cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laren
Laren on kunta Alankomaissa, Pohjois-Hollannin maakunnassa. Sen pinta-ala on 12,39 km² ja asukasluku oli syyskuun 2009 lopussa 11 294.
Palsamointi
Palsamointi eli balsamointi on menetelmä ihmisruumiin tilapäiseen suojaamiseen mädäntymistä vastaan. Monissa nykyajan kulttuureissa ruumiit palsamoidaan hautajaisissa näytteille asettamiseksi. Suomessa tällainen menettely ei ole kovinkaan yleistä. Palsamoinnilla on pitkä historia ja monissa muissa kulttuureissa se on ollut suurempi uskonnollinen rituaali.
Palsamoinnin historia
Muita muumioimista harjoittaneita kulttuureita olivat muiden muassa inkat ja muut perulaiset kulttuurit, joiden asuttaman alueen ilmasto suosi muumioimista.
Euroopassa palsamoinnilla on ollut paljon hajanaisempia ilmentymiä. Sitä käytettiin aika ajoin, etenkin ristiretkien aikaan, kun ristiretkeläinen aatelinen halusi ruumiinsa säilöttävän kotona järjestettäviä hautajaisia varten. Ristiretkien jälkeen palsamointi palasi hitaasti takaisin käyttöön, kun renessanssin ihmisruumiin rakenteen tutkijat halusivat säilyttää mallikappaleensa.
Saksalainen kemisti August Wilhelm von Hofman keksi 1867 formaldehydin, jonka säilövät ominaisuudet huomattiin pian. Formaldehydistä tuli palsamoinnin nykyaikaisen taidon peruspylväs.
1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella arsenikkia käytettiin usein palsamointinesteenä, mutta se on sittemmin korvattu tehokkaammilla ja myrkyttömämmillä kemikaaleilla. Ruumiissa oleva arsenikki saattoi liueta maahan ja päätyä lopulta pohjavesiin.
Menetelmä
Jo 400-luvulla eaa. Herodotos kuvaili palsamointia seuraavasti:
Moderni menetelmä
Moderni menetelmä ei ole tulosta yhden tekijän tiedoista, vaan lähinnä monien vuosikymmenten tai jopa vuosisatojen aikana kerääntyneiden tutkimusten, keksintöjen sekä yrityksen ja erehdyksen kautta. Seuraavaksi on selitetty perustapa, mutta tekniikoiden vaihtelu on hyvin yleistä.
Ennen palsamoinnin alkua ruumis pitää tunnistaa (ranne- tai jalkalappujen avulla) ja sille pitää tehdä normaalit testit, jotka todistavat ettei ihminen todella ole enää elossa. Kuolemasta todistavat muun muassa sumentuneet silmät, ihon lievä lila vivahde sekä kuolonkankeus. Vaikka ihmisten herääminen ruumishuoneella on hyvin pitkälle kauhutarinoiden ja urbaanien legendojen aihe, viimeinen tarkistus on silti tarpeellinen. Kaikki ruumiin vaatetus asetetaan sivuun ja koruista tehdään inventaario ennen niiden poistoa. Kunnian ja häveliäisyyden vuoksi ruumiin sukupuolielinten päälle asetetaan kangas. Kaiken tämän jälkeen ruumis pestään desinfioivalla nesteellä, karvat ajellaan ja hiukset kammataan. Palsamoija hieroo ja venyttää raajoja lievittääkseen kuolonkankeutta. Vainajan silmät suljetaan ja niiden päälle asetetaan myssy, joka pitää ne suljettuina ja oikeassa asennossa. Silmien kiinnipysyminen voidaan varmistaa käyttämällä tavallista pikaliimaa. Suu voidaan sulkea ompelemalla tai pikaliimalla. Ilme asetetaan huolellisesti niin rauhalliseksi ja luonnolliseksi kun vain on mahdollista. Usein apuna tässä käytetään tuoretta valokuvaa.
Itse palsamoinnissa on neljä eri osaa:
Useimmat hyvät palsamoinnit suoritetaan muutamassa tunnissa, mutta helpossa tapauksessa voi aikaa mennä vähemmän tai vastaavasti hankalassa tapauksessa voi kestää päiviä.
Palsamoinnin jälkeen ruumis pestään uudestaan ja kuivataan ja vainaja meikataan elävämmän näköiseksi, jotta omaisille jäisi positiivisempi viimeinen muistikuva kuolleesta sukulaisestaan. Meikillä peitetään myös mahdollisia mustelmia tai muuten epänormaalin värisiä kohtia. Yhdysvalloissa ja Filippiineillä vauvan talkkia tai muita hajusteita käytetään antamaan ruumille miellyttävämpi tuoksu.
Santeri Nuorteva
Santeri Nuorteva (vuoteen 1906 Alexander Nyberg, loppuvuosinaan Aleksandr Fjodorovitš Nuorteva, 29. kesäkuuta 1881 Viipuri – 31. maaliskuuta 1929 Leningrad ) oli suomalainen opettaja, lehtimies ja poliitikko, joka toimi työväen ja sosialismin hyväksi Suomessa, Yhdysvalloissa ja Neuvosto-Venäjällä.
Nuorteva toimi sosiaalidemokraattien kansanedustajana kahteen otteeseen vuosien 1907–1911 aikana. Hän joutui vankilaan lehtikirjoittelunsa takia ja siirtyi toisen vankilatuomion uhatessa Yhdysvaltoihin, missä hänestä tuli amerikansuomalaisen työväenliikkeen yksi johtohahmo. Hän toimi Yhdysvalloissa myös punaisen Suomen vallankumouksellisten ja Neuvosto-Venäjän puolestapuhujana ja edustajana. Vuonna 1920 hän siirtyi ensin Kanadaan ja sieltä Englantiin, missä hänet pidätettiin ja karkotettiin Neuvosto-Venäjälle. Siellä hän toimi lähes koko loppuelämänsä ajan erilaisissa hallinnollisissa tehtävissä, muun muassa ulkoasiainhallinnon osastopäällikkönä ja Neuvosto-Karjalan toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajana.
Nuoruusvuodet
Alexander Nyberg syntyi vuonna 1881 uusmaalaiseen Nybergin sukuun. Hänen isänsä oli lennätinvirkamies, asemapäällikkö ja hovineuvos Claes Fredrik Nyberg ja äitinsä venäjänjuutalaista sukua oleva Anna Aleksandrovna Saharova. Perhe muutti Helsinkiin vuonna 1891, ja Alexander Nyberg kävi koulua Svenska Normallyceumin suomenkielisellä puolella. Hän erosi kuitenkin koulusta syksyllä 1898 ja siirtyi ulkomaille.
Eri lähteissä on toisistaan poikkeavia tietoja Nuortevan nuoruusvaiheista. Omaelämäkerrassaan hän kertoo lähteneensä vuonna 1898 Saksaan ja työskennelleensä aluksi Berliinissä ja Hampurissa laivatarvikemyymälässä, mutta lähteneensä sitten merimieheksi ja käyneensä Etelä- ja Pohjois-Amerikassa, Afrikassa ja useissa Euroopan maissa. Vuonna 1902 hän kertoo palanneensa Suomeen ja työskennelleensä Reposaaressa.
Opettaja ja lehtimies
Syksyllä 1904 Nyberg siirtyi opettajaksi Forssan yhteiskouluun, missä hän opetti englantia, ruotsia, venäjää, kirjanpitoa ja voimistelua. Nyberg toimi Forssan nuorsuomalaisissa piireissä, muun muassa Tammelan nuorisoseuran esimiehenä.
Kansanedustaja
Ensimmäiset eduskuntavaalit pidettiin keväällä 1907, ja Nuorteva oli ehdokkaana Hämeen eteläisessä vaalipiirissä sosiaalidemokraattien listalla. SDP menestyi vaaleissa hyvin, ja Nuortevakin oli valittujen joukossa. Eduskunta hajotettiin huhtikuussa 1908, ja tätä seuranneissa vaaleissa Nuorteva ei ollut ehdokkaana. Seuraava eduskunta hajotettiin vuoden 1909 alussa, ja tämän jälkeisissä kolmansissa eduskuntavaaleissa Nuorteva oli taas ehdokkaana, nyt Turun läänin eteläisessä vaalipiirissä, ja tuli valituksi. Loppuvuonna 1909 oli jälleen vaalit, joissa Nuorteva myös valittiin eduskuntaan.
Vankilatuomio
Turusta Nuorteva siirtyi Tampereelle, missä hän toimi Kansan lehden toimittajana vuoden 1910 alusta lähtien. Saman vuoden syyskuussa julkaistiin kirjoitus, jonka katsottiin halventavan tsaaria, ja josta nostettiin syyte. Oikeusjuttuun saatiin ratkaisu vasta vuonna 1912, ja Nuorteva sai seitsemän kuukauden vankeusrangaistuksen. Nuorteva oli kuitenkin lähtenyt Yhdysvaltoihin eikä kärsinyt rangaistustaan.
Yhdysvalloissa 1911–1920
Joulukuussa 1911 Nuorteva lähti Yhdysvaltoihin. Syynä lähtöön pidetään kahnauksia oikeuslaitoksen kanssa.
Yhdysvalloissa Nuorteva meni Astoriaan, Oregoniin, missä oli paljon suomalaisia. Nuorteva osallistui amerikansuomalaisen työväenliikkeen toimintaan, muun muassa Suomalaisessa Sosialistijärjestössä.
Helmikuussa 1918 Nuortevaa pyydettiin Suomen punaisen vallankumoushallituksen edustajaksi Yhdysvalloissa, ja Nuorteva suostui tehtävään. Asioiden hoitamista varten Nuorteva perusti Suomalaisen Tiedonantotoimiston.
Pian Nuortevan toiminnan painopiste siirtyi Suomen asioista Venäjän vallankumouksen puolustamiseen ja edustamiseen Yhdysvalloissa. Vuoden 1919 alussa neuvostohallitus nimitti Ludwig Martensin Neuvosto-Venäjän tiedotustoimiston johtajaksi. Nuorteva oli toimistossa sihteerinä, tehtävinään tiedotusta ja diplomaattista toimintaa. Venäjä pyrki luomaan kaupallisia suhteita Yhdysvaltojen kanssa, ja Nuortevalla oli merkittävä rooli näiden suhteiden solmimisessa.
Kanadan ja Englannin kautta Neuvosto-Venäjälle
Todennäköisen karkotusuhan alaisena Nuorteva siirtyi kesäkuussa 1920 Yhdysvalloista Kanadaan Hyvin pian, saman kesäkuun aikana Nuorteva jatkoi matkaa Englantiin, ilmeisesti kaupallisiin tehtäviin.
Nuortevan läsnäolo Englannissa herätti sekä lehdistön että viranomaisten huomion. Heinäkuussa Nuorteva pidätettiin, ja hänet karkotettiin Neuvosto-Venäjälle.
Neuvosto-Venäjällä 1920–1929
Venäjällä Nuortevasta tehtiin pian ulkoasiain kansankomissariaatin anglo-amerikkalaisen osaston päällikkö. Bolševikkihallinnolla oli hankaluuksia ulkoasiainhallinnon järjestämisessä, ja myös vierasmaalaisille avautui mahdollisuuksia merkittäviin tehtäviin. Nuortevan pätevyys perustui kielitaitoon ja kokemukseen kansainvälisten suhteiden hoitamisesta.
Pidätettynä
Maaliskuussa 1921 Nuorteva pidätettiin, ja hän oli vangittuna vuoden 1922 puolelle saakka. Pidätyksen ja vangitsemisen syistä ei ole varmaa tietoa, mutta syiksi on ehdotettu muun muassa kommunistien keskinäisiä riitoja tai Nuortevan sihteerin paljastumista vakoilijaksi. Lopullisessa asiaa koskeneessa päätöksessä Nuortevan poliittinen kunnia palautettiin, mutta hänen katsottiin tehneen taktisia ja huolimattomuusvirheitä, ja hänet päätettiin siirtää toisiin tehtäviin. Nuorteva siirrettiin Petroskoihin Neuvosto-Karjalaan hoitamaan kansanvalistusasioita. Hän saapui sinne maaliskuussa 1922, mutta jo kesäkuussa 1923 hän palasi Moskovaan uusiin tehtäviin.
Ulkoasiainkomissariaatti
Kesäkuussa 1923 Nuorteva palasi osastopäälliköksi ulkoasiainkomissariaattiin. Häntä yritettiin lähettää kauppavaltuuskunnan mukana Kanadaan, mutta maahanpääsy evättiin. Samoin evättiin viisumi Norjaan. Elokuussa 1924 Nuorteva siirtyi Ruotsiin. Ruotsissa hän joutui kuitenkin poliisikuulusteluihin, ja Ruotsin ulkoministeriö halusi hänet pois Ruotsista, mutta kuitenkin ilman karkotusta, josta olisi noussut ylimääräistä hälyä. Tilanne aiheutti ongelmia maiden välisille kauppasuhteille, ja Nuorteva kutsuttiin takaisin Moskovaan.
Neuvosto-Karjalan johdossa
Nuorteva sijoitettiin jälleen Neuvosto-Karjalaan. Hän sai siellä merkittävän aseman ja toimi vuosina 1924–1927 toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajana. 1920-luvun lopulla Nuortevan terveydentila alkoi heikentyä, ja hän joutui sairaalaan Leningradiin. Maaliskuun viimeisenä päivänä 1929 Nuorteva kuoli Leningradissa.
Perhe
Nuorteva meni naimisiin Irene Sofia Gustafssonin kanssa vuonna 1905, ja seuraavana vuonna heille syntyi tytär. Vaimo kuoli tammikuussa 1909, ja vain muutamaa päivää myöhemmin kuoli tytärkin. Kuolinsyinä olivat kirkonkirjojen mukaan keuhkotauti ja kurkkumätä.
Nuortevan toinen puoliso oli Sanni Tuomisto, joka oli painija, poliisimestari ja näyttelijä Iivari Tuomiston sisko. Hän käytti nimeä Sanni Nuorteva, mutta kyseessä oli ilmeisesti avoliitto, sillä parin vihkimisestä ei ole löytynyt tietoa. Heille syntyi kolme lasta, vuosina 1910, 1912 ja 1914. Tytär Kerttu Nuorteva tuli myöhemmin tunnetuksi desanttina.
John Whitman
John Whitman on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut useita kirjoja, esimerkiksi Star Wars: Galaxy of Fear -sarjan. Hänen tuorein projektinsa on neljä 24 -televisiosarjan pohjalta kirjoitettua teosta.
Whitman opiskeli vuosina 1985-1989 Kalifornian yliopisto, Berkeleyssä, josta hän sai bachelor-tutkinnon, ja vuosina 1990-1991 Bostonin yliopistossa, josta hän valmistui maisteriksi. Hän työskenteli Time Warner Audiobooks -yhtiössä vuosina 1991-1999. Kyseisenä aikana hän myös aloitti varsinaisen kirjailijanuransa.
==Teokset ==
Wilhelm Voigt
pienoiskuva|250px|oikea|Wihelm Voigtin valokuva poliisiasemalta Friedrich Wilhelm Voigt (13. helmikuuta 1849 – 3. tammikuuta 1922) oli saksalainen huijari, joka esiintyi vuonna 1906 Preussin armeijan kapteenina, vaikka olikin tavallinen suutari. Tapauksen johdosta hänet tunnetaan nimellä ”Köpenickin kapteeni”.
Varhainen elämä
Voigt syntyi Tilsitissä, Saksan keisarikunnan rajamaalla. 14-vuotiaana vuonna 1863 hänet tuomittiin 14 päiväksi vankeuteen varkaudesta. Tämän takia hän joutui eroamaan koulusta. Suutarin ammatin Voigt oppi isältään.
Oulun Floorball Club
Oulun Floorball Club (OFBC) on marraskuussa 2008 perustettu salibandyn erikoisseura. Seuran tunnusvärit ovat musta ja vihreä.
Wilhelm Voigt
Varhainen elämä
Vuosien 1864–1891 välisenä aikana Voigt istui kaikkiaan 25 vuotta vankilassa varkauksista ja väärennöksistä. Pisin tuomio oli 15 vuotta. Hän vapautui 12. helmikuuta 1906.
Oulun Floorball Club
Oulun Floorball Clubin miesten edustusjoukkue pelaa 2. divisioonassa kaudella 2021–2022. Myös naisten edustusjoukkue pelaa kaudella 2021–2022 2. divisioonassa.
Wilhelm Voigt
Varhainen elämä
Voigt eli kulkurina ja kierteli paikasta toiseen, kunnes muutti sisarensa luokse Rixdorfiin Berliinin lähelle. Hän harjoitti Berliinissä suutarin ammattia, kunnes poliisi karkotti hänet kaupungista 24. elokuuta. Virallisesti Voigt sanoi matkustavansa Hampuriin, mutta jäi Berliiniin, vaikkei ollutkaan siellä kirjoilla.
Köpenickin kapteenina
pienoiskuva|Wilhelm Voigtin patsas Köpenickin raatihuoneen vieressä.
Vanhojen vaatteiden kauppiaalta Voigt hankki preussilaisen kapteenin univormun ja naamioitui kapteeniksi. 16. lokakuuta 1906 Voigt meni paikallisille sotilasparakeille ja huusi komennon Preussin 1. kaartinrykmentin sotilaille: ”Hänen Keisarillisen Majesteettinsa nimeen otan komennon, ajamme Köpenickiin suorittamaan palvelustehtävää.” Hän matkusti sotilaineen S-Bahnilla (paikallisjunalla) Köpenickiin. Perillä hän marssi raatihuoneelle, meni pormestarin puheille ja sanoi: ”Teidät on pidätetty.” Upseerin arvoinen pormestari ei voinut tehdä muuta kuin totella. Myös kaupunginsihteeri pidätettiin. Kun pormestari kysyi valtakirjaa, Voigt viittasi sotilaidensa pistimiin ja totesi: ”Tässä on minun valtakirjani.” Pormestari, joka oli reservinupseeri, ihmetteli kapteenin korkeaa ikää ja että tämä piti lakkinsa kokardia ylösalaisin. Voigt määräsi kaupungin raatihuoneen luovuttamaan kaikki kassassa olevat rahat, yhteensä 4 000 Saksan markkaa, ja kirjoitti niistä ”virallisen” kuitin (tosin entisen vankilanjohtajansa nimellä). Voigt käski sotilaita vartioimaan pormestaria ja lähti rahoineen pois.
Oulun Floorball Club
Historia
Oulun Floorballin Clubin perustajajäsenet ovat Jarmo Aromaa, Raimo Höynä ja Pia Riepula, ja seuran puheenjohtajana toimi Jarmo Aromaa. Seura rekisteröitiin tammikuussa 2009, ja keväällä 2009 se hyväksyttiin Suomen Salibandyliiton jäsenseuraksi. Seuran tavoitteena on tarjota lapsille ja nuorille salibandyn harraste- ja kilpatoimintaa taitotasoon katsomatta. Lisäksi Oulun Floorball Club tarjoaa harraste- ja kilpatoimintaa aikuisille.
Wilhelm Voigt
Köpenickin kapteenina
Kymmenen päivän kuluttua poliisi pidätti Voigtin hänen asunnossaan aamulla. Hänen ullakoltaan löytyi paljon erilaisia vaatteita. Voigt oli oppinut kotikaupungissaan Tilsitissä suutarin oppipoikana ollessaan matkimaan upseereiden ääntä ja käytöstä.
Oulun Floorball Club
Historia
Seuran ensimmäisenä toimintakautena 2009–2010 sillä oli joukkueet miesten 5. divisioonassa, C-juniorien alasarjassa, F-D juniorijoukkueita kaupunkisarjoissa sekä aikuisten harrastetoimintaa. Jäsenmäärä kasvoi ensimmäisenä toimintavuonna yli 100 jäseneen.
Wilhelm Voigt
Köpenickin kapteenina
Muistelmissaan Voigt väitti, ettei ollut lainkaan halunnut rahoja, vaan ulkomaanpassin, jota hänelle erinäisten rikosten takia ei ollut myönnetty. Toisten tietojen mukaan hän oli kuitenkin suunnitellut kaappaustaan jo viimeisimmän vankilatuomionsa aikana kaupungin kassassa muka olevien kahden miljoonan markan houkuttelemana; passia hän haki (turhaan) vasta vähän ennen Köpenickin tapausta.
Voigt tuomittiin 1. joulukuuta neljäksi vuodeksi vankeuteen. Köpenickin tapaus sai paljon myötämielistä huomiota ja Saksan keisari Vilhelm II, jonka myös väitetään huvittuneen Voigtin rohkeasta tempauksesta, armahti hänet 16. elokuuta 1908.
Oulun Floorball Club
Historia
Kauden päätteeksi Oulun Floorball Club järjesti Nordic Floorball Games -turnauksen yhteistyössä Oulun Luistinseuran (OLS-Salibandy) salibandyjaoston kanssa. Turnaus oli yksi suurimpia Pohjois-Suomen lasten ja nuorten urheilutapahtumia sekä suurin yhden viikonlopun lasten ja nuorten salibandyturnaus Pohjois-Suomessa.
Wilhelm Voigt
Kuuluisuus
Tapauksen jälkeen Voigtista tuli kuuluisa. Vankilasta päästyään hänestä tehtiin patsas berliiniläiseen vahakabinettiin. Voigt jakoi museossa nimikirjoituksia, mutta poliisi kielsi sen. Voigt esiintyi pienissä teattereissa ja signeerasi valokuvia nimikirjoituksellaan. Hän esiintyi ympäri Eurooppaa, muun muassa Dresdenissä, Wienissä ja Budapestissa sekä vieraili monissa ravintoloissa ja huvipuistoissa.
Vuonna 1909 hän julkaisi tapauksesta kirjan. Hänen matkansa Yhdysvaltoihin oli vähällä epäonnistua, sillä maahanmuuttoviranomaiset eivät vuonna 1910 antaneet hänelle turistiviisumia, mutta hän matkusti maahan Kanadan kautta. Hän sai myös kuvansa Madame Tussaud’n vahakabinettiin Lontooseen.
Eräs rikas berliiniläinen leskirouva, joka oli Voigtin ihailija, lahjoitti hänelle suuren elinkoron. Voigt muutti Luxemburgiin, jossa hän työskenteli tarjoilijana ja suutarina. Kaksi vuotta myöhemmin hän osti talon ja jäi eläkkeelle. Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen inflaatio hävitti kuitenkin hänen omaisuutensa. Voigt kuoli Luxemburgissa vuonna 1922.
Teatteri ja elokuvat
Vuonna 1931 saksalainen kirjailija Carl Zuckmayer kirjoitti Köpenickin tapauksen pohjalta näytelmän nimeltä ”Köpenickin kapteeni”. Myös monia elokuvia tehtiin, esimerkiksi vuonna 1956 valmistunut Heinz Rühmannin elokuva ja Rudolf Plattenin televisioelokuva vuodelta 1960. Viimeisin oli Harald Juhnken elokuva vuodelta 1997. Kirjailija John Mortimer kirjoitti käsikirjoituksen Voigtista kertovaan näytelmään, jonka ensi-ilta oli Lontoon Old Vic -teatterissa maaliskuussa 1971, nimiosassa Paul Scofield.
Optinen tähtitiede
pienoiskuva|300px|Sähkömagneettisen säteilyn spektri, josta vain pieni osa on valon alueella.
Optinen tähtitiede on tähtitieteen tutkimuksen osa-alue, jonka havainnot tehdään kaukoputken avulla pääasiassa näkyvän valon sekä myös sitä ympäröivien pitkäaaltoisen infrapunasäteilyn sekä lyhytaaltoisen ultraviolettisäteilyn taajuudella. Optinen tähtitiede kattaa aallonpituudet 400–800 nanometriä. Tutkimusmenetelmiä ovat valokuvaus filmille tai nykyisin lähinnä valoherkälle elektroniselle kennolle, kohteen lähettämän valon määrää mittaava fotometria, valon jakautumista aallonpituuden suhteen tutkiva spektroskopia sekä valon polarisaation astetta määrittelevä polarimetria.
Optinen tähtitiede muodostaa valtaosan havaitsevasta tähtitieteestä. Maan ilmakehä päästää näkyvän valon lähes esteettä pinnalle asti, toisin kuin useimmat muut aallonpituudet, joten useimmat maanpäälliset tähtitieteen havaintovälineet ovat nimenomaan optisia kaukoputkia. Avaruudessa päästään kuitenkin suurempaan tarkkuuteen pienemmillä laitteilla, koska siellä ilmakehän virtaukset eivät aiheuta kuviin ylimääräistä epäterävyyttä. Myös maanpäälliset kaukoputket sijaitsevat usein kuivilla ja vuoristoisilla seuduilla, jossa sää on mahdollisimman usein selkeä ja ilma sisältää mahdollisimman vähän vesihöyryä. Tähtitieteen harrastus keskittyy lähes yksinomaan optiseen tähtitieteeseen.
Keteleeria
Keteleeria on havupuusuku mäntykasvien (Pinaceae) heimossa. Sukuun kuuluu kolme yleisesti tunnustettua lajia. Ne ovat itäisessä ja kaakkoisessa Aasiassa lämpimänlauhkean ja subtrooppisen ilmaston vuoristometsissä luonnonvaraisena kasvavia ainavihantia puita. Suvun lajit kasvavat 20–40 metriä korkeiksi, ja niiden latvus on leveähkö.
Kuvaus
Suvun Keteleeria lajit ovat noin 20–40 metriä korkeaksi kasvavia keskikokoisia puita. Latvus on tyypillisesti leveähkö, ja oksat ovat usein pitkiä ja epäsäännöllisiä. Kaarna hilseilee suomumaisina levyinä ja tulee vanhemmiten paksuksi ja uurteiseksi. Pienemmät oksat ovat puutuneiden lehtikantojen ja varisseiden neulasten jättämien lehtiarpien peitossa. Kärkisilmut voivat olla hieman kartiomaisia tai pyöreitä. Hankasilmut ovat lähes pallomaisia. Suvun lajit voivat lisääntyä suvuttomasti vesoista, toisin kuin useimmat muut mäntykasvit.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kaikki suvun lajit kasvavat lämpimänlauhkean ja subtrooppisen ilmaston vuoristometsissä yleensä 400–2 700 metrin korkeudella merenpinnasta. Ne kasvavat usein harvakseltaan ainavihannissa sekametsissä tai lehtipuuvaltaisissa metsissä.
Luokittelu
Sukuun Keteleeria on kuvattu yhteensä 14 lajia. Yleisesti nämä on yhdistetty vain kolmeksi yleisesti hyväksytyksi lajiksi 1900-luvun lopulta lähtien. Lajit eroavat toisistaan lähinnä käpyjen ja vanhempien puiden neulasten ominaisuuksien perusteella. Nuoren, kävyttömän puuyksilön lajia voi olla hankala määrittää.
Käyttö
thumb|[[Keteleeria fortunei bonsaina.]]
Tuomas Nelimarkka
Esko Tuomas Nelimarkka (1925 Helsinki – 22. heinäkuuta 1997) oli suomalainen taidemaalari ja kuvataiteilija. Hän opiskeli Vapaassa Taidekoulussa, Suomen Taideakatemian koulussa sekä ulkomailla Ruotsin kuninkaallinen taideakatemiassa, Académie de la Grande Chaumièressa ja Antwerpenin taideakatemiassa. Nelimarkan ensimmäinen näyttely oli Helsingissä vuonna 1945. Hän sai Belgian hallituksen stipendin vuonna 1955. Nelimarkan isä oli taidemaalari Eero Nelimarkka.
Nelimarkka osallistui moniin Suomen Taiteilijain näyttelyihin, Suomen Taideakatemian kolmivuotisnäyttelyihin ja Nuorten näyttelyihin sekä Suomen Kuvataidejärjestöjen Liiton näyttelyyn.
Julkinen taide
Nelimarkka on tehnyt maalauksen Talvimaisema Härmän sairaalaan sekä maalauksen Kevättalvi Yritys Oy Konsultoinnille Lappeenrantaan.
Ranskan Grand Prix 1959
Ranskan Grand Prix 1959 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin Reims-Gueux -radalla 5. heinäkuuta 1959. Kilpailun voitti Tony Brooks, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Liikenteen häviäminen
Liikenteen häviäminen tai joskus myös liikenteen katoaminen tai liikennemäärän äkillinen väheneminen on liikennetekniikan ilmiö, jolla tarkoitetaan ajoneuvoliikennevirran yhtäkkistä heikkenemistä. Yleensä syynä on linja-autokaistojen, raitiotien, leveämpien jalkakäytävien tai pyöräteiden rakentaminen, mutta joskus myös jalankulkuvyöhykkeiden luominen tai tilapäiset ilmiöt kuten tietyöt tai lievät luonnonilmiöt. Ilmiön seurauksena odotettu ruuhkautuminen toteutuu lievempänä tai ei lainkaan.
Tutkimuksia
Vuonna 1994 Yhdistyneen kuningaskunnan neuvoa-antava tutkijaviranomainen SACTRA tutki laajasti väyläkapasiteetin lisäämisen seurauksia. Tutkimusraportin mukaan lieväkin kapasiteetin lisäys johtaa liikennemäärien voimakkaaseen kasvuun, joten kyseessä on ilmiö, joka vahvistaa itseään. Tutkimustulosten takia Transport for London, Lontoon liikenne-, seutu- ja ympäristöministeriö, tilasi lisäselvityksen siitä, että onko ilmiö myös käänteinen. Tarkoituksena oli siis vastavuoroisesti selvittää, vähentääkö väyläkapasiteetin pienentäminen kokonaisliikennemääriä. Tätä jälkitutkimusta tekivät brittiläiset Sally Cairns, Carmen Hass-Klau ja Phil Goodwin tukenaan japanilaiset Ryuichi Kitamura, Toshiyuki Yamamoto ja Satoshi Fujii, ja julkaisivat sen kirjana vuonna 1998. Kolmannen tutkimuksen aiheesta tekivät samat brittiläiset Sally Cairns, Steve Atkins and Phil Goodwin, ja se julkaistiin Municipal Engineer -lehdessä vuonna 2002. Lehden kyseinen numero palkittiin Institution of Mechanical Engineers -järjestön George Stephenson Gold Medal -palkinnolla vuonna 2003.
Vuonna 1998 teetetty tutkimus viittasi 150 lähteeseen, joista merkittävimmät ovat yhteensä 60 tapaustutkimusta Yhdistyneestä kuningaskunnasta, Saksasta, Itävallasta, Sveitsistä, Italiasta, Alankomaista, Ruotsista, Norjasta, Yhdysvalloista, Kanadasta, Tasmaniasta ja Japanista. Tutkimuskohteissa oli toteutettu kaupunkikeskustoihin muulta liikenteeltä suljettuja kävelyvyöhykkeitä ja linja-autoetuuksia (erityisesti linja-autokaistoja), mutta toisaalta myös esimerkiksi merkittävien siltojen huoltotöiden aiheuttamia liikenteellisiä seurauksia ja maanjäristysten kaltaisten luonnonkatastrofien vaikutusta liikennemääriin. Vuoden 2002 tutkimuksessa huomioitiin lisäksi muun muassa pyöräkaistojen aiheuttamia vaikutuksia. Kitamura kollegoineen tutki syvällisesti Japanissa vuonna 1995 sattuneen Kōben maanjäristyksen seurauksia.
Kaikkia tuloksia kokonaisuutena tarkasteltaessa voidaan havaita, että liikenne on vähentynyt 41 prosenttia väylillä, joilla kapasiteettia on pienennetty. Tästä kadonneesta liikennemäärästä noin puolet voidaan todeta siirtyneen muille reiteille, joten 25 prosenttia liikenteestä on kadonnut kokonaan. Lisäselvityksissä on löydetty vajaat 20 erilaista syytä liikennemäärän vähenemiselle, joista merkittävämpiä ovat kulkumuodon vaihtaminen, määränpään tai reitin vaihtaminen, kimppakyydit ja matkatiheyden harventaminen. Liikennemäärien muutoksissa on kuitenkin suurta vaihtelua estevaikutuksen laajuudesta riippuen. Eniten liikennettä katosi voimakkaasti kävelyvyöhykkeiksi muutetuissa Saksan kaupunkikeskustoissa, kun taas pienimmät muutokset havaitaan pistemäisissä kohteissa, joille on selkeät kiertoreitit. Vähäliikenteisimmillä väylillä muutokset ovat pienempiä ruuhkaisiin väyliin verrattuna. Joissakin kohteissa oli havaittavissa jopa käänteisilmiötä eli liikenteen syntymistä, jollaisessa tapauksessa oli tyypillisesti rajoitettu ajoneuvoliikennettä keskustassa, kun samaan aikaan kaupungin liepeille on avattu uusi ohitustie.
Pyhän Katariinan luostari
Historia
Konstantinus Suuren äiti pyhä Helena vieraili Siinailla katsomassa Mooseksen palavaa pensasta vuonna 327 etsiessään Raamatun kertomusten paikkoja. Hän kohtasi luolissa, kojuissa ja taivasalla asuvia yksittäisiä erakkoja ja rakennutti heille vuonna 330 Pyhän Neitsyt Marian kappelin sekä puolustustornin pakopaikaksi rosvoilta.
Vihamieliset paimentolaisheimot vainosivat kuitenkin erakkoja ja pyhiinvaeltajia ja tästä syystä Keisari Justinianus I:sen käskystä rakennettiin vuosien 527 ja 565 välisenä aikana muurit sekä suuri kolmilaivainen basilika, Kristuksen kirkastumisen kirkko (40 × 19.2 m). Muurit sulkivat sisäänsä Pyhä Helenan rakennuttaman kappelin, joka jäi kryptaksi itäpäädyssä sijaitsevan apsiksen alle. Mooseksen palava pensas kasvaa edelleen apsiksen itäisen päätyseinän takana. Luostari on kolmen maailmanuskonnon pyhä paikka – juutalaisuuden, kristinuskon ja islamin.
Luostarin nykyinen nimi tuli käyttöön noin 900–1000-luvulla ja vakiintui käyttöön noin 1400-luvulla. Aikaisemmin luostari tunnettiin Kristuksen kirkastuksen luostarina sekä Pyhän Neitsyen luostarina tai Mooseksen palavan pensaan luostarina sekä Mooseksen laintaulujen vuoren luostarina.
Alue yhdistetään Pyhään Katariinaan, jonka maallisten jäännösten kerrotaan perimätiedon mukaan löytyneen läheisen vuoren huipulta sen jälkeen, kun eräs munkki oli unessa saanut tiedon, että enkelit olivat kuljettaneet luut vuorelle Aleksandriasta. Tämä tapahtui 800-luvulla, viisisataa vuotta Katariinan kuoleman jälkeen. Pyhimyksen marttyyrikertomus tuli niin laajalti tunnetuksi, että Siinain munkit päättivät tuoda pyhäinjäännökset vuoren huipulta luostariin. Luostarin nimi muutettiin Pyhän Neitsyen luostarista Pyhän Katariinan luostariksi. Luostarin Jeesuksen kirkastumisen kirkossa ovat Pyhän Katariinan reliikit, pääkallo ja vasen käsi, joilla uskotaan olevan parantava voima. Maineen vuoksi luostarista tuli pyhiinvaeltajien suosikkipaikka.
Luostarin hallussa olevan dokumentin, jonka väitetään olevan henkilökohtaisesti Muhammadin allekirjoittama, mukaan Muhammad antoi suojelunsa luostarille, kun se myönsi hänelle poliittisen turvapaikan. Muslimeille Siinain vuori on pyhä paikka, sillä heidän uskomuksensa mukaan Muhammadin ratsu Boraq nousi taivaaseen juuri saman vuoren rinnettä pitkin. Vuonna 1381 rakennettiin ortodoksiluostarin muurien sisälle valkominareettinen moskeija, joka on tänäkin päivänä ympärillä asuvien beduiinien sekä luostarin muslimityöntekijöiden käytössä. Beduiineilla on luostarissa omat tehtävänsä, he toimivat luostarin vartijoina sekä apulaisina eri tehtävissä.
Monet yksittäiset eristäytyneet kristilliset saarekkeet tuhottiin 600-luvulla ja vain linnoitettu Pyhän Katariinan luostari säilyi. Luostaria ympäröi edelleen massiivinen muuri. Aina 1900-lukuun saakka luostariin pääsi vain ovesta, joka sijaitsi korkealla ulkomuurissa. Ristiretkien aikana 1099–1270 ristiretkiläisten läsnäolo Siinailla lisäsi eurooppalaisten kristittyjen kiinnostusta tehdä pyhiinvaellusmatka Siinaille.
Luostarin erikoispiirteitä
Siinain Pyhän Katariinan luostari on kreikkalais-ortodoksinen luostari, toisin kuin Egyptin useimmat luostarit, jotka kuuluvat koptilais-ortodoksiseen kirkkoon. Luostari muodostaa maailman pienimmän kristillisen kirkkokunnan, joka on täysin itsenäinen eikä näin ollen ole riippuvainen muista ortodoksisista kirkkokunnista. Sen johdossa on neljän arkkimandriitan synodin valitsema luostarin johtaja eli igumeni, joka on samalla Siinain vuoren arkkipiispa. Hän edustaa kirkkoaan idän kirkkojen kirkolliskokouksissa. Arkkipiispan nimityksen vahvistaa Jerusalemin patriarkka.
Luostarin kirjastossa säilytetään maailman toiseksi suurinta kokoelmaa varhaisia koodekseja ja käsikirjoituksia heti Vatikaanin kirjaston jälkeen. Käsikirjoituskokoelmaa on luetteloitu ja järjestelty 1880-luvulta lähtien.
Siinain Pyhän Katariinan luostari on ollut Unescon suojelukohteiden listalla 28.6.2002 lähtien. Luostarin lisäksi alueen ilmasto ja maisema, flora ja fauna ja jopa kivet ja hiekkakin ovat ainutlaatuisia. Suojelukohteena onkin luostarin lisäksi myös sitä ympäröivä luonto, 601 neliökilometriä.
Suomalaiset rauhanturvaajat alueella
Vuoden 1956 sodan jälkiselvittelyissä suomalaiset osallistuivat ensimmäisen kerran YK:n rauhanturvatehtäviin. Tässä yhteydessä suomalaiset rauhanturvaajat siirtyivät luostarin läheisyyteen keväällä 1956 osana YK:n käynnistämää UNEF-operaatiota.
Aiheesta muualla
28.55556°N, 33.97611°W
Veiksel
Veiksel on Puolan läpi virtaava ja maan pisin joki. Sen pääuoman pituus on 1 064 kilometriä.
Joen valuma-alue on 194 000 neliökilometriä. Tämä kattaa suuren osan Puolaa ja alueita myös Slovakiasta, Ukrainasta ja Valko-Venäjästä. Joen keskivirtaama on 1 100 kuutiometriä sekunnissa. Veiksel laskee Gdańskinlahteen Itämeressä.
Joen pääuoman varrella sijaitsevat muun muassa Krakovan, Varsovan, Toruńin ja Gdańskin kaupungit. Jokisuiston muissa haaroissa ovat muun muassa Tczew, Malbork ja Elbląg.
Korean tasavallan lippu
thumb|250px|[[Korean tasavalta|Korean tasavallan lippu.]] thumb|250px|Lippu liehuu. Korean tasavallan eli Etelä-Korean lippu koostuu kolmesta osasta: valkoisesta taustasta, sinipunaisesta taegukista ja neljästä trigrammista.
Lippu on suunniteltu Qing-dynastian aikana, ja se on virallisesti hyväksytty käyttöön 6. maaliskuuta 1883. Lipun symbolismi on otettu taolaisesta yin-yang -konseptista. Valkoinen tausta symboloi "ihmisten puhtautta". Keskellä oleva taeguk, kiinaksi tàijí, edustaa kaiken alkuperää maailmankaikkeudessa: negatiivinen, sinisenä kuvattu yin ja positiivinen, punaisena kuvattu yang ovat täydellisessä tasapainossa.
Neljä mustaa trigrammia ovat vanhasta kiinalaisesta Yijing-kirjasta (koreaksi Yeok Gyeong). Trigrammit merkitsevät mm. taivasta (kolme yhtenäistä viivaa), maata (kolme katkoviivaa), tulta (kahden yhtenäisen viivan välissä katkoviiva) ja vettä (kahden katkoviivan välissä yhtenäinen viiva).
Sojuz TMA-07M
Sojuz TMA-07M oli Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Alus laukaistiin Sojuz FG -kantoraketilla 19. joulukuuta 2012 Baikonurin kosmodromilta Kazakstanista mukanaan kolme avaruuslentäjää ja rahtia asemalle.
Avaruuslennolle osallistuneet toimivat ISS-aseman Retkikunta 34:n täydennysmiehistönä. Alus toimi ISS:n pelastusaluksena kunnes palasi maahan toukokuussa 2013.
Bulunin ulus
Bulunin ulus tai Bulunin piiri on paikallinen itsehallintoalue Sahan tasavallan pohjoisosassa Lenan ja Olenjokin alajuoksujen ympärillä. Piiri rajoittuu pohjoisessa Itä-Siperian mereen, idässä Ust-Janskin ja Verhojanskin piireihin, etelässä Žiganskin evenkien ja Bytantain evenien kansallisiin piireihin sekä lännessä Olenjokin ja Anabarin kansallisiin piireihin. Manneralueen lisäksi piiriin kuuluu useita saaria Lenan suiston edustalta.
Piirin pinta-ala on 223 600 km² ja vuonna 1995 sen asukasluku oli 14 600. Uluusin tärkeimmät elinkeinot ovat poronhoito ja kalastus.
Kuntajako
Tiksin taajama on Bulunin piirin hallinnollinen keskus. Tiksin kaupunkikunnan lisäksi piiriin kuuluu kuusi maalaiskuntaa (naslegia), joissa on yhteensä 10 asutuskeskusta.
Heinrich Boie
thumb|200px|Heinrich Boie Heinrich Boie (4. toukokuuta 1784 Meldorf, Schleswig-Holstein – 4. syyskuuta 1827 Bogor, Jaava, Indonesia) oli saksalainen eläintieteilijä.
Hänen isänsä oli runoilija Heinrich Christian Boie ja veljensä eläintieteilijä Friedrich Boie.
K. M. Wallenius
Kurt Martti Wallenius (käytti Saksassa peitenimeä Walle), (25. heinäkuuta 1893 Kuopio – 15. toukokuuta 1984 Helsinki ) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri ja kirjailija. Wallenius oli Suomen puolustusvoimien yleisesikunnan päällikkönä vuosina 1925–1930. Hänet muistettaneen kuitenkin parhaiten toiminnastaan Lapuan liikkeessä, syytteestä presidentti K. J. Ståhlbergin kyydityksen järjestämiseen ja osallisuudestaan Mäntsälän kapinaan.
Heinrich Boie
Boie opiskeli lakia Kielissä ja Göttingenissä. Yliopistossa hän kiinnostui luonnontieteistä käytyään Johann Friedrich Blumenbachin luennoilla Göttingenissä ja Friedrich Tiedemannin luennoilla Heidelbergissä. Hänet osoitettiin Coenraad Jacob Temminckin assistentiksi Leidenin museoon. 1825 hän matkusti Jaavalle Salomon Müllerin kanssa tarkoituksenaan kerätä näytteitä Leidenin museon kokoelmiin. Jaavalla hän tapasi myös Heinrich Kuhlin. Hän kuoli siellä kuumeeseen. Hermann Schlegelin oli määrä matkustaa Jaavalle mukaan tutkimusryhmään, mutta Boien kuolema muutti suunnitelmia.
K. M. Wallenius
Perhetausta ja opinnot
Kurt Martti Walleniuksen vanhemmat olivat luutnantti, pankinjohtaja Ossian Alexis Wallenius ja Augusta Emilia Enwald. Wallenius kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion klassillisesta lyseosta vuonna 1912. Wallenius kirjoittautui 1912 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliselle osastolle ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Filosofian kandidaatin ja maisterin paperit hän sai vuonna 1915.
Heinrich Boie
Boie tutki etupäässä matelijoita ja sammakkoeläimiä mutta hän tutki myös lintuja ja kuvaili ainakin ruostepyrstöjen (Cercotrichas) ja töyhtötikkojen (Celeus) suvun. Molukkienpunamesikko (Myzomela boiei) (Müller, 1843) on nimetty hänen kunniakseen.
K. M. Wallenius
Jääkärikausi
Wallenius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. lokakuuta 1915. Hän laati yhdessä luutnantti Holbornin kanssa suomalaisille joukoille suomalais-saksalaisen sotilaskäsikirjan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, josta hänet komennettiin 18. elokuuta 1916 Ruotsiin ja edelleen Suomeen, jossa hänen oli tarkoitus toimia värväys-, tiedustelu- ja etappitehtävissä. Suomessa ollessaan hän toimi niin sanotulla itäisellä etapilla muun muassa zugführer Friedel Jacobssonin kuriirina. Wallenius palasi takaisin pataljoonan yhteyteen, ja hänet sijoitettiin nyt pataljoonan 3. komppaniaan 27. maaliskuuta 1917 alkaen. Hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Saksasta hänet lähetettiin tammikuussa 1918 Berliiniin ja sieltä edelleen erikoistehtäviin Suomeen, jonne hän matkusti aluksi Stettinin kautta, jossa hän pestautui merimieheksi ja jatkoi matkaansa Tukholmaan. Tukholmassa hän liittyi samaan aikaan paikalle osuneeseen Oberzugführeriksi ylennetyn Jacobsonin komennuskuntaan, jonka mukana hän matkasi Haaparannalle.
Sisällissota
Wallenius palasi Suomeen vuonna 1918. Suomen sisällissodassa hän palveli valkoisten puolella joukkueenjohtajana Tervolan ja Tornion taisteluissa. Helmikuussa Wallenius vangitsi Ruotsiin matkalla olleen Neuvosto-Venäjän rajakomissaari Svetslitšin, vaikka tämä kulki samassa seurueessa romanialaisen diplomaatin Constantine Diamandin kanssa ja tällä oli myös Romanian diplomaattipassi. Diamandin vastalauseista huolimatta Wallenius teloitti Svetslitšin sekä neljä muuta venäläistä.
Sisällissodan jälkeen Wallenius komennettiin Kuolajärvelle ja Kuusamoon koottujen joukkojen päälliköksi. Wallenius järjesti koillisrintaman joukoista Sallan rykmentin ja toimi sen, Lapin I Rajavartiopataljoonan sekä Lapin rajavartioston komentajana 1918–1921. Hän johti Vienan retkikunnan Neuvosto-Venäjälle ja toimi Petsamon retkikunnan ylipäällikkönä 1920. .
Tällä retkikunnalla Wallenius valtasi Petsamon Suomelle 11. helmikuuta 1920, ja siitä häntä onnittelivat sähkeitse muun muassa ulkoministeri Rudolf Holsti ja puolustusvoimien komentaja kenraalimajuri Karl Fredrik Wilkama. Walleniuksen joukot luopuivat Petsamosta illalla 22. maaliskuuta 1920. Kesäkuussa alkaneissa Tarton rauhaneuvotteluissa Walleniuksen joukkojen kerrotaan vallanneen Petsamon vasta 14. helmikuuta 1920, mikä myös kirjattiin Tarton rauhansopimukseen.
Lapin I rajavartiopataljoonan komentajana Wallenius osallistui Itä-Lapissa vuonna 1918 tapahtuneen rauhoittamiseen, mikä liittyi osin Neuvosto-Venäjältä tulleiden kolttalappalaisten porovarkauksien lopettamiseen ja punaisten vastarintamiesten toiminnan lopettamiseen. Itä-Lapissa Wallenius ystävystyi poromies Aleksi "Mosku" Hihnavaaran kanssa.
Sotilasura itsenäisessä Suomessa
Sisällissodan jälkeen Wallenius jatkoi sotilasuralla. Hän suoritti hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 ja Berliinissä sotakorkeakoulussa yleisesikuntaupseerikurssin vuosina 1923–1925, minkä jälkeen hänet nimitettiin Suomen armeijan yleisesikunnan päälliköksi 1925–1930. Wallenius suoritti myös ilmavoimien tähystäjäkurssin vuonna 1929 ja teki tutustumis- ja opintomatkoja muun muassa seuraavien maiden armeijoihin: Jugoslaviaan ja Turkkiin vuonna 1924, Latviaan 1922, Viroon 1926, Italiaan 1928, Ruotsiin 1929, Puolaan, Tšekkoslovakiaan ja Saksaan 1930. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi vuonna 1930.
Walleniuksen johtama yleisesikunnan tiedustelu kävi keväällä ja alkukesästä 1927 salaisia neuvotteluja venäläisen emigranttijärjestön ROVSin maanalaista toimintaa johtaneen kenraali kenraali Aleksandr Kutepovin ja tämän esikunnan kanssa. Suomen hallitus ei ollut tietoinen neuvotteluista. Neuvotteluissa Kutepovin edustajat tarjosivat Suomelle Itä-Karjalaa Muurmannin radan lähiympäristöä lukuun ottamatta. Neuvottelujen tuloksena yleisesikunnan tilastotoimiston Viipurin alaosaston päällikkö Gustaf Rosenström avusti kevätkesällä Kutepovin järjestön agentteja rajan yli Neuvostoliittoon, jossa nämä tekivät terrori-iskuja Leningradissa ja Moskovassa. Neuvostoliiton jätettyä nootin asiasta Suomelle yleisesikunnan tiedustelun kanssa Etsivä Keskuspoliisi teki syyskuussa 1927 Suomessa tutkimuksia asiasta. Lopputuloksena muutamia ROVSin venäläisiä emigranttijäseniä karkotettiin Suomesta ja Gustaf Rosenström erotettiin virastaan. Etsivä Keskuspoliisi jätti kuitenkin tutkimatta Walleniuksen johtaman yleisesikunnan ja Britannian Secret Servicen osuuden juttuun.
Osallisuus Lapuan liikkeeseen
1930-luvun alussa Wallenius oli oikeistoaktivisti ja Lapuan liikkeen kannattaja. Häntä syytettiin käskyn antamisesta presidentti K. J. Ståhlbergin kyyditykseen lokakuussa 1930. Kyyditysidea oli yleisesikunnan päällikön jääkärikenraalimajuri Walleniuksen alaisen jääkärieverstiluutnantti Eero Kuussaaren huonosti suunniteltu hanke, ja Wallenius otti Kuussaaren esimiehenä vastuun tapahtuneesta. Julkisuudessa spekuloitiin suoranaisesta käskyn tai ohjeiden antamisesta, toisaalta puhuttiin pelkästään toisten ylitulkitsemasta juopuneen uhittelusta. Wallenius oli kahdesti tutkintovankeudessa yhteensä puolentoista vuoden ajan, mutta syytteet häntä vastaan kaatuivat ylemmissä oikeusasteissa. Kihlakunnanoikeus katsoi kenraalin syyllistyneen tahalliseen yllytykseen, hovioikeuden mukaan hän oli syyllistynyt vain avunantoon ravintolapöydässä "lausumallaan kehotuksella sekä muutenkin Kuussaaren tekoa edistämällä". Korkein oikeus puolestaan ei katsonut näytetyn toteen, että Wallenius olisi ymmärtänyt Kuussaaren olevan tosissaan Ståhlbergin kyyditysaikeiden kanssa ja vapautti hänet syyttömänä heinäkuussa 1931. Hänen uransa puolustusvoimissa kuitenkin katkesi tähän tapaukseen ja hänet erotettiin yleisesikunnan päällikön paikalta.
Työtön Wallenius otti vastaan tehtävän Lapuan liikkeen pääsihteerinä, ja hänet valittiin syksyllä 1931 Lapuan liike ry:n viralliseksi puheenjohtajaksi. Hän toi pian uutta eloa jo liikkeeseen, jonka toiminta oli hiipunut. Nyt linja kääntyi entistäkin selkeämmin äärioikealle. Walleniuksen puheenjohtajakaudelle ajoittui liikkeen uusi, nyt sosiaalidemokraattisen työväenliikkeen murskaamiseen tähdännyt esiinmarssi, joka alkoi Lapuan työväentalon ikkunoiden umpeen naulaamisesta syyskuussa 1931 ja huipentui Mäntsälän kapinaan helmikuussa 1932. Liikkeen vastustajat spekuloivat pitkin talvea suunniteltavasta vallankaappauksesta, jonka johdossa Walleniuksen väitettiin olevan. Todellisuudessa kunnon suunnitelmia ei ollut, mutta kun yli-innokas Artturi Vuorimaa julisti kapinan Mäntsälässä Ohkolan työväentalolla sattuneen välikohtauksen jälkeen, kutsui Wallenius Lapuan liikkeen johdon koolle. Kokouksessa päätettiin ryhtyä johtamaan kapinaa, ja osanottajat siirtyivät pian itsekin Mäntsälään. Vihtori Kosola oli kapinan keulakuva, Wallenius sotilaallinen päällikkö, ja Vuorimaa toimi sen äänitorvena ja varsinaisena organisaattorina.
Kapina kuitenkin epäonnistui, ja sen jälkeen suojeluskuntien päällikkö Lauri Malmberg kävi sopuisasti pidättämässä Walleniuksen. Tämä kuitenkin muuttui pahennusta herättäneeksi ryyppyreissuksi Helsingissä. Wallenius sai Kosolan tavoin keskeisestä osallisuudestaan kapinaan lopulta vain yhdeksän kuukauden tuomion, joka sekin muutettiin ehdolliseksi. Hän ei enää tämän jälkeen osallistunut politiikkaan.
Talvisota ja upseerinuran päätös
thumb|upright|Talvisodan ulkomaisten vapaaehtoisten vastaanottotoimiston suomalaisjohtajat [[Torniossa. Vasemmalta kenraalimajuri K. M. Wallenius, kenraaliluutnantti Hannes Ignatius ja eversti Armas Arajuuri.]] Wallenius toimi 1935–1937 Ragnar Nordströmin omistaman Petsamon Kala Oy:n ja Petsamon öljy- ja kalajauhotehdas Oy:n johtajana Liinahamarissa. Vuonna 1937 hän matkusti sotakirjeenvaihtajaksi Kiinaan, josta hän palasi seuraavana vuonna.
Talvisodan alkaessa vuonna 1939 Wallenius jätettiin reserviin. Sodan kestettyä yli viikon C. G. E. Mannerheim nimitti Walleniuksen Lapin ryhmän komentajaksi tämän omasta vaatimuksesta ja päämajoitusmestari Aksel Airon painostuksesta. Wallenius otti komentajuuden vastaan 13. joulukuuta 1939.
Pelkosenniemen taistelussa 17.–19. joulukuuta Wallenius käytti ensimmäisenä niin sanottua mottitaktiikkaa, joskin nimitys tuli käyttöön vasta myöhemmin. Kolme pataljoonaa saartoi ja pilkkoi venäläisen jalkaväkirykmentin JR 273:n. Taistelun jälkeen eloonjääneet neuvostosotilaat pakenivat sekasorron vallassa ilman raskasta kalustoaan. Tällä taistelulla pysäytettiin puna-armeija pohjoisessa. Mannerheim muisteli myöhemmin: "Voitto oli hyvin tärkeä koko Lapin puolustukselle. Joukkoja voitiin nyt irrottaa Kemijärven suunnalle, missä kaksi rykmenttiä sitten sitoi kahta divisioonaa sodan loppuun asti.
Wallenius toimi talvisodan aikana myös Sallassa ja Petsamossa. Ruotsalaisten vapaaehtoisten liityttyä Lapin Ryhmään hänen tilalleen Lapin Ryhmän komentajaksi nimitettiin kenraali Ernst Linder. Koska Wallenius ei suostunut jäämään Linderin alaisuuteen, Mannerheim siirsi hänet komentajaksi 28. helmikuuta 1940 Viipurinlahden puolustusta varten perustettuun Rannikkoryhmään, joka Walleniuksen paikalle saapuessa oli täydessä kaaoksessa ilman esikuntaa, viestiyhteyksiä ja tykistöä. Tästä kenraaliluutnantti Harald Öhquist sai syyn Mannerheimin epäsuosiossa olevan Walleniuksen erottamiseen komentajan tehtävästä jo 3. maaliskuuta 1940. Hänen tilalleen nimitettiin Yleisesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti Lennart Oesch, ja Wallenius siirrettiin reserviin. Tämän jälkeen hänelle tarjottiin muun muassa linnoitustöiden johtamista Kymijoella, mutta hän kieltäytyi ja pyysi rintamakomennusta, mutta turhaan.
Wallenius oli ollut Mannerheimin epäsuosiossa jo kansalaissodasta lähtien, mikä vaikeutti hänen upseerinuraansa. Talvisodan aikana tilannetta heikensi entisestään se, että entisenä lehtimiehenä hän tuli hyvin toimeen ulkomaisten toimittajien kanssa, toisin kuin nuivasti lehdistöön suhtautunut ylipäällikkö. Siksi ulkomaisessa lehdistössä kirjoitettiin Walleniuksesta huomattavasti enemmän kuin Mannerheimista, mikä ei ollut Päämajan mieleen. Lasse Laaksonen huomauttaa Wallenius-elämäkerrassaan ironisesti, että opillisen sivistyksen puolesta Wallenius oli ylemmyydentuntoista aristokraattia Mannerheimia päätä pidempi.
thumb|upright|Kurt Martti Walleniuksen hauta [[Honkanummen hautausmaalla Vantaalla.]] Jatkosodan aikana Walleniusta ei määrätty palvelukseen hänen lukuisista yrityksistään huolimatta. Hän hankki jopa lääkärintodistuksen, jonka perusteella hänet vapautettiin armeijasta ja poistettiin upseeriluettelosta. Tämän jälkeen hän ilmoittautui vapaaehtoisena rintamalle, mutta hänet käännytettiin ikänsä vuoksi. Talvisodan jälkeen Wallenius asui vaimonsa kanssa tukkikämpässä Marrasjärvellä Rovaniemen maalaiskunnassa Matti ja Hilma Mäntyjärven maanvuokralaisena ja kirjoitti muun muassa Lappi-aiheisia kirjoja. Vuodesta 1976 alkaen Walleniukset asuivat Helsingin Kannelmäessä. Wallenius kuoli 90-vuotiaana vuonna 1984 kolme vuotta puolisonsa Annin kuoleman jälkeen.
Charles Read
Charles Read (s. 1940) on professori emeritus ja johti Wisconsin-Madison yliopiston kielitieteen laitoksen fonetiikan laboratoriota.
Stellaris (sarjakuvahahmo)
Stellaris on Marvel-kustantamon superroisto, jonka ensiesiintyminen tapahtui Thor-lehden numerossa 419 (1990).
Historia
Stellariksen tarina saa alkunsa hänen tuntemattomaksi jääneeltä kotiplaneetaltaan, jota valtavan voimakkaat kosmiset olennot Celestiaalit saapuivat arvioimaan. Todettuaan planeetan luonnollisen kehityksen menneen huonoon suuntaan, Celestiaalit päättivät tuhota koko planeetan. Ei ole tiedossa, miten Stellaris välttyi rotunsa ja kotiplaneettansa tuhoutumiselta, kuten ei myöskään se, miten tai mistä hän löysi voimakkaan taisteluhaarniskansa. Stellaris on kuitenkin tuntenut palavaa vihaa celestiaaleja kohtaan ja yrittänyt löytää keinoja näiden tuhoamiseen.
Stellariksen ensimmäinen kohtaaminen maapallon supersankarien kanssa tapahtui celestiaalien ottaessa yhteyttä palvelijansa avulla Thoriin ja Herkulekseen. Palvelija kutsui sankarit Mustaan Galaksiin (mysteerinen paikka, josta esimerkiksi Ego, Elävä Planeetta on kotoisin) keskustelemaan herrojensa kanssa, mutta rauhanomainen tapaaminen päättyi Stellariksen hyökätessä celestiaalien palvelijan kimppuun.