cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porvarihallitus
Yleisporvarillinen suuntaus rakoilee
Syyskuussa 1936 julkisuuteen vuoti Etsivän Keskuspoliisin ”kansanrintamamuistio”, jossa selvitettiin Moskovasta johdetun kansanrintamapolitiikan mahdollisuuksia Suomessa. Muistiossa mainittiin useita kulttuurielämän, hallituksen ja julkisen elämän vaikuttajia. Kivimäki oli halunnut päästä selville, kuinka laajasti kommunistit olivat onnistuneet soluttautumaan viattomilta näyttäviin kansalaisjärjestöihin. SDP suunnitteli tekevänsä välikysymyksen asiasta, mutta hallitus teki luottamuskysymykseksi rikoslain ja sotaväen rikoslain muutokset, joissa olisi säädetty maan- ja sotapetoksesta annettavat kuolemanrangaistukset. Edes hallituspuolue ei kannattanut esitystä, joten esitys hylättiin äänin 94-93 edistyspuolueen kahden kansanedustajan ollessa poissa. Kivimäen hallitus kaatui 7. lokakuuta 1936 oltuaan vallassa 3 vuotta 9 kuukautta ja 21 päivää.
SDP:llä oli haluja kaataa jo heiveröisesti pystyssä ollut hallitus, koska sen välit Maalaisliiton kanssa olivat lämmenneet. Punamullan vuoro ei vielä ollut, koska Svinhufvud ilmoitti Kokoomuksen painostamana, ettei hänen presidenttikaudellaan sosiaalidemokraatit istu hallituksessa. Kokoomus ehdotti Maalaisliitolle laajapohjaista porvarillista enemmistöhallitusta, mutta Maalaisliitto ei ollut innoissaan ajatuksesta.
Kevään 1937 presidentinvaaleissa yleisporvarillisuus oli täydellisesti menetetty. Vielä onnistuttiin saamaan IKL:n, Kokoomuksen ja osasta RKP:n edustajista laaja oikeistorintama Svinhufvudin taakse vastaehdokkaina ollessa Ståhlberg, Kallio ja Tanner, mutta lopulta toisella kierroksella Sosiaalidemokraatit, Maalaisliitto ja Edistyspuolue nostivat Kallion presidentiksi. Presidentinvaihdos lopetti täysin yleisporvarillisen suuntauksen ja aloitti punamultapolitiikan ajan. Syntyi Maalaisliiton ja SDP:n punamultahallitus, jossa Edistyspuolueen A. K. Cajanderilla oli pääministerin paikka.
Sotien aika
Vuoden 1937 jälkeen SDP:tä ei enää jätetty pois hallituksesta, joten porvarihallitusten aika loppui. Cajanderin hallituksen seuraajaksi talvisodan sytyttyä tuli Edistyspuolueen Risto Rytin johtama kansallisen yhtenäisyyden hallitus, jossa olivat edustettuina kaikki puolueet Isänmaallista Kansanliikettä lukuun ottamatta. Samalla linjalla jatkoi talvisodan jälkeinen, 27. maaliskuuta 1940 valtaan tullut, Rytin II hallitus. Näissä kummassakin hallituksessa oli johtavina puolueina SDP ja Maalaisliitto.
Rytin presidentiksi valinnan jälkeen tammikuussa 1941 virkaan astui Rangellin hallitus, johon otettiin myös IKL. Näin ollen hallitus koostui kaikkien eduskuntapuolueiden edustajista. Hallituksen porvarillisuus siis lisääntyi, mutta punamullan pohjalla nojautuvasta kaikki puolueet kattavasta enemmistöhallituksesta ei luovuttu. Maaliskuussa 1943 valtaan tulleessa Linkomiehen hallituksessa SDP:n valta kasvoi yhdellä paikalla hallituksen suurimmaksi puolueeksi, ja IKL jätettiin ulkopuolelle. Elokuussa 1944 valtaan tullut Hackzellin hallitus jatkoi samalla linjalla RKP:n yhden paikan vähennystä lukuun ottamatta, mutta lopulta syyskuussa 1944 Castrénin hallituksessa Kokoomuksen paikkaluku jäi yhteen Neuvostoliiton kanssa solmitun rauhan jälkeen.
Vasemmiston vallan kasvu ja Kokoomuksen paitsio
Sodan jälkeen syksyllä 1944 Kokoomus muuttui "ulkopoliittisesti kestämättömäksi" ja porvarihallitusten järjestäminen katsottiin mahdottomuudeksi. Paasikiven II hallituksesta Kokoomus jätettiin kokonaan pois vasemmiston kasvattaessa valtaansa. Paasikiven III hallituksessa huhtikuussa 1945 maan johto siirtyi reilusti vasemmalle kommunistien noustua SKDL:n riveissä hallituksen pääpuolueeksi.
Koko 1940-luvun loppupuoliskon ja 1950-luvun alun hallitukset koostuivat punamullasta. Vuoden 1948 jälkeen tuli SDP:n yksipuoluehallitus äärivasemmiston jäädessä hallitusten ulkopuolelle. Kekkosen hallitukset I, II ja III suosivat punamultaa. Kekkonen yritti saada neljännestä hallituksestaan porvarihallitusta heinäkuussa 1953 ratkaistakseen kustannuskriisin. Maalaisliiton ja SDP:n edustamat tuottajajärjestöt olivat ajautuneet niin pahoihin eturistiriitoihin, että maan talous oli kriisissä. Lopulta syntyi Maalaisliiton ja RKP:n vähemmistöhallitus, jota oli täydennetty kolmella ammattiministerillä. Se ei ollut täysi porvarihallitus, koska Kokoomus ei ollut mukana, mutta se oli ensimmäinen ainoastaan porvaripuolueiden muodostama hallitus sitten Kallion IV hallituksen vuonna 1936.
Tuomiojan porvarillinen toimitusministeristö
Syksyllä 1953 kiihtyi Suomen sisäpolitiikassa Kekkosen vastainen kampanja. Kekkosen katsottiin käyttävän liian avonaisesti idänkorttia. Neuvostoliitossa myös arvosteltiin Kekkosta siitä, että tämä käytti idänsuhteita omien valtapyrkimystensä edistämiseen. Presidentti Paasikivikin huolestui siitä, että Neuvostoliitto lupasi Suomelle pitkäaikaista lainaa ja kaupassa länsivaluuttoja, jos Kekkonen pysyisi pääministerinä. Paasikivi pelkäsi Kekkosen lisäävän maan talouden ja siten koko Suomen riippuvuutta Neuvostoliitosta. Näin ollen hän antoi Vapaamielisten liiton (VL) Sakari Tuomiojalle tehtäväksi enemmistöhallituksen luomisen. Vapaamielisten liitto oli syntynyt hajonneen Edistyspuolueen vähemmistösiivestä, jonka johtajana Tuomioja tunnettiin. Tuomiojan hallitus tuli valtaan 17. marraskuuta 1953 ja se oli virallisesti luonteeltaan sitoutumaton toimitusministeristö. Tosiasiassa se oli oikeistosuuntainen ja ensimmäinen täysi porvarihallitus sitten 1930-luvun. Sen muodostivat Vapaamielisten liiton Tuomiojan lisäksi Edistyspuolueen enemmistöstä syntyneen Suomen Kansanpuolueen (SK), Kokoomuksen ja RKP:n edustajat. Tosin RKP:n eduskuntaryhmä ei tunnustanut sen edustajia olevan hallituksessa, joten hallituksen enemmistöluonne muuttui. Maalaisliitto jättäytyi Tuomiojan hallituksen kaavailuista pois jo alkuvaiheessa.
Talouden asiantuntijoista koostuneen hallituksen oli tarkoitus ratkaista kustannuskriisi. Epävirallisesti hallituksen tehtävänä oli myönteisellä talouspolitiikalla kaventaa Kekkosen suosiota ja siten katkaista "Kekkosen kuningasjuoksu". Koska hallitus oli heikolla pohjalla, sen oikeastaan tärkeimmiksi päätöksiksi jäivät säännöstelytalouden purku ja ennenaikaisten vaalien järjestäminen maaliskuussa 1954. Säännöstelytalouden purku nosti kylläkin positiivista suhtautumista porvareihin ja pohjusti Tuomiojan asemaa Kekkosen vastaehdokkaana vuoden 1956 presidentinvaalissa. Porvaripuolueiden tappioksi tämä ei kuitenkaan muodostunut kannatukseksi maaliskuun 1954 eduskuntavaaleissa ja keskustaryhmiin (Maalaisliitto, Kansanpuolue, RKP) nojannut punamultalinja jatkui. Ainoita poikkeuksia olivat Sukselaisen I hallituksen sotkut, joissa välillä hallituksen muodostivat vain Maalaisliitto, Kansanpuolue ja RKP.
Ellei Tuomiojan hallitusta lueta mukaan, Kokoomus tuli toisen maailmansodan jälkeen ensimmäisen kerran hallitukseen vuonna 1958, jolloin muodostettiin Fagerholmin III hallitus. Siinä olivat mukana sekä Kokoomus, Maalaisliitto että SDP. Tämä hallitus joutui kuitenkin jo seuraavan vuoden alussa eroamaan ulkopoliittisisten ongelmien, yöpakkaskriisin vuoksi. Tämän jälkeen SDP joutui yhtäjaksoisesti oppositioon vuoteen 1966 saakka.
1960-luvun alkupuoli
Karjalaisen II hallituksen erottua vuoden 1963 lopulla muodostettiin Lehdon virkamieshallitus, joka toimi, kunnes seuraavan vuoden syyskuussa muodostettiin Virolaisen hallitus. Sen muodosti seitsemän Maalaisliiton, kolmen Kokoomuksen, kahden Kansanpuolueen, kahden Ruotsalaisen Kansanpuolueen edustajan lisäksi yksi ammattiministeri. Kaikki hallituksen avainpaikat olivat Maalaisliiton hallussa lukuun ottamatta Kokoomuksen valtiovarainministerin salkkua. Porvarihallituksella, kuten yleensä ennenkin, pyrittiin ratkaisemaan maan talousvaikeudet.
Yrjö Miettinen
pienoiskuva|Yrjö Miettinen Helsingissä 1952 Yrjö Miettinen (8. toukokuuta 1913 Lapinlahti – 17. toukokuuta 1969 Tampere) oli suomalainen ammunnan olympiaedustaja ja MM-mitalisti.
Porvarihallitus
1960–1970-luku – Kekkosen ja SDP:n valtahegemonia, kansanrintamasuuntaus ja porvarien paitsio
Virolaisen hallitus kaatui 27. toukokuuta 1966 vasemmiston suuren vaalivoiton jälkeen. Entisten skogilaisten Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto sai seitsemän paikkaa ja vasemmistolaistuneet sosiaalidemokraatit 17 lisäpaikkaa. Vaalitulos oli protesti porvarihallituksen epäonnistuneista talousuudistuksista. Alkoi kansanrintamapolitiikan eli SDP:n, Keskustapuolueen, SKDL:n ja TPSL:n yhteishallitusten aika kansanpuolueiden ja Kokoomuksen vastustuksesta huolimatta. Tilanne kertoi myös vasemmistoradikalismin noususta ja yhteiskunnan yleisestä vasemmistolaistumisesta.
1960-luvun loppupuoli oli "Kepun värisuoran" aikaa. Värisuoralla tarkoitettiin sitä, että parhaimmillaan Maalaisliitolla eli vuodesta 1965 alkaen Keskustapuolueella oli tasavallan presidentti, hallitus, eduskunnan puhemies, korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden presidentit sekä puolustusvoimain komentaja. Kekkosen presidentinvaalivoiton jälkeen vuonna 1956 Keskustapuolueen valtahegemonian vakiintui. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen antoi käytännössä vain Keskustapuolueelle oikeudet johtaa maan politiikkaa yhteistyössä SDP:n skogilaisen opposition ja SKDL:n sekä Kansanpuolueen ja RKP:n kanssa. Perinteinen aiempi politiikan jako porvareihin ja vasemmistoon oli mennyt täysin sekaisin, kun Kekkos-vastaisuutta ja antikommunismia edustivat vain Kokoomus ja virallinen tannerilainen SDP, kun taas Keskustapuolue oli läheisessä yhteistyössä radikaalimman vasemmiston kanssa. Esimerkiksi Kokoomus oli siirtynyt tukemaan historiallisesti SDP:n ehdokasta, Karl-August Fagerholmia, Kekkosta vastaan vuoden 1956 vaaleissa.
Yrjö Miettinen
Yrjö Miettinen oli alkuperäiseltä sukunimeltään Rosenberg mutta vaihtoi sen Miettiseksi.
Porvarihallitus
1960–1970-luku – Kekkosen ja SDP:n valtahegemonia, kansanrintamasuuntaus ja porvarien paitsio
Kokoomus jäi historiansa pisimpään paitsioon ja pääsi hallitukseen vasta 1987, jolloin muodostettiin sen johtama Harri Holkerin sinipunahallitus. Ennen vuotta 1991 ei ollut kuin ainoastaan yksi porvaripuolueiden edustajista koostuva hallitus nimittäin Keskustapuolueen, RKP:n ja Liberaalisen Kansanpuolueen muodostama Miettusen III hallitus, joka toimi 29. syyskuuta 1976 – 15. toukokuuta 1977.
Yrjö Miettinen
Miettinen edusti Suomea Helsingin kesäolympialaisissa 1952 hirviammunnassa, jossa hän sijoittui kuudenneksi. MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa hirviammunnan kertalaukauksilla vuonna 1947 ja osallistui MM-kilpailuihin myös vuosina 1949 ja 1952. Pohjoismaiden-mestaruuden hän voitti kertalaukauksilla vuonna 1948.
Porvarihallitus
2000-vuosisata
Suomessa oli sinivihreä porvarihallitus vuosina 2007–2011, kun 19. huhtikuuta 2007 virkaan astui Vanhasen II hallitus, Keskustan, Kokoomuksen, RKP:n ja Vihreän liiton muodostamana. Sitä seurasi 22. kesäkuuta 2010 Kiviniemen hallitus, joka toimi vuoteen 2011 Jyrki Kataisen johtaman kuuden puolueen sateenkaarihallituksen aloittamiseen asti. Eduskuntavaalien 2015 jälkeen muodostettiin Sipilän hallitus, jossa vasemmisto ei ole edustettuna. Sipilän hallituksen muodostavat porvarillisiksi laskettavat Keskusta, Kokoomus sekä ensi kertaa hallitusvastuussa oleva Perussuomalaiset kesäkuuhun 2017 saakka, jolloin Keskusta ja Kokoomus päättivät Perussuomalaisten puoluekokouksen jälkeen, että hallitus ei voi toimia puoluekokouksen muutosten jälkeen silloisella kokoonpanolla. Ennen pääministerin eroanomusta Perussuomalaisten ryhmästä irtaantui joukko kansanedustajia, jotka muodostivat Uusi vaihtoehto-ryhmän, joka on nykyiseltä nimeltään Sininen eduskuntaryhmä. Tämän ryhmän kanssa muut hallituspuolueet katsoivat voitavan jatkaa hallitusyhteistyötä ja hallitus jatkoi samalla hallitusohjelmalla ilman uusia hallitusneuvotteluja.
Yrjö Miettinen
Seuratasolla Miettinen edusti huippuvuosinaan Pohjois-Hämeen Ampujia. Hän voitti Suomen-mestaruuden kertalaukauksilla vuosina 1948 ja 1949, parilaukauksilla 1951 ja 1955 sekä yhdistetyssä kilpailussa 1955. Hän voitti Presidentinkilpailun parilaukauksilla vuonna 1953 ja kertalaukauksilla 1954.
Miettinen pelasi pesäpalloa Siilinjärven Ponnistuksen joukkueessa Suursarjassa (SM-sarja) 1936.
Artoon
Yhtiön on perustanut Sonic the Hedgehog -pelihahmon kehittäjä Naoto Oshima. Vuonna 2010 yhtiö liitettiin AQ Interactiveen, josta on tullut osa Marvelous AQL-yhtiötä.
Göteborgin reunamoreeni
pienoiskuva|Fjärås Bräckasta on otettu soraa ja hiekkaa suuria määriä. Göteborgin reunamoreeni on näkyvästi kerrostunut reunamuodostuma, joka sijaitsee Etelä-Ruotsin länsirannikon tuntumassa Bohuslänissä ja Hallandissa ja viimeisten kilometrien osalta Smålandissa. Reunamoreeni luonteeltaan kukkuloiden ja selänteiden jakso, joka on lähes 300 kilometriä pitkä. Muodostuman ajoitus on vielä epävarma ja se on muodostunut noin 15 000 vuotta sitten.
Yleistä
Viime jääkauden loppuvaiheessa Fennoskandian mannerjäätikön on alkanut hitaasti sulaa. Sulaminen ei ole ollut tasaista, vaan lämpöjaksojen väliin on mahtunut kylmempiä stadiaaleja, joiden aikana jäätikön reuna on perääntynyt hitaammin, pysynyt paikallaan tai jopa edennyt useita kilometrejä. Etelään virtaavan Keski-Ruotsin virtauskielekkeen länsisivulle on erään stadiaalin aikana muodostunut reunamoreenimuodostumia, jota sijaitsevat toisiinsa nähden lähes suorassa linjassa. Tämä linja sijaitsee noin 10 kilometriä länteen päin Hallandin rannikon moreenimuodostumista. Moreeniselänteet ovat muodostuneet aikoinaan merenpohjassa tai merenrannikon lähellä, sillä niihin on sekoittunut runsaasti esimerkiksi simpukoita.
Moreenimuodostuma
Reunamoreenin näyvä osuus alkaa Göteborgin pohjoispuolella Kungshamnista, jossa se nousee merestä, ylittää Orustin saaren, kiertää Göteborgin sisämaan puolelta, ja kääntyy Varbergin kohdalla enemmän metsämaiden suuntaan. Aluksi sen muodostaa moreenimäet ja lyhyet moreeniselänteet, mutta noin 35–40 kilometrin päässä Göteborgista etelään se jatkaa yhtenäisempänä muodostumana. Täällä se kohoaa lähes 50 metrin korkusena selänteinä, jotka ylittävät laaksoja ja korkeita mäkiä. Selännejaksoon liittyy mukaan jäätikköjokimuodostumia, joita ovat harjuja ja niiden päässä suistotasanteita. Selännejakso on seuraavan 40 kilometrin matkalla huomiota herättävä, mutta loppuosaltaan se muuttuu satunnaisemmaksi. Hillefors on ehdottanut, että reunamoreenia esiintyisi itään kääntyvässä muodostumassa. Se kääntyisi Bolmenjärven eteläpuolelle. Toinen useamman tutkijan ehdotus on, että reunamoreenit kääntyisivät aikaisemmin itään ja ylittäisivät Bolmenjärven.
Reunamoreeni on muodostunut aikoinaan merenrannan tuntumassa, joko vedessä tai aivan rannalla. On ehdotettu, että muodostuma jatkuisi Bolmenin kaakkoispuolella luonteensa muuttaneena. Aluksi on moreenimäkiä ja selänteitä harvemmassa, mutta Smålandin ylängöllä ne muodostuisivat lähinnä moreenikumpualueista, jotka ulottuvat ehkä Blekingeen asti. Samalla kumpualueella on laserkeilaustutkimuksissa havaittu jälkiä kahdesta moreeniselännejakso, joista kumpaakaan ei ole pystytty kytkemään luotettavasti Göteborgin reunamoreenijaksoon. Mitään varmaa ei asiasta voine tämänkään vuoksi sanoa.
Tutkimushistoriaa
Reunamoreen on vuosina 1979–1995 ajoitettu 12 500–12 800 vs, mutta kun ajoituksia tarkastelee kalibrointikäyrää vasten, laajenee niiden antama ajoitus välille 14 400–15 500 vs. Tämä sijoittuisi vanhimpaan dryaskauteen.
Aiheesta muualla
57.4445°N, 12.1673°W
Rukn al-Din Khurshah
Rukn al-Din Khurshah (1230–1257) oli ismailiitteihin kuuluvien nizarien imaami eli johtohahmo, sekä aikaisemman imaami Ala al-Din Muhammad III:n poika. Hän hallitsi vain vuoden ajan vuosien 1255–1256 välillä. Nizarien tuolloisen imamaatin keskus olivat alueet Persiassa eli nykyisessä Iranissa ja heihin lukeutuivat esimerkiksi kuuluisat assassiinit. Khurshahin valtakausi päättyi Maymun-Dizin linnan antautessa mongoleille. Hänet murhattiin mongolien vankina hänen matkustettuaan nykyiseen Mongoliaan. Khurshahin seuraaja oli hänen mongoleilta säästynyt poikansa Shams al-Din Muhammad.
Elämäkerta
Rukn al-Din syntyi nizarien tuolloisessa keskuksessa Rudbarin alueella suuriin piirtein vuonna 1230. Hänet tunnettiin myös pelkästään nimellä Khurshah. Hänen isänsä Ala al-Din Muhammad III oli nizari-ismailiittien imaami, eli johtaja. Hän hallitsi nizari-imamaattia keskuksenaan alueet nykyisessä Iranissa. Khurshah oli hänen pojistaan vanhin. Khurshahin lapsuudessa olivat alkaneet mongolien hyökkäykset Persiaan, joka vallattiin lopulta kokonaan nizarien alueita lukuun ottamatta. Muhammad III:ta mongolit eivät sinänsä tuntuneet pelottavan. Sen sijaan hän alkoi vainota vanhinta poikaansa. Muut nizarijohtajat päättivät hankkiutua hänestä eroon ja nostaa Khurshah valtaistuimelle. Muhammad III murhattiin vuonna 1255.
thumb|[[Alamutin piiritys vuonna 1256.]] Khurshahin noustessa nizarien johtoon heillä oli jo joitakin kokemuksia mongolien hyökkäyksistä muualle Persiaan. Lähteet eivät ole täysin selviä siitä, millaisin taktiikoin Khurshah aluksi yritti selviytyä tilanteesta. Ilmeisesti hän päätyi lopulta jonkinlaiseen kompromissisuunnitelmaan, jossa nizarit säästäisivät ainakin keskuksensa Rudbarissa. Mongolien kanssa käytiin pitkiä ja lopulta tuloksettomia neuvotteluja, samalla kun aikaisemmin nizarien kanssa huonoissa väleissä olleita sunnalaisia yritettiin saada kapinaan mongoleja vastaan. Lopullisesti nizarit kukisti suurta sotaretkeä vuonna 1256 Persiaan johtanut kaani Hülegü. Khurshah lähetti vielä hänellekkin lähettilään, mutta Hülegü vaati nizarien ehdotonta alistumista ja heidän linnojensa purkua. 8. marraskuuta 1256 mongolit alkoivat viimeisten neuvottelujen epäonnistumisen jälkeen piirittää Rudbarin alueen päälinnoitusta Maymun-Dizia, joka antautui vielä samassa kuussa 19. marraskuuta. Antautujien joukossa oli myös itse Khurshah, mikä päätti hänen valtakautensa vain vuoden hallinnon jälkeen.
Khurshahia kohdeltiin aluksi hyvin. Nizareilla oli hallussaan vielä muita linnoja. Mongolit halusivat Khurshahin avulla varmistaa niiden nopean antautumisen. Kun Khurshah antoi käskyn yleisestä antautumistesta, noin 40 linnaa antutuikin varuskuntineen. Alamut jatkoi kuitenkin vastarintaa kukistuen sekin kuitenkin joulukuussa 1256. Alamutissa tuhoutui muun muassa nizarien kuuluisa kirjasto. Lanbasar teki vastarintaa vielä seuraavan vuoden puolelle ja Girdkuh vuoteen 1270. Mongolit purkivat valloitettujen linnojen linnoitteita. Nizarit eivät saaneet entisiä maita enää koskaan takaisin, vaikka joitakin taisteluja käytiin vielä myöhemmin.
Khurshah alkoi olla nyt hyödytön mongoleille. Hän kuitenkin päätti kysyä vangitsijoiltaan lupaa lähteä mongolien pääkaupunki Karakorumiin tapaamaan suurkaani Möngkeä. Hülegü suostui hieman erikoiseen pyyntöön ja Khurshah lähti mongolisotilaiden saattueen kanssa kohti pääkaupunkia 9. maaliskuuta 1257. Seurue oli päässyt Karakorumiin tai sen tuntumaan, kun Möngke ilmoitti että hän ei ota vastaan Khurshahia. Ainakin virallinen syy oli se, että Khurshahin ei ollut onnistunut taata Lanbasarin ja Girdkuhin antautumista. Todellisuudessa Mongke oli jo tällä välin määrännyt mongolit surmaamaan Persian nizairit. Asiasta tietämätön Khurshah lähti paluumatkalle kohti Persiaa, jossa hänen mongolivartijansa surmasivat hänet keväällä 1257 mahdollisesti Keski-Mongolian Hangaivuorten tuntumassa.
Nizairit olivat salakuljettaneet Khurshahin pojan Shams al-Din Muhammadin turvaan Persiasta. Hänestä polveutuvat myös nykyisin arvonimeä Aga Khan käyttävät nizarijohtajat, kuten nykyisin virkaa hoitava Aga Khan IV.
Kuusilmäkalat
Lahkon nykyinen esiintymisalue on kapea; kultasilmä ja kuusilmä elävät Pohjois-Amerikan joissa ja järvissä Kalliovuorten itäpuolella. Niillä ei ole juuri merkitystä ruokakaloina, mutta ne ovat urheilukalastajien suosiossa. Fossiilisia lajeja on löydetty myös lännempää Amerikasta sekä Aasian itäosista.
Aiemmin kuusilmien heimo luettiin osaksi arapaimakalojen lahkoa (Osteoglossiformes).
CD-rekisterikilpi
thumb|right|Diplomaattikilvin varustettu auto pysäköitynä. 74=Tunisia CD-rekisterikilpi on diplomaattista koskemattomuutta nauttiville henkilöille (yleensä diplomaateille) myönnettävä auton rekisterikilpi. CD on lyhenne ranskan sanoista corps diplomatique. Suomalaisissa CD-kilvissä pohjaväri on sininen; kirjaimet ja numerot ovat valkoiset. Alun perin maiden numerointi määräytyi sen mukaan, monentenako aakkosjärjestyksessä maan ranskankielinen nimi on Suomessa olevista suurlähetystöistä. Numerointi aloitettiin luvusta 10. (esimerkiksi ”Saksa” = ”Allemagne”). Myöhemmin Suomeen avatuille suurlähestystöille tai muille organisaatioille on annettu numero listan loppupäässä olevista vapaista numeroista.
Kilven kaksi ensimmäistä numeroa kertovat, minkä maan diplomaatista on kyse, viimeiset numerot yleensä auton omistajan arvoasemasta. Niinpä esimerkiksi CD-1001 on Saksan suurlähettilään auto. CD-kilvillä varustetuilla autoilla on sekä virallisia että käytännön sanelemia erioikeuksia. Diplomaattiautoille on esimerkiksi Helsingissä varattu omia pysäköintipaikkoja. Virheellisestä pysäköinnistä määrätään diplomaattiautoille sakkoja kuten muillekin autoille, mutta diplomaattien erioikeuksien takia maksamattomia sakkoja ei ole mahdollista periä normaalein tavoin, ja osa sakoista jääkin vuosittain siksi maksamatta.
Linnut (Aristofanes)
Linnut on Aristofaneen kirjoittama antiikin kreikkalainen komedia, joka kertoo utopistisen tarinan lintujen taivaaseen perustamasta valtakunnasta nimeltä Pilvikukkuumaa.
Historia
Aristofaneen Lintujen kantaesitys oli Ateenan Dionysoksen teatterilla vuoden 414 eaa. helmi-maaliskuun vaihteessa suuressa Dionysia-juhlassa. Sen koregina toimi Kallistratos. Juhlien komediakilpailussa näytelmä sai toisen palkinnon. Ensimmäiseksi tuli Ameipsiaan Mellastajat, jonka aiheena saattoi olla edellisenä vuonna tapahtunut hermien turmeleminen, kun taas kolmanneksi jäi Frynikhoksen Yksineläjä, joka oli kuvaus ihmisvihaajasta.
Sisältö
Linnut on Aristofaneen pisin komedia, ja koostuu runosäkeestä. Tyyliltään se on melko perinteinen vanhan komedian edustaja.
Juoni
Näytelmä alkaa sillä, että kaksi ateenalaista miestä kompuroi kallioisessa erämaassa lemmikkivariksen ja -naakan opastamana. Toinen miehistä kertoo, että he ovat kyllästyneet elämään Ateenassa, missä ihmiset eivät tee mitään muuta kuin väittelevät laeista. Siksi he etsivät Tereusta, kuningasta joka oli kerran muutettu Harjalinnuksi, sillä he uskovat tämän voivan auttaa heitä löytämään jostain muualta paremman elämän.
Silloin paikalle ilmestyy Töyhtöhyyppä, joka vaatii miehiä kertomaan, keitä ovat, ja syyttää näitä linnunsaalistajiksi. Hän osoittautuu Harjalinnun palvelijaksi. Miehet saavat lepytettyä hyypän, ja seurue lähtee lintujen johtajan Harjalinnun luo. Harjalintu osoittautuu melko vaatimattoman näköiseksi linnuksi, ja tämä selittää, että hänen tilanteeseensa on syynä paha sulkasato. Linnut keskustelevat miesten kanssa näiden ahdingosta, ja lopulta toinen miehistä saa idean — lintujen pitäisi lakata lentelemästä ympäriinsä typerän näköisinä, ja sen sijaan perustaa taivaaseen suuri kaupunki. Kaupunki mahdollistaisi sen, että linnut voisivat hallita ihmisten yläpuolella. Samalla se sijaitsi ihmisten ja jumalten välissä, niin että linnut voisivat hallita näiden välistä liikennettä, aivan samalla tavalla kuin ateenalaiset olivat saartaneet Meloksen saaren.
pienoiskuva|vasen|190px|Puku Lintujen esityksestä vuodelta 1985. Harjalintu pitää ajatuksesta ja lupaa toteuttaa sen, sillä ehdolla, että miehet saavat vakuutettua muut linnut. Hän pyytää puolisoaan Satakieltä laulamaan, ja näyttämön halki kantautuu näkymättömistä tulevan huilun soittoa. Harjalintu laulaa kutsuen koolle kaikki maailman linnut eri asuinpaikoistaan, pelloilta, vuorilta, puista, vesistöistä, soilta ja meriltä. Pian lintuja alkaakin saapua suurin joukoin, ja jokaisen laji nimetään näiden saapuessa. Neljä linnuista tanssii keskenään, kun taas muut muodostavat suuren lintujen kuoron.
Kun linnut huomaavat, että paikalla on ihmisiä, tämä herättää suurta levottomuutta, sillä ihmiset ovat kauan olleet lintujen vihollisia. Seuraa kahakka, jossa ateenalaiset joutuvat puolustautumaan Harjalinnun pesältä löytämillään keittiötarvikkeilla. Lopulta Harjalintu saa rauhoitettua kuoron kuulemaan, mitä miehillä on sanottavanaan. Toinen miehistä, sama joka keksi idean lintujen kaupungista, pitää muodollisen puheen. Hän sanoo lintujen olleen alkuperäisiä jumalia, ja yllyttää näitä ottamaan valta-asemansa takaisin myöhemmin tulleilta olympolaisilta jumalilta. Linnut innostuvat ja vaativat miehiä johtamaan heitä sotaan olympolaisia vastaan. Tällöin ateenalainen esittäytyy viimein ja sanoo olevansa nimeltään Pisthetairos (”Luotettava ystävä”), kun taas hänen ystävänsä esittäytyy Euelpideeksi (”Hyvätoivoinen”). Harjalintu kutsuu miehet pesäänsä pureksimaan taikajuurta, joka muuttaa heidät linnuiksi. Sillä välin Satakieli tulee piilopaikastaan, ja miehet ihailevat tämän kauneutta.
Pisthetairos ja Euelpides tulevat ulos Harjalinnun pesästä naureskellen toistensa ulkonäölle lintuina. He päättävät antaa lintujen taivaskaupungille nimen Pilvikukkuumaa (, suomennoksessa myös Kukkupilvelä). Pisthetairos alkaa heti johtamaan asioita, määräten ystävänsä valvomaan kaupungin muurien rakentamista, sillä aikaa kun hän itse järjestää uskonnolliset kulttitoimitukset linnuille uusina jumalina. Pisthetairoksen vaivaksi tulee kuitenkin heti suuri joukko ei-toivottuja vierailijoita, kuten säkeidensepittelijä, joka toivoisi paikkaa uuden kaupungin virallisena runoilijana; valeoraakkeli, jolla on myytävänä ennustuksia; maanmittaaja Meton, joka tarjoaa asemakaavasuunnitelmaa; Ateenasta tullut tarkastaja, joka haaveilee pikavoitoista; sekä säädöskauppias, joka yrittää myydä uudelle kaupungille lakeja, jotka on alun perin kirjoitettu kaukaiselle, vähän tunnetulle kaupungille nimeltä Olofyks. Pisthetairos ajaa nämä kaikki pois ja jatkaa uskonnollisia toimituksia.
San Giovanni Suergiu
San Giovanni Suergiu on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Etelä-Sardinian maakunnassa. Kunnassa on arviolta 6 055 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 72,37 neliökilometriä. Se sijaitsee 16 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Linnut (Aristofanes)
Juoni
Lintujen kuoro esittää toisen parabasiksen. Siinä kaupungille määrätään lait, jotka kieltävät rikokset lintuja vastaan, kuten lintujen pyydystämisen, häkkiin laittamisen, täyttämisen ja syömisen. Lisäksi kuoro kehottaa näytelmäkilpailun tuomareita antamaan näytelmälle ensimmäisen palkinnon, tai muuten tuomaristo on vaarassa tulla paskotuksi.
pienoiskuva|240px|Lintu-aiheista kuvitusta protoattikalaisen kaula-amforan sirpaleessa, n. 675 eaa. Pisthetairos palaa lavalle. Sanansaattaja tuo tiedon, että kaupunginmuurit ovat jo valmiit, kiitos eri lajin lintujen yhteistyön. Toinen sanansaattaja tuo tiedon, että yksi olympolaisista jumalista on livahtanut sisään kaupunkiin. Järjestetään metsästys, ja lopulta saadaan kiinni jumalatar Iris. Pisthetairos kuulustelee ja loukkaa tätä, mutta päästää jumalattaren lopulta lentämään takaisin isänsä Zeuksen luo. Kolmas sanansaattaja saapuu, ja kertoo lukemattomien ihmisten yrittävän päästä mukaan kaupunkiin. Paikalle saapuukin lisää ei-toivottuja tulijoita, kuten nuorukainen, joka on innoissaan liittymään kaupunkiin, koska siellä hän saisi vihdoinkin lyödä isäänsä. Seuraavana saapuu runoilija Kinesias, joka toivoisi saavansa uutta runollista innoitusta pilvistä; ja kolmanneksi sykofantti, joka on innokas päästä syyttämään nopeammin ja useampia, jos saisi siivet. Pisthetairos ajaa nämäkin pois.
Seuraavaksi saapuu Prometheus, joka piilottelee päivänvarjon alla, sillä on riidoissa Zeuksen kanssa eikä halua tulla nähdyksi yläilmoista. Hän kertoo olympolaisten jumalten olevan nääntymässä, sillä ihmisten uhrit eivät enää saavuta heitä. Siksi jumalat ovat valmiita rauhansopimukseen. Prometheus kuitenkin neuvoo, ettei jumalten kanssa tule neuvotella, ennen kuin Zeus luovuttaa sekä valtikkansa että rakastajattarensa Kuninkuuden, joka on kuulemma todellinen voimatekijä Zeuksen kotona.
Prometheus poistuu. Saman tien paikalle saapuu Zeuksen lähettämä lähetystö. Siihen kuuluvat tämän veli Poseidon, hölmö Herakles sekä kolmas, vielä hölmömpi triballeiksi kutsuttujen barbaarien palvoma jumala Triballos. Pisthetairos saa helposti ylipuhuttua Herakleen, joka puolestaan saa barbaarijumalan taipumaan. Näin Poseidon jää alakynteen, ja seurue hyväksyy Pisthetairoksen rauhanehdot. Pisthetairos julistetaan kuninkaaksi, ja Kuninkuus ojentaa hänelle Zeuksen valtikan. Näytelmä päättyy Pisthetairoksen ja Kuninkuuden hääjuhlaan.
Tulkintoja
Päinvastoin kuin suurin osa Aristofaneen näytelmistä, Linnut ei hyökkää mitään tiettyä henkilöä tai tapahtumaa vastaan. Se on todennäköisesti kuitenkin saanut inspiraationsa Ateenan epäonnistuneesta Sisilian sotaretkestä eli saaren kreikkalaisten siirtokuntien valtausyrityksestä vuonna 415 eaa. Siirtokunnat tukivat peloponnesolaissodassa Spartaa, ja tappio valtauksessa johti Alkibiadeen kuolemantuomioon. Tapahtumia itseään ei kuitenkaan parodioida näytelmässä suoraan.
Komediasta on esitetty aikojen kuluessa lukuisia allegorisia tulkintoja. Pilvikukkuumaa on nähty muun muassa ideaalisen poliksen kuvauksena, ja linnut ateenalaisina ja olympolaiset jumalat ateenalaisten vihollisina. Toisaalta Pilvikukkuumaa on nähty myös epäonnistuneen Sisilian sotaretken vertauskuvana ja Pisthetairos Alkibiadeen kuvauksena. On kuitenkin mahdollista, että näytelmää on ylitulkittu, ja se on tarkoitettu lähinnä eskapistiseksi viihteeksi sota-aikana. Pilvikukkuumaa on voinut toimia pakopaikkana tuon ajan Ateenasta ja sen yltiödemokratian tuomista epäkohdista. Tällöin teema on voitu valita lähinnä siksi, että se tarjoaa paljon mahdollisuuksia koomisiin kohtauksiin, hauskaan dialogiin ja ilveilyyn lintuasuissa.
Risto Eräsaari
Risto Olavi Eräsaari (s. 2. helmikuuta 1946 Hämeenlinna) on Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan emeritusprofessori, joka on kirjoittanut runsaasti artikkeleita yhteiskuntatieteen teoriasta. Eräsaaren asiantuntijuusaloja ovat hyvinvointivaltio, moderniteetti, ongelmien epistemologia ja asiantuntijuus.
Eräsaari kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan yhteiskoulussa 1965 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi 1970, valtiotieteen lisensiaatiksi 1976 ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi samassa yliopistossa 1985. Työuransa hän aloitti Helsingin yliopiston assistenttina 1970–1978 ja siirtyi sieltä Suomen Akatemian nuoremmaksi tutkijaksi vuosiksi 1978–1982. Jyväskylän yliopiston yliassistenttina hän toimi 1982–1985, virkaa toimittavana professorina 1986–1988, yhteiskuntapolitiikan professorina 1988–1997 ja vuodesta 1997 lähtien dosenttina. Jyväskylän yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan dekaanina Eräsaari oli 1993–1997. Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan/ yhteiskuntapolitiikan professorina hän toimi 1997–2014, valtiotieteellisen tiedekunnan varadekaanina 1997–2000 (opetus) ja 2004–2006 (tutkimus). Joensuun yliopiston dosenttina Eräsaari on ollut vuodesta 1992.
Päätyönsä ohella Eräsaari on toiminut Sosiaalipoliittisen yhdistyksen hallituksen jäsenenä 1974–1978, Suomen tiedepoliittisen yhdistyksen varapuheenjohtajana 1976–1977, Helsingin yliopiston tieteellisen neuvottelukunnan jäsenenä 1997–2000 ja 2001–2003, yliopiston tutkijakollegiumin johtokunnan varapuheenjohtajana 2000–2003, 2004–2009 ja puheenjohtajana 2010–2014. Yhteiskunta ja kontingenssi -tutkimusprojektin johtajana hän oli 2006–2009. Helsingin yliopiston tiedesäätiön hallituksen jäsenenä Eräsaari oli 2004–2013, Janus-lehden päätoimittajana 1992–1996, sen toimitusneuvoston jäsenenä 1996–2005 ja 2008–2012, SoPhin toimituskunnan jäsenenä 1996–1999 ja Tiede & edistys -lehden toimituskunnassa 1998–2007.
Vierailevana tutkijana ja vierailevana professorina Eräsaari on ollut Brisbanessa 1986, Edinburghissa 1990, Lontoossa 1995, Kööpenhaminassa, Grazissa, Zürichissä, Manchesterissa ja Vancouverissa.
Everybody (Backstreet’s Back)
"Everybody (Backstreet's Back)" on yhdysvaltalaisen poikabändi Backstreet Boysin ensimmäinen single vuonna 1997 ilmestyneeltä albumilta Backstreet's Back.
Zomban työntekijä Clive Calder ehdotti kappaletta singleksi, mutta Jiven edustaja Barry Weiss ajatteli olevan outoa, jos USA:n debyyttialbumin singlessä on nimi "Backstreet's Back". Bändi ehdotti, että nimi voisi tarkoittaa vain, että he ovat takaisin kotona. Kanadan markkinoiden alettua soittaa kappaletta USA:n markkinat valitsivat kappaleen myös soittolistoilleen. Bändi tapasi Weissin kanssa, ja he kysyivät voisiko kappaleen laittaa USA:n albumille, kun ensimmäinen miljoona levyä oli tuotettu.
Max Martinin ja Denniz PoPin kirjoittama "Everybody" on yksi Backstreet Boysin menestyksekkäimmistä singleistä sen saavutettua sijan neljä Billboard Hot 100 -listalla ja pysyttyä siellä 22 listaviikon ajan. Britannian singlelistalla kappale nousi kolmannelle sijalle. Kappale myi kolminkertaista platinaa USA:ssa myytyään 2,1 miljoonaa kopiota.
Kappaleet
US CD3
US CD5
Euroopan osa 1
Euroopan osa 2
Hollanti
Kanada
USA:n mainosvinyyli
Remix- tuplavinyyli
Musiikkivideo
Joseph Kahnin ”Everybody”-kappaleelle ohjaama musiikkivideo on kauhuelokuva-aiheinen parodia samalla tavoin kuin Michael Jacksonin ”Thriller”. Video kuvattiin kesäkuussa 1997 Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Musiikkivideon idea tuli itse yhtyeeltä. Levy-yhtiö ei suurentanut budjettia eikä uskonut MTV:n hyväksyvän videota. Yhtyeen täytyi lopulta laittaa omia rahojaan likoon, jotta video saatiin kuvattua.
Musiikkivideo sijoittui 76. sijalle MuchMusic's 100 Best Videos -listalla ja Backstreet Boys esitti kappaleen vuoden 1998 MTV Video Music Awards -palkintogaalassa.
Juoni
Kappaleen loputtua bändin jäsenet tapaavat aulassa ja jokainen heistä on nähnyt unta, jossa he esiintyivät hirviöinä. He valmistautuvat lähtemään, mutta pelästyvät autonkuljettajan seistessä ovella Frankensteinin hirviöltä näyttäen.
Autonoe (kuu)
Autonoe on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä, epäsäännöllinen, Pasiphaë-ryhmään kuuluva kuu. Se tunnetaan myös nimellä Jupiter XXVIII. Sen löysi ryhmä Havaijin yliopiston tähtitieteilijöitä vuonna 2001. Kuu sai silloin väliaikaiseksi nimekseen S/2001 J 1.
Autonoe on halkaisijaltaan noin 4 kilometriä ja se kiertää Jupiteria noin 24 264 000 kilometrin etäisyydellä kiertoajan ollessa 772,168 päivää. Radan inklinaatio on 151° ja eksentrisyys 0,369. Se kuuluu Pasiphae-ryhmään, epäsäännölliset retrogradiset kuut, jotka kiertävät Jupiteria 22,8–24,1 Gm:n etäisyyksillä ja joiden kaltevuus vaihtelee 144,5–158,3 asteen välillä.
Nykyisen nimensä kuu sai elokuussa 2003 kreikkalaisesta mytologiasta.
Who’s Next
Who’s Nextin tunnettuimpia kappaleita ovat ”Baba O’Riley”, ”Bargain”, ”Behind Blue Eyes” ja ”Won’t Get Fooled Again”.
Taustaa
Yhtenä Townshendin kieltäytymisen syynä on pidetty sitä, että hänellä oli tekeillä paljon Tommyakin kunnianhimoisempi teos. Lifehouse oli science fiction -tarina tulevaisuuden yhteiskunnasta, jossa rock vapauttaa maailman vallanpitäjien sorrolta. Kyseessä oli eräänlainen muunnelma Aldous Huxleyn teoksesta Uljas uusi maailma, mutta paljon naiivimpi. Lifehousesta oli suunnitelmissa niin kaksoisalbumi, näyttämöversio, kirja kuin elokuvakin. Albumin äänitys oli tarkoitus tehdä quadrofonisessa eli nelikanavaisessa formaatissa, mikä olisi ollut tuolloin aivan uutta. Yhtye aloitti demojen tekemisen julkaistuaan Live at Leeds -konserttitaltioinnin (1970), mutta Townshend ymmärsi tarvitsevansa hankkeessa Yhdysvaltoihin muuttaneen Kit Lambertin apua. Sessiot alkoivat Lambertin uusilla Record Plant -studioilla New Yorkissa, vaikka Lambert ja rumpali Keith Moon olivat alkaneet käyttää kovia huumeita ja Townshend itse käytti runsaasti alkoholia. Kaikki se vaikutti kielteisesti nauhoituksiin. The Who palasi Lontooseen sen jälkeen kun humaltunut Townshend oli delirium tremens -kohtauksessa yrittänyt hypätä kymmenennen kerroksen ikkunasta.
Lontooseen palattuaan Townshend otti yhteyttä erityisesti The Rolling Stones -yhtyeen kanssa työskennelleeseen tuottajaan ja äänittäjään Glyn Johnsiin, joka palkattiin Lifehousen nauhoittajaksi ja apulaistuottajaksi. Ensitöikseen Johns kehotti Townshendia tekemään Lifehouse-teeman sijasta tavallisen albumin, vaikka vielä kesäkuussa 1971 kyseisen kaksoisalbumin teko oli suunnitelmissa, tosin eri kappaleilla. Raitistunut Townshend suostui, ja The Who aloitti Who’s Nextin äänitykset. Tulisieluisina tunnettujen Johnsin ja Townshendin yhteistyön kestävyyttä epäiltiin, mutta heidän välilleen syntyi pitkäaikainen työ- ja ystävyyssuhde.
Musiikki
thumb|right|200px|Roger Daltrey ja Pete Townshend [[Hampurissa elokuussa 1972.]] The Who siirtyi Who’s Nextillä monien yllätykseksi kitaravoittoisesta rockista ilmaisuun, jossa syntetisaattorit – erityisesti A.R.P.-syntetisaattori – olivat keskeisiä. Sen ansiosta albumille tuli omaleimainen äänimaailma, ja se oli muutenkin ajalle radikaali veto. Levyn kaikki kappaleet äänitettiin Olympic-studiolla maalis–toukokuussa 1971.
Myös työnteko yhtyeen sisällä muuttui, eikä Pete Townshend enää johtanut yhtyettä ”valistuneena itsevaltiaana". Uudesta albumista tuli The Whon neljän jäsenen kollektiivinen aikaansaannos. Solisti Roger Daltreyn kehutut laulusuoritukset ulottuvat ”Won't Get Fooled Againin” raa’asta energiasta ja karjumisesta ”Behind Blue Eyesin” hienostuneisuuteen. Hänen ääntään on pidetty onnistuneena myös vaativissa kappaleissa ”Getting in Tune” ja ”The Song Is Over”. Basisti John Entwistle puolestaan tehosti kappaleita omalla runsasfillisellä soitollaan. Hän myös kirjoitti Who’s Nextille hienoimpana pidetyn laulunsa ”My Wife”. Keith Moon soitti rumpuja aiempaa tarkemmin. Rumpuraitojen äänitykseen panostettiin nyt enemmän, jotta soundista saataisiin edellislevyjä syvempi, selvempi ja voimakkaampi. Townshendin soitto kasvatti hänen arvostustaan kitaristina. Lisäksi hänen pehmeä lauluäänensä loi jyrkän kontrastin Roger Daltreyn lauluun sellaisissa kappaleissa kuin ”Baba O’Riley”, ”Bargain” ja ”The Song Is Over”.
Joitakin Lifehouseen suunniteltuja kappaleita julkaistiin myöhemmillä singleillä sekä kokoelma-albumilla Odds & Sods (1974). Niitä ovat ”Join Together”, ”Let's See Action”, ”Relay” ja ”Put the Money Down”. Sen sijaan julkaisemattomien kappaleiden ”Time Is Passing” ja ”Mary” masternauhat ovat joko kadonneet tai ne ovat liian huonokuntoisia.
Yleistä kappaleista
Levyn aloituskappale on ”Baba O’Riley”. Se muotoutui Pete Townshendin 9-minuuttisesta A.R.P.-syntetisaattoridemosta, joka yhtyeen kanssa uudistettiin lopulliseen muotoonsa. Kappaleesta tuli livesuosikki, ja siinä soittaa viulua Dave Arbus. ”Baba O'Rileyta” seuraavassa ”Bargainissa” Townshend käyttää Gretsch-kitaraa, jonka hän oli saanut lahjaksi Joe Walshilta. Levylle päätyi kappaleen sähköisin versio, ja ”Bargain” säilyi pitkään yhtyeen settilistassa. ”Love Ain’t for Keeping” nauhoitettiin alun perin hard rock -kappaleena, mutta siitä tehtiin uudelleen akustinen versio, jollaisena se myös levylle päätyi. Who’s Nextin julkaisun aikoihin se oli yhtyeen konserttien avauskappale. ”My Wife” on albumilla ainoa basisti John Entwistlen sävellys. Se ei todennäköisesti kuulunut Lifehouse-projektiin. A-puolen päättävässä ”The Song Is Over” -kappaleessa soittaa koskettimia Nicky Hopkins. The Who ei ole koskaan esittänyt sävellystä konserteissa.
B-puolen aloittavassa ”Getting in Tunessa” Nicky Hopkins soittaa pianoa edellisraidan tapaan. ”Going Mobile” kuului Lifehouse-projektiin ja oli sen kevyimpiä kappaleita. The Who ei esittänyt sitä koskaan konsertissa. Sen sijaan ”Behind Blue Eyes” pysyi konserttilistassa useita vuosia, ja kappale julkaistiin Yhdysvalloissa myös singlenä. Who’s Nextille päätyi kappaleen toisena äänitetty versio (ensimmäinen versio on bonuskappaleena albumin vuonna 1995 julkaistulta remasteroidulta painokselta). Kyseisessä varhaisessa versiossa koskettimia soittaa Al Kooper. Levyn päättävä ”Won't Get Fooled Again” oli ensimmäinen kappale, jonka tekemisessä Glyn Johns oli mukana. Siitä tuli menestys: se nousi Britanniassa singlelistan sijalle 9 ja Yhdysvalloissa sijalle 15. Kappale on soitettu vuodesta 1971 lähtien jokaisessa The Whon konsertissa. Pete Townshendin soittama syntetisaattori editoitiin kappaleeseen hänen erillisestä demostaan.
Julkaisu ja vastaanotto
Who’s Next nousi 18. syyskuuta 1971 viikoksi brittilistan kärkeen, ja Yhdysvalloissa sitä myytiin neljä miljoonaa kappaletta. Myös kriitikot ottivat albumin hyvin vastaan, ja levy lunasti paikkansa 1970-luvun rockin kiistattomana klassikkona. Pete Townshend sen sijaan oli tyytymätön, sillä hän piti lopputulosta vain kompromissialbumina, joka työstettiin suuremman ja kunnianhimoisemman projektin kaaduttua. Myöhemmin Townshend on suhtautunut albumiin myönteisemmin, ja hän pääsi kaipaamiensa rockoopperoiden pariin jo kahden vuoden kuluttua, kun mod-kultin ympärille rakennettu konseptialbumi Quadrophenia (1973) ilmestyi.
Rolling Stone -lehti on valinnut Who’s Nextin kaikkien aikojen 28. parhaaksi albumiksi. VH1 puolestaan valitsi sen kansikuvan kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi kanneksi ja itse albumin historian 13. parhaaksi.
Kansikuva
Who’s Nextin Ethan A. Russellin ottamassa kansikuvassa yhtyeen jäsenet ovat virtsanneet Sheffieldissä sijaitsevan betonijärkäleen päälle. Kuvaa on pidetty The Rolling Stones -tyylisenä iskuna yhteiskunnan moraalisäännöille, ja siinä on vaikutteita elokuvasta 2001: Avaruusseikkailu. Kantta on myös pidetty jatkumona vuoden 1969 Woodstock-festivaalin tapahtumille. Pete Townshend oli siellä ajanut aktivisti Abbie Hoffmanin pois lavalta tämän yritettyä pitää yleisölle poliittista puhetta kesken The Whon esityksen.
Alun perin kansikuvaksi ajateltiin kuvaa, jossa peruukkiin ja mustaan korsettiin sonnustautunut rumpali Keith Moon poseerasi ruoska kädessään. Idea kuitenkin hylättiin.
Vuoden 1995 remasteroitu CD-versio
Vuoden 1995 remasteroitu versio sisältää alkuperäisen levyn yhdeksän kappaletta sekä seitsemän bonuskappaletta. Levyn aloittava ”Baba O’Riley” on tällä versiolla kymmenen sekuntia pidempi kuin alkuperäisellä levyllä tai vuoden 2003 deluxe-versiossa.
Vuoden 2003 deluxe-versio
Ensimmäinen levy sisältää alkuperäisen levyn yhdeksän raitaa sekä kuusi New Yorkissa 1971 levytettyä bonuskappaletta, joista kappaleita ”Gettin' in Tune” ja ”Won’t Get Fooled Again” ei ole julkaistu aiemmin.
CD 2
Toinen levy sisältää live-konsertin Young Vic -teatterissa Lontoossa 26. huhtikuuta 1971. Kappaleista vain ”Water” ja ”Naked Eye” on julkaistu aiemmin.
Kryoniikka
thumb|[[Alcor Life Extension Foundationin teknikot valmistelevat potilasta syväjäädytykseen. Kuva vuodelta 1985.]] Kryoniikka eli syväjäädytys tarkoittaa organismien, esimerkiksi ihmisten (tai pelkästään heidän aivojensa) tai muiden eläinten, säilyttämistä alhaisissa lämpötiloissa, jolloin aineenvaihdunta ja rappeutuminen pysähtyy lähes täysin. Yleensä tämä tehdään siinä toivossa, että tulevaisuuden teknologia (erityisesti nanoteknologia) saattaa tehdä mahdolliseksi organismin uudelleenkäynnistämisen.
Termit kryogeniikka ja kryoniikka sekoitetaan joskus toisiinsa. Kryogeniikka tarkoittaa alhaisten lämpötilojen tutkimista ja tuottamista, kryoniikka taas on yksi kryogeniikan erityissovellus.
Yleistä
Science fictionin puolella henkilöt yleensä säilötään kryonisesti heidän vielä eläessään, mutta todellisuudessa säilötään vain juridisesti kuolleiksi julistettuja henkilöitä.
Kryoniikkaan uskovat eivät kuitenkaan periaatteessa pidä säilytyksessä olevia henkilöitä kuolleina – pikemminkin heidän ajatellaan kuuluvan testiryhmään, joka on ”aikamatkalla” kaukaisessa tulevaisuudessa odottavaan sairaalaan, jossa heidät voidaan mahdollisesti elvyttää. Kryonisistit siis erottavat toisistaan juridisen kuoleman (tila, josta nykyajan lääketiede ei pysty henkilöä enää elvyttämään) ja informaatioteoreettisen kuoleman (tila, josta mikään tulevaisuuden teknologia ei pysty enää henkilöä elvyttämään).
Periaatteessa kryoniikka perustuu kolmeen väitteeseen:
Giovanni delle Bande Nere
pienoiskuva|Giovanni delle Bande Neren patsas Firenzen Ufficin gallerian edustalla. Giovanni delle Bande Nere tai Giovanni dalle Bande Nere, alun perin Lodovico de' Medici (6. huhtikuuta 1498 Forlì – 30. marraskuuta 1526 Mantova) oli kondottieeri ja Medici-suvun huomattavin sotilas.
Kryoniikka
Historia
Kryoniikka sai alkunsa vuonna 1962, kun Robert Ettinger julkaisi kirjansa The Prospect of Immortality. Hän kertoi saaneensa idean kryoniikasta Neil R. Jonesin tieteistarinasta The Jameson Satellite.
Ensimmäisissä 1970-luvulla tehdyissä syväjäädytyskokeissa jäädyttäminen johti ruumiin kaikkien solujen tuhoutumiseen, kun jäätyessään laajeneva vesi hajotti solurakenteen. Ensimmäiset kryoniikkaa harjoittavat yhtiöt menivät konkurssiin, ja tämä toi kryoniikalle paljon huonoa mainetta.
Giovanni delle Bande Nere
Tausta
Giovanni delle Bande Nere kuului Medicien suvun nuorempaan haaraan, joka polveutui Cosimo de’ Medicin nuoremmasta veljestä Lorenzosta. Tämä nuorempi sukulinja pysyi sivuosassa aina 1500-luvulle saakka, jolloin Medicien vanhempi haara oli lähellä sammua. Giovannista tuli nuoremman sukuhaaran ensimmäinen merkittävä edustaja.
Kryoniikka
Historia
1980-luvulla kiteytymisprosessia alettiin ymmärtää paremmin, ja koko kehon säilömisestä alettiin siirtyä pelkkien aivojen säilyttämiseen. Nykyään yleisin käytössä oleva kryosäilytysmenetelmä on vitrifikaatio. Vitrifikaatiossa organismi muutetaan osittain lasimaiseksi, jolloin solujen kristallisoitumista ei tapahdu. Ensimmäinen koko kehon vitrifikaatio suoritettiin vuonna 2005.
Giovanni delle Bande Nere
Tausta
Giovanni delle Bande Neren isä oli Giovanni di Pierfrancesco de’ Medici ja äiti Caterina Sforza. Poika kastettiin Lodovicoksi, mutta hän otti etunimekseen isänsä nimen Giovanni. Isä oli nimittäin kuollut pian hänen syntymänsä jälkeen. Nuori Giovanni sai jo varhain koulutusta aseiden käytössä, ja hän näytti perineen äitinsä energisen luonteen.
Kryoniikka
Nykyään
Noin 500 ihmistä on syväjäädytettynä eri puolilla maailmaa. Suurimpia kryoniikkapalveluita tarjoavia organisaatioita ovat The Cryonics Institute (Detroit. USA), jonka varastossa on 206 kokonaista kehoa; Alcor Life Extension Foundation (Scottsdale, Arizona, USA), jolla on 182 kokonaista kehoa tai pelkkää aivoa; sekä moskovalainen KrioRus, joka pitää varastoissaan 80 kehoa. Kiinalainen Yinfeng Life Science Research Institute (Jinan) on varastoinut 12:n asiakkaan vartalot. 1845 asiakasta on tehnyt sopimuksen tulevasta kryosäilytyksestä näiden organisaatioiden kanssa. Lisäksi syväjäädytykseen on varastoitu lemmikkieläimiä, joita on säilötty jopa enemmän kuin ihmisiä.
Alcor veloittaa koko vartalon käsittelystä 200 000 dollaria ja aivojen käsittelystä 80 000 dollaria.