cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mao Zedong
Kuomintangin jäsenenä (1924–1927)
Vuonna 1925 kuolleen Sun Yat-Senin seuraajaksi nousi Tšiang Kai-šek. Toukokuussa 1926 Tšiang erotti useimmat kommunistit Kuomintangin päättävistä elimistä, mutta Mao sai poikkeuksellisesti jatkaa tehtävässään lokakuuhun 1926 asti. Maon värväämät maalaiset jatkoivat kommunistien etujen ajamista. Maaliskuussa 1927 Mao osallistui KMT:n toimeenpanevan keskuskomitean yleiskokoukseen Wuhanissa. Hän ajoi maalaisköyhälistön asiaa aktiivisesti ja kannatti elinkautista vankeutta tai kuolemantuomiota kaikille vastavallankumoukselliseen toimintaan syyllistyneille. Huhtikuussa Mao nimitettiin KMT:n viisijäseniseen ”keskusmaakomiteaan”, missä hän vaati maan takavarikoimista ”häiriköiltä, huonoilta maanomistajilta, korruptoituneilta virkamiehiltä, militaristeilta ja vastavallankumouksellisilta”. Kaikki yli 4,5 eekkeriä maata omistavat eli 13 prosenttia Kiinan väestöstä katsottiin automaattisesti vastavallankumouksellisiksi. Suurin osa komitean jäsenistä piti Maon vaatimuksia liian ankarina, muut kommunistit liian lempeinä, eikä niitä pantu sellaisenaan toimeen.
Kesällä 1926 Tšiang aloitti pohjoisen sotaretken, jonka päämääränä oli syrjäyttää Pekingin konservatiivinen hallitus ja yhdistää sotaherrojen hallitsema hajanainen Kiina. Kuomintangin ja kommunistien yhteistyö päättyi, ja Tšiang alkoi vainota kommunisteja, joita hän huhtikuussa 1927 murhautti suurin määrin. Puhdistuksien seurauksena KKP käytännössä katosi kaupungeista ja myös maaseudulla sen valta heikkeni.
Sisällissodan alku (1927–1930)
pienois|Mao puhuu väkijoukolle (filmi, ei ääntä). Mao palasi marraskuussa 1926 Hunaniin ja alkoi tutustua maalaisväestön poliittiseen liikehdintään. Elokuussa 1927 puolue asetti Maon johtoon neljä rykmenttiä, jotka koostuivat pienviljelijöistä, kaivostyöläisistä ja entisistä Kuomintangin sotilaista. Armeija hyökkäsi Changshaan 9. syyskuuta, mutta kuusi päivää jatkuneiden taisteluiden jälkeen Mao totesi yrityksen toivottomaksi ja määräsi vetäytymisen. Hän jäi vähäksi aikaa sotavangiksi mutta onnistui pakenemaan. Lokakuussa Mao johti noin 1 000 eloonjäänyttä kannattajaansa Jinggangshanin vuoristoon, missä hän houkutteli paikalliset rosvojoukot liittymään kommunistien riveihin.
Neuvostoliiton Changshan-konsulaatti tulkitsi perääntymisen petturuudeksi ja pelkuruudeksi. Maoa syytettiin ”sotilaallisesta opportunismista” ja hänet erotettiin sekä KKP:n keskuskomiteasta että Hunanin alueellisesta komiteasta. Lisäksi hänen katsottiin keskittyneen liiaksi maaseudun asioihin ja kohdelleen ”huonoja maanomistajia” liian lempeästi. Samana päivänä keskuskomitea tosin virallisti eräitä Maon pitkään ajamia linjauksia. Niitä olivat työläisneuvostojen perustaminen, kaiken viljelysmaan takavarikoiminen sekä Kuomintangin tuomitseminen. Mao kuuli kritiikistä vasta kuukausia myöhemmin ja jatkoi kuin mitään ei olisi tapahtunut.
Jinggangvuorilla Mao tapasi He Zizhenin, joka oli kommunistipuolueen nuori naisjäsen. Aluksi He toimi Maon avustajana ja paikallisen murteen tulkkina. Keväällä 1928 hän muutti Maon luokse asumaan. Pari järjesti epämuodollisen avioliittoseremonian, vaikka Mao olikin edelleen periaatteessa liitossa Yang Kaihuin kanssa. Vuosikymmenen kestäneen liittonsa aikana Mao ja He saivat yhteensä kuusi lasta, joista kaikki paitsi yksi kuolivat pikkulapsina tai jouduttiin vaarallisten olosuhteiden vuoksi antamaan paikallisten perheiden hoiviin.
Hirssi
Hirssilajeja
Joskus myös kirjodurra (Sorghum bicolor) luetaan kuuluvaksi hirsseihin.
Mao Zedong
Sisällissodan alku (1927–1930)
Mao julisti hallitsemansa viisi vuoristokylää itsehallinnolliseksi valtioksi, vaikka alueella oli enemmän sotilaita kuin pysyviä asukkaita eivätkä paikalliset pitäneet kommunisteista. Rikkaille kuuluva maa takavarikoitiin, ja maanomistajat joutuivat uudelleenkoulutettaviksi tai teloitettiin. Keskuskomitean käskyjen vastaisesti Mao esti joukkomurhat ja vältti suuria yhteenottoja vihollisjoukkojen kanssa, mistä suivaantuneena puolue alisti Jinggangvuoret tiukempaan komentoonsa. Keskuskomitean määräämät uhkarohkeat sotilasoperaatiot johtivat raskaisiin tappioihin. Maon armeija sai kuitenkin vahvistuksia Zhu Den ja Peng Dehuain komentamista kommunistijoukoista, mikä nosti Jinggangvuorten puna-armeijoiden vahvuuden noin 10 000 mieheen. Vuoristossa ruokaa oli vaikea kasvattaa riittävästi, ja talven 1928–1929 kommunistit näkivät nälkää.
Jiangxin neuvostotasavalta (1930–1934)
pienois|Mao kolmannen vaimonsa [[He Zizhenin kanssa vuonna 1936.]] Helmikuussa 1930 Mao perusti hallitsemilleen aluille Lounais-Jiangxin maakunnallisen neuvostohallituksen. Kesällä 1930 keskuskomitea määräsi puna-armeijan valloittamaan useita Keski- ja Etelä-Kiinassa sijaitsevia suurkaupunkeja ja näin käynnistämään maanlaajuisen, työväestöön tukeutuvan vallankumouksen. Yritys johti raskaisiin tappioihin, jolloin Mao käskyjen vastaisesti määräsi operaation keskeytettäväksi ja vetäytyi takaisin tukialueilleen Etelä-Jiangxissa. Paikallinen sotaherra kosti kapinoinnin mestaamalla Yang Kaihuin. Mao suri vaimonsa kuolemaa loppuelämänsä ja kirjoitti tämän muistoksi runoja.
Kommunistien vaikeudet johtivat sisäisiin riitoihin ja keskinäiseen epäluottamukseen. Maoa syytettiin sekä diktaattorin otteista että liiallisesta maltillisuudesta. Paikalliset eivät myöskään pitäneet Maon sissisotataktiikasta, koska se tarkoitti sodan käymistä omalla maaperällä. Marraskuussa 1930 Mao syytti lähes 4 000 sotilasta ja upseeria vehkeilystä. Sovitteluyritykset epäonnistuivat, ja pidätetyistä noin puolet teloitettiin. Joulukuussa Mao, Zhu ja Peng yritettiin syrjäyttää. Kostoksi Maolle uskolliset joukot kiduttivat ja teloittivat arviolta 2 000–3 000 opposition edustajaa. Keskuskomitea asettui asiassa Maon ja Zhun kannalle.
KKP:n keskuskomitea siirtyi turvalliseksi katsomaansa Jiangxiin, ja marraskuussa 1931 kommunistit julistivat hallitsemansa alueet Kiinan neuvostotasavallaksi, jonka kansankomissaarien neuvoston eli hallituksen puhemieheksi Mao nimitettiin. Virassaan hän keskittyi erityisesti talouteen, koulutukseen sekä naisten aseman parantamiseen. Vallankumousliike alkoi enenevässä määrin tukeutua maalaisväestöön. Parhaimmillaan Jiangxin neuvostotasavallan asevoimat käsittivät 200 000 miestä, ja sen hallitsemalla alueella asui miljoonia ihmisiä. Tšiang Kai-šekin hyökkäykset onnistuttiin toistaiseksi torjumaan perinteisen sodankäynnin keinoin, mikä oli sissitaktiikkaa kannattaneelle Maolle arvovaltatappio. Sotilasasioista päättivät lähinnä puna-armeijan upseerit, ja lokakuussa 1932 ylipäälliköksi nousi Zhou Enlai. Mao vapautettiin sotilaallisista velvollisuuksistaan, ja neuvostotasavallan viimeisinä vuosina hän jäi pitkälti muodollisen keulakuvan asemaan.
Vuosina 1931–1934 Mao sairasti vaikeaa malariaa, ja talvella 1932–1933 hänellä diagnosoitiin tuberkuloosi. Vuonna 1933 Mao oli sairautensa vuoksi jonkin aikaa työkyvytön, kärsi masennuksesta ja joi paljon, vaikka normaalisti vältti alkoholia.
Pitkä marssi ja asettuminen Yan’aniin (1934–1936)
pienois|[[Pitkä marssi|Pitkän marssin reitti 1934–1935. Tummanpunainen alue kartan yläosassa on kommunistien tukialue Yan’anissa ja sen ympäristössä.]] Tšiang Kai-šek aloitti neuvostotasavaltaa vastaan sotaretken, jonka päämääränä oli saartaa ja tuhota kommunistien joukot. Ensimmäisissä taisteluissa puna-armeija löi lukumäärältään ylivoimaiset mutta heikosti motivoituneet ja koulutetut vihollisarmeijat helposti. Vuonna 1934 Tšiang laittoi kuitenkin asialle valiojoukkonsa, mikä pakotti kommunistit hylkäämään tukialueensa Jiangxissa.
Puna-armeija päätti vetäytyä Kiinan luoteisosiin. Mao halusi joukkojen suuntaavan pohjoiseen, missä ne taistelisivat japanilaisia vastaan. Japanin-vastainen taistelu houkutteli häntä sekä isänmaallisista että propagandasyistä. Lokakuussa 1934 Jiangxista lähti matkaan noin 100 000 sotilasta, puoluekaaderia ja virkamiestä. Niitä vastassa oli noin 700 000 Tšiangille uskollista sotilasta. Pitkänä marssina tunnettu vetäytyminen kesti noin vuoden ja kommunistit taittoivat sen aikana tuhansien kilometrien matkan. Kun Mao saapui Shaanxin maakuntaan lokakuussa 1935, hänen joukkonsa olivat huvenneet alle 10 000 kommunistiin. Yksi heistä oli Maon vaimo He, joka oli taittanut suuren osan matkasta raskaana. Matkan jälkipuoliskolla He haavoittui kranaatinsirpaleesta päähän, ja marssin päätyttyä hän matkusti Moskovaan hoidettavaksi.
Pitkästä marssista tuli symboli Kiinan kommunistien peräänantamattomuudelle ja taistelutahdolle. Mao nousi sen myötä KKP:n tosiasialliseksi johtajaksi, sillä hänen varovainen strategiansa osoittautui nyt paremmaksi kuin Neuvostoliitosta lähetettyjen neuvonantajien aggressiivinen sotaoppi. Lisäksi neuvostojohtaja Josif Stalin asettui tukemaan Maoa, jonka poliittiset kannat olivat Kiinan kommunistijohtajista lähimpänä hänen omiaan. Tammikuussa 1935 Mao nimitettiin pysyvän komitean jäseneksi ja maaliskuussa puna-armeijan poliittiseksi komissaariksi. Vuoden 1936 mittaan Maon joukot saivat vahvistusta muista kommunistiarmeijoista.
Joulukuussa 1936 Mao asettui Yan’aniin, josta tuli Kiinan kommunistien keskus seuraavien vuosien ajaksi. KKP:n voiton jälkeen Yan’anin-kausi romantisoitiin kommunistien välisen veljeyden, tasa-arvon ja päättäväisyyden vertauskuvaksi. Mao itse muisteli aikaa nostalgialla, ja halu palata Yan’anin vaatimattomaan mutta yhteisölliseen elämäntapaan vaikutti merkittävästi hänen myöhempiin poliittisiin päätöksiinsä.
Yhteisrintama Japania vastaan (1936–1945)
pienois|vasen|Mao ja [[Tšiang Kai-šek skoolaavat Japanista saadulle voitolle vuonna 1945.]] Kiinan kommunistinen puolue alkoi lähestyä Tšiangia ja pyrki muodostamaan fasisminvastaisen kansanrintaman. Joulukuussa 1936 joukko kansallismielisiä upseereja sieppasi Tšiangin, painosti häntä päättämään sisällissodan ja keskittämään kaikki voimat Japania vastaan. Tšiang suostui tämän jälkeen neuvottelemaan kommunistien kanssa. Kun Japani hyökkäsi Kiinaan kesällä 1937, Kuomintang ja KKP sopivat muodollisesta liitosta. Propagandassaan Mao solvasi Tšiangia maanpetturiksi, mutta hän ymmärsi myös, ettei puna-armeija yksin pärjäisi Japanille. Yhteisrintamaa ei hänen mukaansa ollut järkeä hajottaa ennenaikaisilla vaatimuksilla sosialismiin siirtymisestä, mikä sai puhdasoppisemmat kommunistit syyttämään häntä Kuomintangin mielistelystä. Valtataistelu Moskovan-linjaa edustanutta Wang Mingiä sekä kilpailevaa sotapäällikkö Zhang Guotaoa vastaan jatkui.
Vuosina 1936–1940 Mao keskittyi poliittiseen teoriaan ja kehitti omaa tulkintaansa marxilaisuudesta. Lisäksi hän kirjoitti sissi- ja vallankumoussodan teoriasta. Lokakuussa 1938 Mao esitteli ensimmäistä kertaa ajatuksen kiinalaisesta marxilaisuuden tulkinnasta, joka tukeutui Kiinan yhteiskunnallisiin ja kulttuurisiin erityispiirteisiin. Vuosina 1942–1943 hän käynnisti poliittisen kampanjan, jonka aikana KKP:hen sodan aikana liittyneille uusille jäsenille opetettiin marxismin ja leninismin perusteita. Kampanjaan kuului poliittinen puhdistus, jonka tarkoituksena oli vapauttaa Kiinan kommunistinen puolue Neuvostoliiton ohjauksesta. Maaliskuussa 1943 Mao nimitettiin puolueen pääsihteeriksi ja politbyroon johtajaksi, mikä teki hänestä ensimmäistä kertaa KKP:n muodollisen johtajan.
Joukko länsimaisia toimittajia vieraili kommunistien hallitsemalla alueella 1930-luvun jälkipuoliskolla. Heidän kirjoituksensa toivat Maolle ja hänen liikkeelleen kansainvälistä näkyvyyttä. Vuonna 1939 Mao erosi He Zizhenistä ja avioitui näyttelijän ja kommunistiaktivistin Jiang Qingin kanssa.
Kiinan–Japanin sodan vuosina KKP muutti retoriikkaansa nationalistiseen ja japanilaisvastaiseen suuntaan ja alkoi rakentaa itselleen ruohonjuuritason kannatusta. Kun sota loppui 1945, Kiinan puna-armeija oli kasvanut 500 000 – 1 000 000 miehen vahvuiseksi, ja sen hallitsemalla alueella asui jopa 90 miljoonaa ihmistä.
Kommunistien voitto (1945–1949)
pienois|vasen|Mao julistaa [[Kiinan kansantasavalta|Kiinan kansantasavallan perustetuksi 1. lokakuuta 1949.]] Japanin antauduttua yhtenäisrintama luhistui ja Kiinan sisällissota jatkui. Sotaväsymys ja epäpätevä hallinto söivät Kuomintangin suosiota, kun taas kommunistit olivat vahvempia kuin koskaan. Stalin suhtautui Maoon kuitenkin epäluuloisesti ja piti tätä enemmän kiinalaisena nationalistina kuin aitona kommunistina. Mao oli yhtä lailla varautunut Neuvostoliiton ja sen vaikutusvallan suhteen.
Jo vuoden 1949 keväällä Mao ilmoitti, että Kiinan vallankumous oli poikkeuksellisesti tullut maaseudulta kaupunkeihin, mutta tästä lähin tärkein rooli olisi kaupungeilla ja teollisuudella. Syyskuussa hän piti kuuluisan puheen, jossa totesi ”Kiinan kansan nousseen jaloilleen”. Mao julisti Kiinan kansantasavallan perustetuksi 1. lokakuuta 1949. Tiananmenin portin eteen oli kokoontunut noin 300 000 ihmisen yleisö. Maosta tuli kansan keskushallitusneuvoston puhemies, joka oli presidenttiä vastaava virka.
Kansantasavallan ensimmäiset vuodet (1949–1953)
pienois|Kommunistimaiden johtajat Stalinin 70-vuotissyntymäpäivillä: vasemmalta oikealle Mao Zedong, [[Nikolai Bulganin, Iosif Stalin, Walter Ulbricht ja Jumžagijn Tsedenbal.]] Kansantasavallan ensimmäisenä tavoitteena oli ulottaa valtansa koko maahan ja vakauttaa olosuhteet. Tiibet ”vapautettiin” 1950–1951 ja liitettiin Kiinan kansantasavaltaan autonomisena alueena. Manner-Kiinan viimeiset Kuomintangin joukot antautuivat 1954.
Joulukuussa 1949 Mao matkusti Neuvostoliittoon hieromaan sopua Stalinin kanssa. Vierailun alussa vietettiin Stalinin 70-vuotispäiviä, joista Mao sai kunniapaikan isännän vierellä. Kaksi kuukautta kestäneen vierailun päätteeksi Kiina ja Neuvostoliitto solmivat yhteistyösopimuksen, ja Stalin lupautui antamaan Kiinalle talousapua. Neuvostoliitto ryhtyi myös boikotoimaan Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöksentekoa protestina sille, että Kiinan jäsenyys YK:ssa oli edelleen Tšiangin hallituksella. Sopimus oli muodollisesti tasaveroinen, mutta kulissien takana Mao joutui tekemään useita myönnytyksiä Stalinille. Mao, joka oli odottanut saavansa Stalinilta tunnustuksen Kiinan voittamisesta kommunismille, ei unohtanut Neuvostoliitossa saamaansa yliolkaista kohtelua.
Lokakuussa 1950 Pohjois-Korean johtaja Kim Il-sung pyysi Maolta apua Korean sodassa, joka oli kääntynyt kommunisteille tappiolliseksi. Mao oli alkuun kahden vaiheilla ja pyysi Neuvostoliitolta kalustoa ja apua Kiinan ilmatilan suojaamiseen, mihin Stalin suostui. Lokakuusta 1950 lähtien kiinalaiset joukot osallistuivat aktiivisesti sodankäyntiin Koreassa. Alkumenestyksen innoittamana Mao alkoi vaatia koko Korean valloittamista ja Yhdysvaltain joukkojen ajamista niemimaalta. Kesästä 1951 lähtien sota jumiutui pattitilanteeksi, mutta aselepo astui voimaan vasta kaksi vuotta myöhemmin. Yhteensä Koreassa palveli miljoonia kiinalaisia sotilaita. Mao menetti sodassa poikansa Anyingin, joka haudattiin Pjongjangiin. Tuloksettomuudestaan huolimatta sota yhdisti kiinalaiset ulkoista vihollista vastaan. Mao ansaitsi viimein myös Stalinin kunnioituksen, ja entisissä siirtomaissa häneen alettiin suhtautua kolonialismin vastaisen taistelun sankarina.
Viisivuotissuunnitelma ja satojen kukkien kampanja (1953–1957)
pienois|pysty|vasen|Mao noin vuonna 1955. Mao ja Liu Shaoqi päättivät vuonna 1950, että sosialismiin siirtyminen alkaisi kaupungeista. Maatalous kollektivisoitaisiin vasta, kun kotimainen teollisuus kykenisi tuottamaan tähän tarvittavat koneet. Ensimmäinen viisivuotissuunnitelma tehtiin neuvostoliittolaisten asiantuntijoiden avulla, ja sen toimeenpano alkoi 1953. Poliittinen valta keskitettiin kommunistiselle puolueelle ja talouspolitiikka muuttui keskusjohtoiseksi. Suunnitelmatalouden ongelmista huolimatta ensimmäinen viisivuotissuunnitelma valmistui vuoden etuajassa. Talouskasvu oli nopeaa, teollisuus modernisoitui, ja ensimmäistä kertaa Kiinan historiassa yli puolet lapsista pääsi peruskouluun. Elintarviketuotanto sen sijaan kasvoi selvästi odotettua hitaammin.
Helmikuussa 1956 Neuvostoliiton uusi johtaja Nikita Hruštšov tuomitsi Stalinin kauden rikokset. Myös Kiinassa avoimuuskehitys oli jo alkanut, ja huhtikuussa Mao julisti ”antavansa satojen kukkien kukkia”. Osa kommunistipuolueen johtajista suhtautui ajatukseen epäluuloisesti, sillä Puolassa ja Unkarissa stalinismin purku oli johtanut neuvostovastaisiin mellakoihin. Mao uskoi, että kiinalaisten mielipiteet olisivat pääasiassa kommunistipuolueelle myönteisiä, mutta käytännössä Kiina ajautui sisäisiin levottomuuksiin ja KKP:n yksinvalta kyseenalaistettiin. Mao tunsi itsensä petetyksi ja ryhtyi vainoamaan älymystöä. Kriitikot irtisanottiin töistään ja vangittiin tai lähetettiin syrjäseuduille maatöihin. Kriittisempien arvioiden mukaan satojen kukkien kampanja oli alusta lähtien kyyninen juoni, jonka avulla Mao houkutteli toisinajattelijat ja hallintonsa vastustajat esiin. Kolmannen tulkinnan mukaan kyseessä oli Maon henkilökohtainen hanke, jota pääosa kommunistipuolueen johdosta ei missään vaiheessa hyväksynyt, ja sitä seurannut oikeistonvastainen kampanja oli Maon heille tekemä myönnytys.
Suuri harppaus (1958–1962)
Maon henkilääkäri Li Zhisuin mukaan Mao tuskin oli tietoinen katastrofin mittakaavasta. Epäonnistumisista rangaistiin, mikä johti tuotantolukujen väärentämiseen ja ongelmien pimittämiseen. Kuultuaan nälänhädästä Mao ilmoitti lopettavansa lihansyönnin, ja hänen alaisensa seurasivat esimerkkiä. Talvella 1958–1959 Mao suostui perääntymään joistakin suuren harppauksen tavoitteista, valtavia kommuuneja alettiin hajauttaa, ja teollisuuden epärealistisia tuotantokiintiöitä laskettiin. Ulkomaailmalta katastrofi pidettiin salassa ja harvat kansainväliset avuntarjoukset hylättiin.
Puoluejohdon aiemman sopimuksen mukaisesti Mao luopui Kiinan presidentin virasta huhtikuussa 1959 ja siirtyi päivänpolitiikasta suurten linjojen suunnitteluun. Hän säilytti kuitenkin asemansa KKP:n puhemiehenä. Valtionpäämieheksi tuli maltillisempaa linjaa edustanut Liu Shaoqi, ja valtaa siirtyi myös Deng Xiaopingille. Kesällä 1959 puolustusministeri Peng Dehuai tuomitsi KKP:n keskuskomitean kokouksessa suuren harppauksen ylilyönnit ja niiden aiheuttaman taloudellisen tuhon. Peng erotettiin kaikista puolueen ja valtion viroista ja asetettiin kotiarestiin, mutta yksityisesti monet puoluejohtajat yhtyivät Pengin näkemyksiin. Tammikuussa 1961 Mao myönsi osan talouspolitiikkansa virheistä ja totesi, että sosialismiin siirtyminen kestäisi vähintään 50 vuotta. Kommuunien merkitys väheni, viljelysmaa palautettiin yksityisomistukseen ja asiantuntijoita alettiin jälleen kuunnella päätöksenteossa.
Tammikuussa 1962 KKP piti Pekingissä suuren kokouksen, jossa Liu Shaoqi totesi nälänhädän syyksi suuren harppauksen. Ylivoimainen enemmistö edustajista yhtyi näkemykseen, mutta puolustusministeri Lin Biao asettui Maon tueksi. Maoa ei arvosteltu nimeltä, mutta hän tiedosti yleisen mielipiteen ja esitti itsekritiikkiä 7 000 puoluekaaderin edessä. Seurasi vapautuneempi kausi, elintarviketuotantoa lisättiin ja miljoonat kiinalaiset rehabilitoitiin.
Kiistat Neuvostoliiton ja puoluejohdon kanssa (1962–1965)
pienois|[[Nikita Hruštšov, Mao Zedong, Ho Tši Minh ja Song Qingling vuonna 1959.]] Maon valtakauden ensimmäisinä vuosina Kiinan ulkopolitiikka myötäili Neuvostoliittoa. Korean sodan ulkopolitiikka muuttui rauhanomaisemmaksi, ja vuonna 1954 Kiina otti Geneven konferenssissa sovittelevan kannan. Samana vuonna pääministeriksi nousi Zhou Enlai, joka kannatti rauhanomaista rinnakkaiseloa. Vuodesta 1957 Kiinan ulkopolitiikka oli jälleen militanttia ja uhittelevaa. Maon motiiveiksi on arveltu Yhdysvaltain harjoittamaa patoamispolitiikkaa ja tukea antikommunistisille hallituksille sekä epäonnistuneita yrityksiä saada liittolaisia kolmannesta maailmasta. Toisaalta Neuvostoliiton ottama johtoasema avaruuskilvassa sekä Neuvostoliiton laajamittainen apu Kiinan ydinaseohjelmalle osaltaan vakuuttivat Maon kommunismin kyvystä haastaa kapitalismi maailmanlaajuisesti. Vietnamin sodassa Mao kannatti Vietnamin demokraattista tasavaltaa ja lähetti sen tueksi aseita ja henkilöstöä.
Kiinan ja Neuvostoliiton välit heikkenivät vuosina 1955–1957. Mao uskoi destalinisaation heikentävän Neuvostoliiton arvovaltaa, ja häntä ärsytti Nikita Hruštšovin ehdotonta yksinvaltaa kohtaan esittämä kritiikki. Mao ei myöskään jakanut neuvostojohdon uskoa rauhanomaiseen rinnakkaiseloon. Hruštšovia puolestaan järkytti Maon vähättelevä suhtautuminen ydinsodan riskeihin. Epäluottamusta voimisti Hruštšovin pilkallinen suhtautuminen suureen harppaukseen ja sen epäonnistumisiin. Vuoteen 1963 mennessä Kiinan ja Neuvostoliiton välirikko oli julkinen. Se oli vakava isku Kiinalle, jonka teollinen ja tekninen kehitys olivat suuresti hyötyneet Neuvostoliiton avusta. Vuonna 1969 kansantasavallan ja Neuvostoliiton konflikti eskaloitui julistamattomaksi rajasodaksi.
Suuren harppauksen jälkeen puolueeseen syntynyt oppositio oli Maolle sietämätön kokemus. Hän alkoi enenevissä määrin tukea valtansa Kansan vapautusarmeijaan, jonka katsoi olevan ajatteluunsa sitoutunut, ja löysi poliittisen liittolaisen Lin Biaosta. Mao tuomitsi myös uuden ”porvariston” synnyn: hänen mukaansa sekä Neuvostoliitossa että Kiinassa vallan oli ottanut uusi byrokraattien, asiantuntijoiden ja taiteilijoiden eliitti. Syyskuussa 1962 Mao muistutti keskuskomiteaa luokkataistelun tärkeydestä.
Vaikka Mao oli vetäytynyt jokapäiväisestä päätöksenteosta, hänen henkilökulttinsa kasvoi 1960-luvun alussa ennennäkemättömän suureksi. Hänen luonteensa muuttui epäluuloisemmaksi, ehdottomammaksi ja itsekeskeisemmäksi. Vuosina 1962–1965 Mao keräsi itselleen tukijoukkoja armeijasta ja maaseudulta. Vuonna 1964 Mao tarjoutui eroamaan puhemiehen virasta Liun hyväksi, mutta tämä suhtautui ehdotukseen vältellen. Mahdollisesti kyse olikin taktiikasta eikä aidosta halusta eläköityä. Loppuvuodesta miehet riitautuivat, kun Liu vastusti Maon suunnitelmia puoluejohtoon pesiytyneiden ”kapitalistien” puhdistamisesta.
Suuri köyhälistön kulttuurivallankumous (1965–1969)
pienois|pysty|Mao ja [[Lin Biao punakaartin kokouksessa vuonna 1966.]] Suuri köyhälistön kulttuurivallankumous käynnistyi loppuvuodesta 1965. Heinäkuussa 1966 Mao ui Jangtse-joen voimakkaassa virrassa, mikä uutisoitiin sekä Kiinassa että ulkomailla näyttävästi. Maon kannattajille tapaus viestitti, että hän oli kunnossa ja valmis taisteluun.
Kulttuurivallankumouksen tavoitteena oli uudistaa byrokraattiseksi koneistoksi taantunutta puoluetta ja kostaa Maon poliittisille vastustajille. Koulut suljettiin ja kaupunkilaisnuoriso organisoitiin punakaarteiksi, joita kannustettiin kritisoimaan perinteisiä kiinalaisia arvoja ja poikkeamia maolaisesta ajattelusta. Pian liikehdintä muuttui väkivaltaiseksi, mutta armeijaa ja poliisia kiellettiin puuttumasta punakaartien toimintaan. Kommunistisen puolueen virkailijoista noin 60 prosenttia menetti asemansa. Puhdistus kohdistui myös Maon vanhoihin tovereihin, joita kidutettiin, pahoinpideltiin tai asetettiin kotiarestiin.
Vuonna 1967 maa kävi lähellä sisällissotaa, kun punakaartit alkoivat riidellä keskenään ja ajautuivat aseellisiin yhteenottoihin. Poliittinen valta siirtyi radikaaleimmille maolaisille, kuten Maon vaimolle Jiang Qingille. Suuri osa Kiinan kulttuuriperinnöstä tuhottiin erilaisissa puhdistuskampanjoissa, ja ulkomaiset vaikutteet tuomittiin vastavallankumouksellisuutena. Mao-kultti saavutti uskonnolliset mittasuhteet. Länsimaissa kulttuurivallankumous innoitti äärivasemmistolaisia opiskelijaliikkeitä, ja vuonna 1968 Mao sai useita sähkeitä eurooppalaisilta opiskelijaradikaaleilta.
Vuoteen 1968 mennessä Mao oli pettynyt punakaartien kuppikuntaisuuteen ja määräsi armeijan rauhoittamaan tilanteen. Lisäksi Maoa pelotti Neuvostoliiton toteuttama Tšekkoslovakian miehitys. Miljoonia kaupunkilaisnuoria lähetettiin maaseudulle asumaan, mikä rauhoitti kaupunkeja jonkin verran. Kulttuurivallankumous julistettiin päättyneeksi 1969, mutta Kiinan kommunistisen puolueen vuonna 1981 hyväksymän virallisen määritelmän mukaan se päättyi vasta Maon kuolemaan ja niin sanotun neljän koplan pidätykseen vuonna 1976.
Asevoimien puhdistus ja YK-jäsenyys (1969–1973)
pienois|Mao ja [[Henry Kissinger Pekingissä 1972. Taustalla Kiinan pääministeri Zhou Enlai.]] Mao oli nyt Kiinan kiistaton johtaja, ja vuodesta 1969 lähtien hän keskittyi kilpailijoista puhdistetun yhteiskunnan vakauttamiseen. Terrori jatkui mutta muuttui keskusjohtoiseksi. Vuosikymmenen vaihteessa Kiinaa hallitsi Maon, pääministeri Zhou Enlai ja puolustusministeri Lin Biaon triumviraatti. Huhtikuussa 1969 Lin nimitettiin virallisesti Maon seuraajaksi. Pian Mao alkoi kuitenkin suhtautua epäluuloisesti Liniin ja armeijaan, josta oli muotoutumassa uusi poliittisen vallan keskus. Uutta puhdistusta pelännyt Lin alkoi muiden korkeiden upseerien kanssa suunnitella vallankaappausta. Syyskuussa 1971 hän kuoli epäselvissä olosuhteissa, ja seuraavina viikkoina suurin osa Kiinan korkeimmasta upseeristosta syrjäytettiin tai teloitettiin.
Linin kuoleman myötä Mao-kultti menetti uskottavuutensa lopullisesti. Vuosina 1971–1973 Zhou Enlai yritti rauhoittaa tilannetta ja tehdä pragmaattisempaa politiikkaa, joka kuitenkin säilyttäisi kulttuurivallankumouksen ihanteet. Koulutusjärjestelmää normalisoitiin ja puhdistuksissa syrjäytettyjä johtajia palautettiin päättäviin asemiin. Mao periaatteessa hyväksyi uudistukset mutta suhtautui epäluuloisesti kulttuurivallankumousta kohtaan esitettyyn kritiikkiin.
Kiinan YK-jäsenyys siirtyi Tšiangin hallitukselta kansantasavallalle vuonna 1971. Samalla Maon Kiina sai pysyvän paikan turvallisuusneuvostossa. Neuvostoliiton sijaan Kiina alkoi ilähestyä Yhdysvaltoja, ja vuonna 1971 Mao kutsui amerikkalaisen pöytätennisjoukkueen vierailulle. Pienimuotoisuudestaan huolimatta ”ping pong -diplomatia” oli merkittävä käännekohta Kiinan ulkosuhteissa. Huhtikuussa 1972 Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon teki paljon huomiota saaneen valtiovierailun Kiinaan.
Neljän kopla (1973–1976)
Mao ja Zhou rehabilitoivat Deng Xiaopingin, josta alettiin suunnitella Maon seuraajaa. Maltillisen Dengin paluu valtaan huolestutti radikaalimpia ryhmittymiä. Vuosina 1973–1976 Kiinan poliittista elämää leimasi valtataistelu, jossa vastakkain olivat Jiang Qingin johtama vasemmisto sekä KKP:n oikeistosiipeä edustaneet Zhou ja Deng. Jiang vaati aatteellista puhdasoppisuutta, jatkuvaa luokkataistelua ja eristäytymispolitiikkaa. Zhou ja Deng puolestaan tavoittelivat vakaampia oloja, taloudellista kasvua ja ulkopoliittista realismia.
Heinäkuussa 1974 Mao asettui kannattamaan maltillisempaa suuntausta ja ilmoitti, että kahdeksan vuotta kulttuurivallankumousta oli riittävästi. Pyrkimyksenä oli antaa talous ja hallinto puolueen oikeistosiiven hoidettavaksi ja koulutus ja kulttuuri vasemmistosiivelle. Vasemmistosiiven näkyvimpiä kannattajia hän nimitti ”neljän koplaksi”. Jonkin aikaa Mao kaavaili seuraajakseen Wang Hongwenia, mutta tämä joutui epäsuosioon asetuttuaan liian selvästi Jiang Qingin tukijoukkoihin.
Kuolema (1976)
Maolla diagnosoitiin vuonna 1974 ALS-tauti, joka aiheutti lihasheikkoutta ja vaikeutti puhumista. Lääkärit pitivät diagnoosin salassa sekä Maolta että tavallisilta kiinalaisilta. Kesäkuun 1976 lopusta lähtien Mao oli enimmän aikaa puoliksi tajuton, eikä enää kyennyt johtamaan maataan. Sairastuttuaan Mao nimitti seuraajakseen Hua Guofengin, joka hänen viimeisinä elinkuukausinaan käytti todellista valtaa.
Mao kuoli syyskuussa 1976 sydäninfarktiin. Maon ruumis palsamoitiin ja vietiin Pekingissä sijaitsevaan mausoleumiin. Pekingissä järjestettiin televisioitu miljoonan kansalaisen kokoontuminen Maon muistoksi. Puhemiehen kuolemaan suhtauduttiin kansan keskuudessa enimmäkseen välinpitämättömästi, eivätkä surunilmaukset olleet erityisen spontaaneja tai aitoja. Myös enemmistö puolueen aktiiveista oli jo menettänyt uskonsa kulttuurivallankumoukseen ja tyytyi tarvittaessa teeskentelemään aatteellista innostusta.
Pian Maon kuoltua maltillisemmat päättäjät syrjäyttivät neljän koplan, mikä merkitsi kulttuurivallankumouksen loppua ja olojen vähittäistä rauhoittumista. Hua Guofeng vältti edeltäjänsä arvostelemista ja pitkälle meneviä uudistuksia mutta ei pärjännyt puolueen sisäisessä valtataistelussa. Deng Xiaoping rehabilitoitiin keväällä 1977, ja vähitellen hän nousi Kiinan kiistattomaksi johtajaksi. Maolaiset opit hylättiin.
Maolaisuus
pienois|pysty|[[Pieni punainen kirja|Otteita puheenjohtaja Mao Zedongin teoksista. Erikielisiä painoksia kiinalaisella torilla vuonna 2013.]] Maon kehittämää marxismi-leninismin suuntausta kutsutaan maolaisuudeksi. Neuvostoliiton suoran jäljittelyn sijaan se pyrkii ”kiinalaistettuun marxilaisuuteen”. Maolainen ihanneyhteiskunta rakentuu solunkaltaisista, pitkälti omavaraisista ja autonomisista kommuuneista. Leninismin mukaisesti puolue ja valtio ovat erottamattomasti kietoutuneet toisiinsa, ja valta pysyy puolueella kaikissa tilanteissa. Puoluekaaderien tulee kuitenkin olla läheisessä ja tasa-arvoisessa suhteessa kansanjoukkoihin. Toinen maolaisuuden perusajatus on aseellinen vallankumous, joka kaupunkilaisten sijaan tukeutuu pientilallisiin ja muuhun maalaisköyhälistöön. Muita keskeisiä teesejä ovat anti-intellektualismi, byrokratianvastaisuus, tasa-arvo sekä suurten väkijoukkojen mobilisoiminen eliitinvastaiseen luokkataisteluun, joka jatkuu vielä kommunistipuolueen valtaannousun jälkeenkin. Luokkataistelussa tarvitaan myös väkivaltaa, jonka avulla sortava luokka pakotetaan väistymään tavallisen kansan kollektiivisen päätöksenteon tieltä.
Maon omintakeinen poliittinen ajattelu kehittyi vaiheittain, ja sen synty tulee nähdä 1900-luvun alun Kiinan asiayhteydessä. Maa oli sisäisesti jakautunut ja siirtomaavaltojen miehittämä. Yhteiskunta oli epätasa-arvoinen ja maalaisköyhälistön asema huono. Väkivaltaiset levottomuudet ja kapinat olivat yleisiä, ja rikollisten julkinen nöyryyttäminen ja teloittaminen olivat tavanomaisia käytäntöjä. Peräti kymmenesosa kiinalaisista oli työttömiä, eli köyhyydessä ja suhtautui vihamielisesti maanomistajaluokkaan, johon Maonkin perhe kuului. Jopa rauhan ja hyvien satojen aikoina miljoonia ihmisiä kuoli nälkään vuosittain.
Vihollisuuksista huolimatta Kiinan kommunistisella puolueella (KKP) ja Kuomingtangilla oli paljon yhtäläisyyksiä. Molemmat tavoittelivat sisäistä yhtenäisyyttä ja modernisaatiota sekä kansainvälistä kunnianpalautusta. Kummankin ideologiaan kuului poliittinen ja taloudellinen keskusjohtoisuus sekä leninismistä omaksutut puoluevaltio ja demokraattinen sentralismi. Kommunistien keinovalikoima oli kuitenkin selvästi Kuomintangia raaempi. Siinä missä Kuomintang kannatti demokratiaa, nationalismia ja sosialismia, oli KKP:n lopullinen tavoite kommunistinen yhteiskunta sekä kulttuurielämän ja tieteen poliittinen kontrolli.
Maon ajatukset ikuistettiin ”Pienenä punaisena kirjana” tunnettuun sitaattikokoelmaan (Otteita puheenjohtaja Mao Zedongin teoksista). Se julkaistiin toukokuussa 1964 ja laadittiin alun perin asevoimien henkilöstön ideologiseen kasvatukseen. Teos käännettiin kymmenille kielille ja sitä arvioidaan painetun noin 800 miljoonaa kopiota, mikä tekee siitä Raamatun ja Koraanin jälkeen historian laajalevikkisimmän kirjan.
Johtamistyyli
Maon johtamistyylille ominaista oli väliportaan ohittaminen ja viestien osoittaminen suoraan ruohonjuuritasolle. Hän myös kiersi paljon kentällä tutustumassa tavallisten kiinalaisten arkeen. Vuosina 1949–1976 Mao vietti tällaisilla matkoilla yhteensä lähes yhdeksän vuotta. Usein Maolle kerrottiin kuitenkin vain se, mitä hänen arveltiin haluavan kuulla. Yksityisesti Mao saattoi esittää karkeita ja väkivaltaisia näkemyksiä tai haaveilla epärealistisista saavutuksista. Hän ei välttämättä tarkoittanut niitä kirjaimellisesti otettavaksi, mutta käytännössä alemman tason päättäjät yrittivät silti panna ne toimeen.
Mao saattoi muuttaa politiikkansa suuntaa äkillisesti: asiat voitiin hänen mukaansa tehdä joko ”hitaasti ja huonosti tai nopeasti ja hyvin”. Vastustusta kohdatessaan hän teki usein taktisen vetäytymisen kannoistaan ja tavoitteistaan. Myöhemmin hän aloitti samansuuntaisen politiikan uudelleen, mutta aiempaa radikaalimmassa muodossa. Epäonnistumisista Mao ei yleensä ottanut vastuuta, vaan vähätteli ongelmia ja syytti niistä vastaan hangoittelevaa vähemmistöä.
Mao kuuluisasti katsoi ”poliittisen vallan saavan alkunsa kiväärin piipusta”. Sotilasjohtajana hän oli sissisodan kannattaja ja sai vaikutteita Sunzilta. Monet sotaoppinsa Mao kehitti Zhu Den avustuksella. Vuonna 1928 hän antoi Kuomintangia vastaan taistelleille joukoilleen seuraavan ohjeen: ”Kun vihollinen etenee, me peräännymme. Kun vihollinen lepää, me häiritsemme sitä. Kun vihollinen välttää taistelua, me hyökkäämme. Kun vihollinen vetäytyy, me etenemme.”
Ulkopolitiikassa Mao suosi kahdenvälisiä suhteita. Ulkopolitiikka oli eristäytyvää mutta pragmaattista. Retoriikassa vastustettiin imperialismia ja tuettiin siirtomaiden itsenäistymistä. Puheiden tasolla Mao tuki ulkomailla toimivia maolaisia vallankumousliikkeitä, mutta käytännössä hän oli valmis hylkäämään ne, mikäli valtion johto suostui tunnustamaan Kiinan kansantasavallan ja kannattamaan sen YK-jäsenyyttä.
Henkilökultti
pienois|”Kansan vapautusarmeija on [[Mao Zedongin ajattelun suuri koulu.”]] Kiinan kommunistisen puolueen suuri kertomus oli kiinalaisten vapauttaminen Kuomintangin hirmuvallasta. Kansantasavallan perustamisen jälkeen sankaritarina henkilöityi puolueen johtajaan Maoon, jonka mielipiteet alettiin samaistaa totuuteen. Maon ylistäminen osoittautui tehokkaaksi tavaksi edistää omaa poliittista uraa. Mielistelyssä kunnostautui erityisesti puolustusministeri Lin Biao. Maon oma suhtautuminen ilmiöön oli ristiriitainen, ja hän sekä ylisti henkilökulttien hyödyllisyyttä että varoitteli sokean henkilönpalvonnan vaaroista. Viime kädessä Mao-kultti oli kuitenkin Maon itsensä eikä kenenkään muun luomus.
Vale-Greta
Vale-Greta on ruotsalais-suomalainen komediaelokuva vuodelta 1934. Elokuvan ohjasivat John W. Brunius ja Pauline Brunius. Sen käsikirjoitti Oscar Hemberg.
Juoni
Konekirjoittajatar Greta Gustafsson voittaa konekirjoituskilpailussa sievoisen summan ja matkustaa tasokkaaseen kylpylään kesälomaansa viettämään. Hieman hupsu, naisiin menevä parooni von Rexdorff iskee silmänsä Gretaan. Samaan aikaan lehdet kirjoittavat Greta Garbon saapuneen Ruotsiin viettämään lomaansa incognita jossain kylpylässä. Paroni luulee Gretaa Greta Garboksi. Gustafssonin Greta innostuu ja lähtee Vale-Gretana leikkiin mukaan. Hotelli saa vihiä, että Greta Garbo on saapumassa sinne. Seurauksena Gustafssonin Greta saa kuninkaallisen vastaanoton, koska häntä luullaan Garboksi. Ja mitä enemmän hän vakuuttelee olevansa tavallinen konekirjoittaja, sitä varmemmin hänen uskotaan olevan Garbo.
Kuvioihin ilmestyy liikemies Ove Häger; hän ja Greta rakastuvat toisiinsa. Kuultuaan että Gretaa pidetään Greta Garbona Ove alkaa epäillä Gretan olevan vain onnenonkija. Pakkaa tulee sekoittamaan Oven morsian, rouva Eva Bromée. Mustasukkaisuuksissaan Greta suostuu paroonin kosintaan - ainakin osittain. Rouva Bromée aikoo paljastaa Gretan henkilöllisyyden, mutta sitä ennen tämä ehtii lähteä kylpylästä. Ove puolestaan on päättänyt etsiä Gretan - ja lopulta löytää naisen. Loppu on onnellinen.
Vastaanotto
Vale-Greta sai nuivan kriitikkovastaanoton. Elokuva-Aitta luonnehti teosta "sataprosenttiseksi mitättömyydeksi". Helsingin Sanomat oli suopeampi, ja piti teosta "aika hauskana". Suomen Sosialidemokraatti piti kokonaisuutta "pitkäveteisenä". Lehden mukaan aihe sinänsä oli otollinen komediaksi, kuvaaja oli hyvä ja näyttelijät kärkikaartia.
Mao Zedong
Henkilökultti
Henkilönpalvonta ritualisoitiin käytännöllä, jossa Maolta ”kysyttiin aamulla ohjeita, keskipäivällä häntä kiitettiin suopeudesta ja illalla hänelle kerrottiin kuluneesta päivästä”. Maon kuvan tai patsaan edessä tehtävään rituaaliin kuuluivat kolminkertainen kumarrus, vallankumouslaulun laulaminen, Pienen punaisen kirjan lukeminen sekä ”kymmenentuhannen elinvuoden” toivottaminen hallitsijalle. Linin kuoltua 1971 henkilönpalvonta menetti uskottavuutensa, ja Maon julkisuuskuvaa alkoivat enenevässä määrin haitata myös kulttuurivallankumouksen ylilyönnit. Mao-kultin uskonnollisimpia piirteitä karsittiin pois, ja Lei Fengin sekä Chen Yongguin kaltaiset mallikansalaiset alkoivat korvata Maon hahmoa propagandajulisteissa. Kultin irvokkaimmista piirteistä syytettiin Lin Biaota.
Vale-Greta
Tuotanto ja esitykset
Vale-Greta oli osa turkulaisen Lahyn-Filmin suunnitelmaa, johon kuului kuusi kokoillan teatterielokuvaa. Suunnitelmasta toteutui vain Hiljaisuuden talo ja Vale-Greta. Hiljaisuuden taloa ei esitetty Suomessa lainkaan, Vale-Greta esitettiin Helsingissä helmikuussa 1934.
Mao Zedong
Henkilökultti
Korostuneen ideologinen kuvasto pitkälti katosi kiinalaisesta propagandasta 1980-luvulla, ja tilalle tuli taloudellisen hyvinvoinnin ylistäminen sekä tavanomainen tuotemainonta. Maon syntymän satavuotisjuhlan (1993) myötä jumalankaltainen Mao-hahmo teki kuitenkin paluun Kiinan populaarikulttuuriin ja jossain määrin myös viralliseen kuvastoon. Mao-kultti on edelleen voimakas erityisesti maaseudulla, missä osa väestöstä nostalgisoi kommuunien ja kollektiivitilojen aikaa. Kiinan nykyjohdon vastustuksesta huolimatta Maoon kohdistuu jopa uskonnollista palvontaa muiden kansanomaisten jumalhahmojen rinnalla. Häneltä saatetaan rukoilla esimerkiksi onnea, vaurautta tai poikalasta.
Vale-Greta
Tuotanto ja esitykset
Vale-Gretan tapahtumat sijoittuvat Ruotsiin, mutta teos kuvattiin lähes kokonaan Suomessa.
Mao Zedong
Jälkimaine
Mao oli toisen maailmansodan jälkeen syntyneen Kiinan kansantasavallan perustaja ja sen yhteiskuntajärjestelmän pääasiallinen luoja. Hänen henkilönsä ja Kiinan kansantasavallan ensimmäiset vuosikymmenet ovat erottamattomasti nivoutuneet toisiinsa. Hyvässä ja pahassa Mao oli eräs 1900-luvun vaikutusvaltaisimmista henkilöistä. Suuresta henkilökohtaisesta vallastaan huolimatta hän ei silti hallinnut Kiinaa yksin, vaan tärkeitä päätöksiä tekemässä oli muitakin johtajia. Poikkeuksen tähän muodosti kulttuurivallankumous, joka oli pitkälti Maon oma suunnitelma.
Vale-Greta
Tuotanto ja esitykset
Vale-Gretan pääosia näyttelivät ruotsalaiset näyttelijät. Sivuosissa oli suomalaisia näyttelijöitä, kuten Sven Relander, Agnes Lindh ja May Pihlgren. Gaby Ross ja Sylvi Sakki esiintyivät elokuvassa kreditoimattomina.
Vale-Greta on kadonnut.
Mao Zedong
Jälkimaine
Maon perinnöstä on esitetty vaihtelevia arvioita. Kiinassa häntä pidetään nerokkaana vallankumousjohtajana, jonka ansiosta maa kehittyi takapajuisesta maatalousyhteiskunnasta erääksi maailman voimakkaimmista valtioista. Valtiollisen Global Times -lehden vuonna 2013 teettämän kyselyn mukaan 85 prosenttia kiinalaisista arvioi Maon saavutusten olleen hänen virheitään suuremmat. Kielteisemmissä tulkinnoissa Maoa on kuvailtu ”punaiseksi keisariksi”, joka hallitsi Kiinaa kostonhimoisena yksinvaltiaana, inhimillisestä kärsimyksestä piittaamatta ja henkilökohtaista etuaan häikäilemättä ajaen. Kritiikkiä ovat kohdanneet niin Maon itsekeskeinen luonne, ylellinen elämäntapa kuin väkivaltainen hallintokin.
Saavutukset ja epäonnistumiset
Encyclopædia Britannican Mao-artikkelin kirjoittaneen Stuart Reynolds Schramin mukaan Maon merkittävimmät ansiot liittyvät menestyksekkääseen sissisotaan ja sisällissodan voittamiseen. Hänen johdollaan kommunistit yhdistivät Kiinan ja päättivät vuosikymmeniä jatkuneen sisäisen hajaannuksen ja ulkopoliittisten nöyryytysten ajan. Epäilevämmin Schram suhtautuu Maon toimintaan kansantasavallan perustamisen jälkeen. Erityisesti suuri harppaus ja kulttuurivallankumous olivat jo alun alkaen huonoja suunnitelmia, joiden seuraukset olivat katastrofaaliset. Toisaalta Maon ihanteet yhteiskunnallisesta tasa-arvosta ja maan jakamisesta pienviljelijöille olivat sinänsä kannatettavia.
Kansantasavallan ensimmäisinä vuosina saavutettiin monia Maolle tärkeitä tavoitteita. Aiempi puolifeodalistinen järjestelmä lakkautettiin ja köyhille maalaisille jaettiin viljelymaata, mihin Kuomintang ei lupauksistaan huolimatta ollut kyennyt. Maauudistus merkitsi pientä mutta tuntuvaa lisäystä pienviljelijöiden elintasoon. Valta siirtyi sotilailta siviileille, ja vuosikymmeniä jatkuneiden sotien raunioittama talous elpyi. Kuomintangin hallinto oli varsinkin viimeisinä vuosinaan ollut äärimmäisen tehoton ja korruptoitunut, ja kun olot Maon kauden alussa viimein vakiintuivat, saattoi kommunisteja pitää ”vanhan onnistuneempana versiona”. Toisaalta poliittinen väkivalta oli alusta saakka tärkeä osa KKP:n hallintoa. Valtaannousun jälkeen poliittiset realiteetit eivät enää kahlinneet Maon päätöksentekoa. Hänen valtakautensa lopun virheet johtivat usein siihen, että myös aiemmat saavutukset menettivät merkityksensä. Lupaukset yksityisomistuksen kunnioittamisesta, demokratiasta ja vähemmistökansallisuuksien itsemääräämisoikeudesta petettiin.
Ross Terrillin (1980) mukaan Maon ratkaiseva virhe oli ”tuhoisan tehoton” suunnitelmatalous. Maon perintö olisi siten tosiasiassa tärveltynyt jo vuonna 1949. Tempoileva talouspolitiikka ei kyennyt luomaan Kiinaan kestävää kasvua. Tehdastyöläisten ja maanviljelijöiden enemmistölle kollektivisointi tarkoitti pikemminkin tulotason ja työehtojen radikaalia heikkenemistä. Maaseudulla elintaso jämähti pitkäksi aikaa paikoilleen, ja Maon kuollessa 250 miljoonaa maalaista eli edelleen äärimmäisessä köyhyydessä. Teollisuuden tuotanto kasvoi vuodesta 1963 alkaen noin neljän prosentin vuosivauhtia, mikä oli kehittyvälle maalle heikohko tulos. Kasvu oli selvästi huonompaa kuin Kuomintangin hallitsemassa Taiwanissa, missä vuosittainen kasvu oli 10 prosentin luokkaa. Joukkokampanjoissa kansanjoukkojen tahdonvoima asetettiin asiantuntemuksen edelle. Seuraksena oli kaaos, jossa yhdistyivät epärealistiset tavoitteet, sekava johtaminen, tuotantolukujen väärentäminen sekä raaka väkivalta.
Maon hallinnon aiheuttamien ennenaikaisten kuolemantapausten määristä on esitetty hyvin erilaisia lukuja. Jonathan Fenbyn (2008) mukaan arviot liikkuvat 30–70 miljoonan välillä. Korkean kuolleisuuden taustalla vaikutti Kiinan suuri väkiluku, minkä seurauksena elintarvikehuollon kriisi kosketti satojen miljoonien suuruista väestöä. Ihmisiä kuoli myös orjatyön ja poliittisen vainon seurauksena, vaikka Mao ei yleensä suoraan määrännytkään ihmisiä murhattavaksi. Poliittiset puhdistukset olivat toistuvia, mutta niissä syrjäytettyjä johtajia ei yleensä tuomittu kuolemaan. Paikallistason puhdistuksissa kuolleisuus oli toisaalta korkeaa ja valtiovalta saattoi jopa etukäteen kiintiöidä, montako ihmistä tuli teloittaa. Maon uskotaan olleen epäsuorasti vastuussa useammista ihmishenkien menetyksistä kuin yksikään toinen 1900-luvun hallitsija.
Kiinan väkiluku kasvoi Maon 26-vuotisen valtakauden aikana runsaasta 500 miljoonasta lähes miljardiin. Julkinen terveydenhuolto ja hygienia paranivat, ja eliniänodote kohosi miehillä 66 ja naisilla 69 vuoteen, kun se 1930-luvun alussa oli molemmilla sukupuolilla ollut noin 25. Lapsikuolleisuus putosi 30 prosentista muutamaan prosenttiin. 1970-luvun alussa otettiin ensimmäiset askelet väestönkasvun hillitsemiseksi. Mao tosin vastusti syntyvyyden säännöstelyä ideologisista syistä. Ehkäisyn ja aborttien yleistymisen myötä väestönkasvu hidastui silti. Koulutustaso parani ja Kiinaan perustettiin satojatuhansia uusia oppilaitoksia, joista suurin osa alakouluja. Poliittisten puhdistusten aikoina korkeakoulutus saattoi tosin olla pikemminkin taakka. Myös sukupuolten tasa-arvo parani, ja Mao vastusti jalkojen sitomisen ja järjestettyjen avioliittojen kaltaisia käytäntöjä. Toisaalta uusi, poliittisille hierarkioille rakentunut yhteiskunta oli äärimmäisen epätasa-arvoinen. Ylimpänä luokkana olivat puolueen kaaderit ja sotilaat, keskiluokkana tehdastyöläiset ja alaluokkana maatyöläiset, joiden palvelut ja ruoka-annokset olivat selvästi kaupunkien väestöä heikommat. Kaikkein huonoimmassa asemassa olivat luokkavihollisiksi julistetut ryhmät, joihin kuuluivat esimerkiksi entiset tilanherrat ja oikeistolaiset. Virallisesti määritelty luokkatausta riippui henkilön sukuhistoriasta ja muodosti perinnöllisen kastijärjestelmän.
Maon kaudella alkanut teollistumiskehitys mahdollisti Kiinan myöhemmän nousun taloudelliseksi mahtitekijäksi. Myös teknologista uudistumista tapahtui: Kiina kehitti toimivan ydinaseen vuoteen 1964 mennessä ja laukaisi onnistuneesti satelliitin kiertoradalle vuonna 1970. Ulkopoliittisesti Mao vältti Neuvostoliiton satelliittivaltioksi joutumisen, mutta joutui tunnustamaan Neuvostoliiton johtavan aseman sosialistisessa maailmassa. Maon kauden lopulla luotiin pohja Kiinan ja Yhdysvaltain suhteiden vähittäiselle lähentymiselle. Prosessi oli kuitenkin pitkä ja suhteet normalisoituivat vasta Maon jo kuoltua. Kiina sai myös YK:n jäsenyyden ja pysyvän paikan turvallisuusneuvostossa, mikä toi Maolle merkittävää kansainvälistä valtaa. Kesti kuitenkin pitkään, ennen kuin Kiina alkoi osallistua YK-politiikkaan aktiivisesti. Lauri Paltemaan ja Juha A. Vuoren mukaan Maon kaudella otettiin kyllä merkittäviä edistysaskeleita, mutta ne olisi todennäköisesti saavutettu myös ilman kommunistipuoluetta. Suurvallaksi Kiina ei vielä Maon kaudella kohonnut.
Kiinan virallinen kanta
pienois|pysty=0.6|Maon muotokuva [[Taivaallisen rauhan aukio|Taivaallisen rauhan aukiolla Pekingissä.]] Kiinan kansantasavallan virallisen arvion mukaan Maon toiminta oli kesään 1957 asti perusluonteeltaan oikeaa, mutta sen jälkeen ailahtelevaa tai jopa täysin väärää. Tästä huolimatta kansantasavalta katsoo Maon ansioiden olleen ”myöhempien vuosien virheitä” suuremmat. Mao tunnetaan Kiinassa ”Suurena ruorimiehenä”, ja hänen virheidensä laajuus pidettiin pitkään salassa.
Maon sanotaan usein olleen ”70-prosenttisesti oikeassa”, joskaan luonnehdinnalla ei ole virallista asemaa. ”70 % oikeassa ja 30 % väärässä” oli kuitenkin yleinen fraasi Maon kauden poliittisessa retoriikassa. Mao itse arvioi näillä luvuilla esimerkiksi Josif Stalinia ja Deng Xiaopingia ja totesi olevansa tyytyväinen, jos hänen oma uransa osoittautuisi yhtä menestyksekkääksi. Maon kuoleman jälkeen Deng viittasi toistuvasti Maon itsearvioon, mutta ei ottanut suoraan kantaa sen oikeellisuuteen. Vaikka ”70-prosenttisesti oikeassa” ei sellaisenaan ole KKP:n virallinen kanta, sitä voidaan pitää suhteellisen osuvana tiivistelmänä puolueen esittämistä näkemyksistä.
Virallinen Kiina on etääntynyt Maon opeista jo kauas ja siirtynyt markkinatalouteen. Samalla kiinalaisnuoriso on alkanut kokea uutta kiinnostusta Maoon ja hänen ajatteluunsa. Hänen kauttaan kritisoidaan vallitsevaa järjestelmää, joka esimerkiksi kieltää itsenäisen ammattiyhdistysliikkeen ja luokkataistelun. Kesällä 2021 The New York Times uutisoi KKP:n sensuroivan Maon ajattelua käsittelevää internet-keskustelua.
Perhe
pienois|Mao vaimonsa [[Jiang Qing|Jiang Qingin ja tyttärensä Li Nan kanssa (1940-luku).]]