cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ford Transit (2013)
Ford Transit VII (2013–)
Trendissä on lisäksi pölykapselit, sumuvalot, CD-soitin, Ford SYNC -hätäaputoiminto, manuaali-ilmastointi, nahkaverhoiltu ohjauspyörä ja vaihteenvalitsimen nuppi sekä vakionopeudensäädin.
Transitin pikkubussiversiossa on turvaverhot, jotka suojaavat kaikkien viiden istuinrivin matkustajia. Verho on pituudeltaan 4,5 metriä, ja sen on sanottu olevan maailman suurin turvatyyny.
Daniel Doré
Daniel Doré (s. 9. huhtikuuta 1970 Ferme-Neuve, Quebec) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Doré sai NHL-varauksen, kun Quebec Nordiques varasi hänet numerolla viisi varaustilaisuuden 1988 ensimmäisellä kierroksella. Ennen NHL-varausta hän oli pelannut kaksi kautta voimahyökkääjän roolissa juniorisarja LHJMQ:n Drummondville Voltigeursissa. Hän jatkoi Voltigeursissa myös kauden 1988–1989 ja osan kautta 1989–1990.
Lopetettuaan jääkiekkouransa vuonna 1994 Doré pelasi kolme kautta rullakiekkoa Roller Hockey International -ammattilaissarjassa. Hän edusti kaksi kautta, kaudet 1994–1995, Montreal Roadrunnersia ja yhden kauden, kauden 1996, Empire State Cobrasia.
Doré on myös työskennellyt jääkiekon pelaajatarkkailijana. Hän työskenteli 11 vuotta Boston Bruinsin palveluksessa, kunnes tuli irtisanotuksi vuonna 2007, minkä jälkeen hän on toiminut New York Rangersin pelaajatarkkailijana.
Hrant Dink
Fırat Hrant Dink (15. syyskuuta 1954 – 19. tammikuuta 2007) oli turkkilais–armenialainen kirjailija ja toimittaja. Hän oli etniseltä taustaltaan armenialainen, mutta syntyi ja kuoli Turkissa.
Dink kirjoitti muun muassa 1900-luvun alkupuoliskolla tapahtuneesta armenialaisten kansanmurhasta, minkä vuoksi hän joutui erityisesti nationalistien vihan kohteeksi. Turkki kieltää, että kyseessä olisi ollut kansanmurha.
Murha
Dink ammuttiin Agos-sanomalehden toimituksen lähellä Istanbulissa 19.1.2007. Hän oli saanut jo aiemmin tappouhkauksia.
Turkin pääministeri Recep Tayyip Erdoğan tuomitsi henkirikoksen sanoen muun muassa, että "luoti on ammuttu demokratiaa ja ilmaisunvapautta vastaan". EU:n laajentumiskomissaari Olli Rehn ilmoitti olevansa "järkyttynyt ja syvästi surullinen tästä brutaalista väkivallanteosta". Armenia tuomitsi murhan täysin, ja sen parlamentin puhemies Tigran Torosyan sanoi paikallisen uutistoimiston mukaan, että "murhan jälkeen Turkin ei tule edes haaveilla Euroopan unioniin pääsystä".
Epäillyn murhaajan pako surmapaikalta tallentui valvontakameroiden nauhoille. Teosta pidätettiin Ogün Samast (s. 1990). Hänen isänsä tunnisti hänet televisiosta ja kertoi poliisille, joka löysi Samastin hallusta aseen. Samast tunnusti surmanneensa Dinkin. Samast oli turkkilaisten lehtien mukaan saanut aseen Trabzonissa McDonald's-ravintolaan pommi-iskun tehneeltä Yasin Hayalilta. Turkin poliisi on luvannut selvittää, löytyykö murhan takaa järjestäytynyttä rikollisuutta, mutta tutkimukset ovat pysähtyneet. Asiasta on tehty virallinen valitus.
Dinkin hautajaiset pidettiin 23. tammikuuta 2007 Istanbulissa. Arviolta yli satatuhatta ihmistä otti osaa hiljaiseen surumarssiin.
Sigh
Sigh on japanilainen Tokiosta kotoisin oleva metalliyhtye, joka on perustettu vuonna 1989. Yhtyeen ensimmäiset kaksi albumia olivat melko perinteistä black metalia, mutta vuoden 1997 Hail Horror Hailista asti musiikki on ollut kokeellista avant-garde metalia, jossa on vaikutteita esimerkiksi jazzista ja klassisesta musiikista, mutta black metalilla on edelleen hallitseva osuus Sighin kappaleissa. Jokainen Sighin albumi on oman tyylisensä, vaihdellen aina perinteisestä black metallista psykedeeliseen avant-garde metaliin ja sinfoniseen black metaliin.
Yhtyeellä oli sopimus Euronymouksen, Mayhem-yhtyeen kitaristin levy-yhtiön Deathlike Silence Productionsin kanssa, joka julkaisi yhtyeen ensimmäisen albumin vuonna 1993, pian Euronymouksen kuoleman jälkeen. Kuolemantapauksen ja levy-yhtiön lopettamisen johdosta yhtye teki sopimuksen Cacophnous Recordsin kanssa.
Yhtye esiintyy vuoden 2008 dokumentissa Global Metal.
Ulsterin sykli
Ulsterin sykli (myös Ulaid-sykli tai Ulaid-tarusto) on Irlannin kirjallisuudessa joukko taruja ja tarinoita, jotka käsittelevät Irlannin koillisosissa asuneiden ulaidien kansan sankariaikaa. Ulster on saanut nimensä ulaidien mukaan.
Tarinat sijoittuvat ensimmäiselle vuosisadalle eaa., ja pohjautuvat suulliseen perimätietoon, jotka kirjoitettiin ylös 700–1000-luvuilla ja ovat säilyneet 1100-luvun käsikirjoituksissa The Book of the Dun Cow ja The Book of Leinster sekä 1300-luvun kokoomateoksessa The Yellow Book of Lecan. Tarut kuvaavat Irlannin esikristillisen ylimystön tapoja ja käsityksiä. He ajoivat taisteluvaunuilla, säilyttivät surmaamiensa vihollisten päät voitonmerkkeinä ja olivat geis-nimisten tabujen sekä druidien vaikutuksen alaisia. Taruissa sekoittuvat vapaasti keskenään mytologiset ja mahdollisesti tosiperäiset historialliset ainekset. Tapahtumat keskittyvät puolihistoriallisen kuningas Conorin (Conchobar mac Nessa) ja hänen sotureidensa, Punaisen haaran ritareiden, aikakaudelle. Conor hallitsi Emain Machassa, lähellä nykyistä Armaghia. Connaughtissa puolestaan hallitsevat heidän vihollisensa, kuningas Ailill ja kuningatar Medb. Conorin ritareiden päähahmo on Akhilleusta muistuttava Cú Chulainn, puolijumala, jonka äiti on kuolevainen Dechtire, Conorin sisar. Cú Chulainnin isä taas on Lugh, yksi kelttien tärkeimmistä jumalista.
Useimmat tarinoista ovat lyhyitä proosakertomuksia, joissa käytetään runomittaa kuvailuun ja tunnevaikutusten tehostamiseen. Yleensä aiheina ovat tuhot, karjan ryöstöt ja pakomatkat. Pisin tarinoista on eeposta muistuttava The Cattle Raid of Cooley, joka käsittelee Ulsterin ja Connaughtin miesten välistä kiistaa. Eräs tarina puolestaan kuvaa tyypillistä isän ja pojan välistä kaksintaistelua, jossa Cú Chulainn surmaa poikansa, jota hän ei tunnista. Toisessa tarinassa nimeltään Bricriu’s Feast kerrotaan mestauspelistä, joka on Sir Gawayne and the Grene Knight -runoelman esikuva. Irlannin myöhempään kirjallisuuteen on vaikuttanut voimakkaasti The Fate of the Sons of Usnech –taru, joka kertoo Deirdren ja Noisin traagisen rakkaustarinan. Sen ovat 1900-luvulla kertoneet näytelmämuodossa John Millington Synge ja William Butler Yeats.
Belgian Grand Prix 1955
Belgian Grand Prix 1955 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 5. kesäkuuta 1955 Spa-Francorchamps'n radalla. Kilpailun voitti Juan Manuel Fangio, jolle voitto oli kauden toinen.
Karjala (sanomalehti)
thumb|Karjala-lehden ja Karjalan Kirjapaino Oy:n toimitalo Viipurissa (nykyään hotelli Viipuri). Talossa toimi myös hotelli Knut Posse. thumb|Yhtiön toimitalo Karjalankulma Lappeenrannassa. Karjala on Karjalan Liiton julkaisema uutis- ja kulttuurilehti. Se perustettiin sanomalehtenä Viipurissa vuonna 1903. Talvisodan aikana lehti muutti Helsinkiin ja siirtyi vuonna 1952 Lahteen ja 1955 Lappeenrantaan. Vuodesta 1958 lähtien se ilmestyi kerran viikossa karjalaisena heimolehtenä.
Nuorsuomalaisten äänenkannattaja
Karjalan edeltäjä oli perustuslaillisten johtaviin äänenkannattajiin kuulunut Viipurin Sanomat, jonka kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov lakkautti ensimmäisen sortokauden aikana vuonna 1901. Seitsenpäiväisen lehden lakkauttamisen jälkeen ilmestymään jäi sen kaksipäiväinen maaseutupainos Supistus, jota julkaisemaan perustettiin uusi yhtiö Karjalan Kirjapaino Oy. Yhtiö haki lupaa myös päivälehdelle, mutta onnistui saamaan sen vasta vuonna 1903. Karjala alkoi ilmestyä säännöllisesti kuusipäiväisenä sanomalehtenä vuoden 1904 alussa.
Karjalan ohjelma oli aluksi varovainen, mutta se tunnustautui pian nuorsuomalaiseksi ja perustuslailliseksi saaden kirjoittelustaan useita sensuurin asettamia painoesteitä ja varoituksia. Nuorsuomalaisten sisällä lehti edusti puolueen oikeistosiipeä. Ensimmäisen maailmansodan aikana Karjalan toimitus oli yksi jääkäriliikkeen keskuksista.
Karjalan levikki kasvoi 1910-luvun puolivälissä 15 000 kappaleeseen. Sen paikallisia kilpailijoita olivat vanhasuomalaisten Viipuri, nuorsuomalaisten vasemmiston Karjalan Lehti ja Karjalan Aamulehti, maalaisliiton Maakansa sekä sosiaalidemokraattien Työ, joka oli tuolloin levikiltään Viipurin suurin sanomalehti. Karjala siirtyi koneladontaan vuonna 1905 ja hankki ensimmäisenä viipurilaislehtenä rotaatiopainokoneen vuonna 1907. Lehden kustannus- ja kirjapainoyhtiön talous oli pitkään heikko, ja se alkoi tuottaa voittoa vasta vuonna 1916.
Viipurin komendantti lakkautti Karjalan marraskuussa 1917, minkä jälkeen sen tilalla jaettiin tammikuulle saakka yhtiön toista lehteä Viipurin Sanomia. Sisällissodan jälkeen lehti pääsi jälleen ilmestymään uudelleen toukokuun alussa.
Kokoomuksen maakuntalehti
Vuoden 1918 hallitusmuotokamppailussa Karjala asettui tukemaan monarkiaa ja siitä tuli sen myötä kokoomuspuolueen äänenkannattaja. 1930-luvulla lehti edusti kokoomuksen maltillista siipeä, joka vastusti lapuanliikettä ja yhteistyötä isänmaallisen kansanliikkeen kanssa.
Karjala oli maailmansotien välisenä aikana Suomen suurin maakuntalehti sekä levikiltään että palstatilaltaan, ja sen kannanotoilla oli myös valtakunnallista painoarvoa. Lehti sai uuden 32-sivuisen rotaatiokoneen vuonna 1924 ja muuttui seuraavana vuonna seitsenpäiväiseksi. Vuonna 1926 hankittu kuvalaattakone antoi mahdollisuuden kuvituksen kehittämiseen. Levikki kaksinkertaistui 1920-luvun alusta lähtien ja saavutti 40 000 kappaleen rajan vuonna 1939. Taloudellisesti hyvin menestynyt yhtiö rakennutti Uno Ullbergin suunnitteleman suuren liike- ja toimitalon vuosina 1928–1929.
Laajapohjaisesti omistettuna suurena sanomalehtenä Karjala kiinnittyi enemmän maakuntaansa ja lukijoihinsa kuin kokoomuspuolueeseen. Sen kilpailijoita olivat monarkistisen Viipurin ja liberaalin Karjalan Aamulehden lakattua lähinnä Maakansa ja Kansan Työ sekä Viipurin läänin naapurilehdet Etelä-Saimaa, Käkisalmen Sanomat ja Laatokka. Karjalan kirjapaino Oy avusti kokoomusta rahoittamalla sen heikkoja paikallislehtiä Etelä-Savoa, Haminan Lehteä ja Savonmaata.
Sota ja muutto Helsinkiin
Karjala joutui jättämään Viipurin talvisodan aikana 18. helmikuuta 1940. Se alkoi ilmestyä uudelleen reilun kuukauden kuluttua Helsingissä, jossa sitä painettiin Hufvudstadsbladetin kirjapainossa. Kuusipäiväiseksi muuttunut lehti julistautui vuonna 1942 sitoutumattomaksi karjalaisten äänenkannattajaksi. Jatkosodan aikana Karjala perusti toimituksen Viipuriin, mutta ei palannut kaupunkiin, koska sen talvisodassa tuhoutuneiden toimitilojen uudelleenrakentaminen ei ehtinyt valmistua. Lehden levikki saavutti sodan aikana ennätyksensä, 41 800 kappaletta vuonna 1942.
Sotien jälkeen omaisuutensa menettänyt Karjalan Kirjapaino Oy oli konkurssin partaalla. 1940-luvun lopulla Karjalan levikki alkoi laskea jyrkästi ja oli vuonna 1951 enää 25 200 kappaletta. Yhtiö alkoi suunnitella omaa kirjapainoa, jonka sijaintipaikaksi valittiin valittiin hyvien liikenneyhteyksiensä ansiosta aluksi Kouvola.
Muutto Lahteen ja Lappeenrantaan
Kouvolan asemasta Karjala muutti vuonna 1952 Lahteen, josta yhtiö oli hankkinut kokoomuslaisen Lahti-lehden kirjapaino- ja kustannusyhtiön osake-enemmistön. Yhtiö hankki uuden rotaatiokoneen ja toimitus hajautettiin Lahteen, Helsinkiin ja Kouvolaan. Karjalaisten kotiutuessa uusille asuinpaikoilleen Karjalan levikki jatkoi laskuaan ja myös Lahti osoittautui tappiolliseksi. Lahden Kirjapaino ja Sanomalehti Oy myytiin paikallisille liikemiehille vuonna 1954.
Vuoden 1955 lopussa Karjala muutti Lappeenrantaan, jossa siihen yhdistettiin entinen kokoomuslehti Savo-Karjala. Jälkimmäisen kustannusyhtiö Oy Etelä-Savo, jolla oli tuottava kirjapaino ja Karjalankulman kiinteistö Lappeenrannan keskustassa, osti noin 30 prosenttia Karjalan Kirjapaino Oy:n osakekannasta. Kouvolaan vuonna 1952 perustettu kirjapaino myytiin pois vuonna 1957.
Karjalaa ryhdyttiin toimittamaan Lappeenrannassa karjalaisena maakuntalehtenä, joka ottaisi huomioon myös siirtoväen asiat. Ongelmaksi muodostuivat liikenneyhteydet, minkä takia lehdestä jouduttiin tekemään varhaisempi valtakunnallinen painos ja myöhempi painos Lappeenrantaa ja lähiseutuja varten. Järjestely johti levikin laskuun, joka saavutti aallonpohjansa, 6 500 kappaletta, vuonna 1958. Siirtokarjalaiset eivät pitäneet sisällöltään heikkoa kuusipäiväistä lehteä omanaan, eikä se pärjännyt paikallisessa kilpailussa maakunnan ykköslehden Etelä-Saimaan kanssa.
Karjalainen heimolehti
Ongelman ratkaisuksi keksittiin Karjalan muuttaminen yksinomaan karjalaisten asioihin keskittyväksi kerran viikossa ilmestyväksi heimolehdeksi. Kesällä 1958 tapahtunutta muutosta tuki yhteistyösopimus Karjalan Liiton kanssa, joka lakkautti oman jäsenlehtensä Karjalaisen Kansan. Seuraavana vuonna Karjalan Kirjapaino Oy:n pääomistajaksi tuli Oy Etelä-Savon kautta Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö, joka otti haltuunsa myös Karjalankulman kiinteistön.
Karjalan levikki kääntyi sisällön keskittämisen ja halvemman tilaushinnan ansiosta nousuun ja saavutti 24 000 kappaleen rajan vuonna 1962. Se pysyi suunnilleen samalla tasolla 1980-luvulle saakka. Valtakunnallisen lehden rinnalle perustettiin vuonna 1959 Lappeenrantaan ja Lauritsalaan jaettu B-painos, joka paikallisten ilmoitusten ansiosta osoittautui sekin kannattavaksi. Jälkimmäinen ilmestyi vuoden 1963 jälkeen muutaman kerran vuodessa, kunnes se vuonna 1975 muutettiin ilmaisjakelulehti Etelä-Karjalaksi.
Karjalan Kirjapaino Oy:n omistus keskittyi 1960-luvulla Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiön lisäksi Karjalan Liitolle, Karjalan säätiölle sekä eräille muille karjalaisten järjestöille ja yksityishenkilöille. Karjalan sisällön muodostivat kirjeet karjalaisseuroista ja niiden tapahtumista, selostukset karjalaistilaisuuksista ja -juhlista, muistelmat entisiltä kotiseuduilta ja kuvaukset nykyisistä asuinpaikoista. Lehti julkaisi suunnilleen kerran kuukaudessa eri paikkakunnille omistettuja pitäjäsivuja, keräsi muistitietoa ja aloitti vuonna 1963 oman sivun karjalaisille nuorille ja lapsille. Karjalassa pyrittiin kertomaan myös Lappeenrannan ja Etelä-Karjalan tapahtumista ja seuraamaan karjalaista kulttuuria kirja-, taidenäyttely-, teatteri- ja konserttiarvosteluin.
Yhtiön lehti tuotti voittoa, mutta sen kirjapaino oli 1970-luvun alussa tappiollinen. Vaikeuksista selvittiin Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiön ja Karjalan Liiton rahoituksella. Säästötoimien myötä Karjala luopui vuonna 1974 jäsenyydestä Sanomalehtien Liitossa, jota se oli ollut perustamassa vuonna 1916. Lehden painatus siirretiin jo vuonna 1969 Etelä-Saimaan Kustannus Oy:n kirjapainoon sivunvalmistuksen ja postituksen jäädessä omaan taloon. Painopaikka vaihteli myöhemmin kilpailutuksen tuloksena. Yhtiön muita tuotteita olivat Muistojen Karjala -karttataulu vuonna 1970 ja myöhemmin pitäjäkohtaiset kartat luovutetusta Karjalasta.
Karjalan Kirjapaino Oy:n kirjapainotoiminta ja Etelä-Karjala -lehti myytiin vuonna 1980 Karjalaista kustantaneelle joensuulaiselle Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oy:lle. Rahat sijoitettiin tuottoisiin pörssiosakkeisiin, minkä ansiosta yhtiö saattoi tukea Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiön Etelä-Karjalan rahastoa ja muita kulttuurihankkeita.
Siirtokarjalaisten ikääntyessä Karjala pyrki 1980-luvulla kehittämään sisältöään ja ottamaan huomioon myös Suomen puolelle jääneet Etelä- ja Pohjois-Karjalan. Lehden levikki laski vuonna 1988 ensimmäisen kerran alle 20 000:n, mutta yhtiön taloustilanne säilyi pitkään hyvänä. Vuonna 1999 se pystyi pitkästä aikaa jakamaan osinkoa. 1990-luvun vaihteessa lehden levikkiä nosti ja sisältöä elävöitti matkailu siirtokarjalaisten kotiseuduille ja keskustelu luovutetun Karjalan palauttamisesta. 1980-luvulla alettiin julkaista yhä enemmän karjalaisaiheisia kirjoja, ja 2000-luvun alussa yhtiö rahoitti kuusiosaisen suurteoksen Viipurin läänin historia. Lehden tekemisessä suurin mullistus oli siirtyminen tietokoneisiin ja tietokonepohjainen taitto-ohjelma 1990-luvulle tultaessa.
Karjala siirtyi vuonna 2011 osin taloudellisten vaikeuksien takia Karjalan Lehti Oy:lle. Sen suurimpia osakkeenomistajia olivat Karjalan Liitto, Karjalan Säätiö, Teollisuuden ja liikkeenharjoittajien seura Pamaus, Karjalan Kirjapaino Oy, Viipuri-säätiö, Karjalan Kulttuurirahasto sekä Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö. Yhtiö päätti syyskuussa 2022 hakeutua konkurssiin levikin laskun ja siitä aiheutuneiden taloudellisten ongelmien takia.
Lehden viimeinen numero ilmestyi Lappeenrannassa 4.8.2022. Sen levikki oli loppuvaiheessa noin 4 400 kappaletta. Karjala Lehti Oy julkaisi sanomalehti Karjalan ohella myös sen digiversiota ja ylläpiti lehden verkkosivuja. Karjalan Liitto osti konkurssipesästä lehden nimen, brändin, julkaisuoikeudet ja arkiston. Liiton tavoitteena on jatkaa lehden julkaisutoimintaa.
Haamuhoitaja
Haamuhoitajalla tarkoitetaan sosiaali- ja terveyspalveluissa työntekijää, joka on merkitty työvuorolistaan, mutta joka ei ole todellisuudessa työvuorossa paikalla.
Valviran tietoon ei ole tullut Suomessa tapauksia, joissa listoihin merkittyjä hoitajia ei olisi ollut olemassakaan. On kuitenkin tapauksia, joissa työvuorolistaan on merkitty hallintohenkilöstöä, joka ei osallistu arkityöhön yksikössä. Kaikki Valviran tietoon tulleet haamuhoitajatapaukset ovat tulleet ilmi yksityisissä hoitokodeissa.
Suomen lähi- ja perushoitajaliitto SuPerin mukaan haamuhoitajailmiö koskee erityisesti vanhustenhoitoa, mutta tapauksia on tullut esiin myös varhaiskasvatuksessa. Liitto toteaa, että haamuhoitajilla keplotellaan erityisesti isoissa, yksityisissä yrityksissä ja että ongelmaa esiintyy eri puolilla Suomea.
Sirukortti
thumb|SIM-kortti Sirukortti (myös älykortti tai toimikortti) on muovinen kortti, johon on upotettu mikropiiri. Suurin osa sirukorteista on ISO-7816-standardin mukaisia luottokortin kokoisia muovikortteja, joiden toisessa päässä keskellä on yhdeksän kullanväristä kontaktipintaa. Yleisin ISO-7816-kortti nykyisin on tavallinen matkapuhelimesta löytyvä SIM-kortti. Sirukortit yleistyvät myös etenkin yrityskäytössä PKI-avainlaitteina.
Johan Reinhold Sahlberg
thumb|Hyönteistutkija John Sahlberg ja hänen vaimonsa Mimmi Sahlberg ennen lähtöään yhdistetylle hää- ja tutkimusmatkalle Kuusamoon 1873. John (Johan) Renhold Sahlberg (6. kesäkuuta 1845 Helsinki – 8. toukokuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen hyönteistieteilijä.
Sahlberg tuli ylioppilaaksi 1865 Turun lukiosta, jonka jälkeen valmistui filosofian kandidaatiksi 1869, eläintieteen dosentiksi 1871 ja tohtoriksi 1880. Vuonna 1883 hänestä tuli hyönteistieteen ylimääräinen professori Helsingin Aleksanterin yliopistoon, ja tässä virassa hän oli eläkkeelle jäämiseensä asti vuoteen 1918. Hän toimi hyönteismuseon esimiehenä vuosina 1883–1918.
Sirukortti
Kortin päällä on yleensä korttinumero ja alla omistajan allekirjoitus.
Johan Reinhold Sahlberg
Sahlberg meni naimisiin vuonna 1873 pikkuserkkunsa Augusta Theresia Wilhelmina (Mimmi) Wervingin kanssa, joka oli hänen nuoruudenaikainen ystävänsä ja erikoistunut kasvitieteeseen. Heille syntyi viisi lasta, joista Unio (s. 1882, vuodesta 1906 Uunio Saalas) oli tunnettu hyönteistieteilijä.
Hyönteistutkimus
Jo kouluajoista alkaen Sahlberg oli kiinnostunut hyönteisistä. Alkuun hän keräsi hyönteisiä asuinseutunsa Turun ympäristöstä, myöhemmin hän teki hyönteisretkiä eri puolille Suomea. Kiinnostus jatkui koko elämän ajan ja hänestä tulikin aikansa etevin Suomen hyönteisten tuntija. Hän valitsi monesti kesänviettopaikkansakin sillä silmällä, että Suomen hyönteistö tulisi tutkituksi mahdollisimman tarkkaan. Tunnetuin hän oli kovakuoriaisia ja kaskaita koskevista tutkimuksistaan.
Sirukortti
Toistaiseksi kaikissa tavallisissa automaatti-, pankki- ja Visa Electron -korteissa on sirun lisäksi perinteinen magneettiraita.
Historiaa
Suomessa älykorttien tutkimus alkoi 1985 Otaniemessä. Vuonna 1987 alkoi Otaniemessä Otakortin koekäyttö. Kortille saattoi tallettaa rahaa, jolla voi maksaa ostoksia paikallisissa kaupoissa. Otakortti toimi myös kopiokorttina ja avainkorttina.
Johan Reinhold Sahlberg
Hyönteistutkimus
Sahlbergin, hänen isänsä Reinhold Ferdinand Sahlbergin ja isoisänsä Carl Reinhold Sahlbergin keräämät kokoelmat käsittivät lopulta noin 200 000 yksilöä ja 25 000–30 000 lajia. Sahlbergin kuoltua ne lunastettiin Turun yliopistolle vuonna 1921.
Sahlberg kuvasi tieteelle uusia hyönteislajeja 500, joista 400 oli kovakuoriaisia. Yksi hänen löytämänsä ja kuvaamansa tieteelle uusi kovakuoriaislaji löytyi vuonna 1896 Palestiinasta Betlehemin läheltä niin sanotuilta Salomonin lammikoilta ja sille hän antoi nimen Philhydrus salomonis.
Johan Sahlberg oli tuottelias kirjoittaja. Hän kirjoitti noin 350 julkaisua valtaosin hyönteisistä. Hänen väitöskirjansa koski Suomen ja Skandinavian pikkukaskaita (1871). Hän toimi Societas pro Fauna et Flora Fennica -seurassa ja oli sen sihteerinä vuosina 1878–1887.
Matkat
Sahlberg teki paljon matkoja Suomeen, lähialueille ja kauemmaksi Eurooppaan ja Aasiaan. Näiltä matkoilta hän keräsi arvokkaita hyönteisnäytteitä. Vaikka retket järjestettiin entomologisessa eli hyönteistieteellisessä tarkoituksessa, hän tutustui retkillä muutenkin paikalliseen elämään, oloihin ja ihmisiin, joista hän kirjoitti matkakertomuksissaan. Hän kirjoitti lukuisia kirjeitä matkoiltaan. Useilla matkoilla hänellä oli mukana perheenjäseniä.
Yhteiskunnallinen toiminta
Sahlberg oli vakaumuksellinen kristitty. Hän ei kannattanut darwinismia. Hän oli kiinnostunut uskonnollisista kysymyksistä sekä siveellisyys- ja raittiusasioista. Hän oli Ylioppilaiden Raittiusyhdistyksen puheenjohtaja ja perustamassa Nuorten Miesten Kristillistä Yhdistystä (NMKY) vuonna 1890.
Sirukortti
Historiaa
Sirukortit otettiin käyttöön 1990-luvun alussa puhelukorteissa sekä 1993 Avant-kortissa. Luottokorteissa siru tuli käyttöön 2000-luvun alussa.
Teknologia
Erilaisia sirukortti-käyttöjärjestelmiä:
Sirukorteilla voi olla erityyppisiä sovelluksia:
Wanha Jokela
pienoiskuva|Wanhan Jokelan rakennus maaliskuussa 2016. Wanha Jokela oli Joensuun keskustassa osoitteessa Torikatu 26 sijainnut kulttuuriravintola, jonka yhteydessä toimi myös hotelli. Ravintola avattiin vuonna 1934 ja se oli toimiessaan Joensuun vanhin ravintola. Jokela suljettiin vuoden 2012 päätteeksi ja purettiin elokuussa 2023.
Vuonna 1939 valmistuneen kaksikerroksisen funkkistyylisen rakennuksen suunnitteli arkkitehti Aulis E. Hämäläinen. Rakennus koostuu kivisestä Kino Karjalan entisestä elokuvateatterista ja puurakenteisesta Vanhan Jokelan ravintolasta ja hotellista. Näitä erottaa rakennuksen katon yläpuolelle kohoava palomuuri. Kiinteistö pinnoitettiin mineriittilevyllä 1960-luvulla. Talon rakennutti joensuulainen liikemies Heikki Inari (k.1961) ja hänen jälkeensä talon omisti hänen tyttärensä rouva Irene Turunen.
Kino Karjalan elokuvateatteri oli toiminnassa vuosina 1939-1988 ja teatterissa oli 330 istumapaikkaa. Nykyisin teatterin tiloissa toimii kirpputori. Ravintola-hotelli Jokelan puoli sisältää alun perin 1900-luvun alussa Niskakadun ja Torikadun kulmaan rakennetun hirsirunkoisen liikerakennuksen jonka ulkoasu muutettiin 1930-luvun lopulla funkkistyyliseksi. Kahvila-Ravintola Jokela aloitti toimintansa tässä rakennuksessa vappuna 1934. Ravintola Wanha Jokela toimi vuoden 2012 loppuun saakka.
Vuosina 1971–1978 yrityksen omisti osuusliike Oma-Apu, ja sen nimenä oli Hotelli ja Ravintola Elli.
Rakennuksen, jonka rakennusvalvontaviranomaiset totesivat huonokuntoiseksi 2010-luvun alussa, lopullinen kohtalo oli auki vuosia. Se oli tyhjillään vuosina 2012-2023. Rakennus oli myös ehdolla Joensuun kaupunkikeskustan osayleiskaavassa suojeltaviin kohteisiin, mutta ei saanut suojelumerkintää. Kulttuuriperintöyhdistys Europa Nostra Finland valitsi Wanhan Jokelan Suomen uhanalaisimmaksi kulttuuriperintökohteeksi vuonna 2013. Kuopion hallinto-oikeus kumosi alkuvuodesta 2014 yleiskaavan, joka olisi mahdollistanut rakennuksen purkamisen mahdollistavan asemakaavan laatimisen, rakennuksen suojeluarvojen perusteella.
Toukokuussa 2023 Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiö myi Inarin-Jokelan tontin, jolla on myös Niskakatu 4:n arvotalo, ja tontilla olevat kiinteistöyhtiöt joensuulaiselle Rakennustoimisto K. Tervo Oy:lle. Yhtiö ilmoitti voivansa aloittaa Wanhan Jokelan purkamisen kesäkuussa 2023. Paikalle rakennetaan liike- ja asuintalo. Niskakatu 4:n talo on suojeltu. )
Simpeleen kirkko
Kirkko sijaitsee Kaunolanharjulla Kivijärven rantatöyräällä. Kirkkorakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Elsa Arokallio ja Elsi Borg ja se valmistui 1933. Vihkiäiset pidettiin 29. lokakuuta 1933. Kirkossa on Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n vihkiäistilaisuudessa lahjoittama Alvar Cawénin maalaama kylväjäaiheinen alttaritaulu ja vuonna 1962 tehtaan lahjoittamat lasimaalaukset, jotka on maalannut taiteilija Mikko Vuorinen. Kirkon vierellä on kuvanveistäjä Eila Hiltusen sankarihautamonumentti vuodelta 1953.
Kirkko on valtakunnallisesti merkittävä kulttuuriympäristö.
TLS
Transport Layer Security (TLS) on seuraaja vanhentuneelle Secure Sockets Layer (SSL) salausprotokollalle, jolla voidaan suojata Internet-sovellusten tietoliikenne IP-verkkojen yli. Se on nykyisin yksi tavallisimpia tapoja suojata tietoliikennettä. Tavallisin TLS:n käyttötapa on suojata verkkosivujen siirtoa HTTPS-protokollalla.
Historia ja versiot
SSL oli alun perin Netscape-selaimeen kehitetty salausprotokolla HTTP-yhteyksien eli WWW-sivujen suojaamiseen. Protokollaa ei kuitenkaan rajoitettu vain HTTP-protokollaan, vaan sillä voidaan suojata mitä tahansa TCP-yhteyksiä. Nykyisin sitä käytetään myös esimerkiksi SMTP-, POP-, IMAP-, LDAP ja IRC-yhteyksien salaamiseen.
TLS 1.3 hyväksyttiin standardiksi maaliskuussa 2018. TLS 1.3 poisti eräitä vanhentuneita salausmenetelmiä ja algoritmeja, sekä sisälsi parannuksia latenssiin. Ennen version 1.3 kehitystä talous- ja pankkiala oli huolissaan seurannan menettämisestä ja halusivat protokollaan takaoven, jota ei protokollaan lopulta tullut. Takaovi olisi tehnyt tyhjiksi uuden version edut.
TLS 1.2:n määritelmä julkaistiin elokuussa 2008. TLS 1.3:n määritelmä julkaistiin elokuussa 2018. TLS 1.0 ja TLS 1.1 on julistettu vanhentuneeksi maaliskuussa 2021.
TLS 1.3
TLS 1.3 -versiossa oleviin muutoksiin kuuluvat nopeampi kättely, uudet salausmenetelmät (Authenticated Encryption with Associated Data, AEAD), kättelyn salaaminen ja useiden vanhentuneiden mekanismien poistaminen.
Varmenteet
SSL koostuu kahdesta protokollasta: kättelyprotokollasta ja tallenneprotokollasta. Tallenneprotokolla ohjaa tiedon kulkua SSL-istunnon päätepisteiden välillä. Kättelyprotokolla todentaa yhden tai molemmat päätepisteet SSL-istunnossa ja asettaa yksilöllisen symmetrisen avaimen, jota käytetään tiedon salaamiseen ja purkamiseen tuon istunnon aikana. SSL käyttää epäsymmetristä salausta, digitaalista allekirjoitusta ja SSL-kättelyä todentaakseen yhden tai molemmat päätepisteet. Tyypillisesti SSL todentaa palvelimen ja valinnaisesti SSL todentaa asiakkaan.
Myöhemmin on esitetty epäilyjä, ettei järjestelmä ole enää luotettava. Maaliskuussa 2011 Comodo Groupin luottaman kumppanin palvelimelle murtauduttiin ja iranilaiset krakkerit saivat varmenteita haltuunsa. Yksittäisiä varmenteita voi perua, mutta vuoden 2011 selaimissa krakkeri voi estää toiminnon toiminnan selainten juuri siitä välittämättä. Toisaalta kokonaisen varmenteen myöntäjän varmennetta ei voi käytännössä perua, koska tällöin rikottaisiin kaikkien sen asiakkaiden sivustot.
Marraskuussa 2014 joukko yrityksiä ja järjestöjä perusti ei-kaupallisen Let's Encrypt -CA:n tarjoamaan sertifikaatteja ilmaiseksi. Taustalla olivat Mozilla Corporation, Cisco Systems, Akamai Technologies, Electronic Frontier Foundation, IdenTrust, Inc. ja Michiganin yliopiston tutkijat. Sertikaattien jaosta huolehtii voittoa tuottamaton Internet Security Research Group (ISRG). Taustalla olivat Maailmanlaajuista joukkovalvontaa koskevat paljastukset Yhdysvaltain suorittamasta vakoilusta, jonka seurauksena suhtautuminen salattujen yhteyksien tarpeellisuuteen muuttui.
Muut käyttökohteet
TLS-kättelyä käytetään myös muissa käyttötarkoituksissa, kuten esimerkiksi EAP-protokollassa.
Laajennukset
ALPN on TLS-kättelyyn julkaistu laajennus.
Jalmari Finne
thumb|265px|right| Jalmari Finne ja Erkki Melartin 1890-luvulla. Adolf Jalmari Finne (11. elokuuta 1874 Kangasala – 3. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, suomentaja, teatterinjohtaja sekä suku- ja asutushistorioitsija. Hänen nykymaineensa perustuu erityisesti Kiljusen herrasväestä kertovaan kirjasarjaan.
Finnen elämä ja ura
Jalmari Finnen vanhemmat olivat kirjakauppias Johan Adolf Gustaf Finne (1847–1926) ja Vilhelmina Westerling (1846–1926). Finnen isä Johan Adolf Gustaf Finne oli Tampereella asuneen varatuomari, asianajaja Gustaf Adolf Finnen (1801–1867) ja tämän kotitalossa Kangasalan Monickalassa Rosilan puustellissa piikana olleen, Alajärveltä kotoisin olleen Ulrika Frabackan (1824–1872) avioton lapsi. Finnen lapsuudessa hänen perheensä piti kauppaa Kangasalan keskustassa. 1885 perhe muutti Helsinkiin. Finne pääsi ylioppilaaksi 1894 Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta. Näyttelijä Olga Poppius ja taiteilija, opettaja Hilkka Finne olivat Jalmari Finnen sisaria.
Finne toimi ohjaajana Suomalaisessa Teatterissa 1896–1903 ja johtajana ensin Kansallisteatterissa 1903–1904 ja sitten Viipurin Maaseututeatterissa 1904–1907 ja uudelleen 1913–1914. Tämän jälkeen hän jatkoi vapaana kirjailijana. Finnen kahdeksanosainen lastenkirjasarja hullunkurisesta Kiljusen herrasväestä ilmestyi vuosina 1914–1925. Sen lisäksi hän kirjoitti muita romaaneja ja näytelmiä. Finnen suomennoksiin kuuluu esimerkiksi Maurice Maeterlinckin ja Maurice Leblancin romaaneja ranskan kielestä, Zacharias Topeliuksen libretto Fredrik Paciuksen oopperaan Kung Karls Jakt sekä Richard Wagnerin oopperalibretto Valkyyria saksan kielestä. Historioitsijana hänen suuri saavutuksensa oli aloittaa Suomen asutuksen yleisluettelo. Finne harrasti myös sukututkimusta, grafologiaa, säveltämistä ja sanoittamista.
Finnen muistelmateos ''Ihmeellinen seikkailu. Ihmisiä, elämyksiä, mietteitä'' ilmestyi postuumisti 1939. Omaelämäkerraksi tarkoitettu käsikirjoitus jäi kirjailijalta keskeneräiseksi hänen kuollessaan, ja valmiiksi sen toimitti Yrjö Kivimies. Valitut teokset julkaistiin vuonna 1957 yksiniteisenä. Se sisältää romaanit Nuijasota I–II ja Sysmäläinen.
Vuonna 1940 aloitti toimintansa Jalmari Finnen säätiö, jonka perustamisesta Finne oli määrännyt testamentissaan. Säätiön tehtävä on "jatkaa Jalmari Finnen elämäntyötä erityisesti historian tutkimuksen alalla". Se on myös jakanut apurahoja vuodesta 1965 alkaen.
Aiheesta muualla
Jalmari Finnen lehtiartikkeleita :
Veikko Tuomi
Vieno Veikko Tuomi (24. maaliskuuta 1924 Kiukainen – 11. tammikuuta 1992 Pori) oli suomalainen muusikko, iskelmälaulaja, -säveltäjä ja -sanoittaja. Hänen lempinimensä oli ”Panelian satakieli” (Panelia oli Tuomen asuinkylä Kiukaisissa parinkymmenen vuoden ajan). Ensimmäisten vuosiensa levytykset Tuomi teki Levytukku-yhtiön Triola-levymerkille, kunnes hän siirtyi levyttämään PSO:lle.
Ura laulajana
Tuomi aloitti muusikonuransa 1930-luvulla soittamalla banjoa. Laulajanura alkoi jatkosodan viihdytyskiertueilla, mikä johti Kauko Käyhkön järjestämään koelaulutilaisuuteen. Ensilevytykseksi valittiin valssi ”Alla Espanjan taivaan” (1949). Tuomen läpimurtokappale oli vuonna 1950 levytetty tango ”Satu ruskeista silmistä”. Hyvin menestyivät myös tuon ajan tangot ”Vanhan vaahteran laulu” ja ”Kotiseutuni”. Tuomi levytti tangon ”Satu ruskeista silmistä” uudelleen ”tangokuumeen” aikana vuonna 1964. Hän teki 1970-luvulla kolme albumia Pauli Granfeltin yhtyeen kanssa; niillä oli mukana paitsi täysin uusia levytyksiä, myös uusia versioita hänen vanhoista levytyksistään, muun muassa tangosta ”Kotiseutuni” ja valssista ”Lehdetön puu”. ”Kotiseutuni”-albumi vuodelta 1975 oli Tuomen 25-vuotistaiteilijajuhlalevy. Vuonna 1953 julkaistu kappale ”Lehdetön puu” saavutti kultalevyrajan 30 000 kpl, mutta Levytukku ei jakanut siitä kultalevyä.
Tehdessään äänitteitä Levytukku-yhtiölle Veikko Tuomi joutui kilpailemaan levymarkkinoilla yhtiön tuotantopäällikkönä toimineen Olavi Virran kanssa, ja ennen pitkää Virtaa alkoi kismittää Tuomen menestys. Erityisesti Virtaa harmitti Tuomen vuonna 1955 levyttämän ”Mustalaisviulu”-tangon nousu levymyyntilistojen kärkeen. Vuonna 1958 Virta ehdotti Tuomelle, että kumpikin levyttäisi tuolloin suositun sävelmän elokuvasta Kwai-joen silta, minkä jälkeen seurattaisiin kummankin version myyntiä. Loppujen lopuksi sekä Virran että Tuomen levytykset eivät löytäneet ostajia; suurelta osin syynä oli levytysten kehno toteutus. Virran edesottamuksia jo pitempään seuranneelle Levytukun omistajalle Niilo Saarikolle tämä oli viimeinen pisara ja niinpä hän antoi Virralle potkut. Saarikko katsoi ilmeisesti myös Tuomen siinä määrin syypääksi syntyneeseen sotkuun, että hän näytti tällekin ovea. Veikko Tuomi muisteli itse myöhemmin: "Ola oli kiva kaveri, mutta siitä hän ei pitänyt, että minun levyni menestyivät."
Tammikuussa 1961 tallennettu ”Sabina”-tango ja maaliskuussa 1962 levytetty ”Musta ruusu” loivat pohjaa kaikkien aikojen suomalaiselle tangovillitykselle. Samalla satakuntalaisesta Tuomesta tuli kansallinen kuuluisuus, jota yhtäkkiä alettiin tilata keikoille ympäri Suomea. ”Sabinaan” liittyy erikoinen yksityiskohta: kappale haukuttiin maan rakoon television tuoreessa Levyraati-ohjelmassa, ja se sai ohjelman lyhyen historian huonoimmat pisteet. Heti ohjelman esittämisen jälkeen levyn myynti räjähti nousuun, ja ”Sabina” pysyi iskelmälistoilla peräti vuoden ajan, kauemmin kuin yksikään kappale ennen sitä. Tuomen tuonaikaisiin menestyslevyihin kuului myös valssi ”Erämaajärven mökki” vuodelta 1965 ja yhtenä viimeisimmistä valssi ”Muistoja Karpaateilta” vuodelta 1978. Viimeiset levytyksensä Veikko Tuomi teki Veikko Ahvenaisen yhtyeen kanssa – kyseessä oli kaksi Ahvenaisen sävellystä – vuonna 1979, jolloin perinteisen tanssimusiikin suosio oli hiipumassa. Vielä 1980-luvun lopulla Tuomi haaveili Seinäjoen tangomarkkinoiden saavuttaman suosion siivittämänä paluusta esiintymislavoille ja mahdollisesti levytysstudioonkin, mutta tällöin hän joutui jo toteamaan ajan ja ikävuosien tehneen hänen kohdallaan tehtävänsä. Tuomelle kertyi 30 vuoden aikana kaikkiaan 224 levytystä, joukossa muutamia uusia tulkintoja hänen uransa alkuvuosien levytyksistä.
Keväällä 1974 Tuomi teki harmonikansoittaja Esko Könösen kanssa kolme viikkoa kestäneen kiertueen Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Kiertueelle osui Tuomen 50-vuotispäivä ja sen aikana Tuomi ja Könönen tapasivat sattumalta samaan aikaan Floridassa esiintymässä olleet Kauko Käyhkön ja tämän puolison Eini Kotirannan. Uuden Amerikan-kiertueen Tuomi ja Könönen tekivät Montrealin olympialaisten aikaan kesällä 1976. Kesällä 1975 Tuomi järjesti 25-vuotistaiteilijajuhlakiertueen esiintyen eri puolilla Suomea sijainneissa tanssipaikoissa harmonikansoittaja Erkki Frimanin kanssa. Tuomi sai esiintyä myös omalla lavallaan: hän omisti pitkään Valtatie Kakkonen -nimisen tanssipaikan Harjavallassa. Tuomi kuoli sairauskohtaukseen Porissa 11. tammikuuta 1992. Hänet on haudattu Ulvilan keskiaikaisen kirkon vieressä sijaitsevalle hautausmaalle. Tapio Niemen kirjoittama elämäkerta Veikko Tuomen tarina ilmestyi vuonna 2005.
Evelin Jahl
Evelin Jahl (o.s. Schlaak, s. 28. maaliskuuta 1956 Annaberg) on saksalainen, Saksan demokraattista tasavaltaa edustanut entinen kiekonheittäjä ja olympiavoittaja.
Evelin Jahl, silloiselta nimeltään Schlaak, heitti kiekossa 17-vuotiaana tuloksen 60,00 m ja voitti nuorten Euroopan-mestaruuden. Seuraavana vuonna hän heitti tyttöjen maailmanennätyksen 63,26 m. Vuonna 1976 hän heitti Montréalin olympialaisissa loppukilpailun ensimmäisellä kierroksella oman ennätyksensä 69,00 m ja voitti kultaa. Hän on yhä naisten kiekonheiton kaikkien aikojen nuorin olympiavoittaja.
Prahan EM-kilpailuissa 1978 Jahl voitti kultaa tuloksella 66,98 m. Toisen olympiavoittonsa hän hankki Moskovan olympialaisista 1980 voittotuloksen ollessa 69,96 m.
Jahl voitti yleisurheilun maailmancupin kiekonheiton vuosina 1979 ja 1981. Hän paransi kahdesti maailmanennätystä: 12. elokuuta 1978 Dresdenissä lukemiin 70,72 m ja 10. toukokuuta 1980 Potsdamissa tulokseen 71,50 m. Heinäkuussa 1980 hän menetti ennätyksen bulgarialaiselle Maria Petkovalle. Vielä vuonna 1981 Jahl oli maailmantilaston ykkönen tuloksella 71,46 m.
Elpo
ELPO ry eli "Elämäntapojen ja toiminnan ohjaamisen opinnollinen yhdistys" on valtakunnallinen yhdistys, jonka suomalainen kuvataiteilija, graafinen suunnittelija ja kirjailija Aleksanteri Ahola-Valo (1900–1997) perusti vuonna 1983 Hämeenlinnassa elämäntyönsä suojelemiseksi ja tunnetuksi tekemiseksi.
right|frame| Yhdistyksen perustamiskokouksessa Aleksanteri Ahola-Valo lahjoitti yhdistykselle offset-vedoksia teoksestaan Aurinko ja rakkaus seppelöivät ihmisyyden. Teoksen hän allekirjoitti nimellä Ali Ahola-Valo ja ajatelmalla: ”Aurinko ja rakkaus seppelöivät ihmisyyden tuomaan maalle elon pyhän, terveen, uuden. Sen luomisvoimaa ei enää pimeän tuhot estää voi. Kun maan kansakunnat toiveitten alttarille valonsa toi."
Yhdistyksen tehtävänä on Ahola-Valon elämäntyön tunnetuksi tekeminen ja myös Ahola-Valon sanoin: ”tarpeettomuuksien vastustaminen, elämäntapojen parantaminen sekä terveen elämän siirtolan ja pysyvän taide- ja muun luovan työn museon perustaminen”. Ahola-Valo halusi yhdistyksen viestittävän sanomaa, jota hän koko elämällään julisti. Ihmisyyden perusta on, että jokaisella ihmisellä on välineet ja mahdollisuus kehittää itseään jatkuvasti kohti aitoa ja oikeaa elämää.
Yhdistys julkaisee Aleksanteri Ahola-Valon tuotantoa tai hänen elämäänsä käsittelevää kirjallisuutta. Ahola-Valon elinaikana yhdistys julkaisi kolme osaa Ahola-Valon lapsuuden aikaisista Koulupojan päiväkirjoista. Ahola-Valo käänsi itse ensimmäiset osat. Ensimmäisten osien pohjalta Kaija Juurikkala on sittemmin tehnyt Valo-elokuvan ja Kai Kyösti Kaukovalta näytelmät ”Nuohoojapoika ja ”Valon lapsi”, jotka on esitetty Hämeenlinnan Miniteatterissa.
Kuopion kihlakunta
Kuopion kihlakunta on entinen Suomen kihlakunta, joka sijaitsi Kuopion läänissä. Vuonna 1940 kihlakuntaan kuuluivat seuraavat kunnat: Kihlakunnan ulkopuolella oli Kuopion kaupunki.
Kihlakunnan maapinta-ala oli 5 103,66 km² (1.1.1938), ja sen väkiluku oli 57 941 henkeä (31.12.1939).
Katekiini
Katekiini on eräs flavonoidi ja antioksidantti. Erilaiset kasvit valmistavat katekiineja omaan käyttöönsä esimerkiksi aseeksi erilaisten mikrobipatogeenisten ja hyönteisten aiheuttamia tuhoja vastaan sekä suojaamaan kasveja auringon ultraviolettisäteilyltä. Katekiinia on muun muassa teessä, etenkin vihreässä teessä.
Hanna Parviainen
thumb|300px|Hanna Parviainen (oik.) ystävänsä [[Wivi Lönnin seurassa Jyväskylässä 1920-luvulla.]] Hanna Maria Parviainen (3. elokuuta 1874 Jyväskylä – 12. helmikuuta 1938 Helsinki) oli Suomen ensimmäinen kauppaneuvoksen arvonimen saanut nainen. Hän oli Säynätsalossa toimineen saha- ja vaneriteollisuutta harjoittaneen Joh. Parviaisen Tehtaat Oy:n johtaja 1922–1925, johtokunnan puheenjohtajana 1925–1930 ja omistaja 1925–1936. Kauppaneuvoksen arvo Parviaiselle myönnettiin vuonna 1926.
Katekiini
Katekiinilla on todettu tutkimuksissa olevan useita terveyshyötyjä ihmiselle. Yliannokset voivat kuitenkin olla haitallisia.
Hiusväri
thumb|Hiusten värjäys käynnissä
Katekiini
Terveysvaikutukset
Vihreästä teestä saadulla katekiineilla on tutkimuksissa havaittu useita myönteisiä terveysvaikutuksia. Katekiinit toimivat antioksidantteina ja estävät tulehduksien syntymistä, heikentävät diabetesta sekä estävät bakteerien ja virusten toimintaa. Vihreän teen juonti ehkäisee suun sairauksia, auttaa ihoa suojautumaan auringon säteilyltä, vaikuttaa positiivisesti painonhallintaan sekä vahvistaa luiden tiheyttä ja immuunijärjestelmää. Katekiinien on todettu hidastavan tai estävän syövän kehitystä.
Hiusväri
Hiusväri on hiusten värjäämiseen tarkoitettu väriaine. Väriaineen tarkoitus on peittää ihmisen oma luonnollinen hiusväri tai vaalentaa tai tummentaa väriä. Hiusvärin värjäyskyky perustuu hapettuviin esiväriaineisiin sekä niiden sekaan lisättävään hapettavaan aineeseen. Lähes kaikkiin väreihin on lisätty myös jotain emäksistä ainetta värjäyksen nopeuttamiseksi.
Hanna Parviainen
Tausta
Parviaisen vanhemmat olivat kauppaneuvos Johan Parviainen ja Maria Charlotta Hedberg. Hän opiskeli Jyväskylän tyttökoulussa, josta sai päästötodistuksen vuonna 1891 ja vietti sen jälkeen vuoden ranskankielisessä sisäoppilaitoksessa Genevessä, Sveitsissä. Palattuaan Suomeen Parviainen kävi keitto- ja käsityökoulun ja Punaisen Ristin samarialaiskurssin. Vuosina 1893–1894 hän kävi kauppakoulua Tukholmassa ja opiskeli kirjanpitoa.
Katekiini
Terveysvaikutukset
Vihreän teen sisältämien katekiinien väitetään kiihdyttävän aineenvaihduntaa, ja niitä myydään "rasvanpolttajina".
Hanna Parviainen
Ura
thumb|Hanna Parviaisen kaupunkiasunto Jyväskylän Seminaarikadulla. Hankittuaan kirjanpitäjän pätevyyden Parviainen työskenteli isänsä tehtaiden kassanhoitajana (1895–1900). Johan Parviaisen kuoltua vuonna 1900 hän hoiti perheen maatiloja vuoteen 1920.
Hiusväri
Historia
Hiuksia on värjätty ainakin 4 000 vuoden ajan. Assyrialaisessa ohjeessa neuvotaan värjäykseen käytettäväksi kassiakanelia ja purjoa. Nykyisten kemiallisten analyysien perusteella tuolloin käytetyt väriaineet olivat myös varsin kestäviä.
Katekiini
Terveysvaikutukset
Ylisuurina annoksina käytettynä ravintolisissä katekiini voi aiheuttaa myrkytyksen, vaurioittaa maksaa, tai lamata kilpirauhasta ja pahentaa siis kilpirauhasen vajaatoimintaa. Katekiinit saattavat vaikuttaa eräiden lääkkeiden imeytymiseen haitallisesti.
Hiusväri
Kevytväri
Kevytvärillä ei voida tehdä suuria värimuutoksia. Sillä on mahdollista ainoastaan tummentaa tai kirkastaa omaa hiusväriä, koska kevytvärissä käytettävä hapetin luovuttaa vähemmän happea. Myös vaikutusaika hiuksissa on pienempi kuin kestovärissä. Kevytväri kestää väristä riippuen 10-20 pesua. Huokoisissa eli paljon värjätyissä, kuivissa ja käsitellyissä hiuksissa kevytväri kestää jopa kauemmin kuin kestovärit.
Hanna Parviainen
Ura
Vuoteen 1919 saakka Parviainen asui Jyväsjärven rannalla sijainneella Sulkulan mallitilalla. Hän raivautti peltoja, harrasti karjan- ja hevosjalostusta, perusti turvepehkutehtaan, rakennutti teitä sekä kalasti ja harrasti kalanviljelyä. Tilalla oli yksi Suomen ensimmäisistä syväporakaivoista ja päärakennuksen päätyyn Parviainen rakennutti tähtitornin, jonka peiliteleskoopin teki Yrjö Väisälä. Parviaisen arkkitehtiystävä Wivi Lönn suunnitteli tilalle hedelmäpuutarhan, jossa koeviljeltiin eri omenalajikkeita ja tutkittiin niiden ominaisuuksia Suomen ilmasto-oloissa. Tilalta Parviainen muutti Jyväskylään Seminaarinkadulle.
Hiusväri
Kestoväri
Kestovärillä voidaan saavuttaa suurempi värimuutos kuin kevytväriä käytettäessä. Vain kestoväri pystyy täysin peittämään harmaan värin hiuksissa. Kestoväri ei peseydy täysin pois hiuksista koskaan. Kestoväri haalenee kyllä ajan myötä mutta ei lähde täydellisesti pois. Poikkeuksena ovat vaaleat sävyt, jotka eivät lähde pois kuin vain odottamalla, että oma hiusväri kasvaa takaisin. Ainoa keino päästä kestoväristä kokonaan eroon on värinpoisto.
Värinpoisto
Hiusväriä poistetaan kahdella tavalla: joko hapettamalla tai pelkistämällä eli emäksisellä tai happamalla värinpoistolla. Värinpoistossa poistuu sekä hiusten oma luonnollinen väri että keinotekoinen hiusväri. Joitain hiusvärejä, kuten metallivärejä, ei saada pois välttämättä kummallakaan näistä menetelmistä. Jos hiusväri on voimakkaasti kerrostunut, sen poistaminen voi olla hankalaa, jopa mahdotonta. Värinpoiston jälkeen hiukset ovat lähes poikkeuksetta keltaiset tai oranssit, riippuen lähtökohdasta.
Hanna Parviainen
Ura
Vuosina 1922–1925 Parviainen toimi Joh. Parviainen Oy:n johtajana ja Kiminki Oy:n toimitusjohtajana. Vuosina 1923–1936 hän oli Joh. Parviaisen Tehtaat Oy:n hallintoneuvoston ja vuosina 1923–1930 johtokunnan jäsen. Veljensä Walter Parviaisen kuoleman jälkeen Hanna Parviaisesta tuli vuonna 1925 Joh. Parviaisen tehtaiden omistaja ja johtokunnan puheenjohtaja.
Hiusväri
Värinpoisto
Värinpoisto on hiuksille tehtävistä kemiallisista käsittelyistä hiuksia kuluttavin, joten väripoistoa ei suositella käytettäväksi moneen kertaan, varsinkaan, jos hiukset ovat jo valmiiksi huonossa kunnossa.
Hanna Parviainen
Ura
Parviaisen aikana kiinnitettiin huomiota sosiaaliseen toimintaan. Wivi Lönn suunnitteli vuonna 1929 Muuratsalon omakotialueen yhtiön työntekijöille ja Parviainen lahjoitti jokaiselle alueelle muuttaneelle perheelle jalostetun omenapuun, marjapensaita ja muita puutarhakasveja. Parviainen tuki myös eri naisjärjestöjen toimintaa ja avusti puutteessa eläviä leskiä ja orpoja. Vuonna 1927 valmistui Parviaisen Säynätsalon seurakunnalle rakennuttama, Armas Lindgrenin suunnittelema Säynätsalon kirkko.
Hiusväri
Suoraväri
Suoraväri on poispeseytyvä väri. Väri kiinnittyy ainoastaan hiuksen pinnalle suomukerroksen päälle. Suoraväri kestää noin kahdeksan pesua. Muista hiusväreistä poiketen suoraväri ei vahingoita hiusta lainkaan. Suoraväri lähtee usein myös helposti kalusteista ja tekstiileistä. Väri pysyy samana, jopa pesun jälkeen. Suoraväri ei jätä haaleata väriä hiuksiin, vaan ne palaavat takaisin entiseen väriinsä.
Hanna Parviainen
Ura
Parviainen johti Säynätsalossa sijainneita tehtaita vuoteen 1936 saakka, jolloin ne yhtiön heikentyneen taloudellisen tilan vuoksi myytiin Suomen Pankille ja Kansallis-Osake-Pankille. Parviainen muutti tämän jälkeen Helsinkiin, missä vietti viimeiset vuotensa. Joh. Parviaisen Tehtaat Oy siirtyi vuonna 1946 Enso-Gutzeit Oy:n haltuun. Sittemmin Säynätsalon tehtaat olivat osa UPM-konsernia sulkemiseensa 2020 saakka.
Hiusväri
Hiusvärien värikoodit
Värikoodit saattavat vaihdella valmistajan mukaan, mutta yleisesti käytetään seuraavia numerokoodeja:
Hanna Parviainen
Yksityiselämä
Parviainen eli pitkään yhdessä Wivi Lönnin kanssa. He muun muassa matkustelivat ja asuivat yhdessä, ja Parviainen testamenttasi hänelle merkittävän perinnön. Koska heidän kirjeenvaihtonsa on tuhottu, ei voida tietää, onko kyseessä ollut ystävyys- vai rakkaussuhde – todennäköisesti kuitenkin jälkimmäinen.
Hiusväri
Tyvikasvu
Tyvikasvu on hiustenvärjäyksen jälkeistä, luonnollisen hiusvärin pyrkimistä esiin. Jos henkilö esimerkiksi värjää hiuksensa tummanpunaiseksi mutta hänen luonnollinen värinsä on vaalea, niin riittävän ajan jälkeen henkilön päälaella alkaa näkyä vaaleita hiuksia, tyvikasvua. Tämän jälkeen kyseinen henkilö saa tyvikasvun pois värjäämällä hiukset uudestaan samalla hiusvärillä. Tyvikasvu koetaan useimmiten ruman tai epämiellyttävän näköiseksi.
Terveysriskit
Hiusvärien käyttöön on todettu liittyvän monia terveysriskejä. Esimerkiksi vuonna 2017 julkaistun väitöskirjan mukaan on olemassa vahvoja viitteitä siitä, että hiusten värjääminen lisää riskiä sairastua rintasyöpään.
Hiusvärit rikostutkimuksessa
Rikospaikalle pudonneen hiuksen värijäämät ja jopa eri hiusvärivalmistajien tuotemerkit voidaan nykyisin tunnistaa. Menetelmä keksittiin pinta-avusteisella Ramanin spektroskopialla. Jokainen testattu väriaine luo siinä oman, ainutlaatuisen kuvion. Menetelmä on nopeampi kuin hiuksesta tehtävä dna-tutkimus, joka vaatii kokonaisen hiuksen ja kestää kauan. Vaikka usein oikaistaan tekemällä hiustutkimus mikroskoopilla, ulkonäön perusteella, tämäntyyppinen vertailu on subjektiivinen ja epävarma.