cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kelluskeiholehti
Kelluskeiholehteä tavataan Suomessa lähinnä Etelä-Lapissa, Kainuussa sekä etelämpänä Itä-Suomessa.
Kelluskeiholehti on yksi Suomen kansainvälisistä vastuulajeista.
Mats Biström
Mats Biström (s. 14. tammikuuta 1985) on Liberaalit Opiskelijat LSK:n puheenjohtaja vuodesta 2010. Tätä ennen hän on muun muassa toiminut Åbo Akademis Studentkårin hallituksen puheenjohtajana vuonna 2009.
Biström toimii RKP:n Varsinais-Suomen piirin yhteyspäällikkönä ajalla 1.12.2011–30.11.2012.
Lähteet
Mats Biström
Charlesinseisoja
Charlesinseisoja (Braque Charles X) on sukupuuttoon kuollut ranskalainen koirarotu, joka on saanut nimensä Kaarle X:stä. Myös saint-germaininseisojaa kutsuttiin jonkin aikaa samalla nimellä, minkä vuoksi rodut yhä sekoitetaan virheellisesti keskenään.
Ulkomuoto
Charlesinseisoja oli raskasrakenteinen ja antoi kömpelön, hitaan, jalostamattoman ja karskin vaikutelman. Sen korvat olivat seisojaksi poikkeuksellisen pitkät. Sen häntä typistettiin puoleen alkuperäisestä pituudestaan. Väritys oli maksanruskea-valkoinen.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu oli tasapainoinen ja tarkkavainuinen.
Alkuperä
Charlesinseisojaa pidetään molempien ranskanseisojien, sekä pyreneläisen että gascognelaisen tyypin, kantarotuna.
Antti Lankinen
Antti Ensio Lankinen (5. helmikuuta 1949 Ilmajoki – 26. marraskuuta 2021) oli suomalainen prikaatikenraali.
Antti Lankinen syntyi Eino Lankisen ja Katri Mäkelän perheeseen ja avioitui Liisa Tuulion kanssa. Lankinen tuli ylioppilaaksi 1968 Järvenpään yhteiskoulusta ja valmistui Kadettikoulusta 1972 ja Sotakorkeakoulusta 1981. Hän toimi Uudenmaan rakuunapataljoonassa opetusupseerina vuodesta 1972, komppanian varapäällikkönä 1977 ja komppanianpäällikkönä 1977–1979. Sotakorkeakoulun toimistopäällikkö hän oli vuodesta 1981 ja koulutusupseeri vuodesta 1983. Lankinen palveli suomalaisessa YK:n joukko-osastossa Etelä-Libanonissa 1987 ja oli toimistopäällikkö Pohjanmaan sotilasläänin esikunnassa 1988. Pääesikunnassa Lankinen oli toimistoesiupseeri vuodesta 1989, toimistopäällikkö vuodesta 1992 ja vanhempi toimistoesiupseeri vuodesta 1993. Hän toimi pataljoonankomentajana suomalaisessa YK:n joukko-osastossa Etelä-Libanonissa 1995 ja Maanpuolustuskorkeakoulussa opettajana ja linjajohtajana vuodesta 1996. Vuonna 1998 Lankisesta tuli Pohjois-Karjalan prikaatin komentaja. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1969, luutnantiksi 1972, yliluutnantiksi 1974, kapteeniksi 1980, majuriksi 1985, everstiluutnantiksi 1991 ja everstiksi 1997.
Prikaatikenraaliksi 2002 ylennyt Lankinen toimi myös prikaatin komentajana KFOR-operaatiossa Kosovossa, Pohjoisen maanpuolustusalueen esikuntapäällikkönä sekä Maasotakoulun ja Maanpuolustusopiston johtajana. Hän oli vuodesta 2004 Itäisen maanpuolustusalueen esikuntapäällikkö ja vuonna 2006 hänestä tuli maanpuolustusalueen komentaja.
Supertyttö
Supertyttö (Supergirl) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva. Se perustuu DC Comicsin supersankariin Terästyttöön, jonka loivat Otto Binder ja Al Plastino. Elokuvan ohjasi Jeannot Szwarc ja käsikirjoitti David Odell. Pääosissa näyttelevät Faye Dunaway ja Helen Slater. Itse elokuva tehtiin kuitenkin Christopher Reeven tähdittämien Teräsmieselokuvien menestyksen takia.
It Is What It Is
It Is What It Is on rap-duo ABN toinen studioalbumi, joka julkaistiin 28. helmikuuta 2006. Albumi on kahden levyn julkaisu, joista toinen albumi on S.L.A.B. versio.
Supertyttö
Elokuva huomioitiin muun muassa Saturn-ehdokkuudella parhaasta näyttelijän suorituksesta vuonna 1985. Kaupallista menestystä elokuva ei saanut, sillä se tuotti Yhdysvalloissa hieman yli 14 miljoonaa dollaria.
Arvioita
Helsingin Sanomien Helena Ylänen kirjoitti Supertytön erikoistehosteiden olevan kauhean näköistä aletavaraa, mutta nuoren Slaterin esittävän nimiroolia pontevasti. Myös syöjätärrooleihin erikoistunut Faye Dunaway on Yläsestä hauska. Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo Supertyttöä supertylsäksi ja antaa sille 1–5 tähden sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Umberto De Morpurgo
Umberto Luigi De Morpurgo (12. tammikuuta 1896 Trieste, Itävalta-Unkari – 26. helmikuuta 1961 Geneve, Sveitsi) oli italialainen tennispelaaja.
De Morpurgo edusti maataan Davis Cupissa vuoteen 1933 asti, toimien joukkueen kapteenina vuosina 1922–1931. Wimbledonissa hän pääsi puolivälieriin vuonna 1928 ja Ranskan mestaruusturnauksessa välieriin 1930.
Pariisin olympialaisissa 1924 De Morpurgo saavutti pronssia kaksinpelissä, voitettuaan pronssiottelussa Jean Borotran.
Jamie Baker
Jamie Baker on seuraavien henkilöiden nimi:
Jean Wadoux
Wadoux sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa 1 500 metrin juoksussa yhdeksänneksi ajalla 3.45,4. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui seitsemänneksi ajalla 3.44,5. Méxicon 1968 olympialaisissa hän kilpaili 5 000 metrillä ja voitti alkueränsä sekä sijoittui toiseksi parhaana eurooppalaisena loppukilpailussa yhdeksänneksi ajalla 14.20,8. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän sijoittui 1 500 metrillä kuudenneksi ajalla 3.41,7. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän saavutti uransa ainoan arvokisamitalin sijoittumalla 5 000 metrillä hopealle ajalla 13.33,6. Epävirallisissa maastojuoksun MM-kilpailuissa Wadoux sijoittui yhdeksänneksi vuonna 1969.
Vuonna 1965 Wadoux oli juoksemassa 4 × 1500 metrin viestijuoksun maailmanennätystä 14.19,0. Vuonna 1970 hän juoksi 1 500 metrillä Euroopan ennätyksen 3.34,0. Lisäksi hän juoksi 1 000 metrillä Ranskan ennätyksen 2.18,6 vuonna 1964. Hän voitti Ranskan mestaruuden 1 500 metrillä vuosina 1965–1970, 5 000 metrillä vuosina 1968 ja 1971 sekä maastojuoksussa vuosina 1968 ja 1972. Pituutta hänellä oli 180 senttimetriä ja aktiivivuosinaan hän painoi 60 kiloa.
Kuriilien maihinnousu
Kuriilien maihinnousu oli Neuvostoliiton ja Japanin välinen taistelu Kuriileista toisen maailmansodan loppupuolella. Taistelut alkoivat 18. elokuuta ja päättyivät saaria puolustaneiden japanilaisten antautumiseen 1. syyskuuta. Loput saarista antautuivat neuvostojoukoille Shumshun taistelun jälkeen 23. elokuuta yksi toisensa jälkeen. Japani antautui liittoutuneille virallisesti seuraavana päivänä saarten valtauksen jälkeen. Saarilla käydyt taistelut olivat toisen maailmansodan viimeisiä taisteluja Aasiassa ja olivat osa operaatiota taistelu Mantšuriasta.
Holkki (alus)
Holkki ( < ’lastialus’ ) on keskiajalla ja vielä 1600-luvulla kirjallisissa lähteissä laajalla alueella Euroopassa käytössä ollut laivan nimitys, jolle ei ole tarkkaa määritelmää. Holkeiksi kutsutut alukset ovat olleet hyvin erilaisia. Holkki oli koggia suurempi ja merikelpoisempi, tasalaudoitettu kolmimastoinen alus, jonka taaimmassa mastossa oli latinalaispurje viiston puomin varassa. Yhtään holkkia ei ole säilynyt nykypäivään eikä edes jäännöksiä ole löydetty, joten holkin ulkonäkö on päätelty kolikoissa ja sineteissä esiintyvistä tyylitellyistä kuvista.
Holkki tarkoittaa myös vanhaa aluksenrunkoa, joka on riisuttu takilastaan ja jota käytetään varastona tai asuntona. Englannin kielessä sanan tämä merkitys esiintyi ensimmäistä kertaa 1670-luvulla.
Kuparikloridi
Kuparikloridi eli kupari(II)kloridi tai kuprikloridi (CuCl2) on kupari- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään kemianteollisuudessa katalyyttinä, väriaineena, päällystettäessä metalleja elektrolyyttisesti kuparilla ja eräissä muissa sovellutuksissa.
Ominaisuudet
thumb|left|250px|Kidevedellistä kuparikloridia Huoneenlämpötilassa kuparikloridi on kidevedettömänä kellertävän ruskeaa kiteistä ainetta. Yhdiste on hygroskooppista ainetta ja muodostaa kidevedellisen dihydraatin (CuCl2·2H2O). Kupariklorididihydraatti on väriltään sinertävän vihreää. Kiinteässä olomuodossa kuparikloridi on rakenteeltaan polymeerimäinen ja jokainen kupari-ioni on sitoutunut 4 kloridi-ioniin ja jokainen kloridi-ioni on sitoutunut 2 kupari-ioniin. Kuparikloridi liukenee runsaasti veteen ja liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten alkoholeihin, asetoniin ja pyridiiniin. Monien muiden kupariyhdisteiden tavoin kuparikloridi on Lewis-happo ja muodostaa kompleksi-ioneja muun muassa kloridi-ionien kanssa. Tällaisia ovat esimerkiksi triklorokupraatti(II)- ja tetraklorokupraatti(II)-ionit ([CuCl3]- ja [CuCl4]2-). Kuumennettaessa kuparikloridia yli sen sulamispisteen yhdiste alkaa hajota kupari(I)kloridiksi.
Valmistus
Kuparikloridia voidaan valmistaa teollisuudessa klooraamalla kuparia kuuman kloorin vesiliuoksen avulla. Muita tapoja ovat vetykloridin reaktio emäksisen kupariyhdisteen kuten kupari(II)oksidin, kuparihydroksidin tai kuparikarbonaatin kanssa. Näin saadaan pääasiassa kuparikloridin dihydraattia, josta voidaan poistaa kidevesi kuumentamalla yhdistettä 100–150 °C:n lämpötilaan.
Jamie Baker (tennispelaaja)
Jamie Baker (s. 5. elokuuta 1986 Glasgow, Skotlanti) on brittiläinen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 186 kesäkuussa 2012.
Australian avoimissa 2008 Baker hävisi pääsarjan ensimmäisellä kierroksella Ivo Karlovićille luvuin 6–4, 6–4, 6–7, 6–4. Maaliskuussa 2008 Bakerin käydessä Floridassa sairaalassa, hänellä todettiin olevan vaarallinen virus, ITP (idiopaattinen trombosytopeeninen purppura). Hän joutui kolmeksi päiväksi tehohoitoon. Hän selviytyi sairaudesta, kärsien sen jälkeen kuitenkin masennuksesta.
Spink
Spink voi tarkoittaa seuraavia:
Arthur Ashe -stadion
Vuonna 1997 avatussa stadionissa on 23 200 paikkaa.
Blackpoolin lentoasema
Blackpoolin lentoasema (engl. Blackpool International Airport) sijaitsee Lancashiren kreivikunnassa Englannissa. Lentoasema tunnettiin aiemmin nimellä Squares Gaten lentoasema. Lentoyhtiöitä: Aer Lingus Regional, Jet2.com, Manx2.
Dead by Aprilin diskografia
Dead by April on Göteborgista kotoisin oleva ruotsalainen yhtye, joka sekoittaa kappaleissaan popmusiikkia, metalcorea, melodista death metallia ja industrialia. Yhtye itse ilmoittaa Myspace-sivuillaan soittavansa popmetallia.
Fast & Furious: Hobbs & Shaw
Fast & Furious: Hobbs & Shaw on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut David Leitchin ohjaama toimintaelokuva. Se on Hurjapäät-elokuvasarjan ensimmäinen spin-off. Sen pääosia näyttelevät Dwayne Johnson ja Jason Statham.
Jatko-osa
Elokuvalle on kehitteillä jatko-osa.
Somero (lehti)
Paikallislehti Somero on Somerolla kaksi kertaa viikossa ilmestyvä 1924 perustettu paikallislehti. Lehteä julkaisee Paikallislehti Somero, jonka omistaa Salon Seudun Sanomat. Lehden tarkastettu levikki vuonna 2015 oli 5 013 Lehti ilmestyy myös verkkolehtenä. Julkaisija oli aiemmin Sanomalehti Oy Somero. Lehti ilmestyy myös äänilehtenä. Someron ohella lehti leviää osiin Tl Koskea, Kiikalaa, Kuusjokea ja Tammelaa sekä entistä Nummi-Pusulan kunnan aluetta Lohjalla.
Lehden päätoimittaja on ollut vuodesta 2012 Sari Merilä. Aiemmin päätoimittajina ovat toimineet Toivo Soini (1924), Lauri Sariola (1924–1940), Kustaa Hossi (1940–1953), Matti Soini (1953–1983), Teuvo Nurmi (1983–1999), Seppo Kummala (1999–2006) ja Kirsi Seppälä (2006–2012).
Somero-lehden pilapiirtäjänä on toiminut pitkään Heikki Paakkanen, jonka Somero-lehdessä julkaistuja pilapiirroksia on ilmestynyt kirjamuodossa kokoelmina.
Myös sarjakuvan Viivin ja Wagner piirtäjänä tunnetuksi tulleen Jussi "Juba" Tuomolan ensimmäinen julkaistu strippisarjakuva nimeltä Vauhti-Virtanen ilmestyi Somero-lehdessä lyhyen aikaa vuosina 1983–1984. Julkaisukanavan keksi hänen somerolainen mummonsa Aira Tuomola.
Ceyloninkarvatonkoira
Ulkomuoto
Ceyloninkarvatonkoira muistutti whippetiä karvattomuuttaan lukuun ottamatta. Se oli hoikkarakenteinen ja puolipystykorvainen. Kiinanharjakoiran tapaan silläkin oli päässään harja ja hännänpäässä töyhtö. Keskimääräinen säkäkorkeus oli 48 cm. Karvapeite oli joko vaalea tai tumma. Tummia pidettiin parhaina "parantajina", kun taas vaaleiden uskottiin tuovan huonoa onnea niille ihmisille, joiden taloihin se astui (mikäli kyse ei ollut omistajan talosta).
Alkuperä
Rodun alkuperäinen käyttötarkoitus oli toimia "parantajana" tai "lämpötyynynä": uskottiin, että pitämällä sitä särkevää kehonosaa vasten se kykeni parantamaan kivun. Tämä selittyy karvattomien koirien tyypillisellä kuumalla iholla. Toisin kuin moni latina-amerikkalainen karvatonkoira, se ei toiminut paikallisten vararavintona.
Kikuzuki (1926)
Kikuzuki oli Keisarillisen Japanin laivaston Mutsuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Maizurun laivastontelakalta. Sen köli laskettiin 15. kesäkuuta 1925 ja alus laskettiin vesille 15. toukokuuta 1926. Alus otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 20. marraskuuta.
Hymns for the Broken
Hymns for the Broken on ruotsalaisen progressiivista metallia soittavan yhtyeen Evergreyn vuonna 2014 julkaistu yhdeksäs albumi.
Rautavuoret
Rautavuoret (sindariksi Ered Engrid) on vuoristo J. R. R. Tolkienin kirjoissa Hobitti eli sinne ja takaisin ja Taru sormusten herrasta.
Sijainti
Rautavuoret sijaitsevat Mordorin pohjoispuolella sekä Synkmetsän ja Ereborin itäpuolella.
Historia
Vuorten nimi tuli siitä, että olivat suurimmalta osin täynnä rautamalmia. Ne olivat alun perin osa suurempaa vuoristoa, jota Morgoth hallitsi. Rautavuorten lisäksi siihen kuuluivat alun perin myös sekä Harmaavuoret että Angmarin vuoret.
Ensimmäisellä Ajalla Pitkäpartoihin eli Durinin heimoon kuuluvat kääpiöt alkoivat asuttaa vuoria. Synkmetsässä sijaitseva suuri metsäpolku oli alun perin Pitkäpartojen rakentama, jotta he pystyisivät helposti kulkemaan Sumuvuorten ja Rautavuorten välillä.
Kolmannella Ajan vuoden 2500 tienoilla Grórin, Dáin I:n poika, perusti sinne itsenäisen valtakunnan, kun kääpiöt ajettiin pois Harmaavuorilta.
Lohikäärme Smaugin tuhon jälkeen, kun Ereborin piiritys alkoi, Grórin pojanpoika, Dáin Rautajalka, saapui 500 kääpiön kanssa Thorin Tammikilven tueksi. Viiden armeijan taistelun ja Thorinin kuoleman jälkeen Dáinista tuli uusi Vuorenalainen Kuningas.
Dáinin kaaduttua Sormuksen sodassa hänen pojastaan, Thorin Kivikypärästä, tuli sekä Ereborin että Rautavuorten hallitsija.
Metsitys
thumb|Istutettua metsää eteläisessä [[Intiassa.]] Metsitys eli metsittäminen tarkoittaa metsän perustamista alueelle, jolla metsää ei ole kasvanut, kuten aavikolle, pellolle tai suolle. Metsä tehdään yleensä istuttamalla puita.
Syitä
Syitä metsitykselle voivat olla esimerkiksi hiilinielujen luominen ilmaston lämpenemisen ehkäisemiseksi, aavikoitumisen pysäyttäminen, puutavaran kasvattaminen, tuulten vaimentaminen, haihdunnan vähentäminen, äärilämpötilojen hillitseminen, talojen ja karjan suojaaminen säältä, esteettiset syyt tai melun torjunta. Metsityksellä lisätään luonnon monimuotoisuutta, ja villieläimet saavat istutetuista metsistä pesimäpaikkoja, nukkumapaikkoja, ruokaa ja vaelluskäytäviä.
Esimerkkejä
Islantiin yritetään palauttaa metsiä istuttamalla saarelle sitkankuusta ja kontortamäntyä. Pohjoisissa maissa kuten Islannissa metsittämistä auttaa ilmaston lämpeneminen, sillä se nopeuttaa puiden kasvua.
Keski-Aasian Araljärven kuivunutta pohjaa metsitetään saksaulipuulla myrkyllisen maan pölyämisen estämiseksi. Kesään 2018 mennessä Aralilla oli metsitetty jo 5000 neliökilometriä.
Kiinassa ja Intiassa on 2000-luvulla metsitetty hyvin laajoja alueita. Osittain sen ansiosta koko maapallon vihreä ala on vuosien 2000–2017 välillä kasvanut viidellä prosentilla.
Metsityshankkeita on toteutettu viime aikoina myös esimerkiksi Yhdysvalloissa, Brasiliassa, Chilessä, Uudessa-Seelannissa ja Ukrainassa.
Pellon metsitys Suomessa
Pellon metsitys onnistuu varmemmin kivennäismaalla kuin turvemaalla. Biologisesti metsityskelvottomia ovat niukkaravinteisista rämeistä ja nevoista raivatut pellot.
Venäjän ilmasto
400px|thumb|Kartta Venäjän ilmastovyöhykkeistä [[Köppenin ilmastoluokitus|Köppenin ilmastoluokituksen mukaan.]] Venäjän ilmasto on pääosin mannermainen maan suuren pinta-alan vuoksi; suuri osa maasta on kaukana rannikkoalueista. Etelän ja idän suuret vuoristot estävät Intian valtameren ja Tyynenmeren leudontavia vaikutuksia, mutta Venäjä on pohjoisessa altis Arktisen alueen ja lännessä Atlantin valtameren vaikutukselle. Hallitseva tyyppi Köppenin ilmastoluokituksen mukaan katsottuna on lämminkesäinen mannerilmasto Dfb, joka vallitsee esimerkiksi maan pääkaupungissa Moskovassa. Subarktinen mannerilmasto Dfc on toiseksi laajalle levinnein ja kolmanneksi eniten tavataan kuumakesäistä mannerilmastoa Dfa. Myös subtrooppista kosteaa ilmastoa Cfa sekä keskileveysasteiden aroilmastoa BSk on Venäjällä jonkin verran. Keskilämpötilat laskevat lännestä Siperiaa kohti joka leveysasteella.
Lämpötilat
Venäjän vuotuinen keskilämpötila on −0,6 celsiusastetta. Lämpimin kuukausi on heinäkuu 16,2 celsiusasteen keskilämpötilalla ja kylmin tammikuu −18 celsiusasteen keskiarvolla. Venäjän kaikkien aikojen pakkasennätys −67,7 celsiusastetta on mitattu sekä Verhojanskissa 5. ja 7. helmikuuta 1829 että Oimjakonissa 6. helmikuuta 1933.
Vuodenajat
Venäjällä tavataan oikeastaan vain kahta vuodenaikaa, talvea ja kesää. Syksy ja kevät ovat vain lyhyitä välivaiheita näiden vuodenaikojen välissä. Vuodenaikojen välinen keskilämpötilaero on Moskovassa 29 celsiusastetta ja tämä kasvaa syvemmälle sisämaahan mennessä.
Talvi
200px|thumb|Talvinen puu 15. tammikuuta 2010 [[Kolpinassa.]] Talvella ilmanvirtaukset tasoittavat usein leveysasteista johtuvia lämpötilaeroja etelän ja pohjoisen välillä. Euraasian aron jäähtyminen muodostaa talvisin Venäjän ylle vahvan korkeapainekeskittymän. Ilman virtaukset ulospäin näiltä korkeapainealueilla aiheuttaa sen, että talvella tuulet puhaltavat Euroopan Venäjälle lounaasta, suurimmalle osalle Siperiaa etelästä ja luoteesta Tyynenmeren rannikkoa pitkin. Erittäin kylmät talvilämpötilat ovat ominaisia suuressa osassa Venäjää. Pakkaseton jakso kestää yli kuusi kuukautta vain Kaukasuksen pohjoisosissa. Maan Euroopassa sijaitsevissa osissa pakkaseton jakso kestää 3–5 kuukautta ja se on lyhimmillään Siperiassa, missä se on vain kaksi kuukautta.
Kesä
Kesäisin maa-alueiden lämmetessä tuulen suunnat kääntyvät. Tällöin Euroopan Venäjälle tuuli puhaltaa luoteesta, Siperialle pohjoisesta ja kaakkoisille alueille Tyyneltämereltä.
Suomen Vientipankki
Suomen Vientipankki Osakeyhtiö (nimi vuoteen 1923 Paloheimo ja kumpp. Pankki Oy) oli suomalainen vuonna 1918 perustettu liikepankki, joka teki konkurssin 1931. Pankin perustajiin kuuluivat K. A. Paloheimo, Arvi Henrik Paloheimo,  Jaakko Yrjö-Koskinen, Aarno Yrjö-Koskinen,  Paavo Paloheimo,  Toivo T. Kaila ja  S. J. Pentti.
Venäjän ilmasto
Sateisuus
Venäjän vuotuinen keskimääräinen sademäärä on noin 511 millimetriä. Maan länsiosat ovat sateisimpia alueita, missä voi sataa 750 millimetriä vuodessa. Venäjän arojen kaakkois- ja eteläosat ovat kuivimpia alle 200 millimetrin vuosisademäärällään.
Ilmaston lämpeneminen
Venäjän vuotuisen keskilämpötilan voidaan odottaa nousevan 2000-luvun puoliväliin mennessä 0,7–2,6 celsiusastetta verrattuna vuosien 1980–1999 keskilämpötilaan. Nousu on suurempaa talvella. Päivien keskimääräisen ylin lämpötila nousee todennäköisesti noin 3 celsiusastetta päivien keskimääräisten alimpien lämpötilojen noustessa 4–6 celsiusastetta, mikä tarkoittaa lämpötilan vuorokausivaihtelun pienenemistä etenkin Euroopan Venäjällä.
Suomen Vientipankki
Agentuuri- ja välitysliikkeenä vuoden 1918 alusta toiminut Paloheimo & K:i muuttui jo samana vuonna liikepankiksi nimellä Paloheimo & K:i Pankkiosakeyhtiö. Sen tarkoitus oli rahoittaa Suomen ja Venäjän välistä kauppaa. Pankki aloitti toimintansa yleisenä liikepankkina vuonna 1920. Osakepääoma oli 12 miljoonaa markkaa.
Pankki perustettiin alun perin hankkimaan ulkomailta luottoja Paloheimon veljesten liiketoimia varten. Vuoden 1923 nimenmuutoksen jälkeen Vientipankki ryhtyi harjoittamaan myös talletuspankkitoimintaa, mutta sen siteet Paloheimon sukuun säilyivät edelleen. Pankki oli jo 1920-luvulla vaikeuksissa, kun suuri osa sen varoista oli sidottuna Paloheimon suvun yrityksille annettuihin jäädytettyihin lainoihin. Pankki hankki 1920-luvun lopulla talletuksia hyvin korkeilla jopa 12-14% koroilla. Pankki joutui sitten 1930-luvun laman alkaessa suuriin vaikeuksiin ja lopulta pankki suljettiin heinäkuun lopulla 1931 ja se asetettiin konkurssiin.
Vientipankin konkurssin seurauksena pankin taustavoimiin kuulunut K. A. Paloheimo menetti suurimman osan omaisuudestaan. Pankkia johtanut K. A. Paloheimon poika Arvi Henrik Paloheimo (1888-1940) tuomittiin pankkimääräysten rikkomisesta 8 kuukauden vankeusrangaistukseen mutta presidentti P. E. Svinhufvud armahti hänet. Konkurssi johti myös pankkilainsäädännön kiristymiseen vuoden 1933 pankkilain myötä niin että Kansallis-Osake-Pankin silloinen pääjohtaja J. K. Paasikivi kirjoitti päiväkirjassaan : "Vientipankki ("roskapankki") on aikaansaanut paljon pahaa. Se on suurelta osin vaikuttanut uuden pankkilain laatimiseen ja sitä käytetään pelotteena tallettajiin, jotka siinä menettivät suuren osan talletuksistaan".
Kineettinen taide
thumb|200px|George Rickeyn teräsveistos Vier Vierecke im Geviert vuodelta 1969 Berliinissä. Kineettinen taide perustuu liikkeeseen, kuten mobilet tai liikkuvia osia sisältävät veistokset ja rakennelmat. Liike voi vaatia katsojan aktiivisuutta tai esimerkiksi koneistoa, tietotekniikkaa tai magneettisuutta. Muun muassa Jean Tinguely on tehnyt sähköllä toimivia liikkuvia veistoksia.
Kineettisiksi on kutsuttu myös rakennelmia, jotka muuttuvat odottamatta kun katsoja siirtyy paikasta toiseen ja liikevaikutelmien luominen vuoron perään syttyvien ja sammuvien valojen avulla.
Naum Gabo ja Antoine Pevsner olivat ensimmäisiä, jotka käyttivät taiteesta nimeä kineettinen manifestissaan. Alkuun puhuttiin usein dynaamisesta taiteesta, kun tarkoitettiin teoksia, joissa on taiteen keinoin luotu liikettä tai liikkeen illuusiota. Nykymerkityksessään termi kineettinen taide alkoi vakiintua vasta 1950-luvulta lähtien.
Op-taide taas perustuu liikkeen illuusioon. Sitä kutsuttiin alkuun kineettiseksi taiteeksi. Optiset maalaukset luovat värähteleviä liikeilluusioita. Geometriset kuviot ja moiré-tyyppinen efekti on op-taiteelle tyypillistä. Tavallisimmin se saadaan aikaan käyttämällä mustan ja valkoisen kontrastia tai vastavärejä ja tarkoin rajattuja koneellisen omaisesti toistuvia pintoja, kuten samankeskisiä ympyröitä, neliöitä tai viivoja. Esimerkiksi Bridget Riley on käyttänyt aaltoilevia kontrastisen värisiä viivoja. Maalaukset voivat myös luoda vaikutelmaa esiin työntyvästä tai sisäänpäin kupertuvasta muodosta. Victor Vasarely alkoi kutsua tällaisia maalauksia kinetismiksi (cinétisme). Myöhemmin on niitä on kutsuttu yleisemmin nimellä op-taide.
Ekumeeninen Karmeliittaluostariyhteisö
Ekumeeninen Karmeliittaluostariyhteisö (Carmelo Ecuménico Monástico) on nimitys, jota käytetään espanjalaisen, katolis-ekumeenisen maallikkoyhdistyksen suomalaisesta haarasta. Se on toiminut Suomessa vuodesta 2005 lähtien Suomen evankelis-luterilaisen kirkon yhteydessä.
Ekumeeninen Karmeliittaluostariyhteisö noudattaa omaa sääntöään. Vuoden 2007 alusta se on toiminut Helsingin Vartiosaaressa. Karmeliittaisä Fransisco Javier Sancho Fermin O.C.D. on Suomen Ekumeenisen Karmeliittaluostariyhteisön hengellinen esimies.
Kyläsavikka
Kyläsavikka (Oxybasis urbica) on yksivuotinen, lähinnä Euroopassa ja Keski-Aasiassa kasvava rikkakasvi. Laji on hävinnyt Suomen vakituisesta kasvilajistosta, mutta sitä tavataan yhä tulokkaana.
Ulkonäkö ja koko
Kyläsavikka kasvaa 20–80 cm korkeaksi. Kasvi on useimmiten lähes kalju. Varsi on pysty, niukkahaarainen ja väriltään tavallisesti luonteenomaisen oliivinvihreä. Lehdet ovat kierteisesti. Lehtilapa on kasvin keskiosissa tavallisesti 3–10 cm pitkä, leveänpuikean kolmiomainen ja säännöllisen nirhahampainen. Kukinto on tähkämäinen ja pitkälti lehdetön. Kukinnon sykeröt ovat pieniä ja tiheitä. Itse kukat ovat vaatimattomat ja väriltään vihreitä. Kyläsavikka kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Mustat siemenet ovat vaaka-asennossa, 1–1,2 mm pitkiä, ympärykseltään pyöreitä, tylppäreunaisia ja lähes sileitä. Ne säilyttävät itävyytensä vuosikymmenien ajan.
Levinneisyys
Kyläsavikkaa tavataan kaikkialla Euroopassa Irlantia, Islantia sekä Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia lukuun ottamatta. Voimakkain kanta on Kaakkois-Euroopassa, mutta Pohjois- ja Keski-Euroopassa laji on voimakkaasti taantunut. Euroopan ulkopuolella lajia tavataan varsinkin Keski-Aasiassa. Ihmisen mukana se on levinnyt Pohjois-Amerikkaan ja Uuteen-Seelantiin.
Suomessa kyläsavikka on levinneisyysalueensa äärirajoilla. Ahvenanmaalla se lienee ollut muinaistulokas, muualla maassa myöhempi tulokaslaji. Kyläsavikkaa on tavattu Suomesta pääasiassa Ahvenanmaalta ja Varsinais-Suomen, Uudenmaan ja Kymenlaakson rannikkoseuduilta. Joitain löytöjä tunnetaan myös sisämaasta ja Pohjanlahden rannikkokaupungeista. Kyläsavikka katosi vanhoilta kasvupaikoiltaan pääsääntöisesti 1950-luvulle tultaessa ja lajin vanha kanta on luokiteltu Suomesta hävinneeksi. Viime vuosikymmeninä kyläsavikasta on tehty muun muassa satamista ja ratapihoilta tulokaslöytöjä, jotka lienevät peräisin Venäjältä.
Elinympäristö
Muiden savikoiden tapaan myös kyläsavikka on typensuosija. Sitä tavattiin Suomessa entisaikaan rikkakasvina kylissä ja kaupungeissa karjasuojien laitamilla, komposteilla ja puutarhoissa. Näiltä perinteiseltä kasvupaikoiltaan laji on kadonnut pihojen ja puutarhojen siistiydyttyä ja viljelymenetelmien tehostuttua. Nykyään kyläsavikkaa voi tavata satunnaisena, etupäässä itäisenä tulokkaana myllyillä, kaatopaikoilla ja rautatieasemilla.
Käyttö
Kyläsavikkaa on käytetty toisinaan ravintona, esimerkiksi muhennoksissa.
Mayojenkarvatonkoira
Mayojenkarvatonkoira on sukupuuttoon kuollut keskiamerikkalainen koirarotu.
Ulkomuoto
Mayojenkarvatonkoira oli pieni ja hoikkarakenteinen, 38–41 cm korkea. Iho oli pään alueella hieman ryppyinen ja päässä, raajoissa ja hännänpäässä oli kiinanharjakoiran tapaan töyhtomäistä karvaa. Väritys oli vaalea.
Alkuperä
Mayojenkarvatontakoiraa käytettiin öisin lämmittävänä kuumavesipullona ja päivisin parantavana lämpötyynynä: se painettiin ihon kipukohtaa vasten ja ihon hohkaama kuumuus lievitti särkyä. 800–900-luvuilla jaa. se oli mayojen keskuudessa suosittu, koska muut keinot pysyä lämpiminä olivat hyvin alkeellisia.
Kažym
Kažym (komiksi ja venäjäksi Ка́жым, venäjäksi myös Ка́жим, Kažim) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Koigorodokin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Sysolaan laskevan Kažim-joen rannalla 37 kilometriä Koigorodokista kaakkoon. Asukkaita on 1 100 henkeä (vuonna 2002).
Vuonna 1755 kauppias Ivan Kurotškin sai luvan rakentaa rautatehtaan Kažim-joelle Sysolan suomalmiesiintymien yhteyteen. Kažymin ja lähistöllä sijainnut Njutšpasin tehdas aloittivat toimintansa vuonna 1759. Tehtaalla työskennelleet maaorjat siirrettiin paikalle Vjatkan ja Veliki Ustjugin lääneistä. Avustavissa tehtävissä toimi komitalonpoikia, joista eräät ryhtyivät vakituisiksi työntekijöiksi. Tehtaan ympärille syntyi taajama, jonka keskellä oli vuonna 1761 rakennettu puinen kirkko. Vuosina 1817–1826 rakennettiin uusi kivikirkko. Maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen tehdas suljettiin, mutta vuonna 1872 se avattiin uudelleen. 1900-luvun alussa Kažymissa oli noin 800 asukasta ja tehtaalla vajaat 200 työntekijää.
Venäjän vallankumouksen ja kansalaissodan jälkeen tehtaan tuotanto väheni huomattavasti ja vuonna 1928 se suljettiin lopullisesti. Neuvostoaikana paikkakunnalle perustettiin metsäteollisuuspiiri ja puunjalostuslaitoksia. Vuosina 1944–1991 Kažymilla oli kaupunkimaisen taajaman status. Vuonna 1959 asukkaita oli 2 600 ja vuonna 1989 1 400 henkeä.
Joka tuuleen kylvää
Joka tuuleen kylvää (Inherit the Wind) on Stanley Kramerin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva, joka kertoo Daytonin kuuluisasta evoluutioteorian vastaisesta ”apinaoikeudenkäynnistä” eli Scopesin oikeudenkäynnistä. Vuonna 1960 ensi-iltaan tuodun elokuvan pääosia näyttelevät Spencer Tracy, Gene Kelly ja Fredric March.
Elokuva pohjautuu Jerome Lawrencen ja Robert Edwin Leen kirjoittamaan näytelmään Inherit the Wind, joka taas pohjautuu tositapahtumiin vuodelta 1925. Näytelmä kertoo oikeudenkäynnistä, jossa oli syytettynä lukionopettaja John T. Scopes (1900–1970), joka ilmoitti osavaltionlain vastaisesti opettaneensa evoluutioteoriaa. Elokuvan piilotarkoituksena oli kuitenkin kommentoida valmistumistaan edeltäneen vuosikymmenen McCarthy-oikeudenkäyntejä.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Elokuvasta on tehty samanniminen uusintaversio, David Greenen ohjaama televisioelokuva vuodelta 1988.
Lähteet
Kdo seje vítr
Astrid Lindgrenin bibliografia
Tämä on luettelo Astrid Lindgrenin kirjoista.
Romaanit
Kirjat ovat ilmestyneet kokoelmana Peppi Pitkätossun tarina (WSOY 1969; Boken om Pippi Långstrump 1952).
Kalle Blomkvist
Kirjat ovat ilmestyneet myös kokoelmana Mestarietsivä Kalle Blomkvist (WSOY 1988).
Kuvakirjat
Kirjat ovat ilmestyneet kokoelmana Lottas komihågbok (1993).
Romaanit
Kirjat ovat ilmestyneet myös kokoelmana Meidän Marikki (WSOY 1986; Allas vår Madicken 1983).
Suomentamattomat
Astrid Lindgren Astrid Lindgren
George Healis
George Albert Healis (3. kesäkuuta 1906 Philadelphia, Pennsylvania – 6. joulukuuta 1990 Fort Lauderdale, Florida) oli yhdysvaltalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa ja oli siellä mukana saamassa hopeaa perämiehettömässä nelikossa. Hän saavutti elantonsa arkkitehtina.
Metsu
Metsu on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Potsdaminvinttikoira
Potsdaminvinttikoira (Levriero di Potsdam) on sukupuuttoon kuollut italialainen koirarotu.
Ulkomuoto
Potsdaminvinttikoira oli kookkaampi kuin italianvinttikoira, mutta pienempi kuin whippet. Se oli keskikokoinen, piirteiltään elegantti ja siro. Sen karvapeite oli lyhyt, sileä ja erittäin hienolaatuinen. Väritys oli joko fawn, pronssi, sininen, hopeanharmaa tai musta. Säkäkorkeus oli n. 45 tai 51 cm.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu oli ihanteellinen seura- ja perhekoira.
Alkuperä
Rotu oli sukua kotimaansa toiselle vinttikoirarodulle italianvinttikoiralle, ja toisin kuin kookkaammat vinttikoirat, se jalostettiin jo alun perin yksinomaan seurakoiraksi. Fredrik II Suuri kasvatti sitä Sans-Soucin kesäpalatsissaan Potsdamissa, mistä virheelliseen alkuperään viittaava nimi on lähtöisin. Hän oli potsdaminvinttikoirien innokas harrastaja ja hänen koirillaan oli mm. omat ruokalautaset ja omat palvelijat. Hän piti rotua yksinoikeudella palatsissaan eikä antanut viedä sitä sen ulkopuolelle.
Kaksi Frederik Suuren potsdaminvinttikoiraa pelasti kerran hänen henkensä. Kävi ilmi, että kaakao jota hän tarjosi ensin kahdelle suosikkikoiralleen oli myrkytettyä, ja koska koirat kuolivat pian sen juotuaan hän ei itse erehtynyt juomaan sitä. Pian selvisi että hänen itävaltalaiset vihollisensa olivat lahjoneet hänen ranskalaisen kokkinsa salamurhaamaan hänet.
Frederikin kuoleman jälkeen kreivitär Marie Münster hankki itselleen kaksi jäljellä ollutta yksilöä. Hänen kasvatustyönsä ansiosta rotu levisi hetkeksi jopa Englantiin ja Irlantiin. Viimeiset tunnetut yksilöt elivät 1900-luvun alkupuolella, mutta ensimmäinen maailmansota tappoi nekin sukupuuttoon.
Lotus 72
Lotus 72 oli Lotuksen Colin Chapmanin ja Maurice Philippen Formula 1-kaudelle suunnittelema Formula 1-kilpa-auto.
Suunnittelu
72 oli yksi Chapmanin monista uraauurtavista suunnittelutöistä. Siinä oli auton korirakenteen sisäiset jarrut, sivuponttooneihin sijoitetut jäähdyttimet (1950-luvulta alkaen jäähdytin oli yleensä auton keulassa) sekä ilmanottoaukko takana kuljettajan pään yläpuolella. Auton kiilamainen muoto oli myös uutta Formula 1:ssä, ja se oli peräisin Lotus 56-kaasuturbiiniautosta ja nelivetoisesta Lotus 63-koemallista. Muodon ansiosta auto oli aiempaa nopeampi. Vertailussa edeltäjäänsä, Lotus 49-malliin, 72:n huippunopeus oli lähes 20 km/h suurempi samalla Ford Cosworth DFV -moottorilla.
Chapman onnistui luomaan yhden merkittävimmistä ja menestyksekkäimmistä autoista F1:n historiassa. Yhdistämällä Lotus 49:n kantava moottorirakenne ja kehittynyt aerodynamiikka saatiin aikaan auto joka oli vuosia kilpailijoitaan edellä. Alussa auton käsiteltävyydessä oli kuitenkin ongelmia, johtuen ohjaustuntuman puutteesta, jonka aiheutti uudenlainen jousitus jonka tehtävänä oli estää autoa "niiaamasta" jarrutuksissa ja kiihdytyksissä. Kun jousitusta muutettiin, autossa ei enää esiintynyt ongelmia. Auto oli sensaatio median ja fanien joukossa, ja monet halusivat päästä näkemään merkittävän auton tositoimissa.
Kilpailuhistoria
Auto esiintyi kilpailussa ensimmäisen kerran kauden 1970 toisessa kilpailussa Espanjassa, kuljettajinaan Jochen Rindt ja John Miles. Rindt menestyi autolla hyvin, voittaen Hollannin, Ranskan, Britannian ja Saksan GP:t peräkkäin. Rindt oli jo lähes varmistanut mestaruuden, mutta hän menehtyi Italian GP:n aika-ajoissa Monzassa, ajaessaan 72:ta ilman siipiä. Rindtin korvannut Emerson Fittipaldi voitti Yhdysvaltain Grand Prix:n, auttaen Rindtiä saavuttamaan ainoana kuljettajana maailmanmestaruuden kuolemansa jälkeen. Rindtin ja Fittipaldin pisteet toivat Lotukselle sen neljännen valmistajien maailmanmestaruuden.
BRM:n työntekijä Tony Rudd kehitti autoa kauden aikana. Hän muokkasi erityisesti takajousitusta ja takasiipeä tuottamaan enemmän downforcea. Fittipaldi paini ongelmien kanssa suurimman osan kaudesta, mutta saavutti muutamia hyviä sijoituksia ja sijoittui MM-pisteissä kuudenneksi. Seuraava kausi oli selvästi parempi. Autoon tehty kehitystyö auttoi Fittipaldia saavuttamaan maailmanmestaruuden kaudella nuorimpana kuljettajana F1:n historiassa. Autossa oli kaudella 1972 uusi huomiota herättävä musta-kultainen väritys. Imperial Tobacco oli tuonut markkinoille uuden savukemerkin John Player Specialin, ja halusi sille enemmän näkyvyyttä, maksaen Lotukselle enemmän sponsorirahoja.
Kaudelle astuivat voimaan uudet säännöt, joiden tavoitteena oli parantaa turvallisuutta. Säännöt pakottivat uusien rikkoutuvien rakenteiden lisäämistä autojen kylkiin. Sääntömuutosten takia 72 sai integroidut sivuponttoonit, kookkaamman korirakenteen sekä uudet siipien kiinnikkeet. Fittipaldin tallikaveriksi tuli ruotsalainen Ronnie Peterson. Peterson rakastui 72:een, ja voitti sillä ensimmäisellä kaudellaan neljä kilpailua, Fittipaldin voittaessa kolme. Tallikavereiden keskenäisen kamppailun takia kuljettajien mestaruus meni Jackie Stewartille, mutta Petersonin ja Fittipaldin yhteispisteet toivat Lotukselle kuitenkin valmistajien mestaruuden. Fittipaldi siirtyi kaudelle McLarenille ajamaan McLaren M23:a, jonka suunnittelussa, ironista kyllä, oli otettu laajasti mallia Lotus 72:sta.
Fittipaldin vaihtaessa tallia Peterson nousi tallin ykköskuljettajaksi saaden Jacky Ickxin tallikaverikseen. 72:n korvaajaksi suunniteltiin Lotus 76-mallia, jonka piti olla kevyempi ja hoikempi versio 72:sta, mutta auton tekniikka osoittautui liian kunnianhimoiseksi ja projekti floppasi. 72:ta kehitettiin edelleen, ja se pysyi edelleen kilpailukykyisenä. Peterson voitti kolme kilpailua ja kilpaili tiukasti mestaruudesta, tukenaan Ickx joka ajoi tasaisesti ja sijoittui useita kertoja palkintokorokkeelle. Ikääntyvä 72 menestyi neljä vuotta vanhaksi autoksi hyvin, sijoittuen valmistajien mestaruussarjassa neljänneksi. Kaudelle korvaajaa ei edelleenkään ollut näköpiirissä, ja 72 pakotettiin jälleen käyttöön. Huolimatta uusista muutoksista, kuten leveämmästä raidevälistä ja uudelleen suunnitellusta jousituksesta huolimatta auto ei pystynyt kilpailemaan maailmanmestaruuden vieneen uuden Ferrari 312T:n tai Brabham BT44:n kanssa, ja Lotus sijoittui valmistajien maailmanmestaruussarjassa kuudenneksi.
Kaiken se kestää
Kaiken se kestää on Fred Cavayén ohjaama ranskalainen rikosdraama ja ihmissuhde-elokuva vuodelta 2008.
Juoni
Tarina kertoo perheestä, jonka äiti Lisa pidätetään murhasta epäiltynä. Isä Julien jää kaksin pienen pojan kanssa ja yrittää saada Lisan vapaaksi valitusten ja lakimiesten avulla, mutta turhaan. Poika alkaa vieraantua äidistään ja hänen mielensä uhkaa järkkyä.
Vastaanotto
Turun Sanomien Tapani Maskula luonnehti elokuvaa epäuskottavaksi ja kaavamaiseksi tusinafilmiksi oman käden oikeuden harjoittajasta vääriä tuomioita julistavassa yhteiskunnassa.
Lotus 72
Kilpailuhistoria
20 voiton, 2 kuljettajien ja 3 valmistajien maailmanmestaruuden jälkeen 72 siirtyi sivuun kaudelle, jolloin sen korvasi Lotus 77.
250px|thumb|left|Ronnie Petersonin Lotus 72 John Player Specialin väreissä.
Cubana de Aviación
Air Cubana (esp. Cubana de Aviación) on 8. lokakuuta 1929 Compañía Nacional Cubana de Aviación -nimellä perustettu nykyinen Kuuban valtion lentoyhtiö, joka muutti nimensä 21. maaliskuuta 1944 Compañía Cubana de Aviacióniksi. 25. toukokuuta 1959 yhtiö kansallistettiin valtiolle Kuuban vallankumouksen yhteydessä. Yhtiö on viime vuosina modernisoinut laivastoaan, ja neljän vuokratun Airbus A320-200 koneen lisäksi se koostuu viidestä Iljušin Il-96-300 laajarunkokoneesta, kolmesta Tupolev Tu-204 keskipitkän matkan koneesta ja vanhemmista ATR-koneista jotka lentävät AeroCaribbeanin väreissä. Vuodesta 2013 laivastoon tilattiin Antonov An-158 -koneita, yhteensä on tilattu 6 uutta konetta. Lisäksi yhtiön laajarunkolaivasto laajenee kolmella Iljušin Il-96-400 koneella helmikuussa 2013 tehdyn sopimuksen mukaisesti.
Kotimaan lentojen lisäksi yhtiö lentää Kanadaan, Väli-, ja Etelä-Amerikkaan ja Euroopassa mm. Roomaan, Pariisiin, Lontooseen, Moskovaan ja Madridiin.
Laivasto
thumb|right|Cubanan [[Iljušin Il-96|Iljušin Il-96-300 syyskuussa 2017.]] Joulukuussa 2014, Cubana de Aviación laivastossa on seuraavat koneet, laivaston keskimääräinen ikä vain 8 vuotta:
Laivaston historiaa
thumb|Tupolevin TU-204-100E laskeutumassa, 2007 thumb|Cubana de Aviación Iljušin Il-62M laskeutumassa [[Zaventemin lentoasemalle 1992.]] Cubana on operoinut seuraavilla lentokonetyypeillä:
Flagey (Doubs)
Flagey on kunta itäisessä Ranskassa Doubsin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 38 kilometriä Besançonin kaupungista etelään.
Saksan italialaiset
Saksan italialaiset ovat Saksassa asuvia italialaisia. Italialaiset ovat muodostaneet tärkeän maahanmuuttajaryhmän nykyisen Saksan alueella jo 1700-luvulta lähtien. Saksassa on noin 650 000 italialaista, joten italialaisyhteisö Saksassa on maailman suurin heti Argentiinan jälkeen.
Historia
1700-luvulta lähtien Saksaan muutti etenkin italialaisia taiteilijoita. Italialaiset muodostivatkin ulkomaalaisista taiteilijaryhmistä merkittävimmän. Italialainen vaikutus näkyy useissa Saksan kaupungeissa. Tuon ajan italialaisia vaikuttajia olivat muun muassa Agostino Barelli, joka suunnitteli Münchenin Theatinerkirchen ja Gaetano Chivaver, joka suunnitteli Dresdenin Hofkirchen. Italialaisille taiteilijoille Saksaan muuttaminen mahdollisti paremman toimeentulon ja aseman. Italialaisten taiteilijoiden maahanmuutto tyrehtyi 1800-luvulla Ranskan noustua Italiaa tärkeämpään asemaan taiteen keskuksena. Taiteenalan työt loppuivat Saksassa, mutta monet jäivät silti Saksaan. Taiteen saavutusten lisäksi italialaiset jättivät merkkejä etenkin Düsseldorfin, Bruchsalin ja Aschaffenburgin alueen asukkaiden sukunimiin. 30-vuotisen sodan seurauksena Italiasta alkoi taiteilijoiden ohella tulla muun muassa kauppiaita, kivenhakkaajia, rakennusmiehiä ja pappeja. Pappien tarkoituksena oli tukea katolilaista kirkkoa luterilaista vastaan. Kauppiaat jakautuivat arvostetun silkin ja korujen kauppiaisiin, sekä toisaalta huonomaineisempiin pomeranssi kauppiaisiin, jotka myivät esimerkiksi mausteita. Pomeranssikauppiaat toivat Saksaan pizzeriat ja jäätelöpaikat. 1800-luvulla italialaisia muutti Saksaan myös maatalouden työntarpeen pariin. 170px|thumb|oikea|Italialaisia vierastyöläisiä opiskelemassa, kuva vuodelta 1962. Toinen aalto italialaisia muuttajia tuli toisen maailmansodan jälkeen. Saksan liittotasavalta teki vuonna 1955 sopimuksen Italian kanssa työvoiman luovuttamisesta. Saksassa kärsittiin tuolloin jälleenrakentamisen aiheuttamasta työvoimapulasta ja Italiassa puolestaan kärsittiin lamasta. Italialaiset olivat maahanmuuttajien enemmistössä aina 1960-luvulle saakka, jolloin turkkilaiset syrjäyttivät heidät asemastaan. Vaikka siirtotyöläisten odotettiin palaavan takaisin kotimaahansa töiden loputtua, ei näin lopulta käynyt. Vuonna 1973 tuli voimaan niin sanottu Answerbestop, joka salli siirtotyöläisten tuoda maahan perheensä. Toisaalta myös ulkomaalaisen työvoiman ottaminen kiellettiin monilla alueilla.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut
Jääkiekon maailman­mestaruus­kilpailut ovat Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n alaisille maajoukkueille järjestettävä jääkiekkoturnaus. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1920. Nykyään kisat pidetään vuosittain. Eniten maailman­mestaruuksia on saavuttanut Kanada. Se on voittanut 28 mestaruutta. Kansainvälinen jääkiekkoliitto IIHF ylläpitää jääkiekon maailmanrankingia, joka perustuu maajoukkueiden menestykseen neljissä viimeisissä maailman­mestaruus­kilpailuissa ja viimeisimmissä olympialaisissa.
Sarjajärjestelmä
Nykyään maailmanmestaruuskilpailussa on viisi tasoa: pääsarja sekä ensimmäinen, toinen, kolmas ja neljäs divisioona. Pääsarjassa pelaa 16 maajoukkuetta. Vuodesta 1992 lähtien kisat on pelattu niin, että joukkueet pelaavat lyhyen alkusarjan, jonka jälkeen pelataan pudotuspelit. Näistä Tšekkoslovakian-kisoista lähtien pelatut puolivälierät on äkkikuolemaperiaatteensa takia monelle jatkoon päässeelle joukkueelle jopa turnauksen tärkein ottelu, sillä puolivälierä ratkaisee, pääseekö joukkue mukaan mitalipeleihin vai putoaako se jatkosta heti pudotuspelien alussa. Ennen vuotta 1992 mitalit ratkottiin alku- ja loppusarjojen perusteella.
Vuodesta 2012 alkaen joukkueet on jaettu kahteen kahdeksan joukkueen lohkoon. Vielä vuonna 2011 alkulohkoja oli neljä. Turnauksen voittaja julistetaan jääkiekon maailmanmestariksi, ja kaksi viimeistä joukkuetta putoaa ensimmäiseen divisioonaan.
Kisojen otteluohjelmassa ei ole vuodesta 2011 lähtien ollut välipäivää välierien ja mitalipelien välissä, mikä korostaa välierien otteluaikataulun merkitystä. Esimerkiksi vuosina 2018, 2019, 2021 ja 2022 varhaisemmin pelatusta välierästä loppuotteluun edennyt maa voitti myös mestaruuden. Vuodesta 2012 lähtien aiemman välierän voittaja on voittanut mestaruden kahdeksan kertaa kymmenestä. Tämä selittyy sillä, että varhaisemman välierän voittanut joukkue ehtii levätä enemmän ennen loppuottelua.
1., 2., 3. ja 4. divisioona
Ensimmäisessä ja toisessa divisioonassa pelaa kaksitoista joukkuetta kahteen eri maissa pelattavaan kuuden joukkueen lohkoon jaettuna. A-lohko on ylemmän sarjatason joukkueille, B alemman tason joukkueille. Kolmannessa divisioonassa joukkueita on kymmenen, ja ne on jaettu kuuden ja neljän joukkueen lohkoihin. Neljännessä divisioonassa on neljä joukkuetta. Vuosina 1951–2000 ensimmäistä divisioonaa vastasi B-sarja, vuosina 1961–2000 toista divisioonaa C-sarja sekä vuosina 1987–2000 kolmatta ja neljättä divisioonaa D-sarja.
Lokki-lava
Lokki-lava on Porin Kirjurinluodossa sijaitseva konserttilava. Se rakennettiin Pori Jazz -festivaalin käyttöön. Nimensä lava on saanut linnun siipiä muistuttavasta kattorakenteestaan. Porilaisen arkkitehti Michael Kuttnerin suunnitteleman lavan vihkiäiset olivat 12.7.1989. . Samalla paikalla oli 70-luvulla rakennettu lava, jossa Jazzjuhlien alkuvuosien konsertit pidettiin.
Lava toimi Pori Jazzin pääesiintymispaikkana aina 2000-luvun alkuun saakka, jonka jälkeen sen korvasi pääareenana vuonna 2001 valmistunut Kirjurinluoto Arena. Lavan yleisöennätys tehtiin vuonna 1998, kun muun muassa Phil Collinsia saapui kuuntelemaan yli 25 000 ihmistä.
Vuonna 2010 Lokki-lava kunnostettiin perusteellisesti. Nykyään lavalla järjestetään useita konserttitapahtumia vuosittain. Sitä käyttävät muun muassa Pori Jazz Kids Festival -lastenmusiikkitapahtuma sekä Porispere -rockfestivaali. Lava toimii myös Jazztapahtuman ns. kakkoslavana.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut
Ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut
Aikaisemmin varsinaisia maailmanmestaruuskisoja ei järjestetty, koska joukkueiden tasoerot olivat suuret. Kanada tiedettiin niin hyväksi jääkiekkomaaksi, että Kansainväliselle jääkiekkoliitolle riitti hyvin, että se järjestää vain Euroopan-mestaruuskilpailuja. Lisäksi asiaan vaikutti matkustaminen, sillä esimerkiksi Atlantin valtameren ylittäminen saattoi kestää laivalla viikon.
Ensimmäinen maailmanmestaruuden voittanut Euroopan maajoukkue on Iso-Britannia, joka voitti Kanadan maalein 1–2 vuoden 1936 talviolympialaisissa. Tosin, vain yhtä pelaajaa lukuun ottamatta Ison-Britannian joukkueen pelaajat olivat taustaltaan Kanadasta. Vuosikymmenen aikana Iso-Britannia saavutti peräti viisi maailmanmestaruusmitalia.
Toisen maailmansodan aikana kisoja ei järjestetty.
Toisen maailmansodan jälkeen
Sodan jälkeen ensimmäiset kisat pelattiin vuonna 1947, jolloin Tšekkoslovakia voitti kotikisoissaan kultaa. Tästä lähtien kisojen voimasuhteet muuttuivat tasaisemmiksi, minkä lisäksi kisoja leimasi se, että monista kisoista jäi esimerkiksi poliittisista syistä pois maajoukkueita.
Vuosina 1972–1976 maailmanmestaruuskilpailut pidettiin myös olympiavuosina. Vuosina 1980, 1984 ja 1988 maailmanmestaruuskilpailuja ei pidetty. Syynä oli, ettei kisoja saatu sovitettua eri turnauksien lomaan. Esimerkiksi vuonna 1976 Ruotsi osallistui maailmanmestaruuskilpailuihin mutta ei olympialaisten jääkiekkoturnaukseen kiireiden vuoksi. Vuodesta 1977 lähtien myös ammattilaispelaajat ovat voineet osallistua jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin.
Power Big Meet
Power Big Meet on maailman suurin yhdysvaltalaisten, erityisesti 1950- ja 1960-luvun autojen tapahtuma, joka on viime aikoina pidetty Ruotsissa, Västeråsissa. Vuonna 2018 tapahtuma palasi Lidköpingiin. Se järjestetään joka kesä, heinäkuun ensimmäisenä viikonloppuna, torstain ja lauantain välisenä aikana.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut
Toisen maailmansodan jälkeen
Vuodesta 1983 alkaen turnauksen ylempi loppusarja pelattiin niin, että alkusarjan pisteet nollautuivat. Toisin sanoen alkusarjan ottelutuloksia ei huomioitu ylemmässä loppusarjassa. Muutos vähensi huomattavasti Neuvostoliiton ylivoimaa. Kuitenkin vuoteen 1989 mennessä Neuvostoliitto oli voittanut enemmän mestaruuksia kuin mikään muu maa, 21 kappaletta. Kanadalla oli tuolloin mestaruuksia 19, ja se oli pelannut kymmenen turnausta Neuvostoliittoa enemmän. Mitalien kokonaismäärässä Kanada oli tuolloin vielä edellä, sillä maalla oli neljä mitalia enemmän. Tuolloin maailmanmestaruuskilpailuja hallitsi neljä maata: Neuvostoliitto, Ruotsi, Kanada ja Tšekkoslovakia. Kanada oli näistä kuitenkin ainoa, joka ei yltänyt mestaruuteen vuosina 1977–1989. Se voitti mestaruuden vasta vuonna 1994 – kauan ammattilaisten osallistumisen sallimisen jälkeen.
Power Big Meet
Se alkaa torstaina tapahtumana lentokentällä ja jatkuu perjantaina, jonka jälkeen suurin osa lähtee kaupungille cruisailemaan autolla, joka jatkuu lauantaihin jolloin kokoonnutaan jälleen lentokentälle, josta lähdetään uudelleen kaupunkiin läpi yön kestävään cruisinkiin.