cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan
Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan, myös Neuvosto-Venäjän–Georgian sota oli neuvosto-Venäjän puna-armeijan Georgian demokraattista tasavaltaa vastaan kohdistama sotilaallinen hyökkäys, joka käytiin 15. helmikuuta – 17. maaliskuuta 1921. Hyökkäyksen tarkoituksena oli kaataa Georgian sosiaalidemokraattisen puolueen menševikkihallitus ja tuoda maahan bolševikkihallinto. Konflikti johtui Neuvosto-Venäjän laajentumispolitiikasta, jonka tavoitteena oli saada takaisin hallintaan ensimmäisen maailmansodan tapahtumiin saakka Venäjän keisarikuntaan kuuluneet alueet, sekä Venäjälle siirtyneiden georgialaisten bolševikkien vallankumouspyrkimyksistä. Bolševikeilla ei Georgiassa ollut tarpeeksi tukea, että he olisivat voineet nousta valtaan ilman ulkomaiden apua.
Venäjä oli tunnustanut Georgian itsenäisyyden 7. toukokuuta vuonna 1920 solmitussa Moskovan sopimuksessa, eikä Georgian valloittamisesta oltu Moskovassa yksimielisiä. Hyökkäyksen pääsuunnittelijat olivat kaksi vaikutusvaltaista georgialaissyntyistä neuvostovirkamiestä, Josif Stalin ja Grigori Ordžonikidze, jotka saivat luvan hyökätä Georgiaan neuvostojohtaja Vladimir Leniniltä 14. helmikuuta 1921, maan "talonpoikien ja työläisten kapinan" tukemisen verukkeella. Neuvostojoukot valtasivat Georgian pääkaupungin Tbilisin raskaiden taisteluiden jälkeen ja julistivat Georgian SNT:n syntyneeksi 25. helmikuuta 1921. Maan loppuosa saatiin vallatuksi kolmen viikon sisällä, mutta neuvostovalta Georgiassa vakiintui vasta syyskuussa vuonna 1924. Turkin miehitys Georgian luoteisosassa lähes samanaikaisesti (helmi–maaliskuussa 1921) uhkasi kehittää kriisin Moskovan ja Ankaran välille, ja se johti merkittäviin alueluovutuksiin Neuvosto-Venäjältä Turkille Karsin sopimuksessa.
Tausta
Georgia onnistui irrottautumaan Venäjästä vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen kaoottisten jälkiseurausten aikana. Kun maa oli epäonnistuneesti yrittänyt muodostaa Armenian ja Azerbaidžanin kanssa federatiivisen tasavallan, Georgian johtajat julistivat maan itsenäiseksi 26. toukokuuta vuonna 1918 nimellä Georgian demokraattinen tasavalta. Vaikka Georgia kärsikin sisäisistä ongelmista ja satunnaisista konflikteista naapuriensa kanssa, se onnistui säilyttämään itsenäisyytensä ja sai uudet rajansa suhteellisen hyvään hallintaan Venäjän sisällissodan aikana.
Vaikka Georgian sosiaalidemokraattisella hallituksella olikin suhteellisen korkea kannatus ja se sai aikaan joitakin onnistuneita uudistuksia, se ei kyennyt luomaan maahan vakaata taloutta tai rakentamaan vahvaa ja kurinalaista armeijaa, joka olisi kyennyt vastustamaan helposti ennustettavissa olevaa bolševikkiuhkaa. Maassa oli merkittävä määrä Venäjän keisarillisessa armeijassa palvelleita päteviä upseereja, mutta armeija jäi aliravituksi ja huonosti varustetuksi. Rinnakkainen puolustusjärjestelmä, Georgian kansankaarti, värvättiin menševikkipuolueen jäsenten keskuudesta. Se oli sen vuoksi armeijoista kunnioitetumpi ja kurinalaisempi, mutta politisoitunut ja puoluevirkailijoiden hallitsema.
Sodan alkusoitto
Vuoden 1920 alusta paikalliset bolševikit lietsoivat Georgiassa aktiivisesti poliittisia levottomuuksia. He keskittyivät levottomuuksiin maaseudulla ja maan etnisten ryhmien välisiin jännitteisiin. Neuvosto-Venäjän sotilaallis-poliittisten voimien toimintakeskus Kaukasuksella oli Kavburo, joka oli yhteydessä Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomiteaan. Vuonna 1920 luotua toimintaelintä johti georgialainen bolševikki Grigori Ordžonikidze avustajanaan Sergei Kirov. Kaukasian tuominen neuvostovaltaan näyttäytyi bolševikkijohtajille helppona tehtävänä, ensimmäisen maailmansodan ympärysvaltojen keskittyessä Turkin itsenäisyyssotaan. Lisäksi Turkin Ankarasta käsin toiminut, Mustafa Kemalin johtama hallitus ilmaisi täyden tukensa yhteistyölle Moskovan kanssa. Se lupasi taivuttaa "Georgian ... ja Azerbaidžanin ... liittymään unioniin Neuvosto-Venäjän kanssa ... ja ... aloittaa sotilastoimet ekspansionistista Armeniaa vastaan". Neuvostojohto käytti menestyksekkäästi tilannetta hyväkseen ja lähetti armeijansa miehittämään Bakua, Azerbaidžanin demokraattisen tasavallan pääkaupunkia.
Kun Bakuun oli perustettu neuvostohallitus huhtikuussa 1920, Ordžonikidze – todennäköisesti omasta aloitteestaan – siirtyi Georgiaan tukeakseen suunniteltua bolševikkivallankaappausta Tbilisissä. Kaappaus kuitenkin epäonnistui, mikä salli Georgian hallituksen keskittää onnistuneesti kaikki joukkonsa estämään venäläisten joukkojen eteneminen Georgian-Azerbaidžanin rajalta. Neuvosto-Venäjän johtaja Vladimir Lenin oli joutumassa sotaan Puolaa vastaan, ja hän käski aloittaa neuvottelut Georgian kanssa. Neuvosto-Venäjä tunnusti 7. toukokuuta 1920 allekirjoitetussa Moskovan sopimuksessa Georgian itsenäisyyden ja solmi hyökkäämättömyyssopimuksen. Sopimus vahvisti de jure maiden väliset rajat ja vaati Georgiaa lakkauttamaan kaikkien Moskovan vihamielisinä pitämien kolmansien osapuolien toiminta. Salaisessa lisäpöytäkirjassa Georgia lupasi laillistaa paikallisen bolševikkipuolueen toiminnan.
Rauhansopimuksesta huolimatta Georgian menševikkihallituksen lopullinen syrjäyttäminen oli tarkoituksellinen ja etukäteen suunniteltu teko. Georgialla oli vakiintuneet diplomaattiset suhteet useisiin eurooppalaisiin valtioihin, ja se piti hallussaan strategisia liikennereittejä Mustaltamereltä Kaspianmerelle. Neuvostojohto näki Georgian "ympärysvaltojen valtapiirin kohteena". Toinen syy, miksi Georgian hallituksen ei voitu antaa pysyä vallassa, oli bolševikkien halu kostaa Euroopassa maanpaossa olleille venäläisille menševikeille, joiden neuvostovastaista propagandaa oli vaikea hiljentää.
Kun puna-armeijan operaatiot Puolaa vastaan olivat lakanneet, Venäjän valkoisten johtaja Pjotr Wrangel oli joutunut tappiolle ja Armenian demokraattinen tasavalta oli kaatunut, neuvostojohdolle tarjoutui suotuisa tilaisuus kukistaa viimeinen, neuvostovaltaa vastustanut itsenäinen valtio Kaukasiassa. Tuohon mennessä brittiläiset tutkimusjoukot olivat kokonaisuudessaan lähteneet Kaukasukselta, eikä läntinen maailma ollut enää halukas tulemaan Georgian avuksi.
Venäjän sotilaallisesta hyökkäyksestä ei kuitenkaan oltu Moskovassa täysin yksimielisiä. Bolševikkien keskuudessa vallitsi erilaisia näkemyksiä suhtautumisesta maan eteläiseen naapuriin. Kansallisuusasioiden kansankomissaari Josif Stalin, joka oli sisällissodan loppuun mennessä kerännyt itselleen jo huomattavan määrän valtaa, otti huomattavan kovan linjan synnyinmaatansa Georgiaa kohtaan. Hän tuki vahvasti Georgian hallituksen kaatamista sotilastoimin ja kehotti jatkuvasti Leniniä antamaan suostumuksensa hyökkäykselle. Sodan kansankomissaari Lev Trotski oli taas vahvasti eri mieltä operaatiosta, jota hän kutsui "ennenaikaiseksi interventioksi". Hänen mukaansa kansa pystyisi itsenäisesti vallankumoukseen. Lenin kieltäytyi aluksi voimankäytöstä kansojen itsemääräämisoikeuden politiikkansa mukaisesti, ja vaati ehdotonta varovaisuutta, että Venäjä ainoastaan auttaisi eikä dominoisi Georgian vallankumousta. Sisällissodan voiton lähestyessä Moskovan toimista tuli kuitenkin vähemmän hillittyjä, ja monille bolševikeille itsemääräämisoikeus oli enää "diplomaattinen peli, jota täytyi pelata tietyissä tapauksissa".
Moskovan mukaan suhteet Georgiaan rapautuivat siksi, että Georgia väitetysti rikkoi maiden välistä rauhansopimusta, pidätti uudelleen georgialaisia bolševikkeja ja esti Armeniaan suuntautuneiden saattueiden kulun, ja koska maan epäiltiin tukevan Pohjois-Kaukasuksen aseistettuja kapinallisia.
Hyökkäys
Neuvosto-venäläisten käyttämä taktiikka Georgian valloittamiseksi oli samankaltainen kuin vuonna 1920 Armeniassa ja Azerbaidžanissa käytetty: lähetetään maahan puna-armeija rohkaisten samalla paikallisia bolševikkeja levottomuuksiin. Tämän strategian käyttäminen oli Georgiassa kuitenkin vaikeaa, sillä kommunistinen puolue oli siellä eristäytynyt poliittinen voima, jolla ei ollut yleistä tukea.
Yöllä helmikuun 11. ja 12. päivän välillä vuonna 1921, Ordžonikidzen aloitteesta, bolševikit hyökkäsivät georgialaisia sotilastukikohtia vastaan armenialaisenemmistöisessä Lorrin maakunnassa ja läheisessä Šulaverin kylässä lähellä Armenian ja Azerbaidžanin rajoja. Armeniassa olleet puna-armeijan yksiköt saapuivat nopeasti apuun, tosin ilman Moskovan muodollista suostumusta. Kun Georgian hallitus protestoi välikohtauksia Tbilisin neuvostolähettiläälle Aron Šeinmanille, tämä kielsi Venäjän kaiken osallisuuden ja väitti kaikkien mahdollisten meneillään olleiden häiriöiden johtuvan armenialaisten kommunistien spontaanista kapinasta. Samaan aikaan bolševikit olivat jo luoneet Šulaveriin Georgian vallankumouskomitean (Revkom), elimen, joka saisi pian kilpailevan hallituksen ominaisuudet. Georgialaisen bolševikin Pilipe Makharadzen johtama Revkom pyysi muodollisesti avunantoa Moskovalta.
Välikohtauksia syntyi myös Dušetin kaupungissa ja osseettien keskuudessa Koillis-Georgiassa. Osseetit eivät pitäneet Georgian hallituksesta, sillä se ei suostunut antamaan heille autonomiaa. Georgialaiset joukot onnistuivat hillitsemään liikehdintää joillakin alueilla, mutta Neuvosto-Venäjän hyökkäyksen valmistelut olivat jo pitkällä. Kun Georgian armeija siirtyi Lorriin murskaamaan kapinaa, Lenin lopulta myöntyi Stalinin ja Ordžonikidzen toistuviin pyyntöihin sallia puna-armeijan hyökätä Georgiaan. Lopullisen päätöksen teki 14. helmikuuta Neuvosto-Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomitea:
Päätös kannattaa hyökkäystä ei kuitenkaan ollut yksimielinen. Sitä vastusti Karl Radek ja se pidettiin salassa Trotskilta, joka oli tuohon aikaan Uralin alueella. Trotski oli niin suuttunut keskuskomitean päätöksestä ja Ordžonikidzen roolista sen toteuttamisessa, että palatessaan Moskovaan hän vaati, tosin turhaan, erityisen asiaa tutkivan puoluekomission perustamista. Myöhemmin Trotski kuitenkin sopeutui tapahtuneeseen ja jopa puolusti hyökkäystä erityisessä lehtisessä.
Taistelu Tbilisistä
Helmikuun 16. päivän aamuna 11. armeijan pääjoukot ylittivät Georgian rajan Anatoli Gekkerin komennuksessa ja aloittivat Tiflisin operaation, jonka tarkoituksena oli Georgian pääkaupungin valtaus. Khrami-joen taistelussa kenraali Stepan Akhmetelin johtamat Georgian rajajoukot nujertuivat ylivoiman alle ja kärsivät tappion. Länteen vetäytynyt georgialainen komentaja kenraali Tsulukidze räjäytti rautatiesiltoja ja tuhosi teitä yrittäessään hidastaa vihollisen etenemistä. Samaan aikaan puna-armeijan yksiköt marssivat Georgiaan pohjoisesta Darialin ja Mamisonin solien kautta ja Mustanmeren rannikkoa pitkin Suhumia kohti. Tapahtumien aikana ulkoasioiden neuvostokomissaari antoi sarjan lausuntoja, joissa kiellettiin kaikki tieto Georgian ja puna-armeijan välisistä sotatoimista ja vakuutettiin tahtoa sovitella kaikissa Georgian sisällä syntyneissä kiistoissa.
Helmikuun 17. päivään mennessä ilmavoimien tukemat puna-armeijan jalka- ja ratsuväet olivat lähestyneet vain 15 kilometrin päähän lounaaseen Georgian pääkaupungista. Georgian armeija taisteli itsepäisesti Tbilisin lähistöllä viikon ajan ennen murtumistaan puna-armeijan ylivoimalle. Kodžorin ja Tabakhmelan strategiset kukkulat siirtyivät osapuolelta toiselle helmikuun 18. ja 20. päivän välillä, kun georgialaiset joukot kenraali Giorgi Mazniašvilin komennuksessa torjuivat puna-armeijan yksiköt, jotka kärsivät raskaita tappioita ja ryhmittyivät uudelleen yrittäessään tiukentaa otettaan Tbilisistä. 23. helmikuuta mennessä rautatiesillat oli korjattu, ja neuvostotankit ja panssarijunat liittyivät puna-armeijan pääjoukkoihin uudessa hyökkäyksessä. Panssarijunien tulittaessa tankit ja jalkaväki tunkeutuivat georgialaisten asemien läpi Kodžorin kukkuloilla. 24. helmikuuta Georgian armeijan komentaja Giorgi Kvinitadze oli kestämättömässä tilanteessa, joten hän käski joukkonsa vetäytymään estääkseen niiden joutumisen mottiin ja pelastaakseen kaupungin tuhoutumiselta. Georgian hallitus ja parlamentti lähtivät pakoon Kutaisiin Länsi-Georgiaan.
25. helmikuuta voitokas puna-armeija saapui Tbilisiin, ja bolševikkisotilaat aloittivat laajamittaisen ryöstelyn. Mamia Orakhelašvilin ja Šalva Eliavan johtama Revkom siirtyi kaupunkiin ja julisti menševikkihallituksen kaadetuksi, Georgian kansallisen armeijan ja kansankaartin hajotetuiksi ja Georgian sosialistisen neuvostotasavallan perustetuksi. Samana päivänä Moskovassa Lenin sai onnittelut komissaareiltaan: "Punainen lippu liehuu Tbilisin yllä. Kauan eläköön Neuvosto-Georgia!"
Kutaisin operaatio
thumb|250px|Puna-armeijan sisällissodan aikana hankkimilla brittiläisillä [[Mark V -panssarivaunuilla oli vaikutusta puna-armeijan voittoon Tbilisin taistelussa. ]]
Georgialaiset komentajat suunnittelivat keskittävänsä joukkonsa Mtskhetan kaupunkiin Tbilisin luoteispuolella ja jatkavansa taistelua uusilla puolustuslinjoilla. Tbilisin menetys kuitenkin lannisti pahasti georgialaiset joukot, joiden täytyi lopulta hylätä asemansa Mtskhetassa. Armeija hajosi vähitellen vetäytyessään länteen, ja vastarinta lähestyviä venäläisjoukkoja kohtaan oli suureksi osaksi järjestäytymätöntä, mutta ajoittain rajua. Neuvostojoukoilta kesti toiset kaksi viikkoa saada haltuunsa Itä-Georgian muut merkittävät kaupungit.
Menševikit elättelivät toivoa Mustallamerellä Georgian rannikon edustalla purjehtineen ranskalaisen laivastoeskaaderin antamasta tuesta. 28. helmikuuta ranskalaiset jopa avasivat tulen 9. puna-armeijan rannikolla toiminutta V. Tšerniševin komentamaa 31. kivääridivisioonaa kohti, mutteivät tehneet maihinnousua. Georgialaiset onnistuivat kuitenkin saamaan takaisin haltuunsa Gagran rannikkokaupungin. Heidän menestyksensä jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi, ja neuvostojoukot liittyivät abhaasien talonpoikasissijoukkoihin (Kyaraz), valtasivat Gagran 1. maaliskuuta, Uuden Athoksen 3. maaliskuuta ja Suhumin 4. maaliskuuta. Joukot etenivät länteen ja miehittivät Zugdidin 9. maaliskuuta ja Potin 14. maaliskuuta.
Georgialaisten puolustusyritykset Kutaisin lähellä lannistuivat edelleen, kun puna-armeijan joukko-osasto hyökkäsi yllättäen Pohjois-Kaukasukselta edeten lähes läpäisemättömän Mamisonin solan kautta syvässä lumessa ja alas Rionin laaksoon. Suramissa 5. maaliskuuta 1921 käydyn verisen yhteenoton jälkeen myös 11. puna-armeija ylitti Likhin vuorijonon maan länsiosaan. Neuvostojoukot saapuivat 10. maaliskuuta Kutaisiin, jonka Georgian johto, armeija ja kansankaarti olivat hylänneet paeten Mustanmeren satamakaupunkiin Batumiin Lounais-Georgiassa. Osa georgialaisista joukoista vetäytyi vuorille ja jatkoi taistelua.
Kriisi Turkin kanssa
23. helmikuuta, kymmenen päivää sen jälkeen kun puna-armeija aloitti marssinsa Tbilisiin, Kazım Karabekir, Turkin komentaja Länsi-Armeniassa, antoi uhkavaatimuksen, jossa vaadittiin Georgian evakuoivan Ardahanin ja Artvinin alueet. Menševikit, joita kohti hyökättiin molemmilta puolilta, joutuivat myöntymään, ja turkkilaiset joukot etenivät Georgiaan miehittäen kyseiset raja-alueet. Operaatio toi Turkin armeijan lähelle georgialaisten hallussa pysynyttä Batumia, ja puna-armeijan Dmitri Žloban komentaman 18. ratsuväkidivisioonan suunnatessa kaupunkia kohti loi sotilaallisen yhteenoton vaaran Turkin ja neuvostojoukkojen välille. Menševikit toivoivat voivansa käyttää näitä olosuhteita hyväkseen. He solmivat 7. maaliskuuta Karabekirin kanssa suullisen sopimuksen, jossa Turkin armeijan annettiin saapua kaupunkiin, kunhan Georgian hallitus saisi pitää sen siviilihallinnon vallassaan. 8. maaliskuuta turkkilaiset luutnantti Kizim-Beyn komennuksessa olleet joukot asettuivat puolustusasemiin kaupungin ympärille, mikä johti kriisiin Neuvosto-Venäjän kanssa. Georgy Tšitšerin, ulkoasioiden neuvostokomissaari, lähetti protestiviestin Ali Fuat Paššalle, Turkin edustajalle Moskovassa. Vastauksena Ali Fuat antoi neuvostohallitukselle kaksi noottia. Nooteissa väitettiin, että Turkin armeija oli vain antamassa turvaa paikalliselle muslimiväestölle, jota uhkasivat puna-armeijan sotatoimet alueella.
Siihen aikaan mennessä, Moskovan sotilaallisesta menestyksestä huolimatta, Kaukasuksen tilanteesta oli tullut erittäin epävarma. Armenialaiset olivat ryhtyneet kapinaan Georgian tapahtumien auttamana ja vallanneet Jerevanin takaisin 18. helmikuuta 1921. Pohjois-Kaukasuksella dagestanilaiset kapinalliset jatkoivat taistelua neuvostojoukkoja vastaan. Turkin miehitys Georgian alueilla merkitsi lähes varmaa yhteenottoa Turkin ja neuvostojoukkojen välille, ja georgialaiset kieltäytyivät toistuvasti antautumasta. Lenin, joka pelkäsi Georgian kampanjan epäsuotuisaa lopputulosta, lähetti 2. maaliskuuta "lämpimät terveisensä neuvosto-Georgialle", mutta paljasti selvästi halunsa lopettaa vihamielisyydet niin pian kuin mahdollista. Hän painotti "hyväksyttävän kompromissin aikaan saamisen valtavaa tärkeyttä" Georgian menševikkien kanssa. 8. maaliskuuta Georgian Revkom ehdotti vastahakoisesti koalitiohallituksen muodostamista, mutta menševikit kieltäytyivät.
Kun Turkin viranomaiset julistivat Batumin vallatuksi 16. maaliskuuta, Georgian hallituksen oli kuitenkin pakko tehdä valinta. Toiveet ranskalaisten tai brittien interventiosta olivat jo haihtuneet ilmaan, sillä Ranska ei ollut harkinnutkaan joukkojen lähettämistä, ja Yhdistynyt kuningaskunta käski Royal Navya olemaan sekaantumatta tapahtumiin. Lisäksi 16. maaliskuuta Britannian ja Neuvosto-Venäjän hallitukset allekirjoittivat kauppasopimuksen, jossa pääministeri Lloyd George käytännössä lupautui pidättäytymään neuvostovastaisista toimista kaikilla entisen Venäjän keisarikunnan alueilla. Samaan aikaan Moskovassa solmittiin ystävyyssopimus Neuvosto-Venäjän ja Turkin suuren kansankokouksen välillä. Siinä Ardahan ja Artvin annettiin Turkille, joka luopui vaateistaan Batumiin.
Turkkilaiset olivat kuitenkin haluttomia vetämään joukkojaan pois Batumista ja jatkoivat sen miehitystä. Georgian johtajat olivat valmiita antamaan bolševikkien miehittää kaupunki mieluummin kuin luovuttamaan sen turkkilaisille. Tästä sovittiin neuvotteluissa Revkomin kanssa, jotta Georgia ei pysyvästi menettäisi kaupunkia. Kutaisissa Georgian puolustusministeri Grigol Lortkipanidze ja neuvostoedustaja Avel Enukidze sopivat aselevosta 17. maaliskuuta ja sitten 18. maaliskuuta sopimuksesta, joka salli puna-armeijan marssia edelleen Batumiin.
Samalla kun Turkin ja Neuvosto-Venäjän väliset neuvottelut olivat käynnissä Moskovassa, aselepo menševikkien kanssa salli bolševikkien toimia epäsuorasti ja salavihkaa tuhansien Georgian kansallisen armeijan sotilaiden kautta, jotka olivat liikkeellä Batumin reunamilla ja valmiita taistelemaan kaupungista. 18. maaliskuuta kenraali Mazniašvilin komennuksessa olleet georgialaiset joutuivat rajuun katutaisteluun turkkilaisen varuskunnan kanssa. Taistelun raivotessa menševikkihallitus nousi italialaiseen alukseen ja purjehti maanpakoon ranskalaisten sotalaivojen saattamana. Taistelut loppuivat 19. maaliskuuta, jolloin satama sekä suurin osa kaupungista olivat georgialaisten käsissä. Samana päivänä Mazniašvili luovutti kaupungin Revkomille, ja Žloban ratsuväki saapui Batumiin vahvistaen sen bolševikkihallintoa.
Veriset tapahtumat Batumissa pysäyttivät venäläisten ja turkkilaisten väliset neuvottelut, eikä niitä aloitettu uudelleen kuin vasta 26. syyskuuta Karsissa. Mukana olivat myös nimellisesti Armenian, Azerbaidžanin ja Georgian neuvostotasavaltojen edustajat. Karsin sopimus, joka allekirjoitettiin 13. lokakuuta, sisälsi maaliskuussa sovitut ehdot ja joitakin uusia aluemuutoksia. Vastineeksi Artvinista, Ardahanista ja Karsista Turkki luopui vaateistaan Batumiin, jonka pääosin islaminuskoiselle georgialaisväestölle tultaisiin antamaan autonomia Georgian SNT:n sisällä.
Hyökkäyksen jälkeen
Huolimatta siitä, että Georgian hallitus lähti maanpakoon eikä kansallinen armeija enää ollut liikekannalla, sissivastarinta Georgiassa jatkui joillakin maaseutualueilla ja vuoristossa. Hyökkäys Georgiaan aiheutti vakavia kiistoja bolševikkien sisälle. Vastaperustettu kommunistihallitus tarjosi aluksi yllättävän myötämieliset yhteistyöehdot maahan jääneille vastustajilleen. Lenin suosi myös myönnytyspolitiikkaa Georgiassa, jossa bolševikkikapina ei nauttinut väitettyä kansansuosiota ja jonka väestö olikin erittäin bolševikkivastaista. Vuonna 1922 georgialaisten katkeruus pakkoliitoksesta Neuvostoliittoon heijastui epäsuorasti siihen, että Neuvosto-Georgian viranomaiset vastustivat Feliks Dzeržinskin, Stalinin ja Ordžonikidzen edistämää, Moskovan keskusvaltaa vahvistanutta politiikkaa. Ongelmasta, joka tunnetaan modernissa historiankirjoituksessa nimellä "Georgian juttu", tuli yksi tärkeimmistä kiistakysymyksistä Stalinin ja Trotskin välille Lenin hallinnon viimeisinä vuosina. Kysymys heijastui Leninin poliittiseen testamenttiin.
Georgiassa älymystön vastustus bolševikkihallitusta kohtaan ja ajoittainen sissisodankäynti kehittyivät suureksi kapinaksi elokuussa 1924. Sen epäonnistuminen ja sitä seuranneet laajamittaiset sortotoimenpiteet, jotka nouseva Neuvostoliiton turvallisuusupseeri Lavrenti Berija masinoi, laskivat rajusti Georgian yhteiskunnan moraalia ja eliminoivat sen vahvimmin itsenäisyyttä kannattaneen osan. Viikon sisällä, elokuun 29. ja syyskuun 5. päivän välillä vuonna 1942, teloitettiin yhteensä 12 578 ihmistä – pääosin Georgian aatelia ja älymystöä – ja yli 20 000 karkotettiin Siperiaan. Georgiassa neuvostohallinto kyseenalaistettiin merkittävästi vasta 1970-luvun lopulla neuvostovastaisten liikkeiden aallon nousun myötä.
Jälkipolvien arviot
Neuvostoliiton historioitsijat pitivät Georgian ja Neuvosto-Venäjän välistä konfliktia osana Venäjän sisällissotaa, johon ympärysvallat sekaantuivat. Puna-armeijan hyökkäys oli virallisen neuvostoversion mukaan vastaus avunpyyntöön, joka seurasi Georgian työläisten ja talonpoikien aseellista kapinaa. Käyttäen kontrolliaan koulutuksessa ja mediassa neuvostohallinto loi onnistuneesti kuvan populaarista sosialistisesta vallankumouksesta. Suurin osa georgialaisista historioitsijoista ei saanut pääsyä kirjastojen rajoitettuihin spetshran-erikois- ja käsikirjoituskokoelmiin, joissa käsiteltiin myös neuvostohistorian "ei-hyväksyttävää" osaa, erityisesti imperialistisiksi tulkittavia toimia tai tietoja, joiden voitiin tulkita vastustavan yleistä käsitystä kansan kapinasta menševikkejä vastaan.
1980-luvun Mihail Gorbatšovin aloittama Glasnost-politiikka ("avoimuus") torjui vanhan neuvostoversion vuosien 1921–1924 tapahtumista. Ensimmäinen neuvostohistorioitsija, joka yritti vuonna 1988 muuttaa siihen asti hyväksyttyä käsitystä sodasta, oli merkittävä georgialainen tutkija Akaki Surguladze. Ironisesti saman historioitsijan monografia vuodelta 1982 kuvasi väitettyä Georgian työläiskapinaa todelliseksi historialliseksi tapahtumaksi.
Suuren julkisen paineen alla Georgian SNT:n ylimmän neuvoston puheenjohtajisto loi 20. kesäkuuta 1989 erikoiskomission tutkimaan vuoden 1921 tapahtumia lain kannalta. Komissio tuli johtopäätökseen, että "Neuvosto-Venäjän joukkojen lähettäminen Georgiaan ja sen alueen valtaaminen oli lain näkökulmasta sotilaallinen interventio ja miehitys, jonka tarkoituksena oli vaihtaa olemassa oleva hallinto". Ylimmän neuvoston erikoiskokouksessa 26 toukokuuta 1990 tapahtumat tuomittiin virallisesti "Neuvosto-Venäjän miehitykseksi ja valtaukseksi".
Etelä-Vantaan Urheilijat
thumb|Seuran käyttämä logo. Etelä-Vantaan Urheilijat (eli EVU) on vantaalainen jääkiekon junioritoimintaan keskittynyt urheiluseura. Seura perustettiin vuonna 1969 ja sen toiminta keskittyy Länsi-Vantaan alueelle Myyrmäen urheilupuistoon. Kaudella 2010–2011 seuran toiminnassa oli mukana noin 700 lasta, nuorta ja aikuista kolmessakymmenessä jääkiekkojoukkueessa, luistelu- sekä liikuntaleikkikoulussa.
Tavoitteet ja päämäärät
Seura on nimennyt päätavoitteekseen tarjota mahdollisimman monelle nuorelle harrastusta jääkiekkoilun parissa. Jotta tavoitteiden ja päämäärien saavuttaminen olisi mahdollista, seura pyrkii ottamaan kaikki huomioon ja luomaan parhaat mahdolliset olosuhteet oppimiseen. Myös yksilön henkinen kasvu, sosiaalisuuteen kasvaminen sekä urheilullisen elämäntavan omaksuminen kuuluvat seuran tavoitteisiin.
Lama Su
Lama Su on kuvitteellinen hahmo Tähtien sodan universumissa. Hän esiintyy elokuvassa Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys. Lama Sun ääninäyttelijänä toimii Anthony Pelan. Muuten Lama Su on tehty tietokoneella.
Rooli
Lama Su on Kaminon pääministeri ja kloonausmestari. Jedimestari Sifo-Dyasin pyynnöstä Lama Su aloittaa klooniarmeijan luomisen. Kaminolaiset ovat muista olennoista eristäytynyt rotu, jonka jäsenet viihtyvät yksinäisyydessä. Kaukana galaksin tapahtumista elävä Lama Su ei tiedä mitään Tasavaltaa uhkaavasta vaarasta. Kun jedimestari Obi-Wan Kenobi saapuu etsimään kaminolta palkkionmetsästäjä Jango Fettiä, hän kuulee Kaminolla valmistetusta Klooniarmeijasta.
Lama Su on 229 cm pitkä valkoihoinen olio. Lama Sun kaula on yhtä pitkä kuin hänen kätensä, jotka ovat kaksi kertaa ihmisen käden pituiset.
Sahahai
Sahahai (Pristiophorus cirratus) on sahahaiden heimon kalalaji. Sahahain elinalue on Australian etelärannikolla Intian valtameressä.
Sahahain pää on litteä ja sillä on pitkä ja kapea, kärkeä kohti kapeneva kuono, jonka pituus on lähes 30 % kalan koko pituudesta. Kuonon sivuilla on noin 20 hammasmaista uloketta, mikä tekee siitä sahamaisen. Kuonon alla, noin puolessa välissä on huomattavan pitkien viiksisäikeiden pari. Hai kasvaa tyypillisesti metrin mittaan, ja enimmillään 135-senttiseksi.
Sahahai on pohjakala, joka elää mannerjalustan alueella ja myös mannerrinteessä, usein parvissa. Se syö pieniä kaloja ja äyriäisiä.
Sahahai lisääntyy ovovivipaarisesti, munat kehittyvät naaraan sisällä. Poikaset, joita enimmillään voi olla pari kymmentä, syntyvät runsaan 30 cm:n pituisina. Kala voi elää 15-vuotiaaksi.
Sahahai on kalastuksen kohde ja sen lihaa pidetään erinomaisena.
Iso Olvasjärvi
Iso Olvasjärvi on järvi Utajärven kunnassa Kiiminkijoen vesistöalueella Pohjois-Pohjanmaalla. Järven pinta-ala on noin 458 hehtaaria, ja sen pinta on 120,1 metriä merenpinnan yläpuolella. Järvi kuuluu Kiiminkijoen Natura 2000 -alueeseen sekä Fennoskandian luonnontilaisten jokireittien luontotyyppiin.
Järvimaisema
Iso Olvasjärvi saa vetensä pääasiassa useista suo-ojista, joista suurimmat ovat Olvassuon soidensuojelualueelta laskeva Kiiskioja sekä Viinilän lähdepuro. Lisäksi harjumailta ilmeisesti laskee pohjavettä suoraan järvialtaaseen. Iso Olvasjärvi laskee Olvasojan kautta Nuorittajokeen ja sitä kautta edelleen Perämereen.
Rogalandin lääni
Rogalandin lääni on Norjan lääni maan lounaisosassa Vestlandetin alueella Pohjanmeren rannalla. Se rajautuu idässä Länsi-Agderin, Itä-Agderin ja Telemarkin lääneihin sekä pohjoisessa Hordalandin lääniin. Sen hallinnollinen keskus on Stavanger, Norjan neljänneksi suurin kaupunki. Läänissä on 470 175 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 9 376,63 neliökilometriä.
Rogaland on Norjan tärkein kaasun ja öljyn tuotantoalue sekä merkittävää viljelysmaata. Karmøyn seudulla on suuret kuparivarat.
Kunnat
Rogalandin lääniin kuuluu yhteensä 26 kuntaa:
Nissan
Nissan Motor Company Ltd (, aikaisemmin Suomessa ja monilla muilla markkina-alueilla Datsun) on japanilainen autonvalmistaja. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Jokohamassa.
Vuonna 1912 japanilainen, Yhdysvalloissa opiskellut insinööri Masujiro Hashimoto perusti Tokioon Kwaishinsha moottoritehtaat -yhtiön ja rakensi ensimmäisen auton prototyypin. Tehtaan rahoittajien etunimien alkukirjaimista saatiin kirjaimet DAT, josta tuli uusien autojen merkki. Vuonna 1931 suuri teollisuuslaitos Tobata Imono osti yhtiön. Tobato Imonolla oli suunnitelmissa rakentaa halpoja jokamiehen autoja kotimarkkinoille. Autojen mallinimeksi kaavailtiin Datsonia, mutta koska japanin kielessä son-loppu tarkoittaa tappiota ja koska merkin haluttiin viittaavan Japaniin – nousevan auringon maahan – tuli tehtaan uusien autojen merkiksi Datsun.
Ensimmäiset autot toivat Eurooppaan norjalaiset vuonna 1960, ja nämä 16 Bluebird-autoa myytiin lähinnä Norjassa. Virallisen maahantuonnin Eurooppaan aloitti kuitenkin Suomessa Aro-Yhtymä vuonna 1962. Aro-Yhtymä Oy toimi Nissan-maahantuojana vuoteen 2006, jolloin Nissan Nordic Europe aloitti toimintansa. Espoossa sijaitseva Nissan Nordic Europe on Nissan-maahantuoja kaikissa Pohjoismaissa.
Vuonna 1966 Nissaniin pakkofuusioidun PMC:n (Prince Motor Company) mallisto sulautettiin Nissaniin, jolloin myös Skyline-mallinimi tuli Nissanin omistukseen.
Nissan on nykyään Japanin kolmanneksi suurin autonvalmistaja. Se oli aikaisemmin toiseksi suurin, mutta Honda on ohittanut sen. 1990-luvun lopussa Nissanilla oli taloudellisia vaikeuksia, minkä vuoksi se ryhtyi yhteistyöhön ranskalaisen Renault’n kanssa. Tuolloin perustettiin niin sanottu Renault-Nissan Allianssi, ja Renault tuli Nissanin omistajaksi 22,5 prosentin osuudella, joka on sittemmin noussut 44,3 prosenttiin. Nissan omistaa vastavuoroisesti 15 prosenttia Renault’n osakekannasta.
Uuden pääjohtajansa Carlos Ghosnin luotsaamana yhtiö on palannut takaisin menestyväksi autonvalmistajaksi. Vuonna 2018 Ghosn pidätettiin hänen jätettyään ilmoittamatta tuloja viranomaisille ja tämän seurauksena hänet poistettiin virasta yhtiössä. Vuonna 2018 ilmeni, että yhtiö oli väärentänyt päästö- ja polttoainekulutuslukemia.
Brändit
Yhtiön automerkkejä ovat Nissan, Datsun ja Infiniti.
Infiniti-merkillä valmistetut autot ovat suunnattu Yhdysvaltain markkinoille. Infinitiä myydään myös esimerkiksi Lähi-idässä, Venäjällä ja Yhdysvalloissa.
Nykyiset
thumb|250px|[[Nissan Almera]] thumb|250px|[[Nissan Pathfinder]] Nissanin Suomessa myynnissä olevat nykyiset mallit ovat (aakkosjärjestyksessä):
Entiset
thumb|250px|[[Nissan Sunny (Pohjois-Amerikka ja Japani)|Datsun 140Y]]
Nykyiset
thumb|250px|[[Nissan Maxima]] thumb|250px|[[Nissan Titan]]
Muut mallit
thumb|Vanha Datsun-merkin logo.
thumb|250px|Vuoden 2002 USA-mallin [[Nissan Maxima.]]
Nissanin eri markkina-alueiden automalleja verratessa tulee huomioida, että malleilla on ollut eri alueilla eri nimiä ja että nimissä on ollut päällekkäisyyksiä alueiden välillä. Esimerkiksi Suomessa myydyn Maxima QX:n kaksi viimeisintä sukupolvea olivat Yhdysvalloissa nimeltään Infiniti I30 (myöhemmin I35) ja Japanissa Nissan Cefiro. Japanissa ja Yhdysvalloissa puolestaan myytiin samaan aikaan Maximaa, joka oli QX:n/I30:n/Cefiron läheinen sukulainen muttei kuitenkaan identtinen sen kanssa.
Camille Desmoulins
thumb|Camille Desmoulins, tuntemattoman taiteilijan tekemä muotokuva. Lucie-Simplice-Camille-Benoît Desmoulins [] (2. maaliskuuta 1760 Guise – 5. huhtikuuta 1794 Pariisi) oli Ranskan suuren vallankumouksen aikakauden ranskalainen vallankumousmies ja mielipidevaikuttaja, joka tunnettiin julkaisemistaan sanomalehdistä ja pamfleteista. Hänet tunnettiin lahjakkaana ja teräväsanaisena kirjoittajana. Desmoulins oli Georges Dantonin läheinen tukija, joka teloitettiin yhdessä Dantonin kanssa niin sanottuna terrorin aikana.
Uran alku
Desmoulinsin isä oli Guisessa vaikuttanut korkea virkamies, paikallisen voutikunnan (bailliage) kenraaliluutnantti. Desmoulins lähetettiin Pariisin arvostettuun Lycée Louis-le-Grand -kouluun, jota myös Maximilien Robespierre kävi samaan aikaan. Desmoulins kouluttautui asianajajaksi ja työskenteli vuodesta 1785 Pariisin parlamentissa. Änkytys haittasi alkuaan hänen työtään ja urakehitystään, mutta vallankumouksen puhjettua hän yllättäen löysi puhujanlahjansa. Kun valtiovarainministeri Jacques Neckerin erottaminen uhkasi pysäyttää vapaamielisen kehityksen Ranskassa heti alkuunsa, Desmoulins piti 12. heinäkuuta 1789 Pariisin Palais-Royalin puutarhassa kahvilan pöydällä seisten ja pistooli kädessä spontaanin puheen, jolla hän innosti kansanjoukon tarttumaan aseisiin. Tämä johti kaksi päivää myöhemmin vallankumouksen lähtölaukauksena pidettyyn Bastiljin valtaukseen, johon hän osallistui itsekin. Pian näiden tapahtumien jälkeen Desmoulins julkaisi ensimmäisen kuuluisan pamflettinsa La France Libre (”Vapaa Ranska”), jossa lueteltiin vanhan hallinnon vääryyksiä ja esitettiin ajatus tasavallasta. Sitä seurasi syyskuussa 1789 ilmestynyt Discours de la lanterne aux Parisiens (”Lyhtypylvään vetoomus pariisilaisille”), jossa Desmoulins puolusti porvarillis-demokraattisia uudistuksia. Hän sai tämän jälkeen lempinimen ”lyhtypylvään yliprokuraattori”.
Vallankumouksellinen sanomalehtimies
thumb|Desmoulins vaimonsa [[Lucile Desmoulins|Lucilen ja poikansa Horacen kanssa, Jacques-Louis Davidin tai tämän oppilaan maalaus noin vuodelta 1792.]] Marraskuussa 1789 Desmoulins alkoi julkaista poliittista sanomalehteä Les Révolutions de France et de Brabant (”Ranskan ja Brabantin vallankumoukset”), jossa hän suomi demokraattisten uudistusten jarruttajia. Hän muun muassa tuomitsi taidokkaasti ehdotuksen tuloihin sidotusta äänioikeudesta huomauttumalla, että se olisi jättänyt niin Rousseaun kuin Jeesuksen ilman äänioikeutta. Desmoulins oli alkuaan ollut maltillisen vallankumousjohtaja Mirabeaun seuraaja, mutta Mirabeaun kuoltua keväällä 1791 hän siirtyi radikaalimman vallankumouksellisen Georges Dantonin kannattajaksi ja pysyi tämän läheisenä tukijana lopun uransa ajan. Kuningas Ludvig XVI:n epäonnistuneen pakoyrityksen jälkeen Desmoulins alkoi kesäkuusta 1791 alkaen vaatia äänekkäästi kuninkaan viraltapanoa ja Ranskan muuttamista tasavallaksi. Tasavaltalaisten mielenosoituksesta seuranneen Marskentän verilöylyn jälkeen viranomaiset lakkauttivat Desmoulinsin lehden heinäkuussa 1791. Lisäksi perustuslakia säätävä kansalliskokous määräsi 22. heinäkuuta 1791 hänet vangittavaksi kiihotuksesta, mutta hän onnistui piilottelemaan, kunnes hänet armahdettiin saman vuoden syyskuussa.
Desmoulins osallistui elokuussa 1792 monarkian kumonneeseen kansannousuun. Ranskan oikeusministeriksi tullut Danton nimitti hänet ministeriönsä pääsihteeriksi. Desmoulins valittiin syyskuussa 1792 Pariisin edustajana kansalliskonventtiin, jossa hän liittyi radikaaliin Vuoripuolueeseen ja äänesti Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta. Hän myös puolusteli syyskuun murhia. Desmoulins myötävaikutti jakobiinien ja girondistien välisen valtakamppailun lopputulokseen julkaisemalla toukokuussa 1793 Histoire des Brissotins (”Brissotiinien historia”) -nimisen poliittisen kirjasen, jossa Jacques Pierre Brissot’n johtamat girondistit kuvattiin vieraiden valtioiden agentteina. Girondistit erotettiin pian kansalliskonventista, minkä jälkeen Dantonin ryhmästä tuli vallankumouksellisten maltillisempi siipi. Desmoulins huolestui syksyllä 1793, kun girondistien johtajia alettiin tuomita kuolemaan ja teloittaa.
Vallankumouksellisen terrorin kiihtyessä Danton ja Desmoulins kääntyivät vastustamaan jyrkän linjan jakobiineja, erityisesti Jacques Hébertin johtamia hébertistejä. Desmoulins alkoi 5. joulukuuta 1793 julkaista uutta, Le Vieux Cordelier (”Vanha kordelieeri”) -nimistä sanomalehteä, jonka kahdessa ensimmäisessä numerossa hyökättiin voimakkaasti hébertistejä ja näiden kirkonvastaista dekristianisaatioliikettä vastaan. Itsekin hébertisteihin kielteisesti suhtautunut yhteishyvän valiokunnan johtaja Maximilien Robespierre suhtautui aluksi lehteen myötämielisesti, mutta sen neljä seuraavaa numeroa arvostelivat myös yhteishyvän valiokunnan harjoittamaa poliittista terroria ja valtiojohtoista talouselämän kontrollointia. Le Vieux Cordelierin viimeiseksi jäänyt numero ilmestyi 30. joulukuuta, sillä 7. tammikuuta Robespierre määräsi sen lakkautettavaksi ja kaikki kappaleet poltettaviksi. Maaliskuussa 1794 Desmoulins erotettiin jakobiini- ja kordelieeriklubista eikä hänen julkaisujaan enää suostuttu painamaan.
Kuolema
Danton ja Desmoulins lähimpine tukijoineen vangittiin Robespierren määräyksestä 29.–30. maaliskuuta 1794 välisenä yönä. Heidät tuomittiin näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan maanpetoksesta ilman mahdollisuutta puolustukseen. Ratkaisevana todisteena käytettiin väärennettyä raporttia, jonka mukaan Desmoulinsin vaimo Lucile olisi juonitellut kapinaa tasavaltaa vastaan. Henkisesti romahtanut Desmoulins käyttäytyi teloituspäivänään 5. huhtikuuta hysteerisesti. Vaimo Lucile teloitettiin 13. huhtikuuta. Molemmat teloitti Ranskan virallinen pyöveli Henri Sanson.
Muistaminen
Kirjailija Jules Claretie julkaisi Desmoulinsin jälkeenjääneet kirjoitukset vuonna 1874. Desmoulinsin patsas pystytettiin vuonna 1905 Palais-Royalin puutarhaan Pariisiin. Se poistettiin ja sulatettiin toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana vuonna 1942.
Volvo XC90
Volvo XC90 on Volvon vuodesta 2002 lähtien valmistama suurikokoinen crossover-tyyppinen henkilöautomalli. Se oli Volvon ensimmäinen malli luokassaan, sittemmin valmistaja on esitellyt pienemmät XC60- ja XC40-mallit.
Volvo XC90 I (2002–2016)
Ensimmäisen sukupolven XC90:n muotoilu perustuu Adventure Concept Car -konseptiautoon, joka oli esillä Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2001. Tuotantomalli esiteltiin samassa näyttelyssä vuotta myöhemmin. 65 prosenttia tuotannosta odotettiin menevän Yhdysvaltain markkinoille. Auto perustuu samalle pohjalevylle kuin Volvo S60-, S80- ja V70-mallit.
Bensiinimoottoreina olivat aluksi viisisylinterinen 2,5-litrainen (210 hv) ja kuusisylinterinen 3,0-litrainen (272 hv). Dieselmoottorina oli viisisylinterinen 2,4-litrainen D5 (163 hv). Vuoden 2004 lopussa esiteltiin 4,4-litrainen (315 hv) V8-bensiinimoottori. Seuraavana keväänä dieselmoottorin teho nousi 185 hevosvoimaan ja sen yhteyteen saatavana ollut automaattivaihteisto muuttui viisiportaisesta kuusiportaiseksi. vasen|pienoiskuva|Ensimmäisen sukupolven facelift-malli (2006). Keväällä 2006 XC90 koki kasvojenkohotuksen, jossa uudistettiin sen keula- ja peräosan ilmeitä sekä sisustaa. Kuusisylinterinen 3,2-litrainen (238 hv) korvasi aiemmat viisi- ja kuusisylinteriset bensiinimoottorit.
Seuraavat uudistukset tulivat mallivuodelle 2009, jolloin takaluukun Volvo-tekstiä suurennettiin. Vuonna 2010 kaikki mallit saivat korinväriset lokasuojalistat ja suuremman Volvo-logon etusäleikköön. Kuusisylinterisen bensiinimoottorin teho nousi keväällä 243 hevosvoimaan, dieselmoottorin syksyllä 200 hevosvoimaan. Keväällä myös 163-hevosvoimainen dieselmoottori palasi etuvetoisena lähtötason mallina. Vuoden lopussa V8-moottorit poistui valikoimasta.
Mallivuodelle 2012 tuli saataville LED-takavalot. Seuraavana mallivuonna ne tulivat vakiovarusteeksi LED-päiväajovalojen ohella. Samalla puskureista tuli kokonaan korinväriset.
Toisen sukupolven tultua markkinoille alkuperäinen malli jäi myyntiin Kiinassa edullisempana versiona XC Classic -nimisenä vuoteen 2016 saakka. Ainoa moottorivaihtoehto oli viisisylinterinen 2,5-litrainen bensiinimoottori 220-hevosvoimaisena.
Volvo XC90 II (2014–)
Toisen sukupolven XC90 esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2014. Se oli ensimmäinen Volvon uutta muotoilufilosofiaa edustava malli. Auto oli myös ensimmäinen Volvo-malli, jossa käytettiin uutta SPA-pohjalevyrakennetta.
Vuoden 2015 Euro NCAP -kolaritestistä XC90 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Bensiinimoottorit olivat aluksi 2,0-litraiset T5 (254 hv) ja T6 (320 hv), dieselmoottori 2,0-litrainen D5 (225 hv). Keväällä 2015 tuli ladattava hybridimalli T8, jossa T6-bensiinimoottorin apuna on 87-hevosvoimainen sähkömoottori.
Loppuvuonna 2015 esiteltiin dieselmoottori D4 (190 hv), jonka yhteydessä vetotapana on etuveto.
Shanghain autonäyttelyssä 2015 esiteltiin XC90 Excellence -malli, joka on nelipaikkainen. Se on suunniteltu erityisesti Kiinan markkinoita varten. vasen|pienoiskuva|Toisen sukupolven facelift-malli. Keväällä 2019 XC90 koki pienen kasvojenkohotuksen, jossa se sai uuden etusäleikön. Muita ulkonäöllisiä uudistuksia olivat uudet vanteet ja ulkovärivaihtoehdot. Merkittävämpää oli hybriditekniikan kehittäminen järjestelmällä, joka ottaa jarrutuksen aikana talteen kineettistä energiaa. Sen avulla saavutetaan parhaimmillaan 15 prosentin pudotus polttoaineenkulutuksessa ja päästöissä. Uusia turvajärjestelmiä ovat aiemmin XC60:ssa esitelty vastaantulevien ajoneuvojen väistötoiminto sekä automaattijarrutustoiminto risteävän liikenteen varoittimessa.
Lukumuisti
pienoiskuva|EPROM -muisti Lukumuisti eli ROM on suoritinta käyttävän laitteen, esimerkiksi tietokoneen pysyväismuisti, johon ei voi tehdä muutoksia normaalikäytön aikana. Sen tiedot säilyvät silloinkin, kun koneesta kytketään virta pois. Varsinaisen, tehtaalla ohjelmoitavan, ROM:n tilalla on usein ohjelmoitava PROM, EPROM, EEPROM tai Flash-muisti, joista nykyään käytetään yleensä viimeksi mainittua.
Lukumuistia käytetään automaatiossa, tietokoneissa ja sulautetuissa järjestelmissä (esimerkiksi pesukoneet ja auton lukkiintumattomat jarrut).
Aidon ROM:n sisältöä ei pysty muuttamaan, mutta nykyisin käytetään tämän sijaan usein Flash-piirejä, joiden sisältöä pystyy vaihtamaan ohjelmallisesti. Tietokoneen laitteistoasetukset tallennetaan nykyisissä tietokoneissa yleensä paristovarmennettuun SRAM-muistiin.
Historia
Varhaiset 1960-luvulla julkaistut ROM-muistit olivat hitaita valmistaa ja tilanne parantui kun käyttäjän ohjelmoimat PROM-muistit saapuivat.
Ensimmäiset ROM-muistit vaativat kustomoidun maskin metallilinkkien naarmuttamiseksi tiettyihin diodeihin. 1970-luvulla julkaistut PROM-muistit ohjelmoitiin ulkoisen ohjelmointilaitteen avulla, joka "poltti" linkit. Vuonna 1971 julkaistiin useita kertoja käytettävät EPROM-muistit, jotka voitiin pyyhkiä ultraviolettivalolla.
Flux Pavilion
thumb|250px|Flux Pavilion vuonna 2012 Flux Pavilion (oikealta nimeltään Joshua Steele, s. 19. tammikuuta 1989) on brittiläinen dubstep-artisti. Hän aloitti dubstepin tekemisen vuonna 2008.
Sensei
Sensei on japanilainen nimitys, jota käytetään puhuteltaessa muun muassa opettajia, lääkäreitä, poliitikkoja ja muita auktoriteetteja. Sitä käytetään osoittamaan kunnioitusta minkä tahansa alan arvostetulle taitajalle. Esimerkiksi piirtämistä harrastava saattaisi kutsua kuuluisaa taiteilijaa senseiksi, vaikka tämä ei opettaisi ketään missään. Sanatarkasti sensei tarkoittaa aiemmin syntynyttä.
Nimityksen käyttö on yleistä erityisesti japanilaisissa kamppailulajeissa (budo), joiden harrastajat kutsuvat ohjaajaansa senseiksi. Joissain seuroissa nimityksellä tarkoitetaan vain dojon johtajaa, mutta melko yleisesti kaikkia mustan vyön (joissain seuroissa vaaditaan 2. dan-arvon musta vyö) saavuttaneita ohjaajia kutsutaan senseiksi tai jopa kaikkia varsinaisia ohjaajia vyöstä riippumatta. Ohjaajaa, jota ei kutsuta senseiksi, voidaan kutsua senpaiksi (lausutaan "sempai"), koska harrastajalle senpai on kuka tahansa pidempään lajia harrastanut aivan kuten vähemmän harrastanut on kohai.
Harakointi
thumb|Anasyrma eli hävyn paljastaminen karkottaa demonin. Kuvituskuva vuodelta 1896 [[Jean de La Fontainen tarinaan.]] Harakointi tai harakoiminen on suomalaisessa kansanuskossa naisen sukupuolielimen paljastaminen kohteelle yliluonnollisena taikana esineen, karjan tai henkilön suojelemiseksi tai kiroamiseksi. Taikavoimasta, johon menettely perustuu, on käytetty nimitystä naisen väki tai toisinaan vitun väki. Harakoinnista on edelleen kulttuurisia jälkiä useissa juhannustaioissa, joita tehdessä ollaan alasti. Harakoinniksi taikaa ovat kutsuneet suomalaiset, mutta jokseenkin vastaavia taikoja uskottiin myös muualla Euroopassa noitien tekevän. Muissa kielissä samasta menettelystä on käytetty nimitystä anasyrma. Suomenkielinen sana harakointi johtuu sanasta haara.
Harakoinnin tapahtuminen
Harakoiva nainen paljastaa kohteelle häpynsä, mikä tarkoituksen mukaan joko kiroaa kohteen tai suojelee sitä. Karja saatettiin harakoida kevätlaitumelle laskettaessa näyttämällä häpyä ohikulkeville eläimille. Viljelys saatettiin harakoida kylvön tai istutuksen yhteydessä esimerkiksi tekemällä työ alapää paljaana. Myös metsälle tai sotiin lähteviä miehiä, aseita, työkaluja ja maailmalle lähteviä tai yksin jätettyjä lapsia on harakoitu.
Häpyyn on myös liittynyt toinen taikavoima, jota kutsuttiin naisen väeksi. Jotkin esineet, jotka käsitettiin miehille kuuluviksi, kuten kalanverkot ja hevosvaljaat, on joissain perinteissä saatettu katsoa pilaantuneiksi, jos nainen on harpannut niiden yli.
Harakointi kertoo siitä, että naisen sukupuolielimet on katsottu arvokkaiksi ja taikavoimaltaan väkeviksi. Esimerkiksi papin ja saamelaisen kansanperinteen kerääjän Jacob Fellmanin kirjaamassa tarinassa noita Piggan emättimestä lähtee yhdeksän sutta vastustajien kimppuun. Uskomukset ovat perustuneet naisen sukupuolielimiin liittyneisiin voimakkaisiin tabuihin, myytteihin ja pelkoihin, mutta toisaalta myös lisääntymiskykyyn. Naisen kyky synnyttää lapsia on katsottu yliluonnolliseksi. Emätin oli väylä tämän- ja tuonpuoleisen välillä. Suomalais-karjalaisella alueella on loitsuja ”vitun vihoja” vastaan, ja elimen synty liittyy petojen kitaan.
Toivo Flink
Toivo Mikael Flink (s. 14. elokuuta 1949 Kalininin alue) on Karjalan tasavallasta kotoisin oleva filosofian tohtori, tutkija ja runoilija, joka on asunut Suomessa vuodesta 1991 lähtien.
Flinkin perhe oli inkeriläinen. Perhe muutti Petroskoihin vuonna 1953 ja hän valmistui vuonna 1972 Petroskoin yliopiston suomen kielen laitokselta. Flink toimi 1972–1976 Karjalan radion suomenkielisen toimituksen kirjeenvaihtajana ja vuosina 1976–1990 hän oli toimittajana Punalippu-lehdessä. Flinkistä tuli Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäsen vuonna 1986. Hän julkaisi 1980-luvulla kaksi runokokoelmaa ja suomensi venäläisten runoilijoiden (Sergei Jesenin, Kornei Tshukovski, Vladimir Sokolov, Junna Moriz, Jevgeni Jevtushenko, Vladimir Lugovskoi) runoja.
Flink auskultoi opettajaksi vuonna 1992 Helsingin yliopistossa ja väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2000 Turun yliopistossa. Hän on toiminut vuodesta 2012 Suomen ja Venäjän historian dosenttina Helsingin yliopistossa.
Etäpesäke
Etäpesäke, etäispesäke eli metastaasi on syövän pääkasvaimen ulkopuoliseen elimistöön levinnyt syöpäsolujen pesäke. Etäpesäkkeitä voi esiintyä lähes kaikissa elimissä, mutta yleisimpiä paikkoja ovat maksa, keuhkot ja aivot. Etäpesäkkeitä muodostuu, kun syöpäsolut tunkeutuvat ensisijaisesta kasvaimesta imuneste- tai verenkiertoon ja kulkeutuvat sitä kautta muihin elimiin, joissa häiriintynyt solujen kasvu voi jatkua. Syövillä saattaa olla taipumus lähettää etäpesäkkeitä tiettyyn paikkaan: esimerkiksi eturauhassyöpä lähettää usein etäpesäkkeitä luihin ja paksusuolisyöpä maksaan.
Syöpä voi levitä primaarikasvaimen lähellä sijaitseviin imusolmukkeisiin, mutta tätä ilmiötä ei yleensä kutsuta metastasoinniksi.
Polytoninen ortografia
Polytoninen ortografia on kreikan kielen kirjoittamisessa käytetty diakriittisten merkkien järjestelmä, joka perustuu klassisen kreikan lausumiseen. Se oli käytössä muinaiskreikan kirjoittamisessa hellenistiseltä kaudelta lähtien ja nykykreikassakin aina vuoteen 1982 saakka. Järjestelmä käytti useita diakriittisiä merkkejä eli tarkkeita.