cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
E.C. Was Here
E.C. Was Here on kitaristi, laulaja ja lauluntekijä Eric Claptonin livealbumi vuodelta 1975. Sen on julkaissut RSO Records ja tuottanut ja remiksannut Tom Dowd Floridan Miamissa Criteria Recording –studioilla.
Albumi on äänitetty kolmessa vaiheessa. Ensiksi mainitaan Wally Heider Recording Studio Mobile Unit, jossa äänittäjänä on ollut Ed Barton apunaan Bill Brovas, Brian Engolds, Jim Gehr ja Jack Crymes. Toisena studiona on ollut Ronnie Lane's Mobile Unit, jossa äänittäjinä ovat olleet Andy Knight ja Ron Fawcus. Kolmas studio on ollut Record Plant Recording Studio Mobile Unit, ja siellä äänittäjinä ovat olleet Ralph Moss ja Dave Hewitt.
Kappaleet
Sivu 1
1. Have You Ever Loved a Woman 2. Presence of the Lord 3. Drifting Blues
Sivu 2
1. Can't Find My Way Home 2. Rambling on My Mind 3. Further on Up the Road
Levyetiketissä aloituskappaleen tekijäksi on merkitty Billy Miles ja päätöskappaleen tekijöiksi Joel Nedwick Veasey ja Don G. Robey.
Muusikot
Yvonne Elliman duetoi laulajana Claptonin kanssa kappaleilla "Presence of the Lord" ja "Can't Find My Way Home".
Fredrik Saltzman (nuorempi)
Fredrik Saltzman nuorempi (28. heinäkuuta 1881 Lammi – 2. elokuuta 1972 Helsinki ) oli suomalainen lääkäri. Hän väitteli lääketieteen tohtoriksi 1914.
Salzmanin isä oli professori Fredrik Saltzman, äiti Emma Ruin ja puoliso vuodesta 1919 May Hjördis Breitenstein. Myös heidän pojastaan Georg-Fredrik Saltzmanista (s. 1920) tuli lääkäri. Saltzman oli Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentti 1919–1948, Marian sairaalan sisätautiosaston ylilääkäri 1927–1948 ja Samfundet Folkhälsan i Svenska Finlandin puheenjohtaja 1951–1961. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1938. Lisäksi hän oli Helsingin yliopistoon perustetun ruotsinkielisen lääketieteen professuurin hoitaja 1943–1946, ja hänen vaikutuksestaan Marian sairaalan yhteyteen perustettiin kyseistä professuuria vastannut niin sanottu IV sisätautien klinikka.
Tapanilan Erä
thumb|Tapanilan Erän päärakennus. Tapanilan Erä on vuonna 1933 perustettu helsinkiläinen urheilun yleisseura. Seuralla on toimintaa seuraavissa lajeissa: jōdō, jousiammunta, judo, jujutsu, karate, kaukalopallo, keilailu, kendo, kiaikido, seinäkiipeily, krav maga, lentopallo, joukkuevoimistelu, miekkailu, nyrkkeily, salibandy, sulkapallo, tennis, voimailu ja yleisurheilu. Tapanilan Erän entisistä jaostoista tunnetuin oli 1960-luvulla nyrkkeilyjaosto. 2000-luvulla salibandyjaosto oli näkyvin Tapanilan Erän nimenkantaja. Sekä miesten että naisten edustusjoukkueet pelasivat maan korkeinta sarjatasoa Salibandyliigaa.
Nyrkkeily
Tapanilan Erän yksi menestyneimmistä jaostoista on ollut nyrkkeilyjaosto. Erän maineeseen nostaneet keulahahmot olivat Lauri Westerberg ja Leo Jokela. Heistä Jokela tuli seuran toiminnan pariin 1950-luvulla. Hän oli nyrkkeilyn suuri vaikuttaja, ja seuraavalla vuosikymmenellä työ alkoi vihdoin näkyä menestyksenä arvokisoissa. Westerbergin ja Jokelan oppien myötä menestystä toivat mm. Börje Karvonen, Osmo Kanerva, Arto Nilsson, Risto Meronen, Hannu Kaislama ja Joni Nyman. Heistä Arto Nilsson toi pronssia Meksikon vuoden 1968 olympialaisissa ja Joni Nyman vuoden 1984 olympialaisissa. Börje Karvonen, Risto Meronen ja Hannu Kaislama olivat myös olympiaedustajia.
Leo Jokelan kuoleman myötä Erän nyrkkeilytoiminta hiipui, mutta vuonna 1997 kilpanyrkkeilytoiminta alkoi muutaman vuoden hiljaiselon jälkeen uudelleen kukoistaa.
Judo
Erän judojaos syntyi 1989 kun Siltamäen judo liittyi Tapanilan Erään. Erän judojaoksen jäsenmäärä on alle 200 henkeä ja se toimiin Tapanilan Erässä niin sanottuna A-jaoksena. Erän judojaoksen toiminnan pääpaino on lasten ja nuorten judossa.
Kendo
Kendo-harjoittelu seurassa aloitettiin syksyllä 1997 jolloin Tapanilan Erä kendojaoksen ensimmäinen alkeiskurssi alkoi. Nykyisin Tapanilan Erän kendojaos järjestää kendon alkeiskursseja alkaen tammi- ja syyskuussa. Edistyneemmät harjoittelevat ympäri vuoden urheilukeskuksen aukioloaikoina. Jaoksen pääopettajana kendossa toimii Kari Jääskeläinen 6.dan.
Erä Ken Kaissa on tällä hetkellä noin 40 harjoittelijaa (+ vaihteleva määrä alkeiskurssilaisia) joista 15 % dan-arvoisia eli ns. yudansha-väkeä. Harjoituksia on Erän aerobic-salissa kolmena päivänä viikossa. Syksyllä 2011 Tapanilan erän kendojaoksessa aloitettiin juniori-kendon peruskurssi (10-14-vuotiaille). Harjoittelijoita tulee paitsi Tapanilan lähiympäristöstä myös Kehä III:n kokoamana idästä ja lännestä.
Kansalliset Kansainväliset 28-30.4.2012 Venäjä, Pietarin 5. avoimissa kendon juniorikisoissa:
Tuulikannel
thumb|250px|Tuulikannel. Tuulikannel on vanha kielisoitin, jonka suunnikkaanmuotoisen kaikupohjan päälle on viritetty kieliä. Sitä kutsutaan joskus myös aioloksenharpuksi, koska Aiolos on kreikkalaisessa mytologiassa tuulten haltija. Se ripustettiin paikkaan, jossa ilmavirta sai kielet soimaan. Sitä on keskiajalla sanottu noituuden välikappaleeksi.
Tapanilan Erä
Salibandy
Tapanilan Erän salibandyjaosto perustettiin 8. maaliskuuta 1990. Keväällä 2016 se yhdisti toimintojaan SalibandySeura Viikinkien kanssa EräViikingit -nimiseksi seuraksi. Vuonna 2009, Tapanilan Erä oli lisenssimäärällä (662 kpl) mitattuna Suomen kuudenneksi suurin salibandyseura. Seuran miesten edustusjoukkue pelasi aikanaan maan korkeinta sarjatasoa salibandyliigaa. Naiset pelasivat myös maan korkeimmalla sarjatasolla salibandyliigassa. Lisäksi seuralla oli laaja junioritoiminta, jossa pojilla joukkueita löytyi A:sta F-junioreihin asti ja tytöillä B:sta F-junioreihin.
Yleisurheilu
Yleisurheilussa Tapanilan Erän Kerttu Palenius oli kolminkertainen 800 metrin juoksun Suomen mestari 1940-luvulla.
Niko Vesterinen
Niko Henrik Vesterinen (8. huhtikuuta 1989 Suonenjoki – 2. maaliskuuta 2019 Lahti) oli suomalainen voimailu-urheilija. Hän voitti Suomen vahvin mies -kilpailun kahdesti vuosina 2016 ja 2017.
Kolmannen korvapuusti
Kolmannen korvapuusti oli sketsisarja, jota esitettiin MTV3:lla vuosina 1993–1994.
Sarjan käsikirjoitti Pertti Reponen. Ohjauksesta vastasi Hannu Seikkula.
Toinen ohjelman mainosteksti oli muodossa "Kahden kauppa. Kolmannen korvapuusti. Neljännen nenävärkki. Vitosesta viinapotti. Viinapotista kaatokänni. Kaatokännistä krapula. Krapulasta... sitäpä kannattaa varoa".
Luettelo televisiosarjan Downton Abbeyn saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista
Downton Abbey on brittiläinen televisiosarja, jonka on luonut Julian Fellowes. Sarja on palkittu muun muassa parhaan minisarjan Primetime Emmyllä sekä Golden Globella.
Boone Jenner
pienoiskuva|Jenner vuonna 2012. Boone Jenner (s. 15. kesäkuuta 1993 Dorchester, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän pelaa NHL-joukkue Columbus Blue Jacketsissa, joka varasi Jennerin vuonna 2011.
Jenner pelasi neljä kautta (2009–2013) Ontario Hockey Leaguen Oshawa Generals -joukkueessa, jossa hän saavutti 111 maalia ja 135 syöttöä 227:ssä pelatussa ottelussa. Blue Jackets nosti Jennerin joukkueeseen kaudeksi 2013–2014 hyvin menneen harjoituskauden ansiosta. Jenner teki ensimmäisen ja toisen maalinsa NHL:ssä Montreal Canadiensia vastaan 17. lokakuuta 2013. Hän oli koko kauden Blue Jacketsin joukkueessa pelaten 72 peliä, joissa teki 16 maalia ja antoi 13 maaliin johtanutta syöttöä. Jenner löysi kemiaa Nathan Hortonin ja Ryan Johansenin kanssa pelaten pääosin heidän kanssaan samassa ketjussa.
Kaudella 2015–2016 Jenner teki runkosarjassa tehot 30+19=49 ja oli Columbus Blue Jacketsin kolmanneksi paras pistemies. Kevään MM-kilpailuissa hän voitti kultaa Kanadan joukkueessa.
Heinäkuussa 2021 Jenner teki nelivuotisen ja arvoltaan 15 miljoonan dollarin jatkosopimuksen Blue Jacketsin kanssa.
Puistolehmus
Puistolehmus (Tilia ×europaea) on yleisesti puistopuuna käytetty metsälehmuksen ja isolehtilehmuksen risteymä. Laji on hyönteispölytteinen. Puistolehmukset lisääntyvät tehokkaammin vesomalla kuin siemenillä, joilla on huono itämiskyky. Laji on Suomessa usein yleisin viljelty lehmuslaji – yleisempi kuin metsälehmus.
Tuntomerkit
Puistolehmus muistuttaa paljon metsälehmusta, mutta sen erottaa siitä parhaiten muhkuraisella rungollaan, joka vesoo runsaasti. Kukinnot ovat nuokkuvia, ja niissä on 5–10 kukkaa, jotka ovat kaksineuvoisia. Puu kasvaa normaalisti 15–35 metriä korkeaksi, mutta hyvällä paikalla se voi saavuttaa yli 40 metrin korkeuden ja alhaalta kahden metrin ympärysmitan. Lehdet ovat samankaltaisia kuin metsälehmuksella, mutta niiden lehtilavat ovat alta vaaleanvihreät. Pituutta lehdillä on 6–15 cm ja leveyttä 6–12 cm. Hedelmä on kuiva, pähkinänkaltainen ja halkaisijaltaan noin 8 mm.
Käyttö
Puistolehmusta käytetään yleisesti katu- ja puistopuuna, sillä se kestää kaupunkioloja, leikkaamista ja siirtämistä hyvin.
Frantz Fanon
Frantz Omar Fanon (20. heinäkuuta 1925 Fort-de-France, Martinique, Ranska – 6. joulukuuta 1961 Bethesda, Maryland, Yhdysvallat) oli psykiatri ja filosofi ja ehkä samalla myös 1900-luvun merkittävin dekolonisaatiota käsitellyt yhteiskuntafilosofi ja kolonialismin psykopatologi. Hänen teoksensa ovat olleet inspiraation lähteinä antikolonialistisille vapautusliikkeille kautta koko maailman koko 1900-luvun loppupuolen.
Martinique ja toinen maailmansota
Fanon syntyi Fort-de-Francessa Martiniquen saarella Karibialla. Saari oli tuolloin Ranskan siirtomaa mutta on nykyisin olennaisesti Ranskan valtioyhteyteen kuuluva departementti. Frantzin isä oli afrikkalaisen orjan ja intialaisen sopimustyöläisen jälkeläinen Félix Casimir Fanon, joka toimi tullivirkailijana. Frantzin äiti Eléanore Médélice oli afromartiniquelainen, jolla oli valkoista elssasilaista taustaa. Fanonin perheenisä kuului Martiniquen kohtalaisesti toimeentulevaan väestönosaan, mutta perhe ei kuitenkaan ollut taustaltaan perinteisen keskiluokkaista. Perhe saattoi kouluttaa poikansa värilliselle tarkoitetussa Lycée Schoelcherissä.
Ranskan antauduttua saksalaisten hallintoon vuonna 1940 jättäytyi osa sen laivastosta Martiniquen saarelle. Saarelle jääneet sotilaat olivat siellä olonsa aikana avoimesti rasisteja. Syntyi useita syytöksiä huonosta seksuaalisesta käytöksestä ja ahdistelusta. Ranskan armeijan sotilaiden käytöksellä martiniqueläisiä kohtaan oli voimakas vaikutus Fanoniin, jopa niin että se sementöi hänen vieraantumisen tunteensa ja ymmärtämyksensä todellisesta rasismista.
Kahdeksantoista ikäisenä Fanon lähti kotisaareltaan nykyiseen Dominikaaniseen tasavaltaan liittyäkseen siellä vapaan Ranskan joukkoihin. Myöhemmin hän pestautui Ranskan armeijaan ja suoritti aktiivipalvelua Ranskassa, eritoten toisen maailmansodan Elsassin taistelussa. Vuonna 1944 hän haavoittui taistelussa ja sai ansioistaan Croix de la Guerre -ansiomitalin. Hänen joukko-osastonsa ei kuitenkaan taistelujen aikana ylittänyt Reinjokea.
Toivuttuaan haavoittumisestaan vuonna 1945 Fanon palasi takaisin kotisaarelleen Martiniquelle kunniamerkein palkittuna sotaveteraanina. Paluu kotisaarelle kesti kuitenkin vain hyvin lyhyen ajan. Saarella ollessaan hän työskenteli ystävänsä ja ohjaajansa Aimé Césairen parlamenttivaaliavustajana. Césairen vaikutus Fanonin elämään oli erittäin suuri.
Poliittisesti Fanon ei todennäköisesti koskaan ollut täysinoppinut ja täysimittainen kommunisti, vaikka Césaire pääsikin kommunistien lipun alla Martiniquen edustajana Ranskan parlamenttiin neljännen tasavallan aikana. Fanon viipyi kuitenkin kotisaarellaan niin pitkään, että ehti suorittaa loppuun kesken jääneen ylioppilastutkintonsa, minkä jälkeen hän lähti uudelleen Ranskaan, missä hän opiskeli lääketiedettä ja psykiatriaa. Opintonsa hän suoritti Lyonissa, missä hän opiskeli myös kirjallisuutta, draamaa ja filosofiaa. Hän osallistui Maurice Merleau-Pontyn luennoille ja seurasi vuonna 1951 vuoden psykiatriksi valitun radikaalin katalonialaisen François de Tosquellesin psykiatrian opetusta. Fanon harjoitti psykiatrin ammattia aluksi Ranskassa ja myöhemmin, vuodesta 1953 lähtien, myös Algeriassa, missä hän toimi jopa sairaalan hoidollisena johtajana aina eroonsa 1956 saakka.
Ranska
Ranskassa ollessaan ja opiskeluvuosina Fanon kirjoitti ensimmäisen kirjansa Peau noire, masques blancs ('Musta iho, valkoinen naamio') imperialismin vaikutuksesta värillisen ihmisen psyykeen. Teos on hyvin henkilökohtainen tilinteko Fanonin omasta kokemusmaailmasta olla värillinen ja musta ihminen sekä intellektuelli ja samalla osa ranskalaista koulutusjärjestelmää ja sen tuote.
Algeria
Fanon lähti Ranskasta Algeriaan, jossa hän oli aiemmin ollut jonkin aikaa toisen maailmansodan aikana. Hän sai nimityksen psykiatrin virkaan Blida-Joinvillen psykiatrisessa sairaalassa. Juuri siellä hän kehitti uudenaikaiset ja radikaalit hoitomenetelmänsä. Erityisesti hän käytti apuna sosioterapiaa, joka kytkettiin hänen potilaittensa kulttuuritaustaan. Hän koulutti samalla myös hoitajia ja lääkäriksi opiskelevia. Algerian marraskuussa 1954 puhjenneen vallankumouksen seurauksena hän liittyi vuoden 1955 alkupuolella FLN-järjestöön (Front de Libération National) seurauksena yhteyksistään tohtori Chaulet’hen.
Fanon matkusti laajalti Algeriassa, mutta eritoten Kabulen alueella, opiskellakseen alueen kulttuuria ja Algerian asukkaiden elämänpsykologiaa. Hän kirjoitti matkoistaan tutkielmia, jotka ovat myöhemmin kadonneet. Matkat olivat samalla myös salaisia agitaatiomatkoja, varsinkin matka Chrean hiihtokeskukseen, jossa oli FLN:n salainen tukipiste. Kesällä 1956 hän kirjoitti kuuluisan Erokirjeensä ja teki selvän pesäeron ranskalaisiin kasvatuksellisen ja koulutuksellisen sulautuspolitiikan kannattajiin. Hänet karkotettiin lopullisesti Algeriasta tammikuussa 1957, ja fellaghasien (kapinoitsijoiden) pesä Blinda-Joinvillen sairaalassa saatiin puhdistettua. Fanon matkusti Ranskaan mutta kävi myöhemmin salaa Tunisiassa.
Vallankumouksellinen Fanon oli mukana El Moudjahid -lehden toimituskollektiivissa. Hän kirjoitti lehteen koko loppuelämänsä. Hän toimi myös Algerian väliaikaisen hallituksen lähettiläänä Ghanassa ja osallistui virallisena edustajana kokouksissa Accrassa, Conakryssa, Addis Abebassa, Leopoldvillessä, Kairossa ja Tripolissa. Monet hänet tänä aikana kirjoittamansa lyhyet kirjoitukset on koottu postuumina ilmestyneeseen teokseen Pour la révolution africaine (1964). Teoksessa Fanon esiintyy sotilaallisen taistelun asiantuntijana, hän näet eräässä luvussa kertoo, miten sodan eteläinen rintama avataan ja miten huoltoyhteydet toimivat tehokkaasti.
Kuolema
Kun Fanon oli tehnyt uuvuttavan matkan Saharan halki kolmannen taistelurintaman avaamiseksi, hänellä todettiin sen jälkeen paluumatkalla Tunisiaan leukemia. Hän matkusti Neuvostoliittoon saamaan lievennystä ja hoitoa sairauteensa. Tunisiin paluun jälkeen hän saneli testamenttinsa, teoksen Sorron yöstä (Les Damnés de la terre). Paremmassa kunnossa ollessaan hän piti luentoja ALN (Armée de Libération national / kansallinen vapautusarmeija) sotilaille Ghardimaossa Algerian ja Tunisian välisellä rajalla. Hän tapasi viimeisen kerran ranskalaisen vasemmistofilosofi Jean-Paul Sartren Roomassa ja lähti saamaan hoitoa leukemiaan Yhdysvalloista.
Frantz Fanon kuoli leukemiaan Washingtonissa 1961, mutta tällöin hänen nimensä oli Ibrahim Fanon. Kuoleman jälkeen hänen ruumiinsa siirrettiin Tunisiaan. Algerian itsenäistyttyä hänet haudattiin sinne. Lopullisesti hänen ruumiinsa siirrettiin läntisessä Algeriassa sijaitsevalle Ain Kerman marttyyrien hautausmaalle.
Fanonia jäivät suremaan puoliso Josie sekä kaksi lasta.
Teokset
Vaikka Fanon kirjoittikin teoksensa Peau noire, masques blancs Ranskassa, suurimman osan kirjoituksistaan hän kuitenkin teki Pohjois-Afrikassa. Juuri tänä aikana hän tuotti merkittävimmät teoksensa, L’An V de la révolution algérienne ('Algerian vallankumouksen vuosi V') vuonna 1959 sekä ehkä kaikkein kuuluisimman ja vaikutuksiltaan voimakkaimman teoksensa Sorron yöstä (1961), johon esipuheen kirjoitti Jean-Paul Sartre.
Teoksessaan Les Damnés de la terre, joka nimi on vasemmistolaisen aatemaailman tunnuksen Internationaalin alkusanat, Fanon selkeästi analysoi luokan, rodun, kansallisen kulttuurin ja väkivallan roolia kansallisen vapautuksen taisteluissa. Erityisesti tässä teoksessa, toki myös muissakin, tulee esille algerialaisten ”terroristien” kidutusten vaikutus hänen ajatteluunsa ja kirjoituksiinsa. Kidutuksella oli Ranskassa myös poliittisia seurauksia, sillä eräät kidutuksiin syyllistyneet, esimerkiksi kenraali Paul Aussaresses, tunnustivat syyllisyytensä. Kidutus kertoi sosiaalisesta ylemmyydentunteesta ja samalla sen uhrit vaativat oikeutta.
Vaikutus
Sorron yöstä -teoksella on ollut suuri vaikutus myös moniin tunnettuihin vapaustaistelijoihin, kuten Iranin Ali Shariatiin, Etelä-Afrikan Steve Bikoon ja Ernesto Che Guevaraan Kuubassa ja Etelä-Amerikassa. Näistä mainituista vain Che Guevara on ollut suoranaisesti vaikuttunut Fanonin teorioista väkivallasta, kaksi muuta sen sijaan ovat kiinnostuneet "uudesta ihmisestä" ja "mustasta identiteetistä". Fanonin vaikutusta voidaan nähdä myös palestiinalaisten, tamilien, irlantilaisten ja Mustien panttereiden vapautusliikkeissä, kuin myös monissa muissa itsemääräämiseen tähtäävissä organisaatioissa.
Ilmestyttyään Suomessa Frantz Fanonin kirja Sorron Yöstä vaikutti voimakkaasti yhteiskunnallisiin näkemyksiin. Näin kävi etenkin ns. valistuneen nuorison keskuudessa. Kannanotot Vietnamin sotaan jyrkkenivät ja samalla myös Afrikan maissa tapahtuneet vapaustaistelut saivat entistä enemmän ymmärrystä myös suomalaisen älymystön piirissä.
Ivan Basso
Ivan Basso (s. 26. marraskuuta 1977 Gallarate, Italia) on italialainen entinen maantiekilpapyöräilijä. Hän on Italian ympäriajon kaksinkertainen voittaja.
Doping-epäilyt
Basso liitettiin kesäkuussa 2006 alkaneeseen Operaatio Puerto -nimen saaneeseen ammattipyöräilyn dopingtapaukseen. Bassoa epäiltiin veridopingin käytöstä, mutta häntä ei kuitenkaan tuolloin virallisesti syytetty dopingin käytöstä, mutta tallien välisen sopimuksen mukaisesti kukaan ajaja, johon liittiin minkäänlaisia epäilyjä dopingin käytöstä, ei saanut osallistua ProTour-sarjan kilpailuihin. Näin ollen Basso ei voinut osallistua vuoden 2006 Ranskan ympäriajoon.
Basso teki sopimuksen 6. marraskuuta 2006 Discovery Channel Pro Cycling Team -tallin kanssa, mutta puolisen vuotta myöhemmin 24. huhtikuuta, 2007 Discovery Channel -talli päätti kieltää Bassoa kilpailemasta, koska Italian olympiakomitea oli päättänyt ryhtyä jälleen tutkimaan Basson epäiltyä dopingin käyttöä. 30. huhtikuuta talli ilmoitti päättävänsä Basson sopimuksen.
Basso oli Italian olympiakomitean kuultavana 2. toukokuuta 2007 ja 7. toukokuuta hän myönsi komitealle sekaantuneensa doping-tapaukseen. Myöhemmin järjestetyssä tiedotustilaisuudessa Basso sanoi, että hän oli "yrittänyt" dopingin käyttöä ja vaikkei hän varsinaisesti ollut käyttänyt dopingaineita, hän ymmärsi rikkeensä ja oli valmis kärsimään kilpailukiellon ja haluavansa tämän jälkeen palata kilpailemaan. Basso sai kilpailukieltoa lokakuuhun 2008 asti.
Uran jatkuminen
Basson kärsiessä vielä dopingtuomiotaan hän allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen Liquigas-tallin kanssa vuosiksi 2009 ja 2010. Ensiesiintymisensä uuden joukkueensa väreissä Basso teki 26. lokakuuta 2008 ajetussa Japan Cup -kilpailussa, vain kaksi päivää kilpailukieltonsa päättymisen jälkeen. Hänen sijoituksensa 1.HC -kategorialuokituksen kilpailussa oli kolmas. Vuonna 2009 hän sijoittui Italian ympäriajossa viidenneksi ja Espanjan ympäriajossa neljänneksi.
Basso voitti Italian ympäriajon 2010. Hän voitti lisäksi Monte Zoncolanin jyrkkään nousuun päättyneen 15. etapin.
Bassolla todettiin heinäkuussa 2015 kesken Ranskan ympäriajon kivessyöpä. Myöhemmin samana vuonna hän ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa, mutta jatkavansa taustaroolissa Tinkoff-Saxo-tallissa.
LAN
LAN voi tarkoittaa:
Ten Years After
thumb|Ten Years After vuonna 1970. Ylhäällä Leo Lyons, vasemmalla Chick Churchill, oikealla Ric Lee, edessä [[Alvin Lee.]] thumb|Ten Years After esiintymässä 2009. Ten Years After on Nottinghamista Englannista kotoisin oleva bluesrockyhtye.
Historia
Ten Years After toimi nimellä Jaybirds vuoteen 1966 asti, jolloin se sai nykyisen nimensä. Maailmanmaineeseen yhtye nousi elokuussa 1969 esityksellään Woodstockin festivaaleilla, jossa taltioidussa elokuvassa yhtye esittää legendaariseksi nousseen kappaleen ”I’m Going Home”. Yhtyeen kantaa ottava laulu "I'd Love to Change the World" saavutti pientä listamenestystä USA:ssa vuonna 1971.
Matilda Ekholm
Matilda Ekholm (s. 15. kesäkuuta 1982) on ruotsalainen pöytätennispelaaja, joka on saavuttanut neljä EM-mitalia.
Ten Years After
Historia
Soolokitaristi Alvin Lee jätti yhtyeen vuonna 1975 keskittyäkseen soolouraansa, mutta palasi ajoittain takaisin kokoonpanoon. Vuonna 1989 yhtye palasi yhteen levyttämään albumin About Time. Lyhytkestoisia yhdistymisiä on tapahtunut vuosina 1997–1999, minkä jälkeen jäsenten tiet erkanivat nähtävästi lopullisesti.
Matilda Ekholm
Ekholm on osallistunut henkilökohtaisten lajien MM-kilpailuihin kahdeksan kertaa ja parhaat saavutukset ovat olleet puolivälieräpaikka sekanelinpelissä vuonna 2017 ja neljännesvälieräpaikka kaksinpelissä vuonna 2015. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän saavutti ensimmäisen mitalinsa Schwechatin EM-kilpailuissa 2013, kun hän sijoittui espanjalaisparinsa Galia Dvorakin kanssa pronssille naisten nelinpelissä. Lissabonin EM-kilpailuissa 2014 hän saavutti naisten joukkuekilpailussa pronssia. Budapestin EM-kilpailuissa 2016 hän saavutti Mattias Karlssonin (nyk. Falck) parina sekanelinpelissä hopeaa. Alicanten EM-kilpailuissa 2018 Ekholm saavutti unkarilaisen Georgina Potan parina naisten nelinpelissä pronssia.
Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 Ekholm pelasi naisten kaksinpelissä ja hävisi toisen ottelunsa Etelä-Korean Jeon Ji-heelle.
Ten Years After
Historia
Suomessa Ten Years After on esiintynyt muun muassa Helsingin Kulttuuritalolla 3.12.1969, Järvenpään Puistobluesissa 1997 , Turussa Down By The Laiturissa 1999 ja Äänekosken Keitelejazzeilla 2014.
Matilda Ekholm
Ekholm on ollut maailmanrankingissa parhaimmillaan sijalla 20 maalis-huhtikuussa 2017.
Virtain seurakunta
Virtain seurakunta on seurakunta Pirkanmaalla, Virtain kaupungissa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Kangasalan rovastikuntaan.
Mesolóngi
thumb|200px|[[Eugène Delacroix'n maalaus Kreikka Mesolóngin raunioilla (La Grèce sur les ruines de Missolonghi, 1826) kuvastaa Mesolóngin taistelujen merkitystä koko Kreikalle.]] Mesolóngi (joskus Messolonghi tai Missolonghi) on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Ιεράς Πόλης Μεσολογγίου, Dímos Ierás Pólis Mesolongíou), joka sijaitsee Aitolia-Akarnanian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Kaupunki on Aitolia-Akarnanian hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 674,13 neliökilometriä ja väkiluku 34 416. Varsinaisen Mesolóngin kaupungin väkiluku on 12 785 (vuonna 2011).
Pommikiitäjäinen
Pommikiitäjäinen eli pommittajakuoriainen (Brachinus crepitans) on vihertävä kovakuoriaislaji, joka ahdistettuna erittää peräpäästään syövyttävän kaasupilven. Samalla kun se suihkuttaa nestettä peräpäästään, kuuluu pamaus. Räjähdysaine on hydrokinonin ja vetyperoksidin sekoitus. Puolustuskeinon tarkoitus on harhauttaa vihollista. Pommikiitäjäinen esiintyy Keski-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa, mutta se on ainakin kerran ajautunut maihin Hankoniemellä.
Pommikiitäjäinen on tumma, solakka ja kasvaa noin 7–10 mm pitkäksi. Peitinsiivet ovat tumman sinivihreät, jalat oranssinsävyiset.
Forsmo–Hoting-rata
Forsmo–Hoting-rata on Ruotsin rataverkkoon kuuluva poikittainen ratayhteys, joka yhdistää Inlandsbanan-radan pohjoisen -rataosan -rataan. Rataosan pituus on 121 kilometriä, se on yksiraiteinen ja sähköistämätön, ja sillä on ainoastaan tavaraliikennettä. Radan rakensi Ruotsin valtio, ja se on valtion omistuksessa.
Historia
Rautatie Hotingiin oli valmis 1915, kun Inlandsbananin osuus Östersundista valmistui. Hieman myöhemmin aloitettiin Hotingista alkavan Ruotsin itärannikolle suuntautuvan poikkiradan rakentaminen metsäteollisuustuotteiden kuljettamisen helpottamiseksi. Poikkirata avattiin henkilö- ja tavaraliikenteelle vuonna 1925, ja sen toiseksi päätepisteeksi tuli Forsmon rautatieasema Bräcken ja Bodenin välisellä pääradalla. Poikkiradan liikenteen lähtö- ja määräpaikaksi tuli kuitenkin pääradalla 15 kilometriä Forsmosta etelään sijaitseva Långselen risteysasema.
Aluksi kaikki liikenne hoidettiin höyryvetoisena. Henkilöliikenteessä siirryttiin moottorivaunujen eli kiskobussien käyttöön 1930-luvulta lähtien, kun käyttöön tulivat Hilding-Carlssonin valmistamat kiskobussit. Henkilöliikenteessä käytettiin 1950-luvulta alkaen Y6-sarjan sekä vuodesta 1980 alkaen Y1-sarjan moottorivaunuja. Henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1985.
Tavaraliikenteessä höyryvetureista siirryttiin dieselvetureihin 1950-luvulla, jolloin yleisin veturisarja oli T21. Radan kunnostuksen myötä mahdollistuivat korkeammat akselipainot, ja vetureina alettiin käyttää raskaampia T43- ja T44-sarjojen dieselvetureita.
Edvard Heikkinen
Sukutausta ja opinnot
Heikkinen syntyi Nurmeksessa vuonna 1890. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Petteri Heikkinen ja Kustaava Valtanen. Heikkinen kävi kansakoulun ja suoritti yksityisen kauppakoulukurssin Viipurissa vuosina 1913–1914, sekä yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1923.
Myöhemmin upseerinurallaan Heikkinen suoritti taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1927 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929. Välirauhan aikana hän suoritti Panssarintorjuntakomentajakurssin Hämeenlinnassa vuonna 1941.
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Kauppa-apulaisena Nurmeksessa toiminut Heikkinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 13. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota
Heikkinen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa Tampereen saartoon ja Aittolahden, Lyykylän, Mannikkalan ja Talin taisteluihin.
Sisällissodan jälkeen upseerin uralle
Heikkinen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja myöhemmin Uudenmaan rykmentiksi. Hänet määrättiin 7. syyskuuta 1918 alkaen 4:nnen ja 11. marraskuu 1920 alkaen 5:nnen sekä 1. elokuuta 1928 alkaen 3. komppanian päälliköksi. Suomen valkoiseen kaartiin hänet siirrettiin l. toukokuuta 1934 ja määrättiin viestiosaston johtajaksi sekä 17. elokuuta 1934 alkaen 3. komppanian päälliköksi. Hän on hoitanut ajoittain myös pataljoonankomentajan tehtäviä Uudenmaan rykmentissä.
Talvi- ja jatkosota
Heikkinen osallistui Ylimääräisiin harjoituksiin linnoitustöiden valvojana Viipurin ja Kämärän linjalla ja myöhemmin talvisotaan komppanianpäällikkönä Suomen Valkoisessa kaartissa, kunnes hänet komennettiin 2: Armeijakunnan esikuntaan pioneeritoimistoupseeriksi. Välirauhan aikana hän toimi 3. Alokaskoulutuskeskuksen päällikkönä ja 1. Prikaatin 2. pataljoonan komentajana. Jatkosodan puhjettua hän toimi edelleen pataljoonan komentajana 1. Prikaatissa ja osallistui taisteluihin Kananojalla, Kaukolassa, Kaarlahdessa, Räisälässä, Matikkalassa, Sakkolassa, Valkjärvellä, Korjosalossa, Lempaalassa, Valkeasaaressa, Uudellakirkolla ja Työppölässä.
Sotarikostuomio
Sotien jälkeen Heikkinen toimi Aliupseerikoulun johtajana Jalkaväkirykmentti 9:ssä, josta hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945. Syynä oli Heikkistä vastaan nostettu sotarikossyyte. Heikkisen yksikön ollessa vanhan rajan tienoilla Raudussa syyskuun alussa vuonna 1941 Heikkinen oli pataljoonankomentajana kuulustellut linjojen takana kiinni saatua neuvostovankia. Vanki kieltäytyi puhumasta, ja tästä vihastuneena Heikkinen oli komentanut kaksi sotilasta viemään vangin suolle ja ampumaan tämän. Sotilaat toteuttivat käskyn vastahakoisesti. Asia paljastui Sotavankileirien tutkimuskeskukselle vuonna 1945, ja Heikkinen haastettiin oikeuteen. Sotaylioikeudessa ja Korkeimmassa oikeudessa Heikkinen tuomittiin sotavangin tahallisesta taposta viideksi vuodeksi kuritushuoneeseen.
Luottamustoimet
Heikkinen toimi Uudenmaan rykmentin kunnianeuvoston varajäsenenä vuonna 1929.
Edvard Heikkinen kuoli 31. toukokuuta 1961. Hänet on haudattu Nurmekseen.
Kihniön seurakunta
Kihniön seurakunta on seurakunta Pirkanmaalla, Kihniön kunnassa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Hämeenkyrön rovastikuntaan. Virkaa toimittavana kirkkoherrana toimii Virtain seurakunnan kirkkoherran viransijainen Jukka Taskinen. Vuonna 2018 seurakunnassa oli 1 424 jäsentä.
Manic Street Preachers
Manic Street Preachers on walesilainen rockyhtye. Yhtye on tunnettu paitsi vasemmistolaisuutta edustavista sanoituksistaan myös kitaristi-sanoittajan Richey James Edwardsin mystisestä katoamisesta vuonna 1995.
Manic Street Preachersin tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”If You Tolerate This Your Children Will Be Next”, ”A Design for Life”, ”Everything Must Go” ja ”Motorcycle Emptiness”. Manic Street Preachersiä pidetään ensimmäisenä länsimaista kotoisin olevana rockyhtyeenä, joka vieraili ensimmäisenä Kuuban tasavallassa konsertoiden siellä vuonna 2001.
Perustaminen ja alkuvuodet
Manic Street Preachers perustettiin vuonna 1986 nimellä Betty Blue ranskalaisen Jean-Jacques Beineix'n elokuvan Betty Blue mukaan. Tuolloin kokoonpanossa olivat koulutoverit James Dean Bradfield (soolokitara), Bradfieldin serkku Sean Moore (rummut), Nicky Wire (oikealta nimeltään Nicholas Allen Jones, komppikitara) ja Flicker (oikealta nimeltään Miles Woodward, basso). Aluksi Bradfield kokeili sanoittamista, mutta luovutti ja näin alkuvaiheen sanoituksista vastasi Wire. Alkuvuodesta 1988 Flicker jätti yhtyeen väittäen yhtyeen erkaantuneen punk-juuriltaan. Wire vaihtoi kitaran bassoon ja yhtye jatkoi kolmimiehisenä.
Vuonna 1988 yhtye julkaisi ensimmäisen singlensä "Suicide Alley" omakustanteena. The Clashin debyyttialbumia muistuttavan kannen valokuvasi ja suunnitteli Richey James Edwards. Edwards oli alun perin yhtyeen roudari ja autonkuljettaja, mutta hänestä tuli Flickerin lähdettyä yhtyeen neljäs jäsen. Edwards sanoitti Manic Street Preachersin kappaleita yhdessä Wiren kanssa ja suunnitteli levynkannet. Lavalla hän oli lähinnä soittavinaan kitaraa.
Yhtyeen alkuaikojen esiintymiset olivat hyvin punkhenkisiä. Bradfield ja Wire heittivät herjoja yleisölle ja yhtye soitti The Ramonesin tapaan lyhyitä "20 minuuttia energiaa" - ne muistuttivat punk rock -tyylisessä yhtye/yleisö-kanssakäymisessään skotlantilaisen The Jesus and Mary Chainin esiintymisiä pari vuotta aiemmin.
Kesäkuussa 1990 punklevymerkki Damaged Goods Records julkaisi Manic Street Preachersin nelikappaleisen EP:n New Art Riot. Seuraavan vuoden tammikuussa indiemerkki Heavenly Recordsin kautta ilmestyi punk/metallivaikutteinen rocksingle "Motown Junk". Seuraavan vuoden aikana yhtye alkoi saavuttaa brittilehdistössä nimeä rienaavilla haastatteluillaan, joissa se hyökkäsi niin muita yhtyeitä kuten Slowdivea ja My Bloody Valentinea vastaan. Tammikuussa 1992 ilmestyi single "You Love Us", joka nousi Britannian singlelistan sijalle 16.
Generation Terrorists – The Holy Bible (1992–1995)
Manic Street Preachersin debyyttialbumi Generation Terrorists (alkuperäinen nimiehdotus oli "Culture, Alienation, Boredom And Despair") julkaistiin Columbia Recordsin kautta helmikuussa 1992. Se oli tupla-albumi, jolla oli 18 kappaletta (Yhdysvaltain versiossa 14). Albumilta julkaistiin kuusi singleä ja sitä myytiin 250 000 kappaletta. Yhtyeen ensimmäinen Britannian Top10 singlehitti oli kuitenkin yhdessä Fatima Mansionsin kanssa julkaistu hyväntekeväisyyssingle, coverversio kappaleesta "Suicide Is Painless".
Kakkosalbumi Gold Against the Soul sai ristiriitaisen vastaanoton, mutta levy nousi Britannian albumilistan sijalle kahdeksan. Allmusicin Stephen Thomas Erlewinen mukaan albumilla yhtye päätti muuttaa "työväenluokan angstinsa raskaaksi areenarokiksi". Levyn myötä Manic Street Preachersin ulkoinen imago muuttui glamrockmaisesta punktyylistä enemmän valtavirran rockyhtyettä muistuttavaksi.
The Holy Bible ilmestyi elokuussa 1994 ja vaikka se sai kriitikoilta hyviä arvosteluja, albumi myi kahta edeltäjäänsä huonommin. Levyä ei julkaistu lainkaan Yhdysvalloissa. 1. helmikuuta 1995 Richey James Edwards katosi kirjauduttuaan ulos Embassy Hotelista Bayswater Roadilla Lontoossa kello seitsemän aamulla. Edwardsin auto löydettiin hylättynä 14. helmikuuta Severn Viewin huoltoasemalta läheltä Severn Bridge -siltaa. Edwardsia ei ole sittemmin nähty ja hänet julistettiin kuolleeksi marraskuussa 2008. Yhtyeen toiminta keskeytyi kuudeksi kuukaudeksi. Ensimmäinen Edwardsin katoamisen jälkeinen äänite oli The Help Album -hyväntekeväisyyslevylle tehty cover "Raindrops Keep Fallin' on My Head".
Everything Must Go – Lipstick Traces (1996–2003)
Everything Must Go, joka oli ensimmäinen albumi ilman Edwardsia, sisälsi viisi laulua, joissa oli Edwardsin osittain tai kokonaan kirjoittamat sanat. Muut kappaleet olivat Wiren yksinään sanoittamia mukaan lukien Britannian singlelistan kakkoseksi noussut "A Design for Life". Albumi oli Mercury Prize -ehdokas vuoden 1996 parhaaksi albumiksi ja se sisälsi "A Design for Lifen" lisäksi singlehitit "Australia" (brittilistan seitsemäs), "Everything Must Go" (brittilistan viides) ja "Kevin Carter" (brittilistan yhdeksäs).
Vuonna 1998 ilmestynyt This Is My Truth Tell Me Yours nousi suosituksi ympäri maailman ja oli muun muassa Britannian albumilistan ykkösenä kolme viikkoa. Espanjan sisällissodasta kertova single "If You Tolerate This Your Children Will Be Next" oli yhtyeen ensimmäinen singlelistan ykkönen Britanniassa. Albumin singlet "You Stole The Sun From My Heart", "Tsunami" ja "The Everlasting" nousivat myös listoille.
Marraskuussa 1999 Manic Street Preachers julkaisi singlen "The Masses Against The Classes", joka nousi Britannian singlelistan ykköseksi 16. tammikuuta 2000. Singleä ei julkaistu normaaleilla studioalbumeilla. Vuonna 2001 yhtye esiintyi Kuubassa, jossa sen jäsenet tapasivat presidentti Fidel Castron. Matkasta ja konsertista julkaistiin DVD Louder than War.
Kuuban konsertissa kuultiin jo monia kappaleita yhtyeen kuudennelta albumilta Know Your Enemy (2001). Albumin kaksi ensimmäistä singleä, "So Why So Sad" ja "Found That Soul", julkaistiin samana päivänä. Seuraavana vuonna ilmestyi kokoelma-albumi Forever Delayed, joka sisälsi myös ennen julkaisemattomat laulut "Door To The River" ja "There By The Grace Of God" (joka julkaistiin myös singlenä). Vuonna 2003 ilmestyi singlejen B-puolia, harvinaisuuksia ja covereita sisältävä kokoelma Lipstick Traces.
Lifeblood – Journal For Plague Lovers (2004–2009)
Yhtyeen seitsemäs studioalbumi Lifeblood julkaistiin 1. marraskuuta 2004. Se ei noussut Britannian albumilistalla 13:tta sijaa korkeammalle ja sai ristiriitaisen vastaanoton kriitikoilta. Esimerkiksi Mojo antoi albumille neljä tähteä viidestä, mutta Q vain kaksi. Albumia seurasi areenakiertue Britanniassa. Kiertueella oli ensimmäistä kertaa Edwardsin katoamisen jälkeen mukana kakkoskitaristi. 6. joulukuuta 2004 ilmestyi The Holy Biblen kymmenvuotisjuhlapainos. 19. huhtikuuta 2005 ennen Past-Present-Future-kiertueen viimeistä esiintymistä Manic Street Preachers jakoi faneilleen God Save The Manics EP:tä, joka tuli myöhemmin ladattavaksi ilmaiseksi yhtyeen kotisivuille. EP:n kolme kappaletta julkaistiin myös Lipstick Tracesin Japanin painoksella.
Syyskuussa 2005 yhtyeeltä ilmestyi kappale "Leviathan" hyväntekeväisyysalbumilla Help-a Day in the Life. Helmikuussa Manic Street Preachers versioi The June Bridesia tämä englantilaisyhtyeen tribuuttialbumilla Still Unravished.
Kahdeksas studioalbumi Send Away The Tigers ilmestyi 7. toukokuuta 2007. Se sai edeltäjäänsä parempia arvioita kriitikoilta ja nousi Britannian albumilistan kakkoseksi. Albumin ensimmäisellä singlellä "Your Love Alone Is Not Enough" oli mukana The Cardigansin laulaja Nina Persson ja se oli parhaimmillaan Britannian singlelistan kakkosena. Kaksi seuraavaa singleä "Autumn Song" ja "Indian Summer" nousivat molemmat myös Top30:een. Helmikuussa 2008 yhtyeelle luovutettiin NME Awards -tapahtumassa God Like Geniuses Award -palkinto.
Yhtyeen yhdeksäs studioalbumi Journal For Plague Lovers ilmestyi 18. toukokuuta 2009. Albumin tuotti Steve Albini. Levyn tekstit perustuvat Richey Edwardsin sanoituksiin, jotka hän antoi muutama viikko ennen katoamistaan Nicky Wirelle. Journal For Plague Lovers nousi ilmestymisviikollaan brittilistan kolmannelle sijalle ja sai hyvän vastaanoton kriitikoilta. Levyn keskiarvo Metacritic -sivustolla on 85, joka oikeuttaa nimitykseen "universal acclaim".
Sooloprojektit
Vuoden 2005 loppupuolella sekä Bradfield että Wire ilmoittivat aikeistaan julkaista soolomateriaalia ennen bändin uutta levyä. Joulupäivänä 2005 bändi antoi virallisilla kotisivuillaan vapaasti julkaistavaksi Wiren uuden soolokappaleen "I Killed the Zeitgeist" päivän ajaksi. Kappaleen tyyli poikkesi huomattavasti Manics Street Preachersin musiikista. Bradfieldin single "That's No Way to Tell a Lie" sekä albumi The Great Western julkaistiin heinäkuussa. Wiren albumi I Killed the Zeitgeist julkaistiin syyskuussa samana vuonna.
Kappale "Everything Must Go" oli myös Gran Turismo -pelin tunnusmusiikkina.
Simmone Jade MacKinnon
Simmone Jade MacKinnon (s. 19. maaliskuuta 1973 Mount Isa, Queensland, Australia) on australialainen näyttelijätär, joka muistetaan parhaiten Stevie Hall -nimisestä hahmosta sarjassa McLeodin tyttäret. Hän esiintyi ohjelmassa vuodesta 2003 vuoteen 2009, jolloin sarjan viimeinen kausi esitettiin. MacKinnonilla on yksi lapsi.
Moraali
Moraali on käsityksiä ja käyttäytymissääntöjä siitä, mikä on hyvää ja pahaa, oikein tai väärin. Moraali-sanaa käytetään sekä kuvailevasti viittaamaan vallitseviin käsityksiin oikeasta ja väärästä että ohjeita antavasti siitä, minkä tulisi olla moraalisesti hyvää ja oikeaa toimintaa.
Etymologia
Sana ”moraali” on johdettu latinan sanasta mos (monikko mores), joka tarkoittaa tapaa, käyttäytymismallia. Sana ”etiikka” tulee kreikan kielen sanasta ethos, joka tarkoittaa ’tottumusta ja tapaa’. Sanalla etiikka viitataan yleiskielessä usein myös itse moraaliin tai moraalisääntöihin eli eettisiin normeihin.
Moraalifilosofia
Normatiivisen etiikan suuntauksia ovat seurausetiikka, velvollisuusetiikka ja hyve-etiikka. Metaetiikkaa puolestaan edustavat esimerkiksi realismi ja subjektivismi, kognitivismi ja non-kognitivismi sekä universalismi ja relativismi.
Filosofisen etiikan perinteinen kanta on, että moraalin tulee olla itsenäistä suhteessa sen tuottaneeseen evoluutioon ja sitä tukevaan yhteiskuntaan. Jos moraali pyritään perustamaan jonkin perustavammaksi väitetyn asian varaan, se ei enää ole moraalia. Mistä tahansa tosiasiasta, mukaan lukien teot ja käyttäytymistaipumukset, voidaan kysyä, onko se todella oikein.
Empiiriset tieteet
Sosiologit ja antropologit ovat tutkineet ihmisyhteisöjen moraalisääntöjä. Psykologit tutkivat moraalista käyttäytymistä esimerkiksi kehitys-, persoonallisuus-, sosiaali-, evoluutio- tai neuropsykologian näkökulmasta. Biologit ovat tutkineet moraalin evoluutiota, eläinten moraalista tai esimoraalista käyttäytymistä ja ihmisen moraalisen toiminnan taustalla olevia biologisia taipumuksia. Taloustieteissä esimerkiksi käyttäytymistaloustieteilijät ovat tutkineet ihmisen moraalista käyttäytymistä.
Moraalin sosiologia
Sosiologian klassikko Émile Durkheim näki moraalisten sääntöjen kumpuavan sekä sosiaalisista että historiallisista tekijöistä. Durkheim esitti, että yhteiskunnat luovat itselleen sellaisen moraalisten arvojen ja määräysten joukon, joiden tarkoituksena on enemmän tai vähemmän palvella niiden olemassaolon tarpeita. Nämä moraalisäännöt voivat olla hyvin erilaisia eri yhteiskunnissa. Durkheim ymmärsi kaikki yksilön ylittävät hänen toimintaansa tavalla tai toisella vaikuttavat yhteiskunnalliset normit (mukaan lukien moraaliset säännöt ja kiellot) sosiaalisiksi faktoiksi, ja hän vastusti yritystä palauttaa näitä esimerkiksi biologiaan, mistä hän syytti suomalaista sosiologia Edward Westermarckia. Durkheim ei kiistänyt biologian vaikutusta ihmisen käyttäytymiseen, mutta hän katsoi, että esimerkiksi seksuaalimoraalia (esimerkiksi avioliittosäännöt) ei voida palauttaa biologisiin taipumuksiin, kuten hän katsoi Westermarckin tekevän.
Moraalipsykologia
Kehityspsykologisia teorioita moraalista on esitetty ainakin Jean-Jacques Rousseausta alkaen, joka esitti viisivaiheisen mallin ihmisen moraalisesta kehityksestä. 1900-luvun vaikutusvaltaisimpia moraalin kognitiivisia kehityspsykologisia teorioita ovat luultavasti olleet Jean Piaget’n ja Lawrence Kohlbergin näkemykset. Kohlbergin mukaan ihmisen moraalinen kehitys voidaan jakaa kolmeen pääosaan, josta kukin jakautuu kahteen alaosaan muodostaen näin yhteensä kuusi tasoa. Pääjaksoja ovat (1) esimoraalinen taso, (2) konventionaalisten rooliodotusten taso ja (3) hyväksyttyjen moraalisten periaatteiden taso. Viimeisen tason Kohlberg jakoi alempaan sopimusten, yksilöllisten oikeuksien ja yleisesti hyväksytyn lain tasoon, sekä ylempään yksilöllisen omantunnon periaatteiden tasoon. Kolmas 1900-luvun tunnettu moraalin kehityspsykologiaa tutkinut psykologi on Martin Hoffman, jonka mukaan jo pienillä lapsilla voisi olla moraalisia tuntemuksia, mikä tekisi heistä aitoja moraalisia toimijoita.
Alun pitäen Jonathan Haidtin ja Craig Josephin kehittämä moral foundations theory esittää, että moraalilla olisi ihmisluonnossa kuusi evolutiivisesti kehittynyttä perustaa: huolehtiminen, oikeudentunto, uskollisuus, auktoriteetti ja pyhyys. Teoria arvostelee Piaget’n ja Kohlbergin näkemyksiä järjen liiallisesta korostamisesta.
Ihmisten moraalista päättelyä on tutkittu myös neuropsykologiassa. On havaittu, että eksplisiittinen moraalinen pohdinta korreloi aivokuoren ventromediaalisessa otsalohkossa tapahtuvan aivotoiminnan kanssa, missä moraalisissa intuitioissa korostuu ohimo- ja päälakilohkojen liitoksen seuduilla lisääntynyt aivotoiminta.
Moraalista kognitiota on pyritty selittämään mielen teorialla, jonka oletetaan selittävän, miksi yksilö kokee myös toiset yksilöt tietoisiksi olennoiksi. Ajatus on, että mielen teoria olisi moraalisen käyttäytymisen, empatian ja altruismin ennakkoehto. Peilineuronien toimintaa tutkineet neuropsykologit ovat kuitenkin haastaneet mielen teorian. Esimerkiksi Vittorio Gallesen mukaan empatia ja kyky ”lukea toisten ajatuksia” selittyvät peilisolujen aikaansaamalla jäljittelevällä aivotoiminnalla, ei mielen teorian olettamilla korkeamman tason kognitiivisilla kyvyillä.
Moraalin biologia ja evoluutio
Moraalista käyttäytymistä ja moraalin syntyä ja kehitystä on pyritty selittämään biologisesti periytyvillä taipumuksilla, esimerkiksi kyvyillä altruismiin, empatiaan tai vastavuoroisuuteen. Kädellisten ja muiden eläinten yhteisöissä esiintyy monia käyttäytymistaipumuksia, jotka muistuttavat ihmisyhteisöjen ”moraalisiksi” kuvailtuja toimintoja.
Tutkimusten mukaan simpanssit muistavat, ketkä tekivät heille palveluksia ja ketkä eivät, ja ovat taipuvia käyttäytymään vastavuoroisella tavalla. Simpanssit esimerkiksi ovat taipuvaisia jakamaan ruokaa sellaisten ryhmän jäsenten kanssa, jotka ovat sukineet niitä aikaisemmin. Simpanssit eivät ole ainoita sosiaalisia eläimiä, joiden on havaittu osoittavan taipumusta vastavuoroisuuteen. Vampyyrilepakot jakavat verta vastavuoroisuuden periaatteiden mukaan, ja myös kapusiiniapinat ja koirat käyttäytyvät tutkimusten mukaan tähän tapaan. Näiden tulosten on katsottu osoittavan, että näillä ja monilla muilla sosiaalisilla eläimillä on jonkinasteinen reiluutta tai oikeudenmukaisuutta koskeva ymmärrys. Ihminen ei myöskään ole tutkimusten valossa ainoa empatiaan kykenevä eläin; esimerkiksi norsut käyttäytyvät tavalla, joka vaikuttaa todistavan niiden empaattisista tuntemuksista.
Altruismi on käyttäytymistä, jossa ryhmän toisia jäseniä autetaan, vaikka siitä ei ole mitään hyötyä tai vaikka siitä on suoranaista haittaa auttavalle yksilölle. Altruismin esiintyminen muodostaa haasteen evoluutioteorialle, koska ei ole helppoa nähdä, miksi luonnonvalinnan pitäisi suosia tällaista käyttäytymistä. Altruismia on yritetty selittää toisaalta ryhmävalinnalla ja myöhemmin William D. Hamiltonin työhön nojaavalla sukulaisvalinnan teorialla.
Simpanssit elävät ryhmissä, joiden keskimääräinen koko on noin 50 yksilöä. Monet tutkijat olettavat, että esi-ihmiset ovat eläneet saman suuruusluokan ryhmissä. Nykyisten metsästäjä-keräilijöiden yhteisöjä tutkimuksen perusteella on päätelty, että paleoliittisen aikakauden ihmiset olisivat saattaneet elää 100–200 yksilön ryhmissä. On katsottu, että sitä mukaa kuin yhteisön koko kasvoi evoluution myötä, ryhmäkoheesion tarve lisääntyi. Inhimillinen moraali on saattanut kehittyä tällaisissa ryhmissä keinona tuottaa sosiaalista kontrollia, konfliktien ratkaisua. Kädellistutkija Frans de Waalin mukaan inhimilliseen moraaliin sisältyy tasoja, joita ei esiinny muissa kädellisyhteisöissä. Ennen kaikkea inhimilliset yhteisöt sisältävät voimakkaampia ja yksityiskohtaisempia moraalisia sääntöjä, joiden noudattamista kontrolloidaan ankarasti palkinnoilla, rangaistuksilla ja maineen kautta.
Jotkut katsovat, että altruismin tai vähintään inhimillisen moraalin kehittyminen edellyttäisivät ryhmävalintaa. Esimerkkinä voidaan mainita David Sloan Wilson ja Elliott Sober, jotka esittivät vuonna teoksessaan Unto Others: The Evolution and Psychology of Unselfish Behavior (1998), että ryhmävalinta voi mielekkäällä tavalla selittää moninaisten moraalisääntöjen kehittymisen. He painottivat, että luonnonvalinnan ei ole pakko suosia käyttäytymistä, jossa yksilöt toimivat tavoilla, jotka pyrkivät vahvistamaan vain heidän omaa lisääntymismenestystään.
Enantiornithes
Enantiornithes on sukupuuttoon kuollut alaluokka esihistoriallisia lintuja. Ne olivat runsain ja monipuolisin lintujen alaluokka Mesotsooisella maailmankaudella. Lähes kaikilta löytyneiltä lajeilta on säilyneet hampaat ja kynnet, kuten muiltakin varhaisilta linnuilta. On luultavaa, että yhtään Enantiornithes-alaluokan jälkeläistä ei ole jäänyt henkiin. On mahdollista, että Enantiornithes-alaluokka on ollut esiaste nykyisille linnuille.