cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dmitri Kulikov
Ura
Maaliskuussa 2023 Ducks kauppasi Kulikovin Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Brock McGinniin ja kolmannen kierroksen varausvuoroon.
Heinäkuussa 2023 Kulikov palasi vapaana agenttina Florida Panthersiin yhden vuoden ja miljoonan dollarin sopimuksella.
Maajoukkue
Kulikov on pelannut kahdet alle 18-vuotiaiden MM-kilpailut. Hän voitti kultaa vuonna 2007 ja hopeaa vuonna 2008. Kulikov pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2009 ja voitti MM-pronssia.
Maurice Druon
thumb|upright|Maurice Druon vuonna 2003. Maurice Druon (23. huhtikuuta 1918 Pariisi, Ranska – 14. huhtikuuta 2009) oli ranskalainen kirjailija, joka osallistui aktiivisesti Ranskan vastarintaliikkeen toimintaan. Hän toimi myöhemmin Ranskan kulttuuriministerinä Pierre Messmerin hallituksessa ja sittemmin Ranskan akatemiassa, jonka pitkäaikainen pääsihteeri hän oli.
Elämäkerta
Maurice Druon vietti varhaislapsuutensa pienessä normandialaisessa Croix-Saint-Leufroyn kaupungissa. Siellä hän tutustui Pierre Thureau-Danginiin, jonka isä oli Ranskan akatemian pääsihteeri Paul Thureau-Dangin. Hän suoritti lukion Vanvesin kaupungissa. Jo 18-vuotiaana lukiolaisena hän aloitti kirjoittamisen kirjallisiin lehtiin ja jatkoi sitä opiskellessaan Pariisin yliopistossa ja sittemmin École libre des sciences politiquessa (1937–1939).
Hän oli asevelvollisena Saumurin ratsuväkikoulussa vuonna 1940 ja osallistui toisen maailmansodan taisteluihin. Aselevon jälkeen hän jäi vapaalle alueelle eli Vichyn hallituksen valvomalle osalle Ranskaa. Siellä esitettiin hänen ensimmäinen näytelmänsä Mégarée. Hän siirtyi kuitenkin vastarintaliikkeen riveihin ja pakeni Ranskasta Espanjan ja Portugalin kautta liittyäkseen vapaan Ranskan Lontoossa oleviin joukkoihin.
Vuodesta 1946 lähtien Druon omistautui täysin kirjalliselle toiminnalle ja sai romaanistaan Les Grandes Familles arvostetun Goncourt-kirjallisuuspalkinnon vuonna 1948. Lisäksi hän sai useita arvostettuja kirjallisuuspalkintoja joko yksittäisistä teoksistaan tai koko tuotannostaan. Hänen valittiin 8. joulukuuta 1966 Ranskan akatemian jäseneksi tuolille 30 edesmenneen kirjailija ja historioitsija Georges Duhamelin tilalle. Kirkkaimpana tähtenä Druonin tuotannossa loistaa seitsemän osaa käsittävä teossarja Kirotut kuninkaat (Les Rois maudits), joka kertoo keskiajan viimeisten kapetingisukuisten kuninkaiden ajasta ja tapahtumista. Kirjasarjasta on julkaistu suomeksi sen kaksi ensimmäistä osaa, Rautakuningas ja Kuristettu kuningatar. Kirjasarjasta tehtiin televisiosarja vuonna 1983.
Druon oli poliittiselta suuntaukseltaan aina historiallinen gaullisti, ja hän oli koko sotien jälkeisen ajan voimakkaasti sitoutunut poliitikko. Hänen nimitettiin Ranskan kulttuuriministeriksi Pierre Messmerin hallitukseen vuosiksi 1973–1974. Ministeriaikanaan hän osallistui poliittiseen keskusteluun vaatimalla valtionavun poistamista poliittisesti eriäviä mielipiteitä esittäviltä teattereilta. Tämä toteamus aiheutti Ranskassa valtavan julkisen keskustelun. Hänen kulttuuripolitiikkaansa voidaan pitää perinteisenä ja tyypillisenä konservatiivisena politiikkana.
Druon toimi Ranskan akatemian pääsihteerinä vuodesta 1985 lähtien, ja hän päätti luopua tehtävästä Hélène Carrère d’Encaussen hyväksi. Akateemikkona hän kannatti ranskan kielen hyvin hidasta kehitystä ja muuttumista, jopa hitaampaa kuin itse yhteiskunnassa tapahtuva muutos. Hän suhtautui erityisen vihamielisesti sanojen feminisaatioon. Lisäksi hän suututti quebeciläiset ranskaa puhuvat näkemyksillään heidän kielestään ja kielenkäytöstään.
Kanadan Grand Prix 1967
Kanadan Grand Prix 1967 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 27. elokuuta 1967 Mosport Parkin radalla. Kilpailun voitti Jack Brabham, jolle voitto oli kauden toinen.
Abovjan
Abovjan sijaitsee Jerevanista vain 15 kilometriä koilliseen, pääkaupungista pohjoiseen johtavan valta- ja rautatien varrella. Sinne saapuu pääkaupungin kautta kulkeva rataosuus Masis (pääradan risteysasema)–Jerevan–Arabkir–Abovjan–Nurnus (risteysasema)–Narentsavan–Hrazdan.
Laimjala
Laimjala on entinen kunta ja kylä Virossa Saarenmaalla. Laimjala liitettiin osaksi uutta Saarenmaan kuntaa vuoden 2017 lokakuussa.
Kunnan suurin kylä oli Laimjala ja toiseksi suurin Käo. 22 muuta kylää olivat pienempiä.
Väestö
Vuonna 2011 Laimjalan kunnassa oli 607 asukasta, joista 600 (98,8 %) oli virolaisia, 2 (0,3 %) venäläisiä ja 3 (0,5 %) muita kansallisuuksia.
Prinsessa Cristina
Cristina de Borbón y Grecia (Cristina Federica Victoria Antonia de la Santísima Trinidad de Borbón y Grecia, s. 13. kesäkuuta 1965 Madrid) on Espanjan kuningas Felipe VI:n sisar ja edellisen kuninkaan Juan Carlos I:n ja kuningatar Sofían keskimmäinen lapsi. Hän oli naimisissa entisen käsipalloilijan Iñaki Urdangarinin kanssa 24 vuotta ja heillä on neljä lasta. He ilmoittivat tammikuussa 2022 eronneensa.
Vuonna 2014 hänet pidätettiin epäiltynä väärennyksistä ja rahanpesusta. Hovin edustajan mukaan kaikki rikokset ovat hänen aviomiehensä, eivät Cristinan tekoja. Cristina kertoi itse luottavansa täysin aviomieheensä ja olevansa vakuuttunut tämän syyttömyydestä.
Esa Kotilainen
Esa Antero Kotilainen (s. 1946) on suomalainen kosketinsoittaja. Hän soitti 1970-luvulla lyhyen aikaa Wigwam- ja Tasavallan Presidentti -yhtyeissä, sekä julkaisi oman sooloalbumin Ajatuslapsi vuonna 1977. Kotilaiselle on myönnetty rytmimuusikoilla harvinainen director musices -arvonimi.
Ura
Kuusankoskella varttunut ja siellä jälleen vuodesta 1991 asunut Kotilainen työskenteli armeijan jälkeen Karjalan lennostossa ja aloitti Kuopiossa lentokonemekaanikon opinnot, mutta musiikki vei pian mukaansa. Hän oli aloittanut muusikon uransa soittamalla harmonikalla valsseja ja tangoja. Pianohaitarista hän siirtyi Hammond-urkuihin ja muihin kosketinsoittimiin ja liittyi 1960-luvun lopulla Tamara Lundin kiertueyhtyeeseen. Vuonna 1970 hän esiintyi Dannyn kesäshow-kiertueella ja sen jälkeen Kisun ja Kirkan yhtyeissä. Tämän jälkeen Kotilainen siirtyi soittamaan erityisesti progressiivisen rockin yhtyeissä kuten Tasavallan Presidentti ja Wigwam. Hän oli myös mukana Hectorin ja Jukka Tolosen albumeilla. Hän hankki Suomen ensimmäisen Minimoog-syntetisoijan vuonna 1973, ja tuli erityisesti tunnetuksi sen soittajana. Hän käytti sitä kaikken mahdolliseen, iskelmään, diskoon, rockiin, jazziin, mainoksiin ja elokuviin. Hänellä on myös yksi Suomen harvoista Mellotron -kosketinsoittimista. Muita Kotilaisen yhtyeitä olivat 1970-luvulla Neum, ja Dimensio sekä 1980-luvun taitteessa uudelleen koottu Karelia.
1980- ja 1990-luvuilla kosketinsoittaja Kotilainen soitti muun muassa Remu Aaltosen, Ballsin, J. Karjalaisen, Neumannin ja Pelle Miljoonan albumeilla. Lisäksi hän oli mukana yhden albumin 1986 julkaisseessa Halleyn planeetta - kokoonpanossa.
Samaten hän on soittanut Suomen Kansallisoopperassa ja Savonlinnan Oopperajuhlilla. Lillehammerin talviolympialaisten avajaisissa vuonna 1994 hän esiintyi yhdessä Nils-Aslak Valkeapään ja Paroni Paakkunaisen kanssa. Vuonna 2007 Kotilainen soitti Mellotronia eräällä Hectorin jäähyväiskiertueista nimeltään "Näkemiin - kuulemiin".
Soololevyillään Kotilainen on soittanut myös hanuria. Albumi Turpeisen baari (2003) sisältää musiikkia televisiosarjoihin Vain muutaman huijarin tähden, Peräkamaripojat ja Mooseksen perintö.
Vuosina 2001–2006 Kotilainen soitti koskettimia uudelleen aktivoituneessa Wigwamissa. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2011.
Tauno Äikää
Tauno Äikää (9. joulukuuta 1917 Kurkijoki – 24. kesäkuuta 2008 Espoo) oli suomalainen urkuri ja pianisti.
Elämäkerta
Äikää opiskeli Sibelius-Akatemiassa pianonsoittoa Ernst Lingon ja urkujensoittoa Elis Mårtensonin johdolla ja suoritti urkudiplomin vuonna 1950 sekä pianodiplomin vuonna 1951. Lisäksi hän teki opintomatkoja Saksaan ja Ranskaan. Työskenneltyään urkurina Kuopion maaseurakunnassa vuosina 1942–1951 ja Lahdessa vuosina 1951–1958 Äikää toimi Helsingin tuomiokirkkoseurakunnassa Johanneksenkirkon urkurina 1958–1982 ja Sibelius-Akatemian opettajana vuosina 1958–2008, lehtorina 1966–1983. Hän vieraili lukuisten kansainvälisten urkutapahtumien esiintyjänä ja konsertoi laajalti Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Äikään asiantuntemusta on usein käytetty hyväksi urkujen suunnittelussa. Tauno Äikää toimi aikanaan Viipurin Lauluveikot -mieskuoron 1. Adventtisunnuntaiden urkurina Johanneksen kirkossa Helsingissä.
Sulo Saaritsin laulama ja Tauno Äikään säestämä Taas kaikki kauniit muistot on vuodesta 1955 perinteisesti soinut Yleisradiossa joulurauhan julistuksen radioinnin jälkeen.
Tauno Äikäälle myönnettiin director musices -arvonimi vuonna 1952, professorin arvonimi vuonna 1974 sekä Pro Finlandia -mitali 1972. Hän sai elämäntyöstään Jenny ja Antti Wihurin rahaston tunnustuspalkinnon 1984, säveltaiteilijain valtionpalkinnon 1979 sekä kirkon musiikkipalkinnon vuonna 1984. Äikää kuoli 90-vuotiaana Espoossa kesällä vuonna 2008.
Kootut runot 1954–2000
Kootut runot 1954–2000 on vuonna 2001 ilmestynyt Tomas Tranströmerin runojen suomennoskokoelma. Runot on suomentanut Caj Westerberg.
Kardítsa
Kardítsa on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Καρδίτσας, Dímos Kardítsas), joka sijaitsee Kardítsan alueyksikössä Thessalian alueella. Kaupunki on alueyksikkönsä hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 647,6 neliökilometriä ja väkiluku 56 747. Varsinaisen Kardítsan kaupungin väkiluku on 38 554 (vuonna 2011).
Nykyinen Kardítsan kunta muodostui, kun Kardítsa, Itamós, Kallifóni, Kámpos ja Mitrópoli yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Kardítsan arkeologinen museo.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Kardítsan kunta muodostuu viidestä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Jussi Tiitola
Heikki Juhani (Jussi) Tiitola (12. lokakuuta 1910 Tampere – 20. joulukuuta 1939 Suurselkä) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja varatuomari.
Perhe ja koulutus
Tiitolan vanhemmat olivat kunnallisneuvos ja rakennusmestari Heikki Tiitola ja Hanna Maria o.s. Helander. Hänen puolisonsa oli Eeva o.s. Kyröhonka, jonka kanssa hän sai yhden lapsen. Tiitola kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1928, jonka jälkeen hän lähti jatkamaan opintoja Helsingin yliopiston lainopilliseen tiedekuntaan. Ylemmän oikeustutkinnon hän suoritti vuonna 1936.
Tiitolan poika Olli Tiitola pelasi koripalloa miesten SM-sarjassa, ja tämän Petri-poika voitti kaksi Suomen mestaruutta uintiviesteissä.
Oikeusoppinut urheilumies
Tiitola työskenteli opintojensa jälkeen Pirkkalan kihlakunnan notaarina vuosina 1937–1938 ja omisti Hannu J. Vuorion asianajotoimiston Tampereelta. Tiitola oli jo nuorena koulupoikana kiinnostunut erilaisista pallopeleistä. Hän saavuttikin jo nuorella iällä ensimmäisen Tampereen mestaruutensa verkkopallossa, jota hän harrasti myöhemmin menestyksellisesti myös kansallisella tasolla. Hän harrasti myös jääpalloa ja jääkiekkoa.
Jääkiekossa Tiitola pelasi koko uransa, kaikkiaan kuusi kautta Tampereen Ilveksessä ja toimi joukkueen kapteenina vuosina 1937–1939. Hän oli SM-sarjan paras maalintekijä kolmena vuonna peräkkäin, kausina 1934–1935, 1935–1936 ja 1936–1937. Lisäksi hän voitti Ilveksen kanssa kaksi SM-pronssia, yhden hopean ja kolme Suomen mestaruutta.
Tiitolan harrastuksiin kuului vielä kaikkien urheiluharrastusten lisäksi mieskuorolaulu. Ylioppilasaikoinaan hän lauloi Ylioppilaslaulajissa ja myöhemmin Tampereella mieskuoro Laulajissa.
Tiitolan veljet Martti, Jaakko, Matti ja Risto pelasivat myös jääkiekon SM-sarjaa Ilveksessä ja muissa seuroissa.
Talvisota
Tiitola liittyi Suojeluskuntajärjestöön jo nuorena ja suoritti asevelvollisuutensa vuosina 1930–1931 Tampereen rykmentissä, jona aikana hän kävi Reserviupseerikoulun kurssin numero 20. Talvisotaan hän sai kutsun ja hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi Jalkaväkirykmentti 16:n VI pataljoonaan. Hän johti joukkueensa taisteluihin Tolvajärvellä, Ristisalmella, Ignoinaholla, Jylmäkänsalmella ja viimein Suurselässä, jossa Tiitolan lupaava urheilijan ura katkesi 20. joulukuuta 1939 Suurselän metsätaisteluissa kaatumiseen. Hänet haudattiin sukunsa hautaan Tampereelle.
Askola
pienoiskuva|Porvoonjokilaaksoa Askolan Kirnukalliolta katsottuna. Askola, aikaisemmin Askula, on Suomen kunta, joka sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on maata ja loput 0 km² sisävesialueita.
Askolan naapurikunnat ovat Myrskylä, Mäntsälä, Pornainen, Porvoo ja Pukkila.
Historia
pienoiskuva|[[Askolan kirkko.]] pienoiskuva|Askolan kotiseutumuseo sijaitsee entisen lainajyvästön rakennuksessa. Muinaisjäännösrekisterissä on 235 löytöä Askolan alueelta. Kopinkallion kvartsilouhos on valtakunnallisesti merkittävä muinaisjäännös. Maanviljelys on aina ollut tärkeää, ja alue on ollut tiheästi asuttu jo kivikaudella. Aluksi Askolassa harjoitettiin kaskiviljelyä, 1700-luvun kuluessa siirryttiin peltoviljelyyn.
Askolan seurakunta oli osa Porvoota vuoteen 1639, jolloin siitä tuli kappeliseurakunta. Se itsenäistyi lopullisesti vuonna 1896. Askolan kirkko valmistui vuonna 1799.
Maantiede
Askolan vesialueita ovat Porvoonjoki ja 11 järveä kunnan itäosassa. Järvistä pinta-alaltaan suurin on Tiiläänjärvi.
Askolassa ei ole Natura-alueita, mutta viisi kallioaluetta on luokiteltu valtakunnallisesti arvokkaiksi. Yhdessä niistä, Kirnukalliossa ovat tunnetut Askolan hiidenkirnut. Porvoonjokilaakson valtakunnallisesti arvokas maisema-alue ulottuu myös Askolan puolelle. Kulttuurimaisemana on suojeltu myös Prestbackan kartano ja Pappilanharjun luonnonsuojelualue.
Kylät ja kulmakunnat
Askolassa on 12 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Taajamat
Vuoden 2020 lopussa Askolassa oli 4 878 asukasta, joista 2 588 asui taajamissa, 2 232 haja-asutusalueilla ja 58:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Askolan taajama-aste on 53,7 %. Askolan taajamaväestö jakaantuu kahden eri taajaman kesken:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Talous
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet olivat Konevuori Oy, Askolan Kiinteistöt ja Kallionporaus Arto Soininen.
Pohjoismaiden suurin kanisterintekijä Muovi-Heljanko toimii Askolassa. Se valmistaa suurimman osan Suomessa myydyistä muovisista viinapulloista ja salaattikastikepulloista.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Askolassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Askolan alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.
Väestö
Askolalaisten koulutustaso on keskimääräistä alhaisempi. Noin 40 prosentilla ei ole tutkintoa, osuus on suurempi kuin keskimäärin Uudellamaalla tai koko maassa. Alle 20 prosentilla 15 vuotta täyttäneistä on vähintään alimman korkea-asteen tutkinto.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Palvelut
pienoiskuva|Askolan lukio [[Monninkylässä.]] Askolassa on neljä alakoulua (Juornaankylän koulu, Kirkokylän koulu, Monninkylän koulu, Särkijärven koulu), yksi yläkoulu (Askolan koulu) ja yksi lukio (Askolan lukio) sekä yksi ammattikoulu (Careeria, Askolan toimipiste). Yläkoulu ja lukio saa oppilaita myös naapurikunta Pukkilasta, jossa ei ole omaa alakoulun jälkeistä kouluopetusta.
Askolan kirjasto toimii kuudessa paikassa: kirkonkylässä, Monninkylässä ja neljällä koululla.
Askolassa on vain kaksi Sale -ruokakauppaa, joista toinen sijaitsee kirkonkylässä ja toinen Monninkylässä. Paikalliset ovat myös toivoneet kuntaan kolmatta ruokakauppaa joltakin kilpailevalta ketjulta.
Liikenne
Askolan kautta kulkee Porvoon ja Mäntsälän välinen kantatie 55.
Ruokakulttuuri
Askolan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla klimppisoppa, veskunakräämi eli luumukreemi sekä kuoritusta maidosta tehty kattilajuusto.
Hallinto ja politiikka
Askola kuuluu Uudenmaan vaalipiiriin ja sen kunnanvaltuustossa on 27 kunnanvaltuutettua. Kaudella 2021–2025 kokoomuksella on yhdeksän paikkaa, keskustalla kuusi, SDP:llä viisi, perussuomalaisilla viisi, vihreillä yksi ja RKP:llä yksi.
Askolan kunnanjohtaja 2020–2021 oli Teemu Kejonen. Hän kuoli tammikuussa 2021. Maaliskuussa 2021 hänen seuraajakseen valittiin Ilari Soosalu.
Suora katu
thumb|Suora katu valokuvassa 1800-luvun lopulta tai 1900-luvun alussa. Suora katu on Syyrian pääkaupunki Damaskoksen vanhankaupungin ytimessä kulkeva katu. Mahdollisesti jo aramealaiselta kaudelta peräisin olevaa tietä parantelivat roomalaiset ja Uudessa testamentissa se liitetään tarinaan Paavalin kääntymisestä kristinuskoon.
Historia
Suoran kadun edeltäjä oli mahdollisesti peräisin jo Syyrian aramealaisten kuningaskuntien ajoilta. Aram-Damaskos kasvoi vähitellen yhdistäen alkujaan useita erillisiä asutuskeskuksia. Myöhemmin rakennettu tie on mahdollisesti seuraillut jo tuolloin olemassa ollutta tietä näiden keskusten välillä. Suora tie noudatteli tuolloin mutkikasta kulkuaan ilmeisesti vielä hellenistisellä kaudella, jolloin se oli kreikkalaistyylisen kaupungin etelärajalla. Rooman valtakunnan kaudella ainakin osa Suoraa katua eli (latinalaiselta nimeltään Vae Ricta) suoristettiin kirjaimellisesti ja sen sivulle rakennettiin suuri pylväsjono. Jäänteitä antiikin pylväistä on löydetty myöhempien rakennushankkeiden yhteydessä.
Roomalainen Suora katu esiintyy Uuden testamentin kirja Apostolien teot tarinassa Paavalin vierailusta Damaskoksessa. Ennen kääntymistään kristinuskoon nimeä Saul käyttänyt Paavali matkustaa Damaskokseen vangitakseen kristittyjä. Saul sokaistuu yhtäkkiä valonleimahduksesta ja saa ilmestyksen Jeeukselta. Muuan opetuslapsi Ananias saa näyn Jumalalta ja ohjaa Saulin "sille kadulle, jota sanotaan Suoraksi kaduksi". Kadun varrella on erään Juudaan talo, jossa Ananias parantaa Saulin näön. Saul kääntyy parannuttuaan kristinuskoon alkaen saarnata uutta uskoaan.
Vakava
Vakava eli valtakunnallinen kasvatusalan valintayhteistyöverkosto on yliopistollisten kasvatusalojen Vakava-valintakoetta toteuttava verkosto. Vakava-hankkeessa on vuosittain mukana useita yliopistoja ja koulutusohjelmia, esimerkiksi vuonna 2019 Vakavassa mukana olevia yliopistoja on seitsemän ja hakukohteita 35. Kasvatusalan koulutusten yhteinen Vakava-koe järjestetään keväisin, ja se pohjautuu kirjalliseen ennakkomateriaaliin sekä koetilanteessa mahdollisesti jaettavaan lisäaineistoon. Osaan Vakava-koulutuksista sisältyy soveltuvuuskoe, johon hakijat kutsutaan Vakava-kokeen pistemäärän perusteella.
Historiaa
Vakava-hankkeen luomisen lähtökohtana oli pitkään jatkunut keskustelu erityisesti luokanopettajakoulutuksen opiskelijavalintojen perusteista. Keskustelun taustalla oli myös opetusministeriön huoli siitä, että uusilla ylioppilailla kestää vuosia päästä yliopistoon. Luokanopettajakoulutuksen opiskelijavalinnoissa oli saanut lisäpisteitä muun muassa työkokemuksesta, mikä heikensi uusien ylioppilaiden mahdollisuuksia päästä koulutukseen. Vakava-hankkeella haluttiin vahvistaa uusien ylioppilaiden mahdollisuuksia koulutukseen pääsyyn. Kirjallinen Vakava-koe korvasi aikaisempina esivalintatekijöinä olleet ylioppilastodistuksen ja työkokemuksen. Tarkoituksena oli myös syventää yhteistyötä valintakokeiden yhtenäisessä kehittämisessä koko kasvatusalalla.
Vakava-hanke sai ensimmäisen virallisen toimeenpanonsa vuonna 2006, jolloin se sai opetusministeriöltä rahoituksen yliopistollisten kasvatusalojen valintakoekäytänteiden kehittämiseksi. Vuosi 2006 oli hankkeelle pilottivuosi, jolloin koulutusohjelmat saivat mahdollisuuden osallistua opiskelijavalintaan, jossa oli mukana kirjallinen valintakoe, mutta edelleen myös aikaisempaan esivalintajärjestelmään perustuneita asioita. Vuodesta 2007 alkaen Vakava-kokeella on ollut vakiintunut asema yliopistollisten kasvatusalojen valintakokeena.
Koekäytännöt
Vakava-kokeen tarkoituksena on arvioida yliopistollisissa kasvatustieteen koulutuksissa vaadittavia akateemisia opiskelutaitoja. Koe perustuu kirjalliseen ennakkomateriaaliin, joka sisältää kasvatustieteiden näkökulmaan liittyviä artikkeleita, sekä mahdolliseen koetilanteessa jaettavaan lisäaineistoon. Kokeen muoto on soveltava monivalintakoe. Vakava-koe järjestetään keväisin Helsingissä, Joensuussa, Turussa, Raumalla, Tampereella, Rovaniemellä, Jyväskylässä ja Oulusa. Hakija voi osallistua kokeeseen millä tahansa edellä mainituista paikkakunnista, riippumatta siitä, minkä paikkakunnan koulutukseen hän on hakeutunut.
Mukana olevat koulutukset
Vakavassa ovat mukana seuraavat koulutukset:
Marjo Niemi
Marjo Niemi (s. 3. syyskuuta 1978 Eura) on suomalainen kirjailija ja dramaturgi. Viiden romaanin ja lukuisten näytelmien lisäksi hän on liikkunut kirjoittajana kuvataiteen, radion, musiikin ja esitystaiteen parissa.
Niemi valmistui dramaturgiksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2004. Samana vuonna ilmestyi hänen esikoisromaaninsa Juostu maa, joka sai Tiiliskivi-palkinnon. Vuonna 2008 Niemen teos Miten niin valo oli ehdolla Runeberg-palkintoehdokas. Hänen näytelmänsä Näytät vieraalta rakas oli ehdolla Lea-palkinnon saajaksi 2009. Vuonna 2018 Niemen teos Kaikkien menetysten äiti (2017) sai Runeberg-palkinnon. Niemen romaani Kuuleminen (2021) oli ehdolla Finlandia-palkinnon saajaksi.
Hannele Yki-Järvinen
Hannele Yki-Järvinen (s. 25. helmikuuta 1956 Helsinki) on suomalainen lääkäri. Lääketieteen ja kirurgian tohtori Yki-Järvinen on ollut Helsingin yliopiston sisätautiopin professori vuodesta 1997 ja HYKSin Diabetesklinikan ylilääkäri vuodesta 2000. Hän oli Suomen Akatemian akatemiaprofessorina 1995–2000 ja 2000–2005, Texasin yliopiston apulaisprofessorina 1994–1997 ja Karoliinisen instituutin professorina vuodesta 2002. Hän on kansainvälisesti arvostettu diabeteksen, tarkemmin insuliiniresistenssin, tutkija. Yki-Järvinen havaitsi kroonisen hyperglykemian aiheuttavan insuliiniresistenssiä. Hän sai 1995 nuoren tutkijan Anders Jahren palkinnon.
Anna Maria Mäki
Anna Maria Mäki (s. 1976) on suomalainen kirjailija. Hän on julkaissut vuonna 2005 novellikokoelman Suljetun paikan lumo, ja hän oli samana vuonna ehdolla Olvi-, Runeberg- ja Tiiliskivi-palkintojen sekä Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Vuonna 2007 häneltä ilmestyi yhdessä Mervi Lehmusoksan ja Esko Kuokkasen kanssa kirjoitettu Puutarha parvekkeella -kirja. Mäen toinen teos, Virginian vaatteet ilmestyi vuonna 2011. Sen laji on lyhytproosa. Vuonna 2017 hän julkaisi lastenkirjan Manna ja mahaluu.
Koulutukseltaan Anna Maria Mäki on filosofian maisteri pääaineenaan suomen kieli.
Super Bowl 50
Super Bowl 50 oli järjestyksessään 50. Super Bowl -ottelu. Se oli NFL-liigan loppuottelu, joka pelattiin 7. helmikuuta 2016 Kalifornian Santa Clarassa. Super Bowl 50 on ensimmäinen loppuottelu jonka nimessä ei käytetä roomalaista järjestyslukua. Itse ottelu oli puolustusvoittoista, eikä kummankaan joukkueen pelinrakentaja Cam Newton ja Peyton Manning olleet parhaimmillaan. Broncos voitti ottelu 24–10. Ottelun parhaaksi pelaajaksi valittiin Broncosin puolustaja Von Miller.
S/2003 J 15
S/2003 J 15 on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä, epäsäännöllinen, Carme-ryhmän kuu. Sen löysi ryhmä Havaijin yliopiston astronomeja vuonna 2003.
S/2003 J 15 on läpimitaltaan noin kaksi kilometriä ja se kiertää Jupiteria noin 22 721 000 kilometrin etäisyydellä kiertoajan ollessa 699,676 päivää. Radan inklinaatio on 142° ja eksentrisyys 0,0932.
Hantin kieli
Hantin kieli (aikaisempi nimitys ostjakki; hantiksi ханты ясаӈ, xanti jasaŋ tai қантәɣ ясәӈ, ķantəɣ jasəŋ) on Venäjällä Länsi-Siperiassa asuvien hantien puhuma uralilaisen kieliperheen suomalais-ugrilaiseen haaraan kuuluva kieli.
Levinneisyys ja puhujamäärä
Hantien perinteistä asuinaluetta ovat Objoen keski- ja alajuoksu Narymista Salehardiin sekä Irtyšin alajuoksu sivujokineen. Hallinnollisesti alue käsittää suurimman osan Tjumenin alueeseen kuuluvasta Hanti-Mansian autonomisesta piirikunnasta, Jamalin Nenetsian lounaisosan sekä Tomskin alueen luoteisosassa sijaitsevat Aleksandrovskojen ja Kargasokin piirit.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 22 300 hantia ja 14 200 hantin kielen puhujaa. Kansallisuudeltaan hanteista 60,8 % ilmoitti äidinkielekseen hantin ja 38,5 % venäjän. Vuoden 2002 väestölaskennassa rekisteröitiin 28 700 hantia ja 13 600 hantin puhujaa. Alueellisesti he jakautuivat seuraavasti:
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 9 600 hantin puhujaa.
Historia ja murteet
Kieli jakautuu murteisiin, jotka muodostavat kolme ryhmää: Murteiden väliset foneettiset ja morfologiset erot ovat huomattavia. Keskinäisen ymmärrettävyyden kannalta voidaan puhua jopa kolmesta erillisestä kielestä. Itämurteissa on 6–11 sijamuotoa, etelämurteissa 5–6 ja pohjoismurteissa vain kolme sijaa. Eroja on myös aikamuodoissa ja verbitaivutuksessa. Itämurteissa on kehittynyt monimutkainen vokaalijärjestelmä. Läntisten hantiryhmien kieleen on vaikuttanut mansi, pohjoisten nenetsi ja itäisten selkuppi. Hantissa on paljon lainasanoja komista ja erityisesti venäjästä.
Kirjakieli
Ortodoksiset lähetyssaarnaajat aloittivat hantin kielen kirjallisen viljelyn 1800-luvulla. Vuosisadan vaihteessa julkaistiin uskonnollista kirjallisuutta ja laadittiin hantinkielisiä aapisia. Näiden kyrilliseen kirjaimistoon perustuneiden julkaisujen käytännön merkitys jäi kuitenkin vähäiseksi. 1930-luvun alussa luotiin latinalainen kirjoitusjärjestelmä. Vuonna 1937 siirryttiin kyrilliseen aakkostoon, jota sen jälkeen on moneen kertaan uudistettu ja täydennetty. Suurten murre-erojen takia yhteisen kirjakielen luominen on osoittautunut mahdottomaksi. Nykyään hantinkielistä kirjallisuutta ilmestyy Kazymin, Šuryškaryn, Surgutin ja Vahin murteilla. Vuonna 2000 hyväksyttiin uusi kirjaimisto Kazymin murretta varten.
Vuonna 2000 hyväksytty hantin kirjaimisto
Hantiksi ilmestyy äidinkielen oppikirjoja, kansanperinnekokoelmia sekä jonkin verran alkuperäistä kaunokirjallisuutta. Aikaisemmin julkaistiin myös käännöskirjallisuutta. Kouluissa kieltä opetetaan aineena. Opettajia koulutetaan Hanti-Mansijskin ja Salehardin opettajaopistoissa sekä Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Hanty-Mansijskissa ilmestyy hantinkielinen viikkolehti Hănty jasaŋ ja Salehardissa vuonna 2001 perustettu Luŋh Avt. Kieltä käytetään myös Hanti-Mansian ja Jamalin Nenetsian radiossa ja televisiossa.
Nykytilanne
Melko suuresta puhujamäärästään huolimatta hantia voidaan pitää vakavasti uhanalaisena kielenä. Sitä käyttävät lähinnä vanhemmat sukupolvet, eikä se useinkaan välity lapsille. Kieltä uhkaa myös öljy- ja kaasuteollisuuden aiheuttama ympäristön saastuminen, perinteisten elinkeinojen kuihtuminen sekä hantien muutto kaupunkeihin. Monet hantiryhmät ovat lähes kokonaan venäläistyneet.
He-Man (vuoden 1983 animaatiosarja)
Sarjasta tuli erittäin suosittu animaatiosarja 1980-luvulla. He-Man tunnettiin myös sensuurirajojen rikkomisesta, muun muassa lasten animaatioissa sai ensimmäistä kertaa olla mukana lihaksikkaita hahmoja, jotka saivat lyödä muita hahmoja. He-Man ei kuitenkaan saanut käyttää miekkaansa usein ja hän tyytyi enimmäkseen heittämään vihollisensa maahan heidän lyömisensä sijaan. He-Man käytti miekkaansa enemmän puolustukseen eikä koskaan hyökätäkseen ja pyrki muutenkin käyttämään fyysisiä voimiaan mahdollisimman vähän toisen vahingoittamiseen.
Tarina
Sarja sijoittuu kuvitteelliselle taikuuden, myytin ja fantasian planeetalle nimeltä Eternia. Päähahmona on Eternian hallitsijan kuningas Randorin ja kuningatar Marlenan nuori poika prinssi Adam. Hän ei vaikuta miltään taistelijalta, mutta kukaan ei tiedä hänen pitävän hallussaan taikamiekkaa ja taikasanojen "Harmaakallon tähden! -- Minä olen vahvin!" sanomisen jälkeen prinssi Adam muuntautuu universumin voimakkaimmaksi mieheksi He-Maniksi. He-Man on rohkea ja lihaksikas vaaleahiuksinen sankari, joka yhdessä Teelan, Asemiehen ja Orkon kanssa taistelee pahaa Skeletoria vastaan, joka yrittää valloittaa Eternian ja erityisesti Harmaakallolinnan. Jokaisen jakson lopussa joku sarjan sankareista kertoo tarinaan liittyneen tosielämää koskettavan opetuksen.
Vastaanotto ja arvostelu
Wizard Magazine listasi vuonna 2001 He-Manin sijalle 52 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla. Se listattiin tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listalle sijalle 58. Kaksi kuukautta myöhemmin Gunaxin listasi sarjan sijalle kolme laatimassaan 1980-luvun kymmenen parhaan animaatiosarjan listalle.
Herttoniemen kartano
Kartanon suuruudenaika oli 1700-loppupuolella Viaporin linnoituksen rakentamisen yhteydessä. Suurimmillaan tila oli Augustin Ehrensvärdin aikana 1700-luvun loppupuolella. Myllypuron, Herttoniemen, Roihuvuoren ja Tammisalon nykyisten kaupunginosien alueet olivat 1760-luvun Herttoniemen kartanon maita.
He-Man (vuoden 1983 animaatiosarja)
DVD-julkaisut
DVD:t ovat saatavilla englanninkielisenä ilman tekstityksiä (Contender yhtiön julkaisema 2003-2005 Iso-Britanniassa)
Herttoniemen kartano
Historia
Porvoossa eräillä käräjillä lautamiehenä vuonna 1405 toiminut rälssimies Laurens Hertoghe ilmeisesti nautti verovapautta alueen rälssitilasta ja mahdollisesti näin antoi nimensä tilalleen ja myöhemmin koko Herttoniemen alueelle.
Herttoniemen kolmannen rälssitilan pakkolunasti kuningas Kustaa Vaasa kirkolta kruunulle. Kustaa Vaasa palautti vuonna 1555 Helsingissä oleskellessaan Herttoniemen rälssitilan hallinnan Helsingin pitäjän toiselle luterilaiselle kirkkoherralle Karl Folkesonille elinikäisine rälssioikeuksineen. Folkesonin kuoltua tila ei joutunut takaisin kruunulle, kuten olisi kuulunut, vaan jäi Folkesonin aatelittomalle vävylle.
He-Man (vuoden 1983 animaatiosarja)
DVD-julkaisut
DVD:t ovat saatavilla englanninkielisenä ilman tekstityksiä (BCI yhtiön julkaisema 2005-2007 Yhdysvalloissa)
Herttoniemen kartano
Historia
Herttoniemessä kaksi muuta rälssitilaa omistaneeseen Jägerhornien sukuun kuulunut Henrik Thomas Jägerhorn sai kolmannen rälssitilan haltuunsa vuonna 1611. Henrik Thomas Jägerhornin kuoltua vuonna 1644 tilan peri hänen vävynsä, luutnantti Henrik Ernst Blåfield.
Wetterien aika
Tullitarkastaja Petter Wetter lainoitti avokätisesti alueen aatelisia Jägerhornin ja Blåfieldien köyhtyneitä sukuja. Nykyisessä Laivalahdessa sijainneen Båtsvikin kartanon omistajia olivat piispa Mikael Agricolan sisaren jälkeläinen manttaalikomissaari Daniel Thorsberg ja Pietari Juustenin jälkeläinen kornetti Axel Gyllenlood. Vuoteen 1706 mennessä Peter Wetter lunasti velallisiltaan itselleen kaikki Herttoniemen rälssisäterin lähitilat ja yhdisti ne yhtenäiseksi Herttoniemen kartanoksi. Isonvihan aikana vuonna 1713 venäläiset miehittävät Helsingin seudun ja alue autioitui. Asukkaat alueelle palasivat vasta Uudenkaupungin rauhan jälkeen 1721. Petter Wetter luovutti kartanon vuonna 1725 pojalleen Helsingin pormestarille Abraham Wetterille. Abraham Wetterin kuoltua vuonna 1737 kartanoa isännöi Anders Hellenius, joka ei voinut ajan määräysten mukaan aatelittomana ja papistoon tai porvareihin kuulumattomana omistaa tilaa virallisesti. Wetterin perilliset myivät kartanon vuonna 1750 kornetti Berndt De la Mottelle.
Ehrensvärd, von Spången ja Sederholm
thumb|upright|left|[[Augustin Ehrensvärd.]] thumb|right|upright|[[Johan Sederholm.]] Viaporin linnoituksen suunnittelija ja tuolloin vielä everstiluutnantti Augustin Ehrensvärd osti kartanon vuonna 1752. Ehrensvärd perusti kartanon maille tiilitehtaan tuottaakseen rakennusaineita Viaporin linnoitustöitä varten. Tehdas sijaitsi Tammisalon läntisessä niemessä, ja Tammisalon ja Laajasalon välinen lahti kantaa sen mukaan edelleen nimeä Tiiliruukinlahti. Lähtiessään Pommerin sotaan vuonna 1757 Augustin Ehrensvärd myi kartanon veljelleen Fredrikille lukuun ottamatta Kulosaaren kartanon aluetta, jonka hän piti itsellään. Fredrik Ehrensvärd omisti kartanon vuoteen 1761, jolloin hän myi tilan linnoitusupseeri ja arkkitehti Bengt von Spångenille.
Heti kartanon ostettuaan perusti Bengt von Spången kartanolle Herttoniemen fajanssitehtaan, jota varten perustettiin Suomen ensimmäinen osakeyhtiö. Tehdas perustettiin 1762 ja se oli toiminnassa vuoteen 1845 asti. Vuonna 1815 rakennetun Herttoniemen kartanon päärakennuksen uunit lienevät oman tehtaan tuotantoa. Nykyinen päärakennus toimi 1700-luvulla fajanssitehtaan "Brännhuset":ina, eli täällä sijaitsi tehtaan uunit. Rakennus oli tässä vaiheessa yksikerroksinen kivirakennus. Hirsistä tehty entinen kaksikerroksinen päärakennus sijaitsi etelämmällä, nykyisen ruotsinkielisen koulun paikalla.
Von Spångenin aikana 1760-luvulla kartanolle rakennettiin englantilaistyylinen puutarha lammikoineen. Von Spången kaivautti myös kanavan Strömsinlahdelta Porolahteen kerätäkseen kanavamaksuja porvoolaisilta kalastajilta ja maanviljelijöiltä, jotka tulivat myymään tuotteitaan Helsingin torille. thumb|left|upright|[[Johan Olander|Johan Gustaf Olander kadettina. Nils Schillmarkin maalaus.]] Spångenin jälkeen kartanon omisti vuosina 1788–1792 Helsingin mahtavin porvari, suurkauppias, laivanvarustaja ja sahapatruuna Johan Sederholm, joka kuului myös Herttoniemen posliinitehtaan alkuperäisiin osakkaisiin. Sederholm ei ollut aatelinen, mutta hän sai kuningas Kustaa III:lta erityisluvan Herttoniemen säterin omistamiseen. Nämä rälssioikeudet Sederholm sai ”huomattavista palveluista kruunulle”; käytännössä kruunu oli velkaantunut pahoin Sederholmille tämän toimitettua rakennusmateriaaleja ja elintarvikkeita Viaporin rakennustyömaalle. Sederholmin jälkeen vuosina 1792–1793 kartanon omisti hänen vävynsä, majuri Johan Olander, joka myi sen vuonna 1793 vara-amiraali Carl Olof Cronstedtille. Olander piti kuitenkin itsellään Kreijarin ja Strömsin torpat, joista muodostettiin Strömsin kartano.
Vara-amiraali Carl Olof Cronstedt
thumb|upright|[[Carl Olof Cronstedt|C. O. Cronstedt.]] Vara-amiraali Carl Olof Cronstedt oli Ruotsinsalmen toisen meritaistelun sankari ja vuodesta 1801 Viaporin linnoituksen komentaja. Hän oli syntyperäinen helsinkiläinen ja syntynyt Puotilan kartanossa, jonka omisti hänen äitinsä Hedvig Juliana Jägerhornin suku. Vuonna 1799 Cronstedt luopui väliaikaisesti Herttoniemen kartanosta ja myi sen Uudenmaan rakuunarykmentin kapteenille Johan Wenzel Rotkirchille. Suomen sodan aikana 1808–1809 kartano joutui majoittamaan venäläistä sotaväkeä.
Kun Ruotsi oli hävinnyt huonosti suunnitellun ja ylivoimaista vihollista vastaan käydyn Suomen sodan, häviölle ryhdyttiin etsimään syntipukkeja. Syytösten kohteeksi joutuivat korkeimmat upseerit, joille vaadittiin jopa kuolemantuomioita (Viaporin komendantit Cronstedt ja Fredrik Adolf Jägerhorn, Suomen joukkojen ylipäällikkö Hans Henrik Gripenberg, Svartholman linnoituksen komentaja Carl Magnus Gripenberg). Ankarimmat syytökset kohdistettiin Cronstedtiin, joka oli luovuttanut Viaporin venäläisille ilman taistelua. Hänen uskottiin jopa myyneen linnoituksen venäläisille. Mitään todisteita petturuudelle ei kuitenkaan ole paljastunut, ja todellisena syynä antautumiselle oli luultavasti upseerien keskuudessa vallinnut syvä epäusko Ruotsin kykyyn puolustautua Venäjä-Ranska-liittoutumaa vastaan, sekä vanhanaikaisen linnakkeen tehottomuus kehittyvässä sodankäynnissä.
Syytösten kohteeksi joutunut Cronstedt eli loppuelämänsä syrjään vetäytyneenä. Hän osti Herttoniemen kartanon takaisin vuonna 1813 ja eli siellä kuolemaansa 1820 saakka. Cronstedt kohdisti viimeisten vuosien tarmonsa kartanon kehittämiseen. Hänen aikanaan osa kartanon puistosta muutettiin säännölliseksi barokkipuistoksi ja maisemapuistoa rakennettiin lisää. Puisto sai koristuksekseen kaksi huvimajaa, jotka suunnitteli Helsingin empirekeskustan luoja, arkkitehti Carl Ludvig Engel. Posliinitehtaan rakennukset olivat palaneet Suomen sodassa, ja vuonna 1815 entinen posliinitehtaan polttimo muutettiin kartanon uudeksi päärakennukseksi arkkitehti Pehr Granstedtin johdolla. Posliinitehdas siirtyi toimimaan kartanon aikaisempaan päärakennukseen, joka sijaitsi Laajasalon sillan kupeessa, nykyisin ruotsinkielisen ala-asteen kohdalla.
Cronstedtin kuollessa vuonna 1820 kartanossa mainitaan olleen 8 renkiä, 11 piikaa, 17 muonamiestä sekä 6 torpparia. Viaporin aikainen tiilitehdas lopetti toimintansa samana vuonna kannattamattomana. Crontedtin leski, kreivitär Beata Sofia luovutti kartanon lapsilleen vuonna 1832, ja eversti Anton Cronstedt lunasti sisarustensa osuudet itselleen. Vuonna 1839 Oulun läänin entinen maaherra Abraham Stjernschantz, joka oli naimisissa Anton Cronstedtin sisaren kanssa, lunasti kartanon perheelleen. Heidän aikanaan Herttoniemen kaakelitehdas lopetti toimintansa 1845. Stjernschantzit asuivat kartanossa vain osittain ja antoivat vuonna 1856 kartanon viljelysmaat vuokralle.
Bergbomit
Vuonna 1859 kartanon osti Oulun läänin lääninkamreeri Carl Gustaf Bergbom 44 000 hopearuplan hinnalla. Lääninkamreerin kuoltua kartanon perivät hänen poikansa Johan Georg ja Karl Zachris Bergbom; Karl Zachris Bergbom kuitenkin luopui osuudestaan vuonna 1888, ja hänelle irrotettiin kartanon maista Tammisalo, jonne hän rakensi huvilan. Johan Georg Bergbom oli viimeinen Herttoniemen kartanon omistanut yksityishenkilö; hän aloitti huvilapalstojen vuokraamisen vuonna 1881 ; hänen saadessaan kartanon kokonaan haltuunsa 1888 siihen kuului yhä 800 hehtaaria maata, josta 400 hehtaaria viljeltyä. Lehmiä kartanossa oli 100 ja hevosia 40, renkejä 40 ja torppareita 10. Vuonna 1916 Johan Bergbom myi valtaosan kartanon maista mutta piti itsellään päärakennuksen ja sitä ympäröivän noin 15 hehtaarin puiston.
Sisällissodan aikana 1918 kartano joutui taas majoittamaan sotilaita, tällä kertaa punakaartilaisia. Tätä kartanonherra ja maanviljelysneuvos Johan Bergbom ei ollut enää näkemässä, sillä kartanoon aseita etsimään tulleet punakaartilaiset Gustaf Oksan johdolla olivat murhanneet hänet aamiaispöytäänsä 17 marraskuuta 1917. Miehensä kuoltua Bergbomin leski Helene Gustava Bergbom muutti pois kartanosta. Johan Bergbomin eläessään ilmaiseman tahdon mukaisesti hänen perillisensä lahjoittivat kartanon Svenska Odlingens Vänner i Helsingfors -yhdistykselle kartanomuseon perustamista varten.
Herttoniemen kartano nykyisin
thumb|left|200px|Toinen [[Carl Ludvig Engelin piirtämistä huvimajoista kartanon puistossa]]
Kartanomuseo
thumb|Kartanon sijainti Helsingissä
Svenska Odlingens Vänner i Helsinge r.f. sai kartanon haltuunsa lahjoituksena Johan Bergbomin perikunnalta 1919 ja sitoutui säilyttämään kartanon ympäristön muuttumattomana. Varsinaisessa kartanon päärakennuksessa toimii kartanomuseo (auki sunnuntaisin). Kartanon ympäristöstä oli 1920-luvun alkupuolella tarkoitus tehdä suomenruotsalaisen kulttuurin ulkoilmamuseo, ja alueelle ehdittiin siirtää joitakin rakennuksia lähiseuduilta, kuten Knusbackan maalaistalo Sipoosta ja Täcktomin kartanon tuulimylly. Kansallismuseon vastustuksen ja rahapulan takia "suomenruotsalaisen Seurasaaren" rakentaminen jäi kuitenkin kesken ja supistui uusimaalaiseksi museoksi. Knusbacka on nykyisin sisustettu kansatieteellisin esinein.
Mbandaka
Mbandaka on kaupunki Kongon demokraattisessa tasavallassa Kongo-joen varrella lähellä sen ja Tshuapa-joen yhtymäkohtaa. Kaupunki tunnettiin aiemmin nimillä Coquilhatville ja Coquilhatstad. Mbandaka on Equateur-maakunnan pääkaupunki. Vuonna 2004 kaupungissa oli vajaat 263 000 asukasta. .
Mbandakassa on lentokenttä ja kaupungista on laivayhteys Kinshasaan ja Boendeen.
Historia
Kaupungin perusti vuonna 1883 Henry Morton Stanley, joka antoi sille nimeksi Equateur (päiväntasaaja). Itse asiassa kaupungintalo sijaitsee 6,6 kilometriä päiväntasaajan pohjoispuolella. Stanley asetti suuren kiven merkiksi joen rannalle kaupunkiin siihen paikkaan, jossa hän uskoi päiväntasaajan kulkevan. Kivi on samalla paikalla tänäkin päivänä.
Vuonna 1886 alkoi siirtomaakausi ja belgialaiset antoivat kaupungille nimen Coquilhatville. Maan uusi itsenäinen hallitus vaihtoi vuonna 1966 kaupungin nimen Mbandakaksi huomattavan paikallisen johtajan kunniaksi. Se oli tuolloin vastikään muodostetun Cuvette-Centralen maakunnan pääkaupunki.
Mbandaka on kansainvälisen avustusohjelman Habitat for Humanity Internationalin kotipaikka. Ohjelman perustaja Millard Fuller toimi lähetyssaarnaajana Mbandakassa 1973–1976. Asuntorakentamisesta, jonka Fuller aloitti kaupungissa 1973, tuli avustusohjelman ensimmäinen projekti, kun Fuller perusti ohjelman palattuaan Yhdysvaltoihin.
Sotavuodet ja huono hoito ovat saaneet kaupungin infrastruktuurin huonoon kuntoon, sillä laajoilla alueilla kaupungissa ei ole sähköä eikä juoksevaa vettä. Useimmat kadut ovat hiekkapintaisia teitä. Paljon ihmisiä, erityisesti hutupakolaisia, naisia ja lapsia surmattiin Kongon sisällissodan aikana.
Väestö
Mbandakassa asuu paljon mongo-heimoon kuuluvia ihmisiä, vaikka kaupungin asukkaina on moneen muuhunkin etniseen ryhmään kuuluvia. Tärkeimmät Mbandakassa puhutut kielet ovat lingala, ranska ja mongo. Katolilaisella lähetysasemalla sijaitsee suuri, Keski-Afrikan historiaa tutkiva keskus.
Kasvitieteellinen puutarha
Lähellä olevassa Ealassa on yksi Keski-Afrikan hienoimmista kasvitieteellisistä puutarhoista. Ealan kasvitieteellinen puutarha perustettiin vuonna 1900, ja se edustaa Keski-Afrikan kasviston runsautta. Puutarhassa on 4 000–5 000 paikallista kasvilajia 370 hehtaarin alalla. Pinta-alasta 125 hehtaaria on erityiskokoelmia, 190 hehtaaria metsää, 50 hehtaaria marskimaata ja 7 hehtaaria savannia. Puutarhaa hoidetaan huonosti. Se on aitaamaton alue ja puustoa on hakattu suunnittelemattomasti. Lajisto on huonosti määritelty ja alueelta puuttuvat kartat ja opasteet. Viimeisimmän luettelon alueen kasveista julkaisi 1924 Goossens.
Ernst von Siemens -palkinto
Ernst von Siemens -palkinto on vuonna 1972 perustetun Ernst von Siemens -musiikkisäätiön myöntämä vuosittainen musiikkipalkinto. Palkinnon jakaa säätiön puolesta Baijerin kuvataideakatemia. Säätiön perusti Ernst von Siemens ja se edistää nykymusiikkia. Palkinto myönnetään säveltäjälle, esiintyjälle tai musiikkitieteilijälle, joka on ansioitunut musiikin saralla. Pääpalkinnon lisäksi jaetaan myös muita palkintoja. Palkintojen yhteissumma on tällä hetkellä 3,5 miljoonaa euroa ja pääpalkinnon voittaja saa 250 000 euroa. Palkintoa kutsutaan joskus myös "musiikin Nobel-palkinnoksi".
Pienempiä palkintoja kutsutaan nimellä "Förderpreis" (Kannustuspalkinto). "Komponisten-Förderpreise" (Säveltäjäpalkinto) jaetaan nuorille säveltäjille yhdestä teoksestaan. "Förderprojekte" (Hankerahoituspalkinto) tukee musiikkifestivaaleja, konsertteja, musiikkilaitoksia ja nuoria muusikoita.
Pääpalkinnon saajat
Lähde
Säveltäjäpalkinnon saajat
Lähde
Asklepieion (Pergamon)
Asklepieion eli Asklepioksen pyhäkkö oli antiikin aikainen Asklepiokselle omistettu pyhäkkö Pergamonissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Musala Mezarlikissä nykyisen Bergaman kaupungin länsipuolella. Se on osa Unescon maailmanperintökohdetta Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema.
Historia
Pergamonin Asklepieion perustettiin klassisella kaudella noin vuonna 400 eaa., alun perin yksityisenä pyhäkkönä. Kerrotaan, että sen olisi perustanut kaupungin merkkihenkilöihin kuulunut Arkhias, joka oli parantunut Epidauroksen Asklepieionissa metsästysonnettomuuden jälkeen. Tämän jälkeen hän perusti Asklepieionin myös kotikaupunkiinsa.
Pyhäkkö sai virallisen aseman kaupungissa hellenistisellä kaudella 200-luvun eaa. loppupuolella. Pyhäkköalue rakennettiin uudestaan monumentaalisena roomalaisella kaudella keisari Hadrianuksen aikana 117–138 jaa. Pyhäköstä tuli antiikin maailman toiseksi merkittävin Asklepieion heti Epidauroksen Asklepieionin jälkeen, ja sitä pidettiin yhtenä koko Rooman valtakunnan merkittävimmistä parantoloista.
Rakennukset
Varhaisen hellenistisen kauden rakennukset
Varhaisella hellenistisellä kaudella paikalla oli Asklepios Soterille omistettu temppeli ja sen lisäksi myös Apollon Kalliteknoksen ja Hygieian temppelit ja useita alttareita. Tuon ajan rakennuksiin lukeutuvat myös lähdekaivorakennus sekä ensimmäinen pyhiinvaeltajille tarkoitettu nukkumistila pyhäkköalueen etelälaidalla. Lähteen sijainti oletettavasti määritti koko pyhäkön alkuperäisen paikan. Näistä varhaisen hellenistisen kauden rakennuksista on säilynyt vain vähäisiä jäänteitä.
Myöhemmän hellenistisen kauden rakennukset
Myöhemmällä hellenistisellä kaudella pyhäkköaluetta laajennettiin ja se rakennettiin monumentaalisemmaksi. Alueen etelä-, länsi- ja itälaidoille lisättiin stoat eli pylväshallit, kun taas pohjoispuolella sijaitsi uusi suurempi nukkumisrakennus. Kokonaisuuden länsipuolella oli gymnasion sekä doorilaista tyyliä edustanut stoa.
Roomalaisen kauden rakennukset pienoiskuva|upright=1|Asklepieionin pohjapiirros. pienoiskuva|Asklepieionin teatteri.
Paikalla nykyisin olevat rakennusjäänteet ovat pääosin peräisin Hadrianuksen ajan uudelleenrakennuksesta. Varhaisemmat temppeli ja nukkumisrakennus jäivät tässä vaiheessa keskelle noin 100 × 132 metrin kokoista aukiota, jota reunustivat pohjois-, länsi- ja eteläsivulta joonialaista tyyliä edustaneet stoat. Itäsivulla oli propylon ja siihen liittynyt esipiha, joka toimi pyhäkköalueen sisäänkäyntinä, ja jolle kaupungista saapunut tie johti. Tie reunustettiin tässä vaiheessa pylväiköillä, jotka edustivat korinttilaista tyyliä.
Uuden suunnitelman merkittävin rakennus oli pyhäkköalueen itälaidalla propylon-esipihan eteläpuolella sijainnut pyöreä Zeus-Asklepioksen temppeli, joka on selvästi saanut vaikutteensa Rooman Pantheonista. Temppelin omistuskirjoituksessa on nimi Lucius Cuspius Pactumeius Rufinus. Hän oli pergamonlainen vuoden 142 konsuli. Temppelin sisäänkäynti oli länsisivulta eli aukiolta päin avoimen portaikon ja korinttilaista tyyliä edustaneen vestibyylin kautta. Temppelin halkaisija oli noin 23,9 metriä. Kattona toimi mosaiikeilla koristeltu kupoli. Seinissä oli syvennyksiä kulttipatsaille. Sisäänkäynnin vastaisessa syvennyksessä oli oletettavasti Zeus-Asklepioksen patsas.
Pyhäkköalueen koilliskulmassa esipihan pohjoispuolella sijaitsi kirjasto, jonka rakennutti Flavia Melitene. Se oli lähes neliönmuotoinen rakennus, ja sen sisällä oli suurikokoinen Hadrianuksen patsas, joka on nykyisin Bergaman museossa. Kokonaisuuden kaakkoiskulmassa sijaitsi pyöreä, kaksikerroksinen rakennus. Sen käyttötarkoitusta ei tunneta, mutta sitä on arveltu jonkinlaiseksi parantolarakennukseksi. Sen halkaisija oli noin 26,5 metriä. Se yhdistyi aukioon cryptoporticuksen välityksellä. Alueen luoteiskulmassa oli puolikaarenmuotoinen teatteri ja lounaiskulmassa ylellinen latriini eli käymälä.