cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jatkosota
Tapahtumat juuri ennen sodan alkua
Adolf Hitler julisti 22. kesäkuuta radioidussa puheessaan Suomen taistelevan yhdessä (im Verein) Saksan kanssa. Suomi ilmoitti pysyvänsä ulkopoliittisesti puolueettomana, mutta Hitlerin puhe oli maan johdolle kiusallinen, sille se viestitti maailmalle Suomen olevan liittoutunut Saksan kanssa Neuvostoliittoa vastaan aloitetussa sodassa. Yleinen mielipide Suomessa otti kuitenkin Hitlerin puheen vastaan helpotuksena tukalassa tilanteessa. Hitler oli armeijoineen murtanut toistaiseksi kaiken vastarinnan ja Suomi saisi nyt hyvityksen.
Sota alkaa
Neuvostoliiton hyökkäykset Suomea vastaan alkoivat 22. kesäkuuta 1941 kello 6.05 aamulla, jolloin Neuvostoliitto aloitti tykistötulituksen Hangon tukikohdasta suomalaisiin kohteisiin saaristossa ja mantereella sekä lentoiskut suomalaisia laivoja vastaan merellä.
Samana päivänä Neuvostoliitto suoritti useita tykistöiskuja itärajalla Tämän jälkeen samana päivänä Suomi osallistui eteläisen Suomenlahden miinoittamiseen. Saksa oli aloittanut Operaatio Barbarossan kello 3.00 ja Itä-Preussista Leningradin alueelle miinoituslentoja suorittaneet saksalaiskoneet lensivät paluumatkalla Utin lentokentälle tankkaukseen. Neuvostoliitto jatkoi ilma- ja tykistöiskuilla suomalaisiin sotilaskohteisiin Suomessa. Suomi pidättäytyi vastaamasta tuleen ja yritti vakuutella puolueettomuutta uudessa sodassa. Suomen ja Neuvostoliiton välillä vältyttiinkin merkittäviltä sotatoimilta muutaman päivän ajan. 24. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto evakuoi lähetystönsä Helsingissä.
Kesäkuun 25. päivänä 1941 Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat Helsinkiä, Turkua, Heinolaa ja Porvoota sekä tusinaa muuta paikkakuntaa noin 500 koneella, joista ammuttiin alas Suomen alueelle 27 konetta. Näiden pommitusten ja aiempien tapahtumien perusteella eduskunnalle antamassaan tiedonannossa hallitus oli tehnyt sen johtopäätöksen, että maa oli joutunut sotatilaan. Tämän kannanoton eduskunta hyväksyi. Vielä samana päivänä 25.6. pääministeri Jukka Rangell totesi radiossa, että Suomi oli jälleen sodassa Neuvostoliiton kanssa.
thumb|Viipurin takaisinvaltauksen paraati [[Pyöreä torni|Pyöreän tornin edustalla 31. elokuuta 1941. |alt=|vasen]]Sota julistettiin 26. kesäkuuta 1941. Suomen armeija ja Suomessa olleet saksalaiset joukot aloittivat maahyökkäyksen. Suomen armeija aloitti suurhyökkäyksen Laatokan Karjalassa Korpiselän suuntaan 10. heinäkuuta ja sen painopiste oli vasemmalla siivellä. Hyökkäyksen kärkenä eteni eversti Ruben Laguksen komentama 1. jääkäriprikaati, joka saavutti Laatokan rannat muutamassa päivässä. Elokuun loppuun mennessä kenraaliluutnantti Erik Heinrichsin komentama Karjalan Armeija oli saavuttanut talvisotaa edeltäneet rajat. Talvisodan kokenut Suomen kansa oli harvinaisen yksimielisesti maan johdon ja menetetyn Karjalan takaisin hankkimisen takana. Uutta sotaa pidettiin talvisodan jatkosotana, joka tähtäsi kärsityn vääryyden korjaamiseen.
Neuvostoliitto vaati useaan otteeseen Britanniaa julistamaan sodan Suomelle. Britannian pääministeri Winston Churchill lähetti marsalkka Mannerheimille henkilökohtaisen, yksityisen ja salaisen kirjeen, jossa hän pahoitteli, että Britannia joutuu piakkoin julistamaan Suomelle sodan. Churchill myös kehotti Suomea olemaan ylittämättä vanhaa rajaa. Kirjettä säilytetään Britannian Imperial War Museumissa.
Ulkomaalaiset vapaaehtoiset
Kesästä 1941 alkaen Suomeen alkoi saapua ulkomaalaisia vapaaehtoisia. Eritoten vapaaehtoisia tuli Virosta, lopulta yli 3 000. Näitä virolaisia vapaaehtoisia kutsutaan Suomen-pojiksi, ja he olivat osa jatkosodan heimosoturiyksiköitä, jotka oli koottu suomensukuisista kansoista. Esimerkiksi Suomen merivoimien vahvuudesta heitä oli 10 prosenttia.
Suur-Suomea rakentamassa
vasen|pienoiskuva|Suomen puolustusvoimat hyökkäsi Itä-Karjalaan sekä [[Leningradin ja Vologdan alueille aina Syvärin eteläpuolelle saakka vuonna 1941; suomalaismiehitys jatkui alueilla aina vuoteen 1944 asti.]] pienoiskuva|Suomalaiset tykkimiehet lähettävät vanhalle rajalle päästyään terveiset talvisodan alusta tuttuun Mainilaan. pienoiskuva|Suomalaisjoukot ylittämässä Tarton rauhan (1920) rajaa. pienoiskuva|400px|Suomalaisjoukot ylittämässä Muurmannin rataa lähellä Käppäselkää.
Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa toteaa ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan niin sanotun miekantuppipäiväkäskynsä, jossa hän viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös suuresta Suomesta, mikä jo tuolloin aiheutti kielteistäkin huomiota poliittisissa piireissä.
Jatkosodan aikana Suomi miehitti historiansa laajinta aluetta. Monet muuallakin kuin oikeistossa halusivat liittää Itä-Karjalan Suomeen. Perusteet olivat paitsi ideologisia ja poliittisia, myös sotilaallisia: niin sanottu kolmen kannaksen linja oli aiempaa rajaa helpompi puolustaa. Saksan ollessa tukena siihen oli mahdollisuus. Valtioneuvostossa käydyssä kovasanaisessa keskustelussa Mannerheim oli puolustanut vanhan rajan ylitystä vastaamalla sosiaalidemokraattiselle kauppa- ja teollisuusministeri Väinö Tannerille, ettei sodassa voi pysähtyä jollekin mielivaltaisesti vedetylle rajalle, vaan oli valittava strateginen kohta. Toisaalta oli taloudellisia motiiveja Itä-Karjalan metsävarantojen hyödyntämisen muodossa. Alueita ei kuitenkaan juridisesti liitetty Suomeen, vaan eduskunta julisti vain talvisodassa menetetyt alueet Suomeen kuuluviksi. Alueiden hoidosta vastasi Itä-Karjalan sotilashallinto, joka teki valmistelevia toimenpiteitä vallattujen alueiden liittämiseksi Suomeen.
Alueilta liittyi myös suomensukuisten kansojen vapaaehtoisia Suomen puolustusvoimiin, ja heitä kutsutaan jatkosodan heimosotureiksi.
Valloitetulle alueelle perustettiin internointileirejä, joita omana aikanaan nimitettiin aluksi ”keskitysleireiksi” ja myöhemmin ”siirtoleireiksi”. Niihin suljettiin: Kansalliseksi väestöksi määrittelyssä miellettiin syntyperältään suomensukuinen väestö.
Kuolleisuus miehitetyn Itä-Karjalan keskitysleireillä oli jopa 3,75 %, huomattavasti korkeampi kuin saman alueen vapaan väestön keskuudessa (2,6 %), saatikka Suomessa (1,31 %). Varsinaisena syynä Itä-Karjalan leiriläisten korkeaan kuolleisuuteen näyttää olleen heikko ravitsemustilanne ja jossain määrin myös heidän ikärakenteensa: 20–30-vuotiaiden naisten ja alaikäisten lasten suuri suhteellinen osuus (lähes puolet).
Asemasotavaiheen taustan poliittinen tilanne ja tapahtumat
pienoiskuva|Rintamatilanne joulukuussa 1941.
Mannerheim ja presidentti Risto Ryti suhtautuivat kielteisesti Leningradin valloitukseen ja sen suoraan tukemiseen, samoin kuin Muurmannin radan katkaisemiseen, jotta argumentti erillissodasta pitäisi ja jotta Suomella säilyisi paremmat rauhanneuvottelumahdollisuudet Saksan mahdollisen häviönkin yhteydessä. Suomalaisten eteneminen pysähtyi Mannerheimin käskystä joulukuussa 1941, jolloin alkoi niin kutsuttu asemasotavaihe, joka kesti kaksi ja puoli vuotta. Talvisodassa menetetyt alueet eduskunta liitti 6. joulukuuta takaisin Suomeen palauttaessaan Tarton rauhan rajat.
Jatkosodan aikana tuotanto ja ulkomaankauppa vähenivät, mikä aiheutti ongelmia maan elintarvikehuollolle. Vaikein ruokatilanne oli talvella vuosina 1942–1943. Tällöin esimerkiksi rintamamiehillä ilmeni puutostauteja ja erityisesti osalla nuoremmista miehistä ruoanpuutteesta johtuvaa yleistä heikkoutta. Tilanteen pelasti ruokatarvikkeiden tuonti lähinnä Saksasta ja sen vaikutuspiirissä olevista maista. Lisäksi rintamamiesten tilannetta helpottivat Pohjois-Suomessa olevat saksalaisjoukot, jotka muonittivat 50 000 vastuualueellaan olevaa suomalaissotilasta. Huolimatta pitkien kuljetusmatkojen mukanaan tuomista käytännön ongelmista, yksitoikkoisesta ruuasta ja rajoitetuista annoksista rintamamiesten muonitus onnistui tyydyttävästi. Rintamamiesten keskuudessa esiintyi jatkosodan aikana kaikkiaan 300 sairaalahoitoa vaatinutta puutostautitapausta, mitä voidaan pitää varsin pienenä määränä.
pienoiskuva|Puna-armeijan operatiiviset hyökkäykset asemasotavaiheessa 1942. Hyökkäykset torjuttiin tammikuussa Maaselän kannaksella ja huhtikuussa kolmelta suunnalta: Petsamossa, Kiestingissä ja Syvärillä. pienoiskuva|Propagandaa levitettiin Suomeen muun muassa pudottamalla lentokoneista tällaisia pieniä lehdyköitä.
4. kesäkuuta Mannerheim täytti 75 vuotta ja hänet ylennettiin Suomen marsalkaksi. Päivä määrättiin puolustusvoimain lippujuhlapäiväksi. Helsingissä ilmoitettiin nimettävän katu hänen kunniakseen. Adolf Hitler vieraili yllättäen Mannerheimin syntymäpäivillä Immolassa ja valitteli, ettei ollut voinut Romanian öljyn varmistamiseksi Saksalle tehdä mitään Suomen hyväksi talvisotaa ennen tai sen aikana. Suomalaisten nauhoittamasta Hitlerin ”yksinpuhelusta” selkeni Suomen sodanjohdolle myös Neuvostoliiton asevarustelun taso, joka oli yllättänyt Hitlerin. Vastavierailullaan Saksaan Mannerheim oli saanut ilmeisesti lisää informaatiota Saksan ”idänretkestä”, koska paluunsa jälkeen hän arvioi puolustusministeri Rudolf Waldenille Saksan ”idänretken” päättyvän katastrofiin.
Silje Storstein
Silje Storstein (s. 30. maaliskuuta 1984) on norjalainen näyttelijä. Hän on Khao Lakin katastrofissa 26. joulukuuta 2004 menehtyneen näyttelijä-muusikko Are Storsteinin tytär.
Jatkosota
Asemasotavaiheen taustan poliittinen tilanne ja tapahtumat
Neuvostoliittolaiset lähettivät sotilasosaston suomalaisten rintamalinjan taakse Rukajärven tienoille. Suomalaiset kuitenkin kukistivat yrityksen lyhyellä takaa-ajolla.
Muutoksia valtioneuvostossa
Saksan kärsittyä tappion Stalingradissa 2. helmikuuta 1943 alettiin Suomessa pyrkiä ottamaan etäisyyttä Saksaan. Eduskunta alkoi osoittaa tyytymättömyyttä presidentti Rytiä kohtaan, mikä ilmeni ulkoministeri R.J. Wittingin arvostelusta Rytin allekirjoitettua antikomintern-sopimuksen. Eduskunta kieltäytyi jatkamasta Rytille myönnettyä valtalakia. Tämä ei kuitenkaan estänyt hänen uudelleenvalintaansa kahden vuoden lisäkaudeksi helmikuussa 1943. Pääministeri Rangellin hallitus kuitenkin vaihdettiin vähemmän saksalaismieliseen Edwin Linkomiehen johtamaan hallitukseen. Hallitus pysyi koossa pääasiassa sosiaalidemokraattien valtiovarainministerin Väinö Tannerin ansiosta.
Ryti ja Linkomies esittivät Yhdysvalloille, että se miehittäisi Pohjois-Suomen, ja Suomi olisi voinut samalla irtautua sodasta. Yhdysvallat harkitsi asiaa vakavasti, mutta katsoi sen kuitenkin vaarantavan Normandian maihinnousun, koska Saksalta vapautuisi silloin joukkoja sinne.
Silje Storstein
Storsteinilla oli myöhemmin rooli Torun Lianin elokuvassa Ikke naken (2004).
Jatkosota
Ensimmäiset rauhanneuvottelut ja Teheranin konferenssi 1943
Rauhasta käytiin neuvotteluja läpi koko vuoden 1943, mutta sopimukseen ei päästy. Neuvostoliitto ilmoitti jo 8. helmikuuta 1943 olevansa halukas rauhaan. Yhdysvallat vaati Suomen itsenäisyyden säilyttämistä, ja Neuvostoliiton Washingtonin-suurlähettiläs Maksim Litvinov ilmoittikin, ettei Neuvostoliitto aikonut miehittää Suomea kokonaan. Suomalaiset saivat saman vakuutuksen Tukholmasta Aleksandra Kollontailta. Suomi vaati rauhanneuvotteluiden pohjaksi vuoden 1939 rajoja, mutta Neuvostoliitosta saatiin tieto, että Suomen edustaja on tervetullut Moskovaan neuvottelemaan, mutta Suomen ehdotukseen ei tule sisältyä sille ennen sotaa kuulumattomia alueita.
Rauhanehdot lyötiin lukkoon liittoutuneiden kesken Teheranin konferenssissa joulukuussa 1943. Josif Stalinin ehtoihin kuuluivat vuoden 1940 rauhan rajat, Hanko tai Petsamo pysyvästi Neuvostoliitolle, puolien sotavahinkojen korvaaminen, saksalaisten karkottaminen maasta ja demobilisaatio. Jotta Suomi olisi helpommin saatu myöntymään rauhaan, Ison-Britannian pääministeri Winston Churchill ja Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt ehdottivat, että Viipuri jätettäisiin Suomelle, mutta Stalin vaati Viipuria ehdottomasti Neuvostoliitolle ja kieltäytyi edes keskustelemasta asiasta.
Toiset rauhanneuvottelut ja Saksan osittainen Suomen vientikielto huhtikuussa 1944
Kun Suomen uusi hallitus tiedusteli keväällä 1944 rauhanehtoja, se ei voinut niitä edelleenkään hyväksyä. Suomesta Moskovaan rauhanehdoista neuvottelemaan menivät Carl Enckell ja Paasikivi 26. maaliskuuta 1944. He tapasivat kaksi kertaa Neuvostoliiton ulkoasiankomissaari Molotovin ja Vladimir Dekanozovin. Uusi Suomen ulkoasiainministeri Henrik Ramsay meni Saksaan tunnustelemaan mahdollisuutta solmia Neuvostoliiton kanssa rauha, mistä Saksan valtakunnan ulkoasiainministeri Ribbentropp hermostui. Neuvotteluja ei uskallettu käydä salaa saksalaisilta siinä pelossa, että Neuvostoliitto paljastaa saksalaisille Suomen ja sen käyneen neuvotteluja Neuvostoliiton kanssa ja näin olleen saattaa painostaa neuvotteluissa uhkaamalla julkistaa salaiset neuvottelut. Tuloksena avoimuudesta huolimatta, siitä johtuen, oli Suur-Saksan valtakunnan epäluottamus Suomeen, mikä samalla aiheutti vaikeuksia mm. asetoimituksiin aina Neuvostoliiton 9. kesäkuuta 1944 alkaneen Karjalankannakselle kohdistuneen suurhyökkäyksen alkuvaiheen jälkeisiin tapahtumiin huolimatta. Saksan valtakunnankansleri Adolf Hitler oli määrännyt Suomen osittaiseen vientikieltoon 19. huhtikuuta 1944.
Siitä huolimatta Saksassa kannatettiin aseidenviennin jatkamista Suomeen, jotta rintama Suomessa kestäisi. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen 9. kesäkuuta 1944 alkamisen jälkeen saksalaiset toimittivat Suomeen aseita 13.-26.6.1944 Pohjoiselta armeijaryhmältä Virosta ja Suomen Lapista Saksan Saksan 20. vuoristoarmeijalta vajaat 11 000 kappaletta 100 mm:n Faustpatrone- ja 142 mm:n Panzerfaust 30 - sinkoa ja 600 kappaletta 88 mm:n Raketenpanzerbüchse 54. Fauspatrone:a kutsuttiin myös Panzerfaust klein:iksi, pieneksi panssarinyrkiksi Panzerfaust 30:n ollessa Panzerfaust, panssarinyrkki. Raketenpanzerbüchse 54:ää kutsuttiin Panzeschräck:iksi, panssarikauhuksi. Suomen ilmavoimille toimitettiin 39 Messerschmitt Bf-109 G -hävittäjää. Kaikkiaan kesä-elokuun aikana toimitettiin 72 Messerschmitt Bf-109 G-6- ja Bf-109 G-8 -hävittäjää sekä 12. kesäkuuta 1944 lento-osasto Kuhlmey Immolan lentokentälle.
Helsingin suuryöpommitukset 6.-7., 16.-17. ja 26.-27. helmikuuta 1944
Suomi hylkäsi mahdottomiksi arvioimansa rauhanehdot huhtikuussa 1944. Neuvostoliitto pyrki taivuttamaan Suomen rauhaan Helsingin suurpommituksilla (”rauhanpommitukset”) helmikuun aikana. Neuvostoliitto halusi nopean ratkaisun sodalle pystyäkseen keskittämään joukkonsa Berliinin valtaukseen.
pienoiskuva|400px|Mannerheim ja presidentti Ryti tarkastavat joukkoja [[Ensossa 4. kesäkuuta 1944.]] vasen|pienoiskuva|Virolaisia vapaaehtoisia Suomessa jatkosodan aikana.
Neuvostoliiton suurhyökkäys 1944
Puna-armeija lopetti asemasodan suurhyökkäyksellä Karjalankannaksella 9. kesäkuuta 1944 ja kaksi viikkoa myöhemmin Maaselän suunnalla. 10. kesäkuuta, neljä päivää Normandian maihinnousun 6. kesäkuuta 1944 jälkeen, Yhdysvallat julisti Suomen ja sen johtajat saksanmielisiksi ja pyysi lähettiläs Hjalmar J. Procopén poistumaan maasta.
vasen|pienoiskuva|Kesäkuussa 1944 tuhottu [[IS-sarja|Josif Stalin 2 -panssarivaunu.]] Suurhyökkäyksen alettua Neuvostoliitto vastasi Suomen rauhantiedusteluihin vaatien ehdotonta antautumista. Neuvostoliiton tykistökeskitykset ja ylivoima mursivat suomalaisen puolustuksen (Valkeasaaressa 10. kesäkuuta 1944). VT-linja (Vammelsuu–Taipale) murtui Kuuterselässä 14. kesäkuuta ja Viipuri vallattiin suomalaisilta lähes taisteluitta 20. kesäkuuta. Samana päivänä tehtiin Elisenvaaran asemalle sodan tuhoisin lentopommitus, jossa kuoli yli sata ja loukkaantui yli 300 henkeä.
Moskovassa oli jo ennen hyökkäystä valmistauduttu siihen, että Suomi miehitettäisiin. Suomen hallitus ilmoitti 22. kesäkuuta 1944, rintaman ollessa luhistumaisillaan, Moskovaan olevansa halukas luopumaan sodasta ja katkaisemaan suhteensa Saksaan. Neuvostoliitto vaati vastauksessaan ehdotonta antautumista. Samana päivänä Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop saapui maahan ja ilmoitti, että Saksa jatkaisi tuen antamistaan vain jos Suomi solmisi liiton Saksan kanssa ja jatkaisi sotimista.
Saksalaiset vaativat Suomelta sitoutumista sotaan, koska Narvan rintama oli heille tärkeä. Presidentti Risto Ryti teki saksalaisten kanssa 26. kesäkuuta ns. Ryti–Ribbentrop-sopimuksen, joka velvoitti Suomea olemaan neuvottelematta erillisrauhaa ja lisäsi saksalaisten materiaalitoimituksia. Sopimuksen merkitystä on kuitenkin 2000-luvun alussa kyseenalaistettu. Rytin allekirjoittaessa kirjeensä Adolf Hitlerille pääosa saksalaisista panssarintorjunta-aseista, syöksypommittajista, rynnäkkötykeistä ja jalkaväkidivisioonista oli jo Suomessa tai matkalla. Ryti-Ribbentrop-sopimus ei ollut sitova valtiosopimus vaan ainoastaan Rytin henkilökohtainen vakuutus siitä, ettei hän tasavallan presidenttinä toimiessaan tee erillisrauhaa. Erillisrauha tehtiin sen jälkeen, kun Ryti oli eronnut tehtävästään ja eduskunta oli poikkeuslailla valinnut marsalkka Mannerheimin presidentiksi.
Neuvostoarmeija valloitti Petroskoin 28. kesäkuuta 1944. Syväriltä suomalaiset onnistuivat vetäytymään järjestyneesti, kun taas Kannaksella joukot olivat monin paikoin hajaantuneet. Rintamaorganisaatio kesti kuitenkin etulinjan suuriakin menetyksiä, jos tykistön tulenjohto, panssarintorjunta ja konetuliaseitten verkko vain säilyivät. Etulinjasta luvatta jopa yksiköittäin irtautuvat joukot olivat kuitenkin suomalaisille ongelma, joka vaikutti suuresti taistelun lopputulokseen.
Valkeasaaresta on Viipuriin noin sadan kilometrin matka, jonka taittamiseen puna-armeija käytti kymmenen päivää. Vaikka suomalaisten vetäytymisvauhti oli siten keskimäärin noin kymmenen kilometriä päivässä, mitä voidaan pitää sotilaallisesti onnistuneena suorituksena. Se aiheutti kuitenkin suomalaisille suuria ongelmia, jotka ilmenivät muun muassa Viipurin nopeana menetyksenä ja karkuruutena.
Puolustustaistelussa suomalaisten tukena oli myös saksalaisia joukkoja. Erityistä merkitystä Kannaksen torjuntataisteluille on sanottu olleen Saksan jo aikaisemmin toimittamalla panssarintorjunta-aseistuksella, koska suomalaisten käytössä ollut pst-tykistö ei ollut tehokas neuvostojoukkojen uusimpia Klim Vorošilov ja Josif Stalin -panssarivaunuja vastaan. Kannaksen puolustustaistelun taistelulennoista suoritti lyhyen aikaa hyvin merkittävän osan saksalainen Lento-osasto Kuhlmey, erityisesti maataistelukoneita, huoltoyhteyksiä ja huoltoa vastaan suunnatuin iskuin, mutta materiaalinen ilmaherruus oli neuvostoliittolaisten. Yleisimmän arvion mukaan kenttätykistön taitava keskittäminen ja hyvä yhteistoiminta sitkeästi taistelleen jalkaväen kanssa auttoivat suomalaisia ainoina toisessa maailmansodassa pysäyttämään Neuvostoliiton strategisen suurhyökkäyksen Talin–Ihantalan taistelussa 25. kesäkuuta – 9. heinäkuuta 1944, Äyräpäässä–Vuosalmella ja Viipurinlahdella. Joidenkin historioitsijoiden mielestä Saksan tuki oli torjuntataistelun onnistumiselle ratkaisevan tärkeää.
Syväriltä puna-armeijan eteneminen jatkui niin sanottuna Itä-Karjalan suurhyökkäyksenä, mutta se pysäytettiin kiivaissa taisteluissa U-asemassa Impilahden–Jänisjärven tasalla. Myös pohjoisessa suomalaiset vetäytyivät. Vanhan rajan Ilomantsissa ylittäneet yli kahden divisioonan vahvuiset joukot torjuttiin ja tuhottiin 9. elokuuta päättyneessä Ilomantsin taistelussa.
pienoiskuva|Rintamalinjan kulku 4. syyskuuta 1944, [[Moskovan välirauha solmittiin 19. syyskuuta.]] Heinäkuun puolenvälin jälkeen tilanne Kannaksella vakiintui ja Aleksandra Kollontai ilmoitti 12. heinäkuuta ruotsalaisten välityksellä, että ehdottoman antautumisen vaatimus oli johtunut hänen ”väärinkäsityksestään”. Neuvostoliitto luopui ehdottoman antautumisen vaatimuksesta ja Ruotsin kautta ilmoitettiin Mannerheimille, että Neuvostoliitto oli valmis aselepoon edellyttäen, että sen allekirjoittaisi Mannerheim eikä silloisen hallituksen edustaja. Ryti erosi 1. elokuuta ja Mannerheim nimitettiin hänen seuraajakseen. Mannerheim nimitti uuden hallituksen 7. elokuuta.
Suomella oli kesän 1944 torjuntataisteluissa neljätoista jalkaväkidivisioonaa, seitsemän prikaatia ja panssaridivisioona. Puna-armeija käytti Suomen rintamalla yhteensä 54 divisioonaa, yhtätoista jalkaväkiprikaatia ja seitsemän linnoitusalueen joukkoja eli yhteensä 68 yhtymän verran joukkoja, yhteismäärältään noin 605 000 miestä, joiden taisteluvälineistö oli ylivoimainen. Suomalaisten kokonaistappiot olivat Kannaksella noin 44 500 ja Itä-Karjalassa noin 19 500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, Puna-armeijan tappiot olivat vähintään 96 400 miestä.
Sotavangit
pienoiskuva|300px|Neuvostoliittolaiset sotavangit marssivat töihin. Neuvostoliittolaisten sotavankien määrä Suomessa on arvioitu olleen noin 64 000 henkeä. Näistä 56 000 vankia oli otettu jo vuonna 1941. Noin 2 700 vankia vaihdettiin saksalaisten itämerensuomalaisiin, joita oli noin 2 200. Vuoden 1942 huonon sadon takia nälkään kuoli monia sotavankeja. Neuvostoliittolaisia sotavankeja kuoli 18 318 suomalaisilla sotavankileireillä.
Rauha
pienoiskuva|Neuvostoliitolle luovutetut alueet vuonna 1944. Rytin erottua tehtävistään 4. elokuuta 1944 virkaan astunut uudeksi presidentiksi valittu Mannerheim katsoi elokuun puolivälissä Rytin tekemän Ribbentrop-sopimuksena tunnetun henkilökohtaisena kirjeenä lähetetyn vakuutuksen olevan pätemätön sitomaan Suomea Saksaan. Rauhanehdot saatiin elokuun lopussa. Neuvostoliiton ehtona aselevolle oli suhteiden katkaiseminen Saksaan. Eduskunta äänesti 2. syyskuuta suhteiden katkaisemisen puolesta äänin 113–43 ja Neuvostoliitto oli valmis aloittamaan aselevon 4. syyskuuta 1944 kello 8.00 sillä edellytyksellä, että Suomi tiedottaa suhteiden katkaisemisesta Saksaan. Suomalaiset lopettivat sotatoimet tuona ajankohtana, mutta neuvostoliittolaiset jatkoivat tulitusta vielä vuorokauden, mikä ilmeisesti johtui tiedotteen julkaisun viivästymisestä.
Rauhanehtoina oli Saksasta irtautuminen ja saksalaisjoukkojen karkottaminen maasta huolimatta siitä, että samaan aikaan armeija tuli saattaa rauhanaikaiselle kannalle eli joukot kotiuttaa. Suomen ja Saksan välille puhkesi Lapin sota (15. syyskuuta 1944 – 27. huhtikuuta 1945). Neuvostoliitto painosti Suomea taisteluihin, mutta vetäytyminen toteutettiin aluksi saksalaisten kanssa salaisesti sovitun yhteisen aikataulun mukaan. Merkittävämmät sotatoimet alkoivat suomalaisten 1. lokakuuta tekemällä Tornion maihinnousulla ja kiivailla taisteluilla Tornionlaaksossa. Saksalaisarmeija vetäytyi hyvässä järjestyksessä pohjoista kohti, motorisoitujen jälkijoukkojen taistellessa perässä tulevien suomalaisjoukkojen kanssa. Saksalaisjoukot vetäytyivät Norjaan ja valmiiksilinnoitettuun puolustuslinjaan Käsivarren Lapissa. Koska Suomen armeijan pääjoukot tuli kotiuttaa joulukuun alussa 1944, tuli sodan loppuvaiheesta ”lasten ristiretki”, jossa armeijan kantahenkilökunta johti vain nuorimpia ikäluokkia.
Neuvostoliitto ei suostunut solmimaan heti lopullista rauhaa, ja Moskovassa allekirjoitettiin 19. syyskuuta välirauha:
Jatkosodan loppu käytännössä sammutti myös Suur-Suomi-aatteen, koska sen toteuttamiselle ei enää ollut poliittisia eikä sotilaallisia edellytyksiä. Neuvostoliitto oli voittanut sodan ja laatinut Suomelle ankarat rauhanehdot, jossa muun muassa Suomen alue entisestään pieneni.
Jatkosodan aikana Suomeen siirretyt inkerinsuomalaiset piti välirauhanehtojen mukaan palauttaa takaisin Neuvostoliittoon. Neuvostoliiton hallinnoimilta alueilta ja Suomesta siirretyt inkerinsuomalaiset karkotettiin eri puolelle Neuvostoliittoa. Suuri osa pakkosiirrettiin Siperiaan.
Neuvostoliitto määritteli Suomen rauhanehdot ja aluemenetykset länsi-liittolaisilleen jo etukäteen sodan alkuvaiheessa. Kun Britannian ulkonimisteri Anthony Eden matkusti joulukuussa 1941 Moskovaan tiivistämään sotilaallista yhteistyötä, Neuvostoliitto otti ensimmäisenä ehtona esiin 22. kesäkuuta 1941 vallinneen tilanteen, jonka mukaan Britannian olisi tunnustettava Baltian maiden, Kaakkois-Suomen, Itä-Puolan, Bessarabian ja Pohjois-Bukovinan kuuluminen Neuvostoliittoon. Näiden lisäksi NL vaati osia Itä-Preussista, Petsamoa ja lisäksi tukikohtia Romaniasta ja Suomesta. Neuvostoliitto halusi kirjata kaikki luetellut ehdot salaisella lisäpöytäkirjalla. Brittien informoitua ehdoista amerikkalaisia nämä torjuivat ehdottomasti ehdotuksen salaisen lisäpöytäkirjan laatimisesta. Stalinin ehdotuksen katsottiin olleen Atlantinjulistuksen periaatteiden vastainen. Brittihallitus ei periaatteessa katsonut vastustavansa Stalinin ehdotusta, mutta asiasta ei vain voitu päättää juuri sillä hetkellä.
Suomen ja Saksan suhde jatkosodan aikana
pienoiskuva|Saksalaisjoukkoja Rovaniemellä varuskunta-alueensa edessä vuonna 1942. pienoiskuva|Saksalaisjoukkoja Rovaniemellä vuonna 1942. Keskustelu jatkosodan alusta, suurhyökkäyksen yllätyksestä, torjuntavoitosta ja saksalaisten osuudesta jatkuu edelleen sekä muistelmakirjallisuudessa että tutkimuksissa. Sodan lopusta 1980-luvun loppuun asti käytiin keskustelua sodan alkamisesta, jossa niin kutsutun ajopuuteorian katsottiin selittävän Suomen tien sotaan. Suurhyökkäys-aiheessa perinteisen käsityksen mukaan Stalin tarvitsi voimat ensisijaisesti Saksaa vastaan. Hyökkäyksen jatkaminen käsketylle Kymijoen linjalle olisi edellyttänyt uusia suunnitelmia ja lisäjoukkojen keskityksiä, ja sitä taas yleistilanne ja vuodenajan vaihtuminen eivät olisi sallineet. Siksi Neuvostoliitto suostui neuvoteltuun erillisrauhaan, vaikka liittoutuneet olivat sopineet vaativansa Saksalta ja sen liittolaisilta antautumista. Suomalaiset katsoivat olevansa Saksan ”kanssasotijoita” omine päämäärineen eivätkä liittolaisia.
Keskustelu siitä, oliko Suomi liittoutunut Saksan kanssa vai sotiko se omaa erillistä sotaansa, erillissotateesi, on jatkunut Suomessa 2000-luvulle asti. Virallisen poliittisen näkemyksen mukaan Suomi ja Saksa eivät olleet liitossa (muun muassa presidentti Tarja Halosen lausunnot 60. voitonpäivän edellä ). Ulkomaisessa historiantutkimuksessa on pitkään ollut vallitsevana käsitys, että Suomi oli Saksan liittolainen. Myös huomattava osa suomalaisia tutkijoita on sitä mieltä, että Suomi oli käytännössä Saksan liittolainen. Jatkosotatutkimuksen perusteoksen, Markku Jokisipilän väitöskirjan Aseveljiä vai liittolaisia? mukaan erillissodasta alettiin Suomessa puhua vasta silloin, kun sotaonni alkoi kääntyä ja Saksan häviö näyttää yhä selvemmältä. Vuonna 2008 myös historian professori Henrik Meinander otti Tarja Halosen presidenttifoorumissa kantaa erillissodan käsityksestä luopumisen puolesta. Lokakuussa 2008 Helsingin Sanomat teki kyselyn suomalaisten historian professoreiden keskuudessa. Vastanneista 28 professorista 16 (57 %) mukaan Suomi ei käynyt jatkosodassa erillissotaa vaan oli Saksan liittolainen. Kuusi (21 %) professoreista oli erillissodan kannalla, ja kuusi ei antanut suoraa vastausta.
Liittonäkemyksen kannattajat kiinnittävät huomiota esimerkiksi siihen, että joukko korkea-arvoisia suomalaisupseereita sai etukäteen tietoja operaatio Barbarossasta siten, että jatkosota oli olennaisesti sidoksissa tähän operaatioon. Näin ollen Suomen jatkosotaa sellaisena kuin se käytiin ei olisi sodittu ilman Saksan merkittävää materiaalista ja strategista tukea. Suomi ei ollut lain mukaan Saksan liittolainen, sillä Suomen ja Saksan välille ei ollut solmittu liittosopimusta, mutta käytännössä Suomi oli Saksan liittolainen, sillä se kävi sotaa Saksan resursseilla ja aseilla, antaen Pohjois-Suomen saksalaisten käyttöön ja alistaen joukkojaan Saksan armeijan komennukseen. Varsinkin jatkosodan alkuvaiheessa Suomen operaatiot olivat täysin sidoksissa Saksan omiin operaatioihin ja niistä riippuvaisia. Samoin maiden turvallisuuspoliiseilla oli kiinteät suhteet.
Sota-aikana saksalaisia kutsuttiin aseveljiksi, kuten myös Saksassa suomalaisia. Myös Suomen valtionjohto käytti termiä puhuessaan Saksasta.
Anu Kaaja
Anu Kaaja (s. 1984 ) on suomalainen kirjailija, jonka esikoisteos oli surrealistinen novellikokoelma Muodonmuuttoilmoitus (2015). Ensimmäinen romaani oli vuonna 2017 ilmestynyt Leda.
Kaaja opiskeli taiteen maisteriksi Salfordin yliopistossa ja kävi Kriittisessä korkeakoulussa kirjoittajalinjan. Kaajan esikoisteos oli vuonna 2015 ilmestynyt surrealistinen novellikokoelma Muodonmuuttoilmoitus. Se oli 2015 ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoon ja sai kunniamaininnan. Kaaja sai teoksesta kahden vuoden välein jaettavan esikoisteokselle tarkoitetun Jarkko Laine -palkinnon.
Kaajan ensimmäinen romaani on vuonna 2017 ilmestynyt Leda. Siinä Kaaja päivittää antiikin myyttiä kuningatar Ledasta, johon Juppiter yhtyy joutsenen hahmossa. Kaaja on sijoittanut tapahtumat 1700-luvun lopun Ranskaan. Kaaja valittiin teoksesta Runeberg-palkintoehdokkaaksi. Romaani voitti Toisinkoinen-palkinnon vuonna 2017. Vuonna 2020 hän sai Kalevi Jäntin palkinnon teoksestaan Katie-Kate.
Laura Hietamäki
Laura Hietamäki (s. 27. helmikuuta 1991) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa 13 ottelua ja saavuttanut MM-hopeaa Tampereella 2015. Hän on tehnyt maaotteluissa kolme maalia.
Naisten Salibandyliigassa Hietamäki on edustanut SB-Prota kaudesta 2010–2011 alkaen. Hän on voittanut SM-kultaa vuosina 2014, 2018 ja 2019 ja saavuttanut SM-hopeaa vuosina 2012, 2013, 2015, 2017 ja 2021 sekä SM-pronssia 2011 ja 2016. Hän on pelannut liigassa 241 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 142 maalia ja saanut 163 syöttöpistettä, sekä 96 pudotuspeliä, joissa hän on tehnyt 46 maalia ja antanut 43 maalisyöttöä.
Laura Hietamäen kaksossisko Mirja Hietamäki on myös salibandyn pelaaja.
Juha Siltala
Juha Heikki Siltala (s. 25. marraskuuta 1957 Alavus ) on historioitsija ja Helsingin yliopiston Suomen historian professori, joka tunnetaan psykohistoriallisista tutkimuksistaan ja yhteiskuntakriittisistä kannanotoistaan.
Nuoruus ja opinnot
Juha Siltala väitteli filosofian tohtoriksi (Suomen historia) Helsingin yliopistosta 1985 aiheenaan Lapuan liikkeen toiminta 1930-luvulla. Hän työskenteli Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1985–1987 ja tutkijana 1989–1997 sekä Helsingin yliopiston tutkijana 1988–1989 ennen valintaansa yliopiston Suomen historian professoriksi 1997.
Ura
Siltalan erikoisalue on psykohistoria eli historiantutkimuksen suuntaus, jossa historian tapahtumia ja henkilöitä tulkitaan psykoanalyyttisten metodien avulla. Hän on teoksissaan uudelleentulkinnut Suomen lähihistoriaa psykohistoriallisin menetelmin. Jo väitöskirja Lapuan liike ja kyyditykset käsitteli psykologisesta perspektiivistä 1930-luvun alkupuolen joukkoliikettä. Suomalainen ahdistus (1992) käsittelee 1800-luvun herätysliikkeiden historiaa. Se pohtii pääosin herättäjien kuten Paavo Ruotsalaisen psyykkisiä tarpeita toiminnalleen, sen vaikutusta heränneisiin ja jossain määrin koko suomalaiseen psyykeen. Miehen kunnia (1994) ruotii suomalaisen miehen henkistä tarvetta voittaa häpeä onnistuneilla suorituksilla kansakoulusta vanhuuteen asti. Se perustuu 1980-luvulla kerättyihin omaelämäkertakirjoituksiin ja sen lähdeaineistona on siten 1900–1970 syntyneitä miehiä. Valkoisen äidin pojat (1999) psykoanalysoi 1800-luvun kansallisen herätyksen ajan suurmiehiä kuten Snellman, Cygnaeus ja Yrjö-Koskinen. Tämän Suomalainen ahdistus -trilogiaksi kutsutun sarjan jatkoksi Siltala lupasi analyysiä kansalaissodasta, mikä toteutui kirjassa Sisällissodan psykohistoria (2009). Tämän lisäksi hän on käsitellyt psykohistorian teoriaa teoksessaan The Dimension of Change in Psychohistory (1992) ja artikkeleissaan.
Palkinnot
Siltalalle on myönnetty seuraavat palkinnot:
Milka Maneva
Milka Maneva (s. 7. kesäkuuta 1985 Smolyan) on bulgarialainen painonnostaja ja olympiamitalisti. Maneva saavutti olympiahopeaa Lontoon olympialaisissa 2012 63 kg sarjassa. Alun perin Maneva sijoittui viidenneksi, mutta dopingrikkomusten myötä hän nousi toiseksi. Manevan piti kilpailla jo neljä vuotta aikaisemmin Pekingissä 2008, mutta hän oli yksi 11 bulgarialaisesta painonnostajasta, joka kärähti dopingin käytöstä. Bulgaria veti kaikki painonnostajat pois Pekingin olympialaisista. Maneva sai tästä neljän vuoden kilpailukiellon. Maneva kärähti uudestaan vuonna 2016, jolloin menetti oikeuden kilpailla Rio de Janeirossa 2016. Maneva tuomittiin stanotsololin käytöstä. Manevalla on yksi EM-kulta vuodelta 2013 ja yksi EM-hopea vuodelta 2014.
Thomas Akers
Thomas Dale Akers (20. toukokuuta 1951 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen NASA:n astronautti. Akers otti osaa avaruuslennoille STS-41 (1990), STS-49 (1992), STS-61 (1993), STS-79 (1996).
Mirjami Kuosmanen
Anni Mirjam Mielikki Kuosmanen oli suomalainen näyttelijä ja elokuvakäsikirjoittaja. Kuosmasen taiteellisesti merkittävin elokuva on Valkoinen peura – sekä Suomessa että ulkomailla menestynyt Lappi-aiheinen fantasiateos, joka perustuu Kuosmasen aiheeseen ja jonka pääosan hän itse tulkitsee.
Uransa alkuaikoina Kuosmanen saavutti taiteellisia voittoja Teuvo Tulion ja Nyrki Tapiovaaran elokuvissa. 1950-luvulla hän laati käsikirjoituksia suomalaisen klassikkokirjallisuuden pohjalta, ja syntyi muun muassa Maria Jotunin novelleihin perustuva Kun on tunteet. Kuosmanen ilmensi valkokangastehtävissään ennen kaikkea vahvatahtoisten naisten mielen maisemia. Teatterilavalla häntä nähtiin ainoastaan uran alkuvaiheessa sekä vuotta ennen äkillistä kuolemaansa.
Varhaisvaiheet
Mirjami Kuosmanen syntyi tehtailija Paavo Kuosmasen ja Alina Finérin perheeseen Keuruun Virtalassa. Hän oli yksi kymmenestä lapsesta, joista jäi eloon kuusi. Perhe oli seudun varakkaimpia isän menestyvien tehtaiden ja sahojen ansiosta ja kasvatus oli vapaamuotoinen. Kuosmasen isä tapasi hemmotella tyttäriään ja kuljettaa heitä kouluun T-mallin Fordillaan. Auton lisäksi Kuosmasen tyttäret olivat kotipitäjässään kuuluja hurjapäisestä luonteestaan. Nuoruudessaan Mirjami Kuosmanen oli urheilullinen ja harrasti sitä menestyksekkäästi: hänen lajejaan olivat yleisurheilu, miekkailu ja uinti. Myös ratsastus oli hänelle läpi elämän kestävä intohimo. Urheilun lisäksi Mirjami harrasti kansantansseja. Varsin varhain hän sai liikanimen ”Hurjami”.
Jo lapsena Kuosmanen herätti kylällä huomiota pelottomuudellaan ja rikkoi sovinnaisena pidetyn käytöksen rajoja – hän ajoi Harley Davidsonia ja urheili poikien kanssa. Mirjami kävi koulunsa ensin Lihjamon kylällä ja sitten Haapamäen yhteiskoulussa, josta hän siirtyi kahden sisarensa tavoin Jyväskylän yhteislyseoon. Kerran hän osallistui ainoana naisena Jyväskylän ympärijuoksuun koulunsa ankkurina. Kilpailun voitti eräs poliisi, mutta suurimman yleisönsuosion sai ”urheilukenttien amazooni” Mirjami.
Revyytyttö ja tragedienne
Epäonnistuneiden keittokouluopintojen jälkeen esiintymishaluinen Kuosmanen hakeutui Suomen Näyttämöopistoon. Hän valmistui kaksivuotisen opintorupeaman jälkeen vuonna 1938. Alkuun hän opiskeli päivät ja iltaisin työskenteli tanssijana Kansanteatterissa operettien sivurooleissa. Sittemmin hän osallistui Eino Jurkan kiertueelle. Valkokangas veti Kuosmasta voimakkaammin puoleensa kuin teatterilava. Hän oli aloittanut elokuvauransa avustajatehtävissä vielä opiskellessaan Näyttämöopistossa. Ohjaaja Teuvo Tulio pani merkille Kuosmasen filmaattisen ulkomuodon ja kiinnitti hänet ensimmäiseen merkittävään elokuvarooliinsa Linnankoski-filmatisoinnissa Laulu tulipunaisesta kukasta (1938). Kuosmanen tulkitsi Annikkia, patriarkaattia halveksivaa ja syvästi loukattua nuorta naista. Menestys Annikin osassa vei nuoren näyttelijättären kokonaan filmiin, ja alkava teatteriura sai toistaiseksi jäädä.
Tulion lisäksi Kuosmaseen iski silmänsä ohjaaja Nyrki Tapiovaara, joka kiinnitti hänet elokuvansa Miehen tie (1940) naispääosaan. Se osoittautui läpimurroksi, ja Kuosmanen varasti aikalaiskriitikoiden huomion. ”Hän on ylpeä ja tenhostaan tietoinen nuori rotunainen --- ”, Raoul af Hällström hehkutti Elokuva-Aitassa. Miehen tien myötä Kuosmanen lunasti paikkansa suomalaisen elokuvan vahvana tahtonaisena. Elokuva ei ehtinyt valmistua ennen talvisotaa, mutta Kuosmanen ehti avioitua elokuvan kuvauksesta vastanneen Erik Blombergin kanssa. Nyrki Tapiovaara kaatui rintamalla talvisodan loppuvaiheessa, jolloin Blomberg ja Hugo Hytönen saattoivat työn loppuun.
KS Elbasani
KS Elbasani on albanialainen jalkapalloseura, joka pelaa kotiottelunsa Ruzhdi Bizhuta-stadionilla Elbasanin kaupungissa. Vuonna 1923 perustettu seura onnistui kaudella 2005–06 lyömään tiranalaisjoukkueet ja voittamaan historiansa toisen Albanian-mestaruuden.
Mirjami Kuosmanen
Revyytyttö ja tragedienne
Sodan jälkeen Kuosmasesta kuoriutui valkokankaiden tragedienne. Elokuvassa Sinä olet kohtaloni (1945) hän suorastaan yliampui roolisuorituksensa mustasukkaisena vaimona. Vuosisadan puoliväliä kohti hänen roolinsa muuttuivat vaatimattomiksi. Ainoa poikkeus oli pääosa ruotsalaiselokuvassa Livet i Finnskogarna (Elämää suomalaismetsissä, 1947), jonka kuvasi hänen puolisonsa. Kuosmanen sai ruotsalaislehdistöltä erinomaiset arviot ja häntä nimitettiin ”Ruotsin Esther Williamsiksi” Hollywoodin esikuvan mukaan.
Valkoinen peura
pienoiskuva|vasen|[[Jussi-palkinnot 1952|Jussi-gaala 1952. Vasemmalta oikealle: Armi Kuusela, Tauno Palo, Mirjami Kuosmanen ja Veikko Itkonen.]]
Kevättalvella 1949 Mirjami Kuosmanen matkasi puolisonsa Erik Blombergin kanssa Lappiin tekemään elokuvaa Aila – Pohjolan tytär, jonka ohjasi Jack Witikka. Teos ei onnistunut toivotusti, joten tie oli avoin Kuosmasen tunnetuimmalle elokuvaroolille. Blomberg ohjasi fantasiaelokuvan Valkoinen peura (1952), jossa Kuosmanen on vaarallisen lumouksen valtaan joutunut Lapin nainen Pirita. Ajatus muotoaan muuttavasta, kohtalokkaasta naisesta syntyi Kuosmaselle eräänä yönä. Valkoista peuraa pidettiin heti tuoreeltaan poikkeuksellisena suomalaisena elokuvana. Se on nimenomaisesti Kuosmasen ja Blombergin luomus. Pariskunta kehitti käsikirjoituksen Kuosmasen aiheen pohjalta. He paneutuivat aiheeseen ja hakivat kuvauspaikat Lapissa retkeillen. Elokuva sai ensi-iltansa kesäolympialaisten aikaan heinäkuussa 1952. Kriitikot olivat myytyjä ja teokselle povattiin heti myös kansainvälistä menestystä. Kuosmanen palkittiin roolistaan parhaan naispääosan Jussi-patsaalla. Keväällä 1953 Valkoinen peura sai Cannesissa erikoispalkinnon. Kuosmanen oli ensimmäinen Cannesin elokuvajuhlille kutsuttu suomalainen filmitähti.
Kuosmanen kertoi Uusi Suomi -lehdelle Cannesin-matkasta: ”Noihin neljääntoista päivään mahtui lukematon määrä lounaita, cocktail-kutsuja ja iltajuhlia. Kun aamulla astui ulos hotellihuoneen ovesta, oli kyllä parasta ottaa heti hymy huulilleen, sillä valokuvaajia ja lehtimiehiä vilisi kaikkialla. Eräässä tilaisuudessa oli läsnä 30 filmitähteä ja 450 lehtimiestä – sen kauheampaan paikkaan ei enää voi joutua!” Cannesissa Kuosmanen ystävystyi Olivia de Havillandin kanssa. Valkoinen peura palkittiin myös Hollywoodissa Golden Globe -palkinnolla parhaana vieraskielisenä elokuvana vuonna 1956.
Myöhempi ura
Kuosmanen näytteli myös muissa puolisonsa ohjaamissa elokuvissa, joista mainittakoon Maria Jotunin tekstiin perustuva Kun on tunteet (1954) ja Aleksis Kiven aiheeseen perustuva Kihlaus (1955). Ensin mainittu sai erinomaiset arvostelut ja se oli elokuva, josta Kuosmanen oli itsekin ylpeä. Hän teki siinä taiteellisesti kestävän luonnetutkielman Hulta Hempukasta. Kihlausta kriitikot pitivät melko keskinkertaisena, mutta kuitenkin onnistuneena elokuvana. Kuosmanen käsikirjoitti useimmat Blombergin ohjaamista elokuvista. Hän oli työssään perinpohjainen ja teki taustatyötä novellien sovitusta varten. Elokuvat syntyivät tiiviissä yhteistyössä; Blomberg ohjasi kameran liikkeitä ja ihmisiä, Kuosmanen taas näyttelijätyötä ja dialogia.
Kuosmasen viimeiseksi elokuvarooliksi jäi ruotsalaisnaisen rooli Aarne Tarkaksen elokuvassa Jokin ihmisessä (1956). Vuonna 1959 hän oli mukana käsikirjoittamassa suomalais-ruotsalais-puolalaista yhteistuotantoa Hääyö. Lopputuloksena oli naiivi tekele ja kaupallinen mahalasku. Sen jälkeen Kuosmanen työskenteli lyhyt- ja mainoselokuvatuotannon parissa.
Tietzen oireyhtymä
Tietzen oireyhtymä (Tietzen syndrooma) on rintakehän alueella tuntuvaa kipua aiheuttava hyvänlaatuinen oireisto. Kipu aiheutuu kylkirustojen tulehduksesta. Oireyhtymä ei ole harvinainen. Se saatetaan oireiden perusteella sekoittaa hengityselinten tai kurkkutorven sairauksiin.
Mirjami Kuosmanen
Avioelämä
Mirjami Kuosmanen avioitui syksyllä 1939 kuvaaja Erik Blombergin (1913–1996) kanssa. He olivat tavanneet ensimmäisen kerran Kansanteatterissa vuonna 1938, jolloin Blomberg näki Kuosmasen Vetoketju -revyyssä ”nakkaamassa koipea”. Vasta vuotta myöhemmin Miehen tien kuvauksissa Kuosmanen ja Blomberg tutustuivat toisiinsa paremmin. Parin avioaikeista ei moni tiennyt – suuria häitä ei pidetty, vaan vihkimisen suoritti tuomari Helsingin tuomiokunnan arkistossa. Pariskunnalle syntyi neljä lasta: Peter, ”Petteri” (1941), Nina (1942), Juha (1944) ja Erkka (1945).
Tietzen oireyhtymä
Tauti on nimetty asiaa selvitelleen saksalaisen kirurgin Alexander Tietzen mukaan 1900-luvun alussa. Sitä pidetään lähinnä tulehduksellisena, joko virusten aiheuttamana tai rasituksesta johtuvana. Perinnöllistä taipumusta sairauteen ei ole poissuljettu. Kyseessä ei ole bakteeritulehdus eikä muu vakava aggressiivista hoitoa vaativa tautitila. Sydämen ja keuhkojen taudeista sen erottaa anamneesin eli potilaan kertomuksen perusteella sekä huolellisella tunnustelulla (palpaatio). Röntgenkuvausta tai sydänsähkökäyrään mittausta voidaan käyttää muiden sairauksien poissulkemiseksi.
Mirjami Kuosmanen
Filmografia
pienois|Mirjami Kuosmanen elokuvassa [[Miehen tie (1940).]]
Tietzen oireyhtymä
Lepo ja tulehduskipulääkitys voivat helpottaa potilasta ja nopeuttaa taudin paranemista. Antibiooteista ei ole apua.
Mirjami Kuosmanen
Palkinnot
Kuosmanen palkittiin vuoden 1952 Jussi-gaalassa parhaan naispääosan palkinnolla Valkoinen peura -elokuvassa (1952).
Tietzen oireyhtymä
Tietzen oireyhtymä on ohimenevä, mutta se voi uusiutua säännöllisesti tai vuosikymmenienkin kuluttua. Se ei ole vaarallinen.
Jari Karjalainen
Jari Karjalainen (s. 25. elokuuta 1968 ) on suomalainen laulaja sekä ääninäyttelijä, joka on tullut tunnetuksi vuonna 1989 perustetun pop-yhtye Hausmyllyn laulajana ja lauluntekijänä taiteilijanimillä Jason Drome ja myöhemmin Drome. Vuonna 2004 Karjalainen jätti yhtyeen ja muutti Gran Canarialle. Aiemmin hän toimi laulajana myös soulahtavaa poprockia soittaneessa Downtown-yhtyeessä.
Karjalainen tunnetaan muun muassa MTV3:n pitkäaikaisena kanavaäänenä ja hän on myös nauhoittanut kaikki Suomen Big Brotherin talossa annetut valmiit kuulutukset. Karjalainen on suosittu mainosääni myös muutamilla muilla kaupallisilla tv-kanavilla. Hän oli myös mukana perustamassaan video- ja äänituotantoa tekevässä yrityksessä Digital Factoryssä vuoteen 2003 saakka. Lokakuussa 2008 Karjalainen avasi Kanarian Playa del Inglésiin monitoimiravintolan nimeltä Mummola ja omistaa edelleen myös vuonna 2010 Playa dél Inglesiin perustetun saunakahvilan Kontulan Helmi. Karjalainen toimi myös yrittäjänä ja ohjelmavastaavana Espanjan Fuengirolassa Iskelmä Baarissa vuosina 2014-2016. Vuoden 2017 alussa hän muutti takaisin Suomeen ja asuu Helsingissä.
Musiikkiura
Karjalainen oli myös mukana A-Tyyppi-yhtyeessä, joka teki kappaleen ”Ihanaa, Leijonat, ihanaa”. Hän on laulanut myös HIFK:n HIFK Rock Like A Beast -levyllä kappaleen ”Let’s Play Hockey”. Karjalainen toimi myös solistina ja tuottajana yhden albumin vuonna 2003 julkaisseessa Kansan Suosikit- yhtyeessä yhdessä Tero Kaikkosen ja Esa Anderssonin kanssa.
Vuonna 2018 Karjalainen julkaisi (taiteilijanimellä JK) uransa ensimmäisen sooloalbumin, joka sisältää muun muassa Aki Sirkesalon tekemiä, häneltä aikoinaan julkaisematta jääneitä kappaleita Karjalaisen tulkitsemina. Albumin ensimmäinen single, Sirkesalon säveltämä ja sanoittama "Tuhlattuja päiviä" julkaistiin elokuun lopulla 2017. Karjalainen on kotoisin Jyväskylästä.
Suomi kesäolympialaisissa
Suomi on osallistunut kolmia ensimmäisiä lukuun ottamatta kaikkiin kesäolympialaisiin ja on mitalisijoitusten mukaan neljänneksitoista menestynein maa kesäkisojen 2008 jälkeen. Parhaiten Suomi menestyi itsenäisyytensä ensivuosina 1920-luvulla, erityisesti 1924 saavuttaen 37 mitalia, sijoituskin kisoissa oli peräti toinen. Kesäolympialaisissa 2004 Suomi jäi ensimmäistä kertaa ilman kultamitalia ja saldona oli vain kaksi hopeamitalia. Vielä heikompaa menestys oli kesäolympialaisissa 2016, jolloin Suomi sai vain yhden pronssimitalin.
Petter Jakob Hjelm
Petter Jakob Hjelm (2. lokakuuta 1746 Sunnerbo härad, Smoolanti, Ruotsi – 7. lokakuuta 1813 Tukholma) oli ruotsalainen kemisti, joka löysi molybdeenin.
Hän valmistui ylioppilaaksi 1763 Uppsalassa, ja 1774 hänestä tuli vuorikollegion virkamies.
Carl Wilhelm Scheelen toimeksiannosta hän 1781 eristi molybdeenin. Hän tutki myös mangaania, jonka löysi 1774 Johan Gottlieb Gahn. 1782 hänestä tuli kuninkaallisen rahapajan johtaja, 1784 tiedeakatemian jäsen ja vuodesta 1794 kuolemaansa saakka hän palveli vuoriministeriössä.
Hjelm laati useita kirjoituksia kemiasta ja metallurgiasta. Hänen jälkeenjääneissä papereissaan oli myös Taalainmaan porfyyrimuodostelmien geologinen kuvaus.
Superstition (albumi)
Superstition on kanadalaisen The Birthday Massacren kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 11. marraskuuta 2014. Albumi rahoitettiin joukkorahoituskampanjan avulla, joka käynnistyi helmikuussa 2014. Yhtye sai levytykseen tarvittavat rahat kokoon alle vuorokaudessa.
Albumi nousi Billboard 200 -listan sijalle 143.
Tulivuori Fujin purkaus Hōei-kaudella
pienoiskuva|280x280px| Fuji-tulivuori purkautui Hōei-kaudella vuonna 1707. Vuori on purkautunut kolmesti: kahdesti Heian-kaudella ja kerran Edo-kaudella (Hōei-purkaus).
VAX-11/780
VAX-11/780 oli Digital Equipment Corporationin VAX-minitietokoneiden ensimmäinen malli, joka esiteltiin 25. lokakuuta 1977. Tietokone oli ensimmäinen yhden MIPSin tietokone (miljoona käskyä sekunnissa).
Tulivuori Fujin purkaus Hōei-kaudella
Purkaus ei aikaansaanut laavavirtaa, mutta se vapautti ilmakehään runsaasti vulkaanista tuhkaa, joka leivisi laajalle alueelle yltäen jopa 100 km:n päässä olevaan Edoon. Purkautuneen tuhkan määräksi on arvioitu noin 800 000 000 m³.
VAX-11/780
Tietokoneen 32-bittinen suoritinarkkitehtuuri oli toteutettu TTL-logiikkapiireillä, joka myöhemmin toteutettiin kahdella VLSI-mikropiirillä MicroVAX-mallissa. Tietokoneen mukana tuli VMS-käyttöjärjestelmä.
Tulivuori Fujin purkaus Hōei-kaudella
Purkaus tapahtui vuoren lounaisrinteellä ja sen seurauksena syntyi kolme uutta kraatteria.
VAX-11/780
Bell Labs osti mallin tietokoneen ja kehitti UNIX-käyttöjärjestelmästä ja C-kielen kääntäjästä versiot tietokoneelle. Bell Labsin käyttämässä mallissa oli puoli megatavua muistia. Berkeleyssä kehitettiin Bell Labsin 32/V-versioon tuki näennäismuistille VAX-alustalla, jonka jälkeen BSD:n ohjelmat siirrettiin VAX:lle.
Tulivuori Fujin purkaus Hōei-kaudella
Seurannaisvaikutukset
Vulkaaninen hiekka laskeutui ja levisi Fujin itäpuolella sijainneille viljelysmaille. Viljelysten säilyttämiseksi maanviljelijät keräsivät tuhkaa keoiksi, joka kuitenkin sateiden myötä kulkeutui jokiin ja mataloitti niitä.