cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taivalkoski
Talvi
Taivalkoski kuuluu Suomen varmalumisimpiin alueisiin läpi koko talven. Talviharrasteista suosituimpia ovat laskettelu, murtomaahiihto, moottorikelkkailu ja mäkihyppy. Niiden harrastaminen on mahdollista Taivalkosken keskustan tuntumassa sijaitsevassa Taivalvaaran hiihtokeskuksessa. Runsaan puolen tunnin ajomatkan päässä Taivalkosken keskustasta Pudasjärvellä sijaitsevat Iso- ja Pikku-Syötteen hiihtokeskukset.
Kesä
Taivalkosken puhtaassa ja monipuolisessa luonnossa voi harrastaa seikkailu- ja elämysliikuntalajeja, kuten melontaa, maastopyöräilyä, kalastusta, vaellusta, frisbeegolfia ja seinäkiipeilyä. Taivalkosken kesämatkailun kohokohta on vuodesta 1980 alkaen järjestetty Päätalo-viikko, jonne saapuu vuosittain tuhansia Päätalon ihailijoita nauttimaan Koillismaan keskikesästä kirjallisuuden ja kulttuurin parissa.
Päätaloviikko
Vuodesta 1974 lähtien on Taivalkoskella vietetty kotiseutupäiviä. Aluksi kotiseutupäivien nimenä oli Joki-Jussin päivät. 1980-luvun alussa kotiseutupäivien nimi muuttui Päätalo-päiviksi, ja tapahtuman laajetessa viikon mittaiseksi kulttuuri- ja kirjallisuustapahtumaksi nimeksi tuli Päätalo-viikko. Nimensä mukaisesti Päätalo-viikko kunnioittaa taivalkoskelaisen kirjailijan Kalle Päätalon kirjallista tuotantoa ja elämäntyötä. Viikon tapahtumat vaihtelevat Päätalon kirjoihin perustuvasta tietokilpailusta juoksu- ja toritapahtumiin. Perinteeksi on muodostunut myös pienimuotoinen rockfestivaali Päätalo-viikon lauantaina Taivalkosken vieressä sijaitsevalla melontakeskuksen esiintymislavalla.
Kylmäluoman retkeilyalue
Kylmäluoman retkeilyalue sijaitsee Taivalkosken kunnan koillisosassa, 45 kilometriä Kuusamosta etelään Kajaanin suuntaan. Retkeilyalueen maasto on pääosin karua männikkökangasta, jolle ovat tunnusomaisia vesistöjen varsia seurailevat korkeat harjujonot. Kylmäluoman retkeilyalue tarjoaa monipuoliset mahdollisuudet erilaisiin luontoharrastuksiin. Alueella retkeilijöiden suosiossa ovat niin patikointi, kalastus ja melonta kuin marjastus ja pyöräilykin sekä talvella hiihto ja pilkkiminen. Kylmäluoma on erityisesti perheiden lomakeskus.
Väestönkehitys
Oheisessa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Kyliä
Asutusalue, Inkee, Jokijärvi, Jokikylä, Jurmu, Koitila, Kosto, Kurtti, Loukusa, Metsäkylä, Pisto, Polo, Taivalkoski, Tyrävaara ja Vaarakylä.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Taivalkoskella oli 4 058 asukasta, joista 1 886 asui taajamassa, 2 150 haja-asutusalueilla ja 22:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Taivalkosken taajama-aste on 46,7 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Taivalkosken kirkonkylä.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Taivalkoskella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Taivalkoski on vanhoillislestadiolaisuuden vahvaa yhtenäistä tukialuetta. Taivalkoskella toimivat Metsäkylän, Taivalkosken ja Tyräjärven rauhanyhdistykset.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Taivalkosken alueella toimii Oulun ortodoksinen seurakunta.
Talous
Taivalkosken suurimpiin työnantajiin kuuluu satakunta ihmistä työllistävä, ruoripotkurien runkoja valmistava Telatek Works Oy, joka jatkaa kunnassa aiemmin toimineen Transtech-junanvaunutehtaan konepajan toimintaa.
Liikenne
Taivalkosken kautta kulkee Oulun ja Kuusamon välinen valtatie 20. Taivalkoskelta on matkaa Ouluun 150 kilometriä ja Kuusamoon 65 kilometriä. Kunnan itäosan halki kulkee valtatie 5 Kajaanista Kuusamon kautta Sodankylään.
Taivalkosken rata
pienoiskuva|[[Taivalkosken rautatieasema|Taivalkosken entinen rautatieasema]] Taivalkoski oli pohjoinen pääteasema Taivalkosken–Ämmänsaaren radalla. Rataosuus Suomussalmen Pesiökylästä Taivalkoskelle suljettiin liikenteeltä 1. heinäkuuta 2004. Rataosuus alkoi Paltamon Kontiomäeltä ja haarautui Suomussalmen Pesiökylässä Taivalkoskelle ja Ämmänsaareen. Rata Kontiomäeltä Ämmänsaareen on edelleen käytössä.
Ruokakulttuuri
Taivalkosken pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lihalaatikko, mustikkasopan kanssa syöty pottuvoi eli perunasose sekä hapanleipätaikinaan leivottu mustikkapiirakka.
Veikko Pihlajamäki (poliitikko)
Veikko Jaakko Uolevi Pihlajamäki (4. maaliskuuta 1922 Kauhava − 12. huhtikuuta 2007 Kauhava) oli suomalainen Suomen Keskustan kansanedustaja (1972–1987) Vaasan läänin vaalipiiristä ja puolustusministeri Sorsan IV hallituksessa (1983–1987). Hän sai ministerin arvonimen 2002.
Pihlajamäki oli presidentin valitsijamies kolmesti (1968, 1978, 1982) ja kuului kotikuntansa Kauhavan kunnanvaltuustoon yli 30 vuotta (1961–1993). Hän johti keskustan Etelä-Pohjanmaan piiriä vuodet 1970–1983. Koulutukseltaan hän oli diplomi-insinööri (Teknillisen korkeakoulun maanmittausosasto, 1949).
Hän kuului keskustan niin sanottuun ”Mustaan tusinaan”, puolueen konservatiiviseen siipeen. Hän muun muassa kannatti Johannes Virolaista puolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 1982 presidentinvaaleihin, kun korkein keskustajohto pääsääntöisesti oli Ahti Karjalaisen ehdokkuuden takana.
Suzanne Farrell
thumb|Suzanne Farrell ja [[George Balanchine New Yorkissa vuonna 1965.]] Suzanne Farrell (s. 16. elokuuta 1945) oli 1900-luvun tunnetuimpia yhdysvaltalaisia balettitanssijoita. Muiden muassa George Balanchine teki hänelle useita koreografioita.
Tuleva ballerina syntyi nimellä Roberta Sue Ficker Cincinnatissa ja opiskeli Cincinnatin konservatoriossa. Hänet valittiin vuonna 1959 Fordin säätiön stipendillä Balanchinen School of American Balletin opiskelijaksi New Yorkissa. Hänen uraputkensa alkoi New York City Balletin jäsenyydellä vuonna 1961.
Farrellin asema New Yorkin baletissa kohosi nopeasti, ja ensimmäiset erityisesti häntä varten luodut roolit ovat vuodelta 1963. Kun hän meni vuonna 1969 naimisiin tanssija Paul Meijan kanssa, Farrellin yhteistyösuhde Balanchinen kanssa kärsi, ja Farrell jätti baletin vuonna 1970. Euroopassa vietetyn ajanjakson jälkeen hän kuitenkin palasi New Yorkiin, jossa hänen tiivis yhteistyönsä Balanchinen kanssa jatkui huhtikuuhun 1983, jolloin tämä kuoli.
George Nigh
pienoiskuva|George Nigh George Patterson Nigh (s. 9. kesäkuuta 1927) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Nigh toimi Oklahoman varakuvernöörinä vuosina 1959–1963. Hän korvasi vuonna 1963 lyhyesti osavaltion kuvernöörinä J. Howard Edmondsonin, joka korvasi Yhdysvaltain senaatissa äkillisesti kesken kauden kuolleen Robert S. Kerrin.
Nigh esiintyi aiemmin vaimonsa Donnan kanssa yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa Texas.
Uusi päivä – 9. esityskausi (syksy 2018)
Uusi päivä -draamasarjan yhdeksäs kausi esitettiin Yle TV2-kanavalla alkaen elokuussa 2018 ja päättyen joulukuussa 2018.
Charlie Benante
Charlie Benante (s. 27. marraskuuta 1962 Bronx, New York City, New York) on yhdysvaltalainen muusikko, parhaiten tunnettu thrash metal -yhtye Anthraxin kitaristina ja rumpalina. Hän on myös soittanut Stormtroopers of Death -nimisessä thrash metal -yhtyeessä rumpuja. Benanten suosikkiyhtyeitä ovat muun muassa The Beatles, Van Halen, KISS, Led Zeppelin ja Sex Pistols ja hänen suosikkimuusikkonsa on niin ikään Led Zeppelinin kitaristi Jimmy Page. Nykyään hän asuu Illinoisissa.
Soittimet
Benante käyttää Taman rumpuja, DDRUMin padeja ja Evansin kalvoja, Paisten symbaaleita, ja Vic Firthin rumpukapuloita.
Punk Goes Pop
Punk Goes Pop on kokoelmalevy ja osa Punk Goes...-sarjaa jota tekee Fearless Records. Se koostuu pop-kappaleista tehdyistä covereista, joita ovat tehneet eri punk esittäjät. Levy on julkaistu 3. huhtikuuta vuonna 2002
Liettuan kieli
pienoiskuva|Puhuttua liettuaa Liettua (omakielinen nimi: lietuvių kalba) on balttilainen kieli, ja se kuuluu indoeurooppalaiseen kielikuntaan. Sen sukukieliä ovat latvia ja sammunut muinaispreussi.
Kielessä on kaksi päämurretta, yläliettualainen murre (aukštaičių tarmė) ja alaliettualainen murre (žemaičių tarmė). Murre-ero saattaa vaikeuttaa keskinäistä ymmärtämistä.
Konsonantit
Kaikki konsonantit lukuun ottamatta [j] voivat esiintyä myös palatalisoituneina.
Lähde:
Vokaalit
Lähde:
Ortografia
Liettuaa kirjoitetaan latinalaisin aakkosin, eräitä erikoismerkkejä käyttäen. Aakkosia on 32 kappaletta:
Vanhin painettu liettuankielinen kirja on katekismuksen käännös vuodelta 1547. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan liettuaksi vuonna 1735.
Kielioppi
Liettua on inflektoiva kieli, eli verbien ja nominien taivutusmuodot ovat tärkeitä ilmausten muodostamisessa. Nominien sijamuotoja on 7, sukuja kaksi, lukuja kaksi (mutta murteissa esiintyy myös duaali eli kaksikko). Verbeillä on neljä yksinkertaista aikamuotoa sekä niitä vastaavat yhdistetyt aikamuodot ja neljä tapaluokkaa; lisäksi verbien nominaalitaivutus on hyvin rikas. Liettua on SVO-kieli kuten suomi: lauseenjäsenten tavanomainen järjestys on subjekti–predikaatti–objekti.
Liettuassa ääntämyksessä ja kieliopissa on paljon arkaaisia piirteitä, toisin sanoen kielessä on säilynyt indoeurooppalaisen kantakielen ominaisuuksia, jotka muista kielistä ovat hävinneet. Se onkin kaikkein vanhakantaisin kaikista nykyään puhutuista indoeurooppalaisista kielistä. Tämän tähden sillä on poikkeuksellisen merkittävä sija indoeurooppalaisessa vertailevassa kielentutkimuksessa.
Liettuan kielessä Suomi maana kirjoitetaan Suomija, suomen kieli suomių kalba ja suomalainen suomis. -škai- pääte vastaa kysymykseen millä kielellä.
Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT
Vuoden 2022 alussa AKT:llä oli noin 41 000 jäsentä, joista 85 % oli miehiä ja 15 % naisia. Jäsenet työskentelevät autoliikenne-, ahtaus-, säiliöauto- ja öljytuote-, matkailu-, huolinta- ja liikenneopetusaloilla sekä huoltokorjaamoissa ja terminaaleissa. AKT neuvottelee sopimukset 17 alalle. Liittoon kuuluu 122 ammattiosastoa, joista valtakunnallisia ovat SLSY (noin 1 700 jäsentä), Maili ry (noin 1 500 jäsentä) ja AKT:n Ulkomaankuljettajat ry (noin sata jäsentä). AKT:n keskustoimisto sijaitsee Helsingin Hakaniemessä.
AKT on tunnettu lakkoherkkyydestään työtaistelutilanteissa. Liiton pisimmät lakot vuosina 1976 ja 2000 kestivät viisi viikkoa.
Historia
Syksyllä 2011 AKT:n viestintävastaava Hilkka Ahde kanteli liiton puheenjohtaja Timo Rädyn toiminnasta työsuojeluviranomaisille. Ahde syytti Rätyä kiusaamisesta. Alkuvuodesta 2012 AKT:n hallintoelimet päättivät antaa Rädyn jatkaa tehtävissään ja antoivat potkut Ahteelle. . Myöhemmin Räty hyllytettiin ja Ahteen työsuhde palautettiin, ja kesällä 2012 Räty erotettiin. . Vuonna 2014 AKT ja liiton johto tuomittiin asiassa sakkoihin ja korvauksiin.
Herman Päätalo
Lauri Herman Päätalo, Hermanni, Herkko tai Hemma Päätalo (30. toukokuuta 1889 Taivalkoski – 28. huhtikuuta 1964) oli kirjailija Kalle Päätalon isä. Herman Päätalo oli naimisissa Priita-Stiina (Riitu) o.s. Neulikon kanssa vuodesta 1913 alkaen. Heille syntyi kahdeksan lasta, joista yksi kuoli muutaman kuukauden ikäisenä.
Maj-Len Grönholm
Maj-Len Grönholm (o.s. Eriksson; 5. kesäkuuta 1952 Helsinki – 22. kesäkuuta 2009 Inkoo ) oli Miss Suomi vuonna 1972. Miss Skandinavia -kilpailussa hän sijoittui kolmanneksi perintöprinsessaksi.
Grönholm aloitti kemian, fysiikan ja eläintieteen opinnot ja valmistui filosofian maisteriksi. Hän toimi yliopistossa tutkijana ja valmistui erityisopettajaksi. Hän toimi ala-asteen rehtorina ja Espoon kouluviraston opetuspäällikkönä, opettajana entisessä omassa koulussaan Munkkiniemen ruotsinkielisessä yläkoulussa ja viimeiseksi rehtorina Lohjan ruotsinkielisessä yläkoulussa (Källhagens skola). Ennen kuolemaansa hän oli työstään sairauslomalla ja oli jäämässä sairauseläkkeelle.
Eriksson toimi yhteensä 16 vuotta RKP:n kaupunginvaltuutettuna Kauniaisissa ja Espoossa ja oli kaksi kertaa eduskuntavaaliehdokkaana RKP:n listalla. Perhe muutti sittemmin Inkooseen, ja hän toimi Inkoon kunnanvaltuutettuna vuoden 2009 alusta kuolemaansa saakka.
Grönholm sairasti syöpää. Hänelle tehtiin kaksi rintasyöpäleikkausta vuosina 2002 ja 2004. Vuonna 2007 löydettiin etäpesäke maksasta. Grönholm kuoli syöpään vuonna 2009.
M/S Pearl Seaways
M/S Pearl Seaways on tanskalaisen DFDS Seawaysin autolautta. Se liikennöi Oslo–Kööpenhamina-reitillä.
Herman Päätalo
Herman Päätalo oli kotoisin Jokijärven kylän Päätalosta, josta joutui nuorena maailmalle talon palamisen jälkeen. Naimisiin mentyään he asuivat vaimonsa kanssa huonemiehenä eli vuokralaisena Mäkelän talossa, josta 1920-luvun alussa perustivat tilan Kallioniemelle ja siirsivät sinne vanhan meijerirakennuksen taloksi. Ammatiltaan Päätalo oli maatilastaan huolimatta metsätyömies ja ansiot olivat hänelle kaikki kaikessa. Tätä hän koitti painottaa lapsilleenkin, erityisesti Kallelle.
M/S Pearl Seaways
M/S Athena oli Rederi AB Sliten matkustaja-alus. Se rakennettiin Wärtsilä Meriteollisuuden Pernon telakalla Turussa. Laiva valmistui vuonna 1989 ja luovutettiin Slitelle 18. huhtikuuta 1989. Luovutuksen jälkeen alusta käytiin esittelemässä sen kotisatamassa Slitessä, kuten varustamo oli menetellyt uudisrakennusten kanssa aikaisemminkin. M/S Athena jäi kuitenkin viimeiseksi Slitessä esitellyksi alukseksi ennen varustamon konkurssia.
Herman Päätalo
Herman Päätalo oli heikkohermoinen, ja keuhkokuumeen rasituksen jälkeen joutui mielisairauden takia Oulun piirimielisairaalaan, piirille, ja sieltä myöhemmin Pelson pakkotyölaitokseen 1930-luvulla. Hänen kielenkäyttönsä on antanut Kalle Päätalolle paljon kirjoitettavaa. Kirjoittamiseen ja yleensäkin poikansa lukuhaluihin isä suhtautui ynseästi.
Tulkitsijat
Herman Päätaloa on esittänyt Mikko Niskasen elokuvissa Elämän vonkamies ja Nuoruuteni savotat näyttelijä Martti Kainulainen, sekä Hannu Kahakorven elokuvassa Päätalo näyttelijä Eero Schroderus.
M/S Pearl Seaways
Athena asetettiin Maarianhamina–Tukholma-risteilyliikenteeseen, jossa se palveli 16.8.1993 asti. Tämän jälkeen alus huutokaupattiin Sliten konkurssin vuoksi 23. syyskuuta 1993 Star Cruisesille. Alus kastettiin Star Aquariukseksi ja siirrettiin risteilemään Singaporesta.
M/S Pearl Seawaysin sisaralus oli M/S Star Pisces (alk. M/S Kalypso).
Matkalla Oslosta Kööpenhaminaan 17. marraskuuta 2010 aluksen autokannella syttyi tulipalo, mutta miehistö sai palon sammutettua. Alus oli muutamia päiviä pois liikenteestä. Uuden nimen se sai tammikuussa 2011.
Kansikuvaus
Kansikuvaus on Star Cruisesin ajalta.
Kansi 1: Konehuoneet
Kansi 2: Konehuoneet
Kansi 3: Autokansi
Kansi 4: Nostettava henkilöautokansi
Kansi 5: Hytit 5101-5955
Kansi 6: Spa, allasbaari, hytit 6101-6703
Kansi 7: Seven Seas-ravintola, neuvonta, Compass Disco, Children's Corner, Bake 'n' Coffee-kahvila, Tax-free
Kansi 8: Blue Riband-ravintolabaari, Kahvila Lighthouse, Marco Polo-ravintola, Captain's Lounge, Admiral Bar, Columbus-yökerho
Kansi 9: Hytit 9101-9801, komentosilta
Kansi 10: Hytit 10101-10820
Kansi 12: Lenkkeilyrata, aurinkokansi
TRB
TRB voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Justimusfilms
Taustaa
Justimusfilmsin ovat perustaneet vuonna 1994 syntyneet Sami Harmaala ja Juho Nummela, ja ryhmään liittyi myöhemmin Joose Kääriäinen. Justimusfilmsin katsotuin video on Masa&Teurastaja - Lanit, jota on katsottu jo yli 6 miljoonaa kertaa. Justimusfilmsin nimi on peräisin vaha-animaatiosarjan Lohikäärme Justus päähahmosta.
Ensimmäiset videot oli tehty edullisella videokameralla ja Windows Movie Maker -ohjelmalla, mutta hiljalleen välineisiin tulivat myös ulkoinen äänikortti, järjestelmäkamera ja mikrofoni. Ryhmän suosio lähti jyrkkään nousuun syksyllä 2011; lokakuussa videoita oli katseltu yli 10 miljoonaa kertaa. Yle esitteli ilmiötä muun muassa Ajankohtaisessa kakkosessa.
Justimusfilms nähtiin myös Biisonimafia-televisiosarjan kolmannella tuotantokaudella.
Žores Alfjorov
Žores Ivanovitš Alfjorov (, 15. maaliskuuta 1930 – 1. maaliskuuta 2019 ) oli venäläinen fyysikko, joka sai vuonna 2000 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Herbert Kroemerin ja Jack Kilbyn kanssa työstään puolijohdekomponenttien, erityisesti nopeiden transistorien, laserdiodien ja integroitujen mikropiirien kehittelystä. Näihin komponentteihin voidaan sanoa perustuvan nykyisen informaatioteknologian.
Justimusfilms
Taustaa
Kesäkuussa 2011 Justimusfilms perusti toisen kanavan nimeltä JustimusVlog, joka on Justimusfilmsin videoblogi. Kanava jäi sittemmin määrittelemättömälle tauolle.
Ensimmäisen kerran Justimusfilms esiintyi livenä yleisölle maaliskuussa 2012 Haapavedellä. Syksyllä he aloittivat kiertueen yhdessä Nost3 & Protron kanssa. Maaliskuussa heillä oli uusi kiertue Nost3 & Protron kanssa.
Žores Alfjorov
Alfjorov on Oulun yliopiston kunniatohtori. Hän on vieraillut Oulun yliopistossa useita kertoja 1980-luvulta alkaen.
Justimusfilms
Taustaa
Justimusfilms sai oman televisiosarjan, Justimuksen, jonka esittäminen alkoi TV5-kanavalla lokakuussa 2012. Justimusfilms julkaisi kesällä 2013 EP:n nimeltä Kesälätty. Justimusfilms julkaisi debyyttialbuminsa nimeltä Wunderboy 30.5.2014, joka nousi ensimmäisellä viikollaan Suomen albumilistan ykköseksi.
Marraskuussa 2014 Yle TV2 esitti Justimuksen lyhytelokuvan nimeltä Fuck the Police.
Huhtikuussa 2016 Juho Nummela ja Sami Harmaala vierailivat Lakon ja Herban BOKSI -ohjelmassa.
Žores Alfjorov
Poliittinen toiminta
Alfjorov valittiin 1995 Venäjän duumaan Jeltsiniä tukeneen Kotimme on Venäjä -puolueen ehdokkaana. Vuodesta 1999 lähtien hän on ollut duumassa kommunistien ehdokkaana. Hänet valittiin uudelleen 2003 ja 2007. Vuonna 2007 hän oli kommunistien listan kakkosehdokkaana vain puoluejohtaja Gennadi Zjuganovin jälkeen ja ennen Nikolai Haritonovia. Valtioduuman vanhimpana jäsenenä hän oli väliaikainen puhemies viidennen duuman kokoontuessa.
Justimusfilms
Taustaa
Vuodenvaihteessa 2016-2017 Justimusfilms julkaisi yhdessä Sonera Viihteen kanssa viisiosaisen Rakkauden aikakaudet -lyhytelokuvasarjan.
22. marraskuuta 2019 Yle Areenaan julkaistiin Nummelan, Kääriäisen ja Harmaalan tähdittämä ja käsikirjoittama komediasarja Duo.
Žores Alfjorov
Poliittinen toiminta
Alfjorov oli mukana kesällä 2007 mukana kymmenen Venäjän tiedeakatemian jäsenen allekirjoittamassa avoimessa kirjeessä presidentti Vladimir Putinille, jossa he arvostelivat häntä kirkon "soluttautumisesta" valtion elimiin, koulutukseen ja tieteeseen.
Justimusfilms
Taustaa
11. joulukuuta 2020 komediasarjasta Duo julkaistiin toinen kausi. Sarjan kolmas tuotantokausi julkaistiin 11. helmikuuta 2022. Se jää myös näillä näkymin viimeiseksi.
6. elokuuta 2022 Justimus esittää: Kuuma peruna -sarja julkaistiin Yle Areenassa.
Elban ruhtinaskunta
Tausta ja perustaminen
Ennen Napoleonin sotia Elba oli kuulunut Toscanan suurherttuakuntaan, mutta vuonna 1802 se liitettiin Ranskaan. Saaresta tuli osa Ranskan Méditerrannéen departementtia. Kun Napoleon oli hävinnyt kuudennen liittokunnan sodan ja luopunut sen vuoksi 6. huhtikuuta 1814 kruunusta, 11. huhtikuuta allekirjoitettiin Fontainebleaun rauha. Sen 3. artiklan mukaan Elba oli oleva "itsenäinen ruhtinaskunta, jota hän hallitsee täydellisellä suvereniteetilla ja henkilökohtaisena omaisuutenaan." Hänen asemansa Elban hallitsijana ei kuitenkaan ollut perinnöllinen, vaan sen oli määrä kestää vain hänen elinaikansa, minkä jälkeen saari olisi jälleen liitetty Toscanaan. Entinen keisari sai lisäksi Ranskalta vuotuisen kahden miljoonan frangin suuruisen apurahan.
Napoleonin hallinto
Kenraali Henri Gatien Bertrand nimitettiin palatsin suurmarsalkaksi, missä toimessa hän oli toiminut jo Napoleonin hallitessa Ranskaa, ja hän vastasi siviilihallinnosta. Kenraali Antoine Drouot nimitettiin saaren kuvernööriksi, ja hän vastasi sotilasasioista. Giuseppe Balbiani nimitettiin yleisintendentiksi ja Guillaume-Joseph Roux valtion varainhoitajaksi. Napoleon perusti suvereenin raadin, johon kuului 12 jäsentä, neljä ranskalaista ja kahdeksan elbalaista. Heistä viisi nimitettiin jäseniksi myös alioikeuteen, jonka puheenjohtajana oli Balbiani. Muut seitsemän raadin jäsentä muodostivat ylioikeuden, jonka puheenjohtajana toimi Bertrand tai Drouot. Raadin saamista valtuuksista huolimatta pääosa hallitusvallasta kuului neljälle ministerille, jotka olivat kuuluneet Ranskan entiseen hallitukseen, ja Napoleon itse osallistui erittäin aktiivisesti ruhtinaskunnan hallintoon.
Elban hallitsijana Napoleon pani saarella toimeen joukon taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia. Hänen määräyksestään muun muassa rakennettiin uusia teitä ja siltoja, kehitettiin rautakaivoksia ja järjestettiin yleinen jätehuolto. Myös maanviljelystä kehitettiin: Napoleon itse antoi ohjeita perunan viljelyksestä, ja hänen määräyksestään eräille ennestään puuttomille alueille istutettiin oliivi-, mulperi- ja kastanjapuita. Koska Elba oli tunnettu kesien kuivuudesta, ryhdyttiin toimenpiteisiin myös kaupunkien vesihuollon parantamiseksi. Lisäksi perustettiin palokunta ja parannettiin saaren lainsäädäntöä ja koulujärjestelmää. Hänen uudistuksensa puuttui moniin pieniinkin asioihin. Niinpä hänen määräyksestään Portoferraion yleiset käymälät rakennettiin uudestaan, ja jopa säädettiin laki, jonka mukaan lapset eivät saaneet nukkua vuoteessaan myöhempään kuin kello viiteen aamulla.
Sotaväki
thumb|left|Napoleon tarkastaa 1. puolalaisen kevyen ratsuväen eskadroonan thumb|Elban laivaston lippu Fontainebleaun rauhansopimuksen mukaan Napoleon sai tuoda mukanaan 870 sotilasta Ranskasta Elballe. Sen mukaisesti hän perusti armeijan, jonka sotilaista 566, sekä jalka- että ratsuväkeä, saatiin Keisarillisen kaartin eliittijoukosta ja loput 300 eräästä pienestä krenatööripataljoonasta. Armeijaa valvoi kenraali Druot, ja sitä komensivat kenraali Cambronne ja muut päämajan upseerit. Laivastoon kuului 66 miestä ja yksi laiva, kaksimastoinen, 18-tykkinen priki Inconstant, sekä kahden sluupin muodostama lippue. Laivastoa komensi aluksi luutnantti Taillade, mutta kun Inconstant oli vähällä tuhoutua myrskyssä, hänen tilalleen nimitettiin luutnantti J. Chautard, jonka avulla Napoleon myös palasi Elbalta manterelle vuonna 1815. Paoli Filidoro nimitettiin santarmin kapteeniksi ja toimi Giuseppe Balbianin alaisuudessa yleisenä intendenttinä. Kaikkiaan Elballa oli sotaväkeä noin tuhat miestä, joiden palkat, varustus ja muona veivät enemmän kuin puolet valtion varoista.
ArcelorMittal
ArcelorMittal S.A. on maailman suurin teräksen tuottaja, joka syntyi vuonna 2006 kahden teräsyhtiön (Mittal Steel ja Arcelor) fuusiona. ArcelorMittalin pääkonttori sijaitsee Luxemburgissa, missä aiemmin sijaitsi Arcelorin pääkonttori. Mittalin aiempi pääkonttori oli puolestaan Rotterdamissa. Yhdistymisen aikoihin Arcelorilla oli noin 94 000 ja Mittalilla noin 172 000 työntekijää.
Elban ruhtinaskunta
Napoleonin asuinpaikka
Vuonna 1839 venäläinen tehtaanpatruuna Anatole Demidoff, joka oli Napoleonin suuri ihailija ja hänen veljentyttärensä Mathilde Bonaparten aviomies, rakennutti alku­peräisen rakennuksen pohja­kerrokseen firenzeläisen arkkitehti Niccolò Matasin suunnitteleman Demidoff-gallerian.
ArcelorMittal
ArcelorMittal toimii noin 60 maassa, joista sillä on tehtaita 18 maassa.
Yhtiön hallituksen puheenjohtaja, pääjohtaja ja pääomistaja, Intiassa syntynyt Lakshmi Mittal on yksi maailman rikkaimmista ihmisistä.
Elban ruhtinaskunta
Elokuva
Komediaelokuva Napoleon and Me vuodelta 2006 kuvaa Napoleonin hallitus­kautta Elballa.
Tuomas Aho (salibandyn pelaaja)
Tuomas Aho (s. 11. huhtikuuta 1994 ) on suomalainen salibandynpelaaja, joka edustaa Tampereen Kooveeta. Aho on uransa aikana edustanut myös Sveitsin NLA-liigassa pelaavaa Chur Unihockey -joukkuetta.
Macintosh IIvx
Kehitys
Macintosh IIvx -projektin tavoite oli rakentaa ensimmäinen Macintosh, jossa olisi sisäinen CD-ROM-asema. Applen toimitusjohtajan John Sculleyn vuodettua tietoja optisen aseman sisältävän tietokoneen kehittämisestä MacWorld-konferenssissa Tokiossa projektin aikataulua kiristettiin. Tavoittaakseen markkinoiden paineet komponenttien valinnassa tehtiin kompromisseja. Suurin vaikutus lopullisen tuotteen huonoon menestykseen oli laitteen 16 MHz:n väylällä toimiva emolevy, joka ei pysynyt 32 MHz:n 32-bittisellä väylällä varustetun suorittimen vauhdissa. Sarjaportin maksiminopeudeksi rajoitettiin 57,6 kbit/s, mikä vaikutti etenkin MIDI-laitteiden toimintaan.
Neljän kuukauden kuluttua Macintosh IIvx:n tultua markkinoille tehokkaampi ja halvempi Centris 650 julkaistiin. Macintosh IIvx:n saattoi päivittää Centris 650:ksi komponenttipäivityksellä.
Reppiniemenvaara
Reppiniemenvaara on Skandeilla sijaitseva vuori Tromssan lääniin kuuluvassa Omasvuonon kunnassa, Norjassa. Se sijaitsee Bentsjorddalenin eteläpuolella. Vuoren korkein kohta on 1 349 metriä merenpinnan tasoa ylempänä.
Abu Bakr al-Razi
pienoiskuva|upright|Al-Razi kuvattuna [[Gerard Cremonalainen|Gerard Cremonalaisen teoksessa Recueil des traités de médecine (1250-1260).]] pienoiskuva|upright|Alkulehti al-Razin lääketieteen oppikirjasta Kitāb al-ḥāwī fi al-tibb. Abū Bakr Muhammad ibn Zakarīya al-Rāzī (, Zakaria ye Razi; ; tai Rasis) (865–925) oli persialainen alkemisti ja filosofi, jota on pidetty myös islamilaisen maailman suurimpana lääkärinä. Al-Rāzi kirjoitti 184 teosta eri tieteen aloilta. Hän osasi persiaa ja muinaiskreikkaa ja tunsi intialaista Ayurveda-lääketiedettä. Filosofiassa hän puolusti platonismia aristotelismia vastaan.
Elämä
Al-Razi oli kotoisin Teheranin lähellä sijaitsevasta kaupungista (Ray), mistä myös hänen nimensä al-Rāzī tulee. Al-Razi toimi tarinan mukaan kotikaupungissaan sairaalan lääkärinä ennen siirtymistään samaan tehtävään abbasidikalifaatin uudessa pääkaupungissa Bagdadissa.
Lääketiede
Al-Rāzīn kuuluisin lääketieteellinen teos oli mesenaatin eli Rayn kuvernöörin al-Mansurin mukaan nimetty Kitāb al-Manṣūrī. Kirjasta tuli islamilaisessa maailmassa hyvin vaikutusvaltainen, ja myös Euroopassa se levisi laajalle Gerard Cremonalaisen 1100-luvulla tekemänä käännöksenä Liber ad Almansorem.
Toinen merkittävä teos oli valtavan laaja Kitāb al-ḥāwī fi al-tibb eli “Kattava kirja lääketieteestä”, joka julkaistiin postuumisti al-Razin kirjoituksista. Siinä al-Razi selosti kreikkalaista, syyrialaista, arabialaista ja intialaista lääketiedettä. Teos käännettiin latinaksi nimellä Continens. Al-Razia teki tunnetuksi myös Pieni teos isorokosta ja tuhkarokosta, joka käännettiin mm. latinaksi ja kreikaksi.
Muut tieteet
Al-Razin filosofiset kirjoitukset painuivat unohduksiin ja löydettiin uudelleen vasta 1900-luvulla. Vaikka hän piti itseään Platonin seuraajana, hänen näkemyksensä tästä filosofista poikkesivat siitä, miten suuret islamilaiset filosofit al-Fārābī, Avicenna (Ibn Sīnā) Averroës (Ibn Rushd) Platonia ymmärsivät.
Al-Razi tutki luonnontieteitä tutkimalla eri aineiden ominaisuuksia. Tutkimusten perusteella hän luokitteli kemialliset aineet kasvi-, eläin- ja mineraaliperäisiin ja edelleen niiden alaluokkiin. Mineraaliperäisissä aineissa hän katsoi olevan kuusi ominaisuuksiltaan eroavaa alaluokkaa. Nämä tosin eivät täsmää nykyajan kemiallisen luokittelun kanssa, mutta idea aineiden luokittelemisesta on säilynyt.
Walter Dale Miller
Miller toimi vuosina 1987–1993 Etelä-Dakotan varakuvernöörinä. Sen jälkeen hän toimi osavaltion tilapäisenä kuvernöörinä vuoteen 1995 George S. Mickelsonin kuoltua onnettomuudessa kesken kauden.
Vuoden 1994 kuvernöörinvaaleissa Miller hävisi Bill Janklow'lle, joka astui virkaan 1995.
Helsingin käräjäoikeus
thumb|200 px|Helsingin oikeustalo Ruoholahdessa. thumb|200 px|Istuntosali Helsingin käräjäoikeudessa. Helsingin käräjäoikeus on Suomen suurin käräjäoikeus. Sen tuomiopiiriin kuuluu Helsingin kaupunki. Tuomiopiiri on väkiluvultaan Suomen suurin. Käräjäoikeuden laamannina on toiminut vuodesta 2022 Sirpa Pakkala.
Helsingin käräjäoikeudessa on kuusi osastoa. Käräjäoikeuteen kuuluu myös asiakaspalvelu, jonka osia ovat digitaalinen ja ns. paikan päällä asioivien asiakkaiden palvelu, arkisto, tiedoksiantojen kirjaamo ja muutoksenhakukanslia. Oikeustalon erikoisuuksia on maanalainen turvasali.
Helsingin käräjäoikeus toimii Ruoholahdessa sijaitsevassa Helsingin oikeustalossa. Samassa talossa toimii Helsingin hovioikeus, joka on seuraavan asteen muutoksenhakutuomioistuin Helsingin käräjäoikeuden ja kahden muun käräjäoikeuden päätöksistä.
Vuoteen 2004 asti käräjäoikeus toimi Länsi-Pasilassa oikeustalossa, joka valmistui vuonna 1984. Helsingin käräjäoikeuden edeltäjänä toimi Helsingin raastuvanoikeus, joka toimi useissa eri toimitiloissa muun muassa Senaatintorin reunalla.
Levan Gatšetšiladze
thumb|Levan Gatšetšiladze Levan Gatšetšiladze (, s. 20. kesäkuuta 1964) on georgialainen poliitikko, kansanedustaja ja liikemies. Hän oli yhdistyneen opposition ehdokas Georgian presidentinvaalissa tammikuussa 2008. Hän sai äänistä noin 25% ja jäi toiselle tilalle.
Gatšetšiladze opiskeli Tbilisin valtionyliopistolla matematiikkaa ja taloustiedettä. Vuonna 1994 hän perusti GWS- viini- ja alkoholitehtaan. Sittemmin hän on kerännyt arviolta 10 miljoonan US$ omaisuuden.
Hän liittyi 1999 Uusi oikeisto -puolueeseen, ja oli 2000 perustamassa David Gamkrelidzen Uusi ryhmittymä -ryhmää. Kun se liittyi 2001 Georgian uuteen oikeisto (konservatiivi)puolueeseen, hänestä tuli sen puheenjohtaja.
Luettelo Bouches-du-Rhônen kunnista
Tämä on luettelo Bouches-du-Rhônen departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 119 kuntaa.
Sophisti-pop
Sophisti-pop on pop- ja rockmusiikin jazztyylinen alalaji, jota esiintyi musiikissa 1980-luvun puolivälissä. Monet sophisti-popia tehneet artistit lisäsivät soundiinsa jazzin lisäksi myös pop-soulia. Sophisti-popista ei koskaan tullut erityisemmin suosittu tyylilaji, ja 1990-luvun alkuun mennessä se oli jo hiipunut pois. Tunnettuja sophisti-popia soittaneita artisteja ovat muun muassa Simply Red, Sade, The Style Council, Everything but the Girl, Basia, Swing Out Sister ja Prefab Sprout.
Liina Reiman
Liina Reiman (os. Pölde; 14. marraskuuta (vanhaa lukua 2. marraskuuta) 1891 Valga – 11. syyskuuta 1961 Helsinki) oli virolainen näyttelijä. Reiman tuli Suomeen 1933 ja esiintyi Tampereen, Porin, Kotkan, Kajaanin, Oulun ja Helsingin teattereissa 1938 asti. Toisen maailmansodan aikana 1943 hän muutti Suomeen pysyvästi.
Reimanin puoliso oli virolainen säveltäjä Raimund Kull.
Reimanille myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1961.
Haussmannin kaupunkiuudistus Pariisissa
thumb|right|Boulevard Haussmann thumb|right|upright|Napoleon III antaa paroni Haussmannille varmennettavaksi päätöksen [[Pariisin alueliitos 1860|alueliitoksesta, jonka mukaan 11 kuntaa (Auteuil, Passy, Batignolles, Montmartre, La Chapelle, La Villette, Belleville, Charonne, Bercy, Vaugirard ja Grenelle) liitettiin Pariisiin vuonna 1860]] Hausmannin kaupunkiuudistus oli Pariisissa vuosina 1852–1870 Napoleon III:n määräyksestä prefekti Georges Eugène Haussmannin johdolla suoritettu kaupungin laajakantoinen modernisointihanke, joka lyhyessä ajassa muutti perusteellisesti Pariisin kaupunkikuvan.
Muutokset koskivat kaupunkisuunnittelun kaikkia aloja, ja niiden kohteeksi joutui sekä Pariisin vanha keskikaupunki että sen uudemmat laita-alueet. Pariisiin rakennettiin joukko uusia bulevardeja ja muita katuja, joiden tieltä purettiin suuri määrä vanhaa rakennuskantaa. Samalla annettiin uusien rakennusten julkisivuja koskevia määräyksiä ja rakennettiin myös joukko uusia julkisia rakennuksia. Kaupunkiin muodostettiin myös monia uusia aukioita ja viheralueita, ja Pariisiin rakennettiin lisäksi nykyaikainen vesijohto- ja viemäriverkosto. Hankkeeseen liittyi myös vuoden 1860 alueliitos, jossa Pariisiin liitettiin joukko naapurikuntia, ja niiden alueelle ryhdyttiin rakentamaan laajoja asunto- ja teollisuusalueita.
Hanke sai monilta aikalaisiltaan osakseen ankaraa arvostelua suurten kustannusten vuoksi ja koska se pitkälti eriytti eri yhteiskuntaluokat eri asuinalueille. Kuitenkin uudistusta jatkettiin eräiltä keskeneräisiksi jääneiltä osiltaan vielä sen jälkeenkin, kun Napoleon III oli menettänyt valtansa ja Ranskan kolmas tasavalta perustettiin. Nykyisin Pariisin asemakaava on suurelta osaltaan Haussmannin aikaisten suunnitelmien mukainen. Myöhemminkin kaupunkisuunnittelussa on laajalti seurattu Haussmannin hankkeen periaatteita. Niistä luovuttiin joksikin ajaksi 1900-luvulla, mutta niihin on palattu, kun sodanjälkeinen suunnittelu sai vuorostaan osakseen arvostelua.
Pariisi ennen Haussmannin uudistuksia
thumb|right|[[Île de la Cité ja sen läheisyydessä olevat alueet ennen Haussmannin aikaista uudisrakentamista. Vagondyn kartta vuodelta 1771.]] thumb|right|Île de la Cité Haussmannin uudelleen rakentamana. Punainen = uudet kadut, vaaleansininen = uudet aukiot, tummansininen = uudet rakennukset.
Pariisin keskusta oli vielä 1800-luvun puolivälissä pitkälti sen kaltainen kuin miksi se oli keskiajalla rakennettu. Kaupungin väestön kasvu kuitenkin oli varsinkin 1700-luvulla ja 1800-luvulla suuresti kasvattanut sen keskeisten osien asukastiheyttä varsinkin alueella, joka jäi Kaarle V:n aikaisten, Ludvig XIII:n aikana osittain laajennettujen rajojen sisään. Kapeat kadut vaikeuttivat liikennettä. Autoja silloin ei tosin vielä ollut, mutta jatkuvasti kasvanut hevos­liikennekin saattoi ruuhkauttaa kadut pahanpäiväisesti. Vuonna 1851 Pariisissa oli 60 269 vaunua, ja kaikkien katujen yhteenlaskettu pituus oli noin 500 kilometriä. Vanhoissa rakennuksissa asui yhä enemmän ihmisiä, minkä vuoksi asumisahtaus oli omiaan aiheuttamaan terveydellisiä haittoja. Ajan käsityksen mukaan katujen kapeus ja talojen korkeus yhdessä haittasivat ilmanvaihtoa, ja tauteja aiheuttavien miasmojen oletettiin tällaisissa oloissa leviävän erityisen helposti. Varakkaat luokat pyrkivät yhä suuremmassa määrin muuttamaan pois keskikaupungilta, ja he asettuivat varsinkin Pariisin läntisille ja pohjoisille laita-alueille. Täten keskikaupungista oli tullut yhä selvemmin köyhälistön aluetta ja samalla poliittisesti vaarallista, mikä olikin yhtenä syynä kaupungin perusteelliselle uudelleenrakentamiselle.
Varhaisemmat modernisointihankkeet
Vuonna 1608 kuningas Henrik IV:n määräyksestä rakennettiin uusi katu Rue Dauphine, joka johti Pont-Neufiltä Filip Augustin aikaiselle kaupunginmuurille saakka, Bucin portille, ja sitä kautta Saint-Germainin kylään. Vaikka toimenpide ei ollut luonteeltaan täysin julkinen ja vaikka uusi katu kulkikin puutarhojen kautta, Rue Dauphine oli kuitenkin Pariisin ensimmäinen suora ja moderni katu.
1600-luvulla Pariisin ympärille rakennettiin kuninkaiden määräyksestä useita puurivien reunustamia suoria teitä, joista useimmat alun perin sijaitsivat selvästi kaupungin ulkopuolella, mutta jotka kaupungin laajetessa ovat jääneet sen sisään puistokaduiksi. Ainoa keskikaupungille vanhojen korttelien läpi raivattu uusi katu oli vuonna 1689 rakennettu Rue du Roule, joka johti Pont-Neufiltä halleille. .
1700-luvulla viranomaiset aloivat pitää Pariisin keskustan kortteleiden raivaamista välttämättömänä. Seinen varteen rakennettiinkin 1780-luvulla joukko pitkiä rantakatuja, ja samalla purettiin siltojen päällä olleet talot sekä liikenteellisistä että terveydellisistä ja tilankäytöllistä syistä. Ranskan vallankumouksen aikana vuonna 1794 "Taiteilijoiden komissio" julkaisi suunnitelman uusien katujen rakentamiseksi Pariisiin. Yhden niistä oli määrä johtaa Place de la Nationilta suoraan Louvren suurelle kolonnadille, jolloin se olisi ollut nykyisen Avenue Victorian suora jatke. Se ennakoi jo myöhempää suurta itä-länsi-suuntaista akselia, ja tarkoituksena oli myös korostaa julkisten monumenttien merkitystä.
Napoleon I määräsi, että kirkolta valtiolle siirtyneiden kiinteistöjen halki oli rakennettava loistelias katu Jardin des Tuileries'n reunaa pitkin. Vuonna 1807 aloitettiin tämän Rue de Rivolin ensimmäisten arkadien rakentaminen. Toisen tasavallan aikana sitä alettiin jatkaa Hôtel de Villelle saakka, mikä saatiin valmiiksi toisen keisarikunnan aikana. Tämä akseli, johon liittyi useita rakennuksia, oli liikenteen kannalta tehokkaampi kuin Taiteilijoiden komission ehdottama. Siinä käytettiin myös hyväksi vanhaa lain määräystä, jonka mukaan raunioituneiden talojen tilalle ei saanut rakentaa uusia, ellei uudisrakennusten julkisivuja siirretty viranomaisten määräämän linjan taakse. Tämä määräys kuitenkin teki mahdolliseksi leventää yleisiä kulkuväyliä vain hyvin hitaasti. Vuonna 1807 määrättiin Napoleonin määräyksestä vanhojen korttelien läpi puhkaistavaksi myös Rue d'Ulm, joka johti Sainte-Genevièven kirkon (nykyisen Panthéonin) luota Rue des Feuillantines'ille, Val-de-Grâcen sairaalan taakse. Kyseessä oli ensimmäinen katu, jonka avaamiseksi kiinteistöjä pakkolunastettiin.
1830-luvulla prefekti Rambuteau kiinnitti huomiota vanhojen ylikansoitettujen korttelien liikenteellisiin ja terveydellisiin ongelmiin ja julisti, että pariisilaisille oli annettava "vettä, ilmaa ja varjoa". Vuonna 1836 Pariisiin avattiin hänen mukaansa nimetty katu Rue des Francs-Bourgeois'n ja Rue Saint-Eustachen väliin. Lisäksi Pariisissa nousseet kansannousut olivat jatkuvana huolenaiheena silloiselle hallitukselle, joka itsekin oli saanut alkunsa heinäkuun vallankumouksesta vuonna 1830. Niinpä Rambuteau määräsi samaan aikaan myös Hotel de villeä laajennettavaksi, ja samalla sen eteen oli muodostettava entistä suurempi aukio. Hallituksen käytettävissä olleet keinot olivat kuitenkin vähissä, koska pakkolunastus edellytti voimassa olleiden lakien mukaan varsin painavia perusteita. Uusi 3. toukokuuta 1841 annettu laki väljensi pakkolunastuksen edellytyksiä, mutta laki oli edelleenkin omistajien puolella, jotka saattoivat asettaa erityisen lautakunnan puolustamaan heidän oikeuksiaan.
Toisen keisarikunnan alkuvaiheessa annettiin uusia säädöksiä, jotka yhdessä vuoden 1841 lain kanssa koskivat pakkolunastusta yleiseen tarpeeseen ja järjestelmällistä turvautumista lainanottoon. Nämä säädökset muodostivat laillisen perustan keisarin nimittämän uuden prefektin laajoille valtuuksille.
Louis-Napoléon Bonaparte
Napoleon I:n veljenpoika Louis-Napoléon Bonaparte valittiin vuonna 1848 Ranskan presidentiksi. Vuonna 1851 hän teki sotilasvallankaappauksen, ja 2. joulukuuta 1852 hän julistautui Ranskan keisariksi nimellä Napoleon III.
Napoleon III halusi modernisoida Pariisin. Asuttuaan Lontoossa vuosina 1846–1848 hän oli nähnyt suuren pääkaupungin laajoine puistoineen ja vesijohtoverkkoineen, sekä teollisen vallankumouksen muuttaman maan. Hän omaksui Rambuteaun ajatukset. Yhteiskunnallisista kysymyksistä kiinnostuneena hän halusi parantaa köyhälistön asuinolosuhteita. Vuonna 1860 ennen alueliitosta Pariisin asukastiheys oli noin 36 400 henkeä neliökilometrillä, mutta kymmenen vuotta aikaisemmin se oli hallien läheisyydessä ollut melkein 100 000 henkeä neliökilometriä kohti,, ja asumisolot olivat varsin epäterveelliset. Vaikka Napoleon III ei aina osannutkaan ennakoida ratkaisua uudistustöiden vuoksi asuntonsa menettäneiden perheiden ongelmiin heidän joutuessaan muuttamaan kaupungin laitaosiin, hän kuitenkin pani alulle Pariisin 86 ensimmäisen sosiaalisen asuntotalon rakentamisen Cité Rochechouartiin vuonna 1851. Niiden rakentamisen joutui rahoittamaan kaupan ja teollisuuden haarakonttori siltä osin kuin Pariisin kaupungin varat eivät riittäneet. Samojen periaatteiden mukaan, Charles Fourier'n falansterien ja Étienne Cabet'n Icarien innoittamana hän itse laati 41 asuintalon piirustukset, jotka oli rakennettava työläisiä varten Avenue Daumesnilin varrelle ja jotka olivat näytteillä Pariisin vuoden 1867 maailmannäyttelyssä. Kysymys oli kuitenkin ennen kaikkea julkisvallan yrityksestä pitää hallinnassaan pääkaupunkia, jossa kansannousut olivat vuodesta 1789 lähtien kukistaneet useita hallituksia. Osa kiinteistönomistajistakin, jotka olivat huolissaan omistustensa ja asuntojensa arvosta, vaati leveitä ja suoria katuja, jotta sotajoukot oli helpompi siirtää paikata toiseen.
thumb|left|[[Le Marais oli yksi harvoista keskustan kaupunginosista, joita Haussmannin rakennustyöt eivät juuri lainkaan muuttaneet. Kuvassa Hôtel de Sens.]]
Voidakseen toteuttaa suunnitelmansa uuden keisarin oli saatava luja valta-asema, jotta hankkeen vastustajat eivät onnistuisi sitä torjumaan. Näin lujaa asemaa ei kenelläkään hänen edeltäjistään ollut.
Napoleon III:n oli löydettävä kykenevä henkilö johtamaan suurimittaisia töitä. Tämän tehtävän sai osakseen Georges Eugène Haussmann, ankara ja määrätietoinen toiminnan mies, jonka keisari nimitti Seinen departementin prefektiksi kesäkuussa 1853 antaen tälle tehtäväksi "tuulettaa, yhtenäistää ja kaunistaa kaupunki". Keisari ja Haussmann toimivat tehokkaasti yhdessä. Keisari tuki prefektiä vastustajiaan vastaan vuoteen 1870 saakka. Haussmann taas osoittautui kaikissa tapauksissa uskolliseksi, mutta ajoi läpi myös omia ehdotuksiaan, jollainen oli esimerkiksi Boulevard Saint-Germainin rakentaminen.
Näin laaja hanke edellytti monien henkilöiden myötävaikutusta. Sisäasiainministeri Victor de Persigny, joka esitteli Haussmannin Napoleonille, huolehti asian rahoittamisesta yhdessä Pereiren veljesten kanssa. Jean-Charles Alphand huolehti puistoista ja istutuksista yhdessä Jean-Pierre Barillet-Deschampsin kanssa. Haussmann korosti arkkitehti Deschampsin johtaman kaupunkisuunnitteluviraston keskeistä osuutta; tässä suhteessa Haussmannin mukaan "geometrialla ja graafisella suunnittelulla oli tärkeämpi osuus kuin varsinaisella arkkitehtuurilla." Töihin osallistui joukko muitakin arkkitehteja: Victor Baltard suunnitteli Hallit, Théodore Ballu La Trinité -kirkon, Gabriel Davioud teatterit ja Place du Châtelet'n ja Jacques Hittorff Gare du Nordin ja Place de l’Étoilen.
Julkisvallan ja yksityisen aloitteellisuuden yhteistyö
right|thumb|Place Saint-Georges
Napoleon III, insinöörit kuten Michel Chevalier ja yrittäjät kuten Pereiren veljekset olivat saaneet vaikutteita saint-simonismista, ja niinpä he uskoivat, että taloudellinen vapaus voisi muuttaa yhteiskunnan ja poistaa köyhyyden. Voimakas ja autoritaarinen hallitus voisi rohkaista kapitalisteja käynnistämään suuria töitä, jotka hyödyttäisivät koko yhteiskuntaa ja varsinkin kaikkein köyhimpiä. Talousjärjestelmän perustana oli pankkilaitos, joka kehittyi huomattavasti. Näille periaatteille löytyi ihanteellinen sovellusalue Pariisin uudistushankkeissa. Haussmannin rakennustyöt käynnistettiin siis valtion toimesta ja valtion asettamissa puitteissa, mutta niitä toteuttivat yksityiset yrittäjät lainarahoituksella.
Haussmannin järjestelmä
Ensimmäisessä vaiheessa valtio pakkolunasti omistajiltaan ne alueet, joissa uudistustöitä oli määrä tehdä. Sen jälkeen rakennukset purettiin ja rakennettiin uusia valtakatuja, joiden alla oli vesi- ja kaasujohdot sekä viemärit. Päinvastoin kuin Rambuteau, Haussmann otti suuria lainoja saadakseen toimiinsa varoja, 50–80 miljoonaa frangia vuodessa. Vuodesta 1868 lähtien Pariisin töiden kassa oli erioikeuksia nauttiva rahoituksen lähde. Valtio maksoi lainojen lyhennykset varoilla, jotka se sai jälleenmyymällä tontteja ostajille, joiden oli sitouduttava rakentamaan uusia kerrostaloja noudattamalla tarkkoja ohjeita. Tämä järjestelmä teki mahdolliseksi käyttää töihin joka vuosi rahamäärä, joka oli kaksi kertaa niin suuri kuin kaupungin budjetti.
Järjestelmä kuitenkin rapautui vähitellen. Kassalta saaduista suurista lainoista valtiolle vuoteen 1870 mennessä oli velkaa 1,5 miljadria frangia, mikä osaltaan sai hankkeen huonoon valoon. Jules Ferry arvosteli varojen tuhlailevaa käyttöä vuonna 1867 julkaisemassaan pamfletissa Les comptes fantastiques d'Haussmann ("Haussmannin fantastiset summat").
Säädetyt lait ja asetukset
right|thumb|Vuonna 1858 avattu Boulevard de Sébastopol oli yksi Pariisin keskustan vanhojen kortteleiden läpi puhkaistuista uusista bulevardeista. thumb|right|Pariisin arrondessimentit ennen vuotta 1860 ja Pariisiin tällöin liitetyt alueet. right|thumb|320px|Tärkeimmät toisen keisarikunnan aikana ja kolmannen tasavallan alkuaikoina rakennetut tai uusitut väylät. right|thumb|320px|Pariisin keskustaan vuosina 1850–1870 rakennetut uudet kadut. Haussmann käytti hyväkseen varta vasten säädettyjä lakeja ja asetuksia toteuttaakseen rakennushankkeensa ja varmistaakseen uusien liikenneväylien yhtenäisen laadun.
Jo 26. maaliskuuta 1852, runsaan vuoden ennen kuin Haussmann nimitettiin virkaansa, annettiin Pariisin katuja koskenut asetus, johon sisältyivät hankkeen tärkeimmät oikeudelliset työvälineet:
Erityiseen lautakuntaan kuuluneilla, rakennustarkastajina toimineilla arkkitehdeilla olikin hankkeen toteuttamisessa keskeinen osuus.
Hankkeen eteneminen
Toimenpiteiden eteneminen kuvastaa keisarikunnan kehitystä: se oli autoritaarinen vuoteen 1859 ja vapaamielisempi vuodesta 1860 lähtien. Vuosien 1852 ja 1870 välillä Pariisista purettiin 20 000 taloa ja rakennettiin 40 000 uutta. Joitakin tällöin aloitettuja rakennushankkeita jatkettiin vielä kolmannen tasavallan aikana Napoleon III:n ja Haussmannin jouduttua väistymään. Pariisiin liitettiin vuonna 1860 sen esikaupungit puolustusmuureille saakka, jotka Adolphe Thiers oli rakennuttanut vuonna 1844 ja jotka vuoden 1919 jälkeen purettiin. Pariisi oli ennestään ollut jaettuna 12 arrondissementtiin, mutta alueliitoksen jälkeen niitä oli 20.
Pariisin vanhimpien osien uudelleenjärjestelyt
Pariisin keskipisteenä oli vanhastaan Seinen saari Île de la Cité, jonne kaupunki oli alun perin syntynytkin. Haussmannin aikana saaren lähes koko vanha rakennuskanta purettiin, ja sinne rakennettiin muun muassa suuri oikeuspalatsi, Palais de Justice de Paris. Saaren keskiaikaisista rakennuksista ei ole jäljellä juuri muuta kuin kirkot Notre-Dame ja Sainte-Chapelle. Näistä Notre-Dame sai kaupunkikuvassa entistäkin korostuneemman aseman, kun sen edessä olevaa aukiota laajennettiin tuntuvasti, kun taas Sainte-Chapelle jäi piiloon oikeuspalatsin sisäpihalle, josta se ei enää näy ohi kulkeville kaduille. Myös saarelle johtavat sillat rakennettiin uudestaan.
Viereinen Île Saint-Louis sitä vastoin oli jo 1600-luvulla rakennettu yhtenäisen suunnitelman mukaisesti. Siellä Haussmannin rakennus­hankkeet eivät aiheuttaneet juuri muita muutoksia kuin että saaren itäkärjen kautta rakennettiin uusi kahden sillan yhdistelmä, Pont de Sully, jota myöten uusi puistokatu Boulevard Henri IV ylittää Seinen.