cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Topi Riutta
Ura
Kaudeksi 2007–2008 Riutta palasi Mestiksen Jokipoikiin. Seuraavalla kaudella (2008–2009) hän aloitti SapKossa, mutta sopimus seuran kanssa purettiin kesken kauden ja Riutta siirtyi Norjaan. Norjassa hän pelasi 1. divisioonan Rosenborg IHK:ssa.
Tero Järvenpää
Ura
Nuorena Järvenpää harrasti monia yleisurheilulajeja. Hän kilpaili pituushypyssä, kuulantyönnössä, kiekonheitossa, moukarinheitossa, pallonheitossa, sekä kolmi- ja viisiottelussa. Keihäänheittoon hän keskittyi 16-vuotiaana.
Topi Riutta
Muuta
Riutta on voittanut rullakiekon Suomen mestaruuden 2002–2003 Roller Eaglesissa. Finaalissa Roller Eaglesien ja GrIFK:n välillä Riutta teki tehopisteet 1+2.
Oral Roberts
Granville ”Oral” Roberts (24. tammikuuta 1918 – 15. joulukuuta 2009) oli yhdysvaltalainen evankelista. Hän oli helluntaiherätyksen jäsen.
Tero Järvenpää
Ura
Järvenpää sai pronssia Debrecenin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2001 heitettyään 700 gramman keihästä 68,85. Läpimurtona kansalliselle huipulle voidaan pitää pronssia Kalevan kisoissa 2003 tuloksella 80,43. Samana vuonna hän sai hopeaa alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa Tampereella tuloksella 73,66. Kalevan kisoissa 2004 hän sai pronssia heitettyään 78,79. Ensimmäisessä aikuisten maaottelussaan Göteborgissa 2005 hän sijoittui toiseksi.
Järvenpää sai SM-hopeaa 2006 mutta karsiutui Göteborgin EM-kilpailuissa loppukilpailusta. Lappeenrannan Kalevan kisoissa 2007 hän heitti Tero Pitkämäen jälkeen hopealle tuloksella 81,01. Tulos ylitti sentillä Osakan MM-kisojen A-rajan ja Järvenpää valittiin MM-kisajoukkueeseen kolmanneksi keihäsmieheksi. Osakassa hän oli finaalin kahdeksas tuloksella 82,10 ollen samalla Suomen MM-joukkueen toiseksi paras urheilija keihäskultaa tuoneen Tero Pitkämäen jälkeen.
Oral Roberts
Elämäkerta
Roberts syntyi Pontotocin piirikunnassa Oklahomassa. Hänen äitinsä oli 1/4-cherokee. Roberts opiskeli Oklahoma Baptist Universityssä sekä Phillips Universityssä. Hän eli avioliitossa vuodesta 1938 saarnaajan tyttären Evelynin kanssa kunnes vaimo kuoli 4. toukokuuta 2005.
Robertsista tuli tunnettu televisioevankelista, ja hän myös julkaisi toistasataa kirjaa. Niiden joukkoon kuuluu omaelämäkerta Expect a Miracle. Hän perusti Oral Roberts Evangelistic Associationin ja vuonna 1963 Oral Robertsin yliopiston Tulsaan. Opisto sai ensimmäiset opiskelijansa 1965. Opiskelijoiden tuli vakuuttaa, etteivät he juoneet, polttaneet, tanssineet tai harrastaneet esiaviollista seksiä. Osana Oral Roberts Evangelistic Associationia toimii lisäksi Abundant Life Prayer Group.
Tero Järvenpää
Ura
Järvenpää ilmoitti uransa lopettamisesta kesällä 2015. Hän oli kilpaillut viimeksi vuonna 2012.
Oral Roberts
Elämäkerta
Vuonna 1987 Oral Roberts väitti herättäneensä lapsen kuolleista. Hänen poikansa Richard vahvisti väittämän. City of Faith Medical Center menetti yksin vuonna 1986 10,7 miljoonaa dollaria varoistaan. Vuonna 1987 Roberts julisti televisiossa, että ellei hän saa pääomaa korotettua maaliskuuhun mennessä kahdeksalla miljoonalla dollarilla, Jumala ”kutsuisi hänet kotiin”. Hän kuitenkin onnistui tavoitteessaan ja jopa ylitti kahdeksan miljoonaa. City of Faith Medial Center lopetti toimintansa vuonna 1989.
Tero Järvenpää
Muuta
Järvenpään isosisko Satu sai nuorten EM-hopeaa kiekonheitossa 1997.
Järvenpään sukujuuret ulottuvat Etelä-Pohjanmaalle, Isojoelle, josta hänen isänsä on kotoisin. Äiti on Parkanosta kotoisin, ja molemmilla vanhemmilla on urheilutaustaa. Tero oli kilpaurallaan 187 senttimetriä pitkä ja painoi 91 kilogrammaa. Hän opiskeli konetekniikkaa Tampereen teknillisessä yliopistossa ja teki vuonna 2015 diplomityön aiheesta "Uuden toimintatavan kehittäminen elintarvikekontaktiin tarkoitettujen liimojen vaatimustenmukaisuuden osoittamiseksi".
Oral Roberts
Elämäkerta
Roberts väitti vuonna 2004 televisiossa saaneensa näyn, jossa New Yorkia ympäröi tumma pilvi. Tämä kuvasti hänen mukaansa Kristuksen pikaista paluuta.
Roberts jäi leskeksi 4. toukokuuta 2005 kaikkiaan 66 avioliittovuoden jälkeen.
Mongolian parlamenttivaalit 2020
Vaaleissa valitaan 76 edustajaa Mongolian parlamenttiin seuraavasti:
Äänioikeus vaaleissa on kaikilla vähintään 18-vuotiailla Mongolian kansalaisilla, jotka eivät ole holhouksen alaisuudessa tai kärsi vankeustuomiota. Ehdokkaaksi saavat asettua 25-vuotiaat. .
Taustaa
Mongolian vallankumouksellinen puolue, kansallinen tahto, vihreät ja Mongolian perinteinen yhdistynyt puolue perustivat vaaleihin yhteisen koalition nimeltä Meidän koalitiomme.
Tulokset
Vaikka kansanpuolue menettikin paikkoja, se säilytti asemansa maan suurimpana puolueena. Äänestysprosentti oli 73,65%.
Pietari Brahen patsaat
thumb|[[Johannes Takanen, Pietari Brahe ja historian henki, 1883. Terrakottaluonnos, Kööpenhamina.]] thumb|Walter Runeberg, Pietari Brahe, 1888, Turku. Pietari Brahen patsaat on omistettu kreivi, Suomen kenraalikuvernööri Pietari Brahelle. Neljästä patsaasta Suomessa ensimmäisenä valmistui vuonna 1888 Walter Runebergin veistämä pronssiveistos, joka on Raahessa. Sen kopio valmistui Turkuun samana vuonna. Grännassa, Ruotsissa on Börje Börjesonin tekemä Per Brahen rintakuva (1916). Lieksassa on Eva Ryynäsen (1953) ja Kajaanissa Yrjö Liipolan (1954) veistämät Pietari Brahen patsaat. Lisäksi Valtion taidemuseon kokoelmissa on Johannes Takasen veistämä Pietari Brahe ja historian henki vuodelta 1883.
Johannes Takasen luonnokset
Kuvanveistäjä Johannes Takanen, asui ja työskenteli Roomassa kärsien rahanpuutteesta. Hän tiedusteli kotimaasta vuoden 1883 tammikuussa, miksi ei ollut saanut Suomen Taideyhdistyksen hänelle myöntämää Hovingin stipendiä. Eliel Aspelin kertoo, että rahat oli nostanut eräs Takasen ystävä, joka lupasi toimittaa ne taiteilijalle. Hän piti Takasta huolimattomana raha-asioissa. Ystävä päätti erään toisen Takasen tuttavan kanssa olla lähettämättä rahoja, ja he tilasivat sen sijaan taiteilijalta pari luonnosta, joita vastaan rahat maksettaisiin. Takaselta tilattiin Pietari Brahen patsaan luonnos.
Kun Turussa kerättiin rahaa muistopatsasta varten, tilaaja arveli Takaselle olevan hyödyllistä valmistautua kilpailuun ajoissa. Etumaksuksi lähetettiin 500 markkaa ja luvattiin saman verran lisää kun luonnos oli valmis. Lisäksi Takaselle luvattiin vielä toisesta luonnoksesta 1 000 markkaa. Takanen teki luonnoksen, mutta epäili sen kelvollisuutta, eikä lähettänyt sitä Suomeen. Seuraavan vuoden alussa patsastoimikunta tilasi Pietari Brahen patsaan suoraan Walter Runebergilta ilman kilpailua. Silloin tilaaja ilmoitti Takaselle, että ei haluakaan luonnosta. Samalla hän lähetti loput stipendistä Takaselle.
Takanen oli tehnyt Pietari Brahen patsasta varten kaikkiaan seitsemän luonnosta tai alkukuvaa, joksi hän itse niitä nimitti. Aspelinin mukaan Takanen ei koskaan saanut selvitystä asiasta, vaan luuli postin hukanneen osan hänen apurahoistaan.
Valmistelu Turussa
Pietari Brahen muistomerkin pystyttämistä Turkuun oli ehdottanut Fredrik Cygnaeus jo vuonna 1863. Rahainkeruun aloitti yleisen kokouksen asettama toimikunta Turussa vuonna 1877. Asia tuli uudestaan esille 1880, kun oli kulunut kaksisataa vuotta Brahen kuolemasta. Silloin vietettiin muistojuhlia ympäri Suomea, joissa kerättiin rahaa muistomerkkiä varten. Keräyslistoja uusia raha-avustuksia varten lähetettiin eri puolille maata.
Walter Runeberg jätti tarjouksen Pietari Brahen patsaasta hyväksyttäväksi tammikuussa 1884. Hän vietti talven 1884–85 Kööpenhaminassa ystävänsä kuvanveistäjä Herman Wilhelm Bissenin ateljeessa, jossa muovaili Brahe-hahmon. Hän lähetti valokuvan mallista Turkuun. Patsaskomiteaan kuuluivat Gunnar Berndtson, Albert Edelfelt, Carl Gustav Estlander ja Carl Eneas Sjöstrand. Se antoi työstä lausunnon, joka ei ollut kaikissa suhteissa positiivinen. Arveltiin muun muassa, että oli vaikea arvostella luonnosta, koska sitä ei oltu tehty kipsiin. Komitean huomautukset eivät kuitenkaan vaikuttaneet Runebergiin, joka oli sitä mieltä, että hänellä oli oikeus omaan tulkintaan Pietari Brahesta.
Kesällä 1885 sovittiin, että patsaasta maksettaisiin 40 000 markkaa. Malli toimitettiin Kööpenhaminasta Pariisiin, jossa se valettiin.
Patsaan veistosjalusta Turussa osoittautui liian suureksi. Ensimmäinen veistos myytiin Raaheen ja Runeberg teki vielä samana vuonna uuden patsaan Turkuun. Kaupan ehtona oli, että Turun veistos paljastettaisiin ensin.
Paljastus
Patsas paljastettiin Turussa 29.5.1888 yli 10 000 katsojan läsnä ollessa. Paljastustilaisuuden jälkeen kaupunginhuoneella pidettiin 220 hengen päivälliset. Ehtoopuolella kaupunki toimeenpani kansanhuvit Kupittaan puistossa. Lukuisa joukko kaupunkilaisia ja vieraita osallistui myös kaupungin järjestämään huviristeilyyn saaristossa.
Teos sijaitsee Brahenaukiolla, Brahenpuistossa Turun tuomiokirkon kupeessa. Pietari Brahe oli Turun Akatemian ensimmäinen kansleri. Kenraalikuvernööri katsoo kohti Turun Vanhaa Akatemiataloa. Barokkisiin pitseihin, sulkahattuun ja juhlaviin saappaisiin puettuna hän näyttää juuri niin tärkeältä kuin kansallinen suurmies vain voi. Toinen käsi on rennosti lanteella ja toinen käsi puristaa tomerasti Akatemian perustamiskirjarullaa. Hän näyttää tietävän, miten maata hallitaan ja kehitetään.
Patsas on 2,95 metriä korkea ja hieman suurempi kuin Raahen patsas. Jalusta on punaista graniittia ja sen korkeus on 4,0 metriä. Jalustan teki kivenhakkaaja R. G. Forsström. Patsaan jalustaan on kaiverrettu versaali antiikva kirjaimin "PER BRAHE" ja teksti ruotsinkielinen teksti Iagh war med landett och landett med mig wääl tillfreds.
Raahe
thumb|Walter Runeberg, Pietari Brahe, 1888, Raahe. Konsuli Fredrik Oskar Sovelius oli vuonna 1864 esittänyt patsaan pystyttämistä kaupungin perustajalle. Raaheen perustettiin patsasrahasto vuonna 1880. Rouvasväen yhdistys organisoi myyjäisiä ja arpajaisia, joiden tuotto kartutti rahastoa. Samassa tarkoituksessa porvaristo kokoontui pari kertaa kuussa illanviettoon, joissa esitettiin laulua, soittoa ja näytelmiä. Lopuksi tanssittiin menuettia ja muita tansseja. Loppiaisena pidettiin Raatihuoneen salissa Trettondags naamiaiset, joihin naiset pukeutuivat Kustaa III:n aikaisiin silkkileninkeihin ja herrat tummanpunaisin samettipukuihin.
Ennen patsaan paljastusta 12. syyskuuta 1888 puhuivat pormestari Luoma suomeksi ja kauppakoulun johtaja maisteri Heikell ruotsin kielellä ”...esiintuoden samoja aatteita kuin edellinenkin, joskin ei aiwan samanlaiselta isänmaalliselta kannalta…”
Paljastustilaisuuden jälkeen nautittiin Raatihuoneen salissa lounas, johon osallistui 70 henkeä. Kansakoulun tontilla järjestettiin iltapäivällä kansanjuhla. Illalla järjestetyistä tansseista kirjoitti Kaiun kirjeenvaihtaja: ”…oliwathan tawallista juhlallisemmat pukuihin ja osaanottajien lukuisuuteen tungokseen asti katsoen, mutta tanssittiin kumminkin hywässä järjestyksessä ja, kuten ainakin pikkukaupungeissa, sulan tanssin wuoksi ja oikein sydämen pohjasta kunnes uusi päiwä alkoi koittaa.”
Raahen patsas sijaitsee Raahen kirkon lähellä, Pekkatorin (aikaisemmin Isotori) keskellä. Pekkatori on Raahen palon jälkeen tehdyn Gustaf Odenwallin asemakaavan (1811) tärkein kokonaisuus. Pekkatorista piti tulla hallinto- ja kauppa-aukio. Torin ympäriltä luovutettiin tontit kaupungin huomattaville porvareille, jotka olivat raatimiehiä, kauppiaita ja laivanvarustajia. Pietari Brahen patsas muutti Raahen kaupunkikuvaa ja markkinat siirrettiin Rantatorille.
Patsaan ympärille oli pystytetty neljä lyhtyä ”silmällä pitäen kulkewien turwallisuutta”. Jalustan ympärillä olevalla nurmikolla olevat, paksuilla ketjuilla yhdistetyt kivet ovat peräisin Pitkänkarin rannoilta. Veistoksen jalustassa lukee fraktuurakirjaimin "Pehr Brahe".
Vertailua
thumb|Börje Börjeson, Per Brahen rintakuva, 1916, Gränna, Ruotsi. thumb|Eeva Ryynänen, Pietari Brahen patsas, 1953, Lieksa. thumb|Yrjö Liipola, Pietari Brahe, 1954, Kajaani. thumb|Olli Halosen Pietari Brahen muistomerkki, 1985 on Kuopiossa.
Raahen ja Turun patsaiden Pietari Brahen "nuorekas mutta pönäkkä hahmo on pikkutarkan realistinen pukututkielma". Barokin ajan hallitsijan asu viittaa uusbarokkiin, joka oli suosittu ja muodikas kertaustyyli Euroopassa 1880-luvulla. Barokkityyli käytti liioiteltua liikettä ja selkeitä, helposti tunnistettavia yksityiskohtia draaman, jännitteen, rehevyyden ja mahtavuuden aikaansaamiseksi. Barokkia ylipäätään on pidetty hallitsijoiden ja vallan tyylinä.
Walter Runeberg oli tehnyt kolme vuotta aikaisemmin (1885) myös isästään, runoilija J. L. Runebergista pronssiveistoksen Helsinkiin ja hieman pienemmän kopion siitä Porvooseen. Myös Turun Pietari Brahen patsas on Raahen ensiksi valmistuneen veistoksen kopio ja suurennos. Suurennos saatettiin tehdä pistesiirtolaitteella. Turun patsas on hieman korkeampi myös siksi, että hahmon hatussa on sulkia, jotka Raahen veistoksesta puuttuvat. Miekan terä suuntautuu Raahen patsaassa hieman eri suuntaan ja sen kahva on yksinkertaisempi kuin Turussa olevan. Tämä saattaa johtua kuitenkin siitä, että "Raahen Pekan" miekka varastettiin aikoinaan ja korjauksen yhteydessä kahvan muotoilua ehkä yksinkertaistettiin.
Eroja on myös jalustojen muotoilussa. Turun veistosjalustan korniisi on laajempi kuin Raahessa ja Turussa sen alareunassa on hammaslista.
Pronssitettuun kipsiin tehtyä suurikokoista mallia säilytetään Porvoon veistoskokoelmassa.
Gränna
Aloitteen Grännan Per Brahe-rintakuvan pystyttämiseksi teki paikallinen naisten yhdistys vuonna 1903. Pronssipatsaan teki kuvanveistäjä Börje Börjeson, joka käytti mallina Jeremias Falckin kuparipiirrosta ja David Beckin muotokuvaa. Hiekkakivisen jalustan teki Theodor Wåhlin. Patsas paljastettiin juhannuksena 1916. Patsas oli alun perin lähellä Brahegatania, mutta siirrettiin vuonna 1950 ylemmäksi torille.
Lieksa
Eva Ryynäsen veistämä Pietari Brahen patsas valmistui Lieksaan (entinen Brahea) 1953 ja sijoitettiin Lieksan kirkon edustalle. Patsaan jalustassa on teksti: "Pietari Brahe perusti Brahean 1653". Patsas siirrettiin Hovilan puistoon vuonna 1956.
Kajaani
Kajaanin perustajan Pietari Brahen valtakausi oli onnellista kehityksen aikaa erityisesti syrjäiselle Kainuulle ja Kajaanin linnalle. Pietari Brahen patsasta suunniteltiin Kajaanin Kruununpuodinmäelle suunnitellun kaupungintalon eteen vuonna 1949. Patsaskilpailun voitti kuvanveistäjä Yrjö Liipola. ja patsas julkistettiin vuonna 1954. Se sijoitettiin aluksi Kruununpuodinmäelle Ämmäkosken viereen. Vuonna 1976 teos siirrettiin Kauppatorille, joka oli uusittu kaupungin 325-vuotisjuhlien kunniaksi. Sieltä se katselee Kajaanin kaupunginteatteriin päin.
Custódio Castelo
Custódio Castelo (s. 1966) on portugalilainen kitaristi ja lauluntekijä. Hän opiskeli klassista kitaraa ja sävellystä Lissabonissa.
Castelo on toiminut säestäjänä useille fadolaulajille, kuten Cristina Brancolle ja Marizalle. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa oli Tempus (2003). Castelo on esiintynyt useilla kansainvälisillä festivaaleilla mm. Belo Horizontessa, Philadelphiassa, Perthissä ja Rabatissa.
Luettelo Särkänniemen laitteista
Tässä artikkelissa on luetteloituna kaikki Särkänniemen huvipuiston laitteet.
Poistuneet laitteet
thumb|Taikajoki thumb|Jet Star -vuoristorata thumb|Kummituslinna thumb|Ilmaveivi -karuselli
Gaston Roelants
Gaston Roelants (s. 5. helmikuuta 1937 Opvelp, Belgia) on belgialainen entinen kestävyysjuoksija.
Roelants voitti estejuoksussa olympiakultaa Tokiossa 1964 ja Euroopan mestaruuden Belgradissa 1962. Hän rikkoi kahdesti estejuoksun maailmanennätyksen, samoin kahdesti tunnin juoksun ja 20 000 metrin juoksun maailmanennätyksen.
Roelants rikkoi estejuoksun maailmanennätyksen Leuvenissa 1963 ajalla 8.29,6 ja Brysselissä 1965 hän paransi edelleen hallussaan ollutta ennätystä aikaan 8,26.4. Vielä EM-Budapestissa 1966 hän oli pronssilla ja Mexicon olympialaisissa seitsemäs, mutta siirtyi sitten pidemmille juoksumatkoille.
Maratonilla hän saavutti EM-hopeaa Ateenassa 1969 ja pronssia Roomassa 1974 jo 37-vuotiaana. Olympialaisissa hän ei yltänyt maratonilla parhaimpaansa, vaan jäi yhdenneksitoista 1968. Tunninjuoksussa hän teki maailmanennätyksen Leuvenissa 1966 tuloksella 20 664 metriä ja samalla 20 000 metrillä tuloksella 58.06,2. Kuusi vuotta myöhemmin Brysselissä hän paransi samat ennätykset lukemiin 20 784 metriä ja 57.44,4. 10 000 metrillä hän juoksi Euroopan ennätyksen 28.10,6 vuonna 1965. Samassa lajissa hän oli vuoden 1966 EM-kisoissa kahdeksas ja 1969 viides.
Koko uransa ajan Roelants oli maailman parhaita maastojuoksijoita voittaen neljästi (1962, 1967, 1969 ja 1972) MM-kilpailujen edeltäjän Kansainvälisen maastojuoksun. Hopealla hän oli 1960, 1963 ja 1970. Kaikkiaan hän oli kymmenen parhaan joukossa peräti yhdeksän kertaa vuosien 1960-1975 välisenä aikana. São Paulon uudenvuodenjuoksun hän voitti neljästi.
Ammatiltaan Roelants oli aluksi poliisi, sittemmin viiniyrityksen edustaja ja sen jälkeen urheiluvälineyrityksen Puman edustaja. Ansioistaan Belgian kansakunnan hyväksi kuningas Albert II nimitti vuonna 2002 Gaston Roelantsin aatelisarvoon. Vuonna 2004 nimettiin Kessel-Lossa hänen nimeään kantava yleisurheilukenttä.
Mykolajivin alue
Mykolajivin alue on hallinnollinen alue Ukrainan keskiosassa. Alueen hallinnollinen keskus on Mykolajivin kaupunki. Aluetta rajaavat Mustameri etelässä, Odessan alue lännessä, Kirovohradin alue pohjoisessa sekä Dnipropetrovskin ja Hersonin alueet idässä. Etelä-Bug laskee alueen läpi Mustaanmereen.
Väestö
Mykolajivin alueella oli vuoden 2021 alussa yhteensä noin 1 108 394 asukasta, mikä oli 2,7 prosenttia vapaan Ukrainan väestöstä. Tässä osuudessa eivät ole mukana Venäjän miehittämällä Krimillä sijaitsevat piirit, joissa asui vuonna 2014 yli viisi prosenttia Ukrainan asukkaista. Mykolajivin alueen asukkaista 68,7 prosenttia oli kaupunkilaisia.
Alueella on neljä yli 30 000 asukkaan kaupunkia (2021): Mykolajiv (476 101 as.), Pervomaisk (63 377 as.), Južnoukrajinsk (39 048 as.) ja Voznesensk (34 050 as.). Yli 10 000 asukkaan kaupunkeja ovat lisäksi Novyi Buh (15 003 as.), Otšakiv (13 927 as.), Baštanka (12 327 as.), Snihurivka (12 307 as.) ja Nova Odesa (11 690 as.).
Hallinnollinen jako
Mykolajivin alueelle jäi vuoden 2020 aluehallinnollisen uudistuksen jälkeen neljä piiriä (raion); tätä aiemmin piirejä oli huomattavasti enemmän. Piireissä sijaitsi yhteensä 9 kaupunkia (joissa oli 4 kaupunkipiiriä), 17 kaupunkityyppistä asutustaajamaa ja 885 kylää. Mykolajivin alueen piirit ovat:
Talous
Mykolajivin alueen osuus Ukrainan bruttokansantuotteen kertymisestä oli vuonna 2011 yhteensä 27,633 miljardia hryvniaa, eli 2,68 miljardia euroa (reaalisin hinnoin) tai 2,1 prosenttia koko Ukrainan BKT:stä. Jokainen alueen asukas kerrytti kansantuotetta keskimäärin 23 402 hryvniaa eli 2 272 euroa tuona vuonna. Tämä oli 82 prosenttia Ukrainan keskiarvosta. Keskimääräinen kuukausipalkka vuonna 2013 oli 3 094 hryvniaa eli vuoden lopun vaihtokurssia käyttäen 280 euroa.
Gamvik
Gamvik (saameksi Gáŋgaviika) on kunta Tromssan ja Finnmarkin läänissä Pohjois-Norjassa, Tenonvuonon länsipuolella. Kunnan hallintokeskus on Mehamn, jossa on myös lentokenttä ja Hurtigrutenin lauttasatama. Kunnan asukasluvusta 70 % asuu Mehamnissa. Muut suuremmat kylät ovat Gamvik ja Skjånes. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Gamvikin kunnassa oli 1 063 asukasta.
Gamvikin ja Lebesbyn rajalla Nordkinnin niemimaalla sijaitsee manner-Euroopan pohjoisin piste, Kinnarodden, 71°08′02″N.
Good Vibrations
Good Vibrations on Beach Boysin klassikkokappale ja single vuodelta 1966. Kappaleen on säveltänyt Brian Wilson ja sanoittanut Mike Love.
Ilmestyessään vuonna 1966 "Good Vibrations" oli aikaansa edellä sävellyksenä, sovituksena ja äänityksenä. "Good Vibrationsissa" on harvinaisen monimutkainen rakenne ja monta erilaista osaa, mikä oli Brian Wilsonin tuon ajan lauluille tyypillistä. Sovitus oli myös uraauurtava, Elektro-Thereminin esiintyminen Amerikan listaykkössinglellä oli ja on edelleen ainutkertaista. Kappale hyödynsi moniraitatekniikkaa ja orkestraatioita, joista samplereiden ja sekvenssien myötä tuli vasta noin 20 vuotta myöhemmin populaarimusiikin arkipäivää. Merkittävyydessään "Good Vibrations" mielletään usein Beach Boysin parhaaksi yksittäiseksi kappaleeksi.
"Good Vibrationsista" tuli suuri hitti. Beach Boysin edellinen levy, Pet Sounds oli ollut amerikkalaiselle yleisölle liian surumielinen ja omituinen. Levy-yhtiö Capitol painosti Beach Boysia tekemään varmemmin myyviä singlejä. "Good Vibrations" tuli bändin uralla ajallisesti juuri oikeaan saumaan ja nousi Yhdysvaltojen lisäksi listaykköseksi muun muassa Britanniassa ja Ranskassa.
Good Vibrationsin piti alun perin päätyä Smile-albumille. Levyn työstäminen jäi kuitenkin kesken ja kappale julkaistiin singlenä lokakuussa 1966. Kappale ilmestyi 11 kuukautta myöhemmin Smiley Smile-albumilla, jolla oli muitakin alkuperäiselle Smilelle tarkoitettuja sävellyksiä.
"Good Vibrations" on erilaisilla kriitikoiden listoilla ollut maailman arvostetuimpia pop-kappaleita. Mojo Magazine valitsi Good Vibrationsin vuonna 1997 kaikkien aikojen parhaaksi singleksi. Se oli sijalla kuusi Rolling Stonen listalla The Greatest Songs of All Time. Kriitikoiden kaikkien aikojen listauksia kokoavalla Acclaimed Music -verkkosivustolla "Good Vibrations" on sijalla neljä.
William Jääskeläinen
William Albert Jääskeläinen (s. 25. heinäkuuta 1998) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Englannin viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla National Leaguessa pelaavaa Wokingia.
Pelaajaura
Jääskeläinen edusti juniorina Bolton Wanderersia. Hän teki seuran kanssa myös ammattilaissopimuksen, mutta ei päässyt kentälle ennen kuin sopimus päättyi kesällä 2017. Elokuussa 2017 Jääskeläinen teki sopimuksen Englannin kakkosliigassa pelaavan Crewe Alexandran kanssa. Jääskeläinen pääsi Crewessä ensimmäisen kerran kentälle huhtikuussa 2019. Tätä ennen hän pelasi lainapesteillä alemmilla sarjatasoilla Nantwich Townissa, Loughborough Dynamossa, Buxtonissa ja Chesterissä. Syyskuussa 2022 hän siirtyi Wimbledoniin, josta jatkoi matkaansa Wokingiin helmikuun alussa 2023.
Jääskeläinen on edustanut Suomea nuorten maajoukkeissa aina alle 21-vuotiaiden maajoukkueeseen asti.
Yksityiselämä
Jääskeläisen isä on entinen maajoukkuemaalivahti Jussi Jääskeläinen. Myös hänen veljensä Emil ja Robin pelaavat jalkapalloa.
The Streets (yhtye)
__EISISLUETT__
The Streets oli turkulainen 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa toiminut rockyhtye. Yhtyeen tunnetuin kappale on "Kestääkö siivet", joka päätyi Mika Kaurismäen vuonna 1982 valmistuneeseen elokuvaan Arvottomat.
Historia
Streetsiä edelsi Maraband-niminen kokoonpano, joka esiintyi housebändinä Turun monilla osakuntaklubeilla.
Streets esiintyi ympäri Suomea vuosina 1979–82. Yhtye julkaisi vuonna 1980 ensisinglensä "Kestääkö siivet", jonka äänitti ja tuotti useissa turkulaisyhtyeissä soittanut rumpali Johnny Gustafsson. Levyn b-puoli "Vapaapelin" sanoitus oli koottu Turun Sanomien mainosteksteistä.
Yhtyeen ensimmäinen albumi Kestääkö siivet äänitettiin neljässä päivässä. Se ei kuitenkaan saavuttanut singlen kaltaista menestystä.
Vaihdettuaan levy-yhtiötä Fifty-Fiftystä (Selecta) isompaan CBS-yhtiöön Streets pääsi kokeilemaan suurempaa studiota ja työskentelyä tuottaja Pave Maijasen kanssa. Toinen single "Radioon / Karin tuska" äänitettiin Rexin Studiolla Kokkolassa keväällä 1982. Levyn b-puolella taustoja laulaa myös Maijanen. Single jäi yhtyeen viimeiseksi julkaisuksi pitkäksi aikaa, sillä yhtye hajosi pian levyn julkaisun jälkeen.
The Streetsin jälkeen Kari Laihonen soitti Ironcrossissa, Tapio Vesa monissa eri turkulaiskokoonpanoissa ja Eero Valkonen Sigissä. Jouni Hemberg julkaisi musiikkiaan kokoelma-albumilla Paratiisin patongit ja miksasi punk-bändien musiikkia. Asmo Kärkkäinen ryhtyi puolestaan valokuvaajaksi.
Vuonna 1997 yhtye esiintyi Down By The Laiturissa ilman Kari Laihosta, joka asui tuolloin USA:ssa. Tämä jäi yhtyeen alkuperäiskokoonpanon viimeiseksi julkiseksi esiintymiseksi. Yhtyeen basisti Tapio Vesa kuoli 2000-luvun alussa.
Seuranneina vuosina yhtyeen jäsenet Hemberg, Kärkkäinen ja Valkonen palasivat muutaman kerran studioon. Tuon ajan äänityksiä on tallennettu vuonna 2012 julkaistulle remix-omakustanne-CD:lle The Streets - Kaikki.
Säveltäjä-sanoittajakaksikko Asmo Kostia (Kärkkäinen) ja Jouni Hemberg ryhtyi tuottamaan uutta materiaalia 2010-luvulla, ja vuonna 2016 yhtye julkaisi Miehet-EP:n. Mukana soittaa myös alkuperäisrumpali Eero Valkonen. Levy sisältää muun muassa kappaleet "Leijaillen", "Miehet", "Sydän lyö" ja "Tyhjä tarjotin".
Jasser Arafat
Mohammed Jasser Abdel Rahman Abdel Raouf Arafat al-Qudwa al-Husseini (, tunnettiin myös nimellä Abu Ammar, ; 4. elokuuta tai 24. elokuuta 1929 Kairo, Egypti − 11. marraskuuta 2004 Clamart, Ranska) oli palestiinalaisten palestiinalaishallinnon johtaja vuodesta 1993.
Arafat valittiin Oslon rauhanprosessin päätösten mukaisesti perustetun Palestiinan lakia säätävän neuvoston puhemieheksi eli presidentiksi vaaleilla vuonna 1996, ja hän hoiti virkaa kuolemaansa asti. Arafat oli myös Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n puheenjohtaja ja Fatah-puolueen johtaja. Arafatille myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1994 yhdessä Israelin johtajien kanssa Oslo I -sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen.
Palestiinalaisten enemmistö pitää häntä vapaustaistelijana, kun taas varsinkin Israelissa häntä pidetään terroristina.
Elämäkerta
Arafat oli seitsenlapsisen perheen viides lapsi. Arafatin on väitetty syntyneen Jerusalemissa ja Gazassa 4. elokuuta 1929. Todellisuudessa hän oli syntynyt Kairossa. The Wall Street -lehdessä julkaistun romanialaisen vakoojan kirjoituksen mukaan Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi KGB hävitti Arafatin syntymätodistuksen ja korvasi sen väärennöksellä, jonka mukaan hän olisi syntynyt Jerusalemissa ja oli sen takia palestiinalainen.
Arafatin isä oli palestiinalainen kauppias. Hänen äitinsä kuoli hänen ollessaan viisivuotias ja hän eli sukulaistensa luona Kairossa ja Jerusalemissa. Hän opiskeli kuningas Faud I:n yliopistossa Kairossa (nyt Kairon yliopisto). Arafatista tuli nationalisti vuoteen 1946 mennessä ja hän hankki aseita Kairossa toimitettavaksi Palestiinaan arabipuolelle. Vuoden 1948 Israelin itsenäisyyden alkaessa Arafat lähti yliopistosta ja pyrki Palestiinaan. Egyptin joukot eivät kuitenkaan sallineet huonosti varustettujen partisaanien pääsyä sota-alueelle ja joukko riisuttiin aseista ja käännytettiin takaisin. Yliopistossa Arafat liittyi muslimien veljesjärjestöön ja toimi palestiinalaisopiskelijoiden järjestön johdossa 1952–1956. Hän valmistui insinööriksi ja taisteli Suezin kriisissä Egyptin armeijan vänrikkinä. Sodan jälkeen Arafat muutti Kuwaitiin, jossa hän työskenteli insinöörinä ja perusti oman yrityksen.
Poliittinen ura
Vaikka Arafat Oslo II -sopimuksen yhteydessä näytti sitoutuvan YK:n turvallisuusneuvoston vaatimaan kahden valtion malliin, hän peruutti pian puheensa juutalaisten oikeudesta omaan maahan.
Fatah ja PLO
Arafat perusti Fatah-järjestön, joka pyrki perustamaan itsenäisen Palestiinan valtion. Fatah yritti räjäyttää kiistellyn Israelin vesipumpun joulukuussa 1964. Kuuden päivän sodan jälkeen Israelin huomio kääntyi arabimaista palestiinalaisliikkeisiin, mukaan lukien Fatahiin.
Vuonna 1968 Israelin puolustusvoimat hyökkäsi Fatahia vastaan jordanialaisessa Al-Karamehin kylässä. Taistelussa kuoli 150 palestiinalaississiä ja 29 Israelin sotilasta. 1960-luvun lopussa Fatah sai Palestiinan vapautusjärjestön johtopaikat ja Arafat nimettiin PLO:n johtoon 3. helmikuuta 1969 Kairossa. Arafatista tuli Palestiinan joukkojen ylipäällikkö 1971 ja PLO:n poliittisen osaston johtaja 1973.
Jordania
1960-luvulla palestiinalaispakolaisten ja Jordanian hallituksen välit kiristyivät raskaasti aseistettujen vastarintajoukkojen muodostaessa oman valtionsa Jordanian sisällä ja hallittua strategisia alueita Jordaniassa. Jordania yritti riisua palestiinalaisjoukot aseista, jolloin kesäkuussa 1970 puhkesi aseellisia yhteenottoja.
Muut arabimaat yrittivät sovitella rauhanomaista ratkaisua, mutta jatkuvat fedayeen-toimet johtivat hallituksen toimiin; 16. syyskuuta kuningas Hussein määräsi sotatilan. Samana päivänä Arafat nimitettiin PLO:n joukkojen ylipäälliköksi. Sisällissodassa Syyria avusti PLO:ta ja hyökkäsi Jordaniaan 200 panssarilla. Syyria vetäytyi pian pois Israelin uhattua sitä ilmaiskuilla. 24. syyskuuta mennessä Jordanian armeija pääsi voitolle ja PLO suostui tulitaukoon.
Libanon
Arafat siirsi PLO:n joukot Libanoniin. Heikon keskushallituksen vuoksi PLO toimi lähes kuin itsenäinen valtio. Sissit hyökkäsivät Israeliin rajan yli ja Israel vastasi iskuilla Libanoniin.
Vuonna 1974 Arafat määräsi PLO:n lopettamaan väkivallan Israelin, Länsirannan ja Gazan ulkopuolella. Samana vuonna Arafat puhui ensimmäisenä valtioiden ulkopuolisena edustajana YK:n yleiskokoukselle. Samana vuonna PLO hyväksyttiin ensimmäiseksi valtioiden ulkopuoliseksi järjestöksi YK:hon.
Hyökkäykset Israelia vastaan jatkuivat ja Israel syytti Arafatin olevan viime kädessä iskujen takana. Arafat kielsi osallisuutensa ja sanoi ettei voinut hallita näitä ryhmiä.
Vuonna 1974 arabit nimittivät PLO:n ainoaksi lailliseksi palestiinalaisten edustajaksi ja se otettiin arabiliittoon 1976. PLO oli mukana myös Libanonin sisällissodassa ja sen on väitetty syyllistyneen kymmenien tuhansien siviilien surmaamiseen.
Israel liittoutui Libanonin kristittyjen kanssa ja teki kaksi suurhyökkäystä Libanoniin. Ensimmäisessä, operaatio Litanissa 1978 Israelin puolustusvoimat ja Etelä-Libanonin armeija miehittivät kaistaleen "turvallisuusvyöhykkeeksi". Toisessa hyökkäyksessä, operaatio Galilee 1982 Israel valloitti suurimman osan Etelä-Libanonia, mutta joutui lopulta perääntymään turvallisuusvyöhykkeelle 1985. Israel päästi miehityksen aikana Libanonin maroniittikristityt falangistit hyökkäämään Sabran ja Shatilan pakolaisleireille ja surmaamaan 460–3500 palestiinalaispakolaista. Tapaus aiheutti palestiinalaisissa syvän vihan Israelin puolustusministeriä Ariel Sharonia kohtaan, jonka Israelin tutkintakomissio totesi epäsuorasti syylliseksi ja pakotti eroamaan.
Tunisiassa
Syyskuussa 1982, Israelin hyökkäyksen aikana, yhdysvaltalaisjoukot rikkoivat tulitauon PLO:n vetäytyessä. PLO siirtyi Tunisiaan, jossa se toimi vuoteen 1993.
1980-luvulla Arafat sai tukea Irakista, joka auttoi jälleenrakentamaan pahoja tappioita kärsineen PLO:n. Tämä tuli tarpeeseen etenkin, kun Israelin miehittämillä alueilla - Gazan kaistalla ja Länsirannalla - palestiinalaiset nousivat yllättäen vastustamaan miehitetystä joulukuussa 1987. PLO oli aluksi sivussa tilanteesta, mutta Arafat sai sen Länsirannalla nopeasti - vain viikoissa - hallintaansa. Gazan kaistalla PLO:n kontrollia kuitenkin haittasi islamilaiset äärijärjestöt Hamas ja Islamilainen jihad.
15. marraskuuta 1988 PLO julisti itsenäisen Palestiinan valtion perustetuksi. Pakolaishallitus hylkäsi Palestiinan jaon ja vaati koko Palestiinan brittiläisen mandaattialueen rajoja. 13. joulukuuta Arafat myöntyi YK:n turvallisuusneuvoston päätökseen ja lupasi tunnustaa Israelin valtion olemassaolon ja sanoutui irti terrorismista kaikissa muodoissaan. Yhdysvallat piti tunnustusta Camp Davidin rauhanneuvottelujen aloittamisen ehtona. Lausunto oli myös siirtyminen PLO:n alkuperäisestä tavoitteesta – Israelin tuhoamisesta – kohti kahden valtion perustamista Israelin vuoden 1949 rajojen sisään ja Palestiinan Länsirannalle ja Gazan alueelle.
Vuonna 1990 Arafat meni naimisiin Suha Tawilin kanssa. Hän oli palestiinalainen kristitty joka työskenteli PLO:ssa Tunisiassa ja kääntyi islamiin.
Vuoden 1991 Madridin rauhankonferenssissa Israel avasi ensimmäistä kertaa neuvottelut PLO:n kanssa. Kuitenkin Arafatin vastustus Yhdysvaltain invaasiolle Irakiin (Persianlahden sota) katkaisi käynnissä olleet neuvottelut. Persianlahden sodan jälkeen Arafat oli menettänyt kansainvälisen tukensa ja taipui salaisiin neuvotteluihin Israelin kanssa.
Huhtikuussa 1992 Arafat selviytyi lentokoneen pudotessa Libyan aavikolle hiekkamyrskyssä. Lentäjät ja perämies saivat surmansa.
Palestiinalaishallinto
Neuvottelujen tulos, Oslon sopimus, solmittiin syyskuussa 1993 Washingtonissa. Sen mukaan perustettaisiin palestiinalaisten itsehallinto Länsirannalle ja Gazaan viiden vuoden kuluessa. Seuraavana vuonna Arafat sai Nobelin rauhanpalkinnon Shimon Peresin ja Jitzhak Rabinin kanssa. Yksi Norjan Nobel-komitean jäsen erosi vastalauseena Arafatin palkitsemiselle, koska hän piti Arafatia terroristijohtajana.
Vuonna 1994 Arafat muutti palestiinalaisten hallintoalueelle, näin palaten Palestiinaan ensimmäistä kertaa 26 vuoteen. Heinäkuussa 1995 hän sai lapsen, joka nimettiin Zahwaksi hänen äitinsä mukaan.
20. tammikuuta 1996 Arafat valittiin palestiinalaishallinnon presidentiksi (ra'is) 87 % ääntenenemmistöllä, vastaehdokkaanaan Samiha Khalil. Vaaleja pidettiin laillisina ja tasapuolisina, mutta useat oppositioryhmät eivät olleet asettaneet omia ehdokkaitaan. Seuraavat vaalit oli määrä pitää tammikuussa 2002, mutta ne on lykätty Israelin puolustusvoimien hyökkäyksien ja Gazan ja Länsirannan liikkumarajoitusten vuoksi.
Arafat jakoi neuvotteluja Netanjahun seuraajan Ehud Barakin kanssa. Vasemmistolainen Barak myöntyi tarjoamaan palestiinalaisille Gazan ja Länsirannan lisäksi Itä-Jerusalemia pääkaupunkina, osan pakolaisista paluuta ja korvausta lopuille. Laajasti kritisoidussa päätöksessä Arafat kieltäytyi tarjouksesta eikä tehnyt vastatarjousta. Israelin oppositiojohtaja Ariel Sharonin kiistellyn vierailun Temppelivuorella jälkeen alkanut toinen kansannousu ja seurannut väkivalta (2000–) ajoi neuvottelut umpikujaan. Arafat vetosi Barakiin että tämä estäisi Sharonin vierailun Temppelivuorella, mutta Barak totesi ettei voi rajoittaa kenenkään liikkumista vapaassa maassa. Israel syytti Arafatia terrorismin tukijaksi ja hänen liikkumisensa Ramallahista estettiin. Arafatin vaimo ja tytär siirtyivät turvaan Pariisiin, jossa nämä asuvat edelleen.
Arabiliitto tarjoutui tunnustamaan Israelin vastineeksi vetäytymisestä 1949 rajoilta ja Palestiinalaishallinnon ja Palestiinan valtion tunnustamisesta. Sopimuksen kannattajat pitivät tätä historiallisena mahdollisuutena, mutta Israel kieltäytyi tarjouksesta. Tätä seurasi hyökkäys Israeliin, jossa Fatah oli mukana, ja jossa 135 israelilaista sai surmansa. Ariel Sharon julisti Arafatin tukeneen terroristeja ja tehneen itsestään Israelin vihollisen. Tätä seurasi Israelin invaasio, jossa surmattiin satoja palestiinalaisia ja tuhottiin kokonaisia kortteleita. Joukot valtasivat myös Ramallahin, mukaan lukien suuren osa Arafatin päämajarakennuksesta.
Israel piti Arafatia vankina omassa päämajassaan Ramallahissa joulukuusta 2001 alkaen, julistaen että palaaminen on mahdotonta mikäli hän poistuu. Pääministeri Sharon vihjasi useita kertoja mahdollisuudesta murhata Arafat.
Huolimatta Israelin yrityksistä löytää toinen neuvottelukumppani, Arafat oli ainoa joka nautti useimpien ryhmien luottamusta. Arafatin sallittiin viimein poistua päämajastaan 3. toukokuuta 2002 neuvottelujen jälkeen. Arafat vetosi iskujen lopettamiseksi, mutta hänen vetoomuksensa jäi huomiotta.
Israelin ja Yhdysvaltain syytettyä palestiinalaishallintoa korruptiosta Arafat ilmoitti toukokuussa 2002 järjestävänsä presidentin- ja parlamenttivaalit palestiinalaisalueilla vuoden 2003 alkupuolella. Islamilaisiin äärijärjestöihin kuuluneet terroristit tekivät useita itsemurhaiskuja israelilaisia vastaan kevään 2002 aikana. Niiden vuoksi Israelin hallitus aloitti kesäkuussa 2002 osittain sähköistetyn, noin sata kilometriä pitkän ns. turva-aidan rakentamisen Jordanin länsirannalle tarkoituksenaan estää itsemurhapommittajien pääsy Israelin puolelle. Arafat piti aidan rakentamista rasismin osoituksena ja vertasi sitä Etelä-Afrikassa aikoinaan harjoitettuun apartheid-politiikkaan. Pian tämän jälkeen Yhdysvaltain presidentti George W. Bush ilmoitti Lähi-idän tilannetta käsitelleessä puheessaan – Arafatia nimeltä mainitsematta – Yhdysvaltain tukevan väliaikaisen Palestiinan valtion luomista vain, mikäli palestiinalaisten johtajisto vaihtuu.
Maaliskuussa 2003 PLO:n kakkosmies Mahmoud Abbas otti Arafatin pyynnöstä vastaan Palestiinan pääministerin tehtävät. Abbasin valinnan odotettiin kaventavan Arafatin valtaa ja edistävän Israelin ja palestiinalaisten välistä rauhanprosessia. Keväällä ja kesällä rauhanneuvottelut aloitettiin Yhdysvaltain, Venäjän, Euroopan unionin ja YK:n laatiman ns. tiekartan pohjalta. Palestiinalaiset äärijärjestöt sanoutuivat kuitenkin siitä irti, ja neuvottelujen aikana kesäkuussa 2003 äärijärjestö Hamasiin kuuluneen itsemurhapommittajan tekemässä iskussa Jerusalemissa sai surmansa 16 ihmistä. Arafat ja Abbas luonnehtivat iskua terroriteoksi, mitä termiä Palestiinan johto ei ollut aiemmin käyttänyt. Turhauduttuaan rauhanprosessin hitauteen ja jouduttuaan erimielisyyksiin Arafatin kanssa Abbas erosi pääministerin paikalta syyskuun alussa 2003.
Vierailut Suomessa
Jasser Arafat vieraili Suomessa ensimmäisen kerran tammikuussa 1989. Virallisena kutsujana oli Suomen hallitus ja vierailun isäntänä oli silloinen ulkoministeri Kalevi Sorsa. Kaksipäiväisen käyntinsä aikana Arafat tapasi muiden muassa myös presidentti Mauno Koiviston, pääministeri Harri Holkerin ja arkkipiispa John Vikströmin sekä Helsinkiin saapuneen Ruotsin ulkoministeriön edustajan. Vierailun aikana käytyjen keskustelujen pääaiheena oli Lähi-idän rauhanprosessi, ja Arafat sanoi itsenäisen Palestiinan valtion syntymisen olevan lähempänä kuin koskaan, "vain kivenheiton päässä". Turvatoimet Arafatin vierailun aikana olivat massiivisimmat sitten vuoden 1975 ETY-kokouksen, mihin kuului se, että vierailun ohjelmasta annettiin etukäteen vain niukasti tietoja.
Arafat oli 1980-luvulla kiistelty henkilö myös Suomessa, eikä hänen vierailunsa saanut suomalaisilta etukäteen täysin varauksetonta kannatusta. Vaikka Arafat itse oli sanoutunut irti aseellisesta toiminnasta ja palestiinalaisten iskut Israelia vastaan olivat vähentyneet, monet pitivät häntä pikemminkin kansainvälisenä terroristina kuin rauhanrakentajana. Arafatin vierailun myötä pelättiin myös Lähi-idän levottomuuksien ja terrorismin heijastuvan tai jopa leviävän Suomeen, eikä Israelin ja palestiinalaisten välisen konfliktin osapuolia tai siihen muutoin sekaantuneita suurvaltoja haluttu vähimmässäkään määrin ärsyttää. Asiantuntijoiden mukaan Arafatin vierailun toteutumiseen vaikutti ratkaisevasti Suomen kansainvälispoliittisen painoarvon lisääntyminen Suomen tultua valituksi YK:n turvallisuusneuvoston jäseneksi vuosiksi 1989–1990 sekä viime kädessä arkkipiispa John Vikströmin sille ilmaisema tuki.
Arafatin vierailua Suomeen oli kaavailtu tätä ennen jo usean vuoden ajan, mutta muodollisesti suurimpana esteenä oli se, että jo vierailukutsun esittämisen Arafatille katsottiin merkitsevän Palestiinan valtion tunnustamista. Lähimpänä toteutumista Arafatin vierailu oli ollut syksyllä 1982. Tällöin pääministeri Kalevi Sorsa esitti ajatuksen hallituksen ulko- ja turvallisuuspoliittisessa valiokunnassa tarkoituksenaan osoittaa solidaarisuutta palestiinalaisille Sabran ja Shatilan verilöylyn jälkeen. Saatuaan presidentti Mauno Koiviston hyväksynnän asialle Sorsa otti yhteyttä silloin Parlamenttienvälisen liiton (IPU) kokouksessa Roomassa olleeseen eduskunnan puhemieheen Johannes Virolaiseen ja pyysi tätä tunnustelemaan asiaa. Ulkoministeri Pär Stenbäck sattui kuitenkin juuri samalla hetkellä olemaan YK:n yleiskokouksessa Yhdysvalloissa ja katsoi pahastuneena tulleensa sivuutetuksi. Virolainen palasi kotimaahan asiasta nousseen hälyn ollessa kiivaimmillaan, ja lopputuloksena kukaan ei kutsunut Arafatia Suomeen. Sorsan innostuksen puuskasta syntynyt sotku jäi Virolaiselle poliittiseksi painolastiksi, ja se vaikutti osaltaan Virolaisen putoamiseen eduskunnasta vuoden 1983 vaaleissa. Samalla Virolainen menetti myös IPU:n puheenjohtajan paikan, jossa hän oli ehtinyt toimia vain kuusi kuukautta. Tulehtunutta ilmapiiriä kuvasi myös se, että Israelin Helsingin-suurlähetystö esitti Suomen hallitukselle maaliskuussa 1984 virallisen vastalauseen sen vuoksi, että pääministeri Kalevi Sorsa oli tavannut Arafatin Algeriaan suuntautuneen vierailunsa yhteydessä.
Vuoden 1989 jälkeen Arafat vieraili Suomessa vielä useita kertoja, mutta hänen myöhemmät käyntinsä eivät enää herättäneet samanlaista huomiota. Pikakäynnillään Helsingissä maaliskuussa 1999 Arafat tapasi silloin Suomessa valtiovierailulla olleen Etelä-Afrikan presidentin Nelson Mandelan. Viimeiseksi jääneen vierailunsa Suomeen Arafat teki elokuussa 2000, jolloin hän keskusteli muiden muassa presidentti Tarja Halosen ja ulkoministeri Erkki Tuomiojan kanssa.
Kuolema
Arafatin terveyden heikentyessä lokakuussa 2004 Israel salli hänen poistua lääkärinhoitoa varten. Arafat menetti tajuntansa 27. lokakuuta kymmeneksi minuutiksi. Hänet lennätettiin 29. lokakuuta Pariisiin lähelle Clamartiin Percyn sotilassairaalaan. Sairauden laatu ei ollut tiedossa. Huhut leukemiasta sairaala kiisti. Arafatin väitettiin kärsivän aivoverenvuodosta. Sairaalan mukaan Arafat vajosi 3. marraskuuta koomaan. Palestiinalaishallinnon edustajia saapui 8. marraskuuta tapaamaan Arafatia. Arafatin vaimo Suha Arafat aiheutti skandaalin väittämällä palestiinalaishallinnon "yrittävän haudata Arafatin elävältä".
Sekä sairaalan että palestiinalaishallinnon edustajat kertoivat 11. marraskuuta Arafatin kuolleen kello 4.30 Itä-Euroopan aikaa. Useat maailman johtajat esittivät surunvalittelunsa. Arafat haudattiin perjantaina 12. marraskuuta Ramallahiin Muqata-päämajan alueella sijaitsevaan väliaikaiseen mausoleumiin. Arafat itse olisi halunnut tulla haudatuksi Jerusalemin Al-Aqsan moskeijaan. Israel kuitenkin kielsi sen ehdottomasti.
Kuolinsyy jäi epäselväksi, koska perhe ei halunnut tehtävän ruumiinavausta. Kesäkuussa 2012 esitetyn Al Jazeera -kanavan dokumentin mukaan Arafatin huivista ja hammasharjasta on löytynyt poikkeuksellisen paljon poloniumia. Ranskan viranomaiset ilmoittivat marraskuussa 2012, että Arafatin ruumiista otetaan näytteitä kuolinsyyn selvittämiseksi. Arafatin luista löydettiin 2013 kolmen eri laboratorion tutkimuksissa poikkeuksellisia pitoisuuksia poloniumia, mikä sveitsiläisten tutkijoiden mukaan voisi viitata myrkytyskuolemaan, mutta sitä ei pysty vahvistamaan. Ranskalaisen ja venäläisen laboratorion mukaan tutkimukset ei anna merkkejä myrkytyksestä, vaan poloniumin määrät johtuvat ympäristöstä.
Elias Murr
thumb|180px Elias Murr (s. 1962 Bteghrine) on libanonilainen poliitikko. Hän on toiminut maansa puolustusministerinä, varapääministerinä ja sisäministerinä vuosina 2002-2011. Hän on ortodoksi, ja hänen on katsottu kuuluvan syyrialaismielisiin libanonilaispoliitikkoihin, vaikkakin hän oli Syyrian kiivasti vastustaman Fuad Sinioran hallituksen jäsen. Monet syyriamieliset pitävät häntä petturina, koska hän ei eronnut hallituksesta Syyrian ja Hizbollahin niin käskiessä. Hän on Libanonin entisen varapääministeri ja sisäministeri Michel Murrin poika sekä Libanonin entisen presidentin Émile Lahoudin vävy.
Murr haavoittui pommi-iskussa 12. heinäkuuta 2005 Antelias-nimisessä kaupungissa, joka on Beirutin esikaupunki ja valtaosin kristittyjen asuinalue. Poliisin mukaan iskussa kuoli yksi ja haavoittui tusina ihmistä. Hän syytti iskusta Syyriaa.
Méndez Núñez
Méndez Núñez voi tarkoittaa:
Teräsrautelan koulu
pienoiskuva|Teräsrautelan koulu Korkkisvuorenkadun päässä. pienoiskuva|Suikkilan koulu Talinkorventien varrella. Teräsrautelan koulu on turkulainen peruskoulun alakoulu, joka toimii kahdessa paikassa, Teräsrautelassa (Korkkisvuorenkatu 14) ja Suikkilassa (Talinkorventie 16). Molemmissa yksiköissä annetaan vuosiluokkien 1–6 opetusta, yhteensä lähes 300 oppilaalle.
Koulun rehtori Johanna Erkkilä äänestettiin keväällä 2018 Turun Seutusanomien lukijaäänestyksessä Länsi-Turun positiivisimmaksi henkilöksi.
Historiaa
Teräsrautelan koulun Teräsrautelan yksikkö toimii vuonna 1956 valmistuneessa koulurakennuksessa, jonka on suunnitellut Heikki Sarainmaa Turun kaupungin rakennusosastolla. Alun perin Teräsrautelan kansakouluksi rakennetussa kiinteistössä on toiminut myös kirjasto, ja siinä on aiemmin ollut talonmiehen asunto.
Teräsrautelan kansakoulun ensimmäisiä opettajia oli myöhemmin Akavan puheenjohtajana tunnettu Voitto Ranne.
Suikkilan ala-aste, nykyisin Teräsrautelan koulun Suikkilan yksikkö, on perustettu vuonna 1972 ja laajennettu lisärakennuksella 1990-luvulla. Alun perin sen suunnitteli koko Suikkilan lähiön arkkitehtina toiminut Pekka Pitkänen.
Hiittenharju
thumb|Hiittenharjun ankkurihissi ja [[Hiittenharjun hyppyrimäet|K43- ja K64 -hyppyrimäet.]] Hiittenharju on Harjavallan kaupungissa sijaitseva harjumuodostuma, joka toimii ulkoilu- ja virkistysalueena.
Hiittenharjulla sijaitsevat muun muassa hiihtokeskus, curlinghalli, Hotelli Hiittenharju, joka paloi korjauskelvottomaksi 14. heinäkuuta 2021 sekä Harjavallan vesitorni. Aikaisemmin Harjavallan vuorena tunnettu paikka on myös merkittävä muinaisjäännösalue, joka tunnetaan erityisesti Litorinameren rantavalleista. Hiittenharjun korkein kohta on noin 82 metriä merenpinnan yläpuolella.
Harju ja muinaisjäännösalue
Hiittenharju muodostaa yhdessä sen eteläpuolella sijaitsevan Kokemäen Järilänharjun kanssa noin kuuden kilometrin pituisen kapean harjumuodostuman. Se syntyi viimeisimmän jääkauden aikana noin 10 000 vuotta sitten mannerjäätikön railoon kerääntyneestä maa-aineksesta. Mannerjäätikön peräännyttyä Hiittenharju oli aluksi veden alla, kunnes se noin 6 000 vuotta sitten maankohoamisen johdosta nousi esiin Litorinameren saareksi. Litorinameren kivikkoisia rantavalleja on edelleen nähtävissä eri puolilla Hiittenharjun aluetta.
Hiittenharjun kivikautinen muinaisjäännösalue sijaitsee harjun länsirinteellä. Noin kilometrin pituinen asuinpaikkavyöhyke on pahoin tuhoutunut soranoton vuoksi. Vuonna 2006 alueelta kartoitettiin 13 muinaisen asumuksen jättämää painannetta. Hiittenharjulla on tutkittu myös yksi kivikautinen punamultahauta, joka on kuitenkin osittain tuhoutunut. Pyheensillan kulttuuriin kuuluneen asutuksen jäljiltä on alueelta löydetty muun muassa ainakin 33 saviastian palasia, runsasta kiviesineistöä sekä meripihkasta valmistettu koru.
Nykyään hiekan- ja soranotto Hiittenharjulta on lopetettu, mutta muinaismuistoja uhkaa vielä alueen virkistyskäyttö. Hiittenharjun eteläpäässä sijaitsee Matinharjun muinaismuistoalue, jossa on nykyään nähtävissä Litorinameren rantavallien lisäksi kolme pronssikaudelta peräisin olevaa röykkiöhautaa eli hiidenkiuasta. Keskiajalla Hiittenharjun kautta kulki merkittävä Kokemäenjoen suun ja Turun seudun yhdistänyt Huovintie. Se on edelleen näkyvillä maisemassa.