cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Valtavien timantti- ja kultaesiintymien löytäminen Etelä-Afrikan sisäosista 1800-luvun jälkipuoliskolla ajoi buurit ja britit vastakkain, kun molemmat tahtoivat luonnonrikkaudet hallintaansa. Lopulta Yhdistynyt kuningaskunta kukisti itsenäiset buuritasavallat toisessa buurisodassa ja ryhtyi ajamaan yhtenäistä Etelä-Afrikan liittovaltiota.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
EL Alin lento 219
Kaappaus epäonnistui, koska El Alissa oli kaksi Mossadin agenttia. Agentit huomasivat kaksi epäilyttävää henkilöä jotka olivat varanneet ensimmäisen luokan paikkaliput vain kaksi päivää ennen lentoa, verrattaen tapaan varata liput huomattavasti aiemmin. Lennolla Khaled ja Arguello lähtivät pistoolit taskussa kohti ohjaamoa. Kapteeni Uri Bar Leville kerrottiin heistä, sillä pariskuntaa oli pidetty silmällä koko lennon ajan. Kapteeni päätti yrittää torjua kaappauksen pudottamalla koneen korkeutta äkillisesti. Äkillinen liike aiheutti sen, että Arguellon päähän osui viskipullo ja pistooli putosi. Hän ehti kuitenkin ampua agentti Shlomo Videria. Khaled säilyi koneen pudotuksesta vahingoittumattomana, mutta matkustajat alkoivat pahoinpidellä häntä. Kone teki hätälaskun Heathrow'n lentoasemalle. Kaappaajat vietiin Hillingdonin sairaalaan, ja Britannian poliisi pidätti molemmat kaappaajat. Arguello kuoli sairaalassa.
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Varhainen siirtomaakausi
thumb|Jan van Riebeeck saapuu Etelä-Afrikkaan 6. huhtikuuta 1652. thumb|Trekboereja Karoo-arolla. Maalaus vuodelta 1898.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
TWA lento 741
TWA:n lento 741 oli tulossa Tel Avivista ja lensi Ateenan ja Frankfurtin kautta New Yorkiin. Matkustajia oli 144 ja 10 henkilökunnan jäsentä. Lentokone kaapattiin Frankfurtista. Yksi terroristeista ryntäsi ensimmäisestä luokasta kohti ohjaamoa ja käski lentää Jordaniaan, jonne saavuttiin 6:45 paikallista aikaa. Hän ilmoitti matkustamoon "Täällä puhuu teidän uusi kapteeninne, tämä lento on nyt Palestiinan vapautuksen kansanrintaman hallussa ja me viemme teidät rauhalliseen maahan".
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Varhainen siirtomaakausi
Tiettävästi ensimmäisinä eurooppalaisina Etelä-Afrikan maaperällä vierailivat portugalilaiset, jotka 1400-luvun lopulla etsivät meritietä Intiaan. 1500-luvun aikana portugalilaiset vierailivat maan rannikolla säännöllisesti, ja muut eurooppalaiset seurasivat 1500-luvun lopulla.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Swissair 100
Swissairin lento 100, jolla oli 143 matkustajaa ja 12 henkilökunnan jäsentä kaapattiin Zürich–New York-reitillä ja lennätettiin myös Zarqaan.
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Varhainen siirtomaakausi
Vuonna 1602 perustettu Hollannin Itä-Intian kauppakomppania edisti Hollannin taloudellisia etuja Aasiassa ja pyrki turvaamaan sinne johtavan merireitin Afrikassa. Tämän vuoksi kauppakomppanian palkkaama Jan van Riebeeck saapui vuonna 1652 Kapmaahan tehtävänään järjestää huolto Aasiaan matkaaville laivoille. Muutaman vuoden kuluttua alueelle saapuivat ensimmäiset hollantilaiset siirtolaiset, jotka ryhtyivät viljelemään maata ja käymään kauppaa kauppakomppanian kanssa. Vuoteen 1707 mennessä Kapmaahan oli asettunut 1 779 hollantilaista, saksalaista siirtolaista ja uskonnollista vainoa paennutta ranskalaista hugenottia. Siirtokunta kasvoi vuosisadan loppuun mennessä 15 000 ihmiseen ja sen pinta-ala laajeni suhteessa vielä nopeammin. Monet siirtokuntalaiset muuttivat rannikolta sanien ja khoiden asuttamaan sisämaahan. Vuoteen 1770 mennessä hollantilainen asutus oli siirtynyt noin 650 kilometrin päähän Kapkaupungista. Sisämaassa siirtolaiset elivät puolinomadisina paimentolaisina. Näitä sisämaahan siirtyneitä perheitä ryhdyttiin nimittämään trekboereiksi, eli vaeltaviksi maanviljelijöiksi, ja nimitys lyheni pian boeriksi. Trekboerit kahakoivat jatkuvasti ympäröivien afrikkalaisheimojen kanssa ja vuosien 1785–1795 välisenä aikana kahakoissa kuoli 2 000 san-heimoon kuulunutta miestä ja naista. Lisäksi 700 joutui orjuuteen. Kapmaahan rannikolle jääneitä hollantilaisperäisiä siirtolaisia ryhdyttiin puolestaan nimittämään Kapmaan hollantilaisiksi erotukseksi trekboereista.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Pan Am 93
Pan Amin lento 93, Boeing 747 nimeltään Clipper Fortune, oli matkalla Brysselistä Amsterdamin kautta New Yorkiin. Lennolla oli 153 matkustajaa ja 17 henkilökunnan jäsentä, kun se kaapattiin Skotlannin ilmatilassa. Terroristien piti kaapata toinen El Alin lento, mutta kuultuaan, mitä tapahtui Khaledille ja Arguellolle, he päättivät kaapata jonkun muun lennon.
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Varhainen siirtomaakausi
Buurien lähestyttyä xhosa-heimon aluetta heidän kohtaamansa vastarinta koveni. Vuodesta 1779 alkaen buurien ja xhosien välillä käytiin sarja rajasotia. Trekboerit pettyivät siihen, etteivät Kapmaan hollantilaiset tukeneet heitä sodassa ja julistivat vuonna 1795 Graaff Reinetin alueen itsenäiseksi tasavallaksi. Käytännössä tämä johti buurien ja Kapmaan hollantilaisten lopulliseen irtaantumiseen kahdeksi eri väestöryhmäksi. Trekboerit ryhtyivät myös käyttämään itsestään ilmaisua afrikaanerit korostaakseen sitä, että olivat syntyneet Afrikassa. Itsenäisyyssuunnitelmat kuitenkin kaatuivat samana vuonna brittiläisten saapumiseen Kapmaahan.
Osmo Laakso
thumb|Osmo Laakso Osmo Tapio Laakso (11. toukokuuta 1916 Hämeenlinna – 10. marraskuuta 2004 Hämeenlinna) oli Mannerheim-ristin ritari numero 61. Hän oli sotilasarvoltaan majuri ja koulutukseltaan varatuomari ja työskenteli vuosina 1976–1979 Hämeenlinnan raastuvanoikeuden pormestarina.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Pan Am 93
Lentokone laskeutui Beirutiin, jossa mukaan tuli lisää terroristeja ja lentokoneen käytäville pantiin räjähteitä. Koneen päätyessä Kairoon, siihen otettiin polttoainetäydennys. Kone yritti laskeutua Zarqaan, mutta todettiin liian suureksi, jolloin ryhmä päätti palata Kairoon, jossa PFLP vapautti matkustajat ja räjäytti koneen.
Osmo Laakso
Elämä
Osmo Laakso kirjoitti vuonna 1935 ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta, jonka oppilaista myös vänrikki Torsten Korkkinen ja luutnantti Esko Kausti saivat Mannerheim-ristin. Laakso oli liittynyt Hämeenlinnan suojeluskuntaan heti kun se oli iän puolesta mahdollista vuonna 1931.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Pan Am 93
Clipper Fortune oli kaikkein lyhytikäisin Pan Amin 747-laivaston koneista. Se oli luovutettu Boeingin tehtaalta Pan Amille vain neljä kuukautta ennen kuin se räjäytettiin.
Osmo Laakso
Elämä
Sodan jälkeen Laakso toimi yhtyneiden Paperitehtaiden sosiaalipäällikkönä Simpeleellä. Tämän jälkeen hän jatkoi oikeustieteen opintojaan Helsingin yliopistossa. Hämeen lääninhallituksen esittelijänä ja tarkastajana hän toimi suoritettuaan ylemmän oikeustutkinnon. Tämän jälkeen oli vuorossa ura Hämeenlinnan raastuvanoikeudessa, jossa hän toimi kaupunginviskaalina, oikeusneuvosmiehenä ja vuosina 1976―1979 pormestarina.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
British Overseas Airways Corporation 775
British Overseas Airways Corporationin lento 775 Bombaystä Bahrainiin ja Beirutin kautta Lontooseen kaapattiin 9. syyskuuta. Lento kaapattiin Bahrainin välilaskun jälkeen. Lentokone lennätettiin Zerqaan. Kaappaus tehtiin koska Leila Khaled oli pidätettynä Britanniassa.
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Zulu-kuningaskunta
thumb|170px|Shaka 1824 thumb|350px|left|Zulu-sotureita 1800-luvun lopulla
Osmo Laakso
Elämä
Varatuomari Osmo Laakso otti osaa myös kotikaupunkinsa yhteiskunnalliseen elämään toimien Hämeenlinnan kaupunginvaltuustossa Kansanpuolueen edustajana vuosina 1954-1969. Kirkkovaltuuston jäsen hän oli vuosina 1952–1961. Lisäksi hän toimi 30 vuoden ajan säästöpankin hallintoelimissä. Näistä tärkein tehtävä oli Kanta-Hämeen Aluesäästöpankin hallituksen puheenjohtajuus.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
British Overseas Airways Corporation 775
Ammanissa suurin osa matkustajista vapautettiin, ja he pääsivät jatkamaan matkaansa Kyproksen kautta. Loput matkustajista, joista suurin osa oli Yhdysvaltojen, Israelin, Britannian, Sveitsin ja Länsi-Saksan kansalaisia, vietiin Intercontinental Hoteliin Ammaniin ja muihin salaisiin paikkoihin kaupungissa.
Osmo Laakso
Sota
Talvisodassa Laakso taisteli Kenttätykistörykmentti 8:ssa Karjalankannaksella Sakkolassa Suvannon rannalla.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Kaappausdraaman eteneminen Jordaniassa
Kaikki 300 panttivankia ja kolme lentokonetta olivat Zarqassa. Kahden lentokoneen matkustajat olivat olleet Zarqassa kaksi päivää. Sissit pitivät tiedotustilaisuuden, jossa he selittivät kaappauksen syyt ja kertoivat vaatimuksensa. Panttivangit olivat ulkona. PLO:n edustaja kertoi, että PFLP:n terroristien vaatimus on, että Israelin olisi vapautettava kaikki poliittiset palestiinalaisvangit. Vähän sen jälkeen panttivangit vietiin linja-autoilla hotelliin Ammaniin. 12. syyskuuta terroristit räjäyttivät kaikki kolme lentokonetta.
Lentokoneiden räjäytysten jälkeen PFLP järjesti lehdistötilaisuuden Ammanissa ilmoittaen vapauttavansa suurimman osan panttivangeista, mikäli Britannia, Länsi-Saksa ja Sveitsi vapauttaisivat seitsemän arabiterroristia. Lisäksi Leila Khaled olisi luovutettava PFLP:lle. Myös kaksi algerialaista, jotka olivat Tel Avivissa vankilassa, ja kymmenen libanonilaista sotilasta olisi vapautettava Israelin vankiloista.
Osmo Laakso
Sota
Luutnanttina Laakso osallistui heinäkuussa 1941 Palaslahden taisteluun tykistön tulenjohtajana. Jalkaväkikärjen mukana liikkuessaan hän havaitsi selustaan jääneet viholliset, ja muutaman lähimmän miehensä kanssa hän tuhosi havaitsemansa uhan. Tämä taistelu oli keskeinen peruste Mannerheim-ristin myöntämiselle.
Syvärillä lokakuussa 1941 Osmo Laakso kävi vihollisen puolella. Vierailunsa aikana hän muutaman miehensä avustuksella tuhosi suorasuuntaustykin.
Keväällä 1942 Laakso kunnostautui etulinjassa Syvärillä, kun vihollinen teki Shemenskin lohkolla rajun läpimurtoyrityksen. Laakso ylennettiin kapteeniksi 1942.
Osana Syvärin suurhyökkäystä 1944 neuvostomerijalkaväki nousi maihin Vitelen ja Tuuloksen välillä juhannusaaton aamuna 23. kesäkuuta 1944 katkaisten suomalaisten maan- ja rautatien. Tykistökapteeni Laakso kokosi oma-aloitteisesti taistelukykyisen vastahyökkäysosaston, joka rohkeasti aloitti vastahyökkäyksen maihinnousun muodostamaa sillanpääasemaa vastaan. Tuolloin Laakso haavoittui toisen kerran kranaatin räjähdyksen repiessä hänen kehoaan. Laakso kuitenkin vielä jatkoi mm. Tuulosjoella vastahyökkäyksiä ja hänet määrättiin patteristonkomentajaksi.
Laakso sai ansioistaan sodan aikana myös Saksan Rautaristin ja reservissä hänet 1954 ylennettiin majuriksi.
Varatuomari Laakso oli mm. kanta-Hämeen sotilaspoikien perinnekillan kunniajäsen.
Mannerheim-risti
Osmo Laakso oli ensimmäinen viidestä tykistön Mannerheim-ristin ritarista 19. toukokuuta 1942 ja järjestyksessä kaikkiaan 61. Mannerheim-ritari. Laakson ritariuden perusteet löytyvät Pajalahden taistelusta 19. heinäkuuta 1941.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Kaappausdraaman eteneminen Jordaniassa
Myös Israelin miehittämässä Etelä-Libanonissa olevat arabitaistelijat olisi vapautettava, mutta heidän määräänsä ei kerrottu. Britit, sveitsiläiset ja länsisaksalaiset vapautettaisiin heti, kun kaksi ensimmäistä vaatimusta olisi täytetty. Britannian pääministeri Edward Heath päätti neuvotella terroristien kanssa Khaledin vapauttamisesta panttivankeja vastaan.
Osmo Laakso
Mannerheim-risti
Siviilissä Laakso lakimiehenä kirjoitti Mannerheim-ristin ritarien säätiön säännöt, jotka velvoittavat jatkamaan Ritarisäätiön toimintaa vielä viimeisenkin ritarin kuoltua. Säätiössä hän toimi valtuuskunnan jäsenenä vuodesta 1954 lähtien ja oli sen varapuheenjohtaja vuodesta 1988.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Kaappausdraaman eteneminen Jordaniassa
Terroristit kertoivat haluavansa kaappauksella korostaa, etteivät hyväksy Israelin, Jordanian ja Egyptin rauhantunnusteluja. Terroristit eivät myöskään hyväksyneet aselepoa. Kaappaukset olivat kosto myös Yhdysvalloille, Britannialle, Sveitsille ja Länsi-Saksalle niiden avoimesta tuelle Israelille.
Osmo Laakso
Mannerheim-risti
Muista ritareista ja yleisestä perinteestä poiketen Laakso saavutuksistaan vaatimattomana halusi tulla haudatuksi ilman sotilaallisia kunnianosoituksia.
Osmo Laakso on haudattu Hämeenlinnaan Ahveniston hautausmaalle.
Vuoden 1970 lentokonekaappaukset Jordaniaan
Husseinin ja Arafatin reaktio
PLO ja Jordanian kuningas Hussein tuomitsivat kaappaukset. Hussein kertoi, että PFLP meni liian pitkälle, ja PLO:n johtaja Jasser Arafat erotti PFLP:n PLO:sta. PFLP:n perustajan George Habashin ja Jasser Arafatin välit kiristyivät.
Kun taistelut Ammanissa alkoivat 16. syyskuuta, Habashin ja Najefin löytymisestä luvattiin 50 000 dinaarin palkkio.
Avoin sisällissota Jordaniassa
Palestiinalaisjärjestöjen ja Jordanian hallituksen välille syttyi 16. syyskuuta avoin sisällissota. Kuningas Hussein julisti poikkeustilan.
Ulkovaltojen reaktiot
Yhdysvalloissa presidentti Richard Nixon neuvotteli 8. syyskuuta ja käski puolustusministeri Melvin Lairdin antamaan määräyksen pommittaa PFLP:n leiriä Jordaniassa. Laird kieltäytyi, koska se vain yllyttäisi verilöylyyn. 82. maahanlaskudivisioona valmisteltiin kuitenkin ja Yhdysvaltojen 6. laivasto Välimerellä lähetettiin Turkissa olevaan sotilastukikohtaan tulevaa hyökkäystä varten. Jordanian sisällissota uhkasi jo naapurimaita, kuten Syyriaa ja Irakia. Pelättiin, että Syyria tulisi palestiinalaisten tueksi, ja jos näin tapahtuisi, Israel hyökkäisi ilmateitse ja pommittaisi Syyrian joukkoja. Kun syyrialaisia panssarivaunuja tuli rajan yli, Israelin ilmavoimien hävittäjät lensivät alueen yli.
Lentokenttäturvallisuus puntarissa
Kriisin takia Yhdysvalloissa ja Euroopassa alettiin toteuttaa koordinoituja muutoksia lentoasematurvallisuuden kehittämiseksi ja tulevien kaappausten vähentämiseksi. 1970-luvun lopulla Kansainvälinen siviili‑ilmailujärjestön (ICAO) toimesta laukkujen ja ihmisten läpivalaisutekniikkaa kehitettiin. 1970-luvulla lentoturvallisuus oli hyvin vieras asia Euroopassa ja Lähi-idässä ja Yhdysvalloissa. Laukut läpivalaistiin, mutta matkustajia ei, ja läpivalaisimet eivät olleet kovin luotettavia. Lentoasemille määrättiin aseistautuneita vartijoita, jotka vartioivat kiitotietä ja lentokoneiden lastausta. Uudet ihmisten läpivalaisulaiteet otettiin käyttöön. Yhdysvalloista Lähi-itään meneviin lentokoneihin määrättiin aseistautuneet vartijat.
Dokumentti
Vuonna 2006 Dawson Fieldin kaappauksista kuvattiin tunnin mittainen dokumentti PBS:n ohjelmaan American Experience. Ohjelma esitettiin ensimmäisen kerran 26. helmikuuta 2006.
Believe in Nothing
Believe in Nothing on englantilaisen Paradise Lost -yhtyeen kahdeksas studioalbumi vuodelta 2001. Yhtye jatkoi edellislevyn Host linjaa, keskittyen syntikkoiden sävyttämään goottirokkiin.
Suomessa albumi vietti kolme viikkoa top 40 -albumilistalla, paras sijoitus oli 18.
”Fader” ja ”Mouth” julkaistiin myös singleinä, kummastakin tehtiin myös video.
Kappaleet
Sävellykset ja sanoitukset: Nick Holmes ja Greg Mackintosh
Albumin bonuskappaleet
Japanin painos sisälsi seuraavat bonusraidat:
Mouth-single
Kokonaispituus: 15:49
Fader-single
Kokonaispituus: 14:37
Etelä-Afrikan siirtomaahistoria
Zulu-kuningaskunta
1700-luvun lopulla pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi poliittisia levottomuuksia liiallisen väestönkasvun ja kaupallisen kilpailun seurauksena. Koska ngunien hallitsema itäinen rannikkoalue rajoittui Intian valtamereen, Lohikäärmevuoristoon ja eurooppalaisten hallitsemaan Kapmaahan, kasvavan väestön vaatiman uuden viljelysmaan hankkiminen oli mahdollista vain sisäisten sotien avulla. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. ”Mustaksi Napoleoniksi” kutsutun Shaka Zulun johdolla alueen johtavaksi voimaksi nousi uusi vahva zuluvaltio.
Nguni-heimot jakautuivat alkujaan kolmeen pääryhmään, Dingiswaoyn johtamaan Mtethwan, Sobhuzan johtamaan Ngwanen ja Zwiden johtamaan Ndwandwen kuningaskuntiin. Vuonna 1817 Zulumaan hallinnasta kamppailivat Zwide ja Dingiswaoy. Sodan aikana Shaka nousi Dingiswaoyn joukkojen tärkeimmäksi komentajaksi. Hän aloitti uudenlaisen zulukuningaskunnan rakentamisen pääasiassa valloitusten avulla. Shakaa pidetään yhtenä Afrikan merkittävimmistä armeijan ja sodankäynnin organisoijista. Hän korvasi aikaisemmin aseina käytetyt pitkät heittokeihäät lyhyillä iskukeihäillä, joita voitiin käyttää taistelussa toistuvasti. Zulusoturit ryhtyivät lähestymään vihollista myös mahdollisimman hiljaa ja näkymättömissä ja pyrkivät yllättämään sen äkillisellä rynnäköllä. Uuden sotataktiikan avulla Shaka löi pian Zwiden joukot.
1820-luvun puoleenväliin mennessä Shaka hallitsi jo yli 100 000 ihmisen valtakuntaa ja hänen armeijassaan oli 40 000 miestä. Shaka keskitti vallan kuninkaan hoviin ja ryhtyi perimään heimopäälliköiltä veroja. Hän myös sijoitti armeijansa yksiköitä ympäri valtakuntaa taatakseen alueiden uskollisuuden. Shaka loi zulujen keskuuteen myös uudenlaisen kansallistunteen korostaessaan valtakuntansa ”zulumaisuutta”. Koko valtakunnan väestön katsottiin kuuluvan zulu-heimoon ja kaikkien alamaisten tuli osoittaa uskollisuutta suoraan kuninkaalle. Perinteisistä ngunijuhlista tehtiin valtakunnan virallisia festivaaleja. Uusi zuluidentiteetti korvasi pian hänen alaisuudessaan olleiden heimojen ja ryhmien alkuperäiset identiteetit.
1820-luvun aikana Shaka laajensi valtakuntaansa pohjoisessa nykyisen Mosambikin rajalle asti, lännessä Lohikäärmevuorten taakse ja etelässä myöhemmän Transkein bantustanin rajoille asti. Hän toivotti myös brittiläiset kauppiaat tervetulleiksi alueelleen ja lähetti diplomaattisia lähetystöjä Englannin hoviin.
Vuonna 1828 Shakan velipuoli Dingane toteutti onnistuneen salajuonen Shakan salamurhaamiseksi ja nousi zulujen kuninkaaksi. Dinganen asema valtaistuimella ei kuitenkaan koko hänen valtakaudellaan ollut täysin vakaa. Voortrekkerien ja zulujen välisessä Blood Riverin taistelussa buurit tuhosivat Andries Pretoriuksen johdolla suuren zuluarmeijan. Taistelun jälkeen zuluvaltakunta ajautui sisäpoliittiseen kriisiin ja hajosi. Dinganen velipuoli Mpande pakeni etelään tuhansien seuraajien kanssa voortrekkerien vasalliksi ja löi Dinganen joukot buurien tuella Magongon taistelussa 1840. Dingane pakeni ja murhattiin vuotta myöhemmin Lebombovuoristossa.
Zulut puolustivat elinalueitaan brittejä vastaan aina 1870- ja 1880-lukujen taitteeseen asti, mutta he joutuivat lopulta tappiolle eurooppalaisten tehokkaiden tuliaseiden vuoksi.
Mfecaneliike
thumb|Lesothon perustaja kuningas Moshoeshoe
Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä. Pakolaiset muodostivat niin sanotun Mfecaneliikkeen (, tunnetaan myös sesothonkielisellä nimellä Difaqane ja Lifaqane) jonka vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka. Mfecaneliikkeen väestöhistorialliset vaikutukset ovat epäselviä. Aikaisemman tutkimuksen perusteella luultiin, että sen seurauksena suuret alueet Afrikassa autioituivat, mutta uudemman tutkimuksen mukaan tämä näkemys on ollut liioiteltu. Sen poliittiset vaikutukset olivat kuitenkin merkittäviä. Eri banturyhmien valtiollinen kehitys nopeutui, ja Afrikkaan syntyi useita uusia kuningaskuntia kuten Ndebele ja Gaza sekä edelleen olemassa olevat Besotho (nykyinen Lesotho) ja Swazi (nykyinen Swazimaa). Mfecane aiheutti alueella laaja kärsimystä. Tuhansia ihmisiä kuoli sodissa ja nälänhädissä ja lukuisat ihmiset joutuivat pakenemaan kodistaan. Monet pakolaiset ajautuivat Kapmaahan siirtotyöläisiksi huonoihin olosuhteisiin. Mfecanen aikainen sekasorto mahdollisti myös buurien levittäytymisen pohjoisemmaksi 1830-luvulta alkaen ja loi pohjan apartheidin aikana esitetylle myytille buurien muuttamisesta "tyhjään maahan".
Brittihallinnon aika
Vuonna 1795 britit valloittivat Kapmaan strategiseksi tukikohdaksi ranskalaisia vastaan hallitakseen meritietä itään. Napoleonin sotien aikana se palautui lyhyeksi aikaa hollantilaisille, mutta jo vuonna 1806 britit valtasivat sen uudelleen. Hollantilaisten merkantilistinen talousjärjestelmä uudistettiin ja Kapmaan siirtokunta integroitiin brittiläisen imperiumin talousjärjestelmään.
Brittien mukana alueelle tuli protestanttisten lähetystyöntekijöiden mukana myös evankelisia lähetystyöntekijöitä, jotka uskoivat, että alueen alkuperäisväestö voitaisiin täydellisesti assimiloida länsimaiseen kristilliseen kulttuuriin. Lähetystyöntekijöiden vaikutuksesta vuonna 1828 siirtokunnan värilliselle väestölle taattiin täydet kansalaisoikeudet ja kiellettiin lakiin perustunut syrjintä. Vuonna 1834 voimaan tulleella lailla alueella lakkautettiin myös orjuus neljän vuoden siirtymäkauden jälkeen. Entisten orjien asema ei kuitenkaan oleellisesti parantunut vapauttamisen jälkeen ja värillisiä syrjittiin edelleen heidän sosiaalisen asemansa sekä rotunsa vuoksi.
Vuonna 1843 britit anneksoivat Natalin alueen turvatakseen Port Natalin (nykyinen Durban) kautta kulkeneen laivaliikenteen. Natalin alueen suuri musta väestö ei mahdollistanut Kapmaan kaltaista assimiloivaa politiikkaa ja siirtokunnan sisään perustettiin erillisiä mustien alueita, joissa heillä oli perinteisten tapojensa mukainen itsehallinto. Natalin kaupungit olivat varattu valkoiselle väestölle. Natalin hallintomallia on pidetty mallina myöhemmille 1900-luvun rotuerottelujärjestelmille. Siirtokuntaan perustettiin laajoja sokeriplantaaseja, joita varten Intiasta tuotiin halpaa työvoimaa 1860-luvulla. Pian alueelle muutti myös intialaisia kauppiaita ja maanviljelijöitä.
Suuri vaellus
thumb|Voortrekkerien leirin [[rekonstruktio Blood Riverin varrella.]] thumb|Etelä-Afrikan kartta vuodelta 1905. Karttaan merkitty buuritasavallat (Transvaal ja Oranje), Britannian siirtokunnat (Kapmaa ja Natal) ja Bechuanamaan protektoraatti sekä Saksan Lounais-Afrikka.
Vuosina 1835–1843 noin 12 000 buuria lähti Kapmaan siirtokunnasta niin sanotulle Suurelle vaellukselle kohti pohjoista. Muuttoliikkeen syinä olivat taloudelliset ongelmat, xhosien ja buurien välinen aseellinen konflikti ja erityisesti tyytymättömyys brittihallintoa kohtaan. Britit eivät voortrekkerien näkemyksen mukaan olleet tarjonneet heille turvaa xhosia vastaan ja olivat lisäksi edistänet afrikkalaisten ja eurooppalaisten siirtolaisten välistä tasa-arvoa muun muassa kieltämällä orjakaupan Kapmaassa. Voortrekkerit katsoivat, että nämä toimet olivat tuhonneet heidän perinteisen sosiaalisen järjestyksensä, joka perustui tiukkaan rotuerotteluun. Lisäksi se vaaransi heidän mielestään eurooppalaisten Jumalan tahdon mukaista etuoikeutettua asemaa. Voortrekkerit lähtivät Kapmaasta useissa ryhmistä, jotka koostuivat useista sadoista ihmisistä ja lukuisista härkävankkureista sekä suuresta määrästä karjaa. Ryhmät muotoutuivat yleensä jonkin tietyn yksittäisen johtohahmon ympärille.
Ensimmäinen ryhmä voortrekkereitä lähti liikkeelle vuonna 1835 Louis Trichardtin ja Hans van Rensburgin johdolla ja kulki kohti pohjoista nykyiseen Mpumalangaan. Muita ryhmiä, joiden johtajina oli muun muassa Andries Pretorius, Gert Maritz ja Piet Retief seurasi pian perässä. Zulukuningas Dinganen kanssa käydyissä neuvotteluissa voortrekkerit saivat itselleen laajoja alueita Keski- ja Etelä-Natalista, mutta poistuessaan neuvotteluista buurineuvottelijat joutuivat zulujen väijytykseen ja tapettiin. Väijytyksessä kuoli myös keskeisiin voortrekkerer-johtajiin kuulunut Retief. Zulut hyökkäsivät vielä Lohikäärmevuorten juurelle leiriytyneiden buurien leiriin, tappoivat noin 500 voortrekkeriä ja varastivat suuren osan heidän karjastaan.
Andries Pretoriuksen johdolla voortrekkerit toteuttivat kostoiskun. 16. joulukuuta 1838 zulut lyötiin täydellisesti Blood Riverin taistelussa, missä 464 buuria kukisti kuningas Dinganen arviolta 15 000 impin armeijan. Taistelu sai nimensä siitä, että kaatuneiden zulujen veri värjäsi läheisen Ncomejoen veden punaiseksi. Voiton jälkeen buurit perustivat ensimmäisen lyhytaikaisen tasavallan Nataliin, jonka pääkaupungiksi tuli Pietermaritzburg. Vuonna 1842 britit miehittivät nykyisen Durbanin kaupungin ja anneksoivat suuren osa Natalia. Tämän johdosta buurit vetäytyivät Drakensbergin taakse.
Sisämaassa voortrekkerit ryhmittyivät kahdeksi buuritasavallaksi, Transvaaliksi ja Oranjen vapaavaltioksi. Valtioiden kansalaisuus oli rajattu vain eurooppalaistaustaisille henkilöille, vaikkakin buurit käyttivät paljon afrikkalaisperäistä työvoimaa ja orjia. Painostamalla voimakeinoilla buurit loivat liittolaissuhteita joihinkin heitä ympäröiviin afrikkalaisiin heimoihin samalla, kun tuhosivat sellaiset heimot, jotka kokivat uhkaksi omalle olemassaololleen. Kuitenkin vasta kaivannaisteollisuuden syntymisen myötä 1800-luvun loppupuolella buuritasavallat nousivat alueen kiistattomiksi valtiaiksi ja niiden onnistui ylläpitää hallintoa koko alueellaan.
Timanttiryntäys
thumb|Cecil Rhodes thumb|left|[[Punch-lehdessä julkaistu pilapiirros Cecil Rhodesin suunnitelmasta rakentaa lennätinlinja Kairosta Kapkaupunkiin.]]
1860-luvulla Etelä-Afrikan alueelta löytyi merkittäviä timanttiesiintymiä, minkä jälkeen Vaaljoen rannoille ja nykyisen Kimberleyn kaupungin alueen ympäristöön muutti kymmeniätuhansia kaikkiin maan etnisiin ryhmiin kuuluneita ihmisiä. Kaivosten myötä Kimberleystä muodostuikin koko Afrikan ensimmäinen merkittävä teollinen keskus ja maailman suurin timanttien tuottaja. Alueen hallinnasta käynnistyi kamppailu Britannian ja buuritasavaltojen välille, joka päättyi vuonna 1871 brittien anneksoitua alueen Läntisen Griquamaan siirtokuntana.
1800-luvun lopulla elettiin eurooppalaisen imperialismin toista aaltoa, jonka aikana Euroopan suurvallat kilpailivat maailman vielä jakamattomien alueiden valtaamisesta. Britit pyrkivät hankkimaan ennen kaikkea Niilin yläjuoksun sekä reitin Egyptin ja Etelä-Afrikan välille. Tämän ”punaisena linjana” tunnetun ajatuksen esitti ensimmäisenä Cecil Rhodes. Sudan, Nigeria, Kenia ja Uganda valloitettiin 1890-luvulla ja 1900-luvun alkuvuosina. Rhodes loi Britannian imperialistisia pyrkimyksiä edistämään myös uuden yhtiön, British South Africa Companyn, jonka tavoitteeksi asetettiin mahdollisimman suurien alueiden valtaaminen ja hallinta eteläisestä Afrikasta. Yhtiön hallintaan joutuivat lopulta nykyisten Sambian ja Zimbabwen (entinen Rhodesia) alueet.
Kaivannaisteollisuuden kehittymisen myötä Etelä-Afrikka koki laajoja muutoksia. Sisämaan rannikon satamiin yhdistävä rautatieverkko helpotti tavaroiden kuljettamista ja tehosti maataloutta. Myös rannikon kaupungit nauttivat taloudellisesta noususuhdanteesta timanttien tuoman vaurauden myötä. Samaan aikaan mustien hallitsemat kuningaskunnat kukistettiin yksitellen ja liitettiin valkoisten hallitsemiin alueisiin. Näistä konflikteista merkittävin oli vuonna 1879 käyty zulu-sota, jossa Isandlwanan taistelussa saavutetusta voitosta huolimatta zuluvaltio kukistettiin ja liitettiin Natalin siirtokuntaan vuonna 1897. Myös eteläisten sothojen ja swazien valtiot alistettiin Britannian kruunulle, mutta säilyttivät asemansa erillisinä kuningaskuntina. Näistä alueista syntyi nykyiset Swazimaan ja Lesothon valtiot.
Ensimmäinen buurisota
Britit lujittivat valtaansa zulu-sodan jälkeen suurimmassa osassa Etelä-Afrikan siirtomaa-alueita. He olivat liittäneet Transvaalin siirtokuntaansa pakolla vuonna 1877. Buurit protestoivat liittämistä nousemalla kapinaan joulukuussa 1880.
Schuinshoogten taistelussa 8. helmikuuta 1881 brittiläiset joukot hädin tuskin pelastuivat tuholta. Suurin nöyryytys briteille kuitenkin tapahtui 27. helmikuuta 1881 Majuba Hillin taistelussa usean buurijoukon vallatessa rynnäköllä kukkulan, jolta brittiläiset joukot ajettiin pois kovin tappioin. William Gladstonen johtama brittihallitus katsoi sodan menetetyksi ja allekirjoitti aselevon 6. maaliskuuta. Lopullisen rauhansopimus allekirjoitettiin 23. maaliskuuta 1881. Buureille myönnettiin itsehallinto Transvaalissa brittien valvonnassa.
Kultaryntäys
thumb|left|Nykyisen Johannesburgin kaupungin liepeillä ollut maatila, jonka alueelta kultaa ensimmäistä kertaa löydettiin vuonna 1886.
Eurooppalaiset löysivät ensimmäisiä alluviaalisia kultavarantoja Eerstelingistä, nykyisestä Limpopon provinssista jo 1840–1870-luvuilla. Maan ensimmäinen suuri kultaryntäys alkoi kuitenkin vasta helmikuussa 1873, kun Alec ”Wheelbarrow” Patterson ja William Trafford löysivät kultaa Pilgrim's Creekistä. Trafford rekisteröi valtauksensa syyskuussa ja Pilgrim’s Restistä tuli virallisesti kultakenttä. Vuotta myöhemmin jo 1 500 kullankaivajaa työskenteli alueella 4 000:lla valtauksella ja vuoteen 1876 alueelle oli kasvanut jo pieni kaupunki.
Historiallisesti merkittävämpää oli kuitenkin kullan löytyminen Transvaalin Witwatersrandista vuonna 1886. Toisin kuin aikaisemmissa esiintymissä, Witwatersrandissa kulta oli syvällä kalliossa ja sen kaivamisen ja käsittelyn myötä Etelä-Afrikasta alkoi muodostua moderni teollisuusvaltio. Kullan löytämisen jälkeen tuhannet brittiläiset siirtolaiset alkoivat vyöryä rajan yli Kapmaasta Transvaaliin. Johannesburgin kaupunki syntyi hökkelikylästä lähes yhdessä yössä, kun uitlanderit (ulkomaalaiset) leiriytyivät kaivosten lähelle. Britit ryhtyivät painostamaan Paul Krugerin hallintoa antamaan englanninkielisille siirtolaisille enemmän oikeuksia.
Luettaen englanninkielisten siirtolaisten kapinahalukkuuteen ja kaivosyhtiöiden johtajien tukeen Cecil Rhodes sponsoroi vuonna 1895 epäonnistuneen vallankaappauksen, johon liittyi aseellinen isku, Jamesonin hyökkäys. Laiton ja epäonnistunut hyökkäys päätti Rhodesin poliittisen uran. Yhdistyneen kuningaskunnan kenraalikuvernööri Alfred Milner oli kuitenkin päättänyt kukistaa Krugerin hallinnon ja saattaa koko alueen Britannian hallintoon. Transvaal pakotettiin julistamaan sota Britannialle vuonna 1899.
Toinen buurisota
250px|thumb|Buureja brittien keskitysleirillä toisen buurisodan aikana. Toisen buurisodan sytyttyä myös Oranjen vapaavaltio liittyi siihen Transvaalin puolelle. Sodan alkuvaiheessa buuritasavallat pitivät aloitteen käsissään ja piirittivät pian Mafekingin, Kimberleyn ja Ladysmithin kaupungit. Myös Kapmaassa jotkut afrikaanerit nousivat kapinaan. Britannian lähetytti kuitenkin pian Etelä-Afrikkaan suuren siirtomaa-armeijan lordien Robertsin ja Kitchenerin johdolla ja aloitti nopean etenemisen kohti buuritasavaltojen pääkaupunkeja. Krugerin onnistui paeta maasta hiukan ennen kuin Pretoria vallattiin kesäkuussa 1900. Varsinaisen sodan päättymisen jälkeen monet buurit jatkoivat sissisodankäyntiä pitkään brittejä vastaan. Britit vastasivat tähän laajamittaisella terrorilla, jonka aikana maatiloja poltettiin ja arviolta 26 000 naista ja lasta kuoli keskitysleireillä. Sota päättyi lopulta Vereenigingin sopimukseen toukokuussa 1902. Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion itsenäisinä buurivaltioina lakkasi ja ne liitettiin brittiläisen imperiumin osiksi. Sopimus kuitenkin lupasi alueille tulevaisuudessa itsehallinnon.
Kohti itsenäisyyttä
Etelä-Afrikan kuvernööri Alfred Milner piti toisen buurisodan jälkeen tärkeänä muuttaa Etelä-Afrikka brittiläiseksi yhteiskunnaksi. Hän kannusti maahanmuuttoa emämaasta, jotta äänestäjäkuntaan saataisiin brittiläinen enemmistö. Samaan aikaan lainsäädännöllä pyrittiin häivyttämään buurien hollantilaisia piirteitä ja erillinen kansallinen identiteetti esimerkiksi kieltämällä hollannin käyttäminen julkisissa kouluissa ja oikeusistuimissa. Tavoitteissa ei kuitenkaan onnistuttu, koska maan kaivosteollisuuden maksamat matalat palkat eivät onnistuneet houkuttelemaan brittiläisiä siirtolaisia.
thumb|[[Louis Botha ja Jan Smuts sotilasunivormuissa vuonna 1917.]] 1800-luvun loppupuolella buurien afrikaanerinationalismina tunnettu kansallisuustunne alkoi voimistua, ja he alkoivat perustaa omia ”kristillis-kansallisia” koulujaan, korostaa afrikaansin luonnetta omana hollannin kielestä erillisenä kielenään ja muodostaa itselleen uutta identiteettiä afrikaanereina eli Afrikan kansana vanhan siirtolaisidentiteetin sijaan. Näitä päämääriä ajamaan perustettiin myös kaksi uutta puoluetta: Louis Bothan ja Jan Smutsin transvaalilainen Het Volk (Kansa) vuonna 1905 ja J. B. M. Hertzogin oranjelainen Orangia Unie vuonna 1906. Liberaalien noustua valtaan Isossa-Britanniassa vuonna 1906 Etelä-Afrikan itsenäistymisprosessi nopeutui ja Transvaal sekä Oranjen vapaavaltio saivat täyden itsehallinnon jo vuonna 1907.
Vuosina 1908 ja 1909 valkoiset eteläafrikkalaiset alueen neljästä brittiläisestä siirtokunnasta kokoontuivat kansalliskonventtiin ja päättivät perustaa Etelä-Afrikan liittovaltion. Etelä-Afrikan unioni perustettiin muodollisesti 31. toukokuuta 1910, ja sen ensimmäiseksi pääministeriksi nimitettiin Louis Botha. Etelä-Afrikan unionin perustuslaki oli käytännössä maan valkoisten väestöryhmien, brittien ja afrikaanerien yhteistyösopimus. Unionissa muutamia harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta vain valkoisilla oli oikeus äänestää ja parlamentin kaikki jäsenet olivat eurooppalaista alkuperää.
Rotuerottelu ja apartheidin juuret
Vaikka apartheid-politiikkaa ryhdyttiin virallisesti toteuttamaan Etelä-Afrikassa vuonna 1948, maassa harjoitettu oli rotuerottelua jo paljon aikaisemmin. Hollantilaisten perustaman Hyväntoivonniemen siirtokunnan talous perustui Itä-Afrikasta ja Kaakkois-Aasiasta tuotuihin orjiin. Brittiläisen imperiumin kiellettyä orjuuden 1830-luvulla rotusyrjintä jatkui toisin muodoin sekä brittien että buurien hallitsemilla alueilla. Vaikka britit esittivät afrikkalaisten huonon kohtelun buuritasavalloissa erääksi vuosien 1899 ja 1902 välisenä aikana käytyjen buurisotien syyksi, ilmoitti Etelä-Afrikan brittiläinen kuvernööri Alfred Milner vuonna 1901 käydyissä rauhanneuvotteluissa, että mustille tultaisiin myöntämään kansalaisoikeuksia vain siten, ”ettei se vaarantaisi valkoisen rodun ylivaltaa”.
Kaivosteollisuuden kasvava halvan työvoiman tarve sai hallituksen myös uudistaman politiikkaansa afrikkalaista enemmistöä kohti. Godfrey Lagden, Milnerin alkuasukasasioiden komissaari Transvaalissa, nimettiin Etelä-Afrikan alkuasukasasioiden komission (South Africa Native Affairs Commission, SANAC) puheenjohtajaksi. SANAC:n loppuraportissa muotoiltiin rotuerottelujärjestelmä, joka säilyi maassa lähes sata vuotta ja joka muodostui myös apartheidin pohjaksi. Komission suosituksessa afrikkalaisilta poistettiin oikeus omistaa maata, päättää omasta hallinnostaan tai edes työskennellä muualla kuin afrikkalaisille osoitetuilla alueilla. Mustille perheille annettaisiin pieni maa-alue näiltä alueilta, jotta miehiä voitaisiin tämän jälkeen käsitellä siirtotyöväkenä kaivoskaupungeissa. Perheiden oli tarkoitus pystyä hankkimaan itsenäisesti elantonsa maasta miehen työskennellessä kaivoksissa. Lisäksi afrikkalaiset eivät saisi äänestää tai asettua ehdolle missään vaalissa, jossa eurooppalaisilla oli äänioikeus.
thumb|left|240px|Gandhin väkivallattoman vastarintaliikkeen johtajia. Rotuerottelupolitiikka ja afrikkalaisten, intialaisten ja värillisten pettymys brittihallinnon haluttomuuteen poistaa se siirtomaistaan johti vastarinnan nousuun uudenlaisten poliittisten järjestöjen kautta. Vuonna 1898 perustettiin Etelä-Afrikan alkuasukaskongressi (South African Native Congress), jonka tarkoituksena oli turvata afrikkalaisten oikeudet brittiläisen imperiumin kansalaisina. Mohandas Gandhin vuonna 1894 perustama Natalin intialainen kongressi (Natal Indian Congress) pyrki turvaamaan intialaisten oikeudet, ja Afrikan kansanjärjestö (African Political Organization, myöhemmin African People's Organization) ajoi värillisten asiaa. Näiden järjestöjen kautta afrikkalaiset, intialaiset ja värilliset ryhtyivät organisoimaan vastarintaa hallituksen rotuerottelupolitiikalle. Gandhi aloitti vuonna 1906 passiivisen vastarintakampanjan uutta passilakia vastaan.
Samana vuonna zulu-päällikkö Bambatha aloitti aseellisen kapinan, jonka syinä olivat pakkotyö, maiden takavarikointi ja verotus. Kapina kukistettiin verisesti ja se johti yli 3 000 afrikkalaisen kuolemaan. Bambatha vangittiin ja teloitettiin. Kapina lisäsi valkoisten pelkoa laajamittaisesta afrikkalaisten kansannoususta.
Liittovaltion perustanut kansalliskonventti sääti, että kaikkien tulevan valtion parlamentin edustajien tulee olla eurooppalaista alkuperää olevia ja että äänioikeus määräytyisi osavaltioiden aikaisempien lakien perusteella. Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että Transvaalissa ja Oranjessa vain valkoiset miehet olivat äänioikeutettuja, Kapmaassa säilyi talouteen pohjautuva järjestelmä, jossa valtaosa valkoisista miehistä, mutta vain murto-osa värillisistä tai afrikkalaisista oli äänioikeutettuja. Natalissa intialaiset eivät saaneet äänestää ja afrikkalaisista vain 0,08 % oli äänioikeutettuja.
Tohtori Getto
Tohtori Getto (oik. Jarkko Porrassalmi, s. 1996 ) on Jyväskylästä kotoisin oleva rap-artisti. Tohtori oli mukana 2017 lopettaneessa Korstoraatio rap-ryhmässä. Korsoraation hajottua vuonna 2017, Tohtori jatkoi musiikin tekemistä soolouralla. Vuonna 2019 Tohtori julkaisi EP-levyn "GG Allin/Tohtori Getto" ja teki musiikkia mm. Gettomasan, Lauri Haavin, Joosu J ja Lytän kanssa. 4. joulukuuta 2020 hän julkaisi yhdessä Lytän kanssa täyspituisen albumin Lyttä & Tohtori Getto!!.
Yksityiselämä
Tohtori Getto on JKL Funk Days -kollektiivista tunnetuksi tulleen hip hop -artisti Krison pikkuveli.
Resonanssi
thumb|Värähtelevän kielen perusääni ja 1. ja 2. ylä-ääni. Resonanssi eli myötävärähtely on fysiikan ilmiö. Värähtelykykyinen systeemi on resonanssissa, kun siihen vaikuttaa ulkopuolinen voima, jonka vaihtelun taajuus on sama tai lähes sama kuin järjestelmän ominaisvärähtelytaajuus. Voiman voi aiheuttaa esimerkiksi toinen värähtelevä kappale, sähkökenttä tai magneettikenttä. Resonanssi voimistaa värähtelyn erityisen suureksi.
Mekaanisesta resonanssista on usein haittaa. Koneen osa saattaa hajota joutuessaan resonanssiin, ja jopa suuria siltoja on murtunut tuulen aiheuttaman resonanssin vaikutuksesta. Sähköistä resonanssia hyödynnetään värähtelypiirissä, jota käytetään yleisesti elektronisissa laitteissa, kuten televisiossa ja radiossa. Akustista resonanssia puolestaan tarvitaan äänen tuottamiseen soittimissa, ihmisen äänielimissä ja vaikkapa ääniraudassa.
Resonanssi-ilmiöillä on suuri merkitys materiaalitutkimuksessa. Mittaamalla aineen osasten resonanssitaajuuksia – eli niiden spektri – voidaan saada yksityiskohtaista tietoa aineen rakenteesta. Esimerkkejä ovat ydinmagneettinen resonanssi (NMR), elektroni-spin resonanssi (ESR) ja ytimen gammaresonanssi (NGR) eli Mössbauerin ilmiö, joita kaikkia hyödynnetään spektroskopiassa.
Jesús Juárez Párraga
Jesús Juárez Párraga (s. 22. heinäkuuta 1943) on Boliviassa toimiva espanjalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin salesiaanien papiksi 16. joulukuuta 1972 ja nimitettiin La Pazin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Gummi in Proconsularin vihkipiispaksi 16. huhtikuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Santos Abril y Castelló, jota avustivat Luis Sáinz Hinojosa ja Julio Terrazas Sandoval.
Resonanssi
Resonanssissa resonoiva systeemi tai sen osa värähtelee sinimuotoisesti resonanssitaajuudella. Värähtelyä voidaan analysoida matemaattisesti Fourier-muunnoksen avulla, jolloin värähtelyn spektri saadaan esiin.
Polymyosiitti
Polymyosiitti on tulehduksellinen lihassairaus. Tavallisesti potilaat ovat keski-ikäisiä tai vanhempia, ja naisilla sairaus on miehiä yleisempi.
Polymyosiitin mahdollisia oireita ovat lihasheikkous, väsymys, heikentynyt rasituksen sietokyky, kipu, lihasten kosketusarkuus, nielemisvaikeudet, vatsaoireet ja toisinaan sydänperäinen oireilu. Yleisoireita ovat lisäksi kuumeilu ja pahoinvointi.
Polymyosiittitulehdusta hoidetaan pääasiassa kortikosteroideilla. Mahdollisten liitännäissairauksien varhaisen havaitsemisen kannalta oleellista on myös potilaan seuranta.
Polymyosiitin perimmäinen syy on tuntematon, vaikka autoimmuunitekijöillä, perimällä ja mahdollisesti viruksilla uskotaan olevan vaikutusta sen syntyyn.
Jesús Juárez Párraga
Juárez Parraga sai 25. kesäkuuta 1994 nimityksen El Alton hiippakunnan piispaksi. 2. helmikuuta 2013 hänet nimitettiin Sucren arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 20. maaliskuuta.
Kosmetologia
Kosmetologia on oppi kauneuden säilyttämisestä ja kohentamisesta. Kosmetologiaan erikoistunutta ammattilaista kutsutaan kosmetologiksi.
Hiusmuotoilija
Hiusmuotoilija erikoistuu hiusten leikkuuseen, kemialliseen käsittelyyn (keinotekoiset lisäosat, kiharrukset, aallotukset) ja värjäyksiin. Hiusmuotoilija voi lisätä hiusten vahvennuksia ja tekotukkaa. Hiusmuotoilija voi myös pestä ja parantaa tukkaa erilaisin menetelmin, vaikka se ei ole aina tarpeen. Jotkut hiusmuotoilijat voivat antaa suosituksia peruukin käyttöön ja tukkalaitteisiin.
Hiusmuotoilija nimitystä käytetään henkilöstä, joka on hankkinut peruskoulutuksen yksityisestä alan koulusta. Parturi-kampaaja titteliä voivat käyttää kunnallisista ammattioppilaitoksista valmistuneet henkilöt. Parturi-kampaajan on mahdollista suorittaa hiusalan erikoisammattitutkinto (ent. parturi/kampaajamestari), kauneudenhoitoalan ammattikorkeakoulututkinto (estenomi) ja ammatillinen opettajakorkeakoulu (ammatinopettaja).
Elektrologi
Elektrologi tarjoaa hiusten ja karvojen poistoa elektrolyysillä. Elektrolyysissä karva tuhotaan johtamalla sähkövirtaa ohuella neulalla karvatuppeen, jolloin karvan kasvu yleensä loppuu kyseisestä kohdasta. Viime aikoina kosmetologit ovat laajentaneet palveluitaan parturi-kampaajien palveluiden puolelle, esimerkiksi tarjoamalla miehille parranajoa.
Elisabeth Nauclér
Nauclér opiskeli juristiksi Uppsalassa ja muutti ahvenanmaalaisen miehensä Ben Listherbyn kanssa Suomeen. Nauclér työskenteli pitkään Ahvenanmaan maakuntahallituksessa: ensimmäisessä virassaan hän aloitti vuonna 1979 ja työskenteli siellä aina vuoteen 2006, jolloin Nauclérin hoitama kansliapäällikön virka lakkautettiin. Nauclér sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1981.
Nauclér valittiin eduskuntaan vuoden 2007 vaaleissa Ahvenanmaan porvarillisten puolueiden (C, FS, Lib. ja Ob.) muodostamalta Borgerlig Allians -yhteislistalta, joka sai 85,6 prosenttia äänistä. Nauclér sai 4 388 ääntä. Häntä ei valittu enää kansanedustajaksi vuoden 2015 vaaleissa.
Naucler pitää Ahvenanmaan neutralisointia vahvana juridisena puolustuksena: ”Neutralisointia tulisi nostaa esiin diplomaattisesti kaikissa keskusteluissa, uudestaan ja uudestaan. Ahvenanmaan neutralisointi on juridinen linnoitus. Se voi olla paljon tehokkaampi suoja kuin fyysinen linnoitus”.
Kiinanaavikkokissa
Kiinanaavikkokissa (Felis bieti) on osissa Kiinaa vuoristoseuduilla metsissä, tasangoilla ja heinikoilla tavattava keskikokoinen kissalaji. Kiinanaavikkokissa on yksi huonoiten tunnetuista kissaeläimistä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen vaarantuneeksi lajiksi.
Taksonomia
Kiinanaavikkokissan taksonomiaa ei tunneta kunnolla. Geneettisen tutkimuksen perusteella se saattaa olla pikemminkin villikissan (Felis silvestris) alalaji. Sen määrittely omaksi lajikseen perustuu esimerkiksi morfologisiin eroihin ja mahdolliseen sympatriaan aasialaisen villikissan kanssa. Muuten lajia pidetään monotyyppisenä, eli sitä ei jaeta omiin alalajeihinsa.
Koko ja ulkonäkö
Kiinanaavikkokissa on kissaksi keskikokoinen. Sen ruumiinrakenne on vanttera. Yleispiirteiltään se muistuttaa suurehkoa kesykissaa. Ruumiin pituus on 60–84 cm ja hännän pituus 29–35 cm. Painoa on 5,5–9 kg. Turkki on pitkä ja tiheä. Talviturkki on keltaisen harmaa ja kesäturkki keltaisen tai harmaan ruskea. Joillakin yksilöillä on selvästi erottuvia raitoja ruumiin sivuilla ja raajoissa. Vatsa, leuka ja alahuuli ovat valkoisia. Korvat ovat kolmikulmaiset ja suhteellisen pitkät. Niiden päässä on karvatupsu. Silmät ovat väriltään vaaleansiniset.
Nokia Sans
thumb|211px|Nokian käyttämiä kirjaintyyppejä. Nokia Sans on keskimmäisenä. Nokia Sans oli matkapuhelinyhtiö Nokian käyttämä kirjaintyyppi. Nokia käytti sitä matkapuhelinalustojensa sekä oman brändinsä kirjaintyyppinä vuosina 2002–2011 ja se saattoi olla hetken aikaa maailman luetuin kirjaintyyppi.
Kiinanaavikkokissa
Levinneisyys ja elinympäristö
Kiinanaavikkokissan levinneisyysaluetta ei tunneta kovin tarkasti. Se käsittää osia Kiinan Gansun ja Qinghain maakunnista, sekä Xinjiangin ja Sisä-Mongolian autonomisista alueista. Historiallisesti sitä on tavattu myös Sichuanin, Ningxian ja Tiibetin alueilla.
Nokia Sans
Nokia Sans suunniteltiin poikkeuksellisen usealle kielelle ja niiden erikoismerkeille. Nokian johtavan markkina-aseman vuoksi Nokia Sans oli yleisin kännyköissä esiintynyt kirjaintyyppi 2000-luvun alkuvuosina ja saattoi sen vuoksi olla myös maailman luetuin kirjaintyyppi.
Kiinanaavikkokissa
Levinneisyys ja elinympäristö
Lajia tavataan vuoristoseuduilla metsissä, tasangoilla ja heinikoilla. Sen elinympäristö on 2 500–5 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Nokia Sans
Nokia oli käyttänyt aiemmin kirjaintyyppiä Helvetica viestinnässään. Helvetican käytön ongelmia oli muun muassa kirjainten erottuminen toisistaan pieninä pikseleinä matkapuhelimen näytöltä. Yrityksessä myös nähtiin tarve omalle kirjaintyypille markkinointimielessä, joten vuonna 2000 aloitettiin projekti uuden kirjaintyypin luomiseksi. Projektissa oli mukana saksalainen kirjainmuotoilija Erik Spiekermann. Nokia Sans julkaistiin vuoden 2002 yhtiökokouksen jälkeen ja kirjaintyyppiä käytettiin vuoteen 2011 asti, jolloin se korvattiin Nokia Purella.
Kiinanaavikkokissa
Elintavat
Lajin elintavat tunnetaan huonosti. Laji on yksi huonoiten tunnetuista kissaeläimistä. Lisääntymiskautta lukuun ottamatta se elää todennäköisesti yksin. Se liikkuu öisin ja hämärässä. Kiinanaavikkosissat käyttävät suojapaikkoinaan puiden juurien alustaa, aluskasvillisuutta ja kivikkoja. Ne voivat myös hyödyntää murmelien ja mäyrien kaivamia pesäkoloja.
Kiinanaavikkokissan saaliseläimiä ovat tsokorit (Eospalax, Myospalax), peltomyyrät, pikat ja jänikset. Tsokoreja kissa kuuntelee niiden maanalaisista käytävistä, josta ne havaittuaan se kaivaa ne nopeasti esille. Sama tekniikka toimii talvisin lumipeitteen alla kulkevien jyrsijöiden pyydystämisessä. Se voi saalistaa myös lintuja kuten fasaaneja. Sen tiedetään käyvän joskus myös siipikarjan kimppuun. Kiinanaavikkokissalle uhan voivat muodostaa susi, maakotka ja koirat.
Lisääntymiskausi ajoittuu tammikuun ja maaliskuun väliselle ajalle. Tiineys kestää 60 päivää. Suurin osa pennuista syntyy toukokuun paikkeilla. Pennut itsenäistyvät noin 7–8 kuukauden ikäisinä.
Uhat ja suojelu
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt kiinanaavikkokissan vaarantuneeksi lajiksi. Täysikasvuisia yksilöitä on arviolta noin 10 000 ja kantojen uskotaan pienentyvän.