cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juliana Hyrri
Elämä
Hyrri syntyi Virossa ja muutti nelivuotiaana perheensä kanssa Suomeen. Hän valmistui vuonna 2011 Hyvinkään taidekoulusta kuva-artesaaniksi. Hyrri valmistui Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulusta kandidaatiksi 2016 ja maisteriksi 2020. Hän alkoi opiskella sarjakuvaa sivuaineena yliopistossa 2016. Aiemmin Hyrri oli keskittynyt maalaustaiteeseen ja tehnyt kandidaatintutkintonsa taidekasvatuksesta. Vuonna 2017 Hyrri voitti Oulun sarjakuvaseuran Oulun pohjoismaisen sarjakuvakilpailun ensimmäisen palkinnon. Seuraavana vuonna hän sijoittui kilpailussa toiseksi.
Hyrrin sarjakuvia ilmestyi vuosina 2017–2018 kolmessa antologiassa: Suuren Kurpitsan Rikkinäisen mielen kuvat -antologiassa oli sarjakuva ”Kai mä hengitän”, Boomknigan ja Suomen sarjakuvaseuran julkaisemassa Neighbours-antologiassa sarjakuva ”Never Come Back” ja Zum Teufelin julkaisemassa 101 sarjakuvaa Suomesta -antologiassa sarjakuva ”Pilvissä”.
Hyrrin esikoisteos oli Suuren kurpitsan julkaisema Satakieli joka ei laulanut (2019). Samana vuonna hän kuvitti Pauli Kallion käsikirjoittaman lastenkuvakirjan Kalle, pallo ja sello. Vuonna 2020 Hyrrille myönnettiin esikoisteoksestaan Suomen arvostelijain liiton jakama Kritiikin Kannukset -palkinto.
Juha Pakkala
Hän on toiminut vuodesta 2009 saakka Helsingin yliopiston eksegetiikan ja Raamatun heprean yliopistonlehtorina ja vuodesta 2022 alkaen vanhempana yliopistonlehtorina. Hän on toiminut erimittaisia kausia yliopistotutkijana Münsterin, Tübingenin, Münchenin, Mainzin, Bernin, Oxfordin ja Emory (Decatur, GA, USA) yliopistoissa. Vuosina 2007–2012 hän johti Euroopan tiedesäätiön rahoittamaa projektia Birth and Transmission of a Holy Tradition. Pakkala on myös yksi ryhmänjohtaja vuosina 2014–2019 toimivassa Suomen Akatemian huippuyksikössä Pyhät tekstit ja traditiot muutoksessa.
Pakkalan tieteellinen tutkimus keskittyy erityisesti Vanhan testamentin historiallisten kirjojen synty- ja toimitushistoriaan, muinaisten kirjurien rooliin pyhinä pidettyjen tekstien toimittajina ja muinaisen Israelin historiaan arkeologian näkökulmasta.
Minatsuki (1906)
Palvelus
Alus luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, jolloin se poistettiin ensilinjan tehtävistä. Alus muutettiin 1. joulukuuta 1924 miinanraivaajaksi ja se nimettiin 1. elokuuta 1928 W-10:ksi. Alus poistettiin alusluettelosta 1. kesäkuuta 1930. Miehistö upotti aluksensa 28. toukokuuta 1931.
Urmas Alender
Urmas Alender (22. marraskuuta 1953 Tallinna – 28. syyskuuta 1994 M/S Estonia, Utön edustalla) oli virolainen laulaja ja säveltäjä. Hän on soittanut muun muassa yhtyeissä Ruja ja Propeller. Alender on yksi tunnetuimmista autolautta Estonian uppoamisen uhreista.
Alender suoritti Tallinnan valtiollisesta konservatorion (nyk. Viron musiikki- ja teatteriakatemia) näyttelijälinjan (8. vuosikurssi) vuosina 1974–1978. Alender tunnettiin yhtenä laulavan vallankumouksen (1987–1989) keskeisistä muusikoista. Erityisesti merkityksellistä oli se, että Rujan kappaleet olivat pääasiassa neuvostovallan vainoaman isänmaallisen runoilijan Juhan Viidingun kynästä lähtöisin. Alender ehti julkaista kaksi albumia ennen kuolemaansa: Vana kloun (1992) ja Hingelind (1994). Koko tuotanto julkaistiin kaksiosaisena kokoelmana postuumisti vuonna 2000. Jälkeenpäin löytyneitä kappaleita on julkaistu postuumialbumeina. Alenderin tunnetuimpia kappaleita ovat “Kui mind enam ei ole”,  “Teisel pool vett”,  “Hüvasti kollane koer”,  “Minu Eestimaa”, “Võta mind lehtede varju”,  “Üksikutele”, “Hoia mind nii” ja “Juuspeened keeeled”.
Alender avioitui 2. heinäkuuta 1976. Kolme vuotta myöhemmin syntyi tytär Yoko, joka on tunnettu arkkitehti, poliitikko ja kansanedustaja.
Alenderista on tehty dokumentti Teisel pool vett (Liia Sakkos, 2003).
Fragmenta membranea
Fragmenta membranea on Kansalliskirjaston Suomessa keskiajalla käytettyjen kirjojen jäänteitä sisältävä kokoelma. Kirjoista on jäljellä irtolehtiä, joita on käytetty 1500-luvulta alkaen voudintilien kansimateriaalina. 1800-luvulla puretuista kansista muodostuva kokoelma on digitoitu ja sitä voi selata verkkopalvelussa.
Meriliitäjät
Meriliitäjät (Procellaria) on ulappaliitäjien heimoon kuuluva lintusuku.
Meriliitäjät ovat yleensä hyvin tummia ja pitkäsiipisiä, noin puoli metriä pitkiä ja kilon painoisia valtamerilintuja. Ne lisääntyvät Uudessa-Seelannissa (kaksi lajia) ja Etelämannerta ympäröivän merialueen saarilla (kaksi lajia). Ne kaivavat syvän pesäonkalon maahan ja munivat yhden munan. Pesimäkierto kestää kokonaisuudessaan noin yhdeksän kuukautta. Ravintonaan ne käyttävät meren pinnassa eläviä mustekaloja, äyriäisiä ja kaloja, sekä seuraavat kalastusaluksia jätteitä syöden.
Meriliitäjiä on viisi lajia BirdLife Suomen lajiluettelossa:
Vielä pois
Vielä pois on Ankin kolmas soololevy. Sen nimikappale on käännös Paul Simonin laulusta Homeward Bound, joka oli tullut tutuksi Simon & Garfunkelin esityksenä vuonna 1966. levyltä on jäänyt ikivihreäksi Ankin tulkinta Jacques Brelin laulelmasta Ne me quitte pas eli Jos nyt menet pois.
Kappaleet
Sovitukset Jörgen Petersen, paitsi 3 ja 7: Seppo Paakkunainen, 4 ja 8: Pentti Lasanen, ja 10: Erkki Melakoski.
Naton pommitukset Jugoslaviassa
Naton pommitukset Jugoslaviassa (Naton käyttämä koodinimi Operation Allied Force, Yhdysvaltain asevoimien käyttämä koodinimi Operation Noble Anvil)  alkoivat 24. maaliskuuta 1999 ja päättyivät 10. kesäkuuta 1999 kestettyään 78 päivää. Pommitusten syynä oli Jugoslavian presidentin Slobodan Miloševićin haluttomuus hyväksyä Kosovoa koskevaa suunnitelmaa. 11 viikon kiivaiden pommitusten jälkeen Kosovo siirtyi kansainvälisten joukkojen valvontaan.
Tausta
Etniset jännitteet olivat kasvaneet Kosovossa Josip Broz Titon kuoleman jälkeen. Jugoslavian johtajaksi noussut Milošević lakkautti Kosovon autonomian vuonna 1989 kuultuaan serbien valituksia heihin kohdistuneista hyökkäyksistä. Samana vuonna vietettiin Kosovo Poljen taistelun 600-vuotisjuhlia. 1990-luvun puolessa välissä Kosovon serbien ja albaanien välit kiristyivät ja kehittyivät sodan asteelle terroristiseksi syytetyn UÇK:n tehdessä hyökkäyksiä serbipoliiseja ja serbihallintoa vastaan serbien vastatessa iskuihin kovaotteisesti. Lännessä alettiin seurata huolestuneina Kosovon tilannetta, kun BBC:n toimittajat raportoivat useista albanialaisista siviiliuhreista ja useat albaanit pakenivat Kosovosta serbipoliisien väkivaltaisuuksia. Jugoslaviaan kohdistettavista pommituksista alettiin puhua jo vuonna 1998. Asiassa haluttiin kuitenkin vielä toistaiseksi luottaa pelon voimaan.
Tie pommituksiin
YK antoi Kosovon tilanteesta useita päätöslauselmia. Molempia osapuolia kehotettiin pidättäytymään väkivallasta ja saamaan aikaan aselevon. Jugoslavia myöntyi lokakuussa 1998 päästämään 2000 Etyj-tarkkailijaa Kosovoon varmistamaan, että molemmat osapuolet noudattivat YK:n vaatimuksia. Albaanikapinalliset julistivat yksipuolisen tulitauon samassa kuussa. Marraskuussa 1998 USA ja Nato syyttivät sekä Belgradin hallitusta että albaanikapinallisia tulitaukosopimuksen vaarantamisesta. Yhdysvaltain ulkoministeri Madeleine Albright vaati Belgradin hallintoa vetämään poliisijoukot pois Kosovosta. Väkivaltaisuudet jatkuivat tulitauon aikana ja Serbian rajajoukkojen ja UÇK:n sissijoukkojen välillä sattui yhteenottoja. Serbijoukot tulittivat useita albaanikyliä, joissa UÇK:n taistelijoiden uskottiin majailevan.
15. tammikuuta Račakin kylässä tapahtui sotarikos albaanialaisia siviilejä vastaan. Yksi UÇK:n tukikohdista sijaitsi Račakissa. Račakin kylästä löydettiin yli 40 ruumista, joiden vahvistettiin olleen albaanisiviilejä. Serbit kiistivät Helena Rannan tutkimusryhmän raportin. HRW:n mukaan serbijoukot olivat tulittaneet ja kiduttaneet siviilejä. Račakin välikohtaus kovensi lännen asenteita Jugoslavian hallintoa kohtaan ja Nato uhkasi Jugoslaviaa pommituksilla, mikäli Kosovon väkivaltaisuuksia ei saataisi loppumaan. Venäjä vastusti sotilaallista ratkaisua ja varoitti koskemasta Kosovoon. Yhdysvalloissa republikaanien suhtautuminen Naton tuleviin pommituksiin oli jakautunut. Yhdysvalloista, Venäjästä, Iso-Britanniasta, Ranskasta, Saksasta ja Italiasta koostunut Balkanin yhteysryhmä patisti serbejä ja albaaneja solmimaan sopimuksen, jolla lopetettaisiin väkivaltaisuudet Kosovossa ja annettaisiin Kosovolle laaja autonomia. Helmikuussa järjestettiin Pariisin lähellä Kosovon rauhansuunnitelmaa käsittelevä konferenssi, jossa yritettiin saattaa taistelevat osapuolet sopuun. Konferenssissa solmittiin Rambouillet’n sopimus, jossa vaadittiin Kosovolle laajaa autonomiaa ja lupaa saada lähettää alueelle Nato-joukkoja laajoin valtuuksin. Jugoslavian presidentti Milošević kieltäytyi allekirjoittamasta rauhansopimusta. Jugoslavia vastusti erityisesti sopimuksen kohtaa, jossa Nato-joukot olisi päästetty Kosovoon. Yhdysvaltain erityislähettiläs Richard Holbrooke yritti vielä käydä taivuttelemassa Milosevicia hyväksymään sopimuksen, tuloksetta. Naton pääsihteeri Javier Solana määräsi Naton aloittamaan ilmaiskut Jugoslaviaa vastaan 24.3.
Pommitukset
Pommitussotaan lähdettiin virallisesti ilman YK:n mandaattia. YK kuitenkin syytti serbejä etnisestä puhdistuksesta. Milošević oli aiemmin kiistänyt syytökset etnisestä puhdistuksesta. Naton pommituslennot olivat Naton ensimmäinen hyökkäys itsenäistä valtiota vastaan. Ilmaiskut pyrittiin kohdistamaan esimerkiksi Jugoslavian hallinnollisiin rakennuksiin, televisiokeskuksiin ja maan infrastruktuuriin. Myös maajoukkojen käyttöä harkittiin. Huhtikuussa serbijoukot kaappasivat kolme USA:n YK:n joukoissa palvellutta sotilasta. Sotilaat vapautettiin myöhemmin kansalaisaktivisti Jesse Jacksonin taivuttelujen ansiosta.
Pommitusten aikana lännen ja Kiinan välit kylmenivät hetkeksi Naton pommitettua Kiinan suurlähetystöä. Kiinan suurlähetystön pommitus oli vain yksi monista Naton harhaiskuista. Pommituksia kiihdytettiin ja laajennettiin aika ajoin. Jugoslavian hallinnon tarjoukset tulitauosta ja serbijoukkojen osittaisesta vetäytymisestä torjuttiin riittämättöminä. Merkkejä sotaväsymyksestä näkyi, kun serbit myöntyivät yksittäiseen YK:n operaatioon, joka tulkittiin lopulta askeleeksi oikeaan suuntaan. Tilanne alkoi kiristyä myös diplomaattisella rintamalla. Venäjä uhkasi asettua konfliktin ratkaisussa poikkiteloin, jollei pommituksia keskeytettäisi. Sodan loppu alkoi lopulta olla näköpiirissä. USA:ssa tuki sodalle oli hiipunut jo jonkin aikaa. Yhdysvaltalaiset halusivat yhä enemmän taukoa pommituksiin ja asiaan enemmän neuvotteluratkaisua. Myös tuki Bill Clintonille hiipui.
Rauhanneuvottelut
Kun pommitusten alkamisesta oli kulunut 72 päivää alkoivat serbit suhtautua myötämielisesti rauhansuunnitelmaan. Milošević myöntyi kansainväliseen rauhansuunnitelmaan, joka velvoitti serbijoukot vetäytymään Kosovosta. EU:n lähetystön jäsenenä toiminut Martti Ahtisaari suhtautui serbien myöntyväisyyteen varovaisen toiveikkaasti. Rauhaa kohti edetessä Nato antoi Jugoslavialle uhkavaatimuksen. Serbijoukkojen olisi vetäydyttävä Kosovosta määräaikaan mennessä ja vasta silloin pommitukset voitaisiin keskeyttää. Rauhanneuvotteluissa koettiin takaisku, kun serbien ja Naton oli vaikea saavuttaa yksimielisyyttä pakolaisten turvallisesta kotiinpaluusta. Sopimus kuitenkin allekirjoitettiin ja serbijoukot aloittivat vetäytymisen Kosovosta. UÇK oli luvannut taata serbijoukkojen turvallisen poistumisen ja Hashim Thaçi lupasi UÇK:n muuttuvan sissijärjestöstä poliittiseksi toimijaksi.
11 viikkoa kestäneet pommitukset päättyivät 10. kesäkuuta, kun serbijoukot olivat aloittaneet vetäytymisen Kosovosta. YK:n kansainvälisiä rauhanturvajoukkojen lähettämistä maahan alettiin suunnitella. YK:n päätöslauselmassa 1244 vaadittiin muun muassa väkivaltaisuuksien loppumista, laajaa autonomiaa Kosovolle ja pakolaisille turvallisen kotiinpaluun edellytykset. Lisäksi UNMIK oli muodostamassa Kosovoon julkishallintoa, oikeuslaitosta ja poliisivoimia. Kosovo siirtyi YK:n valvontaan.
Seuraukset
Sota päättyi Naton voittoon ja Jugoslavian antautumiseen. Nato ilmoitti menettäneensä pommitussodan aikana vain kaksi miehitettyä sotilaskonetta, kun taas serbiarmeijan arvioitiin menettäneen yli 600 sotilasta. Materiaaliset vahingot olivat suuret. Vahinkojen korvausten suuruudeksi arvioitiin sata miljardia dollaria. YK arvioi Jugoslavian saastuneen pahoin pommitusten seurauksena. HRW:n mukaan noin 500 siviiliä kuoli Naton pommituksissa. Jugoslavian hallinnon mukaan ilmapommituksissa kuoli tuhansia siviilejä. HRW syytti Natoa ihmisoikeusrikkomuksista. Republikaanit arvostelivat Clintonia ”humanitaarisesta katastrofista” ja George W. Bush käytti Jugoslavian pommitussodan heikkouksia vaalikampanjassaan demokraatteja vastaan. Kosovon sodan arvioitiin myös huonontavan Yhdysvaltojen ja Venäjän suhteita. Vuonna 2001 Kosovossa aseista riisuttavaksi määrätty UÇK siirsi toimintansa osittain Makedoniaan, jossa vaadittiin Makedonian albaaneille tasavertaista asemaa makedonialaisten rinnalla. Milošević joutui eroamaan Serbian verettömän vallankumouksen seurauksena. Milošević ja joukko korkeita serbialaisia sotilashenkilöitä joutui Haagiin vastaamaan syytteisiin sotarikoksista. Kosovon serbit pelkäsivät koteihinsa palaavien albaanien kostoa. Serbien ja albaanien välit pysyivät kireinä pommitusten jälkeen. YK:n hallinnon alaisuudessa ollut Kosovo julistautui itsenäiseksi helmikuussa 2008. Venäjä on käyttänyt Naton pommitussotaa ja Kosovon irtautumista Serbiasta hyväkseen vastatessaan kritiikkiin Krimin ”laittomasta liittämisestä” Venäjään vuonna 2014.
Operaation kritiikki
Pommituksia arvosteltiin laajasti. Ympäri maailmaa protestoitiin Jugoslavian pommituksia vastaan. Venäjä ja Kiina tuomitsivat pommitukset laittomana sotilaallisena toimena. Venäjä oli varoittanut kriisin laajentuvan maailmansodaksi. Naton väliintulo ei hellittänyt albaaneihin kohdistuvaa vainoa. Serbit kiihdyttivät albaaneihin kohdistuvaa sortoa pommitusten aikana, jolloin useita kyliä tyhjennettiin albaaneista. Naton mukaan serbit toteuttivat etnisiä puhdistuksia myös Montenegron puolella. Pommituksia arvosteltiin siitä, että ne kohdistuivat usein siviileihin. Naton pommituskohteilla ei usein ollut tekemistä serbien sotilaskohteiden kanssa. Naton harhaiskut osuivat Montenegron puolelle ja Albanian vastaisella rajalla oleviin albaanijoukkoihin. Yhdysvaltain ja Kiinan välille syntyi diplomaattinen kiista Naton pommittaessa vahingossa Kiinan suurlähetystöä. Serbian naapurimaan Bulgarian pääkaupungissa Sofiassa sijainneeseen pientaloon osui vahingossa Naton ohjus. Kukaan ei loukkaantunut harhaiskussa. Naton ilmapommit osuivat myös esimerkiksi sairaaloihin, vanhainkoteihin ja pakolaisleireille.
Bibliofilia
thumb|Lukutoukka – [[Carl Spitzwegin maalaus vuodelta 1850.]]
Bibliofiili (kreikan sanoista biblion ’kirja’ ja philos ’ystävä’) tarkoittaa kirjojen ystävää, keräilijää tai tutkijaa. Bibliofiiliä ei välttämättä kiinnosta niinkään teoksen kaunokirjallinen arvo, vaan kirjan ulkoasu (painotapa, paperityyppi, sidonta), ikä, harvinaisuus (esimerkiksi pieni painosmäärä) tai jokin muu erityispiirre, joka vaikuttaa sen keräilyarvoon.
Anders Svedberg
Anders Svedberg (11. maaliskuuta 1832 Munsala - 25. tammikuuta 1889 Munsala ) oli suomalainen opettaja, toimittaja, moninkertainen valtiopäivämies ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. Hän käytti nimimerkkiä A.S-g.
Henkilöhistoria
Talollisen poikana syntynyt Svedberg ei päässyt käymään kouluja mutta sai perusopetuksen luku-, kirjoitus- ja laskutaidossa kotoaan jossa hänen isällään oli aikojen kuluessa kerätty kirjastokin. Svedberg alkoi hoitaa kyläläisten perunkirjoituksia, pesänjakoja ym. asioita ja hän saavutti näissä toimissa suuren luottamuksen. Svedberg oli viiden vuoden ajan Munsalaan vuonna 1856 perustetun kiertokoulun opettajana. Kun kiertokoulu lakkautettiin 1861, Svedbergin aloitteesta sen tilalle perustettiin 1862 valtion tuella vakinainen kansakoulu, joka oli ensimmäisiä lajissaan Suomessa. Svedberg toimi myös uuden koulun opettajana ja hän sai tässä yhteydessä paljon julkisuuttakin. Svedberg kirjoitti lehtiin kansakouluja käsitelleitä artikkeleita ja hänet kutsuttiin 1861 jäseneksi komiteaan, joka valmisteli kansakoululaitosta koskevaa ehdotusta.
1860-luvun alkupuolella Svedberg oli mukana toimittamassa Folkvännen ja Barnavännen-nimisiä lehtiä. Hän oli 1861—1878 Österbotten-lehden päätoimittajana ja vuodesta 1884 Österbottniska Posten -lehden toimittajana. Svedberg kirjoitti myös artikkeleita Hufvudstadsbladet-lehteen erityisesti kansansivistystyöstä. Kaiken kaikkiaan hän toimi noin 15 Suomessa ja Ruotsissa ilmestyneen lehden avustajana. Svedberg kuului nuoruudestaan lähtien herännäisiin ja hän haki ja sai Turun tuomiokapitulilta saarnaoikeudet.
Svedberg oli Uudenkaarlepyyn tuomiokunnan edustajana talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1877–1878, 1882, 1885 ja 1888. Hän kuoli 57-vuotiaana tammikuussa 1889 sydänkohtaukseen. Svedbergin vuonna 1862 perustamassa kansakoulussa Munsalan Storsvedissä toimi nykyisin Suomen ruotsalainen koulumuseo (Finlands svenska skolmuseum).
Manuel A. Odría
Manuel Arturo Odría Amoretti (26. marraskuuta 1897 – 18. helmikuuta 1974) oli perulainen kenraali, joka toimi maansa presidenttinä 1948–1956.
Lokakuussa 1948 Odría johti sotilasjunttaa, joka syrjäytti presidentti José Bustamenten. Odría asetettiin tilapäiseksi presidentiksi, lainsäädäntö sivuutettiin sotilasvallan alta. 1. kesäkuuta 1950 Odría astui virallisesti syrjään presidentin virasta osallituakseen presidentinvaaleihin ainoana ehdokkaana, ja Zenón Noriega Agüero oli muutaman kuukauden ajan presidenttinä. Vuonna 1956 hänen oli levottomuuksien takia pakko sallia vapaat vaalit, ja Odría lähti vapaaehtoiseen maanpakoon Yhdysvaltoihin.
Asko Ojamäki
Asko Tapio Ojamäki (s. 21. syyskuuta 1946 Himanka) on suomalainen kunnallishenkilö, joka toimi Oulaisten ja Ylivieskan kaupunginjohtajana.
Asko Ojamäki syntyi maanviljelijä Sakari Ojamäen ja emäntä Fanni Isopahkalan perheeseen. Hänen puolisonsa on kasvatustieteiden maisteri Irma Kankaanpää. Ojamäki tuli ylioppilaaksi 1966 ja valmistui taloustieteen maisteriksi Tampereen yliopistosta 1972. Hän oli Asikkalan taloussihteeri 1973–1974 ja Iitin kunnansihteeri 1974–1980. Kuhmoisten kunnanjohtajana Ojamäki toimi 1980–1989 ja Sievin 1989–1996. Hän oli Oulaisten kaupunginjohtaja 1996–2004 ja Ylivieskan 2004–2010. Eläkkeelle Ojamäki jäi syksyllä 2010, jolloin hänen seuraajakseen Ylivieskan kaupunginjohtajaksi valittiin Terho Ojanperä.
Mäyrälampi (Heinola, Rautvuori)
Mäyrälampi on Päijät-Hämeessä Heinolassa Heinolan kirkonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,3 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Ala-Rievelin alueeseen (14.171) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 107,1 metriä mpy.
Sony Xperia Z
thumb|Sony Xperia Z Sony Xperia Z on kosketusnäytöllinen korkeamman hintaluokan Android-älypuhelin. Laite on Sonyn sunnittelema ja valmistama.
Puhelin esiteltiin 2013 CES-messuilla ja sen myynti alkoi Japanissa 9. helmikuuta. Muualla sen myynti alkoi maaliskuun alussa. Laite on saanut IP55 ja IP57 luokitukset, eli se on pölyn, roiskeveden ja veteen upotuksen kestävä (30 minuuttia 1 metrin syvyydessä).
Kesäkuussa 2013 Sony esitteli laitteen phablet-version, Sony Xperia Z Ultran.
Fluoriitti
Fluoriitti eli fluorisälpä (CaF2) on halogenidimineraali, jota tavataan usein hydrotermisissä juonissa sekä sedimenttikivissä. Fluoriitin kidejärjestelmä on kuutiollinen; sen asu on tavallisesti kiteinen, mutta joskus myös massiivinen tai rakeinen. Fluoriitti esiintyy useimmiten omamuotoisina, kuutiollisina kiteinä, mutta joskus tavataan myös kahdeksankulmaisia kiteitä. Fluoriitin kiteet ovat usein kaksostuneita.
Fluoriitin nimi on johdettu latinan sanasta fluo, joka tarkoittaa 'virrata'. Mineraalilla on varsin alhainen sulamispiste, noin 1 360 °C. Tämän vuoksi fluoriittia hyödynnetään esimerkiksi teräksen valmistuksessa. Alkuaine fluori löydettiin fluoriitista, jonka mukaan se on saanut nimensä.
Vihreää fluoriittia kutsutaan myös nimellä Afrikan smaragdi.
Fluoriitti on muodostunut kiteytymällä vesiliuoksista. Sitä esiintyy tavallisesti suurten syväkivimassojen juonissa sinkkivälkkeen, lyijyhohteen, baryytin ja kvartsin kanssa. Sitä saattaa esiintyä myös alkalikivissä.
Merjeslampi
Merjeslampi on Päijät-Hämeessä Heinolassa Muikkusalmen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 13,7 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä.
Yanni Gourde
Yanni Gourde (s. 15. joulukuuta 1991 Saint-Narcisse, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Seattle Krakenissa. Gourde on varaamaton pelaaja, joka teki Tampa Bay Lightningin kanssa sopimuksen keväällä 2014 ja pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa kaudella 2014–2015. 13.3.2018 mennessä Gourde on pelannut NHL:n runkosarjassa 91 ottelua tehopistein 30+33=63. Seattle Kraken varasi Gourden joukkueeseensa vuoden 2021 laajennusvaraustilaisuudessa.
Joonas Rantanen
Joonas Rantanen (s. 27. heinäkuuta 1987) on suomalainen jalkapallovalmentaja. Hän toimii Klubi 04:n päävalmentajana ja Helsingin Jalkapalloklubin miesten joukkueen apuvalmentajana.
Rantanen toimi HJK:n naisten joukkueen päävalmentajana kaudet 2016–2019. Joukkue voitti Naisten Liigan mestaruuden vuonna 2019 ja Suomen Cupin mestaruuden vuosina 2017 ja 2019.
Place de la Nation
right|thumb|Place de la Nationin luoteiskulma Place de la Nation ("Kansakunnan aukio"), ent. Place du Trône ("Valta­istuin­aukio") on suuri pyöreä aukio Pariisin itäosassa, 11. ja 12. arrondissementin rajalla. Aukion keskellä on Jules Daloun veistos Le Triomphe de la République ("Tasavallan voittokulku").
Aukio sijaitsee Pariisia aikoinaan kiertäneen, 1700-luvulla rakennetun kaupunginmuurin (Mur des Fermiers généraux) kohdalla, jonka paikalla nykyisin on keskimmäinen Pariisin keskiosia kiertävistä sisäkkäisten bulevardien ketjuista. Sen kautta kulkee myös Pariisin keskustasta itään johtava liikenneväylä, jonka nimenä Bastiljin aukiolta Place de la Nationille saakka on Rue du Faubourg Saint-Antoine, aukion itäpuolella lyhyen matkaa Avenue du Trône, jonka jatkeena on Cours de Vincennes.
Place du Trônen synty
Nykyisen Place de la Nationin alue oli vielä 1700-luvulla selvästi kaupungin ulkopuolella. Tienoolla oli laajojen puutarhojen ympäröimiä taloja, viini- ja vihannestarhoja sekä muutama luostari sekä laajoja vaikeakulkuisia nurmikenttiä. Alueen keskellä oli pieni Pique-Pucen kylä, jossa oli luostari ja kouluja sekä muurien ympäröimiä puutarhoja.
Kun kuningas Ludvig XIV ja hänen vastavihitty puolisonsa Maria Teresia 26. heinäkuuta 1660 saapuivat juhlallisesti Pariisiin, alueelle puutarhojen keskelle pystytettiin valtaistuin. Heidät oli vihitty Saint-Jean-de-Luzissa. Tapauksen vuoksi paikka sai nimen Place du Trône, "valtaistuinaukio".
Claude Perrault'n ja Charles Le Brunin riemukaarihankkeet
Tapauksen muistoksi Colbert määräsi paikalle pystytettäväksi riemukaaren ja järjesti vuonna 1669 sitä koskevan suunnittelukilpailun. Siihen osallistuivat Charles Le Brun ja Claude Perrault, joka voitti kilpailun.
Suunniteltuun rakennelmaan kuului kuninkaan ratsastajapatsas, joka olisi sijoitettu 50 metrin korkeuteen kolmen korinttilaisilla pylväillä koristellun porttiaukon yläpuolelle.
Place du Trônen riemikaaren peruskivi muurattiin 4. elokuuta 1670. Työt kuitenkin keskeytettiin pian, ja sekin, mikä oli jo rakennettu, purettiin vuonna 1716.
Ledoux'n pylväät
Tullivalvontaa varten Pariisin ympärille rakennettiin 1780-luvulla uusi kaupunginmuuri, jonka sisäpuolelle jäivät myös monet siihen mennessä rakennetut esikaupungit, faubourgit. Idässä se kulki nykyisen Place de la Nationin kautta. Vuonna 1787 Claude Nicolas Ledoux rakennutti aukion itälaidalle, tullipuomin molemmin puolin kaksi korkeaa pylvästä, jotka edelleenkin sieltä itään johtavaa puistokatua, Avenue du Trônea (jonka nimi hieman kauempana vaihtuu Cours de Vincennesiksi). Vuonna 1845 pylväiden päähän pystytettiin Filip II Augustin ja Ludvig Pyhän patsaat.
"Kaadetun valtaistuimen aukio"
Ranskan vallankumouksen aikana 10. elokuuta 1792 aukion nimi muutettiin muotoon Place du Trône-Renversé ("Kaadetun valtaistuimen aukio"). Silloin se oli edelleenkin vain aukea paikka keskellä avara maisemaa. Sen varjoisempaan etelälaitaan, lähelle oikeanpuoleista Ledoux’n paviljongeista, pystytettiin 14. kesäkuuta 1794 giljotiini. Thermidorin vallankaappaukseen mennessä, joka tapahtui samana vuonna 27. heinäkuuta (vallankumouskalenterin mukaan 9. päivänä thermidor-kuuta vuonna II), siellä oli teloitettu poliittisista syistä 1 306 ihmistä, jotka haudattiin joukkohautaan Cimetière de Picpusiin.
Paikalla teloitettiin muun muassa:
Rakennustyöt 1800-luvulla
thumb|right|265px|[[Victor Baltardin luonnos Place du Trônelle pystytettäväksi riemukaareksi vuodelta 1862.]] Vuonna 1841 kunnallisneuvosto teki alustavan päätöksen, että Bastiljin elefantti, jota alkujaan oli suunniteltu keskelle Place de la Bastillea, olisi sijoitettu keskelle Trônen tulliportin luona ollutta pyöreää aukiota. Riittävien varojen puutteessa suunnitelma hylättiin vuonna 1843
Toisen keisarikunnan aikana Napoleon III päätti, että Place du Trônelle oli pystytettävä vastaavanlainen riemukaari kuin Place de l’Étoilellakin on. Se oli pystytettävä Krimillä, Italiassa, Kiinassa, Kotšinkiinassa ja Algeriassa taistelleiden voittoisten armeijoiden kunniaksi. Lukuisista ehdotuksista toteutettavaksi valittiin Victor Baltardin suunnitelma
Kun Boulevard Prince-Eugène (nykyinen Boulevard Voltaire) avattiin 7. joulukuuta 1862, pariisilaiset saattoivat todeta, että sen päähän oli pystytetty 30 metrin korkuinen riemukaaren mallikappale, jossa oli vain yksi porttiaukko ja jota koristivat pylväät sekä eri joukko-osastoja symboloivat patsaat. Rakennelman yllä oli nelivaljakko ja neljä kuuluisan henkilön patsasta.
Riemukaaren viereen suunniteltiin merihevosia esittävien veistosten muodostamaa suihkulähdettä, jota olisi hallinnut kruunuja jakeleva Victoria. Lisäksi aukio aiottiin ympäröidä toscanalaisten pylväiden muodostamalla pylväskäytävällä.
Hector Horeau laati myös oman suunnitelmansa Place du Trônen riemukaariksi. Se olisi pystytetty nelikulmaiselle jalustalle, jota olisivat koristaneet laivankeulat, patsaat ja voitonmerkit sekä pylväsparit, vain yksi hyvin suuri porttiholvi päätykolmioineen, johon olisi sijoitettu Ranskan keisarikunnan vaakuna. Sen korkeimmalle huipulle olisi myös pystytetty joukko patsaita. Horeau ehdotti myös, että aukio olisi joka puolelta ympäröitävä Ledouxin kolonnien kaltaisilla pylväillä.
Place de la Nation
Aukio sai nykyisen nimensä Place de la Nation ("Kansakunnan aukio") kolmannen tasavallan aikana, Ranskan kansallispäivänä 14. heinäkuuta 1880.
thumb|left|[[Le Triomphe de la République ("Tasavallan voittokulku"), veistos keskellä Place de la Nationia]]
Aukion keskelle on pystytetty Jules Daloulta vuonna 1879 pronssiveistos Le Triomphe de la République ("Tasavallan voittokulku"). Ensin, vuonna 1889 Ranskan vallankumouksen 100-vuotisjuhlan kunniaksi paikalle pystytettiin maalattu kipsinen luonnos, jonka vuonna 1899 korvasi lopullinen pronssiveistos. Sen huipulla on tasavallan symbolihahmo kahden leijonan vetämässä vaunussa, jota reunustavat monet allegoriset hahmot: Vapauden nero, joka ohhjaa vaunuja, Työtä symboloiva vaunua työntävä seppä, jota auttaa Oikeuden allegoria, sekä juhlakulkueen viimeisenä hedelmiä kylvävä Vauraus. Päähahmojen ympärillä on joukko lapsia.
Keskushahmon kasvot ovat kääntyneet kohti Place de la Bastillea ja muodostavat täten päätepisteen mielenosoittajien usein käyttämälle kulkureitille.
Place de la Nationin alligaattorit
Nämä veistokset sekä monet muutkin tuhottiin Vichyn hallituksen määräyksestä metallin toimittamiseksi saksalaisille miehitysjoukoille. Pierre Jahan valokuvasi veistokset vähän ennen niiden sulattamista.
Place de la Nationilta alkavat kadut
thumb|Näkymä Place de la Nationilta kohti Avenue dy Trônea ja Cours de Vincennesiä. Kadun molemmin puolin Ledoux'n pylväät. Place de la Nation on suuri liikenneympyrä, josta johtaa joukko katuja eri suuntiin. Ne ovat, Avenue du Trônelta alkaen myötäpäivään lueteltuina:
Place de la Nation, yleisnäkymä|thumb|center|700px
Liikenneyhteydet
Place de la Nationilla on myös Nationin metroasema, jonka kautta kulkevat pitkät itä-länsisuuntaiset metrolinjat 1 ja 9 ja joka on samalla kaupungin keskiosaa kiertäviä bulevardeja myötäilevien linjojen 2 ja 6 pääteasema.
Place de la Nationilla on myös RER:n A-linjan asema, ja sen kautta kulkevat Pariisin sisäiset bussilinjat 26, 56, 57, 86 et 351.
Pariisin raitiolinja T3 kulkee lähellä kaupungin rajaa olevia Marsalkkojen bulevardeja pitkin, ja sillä on päätepysäkki Porte de Vincennesillä. Sitä on ehdotettu jatkettavaksi Place de la Nationille, jotta siitä saataisiin vaihtoyhteys metro- ja RER-linjoihin.
Aiheesta muualla
°N, °W
Buffalo soldier
thumb|350px|25. jalkaväkirykmentin "Buffalo soldiers" Buffalo soldier oli alun perin  Pohjois-Amerikan intiaanien antama nimitys Yhdysvaltain 9. ja 10. ratsuväkirykmentin afroamerikkalaisille sotilaille, jotka osallistuivat 1800-luvun loppupuolen intiaanisotiin. Nimityksen käyttö laajeni koskemaan kaikkia vuonna 1866 perustetuissa rykmenteissä palvelleita afroamerikkalaisia joukkoja eli ratsuväkirykmenttien lisäksi myös 24. ja 25. jalkaväkirykmenttejä. Nimityksen alkuperäisestä perustelusta ei ole täyttä varmuutta, mutta sen uskotaan viittaavaan puhvelin kiharaista harjaa muistuttavaan sotilaan tukkaan sekä rohkeuteen ja peräänantamattomuuteen, mitkä intiaanien mukaan olivat puhveleille ominaisia luonteenpiirteitä.
Yhdysvaltain sisällissodan aikana Pohjoisvaltiot perustivat useita väliaikaisia mustia sotilasrykmenttejä, mutta kongressi perusti varsinaiset Buffalo soldier -rykmentit rauhanajan sotilasyksiköiksi vasta sisällissodan jälkeen vuonna 1866. Alkuperäisen lain mukaan kaikkien buffalo soldier -yksiköiden upseerien piti olla valkoihoisia. Buffalo soldier -yksiköt palvelivat intiaanisotien lisäksi muun muassa Espanjan ja Yhdysvaltain sodassa 1898 ja Filippiinien ja Yhdysvaltain sodassa 1899–1902. Sellaisinaan niitä ei osallistunut ensimmäiseen maailmansotaan, mutta toisessa maailmansodassa osa rykmenteistä osallistui taisteluihin Tyynellämerellä, Pohjois-Afrikassa ja Italiassa. Viimeiset Buffalo soldier -rykmentit olivat mukana vielä Korean sodassa 1950-luvun alussa. Sodan ollessa vielä käynnissä erilliset mustat yksiköt lakkautettiin ja niissä palvelleet siirrettiin muihin yksiköihin.
Nagatsuki (1906)
Nagatsuki oli keisarillisen Japanin laivaston 1907 valmistunut Kamikaze-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuoden 1905 hankintoja Uraga Dock Companyltä, missä köli laskettiin 28. lokakuuta 1905. Alus laskettiin vesille 15. joulukuuta 1906 ja valmistui 31. heinäkuuta 1907.
Palvelus
Alus luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, jolloin se poistettiin ensilinjan tehtävistä. Alus muutettiin 1. joulukuuta 1924 miinanraivaajaksi ja se nimettiin 1. elokuuta 1928 W-11:ksi. Alus poistettiin alusluettelosta 1. kesäkuuta 1930.
Nour Hadhria
Nour Hadhria (, s. 4. syyskuuta 1990) on tunisialainen jalkapalloilija. Keskikentällä pelaava Hadhria edustaa Tunisian pääsarjassa CA Bizertinia.
Ura
Hadhria siirtyi ammattilaiseksi allekirjoitettuaan sopimuksen Club Africainin kanssa 13. tammikuuta 2008. Hän pelasi kauden 2007–2008 aikana yhdessä liigaottelussa ja saavutti kauden päätteeksi ensimmäisen Tunisian-mestaruutensa. Hadhria teki ensimmäisen maalinsa Stade Tunisienia vastaan pelatussa ottelussa 23. huhtikuuta 2009.
Lotta Mattila
Lotta Mattila (s. 1986 Kuopio) on suomalainen nykytaiteilija. Hän on töissään mieltynyt eläinhahmoihin. Mattila työskentelee Helsingissä.
Ura
thumb|Omilla jaloilla, 2017, Espoo. thumb|Omilla jaloilla, 2018, Espoo. Mattila opiskeli Ohion osavaltionyliopistossa vuosina 2009–2010 lasitaiteen, keramiikan ja kuvanveiston osastolla. Hän suoritti taiteen kandidaatin tutkinnon Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa ja jatkoi opintojaan siellä vuosina 2011–2016. Mattila suoritti taiteen maisterin tutkinnon 2017 Taideyliopiston Kuvataideakatemiassa. Hän on pitänyt yksityisnäyttelyjä sekä Suomessa että Yhdysvalloissa ja osallistunut yli 25 ryhmänäyttelyyn eri maissa.
Julkiset teokset
Lotta Mattilan julkisia teoksia ovat Espoossa Niittykummun metroaseman Rälssitilanportti-alikulun seinämaalaus Omilla jaloilla, joka valmistui vuonna 2017 ja saman metroaseman sisäänkäynnin ulkopuolella oleva pronssiveistos Omilla jaloilla, joka on paljastettu vuonna 2018.
Saint Dominic’s International School
Koulu on yksityiskoulu 3–18-vuotiaille oppilaille. Koulun opetuskieli on englanti ja siellä opiskellaan International Baccalaureate -ohjelman mukaisesti. Koulussa on myös muutamia suomalaisia oppilaita.
Koulun lehti Signaduo ilmestyy joka kuukausi.
Aiheesta muualla
38.71306°N, -9.32917°W
Haskell Wexler
thumb|upright|Haskell Wexler vuonna 1999. Haskell Wexler (6. helmikuuta 1922 Chicago, Yhdysvallat – 27. joulukuuta 2015 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hän kuvasi sekä näytelmäelokuvia että teollisuuselokuvia, mainoksia ja poliittisia dokumentteja. Hän sai työstään useita palkintoja, muun muassa kaksi parhaan kuvauksen Oscaria (Kuka pelkää Virginia Woolfia? ja Tämä maa on minun). Hänellä on myös tähti Hollywoodin Walk of Famella. Hänen ensimmäinen pitkä näytelmäelokuvatyönsä oli Irvin Kershnerin ohjaama Stakeout on Dope Street (1958). Tunnettuja kuvaustöitä ovat lisäksi esimerkiksi Elia Kazanin America America (1963), Mike Nicholsin Kuka pelkää Virginia Woolfia? (1966), Norman Jewisonin Yön kuumuudessa (1967) ja John Saylesin Matewan – kuoleman kaivos (1987).
Wexler hoiti loppuun Terrence Malickin elokuvan Onnellisten aika kuvaukset Néstor Almendrosin jouduttua lähtemään toisen elokuvan pariin. Almendros palkittiin elokuvasta Oscarilla.
Bill Orton
William "Bill" Orton (22. syyskuuta 1948 – 18. huhtikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Utah'n kolmannesta vaalipiiristä vuosina 1991–1997. Hän oli varsinaiselta ammatiltaan lakimies ja uskoltaan mormoni.
Orton kuoli 60-vuotiaana liikenneonnettomuudessa saamiinsa vammoihin.
Idylli (albumi)
Idylli on Ankin neljäs soololevy. Anki laulaa levyllä 15 eri kielellä eri kielialueitten suosikkisävelmiä. Levy on julkaistu myös Saksassa nimellä Anki vuonna 1971 (Vogue Schallplatten, LDVS 17251). C-kasettijulkaisun nimi oli Anki laulaa 15 kielellä (Pso-c 7002).
Dahil May Isang Ikaw
Dahil May Isang Ikaw on televisioyhtiö ABS-CBN:n esittämä filippiiniläinen draamasarja. Sen päärooleissa ovat Kristine Hermosa, Jericho Rosales, Lorna Tolentino, Gabby Concepcion, John Estrada, Chin Chin Gutierrez, Karylle ja Sid Lucero.
Viljonlampi
Viljonlampi on Päijät-Hämeessä Heinolassa Muikkusalmen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Ala-Rievelin alueeseen (14.171) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 84 metriä mpy.
Kalatonlampi (Heinola, Imjärvi)
Kalatonlampi on Päijät-Hämeessä Heinolassa Imjärven kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 0,9 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.
Park Avenue
Park Avenue on leveä puistokatu New Yorkin kaupungissa. Se on pohjois-etelä-suuntainen tie, joka ulottuu etelästä Manhattanilta pohjoiseen Bronxiin. Park Avenue tunnettiin kokonaisuudessaan ennen 1860-lukua neljäntenä avenuena, ja tämä nimitys on yhä nykyäänkin käytössä Etelä-Manhattanilla 14th Street -kadun eteläpuolella. Katuosuudesta Union Square -aukion laidalla 14th Street ja 17th Street -katujen välillä käytetään nimeä Union Square East ja osuus 17th Street ja 32nd Street -katujen välillä tunnetaan nimellä Park Avenue South. Suurimman osan tien pituudesta Manhattanilla Madison Avenue kulkee samansuuntaisesti yhden korttelin päässä sen länsipuolella ja Lexington Avenue sen itäpuolella.
Historia
thumb|left|Vuonna 1941 osittain ylhäältä avoin rautatietunneli Park Avenuen alla.
Park Avenue, joka tunnettiin alun perin nimellä Fourth Avenue, kaavoitettiin yhdessä useimpien muiden Manhattanin suurten puistokatujen kanssa osana Manhattanin ruutuasemakaavaa 1810-luvulla. 1830-luvulta lähtien leveän kadun keskellä oli alun perin ylhäältä avoin maaleikkaus, jossa kulki New York and Harlem Railroad -rautatie. 1850-luvulla osa rautatiestä 34th Street ja 40th Street -katujen välillä peitettiin kannella, jonka päälle istutettiin nurmikkoa. Tästä muodostui tien keskelle puistomainen viheralue, jonka vuoksi katettua katuosuutta alettiinkin kutsua nimellä Park Avenue. Sen jälkeen kun nykyisen Grand Central -terminaalin paikalla sijainnut aikaisempi Grand Central -asema avattiin 1870-luvulla, myös sen pohjoispuolisia raiteita alettiin upottaa maanalaiseen tunneliin ja myöhemmin 1800-luvun lopulla myös puistokatua jatkettiin terminaalin pohjoispuolisen rautatietunnelin päälle.
1910-luvulla Grand Central -terminaalin ympärille alettiin rakentaa korotettua Park Avenue Viaductia, jota pitkin Park Avenuen liikenne pääsi keskellä puistotietä sijaitsevan rautatieterminaalin ympäri.
Reitti
thumb|Park Avenuen liikenne kulkee kahdessa tunnelissa Helmsley Buildingin läpi.
Puistokadun eteläinen, nykyisinkin Fourth Avenuena tunnettu osio ulottuu 8th Street -kadun kohdalta 14th Street -kadulle. Sen eteläpuolella Lower East Sidella katu muuttuu ensin Cooper Squareksi ja sitten the Boweryksi. 14th Streetin kohdalla pohjoiseen kulkiessa tie kääntyy koilliseen päin. 14th Street ja 17th Street -katujen välillä puistokatu reunustaa Union Square -aukiota itäpuolelta ja siitä käytetäänkin nimeä Union Square East. Union Squaren pohjoispuolella 32nd Streetille asti puistokadusta käytetään nimeä Park Avenue South. 32nd Street -kadun pohjoispuolelta aina Bronxin 189th Street -kadulle tien nimi on Park Avenue.
Kikutsuki (1907)
Kikutsuki oli keisarillisen Japanin laivaston 1907 valmistunut Kamikaze-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Uraga Dock Companyltä osana vuoden 1905 hankintoja. Sen köli laskettiin 2. maaliskuuta 1906 ja alus laskettiin vesille 10. huhtikuuta 1907. Alus valmistui vielä samana vuonna 20. syyskuuta.
Palvelus
Alus luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi ja se poistettiin ensilinjan tehtävistä. Alus muutettiin 1. joulukuuta 1924 miinanraivaajaksi ja se nimettiin 1. elokuuta 1928 W-12:ksi. Alus poistettiin alusluettelosta 1. kesäkuuta 1930.
Super Tourenwagen Cup
Kilpailuja ajettiin perinteisillä saksalaisilla kilparadoilla kuten Hockenheimissa, Nürburgringillä ja Avusissa.
Ludwig van Beethovenin elämäkerta
Ludwig van Beethoven (16. joulukuuta 1770 Bonn – 26. maaliskuuta 1827 Wien) oli saksalainen säveltäjä klassismin ja romantiikan siirtymäkaudella. Hän oli aikansa merkittävin säveltäjä ja yksi koko musiikkihistorian vaikutusvaltaisimmista säveltäjämestareista. Asteittaisesta kuuroutumisestaan huolimatta hän kykeni työskentelemään elämänsä loppuun asti.
Beethovenin sukutausta
pienoiskuva|200px|Beethovenin vanhemmat [[Johann van Beethoven (1740–1792) ja Magdalena Keverich van Beethoven (1744–1787).]] Beethovenin suku oli flaamilaista alkuperää: Beethovenin isoisä Ludwig (1711–1773) oli muuttanut kaksikymmenvuotiaana Flanderista ensin Louvainiin ja sieltä Bonnin yliopistokaupunkiin. Beethovenin isoisä oli lahjakas viulisti, joten hänen onnistui pian hankkia itselleen paikka hoviorkesterissa. Hän meni naimisiin nuoren bonnilaisen tytön kanssa. Lisätäkseen tulojaan he perustivat viinikaupan. Sen uskollisimmaksi asiakkaaksi osoittautui kuitenkin Ludwigin vaimo. Lopulta vaimosta tuli alkoholisti, ja hän vietti viimeiset päivänsä bonnilaisessa sairaalassa.
Ainoa poika Johann peri pikemminkin äitinsä taipumuksen alkoholismiin kuin isänsä musikaalisuuden. Hän kuitenkin toimi viulistina 12-vuotiaasta alkaen. Hän menetti työpaikkansa ja elätti perhettään tenorilaulajana. Hänellä oli ollut varhaislapsuudestaan alkaen juro luonne, ja hänellä oli taipumusta masennuspuuskiin, josta vain alkoholi näytti parantavan hänet. Luultavasti hänen elämänsä ainoa onnistunut teko oli avioliitto nuoren Maria Magdalenan kanssa. Vanha Ludwig yritti kuitenkin estää tämän avioliiton, koska hänen mielestään tyttö oli vain kärkkymässä hänen rahojaan. Avioliiton estämisessä hän kuitenkin epäonnistui.
Bonn
Hänen isänsä, Johann van Beethoven, oli laulajana Kölnin vaaliruhtinaan hovissa ja sortui usein juopotteluun. Hän yritti tehdä pojastaan Mozartin kaltaista kuuluisaa lapsineroa ja pakotti tämän jo nelivuotiaana soittamaan päivittäin tuntikausia. Ohikulkijat näkivät poikaparan pianon äärellä, toisinaan itkemässä väsymyksestä. Beethovenin äiti oli lähes aina vakava, eikä hänen tiedetä koskaan nauraneen.
Leikit jäivät vähiin, joskin Ludwig ja hänen veljensä Caspar leikkivät toisinaan paikkakunnan lasten kanssa. Hän nautti siitä, että häntä kannettiin reppuselässä ja ulvoi naurusta vauhdikkaassa kyydissä. Hän oli hyväntuulinen ja lempeä - kömpelö, tummaihoinen, ja päättäväinen. Tumman ihon vuoksi hänestä käytettiin nimitystä Der Spagnol, Espanjalainen. Ulkoasultaan Ludwig oli usein epäsiisti.
Aloittaessaan koulunkäynnin Ludwig oli surkean näköinen ja nukkavieru. Hän ei ollut lukumiehiä eikä kunnianhimoinen koululainen. Beethoven lopetti koulunkäyntinsä jo viidennellä luokalla isänsä toivomuksesta, jonka jälkeen isä pakotti poikansa keskittymään entistä ahkerammin musiikkiopintoihin.
Koulussa toverit pitivät Beethovenia rauhallisena, mutta eristäytyvänä sekä haluttomana oppimaan. Myös koulun ulkopuolella hän oli ujo, sulkeutunut, huonosti hoidettu ja epäsiisti. Lapsena hän oli onnellinen vain silloin, kun hänet oli jätetty omiin oloihinsa, samoilemaan maaseudulla tai tutkailemaan ullakoltaan löytämänsä Fischerien kaukoputkella Siebengebirgeä, joka oli vuoriryhmä Reinin toisella puolella. Hän seisoi mielellään ullakollaan olevan ikkunan ääressä. Beethovenin koulutoverit kuvasivat häntä myös lyhyeksi ja tukevaksi, paksuniskaiseksi, suuripäiseksi, karkeatekonenäiseksi ja erittäin kiharahiuksiseksi.
Ensimmäiset sävellykset
pienoiskuva|13-vuotias Beethoven vuonna 1784 tuntemattoman maalarin maalauksessa. Nuori Ludwig esiintyi julkisesti ensimmäisen kerran jo 7-vuotiaana. Tässä esityksessä isä väitti poikaansa kahta vuotta nuoremmaksi, jotta Ludwigin lahjakkuus tekisi suuremman vaikutuksen. Beethoven sai itse tietää asiasta vasta 40-vuotiaana. Tämän takia Beethoven ei ollut koskaan itsekään varma syntymäajastaan. Beethovenin lahjakkuus ei jäänyt huomaamatta muiltakaan, niinpä hänestä tuli vuonna 1779 Christian Gottlob Neefen suojatti. Neefe kiinnitti Beethovenin vuonna 1782 cembalistiksi hoviteatteriin, tosin palkattomaksi. 15. elokuuta 1784 Maximilian Franzista tuli Bonnin vaaliruhtinas. Hän huomasi heti käytökseltään siivon ja ujon Beethovenin toimineen jo kaksi vuotta palkattomana cembalistina, niinpä hän kiinnitti Beethovenin hovin toiseksi urkuriksi 150 floriinin vuosipalkalla.
Kymmenvuotiaana Ludwigilla oli hyvät perustiedot monesta soittimesta, mutta erityisesti häntä kiehtoi urkujen ääni. Hän meni esiintymään eräälle munkille, joka oli etevä urkuri. Ludwigin into miellytti munkkia. Ludwig edistyi harvinaisen nopeasti, ja munkin veli Willibald Koch otti hänet apulaisekseen. Jo tällöin Ludwig oli paljon taitavampi kuin 20-vuotias opiskelutoverinsa.
Ludwig myös sävelsi. Hänen sävellystensä kerrotaan olleen niin vaikeita, ettei hän pystynyt soittamaan niitä pienillä käsillään. Hänen opettajansa sanoi hänelle ”Sinä et pysty soittamaan sitä, Ludwig!”, johon Ludwig vastasi ”Pystynpäs, sitten kun olen isompi”.
Vuonna 1782 Ludwigin opettaja Christian Gottlob Neefe joutui lähtemään vaaliruhtinaan matkaan, ja hänen oli saatava poissaolonsa ajaksi joku hoitamaan tehtäviään Bonnissa. Hän valitsi Ludwigin, joka oli vasta yhdentoista ja puolen vuoden ikäinen. Ludwigille rohkaisuksi Neefe painatti hänen yhdeksän muunnelmaansa pianolle, joista syntyi hänen ensimmäinen sävellyksensä, 9 muunnelmaa Dresslerin marssista. ”Tätä nuorta neroa kannattaa auttaa. Jos hän jatkaa samaan tahtiin, hänestä tulee varmasti uusi Mozart”, Neefe vakuutti. Vuonna 1783 hän julkaisi kolme ensimmäistä pianosonaattiaan, niin sanotut Kurfürst-sonaatit. Näiden sonaattien partituuriin hänen isänsä käski lisättäväksi tekstin ”Säveltänyt Ludwig van Beethoven, joka on 11 vuotta vanha”, vaikka Ludwig todellisuudessa oli tällöin 13-vuotias. Myös vaaliruhtinas sai tietää nuoresta lahjakkuudesta ja suostui rahoittamaan tämän musiikkiopinnot. 9 muunnelmaa Dresslerin marssista ei kuitenkaan tiettävästi ole Beethovenin aivan ensimmäinen sävellys, sillä jo vuotta aiemmin, vuonna 1781 oli ensiesitetty hänen säveltämänsä hautajaiskantaatti. Beethoven tosin itse julkaisi erään kantaattinsa vuodelta 1790 opusnumerolla 1, sillä hän piti tätä ensimmäisenä onnistuneena ja kunnollisena sävellyksenään.
Vuonna 1784 Ludwig sai työpaikan hovista, ja hän ryhtyi antamaan tunteja saadakseen lisätuloja. Beethovenin perhe kuvitteli elämänsä helpottuneen, mutta ilo jäi lyhytaikaiseksi; Johannin ääni alkoi pettää, ja Marian kunto heikkeni vähitellen. Oli siis elintärkeää, että Ludwig etsi parempipalkkaisen viran avustaakseen perhettään. Koko perheen selviytyminen näytti riippuvan siitä, pystyisikö Ludwig löytämään parempipalkkaisen työpaikan. Ludwigin lapsuus päättyi hänen ollessaan 14-vuotias, ja paineet jättivät häneen pysyvät jäljet. Ludwigista käytettiin yhä nimitystä Der Spagnol. Hän oli vankkarakenteinen, milteipä kömpelö, ja erittäin päättäväinen. Hän kulki etukumarassa, erittäin määrätietoisena. Päättäväisyys olikin tarpeen. Johann juopotteli entistä enemmän ja Marian terveys heikentyi entisestään. Hovin asiakirjoihin tuli maininta, että Johannin ääni oli pilalla. Häntä uhkasi viraltapano. Ludwigista taas mainittiin, että hän oli ”lahjakas, vielä nuori, hiljainen ja hyväsydäminen”.