cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michelle Williams
Oscar- ja Tony-ehdokkuuksia
thumb|Williams ja [[Dougray Scott My Week with Marilynin kuvauksissa.]] Williams näytteli 2010 Ryan Goslingin parina avioliittodraamassa Blue Valentine. Hän sai siitä Oscar-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta. Williams oli pääosassa myös Reichardtin ohjaamassa karussa lännenelokuvassa Meek’s Cutoff. Elokuvassa My Week with Marilyn Williams puolestaan astui Marilyn Monroen rooliin. My Week with Marilyn kuvasi Prinssi ja revyytyttö -elokuvan tuotannon aikaisia tapahtumia. Williams palkittiin roolista Golden Globella, ja hän sai siitä myös kolmannen Oscar-ehdokkuutensa.
thumb|vasen|upright|Williams vuonna 2012 Williams näytteli elokuvassa Take This Waltz (2011) naimisissa olevaa naista, joka ihastuu naapuriinsa. Mahtava Oz (2013) puolestaan perustuu L. Frank Baumin Ihmemaa Oz -kirjasarjaan. Williams esitti elokuvassa hyvää noitaa Glindaa.
Williamsin ensimmäinen Broadway-rooli oli näytelmässä Cabaret (2014). Elokuvassa Ranskalainen sarja (2014) Williams oli puolestaan nainen, joka ihastuu natsiupseeriin toisen maailmansodan aikaisessa Ranskassa. Hän sai kiitosta vuonna 2016 roolistaan Broadway-näytelmässä Blackbird. Hän näytteli siinä naista, joka etsii häntä 12-vuotiaana seksuaalisesti hyväksikäyttänyttä miestä. Williams oli roolista ehdokkaana Tony-palkintoon.
Williamsin vuoden 2016 elokuvia olivat Certain Women ja Manchester by the Sea. Ensiksi mainittu on Kelly Reichardtin ohjaama draama, ja jälkimmäisestä Williams ansaitsi neljännen Oscar-ehdokkuutensa. Vuonna 2017 Williams näytteli lastenkirjaan perustuvassa elokuvassa Wonderstruck, musikaalissa The Greatest Showman, jossa hän oli P. T. Barnumin vaimo, ja elämäkerrassa All the Money in the World, joka kertoo miljardööri Jean Paul Gettyn pojanpojan John Paul Getty III:n kaappauksesta.
Emmy- ja Golden Globe -voitoista 2020-luvulle
Williams esiintyi vuonna 2018 romanttisessa komediassa I Feel Pretty (2019) ja sarjakuvaelokuvassa Venom. Seuraavana vuonna hän palasi televisioon minisarjassa Fosse/Verdon, joka keskittyi koreografi Bob Fossen ja tanssija Gwen Verdonin suhteeseen. Williamsin suoritus Verdonina sai kehuja, ja hän voitti sarjasta Emmyn ja Golden Globen.
Showing Up (2022) oli jälleen Reichardtin ohjaama, ja siinä Williamsin näyttelee kuvanveistäjää. Samana vuonna ilmestyi myös Steven Spielbergin ohjaama omaelämäkerrallinen The Fabelmans. Williams sai äidin roolista viidennen Oscar-ehdokkuutensa.
Yksityiselämä
Williamsilla on vuonna 2005 syntynyt tytär entisen kihlattunsa, edesmenneen näyttelijä Heath Ledgerin kanssa. Williams ja Ledger erosivat syksyllä 2007. Ledger kuoli seuraavana vuonna lääkkeiden yliannostukseen, ja Williams joutui käsittelemään surunsa lisäksi myös paparazzien tunkeilua. Williams pitää yleensä yksityiselämänsä sivussa julkisuudesta, joten ihmisten Ledgerin kuoleman jälkeinen yliampuva kiinnostus hänen ja hänen lapsensa suruun tuntui Williamista raastavalta.
Williams kihlautui vuonna 2017 finanssiasiantuntija Andrew Youmansin kanssa, mutta syyskuussa 2018 hän kertoi menneensä salaa naimisiin muusikko Phil Elverumin kanssa. Heidän suhteensa viileni pian, ja huhtikuussa 2019 heidän kerrottiin eronneen. Williams avioitui maaliskuussa 2020 elokuvaohjaaja Thomas Kailin kanssa, ja he saivat lapsen saman vuoden kesäkuussa.
Heli Laaksonen
Laaksonen käyttää teoksissaan Lounais-Suomen murretta, joka on lähellä uusikaupunkilaista, Vakka-Suomen alueella puhuttavaa murretta, mutta siinä on piirteitä muistakin lounaissuomalaisista aluemurteista. Murreilmaisua on tuotannossa hieman yleiskielistetty.
Laaksosen itse lukemista äänikirjoista kultalevyrajan ovat ylittäneet runolevyt Jänes pussis (2003, Sammakko) ja Ratio Sulavoi (2007, Otava). Hän sai Kirsi Kunnas -runopalkinnon vuonna 2020.
Elämä ja ura
Lapsuusvuotensa Laaksonen vietti Uudessakaupungissa. Äidin puolelta runoilijan juuret ovat Halikossa, isän suku puolestaan on Lokalahdelta.
Laaksonen valmistui ylioppilaaksi Uudenkaupungin lukiosta vuonna 1991. Hän opiskeli Turun yliopistossa suomen kieltä, fonetiikkaa ja kasvatustiedettä ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2000. Lisäksi hän on opiskellut Helsingin ja Tarton yliopistossa (1992, 1999) viron kieltä ja kulttuuria. Laaksonen valmistui luonto- ja ympäristöneuvojaksi 2022 Ammattiopisto Liviasta.
Laaksonen kiinnostui murteen käyttämisestä runoissa virolaisten runoilijoiden innoittamana. Tutustuttuaan Jan Rahmaniin hän käänsi Rahmanin 1997 võron murteella kirjoittamia runoja lounaissuomen murteelle. Kokeilu rohkaisi jatkamaan murrerunojen parissa. Myös pakinoitsijana Laaksonen käyttää kotimurrettaan. Tosin hän itse kutsuu tekstejään mieluummin kolumneiksi, sillä osa niistä käsittelee kirjoittajan hallitsemia tiedollisia asioita. Varsinaisissa pakinoissaan Laaksonen kertoo itseironisesti hassuja omakohtaisia tapahtumia, mieltymyksiään ja tapojaan. Usein aiheena on varsinaissuomalaisuuden vertaaminen muuhun suomalaisuuteen.
Laaksonen valittiin vuonna 2007 Turun yliopiston Vuoden alumniksi. Laaksonen on asunut Rauman Lapissa Kodiksamin kylässä vuodesta 2011.
Teokset
Huom! Virheellisesti Helin teksteiksi väitettyjä ovat mm. Naise elämää (Karoliina Koskisen), Korinhoito-oppi naisil (Veera Niemisen), Talvipäiväkirja ja Tänä juhannuksen ei sit ryypätä (tuntemattoman tekijän kansanperinnettä).
Luca Marenzio
pienoiskuva|Luca Marenzio. Luca Marenzio (18. lokakuuta 1553 Coccaglio – 22. elokuuta 1599) oli italialainen säveltäjä, joka sävelsi muun muassa madrigaaleja ja motetteja.
Marenzio syntyi Coccagliossa. Opiskeltuaan Bresciassa ja Mantovassa hän siirtyi Roomaan. Marenzio toimi Roomassa aluksi laulajana, mutta alkoi myöhemmin keskittyä enemmän sävellykseen. Vuosina 1587–1589 Marenzio asui Firenzessä.
Don Martin
Don Martin (18. toukokuuta 1931 – 6. tammikuuta 2000 Miami, Florida) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka kuului MAD-huumorilehden vakituisiin piirtäjiin vuosina 1956–1988.
Martinilla oli oma välittömästi tunnistettava tapansa piirtää. Hänen huumorinsa perustui usein fysiikan ja anatomian lait ylittäviin ihmishahmoille sattuneisiin tapahtumiin. Martinin piirtotyyli oli tunnistettavaa mm. sipulimaisesta nenästä ja kuuluisasta "saranajalasta". Hänet tunnettiin myös omalaatuisista kirjoitetuista ääniefekteistään. Martin käsikirjoitti pääosan piirtämistään sarjakuvista itse, mutta 1970-luvun lopulta alkaen huomattava osa Martinin MADiin tekemistä töistä oli Duck Edwingin kirjoittamia.
Jukka Syrenius
Ura
Porissa ja Merikarvialla koulunsa käyneen Syreniuksen ura alkoi 1965 porilaisessa yhtyeessä Blue & Black Friars Organization. Vuonna 1969 hän oli mukana perustamassa Elonkorjuuta, joka voitti Rockin Suomen-mestaruuskilpailujen toisen sijan 1970. Elonkorjuu esiintyi muun muassa Ruisrockissa 1971 ja Pori Jazz -festivaaleilla 1974 ja julkaisi esikoisalbuminsa Harvest Time 1972. Syrenius opiskeli samoihin aikoihin Porin musiikkiopistossa, Turun konservatoriossa ja Hyvinkään musiikkiopistoissa pääaineenaan klassinen kitara, sekä Berklee College of Musicissa Bostonissa.
Syrenius muutti Helsinkiin vuonna 1979 ja esiintyi seuraavana vuonna Pori Jazz -festivaaleilla Jukka Syrenius Band -kokoonpanossa. Vuonna 1981 Syrenius julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Memories of Tomorrow. Samana vuonna Syrenius soitti Hectorin Bambi-kiertueella, minkä jälkeen hän muutti Norjaan. Oslosta käsin Syrenius teki esiintymisiä eri maissa 1981–1986. Hänen norjalaisia muusikkokumppaneitaan olivat muiden muassa Haakon Graf, Sveinung Hovensjö, Bruce Rasmussen, Arild Andersen, Terje Rypdal ja Jan Garbarek. Suomen lisäksi Syrenius konsertoi laajasti muissa Pohjoismaissa, Saksassa, Alankomaissa, Yhdysvalloissa, Australiassa ja Etelä-Afrikassa. Hän teki yhteistyötä useiden kansainvälisten jazz- ja rockmuusikoiden kanssa. Elonkorjuun lisäksi hänen muita yhtyeitään olivat Jukka Syrenius Band ja The Touch. Pori Big Bandin jäsenenä hän oli 1990-luvun alussa.
Jukka Syrenius Bandin eri kokoonpanoissa ovat soittaneet muiden muassa Clifford Jarvis, Johnny Dyani, Rudy Smith, Gilbert Matthews, Paul Weeden, Heikki Virtanen, Jouko Laivuori, Mikko ja Sakari Löytty, Markku Ounaskari, Hannu Rantanen, Esko Rosnell, Tomi Parkkonen, Jari Heino, Ilpo Kallio, Spike Wells sekä Rob Dominis. Oman yhtyeensä lisäksi Syrenius työskenteli myös muun muassa Esa Helasvuon, Eero Raittisen, Paroni Paakkunaisen ja Nils-Aslak Valkeapään kanssa, sekä Hectorin Bambi-yhtyeessä.
Jukka Syrenius Bandin viimeiseksi jäänyt julkaisu oli vuonna 2013 ilmestynyt albumi Hard Labour. Sillä rumpuja soitti Kepa Kettunen ja bassoa Ape Anttila. Syrenius tuotti ja kustansi kaikki levynsä itse omalle levymerkilleen Touch Records vuodesta 1981 lähtien. Hän sävelsi myös elokuva- ja televisiomusiikkia ja toimi opettajana muun muassa Oulunkylän pop-jazz-opistossa 1986–1990, Kankaanpään musiikkiopistossa 1991–1992 ja vuonna 1993 Porin Palmgren-opistossa.
Syreniukselle myönnettiin vuonna 2013 Suomen valtion taiteilijaeläke. Hän oli Perussuomalaisten kuntavaaliehdokkaana vuonna 2021.
Valter Sipiläinen
Valter Sipiläinen (29. tammikuuta 1923 Muolaa – 29. joulukuuta 1995 Kauniainen) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 178. Jalkaväkirykmentti 2:ssa taistelulähettinä palvellut sotamies.
Sipiläinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944. Hänet ylennettiin korpraaliksi 6. joulukuuta 1968. Siviiliammatiltaan hän oli maanviljelijä ja koneenhoitaja.
Mannerheim-ristin ritariksi
"'Ylipäällikkö on pvm:llä 21.12.44 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi sotamies Valter Sipiläisen. Sotamies Sipiläinen on toiminut koko sodan ajan joukkueen johtajan taistelulähettinä osoittaen tässä tehtävässään harvinaista tarmokkuutta ja oma-aloitteisuutta sekä kunnostautunut erikoisesti kylmäverisenä ja päättäväisenä partiomiehenä. Maaliskuussa 1942 hän eräällä väkivaltaisella tiedusteluretkellä juoksi kovan tulen läpi saarretun vihollispesäkkeen katolle ja tuhosi sen kasapanoksella miehistöineen. Saman vuoden keväällä osallistui sotamies Sipiläinen torjuntataisteluihin ja selustaan tunkeutuneiden vihollispartioiden tuhoamisiin. Vihollisen suurhyökkäyksen kesäkuussa 1944 alettua kunnostautui hän erikoisesti Viteleen, Rajakonnun ja Salmin taisteluissa. Viteleessä sotamies Sipiläinen huolehti väsymättömästi mm. patruunatäydennyksestä, joka uhkasi tyrehtyä, kun täydennys avoimen suon yli oli vaikeaa. Tämän ohella osallistui hän varsinaiseen torjuntaankin aina vaikeimmassa paikassa, rohkaisi muita ja pakotti konepistoolilla uhaten pelkurit pysymään asemissa. Salmissa sotamies Sipiläinen ottaessaan yhteyttä vasemmalla olevaan naapuriin, joutui matkalla taisteluun vihollisosaston kanssa, josta hän konepistoolilla tuhosi toistakymmentä miestä saaden tämän jälkeen yhteyden naapuriin. Täten hän ratkaisevasti vaikutti oman joukon selviämiseen pahalta näyttävästä tilanteesta. Joitakin päiviä myöhemmin hän komppaniansa ollessa väkivaltaisessa tiedustelussa huomasi vihollisen yllättävän sivustaliikkeen komppaniansa yhteyksille. Arkailematta ryhtyi hän yksin taisteluun ja kaadettuaan toistakymmentä vihollista torjui vihollisen hyökkäyksen. Samoin kunnostautui sotamies Sipiläinen erään vihollistukikohdan valtauksessa, jolloin haavoittui kahdesti jalkaan kuitenkin suorittaen sisukkaasti tehtävänsä loppuun saakka.'"
Navanympärystähti
300px|thumb|Pohjoiset navanympärystähdet kiertävät pohjoisen taivaannavan ympäri. Huomattava on, että keskellä oleva kirkastähti [[Pohjantähti on melkein paikallaan. Pohjantähti on navanympärystähti, ja se näkyy ympäri vuoden. Kuvassa näkyy, kuinka tähtien asema siirtyy 24 tunnin kuluessa, mutta käytännössä ne eivät näy, kun Aurinko on taivaalla.]] Navanympärystähti, sirkumpolaarinen tähti on tähti, joka joltakin havaintopaikalta on aina pimeän aikaan näkyvissä horisontin yläpuolella.
Tähtitieteessä sirkumpolaarisuus tarkoittaa tähden tai tähdistön näkymistä horisontin yläpuolella ympäri vuoden tietyssä havaintopaikassa. Deklinaatio, jonka pohjois- tai eteläpuolella tähdet ovat sirkumpolaarisia, saadaan vähentämällä havaintopaikan leveyspiiristä 90 astetta ja vaihtamalla tuloksen etumerkkiä. Esimerkiksi pohjoisnavalla koko pohjoinen taivaanpallonpuolisko on sirkumpolaarinen, Helsingissä 30. deklinaation pohjoispuolinen osa ja päiväntasaajalla sirkumpolaarisia tähtiä ei ole lainkaan. Suomessa sirkumpolaarisia tähdistöjä ovat muun muassa Iso karhu, Pieni karhu ja Kassiopeia.
Mosambikin vaakuna
230px|thumb|Mosambikin vaakuna Mosambikin vaakuna on Mosambikin kansallistunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Vaakuna on otettu käyttöön vuonna 1990. Sen keskellä on hammaspyörä (symboloi työtä ja teollisuutta), jonka sivuilla on maissintähkä ja sokeriruokoa (symboloivat maataloutta). Keskellä on punainen aurinko (symboloi uuden elämän rakentamista), AK-47 (symboloi puolustusta ja valppautta, toisen tulkinnan mukaan taistelua kolonialismia vastaan), kuokka (symboloi maalaisia ja maataloustuotteita) ja kirja (symboloi koulutusta). Vaakunan alalaidassa lukee portugalin kielellä: República de Moçambique (Mosambikin tasavalta).
Bujumbura
thumb|270px|Bujumbura satelliittikuvassa Bujumbura on Burundin entinen pääkaupunki ja maan suurin kaupunki sekä hallinnollinen ja kaupallinen keskus. Sillä on maakunnan asema, ja tässä merkityksessä kaupungista voidaan käyttää maakuntanimeä (, suom. Bujumburan kaupungintalo).
Aluehallinnollisesti provinssitasoisen pääkaupungin pinta-ala on 87 neliökilometriä. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2008 väestönlaskennassa 497 166 henkeä. Vuoden 2013 väestöarvio oli 581 534.
Maantiede ja ilmasto
Bujumbura sijaitsee Burundin länsiosassa Tanganjikajärven rannalla, ja on maan tärkein vientisatama.
Bujumburassa on kuumaa koko vuoden, keskimääräinen lämpötila on 28 °C. Syyskuu on yleensä kuukausista kuumin. Kuiva kausi kestää kesäkuusta elokuuhun. Vuodessa on kaksi sadekautta, helmikuusta huhtikuuhun ja marras-joulukuussa. Aluehallinnon toisella tasolla kaupunki jakautuu 13 kuntaan:
Historia
Bujumbura alkoi kasvaa pienestä kylästä sen tultua Saksan Itä-Afrikan sotilastukikohdaksi vuonna 1889. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen siitä tuli Belgian Ruanda-Urundin hallinnollinen keskus. Kaupungin nimi vaihdettiin Usumburasta Bujumburaksi kun Burundi itsenäistyi vuonna 1962. Itsenäistymisen jälkeen Bujumbura on ollut toistuvien taisteluiden näyttämönä hutu-joukkojen taistelessa tutsien hallitsemaa Burundin armeijaa vastaan.
Koulutus, liikenne, palvelut
Kaupungissa on Bujumburan yliopisto ja Bujumburan kansainvälinen lentoasema. Siellä on myös katedraali, moskeija, kansallismuseo ja geologinen museo. Tanganjika-järven rannalla on hiekkaranta.
Feministinen historiantutkimus
Feministinen historiantutkimus on historiantutkimusta naisnäkökulmasta. Historiantutkimuksen osa-alueena se on saanut merkittävyyttä vasta 1960-luvulta alkaen osittain feminismin toisen aallon vaikutuksesta. Sanalla "naishistoria" tarkoitetaan joko tätä samaa, tai Naisten aseman historiaa.
Naisnäkökulma tuli historiankirjoitukseen samalla kun ihmisten arjen historiasta kiinnostuttiin. Varhainen historiantutkimus keskittyi "suurmiehiin" ja naisten vähäisempi asema valtiollisina päätöksentekijöiinä johti heidän vähäisempään asemaansa historiantutkimuksessa. "Naishistoria" alkoi huomattavien naisten elämän ja heidän saavutustensa nostamisesta sankareiksi ja esimerkeiksi omalle ajalleen. Tutkimuksen suunta siirtyi kuitenkin vähitellen ideoiden historiantutkimukseen ja sen myötä tutkimusaiheeksi tuli feminismi ja seksismi. Yhteiskunnallisten rakenteiden ja kulttuuristen oletusten muuttuessa myös arkinen elämä muuttuu, ja naisnäkökulma on johtanut tämän muutoksen entistä laaja-alaisempaan tarkasteluun.
1970-luvulla osa englanninkielisen maailman feministeistä korvasi sanan "history" sanalla "herstory", mieltäen sen yhdyssanoiksi his-story tai her-story (suomeksi 'hänen tarinansa', missä ensimmäisessä "hän" on maskuliini, toisessa feminiini). Sanaleikki ei kuitenkaan perustu etymologiaan, sillä sana historia tulee kreikan kielestä.
Vihreä maili
Pääosa tapahtumista sijoittuu vuoteen 1935. Elokuvan päähenkilö on Paul Edgecomb (Tom Hanks), joka työskentelee vanginvartijana Cold Mountain -nimisessä vankilassa. Eräänä päivänä selliin tuodaan teloitusta odottava John Coffey (Michael Clarke Duncan), jolla on yliluonnollisia kykyjä.
Muissa osissa esiintyvät David Morse, Bonnie Hunt, James Cromwell sekä Sam Rockwell.
Vihreä Maili oli ehdolla parhaan miessivuosan esittäjän (Michael Clarke Duncan), äänityksen, käsikirjoituksen sekä parhaan elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi.
Aiheesta muualla
グリーンマイル
Vetehiset
Vetehiset on helsinkiläinen mastersuintiseura. Seuran kurssitoiminta sekä lasten ja nuorten kilpauintitoiminta siirtyivät 1. tammikuuta 2011 toimintansa aloittaneeseen ORCA Helsinki -uimaseuraan.
Historia
Helsingin Uimareiden jäsenet perustivat Vetehiset vuonna 1938. Aiempi nimi oli Ylioppilasuimarit. Vetehiset-nimi otettiin käyttöön sodan jälkeen. Se oli 1950–1970 luvuilla johtavia suomalaisia uintiseuroja.
Vetehisten uimareina pitkän radan Suomen-mestaruuksia ovat voittaneet miehistä Karri Käyhkö vuosina 1954–1961, Kari Haavisto 1958–1961, Ilkka Suvanto 1960–1964, Hannu Vaahtoranta 1960–1963, Jarmo Häyrinen 1970, Ari Salonen 1972–1974, Antti Lehtonen 1974–1977, Kari Kallio 1974–1977, Jari Lind 1978 ja Panu Lonka 1991–1994 sekä naisista Marjatta Railio 1956–1957, Marju Tilly 1964–1969, Ulla Patrikka 1967–1968, Marjatta Hara 1967–1971, Eva Salmi 1968, Sirkka Salmi 1968, Tuija Kallio 1975–1977 ja Anu Koivisto 1994. Viestimestaruuksia Vetehisten miehet ovat voittaneet 4 × 100 metrin vapaauinnissa vuosina 1972–1977, 4 × 200 metrin vapaauinnissa 1956–1962, 1964, 1971–1972, 1974–1975 ja 1977 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1960, 1962, 1964 ja 1973–1975. Naisten mestaruus on päätynyt Vetehisille 4 × 100 metrin vapaauinnissa vuosina 1966–1969 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1967–1969.
Lyhyen radan Suomen-mestaruuksia Vetehisten uimareina ovat voittaneet miehistä Karri Käyhkö vuosina 1955–1962, Kari Haavisto 1958–1962, Hannu Vaahtoranta 1961–1965, Harry Malmberg 1964, Ari Salonen 1973–1975, Lasse Finér 1972–1975, Antti Lehtonen 1973–1979, Kari Kallio 1975–1978, Heikki Lehtonen 1976, Mikko Kavonius 1991 ja Panu Lonka 1991–94 sekä naisista Marjatta Railio 1956, Sirkka Vallasmaa 1957, Marju Tilly 1965–1969, Ulla Patrikka 1967–1968, Sirkka Salmi 1968, Marjatta Hara 1969–1971, Tuija Kallio 1976–1977 ja Anu Koivisto 1994. Vetehisten miehet voittivat mestaruuden 4 × 100 metrin vapaauinnissa 1973–1979, 4 × 200 metrin vapaauinnissa 1978 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1963 ja 1973–79, naiset taasen 4 × 50 metrin uinnissa 1957 ja 1967, 4 × 100 metrin vapaauinnissa 1968–1969 sekä 4 × 100 metrin sekauinnissa 1968–1969.
Vetehisten uimahyppääjistä Suomen-mestareita ovat olleet Ilmari Niemeläinen 1943–1947, Tarja Härkönen 1967, Marja Rauta 1968–1969, Benita Doktar 1969, Merja Nyberg 1969–1970, Laura Kivelä 1970–1976, Anu Patrikka 1972–1975 ja Anne Niemi 1974–1976.
Ensimmäiset taitouinnin Suomen-mestarit vuodelta 1972, Ulla Turpeinen ja Tarja Hänninen, edustivat Vetehisiä.
Pergamon
Pergamonista tuli merkittävä hellenistisellä kaudella attalidien valtakunnan (282–133 eaa.) pääkaupunkina. Kaupunki oli suurimmassa kukoistuksessaan Eumenes II:n aikana 197–159 eaa., jolloin se toimi merkittävänä sivistyskeskuksena. Kaupungissa oli suuri Pergamonin kirjasto, joka kilpaili Aleksandrian kirjaston kanssa. Attalidien valtakunta lakkasi olemasta vuonna 133 eaa., kun sen alueet liitettiin Roomaan. Pergamon menestyi kuitenkin kaupunkina myös seuranneella roomalaisella kaudella.
Pergamonista on jäljellä huomattavia muinaisjäännöksiä, muun muassa Zeuksen alttaristo eli niin kutsuttu Pergamonin alttari. Se kuten monet muut kaupungin merkittävimmistä löydöistä ovat nykyisin esillä Pergamon-museossa Berliinissä. Pergamonin arkeologinen alue on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2014 nimellä Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Pergamonin akropolis eli linnavuori nähtynä [[Asklepieion (Pergamon)|Asklepieionilta.]] pienoiskuva|vasen|Pergamonin akropoliin nykyinen köysirata.
Pergamonin poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Kaikos-joen (nyk. Bakırçay) pohjoispuolella Myysian länsiosassa eli Teuthraniaksi kutsutulla alueella. Kaupunki oli lähellä paikkaa, jossa kaksi muuta jokea, Selinus (nyl. Bergama-Çay) ja Ketios (nyk. Kastel-Çay), laskivat Kaikokseen. Selinus kulki Pergamonin itsensä läpi, kun taas Ketios kulki juuri sen muurien ulkopuolella.
Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi luoteis-kaakkoissuuntainen kukkula, jonka korkeus on noin 355 metriä merenpinnasta laskettuna. Suurin osa hellenistisen kauden kaupungista sijaitsi kukkulan huipulla tai sen etelärinteessä, johon kaupunki levittäytyi myöhemmällä hellenistisellä kaudella. Roomalaisella kaudella kaupunki levittäytyi ala-kaupunkina yhä laajemmalle kukkulan juuren tasangolle eli nykyisen Bergaman kaupungin paikalle. Ylös akropoliille kulkee nykyisin köysirata.
Pergamonin ympäristö oli Kaikos-joen suuntaista eli suunnilleen koillis-lounaissuuntaista tasankoa. Kaupungin etäisyys Egeanmerestä eli Vähän-Aasian länsirannikosta oli 120 stadioninmittaa eli noin 22 kilometriä. Kaikos-joki oli kuitenkin purjehduskelpoinen kaupungille asti, ja yhdisti näin kaupungin rannikkoon. Joen suussa Pergamonista etelälounaaseen sijainnut Elaian kaupunki toimi Pergamonin satamana. Idässä Kaikoksen laakso yhdisti Pergamonin Lyydian Stratonikeiaan ja Thyateiraan. Viimeksi mainitun kautta kulki persialainen kuninkaallinen tie, joka yhdisti Kyzikoksen Sardeeseen.
Varhaishistoria ja mytologia
Pergamon oli alun perin paikallisesti merkittävä luonnonlinnoitus, joka sijaitsi korkean vuoren huipulla. Myöhemmin sen ympärille syntyi kaupunki, ja linnoituskukkulasta tuli sen akropolis. Kaupungin varhaisvaiheet tunnetaan antiikin lähteiden kautta vain huonosti. Pergamonlaiset itse katsoivat olevansa arkadialaisten jälkeläisiä. Kaupungin alkuperäiset asuttajat olisivat tulleet Vähään-Aasiaan herakleideihin kuuluneen Telefoksen johdolla. Kaupungin nimen sanottiin tulevan Pergamoksesta, joka oli Pyrrhoksen eli Neoptolemoksen poika, ja oli saapunut seudulle yhdessä äitinsä Andromakhen kanssa, ja asettunut Pergamonin paikalle sen jälkeen, kun oli voittanut Teuthranian kuninkaan Areioksen. Toisen perinteen mukaan Asklepios tuli Pergamoniin Epidauroksesta yhdessä siirtokuntalaisjoukon kanssa.
Löydösten perusteella kaupungin paikka vaikuttaa asutetun 700-luvulla eaa. Koska se sijaitsi suhteellisen kaukana rannikosta, se ei todennäköisesti ollut aivan alkuvaiheessa kreikkalainen kaupunki.
Arkaainen ja klassinen kausi
pienoiskuva|Pergamonin lyömä raha, 400-luvun eaa. puoliväli. Kuvituksessa kaksi päätä sekä teksti.
Pergamonin arkaaisen ja klassisen kauden historiaa tunnetaan vain vähän, ja se oli tuohon aikaan vielä suhteellisen merkityksetön kaupunki. Se luetaan kuitenkin aikakauden itsenäisten polisten eli kaupunkivaltioiden joukkoon. Varhaisin maininta kaupungista on peräisin Ksenofonilta, joka kävi siellä itse. Ainakin tuohon aikaan vuonna 399 eaa. kaupungin väestö oli suureksi osaksi kreikkalaista, mutta koostui ainakin osaksi paikallisesta ei-kreikkalaisesta väestöstä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Pergamēnos, myöhemmin latinaksi Pergamenus.
Valtiomuodoltaan Pergamon oli klassisella kaudella ilmeisesti tyrannia. 400-luvulla eaa. sitä hallitsivat Spartan entisen kuninkaan Demaratoksen jälkeläiset Prokles ja Eurysthenes. Demaratos, joka oli siirtynyt Spartasta Persiaan persialaissotien aikaan tai alla, sai alueelta kaupunkeja valtaansa Persian kuninkaalta vuonna 486 eaa.
Filetairoksen, Eumenes I:n ja Attalos I:n aika
Pergamon säilyi suhteellisen merkityksettömänä paikkana hellenistisen kauden alkuun saakka. Tuolloin Aleksanteri Suuren kenraaleihin ja seuraajiin eli diadokkeihin kuulunut Lysimakhos otti sen tukikohdakseen. Hän käytti sitä ensin talentin arvoiseksi mainitun sotasaaliinsa säilytykseen. Omaisuutensa vartijaksi hän asetti luotettunsa eunukki Filetairos Tionlaisen. Filetairos osoittautui aluksi Lysimakhoksen luottamuksen arvoiseksi, mutta jouduttuaan isäntänsä vaimon Arsinoen kaltoinkohtelemaksi hän petti Lysimakhoksen ja luovutti Pergamonin Seleukokselle vuonna 282 eaa.
Vaikka Pergamon olikin tämän jälkeen periaatteessa seleukidien vallan alla, siitä tuli todellisuudessa itsenäinen. Koska Lysimakhos oli muiden ongelmien vuoksi estynyt rankaisemasta Filetairosta, tämä kykeni säilyttämään valtansa kaupungissa 20 vuotta ja säilyttämään samalla hyvät välit naapurikaupunkeihin. Hän siirsi valtansa veljenpojalleen Eumeneelle, ja perusti näin attalideina tunnetun hallitsijasuvun. Eumenes laajensi Pergamonin vallassa olleita alueita ja sai jopa sotavoiton Antiokhoksesta, Seleukoksen pojasta, lähellä Sardesta.
pienoiskuva|vasen|upright=1.26|Pergamonin valtakunta vuonna 188 eaa. Eumeneen hallittua 22 vuotta eli 263–241 eaa. häntä seurasi vallassa hänen serkkunsa Attalos. Tämä sai suuren sotavoiton galatialaisista eli galleista, ja otti tämän jälkeen itselleen kuninkaan arvonimen. Attalos sai maineen kyvykkäänä ja taitavana johtajana. Hän asettui Rooman puolelle Makedoniaa ja Filippos V:tä vastaan, ja Pergamon teki merkittäviä palveluksia roomalaisille yhdessä Rhodoksen laivaston kanssa. Attalos myös keräsi suuren omaisuuden.
Eumenes II:n aika
Attalos kuoli korkeassa iässä vuonna 197 eaa. Häntä seurasi vallassa hänen poikansa Eumenes II, joka hallitsi vuosina 197–159 eaa. Eumenes säilytti ystävälliset suhteet Roomaan, ja auttoi roomalaisia sekä seleukidien Persian Antiokhos Suurta että Makedonian Perseusta vastaan.
Roomalaisten kukistettua seleukidien kuninkaan Antiokhos III:n Magnesian taistelussa vuonna 190 eaa. tämä joutui luopumaan Vähässä-Aasiassa olleista alueistaan. Roomalaiset palkitsivat Eumeneen antamalla hänen valtaansa kaikki Vähän-Aasian alueet Taurosvuorista länteen. Näin Pergamonista, jonka alue ei aiemmin ollut ulottunut Elaiaa ja Adramyttionia kauemmaksi, tuli nyt suuri ja voimakas valtakunta. Attalidien valtakunta käsitti laajimmillaan lähes koko läntisen ja eteläisen Vähän-Aasian sekä Traakian Khersonesoksen ja muun muassa Aiginan saaren.
Eumenes II sai lähes surmansa murhayrityksessä Delfoissa vuonna 172 eaa. Salamurhaajien sanottiin olleen Perseuksen palkkaamia. Joitakin vuosia myöhemmin Eumenes siirtyi kuitenkin Makedonian puolelle, ja sai näin Rooman vihat niskoilleen. Pergamon on velkaa ennen kaikkea Eumenes II:lle maineestaan. Eumenes tuki tieteitä, taiteita ja kirjallisuutta, rakennutti kaupunkiinsa ja myös muihin kaupunkeihin lukuisia julkisia rakennuksia, sekä perusti Pergamoniin sen kuulun Pergamonin kirjaston. Se hävisi laajuudessa ja arvossa ainoastaan Aleksandrian kirjastolle, ja Pergamonista tuli sen ansiosta aikansa johtavia kulttuurikeskuksia. Legenda kertoo, että kun Aleksandria kilpailijaa häiritäkseen kielsi papyruksen maastaviennin, kehittivät pergamonilaiset tilalle kaupungista nimensä saaneen pergamentin.
pienoiskuva|Pienoismalli Pergamonin akropoliista. [[Pergamon-museo.]]
pienoiskuva|Pergamonin akropolista. Kaupungissa kehittyi myös hellenistisen kuvanveiston niin kutsuttu Pergamonin koulukunta, ja sen kuvanveistolla ja arkkitehtuurilla oli suuri vaikutus myöhempään taiteeseen.
Attalos II:n ja Attalos III:n aika
Eumenesta seurasi vallassa hänen poikansa Attalos III. Hallintoa johti kuitenkin aluksi vuosina 159–138 eaa. Eumeneen veli Attalos II. Attalos II:n aikana Pergamon auttoi jälleen Roomaa, nyt Makedonian Andriskosta eli Pseudo-Filipposta vastaan. Attalos II kukisti myös traakialaisen Kainoi-heimon kuninkaan Diegyliksen sekä syöksi vallasta Bithynian kuninkaan Prusias II:n. Attalos II:n kuoltua hänen holhokkinsa Attalos III sai vallan, ja hallitsi vuosina 138–133 eaa.
Roomalainen kausi
pienoiskuva|[[Mithridates VI:n aikana Pergamonissa noin vuonna 74 eaa. lyöty stateeri. Kuvituksessa diadeemilla kruunattu pää sekä uroshirvi ja teksti .]]
Attalos III:n kuoltua hän testamenttasi valtakuntansa Roomalle. Pian tämän jälkeen Eumenes II:n toinen poika Aristonikos kuitenkin kapinoi ja vaati Pergamonia itselleen omaksuen nimen Eumenes III. Hänet kukistettiin vuonna 130 eaa. Roomalaiset tekivät Pergamonin entisistä alueista Asian provinssin.
Pergamonin kaupunki kukoisti edelleen tästä alkaneella roomalaisella kaudella. Se säilyi merkittävänä hallinto- ja kulttuurikeskuksena ja myös tärkeänä kauppakaupunkina, koska monet läntisen Vähän-Aasian keskeiset tiet yhtyivät sen kohdalla. Galenos oli kotoisin kaupungista, ja toimi sen Asklepieionissa, joka sai roomalaisella kaudella suurta mainetta ja kohosi valtakunnan merkittävimpien parantoloiden joukkoon.
Pergamon tunnettiin myös muun muassa voiteiden valmistuksesta ja keramiikasta sekä pergamentista, joka kuten jo mainittua sai nimensä (charta Pergamena) kaupungista. Plinius vanhempi mainitsee, että kaupungissa järjestettiin vuosittain suuret kukkotappelut. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin neljä.
Pergamonissa oli varhaiskristillinen seurakunta jo ensimmäisellä vuosisadalla, ja se esiintyy yhtenä Aasian seitsemästä seurakunnasta Johanneksen ilmestyksessä. Kaupunki oli piispanistuin viimeistään 100-luvulla.
Myöhempi historia ja kaivaukset
Jo ennen varsinaisia arkeologisia kaivauksia Pergamonissa kävi useita eurooppalaisia matkailijoita ja taiteenkeräilijöitä, kuten ranskalainen antiikintutkija Auguste de Choiseul-Gouffier, brittiläinen arkkitehti Charles Cockerell, saksalainen arkeologi Otto von Stackelberg ja saksalainen antiikintutkija Otto Friedrich von Richter. Turkkilaisvuosisatoina Pergamonin raunioita purettiin ja käytettiin uusiksi rakennusmateriaalina.
Pergamonin kaivauksia ovat suorittaneet saksalaiset arkeologit. Ne aloitti Carl Humann vuonna 1878. Hän johti Istanbul–İzmir-rautatien rakennustöitä, ja tutustui samalla Pergamoniin käyden siellä useita kertoja. Humann alkoi puhua turkkilaisille paikan säilyttämisen puolesta. Saatuaan haltuunsa joitakin osia Pergamonin alttarin friisistä, hän vei ne museonjohtaja Alexander Conzelle Berliiniin, joka ymmärsi löydön merkityksen. Humann sai tukea myös Ernst Curtiukselta sekä Saksan hallinnolta, joka halusi nostaa maan muinaismuistojen haalimisessa Britannian tasolle.
Osmaniviranomaiset antoivat luvan kaivauksille vuonna 1877. Ensimmäiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1878–1879, toiset 1880–1881 ja kolmannet 1883–1886. Myöhemmässä vaiheessa Humannia avusti Wilhelm Dörpfeld. Vuodesta 1900 lähtien kaivaukset ovat olleet Saksan arkeologisen instituutin hallussa. Kaivaukset ovat jatkuneet nykypäiviin, ja ne ovat olleet poikki vain maailmansotien aikana.
Pergamonin muinaisjäänteet liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2014.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Kaavakuva Pergamonin akropoliista. [[Carl Humann, 1881.]]
Hellenistinen Pergamon oli rakennettu suurellisesti, ja siitä on säilynyt huomattavia raunioita, jotka todistavat sen suuruudesta huippukaudellaan. Kaupungissa on myös huomattavia roomalaisaikaisten rakennusten jäänteitä.
Akropolis eli yläkaupunki
Pergamonin akropolis oli kaupungin vanhin osa. Se oli jyrkkärinteinen luonnonlinnoitus, joka oli luonnon puolesta linnoitettu kaikilta muilta paitsi eteläsivultaan, joka laskee kohti Kaikos-joen laaksoa ja jolta puolelta johti myös tie ylös kukkulalle. Akropoliilla sijaitsivat muun muassa kaupungin tärkeimmät temppelit, Zeuksen ja Athenen alttari, kirjasto ja teatteri sekä kuninkaallinen palatsi, varuskunta ja asevarastot. Rakentaminen oli sopeutettu hyvin kukkulan muotoihin. Kukkulan jyrkkyyden vuoksi rakentaminen vaati lukuisia terassipengerryksiä ja tukimuureja.
Linnoitteet
Akropolis linnoitettiin 300- ja 200-luvuilla eaa. Varhaisin 300-luvulla eaa. rakennettu muuri ympäröi kukkulan yläosan. Sitä laajennettiin 200-luvulla eaa. etelään niin, että se kulki nyt Demeterin ja Koren pyhäkön ja gymnasionin yläpuolelta. Eumenes II:n aikana rakennettiin uusi ja vahvempi muuri, joka ympäröi nyt suurimman osan kukkulan rinteistä sen etelä- ja länsisivuilta. Muurien pääportti sijaitsi niiden lounaisosassa. Pääkatu nousi sieltä ylös kukkulan huipulle.
Akropoliin huipun eteläosassa sijaitsi Ylempi agora, joka rakennettiin 100-luvulla eaa. Sen eteläsivua reunusti kaksikerroksinen doorilaista tyyliä edustanut stoa eli pylväshalli. Myös itä- ja koillissivuilla oli pylväiköt. Agoran länsisivulla oli doorilaista ja joonialaista tyyliä yhdistellyt prostyylitemppeli, joka oli omistettu Dionysokselle.
Pergamonin alttari pienoiskuva|Pergamonista siirretty ja ennallistettu niin kutsuttu [[Pergamonin alttari Pergamon-museossa Berliinissä.]]
Pergamonin alttarina tunnettu suurikokoinen alttarirakennus sijaitsi akropoliin länsilaidalla Ylemmän agoran pohjoispuolella, etelään Athenen temppelistä. Se oli arvioiden mukaan omistettu Zeukselle ja Athenelle. Alttarin rakennutti todennäköisesti Pergamonin kuningas Eumenes II noin vuonna 166–156 eaa.
Alttarirakennuksen koko oli noin 36 × 34 metriä ja korkeus noin 16,5 metriä. Se koostui viisiportaisesta krepidomasta, noin kuusi metriä korkeasta sokkelista sekä yläosan alttaritasanteesta, jossa pylväiköt reunustivat varsinaisen alttarin käsittänyttä sisäpihaa. Alttaritasanteelle johti rakennelman länsisivulta läpi sokkelin kulkeneet monumentaaliportaat, joiden leveys oli 20 metriä. Pohjois- ja itä- ja länsisivulta sisäpihaa kiersivät joonialaista tyyliä edustaneet katetut pylväiköt. Varsinainen polttouhrialttari sijaitsi ylätasanteen keskellä.
Heroon eli hallitsijakultin pyhäkkö
Akropoliin itälaidalla sijaitsi peristyylirakennus, jota muutettiin useaan otteeseen 200-luvun eaa. ja 100-luvun jaa. välisenä aikana. Se on tulkittu herooniksi, joka oli omistettu Pergamonin kuninkaille.
Athenen temppeli pienoiskuva|[[Athenen temppeli (Pergamon)|Athenen temppelin propylon Pergamon-museossa.]]
Athene-jumalattarelle omistettu temppeli sijaitsi Pergamonin alttarin pohjoispuolella. Se rakennettiin 200-luvulla eaa., mikä tekee siitä akropoliin huipun vanhimman kulttipaikan. Temppeli oli peripteraalitemppeli, jossa oli 6 × 10 pylvästä, ja se edusti doorilaista tyyliä. Temppeliä ympäröi pyhäkköalue, joka oli reunustettu pohjois-, itä- ja eteläsivulta stoilla eli pylväshalleilla. Itästoaan liittyi pyhäkköalueen sisäänkäyntinä toiminut propylon.
Pergamonin kirjasto toimi Athenen pyhäkköalueen pohjoispuolisen stoan takana olleessa lisärakennuksessa. Se perustettiin viimeistään Eumenes II:n aikana. Hän halusi tehdä Pergamonista Ateenan ja Aleksandrian veroisen sivistyskeskuksen, ja kirjasto kilpaili suoraan Aleksandrian kirjaston kanssa. Kirjaston sanotaan suurimmillaan pitäneen sisällään kirjaa. Kirjaston historia päättyi vuonna 41 eaa., kun Marcus Antonius vei sen kirjakokoelman Aleksandriaan ja lahjoitti sen Kleopatralle sijoitettavaksi Aleksandrian kirjastoon. Kirjasto koostui lukuisista saleista ja muista huoneista. Pääsalin koko oli noin 16,8 × 14,3 metriä.
Trajanuksen temppeli pienoiskuva|[[Trajanuksen temppeli (Pergamon)|Trajanuksen temppelin rauniot.]]
Teatteri pienoiskuva|[[Pergamonin teatteri.]]
Dionysoksen temppeli pienoiskuva|[[Dionysoksen temppeli (Pergamon)|Dionysoksen temppelin rauniot.]]
Dionysokselle omistettu temppeli sijaitsi teatterin pengertasannekadun pohjoispäässä. Se rakennettiin alun perin 100-luvulla eaa. ja uusittiin kokonaan vuosina 198–217 jaa. Temppeli oli hellenistisen kauden suurin prostyylitemppeli. Se edusti joonialaista tyyliä, ja sen julkisivussa oli kaksi neljän pylvään riviä. Pylväiden korkeus oli noin 11 metriä ja temppelin pohjan koko noin 13,2 × 21,6 metriä. Temppelin etupuolen vasen kulmapylväs ja osa entablementtia eli palkistoa sekä kattoa ja akroterion-koriste on kunnostettuna Pergamon-museossa.
Rakennukset I–VI
Akropoliin itäosassa pääkadun ja idänpuolen muurin välissä sijaitsi kuusi suurikokoista rakennusta, joista käytetään tutkimuksessa nimityksiä Rakennus I – Rakennus VI (numeroituna pohjoisesta etelään). Rakennus I oli varuskuntarakennus. Rakennus II:een liittyi vartiotorni. Rakennus III:een kuului kulttitila sekä suuri vesisäiliö, mutta sen käyttötarkoitusta ei tunneta. Rakennukset IV ja V toimivat ilmeisesti kuninkaallisina palatseina. Kummassakin oli suuri peristyylipiha, ja ne oli koristeltu seinämaalauksin ja lattiamosaiikein.
Arsenaalit
Akropoliin huipun pohjoisosassa oli viisi pitkänomaista pohjois-eteläsuunnassa rakennettua arsenaalia eli asevarastoa, jotka on ajoitettu 200- ja 100-luvuille eaa. Niiden raunioista on löydetty muun muassa katapulteissa käytettyjä heittokiviä sekä metalliesineitä.
Länsirinteen rakennukset
Akropoliin länsirinteestä on löydetty muun muassa Selinus-joen ylittäneen hellenistisen sillan jäänteet sekä noin 150 × 80 metrin kokoinen roomalaiselle kaudelle ajoitettu tynnyriholvattu pengertasanne, jolla on mahdollisesti sijainnut gymnasion. Aluetta on tutkittu vain vähän, koska nykyinen kaupunki sijaitsee osin alueen päällä.
Akropoliin etelärinne
Kaupunki alkoi levitä akropoliin huipulta pitkin sen etelärinnettä 200-luvulla eaa. Lopulta se ulottui lähes kukkulan juurelle saakka. Koko alue rakennettiin uudestaan 100-luvulla eaa. Tuolloin merkittävin rakennushanke oli suurikokoinen gymnasion. Muihin lukeutuivat Alempi agora ja Demeterin ja Koren pyhäkkö. Samalla alue tuli akropoliin laajennettujen muurien sisäpuolelle.
Alempi agora
Akropoliin etelärinteen alaosassa sijaitsi Alempi agora, joka rakennettiin 100-luvulla eaa. Se oli rakennettu itä-länsisuunnassa, ja sen koko oli noin 34 × 64 metriä. Agora oli reunustettu stoilla kaikilta neljältä sivulta. Pidemmillä eli pohjois- ja eteläsivuilla stoissa oli arviolta kolme kerrosta ja lyhyemmillä itä- ja länsisivuilla kaksi kerrosta. Pääsisäänkäynti oli koillisosasta.
Gymnasion pienoiskuva|[[Pergamonin gymnasion|Gymnasionin rauniot.]]
Kaupungin gymnasion sijaitsi Pergamonin agoran etelärinteessä. Se rakennettiin Eumenes II:n aikana vuoden 197 eaa. jälkeen. Rakennuskokonaisuus oli tehty kolmelle pengertasanteelle. Siihen kuului muun muassa palaistra, jonka länsi-, pohjois- ja itäsivuilla oli pylväiköt; korinttilaista tyyliä edustanut temppeli, joka oli omistettu Herakleelle; joonialaista tyyliä edustanut prostyylitemppeli, jonka arvellaan olleen omistettu Asklepiokselle; kaksi suurta kylpylärakennusta; sekä katettu stadion juoksuharjoittelua varten.
Hera Basileialle omistettu pyhäkköalue sijaitsi gymnasionin pohjoispuolella. Se rakennettiin Attalos II:n aikana 159–138 eaa. Siihen kuului prostyylitemppeli, joka edusti doorilaista tyyliä ja jonka julkisivussa oli neljä pylvästä.
Demeterin ja Koren pyhäkkö pienoiskuva|[[Demeterin ja Koren pyhäkkö (Pergamon)|Demeterin ja Koren pyhäkön rauniot.]]
Asuintalot
Akropoliin pengerretyissä rinteissä oli suuri joukko asuintaloja ja katuja. Osa niistä oli hellenistisiä peristyylitaloja. Yksi tällainen, joka sijaitsi Alemman agoran pohjoispuolella ja jota muokattiin roomalaisella kaudella, on nimetty siinä asuneen konsoli Attaloksen mukaan Attaloksen taloksi.
Alakaupunki
Pergamon levittäytyi alakaupungiksi akropoliin etelä- ja lounaispuolelle eli nykyisen Bergaman kaupungin alueelle erityisesti roomalaisella kaudella. Siksi myös alueen merkittävimmät jäänteet ovat kyseiseltä ajalta.
Punainen basilika eli Egyptiläisten jumalten pyhäkkö pienoiskuva|Niin kutsutun [[Punainen basilika|Punaisen basilikan rauniot.]]
Alakaupungissa akropoliin eteläpuolella sijaitsee ”Punaiseksi basilikaksi” kutsuttu rakennus, joka on tulkittu egyptiläisille jumalille omistetuksi pyhäköksi. Se rakennettiin 100-luvulla jaa., oletettavasti Hadrianuksen aikana. Rauniorakennus on saanut nykyisen nimensä siitä, että sen jäljellä olevat osat ovat punatiilestä, ja sen ydinosa on muodostanut basilikan. Koko rakennuskokonaisuus oli noin 270 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Sen itäpäässä sijaitsi varsinaisten temppelirakennusten kokonaisuus, jossa keskellä oli noin 60 × 25 metriä kooltaan ollut basilika. Sen pohjois- ja eteläpuolella oli pyöreät rotundat, joiden halkaisija oli noin 12 metriä. Näiden rakennusten länsipuolella oli suuri portiikki sekä laaja noin 200 × 100 metrin kokoinen temenos-aukio, joka oli ympäröity peräti 13 metriä korkealla muurilla. Selinus-joki kulki temenoksen ali luoteis-kaakkoissuunnassa tunneloituna. Kokonaisuuteen kuului myös muita vesiaiheita. Ne sekä kokonaisuuden jakaantuminen kolmeen osaan viittaavat selvästi egyptiläisten jumalten kulttiin.
Roomalainen teatteri
Kaupungin roomalainen teatteri sijaitsi nykyisen Musalla Mezarlıkin kaakkoisrinteessä. Myös se rakennettiin keisarikaudella. Teatteri oli rakennettu tufakivestä ja päällystetty andesiitilla. Nykyaikaan se on säilynyt vain huonosti. Teatterin kautta kulki Asklepieioniin johtanut tie.
Roomalainen stadion
Keisarikaudella rakennettu stadion sijaitsi Musalla Mezarlıkinin koillisrinteessä. Siitä ei ole jäljellä juuri mitään, mutta sen ääriviivat ovat hahmotettavissa.
Asklepieion pienoiskuva|[[Asklepieion (Pergamon)|Asklepieionin raunioita.]] pienoiskuva|Asklepieionin teatteri.
Asklepieion eli Asklepiokselle omistettu pyhäkköalue sijaitsi antiikin aikaisen kaupungin lounaispuolella. Se perustettiin noin vuonna 400 eaa., alun perin yksityisenä pyhäkkönä. Pyhäkkö sai virallisen aseman kaupungissa 200-luvun eaa. loppupuolella. Pyhäkköalue rakennettiin uudestaan monumentaalisena Hadrianuksen aikana 117–138 jaa. Paikasta tuli antiikin maailman toiseksi merkittävin Asklepieion heti Epidauroksen Asklepieionin jälkeen, ja sitä pidettiin yhtenä koko Rooman valtakunnan merkittävimmistä parantoloista.
Paikalla nykyisin olevat rakennusjäänteet ovat pääosin peräisin Hadrianuksen ajan uudelleenrakennuksesta. Siihen kuului alkuperäinen vanha Asklepioksen temppeli, jota ympäröi noin 100 × 132 metrin kokoinen aukio, jota reunustivat pohjois-, länsi- ja eteläsivulta joonialaista tyyliä edustaneet stoat. Itäsivulla oli propylon ja siihen liittynyt esipiha, joka toimi pyhäkköalueen sisäänkäyntinä, ja jolle johti kaupungista korinttilaisin pylväiköin reunustettu tie. Esipihan eteläpuolella sijaitsi pyöreä Zeus-Asklepioksen temppeli, jonka halkaisija oli noin 23,9 metriä. Pyhäkköalueen koilliskulmassa esipihan pohjoispuolella sijaitsi kirjasto. Kokonaisuuden kaakkoiskulmassa sijaitsi pyöreä, noin 26,5 metriä halkaisijaltaan ollut rakennus, joka saattoi olla parantolakäytössä. Kokonaisuuden luoteiskulmassa oli puolikaarenmuotoinen teatteri.
Sillat ja akveduktit
Alakaupungin alueelta on löydetty useita tasangon jokia ylittäneiden siltojen jäänteitä. Kaupunkiin johti useita akvedukteja, jotka toivat vettä jopa 40 kilometrin päästä. Hellenistisellä kaudella ne olivat enimmäkseen vedenpaineeseen perustuvia putkiakvedukteja, joista yksi tuli akropoliille pohjoispuolelta. Roomalaisella kaudella rakennettiin myös korkeita kaarisilta-akvedukteja.
Hautakummut
Kaupungin lounaisosan tasangolta on löydetty neljä suurta tumulus-hautaa eli hautakumpua. Niistä suurin tunnetaan nykyisin nimellä Yığma Tepe. Sen halkaisija on 158 metriä ja korkeus 32 metriä. Suuren koon vuoksi sen hautakammiota ei ole löydetty. Se samoin kuin kaksi pienempää tumulusta ovat hellenistiseltä kaudelta. Pienemmistä on löydetty sarkofageja, luita ja hautalahjoja. Neljäs, nykyiseltä nimeltään Maltepe (Mal-Tepe), on roomalaiselta kaudelta. Myös siitä on löydetty sarkofagi.
Esinelöydöt
Suurin osa kaupungin merkittävimmistä esinelöydöistä on Pergamon-museossa Berliinissä. Tämä pätee erityisesti ennen vuotta 1936 tehtyihin löytöihin. Tämän jälkeen tehdyt löydöt ovat kyseisenä vuonna valmistuneessa Bergaman museossa. Löytöjä on myös Istanbulin arkeologisessa museossa.
Abel Tasman
Abel Janszoon Tasman (n. 1603 Lutjegast, Alankomaat – n. 10. lokakuuta 1659) oli hollantilainen merenkävijä ja löytöretkeilijä. Tasman johti vuosina 1642–1644 kahta löytöretkeä Australiaan ja Oseaniaan. Ensimmäisellä retkellään vuosina 1642–1643 Tasman löysi Van Diemenin maan, joka nimettiin myöhemmin Tasmanin kunniaksi Tasmaniaksi, Uuden-Seelannin sekä Fidži- ja Tongasaaret. Samalla Tasman purjehti ensimmäisenä Australian ympäri, tosin näkemättä mannerta laivaltaan. Toisella retkellään 1644 hän tutki Australian pohjoisrannikkoa.
Varhainen elämä
Abel Tasman syntyi mahdollisesti vuonna 1603 Lutjegastissa Alankomaissa. Hän liittyi Hollannin Itä-Intian kauppakomppaniaan vuonna 1632 tai 1633 ja teki ensimmäisen löytöretkensä Seramin saarelle Mocha-laivan kapteenina vuonna 1634. Vuonna 1639 Tasman purjehti komentaja Mathijs Hendrickszoon Qastin laivalla Japanin itäpuoleiselle merelle tutkimusretkellä, jolla etsittiin kulta- ja hopeasaaria. Sen jälkeen Tasman oli mukana kauppamatkoilla Japaniin, Formosaan, Kambodžaan ja Sumatralle.
Ensimmäinen tutkimusmatka 1642–1643
thumb|Tasmanin kahden tutkimusmatkan reitit, punaisella ensimmäinen matka (vastapäivään) ja sinisellä toinen matka (myötäpäivään) Alankomaiden Itä-Intian kenraalikuvernööri nimesi Tasmanin johtamaan vuonna 1642 tutkimusretkeä eteläiselle pallonpuoliskolle. Tasmanille annettiin tehtäväksi selvittää, olivatko aiemmin löydetyt Australian länsirannikot mannermaata ja yhteydessä oletettuun eteläiseen mantereeseen. Tasmania kehotettiin tutkimaan Intian valtamertä lännestä itään tavallisten kauppareittien eteläpuolella ja sen jälkeen siirtymään idemmäksi Tyynelle valtamerelle selvittämään, oliko meritie Chileen käytännöllinen, käymään uudelleen Salomonsaarilla sekä tutkimaan Uutta-Guineaa.