cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Birendranagar
Vuonna 2011 kaupungin väkiluku oli 47 914 ja se on 350 804 asukkaan Surkhetin piirikunnan hallintokeskus ja ainoa kaupunki. Kaupungin pinta-ala oli 35,0 neliökilometriä. thumb|left|210px|Temppeli runsas 3 kilometriä kaupungin keskustasta kaakkoon. Kaupunki on saanut nimensä Nepalin kuningas Birendran (Birendra Bir Bikram Shah, 1945–2001) mukaan, jonka ohjauksessa kaupunki suunniteltiin ja perustettiin.
Kaupungissa toimii vuonna 2010 perustettu (Nepalin) Keskilännen yliopisto (Mid-Western University). Kaupungin itäosissa on kansallisiin lentoihin käytetty Birendranagarin lentoasema.
Nuijamaan vaakuna
thumb|150px|Nuijamaan vaakuna (1960–1988) Nuijamaan vaakuna oli Nuijamaan kunnan tunnus, joka puhuvana vaakunana viittaa kunnan nimeen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä esiin työntyvä, kultakyntinen, musta karhun kämmen, joka pitää punaista nuijaa.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Nuijamaan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 4. joulukuuta 1959. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 24. maaliskuuta 1960.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1989, kun Nuijamaa liittyi Lappeenrannan kaupunkiin.
Christian Holmqvist
Christian Holmqvist (s. 1974 ) on suomalainen säveltäjä. Hän on saavuttanut palkintosijoja Kuopion sävellyskilpailussa, jota ei enää järjestetä. Edition Tilli on kustantanut joitakin hänen teoksiaan. Holmqvist on opiskellut sävellystä yksityisesti Lars Karlssonin ja Harri Vuoren oppilaana.
MotorSport
MotorSport on suomalainen moottoriurheilupainotteinen televisio-ohjelma, jota on esitetty lauantaisin ja sunnuntaisin Yle TV2-kanavalla. Ensimmäinen jakso esitettiin 13. marraskuuta 2011. Ohjelmaa juontaa Nita Korhonen ja Noora Hautakangas, ja tuottaa Matti Kyllönen. Ohjelma on jatkoa päättyneelle Ruutulippu-ohjelmalle.
Kahvittelu
Kahvittelu, kahvitarjoilu tai kahvinjuonti on erityisesti Suomessa ja Ruotsissa yleinen sosiaalinen instituutio, jossa kokoonnutaan juomaan kahvia sekä syömään makeita ja suolaisia leivonnaisia ja samalla keskustelemaan. Kahvittelu voi olla työnteon tai kotiaskareet keskeyttävä tauko, kotiin kutsutuille vieraille laadittava, ruokailua kevyempi tarjoilu, työpaikan tai järjestöelämän kokoustarjoilu tai pistäytyminen kahvilassa joko yksin tai isommassa seurueessa. Perinteiset tavat tarjoilla kahvia ja leivonnaisia ovat valmiiksi katettu istumapöytä pienemmälle seurueelle tai noutopöytäperiaatteeseen perustuva seisomapöytä isommalle seurueelle esimerkiksi juhlissa.
Kahvittelu on enemmänkin yhdessäoloa korostava sosiaalinen tapahtuma ja virkistäytymiseen tarkoitettu tauko kuin varsinainen ruokailuhetki. Pohjoismaisessa kahvikulttuurissa pelkän kahvin juonti ei kuitenkaan yleensä riitä, vaan perinteisesti kahvin kanssa tarjotaan kahvileipää eli pullaa, viinereitä, kakkuja, keksejä tai pikkuleipiä. Ruokaisampi kahvitarjoilu syntyy suolaisista leivonnaisista, kuten karjalanpiirakoista, pasteijoista, voileivistä tai voileipäkakusta.
Kahvipöytä ja sen antimet
Kahvin ohella on kohteliasta tarjoilla halukkaille vaihtoehtona teetä. Lapsille tarjoillaan yleensä mehuja tai virvoitusjuomia.
Vastine iltapäiväteelle
Pohjoismainen kahvittelu vastaa monella tavoin anglosaksisen kulttuurin teehetkeä leivonnaisineen (iltapäivätee, kello viiden tee), joskin Britanniassa ja Australiassa sanalla tea voidaan kutsua myös varsinaista ateriaa.
Kahvikutsut
thumb|[[Anna Sahlstén: Kahvimummo, 1895. Suomessa kansalla oli aikoinaan tapana juoda kahvi tassilta eli kahvivadilta kupin sijasta, mutta nykyään tapa on käynyt harvinaiseksi. ]] Kahvikutsut tulivat muotiin 1700-luvulla Saksassa porvarisrouvien kesken iltapäivisin. Sieltä tapa levisi Ruotsiin ja Suomeen, aluksi muun muassa naisten vastineeksi miesten alkoholinkäytölle. Maissa, joissa lounas nautitaan iltapäivisin, naisten keskeiset kahvihetket sijoittuivat klo 11 tienoille.
Suomessa kahvikutsut ovat suosittuja perhejuhlien kuten ristiäisten, syntymäpäivien, valmistujaisten ja kihlajaisten vietossa. Niiden kestoaikaa ei yleensä ole rajattu kuten cocktailtilaisuuksien, vaan ystävät ja sukulaiset voivat viipyä pidempäänkin. Ennen kahvia ja kahvileipiä voidaan tarjota voileipiä, voileipäkakkua tai muuta pikkusuolaista, jos juhliin on esimerkiksi tultu pitkän matkan takaa.
Kahvitauko ja kahvihuone
Suomen tai Ruotsin työaikalaki ei tunne erityisiä kahvitaukoja, vaan ne perustuvat työpaikalla noudatettuun käytäntöön, jota useimmat työnantajat noudattavat. Teollisuudessa ja muussa suorittavassa työssä kahvitauot aamu- ja iltapäivän puolivälissä ovat työpaikoilla yleisiä Suomessa ja Ruotsissa. Kahvittelu käsitteenä on tuttu myös Saksassa, josta se Pohjoismaihin 1700-luvulla tulikin, mutta saksalaisilla työpaikoilla sitä harrastetaan vain erikoistilaisuuksissa, kuten jonkun eläkkeelle jäämistä juhlittaessa. Niinpä Ruotsia ja Suomea pidetään maailman ainoina maina, joissa kahvittelu on päivittäinen käytäntö työpaikoilla.
Perinteinen tapa pitää kahvitauko työpaikalla oli aiemmin oma termospullo, jossa tuotiin mukana kotona keitettyä kahvia. Tämä käytäntö jatkuu ulkotöissä kaukana asutuksesta. Nykyisin työpaikoille on usein järjestetty erityinen kahvihuone, työntekijöiden keittiömäinen taukotila kahvinkeittimineen ja jääkaappeineen. Kahvi on joko työnantajan tarjoamaa tai kahvittelijat maksavat tietyn summan itse työpaikan kahvikassaan, joka voi olla pieni rahalipas kahvihuoneessa. Keittimen ja kahvikassan voi korvata kolikkokäyttöinen kahviautomaatti.
Jos kahvitauon aika on määrätty, kuten teollisuustyössä, kahvitauko voi olla työpaikan tärkeä päivittäinen sosiaalinen tapahtuma, johon kaikkien oletetaan osallistuvan. Nykyisin yhä useammin työpaikkojen kahvihuoneessa käydään pitkin päivää omien töiden salliessa. Toimivaa kahvihuonetta kuvataan ”yrityksen tietotoimistona”, jossa työhön liittyvä hiljainen tieto liikkuu tehokkaasti työntekijältä toiselle. Kahvihuone ja yhteiset kahvitauot lisäävät työpaikan yhteisöllisyyttä ja verkostoitumista ja toimii ensiapuna työongelmien ratkaisuun.
Kahvittelu populaarikulttuurissa
Kahvipöydän äärellä käydyt keskustelut ovat olleet olennainen osa monia suomalaisia televisiosarjoja, esimerkkeinä 1960-luvun Heikki ja Kaija ja 1970-luvun Rintamäkeläiset. Niiden kahvittelu- ja jaarittelukohtauksia on myös parodioitu monissa sketsiviihdeohjelmissa.
Mathew Baker
Isänsä Jamesin oppipoikana ja telakkaympäristössä kasvaneena Mathew perehtyi laivanrakennukseen ja kirjattiin mestareiden listaan 1572. Kun John Hawkins uudisti laivaston hallintoa kehittämällä laivanrakennuksen työmenetelmiä, Mathew Bakeristä tuli ehkä Tudorien ajan merkittävin laivasuunnittelija. Hänen tiedetään suunnitelleen ainakin laivat Dreadnought, Vanguard, Merhonour ja Repulse.
Laivanrakennuksen kehitys
thumb|right|Mathew Bakerin laatima skissi Mathew ei pitänyt kilpailjastaa Phineas Pettistä, jonka kanssa hän kilpaili Elisabet I laivaston pääsuunnitteljan paikasta. Menestyksensä Mathew saavutti, kun hänestä tuli ensimmäinen tunnettu laivanrakennusmestari, joka laati laivoista suunnitelmat paperille. Tuolloin vielä traditiona rakennuspaikalla mitoittaa laiva. Pienoismallit eivät sen jälkeen enää olleet ainoa tapa ymmärtää laivanrakennuksen salat ja piirustukset auttoivat rakentajaa keskustelemaan työstä tilaajan kanssa.
Haller
Haller voi tarkoittaa seuraavia:
Hr. Ms. Mercuur (A900)
Hr. Ms. Mercuur (runkonumero A900) on Alankomaiden kuninkaallisen laivaston sukellusveneiden emälaiva.
Linnikin lause
Linnikin lause vastaa analyyttisen lukuteorian alalla Dirichlet'n aritmeettisia lukujonoja koskevan lauseen pohjalta nousevaan luonnolliseen kysymykseen.
Hr. Ms. Mercuur (A900)
Valmistus
Alus tilattiin Damen Scheldeltä Vlissingenistä, missä köli laskettiin 6. marraskuuta 1985 telakkanumerolla 372. Se laskettiin vesille 25. marraskuuta 1986 ja valmistui 21. elokuuta 1987.
Linnikin lause
Olkoot a ja d sellaisia keskenään jaottomia positiivisia kokonaislukuja, että 1 ≤ a ≤ d. Tällöin aritmeettinen lukujono
missä n käy läpi kaikki positiiviset kokonaisluvut, sisältää Dirichlet'n lauseen mukaan äärettömän määrän alkulukuja.
Olkoon p(a,d) näistä pienin kullakin a ja d.
Linnikin lauseen mukaan on tällöin olemassa sellaiset positiiviset reaaliluvut c ja L, että:
Lause on nimetty Juri Vladimirovitš Linnikin mukaan. Hän todisti sen vuonna 1944. Vaikka Linnikin todistuksen mukaan c ja L ovat efektiivisesti laskettavissa, hän ei esittänyt niille numeerisia arvoja.
Lisäksi Heath-Brownin tuloksessa vakio c on efektiivisesti laskettavissa.
missä \varphi on Eulerin funktio.
On myös esitetty olettamus, että:
Raasakkakoski
pienoiskuva|Raasakkakoski voimalaitospatojen ollessa auki. pienoiskuva|Tukkilaiskisat Raasakkakoski on yksi Iijoen koskista. Se sijaitsee Iijoen alajuoksulla Iin kunnassa noin 15 kilometriä Perämerestä itään. Nykyisin koski on valjastettu, ja alkuperäisen kosken pohjoispuolelle on rakennettu vuosina 1968–1970 Raasakan voimalaitos. Rakentaja on Pohjolan Voima Oy. Vedet on ohjattu patoaltaaseen, ja vesi alkuperäiseen jokeen säännöstellään padon kautta, mikä merkitsee sitä, että koski ei enää virtaa vapaana ja veden määrä on koskessa vähentynyt. Kosken pohjois- ja etelärannalla on kallio. Eteläistä kalliota paikalliset asukkaat kutsuvat nimellä Vipukallio ja pohjoista nimellä Kukkokallio.
Iijokea on käytetty monenlaiseen kuljetukseen. Tervaa on kuljetettu 1600-luvulta alkaen. Aluksi kuljetukseen käytettiin veneitä, mutta 1700-luvun lopulta lähtien lautat yleistyivät ja tervalastien koko kasvoi. Myös sahojen tarvitsemat tukit sekä yläjuoksulla toimineiden sahojen valmiit tuotteet kuljetettiin Iijokisuulle 1800-luvun loppuun saakka pelkästään lautoilla. Tukkeja alettiin uittaa irrallaan 1890-luvulta lähtien, ja Iijoen viimeinen sahalautta laskettiin vuonna 1900. Vuonna 1962 järjestettiin näytösluonteinen esitys, jossa tukkilautta laskettiin Pajarinkoskelta Iin Haminaan. Yleisölle oli järjestetty mahdollisuus seurata lautan laskua Raasakkakosken Kukkokalliolta. Yleisön joukossa oli suuri määrä Suomalais-Amerikkalaisen yhdistyksen jäseniä samoin kuin Yhdysvaltain Helsingissä olevan suurlähetystön henkilökuntaa. Myös suurlähettiläs puolisoineen oli paikalla.
Iijoen uitto antoi lisäansioita seudun asukkaille ja vilkastutti 1900-luvulla elämää kosken ympärillä. Uitto päättyi vuonna 1988, mutta uittoperinteitä ei ole unohdettu. Koskessa järjestetään kesäisin, tavallisesti heinäkuun ensimmäisenä lauantaina, tukkilaiskisoja. Silloin voimalaitospadot avataan ja vesi juoksutetaan koskeen. Kisojen järjestäjinä toimivat Iin kunta ja Ii-instituutti, liikelaitokset ja Iin Urheilijat ry. Kisoja on järjestetty 1950-luvulta alkaen. Niiden järjestämisessä oli pitkä tauko voimalaitoksen rakentamisen jälkeen, mutta 2000-luvulla ne aloitettiin jälleen. Vuonna 2018 pidettiin suomenmestaruuskilpailut.
Kalastus on ollut tärkeä elinkeino Raasakkakoskella, niin kuin koko Iijoella. Ennen voimalaitoksen rakentamista koskesta saatiin runsaasti siikaa ja lohta, joita pyydettiin lipolla. Haukien ja nahkisten pyytämiseen käytettiin katiskoja ja pajusta tehtyjä mertoja. Vuonna 2018 Raasakkakosken vanhaan uomaan on avattu Uiskarin kalatien portti, ja kalatietä kehitetään valtion rahoituksen avulla. Veden laatua tarkkaillaan, ja juoksutuksia on lisätty, mikä on edellytys kalan nousemiselle ohi voimalaitoksen. Luonnonuomaan on myös istutettu lohia. Luonnonvarakeskus tutkii jokea ja on löytänyt vanhasta jokiuomasta luonnonvaraisia lohenpoikasia, mikä todistaa lohen lisääntyvän luontaisesti Iijoessa.
Noin kilometrin päässä koskesta kaakkoon sijaitsee Kiviharju, jossa on tehty arkeologisia kaivauksia ja löydetty rautakautisia asuinpaikkajäännöksiä, mistä voi päätellä, että aluetta on asutettu jo esihistoriallisina aikoina sitä mukaa kuin maankohoamista on tapahtunut jääkauden jälkeen. Nykyisin kosken molemmin puolin on asutusta, mutta nuoret lähtevät usein taajamiin etsimään parempaa toimeentuloa. Kesäisin osa heistä palaa mökeilleen kosken rannalle.
Klooriakne
thumb|220px|Klooriaknen aiheuttamia pustuloita, noduluksia ja kystia thumb|220px|Viktor Juštšenko vuonna 2006 Klooriakne on klooriyhdisteiden, varsinkin dioksiinin aiheuttama märkänäppyläinen ihottuma. Etenkin korvien takana, silmien ympärillä ja hartioissa esiintyy komedoja (ihomatoja) ja erityisesti avoimia komedoja eli mustapäitä. Nämä johtuvat siitä, että talirauhasten tiehyet tukkeutuvat niitä reunustavan solukon liikakasvun takia.
Harvoin esiintyy varsinaista tulehdusta, sen sijaan pustuloita (märkää sisältäviä pieniä rakkuloita), noduluksia (kyhmyjä) ja kystia. Klooriakneen voi liittyä ihon ja kynsien sidekalvojen tummumista eli ylimääräistä pigmentaatiota. Klooriaknea voi esiintyy kaikissa ikäryhmissä, mutta lapset ovat selvästi aikuisia herkempiä.
Aknemuoto tuli tunnetuksi useissa kemikaalionnettomuuksissa Saksassa sekä vuonna 1976 Italiassa, kun Sevesossa pääsi torjunta-ainetehtaan säiliöstä useita kilogrammoja dioksiinia ilmaan. Tunnetuin uhri on Ukrainan presidentti Viktor Juštšenko. Kyseessä oli tahallinen myrkytys hänen ollessaan presidenttiehdokkaana.
In the Army Now
In the Army Now on englantilaisen Status Quo -yhtyeen vuonna 1986 ilmestynyt, järjestyksessään 19. albumi. Albumin nimikappale on alun perin hollantilaisen Bolland & Bolland -duon vuonna 1981 levyttämä kappale, josta Status Quo teki selvästi rokkaavamman sovituksen. Albumin kansikuva on mukaelma toisen maailmansodan aikaisesta kuuluisasta valokuvasta Iwo Jiman lipunnosto.
Romano Scarpa
Romano Scarpa (27. syyskuuta 1927 Venetsia, Italia – 23. huhtikuuta 2005 Málaga, Espanja) oli italialainen Aku Ankka -piirtäjä ja -käsikirjoittaja. 1950-luvulta alkaen hän piirsi lähes 15 000 sivua ankka- ja hiiriseikkailuja.
Scarpa piti lapsena suunnattomasti amerikkalaisista piirretyistä. Lapsena hän luki Topolino-lehdestä Floyd Gottfredsonin Mikki Hiiri -sarjakuvia ja myöhemmin erityisesti myös Carl Barksin tarinoita. Molempia hän piti myöhemmin esikuvinaan. Taidekoulutaustaa hän sai Venetsian taideakatemiasta ja opiskeli myös arkkitehtuuria. Vuosina 1945-1953 hänellä oli oma animaatiostudio, jossa hän teki mainoksia ja muutamia lyhyitä piirrettyjä, joiden juoni oli usein lainattu Hans Christian Andersenin saduista. Hän palasi animaatioiden pariin vielä 1970-80-luvuilla ja piirsi muun muassa Ankronikka-sarjaa.
Kun vuonna 1956 Italian Topolino-sarjakuvalehdellä ei ollut enää uusia Gottfredsonin tekemiä Mikki Hiiri -sarjakuvia julkaistavana, vastuu sarjojen tekemisestä jäi Scarpalle. Hän piirsi kuitenkin myös Ankka-sarjoja. Scarpa kirjoitti moniin tarinoihinsa käsikirjoituksen itse, mutta hän työskenteli myös käsikirjoittajien, kuten Guido Martinan ja Fabio Michelinin kanssa. Scarpan tussaajina toimivat mm. vuosina 1956-1958 Luciano Gatto, 1959-1962 Rodolfo Cimino ja 1961-1971 Giorgio Cavazzano.
Hänen tunnetuimpia sarjojaan on nähty Suomessa Aku Ankan taskukirjoissa vuodesta 1970 lähtien ja hänen Disney-sarjakuvistaan on suomeksi julkaistu kaksi kokoelmaa: Ankantekijät 2: Lentävä skotlantilainen ja Aku Ankan taskukirjan erikoisnumero Kalin kynsi. Suuri osa hänen tuotannostaan on kuitenkin vielä julkaisematta Suomessa.
Scarpa loi Ankkalinnaan lukuisia uusia hahmoja, kuten Riitta Hanhen, Kuuno Kaakkurin, Into Ankan ja Atomiinuksen. Scarpalle myönnettiin vuonna 1990 Luccan sarjakuvafestivaaleilla Yellow Kid -palkinto elämäntyöstään sarjakuvien parissa.
HMS Amphion (1846)
HMS Amphion oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1846 vesillelaskettu 36-tykkinen puurunkoinen höyryfregatti, joka oli alun perin tilattu purjealuksena ja valmistuksen aikana muutettu höyrykäyttöiseksi.
Valmistus
Alus tilattiin 13. toukokuuta 1828 Castor-luokan fregattina nimellä HMS Ambuscade Woolwichin telakalta. Se nimettiin 31. maaliskuuta 1831 uudelleen HMS Amphioniksi. Köli laskettiin 15. huhtikuuta 1840. Se tilattiin 18. kesäkuuta 1844 uudelleen Whiten suunnitelmien mukaisena potkurifregattina. Alus laskettiin vesille 14. tammikuuta 1846 ja valmistui 13. toukokuuta 1847. Alukseen East India Docksilla asennetun John Ericssonin suunnitteleman höyrykoneen valmisti Miller, Ravenhill and Company. Koneiston asentaminen rajoitti aluksen varasto- ja säilytystiloja merkittävästi. Aluksen rungon valmistuskustannukset olivat 36 115 puntaa ja koneiston valmistus- ja asennuskulut olivat 16 673 puntaa. Lisäksi aluksen varustaminen Sheernessissä merikelpoiseksi maksoi 22 794 puntaa.
Aluksen aseistus supistettiin vuonna 1848 kolmeenkymmeneen tykkiin, mutta tykkien määrä palautettiin vuonna 1856 takaisin 36:een.
Palvelus
Alus palveli Krimin sodassa kesinä 1854 ja 1855 Itämerellä. Sillä palvellut ylimatruusi George Quinnell on haudattu Isosaareen.
Alus poistettiin palveluksesta 20. joulukuuta 1862 Sheernessissä ja myytiin 12. lokakuuta 1863 romutettavaksi W. Williamsille.
Covid fan tutte
Ooppera on herättänyt huomiota paitsi Suomessa, myös ulkomailla. Hufvudstadsbladetin kriitikko Wilhelm Kvist lyttää koko esityksen idean: "[P]roduktio on lähtökohdiltaan moukkamainen" jutussaan, joka on otsikoitu "Oopperalaulajien narsismilla ei ole rajoja". Esityksestä kertoo myös New York Times.
Esitys on nähtävissä myös Yle Areenassa.
Arvid Söderman
Arvid Severin Söderman (28. syyskuuta 1905 Korsnäs – 24. maaliskuuta 1984) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Mikko Nisula
Mikko Nisula (s. 9. syyskuuta 1974) on suomalainen orkesterimusiikin säveltäjä. Hän opiskeli Pietarin konservatoriossa, ja suoritti sävellysdiplomin vuonna 2002. Nisulan instrumentti on harmonikka.
Fosfopentoosi-isomeraasi
thumb|Malli [[Escherichia coli -bakteerin fosfopentoosi-isomeraasin rakenteesta.]] Fosfopentoosi-isomeraasi eli riboosi-5-fosfaatti-isomeraasi on entsyymi, joka katalysoi ribuloosi-5-fosfaatin ja riboosi-5-fosfaatin välistä isomeroitumisreaktiota. Entsyymi osallistuu pentoosifosfaattireittiin ja osana fotosynteesiä tapahtuvaa Calvinin kiertoa. Fosfopentoosi-isomerasin EC-numero on EC 5.3.1.6.
Toiminta
Rakenteeltaan fosfopentoosi-isomeraasi on dimeeri. Entsyymin katalysoima isomeroituminen tapahtuu 1,2-enediolivälivaiheen kautta. Pentoosifosfaattireitissä tämä muodostuu ribuloosi-5-fosfaatista, siten, että entsyymin aktiivisen kohdan glutamiinihappo on glutamaattimuodossa ja ottaa vastaa protonin C1-asemassa sijaitsevalta hiileltä ja tämän jälkeen asparagiinihappo luovuttaa protonin C2-hiileen liittyneelle happiatomille. Yhden protonin vastaanottamisen ja yhden protonin luovuttamisen jälkeen muodostuu 1,2-enediolivälituotteesta riboosi-5-fosfaatti. 475px|Fosfopentoosi-isomeraasin katalysoima reaktio.
Calvinin kierrossa fosfopentoosi-isomeraasi katalysoi riboosi-5-fosfaatin muuntumista ribuloosi-5-fosfaatiksi. Mekanismi on käänteinen pentoosifosfaattireitissä tapahtuvaan isomeroitumisreaktioon verrattuna.
Assane Demoya Gnoukouri
Assane Demoya Gnoukouri (s. 28. syyskuuta 1996 Abidjan) on norsunluurannikkolainen jalkapalloilija, joka edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Internazionalea. Oikeajalkainen Gnoukouri on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Ura
Gnoukouri siirtyi Internazionalen nuorten joukkueeseen vuonna 2014 toisesta italialaisseurasta, Altovicentinosta. Tätä ennen hän oli edustanut myös ranskalaista Olympique de Marseillea. Gnoukourin debyytti Internazionalen edustusjoukkueen paidassa Serie A:ssa tapahtui huhtikuussa 2015 Hellas Veronaa vastaan.
Suomen maantieteelliset alueet
Suomen maantieteelliset alueet (Die geographischen Gebiete Finnlands) on J. G. Granön kirjoittama tietokirja, joka ilmestyi saksaksi vuonna 1931 ja seuraavana vuonna myös suomeksi. Se oli käytännössä laajennettu ja yksityiskohtaisempi versio Suomen kartaston vuoden 1925 laitoksessa esitetystä Suomen aluejaosta. Granö kirjoitti teoksen Puhtaan maantieteen jälkeen. Siinä hän oli esitellyt kehittämäänsä maisematiedettä, ja Suomen maantieteellisissa alueissa Granö keskittyi enemmän aluetieteen käytännön sovellukseen.
Tausta
Granön pääteos Puhdas maantiede oli ilmestynyt alkujaan saksaksi 1929. Siinä hän esitteli kehittelemäänsä omaperäistä maisemamaantiedettä. Tutkijana Granö tavoitteli kansainvälisen tiedeyhteisön hyväksyntää, mutta teoksen saama kritiikki oli hänelle pettymys. Hän päätti kuitenkin jatkaa työtä aluetieteensä tunnetuksi tekemiseen, kun oli saanut positiivista palautetta vuonna 1930 Saksaan suunnatusta esitelmämatkasta. Granö päättikin jatkossa kuitenkin keskittyä luomaan ideoilleen käytännön sovelluksia vaikeaselkoisen teoreettisen pohdinnan sijaan. Hän laajensikin Suomen kartaston vuoden 1925 laitoksessa julkaistun kirjoituksen itseäniseksi tutkimukseksi, joka julkaistiin ensin saksaksi nimellä Die geographischen Gebiete Finnlands. Suomen kartaston kirjoituksen lisäksi Suomen maantieteelliset alueet -teoksen pohjalla oli Granön Tarton yliopistossa luomansa Viron maisematieteellinen aluejako.
Sisältö
Granö päätti keskittyä Suomen maantieteellisissä alueissa maisemien perusteella muodostettavia yhtenäisiä kokonaisuuksia ja jätti kokonaan lähiötieteellisen aluejaon kehittämisen. Suomen maantieteelliset alueet oli silti suuritöinen teos, vaikka sen aluejako olikin rajattu laajempiin kokonaisuuksiin. Vaikka hän käyttikin jo Suomen kartastossa esitettyä aluejakoa, Granö laajensi ja tarkensi aluejakomenetelmien ja alueiden esittelyä. Kartaston aluekuvaus oli ollut vain 12 sivun ja yhden kartta-aukeaman mittainen, mutta Suomen maantieteellisten alueiden alkuperäinen saksankielinen painos oli yli 170-sivuinen. Siinä oli tekstin lisäksi karttapiirroksia valokuvia ja yksityiskohtaisia tilastoja. Granön pääkriteeri maisematyyppien määrittelyssä oli se, kuinka leimaa-antavia tietyt ainekset olivat maisemassa. Granön lopputuloksena oli, että vesi oli määräävässä asemassa maisetyypissä, joka kattoi lähes puolet Suomesta.
Puhtaassa maantietessä Granö ei käsitellyt maantieteellisen fysilogian kuvausta, mutta Suomen maantieteellisissä alueissa hän antoi asiasta yksityiskohtaisen kuvauksen. Granön mukaan ulkoiset tekijät, kuten lämpövaihtelut, tuuli, vesi ja eliöt, vaikuttivat merkittävästi Suomen maisemiin. Suomessa luonnonfysiologialla oli selkeästäi suurempi vaikutus kuin tiheämmin asutuilla alueilla. Granö kuvasi teoksessa kuitenkin runsaasti erilaisia kulttuurifysiologian vaikutuksia. Jo Suomen kartaston kartat olivat esittäneet Suomen voimakkaat kehityserot, mutta vasta Suomen maantieteellisissä alueissa Granö osoitti selkeästi Suomen lounaisosien Kulttuuri-Suomen ja koillis- ja pohjoisosien Luonnon-Suomen erot. Vaikka hän tarkastelikin runsaasti kulttuurifysiologiaa, hän myös totesi, että se perustuu aina luonnonfysiologiaan, sillä ihmisen maantieteellinen toiminta oli periaatteessa luonnonoloihin sopeutumista tai niiden muuttamista.
Vastaanotto
Suomen maantieteelliset alueet otettiin Suomessa hyvin vastaan, mihin osaltaan vaikutti se, että teos perustui monien tieteilijöiden yhteisvoimin julkaisemaan Suomen kartastoon. Teosta kritisoi oikeastaan vain Granön vanha kiistakumppani Iivari Leiviskä, jonka mielestä teosta olisi pitänyt oikoa, koska se perustui pääosin kartoista saatuihin tietoihin ja sivuutti monia maisematekijöitä. Suomen maantieteelliset alueet kuitenkin sivuutettiin lähes täysin ulkomaisissa tieteellisissä kirjoituksissa, sillä siitä ilmestyi vain kymmenkunta arvostelua.
Elton Brand
Elton Tyron Brand (s. 11. maaliskuuta 1979 Cortland Manor, New York ) on yhdysvaltalainen koripalloilija, joka pelaajauransa jälkeen on toiminut muun muassa Philadelphia 76ersin toimitusjohtajana syksystä 2018 alkaen. Brand pelasi isona laitahyökkääjänä tai sentterinä viidessä NBA-joukkueessa.
Chicago Bullsin varaama Brand oli vuoden 1999 NBA:n varaustilaisuuden ensimmäinen varaus. Ennen ammattilaisuraansa hän pelasi yliopistokoripalloa Duken yliopiston joukkue Duke Blue Devilsissä.
Brand pelasi NBA:n tähdistöottelussa vuosina 2002 ja 2006. Vuonna 2000 hänet valittiin yhdessä Steve Francisin kanssa NBA:n vuoden tulokkaaksi. Brand kuului pronssia saavuttaneeseen Yhdysvaltain maajoukkueeseen Japanin MM-kilpailuissa 2006.
Brand ilmoitti 36 vuoden ikäisenä elokuussa 2015 lopettavansa kilpauransa.
HC Sierre
HC Sierre (virallisesti HC Sierre-Anniviers) on sveitsiläinen jääkiekkojoukkue Sierrestä. Joukkue pelaa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Nationalliga B:ssä.
Joukkueessa on ollut suomalaisia valmentajia, Juhani Tamminen kolmena kautena vuosina 1988–1991 ja Heikki Leime kahtena kautena vuosina 2006–2008. HC Sierren suomalaisia pelaajia ovat olleet Jali Wahlsten (1988–1989), Teemu Aalto (2005–2006), Pasi Saarela (2005–2006), Tomi Pöllänen (2006–2007) ja Dennis Saikkonen (2011–2012).
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Adlwang
Adlwang on kunta Steyr-Landin piirissä, Ylä-Itävallan osavaltiossa Itävallassa. Kunnan asukasluku oli vuoden 2019 arvion mukaan 1 876. Pinta-ala on 17,18 neliökilometriä ja asukastiheys on noin 109 asukasta neliökilometriä kohden. Kunnan pormestari on tällä hetkellä Franz Hiesimayr. Kunta sijaitsee 422 metrin korkeudella merenpinnasta.
Heller
Fiktiivisiä hahmoja:
Muita:
'
Conviasa
Conviasa (Consorcio Venezolano de Industrias Aeronáuticas y Servicios Aéreos, S. A.; IATA: V0, ICAO: VCV, kutsukoodi: CONVIASA) on venezuelalainen lentoyhtiö. Se toimii Venezuelan vesi- ja lentoliikenneministeriön alaisuudessa. Koronapandemian helpottumisen jälkeen yhtiö on aloittanut voimakkaan laivaston ja reittiverkoston laajentamisen. Kesällä 2022 yhtiö aloittaa suorat reittilennot Iranin Teheraniin ja Qatarin Dohaan vastahankituilla Airbus 340-sarjan koneilla. Lisäksi säännöliisiä kansainvälisiä reittejä on mm. Kuuban Havannaan, Argentiinan Buenos Airesiin ja Nicaraguan Managuaan.
Dick Orkin
Dick Orkin (9. heinäkuuta 1933 Williamsport, Pennsylvania – 24. joulukuuta 2017 Thousand Oaks, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen radiotuottaja ja -näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa parodisen supersankarihahmon Chickenmanin luojana, käsikirjoittajana ja pääosan esittäjänä. Toinen tunnettu Orkinin luoma radiosarja on Tooth Fairy, jota on lähetetty yli 2 500:n radioaseman kautta.
Orkin johti perustamaansa radio- ja televisiomainoksia tuottavaa The Famous Radio Ranchia. Dick Orkin nimettiin National Association of Broadcasters Hall of Fameen vuonna 2002.
Joroisten Maanpuolustusmuseo
Joroisten Maanpuolustusmuseo on entisen kansakoulun rakennuksessa Joroisten Huutokoskella toimiva museo, jossa on muun muassa univormujen näyttely. Univormuista esillä ovat esimerkiksi jääkärivänrikki, suojeluskuntalainen, puna-armeijan sotilaita, Viron itsenäistymissotien aikainen sotilas, suomalainen kornetti vuoden 1922 mallia olevassa univormussa sekä Lotta Svärdin jäsenten univormuja. Kokoelmaan kuuluu lisäksi myös tykki. Esineitä on koottu jo noin 120 vuoden ajan.
Mohamed Chakouri
Mohamed Chakouri (, s. 21. toukokuuta 1986 Arles, Ranska) on ranskalais-algerialainen jalkapalloilija. Laitapuolustajana pelaava Chakouri on ollut ilman seuraa vuodesta 2011 lähtien.
Ura
Chakouri pelasi juniorivuotensa Ranskassa, jossa hän aloitti myös ammattilaisuransa vuonna 2004 Montpellier’n riveissä. Sittemmin hän siirtyi tammikuussa 2008 Belgiaan Charleroihin. Seura vapautti hänet sopimuksestaan kauden 2010–2011 jälkeen.
Maajoukkueura
Chakouri pelasi Ranskan alle 19- ja 21-vuotiaiden maajoukueissa yhteensä 11 ottelua. Elokuussa 2010 hän sai ensimmäisen maajoukkuekutsun aikuisten tasolla Algerian maajoukkueeseen vuoden 2012 Afrikan kisojen karsintaotteluun Tansaniaa vastaan.
Pierluigi Gatti
Pierluigi Gatti (s. 29. maaliskuuta 1938 Tortona) on italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.
Leiden-asteikko
Leiden-asteikko (yksikön tunnus °L tai ÐL) on historiallinen lämpötila-asteikko, jota käytettiin 1900-luvun alkupuolella matalien, alle −183 °C, lämpötilojen mittaamiseen Hollannissa. Se on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat luonnollisen vedyn kiehumispiste (noin 20,4 K) ja hapen kiehumispiste (noin 90 K). Näille pisteille annettiin lämpötilat 0 °L ja noin 70 °L. Asteikkovälinä käytettiin kelvineitä, joten absoluuttinen nollapiste oli noin −20,4 °L. Koska lämpötilat mitataan vedyn kiehumispisteen suhteen, kutsutaan sitä suhteelliseksi asteikoksi. Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla.
Heike Kamerlingh Onnes (1853–1926) perusti kylmälaboratorion vuoden 1894 tienoilla Leideniin Alankomaihin. Mittareiden nesteenä käytettiin nesteytettyä happea, jonka kiehumispiste on −183 °C. Muut mittaustekniikat kehittyivät 1900-luvulla niin, että happimittareista voitiin luopua. Koska asteikko on 1 °C = 1 K = 1 °L, saadaan helpot muunnoskaavat ja
Limanpapu
Limanpapu eli voipapu (Phaseolus lunatus eli Phaeolus limensis) on hernekasvien heimoon kuuluva papulaji. Papu on saanut nimensä Perun pääkaupungin Liman mukaan. Suuria limanpapuja myydään toisinaan härkäpapuina, vaikka ne ovat eri kasveja.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|150px Limanpapu kasvaa joko 30–90 cm korkeana pensaana tai 2–4 m pitkinä köynnöksinä. Lehdet ovat kolmilehdykkäiset. Kukat ovat valkeat tai violetit. Juuret voivat tunkeutua kahden metrin syvyyteen.
Alkuperä ja levinneisyys
Limanpapu elää luonnonvaraisena Guatemalassa, Meksikossa ja Perussa. Siitä on jalostettu monia lajikkeita, joita viljellään laajalti tropiikissa. Monet niistä menestyvät vuoristossa, mutta jotkut pärjäävät myös merenpinnan tason kuumuudessa. Toiset genotyypit vaativat kukkiakseen 11–12,3 tunnin päivän, toiset kukkivat olipa päivän pituus mitä vain 9 ja 18 tunnin väliltä.
Ravintoarvo
thumb|120px|Tuoreita papuja. Limanpapuja kerätään ruoaksi sekä kesken kasvun (vihreinä palkoina) että kypsinä (vaaleankeltaisina). Ne pitää aina keittää, sillä raaoissa pavuissa on myrkkyä. Kuivia papuja liotetaan ennen keittämistä. Kiinassa limanpapuja käytetään myös idätettyinä.
Limanpavussa on vähemmän proteiineja kuin tarhapavussa, mutta proteiinit ovat helpommin imeytyviä, lysiinipitoisuus korkeampi eikä raakojen papujen myrkky ole eläinkokeiden mukaan yhtä vaarallista.
Euroopan hullu vuosi
Euroopan hullu vuosi on nimitys vuoden 1848 ajan tapahtumille Euroopassa. Tuon vuoden aikana monissa Euroopan maissa syttyi vallankumouksia ja väkivaltaisia kapinoita, joita innoittivat liberalismin, sosialismin ja nationalismin aatteet. Ranskassa, jota pidetään tapahtumien lähtömaana, kyseistä vuotta kutsutaan ”kansojen kevääksi” (Printemps des peuples), mutta yleensä puhutaan vallankumousvuodesta 1848.
Taustaa
thumb|right|250px|[[Horace Vernet: Pariisin barrikadit kesäkuussa 1848.]] Useat kansat olivat nousseet vastustamaan Napoleonin valloituksia. Heihin kuuluivat espanjalaiset, preussilaiset ja venäläiset. Wienin tanssivan kongressin jälkeisessä tilanteessa useissa maissa palattiin vanhoihin asemiin ja aiemmat hallitsijasuvut palasivat valtaistuimilleen. Ranskan ja Napoleonin valloittamilla alueilla palautettiin valtaan lähes kaikki entiset hallitsijat, ja muutamia uusia valtioita luotiin tasapainottamaan Euroopan poliittista karttaa. Myös Ranskaan palautettiin monarkia.
Liberalismin vyöry
Ranskan suuren vallankumouksen myötä oli syntynyt erityisesti liberaaleja aatteita sekä kansallisuusaate. Ranskassa kaadettiin vuonna 1830 jälleen kuninkaanvalta, jonka Wienin kongressi oli uudelleen luonut maahan. Näitä heinäkuun päiviä 27.–29. heinäkuuta 1830 kutsutaan kolmeksi kunniakkaaksi päiväksi. Vuonna 1830 saivat itsenäisyytensä Belgia ja Kreikka, ja myös puolalaiset taistelivat nousemalla tsaaria vastaan.
Kansallisuusaate
thumb|right|250px|[[Philipp Veitin maalaus Germania vuodelta 1848.]] Saksan ja Italian yhdentymispyrkimykset liikahtivat askeleen eteenpäin. Toisaalta Itävallan keisarikunta natisi pahasti liitoksissaan, sillä sen alaisuuteen kuuluneilla unkarilaisilla oli voimakas kansallisuusaate ja pyrkimys itsenäisyyteen.
Tapahtumat
Ranskan tapahtumien taustalla olivat teollistumisen luomat ongelmat työläisten keskuudessa. Lisäksi perunaruttoepidemian aiheuttama nälkä oli saanut pariisilaiset vaikeuksiin. Koska kuljetusyhteydet olivat hyvin puutteelliset, hyvän sadon seuduilta ei saatu viljaa kuljetetuksi puutteesta kärsiville alueille.
Kumouksellinen vaihe alkoi Krakovasta, Roomasta, Frankfurtista ja Pariisista. Vuodesta 1842 jatkuneet huonojen viljasatojen takia köyhyys lisääntyi ja leipä kallistui. Varsinkin kevät 1846 oli viljelylle huono. Kulutuksen vähentyessä tehtaat eivät voineet työllistää työläisiään. Puolassa tapahtui mielenosoituksia ja ruokaryöstöjä, jotka herättivät myötätuntoa Ranskassa. Vuoden 1847 sato oli Ranskassa vielä edellisiäkin huonompi.
Ranska
Tapahtumakalenteri:
Italia
Italian niemimaalla sijaitsi vuonna 1848 useita pikkuvaltioita. Kapinoita syttyi Palermossa, Toscanassa, Kirkkovaltiossa, Milanossa ja muissakin osissa Italiaa.
Vaikka järjestys palautettiin melko pikaisesti kaikkialle ranskalaisten ja itävaltalaisten avustuksella, useat hallitsijat joutuivat myöntymään alamaistensa vaatimuksesta perustuslain säätämiseen. Tästä sai alkunsa vähän myöhemmin tapahtunut Italian yhdentyminen Sardinian kuningaskunnan johdolla.
Itävalta
Monikansallisessa Itävallan keisarikunnassa nationalismin nousu synnytti kapinaliikkeitä. Kapinat leimahtivat liekkeihin Prahassa ja Wienissä. Kansan viha kohdistui erityisesti pääministeri ja ruhtinas Metternichiin, jonka eroa vaadittiin. Kansalliskaarti piiritti keisarin palatsin, ja keisarin oli pakko suostua pääministerinsä eroon. Ruhtinas pakeni Englantiin. Keisari hyväksyi maalle perustuslain. Keisari Ferdinand I luopui myös vallasta veljenpoikansa Frans Joosef I:n hyväksi. Sotamarsalkka Alfred zu Windischgrätzin komentamat joukot kuitenkin kukistivat pidemmälle menevät vallankumousyritykset Wienissä maaliskuussa ja lokakuussa sekä Prahassa kesäkuussa 1848.
Itävallan keisarin hetkellinen heikkous rohkaisi sekä unkarilaisia että saksalaisia kapinointiin.
Valtiopäivät lakkauttivat Unkarissa vanhan feodaalisen yhteiskuntajärjestyksen. Maa julistautui itsenäiseksi huhtikuussa 1849, mutta itävaltalaiset ja venäläiset kukistivat kapinan seuraavassa elokuussa.
Saksa
Berliinissä leimahtivat kapinat, ja Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV kieltäytyi keisarin kruunusta, jota Frankfurtin kansalliskokous hänelle tarjosi. Itävallan painostuksesta olot palautuivat ennalleen vuonna 1859.
Sr2
Sr2 on toinen kolmesta VR:n käyttämästä sähköveturityypistä. Niitä valmistettiin vuosina 1995–2003 kaikkiaan 46 kappaletta. Veturi perustuu sveitsiläiseen Lok 2000 -veturiin.
Historia
thumb|250px|Sr2 3204 alkuperäisissä väreissään [[Turun rautatieasemalla.|alt=]] Vuonna 1992 silloinen Valtionrautatiet tilasi tarjouskilpailun jälkeen 20 uutta Lok 2000 -tyyppistä sähköveturia SLM:lta ja ABB:ltä. Myöhemmin tehtiin 20 veturin lisätilaus, johon sisältyi 12 veturin optio. Kuusi optioista muutettiin sittemmin tilauksiksi, jolloin toimitettujen vetureiden kokonaismääräksi tuli 46. Lok 2000 -veturit olivat valmistuessaan maailman moderneimpia sähkövetureita. Vetureiden alkuperäinen valmistaja ja suunnittelija oli SLM (telit ja muu mekaniikka) yhdessä ABB:n kanssa (sähkötekniikka), mutta omistussuhteiden muutosten takia rakentajan nimeksi vaihtui kesken toimitusten Adtranz ja viimeksi Bombardier Transportation. Veturien korit valmisti alihankintana Transtech Suomessa. Veturit saivat tyyppimerkinnän Sr2 ja numerot 3201–3246.
Sr2-sarja oli ensimmäinen 1970-luvulla tilatun Sr1-sarjan jälkeen tilattu sähköveturisarja. Ensimmäiset kaksi veturia, numerot 3201 ja 3202, valmistuivat vuonna 1995. Niillä ajettiin Suomessa koeajoja pääasiassa nopeissa junissa Helsingin ja Oulun välillä. Virallisesti ne otettiin käyttöön keväällä 1996. Sr2-veturin sarjatoimitukset alkoivat pian tämän jälkeen ja kestivät vuoteen 2003 saakka. Kaikki Sr2-sarjan veturit ovat olleet aktiivisessa käytössä käyttöönotostaan lähtien. Veturi 3201 on kuitenkin toiminut syksystä 2021 alkaen varaosalähteenä.
Sarjan vetureiden lempinimiksi ovat vakiintuneet Alppiruusu, Käkikello, Marsu ja Möhkö. Näistä kaksi ensimmäistä viittaa vetureiden alkuperämaahan Sveitsiin, joskin Käkikello virheellisesti.
Ominaisuudet
Sr2 vastaa teknisesti sveitsiläistä Lok 2000 -veturia, jota käytetään muun muassa Sveitsissä, Norjassa ja Kiinassa (Hongkongissa). Sr2 on niin sanottu yleislinjaveturi, eli se on suunniteltu sekä tavara- että matkustajajunien vetoon. Veturin suurin sallittu nopeus on 210 kilometriä tunnissa. Koeajoissa sillä on ajettu suurimmillaan 232 km/h. Maksiminopeus 230 km/h oli merkittynä ensimmäisissä vetureissa, mutta sittemmin sitä on alennettu voimassa olevien säännösten mukaiseksi. Vetureita voidaan kytkeä yhteiskäyttöön enintään kolme kappaletta. Tämä tarkoittaa, että kolmea veturia voidaan ajaa yhden kuljettajan voimin yhdestä ajopöydästä. Kun Sr2-veturit kytketään yhteiskäyttöön, ensimmäisen veturin etummainen virroitin on ylhäällä ja takimmaisen veturin takimmainen virroitin on ylhäällä. Jos vetureita on yhteiskäytössä kolme, on keskimmäisen veturin virroitin vapaasti valittavissa eli mitään ”väärää” asentoa sillä ei ole.
Muotoilu
Kori on muotoiltu aerodynaamisesti edullisesti sekä nokaksi että junaa vasten olevaksi peräksi. Ulkomuodon on suunnitellut lähinnä urheiluautoissa mainetta niittänyt italialainen Pininfarina. Rakenteessa on käytetty rungon teräksen lisäksi synteettisiä muoveja nokkaosissa ja ohjaamoissa sekä alumiinia kattokoteloissa. Muuntaja on sijoitettu telien väliin korin alle, jolloin painopiste saadaan mahdollisimman alas. Veturin sisällä sähkölaitteet on sijoitettu veturin molemmille reunoille, ja veturin keskellä kulkee ohjaamot yhdistävä huoltokäytävä. Ohjaamot on suunniteltu uusimman ergonomisen tiedon mukaisiksi. Tuulilasin eri kerrosten väliin on höyrystetty ohut sähköä johtava hopeakerros, joka virrallisena pitää lasin kirkkaana huurteesta.
Tenkanen
Tenkanen voi viitata seuraaviin:
Sr2
Tekniikka
Ajomoottorit ovat kolmivaiheoikosulkumoottoreita ja niitä syötetään tehoelektroniikalla toteutetuilla taajuusmuuttajilla, joissa on öljyjäähdytteiset GTO-tyristorit. Pyörän pidon pettäessä kolmivaihemoottori ei lyö hallitsemattomasti ympäri, koska moottorin pyörintänopeus ei voi ylittää syöttövirran taajuutta. Tämä yhdessä akselikohtaisen nopean tehonsäädön kanssa mahdollistaa korkeiden vetovoimien käyttämisen myös huonoissa kitkaolosuhteissa. Jarrutettaessa ajomoottorit toimivat generaattoreina, jolloin junan liike-energia muutetaan takaisin sähköenergiaksi, joka syötetään takaisin ajojohtimeen.
Veturin ohjausjärjestelmä on tietokonepohjainen, ja siinä on useita tietokoneita, muun muassa jarruille, ajopöydille ja tehonsäädölle kullekin omansa sekä kaksi päätietokonetta. Kaikki tietokoneet on verkotettu keskenään. Tiedonvälitys tapahtuu pääasiassa valokaapeleilla. Veturin teleissä on radiaalisesti ohjautuvat pyöräkerrat, ts. erityinen vivusto kääntää kunkin pyöräkerran akselin aina tarkalleen kaarteen säteen suuntaiseksi. Kaarteessa ajettaessa yhden telin akselit eivät siis ole yhdensuuntaiset, vaan sisäkaarteen puolella lähempänä toisiaan. Tämä vähentää pyörien laippojen ja kiskojen kulumista jyrkissä kaarteissa.
Aiheesta muualla
Sr2
Bertel Eklund
Eklund valmistui kansakoulunopettajaksi opettajaseminaarista 1934. Hän toimi opettajana Iniössä, Korppoossa, Nauvossa ja Västanfjärdissä kunnes jäi eläkkeelle 1972.
Eklundin vuonna 1945 julkaistun romaanin Gunnel utmanar ödet tapahtumapaikkana on Uudenkaarlepyyn opettajaseminaari. Eklund avusti myös 40 vuoden ajan Hufvudstadsbladet-lehteä.
Saksan saaret
Saksan saaret sijaitsevat pääasiassa Saksan rannikolla Pohjanmeressä ja Itämeressä. Kun lasketaan mukaan myös joissa ja järvissä olevat saaret, saarten kokonaismääräksi saadaan 95 ja niiden kokonaispinta-alaksi 2 000 neliökilometriä. Tärkeimmät saariryhmät ovat Itäfriiseinsaaret ja Pohjoisfriiseinsaaret, joiden tärkein elinkeino on matkailu. Saksan suurimmat saaret sijaitsevat Itämeressä. Niitä ovat Rügen, Fehmarn ja Puolan kanssa jaettu Usedom. Näiltä saarilta on siltayhteys mantereelle, mutta ilman kiinteää manneryhteyttä olevia saaria Saksassa on vielä 23. Sellaisilla asuu yhteensä 32 000 asukasta eli 18 % kaikista saaristolaisista, joita on 178 000.
Beth Sarim
Beth Sarim (hepr. Ruhtinaiden talo) oli nimitys Yhdysvaltain San Diegossa, Kaliforniassa, sijaitsevalle talolle, jonka Vartiotorniseuran kolmas presidentti ja Jehovan todistajien perustaja Joseph Franklin Rutherford rakennutti vuonna 1929. Rutherfordin opetuksen mukaan talon tehtävänä oli toimia Vanhan testamentin ylösnousseitten pyhien asuntona. Rutherford itse käytti rakennusta talviasuntonaan. Nykyään rakennus on yksityisomistuksessa.
Vuonna 1918 Vartiotorniseuran julkaisut alkoivat ennustaa, että Vanhan testamentin patriarkat ja profeetat, joita kutsuttiin myös "ruhtinaiksi" tai "vanhan ajan arvokkaiksi", tulisivat nousemaan kuolleista maanpäälliseen elämään vuonna 1925. Heidän odotettiin nousevan jo ennen Harmageddonin taistelua lopun aikojen näkyvänä merkkinä, ja valmistavan ihmiskuntaa ottamaan vastaan tuhatvuotiskauden siunaukset. (Charles Taze Russell oli aikoinaan odottanut "ruhtinasten" nousevan kuolleista vuonna 1914.) Näiden menneisyyden arvokkaiden hahmojen joukossa odotettiin olevan Aabraham, Iisak, Jaakob, Mooses, Daavid ja koko joukko muita Vanhan testamentin pyhiä. Vaikka vuosi 1925 ei tuonutkaan mukanaan heidän odotettua ylösnousemustaan, Rutherford piti kiinni siitä, että he nousisivat kuolleista välittömässä tulevaisuudessa.
Rutherford oli aluksi odottanut Vanhan testamentin pyhien asettuvan asumaan Jerusalemiin, josta käsin he hallitsisivat ihmiskuntaa. Vuonna 1926 hän kuitenkin ilmoitti rakennuttavansa heitä varten talon San Diegoon, Kaliforniaan. Rutherford itse vietti talvensa San Diegossa terveyssyistä. Hänet oli tuomittu 80 vuodeksi vankeuteen maanpetoksesta vuonna 1918 (tuomio tosin kumottiin jo muutaman kuukauden kuluttua), ja hänen terveytensä oli kärsinyt kovin vankeusaikana. Hän sai keuhkovian, joka teki hänen oleskelunsa talvisessa New Yorkissa, jossa Vartiotorniseuran päämaja sijaitsi, hyvin tukalaksi. Tämän takia Rutherford vietti talviajan ilmastoltaan suotuisammassa Kaliforniassa.
Rutherford osti Vanhan testamentin pyhille kaavailemansa talon, jonka hän nimesi Beth Sarimiksi eli Ruhtinaiden taloksi, tontin vuonna 1926. Paikallinen arkkitehti Richard S. Degua suunnitteli talon, joka valmistui vuonna 1929. Talossa oli kymmenen makuuhuonetta ja kahden auton talli. Rakennuksen saantokirjan mukaan talo oli tarkoitettu nimenomaan Vanhan testamentin pyhien käyttöön, ja se tuli luovuttaa heille heidän noustuaan kuolleista. Talon tontille istutettiin palmupuita, taateleita ja viikunoita, jotta Vanhan testamentin pyhät voisivat tuntea olonsa kotoisaksi. Ennen tätä Rutherford kuitenkin hallitsisi taloa heidän edusmiehenään. Käytännössä Rutherford lähimpine avustajineen asui talossa talvikauden. Hän johti myös sieltä käsin Jehovan todistajien maailmanlaajuista toimintaa. Rutherford kirjoitti useita kirjojaan Beth Sarimissa, mukaan luettuna viimeiseksi jääneen teoksensa "Lapset" (Children).
Joseph Franklin Rutherford kuoli Beth Sarimissa 8. tammikuuta 1942 72 vuoden ikäisenä. Hänen kuolemansa jälkeen hänen läheisimmät seuraajansa halusivat haudata hänet Beth Sarimin puutarhaan, jonne he halusivat rakentaa suurellisen mausoleumin Rutherfordin muistoksi. San Diegon kaupunki kuitenkin kieltäytyi antamasta hautauslupaa alueelle, jota asemakaavassa ei ollut määritelty hautausmaaksi. Kolmen ja puolen kuukauden oikeustaistelun jälkeen - jonka aikana sekä Vartiotorniseuran johto että Rutherfordin leski ja poika osoittautuivat huomattavan vähän kiinnostuneiksi Rutherfordin viimeisestä leposijasta - asiaan annettiin lopullinen kielteinen päätös. Rutherford haudattiin Rossvilleen, Staten Islandille New Yorkin osavaltioon.
Rutherfordin kuoleman jälkeen Vartiotorniseura piti Beth Sarimin omistuksessaan vielä muutaman vuoden ajan. Rakennus oli kuitenkin yhä kiusallisempi muistomerkki Rutherfordin kauden täyttymättömistä raamatuntulkinnoista ja hänen erikoislaatuisista odotuksistaan. Vuonna 1948 talo päätettiin myydä. Oppi Vanhan testamentin pyhien ylösnousemuksesta muutettiin vuonna 1950, tuolloin heidän opetettiin nousevan muun ihmiskunnan lailla vasta Harmageddonin taistelun jälkeen. Vartiotorniseuran virallisen historiankirjoituksen mukaan Beth Sarimin talo myytiin, koska sille ei uudistuvan raamatuntulkinnan valossa enää ollut tarvetta ja koska Seura itse ei enää tarvinnut sitä. Nykyään Beth Sarim toimii yksityisasuntona. Rakennus on suojeltu.
Ewert Sundja
Ewert Sundja (s. 12. kesäkuuta 1983) on virolainen muusikko, laulaja ja laulunkirjoittaja. Hän on soittanut yhtyeissä The Provokers (1998–2002), Precious (2002), Thief (2004–2009) ja Ewert and The Two Dragons (2009 alkaen).
Sundja on suorittanut Tallinnan taidekoulun, opiskellut pop- ja jazzlaulua Tallinnan musiikkikoulussa ja sävellystä ja elektronista musiikkia Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa.
Vuonna 2003 Sunjda voitti nuorten laulukilpailun Kaks takti ette. Vuonna 2004 hän osallistui Viron Eurovision laulukilpailun alkukilpailuun Vaiko Eplikin kanssa laululla "Dance".
Pietinen
Pietinen voi tarkoittaa seuraavia:
AC Bellinzona
AC Bellinzona on sveitsiläinen jalkapalloseura Bellinzonasta Ticinon kantonista. Seura on perustettu vuonna 1904 ja se on italiankielisen alueen ylpeys. Seura tekee runsaasti yhteistyötä Serie A -joukkueiden kanssa ja eritoten nuoret pelaajat ovat saaneet Bellinzonassa pelikokemusta. AS Romalla on Bellinzonan yhteistyöseura.
Vuonna 1948 Sveitsin mestaruuden voittanut Bellinzona nousi kauden 2007/08 päätteeksi pääsarjaan 18 vuoden tauon jälkeen. Samalla kaudella se eteni Vladimir Petkovićin opein Sveitsin cupin finaaliin, jossa kärsi tappion FC Baselille.
Pittsfield
Pittsfield on kaupunki Massachusettsissa, Yhdysvalloissa. Se on Berkshiren piirikunnan suurin kaupunki ja sen hallintokeskus. Siellä oli 42 432 asukasta vuonna 2009.
Historia
Bostonilaista Jacob Wendelliä pidetään Pittsfieldin alkuunpanijana, vaikka hän ei koskaan asunut siellä ja ei välttämättä edes käynyt alueella. Hän osti vuonna 1738 intiaaneilta noin 80 neliökilometriä maata, jotka hän aikoi jakaa osiin ja myydä eteenpäin uudisasukkaille. Wendell liittoutui yhteen Philip Livingstonin ja John Stoddardin kanssa. Jälkimmäisellä oli alueelta neljä neliökilometriä maata. He menivät 1743 alueelle raivaamaan maata, mutta intiaanihyökkäysten uhka pakotti heidät luovuttamaan, ja maa pysyi asumattomana.
Vuonna 1752 saapuivat ensimmäiset uudisasukkaat, jotka tulivat pääasiassa Westfieldistä. Kylä alkoi kasvaa, ja vuonna 1761 siitä tehtiin oma kunnallishallinnollinen yksikkönsä, Township of Pittsfield. Se sai nimensä brittipoliitikko William Pittin mukaan. Kylässä oli 200 asukasta vuonna 1761. Vapaussodan lopulla Pittsfieldissä oli jo 2 000 asukasta. Se oli lähinnä maatalousaluetta, joka oli tuottoisaa useiden Housatonicjokeen laskevien purojen ansiosta. Vuonna 1807 Pittsfieldiin tuotiin Merinolampaita Espanjasta, ja siitä tuli Yhdysvaltain villateollisuuden keskus.
Pittsfield jatkoi kasvuaa, ja vuonna 1891 se sai kaupunginoikeudet. Samana vuonna William Stanley oli siirtänyt Electric Manufacturing Companyn päämajan Pittsfieldiin. Yritys oli General Electricin edeltäjä. GE:n menestyksen ansiosta Pittsfieldin asukasluku oli kasvanut 1930 mennessä jo 50 000:nteen. Monien muiden Uuden-Englannin teollisuuskaupunkien tavoin Pittsfieldin talous on kuitenkin köyhtynyt 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.
Taskarin sankarit
Taskarin sankarit on vuonna 2011 ilmestynyt Aku Ankka -sarjakuvasarja. Sarjaan kuuluu neljä eri osaa ja toisen osan mukana myyty säilytyskotelo. Se on myös verrattavissa vuonna 2010 ilmestyneeseen Taskarin parhaat -sarjaan.