cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjän historia
Palatsivallankumousten aika 1725-1762
Pietari III:n vastaisen opposition johtohahmoiksi nousivat kaartin upseerit Aleksei ja Grigori Orlov. Keisarinna Elisabet oli valinnut Pietari III:n puolisoksi Anhalt-Zerbstin ruhtinaan tyttären, joka nimettiin ortodoksiksi käännyttyään venäläisittäin Katariinaksi. Heidän avioliittonsa ei ollut onnistunut ja Pietari III suosi enemmän rakastajatartaan. Rakkaussuhteen Katariina loi miehensä sijaan kaartinupseeri Grigori Orloviin. Orlovit lupasivat Katariinalle kaartin tuen, mikäli tämä suostuisi syrjäyttämään Pietari III:n vallasta. Salaliiton seurauksena Pietari III pidätettiin ja hän menehtyi pian hämärissä olosuhteissa. Uudeksi hallitsijaksi nostettiin hänen vaimonsa Katariina II vuonna 1762.
Katariina II Suuri 1762-1796
pienoiskuva|Katariina II Suuri Katariina II:n valtakaudella Venäjä laajentui merkittävästi. Osmaneja vastaan käytiin jälleen sota. Vuoden 1774 rauhansopimuksessa Venäjä sai sataman Mustallemerelle, ja Krimin kaanikunta otettiin Venäjän suojelukseen. Katariina liitti Krimin Venäjään vuonna 1783, mitä osmanit eivät hyväksyneet ja maiden välillä alkoi jälleen sota vuonna 1787. Sodan jälkeen somitussa Jassyn rauhassa vuonna 1792 Venäjä laajeni Dnestrille. Katariina ei saavuttanut sodassa koko tavoitettaan, mutta osmanit eivät kuitenkaan enää muodostaneet merkittävää vaaraa, vaikka Balkan jäikin heidän alaisuuteensa.
Katariina II:n kauden ensimmäisen osmaneja vastaan käydyn sodan aikana hän joutui tukahduttamaan kapinoita myös kotimaassa. Venäjän maaorjuudessa eläneet talonpojat eivät olleet tyytyväisiä elinoloihinsa ja aika ajoin nousi pieniä talonpoikaiskapinoita. Vakavin kapina syttyi vuonna 1773, kun Donin kasakka Jemeljan Pugatšev johti hallinnon vastaista talonpoikaiskapinaa. Kapina kukistettiin, mutta se sitoi valtavasti maan armeijan voimavaroja, ja osmanit selviytyivät sodasta suhteellisen vähällä.
Puola pyrki käyttämään Venäjän ja osmanien välistä sotaa hyväkseen irtautuakseen venäläisten ylivallasta. Venäjä vapautui kuitenkin nopeasti sodasta ja ryhtyi voimatoimin palauttamaan tilannetta Puolassa ennalleen. Heikentyneen Puolan alueita havittelivat itselleen myös Preussi ja Itävalta, ja tilanne johti Puolan jakoon sen naapureiden välillä. Uusien alueiden liittäminen johti myös epävakauteen. Katoliset puolalaiset osoittautuivat hankaliksi kansalaisiksi. Venäjä oli karkottanut kaikki juutalaiset vuonna 1742 ja uuden väestön johdosta säädettiin laki, joka määräsi juutalaiset pysymään keisarikunnan länsiosissa. Katariina aloitti venäläistämis- ja yhtenäistämistoimet, joita myös hänen seuraajansa harjoittivat lakkauttamalla Dneprin itäpuolisen Ukrainan, Baltian ja kasakoiden itsenäisyyden.
Katariina II oli vaikuttunut eurooppalaisten valistusfilosofien aatteista, ja hän katsoi, että myös Venäjällä hallintoa ja lakeja oli uudistettava. Hän antoi kansalle oikeuden valita itse edustajansa, mutta vaalit sujuivat laimeasti. Perustettu valiokunta oli liian suuri ja hajanainen, jotta se olisi kyennyt päätöksentekoon. Lopulta Katariina hajotti valiokunnan. Katariina II:n aikana Venäjä laajeni merkittävästi, mutta imperiumi kärsi perusongelmista. Sitä hallitsi pieni eurooppalainen eliitti, joka oli vieraantunut tavallisten venäläisten arjesta. Suurin ongelma oli maaorjuus, jonka korjaamiseksi ei tehty mitään edes toistuvien kapinoiden rauhoittamiseksi.
Ranskan vallankumous ja Venäjä 1796-1815
Katariina II kuoli vuonna 1796, ja hänen poikansa Paavali I seurasi häntä valtaistuimelle. Venäjä vastusti Länsi-Euroopassa herännyttä liberalismia, mikä aiheutti sen, että Ranskan vallankumous 1789 kosketti suoraan Venäjää ja maa joutui osaksi Napoleonin sotia. Paavali liittyi Ison-Britannian ja Itävallan rinnalla sotaan Ranskaa vastaan. Vuosina 1798-1799 venäläisjoukot Aleksandr Suvorovin johdolla sotivat menestyksekkäästi Italiassa ja Sveitsissä, mutta Venäjä ajautui kiistaan liittolaisensa Itävallan kanssa valloitettujen maiden hallinnasta. Napoleon käytti tilannetta hyväkseen ja liittoutui nyt Paavalin kanssa. Tämä johti sisäpoliittisiin ongelmiin, ja Paavali salamurhattiin maaliskuussa 1801. Uudeksi hallitsijaksi noussut Aleksanteri I liittoutui uudelleen Itävallan ja Ison-Britannian kanssa Ranskaa vastaan.
Napoleon voitti liittouman Austerlitzin taistelussa vuonna 1805 ja venäläiset vielä uudelleen Friedlandissa vuonna 1807. Aleksanteri joutui taipumaan rauhaan, ja 1807 solmitulla Tilsitin sopimuksella hänestä tuli Napoleonin liittolainen. Pakottaakseen Ruotsin Britannian saartoon, hän valloitti Suomen Suomen sodassa vuonna 1809 ja hyökkäsi vielä vuonna 1812 Turkkia vastaan ja valtasi Bessarabian.
Liittolaisten tuella Napoleonin joukot kukistettiin kansojen taistelussa vuonna 1813. Liittokunnan joukot marssivat Pariisiin vuonna 1814 ja Napoleon syöstiin vallasta. Voiton jälkeen Aleksanteri sai maineen Euroopan pelastajana, ja hänen osuutensa oli merkittävä Wienin kongressissa vuonna 1815 kun Euroopan rajat piirrettiin uudelleen. Samana vuonna hän perusti Pyhän allianssin Itävallan ja Preussin kanssa, joiden kanssa hän julisti ylläpitävänsä kristillisiä arvoja Euroopassa. Wienin kongressissa Venäjä vahvisti asemaansa läntisillä rajoillaan. Kongressissa perustettiin Venäjän keisarin alainen Puolan kuningaskunta, jolle Aleksanteri myönsi perustuslain. Aleksanterista tehtiin Venäjän itsevaltainen keisari ja vuonna 1809 Venäjän alueisiin liitetyn Suomen suuriruhtinas. Lisäksi Venäjä laajentui Kaukasiassa. Vuonna 1813 Venäjä valloitti Bakun Persialta. Myös Alaska oli jo tiukasti keisarikunnan hallussa.
Dekabristit ja Nikolai I:n valtakausi 1825-1855
Aleksanteri I:n aikana syntyivät ensimmäiset vallankumoukselliset liikkeet. Ranskasta palaavat upseerit toivat mukanaan ideat ihmisoikeuksista, edustuksellisesta hallituksesta ja demokratiasta. Itsevaltaisuuden vastustus ja vaatimukset maaorjuuden ja itsevaltiuden lopettamisesta alkoivat lisääntyä. Kummastus siitä, että Kongressi-Puolalle oli sallittu lakiasäätävä parlamentti, mutta Venäjällä oli itsevaltius ilman perustuslakeja, herätti tyytymättömyyttä. Useat ryhmät olivat valmistautumassa kapinaan, mutta keisari Aleksanteri yllättäen kuoli vuonna 1825.
Valtaistuimelle nousi hänen nuorin veljensä Nikolai I. Upseeriryhmä, jolla oli komennossaan 3 000 miehen joukot kieltäytyi tunnustamasta uutta hallitsijaa ja vaativat sen sijaan perustuslakia. Dekabristikapinaksi kutsutussa kapinassa dekabristit vaativat Aleksanteri I:n vanhimman veljen suuriruhtinas Konstantin Pavlovitšin ympärille muodostettavaa perustuslaillista monarkiaa. Konstantinin kieltäydyttyä kruunusta armeija murskasi kapinan. Sen johtajat teloitettiin ja loput karkotettiin Siperiaan.
Nikolai I nousi valtaan sotilaiden tuella ja hän käytti heitä myös hallinnossaan. Näiden tuella hän pyrki pönkittämään valtaansa itsevaltiaana tarpeellisin keinoin. Maahan luotiin santarmisto, joka pyrki estämään vallankumouksellisten liikkeiden synnyn. Maan hallinnon pääperiaatteiksi otettiin ortodoksisuus, itsevaltius ja kansallismielisyys. Nämä periaatteet tarkoittivat monesti tukahduttamispolitiikkaa muita kuin venäläisiä kansallisuuksia kohtaan. Puolassa noussut kapina venäläisvaltaa vastaan vuonna 1830-1831 kukistettiin verisesti, Puolan parlamentti hajotettiin ja maasta tehtiin Venäjän maakunta.
Yleisestä ilmapiiristä huolimatta Venäjän kulttuuri nousi kukoistukseen, Aleksandr Puškin, Nikolai Gogol ja Ivan Turgenev toivat Venäjälle kansainvälistä mainetta ja kunniaa. Kansallisuusaatteen myötä filosofit jakaantuivat kahteen koulukuntaan, toiset pitivät Venäjää edelleen takaperoisena ja primitiivisenä, ja pyrkivät edistämään länsimaistumista. Toiset taas keskittyivät slaavilaiseen kulttuuriin ja väheksyivät länsimaisia vaikutteita.
Nikolain aikakaudella käytiin jälleen sota Turkin osmaneja vastaan vuosina 1828-1829. Sota johti siihen, että Ranska ja Iso-Britannia pelkäsivät Venäjän vallan kasvua Turkin kustannuksella. Maiden väliset jännitteet puhkesivat Krimin sodaksi vuonna 1853. Nikolai I kuoli ennen sodan päättymistä vuonna 1855. Myöhemmin samana vuonna liittoutuneet valtasivat Sevastopolin. Uuden keisari Aleksanteri II:n johdolla aloitettiin rauhanneuvottelut ja sota päättyi Pariisin rauhaan vuonna 1856.
Aleksanteri II:n valtakausi 1855-1881
pienoiskuva|[[Ivan Kramskoin maalaus Aleksanteri III:sta.]] Aleksanteri II noustua valtaan, oli Krimin sotaakin vakavampi ongelma maaorjien tilanne. Talonpoikaiskapinat olivat Krimin sodan aikana lisääntyneet ja Aleksanteri II lakkautti maaorjuuden vuonna 1861. Täydellinen vapaus ei kuitenkaan vielä toteutunut. Maaorjat eivät enää olleet isäntiensä omaisuutta, mutta heidän oli lunastettava heille luovutettu maa. Tätä he eivät kyenneet tekemään, ja valtio takasi talonpojille lainan, jonka maksuajaksi määritettiin 49 vuotta. Tästä lainasta tuli maaorjuuden sijasta talonpojille suuri rasite.
Näennäisesti aatelisto hyötyi maaorjuuden lakkauttamisesta, mutta aikaa myöten aateli alkoi taantua, sillä se oli elänyt maaorjien päivätyön varassa, eikä ollut omaksunut kapitalistista maataloutta, mitä uusi tilanne siltä nyt vaati. Paikallishallinnon uudelleenjärjestely seurasi maaorjien vapautusta. Maa järjestettiin maakuntiin ja piireihin eli semstvoihin, joiden hallintaan osallistuivat kaikkien yhteiskuntaluokkien edustajat. Semstvot jotka olivat vastuussa kouluista, terveydenhuollosta, teistä, vankiloista ja ruuan jakelusta. Vuonna 1870 perustettiin kaupunkien neuvostot, eli duumat. Hallinto oli usein entisen yläluokan hallussa.
Aleksanteri II:n aikana Venäjän valta laajeni Keski-Aasiassa Buharan ja Hivan kaanikuntien kustannuksella. Myös kaukoidässä Venäjän vaikutusvalta laajeni, kun Tyynen valtameren rannikon asutus alkoi päästä vauhtiin Venäjän saadessa Ranskan ja Ison-Britannian vanavedessä Kiinalta myönnytyksiä Toisen oopiumisodan seurauksena.
Ulkosuhteet Euroopan suurvaltoihin kärsivät, kun Balkanin kriisi johti jälleen sotaan Turkkia vastaan. Venäjä puolusti sodassa turkkilaisvaltaa vastaan kapinoineita Balkanin maita. Venäjä oli sodassa voitokas, mutta Itävalta-Unkari ja Iso-Britannia eivät hyväksyneet Venäjän vaikutusvallan liian voimakasta laajentumista Balkanilla. Sodan päättäneessä Berliinin kongressissa vuonna 1878 Venäjä joutui tyytymään vaikutusvaltansa rajoittamiseen Balkanilla, kun taas Itävalta-Unkarin valta alueella lisääntyi. Itävalta-Unkaria pidettiin Venäjällä petollisena liittolaisena, ja sen mahdollista liittoa yhdistyneen Saksan kanssa pelättiin. Liittolaisen Venäjä sai Ranskasta, kun venäjä kääntyi Ranskan puoleen lainaa saadakseen. Tämä johti suoraan maiden väliseen liittoon.
Aleksanteri II sai surmansa pommi-iskussa vuonna 1881, jonka takana oli Narodnaja volja -järjestö. Valtaan noussut Aleksanteri III tiukensi valtion valvontaa perustamalla salaisen poliisin, Ohranan, joka pyrki urkkimaan kansalaisten ajatuksia ja tukahduttamaan vallankumoukselliset liikkeet. Narodnaja voljan salamurhaajia jahdattiin säälimättä ja heidän johtohenkilönsä teloitettiin.
Elinkeinoelämä ja oppositioliikkeet 1881-1894
Teollistuminen oli Aleksanteri III:n valtakautta leimannut piirre, joskaan ansiot tästä eivät kuuluneet hallitsijalle. Rahaministerit, erityisesti Sergei Witte johtivat maan ajanmukaistamista. Sotia ei käyty, jolloin talous alkoi elpyä. Teollistumiseen tarvittavasta pääomasta suuri osa saatiin Ranskan myöntämistä lainoista.
Teollinen kasvu oli merkittävää, mutta epävakaata eikä kovin laajaa. Teollistuneimmat alueet olivat Venäjän Euroopan puoleiset keskeiset alueet, kuten Moskova, Pietari, Baltian kaupungit ja Puola. Maa säilyi maatalousvaltaisena pitkälle 1900-luvulle. Taloudellista kehitystä hidasti nopea väestönkasvu, vuosien 1850 ja 1900 välillä väkiluku kaksinkertaistui. Teollistuminen vaikutti osaltaan vanhojen säätyrajojen murtumiseen. Valtaapitäneet eivät halunneet luopua vaikutusvallastaan tai varallisuudestaan alempisäätyisten vuoksi. Eriarvoisuus nostatti tyytymättömyyttä, joka kasvoi koko 1890-luvun ajan.
1900-luvun taitteessa alkoi muodostua organisoituja oppositioliikkeitä. Ensimmäiset poliittiset puolueet syntyivät työläisten toimesta, sillä keskiluokka oli poliittisesti arkaa. 1800-luvun lopulla Venäjälle levisi marxilainen vallankumouksellinen ideologia. Tämän aatteen kannattajat jakaantuivat vuonna 1903 V. I. Leninin johtamiin bolševikkeihin ja Georgi Plehanovin mensevikkeihin. Bolševikkien näkemyksen mukaan oli ryhdyttävä vallankumoukseen teollisuuden proletariaatin ja talonpoikaisväestön voimin. Menševikit kannattivat maltillisempaa linjaa.
Nikolai II:n valtaannousu 1894
Aleksanteri III:n kuoltua 1894, vallan peri hänen poikansa Nikolai II. Nikolai piti tiukasti kiinni itsevaltiudesta ja keisarinna Aleksandra tuki ja yllytti Nikolain pyrkimystä. 1900-luvun vaihteessa Venäjän laajentumispyrkimykset suuntautuivat Kaukoitään. Kiina oli kärsinyt tappion sodassa Japania vastaan 1894-1895, minkä jälkeen Venäjä oli Ranskan ja Saksan ohella pakottanut Japanin luopumaan liioista valloituksistaan. Venäjä miehitti Port Arthurin Kiinan rannikolla, josta Japani oli joutunut perääntymään. Japani ei hyväksynyt Port Arthurin valtausta, vaan Japani hyökkäsi vuonna 1904 Port Arthurin satamaan tuhoten Venäjän Tyynenmeren laivaston ja Venäjän–Japanin sota alkoi. Seuraavana vuonna Japani valloitti Port Arthurin kahdeksan kuukautta kestäneen saarron jälkeen. Apuun lähetetyllä Itämeren laivastolla kesti kahdeksan kuukautta saapua Kaukoitään. Tsushiman taistelussa japanilaiset tuhosivat apuun lähetetyn venäläislaivaston. Intoa sodan jatkamiseen Venäjällä ei enää ollut. Maiden välillä solmittiin rauha syyskuussa 1905.
Ensimmäinen vallankumous 1905
Japanin vastaisen sodan vaikutukset nostattivat tyytymättömyyttä maan pääkaupungissa Pietarissa. Tammikuussa 1905 joukko pietarilaisia marssi talvipalatsille viedäkseen vetoomusta keisarille olojen parantamiseksi. Sotilaat avasivat tulen väkijoukkoon ja virallisten tietojen mukaan pari sataa ihmistä sai surmansa. Kansan luottamus keisariin horjui ja mellakat ja lakot levisivät joka puolelle valtakuntaa. pienoiskuva|Verinen sunnuntai 1905. Tilanteen edelleen kärjistyessä Nikolai II joutui tekemään myönnytyksiä ja julisti Lokakuun manifestin, joka takasi kansalaisvapaudet ja vaaleilla valittavan duuman. Maasta tuli osittain perustuslaillinen monarkia. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen seurauksena poliittiset puolueet sallittiin ja ensimmäinen kansallinen duuma valittiin maaliskuussa 1906. Ensimmäinen duuma pysyi koossa vain 73 päivää. Se esitti hallitukselle liian radikaaleja uudistuksia, kuten poliittisen armahduksen ja yleisen äänioikeuden. Nikolai julisti nämä uudistukset mahdottomiksi hyväksyä. Keisari nimitti pääministeriksi ja duuman vastavoimaksi vuonna 1906 Pjotr Stolypinin. Stolypinin ja duuman välit olivat alkujaankin vihamieliset, ja duuman ehdottamat uudistukset olivat umpikujassa. Duuma hajotettiin ja opposition jäsenet joutuivat vainon ja Stolypinin rankaisuretkikuntien kohteeksi, useat hirtettiin kenttäoikeudenkäyntien jälkeen. Stolypin joutui lopulta oman järjestelmänsä uhriksi. Hänet murhattiin vuonna 1911. Murhaaja teloitettiin heti, eikä koskaan selvinnyt mikä järjestö oli salamurhan takana.
Kohti sotaa
Venäjä oli edennyt Keski-Aasian valloitusten myötä jo Brittiläisen Intian rajoille ja maa ajautui brittien kanssa suureksi peliksi kutsuttuun kiistaan Keski-Aasian herrudesta. Maat sopivat vuonna 1907, että Afganistan jäisi maiden väliseksi puskurivyöhykkeeksi ja Persia jaettiin kahtia suurvaltojen etupiireihin ja väliin jätettiin puolueeton vyöhyke. Samalla Venäjä liittyi Ranskan ja Ison-Britannian aiemmin muodostaman sopimuksen osapuoleksi, ja näin syntynyt kolmoisentente, muodosti vastavoiman Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian solmimalle Kolmiliitolle.
Venäjä oli erityisen huolissaan Itävalta-Unkarin laajentumisesta Balkanilla. Itävalta-Unkari oli liittänyt Bosnian ja Hertsegovinan alueisiinsa 1908, mitä Venäjällä ei sulatettu. Balkanin maiden liittouma kukisti osmanit ensimmäisessä Balkanin sodassa, mutta 1913 liitto murtui ja entiset liittolaiset ajautuivat keskenään toiseen Balkanin sotaan. Venäjä antoi tukensa Serbialle, Itävalta-Unkari taas ei hyväksynyt Serbian mahdollista laajenemista ja antoi tukensa Bulgarialle. Monimutkaiset liittolaissuhteet tekivät tilanteesta hyvin epävakaan.
Ensimmäinen maailmansota 1914-1916
Venäjän suuri väkiluku salli sen varustaa enemmän joukkoja kuin Saksa ja Itävalta-Unkari yhteensä. Joukot olivat kuitenkin yhtä huonosti aseistettuja kuin Itävallan, ja Saksalle Venäjän armeija ei pärjännyt kuin joukkojen lukumäärässä. Alkuvaiheessa hyökkäys Itä-Preussiin sitoi sen verran Saksan joukkoja, että länsiliittoutuneet saivat pysäytettyä Saksan hyökkäyksen. Venäjän armeija kuitenkin tuhoutui lähes täysin Tannenbergin taistelussa, mikä pakotti joukot vetäytymään. Tämän jälkeen Venäjä oli koko lopun sodan puolustuskannalla Saksaa vastaan.
Sodan kärsimysten myötä sisäpoliittinen tilanne Venäjällä alkoi kiristyä. Maan talous kärsi vakavasti sodasta. Raaka-aineista ja työvoimasta tuli pulaa, mikä näkyi elintarvikkeiden puutteena. Myöskään keisariin ei luotettu. Nikolai otti ylipäällikkyyden itselleen syksyllä 1915. Rintamalla ollut keisari oli syrjässä Pietarin tapahtumista ja keisarinna Aleksandran ja tämän suosikin Grigori Rasputinin vaikutusvalta kasvoi maan hallinnossa ja myös sotilasasioiden hoidossa. Lakkoilu lisääntyi ja maassa vaadittiin sekä sodan lopettamista, että itsevaltiuden lakkauttamista. Oppositiovoimat murhasivat Rasputinin vuonna 1916.
Helmikuun vallankumous 1917
Tappiot rintamalla, sekä elintarvike ja polttoainepula teollisuuskeskuksissa ajoivat työläiset barrikadeille vuoden 1917 alussa. Lakkoilu ja mielenosoitukset huipentuivat yleislakoksi helmikuun lopulla. Nikolai II määräsi Pietarin sotilaspiirin päällikön kaikin käytettävissä olevin keinoin lopettamaan levottomuudet. Kasakat karauttivat päin mielenosoittajia, kansanjoukkoja kohti avattiin tuli ja tilanne näyttikin rauhoittuvan, mistä rohkaistuneena Nikolai hajotti duuman seuraavana päivänä. Järjestyksen palauttaminen osoittautui harhaksi. Pietarin varuskunta siirtyi kapinoivan työväestön puolelle. Duuma kieltäytyi hajaantumasta pyrkien järjestäytymään kokoavaksi voimaksi kaaoksen keskellä. Toiseksi erilliseksi vallantavoittelijaryhmäksi nousi työväen- ja sotilasedustajien neuvosto. Sen johdossa olivat puheenjohtaja Nikolai Tšheidze ja varapuheenjohtaja Aleksandr Kerenski. Nikolai II luopui painostuksen alla vallasta ja luovutti vallan veljelleen Mihail Aleksandrovitšille, joka kuitenkin kieltäytyi ottamasta valtaa vastaan.
Duuma perusti väliaikaisen toimeenpanevan komitean, joka järjestettiin väliaikaishallitukseksi. Hallituksen pääministeriksi tuli ruhtinas Georgi Lvov. Duuman komitea päätti myös perustuslakia säätävän kansalliskokouksen perustamisesta. Helmikuun vallankumous oli päättänyt Venäjällä keisarinvallan ajan ja maa muuttui Venäjän tasavallaksi.
Bolševikkien nousu
Nikolai II:n luovuttua vallasta maahan perustetun väliaikaishallituksen, johdossa oli virallisesti Georgi Lvov, mutta todellinen johto oli kuitenkin Aleksandr Kerenskin käsissä. Vallankumouksen myötä Venäjä muuttui Venäjän tasavallaksi, mutta vallankumous jätti jälkeensä kaksi kilpailevaa poliittista instituutiota, väliaikaisen hallituksen ja Pietarin neuvoston. Ensimmäinen maailmansota jatkui edelleen, mikä aiheutti suuria sotilaallisia ja taloudellisia tappioita. Väliaikainen hallitus ei kuitenkaan halunnut vetäytyä sodasta, jolloin Venäjän liittolaiset Yhdysvallat, Iso-Britannia, Ranska ja Italia tunnustivat väliaikaishallituksen laillisuuden pitääkseen Venäjän edelleen sodassa. Neuvostot taas vaativat sotatoimien lopettamista.
Helmikuun vallankumous mahdollisti myös bolševikkien laillisen toiminnan. Bolševikkien johtaja Vladimir Lenin oli ollut maanpaossa vuodesta 1907 saakka, mutta helmikuun vallankumouksen jälkeen hän palasi Pietariin. Hänen johdollaan bolševikit vaativat sodan lopettamista, yksityisen maan takavarikointia ja pankkien sosialisointia. Bolševikeilta puuttui kuitenkin vielä laajojen kansanjoukkojen tuki.
Väliaikainen hallitus pyrki nostattamaan suosiotaan hyvällä sotamenestyksellä ja Itävalta-Unkarin rintamalla suoritettiin Kerenskin offensiivi. Tilanne kehittyi kuitenkin keskusvaltojen eduksi. Väliaikaisen hallituksen epäonnistuneet sotatoimet ja bolševikkien radikalisoitunut suuntaus kasvatti Leninin suosiota. Tämä johti vallankaappausyritykseen heinäkuussa 1917. Väliaikaisen hallituksen joukot saivat kuitenkin tilanteen hallintaansa. Bolševikkien johtajia pidätettiin, mutta Leninin onnistui paeta Suomeen.
Bolševikkien kapina kukistettiin, mutta uutta offensiivia väliaikaista hallitusta vastaan nousi kenraali Lavr Kornilov. Hänen johtamansa vallankaappaushanke pyrki luomaan sotilasdiktatuurin. Kun Kornilovin joukot marssivat kohti Pietaria, Kerenski joutui kääntymään juuri kukistettujen bolševikkien puoleen tukea saadakseen. Kornilovin kapina kukistettiin, mutta väliaikainen hallitus joutui toteamaan, että vallassa pysyäkseen sen pitää liittotua jommankumman äärisiiven kanssa. Kun Kerenski joutui pyytämään bolševikit apuun, ei heidän suosionsa kasvua enää voinut pysäyttää.
Lokakuun vallankumous 1917
Väliaikaisen hallituksen joukot tekivät vastaiskun miehittämällä bolševikkien puoluejulkaisun kirjapainon. Tämä antoi Trotskin komitealle syyn tarttua aseisiin. Trotskin johtamat bolševikit miehittivät Pietarin strategisesti merkittävät kohteet, kohdaten vain vähän vastarintaa. Kerenski ehti paeta maasta Yhdysvaltain lähetystön tuella. Bolševikit saivat hallintaansa Pietarin ja Moskovan, mutta muualla maassa sillä ei vielä ollut valtaa. Lenin torjui demokraattiset periaatteet, jolloin myös bolševikkien mahdolliset liittolaiset kaikkosivat.
Valtansa vahvistamiseksi vastavallankumouksellisten paljastamiseksi perustettiin erikoiskomissio Tšeka. Se harjoitti väkivaltaa ja terroria ja pyrki kitkemään bolševikkeja vastustaneet ainekset. Neuvostohallituksen ensimmäisiä toimia oli lehdistön vapauden rajoittaminen. Marraskuussa 1917 lähes kaikki ei-bolševistiset lehdet lakkautettiin. Suuri ongelma oli saada maan talous jälleen jaloilleen siitä jamasta, johon yhä jatkuva ensimmäinen maailmansota oli sen ajanut.
Lopulliseksi ratkaisuksi muodostui perustuslakia säätävä kansalliskokous, jonka koollekutsumisesta jo väliaikainen hallitus oli päättänyt. Marraskuussa 1917 pidettyjen vaalien tulos oli bolševikille epäedullinen, he saivat vain neljänneksen kansalliskokouksen paikoista. Leniniä tukeneiden sotilaiden tuella bolševikit estivät kansalliskokousta kokoontumasta tammikuussa 1918. Samana päivänä kansankomissaarien neuvosto antoi dekreetin perustavan kokouksen hajottamisesta. Lenin tähdensi, että “perustuslakia säätävän kansalliskokouksen hajottaminen merkitsee demokratian ajatuksen täydellistä ja avointa syrjäyttämistä diktatuurin ajatuksen tieltä”. Leninin dekreetin perusteella Venäjä julistettiin työläisten, sotilaiden ja talonpoikien edustajien neuvostojen tasavallaksi. Korkeinta valtaa Neuvosto-Venäjällä käytti neuvostojen yleisvenäläinen edustajakokous.
Neuvostokongressi pyrki irroittamaan maan ensimmäisestä maailmansodasta. Brest-Litovskin rauhanehdot olivat Neuvosto-Venäjälle raskaat, se menetti rauhansopimuksella Baltian maat ja Puolan, joutui vetämään joukkonsa Suomesta ja tunnustamaan Ukrainan irtautumisen Neuvosto-Venäjästä. Aluemenetysten myötä se menetti 70 prosenttia raskaasta teollisuudestaan ja neljänneksen väestöstään ja viljelyskelpoisesta maa-alastaan. Lenin kuitenkin tiedosti, että mikään muu vaihtoehto ei olisi taannut neuvostojen maan säilymistä.
Sisällissota 1918-1919
Neuvosto-Venäjän bolševikkihallinnon taipuminen ankariin rauhanehtoihin sai monet radikaalit elementit perustamaan vastarintakeskuksia Siperiaan ja Etelä-Venäjälle. Nämä järjestäytyivät valkokaarteiksi, joiden tavoitteena oli kaataa Leninin hallitus. Sisäisiä ja ulkoisia uhkia torjumaan bolševikit perustivat puna-armeijan. Tämä joutui pian toimiin, sille Ison-Britannian ja Ranskan etujen mukaista oli kaataa Leninin hallitus. Venäjän irtautuminen sodasta lisäsi näiden rasitusta, eikä Leninin hallitus katsonut olevansa vastuussa keisarinvallan aikaisista ulkomaisista lainoista. Iso-Britannia, Ranska ja Yhdysvallat antoivat tukensa bolševikkeja vastustaneille valkokaarteille.Maa alkoi ajautua kohti sisällissotaa. Valkokaartit hallitsivat kesään 1918 tultaessa koko Siperiaa. Lisäksi bolševikkeja uhkasivat pohjoisesta ja etelästä lähestyneet ranskalaiset ja brittijoukot, jolloin Moskovaa lähestyivät vihollisjoukot joka suunnasta. Valkoisten lähestyessä Jekaterinburgia, bolševikit surmasivat siellä vangittuna olleen Nikolai II:n ja tämän perheen heinäkuussa 1918. Merkittävän käänteen Venäjän sisällissotaan aiheutti Saksan vallankumous, minkä jälkeen saksalaiset vetäytyivät Baltiasta ja Ukrainasta. Tämän jälkeen Venäjä irtisanoutui Brest-Litovskin rauhansopimuksesta ja puna-armeija alkoi edetä saksalaisilta jääneille alueille. Myös Ranskan ja Ison-Britannian kiinnostus Venäjällä käytävään sotaan lopahti, mutta ne jatkoivat bolševikkeja vastustaneiden valkokaartien tukemista. Syksyllä 1919 Venäjän sisällissota kääntyi bolševikkien eduksi. Vuoden loppuun mennessä puna-armeija oli onnistunut kukistamaan valkoisten vastarinnan. Sota vaati miljoonia uhreja, autioitti laajoja alueita ja romahdutti maan talouden.
Caron Barnes
Caron Wuotila (o.s. Barnes, ent. Barnes-Berg, s. 1961 Yhdistynyt kuningaskunta) on britanniansuomalainen näyttelijä, laulaja ja malli. Hänen vanhempansa olivat syntyjään jamaikalaisia. Barnes varttui kuusilapsisessa yksinhuoltajaperheessä Boltonin tekstiiliteollisuuskaupungissa Manchesterin lähellä, jossa äiti toimi kotiompelijana. Barnes muutti Suomeen 1980-luvun alussa ja alkoi työskennellä Helsingin Hotelli Vaakunan ylimmän kerroksen Sky Barissa DJ:nä ja laulajana.
Venäjän historia
Neuvostotasavaltojen liiton synty 1923
Ukrainan itsenäistymisvaatimukset sen sijaan olivat bolševikeille hankalampi kysymys, sillä Ukrainassa, ei tunnustettu Leninin hallitusta. Ukraina kääntyi itsenäistymispyrkimyksissään keskusvaltojen puoleen, eikä bolševikkihallitus voinut hyväksyä, että porvarillinen Ukraina irtautuisi Neuvosto-Venäjästä. Saksan tuella Ukraina julistautui itsenäiseksi tammikuussa 1918. Tämän jälkeen itsenäisiksi julistautuivat myös Valko-Venäjä ja Transkaukasia, joka pian tämän jälkeen hajaantui Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin demokraattisiksi tasavalloiksi. Neuvosto-Venäjän länsipuolelle oli näin syntynyt kymmenen Venäjästä irtautunutta valtiota. Imu takaisin kohti Neuvosto-Venäjää oli kuitenkin jo alkamassa.
Caron Barnes
Barnes on esiintynyt suomalaisissa elokuvissa Tupla-Uuno ja Vääpeli Körmy – taisteluni. Vuonna 1993 hän esiintyi televisiossa Kivikasvot Show’ssa. Hän on ollut mukana myös musikaalituotannoissa, joita ovat Tampereen Teatterin Rent (1998) sekä Helsingin Kaupunginteatterin Stand By Me (2003) ja Hairspray (2005).
Venäjän historia
Neuvostotasavaltojen liiton synty 1923
Saksan vetäydyttyä Baltiasta Neuvosto-Venäjä aloitti hyökkäyksen hyökkäyksen Viroa, Latviaa ja Liettuaa vastaan, liittääkseen alueet takaisin Neuvosto-Venäjään. Hyökkäys epäonnistui ja Neuvosto-Venäjä tunnusti Baltian maiden itsenäisyyden vuonna 1920. Myös Valko-Venäjä jäi Saksan vetäydyttyä ilman vahvaa tukijaa. Bolševikit olivat saaneet maassa jalansijaa jo ennen maan itsenäistymistä, ja tammikuussa 1919 siitä muodostettiin Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta. Bolševikit perustivat hallituksen myös Kiovaan. Puolan ja Neuvosto-Venäjän välisen sodan aikana Ukrainan kansantasavallan joukot onnistuivat Puolan tuella karkottamaan bolševikit, mutta Puolan ja Neuvosto-Venäjän solmittua rauhan, Puola vetäytyi Ukrainasta ja neuvostohallitus pääsi uudelleen valtaan. Maasta tehtiin Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, joka solmi Neuvosto-Venäjän kanssa joulukuussa 1920 taloudellis-sotilaallisen sopimuksen, joka käytännössä liitti sen Neuvosto-Venäjään. Viimeisimpänä Neuvosto-Venäjä valloitti Transkaukasian tasavallat vuosina 1920-1921. Valloitetuille alueille perustettiin Azerbaidžanin, Armenian ja Georgian sosialistiset neuvostotasavallat.
Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan, eli Neuvosto-Venäjän ympärille oli näin syntynyt viisi muuta neuvostotasavaltaa. Nämä muodostivat niin kutsutut alkuperäiset neuvostotasavallat. Leninin johdolla kutsuttiin koolle sosialististen neuvostotasavaltojen liiton ensimmäinen edustajakokous. Kokous hyväksyi joulukuussa 1922 sopimuksen uuden liittovaltion muodostamisesta. Sosialististen Neuvostotasavaltojen Liiton perustuslaki tuli voimaan 1923. Liittovaltion yhteisiä asioita perustuslain mukaan olivat ulkosuhteet, taloussuunnittelu, maanpuolustus ja oikeudenhoito. Muut asiat olivat ensisijaisesti osavaltioiden hoidossa, mutta käytännössä valta oli keskitetty Moskovaan.
Neuvostoliiton aika 1923-1990
thumb|[[Vladimir Lenin ja Josif Stalin vuonna 1922.]] pienoiskuva|[[Gulagin vankeja 1936–1937.]]
Uusi talouspolitiikka
Sisällissodan aikana Neuvosto-Venäjän hallinto oli omaksunut sotakommunismina tunnetun politiikan, jossa turvauduttiin laajoihin kansallistamistoimiin. Tyytymättömyys sotakommunismiin johti osaltaan Kronstadtin kapinan puhkeamiseen vuonna 1921. Kapina kukistettiin, mutta seurauksena oli, että sotakommunismista luovuttiin. Sotakommunismin sijasta maassa ryhdyttiin soveltamaan uutta NEP-politiikkana, (Novaja ekonomitšeskaja politika), tunnettua talouspolitiikkaa. NEP-politiikka salli rajatun määrän yksityisyrittäjyyttä. Poliittista vapautta NEP-politiikka ei tuonut, vaan kilpailevien puolueiden toiminta kiellettiin.
Stalinistinen vallankumous
Leninin viimeisten vuosien aikana puolueen sisällä käytiin valtataistelua, josta Lenin oli vakavasti sairastuneenakin hyvin tietoinen. Lenin kuoli vuonna 1924. Lenin itse arvioi Lev Trotskin olevan kyvykkäin neuvostojohtaja seuraajakseen, mutta sen sijaan pääsihteerinä toimineeseen Josif Staliniin Lenin ei luottanut. Trotskin ja Stalinin näkemyksissä sosialismin kehittämiseksi ei todellisuudessa ollut juuri eroa. Trotskin ja myös Leninin näkemys oli, että kommunismi saattoi säilyä Neuvostoliitossa vain jos länsimaissa tapahtuisi sosialistinen vallankumous. Stalin taas katsoi parhaaksi vakiinnuttaa kommunismi ensin Neuvostoliitossa. Stalin käytti Trotskin näkemyksiä tätä vastaan ja syytti tätä sodanlietsojaksi, joka vetäisi maan takaisin sotaan. Tukea Stalin sai Lev Kamenevilta ja Grigori Zinovjevilta. Trotski saatettiin epäsuosioon ja hänet karkotettiin ulkomaille vuonna 1929.
Trotskin syrjäyttämisen jälkeen Stalin alkoi näyttää myös liittolaistensa silmissä nousevan liian mahtavaksi ja he kääntyivät häntä vastaan. Stalin haki liittolaista nyt oikeistosiipeä johtaneesta Nikolai Buharinista ja erotti vasemmistosiipeen kuuluneet Zinovjevin ja Kamenevin. Syrjäytettyään vasemmiston, Stalin kääntyi Buharinia ja oikeistoa vastaan ja esitti, että puolueen tehtävä oli rakentaa ’’sosialismi yhdessä maassa’’. Tämän teorian mukaan sekä oikeiston että vasemmiston tavoitteet sosialismin kehittämiseksi olivat toteuttamiskevottomia ja aiheuttaisivat kapitalistien aseman vahvistumista.
Caron Barnes
Yksityiselämä
Barnesilla on kaksi vuosituhannen vaihteen tienoilla syntynyttä poikaa aiemmasta avioliitostaan Claës-Eric Bergin kanssa. Hänen nykyinen aviomiehensä on Petri Wuotila.
Venäjän historia
Stalinistinen vallankumous
Neuvostoliiton kommunistinen puolue oli täysin Stalinin vallassa. Hän kuitenkin katsoi että puolueen riveissä oli vihollisia, jotka oli löydettävä ja tuhottava. Stalin toimeenpani vuosina 1936-1939 terrorin, joka kohdistui laajasti myös puolueen jäseniin. Kaikkiaan Stalinin vainoissa teloitettiin yli 1 100 puolueen jäsentä, heidän joukossaan Stalinin entiset liittolaiset. Puhdistusten kohteeksi joutui myös sotilasjohto. Valtiollinen poliisi NKVD terrorisoi väestöä ja puhdistusten laantuessa vuonna 1938, oli miljoonia Neuvostoliiton johtajia, virkamiehiä ja muita kansalaisia teloitettu, vangittu tai karkotettu.
Teollistuminen ja kollektivisointi
1920-luvun lopulle tultaessa NEP-järjestelmä oli ajautunut kriisiin, sillä suurteollisuutta oli vähän ja maatilat olivat useimmiten niin pieniä, etteivät ne usein pystyneet myymään viljaa markkinoille. Vain varakkaimmat talonpojat eli kulakit saattoivat myydä ylijäämäviljaa. He eivät kuitenkaan halunneet sitä myydä, vaan pitivät sen mieluummin itsellään, sillä teollisuus tuotti vain vähän ostettavaa. Vilja oli kannattavampaa käyttää rehuna. Tilanne oli kestämätön, sillä se aiheutti sen että kaupunkiväestöllä ei ollut tarpeeksi syötävää.
Kulakit olivat hyötyneet NEP-politiikasta ja tätä politiikkaa tuki Buharinin johtama puolueen oikeistosiipi. Stalin katsoi ‘’oikeistopoikkeaman’’ uhaksi ja Buharin syrjäytettiin. NEP-politiikka hylättiin ja Stalin lähti toteuttamaan ensimmäistä viisivuotissuunnitelmaa vuonna 1928. Sen tavoitteena oli nopea teollistuminen, jota maatalouden tuli palvella. Stalinin ratkaisu ongelmaan oli, että maatalous pakkokollektivisoitiin ja kulakit pakotettiin luovuttamaan ylijäämäviljansa valtiolle. Keskivarakkaista talonpojista muodostettiin kolhooseja eli kollektiiviitalouksia, joissa omaisuus oli yhteistä. Kulakkien omaisuus takavarikoitiin kolhoosien hyväksi ja monet kulakit karkotettiin kotiseudultaan.
Kollektivisoinnin oli määrä palvella Neuvostoliiton teollista kehitystä, johon ensimmäinen viisivuotissuunnitelma ja toinen viisivuotissuunnitelma tähtäsivät. Teollinen kehitys ei ollut tavallisen väestön kannalta suotuisa, sillä raju rakennemuutos tuotti monenlaisia ongelmia, kuten pulan asunnoista ja kulutustavaroista ja inflaation kasvun ja reaalipalkkojen laskemisen.
Sodan alku
Neuvostoliiton suhteet Saksaan olivat 1920-luvulla hyvät, mutta Hitlerin noustua valtaan tilanne alkoi muuttua. Natsismin nousun myötä Neuvostoliitto joutui muuttamaan ulkopolitiikkaansa ja Kominternissa hyväksyttiin fasisminvastaisen kansanrintaman idea. Stalinin etujen mukaista oli luoda liittouma fasismin uhkaa vastaan, mutta hän oli epäileväinen länsimaiden tarkoitusperien suhteen. Vastaavasti lännessä Ranska ja Iso-Britannia suhtautuivat epäluuloisesti liittolaissuhteeseen Neuvostoliiton kanssa.
Länsimaat pysyivät kuitenkin toimettomina, kun Saksa miehitti Tšekkoslovakian ja liitti Itävallan alueisiinsa. Stalinin näkökulmasta Ranska ja Iso-Britannia reagoivat Hitlerin toimiin liian hitaasti, mikä kasvatti Stalinin epäluottamusta länsimaita kohtaan. Tämä johti siihen, että Stalin suostui solmimaan elokuussa 1939 Saksan kanssa Molotov–Ribbentrop-sopimuksena tunnetun hyökkäämättömyyssopimuksen. Se sisälsi salaisen, Puolan jakoa sisältäneen lausekkeen, ja lisäksi Neuvostoliiton etupiiriin luettiin Suomi, Viro, Latvia ja Bessarabia sekä myöhemmin Neuvostoliiton etupiiriin lisätty Liettua.
Stalinin ja Hitlerin solmima sopimus oli käytännössä lähtölaukaus toiselle maailmansodalle. Saksa hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939, minkä jälkeen Iso-Britannia ja Ranska julistivat tämän jälkeen sodan Saksalle Tämän jälkeen Neuvostoliitto aloitti etupiirijaon mukaisten alueiden miehittämisen. Ainoastaan Suomi vastusti Stalinin laajentumisohjelmaa ja kieltäytyi luovuttamasta alueita Neuvostoliitolle. Tämä johti Neuvostoliiton hyökkäykseen ja talvisodan alkamiseen marraskuussa 1939. Talvisodan alku johti siihen ettei Hitler tunnustanut Suomen osalta enää etupiirijaon pätevyyttä, vaan hän katsoi Suomen siirtyneen Saksan etupiiriin.
Suuri isänmaallinen sota 1941-1945
Marraskuuhun mennessä Saksa oli vallannut Baltian, Valko-Venäjän ja Ukrainan. Leningrad oli piiritetty ja Moskova oli uhattuna. Eteläisellä rintamalla saksalaiset olivat romanialaisten tukemina tunkeutuneet Krimille ja Sevastopol oli piiritetty. Suuri isänmaallinen sota, kuten konfliktia Neuvostoliiton ja Venäjän historiassa kutsutaan, oli alkanut Neuvostoliiton kannalta katastrofaalisesti. Neuvostoliiton tilanne oli muuttunut Saksan hyökkäyksen edetessä erittäin kriittiseksi. Osittain tilanne johtui Stalinin puhdistusten aikana tuhotun ammattitaitoisen päällystön puutteesta, jota ei vielä täysin oltu ehditty korvata.
Sotamenestyksestä huolimatta Hitlerin salamasota ei onnistunut tavoitteessaan. Hitlerin joukot eivät kyenneet tuhoamaan neuvostoarmeijan pääjoukkoja ja Moskova jäi valtaamatta. Talven varhainen tulo marraskuussa 1941 yllätti saksalaiset, jotka olivat tulleet Neuvostoliittoon puutteellisissa talvivarusteissa. Ankara talvisää, partisaaniryhmien hyökkäykset ja vaikeudet ylläpitää huoltoverkostoa, vaikeuttivat yhä enemmän Hitlerin joukkojen liikkeitä. Monet saksalaissotilaat menehtyivät ajoneuvoissaan kylmyyteen. Joulukuussa 1941 Georgi Žukovin johtamat neuvostoliiton joukot lähtivät vastahyökkäykseen Moskovan suunnalla, mikä pakotti saksalaiset puolustusasemiin ensi kertaa sodan aikana.
Yhdysvallat liittyi toiseen maailmansotaan Japanin hyökättyä Pearl Harboriin joulukuussa 1941. Niinpä Stalin saattoi siirtää Siperian joukkoja länteen Saksan vastaiseen taisteluun. Kevään 1942 tullessa Saksa uudisti hyökkäyksensä, mutta Hitlerin joukot eivät edelleenkään kyenneet lopullisesti kukistamaan Neuvostoliiton armeijaa, vaan Hitlerin tavoitteet oli asetettu resursseihin nähden liian korkeiksi. Hitler teki strategisen virheen yrittäessään vallata Stalingradin kaupungin vuonna 1942. Saksalaiset joutuivat kaupungissa saarretuiksi ja he juuttuivat toivottamaan taisteluun kaupungin sisällä neuvostoliittolaisia sotilaita ja siviilejä vastaan. Stalingradin taistelu kääntyi Neuvostoliiton eduksi ja jäljellä olleet saksalaisjoukot antautuivat helmikuussa 1943. Stalingradin taistelu oli Hitlerille katastrofi, eikä se merkinnyt ainoastaan paikallista tappiota, vaan yliote itärintamalla siirtyi Neuvostoliitolle ja Saksan perääntyminen alkoi.
Hitler lähti kesällä 1943 viimeiseen yritykseensä sodan kulun kääntämiseksi. Koodinimellä operaatio linnoitus suoritettava offensiivi Kurskin lähistöllä päättyi sekin Hitlerin joukkojen raskaaseen tappioon. Kurskin taistelun jälkeen neuvostoarmeijan ylivoima kävi yhä selvemmäksi. Vuoden 1943 loppuun mennessä neuvostoarmeija oli valloittanut takaisin suuren osan Ukrainasta ja murtautunut Leningradin piirityksen läpi. Myös Saksan eteläinen rintama Krimillä murrettiin.
Kun Saksan kukistuminen sodassa alkoi jo näyttää varmalta, suurvaltojen päämiehet Stalin, Churchill ja Roosevelt kohtasivat marras-joulukuussa 1943 Teheranin konferenssissa, jossa sodanjälkeistä maailmanjärjestystä puitiin. Länsimaat hyväksyivät konferenssissa Stalinin esittämät rauhanehdot Suomelle, Baltian maiden liittämisen Neuvostoliittoon ja Puolan itärajan siirtämisen länteen Curzonin linjaa pitkin. Hyvitykseksi tästä Puola tulisi saamaan aluekorvausta Saksasta. Neuvostoliitolle Teheranin konferenssi oli menestys ja se merkitsi maan selvää vahvistumista. Rooseveltin motivaationa Stalinin vaatimusten hyväksymiselle oli se, että Neuvostoliitto lupasi liittyä Japanin vastaiseen sotaan heti kun Saksa on lopullisesti kukistettu.
Vuoden 1944 alussa Neuvostoliitolla oli jo selkeä ylivoima itärintamalla. Neuvostojoukot valtasivat suuren osan Ukrainaa ja aiheuttivat Krimillä suuria tappioita Saksan ja Romanian joukoille. Pohjoisella rintamalla saksalaisten vetäytyminen jatkui ja Suomea vastaan suunnattiin Kannaksen suurhyökkäys, Suomen irrottamiseksi sodasta.
Tämän jälkeen saksalaiset ajettiin pois Puolasta ja Unkarista, minkä jälkeen jäljellä oli enää Berliinin kukistaminen. Hyökkäys Berliiniin aloitettiin huhtikuussa 1945, samalla kun yhdysvaltalaisjoukot etenivät lännestä. Neuvostoliiton ja Yhdysvaltojen armeijoiden symbolinen kohtaaminen tapahtui Torgaussa, Elbejoen varrella 25. huhtikuuta. Pari päivää ennen Berliinin taistelun päättymistä Hitler oli tehnyt itsemurhan. 10. toukokuuta sotamarsalkka Wilhelm Keitel allekirjoitti Saksan antautumisasiakirjan.
Jaltalla sovitun mukaisesti Neuvostoliitto aloitti sotatoimet Japania vastaan 9. elokuuta 1945. hyökkäämällä Mantšuriaan. Sotatoimet jäivät lyhytaikaisiksi, kun Yhdysvallat pudotti atomipommit Hiroshimaan ja Nagasakiin. Jaltalla tehdyn sopimuksen mukaisesti Neuvostoliittoon liitettiin Kuriilit ja Sahalinin eteläpuolisko.
Kylmän sodan alku
Pian toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton ja länsimaisten liittolaisten tiet erosivat ja maailma jakautui sosialistiseen ja kapitalistiseen leiriin. Sodan seurauksena Itä-Eurooppaan syntyi joukko sosialistisia maita. Stalin halusi vahvistaa Neuvostoliiton vaikutusvaltaa sosialistisissa maissa, pyrkien sekaantumaan näiden sisäisiin asioihin. Hän pyrki politiikallaan luomaan puskurivyöhykkeen Neuvostoliitolle alisteisista Itä-Euroopan satelliittivaltioista, jotka oli sodan aikana vallattu. Yhdysvallat pyrki hillitsemään Neuvostoliiton vaikutusvallan laajentumista. Tämä vastakkainasettelu merkitsi kylmän sodan alkamista.
Sodan jälkeen 1947-1952
Toisen maailmansodan päätyttyä Neuvostoliitolla oli edessään valtava jälleenrakennusurakka. Sodassa oli kuollut arviolta 20 miljoonaa neuvostoliittolaista sotilasta ja siviiliä. Tämä oli kaikkien sotaan osallistuneiden maiden suurin uhriluku. Myös maan talous oli huonossa jamassa. Jälleenrakennuksessa panostettiin raskaaseen teollisuuteen. Sodan aikana miehitetyt Itä-Euroopan maat pakotettiin tuottamaan raaka-aineita Neuvostoliittoon ja Saksa liittolaisineen, mukaan luettuna Suomi, pakotettiin maksamaan sotakorvaukset. Maatalouden kehitys jätettiin vähemmälle huomiolle. Kolhoosien kokoa kasvatettiin, jotta moderneja maatalouskoneita olisi voitu hyödyntää.
Neuvostoliiton aluelaajennoksille, joihin lukeutuivat Viro, Latvia, Liettua, Suomen luovuttamat alueet, Ukrainan ja Valko-Venäjän läntiset alueet ja Moldavia, kokivat suurimmat muutokset sodan jälkeisinä vuosina. Näillä alueilla maatalouden kollektivisointi aloitettiin 1947.
Sodanjälkeisen jälleenrakennuskauden aikana Stalin kiristi poliittista kontrollia. Tämä katsottiin kapitalistisen uhan torjumiseksi. Sodan jälkeen Neuvostoliittoon palautettiin noin viisi miljoonaa venäläistä, sotavankeja ja pakolaisia, jotka olivat sodan päättyessä Neuvostoliiton rajojen ulkopuolella. Heidän kohtalonsa maan historiassa on kiistanalainen, monet teloitettiin tai lähetettiin vankileirille, vaikka heidän ainoa rikoksensa oli sotavangiksi joutuminen.
Neuvostoliitto Stalinin jälkeen 1953-1964
Josif Stalin kuoli maaliskuussa 1953. Ennen hänen kuolemaansa huhut uusista puhdistuksista olivat jo levinneet laajalle, mutta kuolema esti aikeet. Stalinin kuoltua valta siirtyi kollektiiviselle johdolle, kymmenjäseniselle presidiumille eli puhemiehistölle. Pääministerinä toimi Georgi Malenkov, ulkoministerinä Vjatšeslav Molotov ja sisäministerinä Lavrenti Berija. Yksi keskuskomitean sihteereistä oli Moskovan puoluejärjestön johtaja Nikita Hruštšov. Pian presidiumin keskuudessa ilmeni valtataistelua, jonka myötä Berija vangittiin ja teloitettiin. Kun Malenkovin johtaman presidiumin aikana ei onnistuttu saamaan aikaan kulutustavaratuotannon kohennusta, Malenkov syrjäytettiin. Valta alkoi tämän jälkeen siirtyä yhä enemmän Hruštšovin käsiin.
Hruštšov irtisanoutui stalinismista ja kritisoi Stalinia tämän hirmuteoista, vaikkakaan Hruštšov ei ollut itsekään täysin osaton Stalinin ajan rikoksiin. Ilmapiiri alkoi vapautua ja kulttuurin suojasääksi kutsuttuna ajanjaksona kirjallisuuden ja taiteen alalla voitiin nauttia suuremmasta ilmaisuvapaudesta.
Ulkopoliittisesti Hruštšovin ajan vakavin selkkaus oli vuonna 1962 Kuuban ohjuskriisi. Kriisi ratkesi kun Hruštšov veti ohjukset pois ja Yhdysvallat lupasi olla hyökkäämättä Kuubaan. Hruštšovin maine sai kolauksen Kuuban ohjuskriisissä, mutta se ei aiheuttanut hänen syrjäyttämistään. Ratkaisevaa oli, että hänen tavoitteensa talouspolitiikan alalla olivat liian kunnianhimoiset. Vuonna 1964 keskuskomitea syrjäytti hänet virastaan.
Brežnevin aikakausi 1964-1982
Hruštšovin jälkeen pääsihteeriksi, nousi Leonid Brežnev. Koska Hruštšovin syrjäyttäminen johtui pitkälti epäonnisesta maatalouspolitiikasta, Brežnev otti tavoitteekseen tehdä maataloussektorista tuottavamman. Talonpojille taattiin minimipalkka ja 50 prosentin maksukorotukset, mikäli he ylittivät asetetut kiintiöt. Elintaso Neuvostoliitossa nousi 1960- ja 1970-luvuilla, mutta siitä huolimatta taloudellinen kasvu heikentyi Brežnevin valtakaudella.
Hruštšovin jälkeinen hallitus oli jäykän konservatiivinen useiden ongelmien suhteen ja yksilölliselle ilmaisulle annettiin vähemmän liikkumatilaa. Maan yliopistojärjestelmää kehitettiin, jolloin kansan sivistystaso nousi. Kohonnut sivistystaso ja lisääntyneet kansainväliset kontaktit toivat haasteita propagandatyölle. Uskollisuus kommunistista puoluetta kohtaan ei ollut enää itsestään selvä asia.
Itä-Euroopan satelliittivaltioissa kyti tyytymättömyys Neuvostoliittoa kohtaan. Tämä ilmeni dramaattisimmin Tšekkoslovakiassa niin sanotun Prahan kevään aikana vuonna 1968, jolloin Neuvostoliitto teki Tšekkoslovakiaan sotilaallisen intervention ja syrjäytti sen uudistusmielisen hallituksen. Tšekkoslovakian tapahtumista juontaa juurensa niin sanottu Brežnevin oppi, jonka mukaan Neuvostoliitto pyrki ylläpitämään ylivaltaansa Itä-Euroopassa.
Brežnevin kuoltua vuonna 1982 neuvostohallinnon rappeutuminen oli ulkomaailmalle ilmeistä, mutta neuvostojärjestelmä ei ollut valmis rajuihin uudistuksiin. Brežnevin jälkeen pääsihteerinä toimivat lyhyen aikaa Juri Andropov ja tämän jälkeen Konstantin Tšernenko. Heidän jälkeensä pääsihteeriksi nousi vuonna 1983 Mihail Gorbatšov. Gorbatšov edusti uutta sukupolvea NKP:n ylimmässä johdossa.
Gorbatšovin aikakausi 1983-1989
Suurimpana tehtävänään Gorbatšovilla oli maan talouden tervehdyttäminen. Hän joutui kuitenkin toteamaan, että kommunistinen puolue oli liian jäykkä organisaatio, jotta uudistuksia olisi voitu toteuttaa. Gorbatšov katsoi, että taloudellisten uudistusten lisäksi vaadittavia toimia olivat myös Neuvostoliiton historian aikana tehtyjä virheitä koskevan avoimen keskustelun käynnistäminen. Tälle käsitteelle annettiin nimitys glasnost eli avoimuus. Keskustelu käytiin puoluejohdon valvonnassa, mutta siitä huolimatta keskustelun avaaminen oli ennenkokematonta. Lisäksi oli talouden tervehdyttämiseksi käynnistettävä perestroika, eli uudelleenjärjestäminen. Gorbatšov luonnehti Brežnevin aikaista vanhaa järjestystä pysähtyneisyyden ajaksi.