cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lockheed P-38 Lightning
Suunnittelu
thumb|P-38:n aseistusta Lockheed osallistui P-38:lla vuonna 1937 armeijan ilmavoimien suunnittelukilpailuun suuren korkeuden torjuntahävittäjästä, joka pystyisi 580 km/h nopeuteen 6 100 metrin korkeudessa. Myös Bell P-39 Airacobra ja Curtiss P-40 Warhawk osallistuivat samaan kilpailuun.
Suunnitteluajankohdan yhdysvaltalaiset moottorit eivät pystyneet tarjoamaan Lockheedin suunnitteluryhmän vaatimaa suorituskykyä, joten Clarence ”Kelly” Johnsonin johtama ryhmä päätti käyttää kahta turboahdettua 12-sylinteristä Allison V-1710 -moottoria. Ne tarjosivat 1 350 hevosvoiman tehot kukin.
Lockheedin ryhmä valitsi kahteen moottorirunkoon perustuvan mallin, joka oli jo tuttu Fokker G.1 -koneesta. Moottorit ja tasot liittyivät sivukehtoihin ja lentäjä ja aseistus sijoitettiin niiden väliin erilliseen ohjaamokehtoon. Potkurit pyörivät eri suuntiin väännön eliminoimiseksi. Aseistukseksi tuli 4x .50/12,7mm konekivääriä nokan keskellä olevan 20mm tykin ympärille. Ne kaikki suunnattu tasan suoraan eteenpäin ampuviksi, mikä lisäsi aseiden tehokasta kantamaa. Aseet eivät tarvinneet ampumiseen liittyviä tahdistimia.
Prototyyppi, Lockheed Model 22, myöhemmin XP-38, valmistui joulukuussa 1938 ja lensi ensi kerran 27. tammikuuta 1939. Se teki uuden nopeusennätyksen lentämällä Kaliforniasta New Yorkiin helmikuussa 1939 seitsemässä tunnissa, kahdessa minuutissa, mihin sisältyi kaksi välilaskua tankkausta varten. Prototyyppi kuitenkin laskeutui ennen kiitotien alkua New Yorkissa ja romuttui. Suunnitteluryhmä oli vastustanut lentoa, mutta se oli tehty USAAC:n komentajan, kenraali Henry ”Hap” Arnoldin vaatimuksesta.
Prototyypin menetys viivästytti ohjelmaa kahdella vuodella, mutta ennätyksen perusteella ilmavoimat tilasi 13 YP-38:aa huhtikuussa 1939.
Valmistus osoittautui kuitenkin ongelmalliseksi, eikä ensimmäinen kone valmistunut ennen kuin syyskuussa 1940 ja viimeinen sarjasta kesäkuussa 1941. Prototyyppikoneet olivat aseistamattomia, mutta ne oli suunniteltu käyttämään kahta .50 kaliiperista M2 Browning -konekivääriä, joille oli 200 ammusta, kahta .30 kaliiperin Browningia, joille oli 500 ammusta ja Oldsmobilen 37 mm tykkiä, jolle oli 15 ammusta.
Lisätilauksia koneelle oli jo tulossa Ranskasta, Isosta-Britanniasta ja USAAC:lta. Ranska ja Iso-Britannia tilasivat 667 konetta, joista malli 322F tuli ranskalaisille ja 322B briteille. Vientikoneista puuttuivat turboahtimet ja niiden molempien moottorien pyörimissuunta oli sama.
Turboahtimet olivat uutta tekniikkaa, ja ostajat pelkäsivät niiden viivyttävän koneen toimituksia, eikä niiden vienti Yhdysvalloista ollut sallittua. Pelkästään myötäpäivään pyörivät moottorit vaadittiin osien säilyttämiseksi vaihtokelpoisena molempien maiden tilaamien Curtiss Tomahawkien kanssa. Lockheedin suunnittelijat protestoivat muutoksia vastaan ja pitivät konetta ”kastroituina”.
Saksan vallattua Ranskan kesäkuussa 1940 britit ottivat koko tilauksen itselleen. Vain ensimmäinen 143 koneen erä päätettiin ottaa ahtamattomilla moottoreilla ”malli 322 Lightning I”:nä ja loput 524 turboahdettuina ja vasen- ja oikeakätisillä moottoreilla Lightning II:na. Kun ensimmäiset kolme ahtamatonta Lightning I -konetta toimitettiin, niiden huippunopeus oli vain 480 km/h ja lento-ominaisuudet olivat heikot, mikä johti lopputilauksen peruuttamiseen.
Jäljelle jääneet 140 Lightning I:tä toimitettiin USAAF:lle, joka käytti niitä harjoituskoneina mallinimellä RP-322. Kolmekymmentä ensimmäisen tuotantosarjan P-38 Lightningia toimitettiin USAAF:lle kesällä 1941. Aseistuksena oli 4 × .50 kaliiperin konekiväärit ja tykki, mutta kaikkia koneita ei aseistettu. Koneissa oli myös panssarilasi ja ohjaamon panssarointi. 30 ensimmäistä konetta kuuluivat 66 tilatun sarjaan, jonka jälkeen koneisiin tehtiin pieniä parannuksia, kuten itsestään tiivistyvät tankit ja parannettu panssarointi. Seuraavat 36 toimitettua konetta saivat nimen P-38D. Alkusarjan koneet eivät koskaan päässeet palveluskäyttöön, vaan niiden tarkoitus oli antaa ilmavoimille kokemusta konetyypistä ja ratkoa ensimmäisten koneiden runsaita käyttäytymisongelmia. Syöksyssä koneet usein lakkasivat reagoimista ohjaimiin, jolloin lentäjän oli parasta hypätä koneesta. Myös pyrstö saattoi hajota vastaavassa tilanteessa, ja jos toinen moottori hajosi nousukiidossa kone yleensä kaatui selälleen.
Palveluskäyttö toisessa maailmansodassa
thumb|Aseistamaton F-5B-tiedustelumalli.
Ensimmäinen taistelukelpoinen Lightning oli P-38E, jossa oli parannellut mittarit, sähköjärjestelmä, hydrauliikka ja uusi duralumiininen potkuri. Aseistuksena oli neljä .50 kaliiperin konekivääriä, joihin oli 500 ammusta kuhunkin (2 000 yhteensä) ja 20 mm Hispano-tykki johon oli 120 tai 150 ammusta. Konekiväärit oli uudessa mallissa aseteltu epäsymmetrisesti, joten niiden piiput näkyivät ulos suunnilleen 1:4:6:2 pituussuhteessa. Tällä sijoittelulla konekiväärien vöiden syöttö saatiin toimimaan luotettavasti.
Ensimmäinen P-38E valmistui lokakuussa 1941 ja mallia valmistettiin 210 kappaletta. Seuraava malli oli P-38F, joissa oli ripustimet polttoainetankeille tai 900 kilolle pommeja moottorin ja ohjaamon välissä. P-38F:ää valmistettiin 527 kappaletta. Yli sata konetta muunnettiin F-4-tiedustelumalliksi, jonka nokassa oli aseistuksen sijasta neljä kameraa.
Nämä F-4-tiedustelukoneet olivat ensimmäiset, joita käytettiin taistelutoimissa Australiasta ja Uudesta-Guineasta käsin huhtikuussa 1942. Australian kuninkaalliset ilmavoimat käyttivät kolmea F-4-konetta syyskuusta 1942 lähtien. Kesäkuussa 1942 P-38:t alkoivat operoida myös Aleuteilla. Koneen pitkä lentosäde teki siitä otollisen käytettäväksi 2 000 km pitkällä saariketjulla. Ensimmäiset ilmavoittonsa P-38E:t saivat kahdesta japanilaisten Kawanishi H6K ”Mavis” -lentoveneestä 4. elokuuta 1942. 15. elokuuta Islannista toimivat P-38F ja P-40 pudottivat Luftwaffen Focke-Wulf Fw 200 Condor -koneen Pohjois-Atlantilla. Lightningeja rahdattiin Atlantin yli pääasiassa laivoilla Pohjois-Afrikan maihinnousua varten, joka toteutui marraskuussa 1942.
Lightning osoittautui yllättävän suorituskykyiseksi myös matalilla korkeuksilla, mutta sen paras ominaisuus oli sen nousukyky, joka jätti takaa-ajajat jälkeensä. Parhaimmillaan se oli suurissa korkeuksissa. Konetyyppi kykeni saavuttamaan huomattavan 13 100 metrin lakikorkeuden. Luftwaffen lentäjät tunnistivat pian P-38:n tuhoisan tulivoiman ja ryhtyivät välttämään hyökkäämistä P-38:aa vastaan sen etupuolelta.
Tyynellämerellä P-38 loisti pitkällä toimintasäteellään. Vaikka se ei pystynyt kääntymään yhtä ketterästi kuten Zero, sen nopeus mahdollisti paon hankalista tilanteista, ja raskas aseistus oli kohtalokas kevyille ja heikosti suojatuille japanilaiskoneille. P-38F-mallia seurasi P-38G alkuvuodesta 1943. Siinä oli tehokkaammat Allisonin 1 400 hv moottorit ja parempi radio. Mallia rakennettiin 1082 kappaletta. Niitä seurasi 601 P-38H:ta, joissa oli edelleen parannellut 1 425 hevosvoiman moottorit, uudempi 20 mm tykki ja mahdollisuus 1 450 kilogramman pommilastin kuljettamiseen. Osa koneista muutettiin kenttämuutoksina F-4B- ja F-5A-tiedustelukoneiksi.
Kuuluisin sotilasoperaatio, johon P-38 Lightningit osallistuivat, oli japanilaisen amiraalin Isoroku Yamamoton kuljettaneen Mitsubishi G4M ”Betty” -kuljetuskoneen alasampuminen väijytyksistä 18. huhtikuuta 1943. Amiraali Yamamoto sai surmansa hyökkäyksen kestäessä välittömästi, ja menehtyi ampumahaavan seuraamuksena.
Kehrääjäkoimaiset
Kehrääjäkoimaiset (Yponomeutoidea) on aitoperhosiin kuuluva perhosten yläheimo. Siihen kuuluvista lajeista tunnetuimpiin kuuluu tuomiin valkoisia seittejä tekevä tuomenkehrääjäkoi sukulaisineen. Yläheimoon kuuluu yhteensä hieman alle 2000 lajia, joista Suomessa on tavattu 97.
Lockheed P-38 Lightning
Palveluskäyttö toisessa maailmansodassa
P-38J tuli käyttöön elokuussa 1943. Turboahdinten välijäähdyttimet siirrettiin siivistä potkurin alle moottorin eteen. Siipiin jäänyt tila käytettiin polttoainetankkien suurentamiseen, mikä lisäsi entisestään koneen toimintasädettä. Siipiin lisättiin syöksyjarrut. Mallia rakennettiin 2 970 kappaletta. 5 000. valmistunut kone maalattiin paloautonpunaiseksi ja se sai nimen ”YIPPEE”.
Kehrääjäkoimaiset
Aikuiset kehrääjäkoimaiset perhoset vaihtelevat kooltaan erittäin pienistä pieniin. Taksonomisesti yläheimo on hankala, eikä siihen sisältyvien heimojen keskinäisiä suhteita tunneta kovin hyvin. Keskeisenä yhdistävänä piirteenä ovat koiraan takaruumiin kahdeksannen jaokkeen sivuilla olevat, taaksepäin osoittavat liuskat, jotka muodostavat genitaalien sivuille eräänlaisen parin ylimääräisiä lämssöjä. Pistesilmät puuttuvat, samoin chaetosemat yleensä. Imukärsä on hyvin kehittynyt, eikä siinä ole suomuja. Tuntomerkkejä liittyy myös siipisuonitukseen, joka on yleensä hyvin kehittynyt. Toukat elävät ravintokasvilla usein laumoina, toukkien erittämän seitin suojissa.
thumb|left|Tuomenkehrääjäkoin toukkia.
Lockheed P-38 Lightning
Palveluskäyttö toisessa maailmansodassa
P-38K oli yksittäinen prototyyppi ja seuraava tuotantoversio oli P-38L, joka käytti 1 475-hevosvoimaisia Allison-moottoreita. Näitä koneita rakennettiin 3 923 kappaletta. P-38L oli ensimmäinen malli, jossa oli molempien siipien alla ripustimet seitsemälle raketille ja myöhemmin 10 raketin ”joulukuusi”–ripustin. Pommikuorma kasvoi 900 kilogrammaan tai 1 140 litraan lisäpolttoainetta. 200 konetta muutettiin aseistamattomiksi F-5B-tiedustelukoneiksi. thumb|Lockheed P-38L Lightning
Myöhemmän mallin Lightningit toimitettiin maalaamattomina USAAF:n vuoden 1944 päätöksen mukaan. 15 P-38J:ta P-38L:ta lahjoitettiin Kiinan kansalliselle armeijalle sodan lopussa ja sen päätyttyä sama määrä koneen tiedustelumalleja.
Yhdysvaltain armeijan 8. ilmavoimat käytti Lightningeja Euroopassa vuoden 1943 alusta lähtien pitkän matkan saattotehtäviin, mutta konetyyppi ei saavuttanut merkittävää menestystä tässä tehtävässä. Kone oli vaikeampi lentää kuin yksimoottoriset koneet, ja koska moottorit olivat kaukana lentäjästä eikä koneessa ollut lämmityslaitetta, se oli korkealla jäätävän kylmä. 8. ilmavoimat pystyi kuitenkin hyödyntämään Lightning-tiedustelukoneita. Niitä käytti myös Vapaan Ranskan laivue osana USAAF:n 12. ilmavoimia. Ranskan ilmavoimat käytti koneita vuoteen 1952 asti. Koska tiedustelukoneet lensivät yksin, ne saattoivat kadota jälkiä jättämättä, jos niihin tuli jokin vika lennon aikana. Lentäjä ja kirjailija Antoine de Saint-Exupéry katosi F-5-koneessa 31. heinäkuuta 1944 tiedustelulennolla Lyoniin. P-38 ei milloinkaan osoittautunut Euroopassa suosituksi, vaan kaikki sitä käyttäneet 8. ja 9. ilmavoimien yksiköt (pois lukien 474 FG) vaihtoivat kalustonsa sodan kuluessa joko P-51 Mustangiin tai P-47 Thunderboltiin. Eniten ilmavoittoja Euroopassa konetyypillä saavutti eversti Robin Olds, 8 kpl. Olds saavutti lisäksi neljä voittoa P-51 Mustangilla ja neljä McDonnell F-4 Phantom II:lla Vietnamissa.
P-38:n menestyksellisin käyttäjä oli 5. ilmavoimat Tyynellämerellä, jossa Lightningit saavuttivat enemmän ilmavoittoja kuin yksikään toinen USAAF:n ja RAF:n konetyyppi (kaikista tyypeistä eniten ilmavoittoja saavutettiin US Navy:n Grumman F6F Hellcatilla), ja kaksi eniten ilmavoittoja saavuttanutta lentäjää, majuri Richard Bong (40) ja Thomas McGuire (38) saavuttivat kaikki voittonsa Lightningilla. Lightningien omat tappiot olivat myös raskaat, sillä japanilaiset pyrkivät kaartotaisteluun milloin vain kykenivät, mihin P-38 ei soveltunut. Tyynellämerellä ongelmana ei ollut kylmyys, vaan liika lämpö. Koska ohjaamon ikkunoita ei voinut avata sen aiheuttaman turbulenssin vuoksi, lentäjät lensivät usein pelkästään shortseihin, tenniskenkiin ja laskuvarjoon pukeutuneina. Lisäksi kuuma ja kostea trooppinen ilmasto vaikutti lentokoneisiin, sekä etenkin niiden mittaristoon todella kuluttavasti. Tämä johti siihen, että osa uutena lähetetyistä koneista täytyi purkaa varaosiksi.
Lightingeja muunnettiin myös muihin rooleihin. F-4- ja F-5-tiedustelukoneiden lisäksi osa koneista varustettiin Norden-pommitähtäimellä tai H2S-tutkalla. Ensimmäinen kone johti muodostelmaa, jonka muut P-38-koneet oli varustettu kahdella 900 kilon pommilla, ja johtokoneen pudottaessa pomminsa koko muodostelma pudotti omansa. thumb|P-38 Lightning edestä vuonna 1992. Osa Lightningeista muutettiin yöhävittäjiksi. Lukuisten kokeilujen jälkeen viralliseksi yöhävittäjämalliksi tuli P-38M ”Night Lightning”. 75 konetta maalattiin mustiksi ja varustettiin aseiden liekinsammuttimin, AN/APS-6-tutkapodilla nokan alapuolella ja tutkankäyttäjän ohjaamolla lentäjän ohjaamon takapuolella. Night Lightningeja käytettiin Tyynellämerellä, mutta yksikään ei todistettavasti osallistunut taisteluun. P-38M oli kuitenkin jopa nopeampi kuin nimenomaan yöhävittäjäksi rakennettu Northrop P-61 Black Widow.
Lockheed rakensi myös kaksi P-38:n sisarmallia: XP-49 ja XP-58 Chain Lightning. Yhdysvaltain laivasto ei kiinnostunut koneista, joita se piti liian suurina lentotukialuksille, eikä myöskään pitänyt niiden vesijäähdytteisistä moottoreista.
Sodan jälkeen USAAF:lle jäi tuhansia suihkukoneiden myötä vanhentuneita P-38-koneita. 50 konetta myytiin Italiaan, toistakymmentä Hondurasiin ja loput myytiin 1 200 dollarin kappalehintaan kenelle tahansa ostohaluiselle ja loput koneet romutettiin.
1950-luvulta eteenpäin koneiden määrä väheni tasaisesti, ja nykyisin niitä on jäljellä vain noin 25 kappaletta.
Alikasvos
Alikasvos on metsänhoidollinen nimitys, joka käytännössä tarkoittaa taimikkovaiheen ohittaneen metsikön pääpuustoa selvästi nuorempia puuyksilöitä ja pensaskerrosta. Alikasvos voidaan laajemmin käsittää sekä pensas- että kenttäkerroksen muodostamaksi, ja siihen kuuluu pensaita (esimerkiksi kataja, pajut, taikinamarja, paatsama), puiden taimia, saniaisia, varpuja ja korkeita ruohovartisia kasveja.
Alikasvos on usein toista puulajia kuin päämetsä. Jotta puut selviytyisivät alikasvoksena, täytyy niiden kestää vallitsevan puuston varjostus. Suomessa kuusi on hyvin varjostusta kestävä puulaji. Siksi kuusialikasvos on yleinen mänty- ja koivumetsissä. Riittävän tiheä alikasvos kelpaa uudeksi puusukupolveksi, kun vanha puusto kaadetaan.
Alikasvoksessa elävät muun muassa monet lintulajit, sillä se tarjoaa näkösuojaa pedoilta ja suojaisia pesäpaikkoja.
Panssarimuseo
Parolan panssarimuseo on Hattulassa sijaitseva panssari- ja panssarintorjuntajoukkoja ja niiden historiaa esittelevä aselajimuseo, jossa on esillä kattava kokoelma itsenäisyyden ajan panssarivaunuja, -autoja ja panssarintorjunta-aseita sekä panssarijuna. Muutaman kilometrin päässä museosta ovat Panssariprikaatin kasarmit ja harjoittelumaasto Parolannummella. Vuosittain museoon tutustuu runsaat 30 000 ihmistä, mikä tekee siitä yhden Hattulan tunnetuimmista ja suosituimmista nähtävyyksistä.
Museotoiminta
Vuonna 1951 perustettiin Panssari-lehden kannatusyhdistys r.y., jonka tarkoituksena oli maanpuolustustahdon ja aselajitaitojen vaaliminen. Vuonna 1959 yhdistyksen nimi muuttui Panssarin kannatusyhdistykseksi ja Panssarimuseon perustamista alettiin valmistella tosissaan. Museo avattiin paljaan taivaan alla männikköisessä rinteessä 18. kesäkuuta 1961, jolloin kokoelmissa oli 19 panssarivaunua ja 12 panssarintorjuntatykkiä. Sittemmin näyttelytilat ja kokoelmat ovat kehittyneet huomattavasti. Nykyään museota ylläpitää Panssarimuseosäätiö sr. Perusnäyttelyn lisäksi museolla on myös vuosittain vaihtuvia erikoisnäyttelyitä. Museolla järjestetään vuosittain, varsinkin kesällä, myös useita toiminnallisia tapahtumia, joissa kävijät voivat tutustua suomalaiseen sotahistoriaan. Erityisesti keskikesällä järjestettävä perhepäivä on muodostunut koko perheen suosituksi tapahtumaksi, jossa on monipuolista ohjelmaa, kuten ajonäytöksiä.
Kokoelmat
thumb|225px|Varhainen StuG III Ausf G panssarimuseon rinteessä. Museon näyttelytiloihin kuuluu kaksi isoa lämmintä hallia. Myymälän yhteydessä olevassa vanhemmassa hallissa on esillä museon vanhimpien vaunujen lisäksi panssarijoukkojen pienesineistöä, kuten univormuja. Uudemmassa hallissa on hieman uudenaikaisempia, ajokuntoisia vaunuja. Näiden lisäksi rinteessä on kylmä moottorihalli, jossa on esillä vaunujen moottoreita, voimansiirto- ynnä muita välineitä. Lisäksi panssarintorjuntanäyttelylle on lämmitetty rakennus, jossa on runsaasti panssarintorjuntatykkejä ja muita panssarintorjunta-aseita. Tilan puutteen vuoksi paljon vaunuja ja tykkejä on jouduttu sijoittamaan myös ulkotiloihin. Näyttelytilojen lisäksi museoon kuuluu kahvila sekä matkamuistomyymälä, jossa on laaja valikoima panssareihin ja yleiseen sotahistoriaan liittyviä matkamuistoja, tavaroita ja kirjallisuutta. Panssarimuseo myös itse tutkii ja julkaisee panssareiden historiaan liittyvää materiaalia.
Kokoelman arvokkaimman osan muodostaa talvi- ja jatkosodassa viholliselta vallattu kalusto: kun omia panssarivaunuja ei sota-aikana ollut, ne piti hankkia sotasaaliina. Museossa on näytteillä harvinainen Sturmgeschütz III -rynnäkkötykki, T-26, T-28, T-34, Panzer IV ja muita puolustusvoimien käytössä olleita panssariajoneuvoja koko puolustusvoimien historian ajalta. Museon uusin vaunu on edelleen palveluskäytössä oleva panssarivaunutyyppi Leopard 2A4.
Museon harvinaisuuksiin kuuluu osumien tuhoama neuvostotunnuksinen T-26-panssarivaunu. Se tuhottiin Suomussalmella talvisodassa ja kuului alun perin välirauhan aikana järjestettyyn sotasaalisnäyttelyyn.
Muuta
Museon johtajana toimii evl evp Simo Hautala. Pitkäaikainen johtaja Timo Teräsvalli toimi johtajana vuoden 2018 loppuun. Aikaisempia museon johtajia on maj evp Maunu Uoti.
Ramallah
Maantiede
Ramallah sijaitsee Palestiinan läpi kulkevan vuorijonon keskellä. Kaupungin korkeus merenpinnasta on 872 metriä. Ympäröivä maaseutu tunnetaan hedelmällisyydestään. Kaupunkia ympäröivät myös kylät ja pikkukaupungit. Jerusalem sijaitsee noin 15 kilometriä Ramallahista etelään. Paikallinen ilmasto on lauhkea. Kesät ovat viileitä ja talvet lämpimiä. Joinakin vuosina saadaan myös lumisadetta, vaikkakaan lumipeite ei usein kestä muutamaa päivää enempää. Läheinen al-Birehin kaupunki on kasvanut kiinteäksi osaksi rakennettua aluetta Ramallahin kanssa, mutta kaupunkeja hallitaan omina yksikköinään.
Sead Ramović
Sead Ramović (s. 14. maaliskuuta 1979 Stuttgart, Baden-Württemberg, Saksa) on bosnialainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi vuodet 1999–2014 kestäneellä ammattilaisurallaan Saksassa, Norjassa, Turkissa, Ukrainassa, Serbiassa ja Tanskassa.
Ramallah
Varhainen historia
thumb|vasen|Kreikkalaisortodoksisen kirkon sisäänkäynti. Nykyisen Ramallahin alue asutettiin todennäköisesti samoihin aikoihin kuin läheinen Jeriko, eli noin 5 000–6 000 vuotta sitten. Tell-an-Nasbehista hieman kaupungin eteläpuolella on löytynyt kanaanilaisen kaupungin jäänteitä 5 000 vuoden takaa. Kanaanilaiset kutsuivat mahdollisesti paikkaa nimillä Ram (korkea paikka) tai Beit El (alttari jumala). Nykyinen nimi on yhdistelmä vanhasta nimestä Ram ja arabian kielen sanasta Allah eli Jumala. Alue on historiallisesti ollut pohjois-etelä suuntaisen liikenteen solmukohta, jonka kautta kulkivat kanaanilaiset, babylonialaiset, egyptiläiset, aramealaiset ja assyrialaiset. Arkeologisissa kaivauksissa on löydetty merkkejä rakennelmista Rooman ja Bysantin valtakunnan kausilta, mikä viitannee paikalla olleen kaupunkimaista asutusta jo tuolloin. Muslimit valtasivat alueen vuonna 636 ja sittemmin paikan läpi kulkivat niin kristityt kuin islaminuskoisetkin pyhiinvaeltajat. Ristiretkeläiset valtasivat alueen heidän voitettuaan Jerusalemin piirityksen vuonna 1099 ja heidän mainitaan perustaneen alueelle asutuksia.
Osmanit ja britit
thumb|Savikulhojen valmistusta vuoden 1905 paikkeilla. Ramallahin perustaminen on kansanperinteessä yhdistetty vasta Osmanien valtakuntaan ja 1500-lukuun. Kansanperinteessä Ramallahin perustivat viisi kristinuskoista arabiveljestä al-Karakista nykyisestä Jordaniata. Monet Ramallahin suvut jäljittävät itsensä edelleen johonkin näistä viidestä veljestä. Todellisuudessa lienee niin, että paikallinen kristitty yhteisö on vanhempaa perua. Samassa kansanperinteessä veljesten muslimiystävien mainitaan perustaneen viereisen al-Birehin kaupungin. Varhaiset Osmanien valtakunnan asiakirjat mainitsevat Ramallahin al-Birehin ja Beit Unian kylien yhteydessä ja Ramallahissa mainitaan asuneen sekä kristittyjä, että muslimeja. Kaupunki hyötyi maantieteestään ja se kasvoi Jerusalemiin kulkeutuvien kauppareittien varrella. Laajeneva kaupunki nieli itseensä vähitellen muita kyliä sen lähipiirissä. Siitä tulki myös koulutusjärjestelmän keskus. Paikallisen kreikkalaisortodoksisen kirkon mainitaan pitäneen yllä koulua jo 1500-luvulla ja Egyptin hallitsija Ibrahim paššan avattua Palestiinan eurooppalaisille eri maista saapuvat lähetyssaarnaajat alkoivat perustaa omia koulujaan. Vuosisadan loppuun mennessä kaupunki oli tullut tunnetuksi etenkin korkeamman asteen koulutuksestaan ja sinne saapui opiskelijoita ympäri Palestiinaa ja jopa Persianlahdelta saakka.
Sead Ramović
FC Feuerbachissa uransa aloittanut Ramović edusti uransa alkupuolella saksalaisia seuroja: SpVgg Feuerbachia, Stuttgarter Kickersiä, VfL Wolfsburgia, Borussia Mönchengladbachia ja Kickers Offenbachia. Norjaan hän siirtyi heinäkuussa 2006 Tromsøn joukkueeseen ja pelasi siellä neljä vuotta kunnes siirtyi heinäkuussa 2010 Turkkiin.
Ramallah
Osmanit ja britit
Vuonna 1912 Ramallahissa oli noin 5 000 asukasta ja siitä oli tehty oma kuntansa vuonna 1902. Britit valtasivat Jerusalemin kenraali Edmund Allenbyn johdolla vuonna 1917 ja Ramallahissa olleet turkkilaissotilaat vetäytyivät kohti Nablusia. Kaupunki kehittyi huomattavasti Palestiinan brittiläisen mandaatin aikana vuosien 1920 ja 1948 välillä. Monet paikalliset työllistyivät brittihallinnossa heidän osatessaan lähetyskoulujen kautta myös englantia. Diplomaatit, sotilaat ja virkamiehet käyttivät puolestaan rahansa Ramallahin puutarharavintoloissa. Paikalle saapui myös huomattava joukko uusia muuttajia ja heistä suuri osa Hebronista. Yksi ensimmäisistä palestiinalaisista sanomalehdistä nimeltään The Mirror aloitti toimintansa Ramallahissa vuonna 1919 ja britit rakennuttivat kaupunkiin radiomaston Palestiinan radiolähetyksiä varten. Samaan aikaan Palestiinan sisäiset olot kiristyivät siionismin myötä. Monet paikalliset toimivat palestiinalaisten asiaa edistämään perustetuissa järjestöissä. Heistä yksi oli esimerkiksi Fuad Shatara, joka toimi Palestine Anti-Zionism Societyn puheenjohtajana ja myöhemmin Arabiliiton pääsihteerinä. Briteillä oli kaupungissa pahamaineinen vankila.
Sead Ramović
Bosnia ja Hertsegovinan maajoukkueessa Ramović on pelannut yhden ottelun.
Ramallah
Nykyaika
Yhdistyneet kansakunnat päätti jakaa Palestiinan juutalaisten ja arabien valtioihin marraskuussa 1947 ja Israelin itsenäisyyssodan alettua Ramallahiin tulvi pakolaisia etenkin israelilaisten valtaamista Lyddasta ja Ramlehista. Jordanian arabilegioona valtasi Ramallahin 15. toukokuuta 1948, mikä esti israelilaisia valtaamasta kaupunkia ja ehkäisi monien muiden alueen kaupunkien kokeman pakoaallon. Haifan ja Jaffan menetyksen jälkeen Ramallahista tuli yksi suurimmista palestiinalaiskaupungeista. Palestiinalaispakolaiset asettuivat al-Jelazonin, Kalandian, al-Amarin ja Kadouran pakolaisleireille. Israelin itsenäissyyssodan jälkeen Ramallahia hallinnoitiin osana Jordanian Länsirantaa. Israel valtasi kaupungin kuuden päivän sodan aikana 7. kesäkuuta 1967, minkä jälkeen kaupungista muodostui israelilaismiehityksen vastarinnan keskus. Jasser Arafat vietti jonkin aikaa Ramallahissa, mutta hänen jouduttuaan miltei israelilaisten pidättämäksi hän pakeni Jordanin toiselle puolelle. Israelilaiset takavarikoivat myös maita ja perustivat siirtokuntia eristäen usein kaupungin asukkaat viljelmistään maaseudulla. Israelin joukot vetäytyivät Ramallahista vuonna 1995 Oslon sopimuksen jälkeen, jolloin kaupungista tuli Palestiinalaishallinnon keskus. Arafat haudattiin Ramallahiin hänen kuolemansa jälkeen marraskuussa 2004.
Talous
Ramallahin talouden kolme tärkeintä osa-aluetta ovat matkailu, teollisuus ja kulttuuri. Matkailijoita saapuu kaupunkiin etenkin kesäkuukausina ja kaupungissa toimii useita hotelleja. Kaupungin teollisuuteen lukeutuvat esimerkiksi paperi-, huonekalu-, ja elintarviketeollisuus. Elintarviketeollisuuden tuotteita ovat esimerkiksi oliivit, oliiviöljy, tuoreet ja säilötyt hedelmät ja mausteet. Ramallahia pidetään Länsirannan kulttuurin keskuksena ja alalla toimivia laitoksia ovat esimerkiksi Ramallahin kulttuurikeskus, Khalil Sakakinin kulttuurikeskus ja ranskalais-saksalainen kulttuurikeskus (Goethe Institut). Monilla Palestiinassa toimivilla yrityksillä ja kansalaison päämajat Ramallahissa. Palestiinalaishallintoon liittyen kaupungissa toimii useita hallinnon virastoja ja turvallisuusjoukkojen virastoja, kuten esimerkiksi eri ministeriöitä ja Palestiinan tilastokeskus.
Väestö
thumb|Katu Ramallahin keskustassa. Vuoden 2016 arvion mukaan Ramallahin asukasluku oli 35 140. Vuonna 2007 vastaava lukema oli 27 092. Vielä vuonna 1945 kaupungin asukasluku oli noin 5 000 ja heidän valtaosa kristittyjä. Vuonna 1967 Ramallahin asukasluku oli 12 134 ja heistä hieman yli puolet oli kristittyjä. Nykyisin kristittyjen osuus Ramallahin väestöstä on noin 25 %.
Monet ramallahilaiset ovat muuttaneet ulkomaille ja etenkin Yhdysvaltoihin, Kanadaan ja Australiaan. Ramallahilaiset kuuluvat Yhdysvaltojen yksittäisistä arabiyhteisöistä suurimpiin ja Ramallah-seuroja on esimerkiksi Los Angelesissa ja Detroitissa. Maastamuutto on jatkunut, mutta toisaalta kaupungin asukaslukua on vahvistanut muuttoliike Palestiinan maaseudulta kaupunkeihin.
Evert Liljeström
Evert Teodor Liljeström (1873 - 16. toukokuuta 1918) oli viipurilainen työnjohtaja ja Viipurin punakaartin johtajia Suomen sisällissodan aikana. Hän oli Viipurin punakaartin päällikön Juho Latukan adjutantti. Liljeström jäi Viipurin taistelussa valkoisten vangiksi. Vankileirillä häntä kuulusteli sotatuomari Toivo Tapanainen. Liljeström tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin Viipurin vankileirillä.
Jääpallon SM-sarja 1963
Jääpallon SM-sarja kaudella 1962-1963 ratkaistiin yksinkertaisessa sarjassa. Oulun Palloseura voitti mestaruuden, joka oli sille jo neljäs perättäinen. Veitsiluodon Vastus sijoittui hopealle. Mitali oli seuran ensimmäinen, ja ensimmäinen Lappiin mennyt jääpallomitali. WP-35 saavutti pronssia. Maalikuninkuuden voitti OTP:n Kalevi Pirkola 18 osumallaan.
Ottelut
MP ja Reipas putosivat sarjasta.
Suomenmestarit
OPS:n joukkue: Jaakko Reiniharju, Pentti Ollikainen, Tuomo Kilponen, Raimo Okkonen, Pauli Heiskanen, Matti Kovalainen, Raimo Kaarela, Heikki Ollikainen, Seppo Alatalo, Juhani Turpeenniemi, Alpo Aho, Jorma Kukkonen, Kalevi Härmä, Kari Poikolainen, Aarne Palosaari, Seppo Kovala ja Juhani Veivo. Valmentaja: Reino Arvola
Yleisömäärät
Yleisömäärät kerätty Helsingin Sanomien otteluraporteista
Maiju Gebhard
upright|pienoiskuva|Maiju Gebhard. Maiju Gebhard (15. syyskuuta 1896 Helsinki – 18. heinäkuuta 1986 Helsinki) tunnetaan ennen kaikkea Työtehoseurassa vuosina 1944–1945 keksimästään astiankuivauskaapista. Hänen isänsä oli professori Hannes Gebhard ja äitinsä talousneuvos, kansanedustaja Hedvig Gebhard.
Ura
Gebhard valmistui kotitalousopettajaksi Ruotsissa vuonna 1919 ja työskenteli sen jälkeen opettajana Orimattilan kotitalousopistossa. Vuodet 1923–1943 hän työskenteli Pienviljelijäin Keskusliiton konsulenttina. Hän oli Työtehoseuran johtokunnan jäsenenä vuodesta 1937 ja siirtyikin johtamaan sen tutkimus-, koulutus- ja valistustoimintaa vuonna 1943. Tässä tehtävässä hän toimi aina eläkkeelle siirtymiseensä vuoteen 1964 asti.
Astiankuivauskaapin idean Gebhard sai Ruotsissa opiskellessaan. Siellä aiemmin tiskauksen yhteydessä astiat nostettiin pöydällä olevaan puiseen telineeseen ja sieltä edelleen kuivattiin ja nostettiin kaappiin. Gebhardin innovaatio oli kuivausritilöiden ja ovien asentaminen kaappiin. Tämä säästi huomattavasti perheenäitien työtä ja aikaa kun yksi turha työvaihe poistettiin. Astiankuivauskaappien teollisen valmistuksen aloitti Enso-Gutzeit Oy vuonna 1948. Vuonna 1954 kaapeissa alettiin käyttää muovipäällysteisiä teräslankahyllyjä.
Jääpallon SM-sarja 1963
Nousukarsinta
SM-sarjaan nousivat HIFK ja VIFK.
Montparnasse
thumb|Rautatieasema [[Gare Montparnassen sisäänkäynti]] thumb|58-kerroksinen ja 209 metriä korkea [[Tour Montparnasse (Montparnassen torni) oli rakentamisaikanaan 1969–1972 Länsi-Euroopan korkein rakennus. Se on Pariisin kantakaupungin ainoa toimistokäytössä oleva pilvenpiirtäjä. Oikealla Eiffel-torni.]]
Montparnasse on kaupunginosa Pariisissa, Ranskassa. Se oli maailman taiteen keskus 1900-luvun alkupuolella.
Montparnasse sijaitsee Seinejoen vasemmalla rannalla Pariisin neljännessätoista kaupunginosassa (arrondissement). Sen keskus on Boulevard de Montparnasse- ja Boulevard Raspail -nimisten bulevardien risteyksessä. Alueella on paljon ravintoloita, kahviloita ja kabareita. Nimi Montparnasse tulee Kreikan mytologian taiteen jumalten eli muusien asuinpaikasta Parnassósvuoresta. Kukkulaista aluetta alettiin kutsua tällä lempinimellä 1600-luvulla.
Kuten Montmartre aikaisemmin, Montparnasse tuli kuuluisaksi Pariisin taiteilijaelämän keskuksena. Vuosisadan vaihteen Montparnassea asuttivat rahattomat taidemaalarit, kuvanveistäjät, kirjailijat, runoilijat ja säveltäjät. Heitä tuli ympäri maailmaa alueen ilmapiirin ja halpojen vuokrien houkuttelemina. He asuivat usein kurjissa olosuhteissa ja myivät töitään muutamasta frangista saadakseen ruokaa. Samoja teoksia saatetaan nykyään myydä miljoonilla dollareilla.
Pariisin taiteilijaelämän painopiste siirtyi Montmartrelta Montparnasselle vuoden 1910 jälkeen, jolloin alkoi varsinainen ryntäys: Montparnasselle tultiin junilla idästä, laivoilla Yhdysvalloista, Kanadasta ja Meksikosta, jopa Japanista saakka. Kuuluisia Montparnassen taiteilijoita ovat muun muassa Pablo Picasso, Guillaume Apollinaire, Ossip Zadkine, Moise Kisling, Jean Cocteau, Erik Satie, Marios Varvoglis, Marc Chagall, Nina Hamnett, Jean Rhys, Fernand Léger, Jacques Lipchitz, Max Jacob, Blaise Cendrars, Chaïm Soutine, Michel Kikoine, Pinchus Kremegne, Amedeo Modigliani, Ford Madox Ford, Toño Salazar, Ezra Pound, Max Ernst, Marcel Duchamp, Suzanne Duchamp-Crotti, Constantin Brâncuși, Paul Fort, Juan Gris, Diego Rivera, Marevna, Tsuguharu Foujita, Marie Vassilieff, Léon-Paul Fargue, Alberto Giacometti, René Iché, André Breton, Pascin, Salvador Dalí, Henry Miller, Samuel Beckett, Joan Miró ja Edgar Degas. Alueella asui maanpaossa myös monia poliittisia hahmoja, kuten Vladimir Lenin ja Lev Trotski.
Yhteisössä arvostettiin luovuutta yli kaiken eikä syrjitty oudoimpiakaan tapoja ja luonteenpiirteitä. Kaikki olivat tervetulleita. Riehakas yöelämä kahviloissa antoi aiheen nimetä aikakauden Hulluiksi vuosiksi (Années folles). Kahvilat olivat eloisia kokoontumispaikkoja, joissa uusia ideoita syntyi ja niistä keskusteltiin. Taiteilijat maksoivat usein juomansa taiteellaan, ja siksi tavallisen kahvilan seinät oli usein päällystetty taideteoksilla, jotka saisivat maailman suurimpien taidemuseoiden johtajat vihertymään kateudesta.
Toinen maailmansota hajotti taiteilijayhteisön, eikä Montparnasse enää saavuttanut entistä loistokkuuttaan. Montparnassen hautausmaalle (Cimetière du Montparnasse) on haudattu muun muassa Charles Baudelaire, Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Samuel Beckett ja Henri Poincaré. Alueen alla kulkevat Pariisin katakombien tunnelit.
Warcraft (pelisarja)
Warcraft on Blizzard Entertainmentin menestynein pelisarja. Alun perin Warcraft oli vain kevytstrategiapelien sarja, mutta World of Warcraft -pelin julkaisun jälkeen se on siirtynyt myös roolipelien sarjaan. Sarja on voittanut useita Vuoden peli -palkintoja. Fantasy Flight Games -peliyhtiö on tehnyt pelisarjaan pohjautuvan lautapelin.
Muut julkaisut
Warcraftista on julkaistu useita novelleja ja sarjakuvia, sarjakuvista tunnetuin lienee mangatrilogia Warcraft: Auringon kaivo, jonka on käsikirjoittanut Richard Knaak ja piirtänyt Jae-Hwan Kim. Sen kaikki kolme osaa ovat ilmestyneet Suomessa, Lohikäärmeen jäljillä, Jäiset varjot ja Aavemaat. Suomessa ovat julkaistu myös 25-osainen World of Warcraft -sarjakuva tiivistettynä 12 lehteen sekä Warcraft: Legendat -mangan kaikki viisi albumia.
Warcraftista tehtiin suuren budjetin elokuva Warcraft: The Beginning. Ohjaajaksi valittiin alun perin Sam Raimi, mutta hän vetäytyi myöhemmin hankkeesta. Uudeksi ohjaajaksi nimettiin tammikuussa 2013 Duncan Jones. Elokuvan ensi-ilta oli 10. kesäkuuta 2016.
Maailmat
Warcraft-pelisarja sijoittuu suurimmalta osin planeetalle nimeltä Azeroth. Muita planeettoja pelisarjassa ovat Draenor (ja sen jäännökset nimeltä Outland ), Argus, K'aresh ja Xoroth. Lisäksi pelisarjassa esiintyy metafyysisiä paikkoja, kuten Twisting Nether, Emerald Dream , Elemental Plane ja Shadowlands.
WoWWiki
WoWWiki on wiki-pohjainen englanninkielinen Warcraft-pelisarjan tietosanakirja. Sen perusti "Rustak"-nimimerkillä esiintyvä henkilö 24. marraskuuta 2004, omistaja on kuitenkin vaihtunut, mutta Rustak toimii yhä WoWWikin ylläpitäjänä. WoWWikissä on yli 87 tuhatta artikkelia, jopa enemmän kuin suositussa Wookieepediassa.
WoWWikistä on myös suomenkielinen versio WoWWiki Suomi, tämä on kuitenkin hyvin suppea ja aktiivisen vandalismin alainen, myös kieliasultaan hyvin köyhähkö wiki. Suomen- ja englanninkielisen wikien lisäksi on 25 muuta kielivaihtoehtoa.
Eduskuntavaalit 1979
Vaalien jälkeen aloitti Koiviston II hallitus ja sitä seurasi vuoden 1982 presidentinvaalin jälkeen muodostettu Sorsan III hallitus. Molemmat hallitukset rakentuivat ns. kansanrintamapohjalle, kunnes SKDL:n ministerit joutuivat jättämään hallituksen vuoden 1982 lopussa. Kalevi Sorsasta tuli keväällä 1982 Suomen pitkäaikaisin pääministeri hänen ohitettuaan viittä hallitusta 1950-luvulla johtaneen Urho Kekkosen.
Vaalikamppailu
Suomalaisessa poliittisessa kulttuurissa alkoi 1970-luvun lopulla näkyä toimintaympäristön muutos. Hallituspuolueiden välisen konsensuspolitiikan mukaisesti lakeja, virkanimityksiä ja muita ratkaisuja alettiin koota suuremmiksi paketeiksi, mikä mahdollisti entistä johdonmukaisemman suurten linjojen vetämisen, mutta myös lisäsi suppeiden päättäjäpiirien vaikutusvaltaa. Puolueet rankaisivat häpeilemättä yhteisistä päätöksistä poikenneita kansanedustajiaan, vaikka tällainen menettely oli valtiopäiväjärjestyksen vastaista. Näissä oloissa hallituksen ulkopuolelle jääminen merkitsi yhä selvemmin poliittisen vaikutusvallan heikkenemistä ja eduskunnan täysistunnot alkoivat kiinnostaa yhä harvempia. Konsensuksen menetelmiin turhautuneet pienet protestipuolueet, varsinkin Suomen Maaseudun Puolue, tehtailivat tuhansittain lakialoitteita, vaikka niitä ei ehditty käsitellä juuri nimeksikään. Samaa intoa osoitti SKP:n vähemmistö eli ns. taistolaiset, joista muodostui protestiryhmä emäpuolueen sisälle. Puolueiden kasvava vaikutusvalta synnytti yhä voimakkaampia vaatimuksia puoluetuen lakkauttamisesta. Samaan aikaan puolueiden vaalirahoitus alkoi kiinnostaa veroviranomaisia, mistä avautui 1980-luvun puoliväliin saakka enemmän tai vähemmän sensaatiomaisia paljastuksia kattanut tutkimuskenttä.
Kansanedustajat
Keskustapuolueen Ahti Karjalainen ja V. J. Sukselainen, SDP:n Lyyli Aalto, Pirkko Aro, Meeri Kalavainen, Paavo Tiilikainen ja Erkki Tuomioja, Kokoomuksen Anna-Liisa Linkola, SKDL:n Kuuno Honkonen ja Mirjam Vire-Tuominen, RKP:n Kristian Gestrin ja Ragnar Granvik, sekä LKP:n Osmo Wiio jättivät eduskunnan.
Eduskunnasta putosivat mm. Arvo Ahonen, Ralf Friberg, Riitta Järvisalo, Matti Louekoski ja Pertti Paasio (SDP), Mikko Asunta ja Tuure Junnila (Kok.), Reino Karpola (Kesk.), Raino Westerholm (SKL), sekä Georg C. Ehrnrooth ja Kullervo Rainio (POP). SKDL:n vähemmistön Taisto Sinisalo teki henkilökohtaisen ääniennätyksensä, mutta hän hävisi puolue-enemmistön tukemalle Terho Pursiaiselle. Eduskuntaan palasivat myös muun muassa SMP:n Eino Poutiainen ja Pekka Vennamo.
SMP ja SKL tekivät vaaliliiton kaikissa manner-Suomen vaalipiireissä. Kahdessatoista piirissä kyseiseen liittoumaan kuului myös POP ja yhdessä LKP.
Suomen kansan yhtenäisyyden puolue oli menettänyt ainoan kansanedustajansa, kun Matti Asunmaa siirtyi Keskustapuolueeseen keväällä 1977. Näissä vaaleissa puolue ei saanut enää yhtään ehdokastaan läpi. Puoluerekisteristä poistettiin vaalien jälkeen Sosialistinen Työväenpuolue (STP) ja Suomen yksityisyrittäjäin puoluejärjestö (SYP).
Muutoksia eduskunnan kokoonpanossa
Eduskuntaan palannut SMP:n entinen puoluesihteeri Eino Poutiainen kuoli syyskuussa 1979. Samalla SMP menetti yhden eduskuntapaikan vaaliliittokumppanilleen SKL:lle, kun Poutiaisen tilalle tuli rehtori Erkki Korhonen.
SDP:n kansanedustaja Salme Myyryläinen kuoli syyskuussa 1980 ja Kokoomuksen Irma Rihtniemi-Koski tammikuussa 1981. Myyryläisen tilalle uudeksi kansanedustajaksi tuli oikeustieteen kandidaatti Jouko Skinnari ja Rihtniemi-Kosken tilalle arkkitehti Jouni J. Särkijärvi. SKDL:n kansanedustaja Anna-Liisa Hyvönen siirtyi syysistuntokauden 1980 alussa Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi ja uudeksi kansanedustajaksi tuli aiemminkin varasijalta eduskuntaan noussut valtiotieteen kandidaatti Kati Peltola.
Amerikantylli
pienoiskuva|Charadrius vociferus Amerikantylli (Charadrius vociferus) on amerikkalainen kahlaaja. Lajin nimesi ruotsalainen luonnontutkija Carl von Linné vuonna 1758.
Esiintyminen
Nimialalaji vociferus (Linné 1758) pesii Pohjois-Amerikassa Kanadan eteläosista Floridaan ja Meksikoon saakka, alalaji ternominatus (Bangs ja Kennard 1920) Bahamalla ja Antilleilla, sekä alalaji peruvianus (Chapman 1920) Etelä-Amerikassa Perusta Pohjois-Chileen. Maailman populaation koko on noin 1 miljoonaa yksilöä. Sen kanta on elinvoimainen. Pohjoisimmat populaatiot ovat muuttolintuja, jotka talvehtivat USA:n itärannikolta aina Kolumbiaan ja Ecuadoriin. Muuttomatkallaan se voi harhautua Länsi-Eurooppaan mutta sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö
Pesimäbiotooppeja ovat avoimet ruohikot, pellot, laitumet, golfkentät, tienreunat ja muut lyhytkortiset avomaat. Muuttoaikoina ja talvehtimisalueilla erityyppisillä kosteikoilla ja rannoilla.
Lisääntyminen
Laji on yksiavioinen. Pesä on vaatimaton kuoppa sorassa. Munia on 4 ja molemmat puolisot hautovat, yhteensä 24–28 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia ja lentokykyisiä ne ovat 3–4 viikon ikäisinä. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto
Pääasiassa hyönteiset, nilviäiset ja muut pienet selkärangattomat. Syö myös marjoja.
Blue System
Blue System oli saksalaisen Dieter Bohlenin vuonna 1987 perustama yhtye.
Menestyksekkään saksalaisen Modern Talking -yhtyeen kautta maailmanmaineeseen nousseen säveltäjä-tuottaja Dieter Bohlenin tiet erkanivat yhtyeen laulusolistin Thomas Andersin kanssa vuonna 1987. Samalla hän aloitti oman sooloprojektinsa Blue System, jossa ei ollut muita vakituisia virallisia jäseniä kuin Bohlen itse. Kyseinen vuosi oli hänelle erittäin tuottelias, sillä samana vuonna hän tuotti kaksi Modern Talkingin albumia, Romantic Warriors ja In the Garden of Venus, sekä C. C. Catchin albumin, Like a Hurricane. Bohlen kirjoitti ja sanoitti näille albumeille kappaleet, ja lisäksi ensimmäinen Blue System -single ”Sorry Little Sarah” ilmestyi saman vuoden keväällä ja pian sen jälkeen ensimmäinen albumi Walking on a Rainbow.
Kymmenessä vuodessa Bohlen tuotti Blue Systemin nimellä 13 albumia ja lukuisia hittisinglejä. Suurin musiikillinen muutos tapahtui kuitenkin vuonna 1994, Blue Systemin siirtyessä tuolloin kovassa suosiossa olleeseen eurodance musiikkiin. Tällä linjalla jatkettiin vuoteen 1997 asti, jolloin ilmestyi Blue Systemin viimeinen albumi, Here I Am. Levy oli Blue Systemin albumeista vähiten suosittu, ja samana vuonna Blue System alkoikin kuihtumaan vähitellen, hänen ottaessaan Thomas Andersiin yhteyttä. Tuloksena tästä seuraavana vuonna Modern Talking herätettiin uudelleen menestyksekkäästi henkiin, ja Bohlen lopetti Blue Systemin.
Länsi-Yhdysvaltain Grand Prix 1982
Länsi-Yhdysvaltain Grand Prix 1982 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 4. huhtikuuta 1982 Long Beachin katuradalla Yhdysvalloissa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut Niki Lauda, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Molotšansk
Molotšansk (vuoteen 1915 saakka ja vuosina 1941–1943 Halbštadt ) on pikkukaupunki Ukrainan eteläosan Zaporižžjan alueella. Molotšansk sijaitsee Asovanmereen laskevan Molotšnajoen vasemmalla rannalla Polohyn piirissä, maanteitse 12 kilometriä Tokmakin kaupungista lounaaseen ja 98 kilometriä aluekeskus Zaporižžjan keskustasta eteläkaakkoon. Kaupungissa on rautatieasema; kaupunki sijaitsee itäisen Ukrainan eteläosien poikki kulkevan, lounaassa Melitopoliin ja edelleen Krimille johtavan rautatieyhteyden varrella.
Maasto on loivasti kumpuilevaa, korkeus merenpinnasta noin 45 metriä. Tammikuun keskilämpötila on −4,5 °C, heinäkuun +22,5 °C. Vuotuinen sademäärä on 425 mm.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 6 099 (1.1.2022); vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 7 964. Molotšansk tuli osaksi Polohyn piiriä (163 641 as., 2022) Ukrainan heinäkuun 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa. Tätä ennen kaupunki oli Tokmakin piirin osa.
Kaupungin alueelta on löydetty esihistoriallisia asutuksen jälkiä useilta aikakausilta. Nykyisen kaupungin pohjana on vuonna 1803 perustettu saksalainen mennoniittien asutus. Rautatie valmistui vuonna 1913. Vuosina 1924–1939 se oli piirikeskus. Kaupungin aseman asutus sai vuonna 1938.
Osana 24. helmikuuta 2022 aloittamaansa hyökkäyssotaa Venäjä miehitti kaupungin keväällä 2022. Maaliskuussa 2023 raportoitiin Ukrainan asevoimien tehneen iskuja useisiin miehittäjän valtaamiin Zaporižžjan alueen asutuskeskuksiin, myös Molotšanskin seudulle. Huhtikuussa 2023 kaupungin ja sen lähikylien asukkaita kehotettiin evakuoitumaan - ukrainalaisten mukaan pois miehitysalueilta ja venäläismiehittäjän mukaan (miehitysalueille) Melitopoliin tai Krimille. Miehittäjät ovat rajoittaneet muiden ukrainalaisten kuin paikkakuntien pysyvien asukkaiden liikkumista ja samalla miinoittaneet asutusten lähiseutuja. Miehittäjät ovat myös tehostaneet ukrainalaismielisten asukkaiden eristämistä "suodattamalla".
Alyssa Milano
Alyssa Jayne Milano (s. 19. joulukuuta 1972 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän aloitti esiintymisensä seitsemänvuotiaana Broadwayn musikaalissa ja on sittemmin näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Missä kaappi seisoo (1984), Melrose Place (1992) ja Siskoni on noita (1998–2007) sekä monissa elokuvissa, kuten esimerkiksi Commando (1985).
Kuressaare
Kuressaare (viroksi Kuresaar 1918–1933, Kuressaare 1933–1952 ja 1988– sekä Kingissepa 1952–1988, ennen saksaksi ja ruotsiksi Arensburg) on Saarenmaan kuntaan kuuluva kaupunki Virossa, Saarenmaan saaren etelärannikolla. Se on Saarenmaan maakunnan pääkaupunki ja Saarenmaan kunnan pääpaikka. Kaupunki sijaitsee Riianlahden rannalla. Kuressaaressa asuu noin kolmasosa koko Saarenmaan maakunnan asukkaista. Kaupungin virallinen nimi, saksalais-ruotsalainen Arensburg, muutettiin Viron itsenäistyttyä vuonna 1918 nimeksi Kuressaare, ja vuosina 1952–1988 kaupungin virallinen nimi oli Kingissepa Kuressaaressa syntyneen Viktor Kingisseppin mukaan.
Alyssa Milano
Milano myös laulaa ja hän on tehnyt viisi albumia. Kaksi hänen levyistään on myynyt platinaa Japanissa. Hänellä on yksi veli, nimeltään Cory.
Kuressaare
Hallinnollinen asema
Kuressaarelle palautettiin vuonna 1990 ensimmäisenä Viron kaupunkina itsehallinnollinen asema. Kaupungista on jälleen tullut kylpyläkaupunki, ja siellä on terveyshoitoloita ja hotelleja sekä huvivenesatama. Piispanlinnan vallihaudat sekä matalan ja lämpimän veden vuoksi Vauvarannaksi (Titerand) kutsuttu uimaranta on kunnostettu.
Alyssa Milano
Milano vihittiin Cinjun August Taten kanssa 1. tammikuuta 1999, mutta avioliitto päättyi eroon jo 20. marraskuuta 1999. Vuonna 1993 hän oli kihloissa näyttelijä Scott Wolfin kanssa ja on myös seurustellut laulaja Justin Timberlaken kanssa. 15. elokuuta 2009 Milano avioitui David Bugliarin kanssa. Heillä on myös kaksi yhteistä lasta.
Kuressaare
Hallinnollinen asema
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Kuressaare menetti itsenäisen asemansa, kun siitä tuli koko saaren kattavan Saarenmaan kunnan osa.
Kuressaaren piispanlinna
thumb|left|250px|Piispanlinna Kuressaare syntyi piispanlinnan ympärille, joka nykyään on Kuressaaren merkittävin matkailunähtävyys. Ensimmäinen maininta nimellä Arensburg on vuodelta 1381. Linnan valli ja vallihauta rakennettiin 1300-luvulla. Viimeinen piispa myi linnansa ja koko Saarenmaan Tanskalle 1559. Kaupunginoikeudet se sai 1563, ja 1645 se siirtyi Ruotsin hallintaan. Uudenkaupungin rauhassa 1721 Venäjä sai kaupungin hallintaansa, ja 1700-luvulla siitä kehittyi suosittu lomakeskus. Viimeisenkin muodollisen sotilaallisen merkityksensä Piispanlinna menetti 1836, kun se poistettiin Venäjän keisarikunnan sotilaallisten linnoitusten luettelosta. Nykyään piispanlinna on museo- ja tapahtumatila, jossa järjestetään myös konsertteja. Puolustustornin ylimmässä kerroksessa on näköalatornina toimiva kesäkahvila.
1800-luvun loppupuolella linnoituksen ympärille rakennettiin puisto, jossa on lehmuksia, kastanjoita ja jalavia sekä punapyökkejä. Puistossa on 1800-luvulla rakennettu ja myöhemmin peruskorjattu seurahuone, jossa on kahvila, baari ja konserttisali, jonka edustalla kesäisin järjestetään konsertteja.
Puiston tieltä hävitettiin vanhan kirkon rauniot ja kirkon alle haudattujen vainajien muistoksi pystytettiin kalkkiliuskemuistomerkki, jossa on myös vanhoja hautakiviä. Muistomerkissä on Friedrich Schillerin lause ''Wirke Gutes, du nährest der Menscheit göttliche Pflanze (Hyvillä töillä ravitset ihmiskunnan pyhää taimea). Puiston vieressä on 1800-luvulla rakennetussa talossa toimii Linnakodanikumuseeum, aikakaudelle tyypillinen rakennus, joka toimii museona.
Vallimaa tänavilla on Johannes Aavikin kotimuseo. Johannes Aaviik oli kielitieteilijä, kun taas hänen veljenpoikansa Joosep Aavik musiikinopettaja, urkutaiteilija, kapellimestari ja säveltäjä.
Kuressaaressa on Tõllustella tai Tõllilla asuneen hiiden, Suur Tõllin, patsas. Kansanperinteen mukaan Suur Tõll asui Saarenmaalla ja hänen veljensä Leigar Hiidenmaalla.
Kaupunki
Kuressaaren pääkatu on Lossi tänav, joka kulkee piispanlinnan puistolta keskustaan 1600-luvulla rakennetulle raatihuoneelle ja sen vierellä olevalla vaakahuoneelle, joka myös on rakennettu 1600-luvulla. Raatihuoneella toimii turistineuvontapaikka, ja vaakahuoneen vieressä on tori, jolla myydään matkamuistoja. Torilla on myös kalatiski.
Tie jatkuu Kuivastu maanteena. Keskustassa on paljon kalkkiliuskekivestä rakennettuja rakennuksia 1700-luvun ja 1800-luvun tyyliin. Samasta kivestä on myös tehty kahden metrin korkuisia, tontteja rajaavia aitoja.
Väestö
Vuonna 2011 Kuressaaren kaupungissa oli 13 166 asukasta, joista 12 861 (97,7 %) oli virolaisia, 159 (1,2 %) venäläisiä ja 138 (1,0 %) muita kansallisuuksia.