cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moksinmyllylampi
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,8 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella on kartan mukaan kaksi saarta. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Vuojoen valuma-alueeseen (14.283) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 105 metriä mpy.
Riihimäki–Pietari-rata
pienoiskuva|Riihimäki–Pietari-radan loppupäässä oleva [[Suomen asema Pietarissa, Venäjällä.]] Riihimäki–Pietari-rata, jota kutsutaan usein lyhyesti nimellä Pietarin rata, on Riihimäeltä Lahden, Kouvolan ja Viipurin kautta Pietariin kulkeva rautatie. Sen pituus oli alun perin 371 kilometriä ja nykyään 385 km.
1850-luvulla suunniteltua, mutta toteuttamatta jäänyttä Riihimäki–Lahti-rataa päästiin rakentamaan Venäjän valtion rahoittamana Pietariin asti vuonna 1867, ja se valmistui kokonaisuudessaan 1870. Rata oli Helsinki–Hämeenlinna-radan jälkeen järjestyksessä toinen Suomeen rakennettu leveäraiteinen rata. Suurten nälkävuosien aikana hätäaputyönä rakennettu rata sai lisänimekseen ”Nälkärata”.
Rata on rakennettu silloisten sotilas-strategisten syiden johdosta sadan kilometrin etäisyydelle Suomen etelärannikosta, jotta Englannin laivasto ei olisi kyennyt sitä katkaisemaan.
Rautatie koostuu hallinnollisesti useammasta erillisestä rataosasta, jotka ovat Suomen puolella Riihimäki–Lahti-rata, Lahti–Kouvola-rata, Karjalan rata (vain osuus Kouvolasta Luumäelle) sekä Vainikkalan rata (Luumäeltä Lappeenrannan Vainikkalaan) ja Venäjän puolella Vainikkala–Viipuri-rata sekä Viipuri–Pietari-rata.
Historia
pienoiskuva|Riihimäki–Pietari-rataa [[Säiniön rautatieaseman kohdalla ennen talvisotaa.]]
Ensimmäinen suunnitteluvaihe
Helsinki–Hämeenlinna-radan suunnitelman valmistuttua ja saatua keisarin hyväksyvän päätöksen oli vuorossa ratasuunnitelmien jatkaminen muualle Suomeen sekä Pietariin. Kaksi mielekkäintä ratalinjauksen vaihtoehtoa olivat Hämeenlinnasta Anianpeltoon ja Riihimäeltä Lahteen johtaneet ratalinjat. Lahteen suunnattu linjaus oli tarkoitettu hyödyntämään Vesijärven kautta kulkevaa vesiliikennettä, mutta vaikka Anjalanpellon kanavahankkeesta (nyk. Vääksyn kanava) oli keskusteltu jo 1850-luvulla, tarkempaa suunnitelmaa, eikä päätöstä sen toteuttamiseen oltu vielä tehty. Knut Stjernvallin joulukuussa 1857 esittämä Anianpellon vaihtoehto olisi ollut suoraan yhteydessä Päijänteen vesiliikenteen kanssa, mutta se puolestaan kulki vaikeammassa maastossa ja jatkoyhteydet sieltä edelleen Pietariin olivat huonosti toteutettavissa. Ratalinjauksesta muodostui nopeasti suuren luokan poliittinen kysymys, joka ratkesi senaatin asettamassa komiteassa Riihimäki–Lahti-radan hyväksi vuonna 1861.
Toinen suunnitteluvaihe
Hämeenlinnaan päättyvän rautatien jatkosuunnitelmia ratkottiin vuosien 1863–1864 valtiopäivillä, jossa Riihimäki–Lahti-radan kilpailijaksi tuli vielä Hämeenlinnasta Tampereelle johtava rata. Valtiopäivillä päädyttiin rakentamaan molemmat radat, vaikkakin niiden toteutus kariutui 1860-luvulle osuneiden useiden perättäisten pulavuosien heikentämän valtiontalouden vuoksi. Hallitus teki vielä uuden päätöksen toteuttaa ainoastaan radan Riihimäeltä Lahteen, joka sekin jäi varojen puutteessa odottamaan talouden kohenemista.
Lopullinen päätös
pienoiskuva|[[Suomen asema 1900-luvun alussa.]] Vuoden 1867 valtiopäivillä tehtiin uusi päätös rakentaa rata Riihimäeltä Pietariin; sen rahoittamiseen lupasi osallistua Venäjän valtio. Ratayhteys Venäjälle ja sieltä kautta ulkomaille nähtiin tärkeänä. Suomen talous oli edelleen niin huono, ettei ratalinjauksista tai muista linjauksista tullut siinä vaiheessa kinaa. Lisäksi ratayhteys Hämeenlinnasta Tampereelle jätettiin jälleen kerran odottamaan talouden kohenemista.
Ratalinjaus Helsinki–Hämeenlinna-radalta itään päin Pietariin vaikutti myös nykyisen pääradan asemien sijainteihin, jotka jouduttiin päättämään olettamusten perusteella ennen ratalinjauksen lopullista päätöstä.
Rakennusvaihe ja käyttöönotto
Rakentaminen alkoi vuonna 1867 yhtä aikaa radan molemmista päistä. Radan suunnittelutyö ja piirustukset olivat suomalaisten insinöörien laatimia. Radanrakennustyöt teetettiin käytännössä paikallista työvoimaa käyttäen, mutta muun muassa Venäjän puolella paikallinen työnlaatu oli erittäin huonoa. Tämä johti siihen, että Suomen rautatiehallinto katsoi viisaammaksi rakentaa rautatie ilman venäläisten apua, lukuun ottamatta Pietarin Suomen asemaa ja Viipurin rautatieasemaa.
Ensin valmistui rataosuus Riihimäki–Lahti, joka avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1869. Ensimmäinen juna Pietarista Pargolovoon lähetettiin matkaan 22. kesäkuuta 1869 ja rataosuus Pietari–Viipuri avattiin kokonaisuudessaan liikenteelle 1. helmikuuta 1870. Rata rakentuikin sekä nopeasti että edullisesti, ja se valmistui kokonaisuudessaan Pietariin asti 11. syyskuuta 1870. Rakentamiskustannukset olivat 27,5 miljoonaa markkaa. Kilometrikohtaiset rakennuskustannukset jäivät puoleen Helsinki–Hämeenlinna-radan kustannuksista. Huomioitavaa kuitenkin on, että rata pengerrettiin yksiraiteiseksi, siinä missä Helsinki–Hämeenlinna-radan rakentamisessa varauduttiin toiseen raiteeseen.
Riihimäki–Pietari-rata oli heti valmistuttuaan merkittävä liikenneväylä, joka yhdisti toisiinsa Suomen ja Venäjän silloisen pääkaupungin Pietarin. Sen aikainen pituus oli 371 kilometriä.
Vaikutukset Lahteen
Lahden kylä (nyk. Lahden kaupunki) hyötyi taloudellisesta näkökulmasta ajatellen merkittävästi Riihimäki–Pietari-radasta, rautatieasemasta, sekä samassa yhteydessä Vesijärven satamaan rakennetun satamaradan tuomasta liikenteestä. Kasvavalle ja kehittyvälle Lahdelle osoittautui hyödylliseksi myös vuonna 1871 valmistunut Vääksyn kanava, joka avasi vesiliikenteen Keski-Suomesta Päijänteen ja Vesijärven kautta etelään. Keski-Suomen, Helsingin ja Pietarin yhteyksien kasvattama liikenne vaikutti omalta osaltaan Lahden kasvamiseen ensin kauppalaksi vuonna 1878 ja myöhemmin vuonna 1905 itsenäiseksi kaupungiksi. Lahti on myös edelleen vilkas rautatiekaupunki, jota vahvisti osaltaan vuonna 2006 valmistunut Kerava–Lahti-oikorata.
Radan rakentamisella on välillisesti ollut myös negatiivista vaikutusta risteys- ja läpikulkupaikaksi muodostuneeseen Lahteen. Teollisuuden ja kaupankäynnin kasvusuhdanteeseen pyrkivät voimakkaasti mukaan myös viinatehtailijat sekä -kauppiaat. Lahden nopean teollistumisen aikoihin 1870-luvun alussa rikollisuus, siveettömyys ja salakapakointi olivat saaneet aikaan sosiaalisia ongelmia, joita ei kunta sen enempää kuin valtiokaan pystyneet hoitamaan. Kylässä sanottiin olevan niin vaarallista, että ”pitäisi oikeastaan kulkea revolveri taskussa, ollakseen turvassa”.
Vaikutukset Kymenlaaksoon
Merkittävimpänä kokonaan Riihimäen ja Pietarin välisen välisen rautatien ansioista suurehkoksi kaupungiksi kasvaneena paikkakuntana voidaan pitää Kouvolaa. Siellä risteää yhteensä viidestä eri suunnasta tulevat rautatiet ja nykyisen Kouvolan keskustan alueella ei ennen rautatietä ollut asutusta lähes ollenkaan.
Kun rautatiet Kouvolasta Kuopioon vuonna 1889, Kotkaan vuonna 1890 ja Kuusankosken paperitehtaille vuonna 1892 valmistuivat, tuli Kouvolasta merkittävä risteysasema. Tämän myötä silloiseen Valkealan kuntaan kuulunut Kouvolan asemakylä alkoi kasvaa huomattavaa vauhtia. Kouvolan asemakylä itsenäistyi lopulta omaksi kunnaksi vuonna 1922 ja se sai kauppalan oikeudet vuonna 1923.
Kouvola on siis kasvanut kokonaan rautatien risteysaseman ansioista, maaseudusta keskisuureksi asutuskeskukseksi, jonka väkiluku nousi 1990-luvulle tultaessa yli 30 tuhannen.
Vuonna 2017 avatun ensimmäisen Suomen ja Kiinan välisen tavarajunayhteyden Suomen lähtöasema on Kouvola ja kaupunkiin on suunnitteilla Suomen ainoa rautatie- ja maantieterminaali.
Kouvolan lisäksi rautatien ansiosta myös Kausala, Koria, Utti ja Kaipiainen ovat kasvaneet nykyisen kokoisiksi asutuskeskuksiksi.
Nälkärata
Ahdinko vaikutti myös paikkakuntien omiin asukkaisiin. Esimerkiksi Hollolan noin 7 000:sta asukkaasta kuoli yksistään vuonna 1868 yli tuhat, mikä osaltaan vaikutti ulkopaikkakuntalaisten hautaamisen kieltämiseen Hollolan seurakunnan hautausmaahan. Nälkävuosien ja kulkutautien seurauksena Hollolan kuntaan perustettuihin neljään lastenkotiin jäi noin 400 orpolasta.
Suurten nälkävuosien aikana hätäaputyönä rakennettu rata sai lisänimitykset ”Nälkärata” ja ”Luurata”. Arvioiden mukaan pahimmillaan yhden vuoden aikana työväestä menehtyi noin 20 %. Pulan, nälän ja tautien aiheuttamien ongelmien lisäksi radanvarrelle saapunut ulkopaikkakuntalainen työväki toi toisinaan mukanaan epäjärjestystä, tappeluita, juopottelua sekä muuta epäsivistystä.
Kalusto ja liikenne
Rautatien ensimmäiset veturit olivat Englannista hankittuja höyryvetureita. Vaunut oli rakennettu läpi kuljettaviksi vaunusta toiseen matkan aikana. Yöjuniin liitettiin Helsingissä valmistettuja makuuvaunuja. Yöjunien matkaliput olivat hieman päivälippuja kalliimpia, koska vuodevaattein varustetut makuuvaunut olivat mukavuutensa tähden erittäin suosittuja. Matkalippujen hinnat eivät olleet halpoja, mutta matkan pituuteen nähden sopivia.
Keisariperheen omaan käyttöön valmistettiin erityisvaunuja, joita säilytettiin Pietarin Suomen asemalla. Keisarillisista vaunuista kolme on museoituna Suomen Rautatiemuseossa Hyvinkäällä.
Suomen asema
Radalla oli aluksi vain yksi ensimmäisen luokan rautatieasema, vuonna 1870 valmistunut Suomen asema Pietarissa, joka oli rautatien pääasema. Aseman oli suunnitellut kokenut rautatieasemien suunnittelija ja Rautatiehallinnon arkkitehti, insinööri Pjotr S. Kupinski. Tässä yksikerroksisessa asemarakennuksessa oli kaksi kerrosta korkeat paviljongit ja sen sisustukset oli koristeltu Wolmar Westlingin ja P.E.S. Dagenaerin käsialojen mukaan. Asemakokonaisuuteen kuului myös erillinen sivufasadi ja keisarilliselle perheelle varattu oma paviljonki, jonne pääsi vastavalmistunutta Finskij pereulok -katua pitkin.
Muut asemat
Rautatiellä oli lisäksi kolme toisen luokan rautatieasemaa ja 16 kolmannen luokan rautatieasemaa sekä 12 neljännen luokan rautatieasemaa. Vamelimekin ja Pietarin väliset vaatimattomat rautatieasemat oli suunnitellut Helsingin Polyteknillisessä Yliopistosta vuonna 1868 arkkitehdiksi valmistunut Wolmar Westling. Suomen puiset 3. ja 4. luokan rautatieasemat valmistettiin kuuluisan rakennuspiirtäjän Knut Nylanderin suunnitelmien mukaan.
Asemien muutoksia
Asemien kokonaisluku kasvoi 31:stä 43:een vuoteen 1910 mennessä. Joitain nimiä suomalaistettiin Suomen itsenäistyttyä ja puolestaan vuonna 1948 joidenkin asemien nimiä venäläistettiin luovutettujen nimien neuvostoliittolaistamisen yhteydessä. Nimiä ei pelkästään venäläistetty, vaan niille annettiin myös Neuvostoliiton historiaan liittyviä sisältöjä. Esimerkiksi Perkjärvestä tuli Kirillovskoje (selo) sankari V. P. Kirillovin kunniaksi.
Katso myös
thumb|right|250px|Rajajoen ylittävä Riihimäki–Pietari-radan rautatiesilta 1920-luvulla. Suomi on kuvassa vasemmalla ja Venäjä oikealla. thumb|right|250px|Riihimäki–Pietari-radan varrella sijaitseva [[Viipurin rautatieasema syyskuussa 1980.]]
Forbus
Tähän sukuun kuuluu Oulun pormestari Henrik Forbus (k. 1681)
Garcia III (Navarra)
pienoiskuva|García III Sánchez de Navarra. Kuva käsikirjoituksessa Compendio de crónicas de reyes, 1312-1325. Biblioteca Nacional de España. pienoiskuva|Navarran ja Galician väliset sodat ja taistelupaikat 1037-1054 pienoiskuva|García III Sánchez. Kuva julkaisussa Genealogia dos Reis de Portugal, 1530-1534. García III Sánchez (joskus myös García IV, esp. el de Nájera) (n. 1012 -1. syyskuuta 1054) oli Navarran (eli Pamplonan) kuningas vuosina 1035–1054. Hän oli kuningas Sancho III Suuren vanhin poika ja peri isänsä kuoltua Navarran lisäksi Kastiliasta maita Santanderista Burgokseen ja La Riojan sekä baskilaiset Álavan, Guipúzcoan ja Vizcayan provinssit. Hänen äitinsä oli Jimena Fernández (n. 970- n. 1045), Cean kreivin Fernando Bermúdezin ja kreivitär Elvira Díaz de Saldañan tytär.
García III:n nuorempi veli Ferdinand I peri osan Kastiliaa. Kun Ferdinand sai haltuunsa Leónin, veljesten välit kiristyivät ja lopulta he ajautuvat sotaan keskenään. Taistelu 1. syyskuuta 1054 päättyi Ferdinandin voittoon ja García III jäi kuolleena Atapuercan taistelukentälle Burgosiin.
García II:n kuoltua Navarran kuninkaaksi nousi hänen poikansa Sancho IV (1054–1076).
Suku ja perhe
García III avioitui vuonna 1038 Barcelonassa oksitanialaisen Stephanie de Foix'n (n. 1014-1058/1066) kanssa, joka oli todennäköisesti Bigorren ja Couseransin kreivi Bernard-Rogerin ja Bigorren kreivitär Arsinden tytär sekä mahdollisesti normandialaisen Roger I de Tosnyn leski.
Heillä oli yhdeksän lasta, jotka kaikki elivät aikuisiksi:
García III:lla oli myös kaksi aviotonta lasta, joiden äitien nimiä ei tiedetä:
Moksinjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 46 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 1,0 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 4,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Vuojoen valuma-alueeseen (14.283) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 135,3 metriä mpy.
Bella (täsmennyssivu)
Bella viittaa seuraaviin:
Ky Fanin epäyhtälö
Matematiikassa Ky Fanin epäyhtälö kuuluu seuraavasti: Olkoon kaikilla. Tällöin Epäyhtälössä pätee yhtäsuuruus jos ja vain jos kaikki x_i:t ovat yhtä suuria. Yleisempi versio epäyhtälöstä on Levinsonin epäyhtälö.
Palaeotherium
Palaeotherium  oli kavioeläinten lahkoon kuuluva suku, joka eli eoseenikaudelta oligoseenikauden alkuun. Siihen kuuluvia lajeja olivat P. curtum, P. duvalii, P. magnum, P. medium, P. mimus, P. muehlbergi ja P. parvulum. Suvun lajit olivat vaihtelevan kokoisia, mutta yleisesti ne olivat noin 1,2 metriä pitkiä. Palaeotheriumin jäänteitä on löydetty Keski- ja Etelä-Euroopasta. Se oli sopeutunut elämään metsässä. Ne pystyivät myös ylittämään pieniä soita. Ne ovat saattaneet olla laumaeläimiä.
Anna Dalassena
Anna Dalassena (n. 1025 – 1. marraskuuta 1100 tai 1102) oli bysantin keisarin Aleksios I Komnenoksen äiti. Anna oli voimakastahtoinen nainen ja osittain hänen ansiostaan Aleksioksesta tuli keisari.
Anna kuului merkittävään Dalassenosten aatelissukuun. Hän meni naimisiin keisari Isaak I Komnenoksen veljen Johanneksen kanssa.
Kun Isaak luopui vallasta olisi hän halunnut Johannesta seuraajakseen. Anna yritti ylipuhua miehensä, mutta turhaan. Lopulta Konstantinos Dukas julistettiin keisariksi. Vuonna 1067 Annan aviomies Johannes kuoli. Samana vuonna kuoli myös keisari Konstantinos. Anna asettui heti uuden keisarin Romanos Diogenesin puolelle. Kun Romanos kukistui vuonna 1071 Manzikertin taistelussa turkkilaisia vastaan nousi Konstantionoksen poika Mikael vuorostaan valtaistuimelle ja syrjäytti Romanoksen. Anna puolusti edelleen Romanosta ja sen takia hänet karkotettiin eräälle saarelle. Annan vanhin poika Manuel kuoli myös samana vuonna.
Koska valtakuntaa uhkasivat monet vaarat joutui Mikael VII kutsumaan Annan takaisin pääkaupunkiin ja tekemään hänen pojastaan Isaakista armeijan komentajan. Lopulta Annan pojat Isaak ja Aleksios kapinoivat Nikeforos Botaniatesin kanssa Mikealia vastaan ja Nikeforoksesta tuli uusi keisari.
Aleksioksesta tuli keisari vuonna 1081 kun hän ja Isaak kaappasivat vallan Nikeforokselta. Kun hän joutui lähtemään sotimaan normannia Robert Guiscardia vastaan samana vuonna jätti hän äitinsä Konstantinopoliin hallitsijaksi keisarin valtuuksin.
Perhe
Anna ja Johannes Komnenos saivat seitsemän lasta:
Rhinestone
Rhinestone, televisioesityksessä ja VHS-videojulkaisuna nimellä Rhinestone – tuhannen taalan paikka, on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut Bob Clarkin ohjaama komediaelokuva. Sen pääosia esittää muun muassa Dolly Parton ja Sylvester Stallone.
Juoni
Suosittu country-laulaja, Jake Farris (Dolly Parton), kerskailee että pystyy tekemään kenestä tahansa country-sensaation. Niinpä hän lyö vetoa liero-managerinsa, Freddy Ugon (Ron Leibman) kanssa, että hän pystyy tekemään kenestä tahansa normaalista ihmisestä country-laulajan kahdessa viikossa. Jaken voitto tietää sopimuksen purkamista manageriltaan, mutta häviö tietää muutamaa vuotta lisää sopimukseen, sekä yötä Freddyn kanssa. Freddy valitsee vastenmielisen taksikuskin, Nick Martinellin (Sylvester Stallone). Jake vie Nickin Tennesseehen oppimaan kuinka kävellään, puhutaan ja lauletaan kuten oikea country-tähti.
Yleisön vastaanotto
Dolly Parton teki elokuvan soundtrackille kaksi laulua, joista tuli hänen suuria hittejään: Tennessee Homesick Blues ja God Won't Get Ya.
Palkinnot
Elokuva oli ehdolla Golden Raspberry Awardsissa yhteensä kahdeksalle palkinnolle, joista se voitti kaksi: Huonoin näyttelijä (Stallone), sekä Huonoin laulu (Drinkinstein).
Erik Anders Crohns
Crohnsin vanhemmat olivat Kiteen nimismies, luutnantti Per Johan Crohns (k. 1805) ja Anna Maria Andersin. Hänet nimitettiin alaikäisenä Karjalan jääkäriosaston varusmestariksi 1795 ja hän sai eron tästä toimesta 1805. Crohns kävi Kuopion triviaalikoulua ja Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1808. Crohns valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi 1812 ja filosofian maisteriksi 1815. Hänet vihittiin papiksi Porvoon hiippakuntaan 1818. Crohns keräsi A. I. Arwidssonin kanssa kansanrunoutta Pohjois-Savossa vuonna 1819. Hänestä tuli teologian kunniatohtori 1840.
Crohns oli Haapaniemen topografikunnan (Haminan kadettikoulun) opettajana vuodesta 1813 ja pastorina vuodesta 1821. Hänestä tuli Helsingin kirkkoherra 1824 ja lääninrovasti 1825. Crohns jäi virkavapaalle 1855. Hän sai professorin arvonimen 1817.
Crohns oli naimisissa 1820–1838 Eva Sofia Möllerin (k. 1838) ja vuodesta 1842 Josabet Natalia Weidemanin (k. 1914) kanssa. Hänen poikiaan olivat Muhoksen Koivikon maanviljelyskoulun johtaja Alexander Crohns (1827–1900), metsänhoitaja Karl Erik Crohns (1831–1885) ja pankinjohtaja Pehr Niklas Crohns (1833–1901).
Heikki Jartti
Heikki Ilmari Jartti (22. tammikuuta 1887 Virrat – 17. tammikuuta 1951 Pihlajavesi) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Virtain Hauhuunkylän Jartissa syntyneen Heikki Jartin vanhemmat olivat maanviljelijä Robert Emanuel Jartti ja Keuruulta kotoisin ollut Johanna Harjula. Jartti valmistui kansakoulunopettajaksi Rauman seminaarista vuonna 1911 ja toimi sen opettajana Pihlajaveden aseman kansakoulussa vuoteen 1925 saakka jolloin hän ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi.
Jartin kirjallinen tuotanto alkoi näytelmillä joista ensimmäisenä ilmestyi 1920 näytelmä Opettajan emännöitsijä. Vuonna 1922 Jartti julkaisi ensimmäisen romaaninsa Pimeässä erehtyy joka sai arvostelijoilta hyvän vastaanoton. Myös seuraava Jartin romaani 1923 ilmestynyt Herra Johtaja oli arvostelumenestys. Jartti sai Alfred Kordelinin säätiöltä 7500 markan apurahan ja useita pienempiä rahapalkintoja muun muassa Suomen Kuvalehden novellikilpailusta. Jartti ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi tämän menestyksen kannustamana ja kirjoitti vuosien 1926-1937 välillä pääteoksensa ns. Saunakirjat (Joulusaunassa 1-3 ja Juhannussaunassa), joissa Jartti kuvasi humoristisesti hyvin tuntemaansa pohjoishämäläistä maalaiselämää.
Jartin syntymän satavuotispäivänä 1987 paljastettiin hänen muistolaattansa, joka on Pihlajaveden ala-asteen seinässä.
Glinka
Glinka on kylä ja pienen Glinkan piirin keskus Smolenskin alueen keskiosissa Venäjällä. Glionkan kylä sijaitsee linnuntietä noin 55 kilometriä Smolenskista itäkoilliseen; maanteitse etäisyys on kuitenkin 95 kilometriä. Kylä on Smolenskista kaakkoon johtavan sivuradan varrella ja kylässä on rautatieasema (Glinka). thumb|left|210px|Kirkko Glinkassa (2002). Vuonna 2010 kylässä asui 1 076 ja koko piirissä 2 685 henkeä.
Vulgar Display of Power
Vulgar Display of Power on vuonna 1992 julkaistu metallimusiikkiyhtye Panteran kuudes studioalbumi. Albumin julkaisijana toimi ATCO Records ja tuottajina Terry Date ja Vinnie Paul. Albumia pidetään yleisesti yhtyeen menestyneimpänä sekä yhtenä 90-luvun vaikutusvaltaisimmista metallijulkaisuista. Se sijoitettiin mm. Loudwiren listoilla "Top 11 Metal Albums of the 1990s" sekä "Top 10 Albums of 1992" sijalle yksi. Albumin tunnetuin kappale on "Walk", jonka ohella myös kappaleet "Mouth for War", "This Love" ja "Fucking Hostile" ovat hyvin suosittuja. Kappaleille "Walk", "Mouth for War" ja "This Love" on tehty lisäksi omat musiikkivideot.
Adolf Hitler
Adolf Hitler oli itävaltalaissyntyinen saksalainen poliitikko, joka nousi Saksan valtakunnankansleriksi ja johti natsihallinnon aikana 1933–1945 maata diktaattorina, Saksan valtakunnanjohtajana (Führer).
Hitlerin politiikka perustui hänen kehittämäänsä kansallissosialismina tunnettuun aatesuuntaan, joka pohjautui nationalismiin, rasistiseen rotuoppiin ja jyrkkään antisemitismiin. Johtamansa Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen avulla Hitler perusti Saksaan totalitaarisen hallinnon, jossa toisinajattelijat kukistettiin väkivalloin. Hitlerin aloittamat valloitussodat johtivat toisen maailmansodan syttymiseen Euroopassa, ja hänen hallintonsa harjoittama hirmuvalta johti rikoksiin ihmisyyttä vastaan ja holokaustina tunnettuun kansanmurhaan. Tästä huolimatta Hitler oli monien aikalaistensa kannattama ja palvoma johtaja. Hänen valtakautensa päättyi Saksan tappioon ja Hitlerin itsemurhaan keväällä 1945.
Hitler oli taitava propagandisti ja puhuja, ja hyödyntäen räikeää juutalaisvastaista propagandaa, saksalaisten keskuudessa vallinnutta tyytymättömyyttä ensimmäisen maailmansodan lopputuloksesta sekä 1920-luvun lopun talousvaikeuksia hän kohosi Saksan diktaattoriksi maaliskuussa 1933. Hänen valtakautensa alkoi Versailles’n rauhansopimuksen yksipuolisella mitätöinnillä ja sitä seuranneella asevarustelulla sekä valtiojohtoisilla teollistamishankkeilla, jotka nostivat Saksan ensimmäisen maailmansodan jälkeisestä talouskriisistä. Samalla Saksasta muotoutui yksipuoluediktatuuri.
Hitlerin aloittamat valloitussodat sytyttivät vuonna 1939 toisen maailmansodan, jonka kestäessä Saksa liittolaisineen valloitti suuren osan Eurooppaa. Sodan uhrien lisäksi Saksan hallitus järjestelmällisesti surmasi noin kuusi miljoonaa juutalaista ja miljoonia muita ihmisiä ”ei-toivottuna” pidetyn rodun, uskonnon, poliittisen vakaumuksen tai vamman vuoksi. Saksan häviön käytyä epäonnistuneen Neuvostoliiton valloitusyrityksen jälkeen väistämättömäksi Hitler teki itsemurhan bunkkerissaan puna-armeijan saartamassa Berliinin hallituskorttelissa sodan viimeisinä päivinä.
Lapsuus ja nuoruus
pienoiskuva|vasen|Adolf Hitlerin syntymäkoti [[Braunau am Innissä. Talon edessä on nykyään fasismin uhrien muistolaatta.]] pienoiskuva|upright|Hitler vauvana 1889.
Adolf Hitlerin isä Alois Hitler loi uransa Saksan ja Itävallan välisellä rajalla tullivirkailijana. Alois Hitler avioitui kolmesti, ensimmäistä kertaa Anna Glasl-Hörerin kanssa. Avioliitto oli lapseton ja erottuaan Annasta Alois nai talouden keittäjättären, Franziska Matzelsbergerin. Franziska synnytti Aloisille pojan Alois junior. Pian tämän jälkeen syntyi toinen lapsi, tytär Angela. Franziskan kuoltua 1883 tuberkuloosiin Alois avioitui piispan erikoisluvalla serkkunsa Klara Pölzlin (s. 1860) kanssa, jonka kanssa hänellä oli ollut suhde vielä toisen vaimonsa eläessä.
Alois Hitler oli luonteeltaan kova, tiukkaan kuriin ja järjestykseen uskova väkivaltainen mies. Katkeroitunut ja ajan myötä alkoholisoitunut Alois pieksi vaimoaan ja perhettään usein pienimmistäkin syistä. Alois ja Klara saivat yhdessä kuusi lasta, joista kolme ensimmäistä kuolivat alle kaksivuotiaina. Vasta neljäs, Adolf, eli pitempään. Adolfin syntyessä Alois oli 52-vuotias. Miestään 23 vuotta nuorempi Klara Pölzl puolestaan oli siisti, vakava ja ahkera nainen, joka hoiti taloutta parhaansa mukaan miellyttääkseen puolisoaan. Syvästi uskovainen Klara oli onneton ärtyisän ja väkivaltaisen Aloisin puolisona ja suri syvästi kolmea ensimmäistä vauvaiässä kuollutta lastaan. Neljännen lapsen Adolfin jälkeen perheeseen syntyivät myös Edmund, joka kuoli kuusivuotiaana tuhkarokkoon, ja Paula, joka eli sisarusparvesta pisimpään, vuoteen 1960 saakka.
Adolf Hitler syntyi 20. huhtikuuta 1889 Braunau am Innissä Itävalta-Unkarissa, Salzburger Vorstadt-kadun varrella olevan talon toisessa kerroksessa. Hänet kastettiin katolisen kirkon jäseneksi nimellä Adolfus Hitler. Pariskunta pelkäsi, ettei heidän neljäskään lapsensa sisarustensa tapaan selviäisi kovin vanhaksi; pariskunnan kuudesta lapsesta vain Adolf ja hänen nuorempi sisarensa Paula elivät aikuisikään asti. Kun hän kuitenkin jäi henkiin ja kasvoi, hemmotteli Klara poikaansa parhaansa mukaan. Lapsuudessaan Adolf joutui usein hakemaan yhä enemmän juopottelevan isänsä kotiin lähiseudun kapakoista. Kirjassaan Taisteluni (Mein Kampf) Hitler kuvaa isäänsä tiukaksi kurinpitäjäksi, jonka karskin kuoren alla piili lempeä ja perheestään huolehtiva tunnollinen mies. Yksityisesti Hitler, muistellessaan lapsuuttaan, kuvasi isäänsä todellisuudessa sadistiseksi ja väkivaltaiseksi öykkäriksi, joka kulutti perheen rahat alkoholiin.
Pieni Adolf hakikin kepeillä, vöillä ja remmeillä annettujen selkäsaunojen jälkeen lohtua ja turvaa lempeästä ja rakastavasta äidistään. Selkäsaunoista huolimatta Adolf ei alistunut, vaan pani vastaan isälleen, joka puolestaan rankaisi poikaansa aina vain kovemmin, varsinkin velipuolensa Alois juniorin karattua kotoa 14-vuotiaana. Sisaren Paulan mukaan Adolf sai selkäänsä päivittäin.
Lapsuutensa leikeissä Hitler pyrki olemaan johtaja. Hän johti joukkonsa muun muassa villin lännen taisteluihin, joihin hän sai mallin suositulta saksalaiselta lännenkirjailijalta Karl Maylta. Samoin buurisodan taistelut innoittivat Hitlerin leikkejä. Niin ikään ”seuraa johtajaa” oli Hitlerin lempileikkejä, jos hän itse sai johtaa. Vaikka Hitlerillä oli lapsena ystäviä, perhe muutti usein ja Hitler joutui toistuvasti erilleen vanhasta kaveripiiristään. Siksi hän vietti välillä yksinäisiä kausia ja joutui joskus myös tappeluihin. Ainoat Hitlerin lapsuuden paikoista, joita hän aikuisena muisteli lämpimästi, olivat Linz ja tämän lähellä sijaitseva maalaiskylä Leonding.
Kouluvuodet
pienoiskuva|vasen|130px|Piirros apotti Theoderich Hagnin vaakunasta.
Hiukan ennen kuudetta ikävuottaan Adolf laitettiin Fischlhamnin kylän kansakouluun. Siellä hän oppi lukemaan ja kiinnostui jo lukutaipaleensa alussa historiasta. Vuonna 1897 Klara laittoi hänet lambachilaiseen luostarikouluun toivoen, että Adolfista tulisi munkki. Hänet kuitenkin erotettiin, koska hänet oli saatu kiinni tupakoinnista luostarin alueella. Lambachin benediktiiniläisen apottiluostarin kirkon pääkulkuväylän varrella oli myös edesmenneen apotti Theoderich Hagnin vaakuna, jonka keskeisin piirre oli hakaristi.
Perhe muutti pian Linziin, jossa Adolf jatkoi kansakoulua pärjäten vielä hyvin. Eri opettajat ovat kuvanneet häntä eri tavoin, mikä johtuu siitä, että nuori Hitler pärjäsi lempiaineissaan piirtämisessä, historiassa ja liikunnassa hyvin, kun taas vastenmieliset aineet hän läpäisi rimaa hipoen. Pääsääntöisesti opettajien mukaan Hitler oli asenteellinen, omapäinen ja uhmakas, mutta toisaalta ujo ja haaveileva. Vuonna 1900 Alois asetti vastentahtoisen poikansa oppikouluun ja toivoi hänestä tulevan itsensä lailla valtion virkamiehen. Aloisilta tämä oli kuitenkin jonkinlainen huolen ja ohjauksen osoitus poikaansa kohtaan, sillä oppikoulu vaati taloudellista sijoitusta.
Kansallinen koulutus
Taisteluni-kirjassaan Hitler kuvailee ensimmäisiä kouluvuosiaan tärkeiksi kansallisen identiteettinsä määrittelemisen kannalta. Eri kansallisuusaatteitten villitsemässä 1800–1900-lukujen vaihteen Itävallassa Saksan vastaisella rajalla ihailtiin eniten juuri saksalaisuutta. ”Saksalainen poika, älä unohda olevasi saksalainen” ja ”Tyttö, muista, että sinusta pitää tulla saksalainen äiti” olivat aikansa isku- ja oppilauseita, joita viljelivät muun muassa innokkaimmat opettajat. Erityisellä lämmöllä Hitler muistelee oppikoulun historianopettajaansa tohtori Leopold Pötschiä, jonka Saksan historiasta pidetyt oppitunnit olivat hänelle ikimuistoisia. Muutoin Hitler vihasi kouluaan ja varsinkin isänsä ajatusta tulevaisuudestaan virkamiehenä. Piirtämistaidoistaan äidiltään, tovereiltaan ja opettajiltaan kehuja saanut Hitler oli vakuuttunut halustaan tulla taiteilijaksi. Hänellä oli kyky katsoa rakennusta ja tallentaa se myöhemmin paperille yksityiskohtaisen tarkasti.
Onnen päivät
Kubizekin mukaan Hitler myös rakastui nuoreen naiseen nimeltä Stephanie Jansten, jolle hän kirjoitti useita rakkausrunoja, mutta jonka kanssa hän ei koskaan edes keskustellut. Hitler selitti parin viestivän pelkin katsein, mutta Stephanie menikin naimisiin nuoren ratsuväenupseerin kanssa. Tapahtuneen masentama Hitler suunnitteli jopa itsemurhaa, jonka hän suorittaisi Stephanien kanssa. Kuultuaan toisen maailmansodan jälkeen ihailijastaan Stephanie oli järkyttynyt, mutta muisti saaneensa oudon ja nimettömän kosiokirjeen.
Hitler toipui kuitenkin onnettomasta rakkaudesta nopeasti, otti pianotunteja, luki, sepitti runoja ja maalasi. Myöhemmin Hitler kuvailikin huoletonta aikaa Linzissä elämänsä onnellisimmaksi. Ainoa elämäniloa himmentävä seikka oli äidin sairastelu: Klaralla todettiin rintasyöpä ja hänet leikattiin tammikuussa 1907. Klaran päästyä sairaalasta Hitler hoiti äitiään, siskoaan ja perheen taloutta. Kun äiti loppukesään mennessä näytti voivan paremmin, Hitler jätti äitinsä sisarensa Paulan hoiviin ja matkusti Wieniin pääsykokeisiin.
Vuodet Wienissä
pienoiskuva|Adolf Hitler, Maria ja Jeesus-lapsi, 1913.
Jussi-palkinnot 1980
Jussi-palkinnot 1980 jaettiin 26. toukokuuta 1980 elokuvateatteri Gloriassa. Palkinnot jaettiin elokuville, jotka olivat saaneet ensi-iltansa aikavälillä 1. maaliskuuta 1979 – 29. helmikuuta 1980.
Adolf Hitler
Äidin kuolema
pienoiskuva|upright|Adolf Hitlerin äiti, Klara Hitler. Vuosi toi lisää murheita. Hitler matkusti takaisin Linziin pitämään huolta äidistään, jonka terveydentila heikkeni. Hitlereiden juutalainen perhelääkäri Eduard Bloch kuvaili Adolfin huolenpitoa myöhemmin vuonna 1938: ”Hän oli mitä hellimmin kiintynyt äitiinsä ja tarkkaili tämän jokaista liikettä voidakseen auttaa häntä pienimmissäkin asioissa”. Hitlerin äiti kuoli muutamaa päivää ennen jouluaattoa. Tohtori Bloch muisteli, ettei 40-vuotisen uransa aikana nähnyt toista niin surun murtamaa nuorta miestä, eikä ottanut kuin pienen palkkion tavallisesti kalliista hoidosta. Hitler oli tästä Blochille ikuisesti kiitollinen ja suojeli häntä poikkeustapauksena myöhempien juutalaisvainojen aikana.
Ian Single
Ian Single (s. 7. huhtikuuta 1947 Dartford, Englanti) on brittiläinen miekkailija. Single kilpaili vuoden 1972 kesäolympialaisissa miekkailussa edustaen Isoa-Britanniaa.
Adolf Hitler
Äidin kuolema
Loppukesästä 1908 Hitler haki taideakatemiaan toistamiseen, muttei onnistunut tälläkään kertaa. Kubizek vuorostaan menestyi musiikkiopinnoissaan ja kerran palatessaan Linzistä Kubizek huomasi Hitlerin muuttaneen ilmoittamatta pois heidän yhteisestä asunnostaan. Syy oli osittain heikentyneessä rahatilanteessa, mutta ratkaiseva tekijä oli Kubizekin mielestä se, ettei menestymätön Hitler enää kokenut olevansa auktoriteetti ystävyssuhteessa.
Taiteilija
Euroopassa elettiin vaikeita aikoja ja unelmiensa lisäksi molemmat vanhempansa menettänyt Hitler ajautui pummiksi. Hän nukkui puistonpenkeillä ja söi hyväntekeväisyyskeittiöiden soppajonoissa. Talvisin hän asui asuntolassa ja köyhien yhteisasumuksissa. Michael Burleigh arvioi näiden kokemusten jäädyttäneen lopullisesti Hitlerin inhimilliset tunteet. Hitler alkoi kohota aallonpohjasta päästyään kaupungin yömajasta laadukkaampaan miesten asuntolaan, joka oli rahoitettu Rothschildin kaltaisten sukujen hyväntekeväisyydellä. Elantonsa Hitler sai tekemällä vesi- ja öljyvärimaalauksia Wienin nähtävyyksistä, joita hän ja hänen asuntolatoverinsa Reinhold Hanisch myivät. Myynnillä ja satunnaisilla tilaustöillä he tulivat kohtuullisesti toimeen. Vuonna 1910 Hitler saattoi vuokrata pienen huoneiston ja hänen sanotaan ostaneen ainoastaan parasta laatua olevia värejä, siveltimiä ja kankaita. Yhteistyö Hanischin kanssa katkesi, kun Hitler ilmoitti poliisille Hanischin varastaneen häneltä pari maalausta. Myöhemmin, ennen natsien valtaannousua Hanisch yritti kostaa tuomioksi saamaansa viikon vankeutta kertomalla lehdistölle skandaalinkäryisiä, mutta väritettyjä tai keksittyjä tarinoita Hitlerin elämästä Wienissä.
Kirjassaan Taisteluni Hitler kertoi poliittisen ajattelunsa ja antisemitisminsä heränneen Wienissä. Siellä hän olisi myös ensimmäistä kertaa ymmärtänyt rodullisen ja kansallisen paremmuutensa. On kuitenkin epävarmaa tapahtuivatko asiat juuri näin, sillä kirjaa ei voi pitää kaikilta osin luotettavana lähteenä. Se on kirjoitettu poliittiseksi muistelmaksi tilanteessa, jolloin Hitler luultavasti koki tarvetta propagoida tekstillään. Wienissä Hitlerillä oli myös juutalaisia ystäviä, joista eräälle hän antoi talven lähestyessä päällystakkinsa. Myös monet hänen asiakkaistaan olivat juutalaisia, kuten myös hänen taulujensa uusi välittäjä unkarilainen kauppias Neumann. Hitler oli kuitenkin kyllästynyt heikkona pitämäänsä Habsburgien Itävaltaan, jonka ”Babylonin kaltaisessa rodullisesti ja kansallisesti sekasortoisessa pääkaupungissa” hän ei ollut kokenut muuta kuin pettymyksiä ja kurjuutta. Hitler, joka ei tuntenut Itävaltaa kohtaan lojaaliutta, oli vuonna 1909 jättänyt menemättä asevelvollisuuskutsuntoihin ja tiesi kutsuntaviranomaisten etsiskelevän häntä. Niinpä täytettyään 24 vuotta ja saatuaan osuutensa isänsä perinnöstä hän pakkasi tavaransa ja lähti toukokuussa 1913 ”todellisen kansansa” luokse Müncheniin, Saksaan.
Münchenissä ennen suurta sotaa
Keväällä 1913 Hitler muutti Baijerin pääkaupunkiin Müncheniin, Schwabingin alueelle. Hitler maalasi yhä elääkseen, luki ja kirjoitti runoja. Münchenissä hän tunsi voivansa hengittää ja tulla taloudellisestikin toimeen paremmin kuin kalliimmassa Wienissä. Hitler vietti puolittaista erakkoelämää yksinkertaisessa huoneistossaan, mutta iltaisin hän kävi pitkiä keskusteluja politiikasta vuokraisäntänsä kanssa, joka kertomansa mukaan seurasi Hitlerin pitkiä ja kiihkeitä yksinpuheluja hämmentyneesti ihaillen.
Luterilaisuuden perustajan Martti Lutherin näkemykset juutalaisista olivat parhaiten esillä juuri Münchenissä. Siellä toimivat erilaiset poliittiset liikkeet, ryhmät ja salaseurat, joista monet olivat luonteeltaan hyvin antisemitistisiä. Mikäli Hitlerin juutalaisvastaisuus ja inho marxismiin olivat syttyneet Wienissä, täällä ne saivat varmasti lisää pontta. Hitler seurasi vielä enimmäkseen kuitenkin Saksan sisä- ja ulkopolitiikkaa, sekä Saksan ja Itävallan välisiä suhteita.
Itävallan armeija tavoitti Hitlerin tammikuussa 1914 ja vaati tätä tulemaan kutsuntalääkärintarkastukseen. Helmikuussa Hitler matkusti vastahakoisesti Salzburgiin, jossa vetosi vanhaan keuhkotautiinsa niin uskottavasti, että kutsuntalääkäri totesi hänet kelpaamattomaksi palvelukseen. Kesäkuussa tuli uutinen, että Itävallan kruununperillinen Franz Ferdinand oli murhattu Sarajevossa. Hitler oli innoissaan ensimmäisen maailmansodan syttymisestä ja halusi palvella nimenomaan Saksan eikä Itävallan armeijassa. Hitler ilmeisesti ilmoittautui lähimmällä kutsuntapaikalla, jossa hänen kansalaisuuttaan ei kysytty.
Ensimmäinen maailmansota
pienoiskuva|Hitler rintamatovereidensa kanssa (istumassa äärimmäisenä oikealla). pienoiskuva|Hitlerin rintamatoverilleen Karl Lanzhammerille 19. joulukuuta 1916 Münchenistä lähettämä postikortti. Münchenin Elisabetinkoulun kasarmilla annetun vajaan kolmen kuukauden koulutuksen jälkeen Hitler saapui lokakuussa 1914 rintamalle Baijerin 16. reservijalkaväkirykmentin, komentajansa mukaan nimetyn ”Listin rykmentin” ensimmäiseen komppaniaan. Hitler sai tulikasteensa vielä saman kuukauden 29. päivän aamuna Lillen laitamilla Pohjois-Ranskassa. Runsasta kuukautta myöhemmin, joulukuun 2., hänet palkittiin urheudesta lähettinä vihollistulen alla Wytschaeten taistelussa toisen luokan rautaristillä. Entiselle vuokraisännälleen hän kirjoitti sen olleen elämänsä onnellisin päivä.
Hitler palveli vaikeissakin tilanteissa ensiluokkaisesti ja sai kiitoksia useilta komentajiltaan sodan aikana ja sen jälkeen. Juoksuhautojen Hitler oli upseerien ja rintamamiesten muistoissa toverillinen, harkitseva, erityisen urhea, reipas ja altis vapaaehtoinen. Toisin kuin kouluaikoina hän ei niskuroinut eikä kyseenalaistanut käskyjä. Kaikesta huolimatta jo ensimmäisenä vuonna saavutettu ylennys korpraaliksi jäi Hitlerin ainoaksi. Tähän olivat syynä puuttuvat johtajanominaisuudet, yleensä epäsotilaallinen käytös ja huolittelematon univormu.
Michael Burleigh’n mukaan sotakokemukset raaistivat entisestään Hitlerin persoonaa.
pienoiskuva|vasen|80px|Ensimmäisen luokan rautaristi. Elokuussa 1918, lähes neljän sotavuoden jälkeen, Hitler palkittiin ensiluokkaisesta palveluksesta rivimiehille harvoin myönnetyllä ensimmäisen luokan rautaristillä. Tällä mitalilla palkittiin sodan aikana 220 000 henkilöä. Vertailun vuoksi II luokan rautaristin sai 5,5 miljoonaa henkilöä. Erään kertomuksen mukaan mitalin myöntämiseen ja pian saatuun lomaan saattoi vaikuttaa muutamaa viikkoa aiemmin Courthiezyssa tehty uroteko, jossa Hitler raahasi kranaatin pahoin haavoittaman komppanianpäällikön takaisin omien linjoille. Tämä mitali myönnettiin rykmentin adjutantin, Hugo Guttmanin esityksestä. Tarina ei tiettävästi pidä paikkaansa, vaan se mielletään osoitukseksi Hitlerin sotilasuran ympärille kansallissosialismin aikakaudella kerääntyneestä mytologiasta ja yksityiskohtien tarkoituksellisesta vääristelemisestä. Todennäköisesti Hitler sai kunniamerkkinsä rykmenttinsä adjutantin esityksestä suoritettuaan taistelulähettitehtävän, jota pidettiin yleisesti sekä tavallisena että vaarallisena. Helsingin yliopiston tutkijatohtorina toimineen Oula Silvennoisen mukaan ”rautaristin I luokkaa jaettiin suhteessa selkeästi enemmän Hitlerin kaltaisille esikuntajoukoille kuin rintamasotilaille, eikä sen saamisen taustalla ollut niinkään taistelukentällä osoitettu urheus, vaan läheisyys kunniamerkkejä myöntäviin esikuntiin.”
Haavoittumiset
Sodan aikana Hitler osallistui länsirintamalla noin 40 taisteluun, mukaan lukien Ypres, Fromelles, Messines, Wytschaeten, Somme, Artois, La Basse, Arras, Chemin des Dames, Marne ja La Montagne. Hän haavoittui kahdesti, ensimmäisen kerran jalkaan lokakuussa 1916. Melko tarkkaan kaksi vuotta myöhemmin Ypresin edustalla Wervickin eteläpuolella englantilaiset ampuivat kaasukranaatteja yön ajan rintamalle. Hitler kesti yön kaasunaamarinsa turvin, mutta sai viimein aamulla keltaristikaasumyrkytyksen. Hän menetti näkönsä tilapäisesti. Pasewalkin sotasairaalaan kuljetettu Hitler pelkäsi menettävänsä näkönsä kokonaan ja oli ajoittain hysteerinen. Sairaalan psykiatrin Edmund Robert Forsterin mukaan hänen näönmenetyksensä saattoi johtua psykologisista syistä. Forster analysoi Hitlerin myös psykopaatiksi.
Sodan jälkeisessä Saksassa
Hitlerin palatessa Müncheniin Baijeria hallitsi sosiaalidemokraattien muodostama ja radikaalin juutalaisen Kurt Eisnerin johtama vallankumouksellinen väliaikaishallitus; sotilaskasarmeilla pitivät valtaa vallankumoukselliset sotilasneuvostot. 30-vuotias Hitler, jolla ei ollut selkeitä tulevaisuudensuunnitelmia, päätti jäädä toistaiseksi sotilaspalvelukseen. Ansioituneena veteraanina hän saattoi pysyä armeijassa, joka supistettiin 100 000 mieheen Versailles’n rauhan vaatimusten mukaan.
Radikaalein vasemmisto pyrki jatkamaan vallankumousta Saksassa ja keväällä 1919 kommunistit perustivat muutaman viikon ikäiseksi jääneen Baijerin neuvostotasavallan, jonka vastavallankumoukselliset Freikorps-joukot toukokuussa kukistivat. Hitler oli sodan jälkeen aluksi pari kuukautta vartijana Traunsteinin sotavankileirillä ja tammi–helmikuusta 1919 alkaen vartiotehtävissä Münchenin kaupungilla. Hän toimi jonkin aikaa komppaniansa luottamusmiehenä, mahdollisesti helmikuusta lähtien, ja neuvostotasavallan aikana hänet valittiin 15. huhtikuuta sotilasneuvoston vaalissa pataljoonan varaluottamusmieheksi, mikä tarkoitti periaatteessa vallankumoushallintoon osallistumista. Tämä herätti myöhemmin huhuja, että hän olisi ollut tuolloin sosiaalidemokraattien tukija. Todellisuudessa Hitler kuitenkin inhosi koko ajan vallankumousta ja lienee osallistunut sotilasneuvostotoimintaan lähinnä opportunistisista syistä. Hän ei osallistunut neuvostotasavallan kukistamiseen, mutta oli nopeasti sen jälkeen ilmiantamassa kumousta tukeneita sotilastovereitaan.
München oli nyt sotilashallinnon alainen ja armeija järjesti ”antibolševistisia” puhujakursseja propagandisteiksi koulutettaville sotilaille, joiden oli tarkoitus kitkeä kumoukselliset ajatukset miehistön keskuudesta. Kesäkuussa kapteeni Karl Mayr määräsi vastavallankumouksellisena tunnetun Hitlerin ensimmäiselle näistä kursseista. Kurssilla Hitler kuuli muun muassa Gottfried Federin innostavan luennon ”korko-orjuuden” murtamisesta ja huomasi ensi kertaa kykenevänsä itse vaikuttamaan puhujantaidoillaan muihin. Kurssin aikana Hitlerissä heräsi ajatus poliittisesta urasta. Mayr vakuuttui Hitlerin kyvyistä ja nimitti hänet poliittiseksi koulutusupseeriksi Reichswehrin sotilasleirille Lechfeldiin. Hitlerin pitämien puheiden ja esitelmien sanotaan saaneen helposti sotilaiden mielenkiinnon. Hän hyökkäsi puheissaan mielellään varsinkin juutalaisia vastaan ja Mayr alkoi pitää häntä aiheen asiantuntijana. Hitleristä tuli vähäksi aikaa Mayrin oikea käsi.
Armeijan vakoilija liittyy puolueeseen
pienoiskuva|Hitlerin henkilökohtainen puolueen jäsenkirja. Vallankaappausten pelossa armeija tarkkaili Münchenissä tapahtuvaa poliittista toimintaa. Urkkijana toiminut Hitler määrättiin vakoilemaan erään pienpuolueen toimintaa. Kun hän osallistui 12. syyskuuta 1919 sivustakatsojana Saksan työväenpuolueen DAP:n (Deutsche Arbeiterpartei) kokoukseen Sterneckerbräu-ravintolassa, paikalla oli lähes koko puolueen jäsenistö, 23 henkilöä. Alkuun järjestettiin kolehti, jolla pyrittiin kartuttamaan puolueen kassaa, jossa ennestään oli muutama kymmenen markkaa. Hitler seurasi kokousta ikävystyneenä kunnes erään professori Baumannin puheenvuoro, jossa vaadittiin Baijerin eroa Saksasta, pakotti hänet lausumaan oman mielipiteensä. Kiihkeän puheenvuoron jälkeen hämmentynyt professori vetäytyi ja Hitler kääntyi kannoillaan poistuakseen. Hitlerin puhevoimasta lumoutunut puolueen puheenjohtaja Anton Drexler sujautti hänelle kirjoittamansa lehtisen ja ehdotti puolueeseen liittymistä.
Kasarmilla Hitler kirjoitti kokouksesta raportin, johon hän oli hahmotellut lisäksi omia poliittisia ajatuksiaan. Mayr luki ihastuneena raportin ja pyysi Hitleriä täsmentämään joitain ajatuksiaan juutalaisista. Hitler kirjoitti juutalaismietintönsä, jossa hän vaati juutalaisten täydellistä poistamista saksalaisesta yhteiskunnasta. Hitler sai pian kutsun DAP:n seuraavaan kokoukseen, ja lisäksi tiedon, että hänet oli jo liitetty puolueeseen jäsennumerolla 55. Hitler oli ajatellut perustaa oman puolueensa, mutta päättikin tehdä DAP:sta mieleisensä. Myöhemmin jäsenkirjaan kirjoitettiin numero 555, sillä puolue halusi vaikuttaa suuremmalta kuin se oli. Hitler itse mainitsee kirjassaan oikean jäsennumeron olleen 7. Hän kuitenkin piti päätöstään puolueeseen liittymisestä elämänsä merkittävämpänä. Jäsenenä oli myös vanhempi äärioikeistolainen ja antisemitistinen runoilija Dietrich Eckart, jolla oli suuri vaikutus Hitlerin vielä kehittyvään poliittiseen ideologiaan. Hitler, joka aikaisemmin oli ahminut kaikenlaista kirjallisuutta, luki nyt mieluiten poliittisia ja yhteiskunnallisia tekstejä.
Karl Mayr väitti myöhemmin määränneensä Hitlerin liittymään DAP:n jäseneksi, jolloin ratkaisu ei olisikaan ollut Hitlerin oma. Käytännöstä poiketen Hitlerin ei tarvinnut erota armeijasta puolueeseen liityttyään ja hän saattoi näin nauttia armeijan palkkaa aloitellessaan uraansa poliittisena agitaattorina. Hitler vapautettiin armeijan palveluksesta vasta 31. maaliskuuta 1920.
Poliitikko syntyy
pienoiskuva|upright|Hitler 1920-luvun alussa. Puolueen nimi vaihdettiin 1920 Saksan kansallissosialistiseksi työväenpuolueeksi. Hitler suunnitteli sille myöhemmin kuuluisaksi tulevaa rekvisiittaa tervehdyksistä, hakaristisymboleista ja -lipuista lähtien. Hitlerin Ernst Hanfstaenglilta lainaamilla rahoilla puolue perusti oman lehden, Völkischer Beobachterin, jonka päätoimittajaksi tuli hänen ystävänsä Eckart. Alkuun jäsenmäärän kasvu oli hidasta, mutta Hitler ei lannistunut. Hän kehitti puhetaitojaan ja käytti hyväkseen jokaisen mahdollisuuden saada huomiota. Hitler laati Drexlerin ja Eckartin kanssa 25-kohtaisen kansallissosialistisen puolueohjelman. Erityisesti Versailles’n ”häpeärauhan” purkaminen vetosi aikalaisyleisöön.
Puolueen johtajaksi
Vähitellen räiskyvästä ja energisestä Hitleristä tuli puolueen keulahahmo. Hitlerin ollessa vierailulla Berliinissä, kasvavasta yksinapaisuudesta huolestunut Anton Drexler ja muut perustajajäsenet yrittivät heikentää hänen valtaansa puolueessa kirjoittamalla syytekirjelmän, jossa Hitleriä syytettiin diktatorisista otteista ja jopa juutalaismaisesta toiminnasta. Hitler teki tästä teeman julkisessa kokouksessa ja Drexler joutui eroamaan. Kirjassaan Hitler kuvasi Drexleriä yksinkertaiseksi työläiseksi, armeijaa käymättömäksi ja sotaa kokemattomaksi, lahjattomaksi puhujaksi, intohimottomaksi ja liian heikoksi johtamaan puoluetta, jonka johtoon kaivattiin miestä, joka on ”nopea kuin vinttikoira, sitkeä kuin nahka ja kova kuin Kruppin teräs”.
Hitlerin voimakkaan esiintymisen avulla natsiaate veti puoleensa myös muita tulevia kuuluisuuksia, kuten Hermann Göringin, Joseph Goebbelsin, Ernst Röhmin ja Rudolf Hessin. Kustantaja Ernst Hanfstaenglin avulla Hitler tutustui varakkaaseen väestönosaan, jolta puolue saikin taloudellista tukea. Inflaatio alkoi vaikuttaa kansalaisten elämään ranskalaisten suorittaman Ruhrin miehityksen aikoihin vuonna 1921. Tämä toi Hitlerille rutkasti lisää kannatusta ja puolueesta alkoi tulla merkittävä tekijä Baijerissa, kun myös arvostettu kenraali Erich Ludendorff liittyi sen tukijaksi. Hitler alkoi kerätä kannatusta muuallakin Saksassa. Puoluejohtajan henkivartiokaartiksi 1920 perustettu Ernst Röhmin johtama Sturmabteilung (SA) laajeni puolueen omaksi pienarmeijaksi.
Oluttupavallankaappaus
pienoiskuva|Hitlerin kapinallisia Münchenin raatihuoneen edustalla. pienoiskuva|Landsbergin vankilan sisäänkäynti vuonna 2006. Hitlerin suuresti ihailema fasistijohtaja Benito Mussolini kaappasi vallan Italiassa vuonna 1922. Seuraavana vuonna Baijerin kolmijäseninen osavaltiohallinto (niin kutsuttu Baijerin triumviraatti) riitaantui Berliinin kanssa ja alkoi Hitlerin myötävaikutuksella suunnitella vallankaappausta koko maassa. Triumviraatti vastusti natseja periaatteessa, mutta käytännössä joutui ottamaan heidät huomioon poliittisena tekijänä. Hitler, innoittuneena Mussolinin menestyksestä päätti ottaa vallankaappauksen omiin käsiinsä.