cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjän federaatio 1999–2008
Putin ja ulkopolitiikka
Putinin ulkopolitiikka oli ollut melko aggressiivista lähiulkomaita kohtaan. Putinin Venäjä sekaantui Ukrainan presidentinvaaleihin. Venäjä uhkasi myös Baltian maita, Valko-Venäjää ja Ukrainaan kaasutoimitusten lopettamisella. Ukrainaa vastaan käytettiin "energia-asetta" 2006, ja Valko-Venäjää vastaan vuonna 2007. Valko-Venäjän johtajan Lukašenkan mielestä Venäjä kohteli hänen maataan röyhkeästi. Toisaalta jotkut entiset IVY-maat lähentyivät länttä ja Azerbaidžan kieltäytyi ostamasta venäläistä kaasua. Venäjä koki Naton ja muiden läntisten kansainvälisten järjestöjen levittäytymisen entisen Neuvostoliiton alueelle uhkaavana.
Putin vastusti Naton ohjustorjuntaohjusten tuomista Itä-Eurooppaan. Hän myös vastusti lännen tukemaa Kosovon itsenäistymistä. Putin näyttää palauttaneen Venäjälle sen aseman kansainvälisen politiikan vakavasti otettavana, itsenäisenä toimijana, joka ei myötäile länttä. Toisaalta Putin on korostanut haluaan tehdä yhteistyötä lännen kanssa. Kun WTC-tornit romahtivat vuonna 2001, Putin liittyi Yhdysvaltain aloitteesta terrorismin vastaiseen rintamaan, hakien samalla oikeutusta Venäjän sodalle Tšetšeniassa. Yhdysvallat irtisanoutui vuonna 2002 Venäjän kanssa voimassa olevasta torjuntaohjuksia rajoittavasta ABM-sopimuksesta. Idän ja lännen välit alkoivat viiletä vuonna 2004 ja ovat viilenneet edelleen tuntuvasti vuonna 2007 Putinin länsivastaisen ulkopolitiikan takia. Toisaalta Putin veljeili Kiinan kanssa ja vei aseita sinne. Vuonna 2007 tuli esille diplomaattinen kiista Britannian kanssa. Viron kanssa käyty Pronssisoturi-patsaskiista huononsi Viron ja Venäjän välejä. Varsinkaan liberaalit liikemiehet eivät Venäjällä Putinin ajamaa lännestä pois kääntymistä kannata, koska uskovat sen haittaavan venäläisten yritysten liiketoimia. Vuoden 2009 kesällä Putinin hallinnon virkamiehet käytännössä uhittelivat Georgiaa sodalla.
Sattajärvi (Ruotsi)
Sattajärvi on kylä ja pientaajama Pajalan kunnassa Pohjois-Ruotsissa. Sattajärven kylä perustettiin vuonna 1688. Sattajärven kylässä on nahkatehdas-museo. Sattajärven kylän vieressä sijaitsee myös samanniminen järvi, Sattajärvi. Sattajärven pientaajaman asukasluku oli 125 henkeä vuonna 2010.
Aiheesta muualla
Sattajärven nahkatehdasmuseon kotisivut
Dippoldiswalde
Dippoldiswalde on Saksassa Saksin osavaltiossa sijaitseva kaupunki. Sen väkiluku oli noin 14 000 henkeä vuoden 2018 lopussa. Varhaisin kirjallinen lähde Dippoldiswalden historiasta ulottuu 1200-luvulle. Kaupungin kasvua ovat edistäneet alueella sijainneet hopeakaivokset, jotka ovat nykyisin tärkeä arkeologinen lähde keskiajan kaivostoiminnasta.
Torkkupeitto
Torkkupeitto tai lepopeite on sohvalla tai sijatun vuoteen päiväpeitteen päällä otettavia päiväunia varten tarkoitettu pienehkö ja kevyt peite, joka on tarpeen tullen helposti otettavissa esiin. Aiemmin torkkupeittoina käytettiin myös villasta tehtyjä isoja, hapsureunaisia hartiahuiveja.
Torkkupeitot ovat kooltaan noin 120 × 150 cm. Halvemmissa torkkupeitoissa käytetään villan sijasta materiaalina akryyliä. Torkkupeitto on myös suosittu neulomalla itse tehtävä käsityö.
Torkkupeiton kaltainen tekstiili on myös autossa tai muualla kodin ulkopuolella käytettävä matkahuopa.
Vuonna 2010 kansanedustajien työhuoneisiin Eduskuntataloon hankitut torkkupeitteet herättivät kohua, kun ne maksoivat yli sata euroa kappale ja ne hankittiin ilman kilpailutusta.
Hevosluoto
Hevosluoto on Porin 59. kaupunginosa. Se on Kokemäenjoen suiston luodoista läntisin, rajoittuen lännessä Raumanjuopaan ja idässä Lanajuopaan. Hevosluodon sekä idässä sijaitsevan Hanhiluodon, Kirjurinluodon ja Raatimiehenluodon muodostaman saaren välissä, Lanajuovan ja Huvilajuovan ympäröimänä sijaitsee Kvistiluoto. Etelässä, Kokemäenjoen etelärannalla, on Karjaranta. Hevosluodon keskustanpuoleisessa kärjessä on siirtolapuutarha.
Giánnis Markópoulos
Markópoulos alkoi opetella soittamaan klarinettia ja viulua ierápetralaisessa yhtyeessä kahdeksanvuotiaana. Markópoulos asui Ierápetrassa Kreetalla vuoteen 1956 saakka, jolloin lähti pääkaupunki Ateenaan opiskelemaan musiikkia.
Markópouloksen isä oli kotoisin Ierápetrasta ja äiti Sfakiásta. Isä toimi muun muassa Lasíthin, Chanián, Evrytanían ja Prévezan prefektuureissa prefektinä.
Wittig-reaktio
Wittig-reaktio on orgaaninen reaktio, jossa aldehydi tai ketoni reagoivat fosfoniumylidin kanssa ja reaktiotuotteena muodostuu alkeeni ja fosfiinin oksidi. Reaktio on nimetty kehittäjänsä Georg Wittigin mukaan, ja hän sai siitä Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1979. Wittig-reaktio on yksi yleisimmistä alkeenien syntetisoimismenetelmistä. Sen etuna on muun muassa helppo muunneltavuus, jolloin saadaan stereokemiallisilta ominaisuuksiltaan toivottuja tuotteita.
center|500px
Mekanismi
thumb|250px|Fosforaani ja ylidi Wittig-reaktio tapahtuu karbonyyliryhmän sisältävän aldehydin tai ketonin ja tyypillisesti trifenyylifosfiinin ylidin välillä. Ylidi on yhdiste, jossa vierekkäisillä atomeilla on erimerkkiset varaukset. Wittig-reaktiossa fosforiatomilla on positiivinen varaus. Reaktiomekanismien kuvauksissa ylidi voidaan korvata fosforaanilla, jossa fosforista lähtee kaksoissidos.
Tarvittava ylidi syntetisoidaan yleensä juuri ennen varsinaista Wittig-reaktiota. Fosfiini, yleensä trifenyylifosfiini, reagoi halogeenialkaanin kanssa muodostaen fosfoniumionin. Fosfoniumionista saadaan ylidi käsittelemällä sitä emäksellä. Usein käytetään hyvin vahvasti emäksistä butyylilitiumia, mutta tietyissä tapauksissa myös metallihydroksidit ovat riittävän emäksisiä.
Kemistit eivät ole yksimielisiä Wittig-reaktion tarkasta mekanismista. Perinteisesti karbonyyliyhdisteen ja ylidin nukleofiilisen substituutioreaktion on arveltu muodostavan ensin betaiinin (kuvassa yhdiste 3), hiili-hiilisidoksen kiertyminen johtaa toiseen betaiiniin (4), josta muodostuu syklinen oksafosfetaanivälituote (5). Se on hyvin pysymätön, ja siitä eliminoituvat alkeeni ja fosfiinin oksidi, esimerkissä trifenyylifosfiinioksidi.
center|500px
Reaktion muunnoksia
Ylidien lisäksi Wittig-reaktion tavoin reagoivat monet muutkin orgaaniset fosforiyhdisteet, ja näiden reaktioiden voidaan katsoa olevan Wittig-reaktion muunnoksia. Esimerkiksi Horner–Wadsworth–Emmons-reaktiossa käytetään ylidin sijasta fosfonaatti-ionia.
Calvados
thumb|Calvadosia.
Calvados on omenoista ja joskus myös päärynöistä tislaamalla valmistettua viinaa, jota tuotetaan Normandiassa Ranskassa.
Tuotantoalue ja luokitus
thumb|Calvadosin tuotantoalue Ranskan Normandiassa.
Calvados-nimellä myytävän omenabrandyn tuotanto on rajattu ranskalaisen alkuperämääräysjärjestelmän (Appellation d'origine contrôlée, AOC) mukaisesti Normandiaan, Luoteis-Ranskaan. Järjestelmä määrää myös juomassa käytetyt omenalajikkeet ja niiden puristustavan sekä mehun fermentointitavan, tislaustavan ja vanhentamisen. Calvadoksen kolme AOC-luokitusta ovat AOC Calvados (peruslaatu), AOC Calvados Pays d’Auge (paras laatu) sekä AOC Calvados Domfrontais (vähintään 30 prosenttia päärynää).
Valmistus
Calvadosia valmistetaan sadoista eri omenalajikkeista, mutta parhaaseen laatuun käytetään vain 48:aa lajiketta. Käytetyistä omenoista katkeria lajeja on yleensä 10 prosenttia, katkeranmakeita 70 prosenttia ja hapokkaita 20 prosenttia. Omenat korjataan syksyllä lokakuun ja tammikuun välisenä aikana. Ne murskataan ja annetaan kypsyä 1–4 tunnin ajan, jolloin kuoret pehmenevät ja luovuttavat arominsa ja tanniininsa. Murska puristetaan sitten mehuksi ja fermentoidaan tammisissa tynnyreissä siideriksi. Tähän kuluu kuudesta viikosta jopa yhteen vuoteen.
Fermentoitunut siideri tislataan joko kolonnitislausmenetelmällä tai pannutislausmenetelmällä. Tislauksen jälkeen juoman alkoholipitoisuus on 68–72, joten se laimennetaan vedellä. Calvados saa kultaisen värinsä kypsytyksen aikana, joka kestää vähintään kaksi vuotta, mutta laadukkaimpien merkkien kohdalla jopa 20–40 vuotta. Pullotetun calvadosin alkoholipitoisuus on vähintään 40 tilavuusprosenttia.
Maku ja nauttiminen
Hyvin tehdyn calvadosin maku muistuttaa omenoita ja päärynöitä, joiden maku tasapainottuu iän mukana. Nuori calvados myös tuoksuu tuoreilta omenoilta ja päärynöiltä. Iän mukana calvadosin aromi muistuttaa yhä enemmän muiden vanhojen brandyjen makua, ja myös sen väri myös muuttuu kultaisemmaksi tai tummemmanruskeaksi, jossa on oranssia ja mahonkia mukana.
Calvados voidaan tarjoilla aperitiivina, juomasekoituksissa, ruokalajien välillä tai digestiivinä kahvin kera. Le trou Normand -perinteessä calvadospaukku otetaan pitkän aterian ruokalajien välillä, joskus omenasorbetin kera nautittuna. Sen tarkoitus on uudelleenherättää ruokahalua.
Pommeau on calvadosista ja omenamehusta sekoittamalla saatava juoma, jota nautitaan usein aperitiivina. Myös se on saanut alkuperäismerkinnän. Pommeaussa on kaksi kolmasosaa omenamehua ja yksi kolmannes tammikypsytettyä nuorta calvadosta. Sitä kypsytetään vähintään 18 kuukautta, ja sen alkoholipitoisuus on 16–18 prosenttia.
Tourer
250 px|thumb|Tourer-korinen Rolls-Royce Silver Ghost vuodelta [[1912.]] Tourer eli touring oli avomallisesta, vähintään nelipaikkaisesta henkilöautonkorista käytetty nimitys. Korityyppi oli pitkään suosittu, kunnes umpikori syrjäytti sen 1930-luvun alussa. Varhaisimmista tourer-versioista puuttuivat sivuikkunat, mutta myöhemmin niihin oli saatavana irrotettavia sivukatteita. Kammettavilla tai kiinteillä sivuikkunoilla varustettuja malleja kutsuttiin Britanniassa nimellä all-weather tourer (joka sään tourer).
Touring car voi tarkoittaa henkilöautoa, jossa on kaksi- tai neljä ovea ja käytetään erotuksena urheiluautosta.
Ivan Šuvalov
thumb|Ivan Šuvalov, [[Fjodor Rokotov vuonna 1760|322x322px]] Ivan Ivanovitš Šuvalov ; (12. marraskuuta (J: 1. marraskuuta) 1727 Moskova, Venäjän keisarikunta – 26. marraskuuta (J: 15. marraskuuta) 1797 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kulttuuripoliittinen vaikuttaja, koulutuksen kehittäjä ja taiteiden ja kulttuurin suosija, taidekeräilijä, joka perusti muun muassa Moskovan yliopiston ja Pietarin taideakatemian.
Suku ja koulutus
Ivan Šuvalov oli syntyisin aatelissuvusta. Hänen vanhempansa olivat köyhä kaartinkapteeni Ivan Maksimovitš Šuvalov nuorempi (k. 1737), joka palveli Burkhard Christoph von Münnichin alaisena, haavoittui vakavasti Otšakovon valtauksessa vuonna 1737 ja Tatjana Rodionovna Ratislavskaja. Hänellä ei ollut muita sisaruksia ja hän vietti varhaislapsuutensa Moskovassa.
Isänsä kuoleman jälkeen Ivan asui isoisänsä tilalla Smolenskin kuvernementissä. Moskovassa hän opiskeli ranskaa, saksaa ja matematiikkaa, hänellä oli yhteinen opettaja Aleksandr Suvorovin kanssa. Myöhemmin hän opiskeli itsekseen ja luki paljon, ja piti ranskalaisesta kirjallisuudesta. Aikalaiset panivat merkille Šuvalovin laajan sivistyksen, hän keskusteli paljon Mihail Lomonosovin kanssa, tarkkaili tämän kokeita ja hahmotteli Lomonosovin retoriikkaa.
Ura hovissa
Šuvalov kutsuttiin 14-vuotiaana paašipojaksi keisarilliseen hoviin vuonna 1742, vuosi sen jälkeen kun hänen serkkunsa Pjotr Šuvalov ja Aleksandr Šuvalov olivat auttaneet keisarinna Elisabetia nousemaan valtaan. Ivan Šuvalovista tuli vuonna 1749 Elisabetin suosikki. Hänet nimitettiin senaatin jäseneksi ja hän sai suuren vaikutusvallan Venäjän keisarikunnan päätöksenteossa. Šuvalovia on luonnehdittu pyyteettömäksi henkilöksi juonittelujen täyttämän hovielämän keskellä. Hän sai vuonna 1760 kenraaliadjutantin arvon, mutta torjui toistuvasti hänelle tarjotun Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kreivin arvon (Reichsgraf), mitalin lyömisen omaksi kunniakseen, senaattorin arvon ja laajat maaomaisuudet. Hän hyväksyi ottamaan keisarilta vastaan varoja ainoastaan filantrooppiseen toimintaansa.
Šuvalovin suvun menestys muuttui dramaattisesti vuonna 1741, kun keisarinna Elisabet Petrovna nousi Venäjän valtaistuimelle Ivanin vaikutusvaltaisen serkkujen Pjotr Šuvalovin ja Aleksandr Šuvalovin avulla. Vuonna 1742 he järjestivät 14-vuotiaan Ivanin keisarilliseen hoviin paaš ipojaksi. Paašipoikana hän oli enimmäkseen keisarinnan etuhuoneessa, josta tämä löysi hänet aina kirja kädessään. Ensimmäisinä palvelusvuosinaan Ivan koki onnettomasti päättyneen romanssin: hän kiinnostui ruhtinatar Anna Gagarinasta, rikkaasta ja älykkäästä tytöstä, joka oli häntä kymmenen vuotta vanhempi. Šuvalovin sukulaiset vastustivat heidän avioliittoaan, ja koska Ivan oli erittäin riippuvainen heistä, avioliittoa ei koskaan toteutunut. Todellinen syy Šuvalovien vastahakoisuuteen tämän avioliiton suhteen on täytynyt olla aikomus saada Ivan keisarinnan suosikiksi, johon heillä saattoi olla jo vuosina 1747-1748 jokin syy.
Heinäkuussa 1749, kun Ivan oli vierailulla enonsa ruhtinas Golitzinin luona tämän maaseututalossa lähellä Moskovaa, Šuvalovin veljekset Pjotr ja Aleksandr järjestivät tapaamisen keisarinnan kanssa, joka oli tekemässä pyhiinvaellusta Savvino-Storoževskin luostariin Zvenigorodiin. Šuvalovit eivät olleet laskeneet väärin: 40-vuotias keisarinna huomasi komean, 22-vuotiaan paašin ja pyysi tätä seuraamaan häntä tulevalle pyhiinvaellusmatkalleen Uuden-Jerusalemin luostariin Istraan.
Vuonna 1748 Šuvalov nimitettiin kamaripaašiksi, ja hänen yhteytensä keisarinnaan alkoi. Vaikka serkut suunnittelivat käyttävänsä häntä pelinappulanaan hovijuonitteluissaan, Ivan kieltäytyi sotkeutumasta niihin. Hänen elämäkertansa kirjoittajiensa mukaan Ivan Šuvalov oli "miellyttävä ja ystävällinen kaikille" ja "hänellä ei ollut minkäänlaisia ​​vihollisia". Hän oli kamarijunkkeri (1749–1751), todellinen kamariherra (1751–1778), todellinen salaneuvos (1773) ja ylikamariherra (1778–1797).
Hänen asemansa hovissa vahvistui Elisabethin viimeisten vuosien aikana 1750-luvulla, kun hän käytännössä katsoen yksin hallinnoi anomuksia, mikä syrjäytti keisarinnan edellisen suosikin ja huhujen mukaan aviomiehen Aleksei Razumovskin. Hän ilmoitti usein keisarinnan henkilökohtaisista määräyksistä senaatille ja korkeille virkamiehille; he kääntyivät hänen puoleensa vaikeissa tapauksissa, kun keisarinnalta vaadittiin erityismääräystä; senaatin kautta toimitettiin hallitsijalle osoitetut pyynnöt ja raportit.
1750-luvulla ja varsinkin vuonna 1760-1761 Šuvalovin valta ulottui kaikille valtionhallinnon alueille, millä oli huomattava vaikutus Venäjän sisä- ja ulkopolitiikkaan. Šuvalov oli ainoa, jolla oli oikeus raportoida suoraan keisarinnalle, hän valmisteli monia asetuksia ja ilmoitti senaatille tai kuvernööreille keisarinnan käskyt. Erityisesti ulkopolitiikan alalla hän vaikutti merkittävästi Venäjän ja Ranskan suhteiden lähentymiseen. Ivan Šuvalov allekirjoitti yhdessä kreivi Mihail Vorontsovin kanssa vuonna 1760 Venäjän keisarikunnan ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vuoden 1758 liittosopimukseen; allekirjoitti Ranskan kuningaskunnan ja Tanskan kuningaskunnan kanssa ranskalais-tanskalaisen Kööpenhaminan sopimukseen vuonna 1758; allekirjoitti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kanssa Venäjän keisarikunnan sopimuksen ystävyydestä ja puolustusliitosta sekä sopimuksen sodan jatkamisesta Preussin kanssa vuonna 1760. 1760-luvun alussa, useat aiemmin käsitellyt hankkeet huomioiden, hän hahmotteli valtion uudistusohjelman muutokset, kuten "perustuslakien" hyväksyminen: ortodoksisen uskonnon ensisijainen asema, kirkon tulojen ja maiden palauttaminen takaisin valtion hallusta, venäläisten etusija ulkomaalaisiin nähden valtiossa ja asepalveluksessa jne. vasen|pienoiskuva|240x240px|Ivan Šuvalov, [[Anton Losenko|Anton Losenko, n. vuonna 1760]]
Kulttuurivaikuttaja
pienoiskuva|300x300px|Näkymä Ivan Šuvalovin taidegalleriasta, [[Andrei Zjablov, 1770-luku]] Ivan Šuvalov perusti vuonna 1755 keisarillisen Moskovan yliopiston ja hänestä tuli sen ensimmäinen kuraattori. Hän perusti samalla myös yliopiston kirjapainon "jotta tieto leviäsi", joka alkoi julkaista Moskovskije vedomosti -lehteä. Kirjapainon yhteydessä myös oli kirjakauppa ja kirjasinvalimo. Yliopiston alaisuuteen perustettiin myös aatelisille tarkoitettu Moskovan kymnaasi.
Keisarillinen taideakatemia perustettiin yliopiston yhteyteen Moskovaan vuonna 1757 ja Šuvalov toimi sen johtajana vuoteen 1763 asti. Hänet tunnettiin myös suuresta taidekokoelmastaan ja taiteilijoiden tukemisesta. Hän lainasi laajan kirjastonsa Taideakatemian käyttöön, ja kun Taideakatemia vuonna 1763 erotettiin yliopistosta ja siirrettiin pääkaupunkiin Pietariin, se toimi aluksi Šuvalovin oman palatsin tiloissa.
Taideakatemia
pienoiskuva|Šuvalovin palatsi, arkkitehti Savva Ivanovitš Tševakinski 1749-1756 Vuonna 1757 Ivan Šuvalov esitti hallintoneuvostolle hankkeensa, Pietari Suuren jo aikoinaan kaavaileman, kolmen "jalon" taiteen (maalaustaide, arkkitehtuuri ja kuvanveisto) akatemian perustamiseksi Pietarin palatsiinsa, joka sijaitsi lähellä keisarinna Elisabetin kesäpalatsia. Tämän laitoksen, joka myöhemmin muutettiin Keisarilliseksi taideakatemiaksi, hän suunnitteli kaikkien yhteiskuntaluokkien lahjakkaimpien poikien koulutukseen. Aluksi Akatemiaan ei ollut muodollista pääsykoetta; jopa talonpoikien lapset kuten Fjodor Rokotov ja kuvanveistäjä Fedot Šubin pääsivät sisään Šuvalovin henkilökohtaisesta suosituksesta.
Šuvalov toimi Akatemian ensimmäisenä johtajana vuoteen 1763 asti, jolloin hänen seuraajakseen tuli Ivan Betskoi. Vuonna 1758 hän lahjoitti Akatemialle oman kokoelmansa länsimaisia ​​piirustuksia ja maalauksia, jotka muodostivat ytimen sen valtavalle taidekokoelmalle. Tuolloin hänen palatsissaan esiintyi myös Venäjän ensimmäinen teatteriryhmä, jota johtivat Fjodor Volkov ja Ivan Dmitrjevski.
Mihail Lomonosovin patronaatti
Toisin kuin Katariina Suuren itsekkäät suosikit, Šuvalov päätti käyttää suosiotaan rakentavasti koulutuksen ja kuvataiteen edistämiseksi Venäjällä. Valistuneen hovimiehen malliedustajana hän ylläpiti kirjeenvaihtoa johtavien ranskalaisten ajattelijoiden Claude Adrien Helvétiuksen, Jean le Rond d'Alembertin, Denis Diderot'n ja Voltairen kanssa. Hän toimitti jälkimmäiselle materiaalia, joka tarvittiin hänen Histoire de l'empire de Russie sous Pierre le Grand (Venäjän keisarikunnan historia Pietari Suuren aikakaudella, osa I 1759; osa II 1763) -kirjaansa varten, ja auttoi myöhemmin sen julkaisemisessa Venäjällä.
Šuvalovin toiminta toi hänet kosketuksiin Mihail Lomonosoviin, venäläiseen tutkijaan, joka halusi perustaa yliopiston Venäjälle. Lomonosov löysi Šuvalovista uskollisen suojelijan ja kiitti hänen saavutuksiaan omistamalla hänelle pari oodia ja "reasonings" "meditaatiota". 23. tammikuuta 1755, Šuvalovin äidin Tatjana Rodionovnan nimipäivänä, keisarinna hyväksyi heidän hankkeensa perustaa keisarillinen Moskovan yliopisto "kaikenlaisille ja kaikenlaisille ihmisille". Tatjanan-päivää vietetään Venäjällä edelleen "opiskelijoiden päivänä" (nykyisin 25. tammikuuta uuden gregoriaanisen kalenterin mukaan).
Šuvalovista tuli yliopiston ensimmäinen kuraattori, joka houkutteli sinne opettamaan parhaat tutkijat. Hän keksi idean perustamansa yliopistopainon julkaisemaan sanomalehti Moskovski vedemostia (Московские ведомости), joka myös perustettiin Šuvalovin aloitteesta. Moskovan yliopistoon sidoksissa olevan aatelisille tarkoitetun kymnaasin lisäksi hän auttoi perustamaan ensimmäisen venäläisen, ei-aatelisille tarkoitetun kymnaasin Moskovan ulkopuolelle Kazaniin. Hänet valittiin brittiläisen tiedeakatemian Royal Societyn jäseneksi vuonna 1758.
Viimeiset vuodet
Hänen paluunsa Venäjälle vuonna 1777 aiheutti ihailun aallon, lehdissä julkaistiin useita ylistysrunoja ja Gavrila Deržavinin kuuluisa "epistola". Keisarinna antoi hänelle vuonna 1778 uudelleen ylikamariherran arvon sekä otti hänet yhdeksi keskustelukumppani suosikeistaan. Šuvalovin palatsissa pidettiin yhtä Pietarin ensimmäisistä kirjallisista salongeista, ja se oli vakiokokoontumispaikka uuden sukupolven venäläisillä intellektuelleille kuten Jekaterina Daškova, Denis Fonvizin, Mihail Heraskov, Ivan Dmitrjev ja Aleksandr Šiškov, monet heistä olivat Šuvalovin perustaman yliopiston tuotteita. Runoilija Jermil Ivanovitš Kostrov (n. 1755–1796) teki Iliaksen ensimmäisen venäjänkielisen käännöksen asuessaan Šuvolovin palatsissa. Šuvalov auttoi muun muassa Jekaterina Daškovaa venäjän kielen sanakirjan laatimisessa sekä Sobesednik ljubitelei russkogo slova (ven. Собеседник любитель российского слова, "Venäläisen sanataiteen harrastajien käsikirja") 1783–1784 toimitustyössä.
Katariina II osti palatsin vuonna 1781 ja myönsi Šuvaloville siihen elinikäisen asumisoikeuden. Elämänsä lopulla hänellä oli suuret velat, noin 100 000 ruplaa, jolloin keisari Paavali I myönsi hänelle 3 000 maaorjaa Orjolin, Pietarin ja Jaroslavlin kuvernementeistä. Hän oli Venäjän tiedekatemian täysjäsen vuodesta 1783 lähtien.
Perintö
Keisarillisen rakastettunsa, ruhtinatar Anna Gagarinan kuoleman jälkeen Šuvalov ei koskaan mennyt naimisiin eikä hänellä ollut lapsia. Hän kuoli 70-vuotiaana kaupunkipalatsissaan Pietarissa 14. marraskuuta 1797. Keisari Paavali I:n käskystä kamaripaašit päivystivät hänen arkkunsa äärellä ja koko hovi osallistui hänen hautajaiskulkueeseensa. Hänen hautansa on Aleksanteri Nevskin luostarin Neitsyt Marian Ilmestyksen kirkossa.
Vuonna 2003 Pietarin Taideakatemian sisäpihalla paljastettiin Šuvalovin Minerva-aiheinen muistopatsas. Kuvanveistäjä on Zurab Tsereteli, Šuvalovin perustaman Akatemian nykyinen johtaja. Toinen muistopatsas pystytettiin Moskovan valtionyliopiston kirjaston eteen vuonna 2004.
The Mandela Effect
The Mandela Effect on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen sci-fi-elokuva, jonka on ohjannut David Guy Levy. Elokuva kertoo miehestä, joka tyttärensä kuoleman jälkeen kehittää pakkomielteen Mandela-ilmiöksi kutsutusta ilmiöstä. Pääosissa esiintyvät Charlie Hofheimer, Aleksa Palladino, Clarke Peters, Madeleine McGraw ja Robin Lord Taylor.
Somewhere
Somewhere voi tarkoittaa:
JK Racing Asia Series
JK Racing Asia Series (aiemmin nimillä Formula BMW Asia ja Formula BMW Pacific) oli aasialainen moottoriurheilusarja. Sarja aloitettiin vuonna 2003, joka korvasi silloisen Aasian Formula 2000 -sarjan. Vuonna 2008 sarjan nimi muuttui muotoon Formula BMW Pacific, joka oli aina vuoden 2010 loppuun asti. Vuodesta 2011 ajettiin nykyisellä sarjan nimellä. Pisteitä jaettiin kymmenelle parhaalle järjestyksessä 20, 15, 12, 10, 8, 6, 4, 3, 2, 1. Joka kilpailuviikonloppuna ajettiin kaksi kilpailua, joissa toisessa käännetyssä järjestyksessä 10 parhaan osalta. Sarjan mestaruuden voittivat Ho-Pin Tung, Marchy Lee, Salman Al Khalifa, Earl Bamber, Jazeman Jaafar, Ross Jamison, Rio Haryanto, Richard Bradley, Lucas Auer ja Aston Hare.
Eniten tallimestaruuksia on malesialaisella Team improvisadas-tallilla, jolla on kuusi mestaruutta.
TUL:n jalkapallomestaruuskilpailut 1927
Työväen Urheiluliiton jalkapallomestaruuskilpailut 1927 olivat kahdeksannet Työväen Urheiluliiton jalkapallomestaruuskilpailut. Mukaan ilmoittautui 16 joukkuetta, joista yksi luopui otteluitta. Mestaruuden voitti Helsingin Jyry Brynolf Weckströmin loppuottelumaalilla.
Porras–Renko-tie
Porras–Renko-tie on museotie entisen Rengon kunnan alueella Hämeenlinnassa Kanta-Hämeessä. Se edustaa Väyläviraston museotiekokoelmassa historiallista Hämeen Härkätietä. Museotie alkaa kantatie 54:ltä Lietsan kylästä ja päättyy Nummenkylään valtatie 10:lle. Tien pituus on 10,3 kilometriä ja se on alku- ja loppupään lyhyitä päällystettyjä osia lukuun ottamatta sorapintainen. Porras–Renko-tie on osa Sotkan ja Tervalammen välistä yhdystietä 2831.
Porras–Renko-tie sisältyy Hämeen Härkätien osana Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Historia
Hämeen Härkätien historia alkaa 800-luvulta. Sen reitti oli vakiintunut myöhäiskeskiajalla ja säilyi lähes muuttumattomana 1800-luvulle. Härkätie on kuvattu ensimmäisen kerran Jaakko Teitin vuosina 1555–1556 laatimassa Suomen teiden luettelossa. Porras–Renko-tie noudattaa pääosin Härkätien 1800-luvun linjausta. Tietä oikaistiin hiukan 1930-luvulla, käytöstä pois jäänyt osuus on metsittynyt tieraunioksi, joka on sittemmin otettu kävelypoluksi ja viitoitettu. Seuraava merkittävä muutos oli valtatie 10:n valmistuminen vuonna 1961, jolloin mutkainen ja mäkinen tie jäi paikallisliikenteen käyttöön. Museotieksi se otettiin vuonna 1982.
Palsankallio
Tien läheisyydessä sen pohjoispuolella on Palsankallion rajakivi, jossa ovat aikoinaan kohdanneet seitsemän historiallisen pitäjän (Loppi, Tammela, Urjala, Sääksmäki, Kalvola, Hattula ja Vanaja) rajat. Viimeisinä rajakuntina olivat Hattula ja Renko. Rajakivi on isokokoinen siirtolohkare, jonka päälle on hakattu ympyräkuvio ja siitä lähtevät seitsemän rajalinjaa. Kiven ympärillä on lisäksi neljä niin sanottua viisarikiveä osoittamassa rajojen suuntaa, yksi viisarikivistä on museotien eteläpuolella. Rajakivi menetti viimeisenkin rajansa vuoden 2009 alussa, jolloin Hämeenlinnan seudun kuntaliitoksessa Renko ja osa Hattulaa liitettiin Hämeenlinnaan.
Pikäjärven tieraunio
Pitkäjärven tieraunio on 1930-luvulla tehdyssä tienoikaisussa käyttämättömäksi jäänyt osa vanhaa Hämeen Härkätietä. Pituudeltaan noin 800-metrisen tienosan molemmat päät ovat käytössä yksityisteinä. Nurmettunut ja metsittynyt keskiosa näkyy maastossa ympäristöään korkeampana ja on viitoitettu patikointireitiksi. Tieraunio-osuus on ollut käytössä ainakin Jaakko Teitin tieluetteloinnista vuodesta 1556 asti vuoteen 1936. Tienoikaisuun oli syynä jyrkän mäen kiertäminen.
Salattu Jumala
Salattu Jumala: Usko, tieto ja etsintä on ruotsalaisen Stefan Einhornin vuonna 1998 ilmestynyt kirja. Teoksen on julkaissut suomeksi Otava vuonna 2009. .
Kirkonkirja
pienoiskuva|Kirkonkirja
Merten villikissa
Merten villikissa (eng. Sea Star) on kirja, jonka on kirjoittanut Pamela Jekel vuonna 1983. Kirja kertoo todellisesta henkilöstä, Anne Bonnystä, joka oli merirosvo 1700-luvulla. Kirjan on kustantanut Tammi vuonna 1985 ja suomentanut Kaarina Ripatti. ISBN 951-30-6079-9
Kirkonkirja
Kirkonkirjat ovat seurakuntien ylläpitämä luettelo seurakunnan jäsenistä ja sen alueen kirkollisista toimituksista. Ne ovat monissa maissa väestötietojärjestelmän ydin. Suomessa tällaisessa asemassa ovat evankelis­luterilaisen ja ortodoksinen kirkon kirkon­kirjat, sillä nämä kirkko­kunnat ovat vanhastaan hoitaneet väestö­rekisterin yllä­pidon omien jäsentensä osalta. Kirkonkirjoja ovat muun muassa luettelot seurakunnan jäsenistä, kastetuista, rippikoulun käyneistä, vihityistä ja kuolleista.
Historiaa
Katolinen kirkko määräsi 1200-luvulla, että jokaisen tuli käydä ripillä kerran vuodessa. Ruotsissa säilyi uskonpuhdistuksen jälkeenkin tapa kerran vuodessa kokoontua toistamaan Isä meidän -rukous ja osallistua ehtoolliselle. Ripittäytymisestä pidettiin kirjaa. Vuoden 1686 kirkkolaki määräsi, että rippikirjat, historiakirjat (eli syntyneet, kuolleet ja vihityt) ja muuttaneiden luettelot on pidettävä ajan tasalla jokaisessa Ruotsin (mukaan lukien siihen silloin kuuluneen Suomen) seurakunnassa. Kirkonkirjoja oli alettu pitää useilla paikkakunnilla jo aiemmin. 1800-luvulla rippikirjoihin lisättiin huomautussarake, johon pappi saattoi kirjoittaa henkilökohtaisia muistiinpanoja kustakin seurakuntalaisesta. 1900-luvulla rippikirjoihin kirjattiin myös asukkaiden kirjoitustaito ja koulusivistys sekä muun muassa rokotukset.
Sukututkimuksen apuna
Kirkonkirjoja voidaan käyttää hyväksi muun muassa sukututkimuksissa. Niissä mainitut kylännimet eivät enää ole läheskään sellaisinaan voimassa, sillä kyliä on saattanut kadota kartalta, nimet ovat voineet muuttua toisiksi tai kirjoitusasu vaihtua huomattavastikin. Niiden merkitys on siis pääasiassa historiallinen kunkin alueen nykyisen nimistön kannalta. Vuodesta 2011 alkaen Suomen kirkkohallitus on suositellut, että yksityisyyden suojan vuoksi alle satavuotiaisiin kirkonkirjoihin ei enää suoraan pääsisi käsiksi. Tietoja saa kuitenkin tilaamalla. Kirkonkirjat on [Suomessa] pääosin saatu digitoitua vuoteen 2022 mennessä Kansallisarkiston vs. pääjohtaja Päivi Happosen mukaan.
Vinland
thumb|250px|L'Anse aux Meadowsin rekonstruoitu viikinkiasumus. Vinland (muinaisnorjaksi ja ) oli Grönlannista saapuneiden viikinkien antama nimi jollekin Pohjois-Amerikan alueelle, joka todennäköisimmin on sijainnut Kanadan itärannikolla. Grönlantilaisten saagan mukaan yksi Leif Eerikinpojan mies, Tyrkir, löysi paikasta viinirypäleitä, minkä johdosta Leif antoi maalle nimen Vinland, Viinimaa. Pohjois-Amerikan koillisosissa kasvaa luonnonvaraisena törmäviini, mitä nämä mainitut rypäleet ovat voineet olla. Vaihtoehtoisena selityksenä on myös arveltu, että Vinland-nimen todellinen etymologia olisi "niittymaa" (Vinnland).
Vinland on mainittu ensimmäisen kerran Adam Bremeniläisen kirjassa Descriptio insularum Aquilonis noin vuodelta 1075. Pääasialliset Viinimaasta kertovat lähteet ovat kuitenkin kaksi islantilaista saagaa, Grönlantilaisten saaga ja Erik Punaisen saaga. Ne on kirjoitettu noin 250 vuotta kuvaamiensa tapahtumien jälkeen, eikä niitä voi pitää yksityiskohdissaan luotettavina.
Myös esimerkiksi Baffininsaarelta on löydetty viikinkien leiripaikaksi uskottuja ihmistoiminnan jäänteitä.
Mixet tahdo olla munkaa
Mixet tahdo olla munkaa on 2. Maanantain vuonna 1994 levyttämä humoristinen elektronisella musiikilla sovitettu musiikkikappale. Kappale on yhtyeen tunnetuimpia ja vuoden 1994 myydyin suomalainen singlelevy.
Kappale julkaistiin yhtyeen ensialbumilla Karuimmat rakkauslaulut sekä omana singlelevynä, joka sisälsi alkuperäisen kappaleen lisäksi "Mixet tahdo mix" -version ja kappaleen "Saat mut tuntemaan". Kappaleen ovat sanoittaneet ja säveltäneet Peter Bottne, Timo Ehno ja Jon Landlord.
Syksyllä 1994 kappaleelle tehtiin musiikkivideo, joka esitettiin Ylen Lista TOP 40 -ohjelmassa. Videolla on jälkikäsiteltyä materiaalia Peter Bottnesta ja yhtyeen silloisesta naislaulajasta esittämässä kappaletta ja lisäksi tietokoneella luotuja 3D-animaatioita, joissa keskeisinä elementteinä ovat musiikin tahdissa liikkuvalla naislaulajan suulla teksturoidut avaruuskappaleet.
Vuonna 2010 kappaleesta julkaistiin remasteroitu versio. Kappale julkaistiin singlenä ja yhtyeen samana vuonna ilmestyneellä studioalbumilla Paternoster.
Yhtyeen räppäri Peter Bottne on kertonut kappaleen synnystä, että hänellä syntyi idea tehdä kappale, joka "todellakin ärsyttäisi kaikkia". Hän soitti puhelimella ideasta sanoittaja Jon Landlordille, ja 20 minuutin päästä puhelun päättymisestä Landlord oli tehnyt kappaleen valmiiksi.
Potamós
Potamos tai Potamós (, suom. ”Joki”) voi viitata muun muassa seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Delirion
Delirion on espanjankielinen power metalia -yhtye. Se perustettiin Alicantesa vuonna 2003.
Hr. Ms. Van Kinsbergen (F809)
Hr. Ms. Van Kinsbergen (runkonumero F809) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Kortenaer-luokan ohjusfregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Royal Scheldeltä Vlissingenistä. Sen köli laskettiin 2. syyskuuta 1975 ja alus laskettiin vesille 16. huhtikuuta 1977. Alus valmistui 24. huhtikuuta 1980.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1995 ja se myytiin Kreikalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Navarinon.
Post-rock
Post-rock on eräs rockin suuntauksista. Termin ”post-rock” määritteli ensimmäisenä Simon Reynolds The Wire -lehden numerossa 123 (toukokuu 1994) – tosin hän on myöhemmin todennut termiä käytetyn jo 1970-luvulla. Hän kuvaili sitä musiikiksi, ”jossa käytetään rockin soittimia epä-rockmaisiin tarkoituksiin, kitaraa luomaan äänenvärejä ja rakennetta ennemmin kuin riffejä ja voimasointuja”. Post-rockille ominaista on dynamiikan (erityisesti crescendon) ja rytmin kirjava käyttö, pelkistetyt ja toistuvat harmoniset kulut sekä hidas tempo. Joidenkin post-rock-yhtyeiden äänimaailma lähestyy jopa orkestraalisuutta; etenkin Constellation-yhtyeet ovat enimmäkseen kollektiiveja, joissa vaski- ja jousisoittimet ovat tavanomainen näky.
Ensimmäisiä tunnettuja post-rock-yhtyeitä olivat muun muassa Tortoise, Mogwai, Sigur Rós ja Godspeed You! Black Emperor, muita suosittuja yhtyeitä ovat esimerkiksi Explosions in the Sky, Mono, Do Make Say Think ja Trans Am. Suomalaisista post-rock-yhtyeistä menestynein lienee Magyar Posse.
Post-rockilla on usein yhteyksiä taiderockiin.
Talk Talkin voidaan nähdä edustavan post-rockia kahdella viimeisellä albumillaan Spirit of Eden ja Laughing Stock. Post-rock-käsitettä ei ollut vielä tosin keksitty siihen aikaan.
Kanadalainen Constellation Records on merkittävimpiä post-rock-levy-yhtiöitä.
Bidham Lama
Bidham Lama on nepalilainen taekwondoin.
Lama saavutti Soulin Aasian kisoissa 1986 ja Barcelonan MM-kilpailuissa 1987 pronssia alle 50 kg:n sarjassa. Hän sai samassa painoluokassa hopeaa Kathmandun Aasian-mestaruuskilpailuissa 1988. Soulin olympialaisissa 1988 hän sijoittui kolmanneksi näytöslajina olleen taekwondon alle 50 kg:n sarjassa.
Posti- ja logistiikka-alan unioni
Posti- ja logistiikka-alan unioni (PAU) on suomalainen yli 30 000 toimihenkilön ja työntekijän ammattiliitto. Valtaosa liiton jäsenistä työskentelee postialalla (Posti Groupissa) ja sitä lähellä olevilla aloilla, kuten viestinvälitys- ja logistiikka-aloilla, rahankäsittelypalvelut-alalla ja vastaavilla toimintakentillä. Liitolla on 73 jäsenosastoa. Jäsenistä naisia on 51 % ja miehiä 49 %.
PAU perustettiin 1. kesäkuuta 2005, kun Postiliitto ja Postin Toimihenkilöliitto yhdistyivät uudeksi järjestöksi.
PAU on SAK:n ja Kuljetusalan Ammattiliittojen Federationin (KAF) sekä Union Network Internationalin (UNI) ja Pohjoismaisen postiunionin (NPU) jäsenliitto.
Liiton jäsenlehti on nimeltään Reitti.
Witzmannsberg
Witzmannsberg on kunta Passaun piirikunnassa, Ala-Baijerissa Saksassa. Se sijaitsee 22 kilometriä Passausta pohjoiseen. Kunnalla on pinta-alaa 18,74 neliökilometriä ja sen asukasluku oli vuoden 2020 lopussa 1 514. Väestötiheys oli 81 asukasta/km2. Kunnan pormestarina toimii Josef Schuh. Witzmannsberg muodostaa yhdessä Tittlingin kanssa eräänlaisen kuntayhtymän (Verwaltungsgemeinschaften).
Witzmannsberg on mainittu ensi kerran historiallisissa lähteissä vuonna 1310. Se on ollut itsenäinen kunta vuodesta 1818.
Kunnan asukasluku on kehittynyt viime vuosikymmeninä seuraavasti:
Harmin paikka
Harmin paikka on Leena Lehtolaisen rikosromaani, joka julkaistiin vuonna 1994. Se on Maria Kallio -sarjan toinen osa. Kirjan on kustantanut Tammi.
Juoni
Maria Kallio on siirtynyt Helsingin rikospoliisista lakiasiaintoimiston palvelukseen Tapiolassa, jossa hän myös asuu Antti Sarkelan kanssa tämän vanhempien asunnossa. Poliisin työ ei hänelle enää kuulu, mutta kun uusi tuttava Armi Mäenpää, lempinimeltään Harmi, löytyy kotoaan kuristettuna, Maria ryhtyy epävirallisiin tutkimuksiin. Poliisi pidättää Armin miesystävän Kimmon ja tapaus leimataan seksuaalimurhaksi. Marian opiskelutoveri poliisikoulussa ja arkkivihollinen Pertti Ström on varma Kimmon syyllisyydestä, mutta Maria ryhtyy tämän asianajajaksi ja tekee tutkimuksia omin päin. Kaikki ei ole sitä miltä näyttää, kuten Maria saa todeta sotkeutuessaan tapiolalaisten porvarisperheiden elämään sekä sadomasokistien bileisiin. Tunkeutuessaan yhä syvemmälle juttuun Maria alkaa epäillä, ettei Kimmon siskon Sannan itsemurhaksi todettu hukkuminen ollut miltä näytti. Maria epäilee myös pomoaan, Erkki "Eki" Hentosta, luettuaan Sannan Sylvia Plathia käsittelevän gradun reunasta merkinnän tästä ja salaperäisestä "E":stä, jonka Maria kuvittelee viittaavan Ekiin. Lopulta Maria saa yhdistettyä palaset, ja epäilykset kohdistuvat gynekologi Erik Hellströmiin. Saatuaan tietää Marian saaneen selville, että hän on sekä Armin että Sannan murhaaja, Hellström uhkaa Marian henkeä. Lopulta hän kuitenkin lähtee pakoon ja hurjastellessaan menettää autonsa hallinnan. Hän ajaa yli 150 km:n tuntinopeudella metsään, jossa osuu kallioon. Hellström menehtyy, Kimmo vapautetaan syytteistä ja tämän maine puhdistetaan.
Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla
Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla on salaliittoteorioita käsittelevä yhdysvaltalainen dokumenttisarja, jossa entinen kuvernööri ja show-painija Jesse Ventura tutkii salaliittoteorioita.
Suomessa Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla esitettiin ensin Jim-kanavalla, mutta on kuulunut uusintoina Nelonen-kanavan ohjelmistoon.
Salaliittoteoriat
Jesse Venturan käsittelemiä salaliitto-aiheita ovat olleet esimerkiksi Bilderberg-ryhmä, pankkien korruptiovalta, FEMA-keskitysleirit, salainen Area 51 (Alue 51), mielenohjailu, (World Trade Center) WTC-iskut, Plum Island-saaren salaiset kokeet, ilmaston lämpeneminen, lentokone-isku Pentagoniin 11. syyskuuta 2001, vesisalaliitto, David Icken salaliittoteoria maailmaa hallitsevasta muodonmuuttaja-eliitistä, John F. Kennedyn salamurha, HAARP-sääkone ja Meksikonlahden öljyonnettomuus.
Martti Kuusinen
upright|pienoiskuva|Martti Kuusinen Martti Kuusinen (13. lokakuuta 1928 Leningrad – 30. heinäkuuta 2001 Petroskoi) oli venäjänsuomalainen leksikografi ja yliopisto-opettaja
Martti Kuusinen syntyi kommunistipoliitikko Otto Ville Kuusisen pojan Esan perheeseen. Vuonna 1931 perhe siirtyi Leningradista Petroskoihin, jossa Esa työskenteli kustannusliike Kirjan toimittajana. Äiti Taina Mustonen toimi aluksi opettajana ja myöhemmin Karjalan radion toimittajana. Vanhemmat pidätettiin Stalinin vainoissa syyskuussa 1937. Äiti ammuttiin seuraavan vuoden helmikuussa, mutta isä pääsi palaamaan kotiin vuonna 1939. Hän kuoli keuhkotautiin vuonna 1949.
Toisen maailmansodan aikana vuosina 1941–1943 Martti oli mummonsa kanssa evakuoituna Baškiriassa. Petroskoihin hän palasi vuonna 1944. Vuonna 1946 Kuusinen valmistui keskikoulusta ja alkoi opiskella venäjän kieltä ja kirjallisuutta Petroskoin yliopistossa. Vuonna 1948 hän siirtyi yliopiston suomalais-ugrilaiselle osastolle, josta hän valmistui vuonna 1951. Samana vuonna Kuusinen pääsi Neuvostoliiton tiedeakatemian Karjalan filiaalin jatko-opiskelijaksi. Hän suoritti opintonsa Tarton yliopistossa Paul Aristen johdolla. Vuonna 1954 Kuusinen alkoi työskennellä tiedeakatemian Karjalan filiaalin kielen, kirjallisuuden ja historian instituutissa ja samana vuonna hän väitteli Moskovassa kandidaatiksi aiheenaan suomen kielen partisiipit.
Tiedeakatemian instituutissa Kuusinen jatkoi työtään partisiippien parissa sekä osallistui vuonna 1958 julkaistun suomen kieliopin laatimiseen. Hänen tärkein tehtävänsä oli kuitenkin uuden venäläis-suomalaisen suursanakirjan valmistelu yhdessä Helmi Lehmuksen, Anni Flinkmanin ja Veera Ollikaisen kanssa. Sanakirja ilmestyi Moskovassa vuonna 1963 ja Suomessa WSOY:n julkaisemana vuonna 1972. Se oli Pekka Kijasen vuonna 1912 toimittaman teoksen jälkeen järjestyksessä toinen laaja venäläis-suomalainen sanakirja, joka pysyi käytössä aina 1990-luvun lopulle saakka.
Vuonna 1963 Kuusinen hyväksyttiin dosentiksi Petroskoin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden laitokselle, jossa hän työskenteli vuoteen 1977 saakka. Tänä aikana hän toimi yhden lukuvuoden aikana venäjän kielen opettajana Tampereen yliopistossa. Petroskoissa Kuusinen opetti suomen kielioppia ja kielihistoriaa, piti käytännön harjoituksia sekä ohjasi kurssi- ja diplomitöitä. Kielihistorian luennot julkaistiin kahdessa osassa vuosina 1977 ja 1978.
Vuonna 1978 Kuusinen palasi Neuvostoliiton tiedeakatemian Karjalan filiaalin kielen, kirjallisuuden ja historian instituuttiin valmistelemaan uutta venäläis-suomalaista suursanakirjaa. 1980-luvun alussa työhön liittyivät Veera Ollikainen ja Julia Syrjäläinen (Koppaleva) sekä Suomesta Joensuun yliopisto. Varsin korkealaatuisena pidetty sanakirjan julkaisi WSOY Suomessa vuonna 1997 ja seuraavana vuonna Russki jazyk -kustantamo Moskovassa.
Uuden sanakirjan laatimisen ohella Kuusinen jatkoi työtään luennoitsijana ja ohjaajana Petroskoin yliopistossa. Vuonna 1981 Petroskoissa julkaistiin hänen laatimansa suomalais-venäläinen koulusanakirja. Vuonna 1988 Moskovassa julkaistu venäläis-suomalainen verbisanakirja on ollut ahkerassa käytössä myös suomalaisten venäjän kielen opiskelijoiden keskuudessa.
Kuusinen palasi Petroskoin yliopiston päätoimiseksi opettajaksi vuonna 1992. Vuonna 1998 hänelle myönnettiin Karjalan tasavallan ansioituneen tieteellisen työntekijän arvonimi.
Sue Lemström
Sue Lemström (s. 17. heinäkuuta 1948 Helsinki) on suomenruotsalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt Helsingin ja Vaasan ruotsinkielisissä teattereissa sekä näytellyt useissa elokuvissa. Vuonna 1969 hän oli perustamassa Skärgårdsteatern-ryhmää, ja on ollut mukana useimpien suomenruotsalaisten teattereiden tuotannoissa. Ensimmäisen vakinaisen kiinnityksensä Lemström sai vasta 63-vuotiaana Svenska Teaterniin.
Lemströmin tärkeimpiä rooleja ovat olleet Peer Gyntin Åse, Niels Bohrin vaimo Michael Fraynin näytelmässä Ett möte i Köpenhamn (2000–2001) sekä erityisesti vuoden 2003 rooli Mary Tyronena Eugene O’Neillin näytelmässä Pitkän päivän matka yöhön (Lång dags färd mot natt). Lemström myös ääninäytteli Muumilaakson tarinoiden ruotsinkielisessä versiossa Noitaa.
Benny Törnroosin televisiohaastattelussa 2014 Lemström kertoi olevansa alkoholisti ja HIV-positiivinen.
Lemström sai Pro Finlandia -mitalin 2008.
Jaavanihminen
thumb|left|Alkuperäiset Pithecanthropus erectus (nyk. Homo erectus) luut, jotka löydettiin Jaavalta 1891.
Historia ja merkitys
thumb|Rekonstruktio. thumb|right|220px|[[Gabriel von Maxin groteski rekonstruktiivinen luonnos kiistellystä P. alalus -lajista Ernst Haeckelin syntymäpäivälahjaksi maalattua öljyvärityötä varten 1894]] Dubois'n löytä ei ollut kokonainen yksilö, vaan se koostui päälaen luista, reisiluusta ja muutamista hampaista. Yksimielisyyttä ei ole siitä, kuuluvatko luut samalle lajille. Toinen, täydellisempi yksilö löytyi myöhemmin Sangiranin kylästä Keski-Jaavalta, 18 km Solosta pohjoiseen. Tämän löydön, jossa oli samankokoinen päälaen luu kuin Duboisin löytämä, löysi berliiniläissyntyinen paleontologi G. H. R. von Koenigswald vuonna 1936. Sangiranista on sen jälkeen tehty paljon löytöjä, mutta viralliset raportit suhtautuvat kriittisesti. .
Siihen asti kunnes vanhempia ihmisen jäänteitä löydettiin Keniasta Itä-Afrikan hautavajoamasta, Dubois'n ja Koenigswaldin löydät olivat vanhimmat koskaan tehdyt hominidilöydöt. Jotkut sen ajan tieteilijät ovat esittäneet, että Dubois'n jaavanihminen olisi nykyihmisten ja suurten muiden apinoiden yhteinen esi-isä. Antropolgit ovat nykyisin sitä mieltä, että nykyihmisen suoria esi-isiä olivat afrikkalaiset Homo erectus -populaatiot, ehkä Homo ergaster pikemmin kuin aasialaiset populaatiot, joita edustavat jaavanihminen ja pekinginihminen.
Kuten useiden muidenkin merkittävien hominidilöytöjen yhteydessä jotkut kreationistit ovat yrittäneet vähätellä jaavanihmisen evolutionaarista merkitystä väittämällä, että yksilöä olisi pidettävä joko ihmisenä tai apinana. Esimerkki edellisestä väittämästä on väite, että jaavanihminen on "ihmissuvun oikea jäsen". . Esimerkki jälkimmäisestä on virheellinen väite, että Dubois itse olisi myöhemmin todennut, että jaavanihminen oli oikeasti iso gibboni.
Juha Peura
Juha Kalervo Peura (s. 24. kesäkuuta 1936 Sievi) on suomalainen islantilaisen kirjallisuuden kääntäjä.
Reima Nikkinen
Reima Vesa Aleksanteri Nikkinen (16. elokuuta 1944 Helsinki – 10. syyskuuta 2018 Helsinki ) oli suomalainen flamencotanssija ja romaniaktivisti. Hän oli flamencotanssin uranuurtaja Suomessa, tanssi flamencoa, teki koreografioita ja myös opetti.
Nikkinen opiskeli tanssia muun muassa Airi Säilän balettikoulussa ja Into Lätin johdolla. Hän opiskeli myös Espanjassa 1960-luvulla ja Suomen kansallisoopperan baletissa. Vuonna 1986 Nikkinen hyväksyttiin Suomen Tanssitaiteilijain Liiton jäseneksi. Aktiivisen esiintymisen hän lopetti 2000-luvun taitteessa, mutta hän jatkoi tanssin parissa koreografina. Vuonna 2006 Nikkiselle myönnettiin taiteilijaeläke, ja vuonna 2008 hänet nimettiin Suomen Flamencoyhdistyksen kunniajäseneksi.
Tanssin lisäksi Nikkinen opiskeli kuvataidetta Vapaassa taidekoulussa ja piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä helsinkiläisessä Galleria Pinxissä vuonna 1968. Hän myös käsikirjoitti televisiosarjoja. Vuonna 1971 Nikkinen osallistui Mustalaiskulttuurin keskuksen ja sen yhteydessä toimivan Mustalaisteatterin perustamiseen. Niiden toiminta jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi.
Vuonna 1967 Nikkinen oli perustamassa Suomen mustalaisyhdistystä. Hän toimi yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1969–1975. Vuosina 1987–1992 Nikkinen oli mukana Mustalaisasiain neuvottelukunnassa.
Reima Nikkisen isä on Ferdinand Nikkinen.
Enkelten putous
Juoni
Reece Gilmore matkustaa pitkän matkan Bostonista, idästä Wyomingissa sijaitsevaan Angels Fallin pikkukaupunkiin. Hän oli alun perin vain läpikulkumatkalla, ilman minkäänlaista päämäärää, mutta hän tarvitsee kipeästi lisää rahaa, ja aloittaa työt Angels Fistiläisessä ravintolassa, Angel Foodissa, jota johtaa tiukka, mutta reilu Joanie. Uudessa työpaikassaan Reece saa uuden ystävän, Linda-Gailin. Reece tutustuu jännityskirjailija Brodyyn, mieheen jonka huomaa vievän häneltä jalat alta. Brody on sinkku, vaikka moni Angels Fistin nainen onkin jahdannut häntä iät ja ajat. Reece ei kerro taustastaan paljoakaan muille ihmisille. Bostonissa hän työskenteli Maneo-nimisessä ravintolassa, johon tehtiin armoton verilöyly, juuri kun Reecen oli määrä siirtyä muualle töihin. Verilöylyssä Reece menetti työtoverinsa, joita oli tottunut pitämään perheenään. Kokemus sai hänen mielensä järkkymään rajusti, ja hän vietti puolisen vuotta psykiatrisessa sairaalassa. Eräänä aamuna Reece lähtee vapaapäivän kunniaksi patikoimaan. Patikkaretkellään hän joutuu murhan ainoaksi silminnäkijäksi. Kun hän kertoo asiasta muille, mm. Seriffi Mardsonille, kukaan ei usko häntä. Paitsi Brody, Joanie, ja Linda-Gail. Asiat valkenevat, ja paljastuu, että Seriffi, joka kieltäytyi uskomasta Reeceä, olikin itse murhan takana.
Tässäkin, kuten useassa muussakin kirjassa on kuitenkin onnellinen loppu. Reece jää Angels Fistiin Brodyn ja saamiensa ystävien kanssa.
Bio Grand
pienoiskuva|Teatterin odotustila ja lippukassa-alue. Bio Grand on Vantaan Tikkurilassa sijaitseva elokuvateatteri. Se on toiminut samalla paikalla vuodesta 1939 lähtien ja nykyisissä tiloissaan vuodesta 1984. Teatterin 184-paikkainen esityssali on varustettu 3D-esityslaitteistolla.
Teatteri sijaitsee Kielotien ja Tikkurilantien kulmassa lähellä Tikkurilan rautatieasemaa. Elokuvateatterin takana on parkkipaikka.
Varhaiset vaiheet ja kulta-aika
Toisen maailmansodan aikana kotimainen ja läntinen ohjelmisto olivat vallitsemassa asemassa, mutta esimerkiksi myös saksalaista ohjelmistoa esitettiin. Jatkosodan puhjettua puolustusvoimien katsauksista tuli teatterin vakio-ohjelmistoa. Bio Grandin kulta-aika sijoittui 1950-luvulle. 1960-luvulla se kuitenkin ajautui monien muiden elokuvateatterien tavoin taloudelliseen ahdinkoon ja teatteritoiminnan harjoittaja Bio Grandin tiloissa vaihtui usein.
Kohti nykypäivää
Vuosina 1963–1973 teatteritoimintaa Bio Grandissa harjoitti Osmo Rantanen. Teatteri ei saanut elokuvia yhtä nopeasti kuin muut maaseututeatterit. Vuonna 1973 toiminta siirtyi Jussi Puikkosen omistamalle Kent-Filmille, minkä jälkeen teatteritoiminta Grandissa piristyi. Samana vuonna Vantaan Kino aloitti teatterissa kunnallisen elokuvatoiminnan. Yhteistyö kaupungin ja teatterin välillä jatkui 1973–1982 ja sen jälkeen vuodesta 1984 nykypäivään.