cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simon Pagenaud
Ura
Vuonna 2006 Pagenaud siirtyi Yhdysvaltoihin ja kilpaili Champ Car Atlantic -sarjassa ja voitti sarjan mestaruuden. Vuonna 2007 Pagenaud ajoi Champ Car World Series -sarjassa sijoittuen sarjassa kahdeksanneksi. Vuodet 2008-2013 Pagenaud kilpaili American Le Mans Series -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden vuonna 2010. Vuodesta 2011 Pagenaud on kilpaillut IndyCar -sarjassa. Tähän mennessä hänen paras sijoitus sarjassa on kolmas vuodelta 2013.
Pagenaud on myös osallistunut Le Mansin 24 tunnin ajoon vuosina 2008-2011. Vuonna 2011 hän sijoittui kokonaiskilpailussa toiseksi. Lisäksi hän on ajanut urallaan European Le Mans Series, V8 Supercars ja Intercontinental Le Mans Cup -sarjoissa. Vuonna 2016 Pagenaud voitti IndyCar Series - sarjan mestaruuden
Lisa Renlund
Lisa (Liza) Renlund (s. 21. helmikuuta 1997 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Damallsvenskan-seura Piteåta. Renlund on edustanut Ruotsin alle 17-vuotiaiden naisten jalkapallomaajoukkuetta.
Dalmatiannokkasärki
Dalmatiannokkasärki (Chondrostoma knerii) on särkikalojen heimoon kuuluva entisen Jugoslavian alueella elävä kalalaji. Johann Jakob Heckel kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1843.
Ulkonäkö ja koko
Laji voi kasvaa 28 senttimetriä pitkäksi ja painaa noin 200 grammaa.
Perämeren maanjäristys 2016
Perämeren maanjäristys 2016 tapahtui 19. maaliskuuta 2016 Ruotsin aluevesillä, noin 60 kilometriä Piitimen kunnasta eteläkaakkoon. Maanjäristys sai astioita helisemään, ja Suomessa ja Ruotsissa ihmisiä heräili talojen tärinään ja seinien paukkumiseen. Edellinen vastaavan kokoinen maanjäristys Pohjanlahden alueella oli tapahtunut yli sata vuotta aiemmin.
Maanjäristys tapahtui klo 23.55.32 Suomen aikaa maaliskuun 19. päivänä 2016. Järistyksen hyposentri sijaitsi 22 kilometrin syvyydessä Pohjanlahden alapuolella. Järistys tapahtui luode-kaakko-suuntaisessa transformisiirroksessa noin 100 kilometriä Raahesta länsiluoteeseen. Helsingin yliopiston Seismologian instituutin mukaan järistyksen magnitudi oli ML 4,1, ja siitä tehtiin havaintoilmoituksia laajalla alueella ympäri Perämerta.
André Myhrer
André Myhrer (s. 11. tammikuuta 1983 Bergsjö, Ruotsi) on ruotsalainen alppihiihtäjä. Hän on pujottelun olympiavoittaja ja maailmancupin voittaja.
Arvokilpailut
Myhrer sijoittui Bormion MM-kilpailuissa 2005 pujottelussa viidenneksi. Hän edusti Ruotsia myös vuoden 2006 olympialaisissa, ja sijoittui pujottelussa neljänneksi. 2010 olympialaisissa Vancouverissa Myhrer sijoittui pujottelussa pronssille. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 hän oli samassa lajissa kymmenes. Schladmingin MM-kilpailuissa hän kuului Ruotsin hopeajoukkueeseen joukkuekilpailussa. Lisäksi hän oli pujottelussa neljäs ja suurpujottelussa 14:s. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän sai joukkuekilpailussa pronssia ja oli pujottelussa kuudes. Hän sai joukkuekilpailun MM-pronssia ja oli pujottelussa kuudes myös Sankt Moritzissa 2017. Hän voitti pujottelun olympiakultaa 2018 Pyeongchangissa 0,34 sekunnin erolla Ramon Zenhäuserniin. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui pujottelussa 13:nneksi.
Maailmancup
Myhrer on voittanut urallaan seitsemän maailmancupin pujotteluosakilpailua: kaudella 2006–2007 Beaver Creekissä, kaudella 2010–2011 Zagrebissa, kaudella 2011–2012 Kranjska Gorassa ja Schladmingissa, kaudella 2012–2013 Levillä, kaudella 2015–2016 Sankt Moritzissa sekä kaudella kaudella 2016–2017 Aspenissa. Lisäksi hän voitti Oslon kaupunkitapahtuman kaudella 2017–2018.
Kaudella 2004–2005 Myhrer oli toinen Kranjska Goran ja kolmas Schladmingin pujottelussa sekä kaudella 2009–2010 toinen Wengenin ja kolmas Garmisch-Partenkirchenin pujottelussa. Kaudella 2010–2011 hän oli toinen Levin ja Schladmingin pujotteluissa. Kaudella 2011–2012 hän oli toinen Flachaun, Wengenin ja Banskon pujotteluissa sekä kolmas Moskovan paripujottelussa. Kaudella 2012–2013 hän sijoittui toiseksi Zagrebin pujottelussa ja Moskovan paripujottelussa. Kaudella 2013–2014 hän oli toinen Adelbodenin pujottelussa. Kaudella 2015–2016 hän oli kolmas Alta Badian parisuurpujottelussa sekä toinen Naeban pujottelussa ja Tukholman paripujottelussa. Kaudella 2017–2018 hän oli toinen Tukholman kaupunkitapahtumassa sekä kolmas Val d'Isèren ja Wengenin pujotteluissa. Pujottelucupissa hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui kolmanneksi Levin pujottelussa ja toiseksi Tukholman kaupunkitapahtumassa. Kaudella 2019–2020 hän oli toinen Val d’Isèren pujottelussa.
Gerardo Pierro
pienoiskuva Gerardo Pierro (s. 26. huhtikuuta 1935 Mercato San Severino) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1957 ja nimitettiin Tursi-Lagonegron hiippakunnan piispaksi 26. kesäkuuta 1981. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Sebastiano Baggio, jota avustivat Gaetano Pollio ja Angelo Campagne.
Pierro sai 28. helmikuuta 1987 nimityksen Avellinon hiippakunnan piispaksi ja 25. toukokuuta 1992 Salerno-Campagna-Acernon arkkihiippakunnan arkkipiispaksi. Hän jäi eläkkeelle 10. kesäkuuta 2010.
Ostmark (Itävalta)
Ostmark (”Itäinen rajamaa”) oli Itävallan nimenä vuosina 1938–1942 sen jälkeen, kun se oli yhdistetty natsi-Saksaan (Anschluss).
Itävallan liittäminen Saksaan
Sen jälkeen, kun itävaltalaissyntyinen Adolf Hitler oli toteuttanut kotimaansa yhdistämisen Saksaan, mikä oli kuulunut hänen tavoitteisiinsa, Saksan kansalliss­osialistinen hallitus muutti maan nimen Österreich, joka merkitsee ”itäistä valta­kuntaa” (ja josta myös suomen­kielinen nimi Itävalta on käännös), muotoon Ostmark, joka tarkoittaa ”itäistä rajamaakuntaa”. Nimen­muutoksen tarkoituksena oli osoittaa, ettei Ostmark (Itävalta) enää ollut itsenäinen valtakunta vaan Saksan itäinen raja­maa­kunta.
Ostmark oli ennestään ollut histori­oitsijoiden käyttämä nimitys keski­aikaisesta Itävallan mark­kreivi­kunnasta, joka kuitenkin omana aikanaan oli tunnettu muinaisyläsaksankieliseltä nimeltään Ostarrîchi.
Elokuussa 1938 Donau-Zeitung ylpeästi nimitti Passauta ”uuden Ostmarkin kehdoksi”.
Aluejako
Toukokuun alussa 1939 tuli voimaan laki Ostmarkin hallinnon rakenteesta (, tunnettu myös lyhemmällä nimellä Ostmarkgesetz). Lailla lakkautettiin Itävallan aikaisemmat osavaltiot ja tilalle perustettiin seitsemän Reichsgauta. Niistä kunkin korkein virkamies toimi sekä kuvernöörinä (Reichstatthalter) että natsi­puolueen Gauleiterina. Nämä Reichsgaut olivat:
Reichsgau oli uusi hallinnollisen jaotuksen yksikkö, joka korvasi osavaltiot muutoin täysin keskitetysti hallitussa natsi-Saksassa. Kun Ostmark-nimenkin katsottiin vielä liiaksi muistuttavan vanhasta, aiemmin itsenäisestä Itä­vallasta, tämäkin nimi poistettiin vuonna 1942 käytöstä ja edellä mainituista Reichsgau-alueista alettiin käyttää yhteis­nimitystä Donau- und Alpenreichsgaue (”Tonavan ja Alppien Reichsgaut”).
Uusi Itävalta
Kun liittoutuneet toisen maailman­sodan jälkeen miehittivät koko Saksan, Itävalta mukaan luettuna, itsenäinen Itävalta muodostettiin vuoden 1943 Moskovan julistusten mukaisesti uudestaan, ja sen rajat olivat samat kuin ennen vuotta 1938. Itävalta julistautuikin itsenäiseksi jo 27. huhtikuuta 1945, lähes kaksi viikkoa ennen Saksan antautumista. Aluksi uusi Itävalta kuitenkin oli vuoteen 1955 saakka liittoutuneiden miehitys­vallan alainen ja jaettuna neljään miehitysvyöhykkeeseen.
Fruška goran kansallispuisto
Fruška goran kansallispuisto on luonnonsuojelualue ja kansallispuisto Pannonian kauden loppuvaiheen tuliperäisellä tasangolla sijaitsevalla Fruška goran vuorialueella Vojvodinan provinssissa, Pohjois-Serbiassa.
Tonavan ja Sava-joen välisellä alueella Sremin eteläosassa sijaitseva Fruška gora on yksi viidestä Serbian kansallispuistosta. Puisto on 80 kilometriä pitkä ja 12–15 km leveä ja on maan sekä suurin että vanhin kansallispuisto. Kokonaispinta-alaltaan 26 672 hehtaarinen suojelualue on korkeimmillaan 538 metriä merenpinnasta ja noin 23 000 hehtaarin verran sitä kattavat metsämaat. Fruška goran kansallispuiston johtokunnan kotipaikka on Novi Sadin esikaupungissa Sremska Kamenicassa.
Johannes Salisburylainen
Elämä
Johannes syntyi Salisburyssä, Englannissa vuosien 1115 ja 1120 välillä. Hänen varhaisesta elämästään ei tiedetä juuri mitään, lukuun ottamatta sitä, että hän oli sukujuuriltaan saksi eikä normanni ja käytti cognomenia Parvus, "lyhyt" tai "pieni". Hänen omista kirjoituksistaan voi päätellä, että hän siirtyi Ranskaan noin vuonna 1136 ja opiskeli Pariisissa Pierre Abélardin johdolla. Abélard oli tuolloin avannut joksikin aikaa Mont St. Genevieven koulunsa.
Abélardin jäätyä eläkkeelle Johannes jatkoi opintojaan Alberich Reimsiläisen ja Robertus Melunilaisen alaisuudessa. Vuosien 1138 ja 1140 välillä hän opiskeli grammatiikkaa ja klassista kirjallisuutta Willelmus Concheslaisen ja Richard l'Evêquen, Bernardus Chartreslaisen oppilaiden, alaisuudessa mahdollisesti Chartresissa.
Fruška goran kansallispuisto
Fruška gora inspiroi monia suuria runoilijoita kuten Branko Radičevićia, Jovan Jovanović Zmajia, 1800-luvun suurimmaksi serbilaiseksi naisrunoilijaksi kutsuttua Milica Stojadinović Srpkinjaa, kirjailijaa Dositej Obradovićia, runoilijaa ja guslaria Filip Višnjićia ja kapinajohtajaa Karađorđea. Vuosina 2004–2006 Serbian Radio-televizija kuvasi kansallispuistossa kohtauksia serbialaiseen komediasarjaan ”Stižu dolari”.
Katalaasi
thumb|250px|Malli ihmisen katalaasin rakenteesta Katalaasi on oksidoreduktaaseihin kuuluva entsyymi, joka katalysoi vetyperoksidin hajottamista hapeksi ja vedeksi. Katalaasia esiintyy monissa eliöissä, muun muassa eläimissä, kasveissa, sienissä ja aerobisissa bakteereissa. Entsyymin tehtävä on suojella soluja vetyperoksidin ja vetyperoksidista muodostuvien radikaalien aiheuttamalta oksidatiiviselta sressiltä. Katalaasin EC-numero on EC 1.11.1.6.
Rakenne ja toiminta
Vetyperoksidia muodostuu eliöissä useiden aineenvaihduntareittien sivutuotteena ja se on myös osa eliöiden puolustusjärjestelmää. Tämän vuoksi eliöille on kehittynyt hyvin aktiivinen katalaasientsyymi, joka vähentää vetyperoksidin aiheuttamaa oksidatiivista stressiä, ja entsyymiä tavataan lähes kaikista eliöistä. Katalaasit voidaan jakaa toiminnaltaan ja rakenteeltaan kolmeen ryhmään. Nämä kaikki ovat metalloproteiineja ja näistä ryhmistä kahdessa metalli on rauta kompleksoituneena hemiryhmään ja yhdessä ryhmistä metallina on mangaani. Mangaania sisältäviä entsyymejä kutsutaan joskus pseudokatalaaseiksi. Eläinten katalaasi on rautaa sisältävä entsyymi ja se on erityisen aktiivinen maksassa ja erytrosyyteissä. Ihmisen katalaasi koostuu rakenteeltaan neljästä alayksiköstä ja sen molekyylimassa on noin 245 kDa. Mangaania sisältäviä katalaaseja tavataan bakteereilta. Rakenteeltaan ne ovat heksameereja, ja jokaisen alayksikön molekyylimassa on noin 30 kDa. Hemiryhmän lisäksi katalaasi sitoutuu NADPH-molekyyliin, jonka tehtävä on pitää katalaasi aktiivisena.
Rautaa sisältävien katalaasien katalysoiman reaktion reaktiomekanismi on seuraava. Vetyperoksidi sitoutuu katalaasiin ja hapettaa raudan hapetusluvulta +III hapetusluvulle +V. Samalla porfyriinirengas hapettuu radikaaliksi. Näin muodostuu niin kutsuttu yhdiste I. Tässä reaktiossa vetyperoksidi pelkistyy vedeksi. Vetyperoksidi voi myös reagoida yhdiste I:n kanssa, jolloin se hapettuu hapeksi ja yhdiste I:n rautaioni pelkistyy hapetusluvulle +III. Mikäli tämä vaihe tapahtuu epätäydellisesti, NADPH pelkistää raudan hapetusluvulle +III. Katalaasi on hyvin aktiivinen entsyymi ja se katalysoi noin 5 miljoonan vetyperoksidimolekyylin hajottamista minuutissa. Mangaania sisältävissä entsyymeissä mangaani ensin pelkistyy hapetusluvulta +III hapetusluvulle +II ja hapettaa vetyperoksidin hapeksi ja tämän jälkeen hapettuu vetyperoksidin vaikutuksesta jälleen hapetusluvulle +III. Katalaasin inhibiittoreita ovat muun muassa syanidit, atsidit ja vetysulfidi. Syanidi ei inhiboi mangaania sisältäviä entsyymejä. Katalaasi kykenee hapettamaan eräitä orgaanisia yhdisteitä kuten alkoholeja.
Käyttö
Elintarviketeollisuudessa katalaasia käytetään muun muassa parantamaan maitotuotteiden säilyvyyttä ja ennen juuston valmistusta sekä kananmunajauheen valmistuksen yhteydessä. Tekstiiliteollisuudessa vetyperoksidia käytetään valkaisemaan kankaita ja kuituja. Katalaasia käytetään tekstiiliteollisuudessa poistamaan ylimääräinen vetyperoksidi kankaista ja kuiduista ennen värjäystä.
Fruška goran kansallispuisto
Alkuperä ja sijainti
Fruška gora oli 90 miljoonaa vuotta sitten yksi esihistoriallisen Pannonianmeren saarista, jotka olivat hajallaan Pannonian tasangolla, pääasiassa Serbiassa, Kroatiassa ja Unkarin länsi- ja eteläosissa. Fruška gora oli pitkään saari. Nykyisestä matalasta lohkarevuoresta suurin osa sijaitsee Serbiassa, lähellä Novi Sadin kaupunkia Vojvodinassa, mutta osa siitä ulottuu Tonavan oikeaa rantaa pitkin itäiseen Kroatiaan, Vukovar-Srijemin piirikuntaan. Serbian puolella Fruška gora kuuluu Irigin kuntaan Sremin piirissä. Puiston sydän on alle 25 kilometriä ja vain 30 minuutin ajomatkan päässä Novi Sadin keskustasta. Vuorijonoa rajaavat idästä ja pohjoisesta Savan ja Tonavan tulvatasot, etelässä ja lännessä sitä reunustavat lössitasangot.
Fruška goraa ympäröivät suurehkot kaupungit Šid, Sremska Mitrovica, Ruma ja Inđija etelässä, kun taas vuorten pohjoispuolella ovat Sremski Karlovci, Novi Sad, Beočin ja Backa Palanka ja Itä-Kroatiassa Slavonian alueella sijaitseva Ilok. Sen vuoksi etäisyyksiltään Fruška Goran kansallispuisto on Serbian kaikista kansallispuistoista saavutettavin. Puisto sijaitsee 310 kilometrin päässä Nišistä ja 128 kilometrin päässä Suboticasta. Se on 75 kilometrin ja suurimmalta osin pitkin E70-valtatietä ajettavan tunnin matkan päässä maan pääkaupungista Belgradista. Serbian vanhin kansallispuisto jää Novi Sadista etelään. Fuška goran rinteillä 25 kilometrin päässä puistosta Petrovaradinin kalliolla on Petrovaradinin linnoitus, joka sijaitsee oikealla puolella Tonavaa Novi Sadin sisääntuloväylällä. Fruška gora sijaitsee hyvien autotieyhteyksien varrella. Vilkkaimmat tiet, jotka johtavat tähän, ovat tärkeimmät kansalliset maantiet kuten Novi Sad – Beograd  ja  Novi  Sad – Iriški  Venac – Ruma – Šabac. Valtatiet E-75 ja E-70 kulkevat läpi Irigin kunnan ja moottoritie M-21 yhdistää Irigin naapurikuntia Novi Sadiin ja Rumaan. Yleensä joissainpäin Fruška goraa auto on jätettävä pysäköintipaikalle, lähinnä vaellusreittien alkuun. Helpoin tapa päästä Fruška goran kansallispuistoon on ottaa yksi monista esikaupunkibusseista, jotka kulkevat Novi Sadin ja Fruška goran kylien väliä. Bussit lähtevät kaupungin päälinja-autoasemalta ja kulkevat usein koko päivän. Bussilinjat nro 72 – Paragovo vuoristomajalle Zanatlijaan Glavicassa, 74 - Popovica, 76 - Stari Ledinci ja 78 - Beočinin kylään ja luostariin lähtevät säännöllisesti Novi Sadin bussiasemalta noin tunnin välein. Bussilipun hinta riippuu määränpäästä ja edullisin (n. 2–3 €) se on päiväsaikaan. Liput ostetaan suoraan kuljettajalta ja kokonaismatka bussilla Novi Sadista on 28 km (35 min). Irigin kunnan ja Fruška Goran läpi ei kulje junaa, mutta niiden välittömässä läheisyydessä on kaksi rautatieasemaa, Novi Sadissa (Belgrad–Subotica–Budapest-rautatie) ja Rumassa (Belgrad–Zagreb–Ljubljana-rautatie). Fruška goraan voi päästä kaikilla näihin kahteen kaupunkiin kulkevilla matkustajajunilla, jotka pysähtyvät Sremski Karlovcissa. Paitsi siinä pysähtymättömien pikajunien matkan jatkeeksi pitää käyttää mm. yllä mainittuja bussiyhteyksiä.
Joidenkin lähteiden mukaan suunnitteilla on tunneli Fruška Goran alle Novi Sadin ja Belgradin välistä yhteyttä varten vähentämään vuorialueen liikennepaineita.
Nimi
Geologiset ja paleontologiset tutkimukset osoittavat, että Vojvodinan ainoalle vuorelle Fruška goralle on muodostunut monia luonnonhistoriallisia kasvi- ja eläinfossiileja, joten muinaisina aikoina Fruška goraa kutsuttiin ”Alma Mons”iksi (latinaksi Alma Mons eli ravitseva tai hedelmällinen vuori). "Gora" on vanha serbialainen sana vuorelle, kun taas "Fruška" tulenee vanhasta serbialaisesta sanasta tai frankkilaisille tarkoitetusta etnonimestä Franak, jolloin "frankkivuori" osoittaa, että frankit asuivat täällä tai hallitsivat tätä aluetta törmättyään Rooman valtakuntaan. Joidenkin mukaan vuoren nimi Frankan tulee vanhasta slaavilaisesta tai sloveenialaisesta nimestä ”Frug” (Franke) ja sen adjektiivi ”Fruški” tarkoittaa frankkien läsnäoloa tai Frankkien valtakuntaa. Joidenkin lähteiden mukaan nimen Fruška goran sisältämää etnisen Frugin adjektiivimuoto tarkoittaa "roomalaista" ja siten tämän vuoren nimi säilyttää muiston etnisestä yhteisöstä, joka katosi kauan sitten.
1500- ja 1700-luvuilla barokin ja keskiaikaisen Serbian Moravan arkkitehtuurikoulun kehittämään tyyliin rakennettujen, rikkaista kirjastoista ja freskoista tunnettujen pyhäkköjen ja palvontapaikkojen runsauden vuoksi Fruška goraa kutsutaan myös "Pyhäksi vuoreksi" tai "Serbian Atokseksi”. Vuoren laaksoissa oli 35 serbialaista ortodoksista luostaria, joista 16 on säilynyt sotien ryöstöistä ja hävityksestä. Tiedemiehet kutsuvat Fruška goraa sen ainutlaatuisten ja erittäin lukuisten fossiilisten jäännösten ansiosta ”geologisen tai maantieteellisen menneisyyden peiliksi” ja itse serbit joskus kulttuurisen ja henkisen menneisyyden peiliksi tai nimellä ”Serbian jalokivi”.
Historia
Vuoteen 1948 asti Fruška goran metsiä hoidettiin talousmetsinä. Vuonna 1949 Pannonian tasangolla sijaitsevan Fruška goran alueen erityisen tärkeyden vuoksi Serbian kansantasavallan hallitus perusti organisaation "Narodno izletište Fruška gora" (suom.:Kansallinen Fruška goran retkialue), jonka tehtävänä oli parantaa tätä kompleksia piknikalueena ja lomakeskuksena. Se julistettiin kansallispuistoksi vuonna 1960 pysyvän suojelun takaamiseksi.
Vuonna 1962 SAP Vojvodinan johtokunta määritteli Fruška Goran kansallispuiston rajat ja hyväksyi suunnitelman puiston järjestelyjä varten. Kansallispuiston kokonaispinta-ala oli 24 302 hehtaaria ja vaikutusalueen alla oleva alue, joka sisälsi sen laajemman ympäristön ja asutuksen, oli 45 000 hehtaaria. Vuonna 1977 SAP Vojvodinan yleiskokous hyväksyi uuden Fruška Goran kansallispuistoa koskevan lain, jonka mukaan vuoden 1960 lainmukainen kansallispuiston asema säilytettiin, mutta uudet säännökset tarjosivat pysyvän suojan ja parannuksia Fruška Goran kansallispuiston luonnonarvoihin. SAP Vojvodinan johtokunta teki vuonna 1977 annetun lain perusteella myös päätöksen kansallispuiston uusien rajojen määrittämiseksi, jonka mukaan rajoja laajennettiin 25 393 hehtaariin.
Kuvaus
Puiston alueen tärkeimpänä ominaisuutena on lukuisten uhanalaisten, harvinaisten ja suojeltujen kasvi- ja eläinlajien, niittyjen, arojen ja metsä-arojen elinympäristöjen, erityyppisten tammimetsien, kansallisen ja luonnonvaraisen kasviston sekä pannonilaisten endeemisten ja jäännöksellisten lajien esiintyminen. Fruška goran keskeinen ongelma on sen avoimuus ympäristöön ja suuri väestö sekä vuorella että ympäristössä, jolloin puiston villieläimet voivat puiston rajojen ulkopuolella joutua paikallisten salametsästäjien uhreiksi. Fruška goran alueella vallitsee lauhkea mannermainen ja osittain mannertenvälinen ilmasto. Fruška gora, sen sijainti, muoto ja kasvillisuus vaikuttavat kuitenkin tietyn paikallisen ilmaston muodostumiseen. Vaikka vuori on matala, korkeuden kasvaessa ilmasto muuttuu kosteammaksi ja kylmemmäksi, joten harjuilla on vuoristoilmasto, talvet ovat kylmempiä ja kesät raikkaampia Keski-Euroopan laajuista. Tammikuun keskilämpötila on -0,6 astetta ja heinäkuussa +21,4 astetta. Vuotuinen keskilämpötila on +11,2 astetta. Fruška gora kuuluu alueeseen, jossa suhteellinen kosteusaste on enimmäkseen keskimääräinen (76%). Kosteimmat kuukaudet tällä alueella ovat toukokuu ja kesäkuu ja kuivimmat ovat syyskuu ja lokakuu. Toinen kausi, jolloin alueella mitataan suuria sademääriä, on joulukuussa.
Kansallispuiston alue käsittää kahdeksan kuntaa ja 44 paikallisyhteisöä, puistoon on yli 14 päällystettyä sisäänkäyntiä ja monia muita peltoteitä. Puistossa työskentelee noin 16 valtion palkkaamaa työntekijää tai vartijaa, joiden virallinen nimi on "luonnonsuojelijat". Kansallispuisto sisältää 3 vyöhykettä. Noin 3,7% puiston kokopinta-alastaan on keskeistä ja erityisen suojattua luonnonsuojeluvyöhykettä sulkujärjestelyineen, joiden mukaan kaikki toiminta on kielletty ja vierailijoille pääsy estetty tai sisäänpääsy on mahdollista vain saattajan kanssa, paitsi hallittu koulutustoiminta ja tieteelliset tutkimukset. Tämä on Fruška goran arvokkaimpia luonnonmukaisia alueita, jolla metsät ovat parhaiten säilyneet ja muistuttavat eniten aarniometsiä ennen ihmistä. Joukosta erottuvat Zmajevac ja Papratski Do, jossa on säilynyt alkuperäiskansojen elinympäristö, pyökki- ja tammimetsiä ja saniaisyhteisöä, jonka mukaan se nimettiin (Paprat e. saniainen). Lisäksi harvinaisista lintulajeista tunnetut Kalin potok ja Orlovac, harvinaisia kasvilajeista Kobila ja Podgorac ja kukkakärpäsistä Ležimir, Rokov potok ja Javornati. Elottomien suojeluun kuuluvat Grgeteg, luola Grgurevačka pećina, Čerevićki potok, Orlovac-kivet ja monet muut. Puiston pinta-alasta 67% kuuluu toiseen suojeluvyöhykkeeseen, jolla hyötykäyttöä valvotaan ja rajoitetaan yhdessä määrättyjen ennallistamistoimenpiteiden kanssa. Kolmatta suojeluvyöhykettä on 29,3% puiston pinta-alasta, se kattaa tiet ja louhokset ja siinä ovat sallittuja valikoidusti määrätty hyödyntäminen, kontrolloitu liiketoiminta ja rajoitettu rakentaminen. Kansallispuistoa ei rahoiteta valtion talousarvion määrärahoista, vaan se saa tulonsa toisen suojavyöhykkeen kaupallisesta metsätaloudesta.
Puiston maaperän koostumusta hallitsee kalkkikivi ja jonkin verran esiintyy piipitoista maa-ainesta. Hedelmällinen laidunmaa, viinitarhat ja hedelmätarhat koristavat Fruška goran rinteitä ja alempia osia, kun taas yli 300 metriä merenpinnan yläpuolella sijaitsevat alueet ovat tiheiden lehtimetsien peitossa vuoren matalasta korkeudesta johtuvasti. Fruška Goran vaellusreittejä ovat pohjoinen ja eteläinen, reiteillä korkeuserot 300–500 metriä, reittiympyrät muutamasta kilometristä 111 kilometriin ja yhteensä niiden pituutta on noin 400 kilometriä.
Puistossa on näköalatasanne ja 2000-luvun alussa hylätty köysirata, jonka rakenne vaakaan venytettyine teräskaapeleineen jäi avoimeksi. Vierailu puistoon on ilmainen ja Fruška gora on avoinna ympäri vuorokauden. Viimeisten vuosien aikana puisto on myös vuokrannut maastopyöriä.
Luostarit
Fruška goran laaksoissa oli aikoinaan jopa 35 Serbian ortodoksista luostaria, jotka Brankovićin hallitsijasuku rakennutti jatkaen Nemanjićin kuninkaiden kulttia. Ne tunnettiin erityisesti arkkitehtuuristaan, kirjastoistaan ja freskoistaan, mutta niitä tuhoutui sodissa ja valloituksissa. Nykyään Fruška Goralla on 16 tai 17 ortodoksista luostaria : Petkovican, Rakovacin, Velika Remetan, Divšan (tunnetaan myös: Đipša), Novo Hopovon, Staro Hopovon, Jazakin, Mala Remetan, Grgetegin, Beočin, Privina Glavan, Šišatovacin, Kuvežedinin, Vrdnik-Ravanican (tunnetan myös Mala Ravanica) ja Sveta Petka–Šidin luostarit. Niistä Šišatovacin, Novo Hopovon, Vrdnik - Ravanican, Beočinin, Privina Glavanin ja Jazakin luostarit kärsivät edelleen Naton vuoden 1999 ilmailupommitusten seurauksena saaduista tuhoista.
Fruška Goran luostarit ovat suuren joukon Serbian historian merkittävien henkilöiden hautapaikkoja ja pyhimyksien pyhäinjäännösten koti. Petkovicassa ovat Pyhän Petkan ja Novi Hopovossa Pyhän Theodore Tyronin jäännöksiä, Grgetegin luostariin on haudattu pappi ja historioitsija Ilarion Ruvarac. Tuhoista selvinneeseen Krušedolin luostariin on haudattu kuuluisia serbejä, kuten patriarkka Arsenij Čarnojević,metropoliitta Isaija Đaković, arkkipiispa Arsenije IV Jovanović Šakabenta, monarkki Đordje Branković, Serbian voivodi ja Vojvodinan ensimmäinen voivodi Stevan Šupljikac, kuningas Milan Obrenović IV ja Serbian ruhtinaskunnan prinsessa Ljubica Vukomanović. Nuorimpaan, Jazakin luostariin on haudattu vaatimattomuutensa ansiosta "heikoksi" kutsuttu Stefan Uroš V.
Kaikki Fruška goran luostarit julistettiin kulttuurimuistomerkeiksi vuonna 1990 ja ne ovat sekä valtion että Unescon suojelemia maailmanperintökohteita.
Vesistö
Vuosittaisten keskimäärin suurten sademäärien ja monien pysyvien lähteiden ansiosta Fruška goran hydrografinen verkko on erittäin tiheä ja suhteellisen tasaisesti jakautunut. Pintavesiä edustavat lähteet, tiheä jokiverkosto, lammet ja tekojärvet. Pisimmät purot ja joet sijaitsevat Fruška goran pohjoisilla rinteillä, jossa on runsaasti syviä laaksoja ylä- ja keskivirroilla ja pitkänomaiset vuorenrinteet laskeutuvat toisinaan Tonavan rantaan asti. Eteläisen rinteen purot ovat huomattavasti lyhyempiä, usein vain purojen lähteet kuuluvat Fruška goran alueelle ja niillä on syviä ja kapeita laaksoja ilman tasankoja. Fruška goran kansallispuiston länsiosa sijaitsee itäkroatialaisen Šarengradin kylän ja Šidin välissä ja edustaa merenpintaa 200 metrin verran yläpuolella levittäytyvää tasaista aluetta. Useimmat sekä pohjoisten että eteläisten rinteiden puroista aiheuttavat intensiivistä maaston eroosiota.
Fruška goralla ei ole luonnollisia järviä ja siksi 1970-luvulla tai tarkemmin vuosina 1965–1986 rakennettiin 13 tekojärveä maatalousalueiden kasteluun ja kevättulvilta suojautumiseen sekä kalastukseen ja matkailuun. Joidenkin lähteiden mukaan keinotekoisia järviä on joko 12, 14, 16 tai enemmänkin , joista 5-6 sijaitsevat vuorella ja lähes kymmenkunta muuta sen juurella. Nykyään melko laiminlyöty Popovičko on tehty matkailutarkoituksiin, kaksi, Ledinačkon tai Ledincin ja Bešenovskon eli Beli Kamenin kaltaiset syntyivät vahingossa ja satunnaisista virtauksista, joiden vesi täytti hylätyt louhokset, ja kaikki muut altaat luotiin kasteluun. Fruška Goran järvet ovat mm.:
• v. 1977 rakennettu ”Ljukovo” lähellä Jarkovacin kylää Sečanjin kunnassa.
Johannes Salisburylainen
Elämä
Bernarduksen opetukselle olivat ominaista toisaalta platonilaiset vaikutteet, toisaalta latinalaisten klassisten kirjoittajien teosten opiskelun painottaminen. Varsinkin jälkimmäinen seikka on havaittavissa Johanneksen töissä.
Noin vuonna 1140 Johannes oli Pariisissa opiskelemassa teologiaa Gilbertus Porretanuksen alaisuudessa ja tämän jälkeen Robertus Pulluksen ja Simon Poissylaisen alaisuudessa. Vuonna 1148 hän oli Moutiers la Cellessa, Troyesin hiippakunnassa, ystävänsä Petrus Cellelaisen kanssa. Hän osallistui Reimsin kirkolliskokoukseen, jonka puheenjohtajana toimi paavi Eugenius III. Bernard Clairvauxlainen todennäköisesti esitteli hänet Theobaldille, Canterburyn arkkipiispalle, jonka rahoittamana hän palasi Englantiin noin vuonna 1150.
Theobald nimitti Johanneksen lähettilääkseen, ja hän sai tehdä usein matkoja paavin edustajana. Tänä aikana hän kirjoitti suurimmat teoksensa, Policraticus, sive de nugis curialium et de vestigiis philosophorum ja Metalogicon, jotka julkaistiin todennäköisesti vuonna 1159. Theobaldin kuoltua vuonna 1161 Johannes jatkoi Thomas Becketin avustajana ja otti aktiivisesti osaa Becketin ja Henrik II:n välisiin kiistoihin.
Hänen kirjeensä valaisevat tuohon aikaan Englannissa vallinnutta perustuslaillista taistelua. Kuninkaan ollessa tyytymättömimmillään Becket ja Johannes vetäytyivät Ranskaan. He palasivat vuonna 1170. Johannes oli Canterburyssa kun Becket salamurhattiin. Seuraavina vuosina hän pysyi Canterburyssä ja kirjoitti Becketin elämäkerran.
Vuonna 1176 Johanneksesta tehtiin Chartresin piispa. Hän vietti kaupungissa lopun elämästään. Vuonna 1179 hän otti osaa Kolmanteen lateraanikokoukseen. Hän kuoli Chartresissa tai sen läheisyydessä 25. lokakuuta 1180.
Teokset
Johanneksen tunnetuimmat teokset Policraticus, sive de nugis curialium et de vestigiis philosophorum (1159) ja Metalogicon ovat arvokkaita tiedonlähteitä skolastiseen koulutukseen ja huomattavia kultivoituneen tyylinsä ja humanistisen luonteensa ansiosta. Ne antavat meille paremman mahdollisuuden ymmärtää 1100-luvun kirjallisuuden ja tieteen tilaa. Hänen näkemyksenä osoittavat kultivoitunutta älyä ja käytännönläheisyyttä. Hän vastusti sekä nominalismin että realismin ääripäitä. Hänen oppinsa oli eräänlaista utilitarianismia, jossa oli vahva taipumus Cicerolle tyypilliseen kirjalliseen skeptisismiin. Ciceroa Johannes ihaili ja perusti siksi oman kirjoitustyylinsä hänen latinaansa.
Kreikkalaisista kirjoittajista hänellä ei vaikuta olleen juurikaan ensi käden tietoa, ja hyvin vähän tietoja käännöksinäkään. Hän tunsi Kalkidioksen Platonin Timaioksesta tekemän latinankielisen käännöksen samoin kuin hänen edeltäjänsä ja aikalaisensa, ja hänellä oli todennäköisesti pääsy myös Faidonin ja Menonin käännöksiin. Aristoteleen teoksista hänellä oli hallussaan Organonin kokonainen latinankielinen käännös, ja hän onkin ensimmäinen keskiajan merkittävistä kristityistä kirjoittajista, joka tunsi Organonin kokonaisuudessaan.
Fruška goran kansallispuisto
Vesistö
• kahdeksankymmentäluvulla syntynyt 65 hehtaarinen ”Šelovrenac” tai ”Šelevrenac” lähellä Maradikaa on yksi Fruška goran suurimmista järvistä ja ainoa sitä suurempi on 70 hehtaarinen Moharač-järvi. Tämä järvi on yksityistetty ja kuuluu PIK "Agrounijalle".
• muita järviä kirkkaampi on pinta-alaltaan 45 hehtaarinen ”Dobrodol” lähellä Dobrodolin kylää.
• eteläisillä rinteillä lähellä Šatrinacin kylää on ”Međeš”, jota tunnetaan myös nimellä Šatrinačko-järvi, ja joka muodostui veden kerääntymisestä Međeš-padon rakentamisen jälkeen ja käytetään lähellä olevan suuren hedelmätarhan kasteluun.
• eteläisillä rinteillä lähellä Rumaa, sijaitseva noin 42 hehtaarinen, 2,5 km pitkä ja 5 metriä syvä, alun perin kastelutarkoitukseen käytetty, myöhemmin luonnonystävien ja kalastajien suosimana matkailukohteena tunnettu kalarunsas ”Borkovačko” tai ”Borkovač”-järvi, joka syntyi veden kerääntymisestä 1970-luvulla Borkovac-padon rakentamisen jälkeen. ”Borkovačko” on Sremin vanhin keinotekoinen järvi, jossa on ranta ja jonka jopa puoleentoista metriin läpinäkyvän kesäveden lämpötila on 29 astetta. • vankan metsätalouden ympäröimä smaragdinen ”Popovič” tai ”Popovičko” lähellä samanimistä kesämökkialuetta.
• runsaskasvistoinen ja täynnä kalaa, joko 65 tai noin 75 hehtaarinen ja kuusi metriä syvä ”Kudoš”- tai Pavlovačko- tai Pavlovač-järvi lähellä Rumaa muodostui, kun rakennettiin samanniminen pato kastelua varten. Järveä hallinnoi Vojvodinan kalastusliitto.
• eteläisillä rinteillä ”Mutalj”-järvi louhoksessa lähellä Bešenovački Prnjavoria on entinen järvi, jossa oli pato ja joka kerran aivan kuten muut keinotekoiset järvet oli veden käyttöä varten. Järvi on ollut kuiva jo vuosia, koska alueella puuttuu kerättävä vesi.
• ”Testera”-järvi lähellä samanimistä piknikaluetta ja lomakeskusta.
• alun perin ympäröivien peltojen ja hedelmätarhojen kasteluun tehty ja nykyisin enimmäkseen kalastajien käytössä oleva ”Manđelos”- tai enemmän tunnettu ”Vranješ”-järvi lähellä Manđelosin kylää.
• viinitarhojen, kynnettyjen peltojen ja metsän ympäröimä, 70 hehtaarin kokoinen, 2,5 kilometriä pitkä ja 10 metriä syvä, järvieläimiltä ja kasvillisuudelta erittäin rikas kalastajien suosima ”Moharač”, joka on kansallispuiston isoin järvi.
• Fruška goran länsiosassa, noin kymmenen kilometrin päässä Šidistä 1980-luvulla rakennettu, noin 20 tai 33 hehtaarin kokoinen ja noin 4 metriä syvä ”Sot”-järvi.
• 1980 -luvulla rakennettu 5 metriä syvän, 800 metriä-1 kilometriä pitkän ja noin 300 metriä leveän, 17 hehtaarinsuuruisen ”Bruje”n järven vedessä paljon jodia ja se on kirkasta, koska se on täynnä Banjan lähdevettä.
• ”Kapavica” on Fruška goran pienin tekojärvi syvällä metsässä lähellä Vizićin kylää. Nykyisin se on täynnä sekä ruokoja että paikallista lähde- ja pohjavettä. • eristäytynyt pieni ”Parloško” eli ”Podvezirac”-järvi muodostui hylättyyn kaivokseen ja ammentaa vettä Fruška goran koillisrinteen metsäisestä Stražilovon laaksosta tulevista kanavista. Järvi sai nimensä Vezirac-kukkulan mukaan, jonka alapuolella se sijaitsee.
• ”Hopovačko” on hyvin pieni järvi lähellä Novo Hopovo-luostaria.
• vuonna 1999 Srebron louhoksen pumppujen lakatessa toimimasta sekä pohjavedestä että ”Lukin svetac” ja ”Srebrni potok” nimisistä puroista syntyi ”Ledničko” (”Ledinačko” tai ”Ledinci”) järvi, jossa veden määrä kasvoi ajan myötä ja jossain vaiheessa järvi oli paikoittain 50 metriä syvä. Järvi tyhjennettiin kesällä 2009 ja harvinaisen vulkaanisen malmin louhinnan jälkeen suunniteltiin maan uudelleenviljelyä, joka todennäköisesti olisi muuttanut louhoksen "kauniiksi luonnonpuistoksi". Järvi on edelleen tyhjä ja sitä käytettiin kuvauspaikkana draamaelokuvalle ”Чарлстон за Огњенку”, komedian ”Ми нисмо анђели” (”Emme ole enkeleitä”) kolmannelle jatko-osalle ”А3–Рокенрол узвраћа ударац” (”Rockenroll iskee takaisin”) sekä videokuvauksiin Zdravko Čolićin kappaleelle ”Ao nono bijela”.
Urpo Ylönen -palkinto
Urpo Ylönen -palkinto on jääkiekon SM-liigan vuosittain parhaalle maalivahdille myöntämä tunnustuspalkinto. Palkinnon valitsevat urheilutoimittajat. Ensimmäisen kerran se myönnettiin kaudella 1977–1978. Vuonna 1995 sille annettiin nykyinen nimi kunnianosoituksena maalivahti Urpo Ylöselle.
Maiju Kuusoja
Lempi Kaiho-Maria ”Maiju” Kuusoja, (o.s. Leskelä, 25. marraskuuta 1925 Tampere – 26. helmikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan altto. Hän opiskeli Lahja Lingon johdolla ja kuului Suomen Kansallisoopperan solistikuntaan vuosina 1949–1976. Tänä aikana hän esiintyi yli 1400 näytännössä ja tulkisti yli 80 erilaista roolihahmoa. Näistä muistetuimpia ovat Carmenin ja Patarouvan nimiosat, Amneris (Aida), Azucena (Trubaduuri), Eboli (Don Carlos), Ulrica (Naamiohuvit), Kontšakovna (Ruhtinas Igor), Maddalena (Rigoletto), Herodias (Salome) sekä Opri (Opri ja Oleksi). Kuusoja tunnettiin myös koomisten roolien hersyvänä ja vivahteikkaana tulkitsijana (mm. Figaron häiden Marcellina, Pohjalaisten Kaisa). Maiju Kuusoja esiintyi ahkerasti myös oratorio- ja orkesterisolistina ja antoi omia konsertteja. Vuonna 1957 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla.
Fruška goran kansallispuisto
Vesistö
• Fruška goran jalokivi ”Beli Kamen” eli ”Bešenovačko” tai ”Bešenova”-järvi kertyi kalkkikiveä hyödyntäneelle Beočin-sementtitehtaalle kuuluneeseen entiseen pintakaivokseen, sen sävykkyydeltä kirkas, puhdas, turkoosisininen vesi ja sen töyräitä reunustavat valkoiset kivet muistuttavat hieman Välimeren vesistöallasta. Kaivos alkoi täyttyä vedellä viime vuosisadan 80-luvulla, sen jälkeen kun kaivos hylättiin ja 20 vuoden kuluttua järvi saavutti 50 metrin syvyyden. Joidenkin tietojen mukaan tämä halkaisijaltaan noin 200 metrinen järvi saavuttaa parhaillaan jopa 57 metrin syvyyttä ja syvyys kasvaa edelleen. Joidenkin mukaan sillä uskotaan olevan parantavia ominaisuuksia ja voimia sisältämistä mineraaleista johtuvasti, niin että usein voi nähdä kävijöitä rannoilla hieromassa mutaa iholleen.
• pienellä kirkasvetisellä ”Bingula” tai ”Bingulsko”-järvellä oli aiemmin vesimyllyjä, jotka 1990-luvulla lakkasivat toimimasta.
• ”Jarkovci”-järvi on noin 300 metriä leveä ja noin kaksi kilometriä pitkä. Sen pinta -ala on 35 hehtaaria. Tätä järveä käytetään maatalousalueiden kasteluun, teollisuuslaitosten varustamiseen teknisellä vedellä, metsästykseen ja kalastukseen sekä kuumina kesäpäivinä uimiseen.
Borkovačkia ja Međešia lukuun ottamatta yhdelläkään järvellä ei ole rantaa.
Fruška gorassa on noin viisikymmentä puroa, joista tunnetumpia ovat ”Patka bara”, ”Ešikovački potok”, ”Čerevićki potok”, ”Novoselski potok”, ”Čitluk”, ”Tekeniš”, ”Almaš”, ”Potoranj”, ”Lišvar” ja ”Neštinski potok”. ”Morintovo”-purolla on noin 4 metrin korkuinen ”Lazin vir”-vesiputous, johon pääsee kävellen Vrdnikista alle 20 minuutissa. ”Dumbovački”-vesiputous sijaitsee Fruška goran pohjoispuolella, jossa ”Dumbovački potok” rikkoutuu noin 5 metriä korkealla rinteellä hetkeksi ja muodostaa keitaan tiheässä metsässä. Kuivana ja helteisenä kautena se ei kuivu, mutta veden virtaus vähenee merkittävästi. Beočinin kunnan Brankovacin niittyjen alapuolella sijaitseva vesiputous jäätyy talven alhaisissa lämpötiloissa. Fruška gorassa on useita arkeologisia kohteita kalkoliittiselta, pronssi- ja roomalaiselta kaudelta. ja kaksi kylpylää. Mm. Vrdnikin alue julistettiin kylpyläksi, koska tällä alueella on poikkeuksellisen paljon otsonia. Fruška goran kansallispuiston rinteillä on luonnollisia juomaveden lähteitä. Mm. Vrdnikin kylässä lähde löydettiin vuonna 1953 ja siitä virtaa noin 50 litraa vettä minuutissa. Veden lämpötila on 15 astetta. Kuuluisa Jazak kylän lähteen vesi menee suoraan pullotuslaitokseen, jossa se pullotetaan sellaisenaan ilman käsittelyä tai lisäaineita. Joidenkin lähteiden mukaan Jazakin lähde sijaitsee Fruška Goran kansallispuiston ekosysteemisessä monivuotisessa jäätikössä, joka on 128 metriä kallioisen maanpinnan alapuolella.
Luolia
Fruška gorassa on kolme luonnollista luolaa. Niistä ”Grgurevačka pećina” muodostui mesotsooisella maailmankaudella triasjaksona esiintyneen kalkin liukenemisen johdosta pystysuoraan kanavaan ja sen muoto muistuttaakin enemmän kuoppaa kuin luolaa. Geologisen rakenteensa vuoksi se luokitellaan luolaksi. Kun tämä luola löydettiin vuonna 1961, sillä oli syvyyttä noin kuuden metrin verran ja veden aiheuttaman eroosion johdosta jo olemassa oleva halkeaman laajentuminen jatkui 13,5 metrin syvyyteen. Nykyisin luola on neljä metrin levyinen noin kuuden metrin syvyyteen saakka ja tämän jälkeen 10–11 metrin syvyyteen saakka se kapenee niin, että alaosalla on enää 60 senttimetriä leveyttä. Luonnollisia luolia ovat myös Ležimirska-kylässä löytynyt 20 metrin syvyinen ”Slobina Ležimir” ja luola Dubočaš-puron lähteellä. Muut, mm. Perina Pećina, vanha louhosluola lähellä Stari Hopovon luostaria ja sekä kaksi Dumbovossa että kaksi lähellä Rakovacin luostaria, luotiin keinotekoisesti joko kaivostöiden tai munkkien veistämänä. ”Rakovačka pećina” tai myös ”Pećina Beli Majdan”-luola Rakovačkassa sijaitsee vanhassa Beli Majdan-louhoksessa. Sen suuri kammio on noin neljän metrin korkuinen ja se syntyi vuoteen 1937 saakka kestäneen kaoliinigraniitin eli valkoisen koristekiven louhinnan seurauksena. Kiviä käytettiin useimmiten talojen perustuksissa, sekä hautakivien että luultavasti läheisen Rakovacin luostarin rakentamiseen ja kauneutensa ja laadun vuoksi sitä vietiin jopa Wieniin. Luolan kammio on 3-4 metrin korkuinen, sisäänkäynti on useita kymmeniä metrejä leveä ja ulottuu yhtä syvälle. Koko kompleksin mitat ovat vaikuttavia ja ainutlaatuisia Fruška goran alueella. Luolan vieressä maapinnassa on aukko, josta tulee lämmintä ilmaa, mikä on erityisen havaittavissa kylmempinä päivinä.
”Perina pećina”-luola sijaitsee syvän metsän piilossa lähellä Stari Ledinciä ja Popovičaa ja se oletettavasti edustaa jäännettä jostain vanhasta kaivoksesta. Paikalliset ihmiset sanoivat, että aikoinaan oli mies nimeltä Pera, joka omisti kaivoksen, kun taas toisten mukaan sama Pera kuoli siinä luolassa. Legenda vuodelta 1820 kertoo, että rikas kauppias maksoi joillekin ihmisille, jotta he kaivaisivat tämän noin 15 metriä korkuisen luolan. Sisäänkäynti on niin kapea, että tavallinen ihminen tuskin mahtuu siitä läpi. Sen jälkeen luola haarautuu kahteen noin 70 metrin pituiseen tunneliin, jotka molemmat laskeutuvat lievään rinteeseen.
Tähän mennessä Fruška gorasta löydettyjen seitsemän luolan määrää ei vielä pidetä lopullisena.
Viljelyä
Fruška goran regeneroiduilla pelloilla kasvatetaan kasveja, jotka vaativat enemmän kosteutta, kuten vehnää, sokerijuurikasta, auringonkukkaa, maissia, soijapapuja ja vihanneksia. Samoin muinaisen Pannonian meren viljavien maisemien hedelmällinen maa, runsas vesistö, lievästi aaltoilevat rinteet ja leuto ilmasto ovat suoituisia olosuhteita viinitarhoille. Viininviljelyn alku nykypäivän Serbian alueella liittyy Fruška Goraan, jonka ensimmäinen viiniköynnös istutettiin vuonna 232 Sirmiumissa, nykyisessä Sremska Mitrovicassa syntyneen Rooman keisarin Marcus Aurelius Probuksen kautena. Alueen vanhin viinitila on vuodesta 1830. Fruška goran heimotyyppiset viiniköynnökset antavat pohjoislaatuisia laatuviiniä, joista osaa voidaan verrata Reinin, Moselin ja Ranskan viineihin. Fruška goran tunnetuimpia ovat kuohuviini Kovačević ja viinit Riesling Fruška Gora, Riesling Italico, Rhein Riesling, Župljanka, Traminer, Frankovka, Plemenka, Silvanac Zeleni, Portogizer, punaviini "Pino Nouar" ja maustettu Bermetti.
Eläimistö
Fruška Goran metsät ja niityt tarjoavat luonnollista elinympäristöä monille hyönteisille, 280 selkärankaiselle, 23 sammakko- ja matelijalajille, 211 lintu- ja 60 nisäkäslajille. Fruška Gorassa elää runsaasti erilaisia villieläimiä, koska puistossa ei ole salametsästystä. Fruška goran yksittäisissä osissa esiintyy todella tiheää metsäerämaata, jossa asuu peuroja, metsäkauriita, villisikoja ja myös pienriistaa. Suurin osa niistä on alkuperäislajia metsästysalueella kasvatettuja kuusipeuroja ja mufloneja lukuun ottamatta. Tällä vuorella asuvista lintulajista tunnetuimmat ovat tikka, viitatiainen ja mustahaikara. Korppien, metsäkyyhkyjen, pikkukiljukotkien, aavikko-, haara-, sirovarpus- ja mehiläishaukkojen asema on merkittävä ja harvinaisimpia ja samalla uhanalaisimpia ovat keisarikotka ja pikkukotka. Täällä on 23 sammakko- ja matelijalajia. Erittäin harvinainen laji on tulisalamanteri, joista viimeinen löytö on jopa 35 vuotta vanha. Fruška goran ainoa myrkyllinen ja myös erittäin harvinainen käärme on kyy. Lisäksi vuorella on nisäkäslajia 16 heimosta ja 42 suvusta. Hyönteislajeista täällä löytyy Balkanin purokorentolajia ja unkarilainen maaperäkuoriainen. Pienistä nisäkkäistä esiintyy runsaasti siiseleita, unkarinsokkohiiriä ja vaivaispäästäisiä, suurista nisäkkäistä tärkeimmät ovat sakaali, saksanhirvi ja metsäkauris. Harvinaisista ja uhanalaisista nisäkäslajeista Fruška goralla elää villikissa, kivinäätä ja pähkinähiiri. Fruška Goran nisäkkäiden kokonaismäärästä 38 lajia on suojattu luonnollisina harvinaisuuksina.
Kalaa esiintyy vain kymmenkunnan alkuperäislajin verran keinotekoisissa vesimuodostumissa, koska Fruška goralla esiintyvät lukuisat purot ja virrat ovat pieniä ja epävakaita ja kesän aikana ne usein kuivuvat.
Puiston legenda
Sremin asukkaat selittävät Fruška goran kauneuden muinaisella legendalla, jonka mukaan ”kun Jumala loi maailman, Srem nukahti ja palasi pahoittelemaan vasta seuraavana päivänä. Jumala oli tuolloin kuitenkin jo jakanut kaiken, joten hänellä ei ollut muuta vaihtoehtoa, kun luovuttaa Sremille palanen paratiisia. Siksi Sremin uskotaan olevan paratiisi”.
Kilkennyn kreivikunta
Kilkennyn kreivikunta on Irlannin tasavallan kreivikunta Leinsterin historiallisessa provinssissa maan eteläosassa. Kreivikunnassa on 99 118 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 2 061,02 neliökilometriä.
Veikko Gröhn
Veikko Gröhn on suomalainen arkkitehti ja teologian maisteri. Hän on suunnitellut erityisesti vapaakirkollisten, lähinnä helluntailaisten, seurakuntien rukoushuoneita ja kirkkoja yhteensä 19.
Gröhn on valmistunut arkkitehdiksi Lahden teknillisestä oppilaitoksesta. Hän perusti Lahteen arkkitehtitoimiston 1975, myöhemmin nimeksi tuli VG-Group. Hän on suorittanut Walesin yliopiston Master of Theology in Ministerial -ohjelmassa ylemmän maisteritasoisen tutkinnon (Mth) keväällä 2008.
Gröhn on tuomittu kahden vuoden ehdollinen vankeusrangaistukseen vuonna 2013 Nova-jutun rikosvyyhdessä. Joulukuussa 2017 hän sai saman jutun jatkojutussa tuomion seitsemästä törkeästä petoksesta kolmen vuoden ehdottomaan vankeuteen. Gröhn valittaa tuomiosta, joten se ei ole toistaiseksi lainvoimainen.
Antimakhos Teoslainen
Antimakhos Teoslainen (, ; 700-luku eaa.?) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoilija, joka oli kotoisin Teoksesta Jooniasta.
Plutarkhos sanoo, että Antimakhoksen kerrottiin tienneen jotakin pimennyksestä, joka tapahtui Rooman perustamispäivänä. Klemens Aleksandrialainen lainaa häneltä yhtä heksametrisäettä, jota Agiaan sanottiin jäljitelleen. Mikäli tämä pitää paikkansa, Antimakhos olisi kuulunut kreikkalaisen kirjallisuuden kaikkein varhaisimpaan aikaan.
Antimakhoksen nimiin laitettiin joskus eeppiseen kyklokseen kuulunut eepos Epigonoi. Joskus sen kirjoittajana pidettiin kuitenkin Homerosta itseään.
Sangita Kulathinal
Sangita Bijoy Kulathinal (o.s. Karia; s. 1970 ) on intialainen tilastotieteen professori. Hän työskentelee Helsingin yliopistossa ja on erikoistunut terveydenhuollon parissa käytettäviin tilastollisiin menetelmiin. Kulathinal on Helsingin yliopiston ensimmäinen naisprofessori matematiikan ja tilastotieteen osastolla.
Kulathinal opiskeli tilastotiedettä Punen yliopistossa. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon (B.Sc.) vuonna 1990, valmistui maisteriksi (M.Sc. 1992; M.Phil. 1994) ja tohtoriksi vuonna 1996. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa on otsikoitu Competing Risks and Coherent Systems: A Nonparametric Study Under Dependent Models. Hän on Helsingin yliopiston tilastotieteen dosentti (2007–) ja Tampereen yliopiston biometrian dosentti (2008–).
Kulathinal työskenteli Punen yliopiston tilastotieteen laitoksella (1992–1995). Väiteltyään hän tuli Suomeen 1990-luvulla post-doc-tutkijaksi Rolf Nevanlinna -instituuttiin (1996–1997) ja vieraili alankomaalaisessa Delftin teknillisessä yliopistossa (1997). Seuraavana vuonna hän työskenteli jonkin aikaa tilastotieteen parissa Leiraksen palveluksessa.
Kansanterveyslaitoksen vanhempana tutkijana Kulathinal toimi vuosina 1999–2006, jona aikana hän vieraili IIT Kanpurissa (2004–2005). Vuonna 2006 Kulathinal oli vieraileva tilastotieteilijä Australiassa (Hunter New England Population Health, Newcastle, New South Wales) ja työskenteli Helsingin yliopistossa vanhempana tutkijana. Hän työskenteli vuoden Intian New Delhissä (IC Health Scientific Secretariat, Centre for Chronic Disease Control, 2006–2007). Huhti-kesäkuun 2007 hän työskenteli Suomen syöpärekisterin vanhempana tutkijana ja sitten Helsingin yliopiston vanhempana tutkijana syksyyn 2008 saakka. Keväästä 2009 lähtien hän toimi Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen vanhempana tutkijana. Työuran ohella on tehnyt myös vapaaehtoistyötä muun muassa osallistumalla intialaisen INSEED-järjestön (The Indic Society for Education and Development) toimintaan.
Ella Eronen
Ella Siviä Eronen oli suomalainen näyttelijä ja lausuntataiteilija. Hän teki yli puolen vuosisadan pituisen uran teatterissa ja tuli tunnetuksi etenkin femme fatalena. Pisimpään hän työskenteli Suomen Kansallisteatterissa, vuodet 1939–1950 ja 1955–1965.
Eronen aloitti 1920-luvulla uransa vapaan tyylin tanssijana ja koreografina. Ahkeran itseopiskelun ja sinnikyyden ansiosta hänestä tuli näyttelijä, lausuja ja ohjaaja. Alkuun Eronen järjesti omia tanssi- ja runoiltamiaan, ja työskenteli näyttelijänä Koiton Näyttämöllä sekä Turun Ruotsalaisessa Teatterissa. Kansallisteatterin kaudella Erosen uraan tuli katkoja sairastelujen ja sopimusrikkeiden vuoksi. Hän jäi Kansallisteatterista eläkkeelle 1965, mutta työ näyttelijänä jatkui vierailujen muodossa.