cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul Thureau-Dangin
Thureau-Dangin sai juristin koulutuksen ja toimi tilintarkastajana Ranskan valtioneuvostossa, mutta eritoten hänet tunnetaan historiallisista teoksistaan. Hänen keskeisin teoksensa onkin Histoire de la Renaissance catholique en Angleterre au XIXe siècle ('Katolisen renessanssin historia Englannissa 1800-luvulla'). Tästä mahtavassa teoksessa kirjoittajan on todettu olevan oman aikansa Sainte-Beuve ja hänen teoksensa Port-Royal. Thureau-Dangin on kirjoittanut myös teoksen Monarchie de Juillet ('Heinäkuun monarkia'), joka julkaistiin 1884.
Poliittisesti Paul Thureau-Dangin on toisen polven katolinen liberaali. Hän ansaitsi yhteiskunnalliset kannuksensa toisen keisarikunnan lopun ja kolmannen tasavallan alun aikana. Hän profiloitui modernismin ja varsinkin tasavaltalaisen hallinnon kanssa kilpailukykyisen katolisuuden puolustajana.
Thureau-Dangin on haudattu Pariisin Cimetière du Montparnassen hautausmaalle.
Mikko Rantaniva
Mikko Rantaniva (s. 1974 Äänekoski) on suomalainen näyttelijä. Rantaniva on kiinnitetty Kuopion kaupunginteatterin näyttelijäkaartiin syksystä 2015. Aiemmin hänet on nähty muun muassa Tampereen teatterin näytelmissä ja musikaaleissa. Hän oli naimisissa näyttelijä, laulaja Maria Lundin kanssa.
Mauritz Fridolf Hisinger
Mauritz Fridolf Hisinger (4. maaliskuuta 1839 Fagervik – 13. lokakuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, upseeri ja moninkertainen valtiopäivämies.
Hisingerin vanhemmat olivat Johan Fridolf Mikael Hisinger ja Alexandrine Elisabet von Bodisco. Vapaaherrat Eduard Hisinger ja Fridolf Leopold Hisinger olivat hänen veljiään. Mauritz Fridolf Hisinger palveli rakuunarykmentissä Harkovissa, missä hän yleni luutnantiksi. Erottuaan sotapalveluksesta Hisinger siirtyi Ranskaan, missä hän myöskin toimi sotilastehtävissä. Oltuaan välillä Suomessa hän palasi taas useiksi vuosiksi ulkomaille.
Hisinger oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1867, 1877–1878, 1885, 1888, 1891, 1894 ja 1897.
Zin-Khan
Zin-Khan on Remu Aaltosen kolmas sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 1982. Albumi on julkaistu CD-formaatissa 2020.
Asketismi
Asketismi tai askeesi on sellaisen elämäntavan harjoittamista, jossa itsehillinnällä, itsekurilla ja myös hyveiden harjoittamisella on keskeinen merkitys. Askeetti voi esimerkiksi kieltäytyä seksuaalisista nautinnoista, noudattaa ankaraa ruokavaliota tai paastota. Asketismin harjoittaja pyrkii pidättyväisen fyysisen elämäntapansa kautta kehittämään haluttuja henkisiä ominaisuuksiaan ja irtautumaan ei-toivotuista. Asketismissa ihminen nähdään kokonaisuutena, jossa ruumis ja sen aktiviteetit ovat kiinteässä yhteydessä henkiseen puoleen eli sieluun. Askeettista elämäntapaa esiintyy kaikissa uskonnoissa ja kulttuureissa.
Etymologia
Termi tulee kreikan kielen sanasta askesis, 'fyysinen harjoittaminen/harjoittelu', jota käytettiin erityisesti urheilijoiden valmistautumisesta kilpailuihin. Sanaa alettiin käyttää nykyisessä merkityksessään varhaiskristillisenä aikana.
Eri uskonnoissa
Primitiivisissä uskonnoissa eristäminen, fyysinen kuritus ja ruoan säännöstely ovat liittyneet tärkeinä osina aikuistumisriitteihin ja heimoon hyväksymisrituaaleihin. Poppamiehiltä on vaadittu askeesia, sillä itsehallinta on nähty okkultististen voimien hallinnan edellytyksenä. Lounaisen Pohjois-Amerikan intiaanien miehuusrituaaleihin kuului eristäminen.
Hellenistisessä kulttuurissa uskonnollismystiset yhteisöt kuten orfilaiset ja pytagoralaiset harjoittivat paastoa ja selibaattia.
Intiassa myöhäisellä Veda-kaudella 1500 eaa. – 200 eaa. asketismi (tapas) liitettiin meditaatioon ja joogaan, ja nämä käytännöt liitettiin Upanishadien brahmalaisuuteen. Siitä erkaantuneessa jainalaisuudessa katsotaan että vapautus on mahdollista vasta kun kaikki intohimot on sammutettu. Äärimmäisiä hinduaskeetteja ovat fakiirit, jotka harjoittavat kivuliaita asketismin muotoja.
Buddhalaisuuden perustaja Siddhartha Gautama harjoitti asketismia hengellisen hyödyn tavoittelussaan, mutta hylkäsi sen epäonnistuttuaan. Hänen käsityksensä halun yhteydestä kärsimykseen jätti asketismin kuitenkin buddhalaisuuteen.
Kiinan uskonnoissa kuten kungfutselaisuudessa ja taolaisuudessa ei askeesilla ole merkittävää sijaa, vaikka kungfutselaiset papit ja jotkin taolaiset liikkeet harjoittavatkin toisinaan itsekuria.
Juutalaisuuden pääsuutauksessa asketismia esiintyy vain paaston muodossa, jolla vahvistetaan rukousta ja ansioidutaan. Essealaisten lahko kuitenkin harjoitti asketismia.
Zarathustralaisuudessa ei asketismilla ole virallisesti sijaa, ja Avestan pyhissä kirjoituksissa paasto kiellettiin.
Islamin varhaismuodossa tunnettiin vain paasto, jota tulee harjoittaa ramadanin aikaan. Myöhemmin kristinuskon vaikutuksesta syntyneeseen askeettiseen liikkeeseen (zuhd) ja suufilaisuuteen askeesi on kuulunut.
Kristinuskossa
Varhaiskristillisyydessä asketismi herätti jatkuvaa keskustelua erityisesti 100-300 -luvuilla: missä määrin kristityn oli elettävä ”maailmassa” ja perhepiirissä, missä määrin oli taas harjoitettava asketismia, erityisesti seksuaalista kieltäymystä? Monet gnostilaiset ja manikealaiset suuntaukset korostivat seksuaalisuuden synnillisyyttä sinänsä, kun taas nykyisin katolilaisena tunnettu kristinuskon päähaara suosi maltillisempaa tulkintaa. Kuitenkin askeetteja oli katolisenkin perinteen piirissä jatkuvasti tänä aikana. Kristillisen asketismin pääsisällöksi muodostuivat hengelliset harjoitukset, erityisesti rukoileminen ja mietiskely sekä maailmasta vetäytyminen (omaisuudesta ja arvoasemista sekä yhteiskunnallisista suhteista luopuminen), luopuminen mukavuuksista ja ylellisyydestä (kylpeminen, silkkivaatteet, korut), sekä pidättäytyminen ruuasta (paasto) ja seksuaalisuuden harjoittamisesta (selibaatti).
300-luvun alkupuolella erämaakilvoittelu kuitenkin levisi niin yksittäisten erakkojen (anakoreettien) harjoittamana kuin myös askeettiyhteisöinä (jonka yksittäinen jäsen on kenobiitti) koko kristilliseen maailmaan Syyrian ja Egyptin alueilta. Jälkimmäisestä asketismimuodosta alkoi vähitellen kehittymään luostarilaitos siinä mielessä kuin me sen nyt tunnemme. Ensimmäisen luostariyhteisön organisoijana on perinteisesti pidetty Pakomiosta (k. 346), joka perusti askeettiyhteisön vuoden 325 tienoilla.
Näiden lisäksi yleistä oli vielä tällöin niin sanottu kotiasketismi: joko yksittäinen leski tai naimaton nainen eli eristettyä elämää kotinsa tai vanhan perheensä yhteydessä, tai aviopari teki yhteisen selibaattilupauksen. Tämä asketismin muoto alkoi kuitenkin nopeasti menettää suosiotaan luostarilaitoksen kehittyessä, kirkollisen vallan (piispojen) ottaessa asketismin erityissuojelukseensa, ja kotiasketismin väitettyjen epäkohtien (hairahtumisen helppous verrattuna valvottuihin luostareihin; asketismin vastustajien pahat puheet ilman hairahtumisiakaan) herätettyä asiasta keskustelua.
Tärkeitä virstanpylväitä kristillisen asketismin kehittymisessä olivat ensimmäiset luostarisäännöt, erityisesti Basileios Suuren luostarisääntö 300 -luvun lopulla sekä Benedictus Nursialaisen sääntö noin vuodelta 530.
Nykyään askeettisen elämäntavan noudattajia löytyy useasta kristillisestä kirkkokunnasta, mutta eritoten ortodoksisten kirkkojen ja katolisen kirkon piiristä. Kummassakin perinteessä asketismi on pitkälle kanavoitunut luostareihin.
Tyko Hagman
Tyko Crispinus Hagman (25. lokakuuta 1849 Kälviä – 27. toukokuuta 1914 Kangasala) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Häntä pidetään suomalaisen tieteiskirjallisuuden uranuurtajana sillä hän julkaisi 1880-luvulla pari Jules Verneltä vaikutteita saanutta tieteiskertomusta Matkustus Kuuhun ja Lassi Laurinpojan lentokone. Hagman käytti myös nimimerkkejä Tyyko Lehtirikko, Tyyko Utanblad ja T-o.
Hagman oli ensimmäinen Mark Twainin Huckleberry Finnin seikkailujen suomentaja. Suomennos ilmestyi 1904 nimellä Huckleberry Finnin (Tom Sawyerin toverin) seikkailut. Hän suomensi lisäksi Twainin teokset Prinssi ja kerjäläispoika (1908) Tom Sawyer ilmailija (1909)
Tyko Hagman avioitui 1881 Amalia Karolina Lindströmin kanssa, joka kuoli 1889. Perheessä oli kolme lasta, jotka siirtyivät Hagmanin vaimon kuoltua hänen sisartensa kasvatettaviksi.
Ágioi Apóstoloi
Ágioi Apóstoloi (transl. myös Ágii Apóstoli; ”Pyhät apostolit”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Mäyry
Mäyry on kylä Kuortaneen kunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Se sijaitsee Kuortaneen länsiosassa rajoittuen pohjoisessa Länsirantaan ja Kirkonkylään, idässä Leppälänkylään, etelässä Heikkilään ja Luhtala-Kivenmäkeen sekä lännessä Nurmoon ja Alavuteen.
Mäyryssä sijaitsevat Soile Yli-Mäyryn taidehalli, Kuortane Golfin 9-reikäinen golfkenttä, Rumavuoren näkötorni, isonvihan ja Suomen sodan muistoa vaaliva Piilopirtti sekä Kuortaneen seurakunnan leirikeskus Torppa. Kylän lapset saivat ala-asteopetuksensa Mäyryn koululla yli sadan vuoden ajan, kunnes koulu suljettiin vuonna 2013 Mäyryn koulu on nykyään koirahoitola. Kylällä ovat myös muun muassa Nesteen huoltoasema sekä ravintola Kuharanta.
Mäyryn halki virtaa Lapuanjoki ja kylän vesistöihin kuuluu myös Kuhajärvi ja Saarijärvi. Kantatie 66 kulkee niin ikään Mäyryn kautta, kuten myös Veneskosken ja Lehtimäen välinen seututie 697.
Lytton (Kanada)
Lytton on kunta ja kylä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Vuonna 2016 kylän asukasluku oli 249, mutta ympäröivät First Nations -yhteisöt mukaan lukien alueen kokonaisasukasluku on yli 2 000. Kylä on nimetty Edward Bulwer-Lyttonin mukaan, ja sinne saapui eurooppalaista asutusta kultaryntäyksen perässä 1850-luvulla. Lytton on tunnettu yhtenä Kanadan kuumimmista paikoista, ja kesäkuussa 2021 siellä tehtiin Kanadan lämpöennätys. Seuraavana päivänä metsäpalo tuhosi noin 90 prosenttia kylän taloista.
Maantiede ja ilmasto
Lytton sijaitsee Thompson- ja Fraserjokien liittymäkohdassa Interior Plateaun tasangolla aivan Intermontane Belt -nimisen alueen itäisellä reunalla.
Lyttonin kesät ovat kuumia ja talvet lyhyitä ja leutoja. Kylä on Kanadan kuumimpia paikkoja, ja kesäkuun lopulla 2021 siellä mitattiin kolmena päivänä peräkkäin Kanadan uusi lämpöennätys. 29. kesäkuuta lämpötila nousi 49,6 asteeseen. Joulu- ja tammikuussa keskilämpötila on pakkasen puolella, mutta arktiset ilmavirrat pääsevät kylään vain muutaman kerran talvessa. Pohjoispuolen vuoristot estävät pääosin kylmän ilmamassan pääsemisen alueelle. Lyttonin vuotuinen sadanta on 430,6 millimetriä, ja suurin osa sateista tulee syyskuun ja huhtikuun välisenä aikana. Kesät ovat kuivia.
Historia ja talous
Lyttonin paikalla oli aikoinaan nlaka’pamuxien kylä ƛ’q’əmcín. Eurooppalaisia uudisasukkaita saapui alueelle 1850-luvun lopulla Fraserjoen kultaryntäyksen seurauksena. Aluetta alettiin vuonna 1858 kutsua Lyttoniksi brittiläisen siirtomaavirkamiehen ja kirjailijan Edward Bulwer-Lyttonin mukaan. Kylä sai vuonna 1945 kunnallishallinnon.
Lyttonin talous perustui pitkään metsäteollisuudelle, mutta paikallinen saha suljettiin vuonna 2008. Maatalous on ollut toinen merkittävä taloudenala, ja 1980-luvulla Lyttonin tärkein rahakasvi oli ginseng. Brittiläisen Kolumbian ginsengteollisuus kuitenkin romahti 2000-luvulla. Maatalouden rinnalla matkailu on kohonnut talouden keskiöön. Matkailijoita houkuttelevat koskenlasku ja Stein Valley Nlaka’pamux Heritage Park.
Lytton nousi kesäkuun 2021 lopulla maailman median puheenaiheeksi, kun siellä mitattiin kolmena päivänä perättäin Kanadan lämpöennätys. Kesäkuun viimeisenä päivänä lämpötila laski hieman, mutta samana päivänä metsäpalo iski kaupunkiin niin kovalla vauhdilla, ettei asukkaille ehditty antaa etukäteen evakuoimiskäskyä. Kun käsky lopulta annettiin, monet olivat jo lähdössä. Tulipalon seurauksena noin 90 prosenttia kylän rakennuksista tuhoutui. Kylästä ja sen lähialueilta evakuoitiin yli tuhat ihmistä. Palossa kuoli ainakin kaksi ihmistä.
Hallinto
Lytton on Thompson–Nicolan kunnallispiiriin kuuluva kunta. Sitä hallinnoi kylänvaltuusto, jossa on pormestari ja neljä valtuutettua. Valtuutetut valitaan vaaleilla neljän vuoden välein. Hallinnon vastuulla on infrastruktuuri, pelastustoimi, taloudellinen kehitys sekä terveys ja turvallisuus.
Väestö
Lyttonissa asui vuoden 2016 väestönlaskennan perusteella 249 ihmistä. Väestö oli kasvanut edellisestä väestönlaskusta, sillä vuonna 2011 Lyttonissa asui 228 ihmistä. Lyttonia ympäröi viisi First Nations -yhteisöä, ja koko alueen kokonaisasukasluku on yli 2 000.
Vaasan senaatti
135px|thumb|Vaasan vaakuna
Vaasan senaatti oli Suomen sisällissodan aikana Vaasassa toiminut Suomen hallitus, Suomen senaatti, 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918, jolloin Vaasa oli siis käytännössä valkoisten pääkaupunki. Virallisen toimintansa Vaasassa senaatti aloitti helmikuun alussa 1918.
220px|left|thumb|Vaasan kaupungintalo
Vaasan senaatti muodostui niistä Svinhufvudin senaatin jäsenistä, jotka oli tammikuun 1918 lopussa lähetetty varmuuden vuoksi Vaasaan, sillä vallankumouksellisten punakaartien arveltiin suunnittelevan vallan ottamista. Pohjanmaan arveltiin tuolloin olevan tukevimmin hallituksen joukkojen eli suojeluskuntien hallussa, mikä osoittautuikin oikeaksi arvioksi.
Päätös muutosta Vaasaan tehtiin 26. tammikuuta pidetyssä suljetussa istunnossa, josta ei pidetty pöytäkirjaa. Läsnä olivat kaikki senaattorit lukuun ottamatta senaattori Juhani Arajärveä, joka oli yksityisasioiden takia Tampereella. Istunnossa senaattorit Arthur Castrén, Heikki Renvall ja Onni Talas vaativat, että vähintään viiden senaattorin oli heti matkustettava Vaasaan, koska hallitus varmasti yritettäisiin vangita seuraavana päivänä. Senaattorit E. N. Setälä ja Oskari Wilho Louhivuori puolestaan olivat optimisteja ja katsoivat, että riittää, jos yksi senaattori lähetetään Pohjois-Suomeen. He perustelivat kantaansa myös sillä, että hallitus osoittaisi pelkuruutta poistumalla paikaltaan. Keskustelussa tultiin lopulta siihen tulokseen, että kolme senaattoria lähtisi vielä samana iltana junalla Vaasaan. Renvall, Alexander Frey ja E. Y. Pehkonen nousivat siis Vaasaan lähtevään junaan ja Arajärvi liittyi heidän seuraansa noustuaan Vaasan junan kyytiin Alavuden asemalta. Helsinkiin jäivät senaattorit P. E. Svinhufvud, O. Talas, A. Castrén, Jalmar Castrén, Kyösti Kallio ja O. W. Louhivuori. Senaattori Setälä matkusti seuraavana päivänä Porvoon seudulle.
Vaasan senaatin muodostivat siis aluksi Juhani Arajärvi, Alexander Frey, E. Y. Pehkonen ja Heikki Renvall, joka toimi puheenjohtajana. Sisällissodan alettua Helsinkiin jääneet senaattorit joutuivat piiloutumaan. P. E. Svinhufvud ja Jalmar Castrén onnistuivat 3. maaliskuuta pakenemaan punaisesta Helsingistä kaapatulla jäänmurtaja Tarmolla ja matkustivat Vaasaan kiertotietä Viron, Saksan ja Ruotsin kautta. Heidän liityttyään Vaasan senaattiin 25. maaliskuuta se käsitti enimmillään kuusi senaattoria.
Senaatin istuntosali oli Vaasan kaupungintalossa ja kiitokseksi tästä senaatti myönsi toukokuun alussa 1918 kaupungille augmentin eli oikeuden liittää kunnialisäyksenä Vaasan vaakunaan Vapaudenristin suurristin miekkojen kera.
Kun Saksan Itämeren-divisioona oli vallannut Helsingin kansanvaltuuskunnalta 13. huhtikuuta, Helsinkiin jääneet neljä senaattoria muodostivat oman ”Helsingin senaatin”, jota johti aluksi Kyösti Kallio ja myöhemmin viidenneksi liittynyt E. N. Setälä. Nämä kaksi senaattia toimivat muutaman viikon ajan rinnakkain, sillä Vaasan ja Helsingin väliset suorat kulkuyhteydet olivat vielä punaisten hallussa. Liikenneyhteyden avauduttua ensin Castrén ja sitten Frey lähetettiin huhtikuun lopussa Helsinkiin. Koko Vaasan senaatti matkusti Helsinkiin 4. toukokuuta ja senaatti yhdistyi jälleen. Ensimmäisen kokouksensa täysilukuisena sodan jälkeen Svinhufvudin senaatti piti Helsingissä 6. toukokuuta 1918.
Le Manoir du diable
Le Manoir du diable (”pahuuden talo”) on lyhyt mykkäkauhuelokuva, jonka ohjasi ranskalainen elokuvantekijä Georges Méliès. Sitä pidetään maailman ensimmäisenä kauhuelokuvana, koska se valmistui varsin varhain, jouluaattona 1896. Vaikka elokuva kesti vain kolme minuuttia, siinä oli silti merkittävä määrä erilaisia elementtejä, joiden tarkoitus oli herättää ihmisessä pelontunteita. Näitä elementtejä ovat muun muassa elokuvassa esiintyvät jättimäinen lepakko, linna, luurangot sekä aaveet. Elokuvassa esiintyy myös Saatana.
Ágioi Apóstoloi (Attika)
Ágioi Apóstoloi (transl. myös Ágii Apóstoli) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Oropóksen kuntaan, Itä-Attikan alueyksikköön ja Attikan alueeseen. Kylän väkiluku on 1 904 (vuonna 2011).
Maija Ahtee
Maija Ahtee (s. 1939) on eläkkeellä oleva suomalainen fyysikko ja professori.
Ahtee on aloittanut uransa matemaattisten aineiden opettajana, mutta siirtynyt tutkimuksen pariin. Tutkimusuransa Ahtee on aloittanut Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti tohtorin tutkintonsa. Myöhemmin Ahtee on siirtynyt fysiikan didaktiikan tutkimukseen, ja työskennellyt ensin Helsingin yliopiston opettajankoulutuslaitoksen fysiikan ja kemian didaktiikan lehtorina ja sitten vuodesta 1997 Jyväskylän yliopiston matematiikan ja luonnontieteiden didaktiikan professorina. Ylioppilastutkintolautakunnan apujäsenenä eli sensorina hän on työskennellyt yli 30 vuotta.
Matemaattisten aineiden opettajien liiton toimintaan Ahtee on osallistunut kansainvälisten fysiikkaolympialaisten Suomen joukkueen ja lukion fysiikkakilpailun vetäjänä vuoteen 2000 saakka. Tämän jälkeen Ahtee siirtyi syrjään varsinaisesta joukkueenjohdosta kansainvälisten fysiikkakilpailujen toimeenpanevan komitean sihteeriksi. Vuonna 2007 puolalaisen professori Waldemar Gorzkowskin kuoltua kesken fysiikkaolympialaisten Ahtee nimitettiin kansainvälisten fysiikkakilpailujen toimeenpanevan komitean puheenjohtajaksi vuosiksi 2007–2008. Vuonna 2008 Ahtee siirtyi takaisin sihteerin tehtäviin.
Ahtee on saanut ansioistaan useita palkintoja, joista merkittävimpiä lienevät Suomen Leijonan ritarikunnan 1. luokan ritarimerkki sekä Matemaattisten aineiden opettajien liiton kultainen ansiomitali.
Sabenan lennon 572 kaappaus
Sabenan lennon 572 kaappaus tapahtui 8. toukokuuta 1972, kun neljä palestiinalaiseen Musta syyskuu -terroristijärjestöön kuulunutta matkustajaa kaappasi belgialaisen Sabena-lentoyhtiön Wienistä Tel Aviviin matkalla olleen lentokoneen. Kaapparit pakottivat koneen laskeutumaan Tel Avivin lentoasemalle Israeliin.
Kaappaajat vaativat 108 terroristin vapauttamista Israelin vankiloista. Mikäli vaatimuksiin ei suostuttaisi, uhkasivat kaappaajat räjäyttää koneen matkustajineen. Neuvotteluihin osallistui kansainvälinen Punainen Risti ja Israelin viranomaiset, joita johti puolustusministeri Moshe Dayan.
Neuvottelujen ohessa Dayan suunnitteli koneen valtausta, vapautusoperaatio Isotooppia. 9. toukokuuta kello neljä aamulla 16 Ehud Barakin johtamaa Sayeret Matkal -kommandosotilasta lähestyi lentokonetta. Valkoisiin haalareihin pukeutuneet kommandot esiintyivät lentokonemekaanikkoina ja vakuuttivat kaapparit siitä, että kone tarvitsi huoltoa. Kommandot ryntäsivät koneeseen ja valtasivat sen kymmenessä minuutissa surmaten kaksi terroristia, kaksi otettiin vangiksi. Yksi kommandoista oli silloin 23-vuotias Benjamin Netanjahu, joka haavoittui toisen kommandon vahingonlaukauksesta. Kolme matkustajaa haavoittui valtauksessa, ja yksi heistä kuoli myöhemmin vammoihinsa. Operaatio oli ensimmäinen onnistunut kaapatun matkustajakoneen valtaus.
Kaksi naispuolista terroristia sai elinkautisen vankeusrangaistuksen, mutta heidät vaihdettiin Libanonin sodan jälkeen israelilaisiin sotavankeihin.
Kaapattu kone jatkoi vielä viisi vuotta Sabenan käytössä, kunnes Israel Aircraft Industries osti sen. Myöhemmin se myytiin Israelin ilmavoimille, joka käytti sitä vuosia useimpiin pitkän matkan operaatioihinsa osallistuneena vakoilukoneena.
Ari Hjelm
Ari-Juhani ”Zico” Hjelm (s. 24. helmikuuta 1962 Tampere) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Hänen poikansa Jonne Hjelm on myös jalkapalloilija.
Seurajoukkueet
Ari Hjelm on alkujaan Raholan Pyrkivän kasvatti, mutta siirtyi Ilvekseen jo nuorena. Hjelm debytoi pääsarjassa 26.4.1981 ottelussa Ilves-Mikkelin Pallo-Kissat, ja runsas kuukausi myöhemmin hän onnistui maalinteossa ottelussa, jonka Ilves voitti Mikkelin Palloilijat maalein 0–7. Hjelm jatkoi hyvää tahtia ja teki ensimmäisellä kaudellaan peräti 12 maalia. Maalinteko ei ollut jatkossakaan ongelma. Hjelmin oli kahdeksan kertaa Ilveksen kovin maalintekijä ja sai siksi lempinimen ”Zico” Brasilian maajoukkueen tähtipelaajan mukaan. Kaudella 1987 Hjelm oli Mestaruussarjan paras maalintekijä, jolloin Urheilutoimittajat ja Palloliitto palkitsi hänet vuoden pelaajana. Ari Hjelm voitti Ilvespaidassa kaiken kaikkiaan Suomen mestaruuden 1983, pronssia 1984, hopeaa 1985 ja Suomen Cupin mestaruuden 1990. Lisäksi hän toimi joukkueen kapteenina kaudet 1988, 1991 ja 1994.
Aktiiviuransa aikana Hjelm pelasi myös Saksassa Stuttgarter Kickersissä Bundesliigaa kaudella 1988–1989 sekä 2. Bundesliigaa kautta myöhemmin. Hän edusti Saksassa myös FC St. Paulin joukkuetta, joka pelasi maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, vuosina 1992–1994. Suomessa Hjelm edusti Ilveksen lisäksi Helsingin Jalkapalloklubia kaksi viimeistä kauttaan pelaajana ja saavutti vielä SM-pronssin.
Maajoukkue
Maajoukkueessa Hjelm loi mittavan uran pelaten kaikkiaan sata maaottelua ja tehden 20 maaottelumaalia. Hjelmin ensimmäinen edustus A-maajoukkueen paidassa tapahtui 16. maaliskuuta 1983 Itä-Saksaa vastaan ja hän tekikin heti debyyttiottelussaan maalin. Hjelm on Suomen maajoukkueen kunniakapteeni.
Valmentajaura
Ari Hjelm lopetti peliuransa 288 pääsarjaottelun ja 15 liigakauden jälkeen ja ryhtyi FC Ilveksen manageriksi kaudeksi 1997. Hjelm otti FC Ilveksen valmennusvastuun kesken kauden päävalmentaja Arto Uimosen väistyttyä sivuun. Ari Hjelm valmennusura jatkui vuosina 1999–2000 Tampere Unitedin kakkosvalmentajana. Vuonna 2001 hän otti haltuunsa Unitedin päävalmentajan paikan johdattaen seuran yllättäen sen ensimmäiseen mestaruuteen. Toisen mestaruuden United voitti Hjelmin komennossa vuonna 2006 ja kolmannen 2007. Kumpanakin mestaruusvuonna Hjelm valittiin vuoden jalkapallovalmentajaksi Suomessa.
Syyskuussa 2010 Hjelm kertoi jättävänsä TamUn kauden jälkeen.
Naantalin sokeritehdas
thumb|Toimintaa Naantalin sokeritehtaan tiloissa jatkaa [[Finnfeeds Finland|Finnfeeds Finland Oy, jonka Naantalin tuotantolaitos on maailman suurin betaiinin valmistaja. ]] Naantalin sokeritehdas oli vuosina 1953–1990 Naantalissa Naantalin sataman läheisyydessä toiminut juurikassokeritehdas. Tehdasta varten perustettiin vuonna 1951 yritys, Oy Juurikassokeri – Betsocker Ab, jonka pääomistaja oli Suomen Sokeri Osakeyhtiö, johon se vuonna 1980 fuusioitiin. Naantalissa valmistettiin pääasiassa kidesokeria suurasiakkaille ja teollisuudelle, mutta myös monet muut tuotantolaitokset saivat Naantalin tehtaalta raaka-ainetta jalostettavaksi. Juurikassokeritehtaan lopetettua vuonna 1990 tiloissa jatkoi Finnfeeds Finland Oy betaiinin valmistusta, jota oli valmistettu tehtaalla sivutuotteena jo vuodesta 1979 lähtien.
Historia
Toisen maailmansodan jälkeen sokerijuurikkaan viljely lisääntyi voimakkaasti, ja juurikassadon jalostamiseksi tarvittiin Varsinais-Suomeen toinen juurikassokeritehdas vuonna 1918 perustetun Suomen Raakasokeritehdas Oy:n Salon sokeritehtaan lisäksi.
Suomen Sokeri Osakeyhtiön strategiana oli lähteä tehdashankkeisiin mukaan osakkaana. Uutta juurikassokeritehdasta varten perustettiin yritys, Oy Juurikassokeri – Betsocker Ab, vuonna 1951. Suomen Sokeri omisti osakkeista 85 % ja säilytti yli 80 prosentin omistusosuuden koko yrityksen toiminta-ajan.
Mietoisissa sijaitsevan Ravean kartanon yksityinen omistajuus päättyi pitkäksi aikaa kun Oy Juurikassokeri osti sen koetilakseen vuonna 1959. Oy Juurikassokeri salaojitti ja peruskunnosti kartanon maat. Lisäksi paljon vanhaa rakennuskantaa purettiin ja uutta rakennettiin tilalle. Raveasta tuli oston myötä yksi Suomen neljästä sokerijuurikkaan koetilasta. Kartanon maiden peltopinta-ala oli vuonna 1986 85 hehtaaria ja siitä 56 hehtaaria sokerijuurikkaan viljelyssä. Lisäksi tila tuotti silpoydinhernettä ja ohraa.
Suomen Sokerin jo lakkautettavaksi aiotulle Turussa sijaitsevalle Auran sokeritehtaalle saatiin lisää toimintavuosia, kun Naantalin ylijäämätuote, niin sanottu paksumehu (jälkituoteliuos), vietiin Auran tehtaalle, jossa se jatkojalostettiin palasokerin raaka-aineeksi. Naantalin sokeritehdas kehittyi itsenäiseksi tuotantolaitokseksi 1950-luvun lopulla, eikä enää ollut tarvetta kuljettaa paksumehua Auran tehtaalle, joten se lopetti toimintansa kesäkuussa 1961.
Myöhemmin osa Naantalin tuotannosta, ruskeaa raakasokeria, vietiin Suomen Sokerin Kirkkonummen tehtaalle, jossa siitä jalostettiin tomu-, fariini- ja kidesokeria sekä sokeriliuosta. Naantalin tehtaalla aloitettiin käyttämään uutta kromatografista erotustekniikka vuonna 1978, ja 1979 aloitettiin sokerijuurikaspohjainen betaiinin valmistus. Betaiini on sokerijuurikkaan tuottama orgaaninen yhdiste, joka erotetaan ja puhdistetaan sokeriteollisuuden sivuvirroista.
Suomen sokeriteollisuuden vuonna 1979 sopiman toimialarationalisointisopimuksen myötä Oy Juurikassokeri fuusioitiin Suomen Sokeri Oy:hyn kahden muun juurikassokeritehtaan kanssa vuonna 1980. Suomen Sokeri vaihtoi nimensä Cultor Oy:ksi vuonna 1990, ja samalla se lopetti Naantalin tehtaan toiminnan. Cultor siirsi Naantalin tuotannon tytäryhtiönsä Sucros Oy:n juurikassokeritehtaille.
Juurikassokeritehtaan sulkemisen jälkeen
Juurikassokeritehtaan lopetettua vuonna 1990, tiloissa jatkoi Finnfeeds Finland Oy betaiinin valmistusta, jota oli valmistettu tehtaalla sivutuotteena jo vuodesta 1979 lähtien. Nykyisin tehtaalla valmistetaan myös inositolia, ja luonnollisen betaiinin valmistuksessa tehdas on maailman suurin. Sokeritehtaan juurikaspesulan tiloissa toimii natriumsilikaattiliuosta valmistava PQ Finland Oy. Yritys käyttää myös juurikkaiden pesua varten rakennettuja jätevesialtaita.
Jamaica
Jamaica tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Egersund
thumb|Egersundin keskustaa. Egersund on rannikkokaupunki Rogalandin läänissä lounais-Norjassa. Kaupungissa oli vuonna 2006 13 418 asukasta, joista 9 528 asui keskustassa. Kaupungin pinta-ala on kuusi neliökilometriä. Egersund sai kaupunkioikeudet 18. heinäkuuta 1798.
Egersundin kunta perustettiin 1. tammikuuta 1838. Se yhdistyi ympäröivän Eigersundin kunnan kanssa 1. tammikuuta 1965.
Egersundissa on yksi Norjan parhaista luonnonsatamista, ja se on maan toiseksi suurin kalasatama. Monilla tunnetuilla yhtiöillä on toimisto Egersundissa. Valtaosa kaupungin teollisuudesta keskittyy merenkulkuun. Ihmisiä on asunut Egersundin seudulla kivikaudelta lähtien. Alueella on muutamia noin 2 500 vuotta vanhoja asutuksia. Nimi Egersund tulee Eigerøyn ja mantereen välisen salmen muinaisnorjan kielisestä nimestä Eikundarsund. Nimi on yksi vanhimmista paikannimistä Norjassa. Se esiintyy muodossa ”Eikunarsund” islantilaisen Snorri Sturlusonin 1200-luvulla kirjoittamassa Pyhän Olavin saagassa. Vuoden 1000 tienoilla Olavin laivasto oli usein Egersundissa.
Egersundista on laivayhteys Hanstholmiin Tanskassa sekä Stavangeriin. Rautatie Oslosta ja Kristiansandista Stavangeriin kulkee myös kaupungin kautta.
Media
Paikallislehti Dalane Tidende ilmestyy kolmesti viikossa.
Shigeru Miyamoto
Shigeru Miyamoto (, s. 16. marraskuuta 1952) on japanilainen videopelisuunnittelija. Miyamoto on luonut tunnetut Donkey Kong-, Mario-, The Legend of Zelda -, ja Pikmin-pelinimikkeet Nintendon konsoleille, sekä useita muita videopelejä. Miyamoto on yksi maailman arvostetuimmista videopelisuunnittelijoista.
Shigeru Miyamotolla on kaksi lasta vaimonsa Yasuko Miyamoton kanssa. Miyamoto työskentelee edelleen Japanin Nintendolle. Vuonna 1998 hänet nimitettiin interaktiivisten taiteiden mestareiden (Academy of Interactive Arts and Sciences Hall of Fame) joukkoon.
Nuoruus
Shigeru Miyamoto syntyi Sonoben kaupungissa lähellä Kiotoa. Lapsuudessaan Miyamoto oli kiinnostunut piirtämisestä, maalaamisesta ja luonnon tutkimisesta. Hänen poikaiän retkeilynsä kotinsa lähistöllä olevilla järvillä ja luolilla vaikutti hänen myöhempään työskentelyynsä taiteilijana ja pelisuunnittelijana. Vuonna 1970 hän aloitti teollisen muotoilun ammattiopinnot Kanazawan taideteollisessa korkeakoulussa. Hän valmistui viisi vuotta myöhemmin. Vuonna 1977 teollisen suunnittelun tutkinnon hankkinut Miyamoto tapasi Hiroshi Yamauchin työpaikkahaastattelun merkeissä, jossa hän esitteli erilaisia keksintöjään. Yamauchi oli Miyamoton isän ystävä ja Nintendon pääjohtaja. Miyamoto sai paikan taiteilijana ja hänet sijoitettiin suunnitteluosastolle. Miyamoto on tehnyt elämäntyönsä siitä lähtien videopelien suunnittelijana.
Nintendo
180px|thumb|left|Jump Man (Super Mario) pelastamassa Paulinea pelissä Donkey Kong.
Miyamotolla ei ollut aikaisempaa kokemusta ohjelmoinnista, joten hän tarvitsi firman insinöörien neuvoja päästäkseen työssä alkuun. Hän sävelsi peliin myös musiikit, käyttäen apunaan pientä sähköurkua. Donkey Kong oli valmis ja pelin sisältävät sirut lähetettiin kiireesti Yhdysvaltoihin, jossa Radar Scope -koneisiin asennettiin uusi siru vuorokauden aikana. Donkey Kongista tuli välitön hitti ja Nintendon onneksi pelikoneita oli heti runsaasti saatavilla. Tapaus pelasti yhtiön ja esitteli pelihahmon, josta tulisi Nintendon tunnistettavin maskotti kautta aikain.
Miyamoto on useimmiten esitelty tuottajana Mario-pelien lopputeksteissä. Eräs harvoista poikkeuksista on Game Boylle julkaistu Super Mario Land -sarja, jonka kanssa Miyamoto ei ollut missään tekemisissä. Ensimmäisissä Yhdysvaltain julkaisuissa Miyamoto on kirjoitettu Miyahon – syynä on virhe kanjin tulkinnassa (本 voidaan lukea joko hon tai moto).
Miyamoton vaikutus pelien kehittämisessä ei rajoitu pelkästään pelien suunnitteluun. Hän oli eräitä suurimpia vaikuttajia Super Nintendo Entertainment Systemin ohjaimeen suunnitelluista L/R-lisänäppäimistä ja Nintendo 64:n analogiohjaimeen. Miyamoto ei ole näiden uutuuksien itseoikeutettu keksijä, mutta hän oli merkittävä uusien ohjaimien puolestapuhuja ja nykyään tällaisia ohjaimia on kaikilla pelikonsolivalmistajilla.
Filosofia
Myöhästynyt peli on lopulta hyvä; kiirehditty peli on aina huono Shigeru Miyamoto Nintendo on useaan otteeseen siirtänyt peliensä julkaisua myöhemmäksi; tämä johtuu suurimmalta osin Miyamoton taipumuksesta perfektionismiin. Miyamoto olisi valmis aloittamaan koko pelin puhtaalta pöydältä, jos se ei vastaisi hänen korkeita standardejaan. Miyamoto ja hänen kanssaan työskentelevät kehittäjät viittaavat tähän toimintatapaan ”teepöydän nurin kääntämisellä”, joka viittaa Hoshi of the Giants -animeen ja -mangaan. Tapaan viitataan myös termeillä ”Miyahon Check” ja ”Miyamoto Test”.
Nuppu
Nuppu on suomalainen naisen etunimi. Se on annettu Suomessa vuosina 1920–2012 noin 590 henkilölle.
Tami Pohjola
Tami Pohjola (s. 2. marraskuuta 1996) on suomalainen viulisti. Hän voitti vuonna 2015 Kuopion viulukilpailun.
Ura
Pohjola aloitti viulunsoiton opiskelun kolmevuotiaana Suzuki-menetelmällä, opiskeli sittemmin Savonlinnan musiikkiakatemian Viuluakatemiassa ja Sibelius-akatemiassa Reka Szilvayn opetuksessa. Pohjola valmistui Sibelius-lukiosta keväällä 2015.
Yksityiselämä
Isänsä puolelta Tami Pohjola kuuluu tunnettuun Pohjolan musiikkisukuun. Hänen vanhempansa ovat viulisti Jukka Pohjola ja pianisti Naoko Ichihashi. Hänen isoisänsä oli lääkäri, kuoronjohtaja ja sellisti Ensti Pohjola ja setänsä jazz- ja rockmuusikko Pekka Pohjola.
HMS Warspite (1913)
HMS Warspite (viirinumero 03) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1913 vesillelaskettu Queen Elizabeth -luokan taistelulaiva. Alus otti osaa kumpaankin maailmansotaan, joista jälkimmäisen aikana se sai lempinimen Vanha rouva (The Old Lady). Alus romutettiin lopulta vuoteen 1950 mennessä.
Valmistus
Alus tilattiin Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 31. lokakuuta 1912. Alus laskettiin vesille 26. marraskuuta 1913 ja valmistui telakalta 8. maaliskuuta 1915, jolloin sen koeajot aloitettiin.
Palvelus
Ensimmäisen maailmansodan vuoksi aluksen koeajoja ja tarkastuksia lyhennettiin. Kuninkaallinen laivasto otti Warspiten palvelukseen 5. huhtikuuta 1915 Devonportissa liittäen aluksen Suuren laivaston 2. taistelulaivueeseen. Alus saapui 13. huhtikuuta Scapa Flow'hun liittyen laivueeseensa.
Ensimmäinen maailmansota
Alus ajoi karille Dunbarin edustalla 17. syyskuuta 1915, jolloin sen pohja vaurioitui lievästi. Se oli kelluvalla telakalla korjattavana 20. marraskuuta saakka ja alus palasi laivueeseensa 24. marraskuuta, jolloin se siirrettiin vastamuodostettuun 5. taistelulaivueeseen. Alus törmäsi 3. joulukuuta sisaralukseensa Barhamiin, mikä aiheutti aluksen joutumisen korjattavaksi loppuvuodeksi.
pienoiskuva|Skagerrakin taistelun vaurioita korjataan Skagerrakin taistelussa 31. toukokuuta 1916 laivue oli liitettynä taisteluristeilijälaivueeseen, jota se tuki taistelussa. Warspite oli yksi pahiten vaurioituneista taistelulaivoista, mutta se kykeni osallistumaan taisteluun koko ajan. Alus ampui 259 laukausta 15 tuuman pääaseillaan sekä merkittävän määrän kuuden tuuman apuaseillaan. Siihen osui 29 raskasta ja keskiraskasta kranaattia, joiden aiheuttamat vauriot olivat merkittäviä. Alus saapui taistelua seuranneena päivänä Rosythiin, jossa se siirrettiin telakalle korjattavaksi. Aluksen korjaukset valmistuivat 20. heinäkuuta ja se palasi Suureen Laivastoon 23. heinäkuuta 1916.
Sotien välinen aika
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Warspite liitettiin huhtikuussa 1919 Atlantin laivaston 2. taistelulaivueeseen, jossa se oli toukokuuhun 1921, jolloin se siirrettiin 1. taistelulaivueeseen. Laivueessa se palveli Portsmouthin telakalle siirtoonsa saakka, jolloin alus samalla poistettiin palveluksesta 31. lokakuuta 1924.
Modernisointi 31.10.1924 – 6.4.1926
Telakalla aluksen aluksen runkoon kiinnitettiin torpedovyöt, jotka kasvattivat aluksen leveyden 104 jalkaan (90' 6" aiemmin). Torpedovyöt oli jaettu ylä- ja alaosaan, ja ne loppuivat 90 jalkaa ennen perää ja keulaa. Osaa torpedovyön taskuista käytettiin öljytankkeina ja loput täytettiin vedellä tai tehtiin ilmatiiviiksi. Etummainen savupiippu taivutettiin yhteen takimmaisen kanssa, jolloin savupiippu muodostui yhdeksi suureksi putkeksi. Näin saatiin savukaasut ohjattua pois komentosillalta ja tulenjohtopaikoista. Lisäksi komentosiltaa muutettiin.
Venekannen 6-tuumainen ja 12-paunainen ilmatorjuntatykki korvattiin kahdeksalla 4 tuuman Mk XVI -ilmatorjuntatykillä. Lentoonlähtöalustat säilytettiin, mutta operatiivisia lentokoneita ei laivalle sijoitettu.
Välimeri
Warspite palasi palveluskäyttöön 6. huhtikuuta 1926, ja se liitettiin Välimeren laivastoon. Alus saapui 20. toukokuuta Maltalle, missä se toimi Välimeren laivaston komentajan lippulaivana. Alus ajoi karille Aegean merellä heinäkuussa 1928, minkä jälkeen se palasi kotimaahan korjattavaksi. Korjausten jälkeen se palasi palveluskäyttöön 22. tammikuuta 1929 ja saman tien takaisin 1. Taistelulaivaviirikköön Välimeren laivastoon.
Toukokuussa 1931 alus siirrettiin 2. taistelulaivaviirikköön Atlantin laivastoon, kunnes se poistettiin palveluskäytöstä reserviin valmistautumaan modernisointiin 23. joulukuuta 1933. Aluksen asennettiin HACS (High angle control system) Mk I ilmatorjunnan tulenjohtolaitteisto ja torpedoputket poistettiin vuosina 1930–1931. Modernisointi aloitettiin maaliskuussa 1934 ja valmistui kolme vuotta myöhemmin.
Telakalla Portsmouthissa 1934–1937
Portsmouthissa tehdyssä modernisoinnissa runko oikaistiin ja kaikki kansirakenteet poistettiin. Koneet vaihdettiin uusiin, jolloin moottoriteho kasvoi 80 000 hevosvoimaan. Samoin moottoritilojen jakoa uudistettiin ja runkokaarien tukea lisättiin. Uusi moottori vähensi uppoumaa 1 480 tonnilla.
Savupiipun etupuolella olleet neljä Mk VI kahdeksanputkista 2-paunaista, kaksi kummallakin laidalla ja vanhan lentoonlähtötason takana olleet kaksi neliputkista puolen tuuman konekivääriä poistettiin ja asennettiin B- ja X-tornien katoille. Loput kaksi torpedoputkea poistettiin.
Vanha kolmijalkainen masto ja vanha pisaranmallinen silta korvattiin suurella laatikkomaisella sillalla, jonka yläosa muodosti tankomaisen maston. Uusi 15 tuuman pääaseen tulenjohtopaikka sijoitettiin sillan yläosaan vanha siirrettiin rakenteiden takaosaan. HACS Mk III sijoitettiin kumpaankin laitaan sillalle.
Savuhormin taakse rakennettiin suuri lentokonesuoja ja kiinteä DIIH katapultti asennettiin yläkannelle lentokonesuojan ja takimmaisen valvomon välille. Neljä Blackburn Skuaa ja myöhemmin Fairey Swordfish kellukekonetta ja lopulta Vickers-Supermarine Walrus -lentovenettä kykeni operoimaan alukselta teoriassa, mutta normaalisti lentokoneita ei ollut kahta enempää, koska lentokonesuojaan ei mahtunut enempää. Swordfish-koneet olivat käytössä vuodesta 1938 aina tammikuuhun 1942 ja Walrus siitä eteenpäin.
Näiden muutosten jälkeen uppouma oli kasvanut 36 096 tonniin ja alus kykeni 23,8 solmun nopeuteen käyttöönottotesteissä.
Välimeri
Warspite palasi Välimeren laivastoon 29. kesäkuuta 1937 lippulaivaksi, mutta koneissa olevien mekaanisten ongelmien vuoksi se saapui asemapaikalleen vasta tammikuussa 1938.
Norja
pienoiskuva|HMS Warspite tulittaa rannikkopattereita Narvikin toisessa meritaistelussa Warspitestä tehtiin Kotilaivaston lippulaiva 6. joulukuuta ja tehtäväksi määrättiin partioiminen pohjoisilla vesialueilla sekä Pohjanmerellä huhtikuussa 1940 tapahtuneeseen saksalaisten Norjan valtaukseen saakka. Alus otti osaa toiseen Narvikin toiseen taisteluun 13. huhtikuuta, jolloin 15 tuuman tykeillä Warspite upotti saksalaisen hävittäjän Erich Koellnerin ja romutti hävittäjä Erich Giesen. Lisäksi retken aikana alukselta lähtenyt Fairey Swordfish upotti saksalaisen sukellusveneen U-64:n. Warspite osallistui Norjan tapahtumiin 25. huhtikuuta saakka, jolloin se määrättiin palaamaan Scapa Flow'hun.
Välimeri
pienoiskuva|Warspite hyökkäyksen kohteena Warspite osallistui Bardian pommitukseen 17. elokuuta (operaatio MB2), minkä jälkeen sen päätehtävänä oli Maltan saattueiden suojaaminen Kreikan taisteluihin saakka. Warspite tuki taisteluita Valonan pommituksella joulukuussa 1940 ja uudelleen pommittamalla Bardiaa 31. tammikuuta 1941.
Warspiten seuraava meritaistelu oli Matapanin taistelu maaliskuussa, missä se taisteli yhdessä taistelulaivojen HMS Valiantin ja HMS Barhamin kanssa upottaen italialaiset raskaat risteilijät Zaran, Fiumen, Polan sekä kaksi hävittäjää. Warspite ampui kaksi täyslaidallista kohden Fiumea ja neljästi kohden Zaraa. Alus osallistui Tripolin pommitukseen 21. huhtikuuta ja seuraavassa kuussa suojasi Operaatio Tiikeriä (Maltan saattue).
Warspite osallistui Kreetan taisteluihin 22. toukokuuta, missä alukseen osui saksalaisen III/JG7:n Messerschmitt Bf 109B -koneen pudottama lentopommi. Osuma aiheutti suuret vauriot vasemman kyljen 6 ja 4 tuuman asemissa, 38 miestä sai surmansa ja useat haavoittuivat. Alukselle suoritettiin tilapäiskorjaukset Aleksandriassa, minkä jälkeen se purjehti Yhdysvaltoihin varsinaisiin korjauksiin. Mutta ennen siirtymistä alus joutui 24. kesäkuuta vastaisena yönä uuden ilmahyökkäyksen kohteeksi, mikä aiheutti uuden vuodon.
Telakalla Puget Sound Navy Yard 25.6.–28.12.1941
Warspite aloitti purjehduksensa kohti Seattlea 25. kesäkuuta 1941 yli Tyynen valtameren. Alus saapui Honoluluun 2. elokuuta ja lopulta Puget Soundin laivaston telakalle Bremertoniin 11. elokuuta.
Alukselle tehtiin myös muutoksia rungon vaatimien korjausten lisäksi. Sillan rakennetta paranneltiin, lisättiin 271, 281 ja 284 tyypin tutkat. Ilmatorjunta-aseistukseen lisättiin kolmetoista 20 millimetrin Boforsia, mutta puolen tuuman Vickers-konekiväärit ja 3,7 tuuman haupitsi poistettiin.
Intian valtameri
pienoiskuva|HMS Warspite Intian valtamerellä 1942 Warspiten ollessa telakalla Yhdysvalloissa liittyi Japani mukaan sotaan hyökätessään Pearl Harboriin. Tämän vuoksi Kuninkaallinen laivasto perusti uuden Itäisen laivaston suojaamaan etujaan Kaukoidässä.
Warspite palasi palvelukseen 28. joulukuuta 1941, jolloin se sai käskyn liittyä Itäiseen laivastoon ja purjehti Australiaan ja Intian valtamerelle. Alus saapui Ceylonille 22. maaliskuuta 1942 ja siitä tuli Itäisen laivaston komentajan amiraali Sir James Somervillen lippulaiva.
Itäisen laivaston kotisatamana oli Ceylon ja sen muodosti kaksi ryhmää nopea, johon kuuluivat Warspite sekä lentotukialukset HMS Formidable ja HMS Indomitable ja hidas, johon kuuluivat neljä Revenge-luokan taistelulaivaa sekä lentotukialus HMS Hermes. Japanin uhkan lisääntyessä amiraali Somerville siirsi aluksensa Malediiveille ja uudeksi kotisatamaksi määrättiin Addun atolli.
Ollessaan Itäisessä laivastossa alukselle ei tapahtunut mitään merkittävää. Warspite sai käskyn purjehtia kotivesille maaliskuussa 1943. Clydeen Englantiin alus saapui 10. toukokuuta.
Englannissa Warspiten 20 millimetrin ilmatorjuntatykkien määrä lisättiin vielä kuudellatoista tykillä, katapultit ja lentokoneiden tarvitsemat rakenteet poistettiin ja hangaarit muutettiin varastoiksi.
Välimeri
pienoiskuva|HMS Warspite tulittaa Catanian rannikkoa Clydesta Warspite määrättiin Välimerelle jo kesäkuussa ja alus oli tukemassa Sisilian maihinnousua heinäkuussa. Catanian pommitukseen alus osallistui 17. heinäkuuta. Sisilian valtauksen jälkeen Warspite oli pommittamassa Reggiota 2. syyskuuta. Alus oli vastaanottamassa Italian laivaston antautumisen Maltalla 10. syyskuuta.
pienoiskuva|Warspite saattamassa antautuvaa Italian laivastoa Alus oli lähdössä huoltoon kotimaahan, kun se sai käskyn 14. syyskuuta osallistua ongelmiin joutuneen Salernon maihinnousun tukemiseen. Warspite tulitti maakohteita 15. ja 16. syyskuuta, jolloin sitä kohti laukaistiin kolme Fritz-X (FX1400) liitopommia. Alukseen osui yksi pommeista ja toinen osui aivan alukseen viereen. Osuma tuli juuri savupiipun taakse ja teki 20 × 40 jalan kokoisen reiän pohjaan. Vieressä räjähtänyt osui aivan kattilahuone No. 5:n viereen, jolloin viisi kattilahuonetta täyttyi vedellä, ja alus menetti tehonsa. Aluksen miehistöstä kaatui 9 ja 14 haavoittui. Alukseen vuoti kaikkiaan lähes 5 000 tonnia vettä, mikä aiheutti 5 asteen kallistuman. Osuman saanut alus kellui avuttomana, kunnes kaksi Yhdysvaltain laivaston hinaajaa tuli avuksi. Hinattuna alus saapui Maltalle 19. syyskuuta.
Telakalla Gibraltarilla ja Rosythissa
Warspite lähti purjehtimaan 9. maaliskuuta 1944 palatakseen kotimaahan Rosythiin lopullisia korjauksia varten. Korjausten valmistuttua alus palasi palvelukseen 27. huhtikuuta.
Normandia
Rosythissa olon aikana loput 6 tuuman apuaseet poistettiin, ja neljä kaksiputkista Mk IV 20 millimetrin tykkiä asennettiin tilalle (neljä yksiputkista poistettiin). Tyypin 274 tutka korvasi vanhentuneen tyypin 284 järjestelmän. Korjausten jälkeen aluksella oli kaikkiaan 27 yksiputkista ja neljä kaksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä.
Palveluksesta
pienoiskuva|vasen|HMS Warspiten muistolaatta Sodan jälkeen oli pyrkimys tehdä Warspitesta museolaiva samoin kuin amiraali Nelsonin lippulaiva Victory, mutta Amiraliteetti torjui ehdotuksen, ja alus myytiin Metallic Industriesille Faslaneen romutettavaksi 12. maaliskuuta 1947. Siirron romutettavaksi keskeytti ensin rajumyrsky, ja seuraavana yönä alus irtosi itsekseen ankkurista ja törmäsi Prussia Coveen 23. huhtikuuta. Alus hinattiin St. Michael's Mountiin, jossa se romutettiin vuoteen 1950 mennessä.
Branlebas-luokka
Branlebas-luokka oli Ranskan laivaston kymmenen vuosina 1907–1908 vesillelasketun hävittäjän muodostama alusluokka. Luokan alukset olivat käytössä ensimmäisessä maailmansodassa.
Alukset
Alustyyppi oli paranneltu versio edeltäneestä Claymore-luokasta. Uppouman ja kattilapaineen rajoittamiseksi aluksen nopeutta laskettiin puoli solmua. Alusten kattila- ja konehuoneet oli suojattu sirpaleilta samoin kuin merenkulkutilat. Alusten valmistus aloitettiin vuosina 1905–1906.
Kylmäverinen
thumb|[[Ardennienhevonen on tyypillinen raskas kylmäverinen]] Kylmäverinen on hevostyyppi, joka kehitettiin aikoinaan pelto- ja vetotöihin. Nykyisin kylmäverisiä hevosia käytetään teollisuusmaissa lähinnä mainosvaunujen vetäjinä, harvemmin työajossa. Joitakin rotuja käytetään ravureina erityisesti Pohjoismaissa. Kylmäveristen suosio harrasteratsuina on niiden rauhallisen luonteen ja hyvinkin painavaa ratsastajaa kestävän rakenteen ansiosta kuitenkin kasvanut 1900-luvun lopulta lähtien.
Ominaisuudet
Kylmäveriset hevoset ovat raskasrakenteisia ja jykeviä ja jaksavat vetää suuriakin kuormia. Niiden takaosa on erittäin lihaksikas ja askeleet lyhyet. Takajalat ovat lähellä toisiaan ja lavat paljon pystymmät kuin esimerkiksi ratsuhevosilla, jotta länget istuisivat hevoselle paremmin. Kylmäveriset ovat tavallisesti suurikokoisia, ja maailman kookkain hevosrotu onkin brittiläinen shirehevonen, jonka säkäkorkeus voi olla jopa yli kaksi metriä. Luonteeltaan kylmäveriset on jalostettu rauhallisiksi, kärsivällisiksi ja kaikin puolin helpoiksi käsitellä, koska tätä vaativat sekä eläinten suuri koko että niiden alkuperäinen käyttötarkoitus.
Käyttö
Vaikka kylmäverisiä näkee teollistuneissa maissa enää vain harvoin pelloilla tai muutenkaan varsinaisesti "töissä", niille järjestetään monissa maissa edelleen paljon näyttelyitä ja kilpailuita. Joitakin rotuja käytetään myös vankkurihevosina erilaisissa näytöksissä ja paraateissa. Esimerkiksi näyttävää ja vahvaa juutinhevosta käytetään suurten olutvankkureitten vetäjänä. Kylmäverisiä myös risteytetään täysiveristen kanssa puoliverityyppisten ratsuhevosten tuottamiseksi, ja tällä tavoin voidaankin saada aikaan erinomaisia koulu- ja estehevosia.
Luokittelu
Raskaiden kylmäverirotujen ohella monet hieman kevyemmät, mutta työhevosiksi hyvin soveltuvat rodut (esimerkiksi friisiläishevoset, haflingerit ja tinkerit) luokitellaan usein kylmäverisiksi. Näissä hevosissa näkyy kevyttä muotoa mutta myös kylmäverirotujen piirteitä: esimerkiksi vuohiskarvat ovat pitkät ja pää on suuri ja raskastekoinen. Suomenhevonen luokitellaan tavallisesti kylmäveriroduksi, mutta suhteellisen keveytensä ja monikäyttöisyytensä vuoksi se luetaan joskus niin kutsuttuihin yleisrotuihin.
Anja
Anja on naisen etunimi. Se on venäläinen muunnelma Annasta. Anja-nimisiä naisia on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä merkitty Väestörekisteriin 37 593. Anja esiintyy myös paikannimissä, kuten Anjalankoski ja Anjala.
Nimipäivä
Anja on ollut nimipäiväkalenterissa vuodesta 1929 alkaen. Aluksi Anjan nimipäivä oli 11. marraskuuta, mutta vuonna 1973 se siirrettiin lokakuun 22. päivään. Samana päivänä juhlivat myös Anita, Anniina ja Anitta.
Tunnettuja Anja-nimisiä
Luettelon henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.