cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oopperan historia
Oopperan synty
Oopperan synnyn tekivät mahdolliseksi barokin kynnyksellä tehdyt kaksi merkittävää musiikillista keksintöä. Kirkkosävellajeista luopuminen ja duuri–molli-tonaliteetin vakiintuminen mahdollisti modulaation ja siten vastakohtien ja jännitteiden luomisen musiikkiin. Sävellajien erot teki erityisen vaikuttaviksi se, ettei viritysjärjestelmä ollut tasavireinen. Renessanssimusiikin polyfoniasta siirtyminen barokkimusiikin monodiaan mahdollisti melodian vapaamman liikkumisen ja siten tekstin sisältöä paremmin kuvaavien vokaalilinjojen säveltämisen.
Thomas Nykopp
Seuraura
Syyskuussa 2020 Nykopp vahvisti lopettaneensa ammattilaisuransa. Hän siirtyi kaudeksi 2020–2021 jatkamaan jääkiekkoilua III-divisioonaan kasvattajaseuransa Karhu-Kissojen riveihin.
Oopperan historia
Barokkiooppera
pienoiskuva|upright|[[Jacopo Peri oopperansa Dafne rooliasussa.]] Venetsiassa vaikutti 1500-luvun lopulla neljä kilpailevaa camerataa eli seurapiiriä, jotka pohtivat, miksi ajan musiikki ei yltänyt Aristoteleen Runousopissa kuvaamalle tasolle, ja pyrkivät uudelleen herättämään henkiin antiikin musiikkiperinteen. Monet ryhmien jäsenet arvelivat, että antiikin näytelmien choros-osuudet ja mahdollisesti koko teksti oli aikaisemmin laulettu. Galileo Galilein isä Vincenzo Galilei esitti vuonna 1602 kirjoituksessaan Discurso sopra la musica antica et moderna ('Tutkielma antiikin ja nykyajan musiikista'), että kreikkalainen musiikki oli ollut monodista, koska sen avulla yhtenevyys sanojen ja musiikin välillä on parempi. Cameratojen pohdintojen tuloksena syntyi uusi laulutyyli, resitatiivi, jota käytettiin ensimmäistä kertaa Jacopo Corsin camerataan kuuluneen säveltäjä Jacopo Perin teoksessa Dafne vuodelta 1597. Dafnea pidetään ensimmäisenä varsinaisena oopperana, mutta se ei ole säilynyt. Ensimmäinen näihin päiviin säilynyt ooppera on Jacopo Perin Euridice vuodelta 1600. Muita oopperan uranuurtajia olivat venetsialaiset Giulio Caccini ja Emilio de’ Cavalieri. Ooppera levisi pian myös Roomaan, Mantovaan ja Firenzeen. Ensimmäistä kertaa termi ooppera esiintyi vasta vuonna 1647 julkaistun librettokokoelman alaotsikossa: "opera de rappresentarsi in musica" (Musiikiksi esitettävä teos).
Ciamician–Dennstedt-toisiintuminen
Reagenssit ja mekanismi
Ciamician–Dennstedt-toisiintumisella reagoivat pyridiini- ja indolijohdannaiset. Reaktio tapahtuu voimakkaasti emäksisissä olosuhteissa, ja emäksenä voidaan käyttää esimerkiksi alkoksideja. Reaktiossa dikloorimetaanista, dibromimetaanista tai dijodimetaanista muodostuu halogenoitu karbeeni. Karbeenin lähteenä voidaan käyttää myös natriumtriklooriasetaattia. Muodostuva dihalokarbeeni reagoi sykloadditiolla pyrrolin tai indolin hiili-hiili kaksoissidoksen kanssa. Näin muodostuu syklopropyylirakenne. Tämä rakenne ei kuitenkaan ole stabiili vaan toisiintuu halopyridiiniksi. Ciamician–Dennstedt-toisiintumista on käytetty erityisesti makrosyklisten yhdisteiden, esimerkiksi syklofaanien synteesiin.
Lundberg
Lundberg on ruotsinkielinen sukunimi, jonka merkitys on "Lehtovuori." Lundberg on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Adams–Stokesin oireyhtymä
Adams–Stokesin oireyhtymä (syndroma Adams–Stokes) tarkoittaa lyhyitä tajuttomuuskohtauksia, joiden syynä on hetkellinen tai täydellinen eteis-kammiokatkos (totaaliblokki), eli sydämen sähköärsyke ei etene eteisistä kammioihin. Tajuttomuus seuraa, kun kammiot ovat jo kokonaan lakanneet sykkimästä (asystolia) tai korvausrytminä on ilmennyt tihentynyt rytmi, useimmiten kammiotakykardia. Sen aikana supistus on tavallista heikompaa, eikä sydän lisäksi ehdi täyttyä riittävästi sykähdyksien välillä.
Thomas Nykopp
Muuta
Nykopp työskentelee nykyään rekrytointikonsulttina Arsenaali Oy:ssa. Hän on toisen polven SM-liigakiekkoilija, sillä Nykoppin isä Timo pelasi omalla urallaan puolustajana neljä SM-liigakautta. Hän loi pääsarjauraa myös Ruotsissa ja Saksassa.
Adams–Stokesin oireyhtymä
Oireyhtymä sai nimensä irlantilaisilta lääkäreiltä Robert Adamsilta (1791–1875) ja William Stokesilta (1804–1877).
Oireet
Oireena on äkillinen, odottamaton pyörtyminen, joka saattaa mennä nopeastikin ohi. Jos verenkierron puutos kestää riittävän pitkään, henkilö voi kouristella. Kouristelun syynä on keskushermoston hapen puute. Mikäli kohtaus johtuu harvasta sykkeestä, se on todettavissa kaulavaltimosta ja ranteesta. Myös liian tiheä rytmi on havaittavissa tunnustelemalla.
Oopperan historia
Barokkiooppera
Varhaisen barokin merkittävimmäksi oopperasäveltäjäksi nousi Claudio Monteverdi, jonka oopperoista Orfeo (1607), Il ritorno d'Ulisse in patria ('Odysseuksen paluu kotimaahan', 1640) ja L’incoronazione di Poppea ('Poppean kruunaus', 1643) tuli varhaisen oopperan kulmakiviä, ja niitä esitetään edelleenkin paljon. Näissä teoksissa Monteverdi yhdisti koomisia aineksia traagiseen tarinaan. Monteverdi oli laajan madrigaalituotantonsa myötä kokenut laulumusiikin säveltäjä ja oli perehtynyt siihen, miten musiikki ja teksti saatiin toimimaan tehokkaasti yhdessä. Hän käytti myös Periä suurempia ja soitinnukseltaan monipuolisempia orkestereita. thumb|upright|[[Claudio Monteverdi Venetsiassa vuonna 1640. Bernardo Strozzin maalaus.]]
thumb|left|upright|[[Farinelli eli Carlo Broschi, 1700-luvun kuuluisa italialainen kastraattilaulaja.]] Barokin aikana ooppera oli vahvasti keskittynyt Italiaan, ja myöhemmät barokin aikaiset oopperasäveltäjät, kuten Georg Friedrich Händel, sävelsivät oopperoitaan hyvin italialaisella tyylillä. Myös oopperoiden libretot olivat usein italiankielisiä aina klassismin aikakaudelle saakka.
Vielä vuosisadan alussa pienen yläluokan suojeluksessa toiminut ooppera kaupallistui 1600-luvun puoliväliin mennessä ja levisi uusiin yhteiskuntakerroksiin. Suuriin kaupunkeihin perustettiin julkisia oopperataloja, joihin myös porvaristo saattoi ostaa pääsylippuja. Yleisö oli kiinnostunut laulajien taiturimaisista suorituksista ja hienoista lavasteista, joihin liittyi usein näyttäviä erikoistehosteita. Nämä mieltymykset johtivat oopperoiden aaria-osien lukumäärän kasvuun. Taitavista laulajista tuli hyvin suosittuja diivoja, jotka saattoivat ansaita moninkertaisesti oopperan säveltäjää enemmän. Äänialoista suosittiin erityisesti korkeita sopraanoja ja varsinkin kastraattilaulajia, joiden notkeille äänille ja suurelle keuhkokapasiteetille italialainen oopperatyyli pitkine ja voimakkaasti koristeltuine melodioineen sopi erittäin hyvin. 1600-luvulta eteenpäin miesten pääroolit sävellettiinkin lähes poikkeuksetta heille. Jotkut kastraattilaulajat, kuten Farinelli (Carlo Broschi) ja Senesino (Francesco Bernardi), nousivat suuriksi kansainvälisiksi tähdiksi ja konsertoivat ympäri Eurooppaa.
Myöhäisbarokin ooppera
pienoiskuva|upright|[[Pietro Metastasio.]] Italialaistyylisen vakavan oopperan, opera serian, merkittävimmäksi keskukseksi 1700-luvulla nousi Wien, missä Habsburgien hovin hovirunoilijat kuten Apostolo Zeno ja erityisesti Pietro Metastasio loivat oopperamusiikin vallitsevat esteettiset ihanteet. Kun ennen oli pyritty viihdyttämään kuulijoita, nyt yleisöä pyrittiin valistamaan. Oopperoiden henkilöt alkoivat vuorosanoissaan viljellä mietelmiä ja moraalista opetusta. Pietro Metastasio librettoja sävelsivät lukuisat eri säveltäjät ja hän oli aikanaan erittäin vaikutusvaltainen oopperamaailmassa. Metastasion sankarillisissa oopperoissa esitetään usein ristiriitoja eri ihmisten intohimojen välillä, esimerkiksi rakkauden ja velvollisuudentunnon välisenä valintana. Oopperoissa on lähes poikkeuksetta kolme näytöstä, joissa resitatiivit ja aariat vuorottelevat. Resitatiivit kuljettavat juonta eteenpäin, ja aarioissa joku oopperan hahmoista kuvailee yksinpuheluna näytöksen tapahtumien herättämiä tunteitaan. Metastasio kirjoitti uransa aikana 27 librettoa, mutta monet niistä sävellettiin lukuisia kertoja: Artaserse peräti yli 80 kertaa.
Musiikillisesti opera seriassa resitatiivit kuljettavat juonta eteenpäin, ja aarioissa joku oopperan hahmoista kuvailee yksinpuheluna näytöksen tapahtumien herättämiä tunteitaan. Aariat olivat yleisesti da capo -muotoisia (eli ABA), mutta joissakin aarioissa kertausta saatettiin lyhentää jättämällä pois alkuritornello. Johann Adolf Hasse oli vuosisadan puolivälin suosituimpia eurooppalaisia oopperasäveltäjiä, joka opiskeltuaan Italiassa omaksui italialaisen tyylin niin perinpohjaisesti, että hän sai italialaisilta lempinimen il caro Sassone (rakas saksi). Suurin osa hänen yli kahdeksastakymmenestä oopperastaan on sävelletty Metastasion librettoihin.
Koominen ooppera
thumb|upright|[[Giovanni Battista Pergolesi.]] Italiassa syntyi monia koomisen oopperan tyylisuuntia kuten dramma giocoso, dramma comico ja opera buffa, joista viimeinen on vakiintunut koko aikakauden koomisen oopperan yleisnimitykseksi. Opera buffa on useasta näytöksestä koostuva koominen ooppera, jossa on tavallisesti yli kuusi lauluroolia. Muiden maiden koomisen oopperan perinteistä poiketen opera buffa -roolihahmojen kaikki vuorosanat esitettiin laulaen. Monet roolihahmot ja juonenkäänteet on lainattu commedia dell’artesta, osittain improvisoidusta italialaisesta kansanteatterista. Oopperoiden vuoropuhelu esitettiin yleensä nopeatempoisena resitatiivina, jota basso continuo -ryhmä tai vain cembalo kevyesti säesti. Opera buffan perinne kehittyi paljon 1700-luvun aikana ja vuosisadan puolivälin tienoilla. Libretot alkoivat käsitellä vakavampia ja tunteellisempia aiheita erityisesti libretisti Carlo Goldonin vaikutuksesta. Myös musiikki kehittyi ja erityisesti näytösten loppuun alettiin säveltää yhtyekohtauksia eli ensembleja, joissa oopperan hahmot tuotiin näyttämölle yksi kerrallaan draaman samalla jatkuessa. Yhtyekohtaus päättyi huippukohtaan, jossa kaikki hahmot lauloivat yhtä aikaa.
Toinen keskeinen italialaisen koomisen oopperan tyylilaji oli intermezzo, lyhyt ooppera, joka esitettiin kahdessa tai useammassa osassa opera serian tai näytelmän väliajalla. Koominen intermezzo toimi vastakohtana vakavahenkiselle ja mahtipontiselle pääteokselle. Joskus intermezzoissa jopa parodioitiin sen ylilyöntejä. Tunnetuimpia intermezzoja on Giovanni Battista Pergolesin La serva padrona (Palvelija emäntänä) vuodelta 1733.
Italialainen barokkiooppera
1600-luvun loppupuolen esitetyimpiin oopperoihin kuului Antonio Cestin Orontea (1656), jota esitettiin jopa Pohjois-Saksassa 1670-luvulla. Toisin kuin vuosisadan alkupuolen oopperat, Cestin teos ei pyri enää jäljittelemään antiikin murhenäytelmiä, vaan siinä yhdistellään koomisia ja traagisia tapahtumia ja sen tarkoituksena on ennen kaikkea viihdyttää yleisöä. Cestin oopperassa on jo kuultavissa kaikki ne keskeiset piirteet, jotka tulivat hallitsemaan italialaista oopperaperinnettä seuraavan kahden vuosisadan ajan: keskittyminen yksinlauluun kuorokohtausten ja instrumentaalimusiikin sijaan, resitatiivin ja aarioiden selkeät erot sekä erilaisten musiikillisten vaikutteiden sekoittaminen toisiinsa. Antonio Cesti, joka oli alun perin fransiskaanimunkki, sävelsi yhteensä 12 oopperaa. Muita keskeisiä oopperasäveltäjiä keskibarokin aikaan Italiassa olivat Monteverdin oppilas Francesco Cavalli, jonka tiedetään säveltäneen yli 40 oopperaa, joista tunnetuin lienee ovat Giasone (1649). Oopperaa esitettiin peräti 40 vuoden ajan ympäri Italiaa aikana, jolloin teokset tavallisesti pysyivät ohjelmistossa vain yhden esityskauden. Uransa loppupuolella Cavalli jäi pois oopperamuodista, eikä hänen kahta viimeistä oopperaansa koskaan esitetty.
Italialainen myöhäisbarokki: Scarlatti ja Vivaldi
thumb|upright|[[Alessandro Scarlatti.]] thumb|upright|[[Antonio Vivaldi.]] Oopperatoiminta oli alkanut Napolissa vasta 1600-luvun puolivälissä aluksi enimmäkseen muista kaupungeista tuotujen oopperaproduktioiden myötä. Kahdeksan oopperaa säveltänyt Francesco Provenzale oli ensimmäisiä napolilaisia oopperasäveltäjiä. Hän myös vaikutti voimakkaasti kaupungin musiikkikoulutuksen kehittämiseen. Napolin merkittävimmäksi oopperasäveltäjäksi nousi kuitenkin pian Alessandro Scarlatti, joka sävelsi ensimmäisen oopperansa Gli equivoci nel sembiante (Epämääräisiä vaikutelmia, 1679) jo kahdeksantoistavuotiaana. Scarlatti oli hyvin tuottelias säveltäjä ja hänen tiedetään säveltäneen muun muassa 115 oopperaa. Scarlattin oopperoissa on hyvin runsaasti aarioita, ja niiden erot resitatiivijaksoista on viety äärimmilleen. Scarlatti oli omana aikanaan hyvin arvostettu ja hänen vaikutuksensa moniin muihin säveltäjiin, ennen kaikkea Georg Friedrich Händeliin oli merkittävä. Scarlattia pidetään myös yhtenä ensimmäisistä opera serian säveltäjistä, vaikka hän itse käytti teoksistaan määritelmää dramma per musica.
Myöhäisbarokin tärkeimpänä italialaissäveltäjänä voidaan pitää venetsialaista Antonio Vivaldia, joka laajan konsertto- ja kirkkomusiikkituotantonsa lisäksi sävelsi yli 70 oopperaa, joista noin 20 tunnetaan nykyaikana. Vivaldin oopperat ovat hyvin melodisia, ja orkesterin tehtäväksi jää vain miellyttävän musiikillisen taustan luominen. Tunnetuimpia Vivaldin oopperoita ovat Ottone in villa (1713) ja vuonna 1727 ensi-iltansa saanut Orlando furioso. Myös Tomaso Albinoni sävelsi yli 80 oopperaa, jotka ovat lähes kaikki hävinneet.
Ranskalainen barokkiooppera
Ranskalaisen oopperan esikuvia oli 1500-luvulla syntynyt ballet de cour eli hovibaletti, joista 1600-luvulle tultaessa oli muodostunut suuria kuningasta ylistäviä näytöksiä. Italialaisen oopperan saapumisessa Ranskaan keskeinen osuus oli italialaisilla kardinaali Mazarinilla ja Medici-sukuun kuuluneella kuningattarella Maria de’ Medicillä, jotka toivat kotimaastaan laulajia Ranskaan ylläpitääkseen tärkeitä poliittisia yhteyksiä. Mazarinin ansiosta Ludvig XIV:n ensimmäisissä virallisissa juhlissa esitettiin perinteisen ranskalaisen baletin lisäksi myös italialainen ooppera. Mazarin ja kuningatar toivat myöhemminkin italialaisia oopperaseurueita Ranskan hoviin.
Jean-Baptiste Lully ja tragédie en musique
pienoiskuva|upright|[[Jean-Baptiste Lully.]] Jean-Baptiste Lully oli Ludvig XIV:n lempisäveltäjä ja toimi lähes koko elämänsä ajan aurinkokuninkaan palveluksessa eri tehtävissä. Lully loi 1670-luvulla yhdessä libretistinsä Philippe Quinault’n kanssa omaleimaisen ranskalaisen oopperatyylin, tragédie en musiquen, joka säilyi elinvoimaisena kokonaisen vuosisadan. Lullyn luoman tyylin leviämistä edisti kuninkaan hänelle myöntämä yksinoikeus musiikkiteatterin järjestämiseen koko Ranskan alueella. Lully muun muassa pakotti ystävänsä Molièren käyttämään vain hänen säveltämäänsä musiikkia näytelmissään. Lullyn säveltämät oopperat alkoivat ranskalaisella alkusoitolla, jonka aikana kuningas saapui teatteriin. Nämä alkusoitot olivat tyyliltään juhlallisia ja koostuivat kahdesta osasta, jotka molemmat kerrattiin. Ensimmäinen osa oli tyypillisesti homofoninen ja hidas, ja siinä käytettiin runsaasti pisteellisiä rytmejä. Toinen osa oli nopeampi ja sisälsi fuugamaista imitaatiota. Lully mukautti italialaisen resitatiivin ranskan kielen rytmiin ja intonaatioon. Resitatiiviosien bassolinja oli yleensä rytmikkäämpi ja melodia laulavampi kuin italialaisissa esikuvissaan. Oopperoiden aaria-osat olivat huomattavasti vähemmän koristeellisia kuin italialaisessa oopperassa ja pyrkivät tukemaan libreton draaman kaarta, eivät esittelemään laulajien teknistä taituruutta. Oopperoiden aiheet olivat tavallisesti peräisin antiikin tarustosta, ja henkilöhahmot olivat yleviä ja vakavia. Oopperoissa ei juuri ollut komedian aineksia.
Jean-Philippe Rameau
thumb|left|upright|[[Jean-Philippe Rameau.]] Lullyn jälkeen ranskalaisen oopperan merkittävimmäksi säveltäjäksi nousi Jean-Philippe Rameau, jonka ensimmäinen ooppera Hippolyte et Aricie esitettiin vuonna 1733. Teos sai osakseen ankaraa arvostelua Lullyn kannattajilta, jotka pitivät sitä liian monimutkaisena ja italialaisena. Rameuan mestariteoksiin lasketut Castor et Pollux (1737) ja Dardanus (1740) vakiinnuttivat Rameuan aseman Ranskan johtavana oopperasäveltäjänä ja hänen oopperoidensa ihailijakuntaa alettiin nimittää rameuauisteiksi. Konservatiivisemman oopperan kannattajat, lullistit, taas arvostelivat hänen teoksiaan kitkerästi italialaisista vaikutteista ja pitivät oopperoita suorastaan maanpetoksina. Rameau ja hänen kannattajansa pääsivät kiistassa lopulta voitolle, kun säveltäjä nousi Ranskan hovin suosioon ja sai lukuisia tilauksia hovilta ja Ranskan kuningasparilta.
Rameau oli säveltäjänä Lullya kokeilevampi, ja hänen musiikillisen kielensä monipuolisuus ilmeni erityisesti oopperoiden resitatiiveissa, joissa hän käytti rohkeasti dissonansseja ja modulaatiota. Rameaun pyrkimys luoda jatkuvuutta aarioiden välille enteili Gluckin myöhemmin johtamaa oopperataiteen uudistusta.
1700-luvun puolessavälissä ranskalainen oopperayleisö alkoi kyllästyä perinteiseen tragédie en musique'en, joka merkittäviltä osin toisti edelleen Lullyn luomaa mallia. Italialaisten koomisten intermezzojen, erityisesti Giovanni Battista Pergolesin La serva padronan malli tarjosi uuden jännittävän vaihtoehdon perinteiselle vakavalle oopperalle. Seuranneessa kiistassa, jota nimitetään buffonien sodaksi (Querelle des bouffoons), pitkään liian italialaisena pidetty Rameau nousi vuorostaan ranskalaisen oopperan puolustajien esikuvaksi. Vastapuolen kiistassa muodosti italialaista tyyliä kannattaneen Jean-Jacques Rousseaun ympärille muodostunut ryhmä. Kun ranskalaisen oopperan keskeisin näyttämö, Salle de Palais Royal, paloi vuonna 1763, Rousseau ilmoitti palon olleen ”Jumalan rangaistus huonoista esityksistä”.
Saksalainen barokkiooppera
thumb|upright|left|[[Heinrich Schütz. Christoph Spetnerin maalaus noin 1650–1660.]] Ensimmäinen saksalainen ooppera on nykyisin kadonnut Heinrich Schützin säveltämä Dafne. Se sai ensi-iltansa Torgaussa vuonna 1627, mutta varsinaisesti barokkimusiikin ja -taiteen kehitys Saksassa pääsi käyntiin oikeastaan vasta kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen, jolloin hajanaisen maan ruhtinaat alkoivat kilpailla keskenään hoviensa loistossa suosimalla yleensä italialaisia taiteilijoita. Näinä vuosina oopperataloja avattiin muun muassa Münchenissä (1651), Innsbruckissa (1654) ja Dresdenissä. Saksalaiseen kulttuuriin tuotiin sodanjälkeisinä vuosikymmeninä paljon vaikutteita myös ranskalaisesta barokista, jotka kuitenkin vasta myöhäisbarokin aikaan onnistuttiin lopullisesti sulauttamaan osaksi omaa kansallista tyyliä.
Hampuri
thumb|[[Hampuri vuonna 1735.]] Saksalaisen oopperan kannalta keskeiseen asemaan nousi 1670-luvulla Hampuri, jossa toimi merkittävin oopperatalo Italian ulkopuolella. Aluksi kaupungissa esitetyt oopperat olivat pääasiassa italialaisia ja ranskalaisia, mutta pian saksalaisetkin runoilijat alkoivat kirjoittaa librettoja teoksiin, joita alettiin pian kutsumaan Singspieleiksi. Kaupungissa asui myös lukuisia oopperasäveltäjiä, joista tunnetuimpia ovat Reinhard Keiser ja Georg Philipp Telemann. Keiserin tiedetään säveltäneen ainakin 66 oopperaa, jotka ovat tunnettuja melodisesta omaperäisyydestä ja dramaattisesta orkestroinnista. Telemannin oopperat ovat pääasiassa jääneet hänen muun mittavan sävellystuotantonsa varjoon. Hänen tiedetään kuitenkin säveltäneen ainakin 29 oopperaa, mahdollisesti jopa 50, joista yhdeksän on säilynyt. Ensimmäiset oopperansa hän sävelsi toimittuaan Leipzigin oopperan johtajana vuosina 1701–1715. Vaikka Telemann virallisesti toimi Hampurissa pääkirkon musiikillisena johtajana, hänet pian nimitettiin myös kaupungin oopperan johtajaksi. Telemann toimi Hampurin oopperan johtajana sen sulkemiseen asti vuonna 1738. Tämän jälkeen varsinaista saksalaista oopperaa ei sävelletty lähes puoleen vuosisataan.
Englantilainen barokkiooppera
thumb|upright|[[Henry Purcell.]] Englantilaiset säveltäjät saivat ensikosketuksen oopperaan, kun he matkustivat 1600-luvun alkupuolella Italiaan. Näiltä matkoilta tuotiin vaikutteita perinteiseen englantilaiseen oopperan esimuotoon: hovin suosimiin naamionäytelmiin eli masqueihin. Naamionäytelmät olivat näyttäviä puhetta, laulua ja tanssia yhdistäviä esityksiä joiden aiheet olivat yleensä vertauskuvallisia. Jo vuonna 1617 Nicholas Lanier käytti naamionäytelmässään Lovers Made Men (Rakastajista miehiä) italialaista resitatiivi-laulutyyliä. Ensimmäisenä englantilaisena oopperana pidetään kuitenkin The Siege of Rhodesia (Rhodoksen piiritys, 1656), jota säveltämässä oli useampia säveltäjiä. Teoksessa esiintyi myös ensi kertaa Englannissa nainen teatterin näyttämöllä.
Keskeisin englantilainen barokkiooppera on Henry Purcellin Dido ja Aeneas (1689), joka jäi säveltäjän ainoaksi. Teoksessa on havaittavissa naamionäytelmäperinteen vaikutus. Vaikka teos on varsin pienimuotoinen, merkitsi se varsinaisen englantilaisen oopperan läpimurtoa. Purcell sävelsi myös lukuisia ”puolioopperoita”, jotka olivat ”kohtauksia, koneita, lauluja ja tansseja” sisältäneitä näytelmiä. Näistä tunnetuin on William Shakespearen Kesäyön unelmaan pohjautuva The Fairy Queen (1692). Purcellin kuoltua ulkomainen ooppera otti englantilaisen oopperamaailman hallintaansa.
Ukko Nooa
Ukko Nooa on tunnettu parodinen laulu Raamatun Nooasta. Se on lastenlaulu mutta ruotsiksi myös juomalaulu. Laulun sanat on tehnyt ruotsalainen Carl Michael Bellman. Sävelmän alkuperä on tuntematon.
Oopperan historia
Italialainen barokkiooppera Englannissa
Purcellin kuoleman jälkeen englantilaiset musiikkipiirit, osittain poliittisista syistä, hakivat innoitusta Ranskan sijaan enenevässä määrin Italiasta, ja pian oopperoita ryhdyttiin esittämäänkin italiaksi. Myös italialaisia taiteilijoita tuotiin maahan, ja heidän ammattitaitonsa teki vaikutuksen englantilaiseen yleisöön.
Georg Friedrich Händel (tai George Frideric Handel) oli säveltänyt oopperoita jo kotimaassaan Saksassa. Hän sai merkittäviä vaikutteita italialaisesta oopperasta asuttuaan maassa useita vuosia ja tavattuaan muun muassa Alessandro Scarlattin. Händelin läpimurto Englannissa tapahtui vuonna 1711 ensi-iltansa saaneen oopperan Rinaldon myötä, ja hän asettui pian pysyvästi maahan. Händel sävelsi suurimman osan teoksistaan Englannissa, ja hänestä tuli Englannin kansalainen vuonna 1727. Händel saavutti suurta arvostusta oopperasäveltäjänä ja sävelsi sekä ohjasi oopperoita lähes kolmenkymmenenkuuden vuoden ajan. Tunnetuimpia hänen yli neljästäkymmenestä italialaistyylisestä oopperastaan ovat Almira 1705, Giulio Cesare (Julius Caesar, 1724) ja Ariodante (1735). Händel sävelsi myös lukuisia oratorioita, joita esitettiin hänen johtamassaan teatterissa paaston aikana, jolloin oopperoiden esittäminen oli kiellettyä. Musiikillisesti Händelin oopperoiden ja oratorioiden välillä ei juuri ole eroa.
Ukko Nooa
Suomessa ja Ruotsissa pianonsoiton opettelu alkaa lapsilla usein Ukko Nooasta C-duurissa, koska melodiaan tarvitaan vain viittä valkoista kosketinta C:stä G:hen. Suppean sävelalueen melodia sopii monien muidenkin soitinten ensimmäisiin kokeiluihin.
Oskar Merikanto on tehnyt kappaleen pohjalta pianolle tunnetun variaatioteoksen.
Oopperan historia
Klassismin ooppera
Monet klassismin ajan musiikin keskeisistä piirteistä kehittyivät aluksi italialaisen koomisen oopperan piirissä 1720- ja 1730-luvuilla, koska koominen ooppera oli vähemmässä määrin perinteen ja hovitapojen säätelemää kuin vakava ooppera, opera seria. Lyhyen, vuosiin 1740–1760 sijoittuneen, Galantin tyylin oopperaihannetta edustivat pääasiassa säveltäjien Baldassare Galuppin ja Niccolò Piccinnin keveät koomiset oopperat. Tämän kepeyden vastareaktiona erityisesti Saksassa syntyi niin sanottu Sturm und Drang -liike, jonka teokset olivat aiheiltaan vakavia ja yhteiskunnallisesti kantaa ottavia. Aikalaisten näkemyksen mukaan tämän liikkeen vaikutus oli nähtävissä muun muassa Christoph Willibald Gluckin oopperoissa.
Oopperan uudistuminen
thumb|[[Christoph Willibald Gluck Joseph Siffred Duplessisin maalaamana vuonna 1775.]]
1700-luvun puolivälissä monet musiikkivaikuttajat alkoivat arvostella opera seriaa, jonka katsottiin kangistuneen kaavoihin ja etääntyneen kauaksi Jacopo Perin oopperalle asettamista ihanteista. Vuonna 1755 Francesco Algarotti (1712–1764) julkaisi kirjoituksen Soggia sopra l’opera in musica (Essee oopperasta), jossa hän totesi että ”musiikki on rapistunut entisestä arvokkuudestaan ... mikä johtuu pahanlaatuisesta intohimosta kaikkea uutta kohtaan”. Algarottista alkaneessa oopperan uudistusliikkeessä vaikutti monia libretistejä, säveltäjiä ja mesenaatteja, mutta liikkeen keulahahmoksi on musiikin historiassa noussut Christoph Willibald Gluck, jonka Orfeo ed Euridice ja Alceste olivat ensimmäiset uusien ihanteiden mukaisesti sävelletyt oopperat.
Vuonna 1773 Gluck muutti Pariisiin, missä hän jatkoi aloittamaansa oopperan muotokielen uudistamista yhdistämällä italialaista tyyliä perinteiseen ranskalaiseen tragédie en musique'en muun muassa oopperoissa Armide (1777) ja Iphigénie en Tauride (Ifigenia Tauriissa, 1779).
Gluck pyrki palauttamaan musiikin tukemaan draamaa. Saavuttaakseen tämän hän luopui da capo -aariamuodosta ja poisti aarioista esiintyjien laulutaitoja esittelevät laajat koloratuurit. Hän pyrki myös liittämään oopperan alkusoiton tiiviimmin osaksi oopperan draamakokonaisuutta sekä lieventämään aarian ja resitatiivin eroa. Gluck sekoitti erilaisia resitatiiveja ja pienimuotoisia aarioita toisiinsa esimerkiksi siten, että aarian jälkeen musiikki ei lopu vaan jatkuu suoraan orkesterin säestämällä resitatiivilla. Hän myös käytti kuoroja ja yhtyekohtauksia uudella tavalla ja esimerkiksi Alcestessa kuorolla on huomattavan dramaattinen ja aktiivinen rooli.
Gluckin asema klassismin oopperaideaalin toteuttajana vastaa Händelin asemaa barokkioopperan ehkä suurimpana mestarina. Gluckin uudistukset eivät kuitenkaan juurtuneet oopperamaailmaan välittömästi, mutta oopperan muotokieli ja librettojen rakenne alkoivat hitaasti muuttua, vaikka vanhan perinteen mukaisia opera serioita sävellettiin vielä 1800-luvun alkupuolellakin. Uudistukset herättivät myös aikanaan vastustusta ja Gluckin oopperoista tehtiin monia parodioita.
Wieniläisklassismin oopperat
pienoiskuva|upright|[[Antonio Salieri]] pienoiskuva|upright|[[Wolfgang Amadeus Mozart, Barbara Kraftin maalaama muotokuva.]]
Christer Pettersson
Carl Gustaf Christer Pettersson (23. huhtikuuta 1947 Solna, Tukholman lääni – 29. syyskuuta 2004 Solna, Tukholman lääni) oli ruotsalainen mies, jota epäiltiin 28. helmikuuta 1986 tapahtuneesta pääministeri Olof Palmen salamurhasta. Käräjäoikeus tuomitsi Petterssonin murhasta elinkautiseen vankeuteen, mutta hovioikeus totesi hänet syyttömäksi vähäisten todisteiden takia ja vapautti hänet. Keskustelu syyllisyydestä jatkuu edelleen.
Pettersson oli aiemmin tuomittu vuonna 1970 hänen puukotettuaan itselleen ennestään tuntemattoman miehen. Pettersson tuomittiin tästä taposta vankeuteen vuonna 1974.
Pettersson kuoli aivoverenvuotoon lyötyään päänsä syyskuussa 2004.
Spezia Calcio
Spezia Calcio on italialainen, vuonna 1906 perustettu jalkapalloseura La Spezian kaupungista, Ligurian alueelta. Sen kotistadion on 10 336 -paikkainen Stadio Alberto Picco. Sen edustusjoukkue nousi ensimmäisen kerran vuonna 1929 perustettuun Serie A:han vuonna 2020 pelattuaan kaksiosaisessa nousukarsinnassa Frosinonen kanssa tasan 1–1 ja oltuaan tätä parempi Serie B:n runkosarjassa. Joukkueen valmentajana toimi tuolloin ensimmäistä kauttaan Vincenzo Italiano.
Ennen nousuaan Serie A:han Spezia pelasi kahdeksan peräkkäistä kautta 2012–2020 Serie B:ssä. Sen sijoitukset sarjassa olivat kolmastoista, kahdeksas, viides, seitsemäs, kahdeksas, kymmenes, kuudes ja kolmas. Marco Sansovini teki 20 maalia liigakaudella 2012–2013 ja Andrea Catellani 19 maalia kaudella 2014–2015. Sarjanousuun päättyneellä kaudella 2019–2020 parhaat maalintekijät olivat kahdeksan maalia tehneet Emmanuel Gyasi ja Antonino Ragusa. Italian cupissa Spezia on yltänyt puolivälieriin kausilla 1936–1937, 1940–1941 ja 2015–2016. Massimiliano Guidetti teki joukkueelle 58 maalia 141 ottelussa kausina 2004–2008. Serie A:ssakin yli sata ottelua pelannut Claudo Terzi on pelannut Speziassa 191 ottelua vuodesta 2015 lähtien.
Oopperan historia
Wieniläisklassismin oopperat
Ennen Wolfgang Amadeus Mozartin uran alkua merkittävimpiä saksankielisen alueen oopperasäveltäjiä olivat Johann Christian Bach, jonka teoksia Temistocle (1772) ja Amadis de Gaulle (1779) tiedetään nuoren Mozartinkin ihailleen sekä Antonio Salieri, joka toimi Joosef II:n hovisäveltäjänä ja Wienin Italialaisen oopperan johtajana. Salieri oli taidokas ja menestyksekäs oopperasäveltäjä, jonka teokset kilpailivat aikanaan Mozartin teosten kanssa yleisön suosiosta. Vaikka Joseph Haydn tunnetaankin nykyisin pääasiassa instrumentaalimusiikistaan, hän sävelsi Esterházassa ainakin viisitoista oopperaa. Oopperat olivat pääasiassa koomisia. Kolmesta vakavasta oopperasta tunnetuin oli Armida (1784), jonka säestetyt resitatiivit ja suurelliset aariat ovat vaikuttavia.
Wolfgang Amadeus Mozartia pidetään yhtenä oopperan suurista neroista. Toisin kuin monet muut suuret oopperasäveltäjät, hän sävelsi myös laajasti muuta musiikkia. Ensimmäisen oopperateoksensa Mozart sävelsi jo 11-vuotiaana, kun häneltä tilattiin yksi näytös uskonnolliseen Singspieliin Die Schuldigkeit des Ersten Gebots (Ensimmäisen käskyn velvoite, 1767). Samana vuonna valmistui myös latinankielinen intermezzo Apollo et Hyacinthus.
pienoiskuva|upright|vasen|[[Emanuel Schikaneder laulamassa ensi kertaa Papagenon roolia Taikahuilu-oopperassa.]]
Vuosina 1768–1772 Mozart sävelsi tilaustöinä useita oopperoita, joista erityisesti Mitridate, re di Ponto (1770) sai hyvän vastaanoton. Pienen tauon jälkeen syntyi oopperoita jälleen vuosina 1774–1782 neljä kappaletta. Näistä vuonna 1781 ensi-iltansa saanutta opera seriaa Idomeneota pidetään säveltäjän ensimmäisenä kypsänä oopperateoksena. Teoksessa on havaittavissa Gluckin oopperauudistuksen vaikutus.
Ensimmäisen suurmenestyksen Mozart saavutti vuonna 1782 ensiesitetyllä oopperallaan Ryöstö seraljista (Die Entführung aus dem Serail), jonka on katsottu nostaneen saksalaisen Singspielin vakavasti otettavaksi taiteeksi. Oopperan aiheena oli romanttis-koominen pelastustarina, joka sijoittui turkkilaiseen haaremiin. Turkkilaiseksotiikka oli Mozartin aikana suosittua. Mozart kuitenkin rikkoi aikansa sovinnaisuuksia kuvaamalla turkkilaisia inhimillisinä ja kokonaisvaltaisina ihmisinä sen sijaan, että olisi esittänyt heidät karikatyyreinä, mikä oli tuohon aikaan tavallista.
Tämän jälkeen Mozart sävelsi kolme koomista italialaista opera buffaa: Figaron häät (1786), Don Giovannin (1787) ja Così fan tutten (Niin tekevät kaikki, 1790). Näiden oopperoiden libretot olivat Lorenzo Da Ponten käsialaa. Da Ponten librettojen syvälliset henkilöhahmot ja Mozartin psykologinen silmä nostavat nämä tavanomaista opera buffaa vakavammaksi taiteeksi. Viimeisenä elinvuotenaan Mozart sävelsi vielä kaksi oopperaa, La clemenza di Titon (Tituksen lempeys) ja Taikahuilun (Zauberflöte). Taikahuilu on Singspiel, jossa dialogi käydään resitatiivin sijaan puhumalla ja osa henkilöhahmoista ja tapahtumista on lajilleen tyypillisesti koomisia. Teos on kuitenkin täynnä symboliikkaa ja musiikillisesti niin rikas ja syvällinen, että sitä on pidetty ensimmäisenä suurena saksalaisena oopperana. Teoksen symboliikassa ja tunnelmassa on paljon yhteyksiä vapaamuurariliikkeeseen, johon Mozart kuului.
Viimeinen merkittävä wieniläisklassismin ooppera on Ludwig van Beethovenin Fidelio, josta säveltäjä teki kolme versiota, ennen kuin se saavutti laajempaa menestystä. Ensimmäinen yritys nimellä Leonore, oder die Triumph der Eheliche Liebe valmistui vuonna 1805, mutta lopullisen muodon ooppera sai vasta 1814. Fidelio on Ranskan vallankumouksen ja ranskalaisen pelastusoopperan innoittama teos. Beethovenilla oli myös suunnitelmia muiden oopperoiden säveltämisestä, jotka eivät kuitenkaan toteutuneet.
Ranska
Ranskan vallankumouksen jälkeen uudet vallanpitäjät ryhtyivät järjestämään suurimittaisia spektaakkeleja, joihin kuului suuria orkestereja ja kuoroja ja joissa esitettiin teoksia, jotka ylistivät voittoisaa kansakuntaa ja sen sankareita. Tämä vaikutti myös aikakauden oopperoihin, joissa kuorokohtaukset saivat aikaisempaa suuremman roolin. Vallankumouksellisen hurmoksen rauhoituttua palattiin oopperassa opéra comiquen pariin. Vuonna 1791 Opéra-Comique sai kilpailevan näyttämön Théâre Feydeaun ja talot kilpailivat aluksi kiihkeästi yleisöstä. Oopperatalot yhdistyivät kuitenkin vuonna 1807 Théâre National de l’Opéra-Comiqueksi. Vallankumouksen tärkeimmäksi vaikutukseksi ranskalaiselle oopperalle jäi sen harrastuksen laajeneminen aikaisempaa laajempiin kansanryhmiin.
Oopperan muotokielen kannalta merkittävä innovaatio ranskalaisessa klassismin oopperassa oli muistumamotiivien käyttöönotto, joka enteili myöhemmin Richard Wagnerin johtoaiheita. Aikakauden keskustelussa pohdittiin miten orkesteri voisi ennakoida draaman tilanteita ja muistuttaa niistä. Ehdotettiin myös, että orkesterilla voitaisiin esittää henkilöiden tunteita ja ajatuksia, vaikka itse roolihahmo vaikenisikin.
Merkittävin aikakauden säveltäjä oli italialaissyntyinen Luigi Cherubini, joka nuoruudessaan kirjoitti 13 italialaistyylistä oopperaa. Asetuttuaan Pariisiin hän tutustui ranskalaiseen oopperaperinteeseen ja Gluckin uudistuksiin. Cherubini toi oopperaan paljon piirteitä sinfonisen musiikin puolelta, mutta toisaalta hän ei parhaimmillaan uusien melodioiden keksimisessä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Lodoïska (1791) Médéé' (Medeia, 1797). Säveltäjän uran loppupuolta varjosti hänen joutumisensa Napoleon I:n epäsuosioon.
Romantiikan ooppera
1800-luvun alkupuoli oli monin tavoin oopperan kulta-aikaa. Ympäri Eurooppaa pystytettiin uusia oopperataloja, ja musiikinlaji levisi myös Atlantin yli Yhdysvaltoihin. Suurinta osaa eurooppalaisista oopperataloista pyörittivät impressaarit, jotka saivat rahallista tukea valtiolta tai yksityisiltä lahjoittajilta. Suosituimmat ooppera-aariat levisivät myös pianosovitettuina nuottipainoksina yksityiskoteihin. Vaikka libretolla ja spektaakkelimaisella näyttämötekniikalla oli oopperoissa edelleen tärkeä asema, alkoi musiikki nousta kuitenkin keskeisimmäksi elementiksi, ja säveltäjät nousivat arvostuksessa kuuluisien laulajien rinnalle.
1800-luvun loppupuolella ooppera kytkeytyi enenevässä määrin nationalismin aatteeseen. Aiheita haettiin kansakunnan historiasta ja myyteistä: esimerkiksi Richard Wagnerin Der Ring -tetralogia haki aiheensa saksalaisista kansantaruista. Nousevien musiikkimaiden kuten Venäjän oopperoissa käytettiin teemoina maan kansanmusiikkisävelmiä ja pyrittiin luomaan omintakeinen kansallinen musiikkityyli. Aikakaudelle tyypillistä oli myös vanhojen menestyneiden oopperoiden uudelleenesittäminen, mikä aikaisempina vuosikymmeninä ja -satoina oli ollut harvinaista. Näistä uudelleen esitetyistä oopperoista syntyi hiljalleen oopperan keskeinen repertuaari, ja uusien oopperoiden kysyntä väheni. Vähentynyt kysyntä antoi säveltäjille mahdollisuuden hioa teoksiaan pidempään. Perinteiden sijaan keskeiseen rooliin nousikin sävellyksen ennenkuulumattomuus ja omintakeisuus.
Oopperan kuulijakunta kasvoi ja niiden myötä myös oopperasalit. Uusien laajojen teosten esittämiseen tarvittiin suurempia orkestereita ja kasvaneet orkesterit puolestaan asettivat laulajien äänelle uusia vaatimuksia. Aikaisemmin suositut notkeat ja kevyet äänet korvautuivat voimakkaammilla ja intensiivisemmillä, jotka kuuluivat paremmin orkesterin yli. Tämän vuoksi säveltäjät ryhtyivät myös säveltämään vähemmän koristeellisia melodioita. Oopperasäveltäjien uutuudentavoittelu vaikutti myös oopperoiden librettoihin. Monet säveltäjät pyrkivät teoksissaan suurempaan realismiin ja kuvaamaan tavallisten ihmisten elämää ja tunteita. Toiset taas kääntyivät eksotiikkaan kuten Intiaan sijoitettu Léo Delibesin Lakmé tai Egyptissä tapahtuva Giuseppe Verdin Aida.
Oopperaa syntyi myös kaksi uutta tyylilajia: Opéra bouffe Ranskassa ja operetti Itävallassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa. Sähkövalon yleistyminen teattereissa vuosisadan loppuvaiheessa mahdollisti valojen tehokkaamman himmentämisen esityksen ajaksi, ja samalla oopperakulttuuri muuttui. Aiemman vapautuneen ilmapiirin sijaan, jossa keskustelu oli sallittua koko esityksen ajan, alettiin esityksiä seurata hiljaisuudessa. Vuosisadan loppupuolella oopperamaailma alkoi suurelta osin sekä ohjelmistoltaan että muutenkin muistuttaa nykyajan oopperaa.
Italia
thumb|left|upright|Donnizetin Lemmenjuoma-oopperan kansilehti. thumb|upright|Gioacchino Rossini thumb|upright|Gaetano Donizetti
Italiassa Gioacchino Rossini, Vincenzo Bellini ja Gaetano Donizetti kehittivät uuden italialaisen oopperatyylin, josta tuli hyvin suosittua Italian lisäksi koko Euroopassa. Heidän oopperansa olivat vuosisadan puoleen väliin tultaessa muodostuneet oopperatalojen keskeiseksi repertuaariksi ja oopperat Sevillan parturi, Norma sekä Lucia di Lammermoor nousivat ensimmäisiksi klassikkoteoksiksi Händelin Messiaan tai Beethovenin sinfonioiden rinnalle. He myös loivat pohjan italialaisen oopperan useita sukupolvia kestäneelle valta-asemalle Euroopan musiikkimaailmassa.
Vaikka Rossini tunnetaan nykyisin pääasiassa koomisista oopperoistaan kuten Sevillan parturi tai Italiatar Algeriassa, aikalaistensa piirissä hän oli tunnetuin vakavammista teoksistaan, joihin kuuluivat muun muassa Otello, Mooses Egyptissä ja Guillaume Tell. Rossiini tyylille ominaista oli opera buffan ja opera serian sekoittaminen sekä koomisissa että vakavissa teoksissa. Rossinin vaikutus myös uuden italialaisen bel canto -oopperatyylin oli keskeinen. Hänen säästeliäs orkestrointinsa nosti ja korosti laulua. Hänelle tunnusomainen sävellystekniikka, niin sanottu Rossinin crescendo, oli toistaa jotain musiikillista fraasia monta kertaa aina lujempaa ja usein korkeammalta jännityksen luomiseksi. Oopperassa perinteisesti näyttämötapahtumat ja muu toiminta olivat tapahtuneet resitatiivi-osien aikana ja varsinaiset aariat olivat yleensä ilmentäneet henkilöhahmojen reaktioita tapahtumiin. Rossini ja hänen libretistinsä uudistivat oopperan rakennetta siten, että aarioiden aikana tapahtui myös uusia juonenkäänteitä ja tunnelmien vaihtumisia. Juonta kuljetettiin eteenpäin jatkuvana resitatiivien, aarioiden ja kuoro-osuuksien virtana, missä myös orkesterilla ja kuorolla oli aikaisempaa keskeisempi asema.
Bellini oli Rossinin aikalainen, joka nousi kuuluisuuteen tämän vetäydyttyä oopperamaailmasta alle neljänkymmenen vuoden ikäisenä. Hän sävelsi kymmenen oopperaa, jotka kaikki olivat aiheiltaan vakavia ja joista tunnetuimpia ovat Norman lisäksi Unissakävelijä (La Sonnambula, 1831) ja Puritaanit (I Puritani, 1835). Bellini sävelsi pitkiä, koristeellisia ja tunteikkaita melodioita, joista tunnetuimpia esimerkkejä on Norman ensimmäinen aaria Casta diva.
Donizetti nousi säveltämillään yli seitsemälläkymmenellä oopperalla italialaisen oopperan kärkinimeksi 1800-luvun toisen neljänneksen ajaksi. Hänen vakavista oopperoistaan tunnetaan parhaiten teokset Anna Bolena, Lucia di Lammermoor ja La fille du régiment (Rykmentin tytär), buffa-oopperoista taas Don Pasquale ja L’elisir d’amore (Lemmenjuoma). Donizettin oopperat sekoittavat usein sentimentaalisuutta koomisiin aineksiin. Hän myös pyrki kuljettamaan teoksen juonta eteenpäin ja välillä vältti kadenssien kirjoittamista, jotka olisivat saaneet yleisön aloittamaan suosio-osoitukset, jotta draaman kaari säilyisi ison kohtauksen loppuun asti.
Giuseppe Verdi
thumb|left|Giuseppe Verdin muotokuva vuodelta 1886, [[Giovanni Boldiniin maalaus.]]
Donizettin kuoleman jälkeen italialaisen musiikin johtotähdeksi nousi yli viidenkymmenen vuoden ajaksi Giuseppe Verdi, joka sävelsi ensimmäisen 26 oopperastaan ollessaan 26-vuotias ja viimeisen vuonna 1893 80-vuotiaana. Verdi tuki Italian yhdistämisliikettä, Risorgimentoa, ja nousi sen esikuvaksi jopa siinä määrin, että Verdin nimestä muodostui isänmaallinen sotahuuto. Verdin oopperoiden menestyksen takana oli hänen kykynsä kirjoittaa mieleenpainuvia melodioita, jotka kuulostavat samanaikaisesti sekä tuoreilta, että tutuilta. Monissa aarioissaan hän käyttää yksinkertaista AABA-muotoa, joka tekee niistä helposti hahmotettavia. Verdi oli saanut myös korkeatasoisen harmonian ja kontrapunktin koulutuksen. Verdi valitsi oopperoidensa aiheet yleensä itse ja käytti paljon kuuluisien näytelmäkirjailijoiden, kuten William Shakespearen, Friedrich Schillerin ja Victor Hugon näytelmiä. Hän oli hyvin tarkka librettojensa suhteen ja kävi usein pitkiä kirjeenvaihtoja libretistiensä kanssa vaatien yhä uusia korjauksia. Isaiah Berlin, lainaten Friedrich Schillerin luokittelua, on todennut Verdin olevan ”naiivi säveltäjä” vastakohtana Richard Wagnerin edustamalle sentimentaalisuudelle. Verdin taide ilmensi suuria puhtaita tunteita eikä se pyrkinyt kritisoimaan vallitsevia oloja tai kuvaamaan neurooseja.
Verdin oopperat jatkavat tyylillisesti Rossinin, Bellinin ja erityisesti Donizettin luomaa jatkumoa. Verdi, kuten Wagnerkin, vei oopperaa kohti kokonaisdramaturgista näkemystä ja yhtenäistä musiikkidraamaa, joka hänen teoksissaan ilmeni erityisesti eri teosten osatekijöiden, kuten äänityyppien, dramaattisista kontrasteissa. Verdi oli kiinnostuneempi draamasta kuin häikäisevän vokaalitekniikan esittelystä. Aikakauden käytännöstä poiketen hän lyhensi ja yksinkertaisti laulumuotoja. Verdin oopperoissa on runsaasti toistuvia teemoja ja muistumamotiiveja, jotka liittyvät joihinkin oopperan keskeisiin juonenkäänteisiin, esimerkiksi Monteronen kiroukseen Rigoletossa tai suudelmaan Otellossa. Trubaduurissa ja La Traviatassa alkusoitto on korvattu lyhyellä preludilla, jossa esitellään oopperan keskeiset melodiset teemat.
Verdin ensimmäinen suuri menestys oli vuonna 1842 valmistunut Nabucco, mutta hänen tyylinsä esiintyy täysin kehittyneenä vasta hiukan myöhemmissä teoksissa Rigoletto (1851), Il Trovatore (Trubaduuri, 1853) ja La Traviata (1853), jotka ovat edelleen suosituimpia ja eniten esitettyjä oopperoita maailmassa. Saavutettuaan menestystä ja taloudellisesti turvatun aseman Verdi alkoi työskennellä hitaammin ja sävelsi vain kuusi oopperaa kahden seuraavan vuosikymmenen aikana. Hän sai myöhempiin oopperoihinsa vaikutteita ranskalaisesta oopperamusiikista, erityisesti Meyerbeeriltä. Vuoden 1855 Les vêpres siciliennes sävellettiin Pariisin oopperaa varten Eugène Scriben librettoon. Kairon oopperan tilaama Aida (1871) sijoittui muinaiseen Egyptiin ja antoi Verdille tilaisuuden lisätä teokseen eksotiikkaa ja näyttämöspektaakkelia. Aidan jälkeen Verdi sävelsi enää kaksi oopperaa – molemmat Arrigo Boiton librettoon: Shakespearen näytelmiin Othello ja Windsorin iloiset rouvat pohjautuvat Otello (1887) ja koominen Falstaff (1893).
Italialainen ooppera Verdin jälkeen
Giuseppe Verdin vaikutus italialaiseen oopperaan oli niin keskeinen ja jatkui niin kauan, että muut oopperasäveltäjät jäivät täysin hänen varjoonsa. Oopperatalojen tapa esittää uudelleen vanhoja aikaisemmin menestyneitä teoksia myös tarkoitti, että vain harvat oopperat Verdin jälkeen pääsivät osaksi oopperatalojen perusrepertuaaria. Harvoja poikkeuksia olivat Pietro Mascagnin Cavalleria rusticana (1890) ja Ruggero Leoncavallon I Pagliacci (Pajatso, 1892). Molemmat kuuluivat uuteen verismi-tyylisuuntaan, joka vastasi kirjallisuuden realismia. Veristinen ooppera pyrki kuvaamaan tavallisia, alempiin yhteiskuntaluokkiin kuuluvia ihmisiä jokapäiväisissä tilanteissa.
Verdin kuoleman jälkeen keskeiseksi italialaiseksi oopperasäveltäjäksi nousi Giacomo Puccini, joka sävelsi ensimmäisen oopperansa jo vuonna 1884. Kuitenkin vasta hänen kolmas oopperansa, Manon Lescaut (1893), nosti säveltäjän kansainväliseen maineeseen. Puccini loi oman musiikillisen tyylinsä, joka yhdisti Verdin melodiakeskeisyyden wagneriaaniseen johtoaiheiden käyttöön ja antoi orkesterille suuremman roolin musiikillisen jatkumon luomisessa. Puccinin teoksissa aariat, kuoro-osuudet ja ryhmäkohtaukset ovat yleensä osana musiikillista jatkumoa eivätkä omia erillisiä numeroitaan. Rossinin ja Verdin noudattaman kohtausrakenteen on syrjäyttänyt eritempoisten ja -tunnelmaisten osien sulava vuo. Puccini myös hämärsi resitatiivin ja aarian rajaa.
Puccinin seuraavat oopperat La bohème (1896) ja Tosca (1900) olivat aiheiltaan ja musiikkidramaattiselta käsittelyltään veristisiä, vaikkakin romanttisempia ja sentimentaalisempia kuin esimerkiksi Leoncavallon La bohème (1897). Myöhemmissä teoksissaan Madama Butterfly (1904), La fanciulla del West (Lännen tyttö, 1910) ja keskeneräiseksi jäänyt Turandot (1926) Puccini sijoitti tapahtumat eksoottisiin maihin: Japaniin, Villiin länteen ja historialliseen Kiinaan. Esimerkiksi Madama Butterflyssä Puccini käytti myös jonkin verran sovituksia aidoista japanilaisista teemoista ja pyrki säveltämään japanilaiselta kuulostavia melodioita.
Mosco Carnerin mukaan Puccini oli ”ylittämätön mestari sillä kaikkein omimmalla tasollaan, jolla eroottinen intohimo, aistillisuus, hellyys, paatos ja kohtalo kohtaavat ja sulautuvat”. Puccinin oopperoiden draaman käyttövoimana toimivat ennen kaikkea intohimoiset tunteet ja keskushahmona on yleensä aina kärsivä, puhdassieluinen sopraano, joka usein kuuluu sosiaalisesti alempaan luokkaan. Puccinin musiikin keskeinen anti on sen taiturimainen melodiikka, jolla säveltäjä onnistuu nopeasti luoda tunne henkilöistä ja tunnetiloista. Hän myös usein kaksin-, kolmin- tai jopa nelinkertaistaa vokaalisen linjan soittimilla. Harmonioiden käytössä Puccini oli myös muita italialaisia aikalaisiaan edellä ja hän käyttää rohkeasti muun muassa ylinousevia kolmisointuja, rinnakkaisia kvinttejä ja purkamattomia dissonansseja. Vuosisadan vaihteen jälkeen Puccinin tuotannosta löytyy myös kokosävelasteikkoja, bitonaalisuutta ja paljaita riitasointuja.
Saksa
thumb|Kohtaus oopperasta Taika-ampuja. Saksalaisen romanttisen oopperan juuret olivat kielialueen Singspiel-perinteessä, johon säveltäjät toivat ranskalaisia romanttisia piirteitä samalla kuitenkin korostaen monia kansallisia piirteitä. Aikakauden yleinen saksalainen tapaa oli ottaa oopperoiden aiheet keskiaikaisista legendoista ja saduista ja tarinoissa oli usein voimakkaita yliluonnollisia voimia ja teemoja. Tarinoiden henkilöhahmot eivät edusta vain yksilöitä vaan myös sekä hyviä että pahoja yli-inhimillisiä voimia. Saksalainen ooppera erosi aikansa italialaisesta ja ranskalaisesta oopperasta jyrkästi nimenomaan antamalla tarinan fyysiselle ja hengelliselle taustalle keskeisen merkityksen. Saksalaisen oopperan musiikilliset ominaispiirteet olivat kansansävelmän kaltaisten yksinkertaisten melodioiden käyttö ja lisääntynyt kromatiikka harmoniassa.
Saksalaisen varhaisen romanttisen oopperan keskeinen teos on Carl Maria von Webernin Der Freischütz (Taika-ampuja, 1821), joka oli vallankumouksellinen sekä uskaliaan orkestrointinsa ja harmonioidensa vuoksi, että asettaessaan draaman keskipisteeseen tavalliset ihmiset, jotka lauloivat ja kertoivat lavalla peloistaan ja rakkauksistaan. Taika-ampuja menestyttyä hyvin myös Lontoon Covent Gardenissa, tilattiin Weberiltä sinne uusi ooppera. Vuonna 1823 ensi-iltansa saanut Oberon jäi Weberin viimeiseksi oopperaksi säveltäjän kuoltua keuhkotautiin vain vähän yli kuukausi ensi-illan jälkeen.
Richard Wagner
thumb|Richard Wagner vuonna 1860 thumb|left|Reininkullan esitys vuoden 1876 Bayreuthin oopperafestivaaleilla.