cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahvenanmaan sosiaalidemokraatit
Vaalit
Maakuntapäivillä sosiaalidemokraatit ovat olleet 3.–5. suurin puolue. Vaaleissa 2007 se sai 3 edustajaa. Samanaikaisesti pidetyissä kunnallisvaaleissa puolueen edustajia valittiin neljään maakunnan kunnanvaltuustoon (Hammarland, Jomala, Sund, Maarianhamina). Vuonna 2011 sosialidemokraatit kaksinkertaistivat edustajamääränsä maakuntapäivillä ja nousivat listoillaan kuuteen valtuustoon – uusina Eckerö ja Finström.
Laukon torpparihäädöt 1907
thumb|right|400px|Laukon torpparihäätöjen aiheuttama mielenosoitus Helsingin [[Rautatientorilla 20.1.1907]] Laukon torpparilakko ja sitä seuranneet torpparihäädöt tapahtuivat vuosina 1906–1907 Laukon kartanon mailla Vesilahdessa ja Tottijärvellä. Laukon torpparien häädöt saivat aikanaan paljon julkisuutta, koska ne tapahtuivat vuoden 1907 eduskuntavaalien aattona. Häädöillä oli myös vaikutusta myöhempään maanvuokrausta koskevaan lainsäädäntöön.
Laukon torpat 1900-luvun alussa
1900-luvun alussa Laukon ja Tottijärven kartanot omisti vapaaherra, paroni Herman Standertskjöld-Nordenstam, joka oli perinyt tilan isältään Carl August Standertskjöldiltä 1885. Laukon ja Tottijärven kartanoihin kuului noin 150 torppaa, joista suurin osa sijaitsi Tottijärven puolella. Torppien viljelypinta-alat vaihtelivat 1–35 hehtaarin väliltä. Keskimäärin yhdessä torpassa oli viljeltyä maata 8,5 hehtaaria. Isoimmat torpat saattoivat pitää renkiä, jonka tehtävänä oli torpalle määrättyjen päivätöiden tekeminen kartanossa.
Suurimmalla osalla Laukon torpista oli vain suulliset vuokrasopimukset. Tyypillinen torpan vuosivuokra saattoi olla seuraavanlainen (esimerkkinä Laukon kartanon Murron torppa):
Suurimman osan torpan vuokrasta muodostivatkin päivätyöt eli taksvärkki. Päivätyöt olivat joko miestyöpäiviä tai hevostyöpäiviä. Lisäksi eräillä torpilla oli sopimuksissaan käskettäessä tehtäviä naistyöpäiviä sekä lisätyöpäiviä, joista jälkimmäisistä maksettiin palkka. Torpparien oli myös pidettävä kunnossa kartanon maantieosuuksiin kuuluneita maanteitä, ja heidän oli tietenkin myös suoritettava asunnoistaan menevät kruunun-, kunnan- ja kirkollisverot.
Vapaaherra Herman Standertskjöld-Nordenstam oli luonteeltaan jäykkä ja ylpeä. Koska hän ei osannut suomea, hän ei voinut eikä halunnutkaan olla henkilökohtaisissa suhteissa alustalaistensa kanssa, ja torpparit jäivät hänelle täysin tuntemattomiksi. Tuon ajan sosiaalipoliittiset virtaukset olivat hänelle kokonaan vieraita. Vapaaherran ja hänen perheensä suhdetta alustalaisiin kuvasi, että näiden oli aina sivuuttaessaan kartanon vieraskuistin tai vapaaherran työhuoneen ikkunan – riippumatta siitä, oliko kuistilla tai ikkunassa ketään näkyvissä vai ei – otettava lakki päästään.
Torppareiden kokemat epäkohdat
Koska vuokrasopimukset eli kontrahdit olivat valtaosin suullisia, oli niihin kartanon puolelta jälkeenpäin lisätty päivätöitä, postinkuljetuspäiviä ja "laasopäiviä" (kartanon puiston lakaisua). Päivätyöt olivatkin raskain osa vuokrasta. Tätä rasitusta lisäsi se, että useimmat torpat olivat melko kaukana Laukon kartanosta, jonne päivätyöt täytyi mennä suorittamaan. Aikaisemmin nämä päivätyöt oli tehty lähempänä olleessa Tottijärven kartanossa. Urakka- eli tinkitöissä käytettiin myös vain kartanon omien hevosten tekemiä työsuorituksia mittapuuna myös torppareilta vaadittaville työsuorituksille. Kartanon hevoset olivat kuitenkin paremmin ruokittuja ja hoidettuja kuin torpparien omat hevoset.
Kartanoon tuleville päivätyöläisille ja heidän hevosilleen oli varattu majapaikaksi taksvärkkipirtti ja hevostalli. Laukon kartanossa nämä molemmat olivat kuitenkin heikkokuntoisia, eikä niitä siivottu kartanon puolesta. Taksvärkkipirtti oli päivälläkin hämärä, sillä siinä oli vain yksi 9-ruutuinen ikkuna, jonka alimmat ruudut oli peitetty laudoilla. Pirtin makuulaverit, joilla pitkän matkan takaa tulleet joutuivat yöpymään, olivat piintyneet mustiksi liasta ja vanhuuttaan. Samoin lavereilla olevat makuuoljet olivat pehkuuntuneet. Pirtin lattiaa ei myöskään ollut pesty vuosikausiin.
Torppareilla oli jatkuva häädön uhka, koska vuokrasopimukset olivat juoksevia, toisin sanoen sopimus voitiin irtisanoa milloin vain. Tämä lisäsi elämän epävarmuutta ja esti tekemästä mitään pitkän ajan suunnitelmia tulevaisuuden suhteen. Häätö saattoi tapahtua hyvinkin pienten asioiden vuoksi. Vuonna 1902 häädettiin kaksi Laukon torpparia siksi, että heidän lehmänsä olivat kerran päässeet rikkinäisestä aidasta kartanon metsään. Eräs toinen torppari häädettiin samana vuonna taas sen vuoksi, että häneltä oli sairauden takia jäänyt 20 päivätyötä tekemättä.
Paroni Herman Standertskjöld-Nordenstamin autoritäärinen ja etäinen persoona vaikutti myös hänen suhteisiinsa alustalaisiinsa. Torppareilla ja muilla alustalaisilla piti esimerkiksi aina olla lakki kädessä heidän kulkiessaan kartanon verannan ohi riippumatta siitä, oliko paikalla isäntäväkeä vai ei. Paroni ei myöskään puhunut suomea, joten kaikki keskustelut hänen ja alusväen välillä tapahtuivat tulkin välityksellä. Vuonna 1907 suomalaisen puolueen edustaja, senaattori Kairamo, luonnehti Laukon omistajaa seuraavasti: "Itsepäinen, mahtipontinen, vieraskielinen, epäkansallinen, turhanpäiväisesti ylvästelevä ja ylimielinen aatelisherra, joka ei ole, eikä tahdo, eikä voikaan olla minkäänlaisessa persoonallisessa suhteessa alustalaistensa kanssa, sanalla sanoen senmallinen paroni, joita niin viljalti tunnetaan Itämerenmaakunnista ja jotka siellä ovat tulleet surullisen kuuluisiksi." Myös Laukon pehtooriin August Vilhelm Vikströmiin oltiin tyytymättömiä, häntä kuvattiin pikkumaiseksi ja ärhenteleväksi.
Laukon torpparilakko
Vuoden 1905 suurlakon jälkeinen poliittinen kuohunta saavutti myös Laukon torpparialueet. Tammikuussa 1906 pidettiin Siurossa torpparikokous, johon osallistui myös Laukon torppareita. Tämän seurauksena keväällä 1906 perustettiin Tottijärvellä sekä torppareiden että palvelijoiden ammattiosastot. Huhtikuussa Tampereella järjestetyn yleisen torpparikokouksen jälkeen, johon Laukon torppareiden edustajina ottivat osaa Nestori Telkkä ja Kaarle Yli-Lammi, Tottijärvelle saapui entinen koneenkäyttäjä, Pirkkalasta kotoisin ollut Ville Leskinen, johtamaan toimintaa yhdessä palvelijain ammattiosaston esimieheksi valitun torppari Nestori Telkän kanssa.
6. toukokuuta 1906 pidettiin Telkän torpassa torppareiden ja palvelijoiden yhteinen kokous, jossa esitettiin seuraava vaatimuslista lähetettäväksi Laukon paronille:
Tämä vaatimuskirjelmä lähetettiin paronille ja siihen odotettiin vastausta 12. toukokuuta mennessä. Kun vastausta ei määräaikaan mennessä tullut päättivät torpparit 13. toukokuuta ryhtyä lakkoon vaatimustensa ajamiseksi läpi. Asia alistettiin kuitenkin ensin torppareiden keskustoimikunnalle Helsinkiin, mutta sieltä 17. toukokuuta tulleessa vastauksessa kehotettiin välttämään lakon aloittamista viimeiseen saakka.
Kun alustalaiset pitivät 20. toukokuuta taas kokousta, tuli sinne tieto, että Nestori Telkkä oli kutsuttu paronin puheille. Koko kokousväki, noin 150 henkeä, päätti lähteä Telkän mukaan kartanoon. Kun kartanon pihalle saapuneet alustalaiset kohtasivat paronin, ilmoitti Ville Leskinen torppareiden edustajana, että lakko alkaa, jos esitettyihin vaatimuksiin ei suostuta. Paroni puolestaan vastasi tulkin välityksellä, että hän kyllä keskustelisi yksityisesti niiden alustalaisten kanssa, joilla oli hänelle asiaa, mutta ei joukkojen eikä varsinkaan ulkopuolisten kanssa. Paroni syytti torppareita myös kotirauhan rikkomisesta. Vastauksena tähän kuului väkijoukosta alas-huutoja, ja tilanne päättyi hälinöintiin väkijoukon poistuessa kartanon pihalta.
Lakko alkoi 21. toukokuuta. Siinä oli alussa mukana 115 Laukon ja Tottijärven kartanoiden torpparia, ja vain 4 torpparia jäi sen ulkopuolelle. Lakon johtajina toimivat torpparit Telkkä, Yli-Pihnala, Siuvo ja Joenperä. Lakkolaiset asettivat aluksi lakkovahdit kartanon päivätyöläispirttiin, mutta 23. toukokuuta Hämeenlinnasta saapunut maaherran lähettämä poliisikomennuskunta karkotti vahdit. Samassa yhteydessä annettiin lakkolaisille paronin haasteet käräjille. Paroni ei suostunut keskustelemaan torppareiden keskustoimikunnan lähettämän edustajan J. Märisen kanssa, vaan sanoi neuvottelevansa vain työhön palanneiden alustalaisten kanssa.
19. heinäkuuta 1906 pidetyillä välikäräjillä torppareita edusti varatuomari Eino Nyyssölä Lahdesta. Kihlakunnanoikeus tuomitsi lakon johtajat vankeuteen ja kaikki lakossa olevat torpparit häädettäviksi. Hovioikeus vahvisti myöhemmin tuomiot. Nyyssölä yritti vielä neuvotella paronin kanssa, mutta tämä ei suostunut antamaan anteeksi sitä, että hänelle oli 20. toukokuuta huudettu "ale, ale".
Torppareiden häädöt tapahtuvat
Oikeuden päätöksen saatua lainvoiman ei paroni kuitenkaan heti kiirehtinyt häätöjen toimeenpanoa odottaen lakkolaisten taipuvan. 35 torpparia palasikin tässä vaiheessa työhön. Syksyllä 1906 jätettiin ensimmäiset häätötuomiot viranomaisille toimeenpantaviksi, ja ensimmäiset väkivaltaiset häädöt tapahtuivat Yli-Lammin ja Stenvikin torpissa marraskuussa 1906.
Ensimmäiset joukkohäädöt tehtiin 14.–19. tammikuuta 1907 joulun pyhien ja vuoden vaihteen aiheuttaman viivästyksen jälkeen. Näinä päivinä häädettiin 19 torpparia. Kruununvoudin ja paikallisten poliisien apuna häädöissä oli Hämeenlinnasta lähetetty poliisikomennuskunta ja Helsingistä tullut ratsupoliisiosasto. Erityisesti jälkimmäisten toiminta aiheutti yleistä pahennusta. Häätöjen yhteydessä talojen uunit ja ikkunat rikottiin, jotta häädetyt eivät olisi voineet palata niihin asumaan. Lähestyvien vuoden 1907 eduskuntavaalien vuoksi häätöjä oli seuraamassa myös lehtien toimittajia ja ne saivat paljon julkisuutta tiedotusvälineissä.
Vesilahden ja Tottijärven kunnat esittivät senaatille, että valtio ostaisi Laukon kartanon ja jakaisi ja myisi sen maat kaikille halukkaille ostajille kuoletuslainoja vastaan. Tähän ei senaatti kuitenkaan suostunut, koska pelättiin sitä tulkittavan lakkolaisten voitoksi. Samoin se olisi ollut ennakkotapaus muille vastaaville häädöille. Senaatti yritti kyllä välittää asiassa, mutta paroni kieltäytyi yhteistyöstä.
Häädettyjen hyväksi järjestettiin rahankeräyksiä Suomessa ja myös amerikansuomalaisten keskuudessa. Suurin ongelma häädetyillä oli uusien asuntojen saanti. Useat häädetyt asuivat kesäajan 1907 metsissä tai entisten kotiensa naapureissa ladoissa ja riihissä. Syksyllä heille tarjottiin valtion puolesta asuntoja Tuusulan ja Urjalan reservikasarmeissa, joihin osa muuttikin. Suurin osa häädetyistä jäi kuitenkin edelleen kotipaikkakunnalleen tai muutti naapurikuntaan Nokialle työn perään.
Kodittomiksi jättämien torpparien ja heidän perheidensä tukemiseksi perustettiin myös Laurila Osakeyhtiö, joka hankki omistukseensa Tottijärven Pajulahdessa sijaitsevan Laurila-nimisen tilan. Sen maille Laukon kartanon entiset torpparit pääsivät rakentamaan asumuksiaan ja viljelemään pieniä palstojaan.
Jälkiseuraukset
Entisten torppareiden ja heidän tilalleen tyhjiin torppiin tulleiden välit pysyivät katkerina, jopa niin että Tottijärvelle perustettiin aikanaan oma suojeluskuntakin. Tämä oli ainutlaatuista entisillä torpparialueilla. Sisällissodan aikana punaiset hävittivät Laukon paronin kodin maan tasalle.
Vuoden 1907 eduskuntavaaleissa äänestysaktiivisuus nousi Tottijärvellä vaalipiirin toiseksi korkeimmaksi Eräjärven jälkeen. Äänioikeuttaan käytti 489 tottijärveläistä, jolloin äänestysaktiivisuus oli 87,3 prosenttia. Koko maassa äänesti hieman yli 70 prosenttia äänioikeutetuista ja Hämeen läänin pohjoisessa vaalipiirissä äänestysaktiivisuus oli 76,4 prosenttia. Suurimman äänisaaliin Tottijärveltä keräsi SDP, 377 ääntä eli 77 prosenttia annetuista äänistä. Korkea äänestysprosentti kertoi Laukon häätöjen aiheuttamista kiihkeistä tunnelmista paikkakunnalla.
Laukon häädöillä oli vaikutus myöhempään lainsäädäntöön, ensin vuoden 1909 maanvuokra-asetukseen, jossa muun muassa määrättiin lyhimmäksi vuokrasopimuksen kestoajaksi 50 vuotta ja sitten myöhempiin vuoden 1918 torpparivapautuslakiin ja vuoden 1922 Lex Kallioon (laki maan hankinnasta asutustarkoituksiin).
Lokakuussa 1918 julkaistun torpparivapautuslain eli lain vuokra-alueiden lunastuksesta tultua voimaan ilmoittivat kaikki Laukon ja Tottijärven kartanoiden torpparit haluavansa käyttää sitä hyväkseen, ja suurimman osan kanssa paroni Herman Standertskiöld-Nordenstam tekikin kaupat. Kaikkiaan Tottijärvelle syntyi 108 uutta tilaa, ja Laukon kartanosta erotettiin 10 tilaa.
Kun kävi ilmi, että Laukon isäntä olisi halukas myymään koko kartanonsa, perustivat vesilahtelaiset ja tottijärveläiset Osakeyhtiö Laukon vuonna 1921. Yhtiön osakkailla olisi ollut erioikeus kartanon maiden ostoon niiden jaon tapahtuessa. Herman Standertskiöld-Nordenstam myi kartanon kuitenkin 1923 pojilleen Rolf ja Gustav Standertskjöld-Nordenstamille. Kartanon maita myytiin tämän jälkeen halukkaille ottamatta huomioon asutuslainsäädännön määräyksiä, ja monet ostajat tekivät sitoumuksia, joita eivät sitten pystyneetkään täyttämään ilman apua. Vuonna 1925 näille vaikeuksiin joutuneille asutustilallisille järjestyi Vesilahden ja Tottijärven kuntien takaama 22 vuodessa takaisinmaksettava valtionlaina.
Lopullisesti Laukon kartano siirtyi pois Standertskiöld-Nordenstam-suvulta, kun se myytiin 1929 tamperelaiselle kauppaneuvos Rafael Haarlalle.
Charlestown (Rhode Island)
Charlestown on kunta (town) Washingtonin piirikunnassa, Rhode Islandin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2000 väestölaskennassa kunman asukasluku oli 7 859. Sen pinta-ala on 153,6 neliökilometriä, josta 58,1 neliökilometriä (37,68 %) on vettä. Charlestown on nimetty Englannin kuninkaan Kaarle II:n mukaan ja perustettu vuonna 1738.
Colin Baker
Colin Baker (s. 8. kesäkuuta 1943) on brittiläinen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi etenkin Doctor Who -sarjasta, jossa hän näytteli kuudetta Tohtoria vuosina 1984–1986 ja teki sivuroolin komentaja Maxilina tarinassa Äärettömyyden kaari vuonna 1983. Baker tunnetaan myös Paul Merroneyn roolista BBC:n saippuasarjassa The Brothers (1974-1976), jota esitettiin Suomessa nimellä Testamentti.
Horrorscope
Horrorscope on thrash metal -yhtye Overkillin vuonna 1991 julkaistu kuudes studioalbumi.
Yleiskatsaus
Edeltäjänsä The Years of Decayn tavoin albumin tuotti Terry Date. Uusien kitaristien (Cannavino & Gant) tulon myötä yhtyeen soundi muuttui hieman.
Turun arkkipiispanvaali 2010
Turun arkkipiispanvaalissa 2010 valittiin seuraaja vuodesta 1998 arkkipiispana toimineelle Jukka Paarmalle.
Vaalitapa
Kirkkolain mukaan piispan vaalissa äänioikeutettuja ovat :
Arkkipiispan vaalissa lisäksi äänioikeus on muista kuin arkkihiippakunnasta valituilla kirkkolliskokouksen edustajilla, saamelaiskäräjien kirkolliskokoukseen valitsemalla edustajalla sekä muiden hiippakuntien hiippakuntavaltuustojen, tuomiokapitulien ja kirkkohallituksen jäsenillä.
Ehdokkaat
Vaalissa oli seitsemän ehdokasta :
Bithynia et Pontus
Bithynia et Pontus oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Vähän-Aasian pohjoisosassa nykyisen Turkin alueella.
Kaupunkeja
Huomautukset:
Historia
Bithynia oli aiemmin oma kuningaskuntansa. Sen alueesta tuli osa Rooman valtakuntaa vuonna 74 eaa., kun Bithynian viimeinen kuningas Nikomedes IV testamenttasi alueen Roomalle. Pontoksen länsiosan roomalaiset valtasivat vuonna 65 eaa. Bithynia et Pontuksen provinssi perustettiin näistä alueista joskus vuosien 65–63 eaa. välillä. Sen organisoi Pompeius Suuri.
Augustuksen ajan provinssien jaossa Bithynia et Pontus luettiin senaatin provinsseihin. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan. Marcus Aureliuksen aikana provinssista tuli keisarin provinssi.
Provinssi lakkautettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin, ja jaettiin kolmeksi provinssiksi, jotka olivat Bithynia, Diospontus ja Paphlagonia.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Coventry (Rhode Island)
Coventry on kunta (town) Kentin piirikunnassa, Rhode Islandin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2010 väestölaskennassa kunnan asukasluku oli 35 014. Sen pinta-ala on 161,4 neliökilometriä, josta vesialaa on 7,3 neliökilometriä. Kunta perustettiin vuonna 1741 ja se on nimetty englantilaisen Coventryn kaupungin mukaan.
Ei rikosmielessä
Ei rikosmielessä (Absence of Malice) on Sydney Pollackin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1981. Lehdistön moraalia tarkastelevan draaman on käsikirjoittanut Kurt Luedtke, ja sen pääosissa näyttelevät Paul Newman, Sally Field ja Bob Balaban.
Juoni
Floridalainen alkoholitukkukauppias ja rikollisen poika Michael Gallagher (Newman) näkee eräänä aamuna nimensä lehden etusivulla, jossa häntä syytetään satamatyöläisten liiton johtajan murhasta. Jutun kirjoittaja on toimittaja Megan Carter (Field). Asian käsittelyn myötä he rakastuvat.
Vastaanotto
Ei rikosmielessä tuotti Oscar-ehdokkuudet miespääosasta Paul Newmanille, naissivuosasta Melinda Dillonille ja alkuperäiskäsikirjoituksesta Kurt Luedtkelle. Elokuva sai kunniamaininnan Berliinin elokuvajuhlilla.
The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa ”pehmeän poliittiseksi ja painomusteen makuiseksi siirapiksi”. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Mark Pavelich
Mark Pavelich (28. helmikuuta 1958 Eveleth, Minnesota – 4. maaliskuuta 2021 Sauk Centre, Minnesota) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Talvisodan henki
Talvisodan hengellä tarkoitetaan Suomessa talvisodan aikana 1939–1940 vallinnutta kansallista yhtenäisyyttä, jonka katsotaan yleisesti mahdollistaneen puolustuksen kestämisen ja siten jopa maan säilymisen itsenäisenä. Erityisen merkittäväksi talvisodan hengen tekee se, että se todisti suomalaisen yhteiskunnan eheytyneen sisällissodan jälkeen. Käsite ”talvisodan henki” luotiin sodan jälkeen sisä- ja ulkopolitiikkaa varten.
Mark Pavelich
Jääkiekkoura
Pavelich aloitti jääkiekkouransa 1976 Minnesotan yliopiston joukkueessa. Hän pelasi joukkueessa vuoteen 1979 saakka, jolloin hän keskeytti opintonsa voidakseen liittyä Yhdysvaltojen maajoukkueeseen. Maajoukkue menestyi 1980 talviolympialaisissa yli odotusten voittaen olympiakultaa. Seuraavan kauden (1980–1981) Pavelich kiekkoili Sveitsin liigassa HC Luganon joukkueessa. Hän osallistui myös 1981 MM-kilpailuihin.
Talvisodan henki
Talvisodan hengen selitys
Talvisodan hengen syntyä on selitetty ensinnäkin taloudellisella kehityksellä, 1930-luvun lopun nousukaudella ja sen mukanaan tuomalla hyvinvoinnilla. Myös maan yleinen poliittinen kehitys lievitti sisällissodan jälkeisiä poliittisia ristiriitoja 1930-luvun loppupuolella. Erityinen ansio eheytymiskehityksessä oli eräiden arvioiden mukaan presidentti Kyösti Kalliolla, jonka johdolla SDP pääsi hallitukseen ja täysivaltaiseksi poliittiseksi toimijaksi. Kolmekymmenluvun loppupuolta leimasikin vahva punamultayhteistyö.
Mark Pavelich
Jääkiekkoura
Vuonna 1981 Pavelich aloitti NHL-uransa New York Rangersissa. Hän pelasi joukkueessa aina vuoteen 1986 saakka, mutta Ted Satorin tultua joukkueen päävalmentajaksi 1985 Pavelich ei enää sopinut joukkueen pelityyliin. Hän lopettikin uransa vuonna 1986, mutta vuoden 1980 olympiajoukkuetta valmentanut Herb Brooks sai hänet houkuteltua pelaamaan seuraavalla kaudella 12 ottelua valmentamassaan Minnesota North Starsissa. Pavelich pelasi tämän jälkeen kaksi seuraavaa kautta (1987–1989) Italiassa HC Bolzano -joukkueessa, minkä jälkeen lopetti uransa. Hän pelasi kaudella 1991–1992 vielä kaksi ottelua San Jose Sharksissa, jonka jälkeen lopetti uransa kolmannen kerran.
Elämä urheilu-uran jälkeen, terveysongelmat ja kuolema
Pavelich sai syytteen vuoden 2019 lopulla tapahtuneesta naapurinsa törkeästä pahoinpitelystä metalliputkella, mutta todettiin mielentilaltaan järkkyneeksi ja määrättiin tahdonvastaiseen hoitoon. Pavelichin siskon mukaan hän kärsi aggressiokohtauksia aiheuttavasta kroonisesta traumaattisesta enkefalopatiasta joka oli seurausta jääkiekkouran aikaisista lukuisista päähän kohdistuneista iskuista. Pavelichilla diagnosoitiin myös traumaperäinen stressihäiriö. Pavelichin vaimo oli kuollut tapaturmaisesti perheen rakenteilla olevassa kodissa muutamaa vuotta aiemmin minkä kerrotaan järkyttäneen Pavelichia syvästi. Teini-iässä Pavelich oli myös vahingossa haavoittanut naapuriaan kuolettavasti poikaporukan metsästysretkellä.
Pavelich vapautettiin tahdonvastaisesta hoidosta kesällä 2020 ja hän jäi asumaan mielenterveyskuntoutujille tarkoitettuun hoitokotiin. Pavelich löydettiin kuolleena huoneestaan 4. maaliskuuta 2021.
Talvisodan henki
Talvisodan hengen selitys
Poliittisen keskustan maailmankuva oli vastaavalla tavoin järkkynyt jo aiemmin 1930-luvulla, kun Kansainliitto osoittautui kykenemättömäksi puuttumaan hyökkäyksiin maailmalla: Espanjan sisällissota, Japani–Kiina, Italia–Abessinia. Lopputulos oli sama: jäljelle jäi vain luottamus toiseen suomalaiseen. Suomen hallitukselle Kansainliiton uskottavuuden romahtaminen oli ollut katastrofi, sillä Suomen politiikka oli perustunut Kansainliiton merkityksen korostamiseen. Tämän korvasi vuodesta 1935 lähtien pohjoismainen suuntaus, joka ehtikin kantaa jonkin verran hedelmää, vaikka unelma Ruotsin ja Suomen personaaliunionista jäikin kaavailujen asteelle. Lopputulos oli, että merkittävien aatesuuntausten kannattajat olivat menettäneet uskonsa tukemiinsa poliitikkoihin.
Neuvostoliiton esittämät aluevaatimukset syksyllä 1939 aiheuttivat Suomessa voimakkaan reaktion. Kansan mielipide oli tällöin melko yhtenäisesti alueluovutuksia vastaan eikä hallitus halunnut taipua vaatimuksiin edes sotilasjohdon esittämällä tavalla. ”Suomen Kansanhallituksen” muodostaminen vakuutti lopullisesti suomalaiset Neuvostoliiton aikeesta vallata maa. Terijoen hallituksen muodostaminen oli psykologisesti erittäin epäviisas teko. Se johtui todennäköisesti Neuvostoliiton sisäpoliittisista tarpeista, sillä Neuvostoliiton ei sopinut koskaan hyökätä, se saattoi vain auttaa maailmanvallankumouksen etenemistä. Lisäksi Neuvostoliitto arvioi väärin Suomen sisäpoliittisen tilanteen, mihin lienevät vaikuttaneet Neuvostoliiton tiedustelukoneistolle toimitetut ylipositiiviset raportit Suomen kansan valmiudesta vallankumoukseen, ja joiden perusteella toimitettiin ”puna-armeijan marssiopas Suomeen”. Tiedustelukoneiston epäonnistumiseen lienevät osaltaan vaikuttaneet Stalinin vainot, jotka sitoivat neuvostovirkamiehet tiukkaan ideologiseen talutusnuoraan.
Hengen kehittyminen talvisodan aikana
Talvisodan hengen syntyyn vaikuttivat myös hyökkäyksen pysäyttäminen Kannaksella ja sodan ensimmäiset menestykset muun muassa Tolvajärvellä. Ne osoittivat, että puna-armeija on lyötävissä. Samaan aikaan myös sisäpoliittinen tilanne eheytyi, kun STK - Suomen Työnantajain Keskusliitto, tunnusti tammikuun kihlauksessa työläisten keskusjärjestön SAK:n tasavertaiseksi neuvotteluosapuoleksi. Samalla SDP antoi järjestäytyneelle työväelle luvan liittyä suojeluskuntiin. Tämä sinetöi kolmikymmenluvun lopulla rakennetun yhtenäisyyden.
Uudemmassa tutkimuksessa myös suomalaisen joukkotiedotusvälineistön osuus propagandan tuottamisessa on nähty merkittävänä. Tämä oli epäilemättä punamultayhteistyön ansiota. Koska kaikki lailliset puolueet oikealta vasemmalle olivat talvisodan takana eikä kommunistisilla tiedotusvälineillä ollut toimintaoikeutta, kansan saama kuva tilanteesta oli erittäin yhdenmukainen. Osansa talvisodan hengen syntyyn antoi myös evankelisluterilainen kirkko. Neuvostoliiton tunnettu uskonnonvastaisuus antoi talvisodalle uskonsodan leimaa Mannerheimin julistaessa taistelun ”kodin, uskonnon ja isänmaan” puolesta.
Neuvostoliiton propaganda epäonnistui talvisodassa lähes täydellisesti. Petroskoin radion lähettämä suomenkielinen ohjelma, ”Suomen Vapausradio”, jonka kuuluisin radiojuontaja oli Saimi Virtanen (”Tiltu”), oli tyylillisesti samankaltaista propagandaa kuin Suomen sisällissodan osapuolten harrastama. Myös Suomen ongelmien käsittely oli epäonnistunutta. Terijoen hallituksen ohjelmassa luvattiin uudistuksia, jotka Suomessa oli jo toteutettu eikä muidenkaan uudistusten muotoilu vastannut Suomessa käytyä yhteiskunnallista keskustelua. Tämä vahvisti Suomen saamaa yliotetta henkisessä maanpuolustuksessa.
Helle Olin
Helle Ingemar Alfred Olin (1906 Lapua – 26. lokakuuta 1944) oli suomalainen taidemaalari.
Olin opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1926–1929, Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1941 ja 1942 sekä Nuorten näyttelyihin 1940, 1942 ja 1943. Olinin muistonäyttely pidettiin 1945 Helsingissä.
Mata Atlântica
thumb|Alueen sijainti thumb|Sademetsää [[Serra do Marissa.]] Brasilian rannikkosademetsä eli Mata Atlântica on sademetsäalue Brasilian itärannikolla. Siihen kuuluu myös alueita Argentiinasta ja Paraguaysta.
Alue
Alun perin Mata Atlântican pinta-ala oli arviolta 1,4 miljoonaa neliökilometriä, mutta vuosisatojen ajan jatkuneiden hakkuiden seurauksena siitä on jäljellä 11.4 - 16 % laskutavasta riippuen. Sademetsä on hyvin pirstoutunut: yli 80 % jäljellä olevista metsäsaarekkeita on alle 50 ha kokoisia, välimatkat metsäsaarekkeiden välillä ovat pitkiä (keskimäärin 1440 metriä) ja ainoastaan 9 % jäljelläolevasta sademetsästä on suojeltu. Sademetsä koostuu kahdeksasta ekoalueesta, jotka on määritelty lajien esiintymisalueiden perusteella. Entisen sademetsän alueella sijaitsevat Brasilian miljoonakaupungit São Paulo ja Rio de Janeiro, joissa asuu 70 % Brasilian väestöstä. Alueella on myös laajoja viljelmiä ja eukalyptusplantaaseja.
Luonto
Mata Atlânticassa on yhden hehtaarin alueelta löydetty 450 puulajia, mikä on enemmän kuin esimerkiksi Saksassa. Alueen lajisto on erittäin rikasta, Mata Atlântica kuuluukin luonnon monimuotoisuuskeskuksiin. Mata Atlântica on yksi tutkituimpia trooppisia ekosysteemejä. Sieltä on esimerkiksi havaittu yli 3000 puulajia, 98 lepakkolajia, 94 suurta tai keskikokoista nisäkäslajia, yli 2000 epifyyttilajia, 26 kädellislajia, 528 sammakkoeläinlajia, 124 piennisäkäslajia ja yli 800 lintulajia. Alueen luontotyyppejä ovat trooppiset ja subtrooppiset metsät merenpinnan tasosta 2 000 metriin asti.
Suojelu ja uhat
Brasilian hallitus kielsi Mata Atlântican hakkuut 1990-luvulla, mutta pienimuotoisia hakkuita tehdään laittomasti yhä. Sademetsän äärimmäinen pirstoutuneisuus uhkaa luonnon monimuotoisuutta monella tavalla. Metsien sirpaloitumisen takia eläimet ovat jääneet eristyksiin pieniin metsäsaarekkeisiin. Monet lajit ovat vaarassa kuolla pois, kun muualta ei saada uutta geneettistä materiaalia. Lajien väliset vuorovaikutussuhteet, kuten puiden siementen levitys eläinten toimesta, ovat myös vaarassa, kun eläimet häviävät pienistä metsäsaarekkeista.
Suojelu, lajien palautukset luontoon ja alueiden metsittäminen voivat vähentää lajien sukupuuttouhkaa alueella. Tämä on auttanut erityisesti kultaleijona-apinaa, joka on tehokkaan suojelun ansiosta runsastunut 1970-luvun 200 yksilöstä 1 000 yksilöön luonnossa. Myös jotkin muut lajit, kuten muriki-apina ja alagoasinhokko-lintu ovat elpymässä.
Alueelle on perustettu useita suojelualueita, jotka kuuluvat UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Punainen armeijakunta
thumb|right|200px|Baader–Meinhof-ryhmän logo: [[Punatähti ja Heckler & Koch MP5]]
Juho Koskimaa
Juho Koskimaa (vuoteen 1918 Dahlström), (13. toukokuuta 1891 Oulu – 13. heinäkuuta 1926 Ähtäri) oli suomalainen kirjailija ja sanomalehtimies.
Punainen armeijakunta
Punainen armeijakunta (, RAF), jonka ensimmäisestä sukupolvesta käytetään yleisesti myös nimitystä Baader–Meinhof-ryhmä, oli Saksan liittotasavallassa vaikuttanut äärivasemmistolainen terroristiryhmä, jonka tavoitteena oli Saksan liittotasavallan työväen kommunistinen kansannousu. RAF toimi 1970-luvulta lähtien vuoteen 1998 jolloin se ilmoitti lopettavansa toimintansa.
Tim Powers
thumb|210px|Tim Powers vuonna 2005 Timothy Thomas Powers (s. 29. helmikuuta 1952 Buffalo, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen fantasia- ja tieteiskirjailija. Hän muutti vanhempiensa kanssa Kaliforniaan ollessaan seitsemänvuotias. Powers asuu nykyäänkin Kaliforniassa vaimonsa Serenan kanssa.
Juho Koskimaa
Henkilöhistoria
Koskimaan kirjoittajan ura alkoi avustajana Helsingin Sanomissa ja jatkui sanomalehdissä ympäri Suomea. Hän toimi eri tehtävissä ainakin sanomalehdissä Uusi Aura, Liitto ja Karjala.
Punainen armeijakunta
RAF pyrki eteläamerikkalaisten sissiliikkeiden tapaan kaupunkisodankäynnin avulla vastustamaan kapitalistista valtiota, jonka johtavissa asemissa oli edelleen entisiä natseja, sekä Yhdysvaltojen imperialismia ja siten edistämään kansainvälistä vapaustaistelua. Järjestö uskoi murhiensa provosoivan Länsi-Saksan hallitusta rakentamaan valtiosta poliisivaltion, mikä saisi puolestaan tavalliset kansalaiset kääntymään kommunismin kannattajiksi.
Tim Powers
Powers valmistui kandidaatiksi California State Universitystä vuonna 1976. Työkseen Powers opettaa kirjoittamista oman kirjallisen työnsä ohella. Hän oli kuuluisan tieteiskirjailija Philip K. Dickin läheinen ystävä ja luottomies. Heidän tyylinsä eivät muistuta toisiaan, mutta molemmilla on taipumus muuttaa nykypäivän todellisuutta omakseen.
Powers on voittanut teoksistaan Paheiden palatsi ja Anubiksen portit arvostetun Philip K. Dick -palkinnon vuosina 1984 ja 1986. Powersilta on toistaiseksi suomennettu vain Paheiden palatsi sekä Anubiksen portit kahdessa osassa.
Juho Koskimaa
Kirjallinen tuotanto
Vuodesta 1919 lähtien Koskimaa toimi vapaana kirjailijana, joka kirjoitti sekä romaaneja että novelleja, samoin kuin kirjallisuusarvosteluja. Hän oli omana aikanaan varsin arvostettu kirjailija, 1921 hänelle myönnettiin Valtion kirjallisuuspalkinto. Osa Koskimaan tuotantoa käännettiin ruotsiksi.
Punainen armeijakunta
RAF:n kohteina olivat Länsi-Saksan poliittinen ja taloudellinen eliitti, poliisi ja oikeuslaitos sekä maahan sijoitetut Yhdysvaltain armeijan joukot. Ryhmän iskuissa kuoli vuosina 1972–1991 yhteensä 34 ihmistä ja lukuisia loukkaantui. RAF:n jäsenistä kuoli 26 ja 26 tuomittiin vankeuteen. Poliisi ampui RAF:n vastaisissa operaatioissaan lisäksi kuoliaaksi viisi sivullista.
Yleistä
RAF:n nimi keksittiin alun perin japanilaisen terroristiryhmän Japanin punainen armeija nimestä (Japanische Rote Armee). Rote Armee Fraktion eli ”Punainen armeijakunta” oli jäsenten itsensä käyttämä nimi. Ajan tiedotusvälineissä ryhmä tunnettiin useimmiten Baader-Meinhof-ryhmänä (Baader-Meinhof-Gruppe). RAF itse kuvaili itseään kommunistiseksi guerilla- eli sissiryhmäksi:
Nimestä huolimatta ryhmän todellinen, toiminnallinen ydinkaksikko oli Andreas Baader ja Gudrun Ensslin. Ulrike Meinhofin nimen liittäminen ryhmän nimeen johtui siitä, että hän oli entuudestaan nimekäs vasemmistojournalisti ja siksi erottui muusta terroristiryhmästä. Fraktion työnjaossa intellektuaalinen ulottuvuus henkilöityi Meinhofiin ja toiminnallinen puoli rikollistaustaiseen Baaderiin sekä hänen naisystäväänsä Enssliniin. Yksi ryhmän aatteellisista taustavaikuttajista oli Che Guevara, jonka mukaan maailmaan oli luotava ”yksi, kaksi, kolme Vietnamia”. RAF:n kaupunkisodankäynti tähtäsi tähän.
Ryhmän tavoitteisiin nähden ristiriitaista oli sen jäsenille tyypillinen ylellisyydessä eläminen, hienot asunnot, urheiluautot (poliisi etsi ryhmää erityisesti mustista BMW-merkkisistä autoista) ja hienostohotellit ulkomailla oleiltaessa. Erityisesti Baader oli mieltynyt näihin rahan tuomiin ylellisyyksiin. Elämäntapojen vuoksi ryhmä karkotettiin PLO:n harjoitusleiriltä Jordaniasta, jonne RAF oli mennyt hiomaan kaupunkisisseille tarpeellisia taitoja. Lopullinen välirikko tuli tiettävästi alkoholista: leirin islamilaiset isännät kielsivät alkoholin käytön ja sen tuomisenkin alueelle ehdottomasti, mutta Baader vähät välitti kiellosta. Andreas Baaderin tuntenut elokuvaohjaaja Rainer Werner Fassbinder, jota yhteen aikaan pidettiin RAF:n tukijana, sanoi jo varhaisessa vaiheessa, että RAF:n toiminta oli enemmän henkilökohtaisen turhautuman provosoimaa uhittelua kuin poliittisia ilmauksia.
Mielipidekyselyiden mukaan jopa 25% alle 30-vuotiaista länsisaksalaista tunsi sympatiaa Punaista armeijakuntaa kohtaan, vaikkeivät välttämättä hyväksyneetkään sen käyttämiä keinoja. Vapaamielisessä Pohjois-Saksassa 10% kansalaisista oli valmis tarjoamaan turvapaikkaa viranomaisia pakoilevalle järjestön jäsenelle.
Taustaa
Punaisen armeijakunnan ensimmäisen sukupolven juuret ovat jäljitettävissä 1960-luvun opiskelijaliikkeeseen ja sen vähittäiseen radikalisoitumiseen, kommunististen pienpuolueiden ja vasemmistoryhmittymien syntyyn, jotka yhdessä muodostivat ulkoparlamentaarisen opposition (saks. Außerparlamentarische Opposition, APO). Alkuperäiset tavoitteet olivat saksalaisessa opiskelijaliikkeessä lähinnä käytännölliset. Vaatimukset yliopistopolitiikan uudistamisesta kietoutuivat ajan vastakulttuurille tyypillisiin teemoihin, kuten ydinaseiden ja Vietnamin sodan vastustukseen. Liike kuitenkin sirpaloitui ja osin radikalisoitui. Vaikka liike oli ollut jo alusta alkaen pääasiallisesti vasemmistolainen – osittain vastavaikutuksena edelliselle sukupolvelle, joka oli elänyt kansallissosialismissa – ei se silti ollut kuin pienissä piireissä äärikommunistinen. Radikaalit kuitenkin olivat äänekkäimpiä ja näkyvimpiä.
Toisaalta radikalisoitumisen syitä löytyy myös liittotasavallan politiikasta. Saksan politiikkaa oli hallinnut pitkän aikaa niin sanottu suuri koalitio, sosiaalidemokraattien ja kristillisdemokraattien liittouma. Tämä sai nuoret tuntemaan politiikan vaihtoehdottomaksi: ulkoparlamentaarinen oppositio nähtiin vaikutuskeinona. Yksi ratkaisevia käännekohtia radikalisoitumisessa oli mielenosoitus Berliinissä vierailulla ollutta Iranin šaahia Mohammad Reza Pahlavia vastaan 2. kesäkuuta 1967. Opiskelijat ja iranilaiset vaihto-opiskelijat osoittivat mieltään šaahin yksinvaltaista hallintoa vastaan ja vaativat liittotasavallan hallitusta lopettamaan suhteet tällaisiin hallintoihin.
RAF:n ensimmäinen sukupolvi
Opiskelijaliikkeen sisällä käydyissä strategianeuvotteluissa pohdittiin kysymystä, onko "väkivalta tavaroita kohtaan" oikeutettua. Tämän jälkeen Andreas Baader, Gudrun Ensslin, Thorwald Proll ja Horst Söhnlein sytyttivät kaksi tulipaloa tavarataloissa Frankfurt am Mainissa 2. huhtikuuta 1969 protestoidakseen Vietnamin sotaa vastaan. Heidät saatiin pian pidätettyä ja heidät tuomittiin monivuotisiin vankeusrangaistuksiin. Korkeimman oikeuden uuden tuomion jälkeen tuomitut vapautettiin. Tämän jälkeen tuhopolttajat siirtyivät maanalaiseen toimintaan ja päättivät muodostaa yhdessä asianajajansa Horst Mahlerin kanssa kaupunkisodankäyntiin keskittyvän armeijakunnan. Suunnitelma keskeytyi, kun Baader pidätettiin.
RAF:n ensimmäisenä iskuna pidetään seurannutta Baaderin vapautusoperaatiota. 14. toukokuuta 1970 Baader sai vierailla tapaamassa Ulrike Meinhofia, joka oli ilmoittanut laativansa kirjaa vankila-asukkaista. Aseellisessa vapautusoperaatiossa loukkaantui Berliinin Institut für Soziale Fragen -laitoksen johtaja vakavasti.
Vuonna 1970 RAF aloitti vapautetun Baaderin johdolla vallankumouksellisen toimintansa logistiset valmistelut. Heinäkuussa 1970 noin 20 RAF:n jäsentä lähti Fatahin koulutusleirille Lähi-itään, jossa he viipyivät muutaman kuukauden. Liittotasavaltaan palattuaan ryhmä aloitti rahan keräämisen ryöstämällä useita pankkeja. Syntyvaiheissa ryhmä sai medianäkyvyyttä lähinnä pankkiryöstöillä, asiakirja- sekä autovarkauksilla. Huhtikuussa 1971 ryhmä julkisti suunnitelmansa toimittamalla strategiapaperin Das Konzept Stadtguerilla julkisuuteen. Pian tämän jälkeen ryhmän jäsenet etsintäkuulutettiin.
Stammheimin oikeudenkäynti ja vankeus
”Ensimmäinen sukupolvi” (Baader, Ensslin, Meins, Meinhof ja Raspe tunnetuimpina jäseninä) toimi 1970–1972. Kesäkuussa 1972 ryhmän ydin pidätettiin, 1975 heitä vastaan nostettiin syytteet. 192 päivää kestäneen oikeudenkäynnin jälkeen heidät tuomittiin huhtikuussa 1977 muun muassa murhaan syyllistyneinä elinkautiseen vankeuteen. Vankeudessa terroristit eristettiin toisistaan, mitä he kutsuivat kidutukseksi. Vangittujen vaatimuksiin kuului myös tulla kohdelluksi sotavankeina. Näiden vaatimusten vahvistamiseksi he pitivät useita nälkälakkoja. Holger Meins kuoli nälkälakon seurauksena 9. marraskuuta 1974.
Asianajajiensa, muun muassa Horst Mahler, tuleva sisäasiainministeri Otto Schily ja myöhemmin tunnettu vihreiden poliitikko Hans-Christian Ströbele, välityksellä vangittujen toimet saivat aikaan myös ulkopuolista vastakaikua. Esimerkiksi filosofi Jean-Paul Sartre pyrki välittämään kiistoissa. 25. huhtikuuta 1975 kuusi saksalaisterroristia (Kommando Holger Meins) miehitti Saksan suurlähetystön Tukholmassa vaatien vangittujen johtohahmojen vapauttamista. Koska Saksan hallitus ei suostunut vaatimuksiin, murhattiin lähetystön sotilas- ja talousattaseat. Ilmeisesti vahingossa lähetystössä räjähti pommi, jolloin terroristi Ulrich Wessel kuoli. Samoin RAF:n jäsen Siegfried Hausner kuoli myöhemmin tässä yhteydessä saamiinsa vammoihin. Loput neljä terroristia tuomittiin myöhemmin.
Meinhofin ja Baaderin kuolema
Meinhofin jälkeen Baader, Ensslin ja Raspe kuolivat yhtäaikaisesti 18. lokakuuta 1977, ilmeisesti tehtyään itsemurhan. Vangituista ainoastaan Irmgard Möller ei kuollut. Hän kieltää edelleen virallisen version, jonka mukaan vangitut olisivat eristyksestään huolimatta suunnitelleet samoin ajoitetun, yhteisen itsemurhan. Edelleen monet epäilevät itsemurhateoriaa: viikkolehti Stern raportoi pian kuolemantapausten jälkeen hälytyslaitteiden olleen poiskytkettyinä tapahtuma-aikaan, mikä mahdollisti ulkopuolisten tahojen osallistumisen asiaan. Siksi monet epäilevät tiedustelupalveluiden osallistuneen kuolemantapauksiin. Ensslin oli 17. lokakuuta ilmoittanut vankilapapille hallussaan olevasta kansiosta, joka olisi hänen kuoltuaan toimitettava suoraan liitokansleri Schmidtille. Kun pastori kysyi, uskoiko Ensslin, että hänet teloitetaan, tämä vastasi jotain hirveää tapahtuvan ja tekijöiden olevan vankilan ulkopuolelta. Veriteon jälkeen ei papille näytettyä kansiota löytynyt.
Tiettävästi itsemurhat mahdollisti Brigitte Mohnhaupt, joka vapauduttuaan järjesti helmikuussa 1977 pistoolien salakuljetuksen vankilaan asianajajien asiakirjakansioissa. Asianajajien on myös epäilty olleen salaliitossa mukana. Mohnhaupt tuomittiin 1982 viisinkertaiseen elinkautiseen vankeuteen. Hänet vapautettiin ehdonalaiseen vapauteen 25. maaliskuuta 2007. Kansainvälinen tutkimusryhmä totesi, että Anders Baader oli piilottanut levysoittimen koteloon pistoolin. Aseella hän surmasi itsensä, mutta yritti lavastaa tilanteen kamppailuksi hyökkääjää vastaan. Ensslin oli hirttäytynyt ja Raspe ampunut itsensä. Teoilla tavoiteltiin sympatiaa RAF:ää kohtaan. Ryhmän hautajaisissa yleisö huusi iskulauseita syyttäen poliisia vankien murhaamisesta.
Toinen sukupolvi
thumb|250px|RAF:n vuonna 1981 Yhdysvaltojen [[Ramsteinin lentotukikohtaan tekemän iskun jälkiä.]] RAF:n toinen sukupolvi muodostui ensimmäisen sukupolven vankeusaikana ja se pyrki painostamaan hallitusta vapauttamaan ryhmän vangitut johtajat. Lokakuussa 1977 neljä Palestiinan vapautuksen kansanrintaman jäsentä, jotka käyttivät itsestään nimitystä ”Kommando Martyr Halimeh” kaappasivat Lufthansan lentokoneen (13. lokakuuta 1977) Mogadishuun pyrkiäkseen painostamaan Saksan hallitusta vapauttamaan vangitut RAF:n jäsenet. Kaappauksen yhteydessä ryhmän johtaja Zohair Youssif Akache (1954–1977) ampui lentokoneen saksalaisen kapteenin Jürgen Schumannin tämän kieltäydyttyä jatkamasta matkaa.
Alempi Potamos
Alempi Potamos, joskus myös Alempi Potamioi , oli antiikin aikainen alun perin Leontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Punainen armeijakunta
Toinen sukupolvi
Helmut Schmidtin ja Mohamed Siad Barren välisten neuvottelujen jälkeen liittotasavallan rajavartioston erityisjoukko GSG 9 päätti onnistuneesti kaappauksen hyökkäämällä koneeseen 18. lokakuuta heti keskiyön jälkeen. Kukaan 91 panttivangista ei loukkaantunut vapautusoperaatiossa, mutta neljästä kaapparista kolme – Akache, Hind Alameh ja Wabil Harb – ammuttiin kuoliaiksi, vain Souhaila Andrawes (1953–) jäi henkiin. Hänet tuomittiin 20 vuodeksi vankeuteen Somaliassa, mutta vapautettiin terveydellisistä syistä jo vajaan kahden vuoden kuluttua. Vuonna 1991 hän muutti Osloon, jossa hänet pidätettiin 1994 ja luovutettiin Saksaan 1995. Saksassa hänet tuomittiin 10 vuodeksi vankeuteen, josta hänet kuitenkin vapautettiin sairauden vuoksi 1999. Kappauksen päättymistä seuranneena päivänä Baader, Ensslin ja Raspe löytyivät kuolleina ja Irmgard Möller vakavasti haavoittuneena Stammheimin vankilasta. Todennäköisesti he tekivät itsemurhan.
Alempi Potamos
Alemman Potamoksen sijaintipaikaksi oletetaan nykyinen Panepistimioúpolin eli Ateenan yliopiston kampuksen alue Zográfoussa. Ylempänä Hymettos-vuoren (nyk. Ymittós) rinteessä sijaitsi Ylempi Potamos, joka oli erillinen demos. Kumpaakaan näistä ei tule sekoittaa kolmanteen Potamos-nimiseen demokseen, Potamos Deiradiotaihin.
Punainen armeijakunta
Toinen sukupolvi
”Saksan syksyn” (Deutscher Herbst) 1977 keskeinen isku oli työnantajien keskusjärjestön johtajan Hanns Martin Schleyerin kaappaus (5. syyskuuta 1977) Kölnissä. Schleyer murhattiin 18. lokakuuta 1977 Mulhousessa, Ranskassa. Osan vankeusajastaan häntä pidettiin Alankomaissa. Schleyer sopi kohteeksi kansallissosialistisen menneisyytensä ja asemansa vuoksi. Schleyer murhattiin RAF:n johtohahmojen kuoleman tultua julkisuuteen. Toisen sukupolven jäsenet saivat taloudellista ja organisatorista apua Saksan demokraattisesta tasavallasta. Osa myös sai turvapaikan maasta. DDR:n hajoamisen jälkeen näiden identiteetti paljastui. Sittemmin heidät on tuomittu. Yhteistyöhalukkuutensa vuoksi heidän tuomionsa olivat aikaisempia lievempiä.
Alempi Potamos
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Leontis ja sillä oli yksi tai kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Demetrias-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Leontis-fyleen. Muutosten seurauksena demoksella oli hellenistisellä kaudella kaksi bule-edustajaa.
Punainen armeijakunta
Kolmas sukupolvi
Kolmas sukupolvi koostui mahdollisesti jopa 250 henkilöstä, jotka tekivät sabotaaseja ja murha-attentaatteja, joiden uhriksi joutui poliitikkoja ja talousmiehiä. Kolmannen sukupolven ”kovaan ytimeen” kuului noin 15–20 henkilöä. Kaikkien RAF:n kolmanteen sukupolveen kuuluneiden nimiä ei vieläkään tiedetä. Kolmannen sukupolven merkittävimpiä iskuja ovat Siemensin johtajan Karl Heinz Beckurtsin, Deutsche Bank-pankin johtaja Alfred Herrhausenin ja DDR:n valtiollisen omaisuuden yksityistämistä johtaneen viraston (Treuhand) johtaja Detlev Karsten Rohwedderiin kohdistuneet attentaatit.
Alempi Potamos
Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Potamios. Ionin hautapaikkana pidettiin joko Alempaa tai Ylempää Potamosta.
Mestarien liigan kausi 2008–2009
Mestarien liigan kausi 2008–2009 oli Mestarien liigan 17. kausi ja Euroopassa pelattavan jalkapallocupin 54. kausi. Finaali pelattiin Rooman Olympiastadionilla 27. toukokuuta 2009, jossa kohtasivat Barcelona ja hallitseva mestari Manchester United. Barcelona voitti ottelun 2–0 ja varmisti seurahistoriansa kolmannen Mestarien liigan voiton.
Ensimmäinen karsintakierros
Ensimmäiset osaottelut pelattiin 15. ja 16. heinäkuuta 2008. Toiset osaottelut pelattiin 22. ja 23. heinäkuuta 2008.
Toinen karsintakierros
Ensimmäiset osaottelut pelattiin 29. ja 30. heinäkuuta 2008. Toiset osaottelut pelattiin 5. ja 6. elokuuta 2008.
Lohko A
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko B
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko C
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko D
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko E
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko F
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko G
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko H
O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Pudotuspelit
Kahdeksasta lohkoista kaksi parasta eli yhteensä 16 joukkuetta selviytyi pudotuspeleihin. Kaikki ottelut, paitsi finaali, pelattiin kaksiosaisena. Joukkueet pelasivat toisiaan vastaan kotona ja vieraissa. Ensimmäiselle kierrokselle samaan ottelupariin ei voinut päästä arvonnasta kahta joukkuetta samasta maasta.
Neljännesvälierät
Ensimmäisen pudotuspelikierroksen arvonta suoritettiin 19. joulukuuta 2008. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 24. ja 25. helmikuuta 2009. Toiset osaottelut pelattiin 10. ja 11. maaliskuuta 2009.
Puolivälierät
Toisen pudotuspelikierroksen arvonta suoritettiin 20. maaliskuuta 2009. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 7. ja 8. huhtikuuta 2009. Toiset osaottelut pelattiin 14. ja 15. huhtikuuta 2009.
Välierät
Kolmannen pudotuspelikierroksen arvonta suoritettiin myös 20. maaliskuuta 2009. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 28. ja 29. huhtikuuta 2009. Toiset osaottelut pelattiin 5. ja 6. toukokuuta 2009.
Finaali
Mestarien liigan finaali pelattiin Rooman Olympiastadionilla 27. toukokuuta 2009. Viidennen kerran peräkkäin vähintään yksi englantilainen joukkue selvitti tiensä finaaliin. Manchester United oli ensimmäinen joukkue, joka eteni puolustavana mestarina finaaliin sitten Juventuksen kaudella 1996–1997.
Parhaat maalintekijät
Parhaat maalintekijät Mestarien liigan kaudella 2008–2009 (vain lohkovaihe ja pudotuspelit):