cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Miia Laitela
Luonne ja ulkonäkö
Sarjan alussa, keväällä 1999, Miialla oli rastat, jotka hän sittemmin leikkasi kevään aikana pois. Jäljelle jäi lyhyt, vaalea kampaus, jonka hän kasvatti pidemmäksi ja värjäsi myöhemmin punaiseksi. Ennen kuolemaansa Miian hiukset olivat jälleen vaaleat. Miia pukeutui niin kylmiin kuin lämpimiinkin sävyihin, riippuen hieman vuodenajasta. Hänen päällään nähtiin toisinaan myös kirkkaita värejä, kuten kirkkaanoranssi nahkatakki. Miia käytti myös paljon erilaisia kaulakoruja ja pantoja.
Perhe ja muut ihmissuhteet
Sarjan alkaessa Miia oli lukioikäinen tyttö, jonka perheeseen kuuluivat isä Ismo Laitela sekä isoveli Kalle Laitela. Ismo yksinhuoltajana yritti pitää huolta lapsistaan, mutta kärsi vihanhallintaongelmista, joiden seurauksena hän löi Miiaa ja Kallea useamman kerran. Miian ja Kallen äiti, Liisa Laitela, oli kuollut syöpään ennen sarjan alkua ja kolmikko muisteli edesmenneeksi luultua Liisaa aika ajoin yhdessä. Vuosia Miian kuoleman jälkeen selvisi, että kuolleeksi luultu Liisa-äiti olikin selvinnyt syövästä ja elää nimellä Kristiina Pohjonen. Kristiinalla on myös toinen tytär Sanni Pohjonen, joka näin ollen on Miian ja Kallen siskopuoli sekä velipuoli Ressu, joka on Ismon ja Salla Mattilan lapsi.
Miian ystäviä olivat pitkäaikainen ihastus ja sittemmin poikaystävä Saku Salin, lapsuudenystävä Silja Salin, neuvoja ihmissuhteissa antava Jenni Vainio, sekä sisarukset Aamu ja Teemu Korhonen, joista jälkimmäinen oli ihastunut Miiaan. Miia seurusteli Mika Pajun kanssa, kunnes tämä menehtyi auto-onnettomuuden seurauksena.
Asunto
Miia ehti asua Pihlajakadulla kahdessa eri asunnossa. Alun perin heidän perheensä oli muuttanut B-rappuun, asuntoon B7, joitakin vuosia ennen sarjan alkua, Liisan kuoleman (tai oikeastaan valekuoleman) jälkeen. Miia muutti hetkellisesti asumaan yhteen silloisen poikaystävänsä Mika Pajun kanssa keväällä 2000, mutta palasi takaisin kotiin lopullisesti Mikan kuoleman myötä. Vuonna 2001 joutui Miia muuttamaan Keravalle, sillä Ismo oli hätäpäissään tehnyt kaupat keravalaisesta omakotitalosta heidän Pihlajakadulla sijaitsevaa kerrostaloasuntoaan vastaan haaveenaan perustaa perhe Raunin kanssa. Uutta perhettä ei kuitenkaan syntynyt ja Rauni muutti Poriin. Miiakaan ei ollut innostunut muutosta, mutta päätyikin asumaan Salineille saatuaan työn Sofian lastenhoitajana heidän luonaan melkein Miian entisen asunnon vieressä, Pihlajakatu 23:n asunnossa B9. Miia asui Salinien luona aina kuolemaansa asti.
Työelämä
Miia auttoi isäänsä Ismoa tämän omistamassa kioskimaisessa kaupassa Ismon Valinnassa niin usein kuin koulukiireiltään ehti, etenkin sarjan alkuaikoina. Alettuaan seurustelemaan Sakun kanssa keväällä 2001, Miia sai työn Sofia-vauvan lastenhoitajana Salineilla. Hanna oli alussa hänen taitoihinsa todella tyytyväinen, mutta aivokasvaimen myötä Miia unohti eräänkin kerran Sofian olemassaolon kokonaan ja lähti Aamun kanssa kahvila Barbaariin kahville jättäen Sofian yksin kotiin.
Muuta
Miia on mainittu sarjassa usein myös vuosia kuolemansa jälkeen, muun muassa Riku Jääskeläisen ja Annika Sievisen kuolemien aikaan sekä Miian äidin Kristiina Pohjosen (ent. Liisa Laitela) saavuttua sarjaan. Varsinkin keväällä 2016 aiheutti hämmennystä, kun Kristiina sai muistinmenetyksen ja luuli Miian olevan elossa eikä muistanut toista tytärtään Sannia. Kristiina toi kotiinsa Miian kaksoisolennon, Kirsi Huovisen, joka esitti Kristiinalle koko ajan olevansa Miia ja myöhemmin muutti Italiaan. Miian hautakivikin näytettiin pitkästä aikaa sarjassa huhtikuussa 2016, kun Kristiinan toinen tytär Sanni Pohjonen todisti Kristiinalle, että Miia on kuollut ja halusi äitinsä muistavan Sannin olevan tyttärensä.
Miian kuolemaa on katsojien mukaan pidetty yhtenä sarjan kohutuimmista ja rankimmista käänteistä kautta aikojen. Lisäksi Miia ja Saku on äänestetty useampaan otteeseen koko sarjan parhaaksi pariksi.
Ihastus Sakuun ja Ismon väkivaltaisuus
Sarjan ensimmäisen tuotantokauden aikana Miian juonikuviot liittyivät lähinnä hänen perheeseensä ja Miia nähtiin usein kohtauksissa joko kotona tai kaupalla. Miia vietti myös aikaa yhdessä naapurissa asuvan Siljan kanssa. Siljan isoveli Saku Salin, joka oli Kallen paras ystävä, ja Miian suurin rakkaus sarjan aikana. Parin välillä kipinöi ensimmäisestä tuotantokaudesta alkaen aina Miian kuolemaan saakka. He suutelivat ensimmäisen kerran Pihlajakatu 23 B:n kellarissa. Samaisen jakson lopussa Ismo sortui lyömään Miiaa ensimmäistä kertaa koskaan suututtuaan tälle siitä, että oli tavannut Sakun, josta Ismo ei pitänyt. Miia kuitenkin halusi edelleen tavata Sakua ja pari päätyi suutelemaan uudemman kerran uimahallissa. Saku kuitenkin tiedosti vahvasti sen, ettei Ismo pitänyt hänestä. Sakulla oli niskassaan muutama syyte rikoksista, joista hän selviytyi ehdollisella tuomiolla. Hän ei halunnut Miian joutuvan ongelmiin takiaan ja jätti tämän parin alettua seurustella vain pari päivää aiemmin.
Suhde Mikaan, raskaus ja Mikan kuolema
Miia jäi haikailemaan Sakun perään, mutta naistenmiehenä tunnettu Saku löysi kainaloonsa tuota pikaa äkkiä uuden tyttöystävän. Myöhemmin Sakun kautta Miia tutustui tämän uuteen ystävään, Mika Pajuun. Hän ajatteli jo päässeensä yli Sakusta ja aloitti seurustelemaan Mikan kanssa. Yllättäen Sakun mustasukkaiset tunteet nousivat pintaan ja hän yritti ehdoin tahdoin rikkoa Mikan ja Miian suhteen. Sakun yrityksistä huolimatta pari pysyi yhdessä ja Miia oli onnellinen, kun jopa Ismo piti Mikasta. Kevätkauden 2000 alussa Miia sai tietää tulleensa vahingossa raskaaksi. Miia piilotteli salaisuutta pitkään, ja vaikka halusikin ensin pitää lapsen, hän muutti mieltään. Miia sai huonoon oloonsa tukea Sakulta, jolloin heidän välinsä lämpenivät uudelleen. Ismo ja Mika yrittivät molemmat estellä Miiaa, joka kuitenkin päätyi aborttiin, koska tunsi ettei ole valmis äidiksi. Aborttia ei kuitenkaan voitu tehdä valittuna päivänä, jolloin Miia sattui olemaan kuumeessa. Wanhojen juhlissa Miia ja Saku olivat tiiviisti yhdessä ja suutelivatkin, mutta Mika saapui paikalle ja näki heidät. Mika sairasti diabetesta ja menetti järkytyksen seurauksena tajunsa, koska oli unohtanut ottaa insuliininsa. Alkoholin ja kannabiksen vaikutuksen alaisena Saku joutui ajamaan autoa Miian käskystä auttaakseen Mikaa. Ajaessaan Saku törmäsi puuhun aiheuttaen Mikan kuoleman. Miialle tehtiin abortti pian Mikan kuoleman jälkeen, vaikka Mikan isä, Tapani Paju, yrittikin painostaa Miiaa pitämään lapsen.
Nooalaiset-lahko, "kuolleista nouseminen" ja lähtö Lontooseen
Miia oli pitkään vaisu näiden tapahtumien jälkeen, mutta löysi Nooalaiset-lahkon ja liittyi siihen. Saku olisi elätteli toiveita hänen ja Miian suhteen, mutta Miia ei ollut valmis seurustelemaan kenenkään kanssa. Myöhemmin Saku sai vihiä Nooalaiset-lahkosta, jonka toiminta oli aivopessyt Miian lähes kokonaan. Muut Miian läheiset uskoivat toiminnan olevan harmitonta, kunnes Saku päätti alkaa etsimään todisteita. Hän ryhtyi itsekin lahkon jäseneksi saadakseen tietää, mitä siellä oikeasti tapahtuu. Hänelle ja Miialle järjestettiin lahkossa häät syksyllä 2000. Saku ei kuitenkaan ollut valmis sanomaan "tahdon", joten hän lähti ja Miia jäi yksin lahkoon. Lahkossa johtajana ollut Toivo Karhu sai Miian aivan sekaisin eikä Miia halunnut enää lähteä Nooalaisten luota. Miia osallistui Toivon keksimään lahkon rituaaliin, jossa hänen luultiin kuolleen, mutta siitä huolimatta Saku uskoi, että Miia elää. Miia palasi Pihlajakadulle oltuaan selvittelemässä ajatuksiaan jonkin aikaa maailmalla ja onnellisten jälleennäkemisten jälkeen hän myönsi Sakulle olleensa väärässä Toivon suhteen ja Sakun toiveet suhteesta Miian kanssa nousivat jälleen pintaan. Miialle sitä tärkeämpää oli kuitenkin näpäyttää Toivoa ja saada kaikki Nooalaiset-lahkon jäsenet tietoisuuteen Toivon oikeasta luonteesta. Saku ryhtyi mukaan juoneen, joka päättyy siihen, kun Toivo sytytetään liekkeihin Miian pyydettyä tätä tekemään "ihmeen". Toivo itse uskoi, ettei tuli voi voittaa häntä, mutta hän kuitenkin kuoli. Miia järkyttyi Toivon kuolemasta ja päätti matkata pois Suomesta, Lontooseen asti, Toivon rahakätköstä löytyneillä rahoilla. Ensin Miia pyysi Sakua mukaan, mutta Sakun isä Jukka ei pitänyt ajatuksesta, sillä halusi Sakun käyvän lukion loppuun. Miia ja Saku viettivät yhteisen yön, jonka jälkeen Miia lähti lentokentälle Kallen kanssa kertomatta Sakulle suunnitelmastaan Jukan toivetta kunnioittaen. Saku ehti lentokentälle Miian perään, mutta Miia lähti silti matkaan ilman Sakua, joka päätti unohtaa Miian.
Paluu Lontoosta, pelko Ramista ja suhde Sakun kanssa
Miia kuitenkin palasi takaisin Lontoosta jo tammikuussa 2001 esitetyssä jaksossa, oltuaan noin puolitoista kuukautta poissa sarjan tapahtumista. Hän näki yllätyksekseen Saku halaamassa Virpi Hurmetta rapussa. Miia päätti piiloutua Sakulta ja olla kertomatta tälle ollenkaan olevansa Suomessa. Hän valehteli aluksi perheelleenkin olevan vain pikaisella käynnillä Suomessa, kunnes jatkaisi matkaa. Todelliseksi syyksi Lontoosta lähtemiseen paljastui kuitenkin Rami Hirvonen, joka oli alkanut pakkomielteisesti seurailemaan Miiaa Lontoossa. Lopulta Rami saapui Laiteloiden kotiovelle Suomeen ja Miia joutui pakenemaan tätä häkkivarastoon asti pelätessään tämän pakkomielteisyyttä. Saku pelasti Miian, joka oli ehtinyt hätäpäissään tunnustaa rakastavansa Sakua. Jotta Rami jättäisi Miian rauhaan, he esittivät jonkin aikaa seurustelevansa ja yrittivät jopa oikeasti aloittaa suhteensa uudelleen onnistumatta kuitenkaan. Esitys upposi Ramiin, joka häipyi kuvioista. Miian ja Sakun välit haalenivat lähes olemattomiksi, vaikka toisinaan ruudussa nähtiin molemminpuolisia rakkaudenosoituksia. Maaliskuussa 2001 esitetyssä jaksossa he saivat lopulta kaikkien ongelmiensa jälkeen välinsä kuntoon ja alkoivat seurustelemaan, mutta juuri tuolloin Sakun oli aika lähteä armeijaan.
Muutto Salineille ja aivokasvain
Sakun lähdettyä armeijaan, Miia toimi Salinien perheessä Sofian lapsenvahtina ja korvaukseksi siitä hän sai asua Sakun huoneessa, mutta huimaaminen ja muut oireet vaikeuttivat Miian kykyjä hoitaa Sofiaa. Keväällä 2001 esitetyissä jaksoissa Miialla esiintyi usein pahoinvointia ja kevään 2001 päätösjaksossa hän pyörtyi Teemun käsivarsille. Lääkäri tutki Miian ja syyksi hän ilmoitti aliravitsemuksen. Miia uskoi pitkään sen olevan ainoa syy hänen huonovointisuudelleen, kunnes hän meni käymään tietokoneomografiassa, jossa selvisi, että hänellä on pahanlaatuinen aivokasvain eli syöpä aivoissa. Kuultuaan huonot uutiset hän lähti lääkärinsä luvalla Lappiin lomailemaan yhdessä Ismon, Aamun, Teemun, Kallen ja tämän poikaystävän Kuisman kanssa. Miian yllätykseksi myös Saku ilmestyi paikan päälle ja kertoi armeijansa päättyneen. Miia oli onnellinen Sakun armeijan päättymisestä, mutta oli siitä huolimatta vaisu. Saku huomasi tämän, mutta Miia ei kertonut totuutta aivokasvaimestaan Sakulle vielä pitkään aikaan. Sitä ennen hän sai kuitenkin kerrottua salaisuutensa ensin Kallelle ja sitten Teemulle, josta tuli hänen tukihenkilönsä. Sakulle hän uskaltautui kertomaan vasta marraskuussa 2001 esitetyssä jaksossa.
Kuolema
Vaikka Miia ja Saku uskoivat ja toivoivat Miian parantuvan, sädehoidot eivät enää tehonneet kasvaimeen eikä se pienentynyt. Lisäksi kasvainta olisi ollut äärimmäisen vaikea leikata, mikä selvisi jo syksyllä 2001, kun Miia sai tietää kasvaimesta. Miia pyörtyi ja joutui sairaalaan useamman kerran eikä enää uskonut omaan parantumiseensa. Miia päätti itse lopettaa hyödyttömät sädehoidot ja muuttaa Salinien luokse asumaan niin pitkäksi aikaa, kuin vielä eläisi. Miia uurasti ahkerasti ylioppilaskirjoituksissa aivokasvaimesta huolimatta ja sai ylioppilastodistukseensa neljä L:ää. Miia vietti Salineilla ylioppilas- ja muistelujuhlan, jossa Inka Haapala esitti Miian laulun Siniseen. Miia oli tällöin jo erittäin heikossa kunnossa. Inkan esittäessä kappaletta Miia liikuttui kyyneliin ja pyysi, että kappale esitettäisiin hänen hautajaisissaan. Miia kuoli Salinien luona seuraavana aamuna. Hän hengitti syvään ja piti Sakua kädestä viimeisen kerran. Ismo ja Kalle näkivät tapahtuman taustalla. Miia kuoli sarjan 540. jaksossa, johon sarjan oli alkuperäisen sopimuksen mukaan tarkoitus päättyä. Jakson nimeksi oli annettu Tunteellinen totuusleikki, joka viittaa Miian ja Sakun yhteiseen totuusleikkiin, jota he pelasivat ensimmäisen kerran Wanhojen juhlissa. Myöhemmin he pelasivat sitä ystävänpäivänä esitetyssä jaksossa vuonna 2001, kun Saku oli pelastanut Miian pakkomielteiseltä Ramilta. Miian kuolema esitettiin televisiossa 17. tammikuuta 2002, mutta sarjassa esitetyn hautakiven mukaan hän kuoli 23. toukokuuta 2001, juuri ennen virallisia ylioppilasjuhlia.
Matjaž Debelak
Matjaž Debelak (s. 27. elokuuta 1965 Braslovče) on slovenialainen mäkihyppääjä, joka aktiiviaikoinaan edusti Jugoslaviaa.
Debelakin paras maailmancupin osakilpailusijoitus oli viides, jonka hän saavutti kahdesti. Kokonaiskilpailussa hän oli parhaimmillaan 20:s, kaudella 1987–1988. Debelak lopetti uransa kauteen 1989–1990.
Debelak valittiin Slovenian vuoden miesurheilijaksi 1988.
Esko Seppänen (urheilutoimittaja)
Esko Seppänen (s. 23. tammikuuta 1984 Heinola) on suomalainen urheilutoimittaja.
Seppänen on opiskellut tiedotusoppia Tampereen yliopistossa vuoden ajan. Hän aloitti toimittajan työnsä Jatkoaika.com-sivustolla. Seppänen toimi Urheilulehdessä ensin toimittajana ja myöhemmin uutispäällikkönä. Hän kirjoitti lehteen myös kolumneja. Kesästä 2013 hän on työskennellyt Viasat-tv-yhtiössä.
Seppäsellä on Twitterissä  yli 68 000 seuraajaa. Hänet tunnetaan vedonlyönnin harrastajana.
Seppänen pelasi oman urheilu-uransa aikana jääkiekkoa Lahden ja Heinolan alueen seuroissa. Junioritasolla hän pelasi korkeimmillaan A-nuorten SM-liigaa Pelicansin riveissä ja aikuistasolla Suomi-sarjaa ja edusti Heinolan Kiekkoa.
Seppänen joutui arvostelun kohteeksi keväällä 2015 johtuen hänen veikkausvihjeidensä huonosta palautusprosentista ja sen yhteydestä hänen affiliaattitoimintaansa.
Nykyään Seppänen pitää podcastia. Jakso.fi -sivuston äänestyksessä Seppäsen Urheilucast on valittu jo kolme kertaa peräkkäin vuoden parhaaksi podcastiksi 2018, 2019 ja 2020 "Eläköön, eläköön, eläköön!".
Sergei Afanasjev (moottoriurheilija)
Sergei Andrejevits Afanasjev (, s. 25. maaliskuuta 1988 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen moottoriurheilija.
Vuonna 2007 Afanasjev osallistui Formula 3 Eurosarjaan. Hän ei saanut sarjasta pisteitä. Vuonna 2008 Afanasjev siirtyi International Formula Master-sarjaan sijoittuen siellä sarjan kahdeksanneksi. Hän ajoi samana vuonna kahdeksan kilpailua Formula Renault 3.5 -sarjassa saavuttamatta pisteitä. Afanasjev jatkoi Formula Master -sarjassa kaudella 2009 sijoittuen sarjan toiseksi.
Vuonna 2010 Afanasjev ajoi FIA Formula 2 -sarjassa, jossa hän sijoittui sarjan kolmanneksi. Vuonna 2011 Afanasjev ajoi Auto GP -sarjassa DAMS-tallissa. Siellä hän sijoittui niin ikään sarjan kolmanneksi. Vuonna 2012 Afanasjev kilpailee FIA GT1 Championship -sarjassa.
Sergei Beloglazov
Sergei Beloglazov nousi Neuvostoliiton vapaapainimaajoukkueeseen kaksoisveljensä Anatolin jälkiä seuraten 1970-luvun lopulla. Ensimmäiset arvokisamitalinsa Sergei Beloglazov otti vuonna 1979: EM-kultaa ja MM-hopeaa 57 kilon sarjassa. Seuraavana vuonna Moskovan olympiakisoissa hän voitti kultaa selätettyään viisi vastustajaansa ja voitettuaan viimeisessä ottelussa Mongolian Dugassuren Ouinboldin ulosajolla. Moskovan jälkeenkin Beloglazov oli arvokisoissa voittamaton. Yksi maailmanmestaruuksista tuli painavammassa, 62 kilon sarjassa, kun vaihteeksi Anatoli-veli edusti Neuvostoliittoa 57-kiloisissa. Los Angelesin 1984 olympiakisoihin veljekset eivät päässeet olympiaboikotin vuoksi, mutta Sergei Beloglazov jatkoi uraansa vielä Soulin 1988 olympiakisoihin. Siellä hän voitti finaalissa Iranin Askari Mohammadianin pistein 5–1 ja sai toisen kultamitalinsa.
Nykyään Beloglazov toimii Venäjän naispainimaajoukkueen päävalmentajana.
Holyoke (Massachusetts)
Holyoke on kaupunki Yhdysvalloissa, Massachusettsin osavaltiossa. Holyoke on 13 kilometrin päässä Springfieldistä. Holyoken väkiluku oli vuonna 2010 arviolta 39 880.
William Link
William Link (15. joulukuuta 1933 – 27. joulukuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen tuottaja ja käsikirjoittaja. Hän syntyi Philadelphiassa, Pennsylvaniassa, ja valmistui Pennsylvanian yliopistosta.
Link ja hänen tärkeä yhteistyökumppaninsa Richard Levinson pääsivät vuonna 1995 yhdessä Television Academy Hall of Fameen, toinen postuumisti; Link jatkoi itsenäisesti uraansa Levinsonin kuoltua vuonna 1987. Kaksikko työsti yhdessä mm. sellaisia sarjoja kuin Columbo, Mannix, Ellery Queen ja Murhasta tuli totta.
Link palkittiin kolmella Edgar- ja kahdella Emmy-palkinnolla. Hän kirjoitti Ellery Queen's Mystery Magazineen ja Alfred Hitchcock's Mystery Magazineen. Hänen uraltaan jälkeen Levinsonin kuoleman ovat peräisin Probe (Isaac Asimovin kanssa, 1988) ja Bill Cosbyn tähdittämä sarja The Cosby Mysteries (1994–1995).
Vince Foster
thumb|Vince Foster Vincent Walker "Vince" Foster Jr. (15. tammikuuta 1945 Hope, Arkansas – 20. heinäkuuta 1993 Fairfaxin piirikunta, Virginia) oli yhdysvaltalainen lakimies ja presidentti Valkoisen talon varalakineuvonantaja (Deputy White House Counsel) Bill Clintonin hallinnossa.
Ennen Valkoisessa talossa työskentelyä Foster oli osakkaana Rose-nimisessä lakimiestoimistossa Arkansasin Little Rockissa. Hänet valittiin Bill Clintonin varaneuvonantajaksi alkuvuodesta 1993. Varaneuvonantaja hän hoiti erilaisia lakiasioita ja osallistui muun muassa uuden korkeimman oikeuden tuomarin valintaprosessiin. Neuvonantajana toimiessaan Foster valitti läheisilleen kärsivänsä voimakkaasta stressistä ja hän sairastui ilmeisesti masennukseen. 20. heinäkuuta 1993 Foster ampui itsensä virginialaisessa puistossa.
Fosterin kuolemaa tutkittiin tarkasti ja ainakin Yhdysvaltain puistopoliisi, Valkoinen talo, kongressi ja riippumaton selvitysmies tekivät tapahtumista omat tutkimuksensa. Kaikkien tutkimusten lopputulos oli, että Foster surmasi itsensä. Tästä huolimatta varsinkin Clintonien poliittiset vastustajat ovat levittäneet salaliittoteoriaa, jonka mukaan Fosterilla olisi ollut jotakin salaista tietoa Whitewater-skandaalista ja että hänet olisi sen vuoksi surmattu. Muun muassa Jerry Falwell, Donald Trump ja tämän poika Donald Trump Jr. ovat jatkaneet tämän salaliittoteorian levittämistä.
Gelendžik
Gelendžik on noin 76 830 asukkaan (2018) kaupunki Venäjällä Mustanmeren koillisrannalla Novorossijskin ja Tuapsen välissä Krasnodarin aluepiirissä. Kahden niemen suojaama Gelendžikin poukama on yksi harvoista luonnonsatamista Mustanmeren koillisrannikolla. Kaupunki suosittu kotimaanlomailun kohde. thumb|230px|left|Gelendžikin lahti ja kaupunkia
Historia
Alueella on ollut asutusta pitkään. Nuoremmalta kivikaudelta on muistomerkkinä dolmeneja, eli megaliittikulttuurin hautamuistomerkkejä ja niiden raunioita. Kantaväestöä olivat kaukasialaiskansoihin kuuluvat adygit. Kaupungin nimi juontuu adyginkielisestä sanasta хъулъыжъый, joka tarkoittaa 'pientä laidunta' tai 'pientä ketoa'.
Gelendžikin poukamassa oli jo 300-luvulla eaa. Torikos-niminen kreikkalainen siirtokunta. Roomalaiset tunsivat paikan nimellä Pagrae, Bysantin aikana kaupunki tunnettiin nimillä Pagra ja Jeptala. Kansainvaellusajalla hunnit ja skyytit hävittivät kaupungin. Keskiajalla Genova piti paikalla Maurolaca-nimistä kauppasatamaa.
Osmanien vallan aikana seudulla käytiin kulta- sekä orjakauppaa. Tšerkessinaiset olivat ilmeisen haluttua kauppatavaraa seraljeihin. Adrianopolin sopimus vuonna 1829 antoi alueen Venäjälle, joka perusti paikalle Gelendžikin linnoituksen. Näihin aikoihin paikassa vaikutti muun muassa kuuluisa venäläinen kirjailija Mihail Lermontov. Krimin sota johti linnoituksen hävitykseen, mutta kasakat saivat kylän uudelleen haltuunsa.
Elinkeinoelämä
Gelendžikin pääelinkeinoksi ovat nousseet matkailu ja kylpylät, joista ensimmäinen on perustettu jo 1901. Gelendžikissä on myös merkittävä merentutkimuksen keskittymä. Neuvostovallan aikana kylpylöitä rakennettiin lisää, ja kaupunkia käytettiin muun muassa kesäiseen virkistystoimintaan. Kaupunkiin on rakennettu myös köysiratoja suurien korkeuserojen vuoksi. Keskellä viininviljelyaluetta sijaitsevat Gelendžikin viinitarhat ovat kuuluisia laadukkaista viineistään.
Sebastopolis
Sebastopolis (, myös tai Sebastoupolis; ) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin kaupunkeihin:
Antonio Sanabria
Arnaldo Antonio "Tonny" Sanabria Ayala (s. 4. maaliskuuta 1996 San Lorenzo, Paraguay) on paraguaylainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa kaudella 2019–2020 italialaista Genoaa lainalla espanjalaisesta Real Betisistä.
Seurajoukkueura
Sanabrian ensimmäinen seura oli paraguaylainen Cerro Porteño. Hän muutti perheineen Espanjaan vuonna 2007 ja liittyi CF Blanca Suburin joukkueeseen. Sieltä Sanabria siirtyi FC Barcelonaan 13-vuotiaana vuonna 2009. Hän nousi Barcelonan B-joukkueeseen kaudeksi 2013–2014 ja pelasi syyskauden aikana kymmenen Segunda Divisiónin ottelua, joissa hän teki kolme maalia.
Tammikuussa 2014 Sanabria siirtyi Italian Serie A:n US Sassuolo Calcioon 4,5 miljoonan euron siirtosummalla. Hän pelasi kevätkauden aikana kaksi sarjaottelua. Ensiesiintymisensä pääsarjatasolla Sanabria teki 23. maaliskuuta, kun Sassuolo hävisi vieraissa Udinese Calciolle maalein 0–1. Hän tuli ottelussa kentälle 71. minuutilla Davide Biondinin tilalle.
Heinäkuussa 2014 niin ikään Serie A:ssa pelaava AS Roma hankki Sanabrian 2,4 miljoonalla eurolla. Hän pelasi Roman edustusjoukkueessa vain kaksi liigaottelua ja siirtyi Espanjaan ensin kaudeksi 2015–2016 lainalle Sporting Gijóniin ja sen jälkeen Real Betisin omistukseen. Italiaan hän palasi tammikuussa 2019 lainasopimuksella Genoan joukkueeseen.
Maajoukkueura
Sanabria teki ensiesiintymisensä Paraguayn maajoukkueessa 17-vuotiaana 14. elokuuta 2013, kun joukkue pelasi 3–3-tasapelin Saksan kanssa. Hän on toukokuun 20202 loppuun mennessä pelannut 17 A-maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Luc Robitaille
Luc Robitaille (s. 17. helmikuuta, 1966, Montreal, Québec, Kanada) on entinen jääkiekkoilija. NHL-urallaan vuosina 1986–2006 hän pelasi kolmeen otteeseen Los Angeles Kingsissä ja lisäksi New York Rangersissa, Detroit Red Wingsissä ja Pittsburgh Penguinsissä. Robitaille on NHL:n kaikkien aikojen eniten maaleja tehnyt vasen laitahyökkääjä ja "kiekkokiertolaisuudestaan" huolimatta myös Los Angeles Kingsin maaliseuraennätyksen haltija. Hänen NHL-uransa tilastot runkosarjassa käsittävät 1431 ottelua, 668 maalia, 726 syöttöä, 1394 tehopistettä ja 1177 jäähyminuuttia. Play off -otteluissa Robitaille kirjautti nimiinsä 159 ottelua, 58 maalia, 69 syöttöä, 127 tehopistettä ja 174 minuuttia jäähyjä.
Kansainvälinen
Kansainvälinen (Internationaali, ) on maailman kuuluisin työväenlaulu ja yksi maailman tunnetuimmista lauluista. Laulussa on tiivistetty vanhan työväenliikkeen keskeiset ajatukset. Sitä ovat käyttäneet eri maissa sosialistit, kommunistit ja anarkistit tunnuslaulunaan.
Historia
Kansainvälisen alkuperäiset ranskankieliset sanat kirjoitti ranskalainen runoilija Eugène Pottier vuonna 1871 Pariisin kommuunin kukistumisen aikoihin, ja sävelmän laati belgialaissyntyinen ranskalainen mallipuuseppä Pierre Degeyter vuonna 1888. Kappale esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1888 eräässä työläiskuorojen kilpailussa ja se julistettiin työväestön kansainväliseksi marssiksi vuonna 1900.
Kansainvälinen käännettiin useille kielille, saksaksi ensi kerran vuonna 1901 ja venäjäksi 1902. Venäjänkielinen versio oli Neuvostoliiton kansallislauluna vuosina 1922–1944, minkä jälkeen sen korvasi Neuvostoliiton hymni.
Suomessa
Laulun käänsivät suomeksi myöhemmin kuuluisuuteen nousseet sosiaalidemokraatit Otto Wille Kuusinen, Yrjö Sirola ja Sulo Wuolijoki sekä heidän opiskelutoverinsa Pertti Uotila. Kääntäjistä Uotilaa ei usein edes mainita, mikä johtunee hänen myöhemmästä oikeistolaisesta toiminnastaan muun muassa sisällissodan valkoisena upseerina. Suomennos julkaistiin ensimmäisen kerran Työmies-lehdessä 28. toukokuuta 1905. Siitä tuli Suomen työväenliikkeen keskuudessa tunnettu hyvin nopeasti.
Alkuperäinen suomennos käsitti vain viisi kappaleen kuudesta säkeistöstä. Eila Kostamo suomensi myös kuudennen säkeistön vuonna 1968 erästä radio-ohjelmaa varten.
Sisäministeriö kielsi vuonna 1934 Kansainvälisen esittämisen ulkoilmassa ja pian Mikkelin raastuvanoikeus määräsi painetuista laulukirjoista siitä poistettavaksi pari säkeistöä, jotka siihen asti olivat olleet sallittuja. Suomeksi kappaleen on levyttänyt esimerkiksi 1970-luvun poliittisessa laululiikkeessä mukana ollut KOM-teatteri ja myös teatterin albumi Kansainvälinen on nimetty kappaleen mukaan.
Suomennettu runo
"Kansainvälisen" sanat on julkaistu suomeksi muun muassa teoksissa:
Aiheesta muualla
(vuoden 1905 suomennos)
Confederation Bridge
Confederation Bridge on Prinssi Edwardin saaren ja mantereisen New Brunswickin provinssin yhdistävä silta Kanadassa. Se ylittää Northumberlandinsalmen kapeimman kohdan, Abegweit Passagen.
Sillan rakennustyöt käynnistettiin vuoden 1993 lokakuussa, ja ne jatkuivat kolmen ja puolen vuoden ajan. Silta maksoi noin miljardi Kanadan dollaria. Silta avattiin 31. toukokuuta 1997. Sillan kokonaispituus on 12,9 kilometriä ja sen pisin jänneväli on 250 metriä. Leveyttä sillä on 11 metrin verran.
Silta on kaksikaistainen tullisilta ja osa Trans-Canada Highwaytä. Tulleja maksetaan vain poistuessa Prinssi Edwardin saarelta. Jalankulkijoilla ja pyöräilijöillä ei ole mahdollisuutta ylittää siltaa omin avuin, vaan heidän on käytettävä maksullista sukkulaliikennettä.
Victorin-Hippolyte Jasset
Victorin-Hippolyte Jasset (30. maaliskuuta 1862 Fumay, Ardennes – 22. kesäkuuta 1913 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan yhtenä varhaisen mykkäelokuvan edelläkävijöistä.
Kuvanveistoa opiskellut Jasset aloitti uransa teatterin puvustajana ja lavastajana. Vuonna 1900 hän ohjasi suuren pantomiimin Pariisin Hippodrome-teatterissa, jossa hän tutustui myöhempään yhteistyökumppaniinsa Georges Hatotiin. Jasset ja Hatot tekivät vuosina 1905–1910 elokuvia muun muassa Gaumont, Eclipse, Éclair, Raleigh & Robert ja mahdollisesti Pathé-Frères -yhtiölle. Suosittua Nick Carter -etsiväsarjaa (1908) seurasivat muun muassa lännenelokuvasarja Riffle Bill (1908–1909), Morgan le pirate (1909), Meskal le contrebandier (1909) ja Docteur Phantom (1909).
Erottuaan Hatotista vuonna 1910 Jassetista tuli Éclairin Épinay-sur-Seinen-studioiden taiteellinen johtaja. Siellä hän teki joukon taide-elokuvia kuten Gustave Flaubertin romaaniin perustuva Hérodiade (1910). Vuonna 1911 Jasset palasi rikoselokuvien pariin Léon Sazien Zigomar-hahmoon perustuvalla samannimisellä elokuvalla. Se oli valtava kansainvälinen menestys ja sai kaksi jatko-osaa, Zigomar contre Nick Carter (1912) ja Zigomar peau d’anguille (1913). Jassetin Zigomar vaikutti Louis Feuilladen Fantomas-sarjaan ja hänen ”runolliseen realismiinsa”.
Jasset teki myös muita tyylilajeja edustavia elokuvia kuten Émile Zola -sovituksen Au pays des ténèbres (1912), realistisen melodraaman Rédemption (1912) ja Gaston Lerouxin teokseen perustuvan tieteisfantasian Balaoo (1912). Jassetin viimeinen ohjaustyö oli Josette Andriotin tähdittämä viihde-elokuvan merkkiteos Protéa (1913). Ohjaaja kuoli äkillisesti leikkauksen jälkeen.
Tuuli Vuorma
alt=Tuuli Vuorma|pienoiskuva|Kirjailija Tuuli Vuorma harrastaa kirjoittamisen ohella vapaa-ajallaan mm. jousiammuntaa, ratsastusta ja käsitöitä. Tuuli Vuorma (s. 1988) on suomalainen, aiemmin Tampereella asunut, nykyään Nokialla asuva kirjailija, joka kirjoittaa Roistoakatemia-fantasiakirjasarjaa. Sen ensimmäinen osa, Caapparin kääty, ilmestyi keväällä 2017, ja se on ehdolla vuoden 2018 Topelius-palkinnon saajaksi. Tuuli Vuorma on koulutukseltaan tradenomi ja kirjoittaa varsinaisen työnsä ohessa.
Fors (Deux-Sèvres)
Fors on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se sijaitsee departementin pääkaupungin Niortin eteläpuolella. Kunnan pinta-ala on 18,8 neliökilometriä ja siellä on arviolta 1 789 asukasta (vuonna 2016).
Fors kuuluu Niortin kaupungin ympärille syntyneeseen 45 kunnan muodostamaan taajamakuntaan Communauté d’agglomération du Niortais (CAN).
Esko Eklund
Esko "Sakke" Olavi Eklund (s. 1976) on Cannonball MC moottoripyöräkerhon johtaja. Eklund on ollut mukana jengissä keskeytyksettä vuodesta 2013 alkaen. Lokakuussa 2021 hän oli "presidentti" sekä Heinolan osaston johtaja.
Vuonna 1976 syntynyt Eklund on aiemmin tuomittu rikoksista, jotka hän on tehnyt osana Cannonball MC:n toimintaa. Eklund on toiminut Cannonballin johdossa muutamia vuosia. Cannonball MC itse ei ole julkisuudessa kertonut nykyistä johtajaansa.
Käräjäoikeus tuomitsi maaliskuussa 2022 Eklundin 13 vuoden vankeuteen muun muassa törkeistä huumausainerikoksista. Tuomiosta on valitettu hovioikeuteen, joka määräsi Eklundin vangittavaksi, mutta häntä ei ollut joulukuussa 2022 tavoitettu.
Organonikkeliyhdisteet
thumb|250px|Organonikkeliyhdisteet sisältävät hiilen ja nikkelin välisen kovalenttisen sidoksen Organonikkeliyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät nikkelin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Organonikkeliyhdisteitä käytetään katalyytteinä ja monet niistä ovat myös tärkeitä välituotteita reaktioissa.
Ominaisuudet ja valmistus
Eräitä organonikkeliyhdisteitä voidaan valmistaa orgaanisen halogenidin ja nikkelimetallin välisellä reaktiolla. Tyypillisempi tapa on kuitenkin vaihtometallointireaktiot muiden organometalliyhdisteiden kuten Grignard-reagenssien kanssa, jossa nikkelin lähteenä toimii nikkelibromidi, ja ligandinvaihtoreaktio bis(syklo-oktadieeni)nikkeli(0):n tai nikkeliasetoasetonaatin ja alkeenin kanssa.
Nikkelikarbonyyliä ja sen johdannaisia käytetään muun muassa alkeenien isomerointi- ja polymerointikatalyytteinä. Bis(η3-allyyli)nikkeliä käytetään katalyyttinä valmistettaessa butadieenistä syklo-oktatetraeeniä tai bentseeniä
Daniel Cajanus
Daniel Cajanus (1703 Paltamo – 27. helmikuuta 1749 Haarlem, Yhdistyneet provinssit) oli jättiläiskasvuinen suomalaismies, joka saavutti kansainvälistä mainetta esiintyessään ympäri Keski-Eurooppaa ja Englantia. Hän oli eräs kaikkien aikojen pisimpiä suomalaisia ja mahdollisesti aikansa pisin mies maailmassa. Cajanuksen pituus on yleisimmin arvioitu 247 senttimetriksi, mutta suurempia ja pienempiäkin arvioita on esitetty.
Lapsuus ja nuoruus
Daniel Andersinpoika Cajanus syntyi Paltamossa Cajanusten pappis- ja virkamiessukuun, joka oli tuolloin merkittävä vaikuttaja Kainuussa ja etenkin Paltamossa. Danielin isä Anders Cajanus oli pappi ja Paltamon seurakunnan 3. kappalainen. Äiti Anna Sculptoria oli Kuopion kirkkoherran tytär. Perheeseen syntyi viisi poikaa ja kaksi tyttöä. Daniel syntyi perheen seitsemäntenä lapsena todennäköisesti vuonna 1703, vaikkakin jotkin lähteet antavat syntymävuodeksi 1702 tai 1706.
Daniel kävi Kajaanin pedagogiota, jonka tuhouduttua vuonna 1713 hän joutui lopettamaan koulunkäynnin. Anders Cajanus pidätettiin virantoimituksesta vuonna 1712 laiminlyöntiensä ja esittämiensä valheellisten noituussyytösten vuoksi, ja vuoden saarnauskiellon jälkeen hän sai saarnata enää syrjäkylissä. Tämä heikensi perheen toimeentuloa ja nuoren Danielin mahdollisuuksia jatko-opintoihin. Danielin lapsuuden aikaisia selkkauksia olivat lisäksi isonvihan tapahtumat, kuten siviilien vainot, niin sanottu sarkasota sekä Kajaanin linnan piiritys ja räjäyttäminen 1716. Daniel oli monen muun paltamolaisen lailla levottomuuksia paossa Koivulahdessa Pohjanmaalla.
Daniel Cajanuksen nimi mainittiin muiden perheenjäsenten kanssa vuoden 1723 Paltamon myllytulliluettelossa, jossa perheen kerrottiin asuvan Pyykkölän talossa. Äiti Anna kuoli pian sen jälkeen; isä Anders eli noin vuoteen 1737 asti. Daniel Cajanuksen lapsuudesta ja nuoruusvuosista on säilynyt hyvin vähän tietoja, sillä levottomana aikana ei syntynyt paljon kirjallisia lähteitä.
Pituuskasvu
Daniel Cajanus kasvoi nopeasti. Hän oli jo nuorena miehenä yli kaksimetrinen ja kasvoi vielä aikuisiälläänkin. Cajanuksen pituudeksi aikuisiällä annettiin eri maissa ja eri vuosina useita erilaisia lukemia. Useimmissa lähteissä hänen pituudekseen ilmoitettiin 247 senttimetriä, mutta lukema vaihtelee lähteestä riippuen 230 senttimetristä 283 senttimetriin. Epävarmuutta hänen oikeasta pituudestaan aiheuttaa muun muassa se, että siihen aikaan käytettiin monenlaisia mittayksiköitä, joiden suuruus saattoi vaihdella eri maissa. Cajanuksen painoksi aikuisiällä kerrottiin noin 180 kilogrammaa.
Cajanus kertoi itse vuonna 1742 Englannissa, että hänen isänsä oli ollut 198 senttimetriä ja äitinsä 191 senttimetriä pitkä. Muissa lähteissä vanhemmat on kuvattu normaalipituisina. Myös Danielin pikkusisko Agnes kasvoi lähes kaksimetriseksi. Danielin jättikasvun syitä ei tiedetä varmasti, mutta sen on arveltu johtuvan perintötekijöiden lisäksi aivolisäkkeen hyvänlaatuisesta kasvaimesta ja hypogonadismista, jotka ovat hormonaalisia sairauksia.
Esiintyjänä Euroopassa
Cajanus lähti kotoaan vuonna 1723, joidenkin lähteiden mukaan 1726. Hänen seuraavista vuosistaan ei tiedetä paljoa. Hän matkasi aluksi tiettävästi Ouluun ja teki siellä sekalaisia töitä. Thomas Boremanin kirjoittaman elämäkerran mukaan Cajanus olisi Oulussa rakastunut nuoreen neitoon, mutta kun tämän vanhemmat eivät hyväksyneet miehen kosintaa, Cajanus muutti katkerana Tukholmaan, missä hänen vanhemmat veljensä toimivat muonakauppiaina. Ruotsalaisen amiraalin Carl Tersmedenin mukaan Cajanus toimi Tukholmassa kuninkaallisen hevostallin portinvartijana.
Tukholmasta Cajanus jatkoi laivalla Eurooppaan ansaitakseen elantonsa huomattavalla pituudellaan, joka kiinnosti ihmisiä. Tunnetun tarinan mukaan hän matkusti aluksi Preussiin ja pääsi soturikuningas Fredrik Vilhelm I:n vartiokaartiin, johon otettiin vain hyvin kookkaita miehiä. Cajanus oli vartiokaartin pisin mies, mikä herätti muissa sotilaissa ärtymystä. Otettuaan vastaan toisen sotilaan haasteen nyrkkitappeluun Cajanus löi vastustajansa kuoliaaksi ja seuraamuksia peläten muutti pois Preussista. Tarinan todenperäisyyttä on epäilty, koska Cajanusta ei tutkimuksista huolimatta löytynyt sikäläisistä asiakirjoista tai vartiokaartin muotokuvista ennen kuin asiakirjat tuhoutuivat toisessa maailmansodassa. On mahdollista, että Daniel Cajanus oli sekoitettu erääseen Johan Cajanus -nimiseen mieheen, joka kierteli Saksaa edistämässä perunanviljelyä.
Cajanus ilmaantui Lontooseen Englantiin alkuvuonna 1734. Hänet oli jo opittu tuntemaan useilla eri nimillä, kuten ”Ruotsalainen jätti”, ”Ihmeellinen jättiläinen”, ”Elävä kolossi” tai ”Kristitty Goljatti”. Cajanus esiintyi Lontoossa Gargantua-näytelmässä Cupid and Psyche ja burleskinäytelmässä Mynheer Cajanus’s sister, the Tall Woman. Sen jälkeen hänet palkattiin vetonaulaksi Britannia-näytelmään. Näyttelemisen ohella Cajanus esiintyi maksusta taiteilijanimellä The Swedish Giant, ’Ruotsalainen jätti’. Lontoon lehdet kutsuivat häntä hänen Hollannissa saamallaan nimellä Mynheer Cajanus, ’Herra Cajanus’. Cajanus esiintyi puolalaisissa univormuissa, suuressa turbaanissa ja suurissa korkeakorkoisissa saappaissa. Hän esiintyi lähinnä paremmalle väelle, sillä rahvaan tilaisuuksissa hän saattoi joutua humalaisten häiriköimäksi. Montagun John-herttua palkkasi Cajanuksen ovenvartijakseen Boughtonin linnaan Ketteringiin. Herttua antoi taidemaalari Enoch Seemanin toimeksi maalata vuonna 1734 Cajanuksesta tunnetun muotokuvan.
thumb|Daniel Cajanus pelaamassa tammea Blauw Janin majatalossa. Sanomalehtikuvitus 1700-luvulta. Cajanus siirtyi vuonna 1735 Pariisiin esiintymään ja sai myös yksityisen audienssin kuningas Ludvig XV:ltä Versaillesissa. Pariisista Cajanus muutti Amsterdamiin Hollantiin vuosiksi 1735–1741. Hän asui Blauw Janin majatalossa, jonka yhteydessä oli erilaisten luonnonihmeiden näyttely ja jossa asui muitakin epätavallisia ihmisiä. Cajanus ansaitsi elantonsa toimimalla majatalon ”ihmisnäyttelyn” vetonaulana. Vapaa-aikanaan hän pelasi mielellään majatalossa tammea ja shakkia sekä osallistui paikalliseen seuraelämään. Hän oli oppinut puhumaan hyvää hollantia ja oli muutenkin sivistynyt. Naimisiin hän ei koskaan mennyt.
Vaurastuttuaan näytäntöjensä ansiosta Cajanus ryhtyi rahanlainaajaksi. Muutamien tappioiden jälkeen hän lopetti rahanlainaamisen ja palasi esiintymiskiertueille. Vuonna 1741 Cajanus palasi Englantiin. Siellä hänestä kirjoitettiin edelleen paljon lehdissä, mutta hänen näytäntönsä eivät enää olleet yhtä suosittuja kuin aiemmin. Cajanus vieraili Lontoossa Kuninkaallisessa luonnontieteiden akatemiassa, jonka arvovaltaiset jäsenet olivat halunneet tutustua Cajanukseen. Englantilainen kirjailija Thomas Boreman laati vuonna 1742 Cajanuksen elämäkerran.
Cajanus palasi Hollantiin vuonna 1745 ja asettui Haarlemin kaupunkiin. Siellä Proveniershuisin täysihoitolassa hän asui viimeiset vuotensa varakkaana mutta jo melko raihnaisena miehenä. Cajanuksesta tuli Haarlemissa hyvin tunnettu ja pidetty. Hänen pituusmerkkinsä tehtiin paikallisen kirkon pylvääseen 264 senttimetrin korkeudelle. Cajanus alkoi harrastaa runojen kirjoittamista hollanniksi ja julkaisi esimerkiksi vuonna 1747 pitkän lähtiäisrunon Oranian prinssille.
Muotokuvat ja muistaminen
Daniel Cajanuksen näköisnukke on kajaanilaisen Hotelli Valjuksen aulassa; sitä ennen se oli Pitkä Taneli -ravintolassa. Paltamossa Daniel Cajanuksen mainetta hyödynnetään matkailussa. Hollannin Haarlemissa Cajanusta muistetaan monin tavoin, kuten näyttelyin.
Cajanuksen elämänvaiheista kertova Egon Krachtin säveltämä ja Hetty Heytingsin librettoon perustuva ooppera Cajanus – een gigantische opera sai Haarlemissa ensiesityksensä vuonna 2017. Se esitetään Kajaanissa Oulujärven rannalla hollannin- ja suomenkielisenä heinäkuussa 2019 nimellä Cajanus – Jättiläisooppera.
Cajanuksesta on kirjoitettu useita muisteluksia, joissa tosiasioihin sekoittuu usein perättömiä tarinoita. Suomessa Cajanuksesta kertoi ensimmäisenä yksityiskohtaisesti Carl Axel Gottlund vuonna 1828 ilmestyneessä kirjassa Otava eli suomalaisia huvituksia. Zachris Topelius sijoitti 12-vuotiaan Cajanuksen Välskärin kertomuksissaan Kajaanin linnan vaiheita käsittelevään osaan.
Suomen sotasurmat
pienoiskuva
Suomen sotasurmat 1914–1922 on valtion avulla toteutettu suuri tietokanta, johon on pyritty kokoamaan eri lähteistä ensimmäiseen maailmansotaan, Suomen sisällissotaan ja heimosotiin liittyvät kuolintapaukset. Tietokanta on Kansallisarkiston palvelimella.
Valtioneuvoston kanslian asettamaa johtoryhmää johti akatemiaprofessori Heikki Ylikangas. Johtoryhmän toisena puheenjohtajana toimi Jukka Kekkonen. Projektin johtajana toimi dosentti Lars Westerlund. Projektin tarkoituksena oli tuottaa historiallista selvyyttä erityisesti vuoden 1918 tapahtumista.
Keruutyössä pyydettiin yleisöltä lisätietoja jo olemassa olevien kirjallisten lähteiden lisäksi. Tietokanta palvelee historiantutkijoiden lisäksi myös laajaa yleisöä sukututkimustarkoituksessa.
Hannu Tsupari
Hannu Tsupari (s. 1954) oli Varkauden kaupunginjohtaja vuosina 2007 –2021. Hän jäi tehtävästään eläkkeelle vuoden 2021 lopussa. Varkauden kaupunginvaltuuston valitessa kaupunginjohtajan vuonna 2006 hän voitti Juankosken kaupunginjohtajan Petri Kangasperkon äänin 22–21. Tsupari kannattaa kuntaliitoksia Varkauden seudulla.
Tsupari oli SDP:n ehdokkaana vuoden 2022 aluevaaleissa. Hän tuli valituksi 2 401 äänellä Pohjois-Savon aluevaltuustoon.
Chicago ’L’
undefined Chicago ’L’ on metrojärjestelmä Chicagossa Illinois’n osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sitä liikennöi Chicago Transit Authority (CTA) ja se on Yhdysvaltain kolmanneksi vilkkain metrojärjestelmä New Yorkin ja Washingtonin metron jälkeen. Metro aloitti toimintansa vuonna 1892. Metroa käytti arkipäivisin keskimäärin 703 326 ihmistä vuonna 2011. Metrossa on kahdeksan linjaa: punainen (vilkkain linja), sininen, ruskea, vihreä, oranssi, vaaleanpunainen, purppura ja keltainen. Verkoston yhteispituus on 360,7 kilometriä. Asemia verkostossa on yhteensä 144. Verkoston kaksi vilkkainta linjaa palvelevat ympäri vuorokauden. Nimensä ’L’ on saanut siitä, että suurin osa verkostosta kulkee maanpinnan yläpuolella (, josta lyhenne el).
C9 (juna)
C9 oli Tukholman metrossa liikennöinyt sähkömoottorijuna, jota ASEA ja Hägglund valmistivat 20 yksikköä vuosina 1976–1977. Yhdessä junassa oli 48 istumapaikkaa ja 110 seisomapaikkaa.
Anatoli Beloglazov
pienoiskuva Anatoli Beloglazov (s. 16. syyskuuta 1956 Kaliningrad) on Neuvostoliittoa edustanut vapaapainin olympiavoittaja.
Beloglazov voitti olympiakultaa vapaapainin 52 kilon sarjassa Moskovassa 1980. Hänen kaksoisveljensä Sergei Beloglazov voitti kultaa samoissa kisoissa, sarjana 57 kiloa.
Anatoli Beloglazov voitti maailmanmestaruuden kolmasti. Vuoden 1977 mestaruus tuli kevyimmässä eli 48 kilon sarjassa ja vuoden 1978 mestaruus 52-kiloisissa. Kolmas mestaruus tuli vuonna 1982 57 kilon sarjassa, josta Sergei-veli joutui hetkeksi väistymään yhtä sarjaa ylemmäksi. Olympiaboikotin vuoksi Neuvostoliiton painijat eivät päässeet Los Angelesin 1984 olympiakisoihin, ja Anatoli Beloglazov lopettikin kansainvälisen painiuransa siihen.
Bill Watterson
William Boyd ”Bill” Watterson II (s. 5. heinäkuuta 1958 Washington) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Hänet tunnetaan Lassi ja Leevi -sarjakuvan (1985–1995) piirtäjänä ja käsikirjoittajana.
Watterson aloitti uransa poliittisena pilapiirtäjänä 1970-luvun lopulla. Hän yritti pitkään myydä myös sarjakuviaan syndikaattien kautta lehtiin, kunnes onnistui saamaan julkaisusopimuksen Lassi ja Leevi -sarjakuvalleen vuonna 1985. Strippisarjasta tuli nopeasti hyvin suosittu ja arvostettu, ja se toi Wattersonille useita sarjakuva-alan palkintoja. Watterson lopetti sarjakuvansa vuoden 1995 lopussa, jolloin sitä julkaistiin yli 2 400 lehdessä.
Lopetettuaan Lassin ja Leevin Watterson on kartellut julkisuutta eikä ole julkaissut uutta materiaalia kuin satunnaisesti. Watterson on vastustanut sarjakuvahahmojen hyödyntämistä oheistuotteiden markkinoinnissa ja arvostellut sanomalehtisarjakuvien syndikaatteja taloudellisesta hyödyntavoittelusta taiteellisen näkökulman kustannuksella.
Lapsuus
thumb|Näkymä ohiolaisesta Chagrin Fallsin pikkukaupungista, jossa Watterson on asunut suuren osan elämästään. William Boyd Watterson syntyi Washingtonissa 5. heinäkuuta 1958. Hänen isänsä James oli patenttiasianajaja. Vuonna 1960 perheeseen syntyi pikkuveli Thomas. Perhe asui Alexandriassa Virginiassa, mutta Billin ollessa kuusivuotias he muuttivat takaisin juurilleen Ohioon Chagrin Fallsiin Clevelandin lähistölle yksikerroksiseen omakotitaloon, jossa Billin vanhemmat yhä asuvat.
Bill sai ensikosketuksensa sarjakuviin isänsä Tenavat-kokoelman kautta ja osti itsekin Tenavia opetellakseen niiden avulla piirtämistä. Neljännellä luokalla Bill kirjoitti ihailijakirjeen Tenavien piirtäjälle Charles M. Schulzille ja sai tältä vastauksen. Innostuneena Bill kirjoitti Schulzille uuden kirjeen ja sai yllätyksekseen saman vakiovastauskirjeen. Vähän myöhemmin Bill löysi Walt Kellyn Pogo-sarjakuvan, josta tuli hänen toinen suosikkinsa.
Watterson päätti jo kouluikäisenä ryhtyä sarjakuvapiirtäjäksi ja alkoikin käyttää paljon aikaa piirtämisen opetteluun. Vanhemmat ostivat hänelle piirustuspöydän, ja äiti antoi Billille palautetta tämän tuotoksista. Nuoren Billin sarjakuvat käsittelivät hänelle läheisiä asioita kuten Batmania, pikkuveljeä ja opettajia. Eräässä hänen varhaisessa supersankarisarjakuvassaan esiintyy ”Avaruusmies Rolf”, joka oli eräänlainen Lassi ja Leevi -sarjakuvan Avaruusmies Spiffin esikuva.
Kouluaika ja perhe
Wattersonin koulukaverien mukaan Bill oli seurallinen mutta melko varautunut eikä pitänyt huomiosta. Hän kuului Moosers-nimiseen kaveripiiriin, jolle Watterson myöhemmin omisti yhden Lassi ja Leevi -kirjoistaan. Opettajiensa mukaan Bill oli hiljainen, mukava ja hiukan ujo, ja hän sai koulussa hyviä arvosanoja. Hän teki piirroksia paikalliseen sanomalehteen ja lukionsa lehteen, mukaan lukien piirroksen koulunsa maskottitiikeristä. Lukion viimeisenä vuotenaan Bill teki piirroksia koulun vuosikirjaan, jossa hänet nimettiin vuosikurssin taiteellisimmaksi oppilaaksi. Hän esiintyi myös koulun näytelmäkerhon näytelmissä. thumb|Näkymä Kenyon Collegesta, jossa Watterson opiskeli 1970-luvun lopulla. Lukion jälkeen Watterson suoritti Kenyon Collegessa valtio-opin tutkinnon, jonka hän arveli hyödyttävän häntä pilapiirtäjän urallaan. Hän piirsi opiskeluaikoinaan pilapiirroksia lehtiin sekä sarjakuvaa nimeltä Mewkis and Fester. Siinä seikkali kaksi huonetoveria, jotka muistuttivat luonteiltaan ja tavoiltaan jo hiukan Lassia ja Leeviä. Koulun taideopettaja muistaa Wattersonin itsepäisenä oppilaana, joka halusi aluksi piirtää vain pilakuvia. Hänestä tuli kuitenkin opintojen myötä myös taitava perinteinen piirtäjä.
Vuonna 1978 Wattersonia haastateltiin Sun Heraldiin, jolle hän teki pilapiirroksia. Haastattelussa Watterson kuvaili työntekoaan ja sanoi: ”Ideoiden löytäminen on tuskallista, mutta piirtäminen hauskaa.” Viimeisenä vuonnaan collegessa Watterson maalasi suurella vaivalla Michelangelon Aatamin luomisen huoneensa kattoon. Hän joutui kuitenkin maalaamaan sen peittoon lukuvuoden lopussa.
Lukiosta valmistumisensa aikoihin Watterson seurusteli koulun apulaisrehtorin tyttären Melissa Richmondin kanssa. He menivät naimisiin 8. lokakuuta 1983. Wattersonin uran loppumisen jälkeen he adoptoivat tyttären nimeltä Violet.
Pilapiirtäjänä
Watterson solmi collegen jälkeen määräaikaisen työsuhteen The Cincinnati Post -lehden poliittisena pilapiirtäjänä. Kokematon Watterson ei kuitenkaan tuntenut Cincinnatin paikallispolitiikkaa eikä miellyttämisen halustaan huolimatta sopeutunut suuren lehden rajoituksiin, joten epäonnista ja lannistavaa työsuhdetta ei jatkettu. Kokemuksen jälkeen Watterson ymmärsi, että hänestä ei ollut poliittiseksi pilapiirtäjäksi. Vuoden 1980 heinäkuun 17. päivänä julkaistu piirros oli sikäli huomionarvoinen, että siinä esiintyi ensimmäisen kerran Lassin näköinen, piikkitukkainen pikkupoika.
Ammo Baba
Emmanuel Baba Dawud (27. marraskuuta 1934 – 27. toukokuuta 2009) eli Ammo Baba(arabiaksi: عمو بابا,syyriaksi: ܥܡܘ ܒܒܐ) oli entinen irakilais-assyrialainen, kansainvälisesti tunnettu jalkapalloilija ja Irakin maajoukkueen valmentaja. Baba teki ensimmäisen maalinsa Irakin hyväksi vuonna 1957 ottelussa Marokkoa vastaan II suuressa pan-arabilaisessa pelissä Beirutissa.
Ura valmentajana
Baba loukkaantui vuonna 1965, ja hänestä tuli bagdadilaisen joukkueen valmentaja.