cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hendrik Lorentz
Opiskeluvuodet
Lorentz suoritti 1871 kandidaatin tutkinnon matematiikasta ja fysiikasta. Hän palasi seuraavana vuonna Arnhemiin opettamaan matematiikkaa iltapäiväkursseilla. Samaan aikaan hän valmisteli väitöskirjaansa, Over de theorie der terugkaatsing en breking van het licht, valon heijastumisesta ja taittumisesta. Tohtoriksi Lorentz valmistui 22-vuotiaana vuonna 1875. Hänen väitöskirjaansa ohjasi Pieter Rijken, ja se täsmensi James Clerk Maxwellin teoriaa sähkömagneettisesta säteilystä.
Professorina Leidenissä
thumb|200px|Lorentz ja Einstein [[Paul Ehrenfestin talon edessä. Kuvan ottanut Ehrenfest vuonna 1912.]] Lorentz nimitettiin 1878 Leidenin yliopiston teoreettisen fysiikan professoriksi. Virka oli perustettu nimenomaan häntä varten. Lorentz sai urallaan useita kutsuja ulkomaalaisista yliopistoista, mutta hän pysyi uskollisena yliopistolleen.
Lorentz käsitteli vuonna 1878 pitämässään virkaanastujaispuheessa fysiikan molekyyliteorioita. Lorentz ei ollut ensimmäisinä vuosinaan kovinkaan tuottelias, sillä vuosina 1878–1892 hän julkaisi keskimäärin yhden tutkimuksen vuodessa. Tuona aikana hän kirjoitti myös kaksi oppikirjaa, joita molempia luettiin paljon.
Leidenin yliopiston professorina Lorentz keskittyi ensimmäiset 20 vuotta sähkömagneettisen säteilyn teoriaan pyrkien selittämään säteilyn, sähkön ja magnetismin välisen yhteyden. Myöhemmin hän laajensi teoreettista tutkimustaan monille muille alueille, mutta hänen suurimmat teoriansa ja saavutuksensa ovat sähkömagnetismin, elektronien teorian ja suhteellisuuden alalta.
Vuonna 1912 Lorentz jäi eläkkeelle virastaan Leidenin yliopistossa ja vastaanotti kaksoisviran Hollannin tiedeakatemian, Hollandsche Maatschappij der Wetenschappenin sihteerinä ja Teylerin museon kuraattorina Haarlemissa. Hän jatkoi kuitenkin ylimääräisen professorin virassa Leidenissä pitäen edelleen kuuluisiksi tulleita maanantaiaamun luentojaan. Lorentz jatkoi luentojen pitämistä elämänsä loppuun asti.
Myöhemmät vuodet
Lorentzin jäätyä varhaiselle eläkkeelle Leidenin yliopiston professorin virasta hänen seuraajakseen nimitettiin Paul Ehrenfest. Ehrenfestin perustama teoreettisen fysiikan instituutti nimettiin myöhemmin Lorentz-instituutiksi. Fysiikan Nobel-palkinnon lisäksi Lorentzille myönnettiin monia muitakin kunnianosoituksia, kuten 1908 Rumford-mitali ja 1918 Copley-mitali. Hänet myös valittiin Royal Societyn jäseneksi vuonna 1905.
Lorentz tunnetaan erityisesti teoreettisena fyysikkona, mutta hän vaikutti myös kokeellisen fysiikan alalla. Hollannin hallituksen pyynnöstä hän teki mittauksia työryhmänsä kanssa vuodet 1918–1926 Afsluitdijkin alueelle rakennettavaa patoa varten. Virtaustekniikka oli tuohon aikaan hyvin empiirinen tiede, mutta vuoroveden aiheuttamat häiriöt Afsluitdijkilla olivat niin ennustamattomia, ettei empiirisiin sääntöihin voitu luottaa. Lorentz selvitti kuitenkin ongelman numeerisesti. Afsluitdijkin pato valmistui Lorentzin kuoleman jälkeen vuonna 1933, ja hänen tekemänsä laskelmat osoittautuivat tarkoiksi.
Perhe
Lorentz meni 1881 naimisiin Aletta Catharina Kaiserin kanssa. Aletta oli amsterdamilaisen taidekoulun professori ja hollantilaisen postimerkkien suunnittelijan Johann Wilhelm Kaiserin tytär. Aletta ja Hendrik Lorentz saivat kaksi tytärtä ja yhden pojan. Vanhimmasta tyttärestä Geertruida de Haas-Lorentzista tuli isänsä tapaan fyysikko, joka meni naimisiin fyysikko Wander Johannes de Haasin kanssa.
Elektronit ja valo
Lorentz teoretisoi, että atomit saattaisivat koostua varatuista hiukkasista ja ehdotti, että näiden varattujen hiukkasten värähtely saa aikaan sähkömagneettista säteilyä. Vuonna 1896 Pieter Zeeman, kollega ja Lorentzin oppilas, osoitti teorian kokeellisesti paikkansapitäväksi. Vain muutama vuosi myöhemmin vuonna 1902 heidät palkittiin fysiikan Nobel-palkinnolla tästä merkittävästä työstä.
Suhteellisuus
Yrittäessään selittää Michelsonin–Morleyn koetta 1895 Lorentz arvioi, että liikkuvat kappaleet kutistuvat liikkeensä suunnassa. Samantapaisen väitteen oli aiemmin esittänyt jo George FitzGerald. Lorentz kehitti käsitteen paikallinen aika, mitä Henri Poincaré piti suurenmoisena ajatuksena. Poincaré osoitti vuonna 1900, kuinka eri koordinaatistoissa liikkuvat kellot voidaan synkronisoida samaan aikaan käyttäen valosignaalia, jonka oletetaan kulkevan aina samalla nopeudella riippumatta koordinaatiston nopeudesta. Poincaré myös nimesi Lorentzin 1899 julkaisemat ja 1904 täydentämät muunnokset Lorentzin muunnoksiksi. Lorentz oli ilmeisesti tietämätön Joseph Larmorin 1897 julkaisemasta atomia kiertävien elektronien aikadilataation ennustavasta muunnoksesta, joka oli identtinen Lorentzin muunnoksen kanssa. Myöhemmin Poincaré ja Albert Einstein esittivät yhtälöt, jotka nykyään tunnetaan erityisenä suhteellisuusteoriana. Erityisen suhteellisuusteorian yhtälöt ovat algebrallisesti yhtenevät Larmorin ja Lorentzin yhtälöiden kanssa.
Naginata
thumb|200px|Naginatasta tuli [[Edo-kausi|Edo-kaudella suosittu naisten ase.]] Naginata ( on perinteinen japanilainen salkoase. Se rakentuu varresta jonka päähän on kiinnitetty kaareva terä. Naginata oli suosiossa erityisesti Japanin feodaaliaikaan.
Historia
Gempei-sodan (1180-1185) aikaan ratsuväen käyttö kasvoi ja naginatan ollessa erinomainen ase ratsukkoa vastaan taistellessa myös sen suosio nousi. Naginatan vaikutuksesta japanilaiseen haarniskaan kehitettiin osat (”sune-ate”) suojaamaan myös jalkoja. thumb|250px| Pidätys- ja salkoaseita ylhäältä alas: [[sasumata haarukkakeihäs, sodegarami hihaantarttuja, kaksi naginataa joista ylemmässä tuppi eli saya terän suojana ja alempi naginata terä paljaana sekä nagamaki]] right|thumb|250px| Naginata harjoitus Hamamatsu-koulun kentällä 1911 Samurai-luokan naisten odotettiin kykenevän puolustamaan kotiaan miesten ollessa sotimassa ja Edo-kaudella naginata saavutti huomattavaa suosiota naisten keskuudessa. Sen pituus tarjosi keinon pitää mahdollinen hyökkääjä etäisyydellä, jolla tämä ei kyennyt käyttämään hyväkseen miehen voimakkaamman fyysisen rakenteen tuomia etuja. Tuliaseiden saapuminen Japaniin ja Meiji-restauraation aiheuttaman länsimaalaistumisen seurauksena perinteiset taistelutaidot, naginata mukaan lukien, menettivät suosionsa. Harjoittelun luonne muuttui mielen ja ruumiin vahvistamiseksi ja Shōwa-kaudella naginatan harjoittelusta tuli osa koulujärjestelmää.
thumb|left|250px|Naginata
Naginatan rakenne
Naginatan pituus määräytyy käyttäjänsä mukaan. Varren tulisi olla käyttäjän pituinen ja terän 2–3 shakua eli noin 60–90 senttimetriä. Terä on useimmiten kärkeä kohden kaartuva ja se taotaan samalla tavoin kuin katanatkin. Karkaisussa hamara jätetään terän suuta pehmeämmäksi, jotta terästä kokonaisuutena tulisi sitkeämpi ja vaara sen katkeamisesta iskuista ja väännöstä näin vähenisi. Yleensä varren ja terän välissä on tsuba eli väistin.
Joskus naginatan varren tyvipäähän saatettiin liittää metallinen kantarauta ishizuki (suom. kivipistin), joka toimi terän vastapainona. Se oli lisäksi tehokas ase ja pienen poikkipinta-alansa ansiosta erityisen hyvä haarniskan läpäisyyn.
Naginata nyt
Toisen maailmansodan jälkeen taistelulajien harjoittaminen kiellettiin viideksi vuodeksi. Vuonna 1950 puretun kiellon jälkeen alkanutta naginatatyyliä kutsutaan atarashii naginataksi (uusi naginata). Noin 80 000 naginatan käytön harjoittelijoista valtaosa harjoittelee uutta naginataa (naginatadō), mutta jotkut vanhat koulukunnat kuten tendō-ryū naginatajutsu sekä modernit lajit kuten bujinkan budō taijutsu opettavat edelleen perinteistä naginatan käyttöä. Nykyisin naginatadōta harjoittelee enemmän naisia kuin miehiä.
Qutub Minar
thumb|Qutub Minar Qutub Minar on tiilistä tehty minareetti Intian Delhissä. Se on maailman korkein tiiliminareetti ja Unesco lisäsi minareetin maailmanperintöluetteloon vuonna 1993.
Minareetti on 73 metriä korkea ja sen huipulle vie 399 askelmaa. Alaosan halkaisija on 15 metriä. Se on rakennettu vuonna 1193 ja se on yksi Intian islamilaisen arkkitehtuurin hienoimmista taidonnäytteistä.
Kohde avataan yleensä auringon noustessa ja suljetaan auringon laskiessa.
IF Göta Bandy
IF Göta Bandy oli karlstadilaisen urheiluseuran IF Götan jääpallojaosto. Vuodesta 1979 lähtien seura käytti nimeä IF Karlstad-Göta. Seura voitti kaikkiaan kolme Ruotsin jääpallomestaruutta; kaikki 1930-luvulla ja viimeisimmän niistä 1937.
Historia
Seura osallistui jääpallon Ruotsin mestaruuskilpailuihin ensimmäistä kertaa 1920-luvun alkuvuosina, ja kun Ruotsin mestaruus ratkottiin ensimmäistä kertaa sarjamuotoisella kilpailulla vuonna 1931, IF Göta voitti 1.divisioonan etelälohkon ja selviytyi näin loppuotteluun. Loppuottelussa se kuitenkin hävisi Tukholman AIK:lle. Seuraavana kautena 1932 IF Göta selviytyi taas loppuotteluun, missä se saavutti mestaruuden voittamalla Västerås SK:n maalein 3-2. IF Göta saavutti 1930-luvulla yhteensä kolme Ruotsin mestaruutta, kausina 1932, 1935 ja 1937. Kaksi kertaa se oli hopealla, vuosina 1931 ja 1933. Tähän aikaan sen kova värmlantilaiskilpailija oli naapurikunnan Slottsbrons IF, jonka kanssa tyypillisesti Tapaninpäivänä oli tiukka pääsarjan paikallispeli.
1930-luvun menestyksen jälkeen seura ei enää saavuttanut Ruotsin mestaruutta. Kahdesti se eteni vielä loppuotteluun asti, vuosina 1952 ja 1967. 1970- ja 1980-luvuilla seura jäi Karlstadin toisen jääpalloseuran IF Bolticin varjoon, joka huolehti kaupungin jääpallomenestyksestä. Viimeistä kertaa Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla IF Karlstad-Göta pelasi kaudella 1990-1991, jolloin se jäi pääsarja-Allsvenskanin viimeiseksi ja putosi sarjasta.
Vuonna 2000 seura yhdistyi Bolticin kanssa, ja kaupunkiin perustettiin uusi seura BS BolticGöta. Yhdistymisen syyt olivat taloudelliset ja pelilliset. BS BolticGöta peri Bolticin paikan korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa kaudella 2000-2001.
Seuraavina kausina 2002-2004 BolticGöta oli kolmena peräkkäisenä kautena puolivälierissä, eikä se seuran alkuvuosien jälkeen kyennyt parantamaan sijoitustaan. Vuodesta 2008 fuusioseura palasi käyttämään nimeä IF Boltic. Uusi IF Boltic nousi kaudeksi 2013/2014 toiseksi korkeimmalle tasolle eli uuteen Allsvenskaniin, jossa se on ollut vahvaa keskikastia koko 2010-luvun.
Saavutukset
Saavutuksia Ruotsin pääsarjassa
James S. Sherman
James Schoolcraft Sherman (24. lokakuuta 1855 Utica, New York – 30. lokakuuta 1912 Utica) oli yhdysvaltalainen poliitikko, lakimies ja viljelijä. Hän toimi Yhdysvaltain varapresidenttinä vuodesta 1909 kuolemaansa 1912 saakka.
Sherman valittiin 1886 New Yorkin republikaaniedustajana Yhdysvaltain kongressiin. Hän hävisi uudelleenvalinnan 1890, mutta valittiin uudestaan kahden vuoden päästä. Tullessaan valituksi William Howard Taftin varapresidentiksi 1908, Sherman oli edustajainhuoneen intiaaniasiain valiokunnan puheenjohtaja.
Sherman kuoli 30. lokakuuta 1912, vain kuusi päivää ennen vuoden 1912 presidentinvaaleja. Sherman oli ehditty jo nimittää Taftin varapresidenttiehdokkaaksi tuleviin vaaleihin, mutta hänen tilalleen Taftin varapresidenttiehdokkaaksi valittiin pikavauhtia Nicholas Butler. Taftia ei kuitenkaan valittu enää toiselle kaudelle.
Givet
thumb|250px|Givet Givet on kunta Ardennesin departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 7 372 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Givetin pinta-ala on 18 neliökilometriä.
Foch
Foch voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Yhdistetyn maailmancup 1986–1987
Yhdistetyn maailmancupin kaudella 1986–1987 järjestettiin yhdeksän osakilpailua.
Linköping
Linköping on entinen kaupunki ja taajama Etelä-Ruotsissa, Itä-Götanmaan läänissä, Vätternistä itään. Kaupunki on samannimisen Linköpingin kunnan keskustaajama. Taajamassa oli 104 232 asukasta vuoden 2010 lopussa.
Linköpingin piispanistuin on 1100-luvulta ja tuomiokirkko 1200-luvulta. Linköping oli kaupunki vuoteen 1971 asti, jolloin Ruotsissa siirryttiin yhtenäiseen kuntamuotoon.
Kaupungin teollisuusyrityksistä merkittävimpiä on Saabin lentokonetehdas. Kaupungissa sijaitsee myös Ruotsin ilmavoimien ilmailumuseo Flygvapenmuseum. Linköpingin yliopisto on perustettu vuonna 1975. Kymmenen vuotta myöhemmin sen kylkeen avattiin tiedepuisto Mjärdevi Science Park, jonka yrityksistä monilla on edelleen yhteys yliopistoon.
Liikenne ja kulkuyhteydet
Linköpingissä sijaitsee kansainvälinen lentokenttä, jossa operoivat ainakin KLM ja NextJet -lentoyhtiöt. Rautatieasema sijaitsee pääradan varrella, mistä on jatkuvat kulkuyhteydet pohjoiseen ja etelään.
Kaupunginosat
Linköpingissä on Ruotsin keskusrikospoliisin lokakuussa 2014 julkaistun raportin mukaan kolme lähiötä, jotka paikalliset rikolliset ovat ottaneet hallintaansa ja alueilla tapahtuu avoimia välienselvittelyitä, huumekauppaa ja kiristystä. Paikallisia asukkaita ei saada uhkausten vuoksi mukaan oikeuslaitoksen toimintaan eikä poliisi voi toimia hyökkäysten vuoksi. Alueet ovat Skäggetorp, Ryd ja Berga.
7. kesäkuuta 2019 pommin räjähdys vaurioitti 37 asuntoa Skäggetorpissa. 20 ihmistä joutui sairaalaan.
Urheilu
Linköpingistä ovat kotoisin jääkiekkoseura Linköpings HC ja naisjalkapalloseura Linköpings FC.
Kiihkeitä rytmejä
Kiihkeitä rytmejä (Loving You) oli Elvis Presleyn uran toinen elokuva ja ensimmäinen värielokuva.
Taustoja
Elviksen ensimmäisen elokuvan Rakasta minua hellästi valmistautuessa ensi-iltaan syksyllä 1956 tuottaja Hal B. Wallis ilmoitti, että Elviksen seuraava elokuva "Lonesome Cowboy" aloitettaisiin vuodenvaihteessa 1957. Tulevan elokuvan käsikirjoittajaksi ja ohjaajaksi Wallis valitsi Hal Kanterin, joka oli aiemmin työskennellyt muun muassa Wallisin Jerry Lewis & Dean Martin -komedian Artists and Models käsikirjoituksen parissa, sekä ohjannut televisiossa George Gobel -show’ta. Elokuvan käsikirjoituksen pohjana oli Mary Agnes Thompsonin Good Housekeeping -lehdessä julkaistu jatkosarja "Call for Mitch Miller", josta Kanterin piti nyt sorvata Elvikselle sopiva paketti. Kanter lähti joulukuussa Memphisiin tapaamaan Elvistä, jatkaen tämän mukana Shreveportiin Louisiana Hayride -keikalle, todistamaan paikan päällä Presleymaniaa. Näkemänsä ja kokemansa pohjalta Kanter kirjoitti erilaisia pieniä yksityiskohtia elokuvan käsikirjoitukseen, mm. Elviksen esityksessä yleisön joukossa olevat identtiset kaksoistytöt, jotka lyövät toistensa käsiä yhteen musiikin tahdissa, oli todellisuudesta elokuvaan siirretty kohtaus. Kanter olisi halunnut tehdä elokuvasta enemmän satiiria, mutta eversti Parkerilla ja tuottaja Wallisilla oli oma käsityksensä siitä, miten homma hoidetaan, muovaten elokuvasta prototyypin, jonka pohjalta tulevat Elvis-elokuvat sitten syntyivätkin, hieman lavasteita ja lauluja vaihtamalla.
Elokuva oli muista aikakauden rock'n'roll-elokuvista poiketen ison budjetin VistaVision-laajakangas Technicolor-elokuva. Wallis oli juuri äskettäin menettänyt kultakaivoksensa komediaduo Jerry Lewisin ja Dean Martinin saatua tarpeekseen toisistaan, jolloin he lähtivät omille teilleen rikkoen sopimuksensa Wallisin kanssa. Tuottaja toivoi uuden tähden ottavan edellisten kassamagneettien paikan ja valmisteli produktion huolella. Kuvaajaksi tuli kokenut Charles Lang, jolla oli jo satakunta elokuvaa takanaan Paramountille. Pääosiin tulivat rutinoituneet Lizabeth Scott ja Wendell Corey, sekä Wallisin uusi löytö Dolores Hart, joka myöhemmin esiintyi vielä toisessa Elvis-elokuvassa Kitara kainalossa. Scotty, Bill ja D.J. saivat pienet roolit Elviksen bändissä, ja Elviksen vanhemmat näkyvät yleisön joukossa Elviksen laulaessa lavalla kappaletta "Got a Lot o' Livin' to Do".
Juoniseloste
Tex Warnerin (Wendell Corey) yhtye kiertää etelän pikkukaupunkeja keikkaillen. Texin vaimo, Glenda (Lizabeth Scott), on yhtyeen manageri, joka yllyttää keikkaa katsomaan saapuneen Deke Riversin (Elvis Presley), laulamaan lavalle. Glendan painostuksesta Tex ottaa nuoren miehen yhtyeeseen, ja joukkio lähtee jatkamaan kiertuettaan. Hiljalleen Deken maine kasvaa ja hänestä tulee yhtyeen vetonaula ja tähti. Yhtyeen sisällä syntyy jännitteitä, Texin huomatessa menettävänsä kontrollin niin yhtyeensä, kuin vaimonsakin kanssa. Lopussa kuitenkin asiat oikenevat, tyypilliseen Elvis-elokuvan tapaan.
CT Parahyba (1909)
CT Parahyba (runkonumero CT-5) oli Brasilian laivaston Pará-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Yarrows Shipbuildersilta Scotstounista, missä köli laskettiin 1908. Alus laskettiin vesille 11. heinäkuuta 1908 ja otettiin palvelukseen 31. joulukuuta 1909.
Palvelus
Brasilian liityttyä 24. lokakuuta 1917 ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen rinnalle maa lähetti Afrikan luoteisrannikolle laivueen, johon Parahyba liitettiin. Alus palveli osaston mukana seuraavat kolme kuukautta ennen sodan päättymistä ja Brasiliaan paluuta. Alus palveli edelleen toisessa maailmansodassa, mutta sen tehtävät olivat toisarvoisia partiotehtäviä rannikon läheisyydessä. Alus poistettiin palveluksesta 1944.
Espanjan Grand Prix 1976
Espanjan Grand Prix 1976 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 2. huhtikuuta Jaraman radalla. Kilpailun voitti James Hunt, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Kaansa
Kaansa on nigeriläis-kongolainen kieli, jota puhutaan Burkina Fasossa. Sillä on noin 6 000 äidinkielistä puhujaa (1990). Kieli jakautuu kahteen tärkeämpään murteeseen. Kaikki kielen puhujat osaavat puhua myös julaa.
Birgit Friedmann
Birgit Friedmann (s. 8. huhtikuuta 1960 Königstein im Taunus, Saksan liittotasavalta) on saksalainen entinen keskimatkojen juoksija, joka edusti kilpauransa aikana Saksan liittotasavaltaa.
Friedmannin ensimmäiset arvokisat olivat Prahan EM-kisat 1978, joissa hän osallistui 3 000 metrin juoksuun, mutta keskeytti. 1980 Sittardissa järjestetyissä MM-kilpailuissa Friedmann voitti mestaruuden 3 000 metrillä ajalla 8.48,1. Hän osallistui myös Ateenan EM-kisoihin 1982 ollen 1 500 metrin juoksussa yhdestoista ajalla 4.14,66 ja 3 000 metrillä viides ajalla 8.43,65.
Friedmann edusti urallaan Eintracht Frankfurt -seuraa. Aktiiviaikoinaan hän painoi 51 kg ja oli 166 cm pitkä.
Finnisch-ugrische Forschungen
Finnisch-Ugrische Forschungen (FUF) on kansainvälinen fennougristiikan aikakauskirja, jota julkaisee Suomalais-Ugrilainen Seura. Ilmestyminen alkoi maaliskuussa 1901, ja vuoteen 2020 mennessä on ilmestynyt 65 nidettä. Aikakauskirjan nykyinen päätoimittaja on Jussi Ylikoski.
Perustiedot
Finnisch-Ugrische Forschungenin perustivat alkujaan E. N. Setälä ja Kaarle Krohn fennougristien ja indoeuropeistien kansainväliseksi keskustelukanavaksi. Julkaisukielenä on alusta alkaen ollut saksa, toisinaan käytössä on ollut myös ranska, mutta nykyään suurin osa kirjoituksista on englanninkielisiä. Kirjoitukset käsittelevät fennougristiikkaan kuuluvia aiheita, joita ovat vertaileva ja historiallinen suomalais-ugrilainen kielentutkimus, muu puhujamäärältään pienten suomalais-ugrilaisten tai uralilaisten kielten tutkimus sekä näitä kieliä puhuvien kansojen perinteisen kulttuurin ja menneisyyden tutkimus. Vuodesta 2019 lähtien Finnisch-Ugrische Forschungen on open access -julkaisu.
Mick Taylor
thumb|230px|Mick Taylor esiintyy 1980-luvun alussa [[John Mayall & the Bluesbreakersin riveissä. Taylor on tehnyt John Mayallin kanssa yhteistyötä useaan otteeseen monella eri vuosikymmenellä.]] Michael Kevin Taylor (17. tammikuuta 1949 Welwyn Garden City, Hertfordshire) on brittiläinen muusikko. Taylorin yhtyeitä ovat olleet muun muassa John Mayall & the Bluesbreakers (1966–69) ja The Rolling Stones, jossa hän soitti toista kitaraa Brian Jonesin jälkeen vuodesta 1969 vuoteen 1974. Hän joutui ensimmäiseen tulikokeeseen Rolling Stonesin kanssa kaksi päivää Brian Jonesin kuoleman jälkeen, soittaessaan Lontoon Hyde Parkissa 250 000 ihmiselle ilmaiskonsertissa. Keith Richardsin sanojen mukaan Taylor oli virtuoosimainen kitaristi, mutta aina yhtä haluton pelleilemään, toisin kuin seuraajansa Ron Wood. Hän liittyi yhtyeeseen terveysintoilijana ja lähti heroiinikoukussa. Hänen viimeiseksi levytyksekseen Rolling Stonesin kanssa jäi albumi It´s Only Rock´n Roll.
The Rolling Stonesin jälkeen Taylor on tehnyt sooloalbumeja ja soittanut muun muassa Bob Dylanin levyillä.
Taylor käyttää usein Gibson Les Paul -kitaroita. Hän on käyttänyt myös Gibson SG, Gibson ES-335, Gibson Firebird, Fender Stratocaster ja Fender Telecaster -kitaroita.
Taylor palasi The Rolling Stonesin keikoille vuonna 2012 yhtyeen viettäessä 50-vuotisjuhlaa maailmankiertueen merkeissä. Taylor jatkoi keikkavierailuja Stonesien riveissä myös seuraavana vuonna.
Kirsti Siiskonen
Kirsti Hellin Siiskonen (5. kesäkuuta 1918 Mikkeli – 19. maaliskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Siiskonen opiskeli Työväen Akatemiassa. Hän oli ammatiltaan kotiapulainen.
Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat
thumb|250px|[[Erik Punainen|Erik Punaisen Grönlanti.]]
Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat olivat olemassa noin vuodesta 985 vuoteen 1420 saakka. Viikinkiaikaiset norjalaiset uudisasuttajat perustivat tapposyytteitä pakoilleen Erik Punaisen johdolla kaksi siirtokuntaa vuoden 986 jälkeen. Ilmasto oli silloin suunnilleen samanlainen kuin nykyäänkin. Siirtokunnat olivat silloin leudolla, paikoin viheriöivällä Grönlannin eteläisellä länsirannikolla. Suojaisissa vuonoissa saattoi pitää karjaa, ja merellä voitiin pyydystää mursuja ja hylkeitä sekä maalla metsästää. Noin vuonna 1001 Leif Erikinpoika toi kristinuskon saarelle, ja Grönlanti sai 1100-luvulla jopa oman piispanistuimen. Lopulta Grönlannissa asui ainakin 3 000 skandinaavia.
Ei tiedetä tarkoin mikä hävitti siirtokunnat suunnilleen vuosien 1350–1450 välillä. Syyksi on arveltu ilmaston viilenemistä, minkä vaikutusta tehosti karjan laiduntamisen aiheuttama eroosio. Kylmä ja laidunten huononeminen olisi pilannut sadon ja ehkä muuttanut merestä ja maalta pyydettävien eläinten kulkureititkin. Muiksi syiksi on monesti mainittu inuitien tai merirosvojen hyökkäykset tai vapaaehtoisen poislähdön. Siirtokunnat olivat raunioina, kun tanskalaiset lähetyssaarnaajat tulivat saarelle vuonna 1721.
Grönlannin löytäminen
Skandinaavien tekemästä varhaisesta Grönlannin asuttamisesta kertovat kirjalliset tiedot ovat melko niukkoja ja osin epävarmojakin, koska lähteet ovat vasta 1200-luvulla muistiin kirjoitettuja saagoja. Grönlannista kertovat muun muassa Eiriks saga rautha eli Erik Punaisen saaga ja Graenlendiga saga eli Grönlantilaisten saaga sekä Islendingabók ja Landnámabók. Ensimmäinen maininta Grönlannin löytämisestä on vuodelta 1130 Isledongabokissa.
Purjehdittuaan ensin itärannikon ahtojäiden ympäröimää jäätikköistä ja kivistä maata Erik löysi länsirannikon eteläosan vihreät vuonot. Erik nousi maihin lähellä Erikinvuonon suuta Erikseyssä. Erik tutki maata kolmen vuoden ajan ja eli metsästämällä, kalastamalla ja linnustamalla. Hän löysi monia hyviä laidunmaita vuonojen varrelta, mutta sisämaassa näkyi vain jäätä. Erik löysi myös hylättyjä eskimojen tai paleoeskimojen jättämiä leiripaikkoja.
Siirtokuntien perustaminen
Erik houkutteli siirtolaisia kertomalla ”vihreästä maasta”, vaikka tiesi, ettei maa ollut aivan paras mahdollinen. Grönlannin lounaisrannikolla oli kuitenkin karjan laidunnukseen sopivia vuonoja. Koska Islannissa oli vähän aikaa sitten ollut nälänhätä ja maasta pulaa, Erik Punainen löysi satoja vapaaehtoisia. Yhdessä laivassa oli 20–30 henkeä ja heidän karjansa ja muut tavarat. Matkaan lähteneistä 25 laivasta vain 14 selvisi perille; osa laivoista tuhoutui tai kääntyi takaisin. Noin 400–450 ihmistä saapui Islannista Grönlantiin ja perusti siirtokunnan Grönlantiin maan jäättömään eteläosaan Erik Punaisen johdolla vuonna 986.
Leif Eiriksson toi noin vuonna 1000 kristinuskon Grönlantiin. Brattahlíðin pieni turvekirkko tehtiin ehkä jo Erik Punaisen aikana Tjodhildin määräyksestä. Lopulta Norjan kuningas otti Grönlannin hallintaansa ja sinne perustettiin jopa piispanistuin. Länteen päin noin vuonna 1000 purjehtiessaan viikingit löysivät Labradorin, josta saatiin myöhemmin puuta. Myöhemmin viikingit kävivät 1333 metsästys- ja tutkimusretkillään Upernavikin lähellä 72 leveysasteen tienoilla ja vuonna 1267 saagojen mukaan Melvillenlahdelle 76 leveysasteelle asti. Grönlannissa asui 5 000 norjalaista 250 maatilalla, ja maassa oli 14 kirkkoa. Läntisen siirtokunnan keskus oli Sandnæs, itäisen Garðar.
Väkivaltaa siirtokunnissa
Grönlannissakin lienee skandinaaveilla ollut ajalle tyypillisiä sukujen välisiä taisteluja, mikä on päätelty kolmesta löydetystä kallosta, joihin on isketty miekalla tai kirveellä. 1100-luvulla Grönlannin norjalaisia pidettiin muualla riidanhaluisina.
Alkuaikojen Brattahlíðin haudoissa näkyy teräaseiden aiheuttamien vammautumisten ja kuolemisten merkkejä. Tästä kertoo myös Eínsar Sokkasonin saaga. Eräs mies löysi haaksirikkoutuneen laivan, jossa oli ajan ja paikan mittojen mukaan arvokasta tavaraa. Lain mukaan löytäjä sai pitää lastin. Piispa määräsi lain voimaan. Mutta haaksirikkoutuneen sukulainen Ozur halusi lastin itselleen, koska katsoi sen olevan hänelle kuuluvaa perintöä. Ozur nosti oikeusjutun laivan löytäjää vastaan, mutta hävisi jutun. Kun Ozur valitti asiasta kesken kirkonmenojen kirkossa, piispan tukija Einar tappoi Ozurin. Vaikka piispa ei tappoa hyväksynytkään, hän ei sitä suuresti pahoitellutkaan. Ozurin sukulainen Simon kosti Ozurin tappaneen miehen suvulle. Tästä syntyi lopulta verinen taistelu, jossa kuoli monia ihmisiä. Väliin tulleet eivät onnistuneet pysäyttämään riitaa, ja eräs taistelua rauhoittamaan tullut murhattiin. Grönlannin siirtokunnan viimeisiin vuosiin ajoittuvat Sandnæsin hautausmaan neljän naisen ja yhden lapsen kallot, joissa on luultavasti jousella ammuttujen nuolien reikiä.
Kauppa ja elinkeinot
Keskiajan lämpimissä oloissa Grönlannissa saattoi viljellä ohraa ja pitää lehmiä, lampaita ja vuohia. Laidunmaa oli parempaa kuin Islannissa, sillä laiduntamisen aiheuttama eroosio ei ollut alkanut. Ihmiset hankkivat elantonsa karjanhoidon lisäksi muun muassa hylkeenpyynnillä, karibujen metsästyksellä, linnustamalla, simpukoita keräämällä ja ainakin osin kalastamalla. Lisäksi joissain paikoissa viljeltiin puutarhapalstoja. Karhuja ja mursuja metsästettiin vientiin. Karjatalous ei riittänyt elättämään koko väestöä, ja grönlantilaiset olivat riippuvaisia myös hylkeen lihasta.
Grönlannista saatavat jääkarhun taljat, naalin turkit ja mursunnahkaköydet olivat erityisen haluttuja Euroopassa. Grönlannista sai myös metsästyshaukkoja ja valaan hetuloita. Saaret erikoisuudet, kuten elävät jääkarhut, tulivat vaarallisten merimatkojen takaa. Niiden metsästys olikin vaivalloista ja vaarallista.
Norjan kuningas monopolisoi Grönlannin kaupan 1294. Tämä tarkoitti sitä, etteivät grönlantilaiset saaneet varustaa omia laivoja, vaan olivat emämaasta tulevan liikenteen varassa. Käytännössä vastuu siirtyi Bergenin kauppiaille. Niinpä vain yksi Knarren-niminen alus purjehti säännöllisesti haaksirikkoutumiseensa asti Grönlannin ja emämaan väliä. Rikkaat tilat omistivat parempaa laidunmaata ja rakennukset olivat suurempia. Köyhät pikkutilat saattoivat aikaa myöten joutua isojen tilojen torppareiksi niin kuin Islannissakin koska joutuivat huonoina vuosina lainaamaan isoilta tiloilta heinää karjan rehuksi.
Elämä kulki vuosikierron mukaan; keväällä pyydettiin hylkeitä, kesällä metsästettiin Nordrsetassa, loppukesällä tehtiin heinää, syksyllä metsästettiin karibuja ja rakennettiin. Tavaranvaihto eri alueiden välillä toimi. Ulkovuonoilla metsästettiin hylkeitä, ylängöillä karibuja, ja ei alueiden tuotteita vaihtokaupattiin. Rikkaat antoivat köyhille karjaansa ankarina talvina.
Eri siirtokuntien ja sosiaaliryhmien välillä oli ravinnossa huomattavia eroja. Rikkaat söivät hylkeen lihaan sijaan karjan lihaa ja erityisesti naudan lihaa. Riistasta rikas suosi karibua hylkeen sijasta. Läntisessä siirtokunnassa syötiin enemmän karibua ja hyljettä kuin itäisessä. Itäisessä siirtokunnassa meriravinnon, lähinnä hylkeiden osuus ravinnosta kasvoi selvästi. Alussa vuohia pidettiin vähän, mutta kun ilmasto ja kasvillisuus muuttuivat, niiden määrä oli lopulta yhtä suuri kuin lampaidenkin. Vuohi pystyy syömään pajun lehtiä ja kylmän ilmanalan kasvien vihreitä osia. Tunkiolöydöistä päätellen kalaa syötiin hyvin vähän vaikka se oli yleistä ympäröivissä vesissä. Joko kalanruotoja ei heitetty tunkioihin, tai sitten Grönlannin norjalaiset inhosivat kalaa. Norjalaiset eivät osanneet myöskään pyydystää valaita.
Ilmasto ja kasvillisuus
Molemmat norjalaisten siirtokunnat sijaitsivat suojaisilla alueilla. Grönlannin siirtokuntavuonot ovat nykyäänkin melko leutoja, joskin kasvillisuuden kasvua rajoittavat rannikolla meren suolaiset pärskeet ja sumu, ylhäällä kylmä tuuli. Ylhäällä kasvaa pääosin kuivaa ja soraa kestävää saraa, joka ei ole hyvää ravintoa karjalle. Nummialueilla kasvaa vaivaispensaita ja hyvissä paikoissa vetisillä alangon etelärinteillä matalaa koivua, pajua ja jopa leppää ja katajaa. Garðarin ja Brattahlíðin muinaisten asutusten alueilla kasvaa loivilla, kosteilla rinteillä kukkia ja 30 cm mittaista heinää ja myös puolen metrin korkuista vaivaiskoivupensaikkoa. Kuivilla, jyrkillä rinteillä ja muilla huonoilla niityillä heinä ja vaivaispaju kasvavat vain muutaman sentin korkeuteen. .
Grönlannin skandinaavisen asutuksen syntyessä vallitsi keskiajan lämpökausi. Vuoden 1000 tienoilla oli erityisen lämmintä, ja Etelä-Grönlannin ilmasto oli merellisen leuto. Näihin aikoihin itäisen siirtokunnan lähivuonoissa kasvoi 3, jopa 4–6 m korkeita koivuja, ja kukkuloilla oli pajupensaita sekä ruohoa nykyisen tundran paikalla. Seutu olikin silloin asuinkelpoisempaa kuin nyt. Grönlannin asutuksia rasittivat pienet ilmastonmuutokset, jotka toivat helposti kylmän ja katovuoden. Myös peltojen kesäinen kuivuminen oli paha ongelma, jota korjattiin kastelukanavilla. Kasvukausi oli lyhyt jopa keskiajan lämpökaudellakin, ja kuura tuli jo elokuussa.
Nykyäänkin Grönlannin eteläosassa voi suojaisissa paikoissa viljellä maata. Grönlannin eteläkärki on lähellä arktisen alueen etelärajaa, sillä alue on melko etelässä ja Golfvirta lämmittää sitä. Tundran rajana pidetty heinäkuun 10 asteen lämpötilakäyrä kulkee aivan Grönlannin eteläkärjessä. Kasvukausi on vain 80–160 päivää. Nykyään Grönlannin eteläkärjessä on joillain alueilla subarktista, puutonta aluetta ja laajemmalla alueella matalaa ala-arktista tundrakasvillisuutta, lähinnä kanervaa ja varpuja. Ympäristö on soista runsaiden sateiden takia.
Suhteet inuiteihin
thumb|250px|Norjalaisten Nordursetan metsästysalue sijaitsi siirtokunnista pohjoiseen.
Norjalaiset kutsuivat Amerikan pohjoisosien ja Grönlannin alkuasukkaita nimellä skraelingit, joka tarkoittaa lähinnä kurjaa. Nimityksen saivat niin inuitit, intiaanit kuin muutkin alkuperäiskansat. Ensimmäiset norjalaisten kohtaamat skraelingit lienevät olleen kanadalaisia Dorsetin kulttuurin paleoeskimoja. Ei tiedetä kohtasivatko viikingit dorsetilaisia Grönlannissa, mutta saagat mainitsevat norjalaisten löytäneen heidän muinaisia raunioituneita majanpohjiaan ja työkaluja.
Dorsetin kulttuuri hävisi ilmaston lämpiämisen takia Etelä-Grönlannista 900–1100, kun dorsetilaiset vetäytyivät riistan perässä pohjoiseen. . Varhaiset inuitit eli eskimot levittäytyivät Länsi-Kanadasta itään valaita pyytämään seuraten ilmaston lämpenemisen vuoksi elinpaikkojaan muuttavia grönlanninvalaita. Luultavasti inuitit hävittivät dorsetilaiset, joiden aseistus oli kehnoa ja jotka asuivat pieninä joukkoina hajallaan. Grönlantiin noin 1200–1400 levittäytynyttä varhaisinuitien kulttuuria sanotaan Thulen kulttuuriksi. Luultavasti jo vuoden 1200 maininnat viittaavat Thulen inuiteihin ja muutamat siirtokuntien nimet viittaavat eskimokieleen. Norjalaiset suhtautuivat luultavasti huonosti Grönlannin inuiteihin, koska pitivät inuiteja mailleen tunkeutujina. Norjalaisethan olivat asuneet satoja vuosia Grönlannissa ennen Thulen inuitien tuloa.
Jos skandinaavit kävivät kauppaa Thulen kulttuurin inuitien kanssa, inuitit myivät norjalaisille mursun syöksyhampaita, mistä ei kuitenkaan ole suoria todisteita. Inuiteilla tiedetään olleen suuri leiri Nordseturissa, joka oli norjalaisten metsästysaluetta. Inuiteilla oli norjalaisia tavaroita myös niillä alueilla, joilla norjalaiset eivät käyneet. Thulen alueelta Melvillensalmen pohjoispuolelta on löydetty 1200–1400-luvuilta peräisin olevia eurooppalaisia tavaroita. Norjalaisista asutuksista ei ole löydetty kuin muutamia inuiteilta peräisin olevia esineitä. Tavarat ovat voineet kulkeutua norjalaisten metsästysretkillä, ei niinkään laajan, järjestelmällisen kaupan kautta. Inuitien leireistä on löydetty kymmenen metallinpalaa, jotka ovat peräisin itäisen siirtokunnan kirkonkellosta, mikä viittaa inuitien ottaneen kirkonkellon siirtokunnan tuhon jälkeen.
Monet merkit viittaavat silti inuitien ja norjalaisten eläneen melko eristyksissä toisistaan. Norjalaiset eivät solmineet eskimojen kanssa avioliittoja. Norjalaiset eivät myöskään yrittäneet ottaa mallia eskimojen hylkeenpyyntitekniikasta, kuten tanskalaiset tekivät 1700-luvulla. Eskimojen omaksuma tynnyrilautojen ja norjalaistyylisten ruuvikierteisten nuolien teko viittaa joidenkin mielestä siihen, että norjalaiset olisivat neuvoneet inuiteja näiden ja sahojen teossa.
Kolme siirtokuntaa
thumb|Itäisen siirtokunnan sijainti kartalla.
Grönlannin siirtokuntien rauniot on löydetty, mutta niistä säilyneet kirjalliset tiedot ovat vähäisiä. Siirtokunnilla oli laki ja kansalliskokous. Siirtokuntien asukasmäärä pysyi aina pienenä, ja niissä asui yhteensä 2 500–5 000 asukasta.
Pienempi ja pohjoisempi läntinen siirtokunta eli Vesterbygden oli nykyisen Nuukin lähellä Lysufjordin pohjukassa. Siirtokunnassa oli 90 taloa, neljä kirkkoa ja yksi muu rakennus. Tästä siirtokunnasta on säilynyt kirjoitettua tietoa hyvin vähän. Se asutettiin melko pian itäisen siirtokunnan jälkeen. Sen keskus oli Sandnes. Suurin löydetty raunioitunut maatila tunnetaan nimellä Sandnes, koska se on jäänyt hiekkakerroksen alle. Tämä entinen maatila on pitkän Lysufjordin vuonon perillä. Rakennukset oli tehty kivestä ja turpeesta. Läntinen siirtokunta oli noin 65 leveysasteella ja sen laidunten heinäsato oli vain kolmannes itäisen siirtokunnan sadosta. Pohjoisessa tapahtunut metsästys olikin sen tärkeä elinkeino. Tästä etelään oli 500 km asumatonta rannikkoa, jonka vuonoissa ei voinut laiduntaa kasvillisuuden niukkuuden takia. Lusyfjordista haarautuvan pohjoisen vuonon päässä oli Nipaatsoq, jossa saattoi asua jopa tuhat ihmistä.
Suuri eteläisempi itäinen siirtokunta eli Österbygden oli Qatortoqin lähellä. Siirtokunnan ydinalue oli Eiriksfjordin molemmin puolin. Siellä saattoi asua jopa 4 000 ihmistä. Täällä Erik Punainen ja hänen vaimonsa Tjodhilde asettuivat Eriksfjordiksi kutsumaansa Tunugdliarfikin vuonoon. Näin Erikin miehet rakensivat Brattahlid-nimisen talon nykyisen Qagssiarssukin kohdalle Narssassuaqin lentokentän lähelle.
Myöhemmin norjalaisten keskus Grönlannissa siirtyi Eiriksfjordin etelärannalla sijaitsevaan Gardariin (Garðar), jossa oli runsaasti hyvää laidunmaata. Piispa toimi Gardarissa 1126–1358. Ei tiedetä, omistiko kirkko vai päälliköt Gardarin, mutta joka tapauksessa kirkko omi itselleen hiljalleen kolmanneksen laidunmaista. Gardar oli Grönlannin suurin tila ja sen lähellä parissa vuonossa paljon viljavaa maata ja Brattahlidin ja Hvalseyn pienemmät keskukset sekä Narssaq. Isafjordin pohjoispuolellakin oli asutusta. Kauempana etelässä oli yhdeksän asuinaluetta ulkorannikoilla tai vuonoissa. Näistä tunnetuin on Herlolfnesia ympäröivä alue noin 60. leveysasteella.
Siirtokunnan talot olivat eri vuonoissa noin 200 km pitkällä rannikon alueella. Itäiseen siirtokuntaan rakennettiin yhteensä 450 taloa, mutta kaikissa ei ehkä asuttu yhtä aikaa. Siirtokunta ulottui monen vuonon alueella Qatortoqista Narsaqiin ja Nanotalikiin ja käsitti 190 maatilaa. Kirkkoja oli 12. Niistä yksi oli "katedraali" ja yksi munkki- ja nunnaluostari. Lisäksi oli pieni monesti itäisen siirtokunnan osana pidetty 20 talon siirtokunta Ivittuutin lähellä. Tästä siirtokunnasta ei ole kirjoitettuja lähteitä. Norjalaiset kävivät Diskonlahden seuduilla ja pohjoisemmassakin olevassa Nordrseturissa metsästämässä jääkarhuja ja mursuja.
Siirtokuntien tuho
Skandinaavien varhaisten Grönlannin siirtokuntien tuho tapahtui melko varmasti välillä 1350–1450 jaa. Norjalaiset viikingit purjehtivat länteen Islannista ja perustivat silloin nykyistä lämpimämpään Grönlannin eteläosaan siirtokuntia, jotka elivät karjanhoidolla ja metsästyksellä. Ensin tuhoutui pieni läntinen siirtokunta joko nälkään tai inuitien hyökkäykseen. Suuremman itäisen siirtokunnan tuhosta on kiistelty, mutta syyksi veikataan useasti ilmaston muutoksen ja eroosion aiheuttamaa laidunmaiden tuoton laskua, mistä seurasi nälkä. Grönlannin eteläosa oli pohjoisen sijaintinsa takia karjataloudelle epävarmaa keskiajan lämpökaudellakin. Pieni jääkausi viilensi ilmastoa vuosina 1300–1350. Kasvukausi lyheni ja eroosio pilasi laidunmaat. Viileneminen osaltaan tyrehdytti myös Grönlannin kaupan. Kaiken lisäksi Grönlannin viemien kauppatavaroiden suosio väheni, kun niitä vastaavia alkoi saada helpommin muualta, ja kauppa heikkeni ratkaisevasti noin vuonna 1370.
Pienempi, pohjoisempi Nuukin lähellä sijainnut läntinen siirtokunta tuhoutui ensin. Arkeologiset todisteet viittaavat nälkään, eräs Grönlannista kertova saaga inuitien hyökkäykseen. Saagan mukaan villiintyneitä kotieläimiä kuljeskeli hylätyn itäisen siirtokunnan ympärillä, ja että siirtokunta olisi ollut silloin 1350–1400 skraelingeilla. Joka tapauksessa tuho tuli vuoden 1350 tienoilla, jolloin Sandnesin suuri maatila hautautui laajenevan jäätikön sulamisvesien hiekkaan. Suuren itäisen siirtokunnan tuho on mysteeri. Sen saattoi aiheuttaa ilmaston viileneminen ja osin sen takia lisääntynyt maaperän kulumisen aiheuttama kato, riistapula ja nälkä. Toiset veikkaavat skraelingien hyökkäystä, merirosvoja, vapaaehtoista poislähtöä ja kulkutauteja. Siirtokuntien tuhoon vaikutti myös Norjan ja Grönlannin välisen kaupan tyrehtyminen, kun Norja löysi muita kauppakumppaneita.
thumb|right|300px|[[Hvalseyn kirkko|Hvalseyn kirkon rauniot Grönlannissa.]]
Läntisen siirtokunnan tuho
Läntinen siirtokunta eli pohjoinen Nuukin siirtokunta hylättiin ennen itäistä siirtokuntaa joskus vuoden 1350 tienoilla joko nälän tai inuittien hyökkäyksien takia. Ilmasto oli siellä kylmempi ja karjan tarvitsema heinäsato pienempi. Koska siirtokunta oli kapean vuonon perällä, inuittiryhmä saattoi saartaa sen helpommin kuin itäisen siirtokunnan. Eskimot saattoivat hävittää läntisen siirtokunnan noin 1360 jälkeen, jolloin he hyökkäsivät ensimmäiset kerran. Sekä eskimojen perimätieto että skandinaaviset lähteet mainitsevat hyökkäyksen.
Norjalaisten tavaroita kaupattiin jopa satojen kilometrien päähän Ellesmerensaarelle asti, mutta ei osata sanoa saivatko inuitit nämä sotasaaliina norjalaisilta. Inuitit saattoivat saada esineet norjalaisten tuhon jälkeen rauhanomaisestikin. Arkeologien tutkimukset itäisessä siirtokunnassa antavat tietoja, jotka ovat ristiriidassa islantilaisten saagojen kanssa. Läntisestä siirtokunnasta noin 80 km Nuukista itään on löydetty hiekan alta talo jota kutsutaan GUS:iksi. GUS on lyhennys sanoista Gården Under Sandet eli "maatila hiekan alla". Se hautautui 1,5 m syvyyteen 1350 jaa. jäätikön huuhtoman hiekan alle.
Monia läntisen siirtokunnan taloja on kaivettu esiin ja löydetty merkkejä nälästä ja karjan syömisestä, mm. Nipatsoq. Talojen viimeisistä maakerroksista on löydetty niin monia suuria puuesineitä, että niiden mukaan siirtokuntaa ei hylätty tarkoituksella. Monissa tuon ajan harkituissa hylkäämistapauksista irtaimisto otettiin mukaan, niin kuin norjalaisten Newfoundlandin siirtokunnassa. Tämä viittaa viimeisten asukkaiden kuolleen paikalla. Lehmänluiden runsas määrä viittaa koko karjan teurastamiseen ja nälkään. Lintuja ja jäniksiä oli metsästetty, ja metsästyskoirien luissa oli puukon jälkiä. Metsästyskoirien ja karjan surmaaminen viittaa pahaan nälkään, ja se tuhosi mahdollisuudet metsästää karibua ja kasvattaa uutta karjaa. Ihmisen ulosteista löydetty kärpäslajisto viittaa siihen, että ihmiset olisivat olleet kevään lopussa kylmissään polttoainepulan takia. Luultavasti vuosi oli kylmä, viljelijät eivät kyenneet ruokkimaan karjaa kun heinä loppui kesken. Lisäksi hylkeet eivät mahdollisesti saapuneet vuonoon. Viikingit eivät olisi käyttäneet eskimotyylisiä lämpimiä turkisvaatteita. Pieni Ivittuutin lähellä ollut siirtokunta lienee hylätty vuoden 1380 jälkeen tuntemattomasta syystä.
Itäisen siirtokunnan tuho
Suuri itäinen, eteläinen siirtokunta hylättiin ehkä joskus vuosien 1410–1450 välissä, mutta hylkäämiseen johtaneista syistä ei ole yksimielisyyttä. Jotkut siirtokunnan alueet hylättiin jo aiemmin. Vatnahverfistä on löydetty alueen suurimman talon lattialta 25-vuotiaan miehen kallo, miestä ei siis oltu haudattu. Kallo on ajoitettu radiohiilellä vuoteen 1275 jaa. Tämä viittaa hyökkäykseen tai nälkään koko Vahnahverfin seudulla. Qoorlortoqin laakso hylättiin radiohiiliajoituksen mukaan noin 1300 jaa. Vuonna 1379 sanotaan skraelingien surmanneen itäisessä siirtokunnassa 18 miestä ja kaapanneen kaksi poikaa ja naisen. Pohjois-Atlantin ilmasto kylmeni 1400–1420 ja myrskyt lisääntyivät, ja laivaliikenne Grönlantiin loppui. Viimeinen laiva purjehti Grönlannista Islantiin vuonna 1410.
Harjolfista löydetty naisen puku on ajoitettu radiohiilellä vuoteen 1435, mutta ajoitus saattaa heittää kymmeniä vuosia. Harjolfnesin hautausmaalta löydettyjä vaatteita luultiin aiemmin noin vuonna 1500 tehdyksi, mutta uudempien ajoitusten mukaan ne tehtiinkin ennen vuotta 1450 jaa. Niinpä monet uskovat, ettei itäisessä siirtokunnassa ollut norjalaisia enää vuoden 1450 jaa. jälkeen. Joissakin lähteissä mainitaan, että norjalaisia olisi asunut Grönlannissa vielä välillä 1450–1550.
Tuhon syitä
Mahdollisia itäisen siirtokunnan tuhon syitä.
Auringonpilkut ja tulivuoretkin ilmaston viilentäjinä
Maapallon ilmasto viileni selvästi välillä 1200–1500. Se johtui luultavasti auringon aktiivisuuden heikkenemisestä Spörerin minimiin. joka oli 1450–1550 jaa. joka oli 1416–1532. Monet tutkimukset tukevat tätä, vaikka auringonpilkkujen tarkkaa vaikutusmekanismia maan säähän ei tunneta.
Ajalta hieman jälkeen 1400 ei ole noin vuoteen 1530 auringonpilkkuhavaintoja, jotka toki ovat keskiajalla muistiin merkittynä harvinaisia. Silmiinpistävää on myös pilkkujen puute 1300–1350. Hiili-14:n määrä alkoi laskea vuonna 1400 mitä jatkui vuoteen 1500, samoin arvioitu auringonpilkkuluku. Erilaisia näytteitä, mm. vuosirenkaita, koralleja, jääkairausnäytteitä ja historian tietojakin tutkimalla saadun tiedon mukaan auringon pilkkuisuuden väheneminen näkyi vuosina 1400–1450 pohjoisen pallonpuoliskon lämpötilan nopeana laskuna noin 0,5 astetta. Joillain alueilla lasku oli tietenkin keskiarvoa huomattavasti suurempi.
Historiallisten tietojen mukaan Englannissa koettiin jo 1270-luvulta alkaen-luvulla toistuvia katovuosia. Kato oli paha koko Euroopassa 1314 ja 1319. Paleoklimatologien mukaan ilmasto olikin erittäin kylmä jo vuosina 1343–1362. Melko lämmintä oli vielä 1380 Euroopan kesät olivat viileitä ja talvet hyvin kylmiä vuosina 1429–1465.
Keskiajan Grönlannin jäässä näkyy melko vähän tulivuoren purkauksen aiheuttamia "happopiikkejä" noin 1100–1250 jos ei oteta lukuun Heklan ja Katlan purkauksia. Tuntematon tulivuori purkautui noin 1260 ja saattoi viilentää maan ilmastoa. Noin vuoden 1270 jälkeen keskivertokin happomäärä kasvoi selvästi.
Ilmaston kylmenemisen aiheuttama nälkä
Monesti siirtokuntien häviämisen syyksi väitetään ilmaston kylmenemistä välillä 1300–1450. Jo siirtokunnan alkuvaiheessa karjatalouden tarvitsema heinäsato oli vaihteleva, ja huonoina vuosina nälkä uhkasi. Mutta kun kylmä kausi alkoi, heinä ei kasvanut sitäkään vertaa.
Kasvukausi lyheni ja eroosio tuhosi pellot ja laitumet. Paleoklimatologien Ilmaston kylmenemisen väitetään pilanneen maatalouden ja karjanhoidon ja norjalaisten olleen kyvyttömiä omaksumaan eskimoiden käyttämiä tehokkaita pyyntivälineitä ja aloittamaan kalastusta. Tällöin tuli nälänhätä. . Kylmyys jäädytti meren ja esti hylkeiden nousun rannikolle varhain keväällä. Tällöin ihmiset eivät saaneet hylkeenlihaakaan grönlannin- ja kuplahylkeistä.
Väitettä tukisi kalanruotojen puuttuminen tunkioista. Toisaalta ihmisluista tehtyjen isotooppitutkimusten mukaan kalan osuus ravinnosta kasvoi ajan mittaan. Ravinnon huononemiseen saattaa viitata skandinaavisten luurankojen keskipituuden aleneminen. Kun rantojen jääpeite paksuni, ajopuita ei enää tullut.
Nälkää loi lyhyt, kylmä ja sumuinen kesä tai kostea alokuu, mikä haittasi heinän kasvua. Karibulle ja karjalle olivat ankaria pitkä ja luminen talvi, mikä lisäsi karjan syömän heinän tarvetta. Vuonojen vahva jäätyminen kesällä esti hylkeenpyynnin alkukesästä, ja meren lämpötilanmuutokset vaikuttivat kala- ja hyljesaaliisiin. Läntisessä siirtokunnassa jopa 1 asteen lämpötilan lasku tuhosi heinäsadon monta peräkkäistä huonoa vuotta oli tuhoisa asutukselle. Ilmaston muutos toi ajojään rajan etelämmäs ja pidensi vaarallista merimatkaa siirtokuntiin. Skandinaavien purjehdukset muualta Euroopasta Grönlantiin harvenivat. Lopulta laivamatkojen väli oli noin 10 vuotta. Jäähtyminen saattoi romahduttaa osaltaan puukaupan Kanadan pohjoisimpien osien alkuasukkaiden kanssa.