cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kesoil
Historia
Yhtiön juuret olivat tamperelaisten ammattiautoilijoiden vuonna 1949 perustamassa Autori Oy:ssä. Ensimmäiset asemat olivat Tampereen ja Porin alueilla, ja ne toimivat seuraavan vuosikymmenen ajan Union-ketjussa. Omistajien erimielisyydet alkoivat kuitenkin haitata liiketoimintaa, ja niinpä yritys myytiin vuonna 1963 Keskolle. Uuden huoltoasemaketjun nimeksi tuli Kesoil. Yhtön pitkäaikainen toimitusjohtaja vuodesta 1963 aina vuoteen 1986 asti oli kauppaneuvoksen arvonimen saanut Esko Pietilä.
1960-luvulla syntyi Motorest-ketju, jossa Kesoilin yhteydessä oli motelli. Motorest Oy:n muina osakkaina olivat Yhtyneet Ravintolat Oy, Kesko, Autoliitto, Neste ja Finnlines. Motellit myytiin pois, mutta nimi jäi elämään ensin Kesoilin ja sittemmin Nesteen huoltoasemilla ravintolan nimenä. Silloin myös avattiin sadas Kesoil-asema ja saavutettiin kymmenen prosentin markkinaosuus. Vuonna 1972 Kesoilille siirtyi yrityskaupassa osa Gulfin asemista.
Hapsikat
Hapsikat (Ruppia) on vesikasvisuku Alismatales-lahkossa. Se kuuluu ainoana sukuna hapsikkakasvien (Ruppiaceae) heimoon. Aiemmin hapsikat on sijoitettu toisinaan vitakasveihin (Potamogetonaceae). Suku on nimetty saksalaisen Heinrich Bernard Ruppin (1688–1719) mukaan.
Morfologisia ja anatomisia tuntomerkkejä
Hapsikat kasvavat usein murtovedessä tai makeassa vedessä uposkasveina. Niiden juuret ovat haarautumattomia ja varret nivelikkäitä; nivelvälit (internodit) ovat hyvin kehittyneet. Lehdet ovat kahteen riviin järjestyneitä, sahaisia, yksisuonisia, tupessa ei ole kielekettä, sen sijaan on korvakemainen muodostuma. Kukinto on tähkämäinen ja siinä on kaksineuvoisia kukkia. Siitepölyhiukkaset ovat pitkänomaisen kaarimaisia ja niissä on kolme ituaukkoa. Varrellisia ja erillisiä emilehtiä on 2–16, tavallisesti neljä. Ne ovat vartalottomia, ja luotti on enemmän tai vähemmän kilpimäinen. Siemenaiheiden siitereikä eli mikropyle on molempien kalvojen eli integumenttien muodostama (bistomaalinen), ja laitasolukko on noin seitsemän solukerroksen paksuinen. Hedelmä on kannellinen pikku luumarja. Siemenkuori (testa) on kaksikerroksinen; ulomman kerroksen solut ovat kookkaita ja niiden soluseinissä on haaraisia ulokkeita. Siemenessä on endospermi eli siemenvalkuainen (ns. helobiaalista tyyppiä), ja sirkkajuuri on lateraalinen. Hapsikoiden kromosomiluku on n=8–12, 15.
Hapsikoiden taksonomiaa
Hapsikat ovat läheisiä sukulaisia heimolle Cymodoceaceae, johon ne voitaisiin yhdistää. Heimot muodostavat yhteisen kladin eli kehityslinjan, jota määrittävät lehtien sahalaitaisuus, kukan vastakohtaisuus, mikä on syntynyt kukkaosien surkastumisen myötä, ja hetiön kaksilukuisuus.
Conthey
Conthey on kunta Sveitsissä Valais’n kantonissa. Siellä on vajaat 9 000 vakinaista asukasta. Conthey on Contheyn hallinnollisen alueen keskuspaikka.
Sijainti
Conthey sijaitsee Valais’n ranskankielisessä osassa Sionin länsipuolella. Lännessä kunta rajoittuu Vétroziin. Etelässä kunnan rajana on Rhônejoki. Contheyn pohjoisimmat osat ovat Les Diablerets -vuorella yli 3 kilometrin korkeudessa.
Viininviljely
Conthey on viininviljelyaluetta: Rhônen laakson pohjoisrinteellä on viinitarhoja 3,8 neliökilometriä joelta (470 m mpy.) aina 940 metrin korkeudelle asti.
Matkailu ja nähtävyydet
Lac de Derborence -järven alue on luonnonsuojelu- ja retkeilyaluetta sekä tunnettu 1700-luvun vuorensortumistaan.
Les Diableretsin matkailualue ulottuu Contheyn alueelle, mutta kulku alueelle on pohjoisen puolelta Ormont-Dessusista ja Gsteigista.
Liikenne
Rhônen laaksossa kulkeva SBB:n rautatie ja moottoritie A9 Lausannesta Brigiin kulkevat Contheyn kautta. Contheyn ja Sionin rajalla on Châteauneuf-Contheyn rautatieseisake, jossa RegionAlpsin Saint-Gingolph–Martigny–Brig-paikallisjunat pysähtyvät 1–2 kertaa tunnissa. Sionista Martignyyn ja Aveniin liikennöivät postiautot kulkevat Contheyn kautta. Kesäaikaan Contheystä on matkailua palvelevat yhteydet Col du Sanetsch -solalle ja Pas de Cheville -solan itäpuolelle Lac de Derborence -järvelle.
Suomen murteet
pienoiskuva|220px|Perinteiset murrealueet: 1) [[lounaismurteet 2) hämäläismurteet 3) eteläpohjalaiset murteet 4) keski- ja pohjoispohjalaiset murteet 5) peräpohjalaiset murteet 6) savolaismurteet 7) kaakkoismurteet]]
Suomen murteet ovat suomen kielessä esiintyviä murteita. Ne voidaan jakaa länsimurteisiin ja itämurteisiin sekä edelleen useisiin alaryhmiin. Murteiden erot olivat ennen selkeämpiä, sillä nykyisin murteet ovat sekoittuneet.
Murteen käsite
pienoiskuva|220px|[[Posti Group|Suomen postilaitos julkaisi vuonna 1976 postimerkin, joka kuvasi Suomen murrealueita.]]
Suomen kielen murteista puhuttaessa tarkoitetaan yleensä niin sanottuja vanhoja aluemurteita. Siksi murrekartoissa esitetään vuoden 1938 kuntajako ja suomen murteiden puhuma-alueeseen luetaan mukaan Neuvostoliitolle luovutetut alueet, Inkerinmaa, Ruotsin Länsipohja ja Norjan Ruija. Toisaalta ruotsinkielisiä Suomen rannikkoalueita ei ole otettu mukaan. Nykyisin pääkaupunkiseutuun kuuluvat Espoo ja Vantaakin (eli silloinen Helsingin maalaiskunta) olivat silloin enemmistöltään ruotsinkielisiä. Perinteisen murretutkimuksen kannalta aito murre on alkanut hävitä yleiskielen vaikutuksen, oppivelvollisuuden ja vilkastuvan muuttoliikkeen myötä 1900-luvun alussa. Murteita voidaan pitää osittain väistyvänä kielimuotona, ja niiden väliset erot ovat vähitellen tasoittuneet, mutta toisaalta ne ovat yhä myös elävää kieltä. Ihmiset voivat esimerkiksi käyttää murresanoja, joita eivät välttämättä edes tunnista murteellisiksi.
Itä- ja länsimurteet
Suomen murteet jaetaan perinteisesti kahtia länsimurteisiin ja itämurteisiin. Vastakkaisuus ei ole vain kielellinen, vaan eroja on myös muussa kansanomaisessa henkisessä ja aineellisessa kulttuurissa, kuten ruokataloudessa, työkaluissa, vaatteissa ja rakennuksissa. Länsimurteiden alueelle tyypillistä on ollut vakiintunut kyläasutus ja peltoviljely, idässä puolestaan haja-asutus, kaskenpoltto ja eräkulttuuri. Vakiintunut käsitys murrejaosta perustuu lähinnä tiettyihin äänne- ja muotorakenteen piirteisiin, niiden historiallisen kehitykseen ja asutushistoriaan.
Ryhmien selvin ero on kirjakielen d-äänteen edustus. Lännessä sen tilalla on r (paran ’padan’, lehren ’lehden’, saara ’saada’), mutta idässä d katoaa (paan, lehen, saaha). Muita tunnettuja eroja ovat kirjakielen ts:n vastineet (lännessä mettä ’metsä’, kattoo ’katsoo’ ja idässä mehtä, kahtoo) ja lk- ja rk-yhtymien astevaihtelu (lännessä jäljet, kurjet, näljät, pelvot, idässä jälet, kuret, nälät, pelot). Länsimurteissa on tavallista diftongien avartuminen (nuari ’nuori’, tyämiäs ’työmies’, viaras ’vieras’), itämurteissa puolestaan pitkän a:n ja ä:n diftongiutuminen (moa ’maa’, peä ’pää’, kaloa tai kalloo ’kalaa’, leipeä tai leipee ’leipää’). Länsimurteissa esiintyy f-äänne, ja sanan alussa voi olla kaksi konsonanttia, toisin kuin itämurteissa: esimerkiksi kaffe, fati, klasi, trappu, idässä kahvi, vati, lasi, rappu. Tunnettuja ovat myös sanastoerot: lännessä vihta ja idässä vasta; lännessä sukkaa kudotaan mutta idässä neulotaan; en kehtaa tarkoittaa lännessä ’minua ujostuttaa’, idässä taas ’en viitsi’.
Länsi- ja itämurteiden rajaa ei voi määrittää täsmällisesti, koska se on eri murrepiirteillä erilainen ja on olemassa myös sekamurteita, joissa on sekä länsi- että itämurteiden piirteitä. Itämurteiden alueeseen luetaan nykyiset Pohjois- ja Etelä-Savon, Pohjois- ja Etelä-Karjalan, Keski-Suomen ja Kainuun maakunnat. Lisäksi itämurteisiin lasketaan Virolahti ja Miehikkälä Kymenlaakson maakunnasta, Hartola ja Sysmä Päijät-Hämeen maakunnasta, Ähtäri, Soini, Alajärvi, Vimpeli, Lappajärvi ja Evijärvi Etelä-Pohjanmaan maakunnasta, Pyhäjärvi, Pudasjärvi, Taivalkoski ja Kuusamo Pohjois-Pohjanmaan maakunnasta sekä Posio Lapin maakunnasta.
Muita luokittelumalleja
Vaikka jako itä- ja länsimurteisiin onkin osoittautunut käytännölliseksi, voitaisiin tärkein murreraja perustellusti sijoittaa toisinkin. Diakroniselta eli kielihistorialliselta kannalta syvin murreraja voitaisiin sijoittaa lounaismurteiden ja muiden murteiden väliin, kuten Martti Rapola on huomauttanut, koska lounaismurteissa on selvästi havaittava virolainen juuri ja koska muiden suomen murteiden katsotaan eriytyneen selvästi viroa myöhemmin. Toisaalta affrikaatta ts on säilynyt vain Viipurin, Karjalankannaksen ja Laatokan Karjalan alueella mutta kehittynyt kaikissa muissa murteissa aluksi spirantiksi ϑ (kuten th englannin sanassa think), joten varhaisin murreraja voitaisiin merkitä myös erottamaan kaakkoisimmat murteet muista. Murrerajan vetäminen yksittäisen äännepiirteen perusteella ei kuitenkaan ole riittävän perusteltua, koska eri äännepiirteiden todistus voi viitata eri suuntiin johtuen piirteiden sekundaarisesta leviämisestä naapurimurteiden alueelle.
Puhtaan synkronisesti eli vain nykytason eroja (erityisesti sanaston) katsomalla on pidetty perusteltuna Suomen murteiden jakamista kolmeen ryhmään: itä-, länsi- ja pohjoismurteisiin. Tällöin pohjoismurteiden alue kattaisi alueen suunnilleen Keski-Pohjanmaan ja Kainuun etelärajoilta pohjoiseen.
Seitsemän murreryhmää
Suomen murteet voidaan jakaa seitsemään tai kahdeksaan päämurteeseen tai murreryhmään: lounaismurteet, hämäläismurteet, eteläpohjalaiset murteet, keski- ja pohjoispohjalaiset murteet, peräpohjalaiset murteet, savolaismurteet ja kaakkoismurteet. Useimmat näistä jakautuvat vielä alamurteiksi. Joskus lounaismurteista erotetaan omaksi ryhmäkseen lounaiset välimurteet, jotka on merkitty artikkelin karttaan tummalla vihreällä.
Lounaismurteet
Lounaismurteita puhutaan Varsinais-Suomessa ja Satakunnan eteläosassa Turusta pohjoiseen ja itään. Varsinaisten lounaismurteiden alue ulottuu pohjoisessa Luvialle ja Kiukaisiin ja idässä Kiikalaan ja Suomusjärvelle, mutta niiden ja hämäläismurteiden välissä on laaja siirtymämurteiden alue, niin sanotut lounaiset välimurteet, joka ulottuu Uudenmaan länsiosiin Vihtiin saakka ja Satakunnassa Merikarvialle.
Lounaismurteet eroavat muista suomen murteista huomattavasti, jopa niin, että suomen murteet voitaisiin jakaa kahteen osaan, lounaismurteisiin ja muihin. Toisaalta niissä on yhtäläisyyksiä viron kieleen ja rannikon suomenruotsalaisiin murteisiin. Lounaismurteille on tyypillistä terävä rytmi, joka korostaa sanan painoa ja vaikuttaa vokaalien ja konsonanttien pituuteen. Sen takia vokaalit jäävät pois sanan lopusta (loppuheitto) ja joskus keskeltäkin (sisäheitto): esimerkiksi ei taer men ’ei taida mennä’, riitlevä ja tapleva kesknäs ’riitelevät ja tappelevat keskenään’. Pitkiä vokaaleita on vain ensimmäisessä tavussa: mont kertta ’monta kertaa’, sanòta ’sanotaan’. Toisaalta toisen tavun lyhyt vokaali pitenee ja sen sävelkulku nousee, jos ensimmäinen tavu on lyhyt: asùn Turùs. Lisäksi k, p, t ja s muuttuvat geminaatoiksi tietyin ehdoin: menttin ’mentiin’, oikke ’oikein’. Imperfektillä on usein tunnus -s(i) silloinkin, kun yleiskielessä on pelkkä i: hän sanòs ’hän sanoi’, mnää istusi ’minä istuin’. Myös illatiivi voi poiketa yleiskielestä: kirjaha ’kirjaan’, taloho ’taloon’ tai mettässe ’metsään’, myllysse ’myllyyn’.
Hämäläismurteet
Hämäläismurteita puhutaan laajalla alueella, ja eri puolilla puhutut murteet eroavat toisistaan. Yleensä hämäläismurteet jaetaan neljään ryhmään: Ylä-Satakunnan murteet, sydänhämäläiset murteet, etelähämäläiset murteet ja kaakkoishämäläiset murteet. Suomen nykyisistä maakunnista hämäläismurteiden alue kattaa Pirkanmaan ja Kanta-Hämeen lisäksi Satakunnan luoteisosan (Kankaanpään ja Karvian seutu), Uudenmaan keski- ja itäosan Hyvinkäältä ja Nurmijärveltä alkaen sekä suurimman osan Päijät-Hämeestä ja Kymenlaaksosta.
Hämäläismurteita on pidetty konservatiivisina siinä mielessä, että ne ovat lähellä kielihistoriallisesti alkuperäisiä muotoja: esimerkiksi vokaalit eivät ole kadonneet tai lyhentyneet kuten lounaismurteissa eivätkä pitkä aa ja ää ole difongiutuneet kuten itämurteissa. Leimallisesti hämäläisiä piirteitä ovat lyhytvokaaliset verbien ”pikapuhemuodot”, kuten tut tänne ’tule tänne’, ei oo ’ei ole’ ja istuun ’istumaan’, ottaan ’ottamaan’ -tyyppiset infinitiivimuodot. Monikon persoonapronomineista käytetään sellaisia muotoja kuin meitin, teitin, heitin, ja yleiskielen tuo- ja nuo-pronominien tilalla ovat toi ja noi. Vanhastaan hämäläismurteissa on ollut d:n paikalla l, esimerkiksi kulottu ’kudottu’, palat ’padat’, lehlet ’lehdet’, ei tapahlu ’ei tapahdu’, mutta länsimurteissa yleinen r on usein levinnyt sen tilalle.
Eteläpohjalaiset murteet
Eteläpohjalaisille murteille on tyypillistä, että vokaalien välissä on h-äänne, kun yleiskielessä on pitkä vokaali tai diftongi. Se näkyy esimerkiksi passiivissa (saarahan ’saadaan’), illatiivissa (kouluhun ’kouluun’) ja eräiden e- ja s-päätteisten nominien taivutusmuodoissa (venehillä ’veneillä’, lampahia ’lampaita’). Leimallisia piirteitä ovat myös pronominimuodot johona ’jossa’ ja mihinä ’missä’ sekä pitkä vokaali, joka esiintyy yleiskielen i-loppuisten diftongien tilalla: pohojalaanen ’pohjalainen’, annoon ’annoin’, huonoosta villoosta ’huonoista villoista’. Yleiskielen ee-päätteiset yksikön 3. persoonan verbimuodot ovat muuttuneet oo- ja öö-päätteisiksi (tuloo ’tulee’, menöö ’menee’), mikä on muuten tapahtunut vain itämurteissa.
Keski- ja pohjoispohjalaiset murteet
Keski- ja pohjoispohjalaisten murteiden alue kattaa Keski-Pohjanmaan maakunnan ja suurimman osan Pohjois-Pohjanmaan maakunnasta, mistä savolaismurteisiin luetaan kuitenkin Pyhäjärvi ja Koillismaa. Keskipohjalaisten murteiden alue jatkuu Raahen–Oulaisten–Kestilän linjalle asti, minkä pohjoispuolella puhutaan pohjoispohjalaisia murteita.
Keski- ja pohjoispohjalaiset murteet ovat melko epäyhtenäisiä. Ne lasketaan länsimurteisiin, mutta niissä on myös itämurteisia, savolaisia piirteitä. Savolaisvaikutteita on enemmän sisämaassa kuin rannikolla, joten murrealue voitaisiin jakaa sen perusteella myös rantamurteisiin ja sisämaan murteisiin. Itämurteille tyypillisesti yleiskielen d voi kadota kokonaan (paat ’padat’, tehä ’tehdä’), mutta usein sen tilalla on j tai v: saje ’sade’, kaajettu ’kaadettu’, tuuva ’tuoda’, sovasa ’sodassa’. Inessiivin pääte on länsimurteiden tapaan -sa tai -sä (täsä talosa), mutta sisämaassa käytetään myös itämurteiden ja yleiskielen mukaisia muotoja (tässä talossa). Yleiskielen ea, eä, oa -vokaaliyhtymien tilalla on ia, iä ja ua: korkia ’korkea’, sormia ’sormea’, putuaa ’putoaa’, peltua ’peltoa’. Leimaa-antava piirre on välivokaalin käyttö: jalaka, kylymä, vanaha.
Peräpohjalaiset murteet
Peräpohjalaisten murteiden alueeseen kuuluu Lapin maakunta Posiota ja Ranuaa lukuun ottamatta. Myös Ruotsin puolella puhuttavaa meänkieltä ja Norjan kveeniä voidaan murretutkimuksen kannalta pitää suomen kielen peräpohjalaisina murteina. Toisaalta Suomen pohjoisimpia, perinteisesti saamenkielisiä alueita (Enontekiö, Inari ja Utsjoki) ei yleensä lasketa peräpohjalaisten murteiden alueeseen.
Vaikka peräpohjalaismurteet lasketaan länsimurteisiin, niissä on joitain itäisiä piirteitä, kuten d-äänteen edustus (veessä ’vedessä’, souvan ’soudan’, vuojen ’vuoden’) sekä yksikön 1. ja 2. persoonan pronominit mie ja sie. Murrealueelle on tyypillistä, että h esiintyy yleiskielen pitkän vokaalin paikalla, samaan tapaan kuin eteläpohjalaisissa murteissa. Etelä-Pohjanmaalla tavallista talohon, mennähän -tyyppiä ei kuitenkaan tavata kuin alueen itäosassa. Esimerkiksi Kemin ja Rovaniemen seudulla sanotaan talhon ja menhän, Tornionjokilaaksossa talhoon ja menhään. Siellä tunnetaan myös h:n metateesi, eli h on vaihtanut paikkaa edeltävän konsonantin kanssa: esimerkiksi huonheet > huohneet. Monikon 3. persoonan pääte on imperfektissä ja konditionaalissa pelkkä -t (yleiskielessä -vat tai -vät): het annoit ’he antoivat’, nem menisit ’ne menisivät’. Monikon persoonapronominit ovat met, tet, het ’me, te, he’, meän, teän, heän ’meidän, teidän, heidän’.
Savolaismurteet
Savolaismurteita puhutaan laajalla alueella, joka kattaa noin kolmanneksen Suomen pinta-alasta, ja ne jaetaan useisiin alamurteisiin. Pohjois- ja eteläsavolaiset murteet kattavat suurin piirtein Pohjois- ja Etelä-Savon maakuntien alueen ja itäiset savolaismurteet Pohjois-Karjalan. Kainuun maakunnassa ja sen pohjoispuolella puhutaan Kainuun murteita. Keski-Suomen maakunnan alue jakautuu suurin piirtein Jyväskylän kohdalta niin, että pohjoisessa puhutaan Keski-Suomen murteita, etelässä taas Päijät-Hämeen murteita. Keuruu, Ähtäri ja Etelä-Pohjanmaan Järviseutu muodostavat vielä oman murrealueensa, Keuruun–Evijärven välimurteet. Aluetta nimitetään joskus myös savolaiskiilaksi, koska se erottaa etelä- ja keskipohjalaiset murteet toisistaan. Savolaiskiilan ja eteläpohjalaisten murteiden välinen ero, esimerkiksi Kuortaneen ja Lehtimäen välillä, on suomen murteiden jyrkin raja.
Monet savolaismurteiden piirteet ovat yleisiä itämurteisuuksia, eli ne tunnetaan myös kaakkoismurteissa. Esimerkiksi pitkät vokaalit ovat diftongiutuneet (moa ~ mua ’maa’, peä ~ piä ’pää’), ja konsonantit t, n, l, r ja s voivat liudentua eli ääntyä j:mäisinä: [tulʲ] ’tuli’, [vesʲ] ’vesi’. Lisäksi savolaismurteille tyypillistä on, että yleiskielen ts:n paikalla on ht: mehtä ’metsä’, kahtoo ’katsoo’. Savolaismurteissa tavataan myös diftonginreduktiota, esimerkiksi poika > poeka, täysi > täös, aurinko > aorinko. Osassa aluetta redusoituneet diftongit ovat monoftongistuneet eli muuttuneet pitkiksi vokaaleiksi: tääs, aarinko. Suomen yleiskielen nut ~ nyt -päätteiset partisiipit ovat savolaismurteissa nna- tai nnä-päätteisiä: on antanna ’on antanut’, et suanna ’et saanut’, olʲ lähtennä ’oli lähtenyt’.
Diftongit muuttuvat d:n edellä pitkiksi vokaaleiksi (syyä ’syödä’, lyyä ’lyödä’), ja pitkää vokaalia seuraava d muuttuu h:ksi (suaha ~ saaha ’saada’, jiähä ~ jäähä ’jäädä’).
Kaakkoismurteet
Kaakkoismurteita puhuttiin Neuvostoliitolle luovutetussa Karjalassa ja Inkerissä ennen toista maailmansotaa. Nykyisen Suomen puolella kaakkoismurteiden alueeseen kuuluu Etelä-Karjalan maakunta, Miehikkälä ja Virolahti. Murrealue on melko epäyhtenäinen, koska se on ollut vuosisatoja kahden eri kulttuuripiirin raja-aluetta ja siellä on tapahtunut paljon väestönsiirtoja. Vuoden 1617 Stolbovan rauhanteon jälkeen alueelta muutti paljon ortodokseja Venäjälle ja heidän tilalleen tuli uutta väestöä Savosta ja Länsi-Kannakselta. Toisen maailmansodan jälkeen luovutetun Karjalan asukkaat muuttivat siirtolaisina muualle Suomeen.
Kaakkoismurteissa on samoja itämurteiden piirteitä kuin savolaismurteissa, mutta esimerkiksi a:n ja ä:n diftongiutuminen ja liudennus tunnetaan vain osassa aluetta. Yleiskielen ts on säilynyt (metsä, itse) alueen eteläosassa, toisin kuin missään muussa suomen murteessa. Tosin osassa kaakkoismurteita tavataan myös muotoja mehtä, messä ja mettä. Kaakkoismurteille tyypillistä on vokaalien loppuheitto (kirkos ’kirkossa’, puolʲ viis ’puoli viisi’) ja sisäheitto (toist ihmist ’toiset ihmiset’, antant ’antanut’). Verbien monikon 3. persoonan pääte on -t, esimerkiksi antaat ’antavat’, tekkööt ’tekevät’, jättiit ’jättivät’. Yksikön persoonapronominit ovat mie, sie ja hää, monikossa samoin kuin savolaismurteissakin myö, työ ja hyö.
Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut 2002
Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 2002 kuudennen kerran. Kilpailut pidettiin Saksan Riesassa 12.–15. joulukuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Suurjännite
Suurjännite voi tarkoittaa
Lutikka
Lutikka eli seinälude (Cimex lectularius) on luteisiin kuuluva hyönteinen. Alkujaan se on ollut pelkästään lepakon loinen, mutta se on sopeutunut myös ihmisen ja joidenkin lemmikkieläinten loiseksi. Se imee isäntäeliöltään verta öisin. Lutikan ei ole todettu Suomessa levittävän tauteja. Imentäjäljet kutiavat eri ihmisillä eriasteisesti. Cimex lectularius -lajin Suomeenkin levinneet sukulaiset lepakkolutikka (Cimex columbarius) ja pääskylutikka (Oeciacus hirundinis) ovat yleisiä linnunpesissä, joista ne voivat siirtyä ihmisen loisiksi. Sukulaislajit Cimex hemipterus (tropiikissa) ja Leptocimex boueti (Länsi-Afrikan ja Etelä-Amerikan tropiikissa) taas ovat paitsi ihmisen myös lepakon loisia.
Aikuinen lutikka on 5,5 millimetrin kokoinen, aterioituaan vähän pidempi ja ruskea, niiden alemmat kehitysasteet ovat 1,5–4 millimetrin pituisia, vaaleampia, kerman värisestä vaalean ruskeaan, ne tarvitsevat veriaterian viikon välein muodonmuutokseen ja munimiseen. Naaras munii 3–4 munaa päivässä, 200–500 elämänsä aikana.
Lutikka levisi Pohjoismaihin 1800-luvun alussa. 1950-luvun jälkeen lutikka oli jo lähes hävinnyt Pohjois-Amerikasta ja Länsi-Euroopasta, mutta yleistyy jälleen monissa maissa kuten Yhdysvalloissa ja Suomessa. Syyksi tälle on esitetty esimerkiksi lisääntynyttä matkustelua, tietynlaisten torjunta-aineiden käytöstä luopumista, lisääntynyttä vastustuskykyä torjunta-aineille ja ihmisten vähentynyttä tietoutta lutikoiden torjunnasta niiden harvinaistumisen vuoksi. Lutikka kulkee esimerkiksi matkailijoiden ja maasta toiseen muuttavien mukana ja voi levitä kerrostalohuoneistosta toiseen, mikäli ongelma on jatkunut pitkään ja luteiden saastuttamia huonekaluja kuljetetaan rappukäytävässä.
Lutikka on lentokyvytön.
Havaitseminen
Lutikkojen pesiytymistä omaan asuntoon ei aina huomaa. Tyypillinen merkki lutikoista ovat kutiavat, turvonneet imentäjäljet. Ne ovat usein kolmen perättäisen ryhmissä, kun veren imeminen on keskeytynyt uhrin liikehdinnän takia tai verentulon ehdyttyä. Vuodevaatteilla voi havaita tummia läikkiä, jotka ovat lutikan ulostetta ja sängyn rakenteista voi löytyä niiden munia tai munan kuoria.
Torjunta
Lutikka voi levitä asuntoon esimerkiksi matkailijoiden mukana hotelleista tai asuntoon tuotujen käytettyjen huonekalujen mukana.
Lutikka on yöeläin ja piileskelee päivisin pääasiassa vuoteessa ja sängyn lähistöllä, lutikka harvemmin lähtee 1–2 metriä kauemmaksi sängystä, jos vain veriateria on tarjolla. Se mahtuu hyvin pieniin rakoihin litteytensä ansiosta. Lutikoita torjutaan käsittelemällä niiden piilopaikat sopivalla hyönteismyrkyllä. Hyönteismyrkkyjen tehoaineina käytetään deltametriinia (C22H19Br2NO3) ja klooripyrifossia (C9H11Cl3NO3PS). Maailmalta ja Suomestakin on jo löydetty myrkyille vastustuskykyisiä ludekantoja. Tällöin niiden torjunnassa auttaa vain kuumennus tai pakastaminen.
Lutikoiden lämpötorjunta on tehokas tapa hävittää luteet. Lämpötorjunta tuhoaa myös niiden munat, joihin myrkyt eivät vaikuta. Myrkytys joudutaan suorittamaan yleensä 3–5 kertaa, koska munista kuoriutuu aina uusi populaatio. Asunnon pitäminen siistinä voi helpottaa lutikkaongelman havaitsemista ja ehkäistä niiden kannan kasvua, mutta hygienian puute ei houkuttele lutikoita eikä lutikoiden torjumiseen riitä yksinomaan hyvä hygienia.
Viileissä oloissa lutikka voi selvitä jopa kahdeksan kuukauden ajan ilman verta. Alle −15 celsiusasteen lämpötiloja lutikat kestävät vain muutaman tunnin. Lutikka kuolee myös +52 celsiusasteen lämmössä.
Miranda Cosgrove
Miranda Taylor Cosgrove (s. 14. toukokuuta 1993 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja-lauluntekijä. Cosgrove aloitti uransa televisiomainoksissa kolmevuotiaana. Sittemmin hän on esiintynyt muun muassa Megan Parkerin roolissa Drake & Joshissa, Summer Hathawayn roolissa School of Rockissa ja pääroolissa Nickelodeonin komediasarjassa iCarly. Cosgroven esikoisalbumi, Sparks Fly, julkaistiin huhtikuussa 2010.
Cosgrove on ansainnut jokaisesta iCarlyn jaksosta $180 000, ollen siten toiseksi korkeimmin palkattu lapsitähti televisiossa.
Münchenin lentoasema
Münchenin lentoasema eli Franz Josef Straußin lentoasema  on Saksassa, 28 kilometriä Münchenistä koilliseen sijaitseva kansainvälinen lentoasema. Se on Lufthansan toinen tukikohta Frankfurt am Mainin lentoaseman ohella.
Vuonna 2006 lentoaseman kautta kulki 30 760 000 matkustajaa, mikä tekee siitä Saksan toiseksi suurimman ja Euroopan seitsemänneksi suurimman lentoaseman. Vuonna 2006 lentoasema nimettiin "Euroopan parhaimmaksi lentoasemaksi" ja maailman kolmanneksi parhaimmaksi Singapore Changin lentoaseman ja Hongkongin kansainvälisen lentoaseman jälkeen. Euroopan alueellisten lentoyhtiöiden liitto valitsi Münchenin lentoaseman kauden 2007–2008 parhaaksi lentoasemaksi.
Historia
Vuodesta 1939 vuoteen 1992 Müncheniä palveli München-Riemin lentoasema. Ensimmäiset suunnitelmat laajentaa lentoasemaa tai rakentaa uusi lentoasema tehtiin vuonna 1954, kun lentoliikenteen suosio kasvoi. 5. elokuuta 1969 Baijerin hallitus teki päätöksen uuden lentoaseman rakentamisesta. Kun rakentaminen alkoi 3. marraskuuta 1980, Franzheimin kylä purettiin ja sen 500 asukasta sijoitettiin asumaan ympäri Müncheniä.
Lentoasema aloitti toimintansa 17. toukokuuta 1992, jolloin toiminnot muuttivat suljetulta München-Riemin lentoasemalta nykyiselle lentoasemalle. Koska Lufthansan kotikentällä Frankfurtissa oli rajallinen matkustajakapasiteetti, Lufthansa perusti toisen solmukohdan Müncheniin ja tarjoaa lentoyhteyksiä sekä Frankfurtista että Münchenistä.
Kesäkuussa 2003 valmistui uusi Terminaali 2 palvelemaan yksinomaan Star Alliance -lentoyhtiöitä. Vuonna 2017 valmistui kolmas ns. sateliittiterminaali. Sinne kulkee juna terminaalista T2 edessä olevan seisontatason alta.
Lentoasema on nimetty Franz Josef Straußin mukaan, jolla oli merkittävä, vaikkakin joskus ristiriitainen asema Saksan liittotasavallan politiikassa 1950-luvulta kuolemaansa saakka (1988). Strauß toimi pitkän aikaa Baijerin pääministerinä, ja lentoaseman rakentamisesta teki päätöksen hänen hallituksensa. Strauß, jolla oli yksityislentäjän lupakirja, oli kiinnostunut ilmailualasta. Häntä pidetään yhtenä Airbusin isänä, ja hän oli aluksi Airbusin hallintoneuvoston puheenjohtaja.
Lentoasemasta puhutaan harvoin sen virallisella nimellä Flughafen München Franz Josef Strauß. Lentoaseman omistavan ja sitä ylläpitävän yhtiön nimi on Flughafen München GmbH.
Sijainti
Kenttä sijaitsee puoliksi Freisingin ja Erdingin kaupungeissa Münchenin pohjoispuolella. Kuntien raja menee terminaali T1:sen kohdalla. Münchenin lentoasemalle pääsee Münchenin keskustasta Münchenin S-Bahn-verkoston linjoilla S1 ja S8. Matka kestää 45 minuuttia. Taksillakin pääsee.
Lentoyhtiöt ja kohteet terminaaleittain
thumb|Lentoasema yöllä. Lentoasemalla on kaksi terminaalia, jotka on yhdistetty toisiinsa.
Terminaali 1
Terminaali 1:stä toimivat useimmat Star Alliance -allianssin ulkopuoliset lentoyhtiöt. Lentoyhtiöitä terminaali 1:ssä on 68. Terminaali on jaettu kuuteen halliin, jotka on merkitty kirjaimilla A-F. Terminaali avattiin 17. toukokuuta 1992, ja sitä käyttää vuosittain 20 miljoonaa matkustajaa.
Halli D
thumb|Iberia Airbus A320-200.
Halli E
Tätä hallia käyttävät ainoastaan saapuvat lennot.
Hall F
Halli F toimii Israelin lentojen lähtöhallina. Siellä toimii mm. turvallisuutta valvova poliisi.
Terminaali 2
right|thumb|Lähtevien lentojen taulu. Terminaali 2:ta käyttävät Star Allianceen kuuluvat lentoyhtiöt sekä muut Lufthansan yhteistyökumppanit. Terminaalissa on kaksi transiittialuetta, G (Schengen-valtiot) ja H (non-schengen -valtiot). Terminaali avattiin 29. kesäkuuta 2003 ja se käsittelee 20–25 miljoonaa matkustajaa vuodessa. Terminaali 2:sta liikennöi 26 lentoyhtiötä.
thumb|Lufthansa Regionalin Embraer E195.
Ylipäällikkö Camembert
Ylipäällikkö Camembert (High Chairman Camembert) on kuvitteellinen hahmo Prätkähiiret-sarjassa, jonka loi Rick Ungar. Hänen ensiesiintymisensä oli animaatiosarjan jaksossa Juustokuninkaan katkuinen valtakunta, osa 1 vuonna 1993.
Hahmo
Ylipäällikkö Camembert toimii plutolaisten johtajana. Hän on myös usein yhteydessä alaisiinsa, varsinkin niihin jotka eivät jostain syystä onnistu tehtävissään. Camembertilla on tapana valita vaalivastustajansa, jolle hän ei voi hävitä, esimerkiksi Lalli Leipäjuusto. Diktaattorimaisen johtamisen ansiosta plutolaisista on tullut kenties Kosmoksen rikkain planeetta, siitä huolimatta planeetan luonnonvarat ja ympäristö on todella alhaisella tasolla.
Esiintymiset
1. tuotantokausi
2. tuotantokausi
3. tuotantokausi
4. tuotantokausi
Martti Kuningas
Martti Kalevi Kuningas (19. helmikuuta 1933 Viipuri – 7. huhtikuuta 1980 Loviisa) oli suomalainen näyttelijä.
Kuningas oli vielä teatterikoululainen, kun hän näytteli miespääosan Eskona vuoden 1957 elokuvassa Nummisuutarit ja tuli täten kansan tietoisuuteen. Hän oli debytoinut valkokankaalla kaksi vuotta aiemmin Tuntemattomassa sotilaassa (1955). Kuninkaan toinen miespääosa oli ”Mylly-Penttinä” elokuvassa Nuori mylläri (1958). Hänet nähtiin vielä sivuosassa elokuvassa Me (1961), mutta sen jälkeen hän palasi elokuvien pariin vasta 1970-luvulla. Silloin Kuningas esiintyi esimerkiksi komedioissa Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976) ja Jäniksen vuosi (1977).
Hakka-kiina
Hakka-kiina on kieli, jota puhuvat pääasiallisesti hakka-kiinalaiset eteläisessä Kiinassa ja heidän maanpaossa asuvat jälkeläisensa Itä- ja Kaakkois-Aasian alueella. Sitä puhuu noin 48,5 miljoonaa ihmistä, minkä vuoksi se on maailman 34. puhutuin kieli. Heidän joukossaan on noin seitsemän miljoonaa maastamuuttajaa, ja huomattavia hakka-kiinaa puhuvien yhteisöjä on muun muassa Thaimaassa, Malesiassa, Indonesiassa, Yhdysvalloissa, Ranskan Guayanassa, Mauritiuksella ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Taiwanilla toimiva HakkaTV on osa maan yleisradioyhtiötä ja tuottaa ohjelmaa niin hakka-kiinaa puhuville kuin vieraskielisillekin.
Kieltä kirjoitetaan kiinalaisin merkein, sekä perinteisin että yksinkertaistetuin, mutta Taiwanissa käytetään toisinaan myös latinalaisia aakkosia.
Puhuma-alue ja murteet
pienoiskuva|Hakka-kiinan levinneisyys Taiwanissa. Hakka-kiinasta on useita eri muunnoksia ja murteita, joita puhutaan Guangdongin, Fujianin, Jiangxin, Guangxin, Sichuanin, Hunanin ja Guizhoun maakunnissa sekä Hainanin saarella ja Taiwanissa. Mandariinikiinaa, kantoninkiinaa, min-kiinaa ja muita kiinan kielen päämuunnoksia puhuvat ja hakka-kiinaa puhuvat eivät ymmärrä toisiaan. pienoiskuva|Puhuttua hakka-kiinaa. Hakka-kiinan murteista Guangdongin maakunnan koillisosassa Meixianissa puhuttua murretta pidetään hakka-kiinan edustusmurteena.
Hakka-kiinaa puhutaan myös osissa Taiwania, ja se sai siellä virallisen kielen aseman vuoden 2017 lopulla.
Konsonantit
Lähde:
Vokaalit
Lähde:
Sanasto
Lukusanat 1–10 hakka-kiinaksi:
The Lockdown Sessions
The Lockdown Sessions on Elton Johnin studioalbumi, joka julkaistiin 22. lokakuuta 2021.
Maitokalat
Maitokalat (Gonorynchiformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko, joka käsittää noin 35 lajia neljässä heimossa. Joukossa on sekä meri-, murto- että makeanveden lajeja.
Tunnetuin laji on Indopasifisella merialueella elävä maitokala (Chanos chanos), joka muodostaa oman heimonsa. Maitokala voi kasvaa puolitoista metriä pitkäksi ja se on merkittävä ruokakala, jota myös kasvatetaan osissa Kaakkois-Aasiaa. Toinen samoilla merialueilla elävä laji on kuonokala (Gonorynchus gonorynchus). Korvakalojen heimo puolestaan käsittää 24 lajia Afrikan makeista vesistä. Lahkon fossileja tunnetaan liitukaudelta alkaen.
Medina de Rioseco
Medina de Rioseco on noin 5 000 asukkaan kaupunki Kastilia ja Leónin itsehallintoalueella Valladolidin maakunnassa Espanjassa. Se sijaitsee noin 40 kilometrin päässä maakunnan pääkaupungista Valladolidista ja noin 230 kilometrin päässä Madridista. Espanjan kapinaan kuulunut Medina de Riosecon taistelu käytiin kaupungissa vuonna 1808.
Ulla Eklund
Ulla Maria Eklund (s. 26. maaliskuuta 1938 Lapinjärvi) on suomalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on Elina Koskelan rooli Edvin Laineen ohjaamassa elokuvassa Akseli ja Elina (1970). Eklund peri roolin Titta Karakorvelta, joka esitti Elinaa Laineen elokuvassa Täällä Pohjantähden alla (1968).
Eklund on viulisti Linda Lampeniuksen äiti, ja hänen aviopuolisonsa oli näyttelijä Börje Lampenius.
Uskontotieteen maastot ja kartat
Uskontotieteen maastot ja kartat on Veikko Anttosen vuonna 2010 ilmestynyt uskontotieteen kirja. Teos on koottu aiemmin vuosina 1987–2007 ilmestyneiden tekstien pohjalta.
Tuuri Heporauta
Tuuri Kaleva Heporauta (5. elokuuta 1922 Jyväskylä – 10. joulukuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja mainostoimittaja. Hän käytti myös nimimerkkejä Oswald Barne, Harry Jarvinen, Pentti Kari, Arne Krassler, Helmuth Schultze ja Jaakko Tierna.
Heporaudan vanhemmat olivat rehtori, kansanrunouden tutkija Frans Akseli Heporauta ja kirjailija Elsa Heporauta. Heporauta julkaisi 1980-luvulla useita lentomestari Osmo ”Otso” Rantalan muistelmiin perustuneita ilmailuaiheisia sotakirjoja.
Sähköinen identiteetti
Sähköinen identiteetti (SID) on käyttäjän, sovellusohjelman, laitteen, palvelun tai säännöstön ominaisuus näiden toimiessa sähköisissä tietovälineissä kuten tietoverkoissa. Sähköinen Identiteetti on pakollinen tunniste yksilöityjen tai personoitujen verkkopalveluiden tarjoamisessa tai käyttämisessä. Laajasti tämä tarkoittaa kaikkien verkotettujen palveluiden käyttämistä ja suppeasti vain kirjautumista eli autentikointia. SID on termi, jolla viitataan laajaan viitekehykseen.
Sähköinen Identiteetti muodostaa keskeisen tekijän tietopalveluissa tapahtuvalle "Identiteetin hallinnalle". Nykymuotoinen verkotettu tietotekniikka perustuu hyvin johdettuna laajasti kokonaisuuteen, jossa identiteetin hallinta on keskitetty ja identiteetti luo mm. työasemahallinnan ratkaisut sovellusten ja säännöstöjen jakeluun käyttäjätunnuskohtaisesti sekä käyttöoikeudet eri sovellusjärjestelmiin.
Gandamakin sopimus
Gandamakin sopimus oli Afganistanin ja Ison-Britannian välillä toisen afgaanisodan aikana 26. toukokuuta 1879 tehty sopimus, jolla Afganistan luopui oikeudestaan itsenäiseen ulkopolitiikkaan. Afgaanien puolesta sopimuksen allekirjoitti brittien valtaan nostama emiiri Jaqub Khan.
Afganistan sai oikeuden omaan ulkopolitiikkaansa takaisin myöhemmin vasta Rawalpindin sopimuksella vuonna 1919.
Tausta
thumb|vasen|Brittijoukkoja Ylämailta Gandamakissa. Gandamakin sopimus liittyi toiseen afgaanisotaan ja laajemmin suureen peliin, eli Venäjän ja Yhdistyneen kuningaskunnan kilpailuun Keski-Aasiassa. Britit olivat ajautuneet jännitteisiin Afganistanin emiiri Šir Ali Khanin kanssa venäläisten vaikutusvallan suhteen. Britit halusivat estää venäläisten vaikutusvallan maassa ja vaativat saada oikeuden sijoittaa maahan omia asiamiehiään. Kun vaatimuksiin ei taivuttu, tilanne jännittyi edelleen ja lopulta britit marssivat Afganistaniin voittaen helposti sen armeijan teknisellä ylivoimallaan. Pääkaupunki Kabul vallattiin tammikuussa 1879 ja Šir Ali pakeni pohjoiseen. Kabulissa britit nostivat valtaistuimelle Šir Alin aikaisemmin vangitun pojan Jaqub Khan.
Sopimus
thumb|Piirros sopimuksen allekirjoittamisesta. Gandamakin sopimus allekirjoitettiin Gandamakin kylässä Afganistanissa brittien ja afgaanien välillä 26. toukokuuta 1879. Sen allekirjoittivat emiiri Jaqub Khan ja brittien puolesta majuri Louis Cavagnari. Brittiläisen Intian varakuningas Robert Lytton hyväksyi sopimuksen vielä 30. toukokuuta. Sopimuksen tärkeimpien kohtien mukaan Afganistan luopui oikeudesta itsenäiseen ulkopolitiikkaan ja Kabuliin asetettiin pysyvä brittiläinen delegaatio. Emiiri saisi puolustustakeen ulkoisia uhkia vastaan briteiltä, sekä kiinteän 60 000 punnan vuotuisen avustuksen. Maa joutui myös luovuttamaan joitakin raja-alueitaan brittihallintoon, vaikka muodollisesti ne olisivat edelleen osa Afganistania.
Seuraukset
Sopimuksen allekirjoittaminen oli päättänyt toisen afgaanisodan ensimmäisen vaiheen. Suurin osa brittijoukoista vetäytyi sen jälkeen takaisin Intiaan. Afganistanissa puhkesi kuitenkin pian levottomuuksia, jotka johtivat sodan toiseen vaiheeseen. Sopimuksen ydinkohta brittijohtoisesta Afganistanin ulkopolitiikasta kumoutui vasta Rawalpindin sopimuksella vuonna 1919. Afganistanissa historioitsijat ovat pitäneet Gandamakin sopimusta Jaqub Khanin petoksena ja maan myymisenä briteille.
Tulonsiirto
Tulonsiirto tarkoittaa politiikassa ja kansantaloudessa tulojen siirtoa tulonsaajalta toiselle. Kansantaloudessa valtion tulonsiirrot voidaan käsittää myös negatiivisena verona. Esimerkkeinä tulonsiirroista voidaan mainita eläkkeet, lapsilisät ja opintorahat. Tulonsiirrot ovat osa sosiaaliturvaa, ns. sosiaalinen vakuutus. Keskivertoihminen maksaa tulonsiirtoja yhtä paljon kuin saakin, jolloin hänen voidaan ajatella kustantavan itse oman sosiaaliturvansa. Tulonsiirrot voidaan ajatella myös temporaalisina siirroksina eliniän aikana. Esimerkiksi keskivertoihminen työssäoloaikanaan maksaa verot joilla kustannetaan hänen lapsuutensa lapsilisät, nuoruuden opintotuet, työkatkosten työttömyysturva ja vanhuuden eläkkeet. Ekonomistit erottelevat tulonsiirrot tarkasti muista valtion menoista muun muassa laskiessaan verotaakan rasittavuutta, kun taas tavalliselle kansalaiselle on usein epäselvää mistä verotaakka muodostuu. He saattavat käsittää julkissektorin tuottamien palvelujen nielevän kaikki verotulot, unohtaen tulonsiirrot. Tulonsiirto monimuotoisena käsitteenä voidaan laajentaa kansalaista huomattavasti laajempaankin yksikköön, kuten valtioon.
Antrean verkko
thumb|Osia Antrean verkosta.|311x311px Antrean verkko on Karjalankannakselta, Antrean Korpilahden kylästä, vuonna 1913 löytynyt kalaverkko ajalta noin 8540 eaa. Se on yksi maailman vanhimmista kalaverkoista. Juha Ylimaunun väitöskirjan mukaan verkko olisi kalaverkon sijaan hyljeverkko. Verkko ei ole enää esillä Suomen kansallismuseossa, vaan on siirretty varastoon.
Antrean verkko on osa Antrean löydöksi kutsuttua löytöä. Sen teki syksyllä 1913 maanviljelijä Antti Virolainen eli "Ämm-Mati Antti" kotitilansa Ämmä-Mattilan suoniityllä syventäessään viemäriojaa, jolloin hänen lapioonsa osui joukko kivi- ja luuesineitä. Seuraavana kesänä Theodor Schwindt kävi paikalla ja totesi löytöpaikan tarkemman tutkimuksen arvoiseksi. Sakari Pälsi toteutti paikalla kaivauksen heinäkuun lopulla vuonna 1914. Kaivauksessa paikalta löytyi 18 verkon kohoa, 31 painokiveä ja hiukan itse verkkoa. Löydettyihin esineisiin kuului lisäksi kivi-, luu- ja sarviesineitä, tuohta ja mahdollisesti tulen teossa käytettyjä käävän paloja eli taulaa. Kaivauksen perusteella tavarat olivat joutuneet paikalle samalla kertaa yhdessä kasassa. Tavarat olivat kadotessaan ilmeisesti uponneet noin 10 metrin syvyyteen Ancylusjärven pohjasaveen. Verkko on upotessaan ollut mahdollisesti puikkariin koottuna. pienoiskuva|278x278px|[[Sakari Pälsi|Sakari Pälsin kuva Antrean löydön kaivauksista vuonna 1914. Edessä verkonkohot, keskellä verkonkivekset, takana luuesineiden löytökohta. ]] Itse verkko on kudottu tuhkapajun niinestä. Verkon solmimistapana on käytetty ns. ryssänsolmua, jota on käytetty vielä paljon myöhemminkin itäsuomalaisella alueella ja Virossa. Verkon silmäkoko on ollut noin 6 cm, mikä on sopinut esimerkiksi lahnan ja lohen pyyntiin. Männynkaarnakohojen pituus oli noin 30 cm ja paksuus noin 1 cm. Nyrkinkokoiset verkon painokivet eli kivekset oli kiinnitetty verkon paulaan kapeilla tuohinauhoilla. Kohojen ja kivesten lukumäärän perusteella verkon pituudeksi on arvioitu 27–30 metriä ja korkeudeksi 50–70 cm. Märkänä se on painanut kolmisenkymmentä kiloa, josta kivesten paino on ollut noin puolet.
Muut löydöt
Paikalta löytyneet kiviset työkalut ovat kookas kirveenterä, tasataltta, taltan teelmä sekä kourutaltta. Kourutaltta on valmistettu Äänisen viherliuskeesta. Kivikirveen tyyppiä esiintyy myös Virossa ja Itä-Karjalassa. Paikalta löytyi myös pieniä kvartsinsirpaleita, hiekkakivisiä hiomakiviä sekä pieniä sileitä luonnonkiviä. Löydetty luuaines on puolestaan enimmäkseen peräisin hirvestä. Silmiinpistävin löytynyt luuesine oli 27 cm pitkä ja 3,3 cm leveä luukärki, joka oli teritetty kvartsinsirpaleilla. Paikalta löytyneitä joutsenen putkiluiden palojen on arveltu olleen peräisin kourutaltasta, yksinkertaisesta huilusta tai pilleistä joita muun muassa saamelaisten tiedetään käyttäneen. Luuesineille tunnetaan vastineita Kundan kulttuurin piiristä Baltiasta ja Luoteis-Venäjällä.
Missä sielu sijaitsee?
'''Missä sielu sijaitsee? Psyykkisen toiminnan hermostollinen perusta''' on Timo Järvilehdon vuonna 1987 ilmestynyt kirja. Teoksen on julkaissut Pohjoinen-kustantamo Prometheus-tiedesarjassa.
Johan Wladimir Furuhjelm
Johan Wladimir Furuhjelm (24. maaliskuuta 1873 Urjala – 3. marraskuuta 1904 Urjala) oli suomalainen upseeri, tilanomistaja ja valtiopäivämies.
Furuhjelmin vanhemmat olivat amiraali Hampus Furuhjelm ja Anna Elisabeth von Schoultz ja puoliso Catharina Rosenthal. Toimittaja, kirjailija, kansanedustaja Annie Furuhjelm ja kihlakunnantuomari Elis Campbell Nicolas Furuhjelm olivat luutnantti Johan Wladimir Furuhjelmin sisaruksia. Furuhjelm omisti Honkolan kartanon Urjalassa isänsä jälkeen.
Furuhjelm oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1899.
Melody (nimi)
Melody on englantilainen naisen etunimi. Se pohjautuu melodiaa (sävelmää) merkitsevään sanaan melody. Taustalla on kreikan kielen melōdi’ā, joka tarkoittaa laulamista.
Melody-etunimi on tullut käyttöön englantilaisella kielialueella 1700-luvun lopulla. Suomessa tämännimisiä naisia on Digi- ja väestötietoviraston mukaan tilastoitu lokakuuhun 2021 mennessä noin 130–140. Suurin osa Suomen Melodyista on syntynyt 2000- tai 2010-luvulla.
Nimettömänmatala
Nimettömänmatala on noin 15,5 neliökilometrin laajuinen matalikkoalue Haukiputaan ja Iin edustalla Perämerellä. Matalikon pituus kaakko–luode-suunnassa on noin kymmenen kilometriä ja leveys noin kaksi kilometriä. Matalikon keskimääräinen syvyys on noin 1,5–1,8 metriä. Pääosin hiekkapohjaisen matalikon reuna-alueet ovat varsin jyrkät, ja reunojen ulkopuolella meri syvenee pienellä matkalla 20–30 metriin.
Matalikko on nimetty sen kaakkoiskulmassa sijaitsevan Nimetön-saaren mukaan. Matalikon muut saaret ovat laaja hiekkasärkkäsaari Santapankki, Astekari sekä matalikon luoteiskärjessä sijaitseva Pallonen. Näiden lisäksi matalikon länsiosassa on nimettömiä särkkiä ja saaria. Suurhiekan matalikkoalue sijaitsee Nimettömänmatalan luoteispuolella. Alueen saarilla pesii pääasiassa vesilintuja; saarten kasvillisuus on niukkaa.
Alueelle suunnitellaan rakennettavaksi 32 tuuliturbiiniyksikköä käsittävää merituulipuistoa.
Patrick Herrmann
Patrick Herrmann (s. 12. helmikuuta 1991 Saarbrücken, Saarlandin osavaltio, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelaa Bundesliiga-joukkue Borussia Mönchengladbachissa.
Seurajoukkueura
Herrmann pelasi Mönchengladbachin kakkosjoukkueessa 14 Regionalligan ottelua vuosina 2009–2011. Ensimmäisen bundesliigaottelunsa hän pelasi Bochumia vastaan tammikuussa 2010. Avauskokoonpanossa hän oli ensimmäisen kerran Kölniä vastaan maaliskuussa 2010. Ensimmäisen maalinsa hän teki Hannoveria vastaan vappupäivänä 2010.
Herrmann on pelannut Mönchengladbachissa kauden 2019–2020 loppuun mennessä 299 bundesliigaottelua, joissa hän on tehnyt 46 maalia ja antanut 51 maalisyöttöä. Mestarien liigassa hän on pelannut kahdeksan lohkovaiheen ja kolme karsintakierroksen ottelua. Eurooppa-liigan 25 ottelussa hän on sekä tehnyt että syöttänyt viisi maalia.
Maajoukkueura
Herrmann kuului Saksan joukkueeseen, joka saavutti pronssia alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2007. Hän ei kuitenkaan päässyt pelaamaan turnauksessa. Alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013 hän pelasi kolme ottelua, joissa teki yhden maalin. Saksan jalkapallomaajoukkueeseen hänet valittiin ensimmäisen kerran MM-karsintaotteluun Kazakstania vastaan maaliskuussa 2013. Hän ei kuitenkaan päässyt ottelussa kentälle. Ainoat maaottelunsa hän on toistaiseksi pelannut kesäkuussa 2015 ystävyysottelussa Yhdysvaltoja ja EM-karsintaottelussa Gibraltaria vastaan.
Soinnillinen glottaalifrikatiivi
Soinnillinen glottaalifrikatiivi on ääniraossa syntyvä henkäyssoinnillinen äänne, joka tavallisesti luokitellaan frikatiiviksi, vaikka sillä ei juurikaan ole frikatiivien foneettisia ominaisuuksia. Tämän luokittelun peruste on lähinnä lingvistinen: näin selvitään vähemmillä erottavilla piirteillä (Occamin partaveitsi). Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa eli IPA-järjestelmässä soinnillista glottaalifrikatiivia merkitään -symbolilla.
Soinnillisella glottaalifrikatiivilla ei ole omasta äänneympäristöstään selvästi erottuvia auditiivisia ominaisuuksia. Artikulatorisesti syntyy äänihuuliraon "vuotamisesta" eli epätäydellisestä sulkeumasta, joka tuottaa jonkinasteisen kohisevan fonaation eli soinnillistumisen. Soinnillista glottaalifrikatiivia voi myös luonnehtia kuiskatuksi vokaaliksi, jossa kuiskaukseen sekoittuu äänihuulten värinää.
Kuvaus
Soinnillista glottaalifrikatiivia määrittävät seuraavat foneettiset parametrit:
Soinnillinen glottaalifrikatiivi on pulmoninen oraalinen äänne, mikä tarkoittaa sitä, että äänteen tarvitsema ilmavirta saa alkunsa keuhkoista ja purkautuu ulos yksinomaan suun kautta.
Maalaispojan rallit
Maalaispojan rallit on suomalaisen laulajan Mikko Alatalon kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 1980.
Soinnillinen glottaalifrikatiivi
Käyttö
Tyypillisesti esiintyy sanan sisässä vokaalien välissä. Tämä onkin sen luontainen ympäristö, ja niinpä [] onkin useimmissa kielissä /h/-foneemin allofoni; myös suomessa /h/ toteutuu [ɦ]:na; esim. /sɑhɑ/ → [sɑɦɑ]. On hyvä pitää mielessä, että [] syntyy nimenomaan ääniraossa, eikä sillä ole itsellistä supraglottaalista artikulaatiota, vaikka näin sattaakin vaikuttaa, kun verrataan keskenään esimerkiksi sanojen pihi ja puhu ääntämistä. Edellisessä []:n artikulaatiopaikka tuntuu olevan palataalinen, jälkimmäisessä taas velaarinen, mutta nämä piirteet ovat ympäröivien [i] ja [u] -vokaalien ääntöpaikoista lainautunutta mekaanista koartikulaatiota.
Maalaispojan rallit
Maalaispojan rallit -kokoelma syntyi Hi-Hat -levy-yhtiön toivomuksesta. Alatalo oli jälleen voittanut Syksyn sävel -kilpailun, tällä kertaa v. 1980 "Rikoo on riskillä ruma" -kappaleella. Tarttuva ralli sekä Alatalon ja yhtyeen raju esiintyminen TV:n suorassa lähetyksessä upposi kansaan, ja kun singlenä julkaistun voittokappaleen B-puolesta "Ihmisen ikävä toisen luo" tuli vielä suurempi hitti, tehtiin kokonainen albumi laulujen ympärille. Levy myi heti kultaa, ja se on yksi Alatalon kolmesta kultalevystä.
Suurin osa kokoelman kappaleista on Alatalon hittejä, mm. "Maalaispoika oon", "Hasardi" ja kaunis "Tunnetko rakkauden?". "Ihmisen ikävä toisen luo" -kappaleen suuri menestys on jatkunut; se on edelleen yksi suosituimmista karaoke-lauluista ja löytyy useimmista laulukirjoista. Kappale on vielä 20 vuoden jälkeenkin tunnetuimpia suomalaisia pop-iskelmiä, ja pakollinen esitettävä Alatalon keikoilla.
Soinnillinen glottaalifrikatiivi
Käyttö
Joissakin kielissä soinnillisella glottaalifrikatiivilla on foneeminen status. Esimerkiksi hollannin fonologiassa glottaalifrikatiivin normatiivinen ääntämys on soinnillinen (esim. [ɦut], hoed 'hattu'), joten hollantiin oletetaan soinnillinen /ɦ/-foneemi. On kuitenkin huomattava, että hollannin fonologiassa ei ole sanojen merkityksiä erottavaa kontrastia [ɦ]:n ja [h]:n välillä, ja niinpä systeemi sisältää väljyyttä: joissakin murteissa onkin vallalla soinniton ääntämys ([hut], jne.). Selvempi esimerkki soinnillisen glottaalifrikatiivin fonemaattisuudesta saadaan tapauksista, joissa on osoitetavissa merkityksiä erottava /ɦ/ : /h/ -kontrasti, kuten zime-kielen sanoissa hàs 'leikata' : ɦàs 'lämpö'.