cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pekka Koskinen (fyysikko)
Tunnustuksia
Jyväskylän yliopiston fysiikan, matematiikan, tilastotieteen ja tietotekniikan opiskelijoiden ainejärjestö Ynnä on valinnut Koskisen fysiikan laitoksen vuoden luennoitsijaksi kaksi kertaa (2014 ja 2016). Lisäksi hän on saanut Jyväskylän yliopiston opetuksen kehittämispalkinnon 2012 ja 2019.
Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi itsenäisyyspäivänä 2019 Koskiselle Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkin.
Siegberg
Siegberg on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Sadko (ooppera)
Sadko on Nikolai Rimski-Korsakovin ooppera. Se kantaesitettiin Moskovassa 7. tammikuuta 1898. Sadko on seitsenkohtauksinen ja pohjautuu Sadko-nimiseen kansantaruun. Teoksen libretto on venäjänkielinen ja pääosin säveltäjän itsensä kirjoittama. Rimski-Korsakov työsti Sadko-nimistä sävelrunoa jo vuonna 1867. Dramaattinen teos alkoi kehittyä vasta 1890-luvulla.
City Car Club
right|City Car Clubin logo
City Car Club on vuonna 1999 perustettu suomalainen autojen yhteiskäyttöpalvelu. Palvelu kattaa noin sata nouto- ja palautuspistettä Helsingissä, Espoossa, Vantaalla ja Kauniaisissa, joilta asiakkaat voivat noutaa ja käyttää autoa korvausta vastaan. Yhteiskäyttöpalvelun on marraskuusta 2010 lähtien omistanut Suomen kaupunkiautot Oy -niminen helsinkiläinen yritys ; tätä ennen omistaja oli Group 24 H Oy. City Car Club toimi jonkin aikaa myös Tukholmassa, mutta toiminta on sittemmin lakannut.
Syyskuussa 2009 City Car Clubilla oli 2 500 asiakasta. Tarjolla on sekä kuukausimaksuton jäsenyys sekä eri hintaisia kuukausipaketteja, joiden avulla autojen tuntihintaa voi alentaa. Kaikkien jäsenten käytössä on kaupunkiautoja, tilavampia perheautoja, minibusseja ja pakettiautoja.
Asiakkaan ei tarvitse huolehtia huolloista, vakuutuksista, pesuista, katsastuksista, renkaiden ja öljyn vaihdoista tai auton pääomakustannuksista ja arvon alenemisesta. Yrityksen omien laskelmien mukaan autojen yhteiskäyttö on taloudellisesti kannattavaa, jos ajokilometrejä kertyy vuodessa alle 12 000. Yrityksen teettämän tutkimuksen mukaan yhteiskäyttöauto korvaa noin kahdeksan yksityiskäytössä olevaa autoa.
Helsingin kaupunki on antanut yhteiskäyttöauojen käyttöön Z-tunnuksen pysäköintilupia, joilla asiakas voi pysäköidä suuressa osassa kantakaupunkia ilmaiseksi. City Car Club tekee yhteistyötä kaupungin liikennelaitoksen kanssa ja antaa HSL:n asiakkaille alennuksia.
Yritys sai vuonna 2003 Uudenmaan ympäristöpalkinnon. Huhtikuussa 2009 se sai Helsingin kaupungin ympäristöpalkinnon. Palkinnon myöntäneen Pekka Saurin mielestä "toiminta on vähentänyt yksityisautojen määrää Helsingissä ilman että kaupungin on tarvinnut investoida siihen".
Minna Tervamäki
Minna Tervamäki (s. 1968) on suomalainen uransa lopettanut balettitanssija sekä koreografi. Hän aloitti baletin opinnot 7-vuotiaana, ja pääsi Suomen Kansallisoopperan balettikouluun vuonna 1981. Hän opiskeli myös muun muassa Ranskassa, Italiassa ja Yhdysvalloissa. Tervamäki kiinnitettiin Suomen Kansallisbalettiin syksyllä 1986. Hänet nimettiin Suomen Kansallisbaletin tähtitanssijaksi 6. elokuuta 2009.
Ura
Tervamäki on esiintynyt lukuisissa päärooleissa uransa aikana ja tehnyt myös koreografioita vuodesta 2005. Hän on esiintynyt festivaaleilla ja gaalaesityksissä muun muassa Tukholmassa, Houstonissa ja Budapestissa sekä ollut mukana Suomen Kansallisbaletin kiertueilla Edinburghissa, Yhdysvalloissa, Tallinnassa ja Pariisissa.
Tervamäki on tanssinut Joutsenlammen pääosan 27 esityksessä vuodesta 1994 lähtien. Viimeisen kerran hän tanssi sen syyskuun lopussa 2010, sillä rooli on hänelle jo liian raskas aiempien vammautumisten vuoksi. Tervamäki jäi Kansallisbaletista eläkkeelle vuonna 2012.
Tanssijan uransa jälkeen Tervamäki on toiminut koreografina ja yksityisyrittäjänä; hän muun muassa opettaa tanssia ja rentoutumistaitoja sekä luennoi yrityksissä. Vuoden 2013 lopussa ilmestyi hänen ensimmäinen kirjansa Minnan metodit Otavan kustantamana.
Tervamäki oli aviomiehensä kanssa mukana vuoden 2004 tapaninpäivänä tapahtuneessa tsunamissa Khao Lakissa Thaimaassa, mutta he selvisivät onnettomuudesta hengissä.
Mauno Mannelin (valokuvaaja)
thumb|Valokuvaaja Mauno Mannelin perheineen 1940-luvun alussa. Lähde: Johannes Moision [[Negatiivi (kuva)|negatiiviarkisto.]] Mauno Ilmari Mannelin (15. tammikuuta 1910 – 11. heinäkuuta 1990) oli suomalainen valokuvaaja. Hän toimi valokuvaajana yli viidenkymmenen vuoden ajan, alkaen vuodesta 1929 aina 1980-luvun lopulle. Hän erikoistui jo 1930-luvulla teollisuusvalokuvaukseen. Työssä oli katko vain talvi- ja jatkosodan aikana.
Lapsuus ja suku
Mauno Mannelin syntyi vuonna 1910 Urjalassa. Hänen isänsä Kalle Mannelin oli Urjalan Haritun torpparisukua ja toimi rakennustöissä Urjalassa ja myöhemmin muun muassa Backaksen kartanossa Helsingin maalaiskunnassa, jonne Mauno muutti nuorena isänsä mukana. Maunon äiti "Sandra" oli kotoisin Punkalaitumelta. Maunolla säilyi yhteydet syntymäpaikkaansa. Hänen serkkunsa, "Topi" Riutta, oli usein mukana Maunon kuvausmatkoilla, hänellä oli kesämökki Vehkajärvellä Urjalan ja Punkalaitumen rajalla. Myös Maunon Mannelinin veli, Veikko, muutti Helsingin maalaiskuntaan. Hän ja hänen saman niminen poikansa toimivat autoilijana. Mainittavaa on, että Maunon äidin isä, Robert Sahlberg, kutsumanimeltään ”Kuoppalan Janne”, oli tietäjä. Hänen luokseen ihmiset tulivat kaukaakin kysymään neuvoa.
Perhe ja koti
Mauno Mannelin ja Irene Luomala vihittiin 4. kesäkuuta 1933. Maunon vaimo Irene Mannelin (s. 10.3.1916) oli vihittäessä vasta 17-vuotias. Maunon ja Irenen lapset olivat Ritva (s. 23.11.1933), Tapio (s. 18.6.1939), Pertti (s. 4.3.1943) ja Kyösti (s. 27.10.1950). Vanhimmat pojat toimivat valokuvaajina, tytär luokanopettajana ja nuorin poika offsetpainoyrittäjänä. Maunolla oli yhdeksän lastenlasta, joista yksi kuoli nuorena tapaturmaisesti. Mauno ja Irene asuivat Malmilla ensin osoitteessa Helsingintie 12, josta he muuttivat sodan jälkeen omakotitaloon osoitteeseen Vilpo 61, josta tuli myöhemmin Paavolantie 6.
Työura
Mannelin lähti Pohjanheimolta ensimmäiseen itsenäiseen työhönsä, joka oli pikakuvien ottaminen kiertävän tivolin mukana vuonna 1929. Vuoden varusmiespalveluksen jälkeen Mauno sai maaliskuussa 1931 pitkäaikaisen asiakkaan Suomalaisen työn liitosta, jonka lehteen hän kuvasi teollisuutta ja kauppaa koko 1930-luvun ajan. Tämän vuoksi Maunon kuvia on koko Suomesta, varsinkin Helsingistä, Turusta, Viipurista, Tampereelta, Oulusta, Kemistä ja Lappeenrannasta. Tuona aikana Mauno loi paljon suhteita kuvattaviin yrityksiin, jotka myös tilasivat itsellensä kopioita valokuvista.
Kun 1930-luvulla kuvattavat kohteet olivat osuuskauppojen toimitiloja ja niiden toimintoja sekä eri teollisuudenaloja, niin 1950-luvulta lähtien Mannelin erikoistui erityisesti metsään ja metsäteollisuuteen, mekaaniseen metsäteollisuuteen, uittoon sekä kiviteollisuuteen.
Mannelinien valokuvausliikkeet
Mannelinilla oli Helsingintie 12:n tiloissa paitsi asunto, myös valokuvaustoimintaa ja laboratorio. Valokuvaamo muutti 1960-luvun alussa KOPin taloon osoitteeseen Kirkonkyläntie 4 ja pian sen jälkeen Mauno jätti valokuvaamon kahdelle pojalleen, Tapiolle ja Pertille. Maunon vaimo Irene piti kuvaamon yhteydessä kukkakauppaa, mutta otti tarvittaessa myös passikuvia. Tapion ja Pertin riitaannuttua Tapio laittoi oman liikkeensä ensin Malminraitille ja parin vuoden jälkeen rakensi oman kuvausstudionsa Varpustielle Tapaninkylään. Pertti jatkoi kuvaamon toimintaa nimellä Foto Mannelin.
Mauno Mannelinin perintö
Kun Maunolle alkoi kertyä 1970-luvulla ikää, hän vähensi kuvausmatkojaan ja alkoi tarjota kuvanegatiivejaan museoille. Lisäksi monet yritykset poistivat kuva-arkistojaan ja lahjoittivat niitä mm. metsämuseo Lustolle Maunon perintönä. Näistä kuvista osa on museoilla paperikopioina. Mannelinin kuvia löytää muun muassa museoiden Finna-sivuilta. Mauno Mannelinin jälkeensä jättämä noin 35 000 negatiivin ja dian arkisto on tyttärenpojan Johannes Moision omistuksessa. Näistä kuvista vanhimpia on esillä ”Mauno Mannelin 1910–1990” -sivulla Facebookissa.
Kolmas maailma
thumb|400 px|[[Kylmä sota|Kylmän sodan kolme maailmaa kesällä 1975:
{{legend|#3465A4|Ensimmäinen maailma eli länsiblokki: Yhdysvallat liittolaisineen.}} {{legend|#D40000|Toinen maailma eli itäblokki: Neuvostoliitto ja Kiina liittolaisineen.}} {{legend|#C0C0C0|Kolmas maailma: sitoutumattomat ja puolueettomat maat.}}]]
Kolmas maailma oli kylmän sodan aikainen nimitys niille maille, jotka eivät kuuluneet sen enempää Yhdysvaltain kuin Neuvostoliitonkaan liittolaisvaltioihin. Yhdysvaltain johtamat markkinatalousmaat muodostivat niin sanotun ensimmäisen maailman ja Neuvostoliiton johtamat kommunistivaltiot toisen maailman. Kolmannen maailman maat olivat enimmäkseen Afrikan, Aasian ja latinalaisen Amerikan entisiä siirtomaita ja muita kehitysmaita. Kylmän sodan päätyttyä ”kolmas maailma” on pitkälti menettänyt merkityksensä, sillä selviä poliittisia jakolinjoja ei enää ole ja moni entinen kehitysmaa on taloudellisesti aiempaa vakaampi ja vauraampi.
Lumilautailun maailmanmestaruuskilpailut 1996
Lumilautailun maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1996 ensimmäisen kerran. Kilpailut käytiin Itävallan Lienzissä 24.–28. tammikuuta. Kilpailulajeina olivat half-pipe, paripujottelu ja suurpujottelu.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Samantha Sayegh
thumb|Samantha Sayegh
Samantha Marie José Sayegh (s. 3. toukokuuta 1982 Beirut, Libanon) on nykyisin Suomessa asuva, libanonilaissyntyinen laulaja, joka voitti karaoken maailmanmestaruuden vuonna 2004 ja Ourvision-laulukilpailun vuonna 2007. Sayeghilla on kymmenen vuoden kuorotausta ja hän on koulutukseltaan arkeologi.
Erik Skjoldbjærg
pienoiskuva|Erik Skjoldbjærg Erik Skjoldbjærg (s. 14. marraskuuta 1964 Tromssa) on norjalainen elokuvaohjaaja.
Vuonna 2002 valmistui Christopher Nolanin ohjaama elokuva Insomnia, joka pääosissa nähtiin Al Pacino ja Robin Williams. Elokuva pohjautui Skjoldbjærgin vuonna 1997 ohjaamaan norjalaiselokuvaan. Stellan Skarsgård näytteli siinä murhaa tutkivaa poliisia, joka vahingossa murhaajaa jahdatessa tulee ampuneeksi oman parinsa ja joutuu etsimänsä murhaajan (Bjørn Floberg) kiristämäksi. Elokuva aukaisi hänelle ovet Hollywoodiin, jossa hän ohjasi Christina Ricciin tähdittämän huumekuvauksen Prozac Nation (2001). Elokuvan jälkeen hän palasi jälleen kotimaahansa ja ohjasi nykyaikaistetun version Henrik Ibsenin näytelmästä Kansanvihollinen.
Erica Pedretti
Erica Pedretti (25. helmikuuta 1930 Šternberk, Tšekki – 14. heinäkuuta 2022 ) oli sveitsiläinen kirjailija ja kuvataiteilija.
Pedretti syntyi pohjoisen Määrin alueella ja saapui Sveitsiin vuonna 1945. Hän asui muutaman vuoden Yhdysvalloissa ennen paluutaan Sveitsiin vuonna 1952. Kirjailijanuransa hän aloitti vasta 1970-luvulla.
Pedretti voitti vuonna 1984 Ingeborg Bachmann -palkinnon teoksella Das Modell und sein Maler. Hänelle myönnettiin lisäksi vuoden 1996 Marie Luise Kaschnitz -palkinto.
Pedrettin muita kirjallisia töitä on mm. Engste Heimat (1995). Kuvataiteista hän hallitsi varsinkin kuvanveiston alan. Hän asui kuolemaansa asti Sveitsissä, aivan Bieljärven rannalla.
Carrie Fisher
Carrie Frances Fisher (21. lokakuuta 1956 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat – 27. joulukuuta 2016 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten prinsessa Leian roolista Tähtien sota -elokuvissa. Leian rooli teki Fisheristä kansainvälisesti tunnetun. Fisher näytteli myös elokuvissa Shampoo (1975), The Blues Brothers (1980), Hannah ja sisaret (1986), Piru naapurissa (1989) ja Kun Harry tapasi Sallyn (1989).
Fisher tunnetaan myös osittain omaan elämäänsä pohjautuvista romaaneista kuten Postcards from the Edge, jonka elokuvaversio Terveisiä unelmien reunalta sai ensi-iltansa vuonna 1990.
Nuoruus
Fisherin vanhemmat erosivat tytön ollessa kaksivuotias, ja hänen isänsä meni uusiin naimisiin näyttelijä Elizabeth Taylorin kanssa. Hänen äitinsä puolestaan meni seuraavana vuonna naimisiin kenkäkauppaketjun omistavan Harry Karlin kanssa. Fisher kävi nuoruudessaan Beverly Hills High Schoolia, mutta keskeytti opintonsa voidakseen seurata äitiään showalalle. Fisher oli kaksitoistavuotiaasta saakka esiintynyt äitinsä kanssa Las Vegasissa, ja vuonna 1973 hän vieraili Broadway-näytelmässä Irene, jossa hänen äitinsä esiintyi pääroolissa.
1970-luku
pienoiskuva|upright|Carrie Fisher vuonna 1978 Kahdeksantoista kuukauden ajan Fisher kävi Central School of Speech and Drama -koulua Lontoossa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli vuoden 1975 Shampoo. Vuonna 1977 Fisher esiintyi George Lucasin ohjaamassa scifi-elokuvassa Tähtien sota: Episodi IV – Uusi toivo. Hän esitti kapinallisjoukkoa johtavaa prinsessa Leia Organaa vastanäyttelijöinään Mark Hamill ja Harrison Ford. Elokuva oli suuri menestys ja teki Fisheristä kuuluisan.
1980-luku
Vuonna 1987 Fisher kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Terveisiä unelmien reunalta, joka oli hieman muunneltu teos hänen omasta elämästään ja käsitteli satiiriseen tyyliin esimerkiksi hänen huumeriippuvuuttaan. Kirja menestyi myyntilistoilla ja sai Los Angeles Pen -palkinnon. Vuonna 1989 Fisher näytteli sivuroolin elokuvassa Kun Harry tapasi Sallyn.
1990-luku
Vuonna 1990 Fisherin menestyskirjasta Terveisiä unelmien reunalta tehtiin elokuvaversio, jonka pääosissa nähtiin Meryl Streep ja Shirley MacLaine. Fisher itse kirjoitti elokuvan käsikirjoituksen. 1990-luvulla Fisher esiintyi vain muutamassa elokuvassa, mutta vieraili valkokangasroolien lisäksi myös televisiosarjoissa. Fisherin kenties kuuluisin 1990-luvun elokuva on Austin Powers – kumma jätkä vuodelta 1997. Hän esitti elokuvassa Mike Myersin näyttelemän nimihenkilön Austin Powersin terapeuttia. Vuosikymmenen alkupuoliskolla Fisher julkaisi kaksi romaania Surrender the Pink (1991) ja Delusions of Grandma (1993).
2000-luku
Kauhuelokuvassa Scream 3 (2000) Fisher esitti näyttelijätärtä, joka sekoitetaan Carrie Fisheriin. Hänen vuorosanoihinsa lukeutui kohta, jossa näyttelijätär kertoo hakeneensa prinsessa Leian roolia. Hän jatkaa, että rooli hänen sijastaan annettiin kuitenkin tytölle, joka meni sänkyyn ohjaaja Lucasin kanssa. Fisher kirjoitti kyseisen kohdan itse. Vuotta myöhemmin ilmestyneessä elokuvassa Jay ja Silent Bob iskevät takaisin esiintyi myös Mark Hamill, joka aikoinaan esitti Luke Skywalkeria Tähtien sota -trilogiassa. Fisher ja Hamill eivät kuitenkaan tienneet toinen toisensa osallistumisesta elokuvaan, ja asia selvisi heille vasta kuvausten päätyttyä. Vuonna 2001 ilmestyi myös Fisherin käsikirjoittama ja tuottama elokuva Leidit lavalla, jonka päärooleissa esiintyivät muun muassa hänen äitinsä Debbie Reynolds ja Elizabeth Taylor.
Näyttelijän ja kirjailijan uransa lisäksi Fisher oli yksi Hollywoodin tunnetuimpia ”script doctoreita”, joiden tehtävä on parannella muiden kirjoittamia käsikirjoituksia. Fisher tohtoroi käsikirjoitusta esimerkiksi Steven Spielbergin vuoden 1991 elokuvaan Hook – Kapteeni Koukku. Hänen viimeinen romaaninsa on The Best Awful There Is (2004).
2010-luku
Fisher uusi Prinsessa Leian roolinsa vuonna 2015 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa Star Wars: The Force Awakens. Syksyllä 2016 ilmestyi Fisherin uusi kirja, The Princess Diarist, jonka kirjoittamisessa hän on hyödyntänyt oikeita päiväkirjamerkintöjään Tähtien sodan kuvauksien ajalta. Fisher sai omat kohtauksensa näyteltyä vuonna 2017 ilmestyvään Star Wars: The Last Jedi -elokuvaan ennen kuolemaansa.
Kuoleman jälkeen
Fisher sai postuumisti kuusi vuotta kuolemansa jälkeen vuoden 2023 toukokuussa tähden Hollywoodin Walk of Famelle.
Yksityiselämä
Fisher oli vuosina 1983–1984 naimisissa muusikko Paul Simonin kanssa. Avioliiton aikana hän sai keskenmenon. Myöhemmin hänellä oli suhde Hollywood-agentti Bryan Lourdin kanssa. Pariskunnalla on yksi lapsi, vuonna 1992 syntynyt Billie Catherine. Suhteen päätyttyä Fisher tapaili senaattori Christopher Doddia ja oli kihloissa näyttelijä Dan Aykroydin kanssa. Fisher kertoi avoimesti huume- ja lääkeongelmastaan sekä kamppailustaan sairastamansa kaksisuuntaisen mielialahäiriön kanssa. Hän oli agnostikko. Fisherillä oli kolme kuukautta kestänyt suhde Harrison Fordin kanssa ensimmäisen Tähtien sodan kuvausten aikana vuonna 1976.
Fisher sai sydänkohtauksen 23. joulukuuta 2016 kesken lennon matkalla Lontoosta Los Angelesiin. Perillä hänet vietiin sairaalaan, jossa hän kuoli neljä päivää myöhemmin 60-vuotiaana. Hän ei tullut tajuihinsa ennen kuolemaansa. Ruumiinavauksessa paljastui, että Fisher oli nauttinut kokaiinia, heroiinia ja MDMA:ta eli ekstaasia ennen kuolemaansa. Hänen tuhkansa haudattiin Prozac-kapselin muotoisessa uurnassa.
Fisherin äiti, näyttelijä Debbie Reynolds kuoli vain päivä tyttärensä jälkeen.
Bibliografia
Romaanit
Tietokirjallisuus
Käsikirjoitukset
Topi Ruotsalainen
Topi Ruotsalainen (s. 20. marraskuuta 1979 Kuopio) on suomalainen taidemaalari. Hänet tunnetaan erityisesti taidokkaana ihmisten kuvaajana, ja hänen teostensa aiheena on useimmiten ihmisryhmät. Koulutukseltaan Ruotsalainen on sekä taiteen maisteri Taideteollisesta korkeakoulusta (2005) että kuvataiteiden maisteri Kuvataideakatemiasta (2008).
Näyttelyitä Ruotsalainen on pitänyt muun muassa Mäntyharjun Taidekeskus Salmelassa (2007,2008), Galleria Heinossa (2010,2013,2016), Heinolan Taidekeskus Ihanassa (2006), Helsingin Galleria Katariinassa (2007) sekä Galerie Oljemarkissa (2005). Ulkomailla hänen töitään on ollut esillä muun muassa Lontoon Royal Academy Schools galleriassa (2007) sekä New Yorkin Trygve Lie Galleryssa (2006).
Topi Ruotsalainen on valittu vuonna 2008 Taidekeskus Salmelan vuoden nuoreksi taiteilijaksi, ja hänen töitään on oli myös esillä Salmelan vuoden 2008 kesänäyttelyssä. Topi Ruotsalainen on Helsingin taiteilijaseuran jäsen sekä Taidemaalariliiton jäsen.
Weibull
Weibull voi tarkoittaa seuraavia:
Daniel Lanois
thumb|Daniel Lanois Daniel Lanois (s. 19. syyskuuta 1951 Hull, Québec) on kanadalainen tuottaja, laulaja-lauluntekijä ja kitaristi. Lanois on tuottanut muun muassa U2:n, Bob Dylanin, The Parachute Clubin, Brian Enon, Peter Gabrielin, Emmylou Harrisin, Robbie Robertsonin, The Neville Brothersin, Chris Whitleyn, Ron Sexsmithin ja Nash the Slashin levyjä.
Lanois'n ensimmäiset omat albumit olivat Acadie (1989) ja For the Beauty of Wynona (1993). Hän on Grammy- ja Juno-palkittu, ja hänelle myönnettiin vuonna 2005 tähti Canada's Walk of Famelle. Lisäksi hänet otettiin vuonna 2002 Canadian Music Hall of Famelle.
Mullan maku
Mullan maku on Reijo Mäen vuonna 2000 julkaisema kahdestoista Vares-dekkari. Kirjan nimi viittaa Turun vesijohtoveden laatuun.
Juoni ja kerronta
Kirjassa Vares saa tehtäväkseen selvittää auto-onnettomuudessa kuolleen pankkivirkailijan kaksoiselämää ja varallisuuden alkuperää. Kirjan teemoja on pettäminen. Suuri osa Vareksen ajasta kuluu työtehtävien sijaan alkoholinkäyttöön, naisten naruttamiseen ja erilaisiin vedonlyönteihin, kuten sen arvaamiseen, onko vauva lastenvaunuissa valkoinen vai mulatti tai onko lihapullia annoksessa parillinen vai pariton määrä.
Vainajan tarinaa, tämän avioliittoa ja ajautumista petokseen kerrotaan takautumina minä-muodossa.
Teoksen rikollishahmoja edustaa Hämeen ja Pohjanmaan välimailta kotoisin oleva Martti Keskisarja, joka haluaa korjata kokemansa nöyryytykset, kuten vankilassa saamansa pilkkanimen. Hänen nuoruudestaan paljastetaan myös kavereiden naurun kohteeksi tuleminen helluntailaisten upotuskasteella.
Vares puolestaan muistelee nuoruutensa tansseihin menoa Siikaisten Vuorijärven yli ja bensan loppumista Kuvaskankaalla.
Kirjan sivuhahmoja on maailmanmaineen kynnyksellä aikanaan ollut, edelleen legendaarinen mutta Turkuun päätynyt rokkari, joka kertoilee värikkäästi aiemmasta riippuvuudestaan, Amerikan-vuosistaan ja kohtaamistaan henkilöistä kuten Donald Trumpista.
Historiallinen tausta
Kirjan tapahtumien alkusysäyksiä on Suomen 1990-luvun lama, erityisesti markan devalvointia ja kelluttamista seurannut luottojen vakuuskriisi.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä henkilögalleria on tuttu Mäen aiemmista teoksista ja sympaattisten luuserien ja rikollisten kuvaus muistuttaa Carl Hiaasenin ja Elmore Leonardin teoksia. Avolaa häiritsee tietynlainen sovinismi ja turinointi. Toisaalta hän näkee onnistumisina paikallisvärin, herkulliset henkilöhahmot ja amerikkalaisperäisen yksityisetsivän siirtämisen suomalaiseen maisemaan.
Mullan makua myytiin ilmestymisvuonnaan 15 200 kappaletta.
Wilhelmshaven
thumb|250px|Kaiser Wilhelm -silta Wilhelmshavenissa Wilhelmshaven on kaupunki Ala-Saksissa, Saksassa. Se sijaitsee Pohjanmeren lahden, Jadebusenin länsirannikolla. Kaupungin asukasluku oli 75 995 vuoden 2015 lopussa.
Historia
Wilhelmshaven on melko nuori kaupunki, sillä Preussin kuningas Vilhelm I perusti sen 1869. Sen paikalla sijaitsi kuitenkin jo vuonna 1383 Sibetsburgin linna, joka kuului merirosvoille. Linnan tuhosivat 1433 Hansaliiton joukot. Neljä vuosisataa myöhemmin Preussin kuningaskunta suunnitteli oman Pohjanmeren laivaston ja sataman perustamista. Vuonna 1853 Preussi ja Oldenburgin suurherttuakunta solmivat sopimuksen, jonka nojalla 3,13 km² Oldenburgin maa-aluetta Jadebusenin rannalla luovutettiin Preussille. Preussin kuningas Vilhelm I, josta myöhemmin tuli samalla nimellä Saksan keisari, vihki sataman 1869 ja antoi sille oman nimensä.
Wilhelmshavenista tuli yksi Saksan tärkeimmistä satamista. Oldenburgin herttuakuntakin hyötyi satamasta. Wilhelmshavenin vieressä oli Oldenburgin maalla Rüstringenin kaupunki. Ne yhdistyivät 1937.
Toisen maailmansodan aikana Saksan laivasto miehitti kaupunkia, ja sitä pommitettiin liittoutuneiden ilmahyökkäyksissä. Kaksi kolmasosaa kaupungin rakennuksista tuhoutui. Sodan jälkeen satamaa ei käytetty enää vain sotilastarkoituksiin, vaan se tuli myös talouden ja turismin käyttöön. Wilhelmshaven on Saksan kolmanneksi suurin satama Hampurin ja Bremen/Bremerhavenin jälkeen.
Kuutiojuuri
Luvun x kuutiojuuri (merkitään \sqrt[3]{x} tai x1/3) on luku a niin, että a korotettuna kolmanteen potenssiin on x. Esimerkiksi luvun 27 kuutiojuuri on
sillä
Kuutioluku on kokonaisluku, jonka kuutiojuuri on myös kokonaisluku.
Geometrisia sovelluksia
Jos kuution tilavuus V tunnetaan, kuution särmän pituus on tämän tilavuuden kuutiojuuri,
Kompleksiluvun kuutiojuuri
Useimmissa tapauksissa kompleksiluvun x+yi kuutiojuuren arvojen reaali- ja imaginaariosia u ja v ei kuitenkaan voida esittää x:n ja y:n algebrallisena lausekkeena. Sen sijaan ne voidaan määrittää trigonometristen funktioiden ja De Moivren kaavan avulla.
Tämä perustuu siihen, että kompleksiluku voidaan esittää myös napakoordinaateissa, sen itseisarvon (moduulin, r) ja vaihekulman (argumentin, \phi) avulla:
missä
Geometrisesti kompleksiluvun moduuli merkitsee sen kompleksitasolla olevan vastinpisteen etäisyyttä origosta, argumentti taas origosta kyseiseen pisteeseen johtavan suoran ja reaaliakselin (x-akselin) välistä kulmaa.
ja erityisesti josta saadaan kääntäen:
Toisin sanoen kompleksiluvun kuutiojuuren moduuli on alkuperäisen kompleksiluvun x + bi moduulista ja argumentti kolmasosa alkuperäisen kompleksiluvun argumentista. Näin saadaan kuutiojuuren pääarvo. Kun kompleksiluvun argumenttiin kuitenkin voidaan lisätä tai vähentää mikä tahansa 2\pi:n monikerta tahansa kompleksiluvun arvon pysyessä ennallaan, on kaksi muutakin kompleksilukua, joiden kuutio on sama, nimittäin:
ja
Näin saadaan kompleksiluvun x + yi kuutiojuurille lausekkeet:
M/S Nordlys
Rakentaminen
Alus tilattiin Volkswerft GmbH:lta Stralsundista Saksasta. Sen köli laskettiin 16. lokakuuta 1992 telakkanumerolla 102 ja alus laskettiin vesille 13. elokuuta 1993. Alus luovutettiin 16. maaliskuuta 1994 Troms Fylkes Dampskibsselskapille. Se teki neitsytmatkansa vieraillen Kööpenhaminassa ja Hampurissa. Aluksen kastoi 22. maaliskuuta Oslossa Kirsti Kolle Gröndal, jonka jälkeen alus vieraili Stavangerissa, Newcastlessa ja Lontoossa.
Liikennöintihistoria
Alus aloitti 4. huhtikuuta 1994 liikennöinnin Bergenistä Kirkenesiin. Maaliskuussa 2006 alus siirtyi Hurtigruten Group ASA -yhtiölle. Alus oli huollettavana 11. marraskuuta 2008 alkaen ja se palasi reitilleen 2009.
Laivan konehuoneessa syttyi 15. syyskuuta 2011 tulipalo sen ollessa lähellä Ålesundia, jolloin sillä olleet 207 matkustajaa evakuoitiin pelastusveneisiin. Kaksi laivan henkilökuntaan kuulunutta kuoli ja 16 loukkaantui. Liikuntakyvytön alus hinattiin 21. syyskuuta Fiskarstrand Verftille korjattavaksi.
Lee (joki)
Lee on joki Irlannin tasavallassa. Se virtaa Shehy-vuorilta Corkin kreivikunnan länsirajalle, sieltä itään päin Corkin kaupungin läpi ja laskee lopulta mereen Corkin satamassa Irlannin etelärannikolla. Sen varrelle Corkista ylävirtaan on rakennettu vesivoimala. Siinä on Carrigadroidin ja Inniscarran tekojärvet. Joki on 90 kilometrin pituinen.
Aamiaismurot
thumb|Riisimuroja lautasella.
Täysjyvämuroista saa paljon hiilihydraatteja, ravintoaineita ja kuitua. Joihinkin muroihin on lisäksi pantu sekaan esimerkiksi kuivattuja omenan- tai mansikanpaloja. Tunnettuja murojen valmistajia ovat esimerkiksi Nestlé, Kellogg’s ja Weetabix.
Alicia Witt
Alicia Roanne Witt (s. 21. elokuuta 1975 Worcester, Massachusetts ) on yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja pianisti. Hän tuli tunnetuksi roolistaan Alia Atreidesina David Lynchin elokuvassa Dyyni (1984). Hän on myös esiintynyt elokuvissa Fun (1994), Mr. Holland’s Opus – elämän sinfonia (1995), Vanilla Sky (2001), Kahden viikon iskuaika (2002), Last Holiday (2006), 88 minuuttia (2007) sekä televisiosarjoissa Twin Peaks (1990, 2017), Cybill (1995–1998), Sopranos (2000), Kova laki: Rikollinen mieli (2007), Mentalist (2009–2012), Unelmien kentät (2009–2011), C.S.I. Miami (2011), The Walking Dead (2016), Nashville (2016), Supernatural (2017) ja Orange Is the New Black (2019).
Itä-Afrikka
thumb|Itä-Afrikka YK:n määritelmän mukaan. Itä-Afrikka on alue, johon kuuluvat Afrikan itäiset osat Punaisenmeren eteläisistä rannikkovaltioista Mosambikiin ja Madagaskariin. Itä-Afrikka on Afrikan vuoristoisinta seutua. Suurin osa aluetta on ruohikkoylänköä. Jotkin rannikkoseudut ovat hyvin kuumia, mutta ylängöillä ilmasto on viileämpää. Itä-Afrikassa elää paljon suuria nisäkkäitä, ja alueelta on löydetty paljon varhaisten ihmislajien fossiileja. Nykyisistä asukkaista suurin osa on bantukansoja.
Valtiot
Yhdistyneiden kansakuntien jaottelun mukaan Itä-Afrikkaan katsotaan sisältyvän seuraavat valtiot ja alueet: Burundi, Djibouti, Eritrea, Etelä-Sudan, Etiopia, Kenia, Komorit, Madagaskar, Malawi, Mauritius, Mayotte, Mosambik, Réunion, Ruanda, Sambia, Seychellit, Somalia, Tansania, Uganda ja Zimbabwe.
Maantiede
thumb|[[Kilimanjaro kohoaa Tansanian ylängön yläpuolelle.]] Itä-Afrikka on Afrikan vuoristoisinta seutua. Useimmat alueen vuorista ovat vulkaanisia, mutta länsiosan Ruwenzorin vuoret eivät ole vulkaanisia. Korkeimmilla vuorilla on lumen peittämä huippu. Itä-Afrikan ja samalla koko Afrikan korkein vuori on Kilimanjaro (5 895 m) Tansaniassa.
Suurin osa Itä-Afrikkaa on laajaa ruohotasankoa, joka on enimmäkseen 200–1500 metriä merenpinnan yläpuolella. Etiopian pääkaupunki Addis Abeba sijaitsee 2400 metriä merenpinnan yläpuolella.
Itä-Afrikan kapea rannikko on alankoa, joka on pohjoisessa kuivaa. Sisämaassa alueen poikki pohjois–eteläsuunnassa kulkee Itä-Afrikan hautavajoama. Sen pohjoisosan Assaljärvi Djiboutissa on 155 metriä merenpinnan alapuolella.
Itä-Afrikan suurin järvi Victorianjärvi on Afrikan toiseksi suurin järvi. Maailman pisin joki Niili saa alkunsa Itä-Afrikan järvistä, kuten Victorianjärvestä, Albertinjärvestä ja Turkanajärvestä. Etelässä Intian valtamereen virtaavan Sambesijoen varrella ovat suuret Victorian putoukset. Kenian ja Eritrean rannikon edustalla kasvaa koralliriuttoja.
Ilmasto
Itä-Afrikassa on erilaisia ilmastoja. Alangoilla on kuumempaa kuin ylätasangolla. Danakilissa Afarin syvängössä on mitattu maailman korkeimmat keskilämpötilat, 34 astetta. Kenian pääkaupungissa Nairobissa vuoden keskilämpötila on vain 15–18 astetta.
Afrikan sarven ilmasto on kuiva. Suurimmassa osassa aluetta on trooppinen ilmasto, johon kuuluvat kuivat ja kosteat vuodenajat. Lännessä päiväntasaajan kohdalla voi sataa läpi vuoden. Etelässä Zimbabwen länsiosat ja Madagaskarin lounaisosat ovat kuivaa tai puolikuivaa.
Tuulet puhaltavat marraskuun ja huhtikuun välillä yleensä koillisesta päin, toukokuun ja lokakuun välillä etelästä ja lounaasta.
Kasvillisuus ja eläimistö
thumb|Seeproja [[Serengetin kansallispuiston ruohotasangoilla.]] Itä-Afrikan pohjoisosissa on aavikkoa ja puoliaavikkoa. Alueen keskiosissa on trooppista savannia. Joillain vuoristoseuduilla on trooppista metsää ja sademetsää.
Itä-Afrikassa elää paljon suuria nisäkkäitä, kuten norsuja, kirahveja, antilooppeja, virtahepoja ja leijonia. Alueen eläimistö on muutenkin runsas ja monipuolinen. Madagaskarin saaren eliöstö on omaperäistä.
Ihmisasutus
Itä-Afrikkaa pidetään yhtenä ihmislajin kehtona, ja alueelta on löytetty paljon varhaisten ihmisten fossiileja.
Itä-Afrikan ensimmäiset kansat olivat nykyisten khoisanien esi-isiä. Heistä ovat jäljellä hadzat, jotka saavat yhä elantonsa metsästyksestä ja keräilystä. Bantut, kuušilaiset ja nilootit ovat viimeisten vuosituhansien aikana syrjäyttäneet alkuperäiset kansat. Lännestä tulleiden bantujen ekspansio ylsi koko alueen poikki vuoteen 300 mennessä, ja nykyisin suurin osa itäafrikkalaisista on taustaltaan bantuja. Itä-Afrikan nykyisiä kansoja ovat esimerkiksi amharat, afarit, oromot, somalit, karamojongot, nyorot, gandat, kikujut, maasait, hutut ja tutsit, nyamwezit, swahilit, šonat ja matabelet. Alueella asuu myös paljon intialaisia, jotka muuttivat sinne siirtomaa-aikana.
Madagaskarin saaren ensimmäiset asukkaat tulivat Indonesiasta, ja nykyinen väestö on aasialaisten, afrikkalaisten ja arabien sekoitusta.
Historia
Itä-Afrikan vanhoja bantukuningaskuntia ovat esimerkiksi Bunyoro, Buganda, Toro ja Ruanda-Urundi.
Libris-kannustuspalkinto
Libris-kannustuspalkinto on Libris Oy:n myöntämä palkinto taiteilijoille.
Itä-Afrikka
Arabialaisen kaupan aika
Itä-Afrikan alueella oli merkittävää Intian valtameren aikaista kaupankäyntiä jo paljon ennen portugalilaisten tuloa 1400-luvun lopulla. Maatalous on ollut järjestynyttä ja metallien valmistus tunnettu. Kehittyneen valtakunnan rakentaneet sandšit arvostivat raudan kultaa arvokkaammaksi. Kauppaa käytiin myös norsunluulla. Nämä arvotuotteet ovat kulkeneet Omanin kautta muun muassa Intiaan ja Kiinaan. Osa raudasta tuli Persian kautta Eurooppaan damaskiteräksenä. Arabialaisten hallitsemia rannikkokaupunkeja olivat eri aikakausina Sofala, Kilwa, Quelimane, Malindi ja Mombasa. Arabien välityksellä käydyn kaupan ohella myös kiinalaiset ovat käyneet 1400-luvulla ainakin kahdesti laivastollaan Itä-Afrikan kauppakeskuksissa ostoksilla suorittaen maksuksi rahaa, posliinia, tekstiiliä ja teetä.
Libris-kannustuspalkinto
Suomen Kansallisoopperassa palkinto annetaan vuorovuosin laulutaiteen ja tanssitaiteen edustajalle. Palkinnolla pyritään kannustamaan jo ammattitaitoa omaavaa taiteilijaa kehittämään taitojaan edelleen ja tukemaan tämän urakehitystä sekä Suomessa että ulkomailla. Palkinnon suuruus on 3.000 euroa ja se jaetaan keväisin.
Itä-Afrikka
Orjakauppa
Itä-Afrikassa on aina esiintynyt orjakauppaa, ja orjien myyminen oli merkittävä tulonlähde monelle alueen kuningaskunnalle. Arabien ja eurooppalaisten orjakauppa Itä-Afrikasta kasvoi 1700-luvulta lähtien. Tärkein orjakaupan keskus oli Sansibar.
Euroopan imperialismin aika
Vuoteen 1914 mennessä koko Itä-Afrikka Etiopiaa lukuun ottamatta oli päätynyt eurooppalaisten siirtomaiksi. Alueelle alkoi 1900-luvulla syntyä itsenäisiä valtioita, ja siirtomaavalta päättyi lopullisesti 1970-luvulla. Valtioiden rajat eivät kuitenkaan noudata historiallisia kansojen asuma-alueiden rajoja.
Minna Aalto
Minna Maarit Aalto (s. 8. marraskuuta 1965 Turku) on purjelautailija, lajinsa ensimmäinen olympialaisissa kilpaillut suomalainen.
Aalto sijoittui olympialaisissa Mistral-laudalla käydyissä purjelautakilpailuissa 20:nneksi Atlantassa 1996 ja 15:nneksi Sydneyssä 2000. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan neljänneksi vuonna 1998 ja kahdeksanneksi vuonna 1984. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän oli neljäs vuonna 1989 ja viidestoista vuonna 1996.
Aalto edusti seuratasolla Turun Pursiseuraa, Turun Windsurfer Clubia ja Naantalin Purjehdusseuraa. Hän voitti purjelautailun Suomen-mestaruuden vuosina 1997–1999.
Urheilu-uransa jälkeen Aalto valmensi muun muassa Tuula Tenkasta, Niklas Lindgreniä ja Tuuli Petäjä-Siréniä.
Barrali
Barrali on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Etelä-Sardinian maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 128 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 11,23 neliökilometriä. Se sijaitsee 140 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Days of Darkness
Days of Darkness on thrash metal -yhtye Testamentin kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 2004 levymerkillä Spitfire Records.
Resalat Islamilainen Yhdyskunta
Resalat Islamilainen Yhdyskunta - Suomen Ähl-e Beit, aiemmalta nimeltään Al-Risala Islamilainen Yhdyskunta, on Suomessa 8.8.2001 rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta. Suuntaukseltaan šiialaisen yhdyskunnan jäsenistä suurin osa on taustaltaan afgaaneja, iranilaisia ja irakilaisia. Yhdyskunnan moskeija on Mellunmäessä.
Jäsenmäärältään yhdyskunta kuuluu Suomen suurimpiin islamilaisiin yhdyskuntiin ja jäsenistö on ollut nopeassa kasvussa. Vuonna 2021 siihen kuului 999 jäsentä, vuonna 2023 jo 1500. Heistä pääosa oli ensimmäisen polven maahanmuuttajia. Yhdyskunnalla on Fatemeh Zahran islamilainen kulttuurikeskus -niminen toimitila Mellunmäessä.
Moskeijan imaami on Abbas Bahmanpour, joka vuonna 2013 esitetyssä Ylen islam-illassa herätti kohua kertomalla, että šaria määrää kuolemantuomion homoseksuaalisista teoista.
Suhde Iranin hallintoon
Yhdyskuntaa on syytetty Iranin šiialaisen hallinnon tukemisesta, ja moskeijan tiedetään saaneen rahoitusta sekä Iranista että Irakista. Moskeijassa järjestettiin vuonna 2020 muistotilaisuus Iranin Quds-joukkojen komentajalle Qassem Suleimanille ja sotilasjohtaja Abu Mahdi al-Muhandisille. Nämä kuolivat Yhdysvaltojen järjestämässä ilmaiskussa. Yhdysvallat ja Euroopan parlamentti pitävät Quds-joukkoja terroristijärjestönä. Iranin hallintoon kriittisesti suhtautuvat suomeniranilaiset eivät ole tekemisissä moskeijan kanssa.
Turun Islamilainen Yhdyskunta
Turun Islamilainen Yhdyskunta on Suomessa 17.6.2008 rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta, jonka kotipaikka on Turku.
Toiminta alkoi yhdistyksenä 1992. Uskonnolliseksi yhdyskunnaksi rekisteröinti tapahtui 2008. Yhdyskuntaan kuului 693 jäsentä vuonna 2018. Yhdyskunnan moskeija sijaitsee Turun keskustassa.
Izola
Izola on kaupunki Slovenian lounaisosassa Adrianmeren rannikolla Istrian niemimaalla. Kaupungissa asui vuoden 2020 arvion mukaan 11 682 asukasta. Izolan kunnassa asui 16 486 asukasta, ja sen pinta-ala on 28,6 neliökilometriä. Izolan kunta on kaksikielinen (slovenia ja italia).
Izolan kunta rajautuu idässä Koperiin, etelässä ja lännessä Piraniin ja pohjoisessa mereen. Izola oli alun perin saari, ja sen nimi tarkoittaakin saarta. Mantereeseen kaupunki liitettiin vuoden 1800 tienoilla. Izolan kaupungin lisäksi kuntaan kuuluvat Baredin, Cetoren, Dobravan, Jagodjen, Korten, Malijan, Nožedin ja Šaredin asutuskeskukset.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi Pyhän Maurin vuonna 1547 rakennettu kirkko, barokkityyliä edustava vuosina 1775–1781 rakennettu Besenghi degli Ughin palatsi, Manziolin palatsi vuodelta 1470 ja Parenzana-museo, joka kertoo Triesten ja Porečin välisestä kapearaiteisesta rautatiestä.
Aiheesta muualla
Občina Izola
Argentiitti
Nimi argentiitti joskus viittaa myös argentiitin pseudomuotoihin: esimerkiksi akantiitti, jossa yhä näkyy joitakin ulkoisia merkkejä kuutiomaisesta kidemuodosta, vaikka niiden itse asiallinen kidejärjestelmä on monokliininen johtuen alhaisista lämpötiloista. Tätä akantiitin muotoa on silloin tällöin löydetty kuutiomaisena tai oktaedrina, mutta paljon yleisemmin puun muotoisena tai maamaisina massoina, joissa on lähes musta lyijynharmaa väri ja metallinkiilto.
Lohkeavuus, joka on näkyvä piirre lyijyhohteessa, on tässä vähäistä. Mineraali on täysin murrettavissa ja siinä on kiiltävä viiru. Sen kovuus on 2,5 ja ominaispaino 7,2–7,4. Sitä esiintyy mineraalijuonissa ja kun sitä löydetään suurissa määrin, kuten Meksikosta ja Comstock Lodesta Nevadasta, se muodostuu tärkeäksi hopeamalmiksi. Mineraalin mainitsi 1529 Georgius Agricola, mutta nimeä argentiitti (peräisin lat. argentum, hopea) ei käytetty ennen kuin 1845 ja se on peräisin Wilhelm Haidingeriltä. Vanhoja nimiä näille lajeille ovat "Glaserz", hopeahohde ja lasimainen hopea. Suhteellisen kuparirikas mineraali, jota esiintyy esimerkiksi Jalpassa, Meksikossa, on tunnettu nimellä jalpaite.
Pasi Nissinen
Pasi Nissinen (s. 7. elokuuta 1972) on suomalainen jääkiekkoilija. Nissinen on Jokipoikien kasvatti, hän edusti Jokipoikia lähes koko uransa ajan. Nissinen on voittanut urallaan kertaalleen 1-divisioonan pistepörssin, sekä 1-divisioonan mestaruuden. Nissistä kuvaillaan kiekolliseksi pelaajaksi, jonka vahvuuksia ovat pelisilmä ja syöttötaito. Nissinen on edustanut urallaan myös ruotsalaista Mörrums Golssia, sekä Kuopion Kalpan joukkuetta. Nissinen lopetti ammattiuransa kauteen 1999-2000.
Nelijuovahiiri
Nelijuovahiiri eli neliraitahiiri (Rhabdomys pumilio) on Afrikassa elävä jyrsijälaji.
Nelijuovahiiret elävät pesissä ryhminä, joihin kuuluu 1–4 naarasta, 1–2 aikuista koirasta ja näiden poikasia, jotka pysyvät vanhempiensa ryhmässä vielä täysikasvuisinakin.
Mihail Gurevitš
Mihail Iosifovitš Gurevitš (12. tammikuuta 1893 (J: 31. joulukuuta 1892) Rubanštšina – 25. marraskuuta 1976 Leningrad ) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija, joka perusti yhdessä Artem Mikojanin kanssa MiG-suunnittelutoimiston.
Ennen Toista maailmansotaa
Hän syntyi juutalaiseen perheeseen Rubanštšinan kylässä Kurskin kuvernementissa vuonna 1892. Hän valmistui Ohtyrkan lukiosta (Harkovan kuvernementissa) erinomaisin arvosanoin ja pääsi Harkovan yliopistoon opiskelemaan matematiikkaa. Pian hänet erotettiin, koska oli osallistunut vallankumoukselliseen toimintaan. Hän jatkoi opintojaan Ranskassa, Montpellier’n yliopistossa. Hän valmistui lentokoneinsinööriksi ranskalaisesta Supaero-yliopistosta vuonna 1913.
Vuonna 1914 hän oli lomalla kotonaan, kun maailmansota alkoi. Tämä ja Venäjän vallankumous keskeyttivät hänen opintonsa. Hän valmistui 1925 Harkovan teknologisesta instituutista ja meni töihin valtionyhtiöön nimeltä ”Lämpö ja Voima”.
Vuonna 1929 hän muutti Moskovaan ja pääsi ilmailun pariin takaisin. Vuonna 1937 hän johti suunnitteluryhmää Polikarpovin suunnittelutoimistossa. 1930-luvun lopussa hän vieraili Lisunovin kanssa Douglasin tehtailla Kaliforniassa, kun Neuvostoliitto hankki lisenssin valmistaa DC-3-lentokoneita.
Toinen maailmansota
Mikojan nimitettiin vuonna 1939 Moskovaan perustetun lentokonesuunnittelutoimiston johtajaksi ja Gurevitš ylennettiin sen varapääinsinööriksi. Yhdessä Mikojanin kanssa hän loi siitä Mikojan-Gurevitš-suunnittelutoimiston. Maaliskuussa 1942 se nimettiin seuraavilla nimillä: OKB MiG (Osoboje Konstruktorskoje Bjuro MiG), ANPK MiG (Aviatsionni nautšno-proizvodstvenni kompleks) ja OKO MiG.
Toinen maailmansota osoitti, ettei MiG-1-hävittäjä ollut kovin hyvä. Sen pohjalta kehitetty MiG-3 oli paljon parempi ja sitä käytettiin Neuvostoliiton ilmavoimissa suurina määrinä. MiG-5, 7 ja MiG-8 olivat lähinnä koekoneita.
Toisen maailmansodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitossa tehtiin versiota saksalaisten kehittämistä suihkukoneista, samoin kuin tehtiin samaan aikaan ainakin Ranskassa, Englannissa ja Ruotsissa. Ensimmäinen sarjatuotantokone oli MiG-9 vuonna 1946. I-270-prototyyppi perustui saksalaiseen hahmotelmaan ja käytti brittiläistä suihkumoottoria – siitä tuli etenkin Korean sodassa menestyksellinen MiG-15. Sen suorituskyky oli erinomainen ja yli 18 000 konetta valmistettiin. Vuonna 1957 hän nousi MiG-suunnittelutoimiston pääinsinööriksi.
Kunnianosoitukset
Hän sai valtion palkinnon vuosina 1941, 1947, 1948, 1949 ja 1953, Lenin-kunniamerkin vuonna 1962 ja ”Sosialistisen työn sankarin” arvon 1957.
Arundhati Roy
Arundhati Roy (, ; koko nimeltään Suzanna Arundhati Roy; s. 24. marraskuuta 1961 Shillong, Meghalaya, Intia) on intialainen kirjailija ja kansalaisaktivisti. Hän sai Booker-palkinnon vuonna 1997 esikoisromaanillaan Joutavuuksien jumala (The God of Small Things). Romaanin lisäksi hän on kirjoittanut elokuvakäsikirjoituksia, esseitä ja esseekokoelmia. Royn toinen romaani, The Ministry of Utmost Happiness (Äärimmäisen onnen ministeriö (suom. Hanna Tarkka)), ilmestyi 2017.
62 (luku)
62 (kuusikymmentäkaksi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 61 ja seuraa luku 63.
Arundhati Roy
Royn vanhemmat erosivat hänen ollessaan hyvin nuori. Hän muutti äitinsä, naisaktivisti Mary Royn kanssa äidin kotiseudulle Aymanamiin Keralaan. Myös Joutavuuksien jumalan tapahtumat sijoittuvat Aymanamin kaupunkiin. Roy on koulutukseltaan arkkitehti.
Barumini
Barumini on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Etelä-Sardinian maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 276 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 26,40 neliökilometriä. Se sijaitsee 202 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Nokia 1208
Nokia 1208 on Nokian vuonna 2007 julkistama matkapuhelin. Siinä on perustoimintojen ohella mm. taskulamppu ja 3 peliä. Sitä valmistettiin punaisena ja mustana. Puhelinta myytiin noin 100 miljoonaa kappaletta, millä määrällä se sijoittui yhdeksänneksi The Telegraph -lehden syksyn 2013 katsauksessa kaikkien aikojen myydyimmistä matkapuhelimista.
Aeritalia
pienoiskuva|Aeritalia G 91Y. Aeritalia oli italialainen lentokonetehdas, jonka toimintoja jatkaa nykyisin Alenia Aeronautica.
Historia
Aeritalia syntyi vuonna 1969 kun Fiat Aviazione, Salmoiraghi ja Aerfer yhdistettiin samaan konserniin. Myös Finmeccanican ilmailutoiminta yhdistettiin samaan.
Vuonna 1976 Aeritaliasta tuli valtionyhtiö. Yhtiö oli Italian tärkein lentokoneiden valmistaja eikä Italia halunnut antaa sen kaatua aikana, jolloin Länsi-Euroopan lentokonetehtaat loivat ylikansallisia yhteisyrityksiä.
Vuonna 1990 yhtiö yhdistyi Selenian kanssa, jolloin syntyi Alenia Aeronautica.
Marquard Slevogt
Slevogt kuului Saksan miesten maajoukkueen kokoonpanoon sen saavuttaessa olympiapronssia Lake Placidissa 1932 ja MM-hopeaa vuonna 1930. Koska turnauksilla oli samanaikaisia eritasoisia arvoja, oli Lake Placidin olympiapronssi samalla MM-pronssi ja MM-mitali myös Euroopan mestaruus. Slevogt kuului Saksan joukkueeseen myös Sankt Moritzin talviolympialaisissa 1928.
Oust (Ariège)
thumb|left|Notre-Dame de Vic Oust on kunta Ranskan eteläosassa Ariègen departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee Pyreneiden vuoristossa Garbetjoen varrella. Oust kuuluu historialliseen Couseransin alueeseen. Kunnan nähtävyyksiä on 1000-luvulla rakennettu kirkko Notre-Dame de Vic.
Kalajoki
Kalajoki on kaupunki Kalajoen suulla, Oulun Eteläisessä, Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa.
kaupungissa asui 0 henkilöä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km².
Kalajoen naapurikunnat ovat Alavieska, Kokkola, Kannus, Merijärvi, Pyhäjoki, Sievi ja Ylivieska.
Historia
pienoiskuva|[[Perämeri Kalajoen rannalta kuvattuna.|alt=|vasen]]Kalajoen seutu vapautui veden vallasta vasta kivikauden loppupuolella, minkä vuoksi kunnan alueelta on tavattu vain joitakin kivikautisia löytöjä. Löydöistä merkittävin on Kivimaan laaja asuinpaikka Raution alueella. Aluetta asuttivat saamelaiset 1200- ja 1300-luvulle saakka. Myöhemmin alue oli pääasiassa satakuntalaisten ja hämäläisten eräaluetta.
Vakiintunut asutus sai alkunsa, kun muutamat eränkävijät asettuivat Kalajoen ja Himanganjoen suulle. Seudun vanhimmat kylät ovat Pohjankylä, Eteläkylä ja Raumankari, jotka on perustettu todennäköisesti 1300- ja 1400-luvuilla. Rautilan kylällä on Kuninkaankivi-muistomerkki muistuttamassa Ruotsin kuninkaan käynnistä paikalla. Perimätiedon mukaan kuningas Aadolf Fredrik pysähtyi paikalla matkalla pohjoiseen vuonna 1752.
Väestön pääelinkeinoja olivat aluksi maatalous, kalastus ja hylkeenpyynti. Kalaa pyydettiin isoimmista joista ja merestä. 1400-luvulla merestä kohonneesta Maakallasta kehittyi 1500-luvulla tärkeä kalastustukikohta, jonne rakennettiin kymmeniä kalamajoja ja aittoja.
Keskiajalla Kalajoki kuului Salon seurakuntaan. Vuonna 1525 Kalajoesta muodostettiin Salon kappeliseurakunta. Himanka taas kuului aluksi Pietarsaaren hallintopitäjään, 1490-luvulta lähtien Kokkolan hallintopitäjään. Kalajoesta muodostettiin 1570-luvulla oma hallintoalue, johon kuuluivat Alavieska, Ylivieska, Sievi, Reisjärvi, Nivala ja Haapajärvi. Samana vuonna muodostettiin myös Lohtajan hallintopitäjä, johon kuului Himanka. Himanka kuului aluksi Lohtajan seurakuntaan, mutta itsenäistyi Lohtajan kappeliseurakunnaksi 1700-luvun alussa. Ikalaborgin vapaaherrakunta vallitsi alueella ruotsalaisena läänityksenä vuodesta 1652 reilut parikymmentä vuotta.
Kalajoki ja Himanka kasvoivat hitaasti 1600-luvulla, jolloin väkiluvun kehitykseen vaikuttivat erityisesti katovuodet ja sota-ajat. Myös isoviha rajoitti Kalajoen ja Himangan asutuskehitystä. Isonvihan jälkeen asukasmäärä alkoi nousta ja 1700-luvun lopulla asutus alkoi voimakkaasti kasvaa. Kalajoen ja Himangan suuseutujen hyvä liikenteellinen asema johti siihen, että Kokkolan porvarit alkoivat pitää markkinoita näillä alueilla. Kalajoella Plassin markkinapaikka nousi alueelle tärkeäksi kauppapaikaksi. Himangalla taas vanha Raumankari muodostui alueen tärkeäksi kauppapaikaksi. Kalajoki oli 1800-luvulla tunnettu monipuolisesta pienteollisuudesta. Pitäjässä valmistettiin muun muassa messinkiesineitä, kelloja ja aseita. Himangalla laivanrakennus kasvoi huomattavaksi elinkeinoksi. Tärkein elinkeino oli 1700-luvulta aina 1800-luvun loppuajoille saakka tervanpoltto. Tervaa myytiin kokkolalaisille porvareille.
pienoiskuva|150px|Kalajoen vanha vaakuna|alt=
Suomen sodassa Himangalla käytiin vuonna 1808 pieniä kahakoita venäläisten kanssa. Kalajoella kuoli Suomen sodan aikaisessa taistelussa ruotsalainen kreivi Wilhelm von Schwerin. Kalajoki kuului Kalajokilaaksossa 1800-luvun alussa syntyneen herätysliikkeen ydinalueisiin. Vuosina 1838–1839 Pohjankylän Törnvallin talossa pidettiin tunnetut Kalajoen käräjät, joissa heränneitä tuomittiin konventikkeliplakaattiin vedoten. Suuri joukko heränneitä maallikoita tuomittiin sakkoihin ja pappeja erotettiin lyhyeksi aikaa virastaan. Siltasaaren siirretty käräjärakennus toimii nykyisin Kalajoen kotiseutumuseona. 1800-luvulla Himangan asukasmäärä alkoi kasvaa. Vuonna 1810 asukkaita oli 491, vuonna 1850 892. Suuret kuolonvuodet 1866–1868 vähensivät hieman Kalajoen ja Himangan asukasmäärää.