cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
M. A. Numminen
Laulajana ja muusikkona
Numminen on levyttänyt useista kappaleistaan ja levyistään myös ruotsinkielisen version. Kotimaisten kielten lisäksi hän on levyttänyt kappaleita myös esimerkiksi englanniksi, saksaksi, venäjäksi ja esperantoksi.
Numminen kertoo muistelmateoksessaan On syytä muistaa lopettaneensa muusikonuransa koronapandemian vuoksi vuonna 2020 ja keskittyvänsä jatkossa kirjoittamiseen.
Muu toiminta
Numminen on esiintynyt nykyisessä Radio Suomessa vuodesta 1984 yhdessä näytelmäkirjailija Juha Siltasen kanssa Yömyöhä-ohjelmassa.
Vuonna 1986 M. A. Numminen julkaisi kirjan Baarien mies, jota varten hän vieraili 350 keskiolut baarissa ympäri Suomen. Kirjalla oli oma roolinsa 1980-luvun lopulta alkaneen keskiolutbuumin synnyttämisessä. Se julkaistiin saksaksi 2003 nimellä Der Kneipenmann. Numminen toimi vuosina 1997–2004 Suomen Olutseuran puheenjohtajana sekä Olut-lehden ja Juomanlaskijan toimitusneuvostoissa kirjoittaen useita olutartikkeleita.
M. A. Nummista pidetään myös Suomi-undergroundin isähahmona, joka aloitti konemusiikki harrastuksen jo vuonna 1964, ensimmäisenä Suomessa. Alkuaikoinaan hän keikkaili Erkki Kurenniemen suunnitteleman sähköisen "laulukoneen" kanssa. Myöhemmin hän esiintyi Sähkökvartetti-elektrokoneen kanssa. Numminen on keikkaillut syksystä 2004 asti DJ Sanen kanssa. Heidän duonsa on esittänyt underground-runoutta ja remiksattua tuotantoa monelta vuosikymmeneltä. Musiikillisesti he ovat esittäneet ambienttia, drum’n’bassia, elektroa, hiphoppia ja kaikkea niiden sekoitusta. 2005 he julkaisivat ensimmäisen yhteisen levynsä, nimeltään Contro Corrente EP.
250px|thumb|M. A. Numminen esiintymässä [[Ilosaarirockissa heinäkuussa 2008.]]
2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla M. A. Numminen on esiintynyt muun muassa tv-lupamaksu kampanjassa.
Perhe
M. A. Nummisen ensimmäinen puoliso oli Sirpa Numminen, o.s. Kuosa. Nummisen nykyinen puoliso on Helena Vapaa. Hänellä ei ole biologisia lapsia edellisestä eroon päättyneestä eikä nykyisestä liitosta.
Tunnustuksia
Vuonna 2005 Aleksis Kiven Seura myönsi M.A. Nummiselle Eskon puumerkki -palkinnon.
Singlet
Numminen on julkaissut lukuisia singlejä, joiden kappaleita ei ole julkaistu varsinaisilla albumeilla. Kiusankappaleita -kokoelmat sisältävät kaikki vuosien 1966–2001 aikana julkaistut singlet, EP:t ja erillisäänitteet. Vuonna 2010 ilmestyi Toivo Kärjen sävellykseen ja Reino Helismaan sanoitukseen perustuva Hiilen kiertokulku luonnossa  -niminen singlejulkaisu.
Fjodor Vasiljev
Fjodor Aleksandrovitš Vasiljev (22. helmikuuta (J: 10. helmikuuta) 1850 Hatsina – 6. lokakuuta (J: 24. syyskuuta) 1873 Jalta ) oli venäläinen taidemaalari. Vasiljev tuli tunnetuksi maisemamaalarina. Hän toi lyyrisen maisemamaalauksen Venäjän taiteeseen.
Elämäkerta
Fjodor Vasiljev syntyi Hatsinassa alemman tason hallituksen virkamiehelle Aleksandr Vasiljevitš Vasiljeville ja Olga Jemeljanova Polyntsevalle 22. helmikuuta (10. helmikuuta juliaanista kalenteria) 1850. Hänen vanhempansa avioituivat neljä vuotta myöhemmin, joten häntä pidettiin aina aviottomana lapsena. Fjodorin täytyi ansaita elantonsa kahdestatoista ikävuodesta alkaen – hän työskenteli postinkantajana, kirjurina ja kuvien restauroijan assistenttina. Isänsä kuoleman jälkeen hän oli perheensä ainoa elättäjä.
Vuonna 1863 hän onnistui pääsemään Taiteilijoiden kannatusyhdistyksen Maalauskoulun iltatunneille. Koulussa hän tutustui moniin taiteilijoihin, jotka huoleltivat hänestä.
Vuonna 1866 kuuluisa maisemamaalari Ivan Šiškin rakastui Fjodorin siskoon Jevgenija Vasiljeviin. Šiškin tutustui Fjodoriin ja alkoi opettaa hänelle maisemamaalausta. Heinäkuusta marraskuuhun vuonna 1867 Šiškin ja Vasiljev työskentelivät yhdessä Valamon saarella. Jotkut paikat Valamossa olivat molempien taiteilijoiden teosten aiheina. Myöhemmin Šiškin esitteli Fjodorin Ivan Kramskoille, Ilja Repinille ja taiteenkeräilijöille Pavel Tretjakoville ja Pavel Sergejevitš Stroganoville. Myöhemmin Vasiljevista tuli Ivan Šiškinin kilpailija, ja jälkimmäistä syytettiin usein juonittelusta ja hallinnollisen vaikutuksen käyttämisestä Vasiljevin voittamiseksi eri taidekilpailuissa.
Vasiljevin varhaisissa töissä, kuten Myrskyn jälkeen (1868), Juomapaikan lähellä (1868) ja monissa muissa, voi tuntea Barbizonin koulukunnan vaikutuksen; se vaikutti hänen taiteeseensa muttei koskaan johtanut epäluovaan aiheiden lainaamiseen. Vaikka Vasiljev oli aluksi jonkin verran teknisesti huonompi Barbizonin koulukuntaan nähden, monet kriitikot ovat yhtä mieltä, että hän löysi lopulta oman tapansa aiheen käsittelyyn. Sateen jälkeen (1869) ja ''Sateen jälkeen. Maalaistie'' ylitti monin osin Barbizonin myrskyiset näyt niiden ilmaisuvoimassa ja syvästi kansallisessa vaikutelmassa.
Vuonna 1870 Vasiljev matkusteli Volgalla Ilja Repinin kanssa, kuva ''Volgan näkymä. Lotjat'' (1870) oli valtava menestys. Vuonna 1870 hänestä tuli Vaeltajien jäsen (yksi sen ensimmäisistä kahdestakymmenestä jäsenestä).
Vuonna 1871 Vasiljev maalasi teoksen Suojasää, joka teki hänestä välittömästi kuuluisan. Keisariperheen jäsen suuriruhtinas Aleksanteri, tuleva keisari Aleksanteri III, tilasi teoksesta kopion ja Taiteilijoiden kannatusyhdistys myönsi hänelle ensimmäisen palkinnon. Myöhemmin suuriruhtinas Aleksanterin kopio asetettiin näytteille Lontoon vuoden 1872 maailmannäyttelyyn ja se voitti mitalin. Vasiljev päästettiin harjoittelijana Keisarilliseen taidekouluun.
Vasiljev ei tottunut uuteen maisemaan. Hän maalasi Venäjän tasankoja; hänen teoksensa, kuten mestariteos Märkä niitty (1872), tehtiin muistinvaraisesti, vanhoista luonnoksista ja mielikuvitusta käyttäen. Jonkin ajan kuluttua hän alkoi piirtää Krimin näkymiä ja alkoi vähitellen tuntea vetoa vuoristonäkymiin. Krimin vuoristot (1873) oli erinomainen teos ja hänen viimeisensä.
Vasiljev kuoli Jaltassa 6. lokakuuta (24. syyskuuta juliaanista kalenteria) 1873 kahdenkymmenenkolmen vuoden iässä. Hänen postuumi näyttelynsä Pietarissa oli menestys, ja kaikki hänen teoksensa myytiin ennen näyttelyä. Hänen teoksillaan oli voimakas vaikutus Venäjän seuraavaan maisemamaalarisukupolveen. Nikolai Ge sanoi, että hän löysi meille taivaan. Monet taidehistorioitsijat painottavat Fjodor Vasiljevin vaikutusta Isaak Levitaniin, Valentin Seroviin ja Viktor Borisov-Musatoviin.
Fjalar
Fjalar on pohjoismainen miehen etunimi.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Fjalar on Suomessa Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 808 henkilölle, joista suurin osa on syntynyt 1900-luvun alkupuolella. Fjalarin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 24. lokakuuta. Vuosina 1908–1928 nimi oli samalla päivällä myös suomen­kielisessä kalenterissa.
BelTA
BelTA eli Valkovenäläinen uutistoimisto (BelTA) on Valko-Venäjän tasavallan virallinen uutis- ja tietotoimisto. Yritysmuodoltaan se on tasavallan unitaarinen yritys (RUP).
Uutistoimisto tuottaa päivittäin (arkipäivisin) noin 150-170 uutista verkkosivuilleen ja yhtiön valokuvapalvelu noin 100 valokuvaa. Yhtiöllä on Minskissä sijaitsevan päätoimipisteen lisäksi Valko-Venäjän aluekeskuksissa (Brest, Homel, Hrodna, Mahiljou, Vitsebsk), sekä Moskovassa, Vilnassa ja Moldovan Chișinăussa. Uutistoimiston pääkieli on venäjä; verkkouutisia toimitetaan lisäksi myös valkovenäjän, englannin, espanjan ja saksan kielellä.
Uutis- ja tietotoimisto on perustettu joulukuussa 1918 Venäjän uutistoimiston Valko-Venäjän osastona nimellä BelOtROSTA. Uutistoimiston nimi vaihtui useasti (БелРОСТА, БелКТА, Белинформ; BelROSTA, BelKTA, Belinform) ja se toimi Neuvostoliiton aikana tiiviissä yhteistyössä Neuvostoliiton uutistoimisto TASSin (Telegrafnoje agentstvo Sovetskogo Sojuza) kanssa. Valko-Venäjän itsenäistymisen jälkeen 1991 uutistoimisto sai uuden tasavallan valtiollisen uutistoimiston aseman ja nykyisen nimensä BelTA.
BelTAlla on uutistoiminnan lisäksi muutamia julkaisuja. Yhtiö julkaisee viikkolehteä 7 Dnei (7 дней, ), neljännesvuosittain ilmestyvää Economy of Belarus -aikakauslehteä (Экономика Беларуси, ja ; yhteistyössä Valko-Venäjän talousministeriön kanssa) sekä kuukausijulkaisu Belaruskaja Dumkaa (Беларуская думка, ). Lisäksi yhtiö julkaisee kirjoja, kirjasia, julisteita ja myy julkaisupalveluja muille yrityksille.
Mikki Hiiren jouluaatto
Mikki Hiiren jouluaatto, alkuperäisellä teatterikierroksella Mikin jouluaatto, (engl. Mickey's Christmas Carol) on vuonna 1983 valmistunut yhdysvaltalainen lyhytelokuva, jonka tuotti Walt Disney Productions. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdistyneessä kuningaskunnassa 20. lokakuuta 1983 ja Yhdysvalloissa 16. joulukuuta. Ensimmäisen suomenkielisen ääniohjauksen teki Matti Ranin.
Mikki Hiiren jouluaatto on mukaelma Charles Dickensin romaanista Jouluaatto, ja Roope Ankka esittää Ebenezer Scroogea ja Mikki Hiiri Bob Cratchitiä. Elokuva oli ensimmäinen Mikki-aiheinen elokuva 30 vuoteen. Mikki Hiiren jouluaatto oli Oscar-ehdokkaana parhaana lyhytanimaationa.
Elokuva oli Clarence Nashin viimeinen suuri rooli Aku Ankkana (hän esiintyi vielä myöhemmin Akuna muun muassa mainoksissa). Elokuvassa nähdään monia Disneyn eläinmaailman hahmoja, kuten muun muassa Mummo Ankka, mutta heillä ei ole vuorosanoja. Pluto on ainoa Disneyn vakiohahmoista, joka ei esiinny elokuvassa.
Englanninkielisessä versiossa hahmoja kutsutaan samoilla nimillä kuin romaanissa, mutta alkuperäisessä suomenkielisessä jälkiäänityksessä hahmoja kutsutaan esittäjiensä mukaan, esimerkiksi Roope Ankkaa Roopeksi ja Mikki Hiirtä Mikiksi. Elokuvan toisessa jälkiäänityksessä 2000-luvulta hahmojen nimet pysyvät romaanin kanssa samoina, paitsi että Ebenezer Scroogen sukunimi on vaihdettu Ankaksi ja Bob Cratchitin sukunimi Hiireksi
Juoni
Joulu lähestyy, mutta Ebenezer Ankka (Roope Ankka Ebenezer Scroogen roolissa) ajattelee silti vain rahaa. Hänen alaisensa Bob Hiiri (Mikki Hiiri Bob Cratchitin roolissa) työskentelee sisukkaasti hänen alaisenaan, vaikka onkin ylityöllistetty ja alipalkkainen. Ebenezerin työpaikalle saapuu kaksikko herra Myyrä ja herra Rotta, jotka keräävät rahaa köyhille, mutta saavat poistua paikalta ilman kolikon kolikkoa. Myös Ebenezerin sukulaispoika Fred (Aku Ankka) saapuu paikalle ja pyytää Ebenezeriä jouluaterialle, mutta hänet käännytetään ovelta töykeästi.
Päivää ennen joulua Ebenezerin luo saapuu hänen entisen kollegansa Jacob Marleyn (Hessu Hopo) haamu. Marley, joka oli elinaikanaan yhtä töykeä ja itsekäs kuten Ebenezer, tulee varoittamaan häntä. Jos Ebenezer ei paranna tapojansa, hänen kohtalokseen tulee kuoltuaan Marleyn tapaan kantaa painavia kahleita ikuisesti. Marley kertoo entiselle ystävälleen, että häntä tulee tapaamaan kolme henkeä. Ebenezerin täytyy tehdä kaikki mitä henget tahtovat, sillä muuten hänen "ketjuistaan" tulee painavammat kuin Marleyn.
Kun Ebenezer on nukkumassa, hänen luokseen saapuu Menneiden joulujen henki (Samu Sirkka), joka vie hänet takaisin nuoruuden aikoihin. Silloin Ebenezerillä oli paljon ystäviä ja tyttöystävä Isabelle (ensimmäisessä suomenkielisessä jälkiäänityksessä Kultu Kimallus) (Iines Ankka). Kun ensimmäisen muistelman ajankohdasta on kulunut kymmenen vuotta, Isabelle (Kultu) tiedustelee Ebenezeriltä parin avioutumisaikeista. Mutta Ebenezer särkee naisen sydämen, kun raha osoittautuu Ebenezerille tärkeämmäksi kuin rakkaus. Menneiden joulujen henki vie Ebenezerin takaisin kotiin jättäen hänet tunnon tuskissaan suremaan omaa käytöstään.
Pian ensimmäisen hengen vierailun jälkeen saapuu Nykyisen joulun henki (Vili Jättiläinen), joka vie Scroogen Bob Hiiren kodin ulkopuolelle. Ikkunan takaa katsoessaan Ebenezerille valkeaa, kuinka köyhä perhe onkaan ja että perheen poika Tim on vakavasti sairas. Kun Ebenezer haluaa tietää totuuden Timin tulevaisuudesta, henki ja Hiirien talo katoaa.
Hetken päästä Ebenezer huomaa olevansa hautausmaalla ja Tulevien joulujen henki (Musta Pekka) näyttää Hiiren perheen surevan Timin haudan äärellä. Henki näyttää myös Ebenezerille hänen oman hautansa, ja tönäisee Ebenezerin hautaan. Kun Ebenezer luulee kuolevansa, hän huomaa olevansa omassa huoneessaan. Hän päättää korjata tekemänsä vääryydet ja tuottaa kaikille iloa.
Ääninäyttelijät
Mikki Hiiren jouluaaton VHS-julkaisun mukaan myös Aimo Tepponen ja Pauli Poranen esiintyvät ensimmäisessä dubbauksessa.
Ensimmäisen dubbauksen tuotanto
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoi elokuvaa jotenkin innottomaksi Dickens-tarinan modernisoinniksi ja antoi sille kaksi tähteä viidestä.
Vickers Viscount
thumb|Kuvassa skotlantilaisen Alidairin kone. Kuva kesäkuulta 1980. Vickers Type 630/663/700 Viscount on brittiläinen nelimoottorinen potkuriturbiinein varustettu matkustajalentokone. Ensilentonsa vuonna 1948 lentänyt konetyyppi oli 1950- ja 1960-luvuilla melko suosittu muun muassa hyvän polttoainetaloutensa ansiosta. Kone kulutti senaikaisia suihkukonetyyppejä vähemmän polttonestettä. Erityisesti lyhyillä ja keskipitkillä matkoilla suosittua konetyyppiä valmistettiin 445 kappaletta vuosina 1950−1963. Tyyppi säilyi käytössä vielä 1970-luvulle ja osin jopa 1980-luvulle saakka.
Koneen MTOW eli enin lentoonlähtöpaino oli noin 30 tonnia ja suurin matkalentonopeus 520−580 km/h. Keskimääräinen matkustajamäärä oli noin 40−70 henkeä, käytetystä versiosta riippuen. Kantama eli lentomatka tyvenessä (ei tuulivaikutusta huomioiden) täysin tankein oli 2 740−3 380 kilometriä. Konetyyppi käytti englantilaisia Rolls-Royce Dart R.Da -potkuriturbiineja.
Konetyypille sattui useita vakavia lento-onnettomuuksia, ajankohtana jolloin siviilimatkustusilmailu kasvoi huimin harppauksin. Vickers Viscountin kehityskautena useat nykyisin arkipäiväiset lentoturvallisuuteen liittyvät tekniikat ja käytänteet olivat vakavasti puutteellisia.
Samassa lentopainoluokassa ja vastaavalla matkustajamäärällä olevia kilpailijoita ovat olleet ainakin Curtiss C-46 Commando ja Convair Metropolitanin tyypit 340 ja 440. Viscountista kehiteltiin jatkotyönä suurempi konetyyppi Vickers Vanguard.
Forma Urbis Romae
pienoiskuva|Pala Forma Urbis Romaeta. Kuvassa näkyy [[Pompeiuksen teatterin pohjakaava.]] Forma Urbis Romae oli suurikokoinen marmorista tehty keisariajan Rooman kartta. Sen arvellaan olleen 18 metriä leveä ja 13 metriä korkea, ja se oli tehty 150 marmorilaatalle. Se kuvaa Roomaa keisari Septimus Severuksen aikana. Se valmistui ehkä vuosina 203–211 tai vuosina 205–208. Se sijaitsi keisari Vespasianuksen rakennuttaman Rauhan temppelin seinällä. pienoiskuva|Forma Urbis Romae oli aikoinaan tällä seinällä. Kartan mittakaava oli arviolta 1:240, joten se oli riittävän suuri kuvaamaan lähes jokaisen temppelin, kylpylän tai insulan pohjakaavan. Siinä oli mainittu julkisten rakennusten, katujen ja yksityistalojen nimet. Tekijät merkitsivät siihen portaikot ja pylväät. Se kuvasi Roomaa niin, että ilmansuunnista etelä oli ylhäällä.
Kartta tuhoutui vähitellen keskiajalla, jolloin myös Rauhan temppeli raunioitui. Vuonna 1562 nuori taiteilija Giovanni Antonio Dosio löysi Forma Urbis Romaen jäännökset Santi Cosma e Damianon kirkon luota. Löytäjä lahjoitti jäännökset humanisti Torquato Contille. Häneltä ne päätyivät kardinaali Alessandro Farneselle. Löydetyt jäänteet eivät kiinnostaneet tuolloin juuri lainkaan.
Vähitellen löydön merkittävyys ymmärrettiin. Renessanssiajan oppineet löysivät ja tunnistivat 250 palaa käyttämällä olemassolevia maamerkkejä kuten Colosseumia.Työ löytöjen parissa jatkui 1900-luvulla.
Nykyään Forma Urbis Romaen jäännöksiä pidetään arvokkaana dokumenttina. Siitä arvioidaan säilyneen noin kymmenesosan. Noin tuhannesta palasta koostuvan kartan säilytyspaikkana on Museo dell'Ara Pacis.
Freddie King
thumb|300px|Freddie Kingin uran arvostetuimmat levytykset on saatavilla esimerkiksi ACE:n kokoelmalla Blues Guitar Hero Freddie King oik. Fred Christon, uran alkuvaiheessa taiteilijanimellä Freddy (s. 3. syyskuuta 1934, Gilmer, Texas – k. 28. joulukuuta 1976, Dallas) oli yhdysvaltalainen blueskitaristi ja laulaja. Freddie King on Albert Kingin ja B.B. Kingin ohella blueskitaran suurimpia nimiä.
Uran alkuvaiheet
Jo nuorena kitaraan tarttunut Freddie lähti joulukuussa 1950, 15-vuotiaana Texasista Chicagoon tavatakseen paikallisia muusikkoja. Varhaisia vaikutteiden antajia Freddielle olivat olleet esimerkiksi Lightin' Hopkins sekä T-Bone Walker. Chicagossa Freddie tutustui Muddy Watersin kitaristina toimineeseen Jimmy Rodgersiin, jolta Freddie omaksui harvinaisen tyylin soittaa kitaraa kahta plektraa samanaikaisesti käyttäen. Muita paikallisia vaikutteita olivat Robert Lockwood Jr, Jimmy Reedin kitaristi Eddie Taylor sekä B. B. King. Sukunimensä Freddie oli vaihtanut Kingiksi jo paljon ennen artistinuran alkua äitinsä tyttönimen mukaan. Ensimmäinen Freddien single, "That's What You Think", levytettiin vuonna 1956 pienelle El-Bee -merkille. Vuonna 1958 Freddie sai keikkoja sen verran paljon, että pystyi lopettamaan työnsä terästehtaalla.
Federal -levytykset
Freddiestä tuli ensiluokkainen blueskitaristi ja laulaja, mutta häntä ei huolittu levyttämään tunnettuun Chess -yhtiöön, koska hän oli yhtiöpomojen mielestä liian samanlainen kuin B.B. King. Vuonna 1960, matkustaessaan Cincinnatiin, Freddie pääsi kuitenkin levyttämään Federal -merkille, jossa hän työskenteli Sonny Thompson -nimisen pianistin ja säveltäjän kanssa. Jo ensimmäinen single, "You've Got to Love Her with a Feeling", nousi sekä valkoisten että mustien musiikin kattavalla Billboardin pop-listalla sijalle 93.
Myöhemmät ajat
Freddien 1960-luvun lopun levytysten ei katsota yltävän aikaisempien tasolle ja ne ovat jääneet hieman vähemmälle huomiolle. 1970-luvun alussa King levytti Shelter -recordsille kolme paremman vastaanoton saanutta albumia. Niitä tehdessään hän toimi yhteistyössä tuottaja-säveltäjä Leon Russellin kanssa. Monet levytetyistä kappaleista tuolta ajalta olivat covereita vanhoista blues-klassikoista, mutta samalla syntyi myös uusia, usein Russellin kirjoittamia, kappaleita. Tämän ajan tunnetuimpiin kuuluvat esimerkiksi Don Nixin säveltämä "Going Down" sekä Russellin "Big Legged Woman". Shelter -kauden jälkeen syntyi vielä yksi albumi, Burglar (1974), joka monien fanien pettymykseksi ei juuri sisältänyt perinteistä bluesia.
Freddie kuoli yllättäen sydänkohtaukseen vuonna 1976 vain 42-vuotiaana, mikä on osaltaan vaikuttanut siihen, että hän on jäänyt hieman blueskitaran kahta muuta Kingiä (B. B. King ja Albert King) tuntemattomammaksi suuren yleisön keskuudessa.
Vaikutus
Monet valkoiset blueskitaristit, etenkin Eric Clapton, ihailivat Freddien tyyliä suuresti. Clapton oli syvästi vaikuttunut kuultuaan Freddien soolon kappaleessa "I Love the Woman", ja Clapton onkin omaksunut Freddien tyylistä vaikutteita omaan soittoonsa. Samoin Jimmie Vaughanille Freddie oli suurin esikuva. Freddie antoi nuorelle Jimmielle neuvoja soittamiseen. Brittibluesia edustanut John Mayall and The Blues Breakers teki useampia Freddie King covereita. Muita Freddien vaikuttajakseen nimenneitä artisteja ovat ainakin Jeff Beck, Keith Richards, Ronnie Earl, Jerry Garcia, Peter Green sekä Kenny Wayne Shepherd. Rolling Stone -lehti valitsi Freddien kaikkien aikojen 25. parhaaksi kitaristiksi vuonna 2003.
Polina Astahova
Astahova voitti Melbournen 1956 olympialaisissa kultaa telinevoimistelun joukkuekilpailussa ja pronssia yhteisvoimistelussa. Henkilökohtaisissa lajeissa hänen saavutuksensa olivat 17. sija moniottelussa, yhdeksäs sija nojapuilla, 13. sija puomilla ja permannolla sekä 50. sija hypyssä. Rooman 1960 olympialaisissa hän voitti kultaa joukkuekilpailussa ja nojapuilla ja saavutti hopeaa permannolla sekä pronssia moniottelussa. Hypyssä hän sijoittui kuudenneksi. Tokion 1964 olympialaisissa hän sai saman mitalisaaliin kuin neljä vuotta aiemmin: kultaa joukkuekilpailussa ja nojapuilla, hopeaa permannolla sekä pronssia moniottelussa. Puomilla hän sijoittui neljänneksi.
MM-kilpailuissa Astahova voitti joukkuekilpailussa kultaa Moskovassa 1958 ja Prahassa 1962 sekä saavutti hopeaa Dortmundissa 1966. Hänen ainoa henkilökohtainen MM-mitalinsa oli pronssi nojapuilta Moskovan kisoissa. Krakovan EM-kilpailuissa 1959 Astahova voitti kultaa permannolla ja nojapuilla. Leipzigin EM-kilpailuissa 1961 hän voitti kultaa puomilla ja nojapuilla sekä saavutti hopeaa moniottelussa ja permannolla.
Still 900
Still 900 on Helsingissä vuonna 1986 pidettyjen puolitonnarien MM-kisoja varten suunniteltu purjevene. Veneen piirsi suomalainen Eivind Still. Niitä valmistettiin Stillin veneveistämöllä Pietarsaaressa vuosina 1985–86 tiettävästi neljä kappaletta. Veneen pituus on 9 m, leveys 3,12 m ja syväys 1,7 m. Purjepinta-ala on 42 neliömetriä. Uppouma on 2 400 kilogrammaa, joskin joihinkin veneisiin on myöhemmin rakennettu painavampi köli. Yksi veneistä on myyty Ruotsiin, muiden kotisatamat ovat Turussa, Helsingissä ja Päijänteellä.
Empathy
Empathy on vapaa avoimen lähdekoodin pikaviestintäohjelma. Empathy tukee teksti-, ääni- ja videokeskustelua sekä tiedostonsiirtoja. Ohjelman tukemia pikaviestiprotokollia ovat .NET Messenger Service, AOL Instant Messenger, Facebook Messenger, Gadu-Gadu, Google Talk, Groupwise, ICQ, IRC, QQ, Salut ja Yahoo! Messenger.
Empathy perustuu Telepathy protokollakirjastoon ja Gossip pikaviestimen GTK+ käyttöliittymään.
Empathy sisältyy GNOMEn mukana toimitettaviin ohjelmiin versiosta 2.24 alkaen. Empathy toimii myös oletuspikaviestinohjelmana Ubuntussa alkaen versiosta 9.10 sekä Fedorassa alkaen versiosta 12.
Ann-Marie MacDonald
pienoiskuva|Ann-Marie MacDonald Ann-Marie MacDonald (s. 29. lokakuuta 1958) on kanadalainen kirjailija ja näyttelijä. Hän on julkaissut kahden romaaninsa ohella muun muassa näytelmiä.
MacDonald syntyi Baden-Badenissa, Länsi-Saksassa. Hän on esiintynyt näyttelijänä elokuvissa I've Heard the Mermaids Singing (1987) sekä Better Than Chocolate (1999) ja vieraillut esimerkiksi televisiosarjassa L-koodi.
MacDonald on saavuttanut suuren menestyksen kummallakin hallitsemallaan alalla. Hän on voittanut näyttelijänä Geminin (1990) sekä kirjailijana esimerkiksi Commonwealth Writers' Prizen ja Governor General's Awardin.
Timo Hakanen
Timo Juhani Hakanen (s. 25. helmikuuta 1942 Jyväskylä) on entinen suomalainen pesäpalloilija.
Hakanen aloitti pesäpallouransa Jyväskylän Kirin junioreissa, joissa voitti 1958 ja 1960 Suomen mestaruuden, pelasi kahdeksan vuotta SM-sarjassa, voittaen miesten Suomen mestaruuden vuonna 1964 ja osallistuen kahteen Itä-Länsi -otteluun ja kahteen Liitto-Lehdistö -otteluun.
Armas Vartiainen
Armas Vihtori Vartiainen (19. maaliskuuta 1901 Helsinki – 10. elokuuta 1990 Helsinki ) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Vartiaisen vanhemmat olivat työmestari Vihtori Vartiainen ja Edla Maria Hellstén ja puoliso vuodesta 1927 Kirsti Helvi Elisabeth Bernhard. Hänen veljiään olivat Ilmari Vartiainen ja Osmo Vartiainen. Vartiainen tuli ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1920 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1927. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1929. Hän oli Helsingin yliopiston farmakologian dosentti 1931–1945, ylimääräinen professori 1945–1950 ja professori vuodesta 1950 vuoteen 1966. Sotilasarvoltaan Vartiainen oli lääkintämajuri (1941).
Jokimedestäjä
Jokimedestäjä (Cinnyris shelleyi) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Jokimedestäjää tavataan Kongon demokraattisessa tasavallassa, Malawissa, Mosambikissa, Tansaniassa, Sambiassa ja Zimbabwessa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vasili Jan
Vasili Grigorjevitš Jan (, oikea sukunimi Jantševetski, Янчеве́цкий; 4. tammikuuta 1875 (J: 23. joulukuuta 1874) Kiova – 5. elokuuta 1954 Moskovan alueen Zvenigorod) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vasili Jan syntyi kreikan ja latinan opettajan perheeseen. Hän kävi lukion Tallinnassa ja valmistui vuonna 1897 Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta. 1900-luvun alussa hän kierteli eri puolilla maailmaa toimien tallinnalaisen Revelskije izvestija -sanomalehden ja pietarilaisen Rossijan kirjeenvaihtajana. Vuosina 1907–1912 hän opetti Pietarin klassisessa lyseossa ja vuodesta 1912 lähtien työskenteli uutistoimiston kirjeenvaihtajana Konstantinopolissa ja Bukarestissa. Vuosina 1918–1923 Jan asui Siperian Minusinskissa ja sittemmin Moskovassa lukuun ottamatta vuosia 1926–1928, jolloin hän työskenteli toimittajana Samarkandissa.
Jan tunnetaan parhaiten historiallisesta proosastaan. Hänen pääteoksensa ovat 1200-luvun mongolivalloituksesta kertovat romaanit ”Tšingis-kaani” (Tšingis-han, 1939) ja ”Batu” (Batyi, 1942). Trilogian kolmas osa K ”poslednemu morju” (”Viimeiselle merelle”) ilmestyi kirjailijan kuoltua vuonna 1955. Huolelliseen taustatyöhön perustuvat mukaansatempaavat ja jännittävät romaanit ovat olleet pitkään suosittuja. Toisen maailmansodan ajankohtaiseksi tekemä ensimmäinen osa sai Stalin-palkinnon vuonna 1942.
Alyattes
Alyattes voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Lähioikeudet
Lähioikeudet eli tekijänoikeuden lähioikeudet ovat tekijänoikeutta lähellä olevia oikeuksia, joista säädetään Suomen tekijänoikeuslain 5. luvussa. Niillä suojataan esittäviä taiteilijoita ja heidän esityksiään, äänitetuottajia ja kuvatallenteen tuottajia, luetteloiden valmistajia, radio- ja televisioyrityksiä ja valokuvaajia. Tällaisia lähioikeuksia kutsutaan joskus myös naapurioikeuksiksi.
Lähioikeussuoja ei sulje pois varsinaista tekijänoikeussuojaa, jos kyse on teoksesta.
Luettelo, taulukko ja tietokanta voivat saada varsinaista tekijänoikeussuojaa suppeampaa luettelosuojaa, joka on kansallinen suojamuoto. Luettelon suoja on voimassa 15 vuotta työn valmistumisesta tai kun on kulunut 15 vuotta työn saattamisesta yleisön saataville.
Valokuvaajan tuotoksia ja kopioita suojaa lähioikeus mahdollisen tekijänoikeuden lisäksi. Muita lähioikeuden piiriin kuuluvia ovat esimerkiksi videointi teatteriesityksestä, ääninauhoitus konsertista, äänitallenteiden tuotanto ja julkaisu, kuvatallenteen tuotanto ja julkaisu sekä radio- ja televisiotoiminta. Näiden oikeuksien suoja-ajat lasketaan esitys-, tallentamis-, julkaisemis-, lähetys- tai valmistamisvuodesta. Esitys ja julkaisematon tallennettu teos saa tekijänoikeussuojaa 50 vuoden ajaksi. Julkaistulla ja valmistetulla teoksella suoja-aika on 70 vuotta.
Euroopan parlamentti ja komissio päättivät vuonna 2011 pidentää esittäjien ja äänitetuottajien lähioikeuksien suojan 70 vuoteen. Direktiivi oli toteutettava kansallisessa lainsäädännössä vuoteen 2014 mennessä. Suomen tekijänoikeussäädökset yhteensovitettiin Euroopan parlamentin ja neuvoston antamien direktiivien kanssa vuonna 2013 hyväksytyillä laeilla. .
Brian Campbell
Brian Wesley Campbell (s. 23. toukokuuta 1979 Strathroy, Ontario) on uransa lopettanut kanadalainen jääkiekkoilija.
Peliura
Kaudella 2004–2005 astui voimaan työsulku, ja Brian lähti pelaamaan Eurooppaan. Seura oli Jokerit. Campbell toi Jokereille taitoa ja luisteluvoimaa puolustukseen. Campbell voitti Jokereissa hopeaa, ja oli yksi joukkueen tärkeimmistä pelaajista.
Minna Maijala
Minna Maarit Maijala (s. 18. toukokuuta 1975 Raahe) on suomalainen tietokirjailija ja kirjallisuushistorioitsija. Hän on opettanut Helsingin yliopistossa 1800-luvun realistista ja naturalistista kirjallisuutta.
Maijala valmistui ylioppilaaksi Vuolijoen lukiosta vuonna 1994 ja maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001 pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Vuonna 2008 Maijala väitteli Helsingin yliopistossa Minna Canthin tuotannon psykologisesta ihmiskuvauksesta tutkimuksella ''Passion vallassa. Hermostunut aika Minna Canthin teoksissa''. Väitöskirjassaan hän pyrki eroon Canthin tuotantoa hallinneesta elämäkerrallisesta ja sukupuolittuneesta tulkinnasta.
Väitöksen jälkeen Maijala innostui vastaväittäjänsä professori Liisi Huhtalan esittämän toiveen mukaisesti tekemään Canthista elämäkerran. Vuonna 2014 ilmestynyt Herkkä, hellä, hehkuvainen luo Canthista uudenlaisen kuvan. Teos oli vuoden 2014 Tieto-Finlandia-ehdokkaana.
Ardys
Ardys (myös Ardysus; ) voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Willys Americar
thumb|20 000:s valmistunut Willys 37. Vasemmalla Willys-Overlandin johtaja Ward Canaday. thumb|1940 Willys DeLuxe Sedan. Tietolaatikon kuvassa sama auto etuviistosta. thumb|Willys 38 pick-up truck
Artikkelin nimi on sikäli harhaanjohtava, että ainoastaan mallivuosien 1941 ja '42 autoja kutsutaan nimellä Americar''. Artikkelin nimeämisessä noudatetaan kuitenkin kansainvälistä käytäntöä.''
Americar oli Willys-Overland Motorsin vuodesta 1937 vuoteen 1942 valmistama automalli. Korimalleina oli valittavissa sedan, coupe, wagon tai pickup truck.
Historia
Mallin juuret johtavat Willys-Overland Motor Companyn valmistamaan Willys 77-malliin. Vuonna 1937 tehdyn uudelleenorganisoinnin yhteydessä yhtiön nimi muutettiin muotoon Willys Overland Motors. Vuonna 1938 yhtiön johtoon astui amerikkalaisen ajoneuvoteollisuuden nimimies, aiemmin Chryslerille työskennellyt Joseph W. Frazer. Hänen näkemyksensä mukaan modernin designin omaava ja samalla edullinen automalli olisi taloudellisissa vaikeuksissa kamppailevan yhtiön pelastus. Uusi malli suunniteltiin edeltäneen 77:n runkoa ja tekniikkaa hyödyntäen. Willys oli tässä vaiheessa ainoa amerikkalainen henkilöautojen massavalmistaja, joka teki autoja nelisylinterisellä moottorilla. Plymouth oli luopunut nelisylinteristen moottoreiden käytöstä vuonna 1935.
Vuosimalli 1937
Mallivuodeksi 1937 kori oli muokattu modernin näköiseksi. Konepelti on saranoitu takareunastaan. Maskin vaakasuora, korinvärinen rivoitus ulottui keulan sivupellityksessä osittain etuoveen asti. Ajovaloumpiot oli upotettu etulokasuojiin. Uuden mallin nimi on Willys 37. Coupe-versioon oli nyt saatavilla optiona "DeLuxe"-varustus, sedaneihin se oli ollut saatavilla jo edellisvuonna, mallin ollessa vielä vanhakorinen 77. Akselivälinä on entinen 2540 mm
Vuosimalli 1938
Mallivuodelle 1938 muutokset ovat hyvin vähäisiä. Nyt kaikiin korimalleihin on mahdollista valita "Standard"- tai "DeLuxe"-varustus. Mallinimenä on Willys 38.
Vuosimalli 1940
Mallivuodelle 1940 auton ulkonäköä muutettiin taas keulan osalta. Nimi oli nyt Willys sekä varustetason kertova liite, esimerkiksi Willys Speedwa Sedan. Täysin lokasuojiin upotetut ajovaloumpiot olivat pisaranmuotoiset. Kalliimmissa varusteversioissa oli konepellin sivuilla kromilistat. Keulalla olevat jäähdytinaukot saivat kromiset ritilät. Akseliväli kasvoi mittaan 2591 mm.
Vuosimallit 1941 ja 1942
Malli sai nimen Americar. Maskin kaksiosainen kromiritilä muuttui yksiosaiseksi. Akseliväli kasvoi mittaan 2642 mm. Mallin valmistus päättyi USA:n sotatoimien johdosta helmikuussa 1942.
Americar
Vain vuosimallien 1941 – 42 malleja, viralliselta nimeltään 441 ja 442, kutsutaan nimellä "Americar". Aikakaudelle tyypillisen, amerikkalaisen kiihkoisänmaallisuuden ilmapiirin vallitessa, tämän uskottiin lisäävän mallien myyntiä. Vuonna 1941 malleja myytiin yhteensä noin 22 000 kappaletta ja tyngäksi jääneenä mallivuotena 1942 noin 7000 kappaletta. USA:n autonvalmistuksen mittakaavassa lukuja voidaan pitää todella vähäisinä. Yhdysvaltojen aloitettua sotatoimet kaikki amerikkalaisten ajoneuvovalmistajien siviilituotanto määrättiin lopetettavaksi, eikä Americar muodostanut tästä poikkeusta. Willys-Overland jatkoi kuitenkin toimintaansa ajoneuvovalmistajana, armeijan kanssa tehdyn Willys MB-mallin toimitussopimuksen ansiosta. Sodan päätyttyä Willys-Overland varmisti itselleen oikeudet "Jeep"-merkin käyttöön. Sotajeeppien muuntaminen siviiliversioiksi "CJ", sekä niiden hyvin käynnistynyt myynti teki yhtiölle tarpeettomaksi jatkaa ennen sotaa kehitettyjen henkilöautojen valmistamista ja tämä sinetöi myös Americarin kohtalon.
Willys-Overlandilla oli Americarin seuraajaksi suunniteltu, vuonna 1940 prototyyppivaiheessa ollut, malli "6/66", mutta Yhdysvaltojen harjoittamat sotatoimet lykkäsivät mallin kehityksen kauemmas tulevaisuuteen. Protyypin suunnitelmat kaivettiin esiin jälleen vuonna 1945, mutta CJ-mallien valmistus työllisti yhtiön niin hyvin, ettei se nähnyt aiheelliseksi alkaa varsinaisen henkilöauton valmistusta. Näin ollen vuoden 1942 Americar oli Willys-Overlandin viimeinen varsinainen henkilöauto, kunnes yhtiö esitteli Willys Aeron, vuonna 1952.
Christina Cox
Christina Cox (s. 31. heinäkuuta 1971) on kanadalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Parempaa kuin suklaata (Better Than Chocolate, 1999), Koodinimi: Phoenix (Code Name: Phoenix, 2000) ja Jane Doe (2001), mutta hänet tunnetaan myös televisiosta.
Cox syntyi Ontariossa kolmesta tytöstä nuorimpana; hänen sisarensa ovat Tracey ja Melissa. Cox menestyi jo nuoruudessaan useissa liikuntalajeissa, mutta päätti valita uransa näyttelemisestä. Hän on opiskellut Ryerson University Theatre Schoolissa. Hän oli vuonna 1998 ehdolla Gemini-palkinnon saajaksi.
Stef Clement
Stef Clement (s. 24. syyskuuta 1982 Tilburg) on alankomaalainen maantiepyöräilijä, joka on parhaimmillaan aika-ajokilpailuissa. Hän kilpaili ammattilaisena 2006−2018.
Clement voitti amatööriurallaan Olympia's Tour -etappikilpailun vuonna 2005. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 2006 Bouygues Télécom -tallissa, jota edusti kolmen vuoden ajan. Hän voitti vuonna 2006 Alankomaiden maantieaika-ajomestaruuden sekä aika-ajoetapin Tour de l'Avenir -kilpailussa.
Vuonna 2007 Clement saavutti pronssia MM-kilpailujen aika-ajossa Stuttgartissa Fabian Cancellaran ja László Bodrogin jälkeen. Lisäksi hän uusi Alankomaiden aika-ajomestaruuden sekä sijoittui kolmanneksi niin Chrono des Herbiers -aika-ajokilpailussa kuin Espanjan ympäriajon 20. etapillakin, aika-ajossa. Pekingin olympialaisissa 2008 Clement oli aika-ajossa yhdeksäs ja voitti samana vuonna Chrono des Herbiers -kilpailun.
Kausilla 2015–2016 Clement edusti sveitsiläistä IAM Cycling -joukkuetta. Hän sai Bakun Euroopan kisoissa 2015 hopeaa aika-ajossa. Ranskan ympäriajon 2016 kokonaiskilpailussa hän sijoittui 18:nneksi ja saman vuoden Arctic Race of Norway -kilpailussa toiseksi.
Clement palasi edelliseen talliinsa, nimeltään nyt Team LottoNL-Jumbo, viimeisiksi ammattilaisvuosikseen 2017−2018.
Eino Waronen
pienoiskuva|Eino Waronen Kaupunginjohtaja Eino Johannes Waronen (24. elokuuta 1896 Kaprio, Inkerinmaa – 6. joulukuuta 1978 Helsinki) oli kunnallisvirkamies, joka teki pitkän virkauran Suomen Kaupunkiliiton ja Helsingin kaupungin palveluksessa. Hän opetti virkatehtäviensä ohella kunnallispolitiikkaa ja kunnallistaloutta Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa ja Tampereen yliopistossa.
Elämäkerta
Eino Waronen oli syntynyt Kapriossa Inkerinmaalla siellä työskennelleen suomalaisen papin poikana. Koulunsa hän kävi Helsingissä, jossa hän asui äitinsä vanhempien Emil ja Eugénie Böökin kotona vanhassa Helsingfors Lyceumin eli "Böökin lyseon" koulutalossa Vuorikatu 22:ssa. Waronen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Normaalilyseosta 1914. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1917 Helsingin yliopistosta ja sai filosofian maisterin arvon 30.5.1919. Valmistuttuaan Waronen työskenteli Helsingin kaupungin tilastokonttorin amanuenssina vuonna 1918 ja 2. aktuaarina 1918–1919.
Eino Warosta kannusti kunnalliselle virkauralle mm. hänen enonsa Einar Böök, joka työskenteli Kunnallisen keskustoimiston (eli Suomen Kaupunkiliiton toimiston) ensimmäisenä johtajana. – Waronen taas oli nuoremman serkkunsa ja myöhemmän shakkimestarin Eero Böökin ensimmäinen shakinopettaja.
Eino Waronen työskenteli Einar Böökin seuraajan Yrjö Harvian johtaman Kunnallisen keskustoimiston 2. sihteerinä 1920–1929 ja 1. sihteerinä 1930–1942. Helsingin kaupunginsihteerin virkaa hän hoiti 1942–1954. Vuosina 1955–1963 Eino Waronen toimi Erik von Frenckellin jälkeen Helsingin rahatoimen apulaiskaupunginjohtajana, jonka toimialaan kuului myös sosiaalitoimi. Hän hoiti virkaa tekevänä myös Yhteiskunnallisen korkeakoulun kunnallispolitiikan professorin virkaa 1950–1953 ja Tampereen yliopiston kunnallistalouden apulaisprofessorin virkaa vuosina 1963–1965.
Ylipormestari Lauri Aho, joka toimi Helsingin kaupunginjohtajana Eino Warosen apulaiskaupunginjohtajakaudella ja oli lisäksi hänen henkilökohtainen ystävänsä, arvioi Eino Warosen muistotilaisuudessa 15.12.1978 pitämässään puheessa Warosen virkauraa seuraavasti:
"Eino Waronen oli viimeinen siitä nimekkäiden kunnallismiesten polvesta, joka 1920- ja 30-luvuilla loi kaupunkien uudenaikaisen hallintojärjestelmän". Ahon mukaan työskennellessään Kunnallisessa Keskustoimistossa hän joutui läheltä mukaan siihen kaupunkien kunnallishallinnon uudistamistyöhön, jonka mukaisesti uudistettu hallinto tuli voimaan 1930-luvun alusta. Edelleen Helsingin kaupunginsihteerinä ja rahatoimen apulaiskaupunginjohtajana "Eino Waronen joutui keskeiseltä paikalta vaikuttamaan pääkaupungin ja erikoisesti sen talouden ja myös sosiaalihuollon kehitykseen."
Eino Warosen vanhemmat olivat rovasti Juho (Janne) Waronen (1863–1934) ja opettaja Jenny Emilia (Lili) Böök (1864–1953). Hän oli naimisissa vuodesta 1924 lähtien kotitalousopettaja Hilkka Marjatta Hurmalaisen (1902–1964) kanssa. Heillä oli kaksi lasta (Jorma Johannes, 1926–2012, ja Leena Marjatta [Wiio], 1928–2012).
Reino Karjalainen
Reino Olavi Karjalainen (s. 3. heinäkuuta 1942 Äänekoski) on entinen suomalainen pesäpalloilija.
Reino (Kettu) Karjalainen pelasi viisi vuotta SM-sarjassa voittaen 1964 Suomen mestaruuden Jyväskylän Kirin paidassa ja pelasi samana vuonna myös Liitto-Lehdistö -ottelussa. Nuorten Suomen mestaruuden Karjalainen voitti 1960.
Jean François de Saint-Lambert
thumb|Jean François de Saint-Lambert Markiisi Jean François de Saint-Lambert (26. joulukuuta 1716 Nancy – 9. helmikuuta 1803 Pariisi) oli ranskalainen runoilija ja filosofi.
Saint-Lambert palveli armeijassa. Kun Stanisław Leszczyńskista tuli 1737 Lothringenin herttua, Saint-Lambertista tuli virkamies hänen Lunévillessa sijainneeseen hoviinsa. Hän siirtyi pois armeijasta seitsenvuotisen sodan aikana Hannoverin lähellä 1757 käydyn Hastenbeckin taistelun jälkeen ja omistautui kirjallisuudelle. Hän kirjoitti kuvailevan runoteoksen Les Saisons (1769), jota harvoin enää luetaan, useita artikkeleita Encyclopédie'hin sekä muita sekalaisia teoksia. Hänet valittiin Ranskan akatemian tuolille 10 vuonna 1770.
Hänen maineensa perustuu kuitenkin lähinnä hänen rakkaussuhteisiinsa. Hän oli Leszczynskin rakastajattaren markiisitar de Boufflers'n suosiossa, josta hän käytti runoissaan nimiä "Doris" ja "Thémire", kun Voltaire tuli 1748 Lunévilleen Émilie du Châtelet'n kanssa. Châtelet'n hullaantuminen runoilijaan ja sen kohtalokas päätös ovat tuttuja Voltairen elämäkerran lukijoille.
Saint-Lambertilla oli seuraavaksi suhde Jean-Jacques Rousseaun "Sophien", kreivitär d'Houdetot'n eli Sophie Lalive de Bellegarden kanssa, joka ei ollut yhtään vähemmän tuhoisa hänen kilpailijalleen, kesti 50 vuotta. Saint-Lambert keskittyi myöhempinä vuosinaan filosofiaan. Hän julkaisi 1798 teoksen Principe des mœurs chez toutes les nations ou catéchisme universel, ja kaksi vuotta ennen kuolemaansa, 1803, hän julkaisi Œuvres philosophiques. Madame d'Houdetot kuoli 28. tammikuuta 1813.
Kaskelotti
Kaskelotti (Physeter macrocephalus tai Physeter catodon) on suurin hammasvalaista. Koiras kasvaa keskimäärin 16 metriä pitkäksi. Lajin tunnistaa suuresta kulmikkaasta päästä ja poikkeuksellisesti pään vasemmassa reunassa sijaitsevasta hengitysaukosta. Kaskeloteilla on eläinkunnan suurimmat aivot, ja niiden päässä on lisäksi suuri ontelo, joka on täynnä valaanpääöljyä. Laji on levinnyt laajalle alueelle, ja sitä tavataan lähes kaikista meristä. Se on kuitenkin luokiteltu vaarantuneeksi, ja aiemmin lajia verotti raskas ambran ja öljyn takia käyty valaanpyynti. Kaskelottinaaraat elävät pienissä ryhmissä, mutta vanhat koiraat yksin. Naaraat synnyttävät pitkän raskausajan jälkeen yhden poikasen. Ravinnokseen kaskelotit käyttävät erityisesti kalmareita.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|left|Kaskelotin koko suhteessa ihmiseen. pienoiskuva|left|Kaskelotti yläpuolelta.|220x220px Kaskelotti on suurin hammasvalaista, ja lisäksi lajin koiraiden ja naaraiden välinen ero on suurin valaista. Koiraat kasvavat noin 16-metrisiksi ja voivat painaa 45 tonnia. Naarat sen sijaan jäävät keskimäärin 11-metrisiksi ja painavat noin 15 tonnia. Kaskelotilla on suuri neliömäinen pää, joka käsittää lähes kolmanneksen koko ruumiin pituudesta. Lajinimi macrocephalus tarkoittaakin suurta päätä. Kaskelotin tunnistaa helposti siitä, että se on ainoa valaslaji, jonka sierainaukko sijaitsee pään vasemmalla puolella. Kaskelotin tunnusomaisen viistosti vasemmalle nousevan vesihöyrypatsaan tunnistaakin jo kaukaa.
Kaskelottien suuressa päässä on myös suuret aivot, jotka painavat täysikasvuisilla uroksilla keskimäärin 7,8 kiloa. Ne ovat eläinkunnan suurimmat, vaikkakaan eivät erityisen suuret lajin kokoon verrattuna. Päässä on lisäksi suuri ontelo, spermaseettielin, joka on täynnä valaanpääöljyä. Valas pystyy viilentämään ja lämmittämään öljyä ja siten auttamaan itseään sukeltamaan ja nousemaan pintaan.
Kaskelotit ovat yleensä tummanharmaita, mutta joskus niiden suut ovat sisältä kirkkaan valkoisia ja vatsassa on valkoisia läiskiä. Niiden rintaevät ovat ruumiiseen nähden pienet ja melamaiset ja pyrstöevät kolmiomaiset. Pieni selkäevä on myös matala ja yleensä pyöreähkö.
Levinneisyys ja elinympäristö
Pohjois-Atlantilla arvioitiin Yhdysvaltain Kansallisen Valtameri- ja Ilmakehähallituksen (NOAA) laskentoihin perustuen olleen vuonna 1998 noin 4 700 kaskelottia. Tarkkoja maailmanlaajuisia kaskelottien laskentoja ei ole suoritettu, mutta joidenkin vuosina 1996–2001 suoritettujen alueellisten laskentojen perusteella karkea arvio valaiden laskennallisesta vähimmäismäärästä maailman merissä olisi NOAA:n mukaan noin 200 000 yksilöä.
Elintavat
Aikuiset naaraat elävät yleensä pienissä ryhmissä, kun sen sijaan aikuiset koiraat elävät yksin. Keskimäärin 12 naarasta ja niiden jälkeläiset muodostavat yhden perheyksilön. Naaraat pysyvät usein samassa ryhmässä koko ikänsä ja elävät trooppisissa vesissä. Koiraat sen sijaan lähtevät 4–21-vuotiaina ja muodostavat ryhmiä, joissa on muita samankokoisia ja -ikäisiä koiraita. Nämä ryhmät pienenevät hiljalleen, kun vanhenevat koiraat muuttavat lähemmäksi napa-alueita ja päätyvät elämään yksin. Ne palaavat enää vain satunnaisesti trooppisiin vesiin lisääntymään.
Ravinto
Kaskelottien ravinto koostuu lähinnä useista suurista eläimistä, jotka elävät myös merten syvissä vesissä. Niiden pääravintoa ovat kalmarit, mutta ne syövät myös haita, rauskuja ja muita kaloja. Kaskelotit käyttävät ravinnon löytämiseen kaikuluotausta. Ravintoa etsiessään ne voivat tehdä jopa kaksi tuntia kestäviä sukelluksia kolmen kilometrin syvyyteen, eli syvemmälle kuin mikään muu nisäkäslaji.
Kommunikaatio
Parven kaskelotit viestivät keskenään ääntelyllä kuten muutkin valaslajit. Jokaisella kaskelottiparvella on oma murteensa naksautuksia ja laulua. Emot vastaavat poikasen ääntelyyn erityisellä, vain poikasille tarkoitetulla naksausten sarjalla. Samoin naksautusten kuvio voi muuttua vastaanottajan koon mukaan. Kaskelottien viestintää ei tunneta kovinkaan hyvin. Kaskelottien ääntely voi yltää veden alla jopa 240 desibelin äänenvoimakkuuteen, mikä tekee siitä eläinmaailman kovimman äänen.
Suojelu ja uhat
pienoiskuva|Kaskelotin pyyntiä vuodelta 1850. Kaskelotteja on pyydetty jo kauan, ja laajamittainen pyynti aloitettiin Pohjois-Atlantilla vuonna 1712. Toiminnan keskuksena oli Nantucketin saari. Kaskelotteja ei pyydetty lihan takia, vaan lähinnä ambran ja valasöljyn takia. Pyynti jatkui vuoteen 1988 ja oli suurimmillaan vuoden 1950 tienoilla, jolloin pyydettiin 25 000 yksilöä vuodessa, mikä heikensi dramaattisesti valaspopulaatiota. Kaskelottien pyynti on käytännössä loppunut Kansainvälisen valaanpyyntikomission kiellettyä kaupallisen valaanpyynnin.
Kaskelotit ovat nykyään melko hyvin turvassa valaanpyynnin uhalta. Pitkään jatkuneella pyynnillä on kuitenkin edelleen vaikutuksia, sillä muun muassa suurimpien lisääntymiskykyisten koiraiden pyynti on vähentänyt raskauksien määrää. Muita kaskelotteihin kohdistuvia uhkia ovat takertuminen kalastusverkkoihin ja törmäykset laivoihin.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee kaskelotin vaarantuneeksi lajiksi, mutta laji ei ole välittömässä uhassa kuolla sukupuuttoon. Joitain populaatiota pitää kuitenkin tarkkailla. Tyynenmeren itäosissa valaanpyynti oli erittäin runsasta ja syntymämäärät ovat edelleen hyvin pieniä. Välimeren populaatiota uhkaa erityisesti kalastusverkot ja törmäykset laivoihin.
Lucky Girl
thumb|300px|Ensimmäinen Suomessa rakennettu 8mR-vene Lucky Girl
Lucky Girl on ensimmäisiä Suomessa rakennettuja 8mR-klassisia purjeveneitä. William Fife III:n suunnittelema vene rakennettiin 1909-10 Turun Veneveistämöllä. Veneen tilasi pursiseura NJK arpaveneeksi vauhdittaakseen uuden juuri hyväksytyn kansainvälisen R-mittasäännön mukaan rakennettavien veneiden yleistymistä Suomessa. Arpaveneen voittaja oli koulutyttö Lucy Tallberg. Veneen lunastivat Lucyn isä Gunnar Tallberg ja setä Bertil Tallberg.
Olympiapronssi 1912
Lucky Girl oli alusta lähtien menestyksellinen kilparadoilla. Vuonna 1910 se voitti Magdalena-pokaalin ja vuonna 1912 pronssia Tukholman kesäolympialaisissa. Suomen olympiahistorian ensimmäisen pronssin purjehti seuraava miehistö:
Vene katosi toisen maailmansodan jälkeen tietymättömiin mutta löytyi vuonna 1997 Ruotsista jossa se oli asuntovenekäytössä. Vene entisöitiin alkuperäiseen muotoonsa Fife-veneiden kunnostuksiin erikoistuneella Fairlie Restorationsin telakalla. Entisöinti valmistui vuonna 2008. Tätä nykyä vene purjehtii Genevenjärvellä yhdessä mm. Suomessa rakennetun toisen kahveli-kasin, eli Edithin kanssa.
Sadyattes
Sadyattes voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Kirkkoisä
Kirkkoisiksi kutsutaan kristinuskon alkuvaiheen ensimmäisiä ja vaikutusvaltaisimpia teologeja ja kirjoittajia, jotka ovat luoneet pohjan koko kristinuskon teologialle.
Kirkkoisät vaikuttivat aikana, jolloin kristillinen oppi, teologia ja elämä muotoutuivat voimakkaasti, toiselta vuosisadalta 500-luvulle. Tätä ajanjaksoa kutsutaan kirkkohistoriassa patristiseksi ajaksi heidän mukaansa (latinan sanasta patres, ”isät”). Nimitys kirkkoisä on myöhemmin, lähinnä keskiajalla, annettu kunnianimitys niille kirkon opettajille, joiden on katsottu saavuttaneen yleiskirkollisen auktoriteettiaseman kirkon piirissä.
thumb|left|180px|Pyhä [[Atanasios Suuri|Athanasios Aleksandrialainen oli yksi kreikkalaisista kirkkoisistä.]] Ensimmäisiä kristillisiä kirjoittajia ja teologeja, jotka elivät kahden ensimmäisen sukupolven aikana apostolien jälkeen, kutsutaan apostolisiksi isiksi tai apostolisiksi kirkkoisiksi. Heidän oletetaan tunteneen joitain apostoleja henkilökohtaisesti. Myöhäisemmät kirkkoisät taas tunsivat apostolien perinnön suullisena ja kirjallisena perimätietona. Kirkkoisillä ei siis tarkoiteta kristinuskon alkuaikojen marttyyrejä, askeetteja tai muita pyhimyksiä — suurin osa on tosin julistettu pyhimyksiksi myöhemmin — ei myöskään apostoleja eikä Uuden testamentin kirjojen kirjoittajia.