cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marawin taistelu
Tausta
Marawin taistelu käytiin Filippiineihin kuuluvalla Mindanaon saarella. Alueen islaminuskoiset heimot tunnetaan yhteisnimellä morot ja heillä on pitkä historia aseellisessa vastarinnassa keskushallintoa vastaan. Taisteluja käytiin jo Espanjan siirtomaakaudella. Filippiinien itsenäistyttyä keskushallinnon ja morojen välejä kiristi esimerkiksi Filippiinien kristityn valtaväestön muuttoliike Mindanaolle, jonka seurauksena paikalliset muslimit jäivät vähemmistöksi. Moron kansallinen vapautusrintama (Moro National Liberation Front, MNLF) perustettiin 1960-luvulla ja verisessä konfliktissa keskushallinnon kanssa kuoli tuhansia. Myöhemmin järjestöstä erkani Moron islamilainen vapautusrintama (Moro Islamic Liberation Front, MILF). Enemmän tai vähemmän kansallismielisten järjestöjen ohella alkoi muodostua myös radikaalimpaa islamia ajaneita ryhmiä, joista tunnetuin vuonna 1991 perustettu Abu Sayyaf, jolla oli yhteyksiä al-Qaedaan.
Vuonna 2014 Abu Sayyafin komentaja Isnilon Hapilon vannoi uskollisuudenvalan Isis-järjestölle, mikä johti Abu Sayyafin hajoamiseen eri ryhmittymiin. Hapilon siirtyi Abu Sayyafin perinteiseltä tukialueelta Sululta ja Basilanilta Mindanaolle, jossa hän liittoutui kolmen pienen ääri-islamilaisen liikkeen kanssa. Yksi näistä oli Maute-ryhmä, jonka olivat perustaneet veljekset Omar ja Abdullah Maute. Veljeksillä oli sukusiteitä MILF-järjestöön, joka on sittemmin pyrkinyt tekemään pesäeroa islamilaisten liikkeiden ääripäihin. Maute-ryhmä alkoi tehdä iskuja vuonna 2013 ja esimerkiksi elokuussa 2016 he vapauttivat 23 vankia hyökkäyksessä Marawin vankilaan. Tammikuussa 2016 ryhmä valtasi Butigin kaupungin, mutta keskushallinnon joukot valtasivat sen takaisin helmikuussa. Matkustaminen Syyriaan oli vaikeutunut merkittävästi vuoden 2016 puoliväliin mennessä, jolloin Isis-järjestön johto alkoi kannustaa kannattajiaan jihadiin Filippiineillä. Kesäkuussa 2016 järjestö julkaisi videon, jossa taistelijoita Indonesiasta, Malesiasta ja Filippiineiltä kehotettiin matkustamaan Syyrian sijaan Filippiineille. Marawin valtausta suunniteltiin ilmeisesti ramadanin ajaksi sen propaganda-arvon takia ja taistelun uskottiin tuovan järjestön riveihin uusia vapaaehtoisia.
Ennen taistelujen alkamista Marawissa oli arviolta 200 000 asukasta. Kaupunki on paikallisten maranaojen uskonnollinen keskus.
Taistelu
thumb|Savua Marawissa Filippiinien ilmavoimien iskun jälkeen kesäkuussa 2017. thumb|Filippiinien armeijan joukkoja. Taistelut Marawissa alkoivat 23. toukokuuta 2017. Filippiinien armeijan joukot toteuttivat Abu Sayyafin johtaja Isnilon Hapilonin vangitsemiseen tähdänneen operaation, jonka epäonnistumisen jälkeen kaupungin kaduilla alkoi liikkua Isis-järjestön lippuja kantaneita asemiehiä. Kapinallisten oli ilmeisesti onnistunut yllättää Filippiinien armeija vastarinnan raivokkuudella ja voimalla. Asemiehet polttivat rakennuksia ja miehittivät kaupungin päätiet ja suurimmat sillat. Asemiehiä oli satoja. Filippiinien asevoimat arvioivat aluksi väärin asemiehiä olevan vain muutama tusina. Venäjällä tuolloin vierailulla ollut Filippiinien presidentti Rodrigo Duterte julisti vielä samana päivänä poikkeustilan Mindanaolle ja palasi seuraavana päivänä Filippiineille.
Filippiinien armeijan tiedottaja Edgar Arevalo kiisti 24. toukokuuta Isis-järjestöllä olevan yhteyksiä kaupungin vallanneisiin asejoukkoihin. Muutamaa päivää myöhemmin viranomaiset uutisoivat kuitenkin uskovansa kaupungissa olevan Isis-järjestöön kuuluvia ulkomaalaisia taistelijoita. Taisteluun tiedetään sittemmin osallistuneen ääri-islamisteja Malesiasta, Indonesiasta ja kauempaa esimerkiksi Saudi-Arabiasta. Asemiehet ottivat panttivankeja ja suorittivat teloituksia, joiden kohteina oli etenkin paikalliset kristityt. Amnesty Internationalin mukaan asemiehet teloittivat vähintään 25 siviiliä ampumalla, tai katkaisemalla näiden kaulan. Suuri valtaosa kaupungin siviiliväestöstä pakeni taistelujen ensimmäisen viikon aikana, mutta Yhdistyneiden kansakuntien mukaan 29. toukokuuta kaupungissa oli loukussa arviolta 2 300 siviiliä. Vielä elokuussa saman määrän arvioitiin olevan noin 300.
Marawissa käydyt taistelut pitkittyivät etenkin sen rakennetun kaupunkiympäristön takia. Monet kaupungin rakennukset on rakennettu teräsbetonista ja etenkin kaupungin keskustan rakennukset oli näin helppo muuttaa linnoituksiksi. Taisteluille tyypillisiä olivat myös kotitekoisten tai epätavallisten aseiden käyttö. Kapinalliset käyttivät esimerkiksi tavallisille kuluttajille suunnattuja pieniä lennokkeja armeijan liikkeiden seuraamiseen. Myös Filippiinien armeija alkoi käyttää lennokkeja omien rajallisten tiedustelukykyjensä tukemiseksi. Isis-järjestön lehti Rumiyah julkaisi kesäkuussa 2017 erikoispainoksen "Jihad Itä-Aasiassa" Taistelua kuvattiin puolustustaisteluna Filippiinejä vastaan ja armeijaa syytettiin esimerkiksi kaupungin kärsimistä tuhoista. Yhdysvaltojen erikoisjoukot tukivat Filippiinien armeijaa, mutta eivät ottaneet osaa varsinaisiin taisteluihin.
Ramadanin lopulla 25. kesäkuuta julistettiin 8 tuntia kestänyt humanitäärinen tauko taisteluihin. Filippiinien korkein oikeus vahvisti Duterten julistaman poikkeustilan 4. heinäkuuta ja Duterte vieraili taistelualueella Marawissa 20. heinäkuuta. Filippiinien armeijan joukot valtasivat Marawin suurmoskeijan 25. elokuuta ja 22. syyskuuta vallattiin Masiun silta. Samaan aikaan kapinallisten hallussa arvioitiin olevan enää 10 hehtaaria itse kaupungin aluetta. 16. lokakuuta armeija uutisoi Isnilon Hapilonin ja Omar Mauten saaneen surmansa taisteluissa. Abdullah Maute oli saanut surmansa ilmaiskussa syyskuussa. Duterte julisti Marawin olevan vapautettu 17. lokakuuta, mutta kuitenkin vielä 23. lokakuuta armeijan joukot valtasivat rakennuksen, jossa kapinallisten sanotaan käyneen viimeisen taistelunsa. Hieman myöhemmin puolustusministeri Delfin Lorenzana ilmoitti Marawin sotilasoperaatioiden loppuneen.
Seuraukset
Marawn taistelu lähensi Filippiinien ja Yhdysvaltojen turvallisuusyhteistyötä. Jotkin Filippiinien armeijan tahot kuvailivat Yhdysvaltojen tukea esimerkiksi tiedustelussa jopa ratkaisevaksi tekijäksi taistelussa. Sotilasyhteistyötä lähennettiin myös Malesian kanssa, jolle radikaali islam muodostaa saman kaltaisen uhan. Taisteluihin armeijan puolella osallistui myös MILF-järjestön taistelijoita ja taistelun toivottiinkin lähentävän hallituksen ja vuosia sitä vastaan taistelleen kapinallisjärjestön välejä ja nopeuttavan mahdollista rauhansopimusta sen ja hallituksen välillä.
Anna-Liisa Kasurinen
Anna-Liisa Kasurinen (o.s. Oksanen, ent. Piipari, s. 8. toukokuuta 1940 Kivijärvi) on suomalainen entinen SDP:n kansanedustaja ja kaksinkertainen ministeri. Kymen läänin vaalipiiriä 1979–1995 edustanut Kasurinen oli kulttuuriministeri 1987–1991 ja ministeri liikenneministeriössä 1990–1991. Presidentin valitsijamies Anna-Liisa Kasurinen oli 1978, 1982 ja 1988. Hän putosi eduskunnasta vuoden 1995 vaaleissa.
Kunnallispolitiikassa Kasurinen oli Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1972–2008 ja kaupunginhallituksen puheenjohtaja 2001–2008. Vuonna 2003 Kasurinen sai kaupunkineuvoksen arvonimen.
Koulutukseltaan Kasurinen on sairaanhoitaja.
Kaarlo Wesala
Kaarlo Wesala (sukunimi vuoteen 1888 Tiitinen; 14. helmikuuta 1856, Vesanto – 3. marraskuuta 1947, Lappi Tl) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Kaarlon vanhemmat olivat torppari Israel Tiitinen (3. maaliskuuta 1834 – 6. helmikuuta 1917) ja Sofia Liimatainen (3. huhtikuuta 1830 – 6. huhtikuuta 1909).
Kaarlon ja hänen ensimmäisen vaimonsa Eriikka Jussilan poika oli sanoittaja, säveltäjä, kirjailija, lehtimies ja keksijä Kaarlo Väinö Valve, taiteilijanimeltään V. Arti. Kaarlon toinen vaimo oli Karoliina Voutilainen (2. tammikuuta 1863 – 10. tammikuuta 1927), jonka kanssa hänellä oli lapset Hilja, Arvo, Alli ja Elli. Hän muutti sukunimensä 1888 Tiitisestä Wesalaksi (nykyisin Vesala) pian sen jälkeen, kun oli avioitunut Karoliinan kanssa 7. elokuuta 1888.
Hän kävi 1874–1876 Leviäisen kaksivuotisen maanviljelyskoulun ja oli pari vuotta tukkipäällikkönä Kuopion lähellä olevan Suovun sahan liikkeessä. Hän oli kesäisin saman sahan tiluksilla "pehtoorina". Hän kävi 1883–1887 Jyväskylän seminaarin ja oli opettajana useilla paikkakunnilla, viimeksi Kuortaneella vuosina 1902–1918. Siellä hän jatkoi jo Tyrväällä 1896 aloittamaansa yksivuotista esiseminaaria. Vuonna 1906 siitä muodostui koko lukuvuoden kestävä oppilaitos, jossa oli noin 100 oppilasta kerrallaan, jotka tulivat sinne eri puolelta Suomea aina Lappia myöten. Vuodessa valmistui keskimäärin 52 opettajaa. Kaarlo oli johtaja ja hänellä oli kaksi päätoimista opettajaa. He saivat valtionapua ja lukukausimaksu oli 40 markkaa. Seminaari toimi noin 20 vuotta ja ennätti kouluttaa noin 3 000 opettajaa.
Kaarlo otti eron opettajan virasta 1918 ja eläkettä nauttien asettui asumaan Kuortaneen kirkon lähelle, mutta johti kiertokouluseminaaria vielä useita vuosia. Jättäessään kaiken opetustoimen 1929 hän tuli olleeksi opettajantoimessa 41 vuotta. Hän oli suorittanut Turun tuomiokapitulissa saarnalupatutkinnon ja oli opettajantoimensa ohessa saarnaajana Tyrvään Sammaljoen kirkossa yhdeksän vuotta. Kuolinpäivänään Kaarlo asui poikansa Arvon kotona Lappi Tl:n pappilassa. Arvo oli puhujamatkalla, mutta hänen vaimonsa Elli hoiti Kaarloa, joka sanoi vieressään olleelle miniälleen: "Jeesuksen Kristuksen veri puhdistaa meidät kaikesta synnistä, minutkin, joka olen syntisistä suurin." Tämän sanottuaan hän kuoli miniänsä käsivarsille.
Otteita kirjasta 'Waikka kokee, eipä hylkää Herra'
Nälkävuosien (1867–1868) aikana kaikki muut perheen jäsenet paitsi isä olivat sairaana. Siitä Kaarlo kirjoittaa seuraavasti:
''Me sairaat vaan yhä makasimme hervottomina, vaikka kesä oli jo lähes puolessa. Kuolema oli ovella. Ijäisyyden kamala pelko valloitti sydämet. Monet kuolonsanomat, joita joka päivä naapurikylistä kuulimme, muistuttivat meille pikaista ijäisyyteen lähtöä. Semmoinen tila saapi sydämet pehmeämään ja jäykänkin mielen taipumaan. Varmaan niin tapahtui äidissäni ja minussa, sillä me rupesimme etsimään "Herran kasvoja" ahkeralla rukouksella ja saimmekin kohta tuta todeksi virren sanat: "Ne kuin Herraa etsivät, Hänelt' he avun löytävät." Minä saavutin ensin semmoisen rauhan sydämelleni, että sen kanssa rohkenin odottaa kuolemata aivan levollisesti ja ilomielellä, niinkuin parasta ystävätä ja hyväntekiätä, joka tekisi lopun elämän surkeudesta ja tuottaisi ijäisen onnen taivaassa. Äidilleni semmoisen rauhan saavuttaminen oli vaikeampi. Hän tahtoi sortua epäuskon alle ja semmoisessa ahdistuksessaan halusi hän pappia, joka toivo myös tuli täytetyksi. Sen perästä oli äitinikin yhtäläisellä tulevaisuuden toivon varmuuden kannalla kuin minäkin, ja me odotimme levollisella mielellä joka päivä kotia pääsemistämme. Vaan aika ei ollutkaan vielä siksi määrätty. Jumala näki viisaudessaan hyväksi auttaa meidät jälleen entiseen terveyteemme.''
Jouduttuaan työttömäksi pehtoorin toimestaan Kaarlo tuli töihin Helsinkiin. Sillä reissullaan hän tuli uskoon. Siitä hän kertoo näin:
''Kun toimitus oli loppunut, läksin varsin kepeillä askeleilla astumaan asunnolleni. Kau'an painanut syntikuormani jäi "ristin juurelle". Jeesus tuntui minusta, kävellessäni katua pitkin, niin rakkaalta ja läheiseltä, että tahdoin häntä oikein ojennetuin käsin koetella ja syleillä. Tunsin hänen todella olevan kanssani, aivan vieressäni, aivan joka puolelta ympäröivän itseäni. Oikein teki mieleni hyppiä ilosta. Häntä kiitin ja ylistin sekä puhelin hänen kanssansa niinkuin jonkun likeisimmän ystäväni kanssa. Tultuani asunnolleni, laskeusin siellä vuoteelleni levolle, mutta uni ei tahtonutkaan tulla silmiini. Ne vaan paloivat ja leimusivat ilosta. Luulin "uskovaisten" elämän olevan aina semmoista ja olin sanomattoman iloinen siitä, että olin senlaisen onnen saavuttanut.''
Kaarlo kertoo siitä, miten hänessä syntyi päätös lukea opettajaksi:
''Paljon asiasta yksninäni tuumailtua, ainoastaan Korkeimman läsnä ollessa, tuli yht'äkkiä halu ruveta pyrkimään lasten opetustoimeen, jos vaan voisin neuvotella itseni seminaariin. Siinä toimessa huomasin parahiten voivani Jumalata palvella ja Hänen rakkautensa tuntoa itsessäni säilyttää, puhellessani pienokaisille taivaallisista asioista, ja yhteydessä sen toimen kanssa saisin laulutaipumuksiani suuremmassa määrässä viljellä. Vaan kun olin aivan köyhä, näytti tuon halun toteuttaminen hyvin epätietoiselta. Ajattelin kumminkin, "ett'ei Jumalalle ole yhtään asiata mahdotonta."''
Koko kirja voidaan lukea täällä: Vaikka kokee, eipä hylkää Herra.
Historian kirjan ensimmäinen painos takavarikoitiin
Kaarlo toimitti kirjan ”Suomen historia kansakouluja varten”, jonka ensimmäinen painos takavarikoitiin kenraalikuvernöörin siitä tekemien huomautusten vuoksi. Mikään lehti ei kerro siitä, mitä huomautettavaa venäläisillä oli, mutta tapauksesta mainitaan monessa lehdessä, mikä on luettavissa Kansalliskirjaston digitoidusta arkistosta.
Tampereen Uutisissa oli 15.03.1895 sivulla kolme uutinen otsikolla: "Kansakoulunopettaja K. Wesalan historian kirja." Siinä on kirjoitettu näin: "Niitten muistutusten johdosta, jotka kenraalikuvernööri teki kansakoulunopettaja K. Wesalan toimittamaa ”Suomen historian oppikirjaa” vastaan, jonka Porvoon painoasiamies, pastori B.A. Reinholm oli hyväksynyt, on mainittu painoasiamies erotettu virastaan kolmeksi kuukaudeksi."
Uusimaa kirjoitti asiasta 16.04.1895 sivulla kaksi otsikolla "Painoylihallitus eroaa". Kirjoituksessa sanotaan mm. näin: "Eron syytä ei täysin tunneta. Asiasta kirjoittaa Åbo Tidningin Helsingin kirjeenvaihtaja seuraavaa: – Seikka joka siihen lie vaikuttanut, lienee Wesalan paljon puhutun historiallisen oppikirjan synnyttämä selkkaus."
Uusimaa kirjoitti kirjan takavarikoinnista samassa lehdessä (16.04.1895) kuin edellinen uutinen sivulla kaksi otsikolla "Wesalan historianoppikirjan kohtalo." Kirjoituksessa sanotaan: "Painoylihallituksen määräyksestä otti Porvoon painoasiamies tänään kirjankustantaja W. Söderströmiltä takavarikkoon kaikki ensimmäisen painoksen jälellä olevat kappaleet. Uusi korjattu painos ilmestyy kuitenkin muutamain päiväin kuluttua".
Mikkeli –lehti 31.07.1895 sivulla kolme otsikolla "Etsitty kirja". Kirjoituksessa sanotaan: "Poliisivoimalla etsitään maaseuduillakin ruununvoutien käskystä Wesalan Suomen historiaa. Niin ovat poliisikonstaapelit käyneet sitä kysymässä kansakoulujen esimiehiltä ja opettajilta; millä menestyksellä, on meille tuntematonta sanoo U.S:o."
Muistelmat
Kaarlo kirjoitti muistelmansa 14.09.1935, mutta niitä ei ole julkaistu kirjana. Sukulaiset ovat muuttaneet käsikirjoituksen pdf-tiedostoksi 26.12.2010, joka nyt on kaikkien luettavissa. Kertoessaan omista kokemuksistaan hän myös kertoo aikansa ilmiöistä, mikä antaa hänen muistelmilleen yleistä kiinnostavuutta. Hän kertoo monista 1800-luvun lopun asioista: raipparangaistuksesta, savupirtistä, pohjois-savolaisista häistä, herännäisyydestä, suuresta nälkävuodesta 1867–1868, maatalous- ja tukkilaisasioista, kirjansitomistyöstä, Jyväskylän seminaarista, kansakoulun alkuajoista ja opettajan työstä.
Lähteet
1. Alakansakoulunopettajien valmistuksen kehitys Suomessa vuosina 1866–1939
2. Suomen kirjailijat tietokanta
3. Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia – Kaarlo Wesala
Kalamariá
Kalamariá on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Καλαμαριάς, Dímos Kalamariás), joka sijaitsee Thessalonikin alueyksikössä Keski-Makedonian alueella. Kaupungin ja kunnan pinta-ala on 6,40 neliökilometriä ja väkiluku 91 279 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|Näkymä Kalamarián [[Mikró Émvolon eli Karampournákin niemeltä Thessalonikin keskustan suuntaan.]] Kalamariá on Kreikan kymmenenneksi suurin kaupunki. Se kuuluu Thessalonikin metropolialueeseen ja sijaitsee Thermaïkóslahden rannalla Thessalonikin kaakkoispuolella. Osa kaupungista sijaitsee Mikró Émvolon eli Karampournákin niemellä.
Kaupungissa sijaitsevat Thessalonikin metron asemat Kalamariá, Aretsoú, Néa Kríni ja Míkra.
Johannes Häyhä
Johannes Häyhä (17. kesäkuuta 1839 Rautjärvi – 23. maaliskuuta 1913 Rautjärvi) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä H-ä, J.H-ä ja -yhä. Häyhä keräsi itäsuomalaista kansanperinnettä ja julkaisi sitä useissa teoksissaan.
Elämä
Häyhän vanhemmat olivat talollinen Johannes Häyhä ja Maria Pajari. Häyhä kasvoi lähes 50 hengen suurperheessä ja pääsi käymään Ilmeen hovin omistajan everstiluutnantti Tavastin myötävaikutuksella Viipurin rahvaankoulun. Hän toimi opettajana ensin Tervajoella 1855–1860 ja sitten Viipurin rahvaankoulussa (myöhemmin kansakoulu) 1861–1889. Jyväskylän seminaarissa hän kävi harjoittelemassa vuonna 1873. Häyhä oli myös Viipurin lukusalin hoitaja 1883–1889, kuukausilehti Ilmiön toimittaja 1881 ja Viipurin Kansallisseuran esimies 1887. Vuodesta 1890 hän toimi maanviljelijänä Rautjärvellä ja oli Rautjärven kuntakokouksen esimies 1890–1892. Johannes Häyhän muistopatsas sijaitsee Rautjärven kirkon edessä. Sen on pystyttänyt 17. kesäkuuta 1989 Häyhän sukuseura.
Johannes Häyhä oli kirjailija, joka keräsi eteläkarjalaista kansanperinnettä ja julkaisi keräämänsä aineiston pohjalta lukuisia teoksia. Kirjat ovat rikas kuvaus Häyhän kotiseudun elämästä sellaisena kuin sitä elettiin 1700- ja 1800-luvuilla. Häyhän teokset otettiin aikoinaan suurella innostuksella vastaan. Kuvauksissa viehätti sekä kansanperinne että juonellinen kaunokirjallinen ilmaisu.
Häyhän ensimmäinen puoliso vuodesta 1866 oli Anna Josefina Keirio (k. 1867) ja toinen vuodesta 1868 Anna Häyhä (k. 1932).
Georgia State Capitol
Georgia State Capitol on hallintorakennus Atlantassa, Yhdysvaltain Georgiassa. Rakennuksessa toimii Georgian hallitus ja parlamentti. Se on ollut listattuna Yhdysvaltain historiallisten kohteiden kansallisrekisterissä vuodesta 1971 lähtien. Rakennus valmistui vuonna 1889 arkkitehtitoimisto Edbrooke & Burnhamin suunnittelemana. Se edustaa arkkitehtoniselta tyylisuunnaltaan uusrenessanssia sekä uusklassismia.
Oreochloa
Oreochloa on Euroopassa esiintyvä heinäsuku. Suvussa on neljä lajia monivuotisia mätästäviä heiniä, jotka kasvavat 5–40 senttimetriä korkeiksi. Ne ovat läheistä sukua lupikoille. Oreochloa esiintyy Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoissa, pääosin Ranskassa ja Espanjassa. Oreochloa disticha on laajimmalle levinnyt ja sitä esiintyy Länsi-Euroopasta Itä-Eurooppaan, Puolaan, Ukrainaan ja Romaniaan.
Saksan Grand Prix 1967
Saksan Grand Prix 1967 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 6. elokuuta 1967 Nürburgringin radalla. Kilpailun voitti Denny Hulme, jolle voitto oli kauden toinen.
Nesselsdorfer Wagenbau
200px|right Nesselsdorfer Wagenbau (NW) oli itävaltaunkarilainen, aluksi hevosajoneuvojen valmistukseen erikoistunut yritys, josta kasvoi myöhemmin merkittävä autonvalmistaja. Nykyään yritys tunnetaan nimellä Tatra.
Hevosajoneuvot
thumb|200px|left|[[Ignác Šustala, 1822 - 1891.]] Yrityksen perusti Ignác Šustala Nesselsdorfin kaupungissa vuonna 1850. Šustala aloitti toiminnan kotitalonsa läheisyydessä kahden palkatun työntekijän voimin. Vuonna 1852 Olomoucin paikallishallinnolta heltisi lupa laajentamiseen ja tuotanto siirtyi väliaikaisesti Šustalan vuokraamaan rakennukseen. Seuraavana vuonna Nesselsdorfissa valmistui sarjatuotannon mahdollistanut uusi tehdasrakennus.
Ahto Sippola
Elämä ja teot
Sippolan vanhemmat olivat maanviljelijä, metallinkaivertaja ja Suomen ensimmäisen nuorisoseuran perustaja Matti Sippola (1848–1908) ja Maria Josefina Silverberg (1856–1917). Perheessä oli 12 lasta. Sippolan veljiä olivat opettaja William Sippola, rakennusmestari Veikko Sippola, jääkärikapteeni Vilkas Sippola, jääkärivänrikki Aarne Sippola ja jääkärivänrikki Urho Sippola.
Nesselsdorfer Wagenbau
Hevosajoneuvot
Vuonna 1854 yritykseen sulautettiin Adolf Raškan keramiikkatehdas. Kolmanneksi yhtiökumppaniksi tuli Karel Mosler, joka vastasi yrityksen talousasioista. Toiminta kasvoi ja laajeni paria vuotta myöhemmin Lvoviin.
Ahto Sippola
Elämä ja teot
Sippola toimi rakennusmestarina Helsingissä ja rakennutti muun muassa 1912 valmistuneen As. Oy Wecksellintie 6:n jugendtyylisen asuinkerrostalon jonka suunnitteli arkkitehti Max Frelander. Sippola osallistui ensimmäisen maailmansodan aikana suojeluskuntien perustamiseen Etelä-Pohjanmaalla ja toimi jääkärivärvärinä. Hän osallistui 7. heinäkuuta 1917 pidettyyn Ylistaron kokoukseen jossa ensimmäisen kerran esitettiin julkisesti vaatimus Suomen julistamisesta itsenäiseksi. Kokouksessa Ahto Sippola ja Matti Malkamäki valittiin lähetystöön joka esitti Helsingissä Tokoin senaatille vaatimuksen että senaatin ja eduskunnan olisi julistettava maa itsenäiseksi ja hankittava ulkovalloilta tunnustus itsenäisyydelle. Sippola näytteli huomattavaa osaa valkoisten valmisteluissa syksyllä 1917 Etelä-Pohjanmaalla ja hän vaikutti myös Vimpelin sotakoulun perustamiseen. 14. marraskuuta 1917 Lapualla pidetyssä kokouksessa hänet valittiin Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntien keskushallinnon jäseneksi.
Suomen sisällissodan alkuvaiheessa Sippola johti venäläisten joukkojen aseistariisumista Ylistarossa. Hän oli sitten valkoisten esikunnassa ja aikoi lähteä Savon rintamalle mutta muutti sitten Pieksämäellä mieltään ja liittyi Vienan Karjalaan lähetettyyn Malmin retkikuntaan komppanianpäällikkönä. Sippola osallistui retkikunnan epäonnistuneeseen Vienan Kemin valloitusyritykseen. Hän ampui Usmanan kylässä kaksi vangiksi saatua suomalaista punaista niin että ammuttujen ruumiit putosivat joen rantatörmältä Usmanankoskeen. Retkikunnan päällikkö ratsumestari C. W. Malm moitti Sippolaa siitä että vangit oli ammuttu ilman että heitä olisi kuulusteltu. Vienan Kemin valtausyritys epäonnistui ja Sippola menetti myös miestensä luottamuksen. Oman kertomansa mukaan Sippola erosi taistelun jälkeen retkikunnasta ja palasi Suomeen, retkikunnan johtaja Malmin mukaan hän kuitenkin syyllistyi rintamakarkuruuteen poistuessaan ilman lupaa. Raportissaan Mannerheimille Malm piti Sippolaa täysin sopimattomana komppanianpäälliköksi.
Nesselsdorfer Wagenbau
Hevosajoneuvot
Vuonna 1858 Šustalan yrityksen nimeksi tuli Schustala & Co. ja samalla siitä tuli pörssiyhtiö. Yrityksen tuotekirjo oli sangen monipuolinen, sillä vuonna 1863 se patentoi uudenlaisen krinoliiniverkon. Vuonna 1864 perustettiin toinen sivutoimipiste Ratiboriin Preussin puoleiseen Sleesiaan. Yrityksen tuotteiden laadukkuudesta kertoo se, että Preussin prinssi Friedrich Karl nimesi sen hovitoimittajaksi. Toimintaa laajennettiin Breslauhun 1872 ja seuraavana vuonna Wieniin, jossa samana vuonna olleessa näyttelyssä yritys voitti ensimmäisen palkinnon tuotteidensa edistyksellisyyden tähden. 1876 perustettiin toimipiste myös Prahaan.
Ahto Sippola
Elämä ja teot
Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi Sippolan 9. marraskuuta 1932 kirjailija Claes de Pontin kuoleman aiheuttaneesta pahoinpitelystä vuoden ja kuuden kuukauden kuritushuonerangaistukseen. Sippola oli 30. heinäkuuta 1932 Pohjois-Esplanadinkatu 37:ssä sijainneessa Riikonen & K:ni nimisen liikkeen huoneistossa lyönyt de Pontia nyrkillä kaksi kertaa alaleukaan sillä seurauksella että de Pont oli kuollut vammoihinsa 15. elokuuta. Huoneistossa oli ollut useampia henkilöitä nauttimassa väkijuomia.
Nesselsdorfer Wagenbau
Hevosajoneuvot
Adolf Raška jätti yrityksen 1878 terveyssyistä ja kuoli pian tämän jälkeen. Šustalan pojat Adolf ja Jan liittyivät osakkaiksi. Yritys joutui lyhyeksi aikaa taloudellisiin vaikeuksiin. Tuotteiden menestys kuitenkin jatkui, sillä se voitti ensimmäisen palkinnon Pariisin maailmannäyttelyssä. Toimintaa laajennettiin jälleen 1880, tällä kertaa Berliiniin. Samana vuonna yritys sai kultamitalin Melbournen maailmannäyttelyssä Australiassa.
Raideliikennekalusto
thumb|200px|right|NW:n valmistama [[raitiovaunu vuodelta 1912.]] Vuonna 1881 uuden Studenka - Štramberk -rautatien rakennustyöt saatiin valmiiksi. Liikenne alkoi 18. joulukuuta. Vuonna 1882 yritys sai ensimmäisen kuljetuskäyttöön tarkoitetun raideliikennekaluston tilauksen. Uutta liiketoiminta-aluetta kehitettiin seuraavina vuosina; vuonna 1887 valmistuivat takomon ja kokoonpanohallin laajennukset. Kokoonpanohallin hevosvaunujen valmistukseen tarkoitetut puusepänverstaat muutettiin raideliikennekaluston tuotantoon sopiviksi. Uudet toimipisteet perustettiin ja Czernowitziin Bukovinaan ja Kiovaan Venäjän keisarikuntaan. Henkilökuljetuskäyttöön tarkoitettujen rautatievankkurien valmistus alkoi 1887.
Ahto Sippola
Elämä ja teot
Sippola on suunnitellut 1916 valmistuneen Ylistaron säästöpankin talon joka on nykyisin perinne- ja monitoimitalona.
Ahto Sippola oli naimisissa Aune Neoviuksen kanssa. Heidän poikansa oli työnjohtaja, isännöitsijä, luutnantti ja Mannerheim-ristin ritari Ahto Kullervo Kaj Sippola joka kaatui jatkosodan lopulla kesäkuussa 1944 Siiranmäessä.
Nesselsdorfer Wagenbau
Autonvalmistus
Itävaltalainen tekstiilitehtailija ja moottoriurheilun ystävä, paroni Theodor von Liebieg, sai suostuteltua Fischerin aloittamaan oman autoprojektin. Vuonna 1897 yritys hankki kaksisylinterisen Benzin tarkastelua varten. Insinöörit Edmund Rumpler ja Karl Sage, tehdaspäällikkö Leopold Svitak sekä pääjohtaja Fischer itse laativat kattavan analyysin auton rakenteesta. Tuolloin 19-vuotias raideliikennepuolella työskennellyt tekniikan opiskelija Hans Ledwinka oli erittäin kiinnostunut hankkeesta, ja pääsi osallistumaan prototyypin laadintaan.
Präsident
thumb|230px|right|[[NW Präsident (replika).]] Benzin pohjalta suunniteltiin ensimmäinen oma automalli, Präsident. Autossa oli vesijäähdytetty kaksisylinterinen moottori joka oli sijoitettu taakse, ja voimansiirrossa hihnaveto. Auto sai hyvän vastaanoton Wienissä järjestetyssä esittelyssä, ja sen perusteella päätettiin rakentaa kymmenen autoa lisää, tosin muutamin parannuksin. Tässä vaiheessa Rumpler ja Sage jättivät yrityksen, ja projekti jäi käytännössä yksin Ledwinkan harteille. Hän suoriutui tehtävästä, ja kaavaillut kymmenen autoa saatiin valmistettua ja toimitettua eteenpäin. Tämän jälkeen Ledwinka käytännössä johti NW:n autonvalmistusta.
NW A - L
Vuonna 1900 esiteltyä NW A:ta voidaan pitää ensimmäisenä NW:n oman suunnittelun tuloksena. Moottori oli sijoitettu taakse ja se kehitti 9 hevosvoimaa. 1902 tätä seurasi keskimoottorinen, 12-hevosvoimainen NW B. Pian tämän jälkeen Ledwinka kuitenkin siirtyi toisen työnantajan palvelukseen. Sen jälkeen esitellyt mallit C, D, E ja F eivät loistaneet laadullaan. Yritys sai runsaasti kiukkuista asiakaspalautetta ja myynti laski. Ongelmia ratkomaan palkattiin insinöörit Kronfeld ja Lang. Kronfeld suunnitteli mallin J ja Lang mallin L. Autot olivat raskaita ja alitehoisia, joten kumpikin suunnittelija sai lähteä.
NW S - U
thumb|250px|right|NW T -[[paloauto ja -avoauto.]] Ledwinka onnistuttiin houkuttelemaan takaisin vuonna 1905 ja hänestä tuli virallisesti NW:n autonvalmistusosaston johtaja. Hän totesi J- ja L-mallit kehityskelvottomiksi, ja ensi töikseen hän päätti aloittaa kokonaan uuden projektin puhtaalta pöydältä. Suunnittelu tapahtui salassa Fischeriltä, joka näki tuloksen vasta kun ensimmäinen prototyyppi, NW S, oli valmistunut. Auton 30-hevosvoimaisessa moottorissa oli edistyksellisesti kannen yläpuolinen nokka-akseli ja puolipallon muotoiset palotilat. Aikansa harkittuaan Fischer hyväksyi auton tuotantoon. Ensimmäiset sarjatuotantomallit valmistuivat 1909. NW:n automyynti lähti jälleen nousuun.
Yrityksen tuotanto kasvoi tasaisesti lukuun ottamatta vuonna 1912 koetellutta viiden kuukauden lakkoa. Vuonna 1914 S-mallin korvasi tämän pohjalta kehitellyt nelisylinterinen NW T ja kuusisylinterinen NW U.
Tuotannon kasvu
Vuoteen 1915 mennessä autontuotanto oli paisunut sen verran että toiminnan laajentamiseksi tarvittiin uusia investointeja. Investointivarauksen saamisessa ei ollut ongelmaa, sillä Fischer oli ollut erittäin tyytyväinen myynnin kehitykseen ja Ledwinkan työhön. Kolme vuotta aikaisemmin tapahtunut lakko oli kuitenkin johtanut kiristyneisiin väleihin henkilöstöryhmien kesken, ja Fischer päätti vetäytyä eläkkeelle. Tilalle nousi Erhard Kobel, joka päättikin käyttää autonvalmistuksen kehittämiseen varatut rahat raideliikennepuolelle. Tästä turhautunut Ledwinka vaihtoi jälleen työpaikkaa, ja siirtyi tällä kertaa Steyrin palvelukseen.
Ensimmäinen maailmansota
Seuraavina vuosina maailmansodan aikana yrityksessä keskityttiin kuorma-autojen valmistukseen muun muassa Itävalta-Unkarin armeijalle. Vuosina 1914 - 1917 NW myi armeijalle 663 kappaletta TL-2- ja TL-4-kuorma-autoja ja 100 T- ja U-mallin henkilöautoa. Myöhemmin toimitetuista määristä ei ole tietoa, mutta määrät vähenivät sodan loppua kohti.
Tšekkoslovakian itsenäistyttyä 28. lokakuuta 1918 maan armeija tilasi heti uusia kulkuneuvoja. Ensimmäiset kolme TL-4-kuorma-autoa toimitettiin jo 12. marraskuuta. Myös joitain TL-2- ja U-yksilöitä toimitettiin.
Tatraksi
Yritys avasi uuden pääkonttorin Prahassa, sillä vanha oli jäänyt rajan taakse Wieniin. Vuonna 1919 NW:n johdossa oli alettu miettiä uutta nimeä yritykselle, sillä saksankielistä nimeä ei pidetty sopivana juuri itsenäistyneessä ja kansallismielisessä Tšekkoslovakiassa. Autojen nimeksi esitettiin Nesselsdorfin tšekinkielistä nimeä Kopřivnice, mutta ajatus ei saanut kannatusta. Sattumalta samaan aikaan U-mallilla suoritettiin testejä Ylä-Tatran vuoristossa. Paikalliset asukkaat ihailivat autoa ja kertoivat kuljettajille pitävänsä sitä juuri sopivana Tatravuoristoon. Tämän innoittamana autojen merkiksi päätettiin muuttaa Tatra. Emoyhtiön nimeksi tuli Kopřivnická Vozovka. Muutos pantiin toimeen vuoden 1920 alusta.
Bartınin maakunta
thumb|280px|Bartınin maakunta Turkissa. Bartınin maakunta on pieni maakunta Turkissa Mustanmeren rannalla. Maakunnan pääkaupunki on Bartın. Vuoden 2015 lopussa arvioitu väkiluku oli 190 708.
Vetokone
pienoiskuva|Höyrykäyttöisten vetokoneiden työnäytös pienoiskuva|Vuonna 1916 rakennettu [[Fowler|John Fowler & Co. -höyrytraktori.]]
Armstrong Whitworth Whitley
thumb|Armstrong Whitworth Whitley Armstrong Whitworth A.W.38 Whitley oli Armstrong Whitworth Aircraft Companyn valmistama brittiläinen kaksimoottorinen keskiraskas pommikone, jossa oli viiden hengen miehistö. Konetta valmistettiin vuosien 1936–1942 välillä 1 814 kappaletta. Kone poistui ensilinjan pommituskäytöstä huhtikuussa 1942.
Vetokone
Vetokone tai maantieveturi tarkoittaa omavoimaisesti liikkuvaa höyrykonetta, joita käytettiin raskaiden kuormien siirtämiseen maanteitse, peltojen kyntämiseen tai voiman tuottamiseen halutussa kohteessa. Lisäksi vetokoneita on muutamissa tapauksissa käytetty matkustajien kuljetukseen kaupungeissa. Vetokoneet olivat yleisimmin käytössä 1800-luvulta polttomoottorin yleistymiseen saakka 1900-luvun alkupuolella.
Armstrong Whitworth Whitley
Taustaa
Whitley suunniteltiin spesifikaatioon B.3/34 korvaamaan 1920-luvulla suunnitellut tyypit Fairey Hendon, Vickers Virginia ja Handley Page Heyford. Kone sai Whitley-nimensä erään Coventryn esikaupungin mukaan, jossa Armstrong Whitworthin tehdas sijaitsi. Kone tarkoitettiin alusta lähtien yöpommittajaksi.
Vetokone
Pyörillä varustettua höyrykonetta nimitetään yleisesti lokomobiiliksi. Vetokone mielletäänkin erääksi lokomobiilityypiksi, mutta on erotettu itsenäisesti liikkumaan kykenemättömästä tavallisesta lokomobiilista liikuntakykynsä vuoksi. Tavalliset lokomobiilit, joita siirettiin pyöriensä varassa eri paikkoihin hevosten vetäminä, olivat aikanaan vetokoneita huomattavasti yleisempiä.
Armstrong Whitworth Whitley
Palveluksessa
Konetyyppi toimi Handley Page Hampdenin ja Vickers Wellingtonin rinnalla Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien pommituslennostojen runkona toisen maailmansodan alussa.
Vetokone
Nimen alkuperä
Vetokoneiden yleisnimitys on useissa kielissä vastaavanlainen: saksaksi Zugmaschine ja englanniksi traction engine. Samaa alkuperää on latinan sanasta trahere juontuva traktori. Useimmat vetokoneet olivatkin käytännössä höyrytraktoreita ja nykyisten traktorien edeltäjiä. Maantiekäytössä olleita laitteita kutsuttiin termillä road locomotive eli maantieveturi. Tällä pyrittiin erottamaan nämä laitteet rautatiekäytössä olleista junanvetureista (locomotive), varsinkin kun molempien käyttövoimana oli höyrykone.
Armstrong Whitworth Whitley
Palveluksessa
Whitley Mk I tuli ensimmäisenä palvelukseen 9. Maaliskuuta 1937 RAF Dishforth- yksikössä, missä se korvasi Handley-Page Heyford- koneet. RAF Leconfield -yksikön laivueet 51 ja 58 seurasivat. Näiden laivueiden 10 konetta pudottivat lentolehtisiä Bremeniin, Hampuriin ja Ruhrin alueelle 3. Syyskuuta 1939. Elokuun 25. päivä 1940 tehtiin hyökkäys Berliiniin. Italian julistettua sodan 36 konetta hyökkäsi Torinoon ja Genovaan 11. Kesäkuuta 1940. Huonon sään ja moottorivikojen vuoksi 13 konetta pääsi kohteisiin. Koneesta tehtiin useita versioita ja sen varustelua paranneltiin, mutta se todettiin hitaaksi ja pommittajana vanhentuneeksi ja se poistui pommitustehtävistä Huhtikuussa 1942.
Vetokone
Nimen alkuperä
Maantiellä liikkuvaa vetokonetta kutsuttiin englannin kielessä myös nimillä road tractor tai prime mover. Nämä nimitykset ovat yhä käytössä brittienglannissa ja tarkoittavat nykyään puoliperävaunun vetämiseen tarkoitettua ajoneuvoa eli rekkaveturia. Myös termi ballast tractor tarkoittaa raskaiden kuljetusten vetämiseen tai työntämiseen tarkoitettua ajoneuvoa, joka ei varsinaisesti kanna taakkaa. Saksan kielessä termi Zugmaschine tarkoittaa vastaavalla tavalla traktorimaista vetokonetta, raskaiden kuljetusten vetoautoa tai rekkaveturia.
Armstrong Whitworth Whitley
Palveluksessa
31 konetta osallistui operatiivisesta koulutusyksiköstä sekä maalinhinaus- ja ammuntakoulutusyksiköistä ns. 1000 koneen hyökkäykseen Kölniin yöllä 30. Toukokuuta 1942. Kolmen varsinaisesti palveluksessa olleen laivueen osallistuminen peruuntui koska ne siirrettiin rannikkolennostoon. Eniten valmistettu versio oli Whitley Mk V, mihin myös rannikkolennoston meripartiointiin ja sukellusvenetorjuntaan muokattu, ASV Mk II -tutkalla varustettu Mk VII perustui. Tämä oli samalla Whitleyn viimeinen tuotantoversio.
Vetokone
Kyntökone
Raskaina ja kömpelöinä laitteina vetokoneet soveltuivat varsin huonosti kyntökoneiksi eurooppalaisiin ja suomalaisiin olosuhteisiin, koska palstat olivat pieniä ja maaperä usein pehmeää. Yleisimmin koneet olivatkin kytkettynä liean päähän eli ne toimivat paikallisvoiman lähteinä, käyttäen ulkopuolisen vauhtipyöränsä ja hihnan avulla maatalouden koneita.
Armstrong Whitworth Whitley
Palveluksessa
Whitleyn käyttö jatkui koulutuskäytössä ja sitä käytettiin agenttien pudotuksessa miehitetyille alueille. Kone toimi myös maahanlaskujoukkojen koulutuksessa, koulutusliitokoneiden hinaajana sekä joukkojen operaatioissa. Kuuluisa on Brunevalin tutka-asemalle tehty isku, jossa liittoutuneet saivat haltuunsa natsi-Saksan Würzburg-tutkan keskeisiä osia.
Tšerkessia
Tšerkessia on historiallis-maantieteellinen alue Kaukasiassa. Alueen nimi viittaa sen historiallisiin asukkaisiin tšerkesseihin, jotka ovat nykyisin vain pieni vähemmistö alueella; suurin osa muutti Turkkiin ja Lähi-itään 1800-luvun lopulla Venäjän kukistaessa alueen liikehdinnän. Nykyisin Tšerkessialla tarkoitetaan lähinnä Karatšai-Tšerkessiaa, Adygeiaa ja Kabardi-Balkariaa.
Vetokone
Kyntökone
Toinen käyttötapa oli höyryauralaitos. Järjestelmässä käytettiin kahta vinssillä varustettua vetokonetta, jotka sijoitettiin pellon laidalle. Koneiden välissä oli ohjattava paluuaura, jota höyrytraktorit vetelivät edestakaisin vinsseillään. Työn edetessä traktorit siirtyivät eteenpäin, kunnes lohko oli kynnetty. 1-konejärjestelmässä käytettiin taittopyörällä varustettua ankkurivaunua ja yhtä höyrykonetta, eli systeemi toimi hiihtohissin tavoin. Menetelmiä kokeiltiin Amerikassakin, mutta niitä pidettiin kalliina ja monimutkaisina. Systeemi sai siellä kutsumanimen English Cable.
Armstrong Whitworth Whitley
Palveluksessa
15 Whitley-konetta muunnettiin aseistamattomiksi rahtiversioksi ja ne siirrettiin British Overseas Aircraft Companyn nimiin. Koneita osallistui mm. Maltan huoltolentoihin toimien Gibraltarilta.
Vetokone
Kyntökone
Pohjois-Amerikan kovapohjaiset tasankoalueet mahdollistivat täysin toisentyyppisten koneiden käytön, ja siellä höyrytraktoreista kehittyi suurikoisia työkoneita. Tällaisista kertoo esimerkiksi artikkeli Reeves & Co.
Armstrong Whitworth Whitley
Palveluksessa
Konetyypin seuraajaksi kehitelty Armstrong Whitworth Albemarle ei ollut niin onnistunut kuin Whitley. Albemarle tosin kuljetus- ja hinauskoneen roolissa oli onnistunut paikkansa täyttämään.
Vetokone
Höyryjyrä
Höyryjyrä on eräs vetokoneen muoto, jota käytettiin tienrakennuksessa tienpinnan tasoittamiseen. Se on nykyisen tiejyrän edeltäjä.
Winha (moottorikelkka)
Winha oli suomalainen moottorikelkkamerkki, jota valmistettiin 1970- ja 1980-luvuilla.
Vetokone
Maantieveturi
Maantieveturit olivat maatalouskäyttöön tarkoitettuja vetokoneita raskaampia. Ne oli suunniteltu tieliikenteeseen ja varustettu muun muassa jousituksella ja suurella vesisäiliöllä. Näin ollen niillä saatettiin kulkea pysähtymättä pitempiä matkoja kuin tavallisilla vetokoneilla. Maantievetureita käytettiin raskaiden kuormien kuljetukseen maanteillä sekä joskus myös matkustajien kuljetukseen niin maanteillä kuin kaupungeissa.
Winha (moottorikelkka)
Winha-kelkkojen valmistuksen aloitti Wihuri-Yhtymän Teijon tehtaat Perniössä vuonna 1969. Valmistus siirtyi vuonna 1973 Rovaniemelle perustetulle uudelle yhtiölle Polar Metal Plast Oy:lle, joka meni konkurssiin vuonna 1978. Valmet siirsi tytäryhtiönsä Velsa Oy:n harjoittaman Lynx-merkkisten kelkkojensa valmistuksen Kurikasta Rovaniemelle Polar Metal Plastin entisiin tiloihin ja jatkoi siellä myös Winha-merkkisten kelkkojen valmistusta vuoteen 1984.
Armstrong Whitworth Whitley
Versioita
Sodan alkuvaiheen pommittajien päiväkäytössä kärsittyjen tappioiden jälkeen tilalle asennettiin hydraulisesti toimivat, mikä kuitenkin vaati myös moottorien vaihdon tehokkaampiin.
thumb|Armstrong-Whitworth Whitley Mk. V lennossa, kuva etualalta
Winha (moottorikelkka)
Valmetin 1980-luvulla luoma Rovaniemen tuotantolaitos on ollut pohjana nykyiselle BRP Finland Oy:n moottorikelkka- ja mönkijätehtaalle Rovaniemellä.
Armstrong Whitworth Whitley
Tekniset tiedot Mk V
Koneen ulkonäkö on tunnusomainen johtuen pommittajan kuvun kulmikkaasta muotoilusta sekä peräsimien sijoittelusta jossa sivuvakaimet näyttävät ”lepäävän” korkeusperäsinten päällä.
Winha (moottorikelkka)
Winhoissa käytettiin muun muassa Kohler, MAG, Rotax ja Sachs -merkkisiä moottoreita. MAG -moottorit olivat Kohlerin Sveitsissä valmistettuja versioita. Ensimmäisissä Winha 500 -prototyypeissä oli Valmetin valmistama moottori. 70-luvun malleissa telamaton leveys pystyttiin usein päättelemään mallinumeron perusteella. Mikäli mallinumero alkoi 3:lla, telamatto oli 380 mm leveä. Mikäli mallinumero alkoi 5:llä, telamatto oli 500 mm leveä. Poikkeuksena on ainakin kaksitelainen Winha 80 ja Winha Grizzly, joka on käytännössä Aktiv Grizzly. Useat Winhan alkuvuosien mallit oli varustettu kahdella ajovalolla.
Loppuaikojen Winha -mallit olivat usein teknisesti yhteneviä Lynx -moottorikelkkojen kanssa (esimerkiksi Winha 520 ja Lynx 520). Winha -nimellä on myyty myös muun muassa ruotsalaisen Aktiv -moottorikelkkatehtaan kokoamia Arctic-Catin malleja ja Aktivin omia malleja. 80 -luvun alussa markkinoille tulleita Lynx GL 3300, GL 3900 ja GLX -malleja valmistettiin lähes samanlaisina myös Winhan nimellä vuoteen 1983 asti.
Severi Seppänen
Severi Edvard Seppänen (28. maaliskuuta 1917 Pietari – 17. maaliskuuta 1982 ) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli usean operetti- ja laulunäytelmän pääroolin ja teki lukuisia elokuva-, televisio- ja radiorooleja.
Ura
Severi Seppäsen vanhemmat olivat puuseppämestari Johan Henrik Seppänen ja Maria Prosevitz. Hän opiskeli Viipurin, Jyväskylän ja Hämeenlinnan musiikkiopistoissa. Seppänen oli mukana Rosi Rinteen kiertueella 1945–1946, mitä seurasi liuta teatterikiinnityksiä: Jyväskylän Työväen Teatteri 1946–1948, Lahden kaupunginteatteri 1948–1949, Helsingin Ympäristöteatteri 1949–1951, Jyväskylän Työväen Teatteri 1951–1955 ja Hämeenlinnan kaupunginteatteri 1955–1957. Vuodesta 1957 alkaen Seppänen työskenteli vapaana taiteilijana. Hän näytteli muun muassa Teatteri Jurkassa. Vuodesta 1968 hän työskenteli Radioteatterin järjestäjänä.
Seppäsen näyttämötehtäviä olivat muun muassa Lingleyn rooli näytelmässä Yli ulapan ja marsalkan rooli Victorien Sardoun komediassa Rouva Suorasuu. Aleksis Kiven klassikkoromaaniin perustuvassa näytelmässä Seitsemän veljestä Seppänen tulkitsi Aapon osan. Serpin epookkikomediassa Katupeilin takana Seppäsellä oli huikentelevaisen Jalle-sedän rooli. William Shakespearen tragediassa Hamlet hän näytteli Rosencranzia.
Severi Seppänen näytteli noin 40 fiktio- ja dokumenttielokuvassa 1950- ja 1960-luvuilla. Hänen roolinsa olivat enimmäkseen sivuosia ja noin puolet niistä jäi kreditoimatta. Vuonna 1956 Seppänen näytteli lääkärin roolin Matti Kassilan palkitussa draamassa Elokuu. Vuonna 1959 hän näytteli rakennusmestari Sartimon roolin Yrjö Nortan rikoselokuvassa Kolmas laukaus. Kassilan rikoselokuvassa Kaasua, komisario Palmu! (1961) Seppäsellä oli hovimestarin rooli. Valentin Vaalan viimeisessä näytelmäelokuvassa Totuus on armoton (1963) Seppäsellä oli nuohooja Lehtimäen rooli.
Sirkka Metsäsaaren ohjaamassa ja Teatteri Jurkan esittämässä tragikomediassa Prinssi Maxie Seppänen näytteli nimiroolin. Näytelmä esitettiin Mainos-TV:n Aitiopaikalla lokakuussa 1966.
Seppäsellä oli kreditoimaton rooli uhtualaisena Suomen ensimmäisessä kokoillan värielokuvassa Juha (1956). Hän näytteli kreditoimattomana myös elokuvissa Kaunis Kaarina (1955), Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959) ja Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962). Liana Kaarinan tähdittämässä eroottisessa trillerissä Kuu on vaarallinen (1961) Seppänen vilahti miehenä, joki heittää ensimmäisen kohtauksen alussa päähenkilön Elsin ulos.
Severi Seppänen näytteli myös erinäisissä kuunnelmissa, kuten Tuntematon sotilas, jossa hänellä oli sotamies Suen Tassun rooli.
Muuta
Severi Seppänen oli lyhyen aikaa aviossa näyttelijä Aila Silventoisen kanssa. Liitto alkoi 1947 ja päättyi eroon 1949. Vuonna 1955 Seppänen avioitui näyttelijä Mirja Kariston kanssa.
Tietohallintojohtaja
Tietohallintojohtaja (Chief information officer (CIO), chief digital information officer (CDIO) or information technology (IT) director) Suuressa organisaatiossa tai konsernissa titteli voi olla tietohallintojohtaja (Chief Information Officer, CIO)
Johtavat, suunnittelevat ja koordinoivat tietotekniikka- ja telekommunikaatiojärjestelmien hankintaa, kehitystä, ylläpitoa ja käyttöä joko suurten yritysten tuotantoyksiköiden johtajina tai toimitusjohtajina sellaisissa yrityksissä, joissa ei ole useampia johtamisen tasoja.
Eino Heikura
Eino Emil (Eino E.) Heikura (18. lokakuuta 1893 Nurmes – 19. maaliskuuta 1962 Pori) oli suomalainen maanviljelijä, kansanedustaja ja kunnallisneuvos.
Eino Heikuran vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Heikura ja Maria Siira. Hänen puolisonsa vuodesta 1918 oli Elisabet Luoti. Maamieskoulun käytyään Heikura työskenteli tilanhoitajana Ähtärissä 1916–1919 ja Karviassa 1919–1927 sekä maanviljelijänä Karviassa 1927–1962. Hän toimi myös Karvian kunnan siirtoväen huoltojohtajana 1944–1949 ja kansanhuollon apulaisjohtajana 1946–1948.
Heikura valittiin eduskuntaan maalaisliiton edustajaksi Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuosiksi 1924–1927 ja 1951–1958. Hän toimi myös Karvian kunnanvaltuuston puheenjohtajana, presidentin valitsijamiehenä 1950 ja 1956 sekä useissa muissa luottamustehtävissä. Heikuralle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi 1953.
Intialaiset puolustukset
Intialaiset puolustukset ovat shakkiavauksia, jotka syntyvät, kun musta vastaa valkean 1.d4 siirtoon siirrolla 1...Rf6. Intialaisissa puolustuksissa musta antaa valkean miehittää keskustan ahdistellakseen ja heikentääkseen sitä myöhemmin. Vaikka valkea saa sotilaiden etenemisestä tilaetua, ovat sotilaat lukkiutuneet paikalleen ja joutuvat helposti hyökkäyksen kohteeksi. Intialaiset puolustukset ovat suhteellisen uusia ja nykyään hyvin suosittuja vastauksia valkean 1.d4-siirtoon.
Intialaisia puolustuksia
Benoni-puolustus on myös tavallaan intialainen puolustus.
Piina (vuoden 1977 elokuva)
Piina on Eeli Aallon ohjaama suomalainen televisioelokuva vuodelta 1977.
Elokuvassa tutustutaan kuvanveistäjä ja taidemaalari Alpo Jaakolan ajatuksiin ja taiteeseen.
Palkinnot
Elokuva voitti parhaan televisioelokuvan Jussi-palkinnon vuonna 1977.
Shinobi
Shinobi voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Lhobat
Lhobat (, pinyin: Luòbā Zú) ovat pienimpiä Kiinan kansantasavallan virallisesti tunnustetuista vähemmistökansoista. Heitä asuu lähinnä Tiibetin kaakkoisosissa sijaitsevissa Mainlingin, Medogin, Lhunzen, Nangxianin ja Luoyun alueilla. Kiinan vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan lhobia oli yhteensä 3 682.
Nimi lhobat tarkoittaa vapaasti käännettynä ’eteläisiä raakalaisia’ tiibetiksi. Lhobat itse mieltävät joukkonsa pikemminkin isänpuoleisten klaanien ja paikkakuntien mukaan varsinaisen kansallisuuden sijaan. Kielellisesti he jakautuvat kahden tiibetiläis-burmalaisen kielen puhujiin, jotka eivät juuri ymmärrä toisiaan. Bogarin puhujia on noin 3 000 Milinin, Longzin ja Medogin piirikunnissa. Yidun puhujia on noin 7 000 Chayun piirikunnassa ja Changdun prefektuurissa. Tiibetiläiset ovat historiallisesti pitäneet lhobia alempiarvoisina, ja esimerkiksi seka-avioliitot näiden kanssa olivat kiellettyjä.
Suurin osa lhobista harjoittaa nykyisin maataloutta, mutta metsästyksellä on edelleen suuri merkitys. Metsästämään lähdetään tavallisesti joukolla, ja saalis jaetaan kylän väen kesken. Eläinten nahkoja, turkiksia ja esimerkiksi karhun tassuja myydään eteenpäin tiibetiläisille, joilta saadaan puolestaan suolaa, työkaluja, villaa, viljaa ja teetä. Lhoba-viljelijät viljelevät riisiä, maissia, hirssiä ja tattaria. Miesten perinteiseen asuun kuuluu hihaton tunika, karhunturkki- tai bambuhattu, miekka, jousi ja nuolia. Naiset käyttävät paitapuseroita ja villaisia mekkoja. Miehet kasvattavat usein hiuksensa pitkiksi, ja naiset pitävät hiuksia nutturalla.
Lhobien perinteinen usko on animistinen, ja uskonnollisiin tapoihin kuuluu esimerkiksi kanojen uhraaminen jumalten lepyttelemiseksi ja pahan karkottamiseksi. Uhrauksia tehdään usein elämän tärkeisiin päätöksiin liittyvissä asioissa, ja kanoja saattaa kulua päivässä parisenkymmentäkin. 1900-luvun loppupuolella lamalainen buddhalaisuus on vallannut alaa lhobien keskuudessa.
Toulouse FC
Toulouse FC on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1970. Joukkueen koko nimi on Toulouse Football Club.
Jo vuosina 1937–1967 oli olemassa täsmälleen samanniminen ammattilaisseura Toulouse FC, tämä oli kuitenkin täysin eri seura kuin nykyinen Toulouse FC. Vuosina 1952–1960 aikaisempaa seuraa edusti yksi Suomen ensimmäisistä ammattilaisjalkapalloilijoista, Aulis Rytkönen. Alkuperäisen organisaation toiminta päättyi sarjapaikan ja pelaajiston siirtyessä pariisilaisen Red Star -seuran haltuun.
El tiempo es oro
El Tiempo Es Oro on meksikolaislaulaja Paulina Rubion vuonna 1995 julkaisema levy. "Te Daría Mi Vida", "Nada de Ti", ja "Hoy Te Dejé de Amar" -sinkkujen lisäksi on myös Rubion esikoiselokuvan "Bésame En La Boca" teemalaulu.
Ajuruohonnäive
Ajuruohonnäive (Orobanche alba) on lehtivihreätön kasvilaji näiveiden suvussa. Se on kangasajuruohon (Thymus serpyllum) loinen.