norjassa.
Uotila oli ensimmäinen suomalainen miesalpinisti, joka pääsi maailmancupin osakilpailussa palkintokorokkeelle. Tämä tapahtui Italian Alta Badian suurpujottelussa 16. joulukuuta 2001, jossa hän sijoittui kolmanneksi. Uotila kärsi urallaan lukuisista loukkaantumisista.
Uotila on 169 cm pitkä ja painoi aktiiviurallaan 70 kg. Hän edusti Espoo Slalomia.
Uotilan kotirinne oli Vihti Ski Center, jossa hän on sittemmin toiminut yrittäjänä. Vuonna 2013 Uotila laajensi yritystoimintaansa hankkimalla omistukseensa myös Somerolla sijaitsevan matkailukohde Hiidenlinnan.
Aktiiviuransa jälkeen Uotila on toiminut myös alppihiihdon kommentaattorina MTV3-kanavalla ja vuodesta 2016 lähtien Eurosportilla.
Oijärvi (järvi)
Oijärvi on järvi Kuivajoen vesistöalueella Oijärven kylässä Iin kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järven pinta-ala on noin 2 000 hehtaaria. Järven eteläosaan on muodostettu Natura 2000 -alueisiin kuuluva noin 640 hehtaarin laajuinen yksityinen suojelualue.
Oijärveen laskee Kivijoen lisäksi useita pienempiä ojia, ja järvi on Kuivajoen alkulähde. Oijärvellä on todettu happikatoa ja korkeita typpipitoisuuksia, ja järvi on voimakkaasti rehevöitynyt turvetuotantoalueilta järveen valuvan humuksen vuoksi.
Oijärvi on noin 12 kilometriä pitkä järvi, jonka puolessa välissä sijaitsee Järvisilta. Oijärvi on paikoin rehevöitynyt, mutta Iin kunnalla on juuri käynnissä järven kunnostamishanke: roskakalat kalastetaan pois, pohjaa ruopataan ja liiat levät ja kaislikot karsitaan pois.
Gustavo Kuerten
Gustavo Kuerten (s. 10. syyskuuta 1976 Florianópolis, Santa Catarina, Brasilia) on entinen brasilialainen tennispelaaja, joka voitti urallaan kolme kertaa Ranskan avoimen tennisturnauksen ja oli tenniksen maailmanlistan ykkösenä 43:n viikon ajan vuosien 2000 ja 2001 välillä.
Kuerten valittiin vuonna 2012 International Tennis Hall of Fameen.
Cupid
Cupid on yksi Uranuksen kuista. Se löydettiin vuonna 2003.
Mark Showalter ja Jack J. Lissauer löysivät sen 25. elokuuta 2003 Hubble-avaruusteleskoopin avulla. Se nimettiin William Shakespearen näytelmän Timon Ateenalainen (Timon of Athens) henkilöhahmon mukaan.
Cupid on Uranuksen kuista pienin, arviolta halkaisijaltaan noin 18 km. Tästä ja sen tummasta pinnasta johtuen sitä ei löydetty Voyager 2:n Uranuksen ohilennon yhteydessä 1986.
Cupidin kiertorata eroaa ainoastaan 863 kilometriä Uranuksen suuremman kuun Belindan kiertoradasta.
Löydön jälkeen kuu sai väliaikaisesti nimetyksen S/2003 U 2. Sitä on myös kutsuttu nimellä Uranus XXVII.
Pirkko K. Koskinen
Pirkko Kaarina Koskinen (18. joulukuuta 1932 Helsinki – 9. huhtikuuta 2012 Helsinki ) oli työoikeuden professori ja eduskunnan apulaisoikeusasiamies.
Koskinen valmistui lainopin kandidaatiksi 1956, oikeustieteen lisensiaatiksi 1965 ja oikeustieteen tohtoriksi 1973. Varatuomarin arvon hän sai 1958 auskultoituaan Kajaanin tuomiokunnassa. Hän suoritti myös MCL-tutkinnon Illinois'n yliopistossa vuonna 1963.
Koskinen toimi Kokoomuksen naisten liiton pääsihteerinä 1960–1964, Helsingin yliopiston työoikeuden apulaisprofessorina 1977–1982 ja Lapin yliopiston työoikeuden professorina 1982–1991. Koskinen valittiin eduskunnan apulaisoikeusasiamieheksi kaudelle 1988–1995. Eläkkeelle jäätyään hän toimi ETYJin tehtävissä Kosovossa 1999–2000.
Koskinen toimi luottamustehtävissä muun muassa Karjalaisen osakunnan kuraattorina.
Koskinen toimi kokoomuksen kaupunginvaltuutettuna Helsingissä kolme kautta 1973–1984. Hän oli jäsenenä teollisuuslaitosten lautakunnassa 1977–1980 ja kaupunginhallituksessa 1979–1980. Hän eteni virkauralla työoikeuden professoriksi ja eduskunnan apulaisoikeusasiamieheksi, mistä virasta hän jäi eläkkeelle. Yliopistourallaan Koskinen tuli tunnetuksi työntekijöiden osallistumisjärjestelmien ja tasa-arvoasioiden tutkijana sekä arvotettuna asiantuntijana.
Lamminpään siunauskappeli
Lamminpään siunauskappeli on Arkkitehtitoimisto Laiho, Pulkkinen & Raunion suunnittelema kappeli Lamminpään hautausmaalla Tampereen Lamminpäässä.
RN Authion (1847)
RN Authion oli Italian kuninkaalliseen laivastoon yhteysalua.
Valmistus
Sardinian laivasto tilasi aluksen Lontoosta Blackwallista. Sen köli laskettiin 1846 ja alus laskettiin vesille vuotta myöhemmin. Alus liitettiin Regia Marinaan 1861.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1863 2. luokan avisoksi ja edelleen 1877 3. luokan apualukseksi. Vuodesta 1875 alkaen aluksen aseistuksena oli kaksi 75 millimetrin tykkiä. Alus poistettiin palveluksesta 1882.
Creatures of the Night
Creatures of the Night on yhdysvaltalaisen Kiss-yhtyeen 13. lokakuuta 1982 julkaistu, kymmenes studioalbumi. Albumin tuottivat Michael James Jackson sekä Kissin laulaja-kitaristi Paul Stanley ja laulaja-basisti Gene Simmons. Kissin kolmeen aiempaan studioalbumiin verrattuna Creatures of the Night teki suuren musiikillisen suunnanmuutoksen, ja albumilla yhtye palasi raskaampaan rockmusiikkiin diskovaikutteisten ja progressiivisien levytysten jälkeen. Albumi ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200-listan 45. sijalle, mutta ei tästä huolimatta palauttanut Kissin levynmyyntiä aiempien vuosien tasolle.
Soolokitaristi Ace Frehley ei osallistunut albumin äänittämiseen, mutta hän esiintyy tästä huolimatta albumin kansikuvassa. Hänen sijastaan albumin soolokitaraosuudet äänittivät neljä palkattua studiomuusikkoa. Vinnie Vincent, joka oli yksi albumilla vaikuttaneista studiomuusikoista, palkattiin Frehleyn viralliseksi seuraajaksi albumia seuranneella kiertueella.
Taustaa
Vuonna 1982 Kiss oli uransa pahimmassa aallonpohjassa. Yhtye oli vieraannuttanut lukuisia faneja musiikistaan julkaisemalla Vini Poncian tuottamat studioalbumit Dynasty (1979) ja Unmasked (1980), joilla yhtyeen musiikki oli ottanut paljon vaikutteita diskomusiikista. Dynastyn äänityksissä yhtyeen jäsenten välit olivat alkaneet rakoilla, ja tämä johti rumpali Peter Criss erottamiseen vuonna 1980. Dynasty oli tästä huolimatta maailmanlaajuinen kaupallinen menestys, ja myös Unmasked menestyi hyvin etenkin Euroopassa ja Australiassa. Crissin korvasi Unmasked Tour-kiertueella Kissin rumpalina ensi kertaa esiintynyt Eric Carr.
Syyskuussa 1980 laulaja-kitaristi Paul Stanley lupasi Kissin tekevän paluun musiikillisille juurilleen ja että yhtyeen seuraava albumi tulisi olemaan edeltäjiään raskaampi. Vuoden 1976 hittialbumin Destroyer tuottanut Bob Ezrin palasi yhteistyöhön Kissin kanssa, ja yhtye aloitti seuraavan studioalbuminsa äänittämisen. Tuloksena oli progressiivinen konseptialbumi Music from ”The Elder”, joka perustui laulaja-basisti Gene Simmonsin kehittämään tarinaan nuoren pojan sankarillisesta odysseiasta. Soolokitaristi Ace Frehley oli alusta pitäen vastustanut ajatusta konseptialbumin julkaisemisesta,, ja hän muun muassa äänitti osuutensa kotistudiollaan, koska ei suostunut työskentelemään samanaikaisesti muun yhtyeen kanssa.
Music from ”The Elder” oli yhtyeen panostuksesta huolimatta kaupallisesti aiempaakin epäonnistuneempi tuotos. Albumi ylsi Billboardin listalla vaivoin vaatimattomalle 75. listasijalle, ja ainoa single ”A World Without Heroes” saavutti niin ikään heikon listasijan 56. Billboard Hot 100-listalla. Albumin kehnon menestyksen takia yhtye ei ensimmäistä kertaa urallaan tehnyt kiertuetta albumin tiimoilta.
Albumin äänittäminen
Creatures of the Night äänitettiin Record Plant- ja Record One-studioilla Los Angelesissa, ja se miksattiin New Yorkissa Power Station-studiossa.
Soolokitaristi Ace Frehley oli jo vuoden ajan pohtinut jättävänsä yhtyeen. Hän oli ennen albumin äänitysten alkua joutunut myös auto-onnettomuuteen yhdessä myös Kissin levytyksillä soittaneen sessiomuusikko Anton Figin kanssa, ja Frehleyn onnettomuudessa saamat vammat vaikuttivat hänen arkielämäänsä pitkään ja olivat osasyy siihen, miksi hän ei innostunut studiotyöskentelystä Kissin kanssa. Paul Stanley ja Gene Simmons yrittivät suostutella Frehleyn jäämään yhtyeeseen, ja myös Frehleyn juristi kehotti tätä miettimään yhtyeen jättämistä uudelleen, koska Kiss oli vastikään solminut uuden levytyssopimuksen, jonka lisäksi yhtye tienasi edelleen oheistuote- ja esiintymistuloilla varsin mittavia summia, minkä johdosta eroaminen ei osoittautuisi taloudellisesti kannattavaksi ratkaisuksi.
Frehley jätti yhtyeen jo vuonna 1982, mutta tieto hänen erostaan virallistettiin vasta vuotta myöhemmin. Frehleyn soolokitaraosuudet Creatures of the Nightille soittivat neljä sessiomuusikkoa: jo 1970-luvulla yhtyeen kanssa työskennellyt Bob Kulick, sooloartistina pitkään levyttänyt Robben Ford, Mr. Mister-yhtyeen kitaristi Steve Farris sekä Vincent Cusano eli Vinnie Vincent, joka myöhemmin korvasi Frehleyn Kissin soolokitaristina. Sessiomuusikkoina albumilla vaikuttivat myös basistit Mike Porcaro ja Jimmy Haslip; Porcaro soitti albumin nimikkokappaleessa “Creatures of the Night“ ja Haslip kappaleessa “Danger“. Haslip oli tehnyt yhteistyötä Jacksonin kanssa aiemmin soittaessaan niin ikään Creatures of the Nightilla vaikuttaneen Robben Fordin albumilla. Porcaron bassoraita kappaleeseen “Creatures of the Night“ päätyi Simmonsin mukaan albumille, kun hän oli kuullut sattumalta Porcaron soittamassa kappaletta bassolla ja pitänyt tämän soitosta niin kovasti, että halusi jättää sen lopulliselle albumille. Myös rumpali Eric Carr esitteli taitojaan basistina ja soitti Simmonsin sijaan bassoa kappaleessa "I Still Love You".
Tuottaja Michael James Jacksonin mukaan albumin rummut äänitettiin vanhoilla, harvinaisilla mikrofoneilla ja koko rumpusettiä ympäröivä huone oli mikitetty eri paikoista.
Musiikki
Creatures of the Nightilla Kiss otti ensimmäistä kertaa urallaan vaikutteita metallimusiikista. Tähän vaikutti muun muassa rumpali Eric Carrin aiempaa raskaampi soittotyyli, joka erosi huomattavasti hänen edeltäjänsä Peter Crissin jazz-vaikutteisesta soittotavasta.
Paul Stanley kirjoitti albumille yhteensä neljä kappaletta, tosin ulkopuolisten lauluntekijöiden avustamana. Simmons teki albumille viisi kappaletta, jotka hän oli niin ikään kirjoittanut ulkopuolisten lauluntekijöiden kera. Tuottaja Michael James Jackson pyysi Adam Mitchellin avustamaan kappaleiden teossa, ja panoksensa albumin kappaleisiin antoivat myös Jim Vallance, Mikel Japp sekä tuolloin melko tuntematon Bryan Adams, joka loi myöhemmin valtavan menestyksekkään uran sooloartistina. Vinnie Vincent oli säveltäjänä kolmessa albumin kappaleessa, mukaan lukien singlejulkaisussa ”I Love It Loud”.
Creatures of the Night oli ensimmäinen Kiss-albumi, jolla lauluvastuun kantoivat yksinomaan Stanley ja Simmons.
N-propyyliasetaatti
n-propyyliasetaatin kemiallinen kaava on C5H10O2 ja rakennekaava CH3COOCH2CH2CH3. n-propyyliasetaatista käytetään myös nimityksiä 1-asetoksipropaani ja 1-propyyliasetaatti.
n-propyyliasetaatti on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön neste, jolla on tunnusomainen haju. Sen moolimassa on 102,13 g/mol, sulamispiste −92 °C, kiehumispiste 101,6 °C, suhteellinen tiheys 0,9 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen on kohtalainen, leimahduspiste 14 °C c.c., itsesyttymislämpötila 450 °C ja CAS-numero 109-60-4.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Katso myös n-propyyliasetaatin isomeerista muotoa isopropyyliasetaattia.
Propyyliasetaatin tärkein käyttökohde on toimia painomusteissa liuottimena. Se liuottaa hyvin erityisesti selluloosanitraattia, mutta myös eräitä muita polymeerejä, kuten kumeja. Yhdistettä voidaan käyttää myös hajusteissa.
Hysteria (albumi)
Hysteria on brittiläisen rockmusiikkia esittävän Def Leppardin neljäs studioalbumi.
Hysteria julkaistiin 3. elokuuta 1987 Mercury Records -levymerkillä ja se sijoittui ilmestyessään kärkeen sekä Yhdysvalloissa Billboardin albumilistalla että yhtyeen kotimaassa Britannian albumilistalla. Albumin kappaleista "Women", "Animal", "Pour Some Sugar on Me", "Hysteria", "Armageddon It", "Love Bites" ja "Rocket" julkaistiin singleinä tehostamaan albumin myyntiä. Billboardin singlelistalla kärkikymmenikköön nousivat "Pour Some Sugar on Me" (2.) "Hysteria" (10.), "Armageddon It" (3.) ja "Love Bites" (3.), ja myös "Animal" saavutti singlemenestystä noustuaan kuudenneksi yhtyeen kotimaassa.
Albumin Deluxe Edition -erikoispainos ilmestyi vuonna 2006.
Taustaa
Vuonna 1977 perustetun Def Leppardin vuonna 1980 ilmestynyt debyyttialbumi On Through the Night oli saavuttanut Yhdysvalloissa listasijan 138, ja vuonna 1981 ilmestynyt High ’n’ Dry sijan 38. High 'n' Dryn tapaan vuoden 1983 Pyromanian tuottanut Robert John "Mutt" Lange oli merkittävässä osassa yhtyeen noustessa menestykseen Pyromanian myötä, vaikkakin yhtyeen alkuperäinen kitaristi Pete Willis oli eronnut yhtyeestä kesken Pyromanian nauhoittamisen. Hänet korvasi aiemmin Girl-yhtyeessä vaikuttanut Phil Collen, ja lyötyään läpi kotimaassaan Britanniassa yhtye vetäytyi Langen kanssa nauhoittamaan neljättä albumiaan eli Hysteriaa.
Äänitykset
Jo alun perin Mutt Langen oli määrä tuottaa Def Leppardin neljäs studioalbumi. Alun pitäen työnimellä Animal Instinct kulkeneen albumin esituotantovaiheessa Lange päätti kuitenkin yllättäen jättäytyä pois, minkä johdosta hänen tilalleen palkattiin Meat Loafille aiemmin materiaalia kirjoittanut Jim Steinman. Hän halusi tuottaa yhtyeen kanssa suoraviivaisen ja musiikillisesti raaemman kokemuksen, kun taas yhtye ei halunnut muuttaa omaa tyylisuuntaansa, joka oli havaittu toimivaksi Pyromanian menestyksen myötä. Myös Steinman jäi näin ollen pois tuottajan roolista, ja yhtye päätti tuottaa tulevan albuminsa aiemmin Langen tuottamilla albumeilla äänittäjänä toimineen Nigel Greenin kanssa. Tuotantovaihe polki kuitenkin edelleen paikallaan, joten albumin työstäminen päätettiin keskeyttää kokonaan.
31. joulukuuta 1984 rumpali Rick Allen joutui vakavaan auto-onnettomuuteen menettäessään autonsa hallinnan. Allenin vasen käsi jouduttiin onnettomuuden seurauksena amputoimaan, mutta hän ei suostunut lopettamaan rumpujen soittamista. Sen sijaan hänelle valmistettiin sähkörummuista ja pedaaleista koostunut uusi rumpusetti, jota soittaessaan hän korvasi aiemmin vasemmalla kädellään soittamiaan osuuksia pedaalein. Allenin toivuttua onnettomuudesta ja totuttua uuteen soittotekniikkaansa Mutt Lange teki yllätyksellisen paluun yhtyeen tuottajaksi. Albumin äänitykset päästiin lopulta aloittamaan, mutta ne viivästyivät jälleen vuonna 1986 laulaja Joe Elliottin sairastuttua sikotautiin ja nyt vuorostaan Langen jouduttua auto-onnettomuuteen, jonka aiheuttamista jalkavaivoista hän kuitenkin toipui nopeasti.