cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kylmänen Food
Konkurssi
Yritys hakeutui konkurssiin 28. lokakuuta 2022. Toimitusjohtaja Jaakko Kylmäsen mukaan konkurssin pääsyynä olivat maksuvaikeudet. Toimintaa kurittivat myös vuonna 2017 tapahtunut tulipalo, koronapandemia ja viimeisimmän vuoden erityisen korkeat kustannukset.
Liisa Keltikangas-Järvinen
Anna-Liisa Keltikangas-Järvinen (s. 6. tammikuuta 1946 Lapua) on tunnettu suomalainen psykologi sekä kokeellisen persoonallisuustutkimuksen uranuurtaja ja alan tutkimustulosten tunnetuksi tekijä. Hänet tunnetaan erityisesti temperamentin tutkimuksista.
Ura
Keltikangas-Järvinen väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1977, ja hän on toiminut vuodesta 1992 lähtien Helsingin yliopistossa psykologian professorina. Hän johtaa persoonallisuuspsykologian alaan kuuluvaa Personality and Well-being -tutkimusryhmää.
Palkinnot ja tunnustukset
Professoriliitto valitsi Liisa Keltikangas-Järvisen Vuoden professoriksi 2008. Suomen tietokirjailijat ry palkitsi hänet Tietokirjailijapalkinnolla 2001. Lauri Jäntin säätiö myönsi hänelle tietokirjapalkinnon teoksesta Sosiaalisuus ja sosiaaliset taidot vuonna 2011.
Professori Keltikangas-Järvinen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2001 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 2013.
Dan Eggen
Dan Eggen (s. 13. tammikuuta 1970 Oslo, Norja) on norjalainen entinen jalkapalloilija. 192 senttimetriä pitkän Eggenin pelipaikka oli puolustaja.
Eggenin ensimmäiset seurat olivat Årvoll ja Ready. Noiden kahden norjalaisen pikkuseuran jälkeen hän teki pitkän ammattilaisuran Euroopassa pelaten BK Fremissa ja Bröndby IF:ssä Tanskassa, Celta Vigossa ja Deportivo Alavésissa Espanjassa, Glasgow Rangersissa Skotlannissa sekä Le Mansissa Ranskassa, jossa hän lopetti uransa vuonna 2004.
Nykyään Eggen toimii norjalaisen heavy metal -yhtye El Cacon managerina ja suorittaa jalkapallovalmentajan koulutusta.
Melissa Gilbert
Melissa Ellen Gilbert (s. 8. toukokuuta 1964 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Suomessa hänet muistetaan parhaiten roolista 1970- ja 1980-luvun televisiosarjassa Pieni talo preerialla, jossa hän näytteli Laura Ingallsia. Hän on myös toiminut kaksi kautta Screen Actors Guildin puheenjohtajana.
Gilbert oli naimisissa Bo Brinkmanin kanssa vuosina 1988–1992, ja heillä on yhteinen lapsi. Tämän jälkeen Gilbert oli naimisissa näyttelijä Bruce Boxleitnerin kanssa vuosina 1995–2011, ja myös heillä on yhteinen lapsi. Pojista nuorempi on nimetty Gilbertin ystävän ja kanssanäyttelijän Michael Landonin muistoksi Michaeliksi.
Melissa Gilbert esiintyi myös kahdessa Babylon 5 sarjan jaksossa, jossa hän esitti Anna Sheridania, John Sheridanin (Bruce Boxleitner) vaimoa.
Roolistaan sarjassa Pieni talo preerialla Gilbert sai tähden Hollywood Walk of Famelle, osoitteeseen 6429 Hollywood Bulevard. Tuolloin hän oli nuorin koskaan tähden saanut näyttelijä. Vuonna 1998 hänet otettiin mukaan Western Performers Hall of Fameen Oklahoma Cityn National Cowboy & Western Heritage Museumissa.
Elokuussa 2015 Gilbert asettui demokraattipuolueen kongressiehdokkaaksi Michiganissa. Hän luopui kuitenkin ehdokkuudestaan terveyssyistä toukokuussa 2016.
Gilbert kärsi nuoruudessaan alkoholi- ja huumeongelmista ja käytti muun muassa kokaiinia.
Metsatöll
Metsatöll on virolainen 1990-luvun lopulla perustettu metalliyhtye, jonka musiikissa on vaikutteita muun muassa virolaisesta kansanmusiikista.
Yhtyeen nimen metsatöll alkuperä on virolainen kiertoilmaus sudelle, jolla on keskeinen rooli virolaisessa kansanperinteessä. Yhtyeen perustamisen aikaan Viron metalliskene oli alkutekijöissään ja se on toiminut edelläkävijänä maansa metallimusiikille.
Sen ensimmäinen demoalbumi Terast mis hangund me hinge julkaistiin vuonna 1999. Syksyllä 2000 Metsatöll äänitti cover-version Judas Priestin kappaleesta ”Take On All The World”. Metsatöllin albumi, Hiiekoda, ilmestyi 11. joulukuuta 2004. Marraskuussa 2005 ilmestyi uudelleenäänitys ensimmäisestä levystä Terast mis hangund me hinge 10218.
Yhtyeen kolmas albumi Iivakivi ilmestyi vuonna 2008, jonka jälkeen Metsatöll siirtyi virolaiselta Nailboard Recordsilta suomalaiselle Spinefarm Recordsille. Yhtye julkaisi parissa vuodessa levyt Äio (2010) ja Ulg (2011). Kuudes albumi Karjajuht ilmeistyi vuonna 2013.
Joulukuussa 2017 yhtye tiedotti rumpali Marko Atson lähdöstä ja uudeksi rumpaliksi valittiin Tõnis Noevere. Yhtyeen seitsemäs albumi Katk Kutsariks julkaistiin helmikuussa vuonna 2019.
Metsatöllin musiikki on lähinnä folk metalia. Viron muinaisuskolla ja muilla pakanallisilla perinteillä on ollut tärkeä rooli Metsatöllille. Yhtyeen metalli on suoraviivaista riffittelyä, jonka tempo pysyy maltillisena ja jossa sanoitukset ja melodiat ovat pääosassa. Lokulaudin, torupillin, ängipillin ja haisutrummin kaltaiset soittimet nousevat paikoin lähes tasaveroiseen asemaan sähkökitaroiden ja rumpujen kanssa.
Yhtyeen sanoitukset ammentavat innoitustaan voimakkaasti Viron historiasta ja kansanperinteestä. Keskeisiä teemoja ovat muun muassa virolainen muinaisusko ja taistelu ulkopuolisia valloittajia vastaan.
Yhtye esiintyi Suomessa vuosien 2010, 2012 ja 2014 Kivenlahti Rock -festivaaleilla Espoossa, Vuoden 2006 ja 2012 Tuska Open Air Metal Festival -festivaaleilla, Kuopio Rockcockissa 2007 ja 2010 sekä Lappeenrannan Rakuuna Rockissa 2014. Metsätöll on esiintynyt myös Ensiferum-yhtyeen lämmittelijänä muutamia kertoja.
Diskografia
EP:t
Megaliitti
pienoiskuva|Megaliittirakennelma Ranskassa Megaliitti on ihmisen pystyttämä suuri kivi, jota on käytetty neoliittisen kauden ja varhaisen pronssikauden monumenteissa. Nimitys on peräisin kreikan sanoista megas ’suuri’ ja lithos ’kivi’. Suuret kivet saattavat olla yksittäisiä pystykiviä tai hyvinkin mutkikkaiden rakennelmien osia. Megaliittirakennelmissa ei ole yleensä käytetty laastia eivätkä ne useinkaan ole patsaista poiketen esittäviä. Suurin osa megaliiteista tehtiin kivikaudesta pronssikauteen ulottuvalla ajalla, jolloin vallitsi varhainen maanviljelykulttuuri. Tunnetuimmat megaliitit tehtiin noin 1800–1500 eaa. Länsi-Euroopassa. Näitä ovat Ranskan menhirit, Irlannin käytävähaudat ja Stonehengen kaltaiset kivikehät.
Niin sanottujen korkeakulttuureiden kivitöitä ei kutsuta megaliiteiksi. Megaliitteja on hajallaan monilla maailman alueilla, muun muassa Intiassa ja Koreassa. Suomessa Perämeren rantamilla sijaitsevia, yleensä suorakaiteen muotoisia kivisiä jätinkirkkoja pidetään megaliittien tyyppisinä rakennelmina.
Megaliittialueet
pienoiskuva|Dolmen Avolassa, [[Sisiliassa.]]
Kansalliskaarti
pienoiskuva|[[Gilbert du Motier de Lafayette|Markiisi de La Fayetten vala Fête de la Fédérationissa 14. heinäkuuta 1790. De La Fayette oli Ranskan kansalliskaartin komentaja.]] Kansalliskaarti on monissa maissa (puoli)sotilaallisten ja poliiseista koostuvien organisaatioiden nimitys.
Megaliitti
Lähi-itä
pienoiskuva|Atlit Yamista on löydetty vedenalainen megaliittirakennelma
Kansalliskaarti
Useissa maissa kansalliskaartilla tarkoitetaan vapaaehtois- tai reserviläisyksiköitä.
Megaliitti
Lähi-itä
Monesti oletetaan Lähi-idän varhaisten viljelijöiden tai paimentolaisten aloittaneen megaliittikulttuurin. Göbekli Tepen PPNA-kautisessa rakennelmassa on käytetty myös suuria kiviä n. 8300–7300 eaa. Kiviin on kaiverrettu eläinten kohokuvia. Egyptin Nabtan kivikehä saattoi olla ajalta 7500 eaa. Seutu on nykyään aavikkoa, mutta monia merkkejä varhaisesta asutuksesta löytyy. Varmempi varhainen megaliitti on PPNC-ajalta 6900–6300 kalenterivuotta eaa oleva nyt jo veden alla oleva Atlit Yam. Paikan ala on 4 ha. Sieltä on löydetty muinaisia pystykiviä, kaivoja, hautoja ja taloja. Kivinen puoliympyrä koostuu seitsemästä 1–2,1 m korkeasta kivestä. Se on rakannettu lähteen ympärille. Se on nykyään 8–12 metriä veden alla. Löydöistä päätellen ihmiset elivät lähinnä viljelyllä, karjanhoidolla ja kalastuksella. Levantissa, Iranissa ja Arabian niemimaalla tehtiin paljon dolmeneita ja pystykiviä myöhäisestä kuparikaudesta varhaiseen pronssikauteen. Varsinainen megaliittikeskittymä on Etelä-Syyrian repeämälaaksossa.
Kansalliskaarti
Ensimmäiset kansalliskaartit perustettiin Ranskassa vallankumouksen aikaan 1700-luvulla. Ranskan kansalliskaarti lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen. Sodan aikana monissa maissa järjestettiin väliaikaisia kansalliskaarteja, kuten Britanniassa Kotikaarti.
Yhdysvalloissa kansalliskaartit toimivat nykyisin apujoukkoina luonnonkatastrofien ja suurtulipalojen selvityksissä. Yhdysvalloissa on myös Ilmakansalliskaarti.
Myös Venäjällä on nykyään Venäjän kansalliskaarti.
Suhteellinen vaalitapa
Suhteellinen vaalitapa on vaalitapa, jossa edustajat valitaan niin, että vaaleihin osallistuneen liittouman paikkamäärä on suhteessa liittouman ehdokaslistan yhteisäänimäärään. Suhteellinen vaalitapa edellyttää useamman ehdokkaan - ja käytännössä myös useamman liittouman - vaalipiirejä. Suhteellisessa vaalissa kullekin ehdokkaalle lasketaan vertausluku, johon vaikuttavat sekä ehdokkaan saamien äänien että tämän edustaman ryhmittymän saamien äänien määrä. Suhteellinen vaalitapa on pienille puolueille enemmistövaalitapaa edullisempi (Duvergerin laki). Suomessa on käytössä D’Hondtin menetelmä.
Yleisyys ja soveltaminen
Suomessa avointa listavaalia D’Hondtin menetelmällä käytetään eduskuntavaaleissa, EU-vaaleissa ja kunnallisvaaleissa.
Tosin Suomessa vaalipiirit heikentävät suhteellisuutta. Valtio-opin dosentti Pertti Timosen mukaan tämä on Suomen vaalijärjestelmän suurin ongelma. Sen voisi korjata jakamalla eduskuntapaikat puolueille koko maan äänimäärien mukaan ja sitten vaalipiireihin puolueiden sisällä.
Useissa suhteellisen vaalitavan maissa on käytössä äänikynnys, mikä tarkoittaa, että puolueen tai yksittäisen ehdokkaan tulee saada vähintään tietty prosenttiosuus äänistä voidakseen saada yhtään ehdokasta läpi. Joissain maissa jaetaan taas tasauspaikkoja niille puolueille, jotka kärsivät paikkojen jaossa eniten eli niille, jotka saavat pienemmän osuuden ehdokaspaikoista kuin ovat saaneet äänistä.
Aiheesta muualla
Seçim
Valkokurkkurosella
Valkokurkkurosella (Platycercus eximius) on kaakkoisaustralialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö
Valkokurkkurosellan pituus on noin 36 cm ja paino 95–120 grammaa. Sen höyhenpuku on varsin värikäs ja kirjava: pää, rinta ja alaperä ovat punaiset, kurkku ja posket valkoiset, vatsan yläosa keltainen ja alaosa vihreä, siivet, keskimmäiset peitinhöyhenet ja selkä mustat kellanvihrein höyhenten reunoin, siiven alapeitinhöyhenet ja käsisulkien ulkoreunat siniset, keskimmäiset pyrstösulat vihreät ja sinihohtoiset, reunimmaiset pyrstösulat vaaleansiniset ja valkokärkiset. Nokka on vaaleanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Naaras on haileamman värinen. Nuoren linnun niska ja takaraivo ovat vihreät, muuten se muistuttaa naarasta.
Esiintyminen
Valkokurkkurosella elää Australian kaakkoisosassa, Tasmaniassa ja Uudessa-Seelannissa. Sen elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja populaation koko vähintään 500 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia, joista eximius on siirretty Uuteen-Seelantiin Aucklandin ympäristöön ja Dunedinin seudulle. Talvella linnut kerääntyvät pieniksi, tai joskus jopa sadan yksilön, parviksi. George Shaw kuvaili lajin holotyypin Uudesta Etelä-Walesista. Laji on maailmalla suosittu lemmikkilintu, mutta Suomessa laji ei ole kovin yleinen.
Elinympäristö
Valkokurkkurosellat elävät valoisissa metsissä, maatiloilla, savannilla, puutarhoissa ja puistoissa aina 1 250 metrin korkeudelle merenpinnasta.
Lisääntyminen
Pari muodostaa elinikäisen liiton. Valkokurkkurosellan lisääntymiskausi on syyskuusta tammikuulle, tosin joskus pesintä on todettu vielä huhti–toukokuussa. Pesä on puun kolossa tai onkalossa, pöntössä, kannossa, maapuun kolossa, aidantolpassa tai jopa kaniininkolossa. Naaras munii neljästä yhdeksään, tavallisesti viisi munaa, joita se hautoo kolmisen viikkoa. Poikaset jättävät pesän viisiviikkoisina ja pysyttelevät vanhempiensa seurassa vielä kuukausia, elleivät nämä pesi toistamiseen. Aikuisen puvun nuori lintu saa vuoden ikäisenä.
Ravinto
Lajin ruokavalio koostuu siemenistä, viljasta, marjoista, hedelmistä sekä hyönteisistä ja niiden toukista. Talvisin parvet ruokailevat orapihlaja-aidoissa marjoja syöden. Paikoin ne ovat haitallisia puutarhatuholaisia syöden muun muassa sitrushedelmiä.
Batman of the Future: Return of the Joker
Batman of the Future: Return of the Joker (Batman Beyond: Return of the Joker) on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut animaatioelokuva. Elokuva on osa Batman of the Future-animaatiosarjan tarinaa ja on samalla kolmas DC-animaatiouniversumin elokuva. Sen ohjasi Curt Geda ja pääosassa esiintyivät Will Friedle, Kevin Conroy, Mark Hamill, Angie Harmon ja Melissa Joan Hart. Elokuva voitti yhteensä kolme palkintoa ja sai viisi ehdokkuutta vuonna 2001.
Sitoutumattomien maiden liike
Sitoutumattomien maiden liike (NAM) on 120 valtion järjestö, joka perustettiin kylmän sodan aikana vastineeksi lännen ja idän sotilasblokeille. Suurin osa sen jäsenistä on kehitysmaita. Sitoutumattomat maat edustaa 2/3 Yhdistyneiden kansakuntien (YK) jäsenvaltiosta ja 55 % maailman väestöstä.
Sitoutumattomien maiden liike perustettiin 1. syyskuuta 1961 Belgradissa, silloisessa Jugoslavian sosialistisessa liittotasavallassa (nykyisessä Serbiassa). Perustajiin kuuluivat Jugoslavian Josip Broz Tito, Intian Jawaharlal Nehru, Egyptin Gamal Abdel Nasser, Ghanan Kwame Nkrumah ja Indonesian Sukarno.
Sitoutumattomien maiden liike perusti vuonna 2006 NNN (NAM News Network) -uutistoimiston, joka aloitti 27. kesäkuuta 2006, koska järjestön mukaan länsimainen media on menettänyt luotettavuutensa Irakin sodan vuoksi. NNN toimii Malesian Bernama-uutistoimiston alaisuudessa.
Luettelo liittoumattomien maiden kokouksista
Vuonna 2006 sitoutumattomat maat kokoontuivat Havannassa, jossa Kuuban Fidel Castro valittiin liikkeen puheenjohtajaksi. Castro ei kuitenkaan osallistunut kokoukseen jouduttuaan aiemmin leikkaukseen ja tapasi vain muutamia vieraita sairaalassa. Hänen sijaisenaan oli virkaatekevä presidentti Raúl Castro.
Kokouksessa tuomittiin Israelin suhteeton voimankäyttö Libanonia kohtaan ja tuettiin Irania sen ydinohjelmassa. Monet kokousvieraat myös arvostelivat Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa. Pakistan ja Intia sopivat aloittavansa uudelleen rauhanneuvottelut.
Jäsenvaltiot
=== Nykyiset ===
Elokuvavuosi 1926
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1926 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Lapinraunio
thumb|Jyväskylän Vaajakoskella, [[Pyhäsaari (Jyväskylä)|Pyhäsaaren kärjessä on lapinraunioita.]] Lapinrauniot ovat lähinnä Suomen sisämaassa esiintyviä esihistoriallisia kivirakennelmia, jotka yleensä sijaitsevat järvenrannan tuntumassa ja joista ainakin osa on röykkiöhautoja. Lapinraunio on usein kasattu kallionlaelle lähelle järven rantaa ja näkyvälle paikalle. Niiden keskikoko on halkaisijaltaan 8 metriä. Tällaisia raunioita tunnetaan Suomessa useita tuhansia. Lapinrauniot on tavallisesti ajoitettu varhaismetallikautisiksi eli noin 1900 eaa. – 400 jaa.
Nimityksiä ja uskomuksia
Eri puolilla Suomea näistä kivirakennelmista on myös käytetty nimityksiä munkkilaisten muurit, munkkien muurit, nunnatarha, jättiläisraunio, metelinraunio tai metelinkiuas. Myös hiidenkiukaan nimitystä on tavattu sisämaassa, vaikka nimi yhdistetään yleisemmin merenrannikon kiviröykkiöihin.
Kansantarusto on väittänyt joitakin kivikasoja jonkun seudulla aiemmin asuneen tarukansan tekemiksi. Lapinraunion nimeen sisältyy odote, että kivikasat olisivat lappalaisten eli nykyään saamelaisten tekemiä. Toisinaan niitä väitettiin hiisien tekemiksi, jonka vuoksi niitä on kutsuttu hiidenkiukaiksi.
Unto Salo esittää munkkien esiintymisen nimistössä viittaavan varhaisten kivikirkkojen rakentajiin, jotka olivat munkkeja. Näihin kytkettiin siten myös kiviraunioiden rakentaminen.
Määritelmä
Kansanomaisen nimityksen perusteella tutkijat ovat omaksuneet nimityksen lapinraunio jo 1700-luvulta saakka. Tällä tarkoitetaan tutkimusperinteessä sellaisia röykkiötä, jotka Lapinraunio erotetaan käsitteenä
Joskus lapinrauniona tutkittu kivikasa on osoittautunut joksikin muuksi rakennelmaksi. Tällaisia ovat olleet muun muassa viljelysraunio, vatturaunio, uuninpohja, käyttökiviröykkiö, kivenhakkaajan jätekasa, uhriröykkiö, rajamerkki, merimerkki, rakennustöissä syntynyt kivikasa, saunan tai riihen kiuas, sotavarustus ja rantakivikko.
Vaikka lapinraunioita on tutkittu ja pohdittu 1700-luvulta asti, ei sitä ole muinaisjäännöstyyppinä kunnolla pystytty määrittämään. Tutkijoilla ei ole vieläkään yksimielisyyttä siitä, mitä lapinrauniot oikeastaan ovat. Raunioiden niukkalöytöisyys on vaikeuttanut niiden ajoitusta ja sitomista tunnettuihin arkeologisiin kulttuuripiireihin.
Tutkimuksen tekemiä havaintoja
Lapinraunioiden peittämä maanala voi olla muodoltaan pyöreä, soikea tai väljästi tulkittuna suorakulmainen. Raunion halkaisija vaihtelee kolmesta kymmeneen metriin ja samalla alueella voi olla useitakin röykkiöitä. Joskus ne on rakennettu aivan toisiinsa kiinni. Raunion korkeus vaihtelee 30 senttimetristä metriin ja kivien koko vaihtelee 20–50 senttimetrin välillä. Joissakin raunioissa on löytynyt niin sanottu silmäkivi, jonka ympärille se on kasattu. Joskus raunion pohjakivet muodostavat kivikehiä ja harvoin on löydetty paasiarkkuja tai niin sanottua kylmämuurattuja rakennelmia.
Lapinraunioiden arkeologiset kaivaukset epäonnistuvat joskus siten, ettei rauniosta löydetä mitään esineitä, luita tai rakenteita. Niitä raunioita, joista on löydetty ajoitettavaa materiaalia, on vain 14 kappaletta (tilanne 2011). Ajoitukset vaihtelevat 2100 eaa. – 800 jaa. Näistä ihmisen luuta sisälsivät viisi hautausta ja luut ajoitettiin 1440–320 eaa. Joissakin raunioissa ei tavattu ihmisen luita, vaan sen sijaan kolmessa rauniossa oli nisäkkään luita. Esinelöydöt vaihtelivat piinuolen kärjistä pronssi- ja rautaesineisiin, lasihelmistä Luukonsaaren keramiikkaan. Tämä kuva toistuu muissakin raunioissa kuin näissä ajoitetuissa lapinraunioissa.
Raunioista on siis löydetty viitteitä hautaamisesta. Toisissa raunioissa on tavattu vain eläinten luita, mikä viittaa uhraamiseen. Pohjaan on voitu hakata kallioon kuppimaisia syvennyksiä ja yhdessä rauniossa oli luontainen maljamainen kivi, joka tulkittiin sinne tarkoituksella laitetuksi.
On myös epäilty, etteivät useat rauniot olleet vain kertakäyttöisiä. Vanhan raunion kylkeen on voitu tehdä laajennus, jonne luut on piilotettu. Osassa raunioita on mukana varsin tuoreita esineitä eli rautakauden aineistoa. Jos traditio on ollut vanhaa, uudet esineet on voitu lisätä eli uhrata myöhemmin. Tämä merkitsee uusiokäyttöä yli tuhat vuotta rakentamisen jälkeen. Teorialla on eräs rinnakkaisilmiö samalta alueelta. Kalliomaalaukset ovat hyvinkin vanhoja, jopa mesoliittisia, mutta ainakin neoliittisia synnyltään. Silti niiden edestä ja alta vedestä on löydetty kaivauksissa paljon nuorempaa esineistöä. Kuvien eteen on kokoonnuttu tuhansien vuosien jälkeenkin, vaikka tekijät olivat eri väkeä ja itse kuvien tekemisen aikaisia riittejä tuskin tunnettiin.
Viimeaikaiset tutkimukset antavat jo ajoituksien perusteella varovaisen viitteen, että traditio levisi Suomen yli luoteesta kaakkoon päin. Lähtöalue olisi sijainnut lähellä Pohjanmaan rannikoiden röykkiöalueita kauan ennen Lounais-Suomen pronssikauden hiidenkiuastraditiota. Lapinrauniot näyttävän leviävän Keski-Suomen kautta Järvi-Suomeen, josta on saatu tradition nuorimmat ajoitukset. Uhriröykkiötraditio saattaa kuitenkin sekoittaa ajoitustuloksia, joita tarvittaneen paljon lisää.
Tutkimushistoriallisesti merkittäviä lapinrauniokohteita ovat esimerkiksi Viitasaaren Rantala ja Pyykkisaari (ajoitettu 1746–2040 BP eli noin 1505 eaa. ), Kuopion Kuusikkolahdenniemi, Siilinjärven Saunalahti, Tampereen Reuharinniemi, Nokian Uhratunsaari ja Kirkkosaari, Iitin Hiidensalmi (ajoitettu 3191–3129 BP ), Ristiinan Haukkavuori (ajoitettu 3082–3144 BP eli noin 1390 eaa. ), Jyväskylän Pyhäsaari, Virtain Alahavanka, Äänekosken Pyhänsalo, Savonlinnan Häyrynjärvi (ajoitettu 2281–2341 BP eli noin 370 eaa. ) sekä Vilppulan Nuijanniemi.
Perinteen loppu
Lapinraunioiden tekemisen loppuminen on vielä avoin kysymys. Saattaa olla, että nuorimmat ajoitukset merkitsevät myös viimeisten lapinraunioiden tekoajan. Tällöin se ajoittuu rautakaudelle. Kuitenkin röykkiöiden uudelleenkäyttö saattaa antaa liian nuoren kuvan, sillä niiden tekemisen loppumisen jälkeen saattoi muunlainen käyttö lisätä niihin esineitä. Tiedetään myös, että sekä Suomessa että Ruotsissa oli vielä 1800-luvulla vallalla uhriröykkiöperinne, jossa kivikasoihin heiteltiin ruokaa ja esineitä uhrin merkityksessä.
Alabama (yhtye)
Alabama on yhdysvaltalainen country-yhtye, joka sai alkunsa Fort Paynessa, Alabamassa vuonna 1977.
Alabama on myynyt tähän mennessä yli 73 miljoonaa äänitettä. Se on uransa aikana levyttänyt useita listaykköshittejä ja saanut kaksi Grammy-palkintoa.
Jäähyväiskiertueensa vuonna 2003 pitänyt yhtye pääsi 2004 Vocal Group Hall of Fameen ja 15. marraskuuta 2005 Country Music Hall of Fameen.
Miss America Heather Whitestone vieraili Alabaman singlen "How Do You Fall In Love" musiikkivideolla 1998.
Patrick McDonald
Patrick Joseph McDonald (29. heinäkuuta 1878 – 16. toukokuuta 1954) oli yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä, poliisi ja olympiavoittaja.
Isokokoinen McDonald (196 cm, 136 kg) yllätti Tukholman olympialaisten 1912 kuulantyönnössä puolustavan mestarin Ralph Rosen työntämällä kilpailun neljännellä kierroksella uransa parhaan tuloksen 15,34. Se oli uusi olympiaennätys ja rikkoi Rosen edellisen olympiaennätyksen 53 senttimetrillä. Seuraavana päivänä hän otti hopeaa molempien käsien kuulantyönnössä, jossa ensin työnnettiin tulos vasemmalla, sitten oikealla kädellä. McDonaldin hopeatulos oli 27,53 (15,08 + 12,45), ja se jäi voittaneesta Rosesta 17 sentin päähän. Vuoden 1920 olympialaisissa McDonald oli kuulantyönnössä neljäs, mutta voitti kultaa painonheitossa (56 paunaa, 25,4 kg). Voittaessaan hän oli 42 vuotta ja 26 päivää vanha ja on kaikkien aikojen vanhin yleisurheilun kultamitalisti.
Monien muiden irlantilaistaustaisten urheilijoiden tapaan McDonald palveli New Yorkin kaupungin poliisissa, kaikkiaan 41 vuotta (1905–1946). Hän oli yksi kaupungin tunnetuimmista ja näkyvimmistä poliiseista, sillä hänen työnään oli Times Squaren liikenteenohjaus.
Haamujengi
Ghostbusters – haamujengi (joskus vain Haamujengi, ) on vuoden 1984 tieteiskomediaelokuva, joka kertoo yliluonnollisia asioita vastaan kamppailevasta Haamujengistä. Elokuvan pääosissa näyttelevät Dan Aykroyd, Bill Murray, Sigourney Weaver sekä Harold Ramis ja sen ohjasi Ivan Reitman. Elokuvan hitiksi nousseen tunnuskappaleen esitti Ray Parker Jr., joka myöhemmin sai plagiointisyytöksen Huey Lewis and the News -yhtyeeltä.
Elokuva aloitti mediasarjan, joka laajeni vuonna 1989 jatko-osalla Ghostbusters II. Lisäksi tehtiin kaksi animaatiosarjaa Haamujengi ja Tosi viilee haamujengi, sekä useita videopelejä. Vuonna 2016 sai ensi-iltansa elokuvasarjan uudelleenkäynnistys, jonka pääosia esittävät Kristen Wiig, Melissa McCarthy, Kate McKinnon ja Leslie Jones. Vuonna 2021 julkaistiin jatko-osa ensimmäiselle kahdelle Ghostbusters-elokuvalle, Ghostbusters: Afterlife.
Juoni
Lisäksi ympäristöministeriön virkaintoinen työntekijä sulkee Haamujengin laitteet ja tulee samalla vapauttaneeksi kaikki siihen mennessä vangitut aaveet, mikä aiheuttaa kaaoksen kaupungilla ja Haamujengi päätyy putkaan. Sieltä heidät kuitenkin vapautetaan taistelemaan Gozeria ja jättimäistä vaahtokarkkimiestä (Marshmallow Man) vastaan.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Haamujengi sai täydet viisi tähteä.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Haamujengin kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle sijalle 95.
Sarjakuva
Haamujengistä tehtiin myös sarjakuvaversio, jota julkaistiin myös Suomessa vuosina 1988–1990. Sarjakuvan kohderyhmänä olivat nuoremmat lukijat.
Piirretyt
The Real Ghostbusters oli elokuvaan perustuva piirrossarja, jota esitettiin vuosina 1986-1991. Sarjan nimeen oli syynä Filmation-yhtiön aiempi piirrossarja, Filmation's Ghostbusters, jolla ei ollut mitään tekemistä elokuvan kanssa, vaan joka perustui 1970-luvun lastenohjelmaan The Ghost Busters. Vuonna 1997 ilmestyi Tosi viilee haamujengi -sarja. Värikkyydestään ja lapsenomaisista vihollisistaan huolimatta se oli vähemmän humoristinen, paljon synkempi ja pelottavampi kuin alkuperäiset elokuvat. Sarjassa Egon on perustanut uuden Haamujengin nuorista. Sarja kesti vain yhden kauden ja sitä esitettiin Amerikassa joka päivä keväällä 1997. Sarjan esitti Suomessa kokonaisuudessaan Nelonen vuoden 1997 lopulla ja 1998 kerran viikossa.
Tietokone- ja videopelit
Activision julkaisi Ghostbusters-elokuvan pohjalta tietokonepelin useille kotimikroille vuonna 1984. Pelin suunnitteli David Crane ja ensimmäiset versiot toteutettiin Commodore 64:lle ja Atari 800:lle. Myöhemmin tarjolle tulivat versiot Sinclair Spectrumille, Amstrad CPC:lle ja MSX:lle. Konsoliversiot julkaistiin Atari 2600-, Sega Master System- ja NES-alustoille.
Vuonna 2009 julkaistiin kahden ensimmäisen elokuvan jälkeen sijoittuva peli. Koko alkuperäinen Haamujengi ääninäytteli hahmoja.
Ghostbusters: Spirits Unleashed -peli ilmestyy 18. lokakuuta 2022. Peli ilmestyy PS4:lle, PS5:lle, Xbox Onelle, Xbox Series X/S:lle sekä pc:lle.
Elokuvavuosi 1925
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1925 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Aarne Robert Castrén
Aarne Robert Castrén (3. toukokuuta 1892 Helsinki – 5. maaliskuuta 1973 Helsinki ) oli liikejuristi, joka toimi muun muassa asianajajana, Helsingin Osakepankin pääjohtajana ja useiden suuryhtiöiden hallintoneuvostoissa, johtokunnissa ja hallituksissa. Sanoman johtokunnassa hän oli jäsenenä vuodesta 1957 ja puheenjohtajana 1959–1972.
Aarne Robert Castrénin vanhemmat olivat senaattori, ministeri Kaarlo Castrén ja Elin Tamelander. Castrénin puoliso vuodesta 1921 oli Saskia Leclerq, pianisti Fanny Flodin-Gustavsonin tytär. Asianajaja Aarne Frithiof Louis Castrén oli heidän poikansa. Aarne Robert Castrén tuli ylioppilaaksi 1910, suoritti oikeustutkinnon 1915 ja sai varatuomarin arvon 1918. Hän toimi asianajajana ja osakkaana Castrén & Snellman -lakiasiantoimistossa 1917–1946, Helsingin Osakepankin pääjohtajana 1946–1948 ja lukuisten eri yhtiöiden hallintoelimissä, mukaan lukien Wärtsilä, Pohjoismaiden Yhdyspankki, Ab Julius Tallberg Oy, Kymi, Ericsson ja Sanoma. Suomen Lainopillisen Yhdistyksen hallituksen jäsen Castrén oli yli 30 vuotta.
Vaeltava juutalainen
Vaeltava juutalainen voi viitata:
Kratylos
Kratylos (Κρατυλος, 400-luvun loppu eaa.) oli antiikin Kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Ateenasta. Hän oli Sokrateen nuorempi aikalainen. Platonin dialogi Kratylos on nimetty hänen mukaansa. Dialogissa hän keskustelee Sokrateen kanssa kielestä.
Kratyloksen sanotaan olleen Herakleitoksen oppilas. Aristoteleen mukaan hän oli Platonin ensimmäinen filosofian opettaja. Kratylos kehitti äärimmäisen ja radikaalin herakleitoslaisuuden jonka mukaan millään ei ollut pysyvyyttä. Herakleitoksen kerrotaan sanoneen, ettei kukaan voi astua samaan jokeen kahdesti, sillä sen enemmän astuja kuin jokikaan ei ole toisella kerralla sama. Kratyloksen kerrotaan puolestaan menneen pidemmälle ja sanoneen, ettei kukaan voinut astua samaan jokeen kertaakaan. Aristoteleen mukaan Kratylos hylkäsi syvällisen oivalluksensa seurauksena puheen, koska jatkuva muutos teki järkevän keskustelun mahdottomaksi. Hän rajoitti keskusteluun osallistumisensa sormensa heiluttamiseen (Metafysiikka 1010a10–15). Platon käsittelee samaa kielen mahdottomuuden teemaa Theaitetoksessa (179d-180c.)
Hanna Muzytšuk
Hanna Olehivna Muzytšuk (, s. 28. helmikuuta 1990) on ukrainalaissyntyinen, vuodesta 2004 Sloveniaa edustanut shakin suurmestari ja naisten suurmestari. Hän ylitti 2 400 Elopisteen rajan vuonna 2004, samana vuonna kun täytti 14, ja seuraavana vuonna hän voitti alle 16-vuotiaiden tyttöjen maailmanmestaruuden. Jo aiemmin hän voitti useita Ukrainan ja Euroopan nuorten mestaruuksia eri ikäluokissa, kuten myös mitalisijoja nuorten MM-turnauksissa (alle 10-vuotiaat 2000, alle 12-vuotiaat 2002). Muzytšuk on myös naisten Ukrainan mestari shakissa vuodelta 2003.
Hänen nuorempi siskonsa on vuoden 2015 naisten maailmanmestari Marija Muzytšuk. Kummatkin sisarukset boikotoivat Saudi-Arabiassa käytyjä vuoden 2017 maailmanmestaruuskisoja, koska niissä piti käyttää abayaa, koko kehon peittävää huivia.
Uinnin Suomen-mestaruuskilpailut 1908
Suomen Uimaliitto järjesti mestaruuskilpailunsa 1908 useammassa eri paikassa ja eri aikoina.
Helsingissä 9. elokuuta 100 m ja 1 000 m vapaauinti, kerroshypyt ja vesipallo miehille.
Turussa 26. heinäkuuta miesten ponnahduslautahypyt ja naisten 100 m vapaauinti.
Vaasassa 2. elokuuta yhdistetty hengenpelastus ja uinti 100 m:n matkalla sekä viesti.
Tampereella 16. elokuuta miesten 200 m rintauinti ja naisten suorat hypyt.
100 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
1 000 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
100 m hengenpelastusuinti
<br style="clear:both;"/>
4 x 50 m viesti
<br style="clear:both;"/>
Ponnahduslauta
<br style="clear:both;"/>
Kerroshypyt
<br style="clear:both;"/>
Suorat hypyt
<br style="clear:both;"/>
Vesipallo
Vesipallomestaruuden voitti Helsingfors Simsällskap, joka voitti Helsingfors Idrottsklubbin 7-1.
Suurlahti
thumb|250px|Kižin pogosta. thumb|250px|Jandomjärven kirkko. thumb|250px|Volkostrovin tsasouna. 200px|thumb|Suurlahden kunta Karhumäen piirin kartalla. Suurlahti on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisjärven samannimisen lahden rannalla 110 kilometriä Karhumäestä etelään ja 80 kilometriä Petroskoista koilliseen. Kylässä on 1 300 ja kunnassa 2 600 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus
Suurlahden kunnan pinta-ala on 2 895 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Karhumäen piirin Sungun ja Tolvojan, idässä Puudožin piirin Avdejevon ja Šallan, etelässä Äänisenrannan piirin Soksun sekä lännessä Järventauksen ja Kontupohjan piirin Novinkan, Tedjärven ja Käppäselän kuntiin. Pinta-alasta yli puolet on Äänisen vesialuetta.
Kunnan alue käsittää Äänisniemen eteläkärjen, Klimetskoinsaaren ja muut lähisaaret. Maisemaa leimaavat luoteis–kaakkoissuuntaiset pitkät ja kapeat harjut, joiden välissä on järviä ja lahtia. Suurimmat järvet ovat Äänisen lisäksi Jandomozero, Landmozero, Kosmozero, Padmozero ja Putkozero. Jokia ovat Padma, Tambitsa, Putkozerka ja Lelretška. Hyötykaivannaisiin kuuluvat vanadiini, uraani, šungiitti, kupari, nikkeli, platina, palladium, kulta, hopea ja timantit. Luonnonsuojelualueita ovat Kižin rauhoitusalue, Soljanaja jama -niminen lähde, Eteläinen Peurasaari ja kuusi suoaluetta.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Bolnitšnyin ja Lambasojan eli Lammasojan asutukset sekä 35 kylää: Golikovo, Heinälahti, Jamka, Jandomjärvi, Jeglovo, Jersenevo, Kiži eli Kiiži (ven. Kiži), Karzino (Kjarzino), Klementjevskaja, Kosmojärvi, Kurgenitsy, Longasy, Nosonovštšina, Pajari (Bojarštšina), Paltega, Patanevštšina, Patrovo, Pervyje Garnitsy, Petry, Pleški, Polja, Purgino, Retška, Šilta (Šiltja), Spirovka, Štšepino, Suuripelto eli Suurniva, Tambitsa eli Tampitsa (Tambitsy), Teljatnikovo, Terehovo, Tipinitsa, Uski (Uzkije), Vasiljevo, Vigovo ja Vorobji. Toiseksi suurin keskus on yli 600 asukkaan Lammasoja. Monissa kylissä ei ole lainkaan vakituista asutusta. Kunnassa on 96 entistä kylää, joista osa toimii puutarhapalsta- ja kesämökkialueina. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 93 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 2 % ukrainalaisia, 2 % karjalaisia ja 2 % valkovenäläisiä.
Historia
Suurlahti kuuluu Äänisniemen kulttuurialueeseen. Sen kivikautisesta asutuksesta kertoo ainutlaatuinen Peurasaaren kalmisto. Myöhemmin seudulla asui saamelaisten esi-isiä, vepsäläisiä ja karjalaisia. 1200–1300-lukujen vaihteessa sinne alkoi saapua slaaveja Novgorodin ja Pihkovan alueilta. 1400-luvun lopulta lähtien asukkaiden enemmistön muodostivat venäläiset talonpojat, jotka harjoittivat maanviljelyä, kalastusta, metsästystä ja kaupankäyntiä sekä tuottivat rautaa järvi- ja suomalmista. Suurlahden alue kuului Kižin pogostaan. Klimetskoinsaaren eteläkärkeen perustettiin 1500-luvulla Pyhän Kolminaisuuden luostari.
1600-luvun alussa Äänisniemi kärsi sekasorron ajan hävityksistä ja vuosisadan lopulla vanhauskoisten vainon aiheuttamista levottomuuksista. 1700-luvun alussa talonpojat määrättiin Aunuksen rautatehtaiden alaisuuteen. Raskas työvelvollisuus aiheutti Katariina II:n aikana kuuluisan Kižin kapinan. 1800-luvulla Äänisniemestä muodostui yksi Aunuksen läänin kaupan keskuksista. Maaorjien vapauttamisen jälkeen talonpojat alkoivat muuttaa tehdastöihin kaupunkeihin.
1900-luvun alussa Suurlahti muodosti Petroskoin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan, joka jakautui Heinälahden, Jandomjärven, Kižin, Kosmojärven ja Suurlahden kyläkuntiin. Vuonna 1905 volostissa oli 10 700 asukasta. Suurlahden, Heinälahden ja osaksi Tolvojan volosteista muodostettiin vuonna 1927 Suurlahden piiri, joka vuonna 1930 yhdistettiin Sungun piirin kanssa Äänisentauksen piiriksi. Suurlahden kyläneuvostossa oli vuonna 1933 lähes 2 000 asukasta, jotka kolmea suomalaista lukuun ottamatta olivat kaikki venäläisiä. Suurlahden kylä toimi vuoteen 1959 saakka Äänisentauksen piirin keskuksena. 2000-luvun alun kuntauudistuksessa Heinälahden, Lammasojan, Suurlahden ja Suurnivan kylähallintoalueista muodostettiin uusi Suurlahden maalaiskunta.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnassa toimii pieniä puunjalostuslaitoksia ja lohenkasvattamoja. Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti, pankki, apteekki ja joukko kauppoja. Siellä toimii myös Karhumäen mielisairaala. Eräitä palveluita on Lammasojassa ja muissa kylissä.
Nähtävyydet ja matkailu
Kižin museoalue on suosittu matkailukohde. Suurlahdessa toimii vierasmaja.
European Pressurized Water Reactor
thumb|300px|Olkiluoto sellaisena, miltä se näyttää Suomen viidennen ydinvoimalaitosyksikön valmistuttua
European Pressurized Water Reactor (, lyh. EPR) on kolmannen sukupolven ydinreaktorityyppi, joka perustuu painevesireaktoriin eli PWR:ään. Sen ovat suunnitelleet ja kehittäneet pääasiassa Commissariat à l'Énergie Atomique Ranskassa ja Karlsruhen tutkimuskeskus Saksassa.
Olkiluodon ydinvoimalan kolmannen reaktorin oli tarkoitus olla maailman ensimmäinen EPR. Ranskalainen teollisuuskonserni Areva aloitti sen rakennustyöt vuonna 2005, ja tavoitteena oli aloittaa sähköntuotanto vuonna 2009. Rakennustyöt kuitenkin viivästyivät, ja reaktori alkoi tuottaa sähköä vasta maaliskuussa 2022. Olkiluoto 3:n viivästymisen takia ensimmäinen valmistunut EPR olikin Taishan 1 Kiinassa. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 2009, ja se valmistui 2018. Kiinan toinen EPR, Taishan 2, valmistui 2019. Lisäksi Ranskassa on rakenteilla yksi EPR, Flamanville 3. Britanniaan rakennetaan kahta EPR:ää, Hinkley Point C 1 ja 2.
EPR on maailman suurin ydinreaktori teholla mitattuna. Sen lämpöteho on 4 300 MW ja sähköteho 1 600 MW. EPR:n suunnittelu perustuu ranskalaiseen N4-reaktoriin (sähköteho 1 450 MW) ja saksalaiseen Konvoi-reaktoriin (1 290–1 400 MW). Turvallisuusominaisuuksia on kehitetty. Suunnittelussa on alusta lähtien otettu huomioon sydämen sulamisonnettomuuden hallinta sekä suuren lentokoneen törmäys. Painevesireaktorina EPR on kevytvesihidasteinen ja -jäähdytteinen; sen tekniset perusratkaisut edustavat valmistuttajansa mukaan maailman ydinvoimalaitoksissa eniten käytettyä reaktoritekniikkaa.
Reaktoria on suunniteltu käytettävän kahden vuoden latausväleillä ja sen käyttöiäksi on määritetty 60 vuotta 90 % käyttöasteella. Polttoaineessa on tarkoitus saavuttaa aiempaa korkeampi palama ja sitä kautta parempi polttoainetaloudellisuus. Parannukset suorituskyvyssä perustuvat toisaalta rikkaampaan ydinpolttoaineeseen, toisaalta reaktorisydämen suunnittelun yhteydessä laskettuihin odotuksiin.
Reaktorisydän
Voimalaitoksesta otettavan tehon johdosta EPR:n reaktorisydän on mittava. Se sisältää 89 säätösauvaa ja 241 ydinpolttoainenippua, joiden aktiivinen pituus on 4,2 metriä. Läpimittaa reaktorisydämellä on 3,77 metriä. Tyypillisellä latauksella reaktori sisältää 128 tonnia uraania.
Uutena osana reaktorisydäntä ympäröi ns. raskas heijastin (heavy reflector). Heijastimen oletetaan kasvattavan reaktorin käyttöikää vähentämällä painesäiliön neutronikuormitusta sekä parantavan polttoainetehokkuutta mahdollistamalla korkeamman palaman. Se on ruostumatonta terästä (Z2 CN 19–10) ja kokonaismassaltaan 90 tonnia. Heijastimen toiminta perustuu raskaiden rauta-atomien taipumukselle heijastaa takaisinpäin ytimiin osuvaa neutronisäteilyä.
Heijastimesta kimpoavista neutroneista suuri osa palaa reaktorisydämeen, jossa ne voivat aiheuttaa fissioita ja osallistua ketjureaktioon. Tämä mahdollistaa suuremman palaman polttoaineessa ja tasoittaa tehojakaumaa reaktorisydämessä. Samalla plutoniumin määrä reaktorissa lisääntyy. Tavallisesti reaktorisydämen reuna-alueilla neutronivuo ja siten palama jäävät keskialueita alhaisemmiksi. Lisäksi neutronisäteilyn heijastuminen merkitsee alhaisempaa neutronikuormitusta reaktoripainesäiliölle. Tämä osaltaan mahdollistaa EPR:n pitkän käyttöiän.
Reaktorin koko tehoalueella vallitsee reaktiivisuuden negatiivinen takaisinkytkentä jäähdytteen lämpötilasta. Toisin sanoen reaktorin teho pyrkii laskemaan jäähdytteen lämpötilan noustessa. Tämä on tärkeä turvallisuusominaisuus ja lisäksi mahdollistaa automaattisen kuormanseurannan. Reaktiivisuuden vesikemiallinen hallinta EPR:ssä tapahtuu kuitenkin hieman tavallisuudesta poiketen. Kuten painevesireaktoreissa yleensäkin, reaktiivisuutta säädellään jäähdytteen booripitoisuuden avulla, boorin ollessa neutroniabsorbaattori. Vaikka reaktorissa käytetään rikastettua booria, jossa neutroneita kaappaavan isotoopin 10B osuutta on kasvatettu, EPR:n käyttö edellyttää korkeampia booripitoisuuksia, kuin veteen on mahdollista liuottaa, jotta jäähdytteen lämpötilan negatiivinen takaisinkytkentä olisi voimassa. Reaktiivisuuden pienentämiseen käytetään siksi lisäksi gadoliniumia, niin sanottuna palavana neutronimyrkkynä. Gadoliniumia on polttoainenipuissa kiinteänä aineena ja sen määrä vähenee ajanoloon neutronisäteilytyksessä. Kaksi vuotta kestävän reaktorin käyttöjakson aikana absorbaattorin määrän pitää vähetä, jotta kompensoitaisiin halkeamiskelpoisen aineen väheneminen polttoaineessa ja halkeamistuotteisiin absorboituvat neutronit.
Ydinpolttoaine
Polttoainenippu koostuu polttoainesauvojen lisäksi ylä- ja alakappaleesta, niitä yhdistävistä tukirakenteista sekä väylistä instrumentaatiolle ja säätösauvoille. Lämpölaajenemisen, virtauksen ja värähtelyjen aiheuttamien vaurioiden ehkäisemiseksi polttoainesauvat eivät ole kiinteästi yhteydessä nipun rakenteisiin, vaan ne pysyvät paikoillaan 10 irtaimen välikön avulla. Jäähdytevirtaus kohdistuu nippuihin alhaaltapäin. Tämän vuoksi nipun alakappale on rakenteeltaan siivilä, jonka on tarkoitus estää irtokappaleiden kulkeutuminen polttoainenippuihin.
Sekaoksidipolttoaine
EPR on lähtökohtaisesti suunniteltu kykeneväksi käyttämään sekaoksidipolttoainetta eli MOX-polttoainetta. MOX poikkeaa tavallisesta uraanipolttoaineesta siten, että osa sen halkeamiskelpoisesta aineesta on plutoniumin isotooppia 239Pu uraanin isotoopin 235U sijaan. Plutoniumia ei esiinny merkityksellisiä määriä luonnossa, joten sitä saadaan MOX-polttoaineeseen kierrättämällä käytettyä ydinpolttoainetta tai ydinaseriisunnasta.
MOX-polttoainetta ei käytetä Suomessa, joskin muualla Euroopassa ja Yhdysvalloissa se on yleistä. Sen käyttö saattaa kuitenkin muodostua houkuttelevaksi jos ydinjätteen määrää halutaan vähentää, uraanin kulutusta alentaa, uraanin hinta nousee tai aseistariisunnan kautta plutoniumia vapautuu nykyistä enemmän. MOX-polttoaineella voidaan saavuttaa korkea palama, joten se sopii EPR:n polttoaineeksi ominaisuuksiensa puolesta hyvin. MOX:n käyttäminen edellyttää eräitä muutoksia esimerkiksi säätösauvoihin, lataukseen ja polttoaineen jakautumiseen nipuissa. MOX-polttoaineen valmistusta ja käyttöä vaikeuttaa tuoreen polttoaineen korkeampi radioaktiivisuus verrattuna tavanomaiseen uraanipolttoaineeseen.
EPR:ää varten yksittäisen MOX-polttoainesauvan rikastusaste voi olla korkeintaan 7,44 massaprosenttia halkeamiskelpoista plutoniumia. Keskimäärin polttoainenipussa voi olla korkeintaan 7 massaprosenttia halkeamiskelpoista plutoniumia neutronifysikaalisista syistä. Reaktorin polttoaineesta korkeintaan 50 % voi kerrallaan olla MOX-polttoainetta.
Primääri- ja sekundääripiirit
EPR:n primääripiiri koostuu neljästä kiertopiiristä, joita pitkin jäähdytysvesi virtaa reaktorista höyrystimiin ja takaisin. Pääkiertoputkien sisähalkaisija on 780 mm, seinämän paksuus 76 mm ja materiaali taottua austeniittista ruostumatonta terästä. Virtaus on yhteensä 23 135 kg/s. Kaikissa neljässä kiertopiirissä on 9 megawatin tehoinen pääkiertopumppu.
Höyrystimissä reaktorin tuottama lämpö siirtyy primääripiirin vedestä sekundääripiirin veteen. EPR:n höyrystimet ovat pystytyyppisiä ja 23 metriä korkeita. Jokaisessa neljässä höyrystimessä on 5 980 kappaletta ylösalaisin olevan U-kirjaimen muotoisia putkia, joiden sisällä primääripiirin vesi virtaa.
Höyrystinputkien ulkopinnalla sekundääripiirin vesi kiehuu. Höyryä syntyy 2 443 kg/s. Höyryn lämpötila on 293 °C ja paine 78 bar. Höyry johdetaan neljää päähöyryputkea pitkin ensin korkeapaineturbiiniin ja sen jälkeen välitulistimien kautta kolmeen matalapaineturbiiniin. Lopuksi höyry lauhdutetaan vedeksi lauhduttimessa ja vesi pumpataan uudestaan höyrystimiin esilämmittimien kautta.
Korkeapaineturbiini tuottaa laitoksen tehosta noin 40 prosenttia ja kolme matalapaineturbiinia yhteensä noin 60 prosenttia. Turbiinin akselin kokonaispituus on 68 metriä. Turbiinit pyörittävät vetyjäähdytteistä generaattoria 1 500 kierrosta minuutissa.
Suojarakennus ja apurakennukset
Reaktori ja primääripiiri on sijoitettu suojarakennukseen, jonka ulkohalkaisija on 57 metriä ja korkeus maanalaiset tilat mukaan luettuna 70 metriä. Suojarakennuksessa on kaksi sisäkkäistä sylinterin muotoista teräsbetoniseinää ja kupolin muotoinen katto. Sisempi seinä on ilmatiivis ja paineenkestävä. Ulompi seinä suojaa sisempää ulkoisilta vaikutuksilta, kuten lentokonetörmäyksiltä. Kaksoisseinä on uusi turvallisuusratkaisu verrattuna aiempiin ydinvoimaloihin. Mahdolliset vuodot kerätään ulomman ja sisemmän suojarakennuksen välitilaan, suodatetaan ja johdetaan 100 metriä korkeaan ilmastointipiippuun.
pienoiskuva|upright=1.5|EPR:n sydänsieppari (spreading compartment) Sydämen sulamisonnettomuuden varalta suojarakennuksen alaosassa sijaitsee niin sanottu sydänsieppari. Sen tarkoituksena on jäähdyttää reaktorin sydämessä sulanut polttoaine ja suojata suojarakennuksen pohjaa vaurioilta, jotka voisivat johtaa vuotoihin.
Suojarakennuksen ympärillä on polttoainerakennus ja neljä turvallisuusrakennusta. Polttoainerakennuksessa säilytetään tuoretta ja käytettyä polttoainetta. Voimalaitoksen turvallisuusjärjestelmät on jaettu neljään itsenäiseen osajärjestelmään, jotka sijaitsevat omissa turvallisuusrakennuksissaan. Valvomo sijaitsee yhdessä turvallisuusrakennuksista. Polttoainerakennus ja turvallisuusrakennuksista kaksi on suojattu suuren lentokoneen törmäystä vastaan.
EPR-reaktorit maailmalla
Olkiluodon ydinvoimalan kolmannen yksikön oli tarkoitus olla maailman ensimmäinen EPR-tyyppinen reaktori. Sen rakentaminen alkoi vuonna 2005, ja reaktorin piti valmistua 2009. Rakentaminen viivästyi pahasti alkuperäisistä arvioista, kuten kaikki muutkin EPR-reaktorit. Reaktori tuotti ensimmäisen kerran sähköä maaliskuussa 2022, ja koekäyttövaiheen jälkeen säännöllinen sähköntuotanto alkoi huhtikuussa 2023. Voimalan avaimet käteen -sopimushinta oli 3,2 miljardia euroa. Viivästymisen takia reaktorin omistaja Teollisuuden Voima arvioi, että investointi maksaa sille 5,5 miljardia euroa. Arevalle reaktorin rakentaminen maksaa noin 10 miljardia euroa.
Toisen EPR-reaktorin rakentaminen aloitettiin Flamanvillessä Ranskan Normandiassa joulukuussa 2007. Reaktorin oli tarkoitus aloittaa kaupallinen tuotanto 2013, mutta senkin rakennustyöt ovat viivästyneet. Lokakuussa 2019 arvioitiin, että Flamanville 3 valmistuu vuonna 2023. Rakennuskustannusten arvioidaan olevan 12,4 miljardia euroa, eli lähes nelinkertaiset alkuperäiseen budjettiin verrattuna. Ranskan ydinturvallisuusviranomainen ASN sallii reaktorin käynnistämisen, mutta paineastian teräskansi pitää vaihtaa seitsemän vuoden kuluessa. Syynä tähän on, ettei teräksen kemiallinen koostumus ole aivan sellainen kuin sen pitäisi olla, minkä vuoksi paineastian kannen murtumisen turvarajat ovat suppeammat kuin oli tarkoitus.
Taishanin ydinvoimalaitoksessa Guangdongissa Kiinassa aloitettiin EPR-reaktorin Taishan 1 rakentaminen marraskuussa 2009 ja toisen samanlaisen reaktorin Taishan 2 rakentaminen huhtikuussa 2010. Niiden kustannusarvio oli yhteensä noin 8 miljardia euroa. Taishan 1:stä tuli ensimmäinen valmistunut EPR. Se tuotti sähköä ensimmäisen kerran 29. kesäkuuta 2018. Sen koekäyttö saatiin päätökseen 13. joulukuuta 2018, jolloin se aloitti kaupallisen tuotannon. Taishan 2 aloitti kaupallisen tuotannon 7. syyskuuta 2019.