cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sybil Thorndike
Huippuvuodet
Vuonna 1921 Sybil aloitti elokuvauransa mykkäelokuvien päärooleissa. Hänen elokuvadebyyttinsä oli draama Moth and Rust, jossa hänen roolinaan oli rouva Brand. Seuraava elokuva oli Jane Shore (1922) Jane Shoren roolissa. Seuraavina vuosina Thorndike näytteli muun muassa elokuvissa Tulipunainen kirjain (1922), Kolea talo (1922), Esmeralda (1922), Macbeth (1922) ja Venetsian kauppias (1922).
Thorndike palasi teatteriin George Bernard Shawin näytelmän Saint Joan päärooliin vuonna 1924, joka oli kirjoitettu erityisesti Thorndike mielessä. Näytelmä oli valtava menestys ja Thorndike uusikin roolinsa vielä ja teki vihoviimeisen esiintymisensä näytelmässä vuonna 1941. Vuonna 1927 Thorndike esiintyi näytelmän Saint Joan katedraalikohtauksessa lyhytelokuvassa Saint Joan. Vuonna 1928 Thorndike näytteli sotadraamaelokuvassa Edith Cavellina Englannin valkoinen sisar ja seuraavana vuonna rikoselokuvassa To What Red Hell (1929).
Sybil ja Lewis olivat molemmat työväenpuolueen aktiivisia jäseniä ja heillä oli vahvat vasemmistolaisnäkemykset. Vaikka vuoden 1926 yleislakko pysäyttikin Saint Joanin ensimmäisen kauden, he silti tukivat lakkolaisia.
Thorndikelle myönnettiin arvonimi Dame Brittiläisen imperiumin ritarikuntaan vuonna 1931. Rauhanaatteellinen Sybil oli Peace Pledge Unionin jäsen. 1930-luvulla Thorndike näytteli ainoastaan kolmessa elokuvassa: draamoissa Hindle Wakes (1931) ja A Gentleman of Paris (1931) sekä historiallinen draama Lapsikuningatar (1936). Teatterin puolella Thorndike näytteli näytelmissä The Knight of the Burning Pestle (1931–1932), Hamlet (1934), The Distaff Side (1934), Coriolanus (1937–1938) ja The Corn is Green (1939).
Toisen maailmansodan aikana Dame Sybil ja Sir Lewis oli kiertueella Shakespeare-tuotannoissa ennen kuin liittyivät Laurence Olivierin ja Ralph Richardsonin kanssa Old Vicin kaudelle New Theatreen vuonna 1944. Kauden aikana Thorndike näytteli muun muassa näytelmissä Medea (1941–1942) ja Peer Gynt (1945). Sodan aikana Thorndike teki yhden elokuvan, komedia Majuri Barbara (1941). 1940-luvun loppupuolella häneltä ilmestyi draamat Nicholas Nickleby (1947) ja Kielletty katu (1949) sekä näytelmät Electra (1946), The Linden Tree (1947), Call Home The Heart (1947) ja The Foolish Gentlewoman (1949).
1950-luvulla Thorndike oli aktiivisimmillaan elokuvauransa aikana. 50-luvun alussa hän näytteli ensimmäistä kertaa Hollywood-elokuvassa sekä ensimmäistä kertaa televisiossa vuonna 1954. Hollywood-debyytti tuli Alfred Hitchcockin ohjaamasta trilleristä Esirippu laskee (1950), jossa näytteli Marlene Dietrich pääroolissa. Samana vuonna hän teki brittiläisen elokuvan Lumottu veri. Thorndike näytteli Kuningatar Viktoriaa elokuvassa Suurempi kuin rakkaus (1953). Vuonna 1957 Thorndike teki ehkä tunnetuimman elokuvasuorituksensa sivuroolissa romanttisessa komediassa Prinssi ja revyytyttö, jonka ohjasi Laurence Olivier. Prinssi ja revyytytön pääosissa olivat Marilyn Monroe ja Olivier itse. Hän voitti roolisuorituksestaan National Board of Review Awardin parhaasta naissivuosasta. Vuonna 1959 ilmestyi James Cagneyn kanssa tehty draama Purista paholaisen kättä. Televisio-debyytin Thorndike teki televisiosarjassa Douglas Fairbanks, Jr., Presents, jossa hän näytteli kahdessa jaksossa "The Heirloom" ja "Mr. Sampson". Hän teki vierailun myös BBC Sunday-Night Theatre -sarjassa jaksoon "Waters of the Moon".
Teatterin puolella Thorndike näytteli menestysnäytelmässä Waters of the Moon (1951) sekä näytelmissä A Day by the Sea (1953), The Family Reunion (1956), The Potting Shed (1957), Eighty in the Shade (1959) ja The Potting Shed (1959). Näytelmästä The Potting Shed Thorndike sai Tony-palkintoehdokkuuden parhaasta naispääosasta vuonna 1959.
Loppuvuodet
Thorndike näytteli vuonna 1961 kahdessa elokuvassa: Hand in Hand ja Uhkapeliä Afrikassa sekä näytelmissä Waiting in the Wings ja Teresa of Avila. Thorndike myös sitoutui Australian ja Etelä-Afrikan kiertueisiin ennen näyttelemistä Olivierin kanssa uudestaan näytelmässä Vanja-eno Chichesterissä vuonna 1962, josta tehtiin myös elokuva Vanja-eno vuonna 1963. Elokuvassa näytteli myös Lewis. Tämä elokuva jäi myös Thorndiken viimeiseksi elokuvarooliksi. Vuonna 1963 Thorndike suoritti myös roolit näytelmiin Turhuuden turuilla ja Some Men and Women. Vuosina 1964–1965 Thorndike näytteli näytelmissä The Reluctant Peer (1964), Season of Goodwill (1964) ja Return Ticket (1965). Television puolella Thorndike teki vierailuja muun muassa televisiosarjoihin Armchair Mystery Theatre (1965), BBC Play of the Month (1965) ja Armchair Theatre (1966).
Thorndike teki hänen jäähyväisesiintymisensä aviomiehensä kanssa näytelmässä Arsenikkia ja vanhoja pitsejä Lontoon versiossa Vaudeville Theatressa vuonna 1966. Seuraavana vuonna Thorndike näytteli näytelmissä The Viaduct ja Call Me Jacky ja Thorndiken viimeiseksi teatterirooliksi jäi The Thorndike Theatressa, Leatherheadissa, Surreyssa näytelmässä There Was an Old Woman vuonna 1969, jolloin myös Sir Lewis Casson kuoli. The Thorndike Theatre oli omistettu Thorndikelle, joka avattiin syyskuussa 1969.
thumb|left|180px|91-vuotias Dame Sybil Thorndike Allan Warrenin kuvaamana vuonna 1973.
Sybil Thorndiken viimeiseksi näyttelysuoritukseksi jäi televisioelokuvassa The Great Inimitable Mr. Dickens Anthony Hopkinsin kanssa vuonna 1970. Samana vuonna Thorndikelle myönnettiin Kunniaritarien ritarikunnan jäsenyys ja sai oikeuden käyttää kirjaimia CH nimensä perässä. Thorndike ja Casson olivat yksi harvoista pariskunnista, jotka molemmat pitivät hallussaam CH-arvonimeä hallussaan omista saavutuksistaan. Hänelle oli myös myönnetty kunniajäsenen oppiarvo Manchesterin yliopistosta vuonna 1922 sekä hänelle myönnettiin kunnioituksena D.Litt (Doctor of Letters) -oppiarvo Oxfordin yliopistosta vuonna 1966.
Televisioelokuvan The Great Inimitable Mr. Dickens (1970) jälkeen Thorndike päätti koko uransa ja jäi eläkkeelle 88-vuotiaana päättäen näin 67 vuotta kestäneen uransa. Hän asettui viettämään eläkepäiviään Lontooseen. Elokuvauransa Thorndike oli päättänyt vuonna 1963 35 elokuvaroolin jälkeen, teatteriuran vuonna 1969 satojen näytelmäroolien jälkeen ja televisiouran vuonna 1970 16 televisioroolin jälkeen. Thorndike teki vierailun eläkkeeltään televisiosarjassa The Dick Cavett Show vuonna 1971 ja 90. syntymäpäiviensä aikaan vuonna 1972 hän esiintyi Sybil: A Celebration of her 90th Birthday -tuotannossa Theatre Royal Haymarketissa Lontoossa.
Yksityiselämä ja kuolema
Thorndike tapasi kiertueellaan näyttelijä Sir Lewis Thomas Cassonin (1875–1969). He menivät vihille 22. joulukuuta vuonna 1908 ja saivat neljä lasta, kaksi poikaa ja kaksi tytärtä; John (1909–1999), Christopher (1912–1996), Mary (1914–2009) ja Ann (1915–1990). Avioliittonsa aikana molemmat näyttelivät kiertelevissä näytelmissä yhdessä. He olivat naimisissa yhteensä 61 vuotta aina Sir Lewis Cassonin kuolemaan asti. Casson kuoli 16. toukokuuta vuonna 1969 93-vuotiaana. Pian tämän kuoleman jälkeen 88-vuotias Thorndike lopetti näyttelemisen vuonna 1970.
Kun kysyttiin voisiko Thorndike ikinä harkitsevansa jättää aviomiehensä, tämä oli vastannut kuuluisasti: "Divorce, never! Murder, often!" (suom. "Avioero, ei ikinä! Murha, usein!").
Dame Agnes Sybil Thorndike kuoli 93-vuotiaana sydäninfarktiin 9. kesäkuuta vuonna 1976 Lontoossa, Englannissa. Thorndike tuhkattiin ja tuhkat haudattiin Westminster Abbeyyn Lontoossa.
Elokuvassa My Week with Marilyn (2011) Thorndikea näyttelee Judi Dench. Thorndikesta tuli myös ensimmäinen brittinäyttelijä, josta painettiin oma postimerkki.
Jensen Ackles
Jensen Ross Ackles (s. 1. maaliskuuta 1978 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on esiintynyt muun muassa Dean Winchesterinä televisiosarjassa Supernatural sekä Eric Bradynä televisiosarjassa Päivien viemää.
Andy Dill
Andy Dill (12. lokakuuta 1963 – 6. joulukuuta 2006) oli yhdysvaltalainen homopornoelokuvien näyttelijä ja tuottaja.
Elämäkerta
Dill syntyi Port Washingtonissa, New Yorkin osavaltiossa. Hän asui Iowassa ja Las Vegasissa ennen asettumistaan San Franciscoon, Kaliforniaan. Dill aloitti uransa aikuisviihdealalla 2002, jota ennen hän oli työskennellyt PR-alan parissa ja journalistina.
Jensen Ackles
Ura
Ackles päätti työnsä Päivien viemää -sarjassa vuonna 2000, kun hän sai osan Marilyn Monroen elämästä kertovassa minisarjassa Blonde. Seuraavaksi Ackles esiintyi sivuosassa James Cameronin televisiosarjassa Dark Angel, jossa hän esitti sarjamurhaajaa Ben/X5-493. Ackles näytteli sarjassa aina sen lopettamiseen saakka eli vuoteen 2002.
Andy Dill
Elämäkerta
Andy Dill kuoli San Franciscossa 6. joulukuuta 2006 aivokalvontulehdukseen vietettyään pari päivää sairaalassa. Hän oli 39-vuotias.
Jensen Ackles
Ura
thumb|Ackles (vasemmalla) ja [[Supernatural-sarjan toinen päänäyttelijä Jared Padalecki vuonna 2008.]]
Andy Dill
Elämäkerta
Dill perusti Dill Media -yhtiön, ja hänen elokuviaan olivat mm. There Goes the Neighbourhood, Packers, Bustin' Ass, Gay Dreams 2, Face Ryders ja Butthole Buffet. Dillillä oli ranskalaisia ja italialaisia sukujuuria ja hän oli parisuhteessa miehen kanssa.
Jensen Ackles
Ura
Ackles työskenteli näyttelemisen parissa koko vuoden 2003; hän liittyi muun muassa WB:n hittisarjan Dawson’s Creek näyttelijäkokoonpanoon. Ackles oli tuottajien ensimmäinen vaihtoehto Eliza Dushkun hahmon rakkauden kohteeksi sarjan Pelastaja toisella kaudella, mutta Ackles ei kuitenkaan hyväksynyt tarjousta. Vuonna 2004 Ackles esitti jalkapallovalmentajan avustajaa sarjassa Smallville ja vuonna 2005 pääosaa elokuvassa Sielunsyöjä. Kesällä 2008 Ackles valittiin näyttelemään uudelleenfilmatisoituun kauhuelokuvaan My Bloody Valentine.
Vuosina 2005–2020 Ackles on näytellyt Dean Winchesteriä CW:n jännityssarjassa Supernatural.
Yksityiselämä
Ackles syntyi Dallasissa, Texasissa Donna Joan (o.s. Shaffer) ja näyttelijä Alan Roger Acklesille. Ackles suunnitteli nuorena erikoistuvansa urheilulääketieteeseen Texasin teknillisessä yliopistossa ja valmistuvansa fysioterapeutiksi, mutta muuttikin Los Angelesiin Kaliforniaan aloittaakseen uran näyttelijänä.
Ackles avioitui toukokuussa 2010 Danneel Harrisin kanssa kolmen vuoden seurustelun jälkeen. Kihloihin he olivat menneet marraskuussa 2009. He saivat tyttären 2013. Kaksoset, tyttö ja poika, he saivat vuoden 2016 lopussa.
Vehmersalmi (kaupunginosa)
Vehmersalmi on Kuopion 42. kaupunginosa, joka on muodostettu aiemman Vehmersalmen kunnan kirkonkylän taajama-alueesta ja kaistalesta Ritonimeä (entinen Ritoniemen lomakylä). Se sijaitsee linnuntietä noin 22 ja maanteitse noin 50 kilometriä Kuopion keskustasta kaakkoon. Tilastokeskuksen mukaan Vehmersalmen kirkonkylän taajaman pinta-ala oli 1,13 neliökilometriä ja siellä asui vuoden 2016 lopussa yhteensä 561 ihmistä. Koko Vehmersalmella (aiemman kunnan alueella) asuu 2 000 henkeä.
Kuopion Vehmersalmen kaupunginosassa toimii muun muassa Poijun päiväkoti, Vehmersalmen koulu, nuorisotalo Majakka, Vehmersalmen kirjasto, Vehmersalmen terveysasema hammashoitoloineen ja neuvoloineen, paloasema, Vehmersalmen kirkko ja hautausmaa. Vehmersalmelta löytää myös pankkipalvelut, asiamiespostin, Alkon tilauspalvelun, kaksi päivittäistavarakauppaa, apteekin, kaksi ravintolaa, huoltoaseman, sekä joukon muita yrityksiä.
Salar Jung II
Salar Jung II (synt. Mir Laiq Ali Khan, ; 1862 – heinäkuu 1889) oli intialainen virkamies. Hän toimi Hyderabadin pääministerinä vuodesta 1884 huhtikuuhun 1887 asti. Hänen isänsä oli pääministerinä vuosina 1853–1883 toiminut Salar Jung I. Häntä seurasi pääministerinä Asman Jah.
Salar Jung II erosi pääministerin tehtävästä huhtikuussa 1887 jouduttuaan Hyderabadin nizamin (ruhtinaan) kanssa erimielisyyksiin. Hän matkusti samana vuonna Englantiin, missä hän sai Order of the Indian Empire -ritarikunnan jäsenyyden luokassa Knight Commander. Hän kuoli heinäkuussa 1889.
Oskari Jauhiaisen museo
Oskari Jauhiaisen museo oli taidemuseo, joka perustettiin kuvanveistäjä Oskari Jauhiaisen syntymäkotikuntaan Kiiminkiin vuonna 1997. Se toimi lokakuun 2014 loppuun saakka omana organisaationaan. Museon peruskokoelma muodostui lähinnä Jauhiaisen perheen Kiimingin kunnalle lahjoittamista teoksista ja valokuvista. Jauhiaisen omien töiden esittelyn lisäksi museossa järjestettiin vaihtuvia näyttelyitä.
Punatiilinen entinen seurakuntasali sijaitsee Kiimingin kirkonkylässä, Oulussa. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehtitoimisto B. Heng & V. Pystynen vuonna 1966, ja se kunnostettiin museoksi vuosina 1995–996.
Oskari Jauhiaisen teokset ovat maaliskuusta 2015 lähtien esillä Kiimingin kirjaston yhteyteen rakennetussa uudessa näyttelytilassa Galleria Oskari Jauhiaisessa. Hallinnollisesti uusi näyttelytila on osa Museo- ja tiedekeskus Luuppia sekä Kulttuuritalo Valvetta.
Tina Cousins
pienoiskuva|Tina Cousins Madridissa vuonna 2008. Tina Cousins (s. 20. huhtikuuta 1974 Essex, Iso-Britannia) on brittiläinen elektronista musiikkia esittävä artisti. Cousinsin useat kappaleet ovat sijoittuneet Englannin top 20 -listalle. Ne ovat menestyneet hyvin myös Pohjoismaissa. Cousins aloitti uransa mallina. Laulajana hän nousi suosioon Sash!-yhtyeen kanssa esitetystä hitistä Mysterious Times. Cousins kihlautui vuonna 2008 Unelmien Poikamies -sarjasta tutuksi tulleen Antti Peltosen kanssa. Saman vuoden lokakuussa Iltalehti uutisoi kuitenkin kihlauksen päättyneen.
Ura
Tina Cousinsin ensimmäinen hittisingle oli nimeltään Mysterious Times, jonka tuotti saksalainen DJ ja tuottaja Sascha Lappessen vuonna 1998. Ennen yhteistyötä Sash!n kanssa Cousins oli julkaissut kaksi singleä Killin' Time ja Pray vuonna 1997.
Mysterious Timesin suuren menestyksen jälkeen kummatkin Cousinsin singlet uudelleenjulkaistiin, ja ne menestyivät tällä kertaa paremmin. Killin' Time ja Pray sijoittuivat Britannian singlelistalla Top 20, ja Pray nousi listoille myös Yhdysvalloissa. Albumilta julkaistut Forever ja Angel eivät saaneet yhtä suurta suosiota, vaan jäivät kummatkin listalla Top 50:n.
Cousins keskittyi markkinoimaan albumiaan Australiassa, jossa Forever ja Pray myivät kultaa. Australian promokiertueen aikana Cousins uudelleenjulkaisi Groove Peddlersin remixaaman version Nothing to Fear -kappaleesta, josta julkaistiin myös video. Cousins työskenteli Sash!n kanssa toistamiseen vuonna 2000, ja julkaisi singlen Just Around the Hill, sekä esiintyi BRIT Awardsissa useiden muiden artistien kanssa, ABBA-tribuutissa Thank ABBA for the Music. Esiintymisestä julkaistiin myös single, joka sijoittui Top 10 Irlannissa, Ruotsissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Seuraava single Come To Me ei saanut samankaltaista menestystä ja sijoittui samalla listalla vain Top 50:n. Mastermind-albumi sijoittui myös albumilistalla edeltäjäänsä heikommin. Albumin huonosta menestyksestä huolimatta Tina julkaisi vielä kolmannen singlen Pretty Young Thing, joka sai paremman vastaanoton ja ansaitsi lopulta Tinalle tämän kuudennen Top 20 -listahitin Australiassa.
Cousins vietti paljon aikaa Australiassa, Espanjassa ja Britanniassa mainostaen albumiaan. Vuonna 2006 hän otti osaa kahden kappaleen sanoitukseen, Diamonds ja Curious, jotka julkaistiin sekä Yhdysvalloissa, että Euroopassa alankomaalaisen yhtyeen 4 Strings levyllä. Curious muodostui Tinan läpimurtohitiksi Amerikassa ja vietti useita viikkoja Billboard Dance Play-listalla Top 30:ssä.
Vuonna 2009 Cousins levytti kappaleen Can't Hold Back yhteistyössä Bellatraxin kanssa, joka julkaistiin Yhdysvalloissa. Cousins sai uuden maailmanlaajuisen levytyssopimuksen australialaisen Central Station -levy-yhtiön kanssa elokuussa 2010. Sopimukseen kuuluu kaksi uutta singleä sekä yksi albumi. Albumi julkaistiin Australiassa lokakuussa, ja muualla tammikuussa 2011. Uusi albumi tulee Tinan virallisten sivujen mukaan sisältämään uudelleentehtyjä versioita debyyttialbumin Killin' Time kappaleista, sekä uutta materiaalia.
Suomen-kiertue
Cousins aloitti Suomen kiertueensa 12. huhtikuuta 2007, Mastermind-albumin singlejulkaisujen hyvästä menestyksestä johtuen. Kaikki kolme singleä sijoittuivat Suomen singlelistalla Top 20, vaikka niitä ei virallisesti Suomessa julkaistukaan. 18. toukokuuta hän esiintyi yllätysesiintyjänä NRJ:n järjestämässä konsertissa Särkänniemessä, Tampereella.
Lamar
Lamar on etu- ja sukunimi.
Simon Armitage
Simon Armitage (s. 1963, Marsden) on englantilainen runoilija, kirjailija ja näytelmäkirjailija. Hän toimii runouden professorina Englannin yliopistoissa. Hänen runotuotantoonsa kuuluvat esimerkiksi runot Ei se mitä teet, vaan se mitä se tekee sinulle, Hermojen sähkönjohtokyvystä ja Kaidalla tiellä.
Lähteet
Virallinen nettisivu https://www.simonarmitage.com/
Sokos Hotel Viru
pienoiskuva|upright|Hotelli Viru vuonna 2012. Original Sokos Hotel Viru on hotelli Tallinnassa. Inturistin Viru-hotelli avattiin 5. toukokuuta 1972. Hotellirakennus oli ensimmäinen Viroon rakennettu tornitalo ja erottamaton osa Tallinnan kaupunkikuvaa. Rakennuksen pääsuunnittelijat olivat virolaiset arkkitehdit Mart Port ja Henno Seppman. Nykyisin hotellin yhteydessä sijaitsee ostoskeskus Viru Keskus.
Neuvostoaikana hotellin 23. kerroksessa sijaitsi KGB:n käytössä ollut radiokeskus, josta käsin harjoitettiin hotellivieraiden salakuuntelua ja tarkkailua. 60 hotellihuoneessa oli salakuuntelulaitteet, ja myös joissakin Viru-hotellin ravintolan pöydissä oli mikrofoneja. KGB poistui hotellista Viron jälleenitsenäistyttyä vuonna 1991, mutta salainen huone paljastui vasta vuonna 1994. Entinen radiohuone on nykyisin museona.
Hotellin yhteydessä on yökerho Café Amigo, joka on maksuton hotellin asiakkaille.
Taru Mäkelä ohjasi vuonna 2013 dokumenttielokuvan Viru – Tarinoita hotellista.
Planmed
Planmed Oy on yritys, joka suunnittelee, valmistaa ja markkinoi kuvantamislaitteita ja niihin liittyviä tuotteita mammografiaa ja ortopedistä kuvantamista varten. Sen pääkonttori sijaitsee Helsingin Herttoniemessä. Yritys perustettiin vuonna 1989. Yli 98 % tuotannosta viedään ulkomaille noin 70 maahan. Yrityksellä on tytäryhtiö Yhdysvalloissa.
Howard Skempton
Howard Skempton (s. 31. lokakuuta 1947 Chester) on brittiläinen säveltäjä, pianisti ja harmonikansoittaja.
Elämä ja ura
Skempton opiskeli Ealing Art Collegessa (1967–1968) ja Morley Collegessa (1968–1971). Hänen sävellysopettajiensa joukossa oli Cornelius Cardew. Vuonna 1969 Skempton perusti Cardew'n ja Michael Parsonsin kanssa kokeelliseen nykymusiikkiin erikoistuneen Scratch Orchestran. Vuonna 1974 kokoonpano hajosi, sillä Skempton ja Parsons vastustivat Cardew'n ja muiden pyrkimyksiä yhdistää yhtyeen toimintaan marxilaisen politiikan tekeminen. Skempton ja Parsons kuitenkin jatkoivat yhteistyötä duona.
Skempton on työskennellyt sävellysprofessorina Birminghamin kuninkaallisessa konservatoriossa.
Musiikki
Skemptonin tyylille ominaisia ovat hitaat tempot, selkeät tekstuurit, niukka temaattinen kehittely ja ilmaisun suppeus. Skempton on yksi harvoista kokeellisen musiikin säveltäjistä, jotka käyttävät säännöllisesti harmonikkaa teoksissaan. Hänen suosituimpiin teoksiinsa kuuluu Lento (1990) orkesterille. Hän on säveltänyt myös konserttoja, kuten yhden kampiliiralle ja lyömäsoittimille (1995). BBC tilasi häneltä John Tilburya varten pianokonserton, joka kantaesitettiin Huddersfieldin nykymusiikkifestivaalilla vuonna 2015.
Toukokuussa 2005 Skempton sai parhaan kamarimusiikkiteoksen palkinnon Royal Philharmonic Societylta jousikvartetollaan Tendrils. Joulukuussa 2005 sama teos toi säveltäjälleen British Composer Awardin kamarimusiikkikategoriassa. Toisen British Composer Awardin Skempton sai vuonna 2008 laulusarjalla The Moon Is Flashing tenorille ja orkesterille. Skemptonin kuoroteosten joukossa ovat Magnificat ja Nunc dimittis (2003) sekä Missa brevis (2007). Hänen baritonille ja pienelle kokoonpanolle säveltämänsä The Rime of the Ancient Mariner (2015) levytettiin vuonna 2017 Roderick Williamsin toimiessa laulusolistina.
Uzbekistanin jalkapallomaajoukkue
Uzbekistanin jalkapallomaajoukkue edustaa Uzbekistania kansainvälisissä miesten jalkapallokilpailuissa, ja sitä hallinnoi Uzbekistanin jalkapalloliitto. Joukkue pelasi ensimmäisen ottelunsa Neuvostoliitosta irtautumisen jälkeen 17. kesäkuuta 1992 Tadžikistania vastaan. Uzbekistan on ollut vahvin joukkue uusista Keski-Aasian valtioista (Kazakstan, Kirgisia, Tadžikistan, Turkmenistan).
Uzbekistan oli jo melko lähellä MM-kisoja, kun se selvitti tiensä jatkokarsintaan, jossa vastaan asettui Bahrain. FIFA määräsi ensimmäisen osaottelun uusittavaksi tuomarivirheen takia, ja Uzbekistan voitti sen 1-0. Uusinnassa joukkueet pelasivat kaksi tasapeliä (0-0 ja 1-1), ja niin Bahrain pääsi vierasmaalisäännön ansiosta jatkokarsinnan toiseen vaiheeseen.
Merisinikorento
Merisinikorento (Orthetrum cancellatum) on keskikokoinen sudenkorento, jonka koiraat ovat aikuisena väriltään sinertäviä.
Happomarjat
Happomarjat (Berberis) on piikikkäiden pensaiden suku, johon kuuluu noin 450–500 lajia. Suvun jäseniä kasvatetaan aita- ja koristekasveina. Ne ovat 1–5 metriä korkeita pensaita, jotkin ovat ainavihantia, toiset pudottavat lehtensä syksyllä usein komean syysvärin jälkeen.
Merisinikorento
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|Naaras
Happomarjat
Suomessa viljeltiin 1600-luvulta asti ruostehappomarjaa (Berberis vulgaris) etupäässä koristekasvina, mutta sen marjoja käytettiin myös rohtona. Kasvi osoittautui kuitenkin viljan tuhosienen, mustaruosteen väli-isännäksi, ja pensaita on hävitetty tämän takia. Sen sijaan suosituksi ovat tulleet hurmehappomarja (Berberis × ottawensis ’Superba’) ja japaninhappomarja (Berberis thunbergii) ja sen eriväriset (mm. puna- ja kirjavalehtiset) muunnokset.
Merisinikorento
Ulkonäkö ja koko
Merisinikorennon koiras on sinihärmäinen. Nuorena koiras on enimmäkseen keltaisen ja mustan kirjava. Merisinikorennon ulkonäkö on samankaltainen kuin lähisukuisen hoikkasinikorennon ja myöskin sinihärmäisten litteähukankorennon ja sorjahukankorennon. Merisinikorento on kuitenkin hoikkasinikorentoa suurikokoisempi, ja sillä on mustat siipitäplät ja keskiruumiin olkajuovat. Hoikkasinikorennolla siipitäplät ja olkajuovat ovat vaaleat.
Levinneisyys ja elinympäristö
Laji elää laajalla alueella Euroopassa lukuun ottamatta Britannian ja Fennoskandian pohjoisosia, pohjoisen Afrikan rannikoilla ja Aasiassa Altaille, Mongoliaan ja Pohjois-Intiaan ulottuvalla alueella.
Suomessa laji elää etupäässä merenlahdilla ja maan itäosissa myös suurilla järvillä. Korennot vaeltavat usein sisämaahan, ja eteläisemmässä Euroopassa sitä esiintyy sisämaassa yleisenäkin. Suomen alueella merisinikorentoa tavataan jokseenkin yleisenä rannikkoalueilla ja 2000-luvulta lähtien yleistyvänä sisämaassa, varsinkin Itä-Suomessa.
Elintavat
Merisinikorennon lentoaika on touko-kesäkuun vaihteesta elokuun loppupuolelle. Päälentoaika ajoittuu kesäkuun puolivälistä elokuun alkuun.
The Amazing Kamikaze Syndrome
The Amazing Kamikaze Syndrome on Slade-yhtyeen studioalbumi, joka julkaistiin joulukuussa 1983. Siltä löytyvät "Run Runaway" ja "My Oh My" olivat suuria hittejä ja nousivat listojen kärkipäähän myös Yhdysvalloissa ensimmäistä kertaa yhtyeen uralla. Itse albumi nousi Ruotsissa listaykköseksi yhden viikon ajaksi.
Tuotannollisesti levy avasi yhtyeelle uusia uria, sillä albumille sisältyi yhtyeelle tyypillisen raskaan rockin lisäksi pop-vaikutteita. Tuottajana toimi basisti Jim Lean lisäksi kanadalainen John Punter, joka oli aiemmin työskennellyt muun muassa Roxy Musicin ja Nazarethin kanssa.
Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa nimellä Keep Your Hands Off My Power Supply, eri kappalejärjestyksellä ja osin kappaleillakin.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Severomorsk
Severomorsk on suljettu kaupunkipiirikunta, kaupunki ja laivastotukikohta Venäjällä Kuolan niemimaalla Murmanskin alueella. Severomorskissa on kalastussatama ja Venäjän pohjoisen laivaston päämaja. Kaupunki sijaitsee 25 kilometriä Murmanskista koilliseen, Kuolanvuonon itärannalla.
thumb|left|230px|Severomorskin kaupunkipiirin sijainti Kaupungin väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 50 060, koko kaupunkipiirikunnan 67 331. Severomorskin kaupunkipiirikuntaan kuuluvat Severomorskin kaupungin lisäksi kaupunkityyppiset taajamat Rosljakovo (Росляково, 8 696 as. vuonna 2010) ja Safonovo (Сафоново, 5 255 as.) sekä maaseututaajamat Safonovo-1 (Сафоново-1), Severomorsk-3 (Североморск-3) ja Štšukozero (Щукозеро). Maaseutuväestöä oli yhteensä 3 320 henkeä.
Ilmasto
Severomorskissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lämminkesäinen mannerilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin 0 °C ja keskimääräinen sademäärä 475 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 13 °C. Viilein kuukausi on helmikuu, jolloin keskilämpötila on noin -11 °C. Sateisin kuukausi on elokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 60 millimetriä. Maaliskuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 20 millimetriä.
Historia
thumb|230px|left|Osa laivaston satamaa Vajenga-joelle saapuivat ensimmäiset asukkaat 1896–1897. He olivat metsästäjiä, kalastajia ja karjankasvattajia. Kylä nimettiin joen mukaan Vajengaksi, jolla nimellä se tunnettiin vuoteen 1951 saakka. Vuonna 1917 kylässä asui vain 13 henkeä. Paikkakunta kasvoi Muurmannin alueen kehittyessä puutavarakaupan keskukseksi. Puhelinyhteys rakennettiin vuonna 1926 ja kylään perustettiin majoitustiloja.
Vuonna 1933 kylän asema muuttui, kun siitä päätettiin tehdä Neuvostoliiton Pohjoisen laivaston tukikohta. Vuodesta 1934 lähtien alueelle rakennettiin sotilaskohteita, kunnes rakentaminen päättyi 1941 sodan alkuun.
Rakennuskanta uusittiin täysin toisen maailmansodan päätyttyä. Vajengan asemaa vahvistettiin pohjoisen laivaston päätukikohdaksi, johon se siirrettiin Poljarnyista. Asukkaita oli tällöin 3 884 henkeä. Vajengasta tuli taajama vuonna 1948 ja kaupunki 1951, jolloin sen nimi muutettiin Severomorskiksi. Kaupunkiin on ratayhteys ja sinne johtaa valtatie. Vuonna 1959 kaupungissa oli noin 27 000, vuonna 1970 noin 41 000 ja vuonna 1979 noin 50 300 asukasta.
Kaupungissa on ollut elintarvikkeisiin ja kalastukseen liittyvää teollisuutta. Muistomerkki meren sankareille vuodelta 1973 (kuvanveistäjä G. Neroda).
You Can’t Stop Rock ’n’ Roll
You Can't Stop Rock 'N' Roll (1983) on hard rock -yhtye Twisted Sisterin toinen albumi.
Every Day Is Exactly the Same
Every Day Is Exactly the Same (tunnetaan myös nimellä Halo 21) on Nine Inch Nails -yhtyeen With Teeth (2005) albumilta julkaistu kolmas single. Single julkaistiin 4. huhtikuuta 2006 vinyylilevynä. Kappale on soinut Wanted nimisessä elokuvassa.
Kappale oli ehdolla Best Hard Rock Performance -palkinnon saajaksi vuoden 2007 Grammy-gaalassa.
Live Letters
Live Letters on The Rasmuksen vuonna 2004 julkaisema, ensimmäinen DVD-julkaisu. Se sisältää 5.1-äänellä äänitetyn konsertin 21. elokuuta 2004 Gampel Open Airista, Sveitsistä, kaikki albumin Dead Letters 7 musiikkivideota ja lisämateriaalia sisältäen neljä musiikkivideon tekemistä kulissien takaa esitettelevää dokumenttia. Konsertin kappaleet ovat Dead Lettersiltä, Intolta ja Hell of a Testeriltä.
Burga
Burga on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Malaja Višeran piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee Moskovan ja Pietarin välisen pääradan varrella 18 kilometriä Malaja Višerasta kaakkoon. Kunnan pinta-ala on 1207 neliökilometriä. Kylässä on 900 ja kunnassa 2300 asukasta (vuonna 2009).
Burgan kunta rajoittuu pohjoisessa Ljubytinon piiriin, idässä Malaja Višeran piirin Verebjen kuntaan, etelässä Kresttsyn ja Novgorodin piireihin sekä lännessä Malaja Višeran kaupunkikuntaan. Pinta-alasta 92,3 % on metsää ja 5,2 % maatalousmaata. Alueen läpi virtaa Mstajoki. Pohjoisessa on laajoja suoalueita.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 61 kylää: Barašiha, Bolšoje Lanovštšino, Bor, Borok, Borovki, Burtseva Gora, Devkino, Dobraja Voda, Dora, Dubki, Dvorištši, Gorki, Gornetskoje, Grebla, Iljitševo, Kamenka, Karpina Gora, Klenino, Klimkovo, Konkovo, Kortšažiha, Krasnaja Gorka, Krasnjonka, Krasnoje, Krasnyi Berežok, Krivoje Koleno, Ljubtsy, Lopoten, Maloje Pehovo, Medved, Mstinski Most, Nikolskoje, Nižnije Gogolitsy, Nižnije Tikuly, Novoje Zamotajevo, Novyje Morozitši, Olhovets, Parni, Peremyt, Podseki, Pryškino, Russkaja Olhovka, Šeljaiha, Seregiž, Sjuiska, Sokolovo, Sosnitsy, Staroje Zamotajevo, Staryje Morozovitši, Suriki, Uvary, Ujezža, Verhnije Gogolitsy, Verhnije Tikuly, Viniha, Vlitški, Vystavka, Zaharovo, Zaholovje, Zamošje ja Zmejevo.
Mstajoen rannoilla on ollut 1600-luvulla syntynyttä karjalaisasutusta. 1800-luvun puolivälissä karjalaisten asuttamia kyliä olivat muun muassa Gornetskoje, Gorki, Dubki, Pryškino, Sosnitsy ja Ljubtsy. Jo tuolloin seudun karjalaiset osasivat karjalan lisäksi myös venäjää. Samoissa kylissä asui vanhauskoisia. 1900-luvun alussa laaditussa Novgorodin läänin karjalaiskylien luettelossa Mstajoen alajuoksun asutusta ei enää mainita.
Moskovan ja Pietarin välisellä pääradalla on Burgan, Mstinski Mostin, Sjuiskan ja Krasnjonkan rautatieasemat. Kleninosta, Lopotenista, Parnista ja Mstinski Mostista on linja-autoyhteydet Burgan kautta Malaja Višeraan. Tärkeimpiä työnantajia ovat julkiset palvelut ja liikenne. Lisäksi seudulla toimii useita sahayrityksiä. Lähes kolme neljäsosaa työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.
Burgassa ja Dvorištšissa on keskikoulut, Mstinski Mostissa alakoulu, Burgassa, Dvorištšissa, Krasnjonkassa, Krasnaja Gorkassa ja Gorkissa kulttuuritalot. Lisäksi on neljä kirjastoa ja kuusi ensiapuasemaa. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat, 1800-luvulta peräisin olevat Borin, Gornetskojen, Karpina Goran ja Staryje Morozovitšin kirkot sekä vanhat kartanot ja asuintalot.
Suunnitteilla olevan Moskovan ja Pietarin välisen nopean rautatieyhteyden on tarkoitus kulkea nykyisen pääradan eteläpuolella. Sen varrella aiotaan rakentaa uusi rautatieasema Burga-Skorostnaja. Moskovan ja Pietarin välinen uusi pikatie on linjattu kunnan eteläosan poikki. Piirin ainut pikatien liittymä sijoitetaan Burgasta Dvorištšin kautta Ljubtsyyn johtavan tien varrelle.
Kiama
Kiama on kaupunki Australiassa, Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa. Kaupungissa oli 13 455 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa, ja se sijaitsee Sydneystä 88 kilometriä etelään. Se julistautui kaupungiksi vuonna 1839. Kaupungin asukkaista noin 17 prosenttia on alle 14-vuotiaita, ja noin 23 prosenttia on yli 65-vuotiaita.
Kankaan rautatieasema
Kankaan asema oli tärkeä Tuomiperän, Rajaperän, Harvaperän, Teikkoperän, Rahkaperän ja Oulaisten Hanhiperän ja Viitaperän asukkaille. Kankaan aseman ympärille kehittyi pieni kylä.
David Tzuriel
David Tzuriel (s. 23. syyskuuta 1946) on israelilainen psykologi. Hänen erikoisalansa on oppimisen dynaaminen arviointi. Tzuriel toimii professorina ja kasvatustieteiden tiedekunnan johtajana Bar Ilan yliopistossa. Hän on opiskellut kliinistä psykologiaa Yhdysvalloissa Vanderbiltin yliopiston Peabody Collegessa. Hänen tieteellinen työnsä liittyy Lev Vygotskyn ja Reuven Feuersteinin teorioiden empiiriseen perustelemiseen
Superman: Countdown to Apokolips
Superman: Countdown to Apokolips on vuoden 2003 maaliskuussa julkaistu videopeli. Se perustuu animaatiosarjaan Teräsmies, jonka juoni muistuttaa osittain sarjan jaksoa Tools of the Trade. Pelin julkaisi Atari.
Kuvaus
Teräsmiehen täytyy pysäyttää Apokolipsista tulleen Kalibakin suunnitelman tuhota hänet. Aluksi hänen on taisteltava rikospomoa Bruno Mannheimiä vastaan, joka yrittää tuhota Teräsmiehen Apokolipsista saaduilla aseilla. Tämän jälkeen Kalibak saapuu maahan ja tekee pelin aikana muutaman hyökkäyksen, yrittäessään tuhota Teräsmiehen. Myös Livewire aiheuttaa harmia, kun hän karkaa vankilasta. Pelissä on yhteensä seitsemän tasoa ja bonus taso, jossa vastaan asettuu Teräsmiehen yllätys vastustaja.
Peliä pelataan isometrisestä kuvakulmasta Teräsmiehellä, joka kykenee lentämään, käyttämään laserkatsettaan ja jääpuhallustaan. Vihollisen voi myös tuhota pelkällä iskulla.
Consume to Contaminate
Consume to Contaminate on kotimaisen grindcore-yhtyeen Rotten Soundin EP. Julkaisun jälkeen se saavutti singlelistalla sijan 2, ja pysytteli listalla kaksi viikkoa. Levyllä soittaa rumpuja ensi kertaa Sami Latva, Kai Hahdon lähdettyä yhtyeestä.
Levyn kappaleet liittyvät vahvasti silloiseen ajankohtaiseen aiheeseen, lintuinfluenssaan. Albumi nousi Suomen virallisen singlelistan sijalle 2.
Anthony Burgess
John Anthony Burgess Wilson, kirjailijanimi Joseph Kell (25. helmikuuta 1917 Manchester – 22. marraskuuta 1993 Lontoo) oli englantilainen kirjailija, kriitikko, säveltäjä, esseisti ja toimittaja. Hän kirjoitti urallaan yli 50 teosta. Burgessin kuuluisin teos on vuonna 1962 ilmestynyt romaani Kellopeliappelsiini (A Clockwork Orange), joka tunnetaan myös Stanley Kubrickin ohjaamana vuoden 1971 samannimisenä elokuvana.
Valehtelijan paradoksi
Valehtelijan paradoksi tarkoittaa filosofiassa ja logiikassa lausetta "tämä lause on epätosi".
Anthony Burgess
Burgess opiskeli englanninkielistä kirjallisuutta ja fonetiikkaa. Hän työskenteli Birminghamin yliopistossa 1946–1950, Britannian opetusministeriössä 1948–1950 ja englanninopettajana Banburyn oppikoulussa 1950–1954. Burgess asui elämänsä aikana useissa paikoissa Britannian, Yhdysvaltojen, Kaakkois-Aasian ja Välimeren alueella.
Valehtelijan paradoksi
Näyttää siltä että jos lause on tosi, se on epätosi, ja kääntäen, joten kyseessä on paradoksi. Valehtelijan paradoksi eroaa tavanomaisesta lauseesta, esim. "luku 3 on pariton", siten että se sisältää viittauksen itseensä, jolloin lausetta ei voi koota lauseen ulkopuolisista osista (luvut, oliot, käsitteet, loogiset symbolit yms.).
Anthony Burgess
Kolme Burgessin romaania on suomennettu: Peli kahdelle pelaajalle (1971), Pipopää potilas (1973) ja Kellopeliappelsiini (1991). Hän kirjoitti nimellä Joseph Kell teokset One Hand Clapping (1961) ja Inside Mr. Enderby (1963).
Valehtelijan paradoksi
Valehtelijan paradoksi liitetään usein antiikin Kreikan kreetalaiseen Epimenideehen, jonka väitetään esittäneen sen muodossa "Kaikki kreetalaiset ovat valehtelijoita". Nykyisin tunnetussa muodossa paradoksin muotoili ensimmäisenä Eubulides. Keskiajan filosofiassa paradoksin ja sen muunnelmien käsittely synnytti oman insolubilia-kirjallisuutensa.
Anthony Burgess
Varhaisvuodet
Anthony Burgess, oikealta nimeltään John Anthony Burgess Wilson, syntyi 25. helmikuuta Harpurheyssa, Manchesterin esikaupungissa Englannissa katolilaisille vanhemmille Joseph ja Elizabeth Wilsonille. Hän on myöhemmin kuvaillut taustaansa alemmaksi keskiluokkaiseksi; suuren laman aikana hänen vanhempansa, jotka olivat kauppiaita, olivat kohtalaisen hyvätuloisia, sillä heidän tupakka- ja alkoholituotteidensa kysyntä pysyi kaikesta huolimatta samana. Lapsuudessa hänestä käytettiin kutsumanimiä Jack, Little Jack ja Johnny Eagle. Toista nimeään Anthonya ja hänen äitinsä tyttönimeä Burgessia käyttäen hän omaksui kirjailijanimen Anthony Burgess julkaistuaan vuoden 1956 romaaninsa Time for a Tiger.
Valehtelijan paradoksi
Paradoksin ratkaisuksi on esitetty muun muassa (Arthur Prior, 1914-1964), että jokainen lause sanoo epäsuorasti olevansa totta. Esimerkiksi "on totta, että kaksi plus kaksi on neljä" on merkitykseltään sama kuin lause "kaksi plus kaksi on neljä". Näin ollen lause "tämä lause on epätosi", sanoisi todellisuudessa "tämä lause on tosi ja tämä lause on epätosi". Tämä on logiikan kielellä lause "A ja ei-A", joka on epätosi ja jossa ei ole mitään paradoksaalista. Kuitenkin paradoksi kiinnostaa yhä nykyfilosofejakin.
Anthony Burgess
Varhaisvuodet
Burgessin ollessa alle vuoden ikäinen, hänen äitinsä Elizabeth kuoli 30-vuotiaana kotonaan 19. marraskuuta 1918 espanjantautiin. Hänen kuolintodistuksessaan luetellut syyt olivat influenssa, akuutti keuhkokuume ja sydämen vajaatoiminta. Myös Burgessin sisar Muriel oli kuollut neljä päivää aiemmin 15. marraskuuta samaiseen influenssaan, keuhkokuumeeseen ja sydämen vajaatoimintaan vain kahdeksanvuotiaana. Burgess on kertonut myöhemmin uskoneensa, että hänen isänsä Joseph oli ollut vihainen siitä, että hänen poikansa selviytyi, vaikka hänen äitinsä ja sisarensa eivät. Äitinsä kuoleman jälkeen Burgessin kasvatti hänen äidinpuoleinen tätinsä Ann Bromley, joka asui Crumpsallissa kahden tyttärensä kanssa. Tänä aikana Burgessin isä työskenteli päiväsaikaan kirjanpitäjänä naudanlihamarkkinoilla ja soitti iltaisin pianoa Miles Plattingin pubissa. Kun hänen isänsä meni naimisiin tämän pubin vuokraemäntänä toimineen Margaret Dwyerin kanssa vuonna 1922, Burgessin isä ja äitipuoli ryhtyivät vuorostaan kasvattamaan poikaa. Vuoteen 1924 mennessä pariskunta oli perustanut tupakka- ja lisenssikaupan, jolla oli neljä kiinteistöä. Lapsena Burgess työskenteli lyhyen aikaa tupakkakaupassa. 18. huhtikuuta 1938 Joseph-isä kuoli 55-vuotiaana sydämen vajaatoimintaan, keuhkopussintulehdukseen ja influenssaan, eikä hän ilmeisestä liikemenestyksestään huolimatta jättänyt pojalleen minkäänlaista perintöä. Burgessin äitipuoli puolestaan kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1940. Burgess on sanonut suurelta osin yksinäisestä lapsuudestaan:
Valehtelijan paradoksi
Alfred Tarskin ratkaisun mukaan kieli ei voi itsessään sisältää omaa totuuspredikaattiaan. Täten Tarski esitti että kielen totuusmäärite voidaan ilmaista vain sen yläpuolella olemassa metakielessä, joka määrittelee kielen.
Anthony Burgess
Varhaisvuodet
Burgess kävi St. Edmund's Elementary Schoolia ennen kuin siirtyi Bishop Bilsborrow Memorial Elementary Schooliin, molempien ollessa katolisia kouluja Moss Sidessa. Burgessin hyvät arvosanat johtivat opiskeluun Xaverian Collegessa (1928–1937). Myöhemmin hän pohti:
Burgess oli alkujaan välinpitämätön musiikkia kohtaan, kunnes kuuli radiosta "aivan uskomattoman huilusoolon", jota hän luonnehti "notkeaksi, eksoottiseksi, eroottiseksi" ja johon hän lumoutui tyystin. Kahdeksan minuuttia myöhemmin kuuluttaja kertoi, että hän oli kuunnellut Claude Debussyn sävellystä Faunin iltapäivä. Hän viittasi myöhemmin tätä "psykedeeliseksi hetkeksi... sanallisesti sanoin kuvaamattomien henkisten todellisuuksien tunnistamiseksi". Kun Burgess ilmoitti perheelleen haluavansa säveltäjäksi, he vastustivat, koska "heillä ei ollut varaa rahoittaa". Hänen koulussaan ei opetettu musiikkia, mutta noin 14-vuotiaana hän opetteli itse soittamaan pianoa. Burgess oli alun perin halunnut opiskella musiikkia yliopistossa, mutta Manchesterin Victoria Universityn musiikkiosasto hylkäsi hänen hakemuksensa huonojen fysiikan arvosanojen vuoksi. Sen sijaan hän opiskeli yliopistossa englannin kieltä ja kirjallisuutta vuosina 1937–1940 ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon. Hänen väitöskirjansa koski Marlowen Doctor Faustusta, ja hän valmistui ylemmän toisen luokan arvosanoin, mikä tosin oli kunnianhimoisemman Burgessin mielestä pettymys. Arvostellessaan yhtä Burgessin lukukausityötä historioitsija A. J. P. Taylor kirjoitti: "Kirkkaat ideat eivät riitä peittämään tiedon puutetta."
Yliopistossa Burgess opiskeli taloustiedettä, politiikkaa ja modernia historiaa, ja valmistui vuonna 1942 ylempään kakkosluokkaan. Samaisessa yliopistossa Burgess tapasi tulevan puolisonsa Llewela "Lynne" Isherwood Jonesin. Burgess ja Jones menivät naimisiin 22. tammikuuta 1942. Burgess väitti olevansa Christopher Isherwoodin kaukainen sukulainen, vaikka Lewisin ja Biswellin elämäkerrat kiistävät tämän.
Asepalvelus
Burgess vietti kuusi viikkoa vuonna 1940 Britannian armeijan värvättynä Eskbankissa (nykyisessä Dalkeithissa) ennen kuin hänestä tuli kuninkaallisen armeijan lääketieteellisen joukon 3. luokan sairaanhoitaja. Auktoriteettiongelmaisena hän oli epäsuosittu upseeriston silmissä, sillä hän oli osallisena monenlaisissa käytännönpiloissa, kuten korpraalin lippaan pudottamisessa ja käytävän lattian liian liukkaaksi kiillottamisessa. Vuonna 1941 hän päätyi jopa sotilaspoliisin takaa-ajamaksi, kun hän oli lähtenyt luvatta Morpethin sotilastukikohdasta päästäkseen tulevan morsiamensa Lynnen kanssa viettämään aikaa. Seuraavana vuonna hän pyysi tulla siirretyksi armeijan opetusjoukkoon ja huolimatta hänen syvästä inhostaan auktoriteetteja kohtaan, hänet ylennettiin kersantiksi.
Asemapaikallaan Gibraltarilla (josta hän myöhemmin kirjoitti A Vision of Battlements -kirjassaan) hän työskenteli puheen ja draaman koulutusopiston luennoitsijana ja opetti Ann McGlinnin rinnalla saksaa, ranskaa ja espanjaa. McGlinnan kommunistisella ideologialla olisi suuri vaikutus hänen myöhempään romaaniinsa Kellopeliappelsiini. Burgessilla oli keskeinen rooli "The British Way and Purpose" -ohjelmassa, jonka tarkoituksena oli esitellä joukkojen jäseniä sodanjälkeisten vuosien rauhanaikaiseen sosialismiin Britanniassa. Hän toimi opettajana opetusministeriön joukkojen koulutuksen keskusneuvostossa. Burgessin erinomainen kielitaito noteerattiin jopa armeijan tiedustelupalvelussa, ja hän osallistui Gibraltarilta sodan aikana turvapaikan saaneiden hollantilaisten ja vapaaranskalaisten selvityksiin. Naapuripuolella, Francon Espanjassa sijainneessa La Línea de la Concepciónissa hänet pidätettiin kenraali Francon loukkaamisesta, mutta hänet lopulta vapautettiin pian tapahtuman jälkeen. Gibraltarilla työskentelyn aikoihin Burgess, joka odotti tuoreen vaimonsa Lynne kanssa yhteistä lasta, sai kuulla kauhistuttavia uutisia: hänen raskaana oleva vaimonsa oli joutunut neljän amerikkalaisen sotilaskarkurin pahoinpitelemäksi ja raiskaamaksi, minkä uskotaan johtaneen keskenmenoon. Tapahtuneesta huolimatta Burgessilta evättiin lupa tavata häntä.
Opettajan ammatissa
Burgess jätti armeijan vuonna 1946 kersanttimajurin arvolla. Seuraavat neljä vuotta hän toimi puheen ja draaman luennoitsijana Mid-West School of Educationissa lähellä Wolverhamptonia ja Bamber Bridge Emergency Teacher Training Collegessa lähellä Prestonia. Burgess opetti Birminghamin yliopiston ulkopuolisella laitoksella vuosina 1946–1950.
Malaija
Burgess ja hänen vaimonsa olivat asuneet meluisassa asunnossa, jossa yksityisyys oli minimaalista, ja tämä aiheutti kaunaa. Malaijikoulun rehtorin kanssa käydyn kiistan jälkeen Burgess lähetettiin uudelleen Malaijilaisten opettajien Kelantanin Kota Bharussa sijaitsevaan koulutusopistoon. Burgess opiskeli sujuvasti malaijin kieltä sekä suullisesti että kirjallisesti ja suoriutui Britannian siirtomaaviraston asettamissa kielikokeissa, mistä hänet palkittiin palkankorotuksella.
Malaijassa asuessa Burgess omisti osan vapaa-ajastaan luovalle kirjoittamiselle "eräänlaisena herrasmiesharrastuksena", ja julkaisi ensimmäiset romaaninsa: Time for a Tiger, The Enemy in the Blanket ja Beds in the East. Nämä kolme teosta tunnetaan "Malaijalaisena trilogiana" (The Malayan Trilogy), ja ne julkaistiin myöhemmin yhtenä osana nimellä The Long Day Wanes.
Brunei
Pidettyään vuonna 1958 lyhyen loman jälkeen Isossa-Britanniassa Burgess otti toisen idän viran, tällä kertaa Sultan Omar Ali Saifuddin Collegessa Bandar Seri Begawanissa, Bruneissa. Brunei oli ollut brittiläinen protektoraatti vuodesta 1888, ja sen oli määrä saavuttaa itsenäisyys vasta vuonna 1984. Sultanaatissa Burgess luonnosteli romaanin, jonka otsikkona oli Devil of a State, kun se julkaistiin vuonna 1961, ja vaikka se käsitteli Bruneita, kunnianloukkaussyistä johtuen kirjan tapahtumat oli siirrettävä Sansibarin kaltaiselle kuvitteelliselle Itä-Afrikan alueelle nimeltä Dunia. Burgess kirjoitti vuoden 1987 Little Wilson and Big God -omaelämäkerrassaan seuraavasti: "Tämä romaani oli, tai on, Bruneista, joka nimettiin uudelleen "Narakaksi", mikä malaiji-sanskritiksi tarkoittaa "helvettiä". Tarvittiin jonkun verran ideointia saada aikaiseksi suuri joukko uskomattomia hahmoja ja joukko toisiinsa punottuja juonia. Vaikka teos valmistui vuonna 1958, se julkaistiin vasta vuonna 1961, mutta se tuli kirjaseuran valitsemaksi. Heinemann, minun kustantajani, oli epävarma sen julkaisemisesta, sillä se saattoi olla silkkaa herjausta. Minun piti vaihtaa Bruneista itäafrikkalaiseen maahan. Heinemann oli tietenkin oikeassa ollessaan varovainen; The Enemy in the Blanket ilmestyi alkuvuodesta 1958 ja se oli jo heti herjaamiseen provosoiva."
Näihin aikoihin Burgessin terveys romahti keskellä Brunein luokkahuonetta opettaessaan historiaa, ja hänellä diagnosoitiin leikkauskelvoton aivokasvain. Burgessille annettiin vain vuosi elinaikaa, mikä sai hänet kirjoittamaan useita romaaneja saadakseen rahaa leskensä elättämiseen. Hän antoi kuitenkin eri kertomuksen Jeremy Isaacsille Face to Face -haastattelussa BBC:n The Late Show -ohjelmassa (esitetty 21. maaliskuuta 1989). Hän sanoi: "Katselin nyt taaksepäin ja näin, että minut oltiin ajamassa pois siirtomaapalvelusta. Luulen, että ehkä poliittisista syistä, jotka naamioituivat kliinisiksi syiksi." Hän viittasi tähän Don Swaimin haastattelussa selittäen, että hänen vaimonsa Lynne oli sanonut jotain "rivoa" Edinburghin herttualle virallisen vierailun aikana, ja siirtomaaviranomaiset kääntyivät siksi häntä vastaan. Hän kertoi Swaimille, että hän oli jo ansainnut heidän tyytymättömyytensä kirjoittamalla artikkeleita sanomalehteen vallankumouksellisen oppositiopuolueen Parti Rakyat Brunein tukemiseksi ja ystävyydestään sen johtajan tohtori A. M. Azaharin kanssa. Burgessin elämäkerran kirjoittajat pitävät tapahtuman syynä kirjailijan patologinen valehtelun. Geoffrey Grigson kirjoittaa: "Hän kuitenkin kärsi pitkäaikaisen runsaan juomisen (ja siihen liittyvän huonon ravitsemuksen), usein ahdistavan Kaakkois-Aasian ilmaston, kroonisen ummetuksen, ylityön ja ammatillisen pettymyksen vaikutuksista. Kuten hän sanoi, Brunein sulttaanit ja eliitti "eivät halunneet tulla opetetuiksi", koska vapaasti virtaava öljyn runsaus takasi heidän tulonsa ja etuoikeutetun asemansa. Hän saattoi myös haluta tekosyyn luopua opettamisesta ja ryhtyä kokopäivätoimiin kirjailijana, jonka oli aloittanut myöhään."
Kotiutuminen Englantiin ja aktiivinen ura
pienoiskuva|Burgess esiintymässä After Dark -ohjelmassa vuonna 1988. Burgess kotiutettiin vuonna 1959 ja siten vapautettiin asemastaan ​​Bruneissa. Hän vietti jonkin aikaa lontoolaisen sairaalan neurologisella osastolla, jossa hänelle tehtiin aivotutkimukset aiemmin todetun kasvaimen takia, mutta tutkimuksissa ei löydetty mitään merkkejä sairaudesta. Burgessin irtisanouduttuaan työstään hänen vaimonsa Lynne Burgess oli perinyt rahaa omalta isältään, ja kun heidän kuuden vuoden aikana idässä kertyneet säästöt otettiin huomioon, Burgess päätti ryhtyä kokopäiväiseksi kirjailijaksi. Pariskunta asui ensin asunnossa Hovessa lähellä Brightonia. Myöhemmin he muuttivat Etchinghamissa sijaitsevaan paritaloon nimeltä "Applegarth", noin neljän mailin päähän Batemanista, jossa kuuluisa kirjailija Rudyard Kipling oli asunut Burwashissa, ja yhden mailin päässä Malcolm Muggeridgen Robertsbridgen kodista. Kun Burgessin appi kuoli, pariskunta käytti perintöään leiriytyäkseen rivitaloon Chiswickiin. Tämä tarjosi kätevän pääsyn BBC:n televisiokeskukseen, jossa Burgessista tuli myöhemmin tuttu vieras. Näinä vuosina Burgessista tuli myös kirjailija William S. Burroughsin säännöllinen juomakumppani, ja heidän yhteisiä tapaamisia pidettiin niin Lontoossa kuin myös Tangerissa.
Liana Macellari, Burgessia kaksitoista vuotta nuorempi italialainen kääntäjä, tutustui Burgessin kirjoittamiin romaaneihin Inside Mr. Enderby ja Kellopeliappelsiini kirjoittaessaan englanninkielistä kaunokirjallisuutta. He tapasivat ensimmäisen kerran vuonna 1963 lounaalla Chiswickissä ja aloittivat suhteen. Vuonna 1964 Liana synnytti Burgessin pojan Paolo Andrean. Suhde pidettiin piilossa Burgessin tuolloin alkoholisoidulta Lynne-vaimolta, jota hän kieltäytyi jättämästä, koska hän pelkäsi loukkaavansa siten serkkuaan, Leedsin roomalaiskatolista piispaa George Dwyeriä.