cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karbamoyylifosfaatti
Biokemia
Karbamoyylifosfaatti osallistuu myös pyrimidiinirenkaan sisältävien yhdisteiden synteesiin, joka tapahtuu sytosolissa. Normaalisti karbamoyylifosfaatti ei kykene läpäisemään mitokondrion ulkokalvoa, mutta yhdisteen konsentraation kasvaessa osa karbamoyylifosfaatista pääsee myös sytosoliin. Suurin osa sytosolin karbamoyylifosfaatista muodostuu kuitenkin karbamoyylifosfaattisyntetaasi II-entsyymin syntetisoimana ja tällöin ammoniakin lähteenä toimii glutamiiniaminohappo. Sytosolissa karbamoyylifosfaatti reagoi aspartaamihapon kanssa muodostaen karbamoyyliaspartaamihappoa aspartaattitranskarbamylaasin katalysoimana. Muodostuneesta yhdisteestä tuotetaan edelleen oroottihappoa ja pyrimidiinirakenteen sisältäviä yhdisteitä.
Hugo-palkinto
Hugo-palkinto on vuosittain jaettava tieteis- ja fantasiakirjallisuuden palkinto. Palkinto on nimetty Hugo Gernsbackin mukaan. Palkinnot jaetaan useissa eri luokissa. Palkinnon voittajat valitaan vuosittain World Science Fiction Convention -tapahtuman yhteydessä. Palkintojenjakoseremonia on WorldConin päätapahtuma ja sen jäsenet valitsevat sekä voittajan että ehdokkaat Hugo-palkinnon saajaksi. Hugo-palkintoja on jaettu vuodesta 1953 lähtien.
Valinnassa käytetään IRV-vaalitapaa, jossa kukin äänestäjä asettaa ehdokkaat järjestykseen. Mikäli joku saa enemmistön ensimmäisiä sijoja, hän voittaa. Muutoin vähiten ääniä saanut ehdokas eliminoidaan ja hänen äänensä jaetaan uudelleen äänestäjien seuraavalle ehdokkaalle. Prosessia jatketaan kunnes joku jäljellä olevista ehdokkaista saa enemmistön.
Alkuperäisen palkinnon ovat suunnitelleet Jack McKnight ja Benedict Jablonski (tunnetaan myös nimellä Ben Jason).
Historia
"Parhaita" on äänestetty vuonna 1939 järjestetystä ensimmäisestä WorldConista lähtien, mutta ensimmäiset palkinnot jaettiin vasta 11. WorldConissa (Philcon II, Philadelphia 1953). Palkinnot olivat Hal Lynchin ideoimia ja ne koostuivat teräksisestä raketista pyöreällä puualustalla. Niistä ei alun perin pitänyt tulla vakinaista tapaa WorldConiin, mutta 13. WorldConissa (Cleveland, 1955) fyysisistä palkinnoista päätettiin tehdä pysyviä. Massatuotantoon sopivan uuden mallin suunnitteli Benedict Jablonski. Se oli pääpiirteiltään samankaltainen kuin alkuperäinen palkinto, mutta neliön muotoisella alustalla. Alkujaan palkintoa kutsuttiin Science Fiction Achievement Awardiksi, ja Hugo-palkinto oli sen epävirallinen, mutta tunnetumpi nimi. Vuodesta 1993 alkaen tästä lempinimestä tuli myös palkinnon virallinen nimi.
Monacon Grand Prix 1991
Monacon Grand Prix 1991 oli 504. Formula 1 -osakilpailu. Se ajettiin 12. toukokuuta 1991 Monte Carlossa. Kilpailun voitti jälleen brasilialainen Ayrton Senna. Senna oli nyt voittanut kaikki kauden neljä kilpailua ja startannut niihin kaikkiin paalulta. Nigel Mansell avasi kauden pistetilinsä ollessaan toinen.
Hugo-palkinto
Palkintokategoriat
Vuoteen 1960 asti Hugo-palkintokategoriat muuttuivat vuodesta toiseen. Nykyiset kategoriat ovat:
Muut palkinnot
WorldCon jakaa myös John W. Campbell -palkinnon parhaalle uudelle kirjailijalle. Palkintoa tukee Analog Science Fiction and Fact -lehti, jonka päätoimittajana John W. Campbell toimi. Palkinto ei muodollisesti ole Hugo, vaikka se jaetaankin samassa seremoniassa ja siitä äänestetään samalla tavalla. Palkintoa ei pidä myöskään sekoittaa täysin toisen tahon parhaalle scifi-romaanille jakamaan John W. Campbellin muistopalkintoon.
Sika vai Sokrates
Sika vai Sokrates: kirjoituksia kaipauksesta, kirkosta ja karaokesta on Torsti Lehtisen vuonna 2009 ilmestynyt kirjoituskokoelma, jonka julkaisi Minerva.
Hvittorp
thumb|300px|right|Hvittorpin päärakennus järven suunnasta
Hvittorp on huvila Kirkkonummella, lähellä Vitträsk-järveä. Huvila valmistui vuonna 1904, ja on kuulunut vuodesta 1963 lähtien Espoon seurakuntayhtymälle. Sen suunnitteli arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren, Saarinen oululaissyntyiselle apteekkari ja musiikkikustantaja Robert Emil Westerlundille, joka oli muuttanut perheineen vuonna 1896 Helsinkiin. 1900-luvun alussa Suomen arkkitehtuurissa vaikutti kansallisromanttinen tyyli, jota myös Hvittorp edustaa. Arkkitehdit suunnittelivat myös itselleen kodin saman järven rannalle ja nimesivät sen Hvitträskiksi.
Hvittorp lausutaan [vi:ttorp], sanan alku vanhahtava hvit eli vit, valkoinen (ei vittorp).
Lähteet
60.17508°N, 24.48942°W
Ilovaiskin taistelu
Ilovaiskin taistelu tai Ilovaiskin motti (kotel) oli 6.–29. elokuuta 2014 käyty taistelu Ilovaiskin kaupungin hallinnasta Itä-Ukrainan sodassa. Taistelu alkoi Ukrainan asevoimien terrorisminvastainen operaation eli ATO-joukkojen yrityksellä vallata Itä-Ukrainan kapinallisten hallussaan pitämä rautateiden tärkeä solmukohta Ilovaisk. Kaupungin eristäminen ja valtaus kuitenkin epäonnistuivat ja 24. elokuuta Ukrainaan edenneet Venäjän armeijan joukot mursivat ukrainalaisten asemat kaupungin alueella ja noin 1 000 ukrainalaista jäi eristyksiin niin sanottuun Ilovaiskin kattilaan. Ukrainalaiset neuvottelivat venäläisten kanssa vetäytymisestä, joka alkoi yhteisymmärryksen jälkeen 29. elokuuta. Joukkojen vetäytyessä ne joutuivat kuitenkin jälleen venäläisjoukkojen tulen alle ja ukrainalaiset menettivät suurimman osan raskaasta kalustostaan ja satoja miehiä haavoittuneina ja kaatuneina. Taistelujen jälkeen 5. syyskuuta astui voimaan Minskin sopimuksen mukainen tulitauko.
Tausta
Ennen Ilovaiskin taistelua sotatoimet Itä-Ukrainassa olivat jatkuneet kolme kuukautta. Elokuun alussa 2014 Ukrainan asevoimien terrorisminvastainen operaatio eli ATO (Антитерористична операція) oli edennyt Itä-Ukrainan kapinallisten ns. Donetskin ja Luhanskin kansantasavaltojen huhtikuussa valtaamille alueille. Ilovaisk oli noin 16 000 asukkaan kapinallisten hallussaan pitämä tärkeä rautateiden solmukohta. Ukrainalaisten hyökkäys tähtäsi Ilovaiskin valtaukseen ja kapinallisten Donetskin ja Luhanskin kaupunkien eristämiseen toisistaan. Ilovaiskin ja ukrainalaisen valtatie 21 valtaaminen Zuhresissa ja H'artsyzkissä olisi merkinnyt myös Donetskin huoltoreittien katkaisemista.
Hyökkäystä varten koottiin sektori B:n komentaja kenraaliluutnantti Ruslan H’omtšakin alainen hieman alle 700 miehen vahvuinen osasto 51. mekanisoidun prikaatin vahvennettu komppania, pienempiä osastoja 93. mekanisoidusta prikaatista ja 17. panssariprikaatista, sekä kansalliskaartin 39. ja 40. paikallispuolustuspataljoonasta ja sisäministeriön alaisista vapaaehtoispataljoonista. Näiden joukkojen lisäksi hyökkääjien oikeaa siipeä tuki kenraali Petro Lytvynin alaisen sektori D:n joukkoja. Yhteensä taistelun alussa ukrainalaisten puolella oli 1 000–2 000 sotilasta, joiden tukena oli joitakin kmmeniä tykkejä. Ukrainan ilmavoimat eivät osallistuneet taisteluun merkittävästi, koska kapinallisilla oli vahva ilmatorjunta-aseistus. Ukrainalaisten tietojen mukaan Ilovaiskissa piti olla vain 50–60 kapinallistaistelijaa ilman huomattavia puolustusvarusteluja.
Kapinallisten puolella tuleviin taisteluihin osallistuivat niin sanottujen Novorossijan asevoimien yksiköt Oplot, Somalija, Sparta ja Vostok. Taistelun venäläiset joukot muodostuivat todennäköisesti 98. maahanlaskudivisioonan 331. rykmentistä, 9. moottoroidusta jalkaväkiprikaatista, 18. moottoroidusta jalkaväkiprikaatista ja 106. maahanlaskudivisioonasta.
Taistelujen alku
thumb|vasen|Eteneviä ukrainalaisia sotilaita elokuussa. Taistelut Ilovaiskin kaupungin lähellä alkoivat 6. elokuuta 2014. Ensimmäiset paikallispuolustuspataljoona Krivbasin tekemät hyökkäykset kohti kaupunkia torjuttiin. 10. elokuuta seurasi voimakkaampi yritys saartaa Donetsk. Pataljoona Kryvbas ja 51. mekanisoidun prikaatin komppania eristi Ilovaiskin ja perusti sen ympärille taistelu- ja rynnäkköpanssarivaunuilla vahvennettuja tukikohtia. Vapaaehtoispataljoonat Donbas, Šah'tarsk ja Azov yrittivät hyökkäystä itse kaupunkiin, mutta hyökkäys pysähtyi nopeasti muutaman kilometrin päähän. Samaan aikaan pohjoisessa ATO yritti vallata Zuhresin ja H'artsyzkin risteysalueen, mutta tämäkin hyökkäys pysähtyi 12. elokuuta mennessä. Kaupunkia saartaneet joukot joutuivat suorien hyökkäysten ja väijytysten kohteeksi niiden pitäen kuitenkin asemansa. ATO päätti nyt valmistautua uuteen hyökkäykseen Ilovaiskiin kansalliskaarin ja vapaaehtoisjoukkojen kera.
16. elokuuta uuden hyökkäyksen sovittiin alkavan aamulla 17. elokuuta. Aamulla lähtöalueella Mnohopilljan kylään oli saapunut ajoissa kuitenkin vain vapaaehtoispataljoona Donbas. Dnipro-1 oli myöhässä useita tunteja, Azov ei ollut lähtenyt liikkeelle Mariupolin seudulta ja Šah'tarsk oli ilmoittanut luopuvansa operaatiosta. Hyökkäys käynnistyi lopulta kuitenkin joka tapauksessa. Donbas valtasi Hrabsken kylän Ilovaiskin lounaispuolella, mutta Dnipro-1 pataljoonan hyökkäys pysähtyi Vynohradnen kylään kaupungin itäpuolella. 18. elokuuta Donbasin joukkojen onnistui edetä itse kaupunkiin ja 19. elokuuta sen joukot olivat vallanneet kaupungin länsipuolen. Alueelle saapui nyt myös viimein Azov-pataljoona ja seuraavien päivien aikana muita joukkoja. Ukrainalaiset ja kapinalliset olivat kärsineet huomattavia tappioita epäsuorassa tulessa. 20. elokuuta Ukrainan kansallinen turvallisuus- ja puolustusneuvosto ilmoitti jo yltiöoptimistisesti koko kaupungin olevan ukrainalaisten hallussa. Todellisuudessa taistelut jatkuivat ja kapinallsiten toiminta kiihtyi. Kapinalliset tekivät epäsuoran tulen ja taisteluajoneuvojen tukemia vastahyökkäyksiä, mikä hankaloitti kaupunkiin pääsyä. 23. elokuuta ukrainalaisille auki oli vain yksi reitti etelästä. Kaupunkia eristävät joukot joutuivat vetäytymään etelään ja länteen. Ukrainalaiset olivat tähän mennessä menettäneet noin 40 miestä kaatuneina ja yhden vankina.
Ilovaiskin motti
thumb|Kapinallisten taistelijoita 23. elokuuta. thumb|Tuhoutunut T-72 -panssarivaunu Starobeševessä. Ilovaiskin motti alkoi muodostua 23. elokuuta. Iltapäivällä 23. elokuuta ukrainalaisten tiedusteluraporttien mukaan venäläiset mekanisoidut joukot ylittivät maiden vastaisen rajan Uspenkassa edeten kohti Amvrosijivkaa. Ukrainalaisjoukot yllätettiin ja niiden puolustus mureni. 24. elokuuta Ukrainaan oli edennyt ainakin kahdeksan venäläistä taisteluosastoa. Näistä puolet, tai noin 2 000 sotilasta, eteni Donetskin oblastiin ja toinen puoli Luhanskin oblastiin. Sektori D:n joukot romahtivat hyökkäyksen paineessa ja ne vetäytyivät hallitsemattomasti länteen. Murtunut Sektori D liitettiin vielä samana iltapäivänä Sektori B:n alaisuuteen. Kohti Ilovaiskia edenneet venäläiset pysäytettiin hetkeksi Mnohopilljan–Kuteilnykoven tasalle. Kymmenen venäläisen 98. maahanlaskudivisioonan sotilasta jäi ukrainalaisten vangiksi ja yksi T-72B3-taistelupanssarivaunu vallattiin ehjänä. Ilta kuuden aikaan venäläiset olivat kuitenkin katkaisseet Ilovaiskin eteläpuolen ukrainalaisten tärkeimmän huoltoreitin tie 0509:n. Ukrainalaisjoukkojen vahvuus Ilovaiskissa oli noin 1 200–1 400 sotilasta. Venäläishyökkäyksen pysähdyttyä muutaman seuraavan päivän ajan venäläiset keskittyivät vaikuttamaan epäsuoralla tulella, jota johdettiin lennokkikalustolla. Sektori B joutui vetämään oman tykistönsä alueelta 25. elokuuta niiden kärsittyä mittavia tappioita venäläisten vastatykistötoimien takia.
25. ja 26. elokuuta ukrainalaisen 51. mekanisoidun prikaatin komppanian puolustus mureni Ilovaiskin kaakkoispuolella ja sen joukot pakenivat kohti länttä. Samalla murtui myös Amvrosijivkaa puolustaneen 5. paikallispuolustuspataljoona Prykarpattjan puolustus. Ilovaiskin tilannetta oli nyt alettu kuvailla mediassa epätoivoiseksi ja ukrainalaisjoukkojen toimintaedellytykset olivatkin alkaneet muuttua mahdottomiksi. Ukrainalaiset kärsivät samaan aikaan tappioita Ilovaiskin ohella myös rintaman muilla osuuksilla. Venäläiset ja heidän tukemansa kapinalliset olivat vallanneet Savur-Mohylan kukkulan 40 kilometriä Ilovaiskista itään ja 27.–28. elokuuta Novoazovskin kaupungin Mariupolin itäpuolella. Ilovaiskissa ukrainalaisjoukkojen painostus jatkui kaikilla suunnilla. Starobeševe menetettiin 27. elokuuta, jossa käydyissä taisteluissa ATO-joukkojen ainut reservi kärsi suuret kalustotappiot. Sektori B:n vielä saartorenkaan ulkopuolella olevien joukkojen valtaosa irtaantui samana päivänä. Saartorenkaan sisäpuolelle Ilovaiskiin oli jäänyt 28. elokuuta noin 1 000 ukrainalaista Donbas- ja Dnipro-vapaaehtoispataljoonista sekä  93. Mekanisoidusta prikaatista. Saartorenkaan sisälle oli jäänyt myös Sektori B:n komentaja Ruslan Khomtšak. Osa ukrainalaisista aloitti nyt neuvottelut venäläisten kanssa vetäytymisen mahdollistamiseksi. Venäjän presidentti Vladimir Putin esitti ehdotuksen humanitäärisen käytävän muodostamisesta. Lopulta paikan päällä saavutettiin yhteisymmärrys, jonka mukaan ukrainalaiset vetäytyisivät Ilovaiskista Starobeševen kautta länteen.
Ukrainalaiset aloittivat vetäytymisensä kokoontumisalueelta Mnohopilljan ja Ahronomitšnen kylistä kohti Starobeševeä aamulla 29. elokuuta. Mukana oli noin 1 000 sotilasta, 40 panssaroitua ajoneuvoa ja 120 muuta ajoneuvoa. Aamulla ukrainalaisten luona oli vieraillut venäläinen upseeri, joka ilmoitti vetäytymisehtojen muuttumisesta. Ukrainalaisten vaadittiin jättämään taakse aseensa ja käyttämään vain yhtä reittiä vetäytymiseen. Ukrainalaiset vetäytyivät kuitenkin alkuperäisen sopimuksen mukaisesti kahtena osastona, joista eteläinen joutui tie T0509:n suunnalla venäläisjoukkojen tulen kohteeksi. Joukot vastasivat tuleen ja joukkojen irtautumista alkoivat tukea myös ukrainalainen tykistö ja rynnäkkökoneet. Ukrainan ilmavoimat menettivät yhden irtautumista tukeneen Su-25M rynnäkkökoneen Starobeševen alueella. Venäläiset kärsivät joitakin tappioita, mutta ukrainalaiset lyötiin lopulta hajalle. Vain osa joukoista pääsi pakenemaan takaisin ukrainalaisten hallitsemalle alueelle, heidän mukanaan Ruslan H'omtšak ja Dnipro-1:n komentaja Juri Bereza.
Seuraukset
Ukrainalaisjoukot olivat menettäneet Ilovaiskin taistelun aikana lähes kaiken raskaan kalustonsa tuhottuna tai vihollisen valtaamana. Elokuussa 2015 julkaistun selvityksen mukaan heidän tappionsa olivat 366 kaatunutta, 429 haavoittunutta ja 158 vangiksi jäänyttä. Venäläisten oppositiotahojen toukokuussa 2015 julkaiseman raportin mukaan venäläiset olivat kärsineet taistelujen aikana 150 miehen tappiot kaatuneina. Yhden arvion mukaan taistelujen aikana sai surmansa myös ainakin 100 siviiliä. Taistelut jatkuivat edelleen rintaman muilla osilla, mutta venäläisten etenminen pysähtyi viimein syyskuun ensimmäisen viikon aikana joko kärsittyjen tappioiden tai strategisen päätöksen takia. Tällä välin Valko-Venäjällä neuvoteltu Minskin sopimuksen mukainen tulitauko astui voimaan 5. syyskuuta. Ukrainalaisten tappioon vaikuttaneita tekijöitä olivat esimerkiksi vastustajan aliarviointi, johtamisen jäykkyys ja reservien puute. Venäläisjoukkojen tilannekuva ja tulivoima oli ukrainalaisiin nähden ylivoimainen.
Chara (artisti)
pienoiskuva|Chara Chara (Miwa Satō (oik. Miwa Watahiki) 13. tammikuuta 1968 Kawaguchi, Saitama, Japani) on japanilainen popartisti ja näyttelijä. Hän on toiminut vaikutteiden antajana monelle itsenäiselle ja lahjakkaalle artistille, kuten Shiina Ringolle ja Bonnie Pinkille.
Miwa Watahiki sai lempinimensä Chara opettajaltaan, ja häntä on kutsuttu sillä nimellä siitä lähtien. Chara on aina ollut mukana musiikissa. Hän alkoi säveltää kappaleita peruskoulun viimeisinä vuosina ja soitti koskettimia bändissä toisena lukiovuotenaan. 20-vuotiaana hän ryhtyi laulamaan klubeilla muiden joukossa. Vuonna 1990 hän teki sopimuksen Sony-levy-yhtiön kanssa ja julkaisi ensimmäisen singlensä, Heavenin, heti seuraavana vuonna. Charan musiikin tyylilaji on lähinnä kevyttä popia.
Kuusjärvi (Outokumpu)
thumb|Kuusjärven kirkko. Kuusjärvi on kylä Outokummun kaupungissa. Kylä sijaitsee samannimisen järven rannalla noin viisi kilometriä kaupungin keskustan lounaispuolella valtatien 9 varrella. Vuoteen 1956 saakka se oli silloisen Kuusjärven kunnan hallinnollinen keskus.
Arkkitehti Ferdinand Öhmanin suunnittelema, uusgotiikkaa edustava Kuusjärven kirkko on valmistunut vuonna 1878. Kirkko toimi silloisen Kuusjärven seurakunnan pääkirkkona vuoteen 1968 asti, jolloin Kuusjärven kunta muutti nimensä Outokummun kauppalaksi ja seurakunta vaihtoi nimensä Outokummun seurakunnaksi. Pääkirkoksi tuli Outokummun kirkko.
Lähteet
62.70111°N, 28.92722°W
S-8 (1937)
S-8 (aiemmin N-8) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 14. joulukuuta 1936. Alus laskettiin vesille 5. huhtikuuta 1937 nimellä N-8 ja otettiin palvelukseen 30. kesäkuuta 1940. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-8:ksi.
Palvelus
Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 alus kuului Riianlahdella Väinäjoen suulla Ust-Dvinskin laivastotukikohtaan sijoitettuun sukellusveneosastoon. Alus lähti 25. kesäkuuta partiomatkalle Liepājan edustalle, mistä se palasi seuraavana päivänä satamaan havaittuaan tunnistamattoman sukellusveneen periskoopin. Alus lähti 27. kesäkuuta Ust-Dvinskistä Kuivastun ja Paldiskin kautta Kronstadtiin, jonne se saapui 5. heinäkuuta. Alus siirrettiin 10. - 11. heinäkuuta Kronstadtista Tallinnaan, mistä se lähti 15. heinäkuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Irbensalmen läntiseen suuhun. Alus lähti 5. elokuuta paluumatkalle ja saapui Tallinnaan yöllä 6.-7. elokuuta.
Hylky löydettiin 1999 Öölannin eteläkärjen kaakkoispuolelta. Vene oli todennäköisesti ajanut Ruotsin laivaston laskemaan miinoitteeseen, joka oli laskettu Saksan laivaston Wartburg-miinoitteen länsipuolelle.
Morten Ivarsen
Morten Ivarsen (s. 19. marraskuuta 1966 Bergen) on norjalainen ratameloja ja maailmanmestari.
Ivarsen edusti Norjaa Soulin kesäolympialaisissa 1988 ja Atlantan kesäolympialaisissa 1996. Soulissa 1988 hän sijoittui 1 000 metrin kajakkiyksikössä kahdeksanneksi ja kuului 1 000 metrin kajakkinelosessa Norjan alkuerissä karsiutuneeseen joukkueeseen. Atlantassa 1996 hän kilpaili jälleen 1 000 metrin kajakkinelosessa Norjan karsiutuessa välierissä. Ivarsen saavutti maailmanmestaruuden 10 000 metrin kajakkinelosessa Duisburgissa 1987. Hän voitti samoissa kisoissa myös pronssia 1 000 metrin kajakkiyksikössä. Ivarsen saavutti MM-pronssia uudelleen 10 000 metrin kajakkiyksikössä Pariisissa 1991.
Ivarsen kuuluu Fana KK -seuraan. Hän on pituudeltaan 178-senttimetrinen ja painaa 78 kilogrammaa.
Länsi-Bačka
Länsi-Bačkan piirikunta (serbiksi Западнобачки округ, Zapadnobački okrug) on pohjoinen piirikunta Serbiassa. Se sijaitsee Bačkan alueella Vojvodinan autonomisessa provinssissa. Piirikunnan väkiluku on 215 916 ja pinta-ala 2420 km². Piirikunnan keskuspaikka on Sombor.
Kunnat
Piirikunta jakautuu neljään kuntaan.
Simo Zitting
Zittingin vanhemmat olivat maanviljelijä, kunnallisneuvos Olli Pekka Zitting ja Erika Raatikainen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopiossa 1935 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1941. Zitting osallistui molempiin sotiin, yleten kapteeniksi. Sotien jälkeen hän tuli assistentiksi Helsingin yliopistoon, jonka palveluksessa hän oli sittemmin koko työuransa aina vuoteen 1978 saakka. Hän väitteli tohtoriksi 1951 omistajavaihdosta koskeneella tutkimuksellaan.
Zitting toimi useiden komiteoiden jäsenenä ja hoiti monia luottamustehtäviä. Vielä 2000-luvulla häntä pidetään oikeustieteellisen tuotantonsa vuoksi yhtenä vuosisadan merkittävimmistä uranuurtajista ja etenkin niin sanotun dynaamisen omistusoikeuskäsityksen edelläkävijänä. Hän lähestyi lainoppia analyyttisen oikeusteorian kautta. Aikaisemmasta suuresti poikennut ja sodanjälkeisiä oloja realistisesti heijastava käsitys sivullis- ja vaihdantasuojineen omaksuttiin nopeasti myös lainsäädännössä. Zitting sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1985.
Luettelo Kemijärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Kemijärven julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kemijärven kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Kemijärveen on liitetty Kemijärven maalaiskunta.
Kaupungissa on järjestetty vuodesta 1985 lähtien Kemijärven kuvanveistoviikot -tapahtuma.
Dan Penn
Wallace Daniel ”Dan” Pennington (s. 16. marraskuuta 1941) on yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja tuottaja. Hänen käsialaansa ovat monet 1960-luvun soulmusiikin hitit, kuten ”Dark End of the Street” James Carrille ja ”Do Right Woman, Do Right Man” Aretha Franklinille.
Vuonna 1966 Penn muutti Memphisiin, missä hänen työpaikkanaan toimi American Recording studio. Hänen työparikseen tuli tuottaja, lauluntekijä Lincoln ”Chips” Moman. Elvis Presleyn ”Suspicious Minds” ja Dusty Springfieldin ”Son of a Preacher Man” nostivat studion ja sen työntekijät musiikkialalla halutuiksi yhteistyökumppaneiksi. Vuosina 1967–1972 studio tuotti 122 listanoteerattua laulua, joiden joukossa olivat muun muassa Neil Diamondin ”Sweet Caroline”, Box Topsin ”The Letter” ja Bobby Womackin ”Fly Me To The Moon”.
Vuodesta 1975 lähtien Dan Penn on asunut Nashvillessä, Tennesseessä. Hän kirjoittaa vaimonsa Linda Pennin kanssa lauluja, kalastaa ja viettää eläkepäiviä, tehden silloin tällöin muusikon töitä.
Dan Penn kirjoitti yhdessä Carson Whitsettin ja Hoy Lindseyn kanssa Solomon Burken Grammy-palkitun albumin Don't Give Up On Me (2002) nimikappaleen.
Eilean Rìgh
Eilean Rìgh on saari Sisä-Hebrideillä Skotlannin länsirannikolla. Saari sijaitsee Loch Craignishissä noin 300 metriä Argyllin rannikkoalueesta. Eilean Rìgh on gaelin kieltä ja tarkoittaa Kuninkaiden saarta.
S-7 (1937)
S-7 (aiemmin N-7) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 14. joulukuuta 1936. Alus laskettiin vesille 5. huhtikuuta 1937 nimellä N-7 ja otettiin palvelukseen 30. kesäkuuta 1940. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-7:ksi.
Palvelus
Alus lähti 3. heinäkuuta Rohukülasta toiselle sotaretkelleen Liepājan edustalle, minne se saapui 6. heinäkuuta. Alus palasi 21. heinäkuuta Saarenmaan pohjoisrannelle Triigiin, mistä se siirtyi 21.-24. heinäkuuta Tallinnan kautta Kronstadtiin. Alus siirrettiin 24. heinäkuuta huollettavaksi telakalle, mistä se vapautui 7. elokuuta. Alus lähti 28. syyskuuta Kronstadtista kolmannelle sotaretkelleen. Sen tehtävänä oli olla etuvartiossa Lavansaaren ja Suursaaren välissä Saksan Itämeren laivaston hyökkäyksen varalta. Hyökkäyksen uhan poistuttua alus lähti paluumatkalle ja saapui 21. lokakuuta Kronstadtiin, mistä se lähti 27. lokakuuta neljännelle sotaretkelleen Narvanlahdelle. Alus palasi 16. marraskuuta Kronstadtiin häirittyään Saksan maavoimien joukkoja tykkitulella. Alus siirrettiin Leningradiin, missä se vaurioitui 16. joulukuuta tykin ammuksen sirpaleista.
Viidennelle sotaretkelleen alus lähti 2. heinäkuuta 1942 Kronstadtista. Se saapui 3. heinäkuuta Lavansaareen. Alus jatkoi seuraavana päivänä Bråvikenin suuhun Landsortin majakan lähistölle, jonne se saapui 8. heinäkuuta. Alus upotti 9. heinäkuuta torpedoimalla ruotsalaisen rahtialuksen Margaretan (1 272 brt), jonka miehistöstä sai surmansa 14 ja neljä pelastui. Upotuksen jälkeen sukellusvene siirtyi uudelle toiminta-alueelle Ruotsin mantereen ja Öölannin väliin. Alus upotti 11. heinäkuuta torpedoimalla ruotsalaisen rahtialuksen M/S Luleån (5 611 brt), jonka 34 hengen miehistöstä sai kahdeksan surmansa. Alus siirtyi uudelle toiminta-alueelle Uzavan ja Ristnan majakoiden väliin, jonne se saapui 19. heinäkuuta. Alus vaurioitti 27. heinäkuuta tykkitulella saksalaista rahtialusta Ellen Larsenia (1 938 brt) niin, että se piti ajaa matalikolle. Sukellusvene siirtyi 27.-28. heinäkuuta Akmenragsin majakalle, jossa se upotti 30. heinäkuuta torpedoimalla saksalaisen rahtialuksen Käthen (1 599 brt). Alus upotti 5. elokuuta tykkitulella Ventspilsin edustalla suomalaisen rahtilaivan Pohjanlahden (682 brt), jonka päällikkö ja lämmittäjä otettiin pelastusveneestä sotavangeiksi. Sukellusvene lähti 8. elokuuta paluumatkalle. Se osui 9. elokuuta miinan varusteisiin Osmussaaren edustalla. Alus saapui 11. elokuuta Lavansaareen, mistä se jatkoi vielä samana päivänä Kronstadtiin. Alus saapui määränpäähänsä 12. elokuuta.
Alus lähti 17. lokakuuta Kronstadtista kuudennelle sotaretkelleen Ahvenanmerelle, jonne se saapui 21. lokakuuta. Suomen laivaston sukellusvene Vesihiiden tähystäjä havaitsi kello 20.26 pinnalla kulkeneen S-7:n. Vesihiisi laukaisi torpedon, joka osui kello 20.44. Tornissa olleet viisi miestä sinkoutui mereen, mistä neljä (päällikkö S. P. Lisin, ruumamestari, ruorimies ja tykkimatruusi) saatiin pelastettua. Sukellusveneen hylky löydettiin 1998 Tjärvenin majakan koillispuolelta 30-40 metrin syvyydestä.
Robert Rowland
thumb|200px| Robert Andrew Rowland (28. helmikuuta 1966 – 23. tammikuuta 2021) oli brittiläinen poliitikko, joka toimi Brexit-puolueen Euroopan parlamentin jäsenenä Kaakkois-Englannissa vuodesta 2019 lähtien Yhdistyneen kuningaskunnan eroamiseen EU: sta vuonna 2020. Hän oli talous- ja raha-asioiden valiokunnan jäsen ja korvaa teollisuus-, tutkimus- ja energiavaliokunnan.
Yksityiselämä
Rowland oli naimisissa ja hänellä oli kolme poikaa ja tytär.
Rowland hukkui sukellusonnettomuudessa lähellä kotiaan Bahamalla 23. tammikuuta 2021.
Jeffersonin piirikunta (Kentucky)
Jeffersonin piirikunta on Yhdysvaltojen Kentuckyn osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 770 517 vuonna 2018 ja sen pinta-ala on 1 031 neliökilometriä. Piirikunnan hallintokeskus on Louisvillen kaupunki.
Piirikunta on saanut nimensä presidentti Thomas Jeffersonilta.
Asukkaat
Piirikunnan asukkaista 67,5 prosenttia on valkoisia, 21,6 mustia ja 5,35 prosenttia latinalaisamerikkalaisia. 95,8 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 38,1 vuotta.
Jujutsu
Jujutsu ( jūjutsu) on yleisnimitys perinteisille japanilaisille aseettomille tai pieniä aseita hyödyntäville lähikamppailutaidoille. Näistä taidoista ja tekniikoista on käytetty aikakaudesta ja tyylistä riippuen myös lukuisia muita nimityksiä kuten yawara, taijutsu, torite tai kumiuchi. Jujutsu ei tarkoita historiallisesti mitään tiettyä, yhtenäistä kokonaisuutta tai "lajia", jota kaikki japanilaiset soturit olisivat opiskelleet, vaan yhtä kokonaisvaltaisten kamppailutaitojen osa-aluetta, josta eri tyyleillä ja koulukunnilla oli erilaisia, toisiinsa liittymättömiä tulkintoja.
Nykyisin jujutsun nimellä tunnetaan myös useita Japanin ulkopuolella kehitettyjä kamppailulajeja, jotka ovat saaneet alkunsa Japanista 1900-luvun alussa maailmalle tuoduista jujutsu-tekniikoista. Näihin kuuluu myös Suomalaisen Auvo Niinikedon luoma Hokutoryu ju-jutsu. Muita Suomessa tunnettuja tyylejä ovat etenkin eurooppalainen jujutsu sekä kamppailu-urheilun mullistanut brasilialainen jujutsu. Näissä kokonaisuuksissa käytetään usein epästandardeja translitteraatioasuja kuten ju-jutsu tai jiu-jitsu.
Historia
thumb|Jūjutsu-harjoittelua Japanissa 1920-luvun tienoilla
Varhainen jujutsu
Japanilainen kamppailukulttuuri on ikivanhaa, mutta nykyisin itsestäänselvyytenä otettu kamppailutaitojen systematisointi (tyylien ja tekniikoiden nimeäminen sekä järjestelmällinen jakaminen) alkoi hahmottua Muromachi-kauden (1338–1573) aikana. Taistelukentällä soturi saattoi joutua kohtaamaan aseistetun vastustajan paljain käsin, tai löytää itsensä maasta painimasta haarniskoidun vihollisen kanssa tikarit käsissä. Vaikka hän pyrki välttämään tätä viimeiseen asti ja käytti pääosan ajastaan varsinaisten kenttäaseiden opiskeluun, epätoivoisetkin tilanteet oli otettava huomioon ja pikkuhiljaa jūjutsu alkoi muotoutua aseellisten taistelutaitojen rinnalle. Vanhimpana säilyneenä (ja dokumentoituna) jūjutsua sisältäneenä koulukuntana pidetään melko yleisesti 1532 perustettua Takenouchi-ryūta, jonka kolmea säilynyttä sukulinjaa hallitsevat nykyään järjestyksessä 13., 14. ja 16. sukupolvien päämiehet.
Ensimmäiset jujutsu-tyylit oli kehitetty haarniskoiduille kamppailijoille, ja oletusarvoisesti kaikki taistelijat joko käyttivät asetta tai tavoittelivat sellaista. Haarniskoitua vastustajaa oli hankala vahingoittaa iskuin ja potkuin, joten erilaiset painiotteet, nivelväännöt ja kaadot osoittautuivat käytännöllisemmiksi – luonnollisesti näitä kuitenkin helpotettiin tai tehostettiin lyömällä tai potkaisemalla vastustajaa, mikäli tilaisuus tarjoutui. Olennaista ei ollut vastustajan aseeton "päihittäminen" vaan kontrollointi siksi aikaa, kunnes niskan päällä olija sai esille aseen, jolla lopettaa kamppailu.
Rauhanajan jujutsu
Edo-kauden (1600–1868) pitkän rauhan aika oli ironisesti taistelukenttien taitojen kulta-aikaa. Kun soturien energia ei mennyt sotimiseen, jäi kamppailutaitojen tutkiskelulle ja järjestelylle enemmän aikaa. Kamppailutyylien eli koulukuntien (ryūha) määrä kasvoi räjähdysmäisesti. Tarkasta lukumäärästä on erilaisia arvioita, mutta joka tapauksessa itsenäisiä tyylejä – "lajeja" – syntyi vähintäänkin satoja. Haarniskoidun vastustajan kohtaaminen kävi harvinaiseksi, jolloin sota-ajan aseiden merkitys väheni – miekkailun ja lähikamppailun merkityksen vastaavasti kasvaessa. Arkivaatetukseen soveltuvat tekniikat yleistyivät, ja monet tyylit eivät harjoitelleet haarniskakamppailua lainkaan. Erilaisten kätkettyjen tai naamioitujen aseiden (nyrkkiraudat, puiset tai rautaiset patukat ja tangot, ketjut, terät) käyttö oli kuitenkin edelleen olennainen osa jujutsuksi kutsuttua lähikamppailua.
Nykyajan jujutsu
Edo-kauden päättyessä Meiji-vallankumoukseen alkoi Japanissa voimakas teollistumisen ja länsimaistumisen kausi, joka polki perinteiset kamppailutaidot jalkoihinsa. Vuosisadan vaihteessa kamppailulajit alkoivat kuitenkin taas nousta suosioon, tällä kertaa nuorison kasvattamisen välineinä. Perinteisten taitojen urheilullistettuja ja yhdenmukaistettuja tulkintoja kuten jūdō ja kendō alettiin sisällyttää opetusohjelmiin, ja ne saavuttivat ennen näkemättömän suosion.
1940-luvulla Japani ajautui kuitenkin toiseen maailmansotaan, ja kamppailukulttuuri notkahti jälleen miehittäjien kiellettyä militaristiseksi katsomansa kamppailutaitojen kattojärjestön (Dai Nippon Butokukai) toiminnan ja karsittua kamppailulajit pois koulujen opetusohjelmista. Muutaman vuoden kuluttua budōn suosio alkoi kuitenkin taas elpyä, ja uusien tyylien lisäksi myös useita mullistuksien läpi selvinneitä klassisia koulukuntia alkoi tulla esiin.
Japanilaiset tyylit
Suomessa harjoitellaan nykyisin useita perinteisiä japanilaisia kamppailutyylejä. Kaikki alla mainitut sisältävät jujutsua.
Panda Eriksson
Panda Eriksson (s. 1991 Kemiönsaari ) on suomalainen muunsukupuolinen tasa-arvoaktivisti. Hän on toiminut sukupuolivähemmistöjen oikeuksia ajavan Trasek ry:n puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana vuosina 2017–2020. Vuodesta 2020 hän toimi uuden Trans ry:n puheenjohtajana. Koulutukseltaan hän on kulttuurituottaja, solubiologian kandidaatti ja filosofian maisteri sukupuolentutkimuksen maisteriohjelmassa. Vuodesta 2019 Eriksson on opiskellut sairaanhoitajaksi. Vuonna 2021 Eriksson tuli valituksi varavaltuutetuksi Turun kunnanvaltuustoon ja varavaltuutetuksi 2022 Varsinais-Suomen hyvinvointialueen valtuustoon.
Näkemyksiä
Eriksson kampanjoi poliittisesti nykyisen translain muuttamiseksi. Eriksson kannattaa sukupuolineutraaleja WC-tiloja. Eriksson kannattaa valvottuja huumausaineiden käyttötiloja.
Vaalitoiminta
Eriksson osallistui Turussa vuoden 2017 kuntavaaleihin Feministisen puolueen listalta. Hän sai 467 ääntä eikä tullut valituksi. Kuntavaaleissa 2021 Eriksson oli ehdolla vihreiden listalta. 265 äänellä hän tuli valituksi varavaltuutetuksi. Myös aluevaaleissa 2022 Eriksson oli vihreiden ehdokkaana Varsinais-Suomen hyvinvointialueella. 551 äänellä hänet valittiin aluevaltuuston varavaltuutetuksi.
Alexis Amore
Alexis Amore (s. 29. joulukuuta 1978, Lima, Peru) on pornonäyttelijä, strippari ja malli, muun muassa Penthousen sivuilla.
Elämäkerta
Amore ja hänen vanhempansa muuttivat Redondo Beachiin, Kaliforniaan hänen ollessa 9-vuotias. Hän kävi kristillistä high schoolia Hermosa Beachissa ja toimi cheerleaderina. Hän aloitti mallin työt 15-vuotiaana esiintyessään Nordstromin mainoksissa ja julkaisuissa ja jatkoi esiintyen eri yritysten luetteloissa. Myöhemmin hän hankki rintaimplantit aloittaakseen uransa pornografian parissa.
Tammikuussa 2003 Amore palasi takaisin pornoteollisuuteen pidettyään pienen tauon ja liittyi Jill Kelly Productionsiin. Hän kuitenkin erosi vuoden kuluttua ja teki sopimuksen Anabolicin kanssa. Sopimus ei sisältänyt ainoastaan videoilla esiintymistä, vaan myös ohjaamista. Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli Lascivious Latinas. Syyskuussa 2006 hän esiintyi ensimmäisenä pornonäyttelijänä Lowrider -autolehden kannessa.
Justin Francis Rigali
thumb|right|Justin Francis Rigali
Justin Francis Rigali (s. 19. huhtikuuta 1935 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen katolinen arkkipiispa ja kardinaali. Hänet vihki papiksi Los Angelesin arkkihiippakuntaan James Francis Aloysius McIntyre 25. huhtikuuta 1961. Hän sai 8. kesäkuuta 1985 nimitykset Volsiniumin titulaariarkkipiispaksi ja Paavillisen kirkkoakatemian johtoon. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Eduardo Martínez Somalo ja Achille Silvestrini.
Rigali valittiin kardinaaliksi 21. lokakuuta 2003, jolloin hänet nimitettiin Santa Priscan kardinaalipapiksi. Hän osallistui vuoden 2005 konklaaviin.
Rigali syntyi seitsemänlapsisen perheen nuorimpana. Hänen sisaruksiinsa kuuluvat jesuiittapappi ja nunna. Rigali sai tohtorinarvon kanonisessa oikeudessa Paavillisesta gregoriaanisesta yliopistosta 1964 ja sitten diplomin Paavillisesta kirkkoakatemiasta 1966.
Bar mitsva
Bar mitsva ( käytetään myös translitteraatiota bar mitzva) on juutalainen juhla ja siirtymäriitti, jota vietetään, kun juutalainen poika saavuttaa 13 vuoden iän ja hän tulee uskonnollisesti täysi-ikäiseksi. Tytöille vastaava juhla järjestetään jo 12-vuotiaana ja on nimeltään bat mitsva (בת מצוה). Seremoniassa pojasta tulee bar mitsva (’lain poika’ tai ’käskyn poika’), tytöstä vastaavasti bat mitsva (’lain tytär’ tai ’käskyn tytär’).
Bar mitsva -juhlan vieton perinne syntyi keskiajalla. Juhlan viettotavat vaihtelevat seurakunnittain. Tavallisesti poika lukee 13. syntymäpäiväänsä seuraavana sapattina synagogassa kappaleen Toorasta ja haftarasta eli laista ja profeetoista. Tyttöjen vastaava juhla kehittyi vasta myöhemmin, mutta nykyään useimmat muut kuin ortodoksijuutalaiset juhlivat tytön tulemista bat mitsvaksi samoin kuin pojankin. Yleensä juhlan viettoa jatketaan kotona: kutsutaan vieraita ja annetaan lahjoja. Nuori voi saada lahjaksi esimerkiksi ensimmäisen rukousviittansa, tallitin.
Jermaine Jackson
thumb|Jermaine Jackson Jermaine LaJaune Jackson (s. 11. joulukuuta 1954) on yhdysvaltalainen laulaja ja basisti. Hän syntyi Katherine ja Joseph Jacksonin tunnettuun perheeseen; sisarusten joukossa ovat Michael ja Janet Jackson.
Jackson kuului The Jackson 5 -kokoonpanoon. Hän valmistui Birmingham High Schoolista vuonna 1973. Hän on aikuisiällään kääntynyt islamiin.
Jackson saavutti myöhemmin menestystä soolourallaan ja sai jopa Grammy-ehdokkuuden. Vuonna 2007 hän osallistui brittiläiseen Celebrity Big Brotheriin.
Plutonium
Plutonium on raskas, aktinoideihin kuuluva radioaktiivinen ja metallinen alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Pu, järjestysluku 94 ja CAS-numero 7440-07-5. Plutoniumin sulamispiste on 639,4 °C ja tiheys 19816 kg/m³. Plutonium on myrkyllinen raskasmetalli. Se kuuluu transuraaneihin, ja luonnossa sitä on vain mitättömiä määriä. Sitä on kuitenkin 1940-luvulta lähtien valmistettu keino­tekoisesti ydinreaktioiden avulla. Plutoniumilla ei ole yhtään stabiilia isotooppia, ja pisin puoliintumisaika on isotoopilla 244Pu, jonka puoliintumisaika on yli 80 miljoonaa vuotta. Plutoniumilla on seitsemän eri allotrooppista muotoa.
Plutoniumin tunnetuin käyttökohde ovat ydinaseet, joista esimerkki on toisen maailmansodan aikana Nagasakiin pudotettu Fat Man. Ydinasekäyttöön soveltuu vain fissiili 239Pu-isotooppi, jonka isotooppinen puhtaus tai/eli väkevöintiaste pitää olla yli 90 %. Plutoniumia voidaan käyttää myös ydinpolttoaineena, jolloin fissioituva ja ketjureaktioon soveltuva nuklidi on myös 241Pu.
Plutoniumia voidaan käyttää energianlähteenä myös ydinparistoissa, joita käytetään avaruusluotaimissa. Niissä käytettävä isotooppi on erittäin aktiivinen alfa-säteilijä 238Pu. Plutoniumin ytimestä lähtevien alfa-hiukkasten liike-energia muuttuu paristossa sähköenergiaksi. Tällöin 238Pu ei ole ydinpolttoaine sanan perinteisessä merkityksessä, sillä energiantuotto ei perustu ketjureaktioon. 238Pu-isotooppia ei synny lainkaan tavanomaisissa U-235:a polttoaineenaan käyttävissä ydinreaktoreissa ja sitä valmistetaan pommittamalla uraania deuteroneilla.
Fysikaaliset ominaisuudet
thumb|left|150px|Metallinen plutoniumrengas. Plutonium on melko poikkeuksellinen alkuaine. Plutoniumilla on seitsemän eri allotrooppista muotoa, joista kuusi esiintyy normaalissa paineessa mutta eri lämpötiloissa ja seitsemäs korkeissa paineissa. Allotrooppisten muotojen energiatasot ovat melko samanlaiset, mutta niiden tiheydet poikkeavat suurimmillaan jopa 25 %. Tiheyksien poikkeamat tekevät plutoniumin herkäksi lämpötilan, paineen sekä kemiallisen ympäristön muutoksille. Gallium stabiloi plutoniumin delta-allotropiaan. Puhtaana metallina plutonium on hopeinen mutta tummenee keltaisemmaksi ja haurastuu hapettuessaan. Plutoniumin alfasäteily tekee sen kuumaksi koskettaa, ja suurella kappaleella plutoniumia voidaan kiehauttaa vettä, jos kappale sisältää riittävästi 238Pu tai muuta nopeasti hajoavaa isotooppia.
Plutoniumin sulamispiste on matala, noin 640 °C, ja kiehumispiste noin 3 230 °C. Plutoniumin jähmettyessä sen tilavuus kasvaa, mikä on harvinaista. Plutonium reagoi ilman kanssa, jolloin syntyy plutoniumdioksidia, jonka sulamispiste on noin 2 400 °C. Plutonium on paramagneettinen ja voi toimia johtimena. Plutoniumin metallisäde on uraania ja neptuniumia lukuun ottamatta muihin aktinoideihin verrattuna pieni, minkä takia sen metallisidoksissa on vähemmän elektroneja. Plutoniumin viskositeetti ja pintajännitys ovat hyvin korkeita.
Kemialliset ominaisuudet
thumb|left|150px|Plutoniumin eri hapetusasteita ja niiden värejä. thumb|left|150px|20 μg plutoniumhydroksidia koeputkessa. Plutonium kuuluu sekä aktinoideihin että transuraaneihin. Plutonium on erittäin reaktiivista, ja se on elektropositiivista. Plutoniumilla on useita hapetusasteita: +III, +IV, +V, +VI sekä +VII. Näistä yleisimpiä ovat +IV sekä +III. +VII voidaan saavuttaa vain erittäin hapettavissa olosuhteissa. Plutonium reagoi ilman hapen kanssa hapettuen plutoniumoksidiksi (PuO) tai plutoniumdioksidiksi (PuO2). Plutonium liukenee runsaasti väkevään suolahappoon, vetyjodidiin ja perkloorihappoon muodostaen Pu3+-ionin. Rikkihappoon se ei sen sijaan liukene vaan passivoituu. Plutonium reagoi monien epämetallien kanssa, erityisesti kuumennettaessa, mutta ei reagoi emästen kanssa. Plutonium voi syttyä itsestään kuumassa lämpötilassa.
Plutoniumin elektronikonfiguraatio on 5f6 7s2. Tämän energia on hyvin lähellä 5f5 7s2 6d1 konfiguraation energiaa. Kumpikin konfiguraatio on mahdollinen, ja ne vaihtelevat plutoniumatomien välillä. Tämä johtaa plutoniumin kemiallisten ominaisuuksien monimutkaisuuteen, sillä ulkoelektronien sijoittuminen vaikuttaa plutoniumatomien välisiin sidoksiin, plutoniumin komplekseihin sekä plutoniumin sidoksiin muihin alkuaineisiin.
Plutoniumin yhdisteitä
Plutonium esiintyy vesiliuoksissa erilaisina ioneina hapetusluvuilla +III–+VII: PuO22+ (vaaleanpunainen, oranssi), PuO2+ (vaaleanpunainen) sekä PuO52– (tummanpunainen). Näistä PuO52– muodostuu vain erittäin hapettavissa olosuhteissa ja PuO2+ disproportioituu eli hajoaa muodostaen Pu4+- (keltainen, ruskea) ja PuO22+-ioneja (ruskehtava tai oranssi). Erilaisten muotojen suuri määrä johtuu vain pienistä energiatilaeroista eri hapetusasteiden kesken. Happamissa olosuhteissa alhaisemman hapetusluvun omaavat muodot ovat stabiileja, ja korkeammat hapetusluvut puolestaan esiintyvät tyypillisesti emäksisissä oloissa. Korkeimmalla hapetusasteellaan +VII plutonium esiintyy litiumin ja hapen kanssa muodostamassaan yhdisteessä, Li5[PuO6], joka on stabiili. Ilman hapen kanssa se yhtyy joko plutoniumoksidiksi (PuO) tai plutoniumdioksidiksi (PuO2). Plutonium muodostaa yhdisteitä myös halogeenien kanssa (PuF3, PuF4, PuF6, PuCl3, PuI3, PuBr3). Se reagoi myös hiilen (PuC), typen (PuN) sekä piin kanssa (PuSi2). Plutonium voi olla myös mukana oksohalideissa muodostaen muun muassa plutoniumoksokloridin (PuOCl), plutoniumoksobromidin (PuOBr) ja plutoniumoksojodidin (PuOI). Plutonium muodostaa myös hydridin PuH2, joka ei ole stabiili.
Plutonium muodostaa myös organometalliyhdisteitä. Näistä esimerkkeinä ovat muun muassa Pu(C5H )3 ja Pu(C8H8)2.
Haitallisuus ja suojautuminen
Plutonium on raskasmetalli ja radioaktiivinen ja siten haitallinen elimistön sisälle joutuessaan. Käytännössä plutoniumia esiintyy kuitenkin niin pieniä määriä, että merkityksellisen annoksen saaminen on äärimmäisen harvinaista. Ydintekniikan historia tuntee eräitä tapauksia tapaturmaisesta plutoniumin nielemisestä tai hengittämisestä, lähinnä plutoniumin käsittelystä laboratoriossa, mutta yhdessäkään tapauksessa elimistöön joutunut annos ei ole lähestynyt hengenvaarallista. Näin ollen pohdinta plutoniumin vaarallisuudesta myrkkynä perustuu lähinnä plutoniumin biokemian teoreettiselle tarkastelulle ja eläinkokeille.
Myrkyllisyyttä mitataan yleensä ns. LD50-annoksella. Tällä tarkoitetaan annosta, joka riittää tappamaan 50 % koe-eläimistä. Plutoniumin myrkyllisyys on samankaltaista kuin muillakin raskasmetalleilla. Rotilla tehdyissä kokeissa saatiin suonensisäisesti annostellun plutoniumin myrkyllisyydeksi LD50 = 1,4 mgPu/kg, eli suurin piirtein sama kuin esimerkiksi nikotiinilla. Voimakkaasti myrkyllisistä aineista, kuten dioksiineista, se jää selvästi jälkeen.
Kehon ulkona ollessaan plutonium ei ole vaarallista. Plutoniumin tuottama säteily on alfasäteilyä, joka pysähtyy ihon uloimpaan, kuolleista ihosoluista koostuvaan kerrokseen eikä vaikuta kehon biologisiin prosesseihin. Plutoniumia käsiteltäessä täytyy käyttää käsineitä ja hengityssuojainta sen varmistamiseksi, ettei sitä vahingossa päädy nieluun tai nenään.
Yhdysvaltojen lääketieteellisen fysiikan seuran kanta on, että plutoniumin vaarallisuutta yleisesti ottaen liioitellaan ottaen huomioon, että kukaan ei ole koskaan kuollut plutoniummyrkytykseen ja että lievätkin myrkytystapaukset ovat äärimmäisen harvinaisia. Plutoniumin käsittely tapahtuu lähes yksinomaan laboratoriossa tai suljetussa ydinpolttoainekierrossa, joten väestön altistuminen sille on äärimmäisen epätodennäköistä ainakin verrattuna huomattavasti radioaktiivisempiin (kuten luonnossa esiintyvä radon) ja myrkyllisempiin (kuten savukaasuissa esiintyvät dioksiinit) aineisiin.
Historia
thumb|150px|Plutoniumin löytäjänä pidetty [[Glenn Theodore Seaborg|Glenn Seaborg sai vuonna 1951 Nobelin kemianpalkinnon transuraanien tutkimisesta.]] Vuonna 1940 kaksi toisistaan riippumatonta ryhmää (Edwin McMillanin ja Philip H. Abelsonin ryhmä sekä Egon Bretscherin ja Norman Featherin ryhmä) ennustivat neptuniumin ja plutoniumin löytymisen. Joulukuussa 1940 Glenn Seaborgin johtama tutkimusryhmä pommitti uraanin isotooppia 238 deuteriumin ioneilla syklotronissa. Tästä syntyi neptuniumin isotooppia 238. He huomasivat, että syntynyt ydin hajosi β--hajoamisen kautta, jolloin syntyi uusi alkuaine, plutonium. Maaliskuussa 1941 tutkijat löysivät plutoniumin isotoopin 239, joka hajosi spontaanin fission kautta. Löytö pidettiin koko toisen maailmansodan ajan salassa. Syyskuussa 1942 plutoniumia eristettiin ja mitattiin ensimmäisen kerran. Manhattan-projektin aikana rakennetuissa Oak Ridgen kansallisessa laboratoriossa ja Hanford Sitessa valmistettiin plutoniumia. Vuonna 1945 yhdysvaltalaisilla oli useita kiloja radioaktiivista plutoniumia, joista he rakensivat kolme ydinpommia. 16. heinäkuuta 1945 räjäytettiin New Mexicossa ensimmäinen ydinpommi. Toisen maailmansodan aikana, 9. elokuuta Yhdysvallat pudotti Nagasakiin Fat Man -ydinpommin, jonka polttoaineena oli plutoniumia.
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen Manhattan-projektiin osallistuneet tutkijat selvittivät Yhdysvalloissa, miten plutonium vaikuttaa ihmisiin ja muihin eläimiin. Potilaisiin pistettiin ainetta tavallisesti 5 mikrogrammaa. Kokeissa käytetyt potilaat olivat joko kuolemansairaita tai heillä oli alle kymmenen vuotta elinaikaa kroonisen sairauden takia. Heitä tutkittiin, jotta voitiin parantaa mittausvälineitä, joita käytettiin ydinaseita valmistavien ihmisten tutkimiseen. Myöhemmin testejä on kritisoitu voimakkaasti eettisten sääntöjen ja Hippokrateen valan rikkomisesta.
Toisen maailmansodan jälkeen sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto valmistivat suuria määriä plutoniumia. Arvioiden mukaan vuoteen 1982 mennessä oli valmistettu 300 tonnia plutoniumia. Kylmän sodan jälkeen plutoniumin loppusijoittamisesta keskusteltiin paljon. Vuonna 2002 Yhdysvaltain energiaministeriö otti vastaan 34 tonnia plutoniumia puolustusministeriöltä. Vuonna 2003 energiaministeriö rikasti polttoaineuraania plutoniumoksidilla, jolloin muodostui MOX-polttoainetta, jota voidaan käyttää ydinvoimaloiden polttoaineena.
Plutonium on saanut nimensä Pluto-nimisen kääpiöplaneetan mukaan, sillä sitä jaksollisessa järjestelmässä edeltävät alkuaineet uraani (Uranus) ja neptunium (Neptunus) on nimetty planeettojen mukaan. Plutoa pidettiin tuohon aikaan vielä planeettana, mutta se menetti asemansa vuonna 2006, sillä sen havaittiin olevan vain yksi Kuiperin vyöhykkeen kappaleista. Myös ensimmäisinä löydettyjä asteroideja oli aluksi pidetty planeettoina ja alkuaineet cerium ja palladium on nimetty kääpiöplaneetta Cereksen (ensinnä löydetty asteroidi) ja toisena löydetyn Pallaksen mukaan.
Seaborg halusi plutoniumin lyhenteeksi Pu eikä Pl, koska Pu lausutaan englanniksi pee-you (viittaa virtsaamiseen) tai pee-yoo (viittaa pieruun). Seaborgin ryhmän jäsenet olisivat toivoneet alkuaineen nimeksi joko ultinium tai extremium, koska he uskoivat löytäneensä jaksollisen järjestelmän viimeisen alkuaineen.
Esiintyminen ja tuottaminen
thumb|350px|Alempana näkyy uraanin isotoopin 238 hajoamissarja, jonka tuotteena syntyy plutoniumia. Lähes kaikki tunnettu plutonium on tuotettu keinotekoisesti. Plutoniumin isotooppia 244 on hyvin pieniä määriä luonnossa jäänteenä aurinkokunnan synnystä, sillä sen puoliintumisaika on hieman yli 80 miljoonaa vuotta, eikä se ole siis ehtinyt hajota kokonaan. Isotooppia 239 voi syntyä luonnossa uraanimalmin spontaanin hajoamisen kautta. Plutoniumia on tuotettu tähän mennessä noin 1 300 tonnia, josta suurin osa on ydinjätteenä. Tästä kolmannes on tuotettu tavallisissa ydinvoimaloissa. Nykyään vuosittain plutoniumia käytetään 8–10 tonnia polttoaineena. 100 grammaa puhdasta plutoniumia maksaa noin 2 800 euroa.
Lähes kaikki plutonium tuotetaan keinotekoisesti, mutta uraanimalmissa voi olla erittäin pieniä pitoisuuksia plutoniumia. Plutoniumia syntyy, kun uraani-238 sieppaa neutronin ja syntynyt uraani-239:n väliydin hajoaa beetahajoamisen kautta ensin neptunium-239:ksi. Siitä muodostuu sitten toisen beetahajoamisen kautta plutoniumia (239Pu), jonka puoliintumisaika on yli 24 000 vuotta. Samalla keinolla, pommittamalla 238U:ta neutroneilla, valmistetaan plutoniumia myös ydinreaktoreissa.