cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saksan vallankumous (1918)
Neuvotteluyritykset
Seuraavana päivänä kenraali Groener esitti omansa ja Paul von Hindenburgin käsityksen tilanteesta ja ilmoitti keisarille, ettei armeija enää ole keisarin takana. Keisari raivostui tästä ja kysyi ”Eivätkö joukko-osastot ole vannoneet minulle lippuvalaansa?” mihin kenraali Groener sanoi: ”Tällaisessa tapauksessa se ei merkitse mitään.” Hindenburg vahvisti, ettei nyt voitu taata armeijan luotettavuutta. Tämä vaikutti keisariin voimakkaasti.
Prinssi Max soitti keisarille perjantaina 9. marraskuuta 1918 20 minuutin puhelun, jonka aikana hän sanoi: ”''Kruunusta luopuminen on käynyt välttämättömäksi, jos mieli välttää sisällissotaa ja siis toteuttaa rauhankeisarin tehtävä. Jos tämä onnistuu, niin historia siunaa Teidän Majesteettinne nimeä. Ellei siitä tule mitään, niin vaatimus esitetään ja hyväksytään valtiopäivillä. Miehistö ei ole enää luotettavaa, Köln on työmies- ja sotilasneuvoston käsissä, Teidän Majesteettinne tyttären Braunschweigissä olevassa linnassa liehuu punainen lippu, München on tasavalta ja Schwerinissä esiintyy sotilasneuvosto. Näen kaksi mahdollisuutta: luopuminen, kruununprinssi sanoutuu irti vaatimuksistaan valtaistuimeen ja pojanpoika nimitetään valtiohoitajaksi tai luopuminen, sijaishallituksen nimittäminen ja kansalliskokous; sitä vaatii valtiopäivien valiokunta, ja minustakin se näyttää parhaimmalta, koska se antaa monarkialle kaikki mahdollisuudet. Mutta mitä tapahtuu, sen täytyy tapahtua nopeasti; ensimmäisen verenvuodatuksen jälkeen se menettäisi vaikutuksensa. Sosialistien avulla voisi tilanteen tällä tavoin vielä pelastaa, muuten tulee tasavalta. Uhrauksen täytyy olla vapaaehtoinen säilyttääkseen Teidän Majesteettinne nimen historiassa.''”
Yleislakko
Berliinissä lauantaina 10. lokakuuta 1918 riippumattomat sosialistit olivat julistaneet yleislakon. Kello yhdeksän aikoihin poliitikot saivat kuulla armeijan ylimmän johdon päätöksestä ilmoittaa keisarille, ettei armeija ole enää hänen käskettävissään. Kello 10 työläisjoukot alkoivat liikkua kohti Berliinin keskustaa. Samaan aikaan lähestyi Weddingistä, Pankowista, Neuköllnistä ja Spandausta mielenosoittajia, jotka eivät enää aikoneet odottaa keisarin eroamista. Silloin valtakunnankansleri prinssi Max toimi oman harkintansa mukaan ja julisti kello 11.15 saaneensa Spasta yhdentoista aikaan tiedon, että keisari oli päättänyt luopua vallastaan. Tämä pelasti tilanteen pääkaupungissa.
Saksasta tasavalta
Samana päivänä Scheidemann julisti Saksan valtiopäivätalon parvekkeelta Saksan tasavallaksi. Vasemmistososialistien johtaja Liebknecht kiirehti niin ikään samana päivänä antamaan Berliinin kaupunkilinnan parvekkeelta oman julistuksensa sosialistisen tasavallan perustamisesta. Kansleri Max von Baden luopui myös virastaan, ja Friedrich Ebert kokosi 10. marraskuuta uuden hallituksen, kansanvaltuutettujen neuvoston (Rat der Volksbeauftragten), jossa oli kolme edustajaa sosiaalidemokraattisesta puolueesta SPD:stä ja kolme edustajaa vasemmistososiaalidemokraattien USPD:stä. Hallituksen johtajuus oli jaettu Ebertin ja USPD:n johtajan Hugo Haasen kesken. Ebert ja Groener sopivat illalla 10. marraskuuta puhelimessa, että armeijan ylijohto tukee hallitusta ja huolehtii luotettavien joukkojen perustamisesta hallituksen käyttöön. Saksa solmi 11. marraskuuta aselevon ympärysvaltojen kanssa Compiègnen metsässä.
Mayottenpöllönen
Mayottenpöllönen (Otus mayottensis) on pöllöihin kuuluva lintu. Se on kotoperäinen Komoreilla sijaitsevalla Mayotten saarella.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kuivat ja kosteat alavat metsät, kuivat pensastot, erilaiset viljellyt ja asutut alueet.
Rustokudos
thumb|150px|Ihmisen rustokudos merkittynä sinisellä värillä. Rustokudos on eräs tukikudoksen tyyppi. Rustoa esiintyy muun muassa niveltyvien luiden päissä, kylkiluissa, henkitorvessa, selkänikamien välilevyissä, nenässä ja korvissa.
Rusto on puolijäykkää kudosta, eli se on taipuisaa mutta säilyttää muotonsa. Taipuisuutensa rusto saa kollageenista ja aggrekaanista.
Rustokudoksessa ei ole verisuonia, hermoja eikä imusuonia. Ravinteensa rusto saa muun muassa nivelnesteestä diffuusion kautta.
Rustosolut sijaitsevat ryppäittäin lakuunassa eli tiiviin kapselin sisässä. Rustosolut eivät juurikaan jakaannu, ja rustosolun kyky uudistua vaurioitumisen jälkeen on erittäin rajallinen.
Yksilönkehityksen aikana rustokudos muovaa kehittyvien luiden muodon muodostamalla mallin, joka sitten luutuu.
Ihmisen elimistön rustotyypit ovat lasirusto, kimmorusto ja syyrusto. Rustokudoksen tyyppi määräytyy sen perusteella, millaisia kuormitusvoimia rustoon kohdistuu.
Markus Mäntykannas
Markus Mäntykannas (s. 1988) on Forecan meteorologi, joka on esiintynyt MTV-televisiokanavalla vuodesta 2013 lähtien. Mäntykannas toimii myös freelance-kirjoittajana ja -valokuvaajana. Hän toimi kaudella 2022 Toyotan WRC-tallin meteorologina.
Aleksandr Loginov
Aleksandr Viktorovitš Loginov (s. 31. tammikuuta 1992 Saratov) on venäläinen ampumahiihtäjä. Hän aloitti ampumahiihtouransa vuonna 2005. Hänen pituutensa on 177 senttiä ja painonsa 68 kiloa.
Arvokilpailut
Loginov saavutti Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 pronssia sekaviestissä. Junioreiden MM-kilpailuissa hän on saavuttanut neljä maailmanmestaruutta ja lisäksi seitsemän pronssimitalia.
Östersundin MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pikakilpailussa hopeaa ja viestissä pronssia. Yhteislähdössä hän sijoittui neljänneksi, takaa-ajossa ja normaalimatkalla 14:nneksi. Vuoden 2020 MM-kilpailuissa Anterselvassa hän voitti pikakilpailun maailmanmestaruuden ja sai takaa-ajossa pronssia. Sekaviestissä hän sijoittui kuudenneksi ja normaalimatkalla 15:nneksi. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti viestissä pronssia ja oli yhteislähdössä yhdeksäs.
Pekingin talviolympialaisissa 2022 Loginov saavutti pronssia miesten viestissä ja sekaviestissä. Normaalimatkalla hän oli kymmenes ja yhteislähdössä viidestoista.
Maailmancup
Ensimmäisellä kaudellaan 2012–2012 maailmancupissa Loginov sijoittui parhaimmillaan Holmenkollenin takaa-ajokilpailussa kolmanneksi ja oli cupin kokonaistilanteen 46:s. Kaudella 2013–2014 hän sijoittui toiseksi Kontiolahden pikakilpailussa ja Holmenkollenin takaa-ajossa, mutta menetti myöhemmin molemmat sijoituksensa dopingkäryn takia.
Loginov antoi positiivisen dopingnäytteen marraskuussa 2013. Tuolloin otetusta dopingnäytteestä löytyi merkkejä dopingin käytöstä, kun näyte tutkittiin uusilla testimenetelmillä vuotta myöhemmin. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon 25.11.2014 alkaen ja kaikki hänen tuloksensa 26.11.2013 lähtien hylättiin.
Lausteen poikakoti
Lausteen poikakoti oli Turun Lausteella 1920-luvulta 1980-luvulle toiminut poikien koulukoti. Se perustettiin vuonna 1919 ensimmäisen maailmansodan sotaorpolasten huoltolaksi. Vuonna 1925 se nimettiin kasvatuslaitokseksi 9–18-vuotiaille ”turvattomille, kansakoulusta poisjoutuneille tai harhautuneille” eli huostaanotetuille pojille. Vuonna 1946 kasvatuslaitokset muuttuivat koulukodeiksi. Nykyisin samalla, uudisrakentamisen keskelle jääneellä maatilalla toimii yksityinen, voittoa tuottamaton Perhekuntoutuskeskus Lauste.
Laitosta hallinnoi oma osakeyhtiö, joka vuokrasi Lausteen rustitilaa Turun kaupungilta. Tilaan kuului 75 hehtaaria peltoalaa, nelisenkymmentä lehmää ja sikala, joita kaikkia pojat hoitivat.
Alueen rakennuksia on kymmenkunta: hallintorakennus Johtola, vastaanottokoti Kerhola liikuntasaleineen, isompien poikien asuntola Kotila, puinen kansakoulu noin sadalle oppilaalle, oma verstas sekä Niemelän työkoulu, jossa opiskeltiin puusepäksi, maalariksi, suutariksi tai räätäliksi. Tilalla oli jopa oma pesula, leipomo ja putka. Tavoitteena oli kansa- ja kansalaiskoulu oppimäärä, minkä jälkeen pojille pyrittiin saamaan työpaikka tai jatko-opintopaikka ammattikoulusta. Työnantajien ja koulunjohtajien silmissä Lausteelta tulevien maine oli kuitenkin huono, ja monet poikakodin kasvatit joutuivatkin vankilakierteeseen.
Fyysinen kuritus oli arkipäivää Lausteen poikakodissa, jopa keskellä yötä. Housut kerättiin yöksi pois, etteivät pojat karkaisi. Henkilökunnan väkivallan lisäksi myös isot pojat simputtivat nuorempiaan.
Suomen vesistöalueet
Suomen vesistöalueet, tai lyhyemmin Suomen vesistöt, ovat ne valuma-alueet, jotka ovat osittain tai kokonaan Suomen alueella. Valuma-alueella tarkoitetaan vedenjakajan rajaamaa alueellista kokonaisuutta, jolta joki tai puro kerää kaiken sateen kautta tulleen vetensä, joka ei ole ennättänyt haihtumaan alueelta. Suuria valuma-alueita kutsutaan Suomen päävesistöiksi, vesistöiksi ja vesistöalueiksi.
Päävesistöt
Suomen vesistöt laskevat ensisijaisesti Itämereen, Laatokkaan, Vienanmereen tai Barentsinmereen. Koska vesistöalueiden jokien valuma-alueiden pinta-alat ovat erikokoiset, on päävesistöalueiksi valittu niistä pinta-alaltaan suurimmat. Raja-arvona valinnassa pidettiin vähintään 200 neliökilometrin valuma-aluetta. Nämä kattavat suuren osan Suomen pinta-alasta, mutta ne eivät kata aivan koko Suomea. Päävesistöalueita, joiden pinta-ala ylittää 200 neliökilometriä, on alun perin ollut 74, mutta niiden lisäksi on tarvittu myös pieniä rannikkovesistöalueita. Kun tieto valuma-alueiden pinta-aloista päävesistöalueiden numeroiden antamisen jälkeen tarkentui, osoittautui, että jotkin päävesistöalueet eivät täyttäneet 200 neliökilometrin pinta-alarajaa ja jotkut pienet rannikkovesistöt taas ylittivät sen, mutta numerointia ei enää lähdetty muuttamaan.
Jakovaiheet
Päävesistöalueet, joita on yhteensä 74, ovat varsin erikokoisia. Siksi on tarkoituksenmukaista jakaa suurempia vesistöjä pienemmiksi alueiksi tai valuma-alueiksi. Suuria vesistöalueita kuten esimerkiksi Vuoksen, Kymijoen, Kokemäenjoen, Oulujoen, Iijoen, Kemijoen, Tornionjoen ja Paatsjoen vesistölle (eli kahdeksalle vesistölle). Nämä jaettiin aluksi yhdeksään alueeseen tai valuma-alueeseen, ja joita kutsuttiin toimenpiteensä mukaisesti ensimmäiseksi jakovaiheen alueiksi.
Toinen jakovaihe toteutettiin kahdeksan suurimman valuma-alueen lisäksi 29 uudelle päävesistölle. Suurimmat päävesistöt saivat näin lähes jokaiseen ensimmäiseen jakovaiheen alueeseensa korkeintaan yhdeksän toisen jakovaiheen aluetta lisää. Päävesistö on siten voitu jakaa 9x9 eli 81 alueeseen. Toisen jakovaiheen joustavuudesta johtuen pienet päävesistöt voitiin jakaa heti alle 9 jakoalueeseen. Edellä kuvattu jako ei toteutunut aivan kerrotulla tavalla, vaan jotkin vesistöt jaettiin heti useaan jakovaiheeseen. Ja niihin liittyviä tietoja alettiin mittaamaan heti. Nykyään toki tiedot kaikista jakovaiheen alueita on vähintään kertaalleen määritettyjä.
Päävesistöjen laskujokien alajuoksulla merenrannikon ympäristöt eivät kuuluneet päävesistöihin. Tiheään asutuilla alueilla näiden vesistöjen osalta viranomaiset tulisi voida ottaa näitäkin käsittelyyn. Siksi rannikkoalueet ja eräät ulkomaiset vesistöalueet numeroitiin kuten päävesistötkin. Aluksi sovittiin eräs jako ja sille käytettiin lukuja 81–86. Kukin alue jaettiin jakovaiheittain vastaavalla tavalla. Jakoa on myöhemmin muutettu ja numerointia vaihdettu.
Kolmas jakovaihe ulotettiin kaikkiin päävesistöihin, joita on 74. Tässäkin käytettiin korkeintaan yhdeksää jakoaluetta, jolloin harkinnan mukaan alueiden kooksi tuli sopivan pieniä alueita, jotka alkavat olla jo vertailukelpoisia keskenään. Kahdeksalla päävesistöllä on toimitettu kolme jakovaihetta, suurella osalla kaksi jakovaihetta (toinen ja kolmas) ja enemmistöllä vain yksi jakovaihe (kolmas jakovaihe). Alueet numeroitiin tavalla, joka on selostettu seuraavassa luvussa.
Nyt olivat alueet riittävän pienet, jotta alueella sijaitsevat suurimmat järvet voitiin myös numeroida. Järvien numerointiin annettiin käyttöön vain kolminumeroinen luku eli alueen 999 suurimmalle järvelle voitiin antaa niin sanottu järvinumero. Vesistöaluetunnuksen ja järvinumeron yhdistämisestä on enemmän alempana. Tavoitteena oli, että kaikki vähintään hehtaarin kokoiset järvet saataisiin mukaan luetteloon.
Vesistöaluetunnus
Kukin vesistöalueen osa-alue sai jakoperusteensa mukaisen vesistöaluetunnuksen. Se muodostui kahdesta luvusta seuraavalla tavalla. Kaikki päävesistöalueet saivat juoksevan numeron 1–74 ja pienet rannikko- ja rajavesistöalueet numeroitiin 81–86. Numeroinnin kiertosuunta on myötäpäiväinen ja se alkaa Venäjän puoleiselta etelärajalta Laatokkaan laskevista vesistöalueista, jatkuu sitten järjestyksessä Suomenlahteen-, Pohjanlahteen-, Barentsinmereen- ja Vienanmereen laskevista vesistöalueista. Suurten päävesistöjen väliin jäävät pienet valuma-alueet numeroidaan samaa kiertosuuntaa käyttäen Suomenlahteen- (81), Saaristomereen- (82), Selkämereen- (83), Perämereen laskeviin (84) valuma-alueisiin sekä Ruotsin ja Norjan raja-alueiden (85) ja Venäjän raja-alueiden (86) valuma-alueisiin. Nämä numeroinnit on vuonna 1993 muutettu. Muuttuneet tunnukset on esitetty valuma-alueet sisältävän julkaisun lopussa.
Suuren vesistöalueen valuma-alueet numeroidaan seuraavasti. Jos valuma-alueella on tunnus 35.152 (Sääksjärven alue), tarkoittaa Kokemäenjoen vesistöä (35), pisteen jälkeinen 1 vesistöalueen ensimmäisessä jakovaiheessa muodostettua Kokemäenjoen aluetta, seuraava numero (5) toisen jakovaiheen Kauvatsanjoen valuma-aluetta ja viimeinen numero (2) Sääksjärven aluetta. Siis Sääksjärven alue sisältyy kokonaan Kauvatsanjoen valuma-alueeseen, joka sisältyy kokonaan Kokemäenjoen alueeseen.
Keskisuuren vesistöalueen valuma-aluetta ositettiin vain kahdessa jakovaiheessa. Koska niiden koot vastaavat suurten vesistöalueiden toisen ja kolmannen vesistöalueen jakoja, on jako keskeytetty niiden jälkeen. Esimerkiksi tällaisen vesistöalueen tunnus 27.055 tarkoittaisi Paimionjoen vesistöalueella (27) toisen jakovaiheen Tarvasjoen valuma-alueella (05) olevaa Holmanojan valuma-aluetta (5). Keskisuuren vesistöalueen ensimmäisen jakovaiheen alueita kutsutaan heti toiseksi jakovaiheen alueiksi, koska niiden pinta-alat vastaa suurin piirtein suuren vesistöalueen toisen jakovaiheen alueita.
Pienet vesistöalueet on jaettu alueisiin vain kerran. Näitä alueita kutsutaan heti kolmannen jakovaiheen alueiksi. Esimerkiksi tunnus 20.006 tarkoittaa Sipoonjoen vesistöalueen (20) Näsebäckenin valuma-aluetta (006).
Pieniä rannikkovesistöalueita ei ole jaettu ja ne muodostavat aina yhden kokonaisuuden. Esimerkiksi 81.025 tarkoittaa Ingå ån valuma-aluetta, joka laskee Suomenlahdella (81) Kyrkfjärdeniin.
Historiaa
Pohjoismaissa valtakunnanrajat ovat yleensä kulkeneet suurta jokea pitkin tai seuranneet likimain vesistöalueiden välisiä vedenjakajia. Jokirajoja ovat Suomen ja Ruotsin raja Tornionjoen vesistössä ja Suomen ja Norjan raja Tenon vesistössä. Vedenjakajaa seuraavat Norjan ja Ruotsin raja lähes koko pituudeltaan, Suomen ja Norjan raja Käsivarren Lapissa sekä Suomen ja Venäjän raja Kainuussa. Tällä on merkitystä hydrologisissa ja vesitalouteen liittyvissä ekologisissa tarkasteluissa. Valuma-alueiden tuntemisesta on hyötyä myös tulvien torjunnassa ja muussa yhteiskunnan suunnittelussa.
Ensimmäinen koko Suomea koskeva vesistöaluerajaus on vuodelta 1863. Se julkaistiin samana vuonna Keisarillisessa Tie- ja Vesikulkulaitosten Ylihallituksessa nimellä ”Suomenmaan joet ja järvet”. Seuraava vesistöaluerajaus valmistui vuonna 1936 Hydrografisen toimiston julkaisuna. Se oli T. V. Olinin toimittama teos ”Suomen vesistöjen alueet ja järvet”. Tähän teokseen koottiin tiedot tärkeistä vesistöalueista ja niiden alueilla sijaitsevien järvien osuudesta eli järvisyyksistä. Tiedot koottiin käyttäen apuna Suomen yleiskarttaa mittakaavassa 1 : 400 000. Teoksessa oli luetteloitu kaikki yli neliökilometrin suuruisten järvien nimet ja pinta-alat. Olinin työtä täydensi vuonna 1955 A. Sirenin keräämät tiedot valuma-alueiden keskimääräisistä valuma-arvoista. Ne julkaistiin Hydrografisen toimiston julkaisussa ”Suomen vesistöalueet ja keskimääräiset valuma-arvot”.
Pian koettiin hankalaksi käyttää pelkästään järven nimeen perustuvaa järviluetteloa. Etenkin pienten järvien nimistössä niiden nimet vaihtelevat suuresti ja niiden kirjoitusasussakin on vaihtelua. Kun toisaalta osa järvistä on myös nimettömiä, ajateltiin jakaa niille järvitunnukset. Tämä työ aloitettiin vuonna 1968 yli-insinööri Matti Väreen johdolla. Vesistöalueet numeroitiin, ja vesistöalueet jaettiin vielä pienempiin valuma-alueisiin tai alueisiin. Tätä jakoa on kutsuttu ensimmäiseksi jakovaiheeksi. Jakovaihe-sanalla tarkoitetaan kahta asiaa. Sillä tarkoitetaan toimenpidettä, jossa Suomi on jaettu pienempiin alueisiin, ja sillä tarkoitetaan myös jakovaiheen toimesta syntynyttä aluetta. Ensimmäisessä jakovaiheessa muodostuneita alueita voidaan siksi kutsua ensimmäiseksi jakovaiheen alueeksi eli pelkästään ensimmäiseksi jakovaiheeksi. Tämän jälkeen vesistöjakoa jatkettiin, jotta erikokoiset vesistöalueet enemmän samankokoisia jolloin niitä pystyisi helpommin vertailemaan. Kun suurimpia jakoalueita pilkottiin pienemmiksi alueiksi, saatiin niin kutsuttuja toisen jakovaiheen alueita. Toinen jakovaihe valmistui vuonna 1971 ja se julkaistiin Vesihallituksen julkaisuna ”Suomen vesistöalueet”. Niissä toistettiin Sireenin ja Olinin keräämät tiedot.
Kun Suomen peruskartoitus mittakaavassa 1 : 20 000 saatiin päätökseen vuonna 1978, voitiin edellisten työtä jatkaa entistä tarkemmalla valuma-alueiden jaolla. Jo tuolloin pohdittiin digitoinnin etuja, joka oli 1980-luvun työn lopullinen päämäärä. Sen perustaksi luotiin numeerinen vesistöaluerekisteri, joka toteutui hydrologi Matti Ekholmin johdolla Vesien- ja ympäristötutkimuslaitoksen hydrologian toimistossa vuosina 1984–1990. Työssä koottiin monien tahojen tuottamat rajaustyön ja digitointityön tulokset. Tuloksena oli vuonna 1991 julkaistu numeerinen vesistöaluerekisteri, jota nykyään kutsuttaisiin tietokannaksi. Se yhdistettiin samana vuonna osaksi ympäristötietojärjestelmää. Tätä nykyisinkin käytössä olevaa vesistöaluejakoa ollaan edelleen tarkentamassa ja järjestämässä uudelleen.
Anastasija Myskina
Anastasija Andrejevna Myskina (s. 8. heinäkuuta 1981 Moskova) on venäläinen tennispelaaja.
Myskina voitti vuonna 2004 Ranskan avoimen tennisturnauksen kaksinpelin voitettuaan maannaisensa Jelena Dementjevan loppuottelussa luvuin 6–1, 6–2. WTA-turnauksissa hän on Grand Slam -voittonsa lisäksi saavuttanut yhdeksän turnausvoittoa kaksinpelissä ja viisi voittoa nelinpelissä. WTA:n maailmanlistalla hän on parhaimmillaan sijoittunut kaksinpelissä toiseksi syksyllä 2004 ja nelinpelissä 15:nneksi vuoden 2005 alkupuolella.
Voittaessaan vuoden 2004 Ranskan avoimen mestaruuden Myskina voitti neljännellä kierroksella 11:nneksi sijoitetun Svetlana Kuznetsovan, puolivälierissä neljänneksi sijoitetun Venus Williamsin, välierissä seitsemänneksi sijoitetun Jennifer Capriatin ja loppuottelussa yhdeksänneksi sijoitetun Jelena Dementjevan. Vain Kuznetsova ja ensimmäisellä kierroksella Alicia Molik voittivat Myskinalta yhden erän. Tämän mestaruuden lisäksi Myskinan parhaat saavutukset Grand Slam -turnauksissa ovat pääsy puolivälieriin Yhdysvaltain avoimissa 2003 (tappio Justine Heninille), Australian avoimissa 2003 ja 2004 (tappiot Kim Clijstersille) sekä Wimbledonissa 2005 ja 2006 (tappiot Amélie Mauresmolle).
Vallanhimo
Vallanhimo (Jud Süß) on Veit Harlanin vuonna 1940 ohjaama saksalainen elokuva. Elokuva perustuu Wilhelm Hauffin samannimiseen romaaniin vuodelta 1827, ja se puolestaan perustuu historiallisiin tositapahtumiin.
Saksassa elokuvaa saa esittää vain, mikäli sitä ennen esitetään kommentoiva luento ja sen jälkeen varataan mahdollisuus keskusteluun. Elokuvan levittäminen on kielletty. Useimmissa muissa maissa elokuvan levittämiselle ei ole rajoituksia, Itävallassa se esitetään osana lukio-opetusta.
Tarina
Elokuva perustuu tositapahtumiin. Se kuvaa tunnetun ”hovijuutalaisen” Joseph Süß Oppenheimerin elämää. Hän syntyi Heidelbergissä 1698 varakkaaseen juutalaisperheeseen. Elokuva alkaa vuodesta 1733, jolloin Württembergin herttua Karl Alexander kutsuu Süß Oppenheimerin salaiseksi talousneuvokseksi maahansa. Sitä ennen herttuakunnan säästäväisiksi kuvatut säädyt kieltäytyvät myöntymästä Karl Alexanderin esittämiin uusiin veroihin ja tullimaksuihin, joiden nimenomaisena tarkoituksena on korottaa herttuan omaa elintasoa ja rakennuttaa maahan teatteri ja baletti herttuan viihdyttämiseksi. Vastoin lakia, joka kieltää juutalaisten asettumisen Württembergiin, Karl Alexander kutsuu taloudelliseksi neuvonantajakseen Süß Oppenheimerin ja antaa käytännössä maan talouden valvonnan hänen käsiinsä. Süß Oppenheimer myöntää rahapulassa olevalle herttualle suuren lainan ja lupaa tälle sekä loistavan hovin, teatterin että baletin.
Süß Oppenheimer ottaa maassa vastoin säätyjen tahtoa käyttöön uusia veroja ja maksuja, jotka menevät herttuan hovinpitoon ja hänen armeijansa varustamiseen. Hän myös kumoaa kiellon, joka estää juutalaisia asettumasta asumaan herttuakunnan alueelle, ja kutsuu maahan suuren joukon juutalaisia. Maan talouselämä liukuu nyt juutalaisten käsiin. Juutalaiset käsityöläiset riistävät polkumyynnillä saksalaisten elinkeinoa. Jotta herttuan velka Süß Oppenheimerille tulisi maksetuksi, tämä asettaa Stuttgartin tulliporteille juutalaisia, jotka kokoavat kaupunkiin tulevilta kauppiailta ja maalaisilta ylimääräisiä tulleja. Jotta he selviäisivät tullimaksuista, juutalaiset opettavat heidät käymään kauppaa kiskurihinnoilla, mikä johtaa kaupungin köyhtymiseen.
Maata hallitsevat protestanttiset säädyt yrittävät estää juutalaisten vaikutusvallan kasvun, mutta herttua Karl Alexander, jolla edelleen on suuri velka Süß Oppenheimerille, joutuu tämän kiristyksen kohteeksi. Lisäksi Süß Oppenheimer alkaa lähennellä pääministeri Sturmin kaunista ”arjalaista” tytärtä Dorotheaa. Dorothea kieltäytyy, minkä jälkeen Süß Oppenheimer kidnappaa hänet ja pakottaa hänet sukupuoliyhteyteen kanssaan kiduttamalla hänen saksalaista kihlattuaan. Dorothea suostuu, mutta teon jälkeen hän tekee häpeissään itsemurhan, koska ei kestä ajatusta itsestään juutalaisen rakastettuna. Ennen kuolemaansa hän kirjoittaa asiasta kihlatulleen, joka aloittaa raivoissaan kapinan Süß Oppenheimerin hirmuvaltaa vastaan. Hätääntynyt Süß Oppenheimer pakenee kiihtyneen väkijoukon tieltä herttua Karl Alexanderin turviin Ludwigsburgiin. Herttua kuitenkin menehtyy äkilliseen sairauskohtaukseen, ja Süß Oppenheimer vangitaan. Hänet tuomitaan kuolemaan ja hirtetään metallihäkissä Stuttgartissa 4. huhtikuuta 1738. Samalla maahan palautetaan ”juutalaispanna” eli juutalaisia kielletään asumasta Württembergissä. Maahan asettuneet juutalaiset karkotetaan sieltä kolmen päivän varoajalla. Elokuva päättyy toivomukseen, jonka mukaan ”juutalaispanna” ulottuisi jonain päivänä koko Saksaan, niin että Saksan kansa pääsisi sortajastaan ja riistäjästään eroon.
Synty ja tavoitteet
Vallanhimo on puhdastyylinen propagandaelokuva. Se syntyi Joseph Goebbelsin halusta tehdä draamaelokuva palvelemaan valtakunnan antisemitististä propagandaa. Hän uskoi saavuttavansa elokuvan keinoin sellaisia saksalaisia, joita suorasukainen juutalaisvastainen propaganda ei tavoittanut.
Vallanhimo luo juutalaisista kuvan rahan- ja vallanhimoisina ihmisinä, jotka käyttävät ei-juutalaisia hyväkseen rikastuakseen näiden kustannuksella. Se kuvaa juutalaiset eräänlaisiksi loisiksi, jotka pesiytyvät yhteiskuntaan, kutsuvat sinne uusia juutalaisia, kahmivat itselleen valtaa ja kuristavat ei-juutalaisia taloudellisesti. Samoja väitteitä esitettiin yleisesti Saksan silloisessa juutalaisvastaisessa propagandassa. Lisäksi elokuva kuvaa kansallissosialistisen propagandan ajatusta juutalaisesta, joka himoitsee ”arjalaisia” naisia lihallisesti ja on valmis turvautumaan jopa väkivaltaan ja sadismiin päästäkseen toiveisiinsa.
Goebbels osallistui aktiivisesti elokuvan suunnitteluun ja toteutukseen. Hän oli myös mukana leikkaamassa sen lopullista versiota, vaikka hänen nimeään ei mainitakaan lopputeksteissä (ilmeisesti Goebbels piti arvolleen sopimattomana toimia elokuvan leikkaajana). Goebbelsin idea oli esimerkiksi se, että Marianin esittämää Süß Oppenheimeria lukuun ottamatta sama näyttelijä esitti elokuvan kaikki keskeiset juutalaisroolit. Näin katsojien mieleen tuli iskostaa se, että ”kaikilla juutalaisilla on sama naama”, siis että kaikki juutalaiset ovat samannäköisiä.
Suosio
Vallanhimon ensi-ilta oli syyskuussa 1940 Venetsian elokuvajuhlilla. Saksassa sen ensiesitys oli Berliinin UFA-Palast am Zoossa, joka oli merkittävien elokuvien kantaesityspaikka. Ensi-illassa oli läsnä myös Joseph Goebbels sekä useita muita korkeita kansallissosialisteja. Elokuvasta tuli Saksassa erittäin suosittu. Yksin UFA-Palast am Zoossa sen näki 111 677 katsojaa neljän ensimmäisen viikon aikana, vaikka Berliini oli jatkuvien ilmapommitusten kohteena. Elokuvan suosioon ei vaikuttanut yksin sen antisemitismi. Se tarjosi myös draamaa ja jännittäviä juonenkäänteitä, historiallista pukuloistoa ja naiskauneutta. Viimeksi mainitusta vastasi Veit Harlanin puoliso Kristina Söderbaum, joka esitti Sturmin tytärtä Dorotheaa. Kaikkiaan elokuvan näki Saksassa noin 20 miljoonaa katsojaa ja ulkomailla saman verran.
Heinrich Himmlerin määräyksestä kaikkien SS:n ja poliisin jäsenten oli katsottava elokuva, samoin sen katsoivat kaikki keskitysleirien vartijat. On myös todisteita siitä, että juutalaisvastaisiin ”erikoistoimenpiteisiin” osallistuneet katsoivat elokuvan ennen väkivallantekoja. Paikoin myös tavallisen elokuvayleisön on kerrottu syyllistyneen juutalaisvastaisiin tekoihin nähtyään elokuvan.
Elokuvan propagandavaikutusta kuvaa myös se, että sen pohjalta laadittiin romaani. Hans Hömbergin kirjoittama teos tuli kirjakauppoihin vuonna 1941, ja se oli kuvitettu kohtauksilla elokuvasta. Teos ilmestyi useilla muilla kielillä vuonna 1944.
Toisen maailmansodan jälkeen
Sittemmin Saksan liittotasavalta on vapauttanut elokuvan osittain kiellosta. Sen saa esittää, mikäli sitä edeltää elokuvaa selittävä luento ja mikäli sen jälkeen on mahdollisuus keskusteluun. Elokuvan myyminen ja levittäminen on kielletty.
Suomessa
Vallanhimon ensiesitys oli Suomessa 4. toukokuuta 1941, missä sen ruotsinkielinen nimi oli Maktlystnad. Maaliskuussa 1941 Helsingin juutalainen seurakunta oli vedonnut Valtion elokuvatarkastamoon, jotta elokuva kiellettäisiin juutalaisvastaisena. Seurakunta vetosi siihen, että Ruotsissa elokuvan esittäminen oli jo kielletty. Valtion elokuvatarkastamo tyytyi kuitenkin leikkaamaan elokuvasta juutalaisten uskoa halventavan synagoga-kohtauksen.
Kriitikot ottivat elokuvan pääosin hyvin vastaan, sen ilmaisuvoimaa ja näyttelijäsuorituksia kiiteltiin, vaikka elokuvan propagandistinen luonne tunnistettiinkin. Esimerkiksi Raoul af Hällström totesi Elokuva-Aitassa, että elokuvassa ”lietsotaan vihaa tätä luihua tyyppiä vastaan aivan pirullisen tarttuvasti”.
The Itsy Bitsy Spider
The Itsy Bitsy Spider on vuonna 1992 kuvattu seitsemänminuuttinen lyhytanimaatioelokuva. Elokuvan äänirooleja esittävät Frank Welker, Thora Birch, Jim Carrey, Claudia Christian, Larry Storch ja Richard Kline. Elokuvan on ohjannut Matthew O'Callaghan. Elokuvan myötä syntyi samanniminen televisiosarja, jota esitettiin 26 jakson verran vuosina 1994–1996.
Oi niitä aikoja
Oi niitä aikoja on alkuaan venäläinen iskelmä. Sen on säveltänyt Boris Fomin ja sanoittanut Konstantin Podrevski. Iskelmän venäjänkielinen nimi on "Dorogoi dlinnoju".
Englanniksi iskelmän sanoitti ja sovitti Gene Raskin ja sen levytti vuonna 1968 nuori aloitteleva laulajatar Mary Hopkin nimellä "Those were the days". Suomenkieliset sanat iskelmään teki Reino Bäckman. Lähinnä Neuvostoliiton aikaisista tekijänoikeussyistä laulu ilmoitetaan englanninkielisissä lähteissä yleensä tuntemattoman tekijän tekemäksi venäläiseksi kansanlauluksi.
Kappaleesta tuli suuri menestys ja se nousi Suomen levymyyntilistan ykköspaikalle loppuvuodesta 1968.
Just Dance (videopeli)
Just Dance on Ubisoftin kehittämä ja julkaisema tanssipeli, joka julkaistiin alun perin Pohjois-Amerikassa 17. marraskuuta 2009. Se on samannimisen pelisarjan ensimmäinen osa.
Pelillä on GameRankingsissa keskiarvona 48,41 % ja Metacriticissä 49/100.
pienoiskuva|vasen|Lapsia tanssimassa [[Hot n Cold -kappaleen tahdissa WonderConissa.]]
Madagaskarinmerikotka
Madagaskarinmerikotka (Haliaeetus vociferoides) on äärimmäisen uhanalainen Madagaskarin länsirannikolla elävä suurikokoinen merikotka.
Kooltaan madagaskarinmerikotka on noin 70–80 cm. Lajin selkä ja alaosat ovat väriltään tumman punaruskeat. Linnun kaula on valkaeahko. Niskassa ja päälaella on nuorella linnulla ruskeita viiruja. Pyrstö on valkoinen. Madagaskarinmerikotkan voi sekoittaa ainoastaan madagaskarinhiirihaukkaan (Buteo brachypterus) tai madagaskarinrosvohaukkaan, jotka molemmat ovat madagaskarinmerikotkaa pienempiä ja joilla myös on höyhenpuvussaan enemmän valkoista.
Madagaskarinmerikotkan elinympäristöä ovat metsäiset alueet veden läheisyydessä. Ravintonaan lintu käyttää kalaa. Pesän laji tekee suureen puuhun tai kallion koloon. Madagaskarinmerikotkakannan kooksi arvioidaan noin 220 yksilöä. Lajia uhkaa metsien väheneminen, maaperän eroosio sekä kosteikkoalueiden ottaminen riisinviljelykseen. Lisäksi kantaan ovat vaikuttaneet vähentävästi pesien ryöstely, aikuisten lintujen ammunta, lintujen sotkeutuminen kalaverkkoihin sekä vesien saastuminen.
Usagi Yojimbo
Usagi Yojimbo on amerikanjapanilaisen Stan Sakain luoma sarjakuva, joka kertoo Miyamoto Usagista, isännättömästä samuraijäniksestä, joka harhailee ympäri edo-aikakauden Japania tehden sekalaisia samurain töitä. Sana yojimbo tarkoittaa henkivartijaa. Usagin historiallisena esikuvana on Sakain mukaan ollut oikea miekkamestari Miyamoto Musashi.
Ensimmäisiä Usagi Yojimbon tarinoita julkaistiin Thoughts and Imagesin kustantamana vuosina 1984–1985. Sittemmin sarjakuvan ensimmäistä osaa julkaistiin Fantagraphics Booksin kustantamana vuosina 1987–1993 38 numeron verran. Hahmo vieraili samaan aikaan muidenkin kustantamoiden sarjakuvissa, kuten Mirage Studiosin Turtleseissa. Sittemmin Usagi Yojimbo -sarjakuva sai jatkoa, kun Miragen Peter Laird pyysi Sakaita tekemään sarjakuvaansa Miragen kustantamana. Usagi Yojimbo -sarjakuva sai näin toisen osansa vuonna 1993 ja jatkui aina vuoteen 1995 asti. Sarjakuvaa julkaistiin kuusitoista numeroa. Myöhemmin Dark Horse Comics on julkaissut Usagi Yojimbo -sarjakuvan kolmatta osaa vuodesta 1996 lähtien. Hahmo on seikkaillut samaan aikaan muidenkin kustantamoiden sarjakuvissa yksittäisissä tarinoissa.
Auvergnenseisoja
Auvergnenseisoja (Braque d'Auvergne) on ranskalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Auvergnenseisoja on vankkaluustoinen, vahvarakenteinen ja suoralinjainen. Se on olemukseltaan tyylikäs ja liikkuu kevyesti. Pää on pitkä; nartuilla hieman uroksia kevyempi. Kallo on lähes soikeanmuotoinen, otsapenger kohtuullisen erottuva. Silmät ovat soikeat, melko suuret ja väriltään tumman pähkinänruskeat. Korvat ovat riippuvat ja kärjistään kohtalaisen pyöristyneet. Kuono on suora, kirsu melko suuri ja musta. Purenta voi olla joko leikkaava tai tasapurenta. Kaula on hieman kaareutunut ja melko pitkä. Ylälinja on suora ja vakaa. Rintakehä on syvä ja pitkä, selkä lyhyt, tasainen ja kapea. Häntä on vaakasuora ja sylinterimäinen. Ranskassa se on perinteisesti typistetty 15–20 cm pituiseksi. Karvapeite on lyhyt ja kiiltävä. Väritys on aina mustavalkoinen; joko harmahtava tai päistärikkö (täplikäs). Näistä päistärikkö on selvästi yleisempi. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 57–63 cm (ihanne 60 cm) ja narttujen 53–59 cm (ihanne 56 cm) välillä. Molemmille sukupuolille hyväksytään 2 cm poikkeama ylöspäin ja 1 cm poikkeama alaspäin.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on älykäs, lempeä ja tottelevainen. Se kiintyy omistajaansa syvästi ja pitää lapsista, joten se sopeutuu hyvin perhekoiraksi kunhan sen liikunnantarve ja metsästysvietti tyydytetään.
Alkuperä
thumb|right|Auvergnenseisoja vuodelta 1915. Rotu on hyvin vanha: se tunnettiin Auvergneen kuuluvalla Cantalin alueella jo 1800-luvulla. Maltan ritarikunnan jäsenten uskotaan mahdollisesti vaikuttaneen sen varhaiseen jalostukseen.
Wilkinson
Wilkinson on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Vanhakartano (Pori)
thumb|Vanhakartanontie, takana Vanhakartano Vanhakartano on Porin Pietniemessä sijaitseva vanha rälssi- ja säteritila. Yksityiskäytössä oleva jugendtyyliä edustava linnamainen päärakennus on rakennettu vuosina 1902-03 arkkitehti Usko Nyströmin piirustusten mukaan. Kookkaat navetta- ja tallirakennukset ovat 1800-luvun lopulta. Rakennusryhmää ympäröi laaja puisto. Kartanon juuret ulottuvat aina 1600-luvulle ja sillä on ollut useita eri omistajia. Pihapiirissä on sijainnut aikaisemmin puurakenteinen kartanon päärakennus, joka on purettu 1910-luvulla.
Kartanon maalla sijaitsee myös Vanhakartanon yksityinen sukuhautausmaa, jonne viimeksi on haudattu 2000-luvulla.
Aiheesta muualla
61.48533°N, 21.68522°W
Pörhölä
Henkilöitä
Nimen suomalaisia kantajia ovat muun muassa:
Pistojärvi (järvi)
Pistojärvi (myös Tihtojärvi, ) on Kemijoen vesistön Pistojoen reitissä oleva järvi. Se sijaitsee Kalevalan kansallisen piirin pohjoisosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä, lähellä Suomen rajaa. Pistojärvi on 25 kilometriä pitkä.
Pistojärveen laskee luoteesta Suomen puolelta alkunsa saavan Pistojoen yläjuoksun jokiosuus ja idästä Ohdanjärvi. Pistojärven alapuolella Pistojoki jatkaa kulkuaan Pistojärven eteläpäästä ja laskee parin pikkujärven kautta Ylä-Kuittijärveen. Pistojärven rannoilla oli aikoinaan muutama huomattava kylä kuten Pisto eli Pistojärvi, Hirvisalmi ja Ohta. Nykyisin vakituisia asukkaita ei enää ole.
Kazimierz Twardowski
thumb|right|180px|Kazimierz Twardowski
Kazimierz Jerzy Skrzypna-Twardowski (von Ogończyk) (20. lokakuuta 1866 Wien, Itävalta – 11. helmikuuta 1938 Lwów (Lviv), Puola) oli puolalainen filosofi ja loogikko.
Elämä
Twardowski opiskeli filosofiaa Wienissä Franz Brentanon ja Robert Zimmermannin oppilaana. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1892 väitöskirjallaan Idee und Perzeption, ja vuonna 1894 hän esitti habilitaatioväitöksensä Zur Lehre vom Inhalt und Gegenstand der Vorstellungen. Kummatkin käsittelivät havaitsemisen kohdetta ja sisältöä. Twardowskilla oli myös monia metafilosofisia ajatuksia.
Twardowski luennoi Wienissä vuosina 1894–95. Sen jälkeen hänet nimitettiin Lvivin yliopiston professoriksi (tuolloin Lemberg, myöhemmin Lwów ja nykyisin Lviv Ukrainassa). Siellä Twardowski perusti Lvivin-Varsovan logiikan koulukunnan, ja hänestä tuli ”puolalaisen logiikan isä” ja monella tavalla myös puolalaisen tieteellisen filosofian alullepanija.
Twardowskin oppilaina olivat muun muassa loogikot Stanisław Leśniewski, Jan Łukasiewicz ja Tadeusz Czeżowski, filosofianhistorioitsija Władysław Tatarkiewicz, sekä fenomenologi ja esteetikko Roman Ingarden. Oppilaisiin kuului myös Wienin piiriä lähellä olleita filosofeja, kuten Tadeusz Kotarbiński ja Kazimierz Ajdukiewicz.
Montrealin olympiastadion
Montrealin olympiastadion on urheilukilpailuihin ja muihin suuriin joukkotapahtumiin tarkoitettu stadion Hochelaga-Maisonneuven kaupunginosassa Kanadan Montrealissa, Quebecin provinssin suurimmassa kaupungissa.
thumb|left|Yönäkymä stadionin takaosaan. Montrealin olympiastadion rakennettiin vuoden 1976 kesäolympialaisia varten, ja siitä on myöhemmin tullut paikallisten baseball- ja amerikkalaisen jalkapallon joukkueiden kotikenttä. Stadionille mahtuu 80 000 katsojaa. Sen yhteydessä toimii kuuden altaan uintikeskus.
Vaikka stadion rakennettiin olympialaisia varten, se valmistui lopullisesti vasta vuonna 1990, 14 vuotta kisojen jälkeen. Stadionin katosta suunniteltiin alkujaan avattavaa, mutta sellainen osoittautui aluksi liian kalliiksi. Katto on ollut välillä kiinni, välillä auki, ja nykyisin se on pysyvästi umpinainen, mikä harmittaa baseballin katsojia.
Kuusinainen
Kuusinainen eli abo on vanhin tunnettu suomalainen rahayksikkö. Kuusinaisia lyötiin Turussa 1400-luvun alussa, todennäköisesti noin 1410. Kuusinaisen arvo vastasi kuutta penninkiä. Kuusinainen alkoi menettää merkitystään vasta vuoden 1666 jälkeen.
Kuusinaisia on löydetty Hämeestä kaksi kappaletta. Kappaleet ovat keskenään hieman erilaisia. Raha oli hopeaa ja sen paino oli 0,7 grammaa.
Kuusinaisen takasivulla lukee MONETA ABOEN[S] (suom. ”Turun raha”). Keskellä on Turun vaakunassakin nähtävä A-kirjain, jonka voi tulkita myös ns. Maria-monogrammiksi eli yhdistelmäksi AM (Ave Maria). Kuusinaisen etusivulla lukee ERICVS REX (”Eerik kuningas” eli Eerik Pommerilainen).
Kuusinainen on Suomen vanhin omakielinen rahayksikön nimi. Se esiintyy Mikael Agricolan Uudessa testamentissa (1548). Agricolan aikana nimitystä käytettiin toisenlaisesta rahasta kuin 1400-luvun alussa.
Will Turner
Will Turner  on yksi menestyneen Pirates of the Caribbean -elokuvasarjan päähahmoista. Hänen oikea nimensä on William Turner, kuten isänsäkin. Häntä esittää myös Lord of The rings -elokuvissa esiintynyt Orlando Bloom.
Mustan helmen kirous
Will Turner oli ammatiltaan seppä, ja toimii herra Brownin käsityöläisenä. Tosin herra Brown on juopotteleva laiskuri, joten Will tekee lähes kaiken työn. Hän tapasi Elizabeth Swannin nuorena poikana, ajelehdittuaan lautalla laivalle, jolla Elizabeth isänsä kanssa purjehti. Will on Elizabethin ystävä ja salainen ihailija.
Hän lähtee kapteeni Jack Sparrow'n mukaan, sillä heidän on pelastettava Elizabeth Barbossan kynsistä. Barbossa tarvitsee Turnerin verta, sillä se voi lopettaa kirouksen. Sillä ehdolla hän vapauttaa vangitun Jackin. He pelastavat Elizabethin ja tappavat Barbossan. Kun Elizabeth on luvattu kommodori James Norringtonille, ja Jack Sparrow on parhaillaan hirtettävänä, Will pelastaa Jackin hirrestä ja tunnustaa rakkautensa Elizabethille. Sen jälkeen he suutelevat.
Kuolleen miehen kirstu
Will Turnerin ja Elizabeth Swannin hääpäivä on pilalla sateen takia. Heidät tullaan pidättämään. Pidättäjä on itä-Intian kauppakomppanian lordi Cutler Beckett. Hän uhkaa laittaa Elizabethin hirteen, jos Will ei tuo hänelle Jackin kompassia. Vastapalkaksi Jack saa täyden armahduksen ja vapaudet sekä valtuudet.
Maailman laidalla
Elokuvassa Maailman laidalla Willin raivo Jack Sparrow’ta kohtaan ja rakkaus isäänsä kohtaan ajaa hänet noutamaan Jackin tuonpuoleisesta, taka-ajatuksenaan saada Musta Helmi itselleen, koska se on ainut laiva joka saa Lentävän hollantilaisen kiinni. Suhde Elizabethiin on kylmennyt, mutta Will rakastaa Elizabethia vieläkin. Will kääntyy Jackia ja Hector Barbossaa vastaan ja Barbossa haluaa saada Willin tyrmään. Lopussa olevassa suuressa merirosvojen ja Itä-Intian kauppakomppanian välisessä taistelussa, Davy Jones työntää miekan Williamin sydämeen, mutta tämä selviytyy, koska Jack laittaa hänet lävistämään Davy Jonesin sydämen. Näin Willistä tulee Lentävän hollantilaisen kapteeni. Tätä ennen kesken taistelun Will ja Elizabeth menivät naimisiin. Lopputekstien jälkeen nähtävästä pätkässä, jossa Will palaa Elisabethin luo selviää, että he saivat lapsen.
Salazarin kosto
Willin poika Henry saapuu Hollantilaiselle ja kertoo Willille löytäneensä keinon vapauttaa Will kirouksestaan. Will ei usko häntä ja käskee Henryn lähteä ja hylätä hänet. 9 vuotta myöhemmin kun Henry löytää Poseidonin kolmikärjen ja tuhoaa sen, Will vapautuu kirouksestaan ja voi astua taas maihin Hollantilaiselta. Myöhemmin Willin nukkuessa hän herää ja huomaa Davy Jonesin hahmon.
Turner on sympaattinen ja inhimillinen henkilö, johon on helppo tykästyä. Hän ei jätä ystäviään pulaan ja on valmis kuolemaan Elizabethin puolesta, niin kuin Mustan helmen kirouksessa Jackille kertoo. Hän on söpö ja hassu sekä ystävällinen.
Will muuttuu hiljaisesta sepästä rajuksi ja karskiksi merirosvoksi, ja paljastaa synkän puolensa. Hän alkaa toimia omaksi parhaakseen ja käyttää temppuja, joita hän on oppinut Jack Sparrowlta. Hän on myös todella taitava miekkailija.
Patrick Pearse
thumb|Patrick Pearse Patrick Henry Pearse (irlantilaisten nationalistien parissa Pádraig Pearse, iiriksi Pádraig Anraí Mac Piarais; 10. marraskuuta 1879 Dublin – 3. toukokuuta 1916 Dublin) oli irlantilainen opettaja, asianajaja, runoilija, kirjailija, nationalisti ja poliittinen aktivisti, ja yksi Irlannin pääsiäiskapinan johtajista vuonna 1916. Hänet julistettiin Irlannin väliaikaishallituksen presidentiksi (President of the Provisional Government) eräässä pääsiäiskapinan johtajien antamassa tiedotteessa. Kyseisen aseman myöntämisestä Pearselle on Irlannin nationalistien parissa kuitenkin eriäviä mielipiteitä. Pääsiäiskapinan epäonnistumisen jälkeen Pearse teloitettiin veljensä William Pearsen ja 13 muun kapinallisjohtajan kanssa. Tämän myötä Pearsesta tuli monille kapinan ruumiillistuma ja marttyyrisankari, jota kunnioitettiin ja kunnioitetaan yhä suuresti.
Varhainen elämä ja vaikutteet
Vuonna 1896, vain 16-vuotiaana, Patrick Pearse liittyi Conradh na Gaeilgeen ja vuonna 1903 hänestä tuli 23-vuotiaana sen lehden, An Claidheamh Soluis (Valon miekka), toimittaja. Pearsen varhaiset sankarit olivat muinaisia gaelilaisia kansansankareita kuten Cúchulainn, mutta kolmissakymmenissään hän kuitenkin alkoi ihailla suuresti entisiä tasavaltalaisjohtajia, kuten Wolfe Tonea ja Robert Emmetiä, jotka molemmat olivat protestantteja, mutta vahvasti nationalistisia johtajia 1700-luvulla. Näiden miesten teoista katolinen Pearse sai inspiraatiota pääsiäiskapinaan.
St. Enda's
Kulttuurillisena nationalistina Pearse sai oppinsa nationalistiselta Irlannin kristillisten veljien seurakunnalta, kuten myös hänen nuorempi veljensä William. Pearse uskoi, että kieli on kansankunnan perusta, ja että irlantilainen koulujärjestelmä kasvatti Irlannin nuorison joko englantilaisiksi tai kruunulle kuuliaisiksi irlantilaisiksi.
Joka tapauksessa uusi koti – suurenmoinen 1700-luvun talo, jota ympäröi puisto ja metsämaa – johti Pearsen taloudellisiin vaikeuksiin, jotka veivät hänet tuhon partaalle. Hän pyrki selviämään veloistaan samalla kun johti koulua.
Vapaaehtoiset, IRB ja pääsiäiskapina
thumb|[[Pääsiäisjulistus]] Marraskuussa 1913 Pearse kutsuttiin Irlannin vapaaehtoisjoukkojen (Irish Volunteers) virkaanasettajaistapaamiseen, jotka oli muodostettu tukemaan Home Rule Act -lakia sitä vastustaneiden Ulsterin vapaaehtoisjoukkojen (Ulster Volunteers) vastakohdaksi. Englannin parlamentin ylähuone oli hylännyt lakiesityksen kolmannessa käsittelyssä, mutta Parliament Actin ansiosta laki tuli voimaan ilman ylähuoneen hyväksyntää.
Vuoden 1914 alussa Pearsesta tuli silloin salaisen Irish Republican Brotherhoodin eli IRB:n jäsen, jonka tavoite oli mitätöidä englantilaisten valta Irlannissa ja luoda Irlannista tasavalta. Pearse oli näin ollen yksi monista, jotka olivat sekä IRB:n että Irlannin vapaaehtoisjoukkojen jäseniä. Pearsesta tuli Irlannin vapaaehtoisjoukkojen sotilaallisen toiminnan johtaja vuonna 1914. Seuraavana vuonna hän istui jo IRB:n korkeimmassa neuvostossa sekä salaisessa sotilasneuvostossa, joka alkoi suunnitella kansannousua ensimmäisen maailmansodan aikana.
Pearse valittiin kirjoittajan- ja puhujanlahjojensa ansiosta Thomas J. Clarken myötävaikuituksella tulevan kansannousun johtohahmoksi. Pearse antoi vähän ennen pääsiäiskapinan alkua käskyn kaikille Irlannin vapaaehtoisjoukoille läpi Irlannin aloittaa aseelliset iskut brittejä vastaan pääsiäissunnuntaina 1916, mikä muodostui pääsiäiskapinan lähtölaukaukseksi. Kun Eoin MacNeill, Irlannin vapaaehtoisjoukkojen esikunnan johtaja, sai kuulla kapinaa suunniteltavan ilman luvattuja aseita Saksasta, hän julkaisi sanomalehdessä perumismääräyksen, mistä johtuen Pearsen piti siirtää kapinan alku seuraavalle päivälle. Huonon tiedonkulun vuoksi tämä kuitenkin rajasi kapinaan osallistuvien määrää huomattavasti. Ilman MacNeillia sotilasneuvosto tarvitsi toisen ottamaan Irlannin väliaikaishallituksen presidentin ja aseellisten joukkojen ylipäällikön arvonimen. Karismaattisena ja tunnettuna hahmona sekä synnynnäisenä johtajana virkaan valittiin Pearse, vaikka myös Thomas Clarkea harkittiin.
Kun pääsiäiskapina viimein puhkesi pääsiäsmaanantaina 24. huhtikuuta 1916 yhden päivän lykkäyksen jälkeen, Pearse julisti Irlannin tasavallan perustetuksi Dublinin pääpostitoimiston portailta. Monen päivän taistelemisen jälkeen tuli ilmi, että voitto olisi mahdoton saavuttaa. Tällöin kapinalliset antautuivat Pearsen johdolla. Pearse, tämän veli ja 14 muuta tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla. Roger Casement, IRB:n johtaja, joka oli yrittänyt huonolla menestyksellä värvätä irlantilaissyntyisiä vankeja Saksassa, hirtettiin Lontoossa saman vuoden elokuussa. Thomas Clarke, Thomas MacDonagh ja Pearse teloitettiin ensimmäisinä aamulla 3. toukokuuta 1916. Pearse oli kuollessaan 36-vuotias.
Jälkimaine
Myöhemmin Michael Collins kirjoitti kriittisessä valossa Pearsesta verraten tätä James Connollyyn: ”''Pearsesta ja Connollystä ihailen enemmän jälkimmäistä. Connolly oli realisti, Pearse täydellinen vastakohta… Olisin seurannut Connollyä läpi helvetin, jos sellainen toiminta olisi ollut tarpeellista. Mutta rehellisesti sanottuna epäilen, olisinko seurannut Pearsea – en ilman empimistä ainakaan''”. Irlantilaisten elämäkertojen kirjoittaja Ruth Dudley Edwards, jolla oli vahvoja sympatioita Oranialaisveljeskuntaa kohtaan, totesi Pearsesta: ”Pearsella ja tämän kollegoilla ei ollut valtuuksia, ainoastaan luulo, että heidän arvostelukykynsä oli valtaväestön arvostelukyvyn yläpuolella ja siten oikeutti heidät käyttämään väkivaltaa”.
Irlannin entinen pääministeri Bertie Ahern kuvaili Pearsea yhdeksi sankareistaan ja esikuvistaan ja kertoi myös pitäneensä Pearsen kuvaa työpyöydällään.
Pearsen entinen koulu, St. Enda’s Rathfarnhamissa Dublinista etelään, on nykyään Pearse-museo.
Oliko Pearse Irlannin tasavallan presidentti?
Pearsen muodollisesta asemasta kiisteltiin laajasti pääsiäiskapinan jälkeen. Hänen johtamansa hallitus kutsui itseään tilapäiseksi. Thomas Clarken vaimo väitti myöhemmin omaelämäkerrassaan, että pääsiäiskapinan johtajat pitivät presidenttinä Clarkea eikä Pearsea. Clarken nimi on myös ylimmäisenä pääsiäisjulistuksessa. Emmet Clarke, Tom Clarken poika, kutsui myöhemmin koolle eloonjääneet pääsiäiskapinan johtajat näiden vapautumisen jälkeen. Eräs korkea-arvoinen henkilö kysyi rouva Clarkelta ja tämän pojalta kuka teki Pearsesta presidentin? Pearsen vastustajat syyttivät häntä siitä, että tämä oli kutsunut joukot koolle kutsuen itseään presidentiksi. Väite, että Pearse olisi käyttänyt rooliaan väärin ja virheellisesti esiintyy ainoastaan toisarvoisissa asiakirjoissa, mutta ei itsenäisyysjulistuksessa, jossa käytettiin termiä ”tilapäishallituksen presidentti” (President of the Provisional Government) eikä "Irlannin presidentti". "President of the Government" (hallituksen puheenjohtaja) tarkoittaa pääministeriä, ei valtion presidenttiä. Pearse ja tämän kollegat myös keskustelivat siitä pitäisikö prinssi Joachimista, Saksan keisarin nuorimmasta pojasta tulla Irlannin edustuksellisen monarkian johtaja, jos keskusvallat voittaisivat ensimmäisen maailmansodan. Tämä osoittaa, että he odottivat Irlannin valtiollisten asioiden järjestämisen lykkäytyvän sodan päättymiseen saakka.