cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
IEEE 802.1X
802.1X-protokollan hyötyjä
Yhteiskunnan nopea verkottuminen sekä uusien teknologien käyttöönotto asettaa uusia vaatimuksia tietoturvalle. Uusien teknologioiden myötä tunkeutumismetodit kehittyvät ja verkkojen luvaton käyttö ja käytön yritykset lisääntyvät. Usein esimerkiksi yritysympäristöissä tehokkaampien tietoturvaratkaisujen käyttöönotto on välttämätöntä, kun tietoverkkojen tärkeys ja tietoverkoissa siirrettävän tiedon tärkeys liiketoiminnalle kasvaa.
Reunalla tapahtuva autentikointi
802.1X tarjoaa tehokkaan ja turvallisen tavan autentikoida käyttäjä siellä missä autentikoinnin on järkevintä tapahtua – liityntäpisteessä, verkon reuna-alueella. Verkon reuna-alueet ovat luonnollinen paikka autentikoinnille – miksi päästää asiakas liikennöimään syvemmälle verkkoon kuin sen on tarve. WLAN- ja LAN-ympäristössä 802.1X tarjoaa kontrolloidun pääsyn verkkoon. Käyttäjä ei pääse reuna-aluetta syvemmälle, ellei käyttäjä autentikoi itseään. Reunan liityntäpisteeltä välitetään verkon keskukseen vain autentikointiliikenne, ellei autentikointia ole suoritettu hyväksytysti.
Dynaaminen salausavain
Langattomien verkkojen yleistymisen kasvua on heikentänyt heikko tietoturva. WEP-protokollalla salattu liikenne pystytään purkamaan nopeasti. Esimerkiksi WPA:n kanssa vastaava ongelma on huomattavasti pienempi. Salauksen murtamisen ongelmia voidaan pienentää käyttämällä vahvempia salausalgoritmejä yhdessä 802.1x-protokollan kanssa. Salauksessa käytetään dynaamista salausavainta staattisen avaimen sijasta. Dynaamisessa salauksessa avaimen elinaika voidaan määrittää halutun pituiseksi. Salausavaimen elinajan päättyessä vaaditaan uusi avain, jolloin verkkoon liitetyn koneen on autentikoiduttava autentikointipalvelimelle uudelleen. Tyypillisissä toteutuksissa käyttäjän ei tarvitse osallistua uudelleenautentikointiin.
Datapaketin koko
802.1X ei kapseloi kehystä, kuten esimerkiksi WEP-protokolla tekee, joten se ei kasvata siirrettävän paketin kokoa. Monet uudet verkon aktiivilaitteet saadaan tukemaan 802.1X:ää ohjelmistopäivityksellä. Usein esimerkiksi ilman hallintatoimintoja olevat kytkimet aiheuttavat kalliita laitteiston uusimistarpeita. Tulevaisuudessa verkkokorttien valmistajat saattavat sisällyttää toiminnallisuuden laiteajureihin, jolloin käyttöjärjestelmää ei tarvitsisi päivittää tai vaihtaa uuteen versioon.
Avoin standardi
802.1X integroituu AAA-ympäristöihin ja se voidaan implementoida olemassa oleviin verkkoihin, joita käytetään esimerkiksi VPN- ja etäkäyttöyhteyksillä. Ehdottomana vaatimuksena käyttöönotolle on, että esimerkiksi RADIUS-palvelimen on tuettava EAP-protokollaa.
Windows-tuki
Windowsissa on sisäänrakennettuna tuki 802.1X-protokollalle Windows XP:ssä ja sitä uudemmissa versioissa. Sen voi konfiguroida minkä tahansa verkkokortin tiedoista (properties → authentication). Windows 2000 sisältää tuen uusimmassa päivityspaketissa. Muille versioille pitää useimmiten löytää erillinen ohjelmisto, mutta myös verkkokortin ajureissa voi olla tuki 802.1X:lle.
Mac OS X
Tuki 802.1X:lle sisäänrakennettuna versiosta 10.3 lähtien.
Linux
Vaatii erillisen ohjelman käyttämisen, esimerkiksi wpa supplicant, joka käy sekä langallisiin että langattomiin verkkoihin.
Toisen aallon post-punk
Toisen aallon post-punk on vaihtoehtorockin tai indierockin suuntaus, joka on alkuperäisen post-punk-liikkeen jälkeläinen. Se on saanut vaikutteita 1990-luvun popmusiikkiin päin suuntautuneesta punkista. Suuntaus syntyi ja on aktiivisin englanninkielisissä maissa, kuten Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Australiassa. Erityisen vahvoilla se on New Yorkin musiikkipiireissä. Suosittuja toisen aallon post-punk-yhtyeitä ovat muun muassa Interpol, Franz Ferdinand, The Strokes, The Killers ja Arctic Monkeys.
Suomessa on joitakin toisen aallon post-punk-yhtyeitä, kuten helsinkiläinen The Orders ja Tampereelta kotoisin oleva UltraNoir.
Monoftongi
Monoftongi eli yksinkertainen vokaali on vokaaliäänne, jonka laatu ei ääntämisen aikana muutu. Monoftongin vastakohtana voidaan pitää diftongia.
Monoftongit voivat kielikohtaisesti ääntyä eri pituisina, ja esimerkiksi suomen vokaalijärjestelmässä erotetaan kaksi äänneopillista pituusastetta: lyhyt ja pitkä. Suomen kielen oikeinkirjoituksessa lyhyttä vokaalia merkitään yhdellä kirjaimella (a, e, i, o, u, y, ä, ö) ja pitkää vokaalia yleensä kahdella kirjaimella (aa, ee, ii, oo, uu, yy, ää, öö). Kirjoitusasun vuoksi pitkää vokaalia voidaan kutsua myös kaksoisvokaaliksi, mutta foneettisesti se on silti yksinkertainen vokaali.
IPA-standardin mukaisesti kaksikirjaiminen monoftongi merkitään geminaatan tavoin pidennysmerkillä (ː), jota kutsutaan myös kaksoiskolmioksi. Esimerkki: miina.
Monoftongistuminen
Monissa kielissä on tapahtunut (ja tapahtumassa) diftongien sulautumista monoftongeiksi. Sanskritissa vokaalit, jotka nykyään käsitetään vokaaleiksi e ja o, ovat alun perin olleet ai ja au, minkä mukaisesti ne myös kirjoitetaan devanagarin sukuisissa aakkostoissa. Sanskritissa on kyllä olemassa äänteet ai ja au, mutta ne kirjoitetaan kuten aːi ja aːu, pitkillä alkuvokaaleilla. Vastaavaa vanhojen diftongien muuttumista monoftongeiksi on havaittavissa niinkin erilaisissa kielissä kuin ranskassa ja nykykreikassa.
Myös suomen murteissa tapahtuu monoftongiutumista: laulu > laalu, köyhä > kööhä, leipä > leepä. Ilmiö tunnetaan savolaismurteissa Pohjois-Savossa ja Pohjois-Karjalassa.
Nikolai Astrup
thumb|Henrik Lundin maalaus Nikolai Astrupista ([[1900)]] Nikolai Astrup (30. elokuuta 1880 – 21. tammikuuta 1928) oli norjalainen taidemaalari. Astrup syntyi Bremangerissa, mutta eli lapsuutensa Jølsterissa, missä hänen isänsä työskenteli pappina. Hän opiskeli maalausta ja piirtämistä Oslossa sekä asui jonkin aikaa Pariisissa ja Saksassa, kunnes palasi kotikaupunkiinsa. Astrup kuoli keuhkokuumeeseen vuonna 1928.
Maalauksissaan Astrup suosi selkeitä, voimakkaita värejä ja maalasi tavallisesti maisematauluja. Hänen tyyliään pidetään uusromanttisena. Asiantuntijat pitävät Nikolai Asturupia yhtenä tärkeimmistä norjalaisista 1900-luvun taidemaalareista ja hänen taulujaan on myyty huutokaupoissa keskimäärin puolen miljoonan dollarin hintaan.
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2002
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2002 pelattiin 10 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Alkusarjan jälkeen neljä parasta joukkuetta pelasivat kaksinkertaisen ylemmän loppusarjan ja kuusi viimeistä yksinkertaisen alemman loppusarjan, joissa alkusarjan tulokset otettiin mukaan. Mestaruuden voitti FC United. Viimeiseksi sijoittunut Pallo-Iirot putosi suoraan Ykköseen ja toiseksi viimeinen joukkue FC Sport karsi SM-sarjapaikasta Ykkösen KMF:n kanssa. KMF nousi SM-sarjaan.
Kaudeksi 2002 sarjaan nousi HJK:n juniorit. Kauden 2001 jälkeen Porrassalmen Urheilijat -62 ja FC Puistola luopuivat sarjapaikasta. Tilalle nostettiin FC Sport ja Atlantis Ladies.
SM-nousukarsinta
KMF nousi SM-sarjaan yhteismaalein 3–2
Frans Johan Franzén
Frans Johan Franzén (20. syyskuuta 1819 Oulu – 22. kesäkuuta 1887 Oulu) oli suomalainen Oulussa asunut kauppaneuvos, laivanvarustaja ja saha- sekä rautateollisuuden harjoittaja.
Elämäkerta
Franzénin vanhemmat olivat oululaista Franzénin kauppahuonetta johtanut kauppaneuvos Johan Franzén ja Charlotta Lang ja puoliso vuodesta 1841 Maria Granberg. Hän kävi kauppaopiston Lyypekissä ja sai kauppahuoneen johdettavaksi isältään 1841. Vuosina 1853–1856 käyty Krimin sota aiheutti suuria tappiota Franzénin kauppahuoneelle. Kesäkuussa 1854 kontra-amiraali James Hanway Plumridgen johtama englantilainen laivasto-osasto poltti Oulun tervahovin tervavarastoineen sekä tuhosi kauppahuoneen Varjakassa sijainneen laivanveistämön ja purjeneulomon. Franzén joutui myös myymään alihintaan Lontooseen jääneen fregatti Iriksen 1854 ja toisen laivan, priki Eroksen, polttivat englantilaiset Asovanmerellä toukokuussa 1855. Sodan päätyttyä Franzén oli mukana oululaisten liikemiesten ryhmässä joka hankki maa-alueen Haukiputaan Pateniemestä ja perusti sinne 1857 laivatelakan. Ensimmäinen laiva Pateniemen telakalta valmistui 1858.
Franzénin rautaruukkeihin tekemät suuret sijoitukset osoittautuivat lopulta kohtalokkaiksi. Hän oli lähtenyt yhdessä oululaisten kauppaneuvosten Johan Gustav Bergbomin ja Ferdinand Granbergin kanssa osakkaaksi yhtiöön joka hankki omistukseensa ensin Ämmän rautaruukin Suomussalmelta ja sitten 1864 Kurimon ruukin Utajärveltä. Ruukit yhdistettiin 1864 Kurimo-Ämmä Jernverk Ab nimiseksi yhtiöksi mutta 1860-luvun epäedulliset taloudelliset suhdanteet, katovuodet ja Suomen vuoden 1865 rahauudistus johtivat lopulta siihen että yhtiö teki konkurssin 1869. Yhtiö siirtyi lopulta kokonaan Bergbomin haltuun.
Franzén yritti selviytyä vaikeuksista myymällä kauppahuoneen omaisuutta muun muassa kauppahuoneen toimitalo Oulussa siirtyi 1874 huutokaupassa raahelaiselle kauppiaalle Henrik Soveliukselle. Franzén joutui kuitenkin vararikkoon jo seuraavana vuonna 1875. Hän syytti tilanteesta entistä yhtiökumppaniaan kauppaneuvos Gustaf Bergbomia ja aloitti tätä vastaan pitkälliset oikeustoimet. Hän sai jonkin verran varojaan takaisin mutta joutui kuitenkin uudelleen vararikkoon 1887 ja kuoli samana vuonna. Tähän päättyi myös Franzénin kauppahuoneen toiminta Oulussa. Kauppahuoneen empiretyylinen arkkitehti Carl Ludvig Engelin 1833 suunnittelema kaksikerroksinen toimitalo on kuitenkin säilynyt Oulun keskustassa.
Franzén sai kauppaneuvoksen 1859. Hän oli Preussin, Pohjois-Saksan liiton ja Saksan konsulina Oulussa vuosien 1858 ja 1875 välillä sekä Espanjan varakonsulina 1862–1880. Hän toimi myös Oulun kehruu- ja kutomakoulun toisena johtajana 1851–1856, kuului Oulun kaupunginvanhimpiin, Oulun kaupunginvaltuustoon 1880-1883 ja oli Oulun säästöpankin johtokunnan jäsen.
Kruununvouti
Kruununvouti on nimitys eräille viranomaisille Suomessa ja Ruotsissa.
Kruununvouti Ruotsissa
pienoiskuva|Kruununvoudin toimipiste [[Göteborg|Göteborgissa.]] Ruotsissa Kruununvouti on valtion hallintoviranomainen, jonka toimialaan kuuluu muun muassa velkojen perintä ja velkasaneeraus. Kruununvoudin pääkonttori sijaitsee Tukholman alueella Sundbybergissä, ja sillä on toimipisteet 32 paikkakunnalla.
Kruununvouti Suomessa
Suomessa kruununvouti oli valtion virkamies, joka toimi kihlakunnan ylimpänä poliisiviranomaisena. Hän oli myös kihlakuntansa ylin virallinen syyttäjä, veronkantomies ja ulosottomies. Lisäksi hän toimi täytäntöönpanoviranomaisena. Kruununvoutien johtosääntö säädettiin 1898 ja virat lakkautettiin vuoden 1945 alussa. Heidän tehtävänsä jaettiin nimismiehille ja henkikirjoittajille. Ulosottotoimen johtaminen siirtyi maalla nimismiehille ja kaupungeissa kaupunginvoudeille. Vuonna 1997 tehdyn uudistuksen jälkeen ulosottoa hoitavat kihlakunnanvoudit.
Kruununvoudin velvollisuudet
Kruununvouti toimi läänin maaherran alaisuudessa ja hän oli kihlakuntansa ylin läänin virkakunnan edustaja. Hänen velvollisuutensa oli valvoa, että kihlakunnassa noudatettiin lakeja ja asetuksia. Hän valvoi henkikirjoittajan, kruununnimismiehen ja poliisikonstaapelien työskentelyä. Kihlakuntansa ylimpänä poliisiviranomaisena hän piti silmällä yleistä järjestystä. Lain rikkomuksista nosti syytteen joko kruununvouti tai nimismies.
Kruununvouti huolehti sakkojen keräämisestä ja valtiolle menetetyksi tuomitun tavaran myymisestä. Hän valvoi, että vapausrangaistukseen tuomitut toimitettiin ajallaan vankilaan. Myös mestaus tuli toimittaa kruununvoudin valvonnan alla.
Jotta liikenne sujuisi esteettömästi, kruununvoudin tuli valvoa kulkureittejä maalla ja vesillä, koskia, lauttausväyliä, satamia, sulkuja, vedenlaskuja, vesilaitoksia, siltoja, lauttoja, kestikievareita, kyytilaitosta, majoitusta, postinkuljetusta ja kyytitaksojen noudattamista. Kruununvouti piti silmällä kihlakuntansa terveysoloja ja ilmoitti ihmisten ja eläinten tarttuvista taudeista maaherralle ja lääkintäviranomaisille.
Kruununvouti huolehti, että vaivaishoito oli järjestetty tarkoituksenmukaisesti, ja hänen tuli ehkäistä ja estää kerjääminen. Hän valvoi voimassa olevia määräyksiä kalastuksesta, metsästyksestä ja metsänhoidosta sekä pituus-, astia- ja painomitoista. Hän myös katsoi, ettei maatalouden tai muun elinkeinotoiminnan saamia valtion lainoja tai apurahoja käytetty luvattomiin tarkoituksiin.
Hänen tuli kantaa kihlakuntansa verot ja huolehtia ulosotoista. Hän myös laati luetteloita, ilmoituksia, raportteja, lausuntoja ja ehdotuksia eri viranomaisille sekä antoi kerran vuodessa täydellisen kertomuksen kihlakuntansa tapahtumista lääninsä maaherralle. Kruununvouti piti joka vuodelta kahta diaaria. Toiseen merkittiin saapuneet asetukset, kuulutukset, kirjeet, hakemukset ja ilmoitukset. Toiseen kirjoitettiin siviilijutuissa annetut tuomiot, päätökset ja välipäätökset sekä rästissä olleiden kunnallisverojen keräämiset. Nämä diaarit sekä asetukset ja konseptikirjat tuli kruununvoudin sidotuttaa tai nidotuttaa ja säilyttää huolellisesti.
Lääninsä pääkaupunkiin saapuessaan kruununvoudin samoin kuin muidenkin läänin virkakuntaan kuuluvien velvollisuutena oli käydä ilmoittautumassa maaherralle. Kruununvoudin tuli virantoimituksessa ollessaan käyttää määrättyä virkapukua. Jos virkapuvun käyttämättömyys joissain tapauksissa oli välttämätöntä, tuli kruununvoudin pitää mukanaan virkamerkkiä.
Kangasalan matkailun historia
Terveyslähde turistikohteena
Alkunsa Kangasalan matkailun perinteet saivat terveyslähteestä. Kangasala oli suosittu matkailukohde jo 1700-luvulla. Kuohunharjun kupeessa Kuohunlahden rannalla sijaitsevan Kuohunlähteen vedellä uskottiin olevan parantavia vaikutuksia. Tuohon aikaan hienoston keskuudessa oli muotia virkistäytyä terveyslähteillä kylpien, ulkoillen ja nauttien parantavia vesiä. Niinpä ensimmäiset varsinaiset turistit tulivat Kangasallekin terveys- ja kylpylälomille.
Kuohunlähteelle rakennettiin kaivohuone ja hiukan myöhemmin erillinen ravintola- ja hotellirakennus. Virkistäytymään tultiin kauempaakin, mieluiten ainakin kerran vuodessa. Samalla matkailijoilla oli hyvä tilaisuus vaihtaa kuulumisia tuttujen kanssa, keskustella, pitää hauskaa ja ottaa selvää muodin uusimmista tuulahduksista. Kylpylämatkailua voitaneen pitää nykyaikaisen lomamatkailun esiasteena. Tuohon aikaan matkailu oli tosin lähinnä aateliston ja vauraan porvariston hupia.
Harjujen lumo
Kylpylämatkailun kultakausi Kangasalla kesti noin sata vuotta. Innostus terveyslähteisiin alkoi hiipua 1840-luvulla. Saksasta oli kuitenkin rantautunut uusi aate: romantiikka. Romantiikan ajan taiteilijat ihailivat luontoa suuresti ja ylistivät sen kauneutta. Hyvät liikenneyhteydet ja upeat maisemat vetivät taiteilijoita puoleensa. Varsinkin Kangasalan monet harjut ja lukuisat järvet tekivät pysyvän vaikutuksen moneen. Ylioppilaiden keskuudessa kotimaan luontoon vaelluksesta tuli tapa osoittaa isänmaanrakkautta.
Jo aikaisemmin olivat harjumaisemat lumonneet ihmisiä, jopa hallitsijoita. Vuonna 1775 Ruotsin kuningas Kustaa III ihastui eräällä matkallaan Syrjänkorkeen (Keisarinharjun) maisemiin niin, että arveli juuri sillä paikalla Saatanan kiusanneen Jeesusta ja luvanneen tälle koko maailman ihanuuden. Syrjänkorkee teki vaikutuksen myös Venäjän keisariin, Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I:een vuonna 1819. Paikka nimettiinkin myöhemmin Keisarinharjuksi.
Çanakkalen maakunta
thumb|280px|Çanakkalen maakunta Çanakkale on yksi Turkin 81 maakunnasta. Çanakkalen maakunta sijaitsee maan luoteisosassa Dardanellien ympäristössä sijaiten sekä Euroopassa että Aasiassa.
Kangasalan matkailun historia
Harjujen lumo
Keisarinharjun lisäksi Kangasalla on ainakin kolme muuta suurta harjua, jotka ovat suosittuja matkakohteita näköalojensa vuoksi. Vatialasta Kangasalan kirkonkylään ulottuva Kirkkoharju, toiselta nimeltään Helaamäki, on näistä suurin ja korkein. Se on ollut tunnettu ajanviettopaikka vuosisatojen ajan. Myös Kuohunharju ja Vehoniemenharju ovat tunnettuja näkymistään. Varsinkin Suinulassa, Pohjois-Kangasalla sijaitsevalla, usein Haralanharjuksi kutsutulla Haralanvuorella on ollut oma roolinsa suomalaisen kansallisromantiikan kehityksessä.
Vehoniemenharju mainittiin matkailunähtävyytenä jo vuonna 1895 ilmestyneessä Suomen matkaoppaassa. Kangasalalaiset ja tamperelaiset yrittäjät perustivat vuonna 1926 Vehoniemenharju Oy:n, joka rakennutti harjulle Heikki Tiitolan suunnitteleman matkailumajan vuonna 1928. Majan viereen valmistui vuonna 1929 majoitusrakennus, jossa oli 16 huonetta. Vuonna 1932 majasta tuli linja-autojen pysähdyspaikka ja moni Tampereen seudun linja-autoyrittäjä kävi valokuvauttamassa jokaisen uuden autonsa Vehoniemellä. Majalla vierailivat muiden muassa Norjan kruununprinssi Olavi vuonna 1936 ja presidentti Kyösti Kallio vuonna 1938. Vuonna 1938 maja siirtyi Suomen Matkailuliitolle, joka puolestaan myi sen Matka ja Ravinto Oy:lle vuonna 1967. Viimeisinä vuosina paikan omisti yksityinen ravintoloitsija, joka lopetti majan toiminnan vuonna 1980. Vuonna 1983 paikalla avattiin kuljetusyrittäjä Olavi Sallisen aloitteesta perustettu Vehoniemen automuseo.
Kesäpäivä Kangasalla
Kesällä 1853 Helsinkiä vaivasi koleraepidemia. Myös Zacharias Topelius oli lähtenyt tautia pakoon maaseudun rauhaan. Hän vieraili ystävättärensä Lotta Lindqvistin kanssa everstiluutnantti Aminoffin tilalla lähellä Haralanvuorta. Topelius ihastui "Harjulan harjun" näkymiin ja kirjoitti tunnetun runonsa "Kesäpäivä Kangasalla". Gabriel Linsén sävelsi runolle myöhemmin melodian. Kesäpäivä Kangasalla on ollut vuodesta 1995 Pirkanmaan maakuntalaulu ja se on varmasti yksi tunnetuimmista kotimaisista sävelmistä. Topeliuksen ajoista lähtien – ja pitkälti hänen ansiostaan – suomalainen kansallismaisema on usein koettu aidoimmillaan juuri Topeliuksen kuvauksen kaltaisina jylhinä, tummina metsämaisemina ja hopeisena kiiltelevinä järvinä, joiden pinnasta sininen taivas untuvaisine pilvineen heijastuu.
Çanakkalen maakunta
Vuoden 2015 lopussa arvioitu väkiluku oli 513 341.
Kangasalan matkailun historia
Maisemat, isänmaan sielunmaisemat
Kangasalan maisemat tekivät vaikutuksen muihinkin suomalaisen kirjallisuuden merkkihenkilöihin kuin Topeliukseen. Jo Topeliusta ennen Kangasalan luonnonkauneutta ylistivät runoilija Frans Mikael Franzén, Johan Jakob Nervander, Emil von Qvanten ja Johan Ludvig Runeberg. Kirjeissä ja matkakertomuksissa kerrottiin Suomen luonnon ihanuudesta.
Çanakkalen maakunta
Piirikunnat
thumb|right|Çanakkalen piirikunnat Çanakkalen maakunta on jaettu 12 piirikuntaan (hallinnollinen piirikunta on lihavoitu):
Aiheesta muualla
40.04083°N, 26.56028°W
Kangasalan matkailun historia
Maisemat, isänmaan sielunmaisemat
Jylhistä maisemista ammennettiin nousevaa kansallistunnetta. Niihin kohdistuva ihailu ja ylpeys haluttiin konkretisoida taiteen keinoin. Varsinkin 1800-luvun alun maalaustaide idyllisine maa- ja luontokuvauksineen ilmentää romanttisen suuntauksen ajatusmaailmaa erittäin hyvin. Maalaismaisemat, pellot, metsät, mäet, harjut, järvet ja joet ovat niissä keskeisessä osassa. Kaksisataa vuotta sitten keskiverto kaupunkilaisihminen tunsi varmaankin olevansa yhtä vieraantunut luonnosta kuin nykyajan urbaanit lähiöerakot.
Kangasalan maisemia maalasivat 1800-luvulla monet tunnetut taidemaalarit. 1800-luvun alussa Suomessa ei oikeastaan ollut omaa taide-elämää. Ensimmäisiin Kangasalan ikuistajiin kuuluivat ruotsalainen Emanuel Thelning, jonka vapaaherra Kustaa Mauri Armfelt lähetti Kangasalle vierailtuaan Kuohun terveyslähteellä vuonna 1811 ja Aleksanteri I:n saksalainen hovimaalari Carl von Kügelgen, joka maalasi ainakin kolme Kangasala-aiheista taulua. Hänen 15 litografiaa sisältävää teostaan Vues pittoresques de la Finlande voidaan pitää suomalaisen maisemakuvauksen alkuna. Von Kügelgenin maalauksia on ainakin Pietarin Eremitaašissa.
Muita Kangasalan-kuvaajia olivat Werner Holmberg, Einar Ilmoni, Eero Järnefelt, Hjalmar Munsterhjelm, Sigurd Wettenhovi-Aspa ja Magnus von Wright, joka teki 1860-luvulla kuusi Kangasala-aiheista taulua.
Kuivalevykuvauksen keksiminen vuonna 1882 teki valokuvauksesta entistä helpompaa ja halvempaa. Myös maisemia alettiin ikuistaa entistä enemmän valokuvaamalla niitä. Kangasalla ensimmäiset varsinaiset maisemakuvat otti tiettävästi Gustin Lojander vuonna 1893. Hänen valokuvasarjansa esitteli Kangasalan maisemia ja nähtävyyksiä.
Maisemavalokuvauksen noussut suosio vähensi taidemaalareiden kiinnostusta Hämeeseen. Suuntaa suomalaisuuden juurille alettiin etsiä entistä enemmän Karjalasta. Kangasalaa ei silti hylätty kuva-aiheena, sillä paikallisten taiteilijoiden määrä kasvoi koko ajan ja he maalasivat usein kotiseutujensa maisemia. Valokuvat auttoivat tuomaan kangasalalaisia maisemia koko kansan tietouteen. 1800-luvun lopulla tapahtuneiden painoteknisten edistysaskelten myötä maisemakuvat levisivät pian ympäri maata edullisten postikorttien muodossa.
Näkötornit olivat aikansa turistirysiä
pienoiskuva|[[Haralanharjun näkötorni]] Taiteilijoiden Kangasala-kuvaukset houkuttelivat yhä useampia matkailijoita pitäjään. Voidakseen ihailla maisemia ihmisten oli kiivettävä korkeille paikoille, joskus jopa puuhun. Vaikka harjujen laet olivatkin 120 vuotta sitten varmasti vähäpuustoisempia kuin nykyään johtuen sahateollisuuden suuresta puuntarpeesta, näkötornien rakentaminen koettiin tarpeelliseksi matkailijamäärien lisääntyessä. Kaikki Kangasalan suosituimmat näköalapaikat Kuohunharjua lukuun ottamatta saivat oman näkötornin 1880- tai 1890-luvulla, Keisarinharju ensimmäisenä, vuonna 1881 ja Haralanharju vuonna 1895. Keisarinharjulle oli tosin rakennettu jo Aleksanteri I:n vierailun aikoihin näköalapaviljonki, mutta se oli jo hävinnyt 1850-luvulle tultaessa.
Kangasalan ja Tampereen harjut kuuluvat samaan harjumuodostumaan. Usein matkailijat vierailivat sekä Kangasalan harjuilla että Tampereen Pyynikinharjulla, jotka olivat 1800-luvulla Länsi-Suomen suosituimmat matkakohteet. Vuonna 1890 Kangasalla kävi arviolta noin 800, Pyynikillä noin 1 200–1 400 ja Imatralla, joka oli siihen aikaan maan suosituin matkailukohde, noin 5 000 turistia. Määrät vaikuttavat pieniltä, mutta 1800-luvun lopulla ei ollut huvipuistoja eikä festivaaleja, messuja tai muita massatapahtumia juuri järjestetty. Suurin osa lomamatkoista suuntautui luontoon. "Villistä luonnosta" haettiin henkistä yhteyttä isänmaahan.
Nantesin kansainvälinen lentoasema
Nantes Atlantique Airport on kansainvälinen lentoasema Nantesissa, Ranskassa. Kyseessä on Länsi-Ranskan suurin lentoasema. Se sijaitsee 30 minuutin päässä Nantesin keskustasta, ja välillä kulkee Navette Tan Airin bussi.
Nantes Atlantique Airport on Ranskan ainoa lentoasema, joka on Euroopan alueellisten lentoyhtiöiden liiton jäsen.
Sven Vigelius
Sven Vigelius eli Sveno Laurentii, Vestmannus (noin 1600 Köping, Västmanland, Ruotsi – 1653 Pietarsaaren pitäjä) oli suomalainen kirkkoherra, Turun akatemian professori ja rehtori.
Vigeliuksen vanhemmat olivat ruotsalaisen Köpingin kirkkoherra Lars (Laurentius Algothi, k. 1617) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Anna Larsdotter. Hän pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa 1618 ja valmistui filosofian maisteriksi Uppsalan yliopistosta 1625. Hän opiskeli myös Greifswaldin ja Rostockin yliopistoissa.
Vigelius oli Nyköpingin koulun vt. rehtorina 1626, Tallinnan koulun rehtorina ja Tallinnan varasuperintendenttinä vuodesta 1627 sekä Turun lukion 1. teologian lehtorina 1633–1640 ja samalla Turun tuomiokapitulin jäsenenä 1633–1650 ja palkkapitäjänsä Sauvon kirkkoherrana 1633–1652. Vigelius toimi 1640 perustetun Turun akatemian toisena teologian professorina 1640–1652 ja oli akatemian rehtorina 1642–1643. Hänet oli valittu sijaisrehtoriksi Knut Kurckille, mutta koska Kurck ei lopulta tullut Turkuun Vigelius nimitettiin hänen tilalleen rehtoriksi. Viimeksi Vigelius toimi Pietarsaaren pitäjän kirkkoherrana vuodesta 1650 alkaen (hän astui tähän virkaan 1652). Vigelius oli myös lääninrovasti ja hän oli pappissäädyn valtiopäivämiehenä 1635, 1642 ja 1649. Vigelius kuoli tapaturmaisesti Pietarsaaren pitäjässä vuonna 1653.
Vigelius julkaisi painettuina latinankielisinä teksteinä neljä kutsua Turun akatemian puhetilaisuuksiin, kaksi hääonnittelurunoa ja yhden akateemisen onnittelurunon.
Vigelius oli naimisissa kaksi kertaa, ensin Anna Pettersdotter Niurenian kanssa ja sitten vuodesta 1628 piispa Isak Rothoviuksen tyttären Elisabet Isaksdotter Rothovian kanssa.
Oyashio (1938)
Oyashio oli keisarillisen Japanin laivaston Kagerō-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Maizurun laivastoarsenaalilta, missä köli laskettiin 1938. Alus laskettiin vesille 29. marraskuuta 1938 ja otettiin palvelukseen 20. elokuuta 1939.
Palvelus
Tyynenmeren sodan alkaessa alus oli 2. hävittäjälaivueen 15. hävittäjäviirikössä. Se osallistui 1. marraskuuta 1942 Tassafarongan taisteluun, jossa se upotti Yhdysvaltain laivaston raskaan risteilijän USS Northamptonin.
Carl Smith
Carl Smith (15. maaliskuuta 1927 – 16. tammikuuta 2010 ) oli yhdysvaltalainen countrymusiikin laulaja-lauluntekijä ja kitaristi.
Viktor Vladimirov
Viktor Mihailovitš Vladimirov (17. lokakuuta 1922 – 17. helmikuuta 1995) oli neuvostoliittolainen KGB-upseeri ja diplomaatti, joka toimi Neuvostoliiton Helsingin-lähetystössä lähetystösihteerinä vuosina 1954–1960, lähetystöneuvoksena 1970–1971 ja ministerineuvoksena 1977–1984. Hän oli merkittävin ”kotiryssä” eli Suomen poliittisten johtajien yhteyshenkilö Neuvostoliiton lähetystössä. Suomen palvelusvuosiensa välissä 1960-luvulla Vladimirov toimi KGB:n sabotaasi- ja salamurhaosaston, Osasto 13:n johtajana. Hän oli julkiselta asemaltaan Neuvostoliiton asevoimien everstiluutnantti.
Uran alkuvaiheet
Muistelmissaan Vladimirov kertoi taustastaan vain vähän; hän ei esimerkiksi paljastanut syntymäpaikkaansa. Hän aloitti asepalveluksensa puna-armeijassa vuonna 1940 ja joutui suoraan toiseen maailmansotaan. Omien sanojensa mukaan hän oli yksi niistä harvoista, jotka olivat mukana Stalingradin taistelussa alusta loppuun. Hän haavoittui, mutta siitä huolimatta hän osallistui vielä neuvostojoukkojen hyökkäykseen Japania vastaan Kaukoidässä sodan lopulla. Sodan aikana Vladimirov liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Sodan päätyttyä Vladimirov jäi armeijan palvelukseen ja yleni everstiluutnantiksi, kunnes hänet vuonna 1954 määrättiin eroamaan armeijasta ja siirtymään seuraavan vuoden alussa Suomeen lähetystösihteerin tittelillä. Vladimirovilla ei tiedetä olleen aiempia siteitä Suomeen.
Carl Smith
Smith syntyi tennesseeläisessä Maynardvillen pikkukaupungissa, josta myös Roy Acuff oli kotoisin. Hän sai vuonna 1950 levytyssopimuksen Columbia Recordsilta. Hän nousi yhdeksi vuosikymmenen suosituimmista countryartisteista muun muassa hiteillään ”Loose Talk”, ”Wicked Lies”, ”Hey Joe!” ja ”You Are the One”. Hän sai uransa aikana viisi listaykköstä; useissa kappaleissa oli vaikutteita rockabillymusiikista, ja ”Ten Thousand Drums” (1959) nousi poplistojen 43. sijalle.
Viktor Vladimirov
Uran alkuvaiheet
Armeija-aikanaan Vladimirov oli opiskellut suomen kielen. Hänen ensimmäinen komennuksensa Suomessa ajoittui vuosiin 1954–1960. Tuolle ajanjaksolle sijoittuivat muiden muassa Porkkalan vuokra-alueen palautus, vuoden 1956 presidentinvaali, joissa Urho Kekkonen valittiin presidentiksi, ja syksyn 1958 niin kutsutut yöpakkaset. Historioitsija Kimmo Rentola on pitänyt Vladimirovin ensimmäisiä vuosia Suomessa harjoitteluna, mutta jo niiden aikana Vladimirov solmi kontakteja moniin suomalaisiin, esimerkiksi poliittiseen taustavaikuttajaan, akateemikko Kustaa Vilkunaan. Rentolan mukaan Vladimirov teki Vilkunan kanssa yhteistyötä Urho Kekkosen valinnan varmistamiseksi vuonna 1956, ja vuonna 1993 julkaistuissa muistelmissaan Vladimirov kirjoittikin: ”En voi kiistää sitä, että Neuvostoliitto puuttui näiden vaalien kulkuun.”
Carl Smith
Smithin viimeinen listaykkönen oli ”Loose Talk” vuonna 1955. 1950-luvun jälkeen hänen suosionsa alkoi laskea, mutta hän sai edelleen ajoittaisia menestyksiä. Viimeinen Top 10 -single (ja ensimmäinen kahdeksaan vuoteen) oli ”Deep Water” (1967). Muihin vuosikymmenen hitteihin lukeutuvat ”Air Mail to Heaven” (1962) ja ”Take My Ring Off Your Finger” (1964). Smithillä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Viktor Vladimirov
Uran alkuvaiheet
1960-luvun Vladimirov kertoi viettäneensä NKP:n ja KGB:n komennuksilla Puolassa ja Kanadassa, mutta vihjaili olleensa tekemisissä myös Norsunluurannikon kanssa. Toisen kerran hän saapui Suomeen vuonna 1970.
Luettelo brittiläisistä taiteilijoista
Luettelo brittiläisistä taiteilijoista, jotka ovat olleet aktiivisia Britanniassa, järjestettynä aikajärjestykseen (aakkosjärjestys vuosittain).
Viktor Vladimirov
Rooli
Helsingin Sanomat pitää Vladimirovia KGB:n kenraalina Oleg Gordijevskin väitteiden perusteella. Vladimirov itse totesi olleensa aktiivipalveluksesta vetäytynyt armeijan everstiluutnantti, mutta uskotaan, että KGB yritti juuri Vladimirovin johdolla vuonna 1967 salamurhata Suomen kautta Yhdysvaltoihin loikanneen Anatoli Golitsynin Kanadassa.
Vladimirov kutsuttiin yllättäen pois Helsingistä vuonna 1971. Vuonna 2009 julkaistussa Suojelupoliisin historiikissa Kimmo Rentola vahvisti tiedot, joiden mukaan muuan KGB:n upseeri loikkasi tuolloin länteen, ja häneltä saatujen tietojen perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus karkotti Lontoosta 105 neuvostodiplomaattia, jotka olivat syyllistyneet vakoiluun. Tässä yhteydessä myös samaan osastoon kuulunut Vladimirov kotiutettiin. Vladimirov itse selitti muistelmissaan, että hänen hyllyttämisensä takana oli erään hänen kollegansa sukulainen, joka oli korkeassa asemassa KGB:ssa.
Toiminta Suomessa
Vladimirov kuitenkin toimi taustavaikuttajana myös monissa Suomen ulkopolitiikkaan liittyvissä kysymyksissä. Hänen kolmas ja viimeinen kautensa Helsingissä oli tässä suhteessa merkityksellisin, koska sille osuivat muun muassa Urho Kekkosen presidenttikauden päättyminen ja vuoden 1982 presidentinvaali. Vladimirovin itsensä mukaan hänen paluunsa Suomeen vuonna 1977 onnistui KGB:n päällikön ja myöhemmän Neuvostoliiton puoluejohtajan Juri Andropovin tuella. Vladimirovin ensimmäinen tehtävä oli Urho Kekkosen uudelleenvalinnan varmistaminen vuoden 1978 presidentinvaalissa, mikä ei ollutkaan vaikea tehtävä.
Vuonna 1979 Vladimirovilla oli keskeinen rooli suurlähettiläs Vladimir Stepanovin vaihtamisessa Vladimir Soboleviin. Max Jakobsonin mukaan Vladimirovin tehtävänä Suomessa oli ennen kaikkea pitää yhteyksiä porvareihin ja sosialidemokraatteihin. Sisäisistä kiistoista kärsineen SKP:n asiat Vladimirov sen sijaan jätti toisten neuvostodiplomaattien huoleksi.
Max Jakobson on itse kertonut tutustuneensa Vladimiroviin Päiviö Hetemäen välityksellä loppuvuonna 1977, ja siitä lähtien Jakobsonilla ja Vladimirovilla oli tapana lounastaa 4–5 kertaa vuodessa. Heidän keskustelunsa koskivat niin Suomen sisäpolitiikkaa kuin kansainvälisiä kysymyksiä. Vladimirov sanoi oman tehtävänsä olleen huolehtia siitä, että Kremlissä oli aina oikeat ja ajantasaiset tiedot Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta. Muistelmissaan Vladimirov kirjoitti avoimesti, että Suomen presidentinvaalit ja hallitusten kokoonpano ”eivät olleet nähdäksemme puhtaasti Suomen sisäinen asia”.
Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden takuumiehenä pidetyn presidentti Urho Kekkosen terveyden horjuminen oli myös Neuvostoliiton johdon tiedossa. Neuvostojohdon suosikkina Kekkosen seuraajaksi pidettiin Suomen Pankin vt. pääjohtajaa Ahti Karjalaista, jota kuitenkin vaivasivat alkoholiongelmat ja joka oli joutunut 1970-luvun lopulla Kekkosen epäsuosioon. Vuoden 1982 presidentinvaalin edellä Vladimirovin katsottiin olleen osaltaan ajamassa Ahti Karjalaista Keskustapuolueen presidenttiehdokkaaksi. Kun Keskusta oli marraskuussa 1981 valinnut presidenttiehdokkaakseen eduskunnan puhemiehen Johannes Virolaisen, Vladimirov sai välittömästi tämän jälkeen kutsun Moskovaan "saamaan tietoja". Palatessaan Helsinkiin joulukuun alussa Vladimirov toi Moskovasta viestin, jonka mukaan presidentinvaali oli Suomen sisäinen asia eikä Neuvostoliitto aikonut puuttua siihen millään tavoin.
Neuvostoliitto kutsui Vladimirovin Helsingistä kotiin vuoden 1984 lopulla. Todellinen syy Vladimirovin lähdölle on jäänyt epäselväksi, mutta myöhemmin on otaksuttu, että Moskova katsoi hänen vain "näytelleen osansa loppuun" Helsingissä. Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä järjestetyllä läksiäisvastaanotolla Vladimirov ilmoitti Sorsan hallituksen paikalle saapuneille ministereille hoitavansa jatkossakin Suomen asioita Moskovasta käsin, mutta näin ei kuitenkaan tapahtunut. Kun suomalaiset yrittivät myöhemmin ottaa häneen yhteyttä, Moskovasta ilmoitettiin virallisesti ja lyhyesti, ettei Vladimirovilla ollut enää mitään tekemistä Suomen asioiden kanssa. Silloinen huomattava ulkopoliittinen taustavaikuttaja, Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja Max Jakobson on pitänyt Vladimirovin lähtöä merkkitapauksena niin sanotun suomettumisen ajan vähitellen päättyessä.
Neuvostoliitto nimitti Vladimirovin seuraajaksi Helsinkiin Feliks Karasevin, jonka toiminta ministerineuvoksena jäi Vladimiroviin verrattuna huomaamattomaksi. Muistelmissaan Vladimirov kertoi käyneensä Helsingissä myöhemmin työtehtävissä muutamia kertoja. Vuonna 1985 neuvostoliittolaiset olivat saaneet selville, että presidentti J. K. Paasikiven arkiston salassapitoaika oli umpeutumassa ja että perikunta aikoi julkaista Paasikiven päiväkirjat, ja Vladimirovin tehtäväksi tuli välittää Suomeen Moskovan toivomus, ettei päiväkirjoja julkaistaisi.
Vladimirov-kirjallisuus
Vladimirov julkaisi vuonna 1993 suomeksi teoksen Näin se oli...: Muistelmia ja havaintoja kulissientakaisesta diplomaattitoiminnasta Suomessa 1954–1984. Eräs kirjan pääteemoista käsittelee vuoden 1961 noottikriisiä. Teoksen mukaan nootti oli KGB:n edustajien suunnittelema ja tarkoitettu Kekkosen presidenttikauden jatkumisen varmistamiseksi.
Jäätyään eläkkeelle Vladimirov ryhtyi valmistelemaan myös kriittistä tutkielmaa Suomen ja Neuvostoliiton suhteista vuosina 1938–1948, mutta vielä 1980-luvulla sensuuri esti sellaisen julkaisemisen Neuvostoliitossa. Vasta Neuvostoliiton hajottua hänen työnsä pääsi vauhtiin. Kolmiosaiseksi suunnitellusta teoksesta ehti kuitenkin valmistua vain ensimmäinen osa, sillä Vladimirov kuoli vatsasyöpään helmikuussa 1995. Kyseisen teoksen julkaisi Suomessa Otava nimellä Kohti talvisotaa.
Historiantutkija Arto Luukkanen kirjoitti vuonna 2014 julkaistun vakoiluromaanin Suojelusenkeli, joka kuvaa Vladimirovin vaiettua roolia KGB:n "märkien operaatioiden" osastolla.
Jaakobin kirje
Jaakobin kirje on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Kirjeen kirjoittajaa ei tiedetä. Kirjeen itsensä mukaan sen on kirjoittanut "Jaakob", mikä saattaa viitata apostoli Jaakobiin, "Herran veljeen", tai mahdollisesti johonkuhun muuhun Jaakobiin. Nykytutkimuksen mukaan Jaakobin kirjettä ei pidetä Jeesuksen aikalaisen kirjoittamana, vaan se ajoitetaan ensimmäisen vuosisadan loppuun. Kirjeen tunnetuin opetus on "usko ilman tekoja on kuollutta".
Historia
Kirjeen kirjoittaja sanoo avausjakeessa olevansa "Jaakob, Jumalan ja Herran Jeesuksen Kristuksen palvelija". Lukuisista Uuden testamentin Jaakobeista kyseessä voi olla joku kolmesta:
Mikäli hän kirjoitti kirjeen, se on todennäköisesti kirjoitettu Jerusalemissa ennen Jaakobin marttyyrikuolemaa vuonna 62. Tässä tapauksessa Jaakobin kirje olisi kirjoitettu vuosien 35–62 välillä ja se olisi Uuden testamentin vanhin kirja. Mikäli kirje on pseudepigrafinen, mikä tahansa aika vuosien 50 ja 200 väliltä on mahdollinen. Origenes oli ensimmäinen, joka varmuudella lainasi kirjettä. Mikäli Eusebiukseen on uskomista, mahdollisesti myös Klemens Aleksandrialainen lainasi sitä jo hieman aiemmin teoksessa, joka on sittemmin kadonnut.
Kirjeen myöhäinen huomiointi kirkossa, erityisesti lännessä, saattaa selittyä sillä, että se oli kirjoitettu juutalaiskristityille. Näin se ei ollut levinnyt laajalle pakanakristittyjen parissa. On myös merkkejä siitä, että tietyt ryhmät vastustivat kirjeen esittämää oppia. Joka tapauksessa kirje luettiin niiden 27 Uuden testamentin kirjan joukkoon, jotka ensimmäisenä luetteli Athanasios Aleksandrialainen, ja jotka useat kirkolliskokoukset myöhemmin neljännellä vuosisadalla hyväksyivät.
Héroes del Silencio
Héroes del Silencio on espanjalainen rockyhtye. Se perustettiin Zaragozassa 1980-luvun puolivälissä. Yhtyeen ensimmäinen täysimittainen albumi, El mar no cesa myi platinaa parissa viikossa. Vuonna 1991 Héroes del Silencio esiintyi "Rock Against Racism" -festareilla Berliinissä.
Jaakobin kirje
Historia
Uskonpuhdistuksen aikana jotkut teologit, erityisesti Martti Luther, väittivät, että kirje on liian puutteellinen ollakseen osa Uuden testamentin kaanonia. Tämä johtuu todennäköisesti siitä, että kirje opettaa, ettei usko yksin ole tarpeeksi pelastukseen. Luther katsoi tämän olevan ristiriidassa hänen opettamansa sola fide (yksin uskosta) -periaatteen kanssa. Tämän pohjalta Luther kutsui Jaakobin kirjettä "olkiseksi epistolaksi", joka ei opeta evankeliumia selkeästi ja oikein. Luther meni jopa niin pitkälle, että oli valmis jättämään Jaakobin kirjeen kokonaan pois luterilaisesta Raamatusta. Lopulta hän tyytyi siirtämään sen Uuden testamenttinsa loppuosaan kolmanneksi viimeiseksi kirjaksi. Samaa järjestystä on noudatettu suomalaisissakin raamatuissa vuoden 1992 käännökseen saakka, jossa kirje palautettiin sen aikaisemmin vakiintuneelle paikalleen.
Nykyään useimmat kristilliset kirkot lukevat Jaakobin kirjeen Uuden testamentin kaanoniin kuuluvaksi.
Sisältö
Kirje on osoitettu hajaannuksessa oleville juutalaisille, "kahdelletoista hajaannuksessa elävälle heimokunnalle". Tosin on myös mahdollista, että viittaus koskee kirkkoa "uutena Israelina".
Jaakob antaa synkän kuvan ihmisen mielenmaisemasta. Kirjoittaja painottaa taipumusta pahaan. Päinvastaisesta luontaisesta taipumuksesta hyvään ei löydy viittauksia.
Kirjoittajan tavoitteena oli painottaa kristityn elämän käytännöllisiä velvollisuuksia. Hän varoittaa seuraavista asioista: kaavamaisuudesta, joka tekee Jumalan palvelemisesta pelkkiä ulkokohtaisia seremonioita aktiivisen rakkauden ja puhtauden sijaan; fatalismista, jossa synneistä syytetään Jumalaa; halpamaisuudesta, kuten rikkaiden edessä nöyristelystä; kielen synneistä, kuten pahan puhumisesta, valehtelusta ja kerskaamisesta; puolueellisuudesta; ja sortamisesta. Kirje haluaa opettaa, että kristityn suurimpia hyveitä on kärsivällisyys, kärsivällisyys syytettynä, hyvissä teoissa, provosoituna, sekä sorron ja vainon alla. Kärsivällisyys puolestaan perustuu siihen, että Herran paluu on lähellä ja tulee muuttamaan kärsityn vääryyden hyväksi.
Jaakobin opettama "vanhurskautus teoilla" voidaan katsoa vastakkaiseksi Paavalin kirjeissään opettamalle "vanhurskauttamiselle uskosta". Yksi tapa joilla kristityt voivat yhdistää nämä kaksi ensi näkemältä ristiriitaista opetusta on se, että Jaakobin voidaan katsoa opettaneen oikeudenmukaisuutta toisten ihmisten edessä, niin että kristityn tuli elää johdonmukaista elämää uskossa; kun taas Paavali painottaa oikeidenmukaisuutta Jumalan edessä, joka voidaan saavuttaa ainoastaan hyväksymällä Kristuksen vanhurskaus ja ottamalla se vastaan uskomalla. Biblialla on perusteltu tätä Jaakobin yllättävää näkemystä vastaan, sillä siinä ei puhuta teoilla vanhurskaaksi tulemisesta, vaan siitä, että ihminen tulee myös tekojensa avulla vanhurskaaksi tunnetuksi. Sen sijaan vanha kirkkoraamattu puhuu vanhurskaaksi tulemisesta uskon lisäksi tekojen kautta kuten alkutekstikin.
Toinen tapa, jolla kirkkoisät ovat yhdistäneet nämä kaksi näkemystä, on sellainen, jonka mukaan todellinen pelastava usko antaa ihmiselle rakkauden, joka näkyy myös hyvinä tekoina elämässä. Tämä on vastakohta uskolle, joka on ainoastaan joidenkin uskomusten hyväksymistä järjen varassa. Tämä sopii yhteen Apostolien teoissa kuvatun Paavalin opetuksen kanssa: "[...] minä olen julistanut, että kaikkien tulee katua syntejään, kääntyä Jumalan puoleen ja tehdä tekoja, joissa heidän parannuksensa näkyy". Jotkut katsovat, että tämän mukaan Paavali oli yhtä mieltä Jaakobin kanssa siitä, että hyvät teot seuraavat todellisesta ja elävästä uskosta.
Näin Jaakobia voidaan pitää enemmän didaktisena (opettavana) kuin kerygmaattisena (saarnaavana). Hän ei pyri esittämään evankeliumin ydintä, vaan siitä seuraavan eettisen järjestelmän, myöntävillä ja kieltävillä esimerkeillä. Tämä dualistinen paradigma (kaksi tietä, valo ja pimeys, oikea ja väärä, jne.) esiintyy myös Jeesuksen opetuksissa, Qumranista löydetyissä dokumenteissa sekä Didakheen ensimmäisessä osassa. Yleisön voisaan päätellä olevan varhaisia juutalaiskristittyjä ennen vuotta 70. Seurakunnan kokoontumispaikkana on edelleen synagoga.
Jotkut kirjeen myöhäistä ajoitusta ensimmäisen vuosisadan lopusta 300-luvun alkuun kannattavat tutkijat ajattelevat ristiriitojen Jaakobin kirjeen ja Paavalin opetusten välissä on vain näennäisiä. Heidän mukaansa kirje on Jaakobin nimissä kirjoitettu pseudepigrafinen vastaus toisen vuosisadan vääristyneelle paavalilaisuudelle, jonka kannattajat opettivat kaiken olevan kristitylle sallittua ilman itsehillintää ja sitoutumista kristilliseen elämään arjessa.
Jaakobin kirje on myös ensisijainen Raamatun teksti, mitä tulee sairaiden voiteluun, jota kutsutaan joskus myös harhaanjohtavasti "viimeiseksi voiteluksi". Jaakob kirjoittaa: "Jos joku teistä on sairaana, kutsukoon hän luokseen seurakunnan vanhimmat. Nämä voidelkoot hänet öljyllä Herran nimessä ja rukoilkoot hänen puolestaan, ja rukous, joka uskossa lausutaan, parantaa sairaan. Herra nostaa hänet jalkeille, ja jos hän on tehnyt syntiä, hän saa sen anteeksi." (5:14,15)
K.I.N.G.
K.I.N.G. on norjalaisen black metal -yhtye Satyriconin vuonna 2006 ilmestynyt CD-single, jonka painosmäärä rajoitettiin 1 000 kappaleeseen. Singleä myytiin vain Norjassa.
Pekka Kyöttinen
Pekka Kyöttinen (2. syyskuuta 1883 Repola, Vienan Karjala – 26. huhtikuuta 1961 Polvijärvi) oli vienankarjalainen maanviljelijä, joka oli keskeisesti mukana 1917–1923 Itä-Karjalan itsehallintopyrkimyksissä.
San Franciscon renessanssi
San Franciscon renessanssi on Yhdysvalloissa toisen maailmansodan päättyessä syntynyt runokoulukunta. Se ei ollut yhtenäinen, ja runoilijat saattoivat monissa kysymyksissä asettua vastakkain, mutta heitä yhdisti vallalla olevan runouden vanhoillisuuden ja kulttuuri-ilmaston rajoittuneisuuden arvostelu. Runoille oli usein yhteistä kaipuu kadonneeseen maailmaan ja kaukaisiin kulttuureihin. Vaikutteet tulivat eurooppalaisesta modernismista ja surrealismista sekä Kaukoidän uskonnoista ja kirjallisuudesta. Kaukana newyorkilaisesta kirjallisuusmaailmasta he perustivat sellaisia kustannusyhtiöitä kuin City Lights ja julkaisuja kuin Evergreen Review.
Pekka Kyöttinen
Repolan Omelian kylästä kotoisin ollut Pekka Kyöttisen isä oli runonlaulaja Konoi Kyöttinen. Pekka Kyöttinen sai innostuksen kansallisiin pyrkimyksiin Aleksei Mitron puheista ja luettuaan Karjalaisten Paginat- ja Karjalan Heimo-lehtiä. Hänen sedällään oli kauppa Joensuun lähellä Utrassa ja Kyöttinen oli 14-vuotiaana kaupassa oppipoikana jonkin aikaa. Hän piti sittemmin itsekin kauppaa Repolassa. Kesällä 1918 Repola ja Porajärvi pyrkivät ja pääsivät Suomen suojelukseen. Suomen mallin mukainen kunnallishallinto järjestettiin ja Pekka Kyöttinen valittiin Repolan kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi. Hänet valittiin myös Repolan ja Porajärven yhteisen itsenäisyystoimikunnan puheenjohtajaksi.
Vuonna 1920 perustettiin Karjalan Keskushallitus, johon kuuluivat Aleksanderi Samulinen ja Jaakko Andreijev Rukajärveltä, Vuokkiniemeltä opettaja Vasili Keynäs, Uhtualta Ahti Vierma sekä Repolasta Pekka Kyöttinen ja Pekka Homanen. Kyöttinen valittiin keskushallituksen puheenjohtajaksi ja Keynäs sihteeriksi maisteri Toivo Kaukorannan ollessa teknisenä sihteerinä. Karjalan Keskushallituksen toimisto oli Helsingissä Töölönkatu 9:ssä ja Suomeen muuttanut Kyöttisen perhe asui Helsingin lähellä Pakinkylässä. Keskushallitus hankki varoja yksityisiltä lahjoittajilta sekä myymällä Akseli Gallen-Kallelan piirtämää postimerkkiä, jossa oli kuvattuna Karjalan karhu.
Tarton rauhansopimuksen solmisen jälkeen Suomen suojelus lakkasi Repolassa ja Porajärvellä 14. helmikuuta 1921. Karjalan Keskushallitus päätti tällöin perustaa 50 miehen vahvuisen miliisilaitoksen Repolaan ja Porajärvelle. Kyöttinen toimi sitten Karjalan Keskushallituksen edustajana Itä-Karjalan asian tullessa esille Kansainliiton neuvostossa tammikuussa 1922 alkaneella istuntokaudella. Hän matkusti Geneveen tammikuun puolivälissä 1922 yhdessä professori E. N. Setälän kanssa pyytääkseen Kansainliiton neuvostoa ottamaan Itä-Karjalan suojelukseensa ja pääsi tapaamaan Kansainliiton edustajia. Kansainliitto ei voinut kuitenkaan tehdä päätöksiä asiassa koska Neuvosto-Venäjä ei ollut tuolloin järjestön jäsenenä ja piti Itä-Karjalaa sisäisenä asianaan.
San Franciscon renessanssi
Suuntauksen keskeisiä hahmoja olivat erityisesti Kenneth Rexroth ja hänen ohellaan William Everson, Jack Spicer, Robin Blaser ja Michael McClure. Myös Robert Duncan, joka oli lähempänä Black Mountain -koulukuntaa, liittyy suuntaukseen sikäli, että hän esitteli runoilijoita toisilleen opettaessaan San Francisco State Collegessa, ja hänen kotinsa oli toisinaan paikka, jonne kokoonnuttiin keskustelemaan kirjallisuudesta, politiikasta ja uskonnosta.
Jinot
Jinot ovat virallisesti tunnustettu etninen ryhmä Kiinassa. Määrällisesti he lukeutuvat maan pienimpiin vähemmistöihin ja heitä oli vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan yhteensä 20 899. Suurin osa heistä asuu Jinghongin piirikuntatason kaupungissa Xishuangbannan autonomisessa prefektuurissa Yunnanin maakunnassa hieman Laosin vastaisesta rajasta pohjoiseen. Jinon kieli on sukua yille ja burmalle.
San Franciscon renessanssi
Ryhmän piirissä syntyi vähitellen beat-sukupolveksi nimetty koulukunta. Rexroth oli vuonna 1955 järjestämässä kuuluisaa runonlukutapahtumaa, jossa silloin tuntemattomat runoilijat lukivat runojaan. Mukana olivat McClure, Allen Ginsberg, Gary Snyder, Philip Whalen ja Philip Lamantia. Siinä tilaisuudessa Ginsberg luki ensi kerran runon "Howl" (Huuto) varhaisen luonnoksen.
Jinot
Historia
250px|thumb|Valokuva jinojuhlasta. Jinojen ja heidän dai-naapuriensa suullisen perinteen mukaan heidän edeltäjänsä muuttivat nykyisille alueilleen vuosisatoja sitten. He olivat ensin taiden alaisuudessa ja han-kiinalaisten valta alkoi ulottua alueelle 1300-luvulla. Kiinalaisissa lähteissä jinot mainitaan ensimmäisen kerran 1700-luvulla. Heitä pidettiin alun perin pelkästään daiden alaryhmänä. Jinot saivatkin virallisen vähemmistön aseman vasta vuonna 1979.
Simpsonin perhe
thumb|right|Simpsonin perhe: takarivissä vasemmalta Marge, Maggie ja Homer, eturivissä Lisa, Lumipallo II, Pukin pikku apuri ja Bart. Simpsonin perhe on kuvitteellinen perhe yhdysvaltalaisessa animaatiosarjassa Simpsonit. Perheeseen kuuluvat isä Homer, äiti Marge sekä lapset Bart, Lisa ja Maggie Simpson. He asuvat osoitteessa 742 Evergreen Terrace kuvitteellisessa Springfieldin kaupungissa. Simpsonit ovat sarjansa päähenkilöt ja alkuperäiset hahmot, joiden ympärille koko sarja on rakentunut.
Vääntötyökalu
thumb|Takana räikkävääntimellä varustettu [[hylsyavain. Etualalla irrallinen hylsy ja jatkovarsi.]]
Vääntötyökalu on yleisnimitys työkaluille, joilla avataan ja kiristetään ruuveja, pultteja ja muttereita.