cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Burkina Faso
Poliittinen järjestelmä
Burkina Fason yksikamariseen parlamenttiin valitaan 127 edustajaa viiden vuoden välein. Parlamentin asema on suhteellisen heikko vahvan presidentin seurauksena, eikä se ole myöskään tehokas organisaatio. Maan viimeisimpiä vaaleja on pidetty suhteellisen vapaina, vaikka niissä on ollut joitain pieniä epäselvyyksiä. Vuoden 2020 vaaleissa MPP sai 56 paikkaa ja CDP 20 paikkaa. Vaaleissa oli mukana 61 puoluetta, mutta MPP ja CDP:llä selvästi suurimmat resurssit ja mahdollisuudet päästä mediaan sekä laaja tukiverkosto, mikä vaikeuttaa muiden puolueiden mahdollisuuksia.
Turvallisuus
Burkina Fason turvallisuutta ovat yhä enemmän uhanneet väkivaltaiset aseelliset ryhmät ja hyökkäykset. Ne kohdistuvat valtion symboleihin, instituutioihin ja edustajiin, kuten myös puolustus- ja turvallisuusjoukkoihin, paikallisiin johtajiin ja poliittisiin henkilöihin.
Vuodesta 2014 lähtien Burkina Faso on siirtynyt useiden vallankaappausten historian myötä yhä useampien terrori-iskujen kierteeseen. Erityisesti vaarassa on konfliktien leviäminen maan pohjoisosissa, sekä Malin ja Nigerin rajaseuduilla. Joulukuussa 2018 useilla alueilla julistettiin hätätila, joka myönsi turvallisuusjoukoille poikkeukselliset valtuudet ja rajoitti liikkumis- ja kokoontumisvapautta maassa. Poikkeustila uusittiin kahdesti tammikuussa 2020 ja kesäkuussa 2021.
Vuonna 2022 Burkina Fason turvallisuustilanne heikkeni vakavasti, kun islamististen aseellisten ryhmien tappavat hyökkäykset siviilejä vastaan lisääntyivät. Terrorismin vastaisissa operaatioissa sotilasjoukot ja hallitusta kannattavat miliisit tekivät rikkomuksia. Poliittinen epävakaus syveni kahden sotilasvallankaappauksen seurauksena.
Siviili- ja sotilasuhrien määrä on lisääntynyt, sekä hallituksen hallitsemia alueita on menetetty islamistisille aseistetuille ryhmille. Niiden kerrotaan hallitsevan noin 40 prosenttia maasta. Nämä tekijät ovat vauhdittaneet hallituksen vastaisia mielenosoituksia ja kahta peräkkäistä sotilasvallankaappausta.
Vapaudet ja ihmisoikeudet
Freedom Housen piti ennen vuoden 2022 vallankaappausta Burkina Fasoa osittain vapaana maana, jonka kehittymistä vuosien 2015 ja 2020 vaalit ovat auttaneet. Sotilashallitus määräsi esimerkiksi joulukuun 2022 alussa Radio France Internationalen (RFI) keskeyttämään lähetyksensä. Hallitus syytti sitä väärien uutisten levittämisestä ja äänen antamisesta islamistisille militanteille. Joulukuussa 2022 sotilasjuntta karkotti maasta YK:n korkean edustajan ja tammikuussa 2023 Ranskan suurlähettilään. Ranskan sijaan juntan sotilasjohtaja Ibrahim Traore avasi maan suhteita muihin maihin, erityisesti Venäjään. Huhtikuussa 2023 sotilasjuntta karkotti maasta ranskalaisten lehtien Le Monde ja Libération toimittajat.
Burkina Fason ihmisoikeus- ja turvallisuustilannetta puolestaan vaikeuttaa islamistit ja terrorismia vastaan taistelevat turvallisuusjoukot ja muut aseelliset joukot. Vaikein tilanne on maan pohjoisosassa, mutta myös maan itäosien turvallisuus on heikentynyt 2010-luvun lopulla. Suur-Saharan islamilainen valtio -nimellä tunnettu islamistiryhmittymä tappoi vuoden 2021 aikana satoja ihmisiä. Kodeistaan joutui pakenemaan yli 230 000 ihmistä, minkä seurauksena vuosien 2016–2021 aikana yli 1,4 miljoonaa ihmistä on ajautunut maansisäiseen pakolaisuuteen.
Hallinnollinen jako
Burkina Faso jakaantuu 13 alueeseen, jotka jakautuvat 45 provinssiin ja provinssit edelleen 301 departementtiin.
Talous
thumb|260px|Burkinalainen kauppias.
Burkina Faso on matalan tulotason maa, jonka talous on kuitenkin 2000-luvulla kasvanut nopeasti. Bruttokansantuote asukasta kohti oli vuonna 2007 noin 1 260 kansainvälistä dollaria, kun vuonna 2019 se oli jo noin 2 270 dollaria. Talouskasvu hidastui vuonna 2020 koronaviruspandemian seurauksena, mutta vuonna 2021 kasvu oli jälleen arviolta 6,9 prosenttia. Kasvusta huolimatta Burkina Fason asukkaista yli 40 prosenttia elää edelleen köyhyysrajan alapuolella, ja YK:n kehitysohjelman mukaan maa sijoittui 2021–2022 inhimillsen kehityksen indeksissä 191 arvioidun maan joukossa sijalle 184. Kuivuus, hedelmätön maaperä, infrastruktuurin puutteet ja heikko lukutaitoisuus sekä talouden riippuvaisuus ulkoisten tekijöiden heilahteluista ovat pitkäaikaisia ongelmia.
Burkina Fason perustuu voimakkaasti maatalouteen, ja 26 prosenttia aktiivisesta työvoimasta työskentelee maataloudessa. Koko maan väestöstä peräti 86 prosenttia tukeutuu omavaraisviljelyyn. Maataloutta vaikeuttavat modernien tekniikoiden puute, kuivuuskaudet sekä aavikoituminen ja ilmaston lämpenemisen muut oheisvaikutukset. Puuvilla on tärkein rahakasvi. Muita ovat maapähkinät, voipuu ja seesami. Ravinnoksi kasvatetaan muun muassa hirssiä, durraa, maissi ja riisiä.
Burkina Fason tärkein vientituote on kulta, ja valtio onkin Afrikan viidenneksi suurin kullan tuottaja. Maassa tuotettiin vuonna 2019 yli 50 tonnia kultaa. Vientituloista peräti 85 prosenttia tulee kullasta, joten maa on hyvin riippuvainen kullan maailmanmarkkinahinnasta. Teollisuutta hallitsee valtion omistamat yritykset, ja noin 25 prosenttia työvoimasta teki töitä teollisuudessa. Palvelualalla on noin 49 prosenttia työntekijöistä, ja näistä lähes kolmannes työskenteli finanssialalla.
Vuonna 2018 yli 15-vuotiaista vain 39,3 % osasi lukea. Miehistä 49 % ja naisista 31 % osasi lukea.
Väestö
lang=fi|right|320px|thumb|Burkina Fason väestöpyramidi.|linkki=Tiedosto:Burkina_Fasopop.svg%3Flang=fi Burkina Fason väkiluku vuonna 2021 oli maan tilastokeskuksen mukaan 21 509 443. Burkina Fason väestö on nuorta, ja sen väestönkasvu on yli kaksinkertainen maailman keskiarvoon verrattuna. Väestöstä 45 prosenttia on alle 15-vuotiaita, 20 % 15–24-vuotiaita, 31 % 25–59-vuotiaita ja 4 % 60 vuotta täyttäneitä. YK:n vuoden 2017 ennusteen mukaan väkiluku kasvaa noin 43 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä. YK:n väestörahaston mukaan Burkina Fason vuotuinen väestönkasvu on 2,8 prosenttia kokonaishedelmällisyysluku 4,9.
Burkinan Fason väestö on epätasaisesti jakautunut, ja maan itäiset ja keskiset alueet ovat selvästi muita alueita tiheämmin asuttuja. Vuoden 2019 tilastojen mukaan kaupungeissa asui 26,3 prosenttia burkinalaisista. Ouagadougou on maan pääkaupunki ja talouden keskittymä. Siellä on myös mosien suuren päällikön asuinpaikka. Muita merkittäviä kaupunkeja ovat Bobo-Dioulasso, Koudougou, Banfora, Ouahigouya, Pouytenga ja Kaya.
Burkina Fason etnisesti monimuotinen valtio, ja siellä elää yli 60 etnistä ryhmittymää. Mosit on merkittävin ryhmä, ja vuonna 2010 Burkina Fason asukkaista 52,5 prosenttia kuului heihin. Fulbien osuus oli 8,4 prosenttia, gurmien 6,8 prosenttia ja bobojen 4,8 prosenttia. Kaikkiaan vuoden 1986 tietojen mukaan noin 94 % burkinafasolaisista kuuluu nigeriläis-kongolaisia kieliä puhuviin kansoihin. Gurilaisen ryhmän kieliä puhuvat mosit ja heidän sukukansansa dagarit, biriforit, nankanset ja kusasit ovat perinteisesest asuneet maan keskiosassa Valkoisen Voltan alueella. Lobit asuvat maan lounaisosassa ja bobot Malin rajaseudulla Bobo-Dioulasson koillispuolella. Grusit sukukansoineen elävät Ghanan rajaseuduilla, gurmat kaakossa Beninin rajalla, senufot lännessä sekä Kankalaban tasangolla, dogonit Bandiagaran vuoristoseudulla. Mandelaisen ryhmän kieliä puhuvat samot, soninket ja djulat asuvat maan luoteisosassa erillisinä ryhminä gurilaisten kansojen joukossa, bisat Valkoisen Voltan varrella lähellä Ghanan rajaa. Atlanttiseen kieliryhmään kuuluvat maan luoteisosassa asuvat fulbet. Maan pohjoisosan puoliautiomaata asuttavat paimentolaisuutta harjoittavat tuaregit ja heidän länsipuolellaan songhait. Kaupungeissa on hausoja, libanonilaisia ja ranskalaisia.
Äitiyskuolleisuus on Burkina Fasossa korkea, mutta se on laskenut 2000-luvulla. Vuonna 2017 menehtyi 320 äitiä 100 000 synnytystä kohden. Vuonna 2000 vastaava luku oli 516. Myös lapsikuolleisuus on laskenut. Vuonna 2020 elävänä syntyneistä lapsista 8,5 prosenttia kuoli ennen viidettä ikävuottaan, kun vuonna 2000 vastaava luku oli 17,9 prosenttia.
Burkina Fasossa on vähemmän HIVin kantajia kuin muualla Afrikassa, mutta toisaalta enemmän kuin koko maailmassa keskimäärin. Maassa on 2000-luvulla onnistuttu vähentämään HIV:n esiintyvyyttä. Vuonna 2020 noin 0,7 prosenttia 15–49-vuotiaista kantoi HIV:ta, kun vuonna 2000 heitä oli samassa ikäluokassa noin 2 prosenttia.
Musiikki ja kirjallisuus
thumb|Burkinafasolainen [[grioottilaulaja]] Burkina Fason jokaisella etnisellä ryhmällä on omat musiikkiperinteensä. Maan kansallislaulu on Le Ditanye, jonka sanoitti maan entinen presidentti Thomas Sankara. Ouagadougoussa sijaitsee kansallinen musiikkimuseo, jossa säilytetään muun muassa useita uniikkeja burkinafasolaiselle musiikkikulttuurille ominaisia soittimia.
Burkina Fasossa on suullisen perinteen lisäksi monia erilaisia kansanperinteitä ja -taidetta. Mosit ovat esimerkiksi tunnettuja suurista antilooppinaamioistaansa, jotka voivat olla jopa kaksi metriä korkeita, ja bobot puolestaan perhosnaamioista. Burkina Fason kansallismuseossa on esillä paljon esineistöä eri etnisiltä ryhmiltä.
Elokuva
Burkina Fason pääkaupunki, Ouagadougou, on ollut merkittävä afrikkalaisen elokuvateollisuuden kannalta. Siellä myös järjestetään joka toinen vuosi afrikkalaiset elokuvafestivaalit. Tunnetuimpiin burkinafasolaisiin elokuvaohjaajiin kuuluu muiden muassa Idrissa Ouédraogo.
Urheilu
Burkina Fason ehkä suosituin urheilulaji on jalkapallo, jota harrastaa maassa arviolta 600 000 ihmistä. Maan miesten edustusjoukkue ei ole selviytynyt maailmanmestaruuskilpailuihin kertaakaan, mutta oli vuoden 1998 Afrikan-mestaruuskilpailuissa neljäs. Burkina Faso on osallistunut olympialaisiin yhteensä seitsemän kertaa vuoden 1972 kisoista lähtien, mutta ei ole voittanut yhtäkään mitalia.
Jalkapallon lisäksi myös yleisurheilu on saanut suosiota Burkina Fasossa. Maan edustajat eivät ole saaneet suurta menestystä MM- tai olympiakisoissa, mutta se on saanut muutamia mitaleita Afrikan-mestaruuskilpailuista. Kansainvälisellä tasolla menestynyt, nykyisin Belgiaa edustava pikajuoksija Élodie Ouédraogo on syntyperältään burkinalainen.
Ulrich Eisenlohr
Ulrich Eisenlohr on saksalainen pianisti. Hän opiskeli pianonsoittoa Rolf Hartmannin johdolla ja liedejä Konrad Richterin johdolla. Hän on erikoistunut laulujen säestämiseen ja kamarimusiikkiin. Hän toimi muun muassa Franz Schubertin laulujen levytyssarjan taiteellisena johtajana Naxos-levymerkillä. Hän on julkaissut levytyksiä myös muiden levy-yhtiöiden kautta ja saanut niistä useita palkintoja. Eisenlohr on esiintynyt Euroopassa, Amerikassa ja Japanissa. Hän on lauluprojekteissaan tehnyt yhteistyötä muiden muassa Christian Elsnerin, Matthias Görnen, Dietrich Henschelin, Wolfgang Holzmairin, Hanno Müller-Brachmannin, Christoph Pregardienin, Detlef Rothin, Sibylla Rubensin, Roman Trekelin, Rainer Trostin, Iris Vermillionin, Michael Volle ja Ruth Ziesak.
Eisenlohr on luennoinut konservatorioissa Frankfurtissa sekä Karlsruhessa ja johtanut liedluokkaa Mannheimin musiikkikorkeakoulussa. Hän on johtanut mestarikursseja Euroopassa ja Japanissa. Niissä hän on tehnyt myös yhteistyötä laulajien, kuten Ruth Ziesakin, Jard van Nesin ja Rudolf Piernayn kanssa.
Yhteiskuntasopimus
Yhteiskuntasopimus on yleinen eettinen julkisen moraalin yhteiskuntafilosofinen perustelu, jonka mukaan luonnontilassa olevat ihmiset solmivat keskenään sopimuksen, jolla he perustavat valtion. Sopimuksessa määritetään kansalaisten ja valtion oikeudet ja velvollisuudet. Yhteiskuntasopimusetiikkaa kutsutaan myös kontraktarismiksi. Tässä yhteydessä käsitteellä yhteiskunta tarkoitetaan valtiota.
Alun perin termiä käytti Jean-Jacques Rousseau teoksessaan Yhteiskuntasopimuksesta. Yhteiskuntasopimuksen perusidean mukaista valtioihannetta kannattivat häntä ennen kuitenkin jo Thomas Hobbes, John Locke ja Hugo Grotius. 1900-luvulla yhteiskuntasopimusperinnettä on edustanut John Rawls.
Kukaan yllä mainituista filosofeista ei kuitenkaan yrittänyt väittää, että tämä olisi todenmukainen selitys valtioiden synnyille; pikemminkin kyseessä on filosofinen perustelu sille, miksi valtio on olemassa. Hobbesin aikoihin pidettiin syntyselitys vahvasti todellisena mahdollisuutena ymmärtää mitään ilmiötä, ja yhteiskuntasopimus on selitys sille, miksi ihmiset muodostaisivat valtion eivätkä eläisi anarkiassa.
Koska teoria olettaa kansalaisten julkilausumattoman suostumuksen sopimukseen, jotkut filosofit kuten Lysander Spooner pitävät sitä pitämättömänä. Tähän yhteiskuntasopimuksen kannattajat usein perustelevat useimpien muidenkin yhteiskunnassamme pienemmällä tasolla vallitsevien sopimusten olevan julkilausumattomia.
Jotkut yhteiskuntafilosofit kannattavat eroamisoikeuksia valtiosta yhteiskuntasopimuksellisin perustein, väittäen nykyisen valtion olevan moraalisesti oikeutettu vain jos se oikeasti nousee luonnontilasta ja kaikki kansalaiset ”liittyvät” siihen vapaaehtoisesti. Tämän teorian mukaan kaikille kansalaisille pitäisi antaa mahdollisuus erota valtiosta, olla maksamatta veroja mutta olla myös nauttimatta valtion suojasta tai omaisuudesta pakollisia asioita, kuten teitä lukuun ottamatta (teiden käytöstä henkilö saattaisi joutua vaikkapa maksamaan käyttömaksua).
Äärimmäisyyteen tämän teorian on vienyt Henry David Thoreau kansalaistottelemattomuudellaan, kun hän perusteli verojen maksamattomuuttaan haluttomuudellaan rahoittaa Meksikon–Yhdysvaltain sotaa. Myös filosofi Jan Narveson on puolustanut anarkokapitalismia kontraktarismilla.
Yhteiskuntasopimusteorioiden arvostelua
Esimerkiksi G. W. F. Hegel arvosteli yhteiskuntasopimusteorioita kehämäisyydestä. Hänen mukaansa niitä esittäneet uuden ajan alkupuolen ajattelijat heijastivat oman aikansa ihmisen kaukaiseen, kuvitteelliseen menneisyyteen, jossa ”luonnontilaiset” ihmisyksilöt olisivat tehneet kyseisen sopimuksen. Kuitenkin Hegelin mukaan ihmisen näkeminen persoonallisena yksilönä on historiassa suhteellisen myöhäinen ilmiö, ja joka tapauksessa ristiriidassa sinänsä persoonattoman luonnon kanssa. ”Luonnontilainen” ihminen ei Hegelin mukaan voi olla ”yksilö” siinä mielessä kuin yhteiskuntasopimus edellyttäisi. Lisäksi ajatus ”sopimuksesta” edellyttää jo itsessään lakien ja järjestäytyneen yhteiskunnan olemassaoloa. Hegelin arvostelun ydin on, että puhe luonnontilassa tehdyistä sopimuksista on sisältöä vailla.
Yhteiskuntasopimus työmarkkinapoliittisena käsitteenä
2010-luvulla käsitettä yhteiskuntasopimus on käytetty Suomessa myös työmarkkinapoliittisena käsitteenä.
Miekannieleminen
Miekannieleminen on esityslaji, jossa esiintyjä työntää teroittamattoman miekan ruokatorveensa tukahduttaen oksennusrefleksin. Taito on vanha, mutta unohdettu, ennen kuin sitä esiteltiin vuoden 1893 Chicagon maailmannäyttelyssä. Miekan nielemiseen kykenee maailmassa alle 80 henkeä.
George Everest
thumb|George Everest. George Everest (4. heinäkuuta 1790 – 1. joulukuuta 1866) oli walesilaissyntyinen maanmittari ja maantieteilijä. Hän oli vuosina 1830–1843 Intian ylimaanmittari (Surveyor General).
Everest oli pitkälti vastuussa Intian trigonometrisesta kartoittamisesta 2 400 kilometriä pitkällä pituuspiirillä Etelä-Intiasta Nepaliin.
Everestin seuraajan Andrew Waughin aikana Himalajalta tunnistettiin maailman korkein vuori, joka nimettiin Waughin edeltäjän kunniaksi Mount Everestiksi vuonna 1865. Everest itse vastusti kunniaa, sillä hänen mukaansa paikalliset eivät osaisi sen paremmin kirjoittaa kuin lausuakaan nimeä omilla kielillään. Kartoittajien pyrkimyksenä oli säilyttää nimet mahdollisuuksien mukaan alkuperäisinä, mutta Mount Everestin tapauksessa he eivät saaneet selville yhtenäistä paikallista nimeä.
Neva (suotyyppi)
thumb|Iso Äijönsuo [[Pudasjärvi|Pudasjärvellä on pääosin nevaa.]] Neva on Suomessa kehitettyyn metsätyyppioppiin kuuluva suotyyppi, joka on puuton avosuo. Veden korkeuden vaihtelut voivat olla verrattain suuret.
Nevalla voi olla suonsilmäkkeitä, joissa suovesi on niin lähellä maanpintaa, että se peittää kasvillisuuden.
Kasvillisuus
Nevoilla on sarakasveja paljon, mutta varpuja vähän. Kenttäkerroksen yleisimpiä varpuja on isokarpalo. Muita nevoilla esiintyviä kasveja ovat muun muassa kihokit. Pohjakerroksen muodostavat rahkasammalet. Puut ja pensaat puuttuvat lähes tyystin vetisyyden vuoksi tai kasvavat vain metrin, parin mittaisiksi.
Nevojen muodostuminen
Nevat ovat syntyneet korpien tai rämeiden vettyessä tai primäärisinä suotyyppinä vesistön kasvettua umpeen tai maan kohoamisen takia meren rannoilla. Nevoja on Suomen suoalueista noin viidennes, pääosin Pohjois-Suomessa, joissa esiintyy hyvin laajojakin avosoita. Suurimpia nevoja Suomessa oli Posoaapa, joka jäi Lokan tekojärven alle. Neva eli avosuo voidaan myös kuivattaa ojittamalla, jolloin siellä voidaan aloittaa turvetuotanto.
Nevatyypit
Suursaraneva eli saraneva on märkä, täysin puuton, mutta vedetön nevatyyppi, jossa kasvaa korkeaa saraa. Niillä esiintyy esimerkiksi pullosaraa ja jouhisaraa sekä okarahkasammalta, samoin kuin raatetta ja järvikortetta. Sararahkasammal on saranevojen tyypillisin sammal.
Kalvakkaneva eroaa saranevasta pääasiassa siksi, että siellä kasvaa vähemmän ruohoja. Vallitseva tyyppikasvi on kalvakkarahkasammal, joka peittää yleensä hyvin yhtenäisesti suon pintaa. Kalvakkanevoja on varsinkin Etelä-Suomessa ja Keski-Pohjanmaalla.
Rimpinevat ovat märimpiä nevoja, joiden pinnasta yli puolet on rimpiä. Niitä esiintyy varsinkin Pohjois-Suomessa aapasoilla. Rimpinevojen kenttäkerroksen kasveihin lukeutuvat esimerkiksi monitähkävilla, raate, järvikorte sekä sarat.
Rahkaneva on nevatyypeistä kuivin, ruskorahkasammal peittää suon pinnan yhtenäisenä kerroksena. Muitakin rahkasammalia tosin esiintyy ja joskus kitukasvuisia mäntyjäkin. Rahkaneva voi liittyä saumatta rahkarämeeseen.
Ruusukakadu
Koko ja ulkonäkö
Ruusukakadu kasvaa noin 35 cm pitkäksi ja 270–400 gramman painoiseksi. Laji on pääasiassa vaaleanpunainen. Pään töyhtö on vaaleampaa sävyä kuin muu pää, selkä, vatsa ja siipien tyvet. Muut osat siivistä ja pyrstö ovat harmaat. Nokka on sarvenvärinen, iiris tummanruskea (koiras) tai punertava (naaras) ja koivet harmaat. Nuori lintu on väreiltään aikuista himmeämpi ja sen iiris on ruskea.
Esiintyminen
Ruusukakadu elää lähes koko Australiassa alle 1 250 metrin korkeudella merenpinnasta. Tasmaniassa se on harvalukuinen. Lajin esiintymisalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä, ja sen populaation koko on yli viisi miljoonaa yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia: roseicapilla Länsi- ja Pohjois-Australiassa, albiceps Tasmaniassa ja Kaakkois-Australiassa ja kuhli Pohjois- ja Itä-Australiassa.
Elinympäristö
Ruusukakadut elävät kaikkialla metsäisillä savanneilla, eukalyptusmetsissä, rannoilla ja ruohostomailla. Ne ovat yleisiä myös taajamissa, puistoissa ja puutarhoissa. Tavallisesti ne liikkuvat pareittain tai pienissä parvissa, mutta toisinaan myös satojen yksilöiden parvissa. Ne ruokailevat maassa aamuisin ja iltaisin ja viettävät päivän helteisimmät tunnit puiden ja pensaiden suojassa.
Lisääntyminen
Ruusukakadu on yksiavioinen. Pesäpuu on tavallisesti vesistön rannalla kasvava eukalyptus. Ruusukakadu tekee pesänsä puunkoloihin, jotka se verhoaa eukalyptuksen lehdillä ja munii niiden päälle 2–5, yleisimmin kolme munaa. Haudonta-aika on 22–23 päivää ja molemmat puolisot hautovat. 6–8 viikon ikäisinä poikaset lähtevät pesästä ja emot ruokkivat niitä vielä pari-kolme viikkoa. 2–3 ensimmäistä elinvuottaan linnut viettävät suurissa parvissa.
Ravinto
Ruusukakadut syövät siemeniä, viljaa, juuria, lehtiä, silmuja sekä hyönteisiä ja niiden toukkia.
The Lucy Show
thumb|Sarjan luoja ja päätähti [[Lucille Ball Oscar-gaalassa.]]
The Lucy Show oli Lucille Ballin tähdittämä televisiosarja, jota tehtiin vuosina 1962–1968. Se oli jatkoa Ballin aikaisemmalle ja huomattavasti kuuluisammalle televisiosarjalle I Love Lucy. Sarja nimettiin alun perin The Lucille Ball Show'ksi, mutta nimi muutettiin pian lyhyempään muotoon. The Lucy Show kesti kuusi tuotantokautta ja siinä oli yhteensä 156 jaksoa, joista jokainen kesti noin 30 minuuttia. Se oli lajityypiltään tilannekomedia.
Sarja kertoo leskeksi jäänestä naisesta nimeltä Lucy Carmichael (Ball), joka asuu New Yorkin osavaltiossa kahden lapsensa, ystävänsä ja tämän lapsen kanssa. Hahmot kuitenkin vaihtuivat usein vanhojen näyttelijöiden lähtiessä ja uusien saapuessa sarjaan. Lucille Ballin hahmo oli ainoa, joka oli mukana kaikkina kausina. Myös useat julkkikset tekivät vierailuja suosittuun sarjaan, heidän joukossaan muun muassa Dean Martin, George Burns ja Joan Crawford.
Sarja päättyi vuonna 1968, kun Ball myi sarjan omistavan tuotantoyhtiönsä Desilu Productionsin Gulf and Western Industries -yhtiölle. Hän ei halunnut enää esiintyä sarjassa, jota ei omistanut. Ball loi kuitenkin vielä yhden televisiosarjan, jolle hän antoi nimen Here's Lucy ja jonka pääosaa hän jälleen itse esitti. Se oli käytännössä jatkoa The Lucy Show'lle, vaikka kuvasikin eri hahmoja. Hahmoissa oli kuitenkin paljon yhdenkaltaisuutta The Lucy Show'n hahmojen kanssa. Here's Lucy kesti sekin kuusi tuotantokautta. Se lopetettiin vuonna 1974.
Lucy Show’ta esitettiin myös Suomen televisiossa. Vuonna 1971 se oli Katso-lehden lukijaäänestyksessä television 99 ohjelmasta kuudenneksi vähiten suosittu (sijoitus 94/99), ja syyksi arveltiin sen yliampuvaa ja valmiiksi naurettua komiikkaa. Katsojiakin se sai syksyllä 1971 vain 129 000.
Mäntsälän kapina
Mäntsälän kapina oli keväällä 1932 Lapuan liikkeen kannattajien yritys kaataa Suomen hallitus. Kapinassa Mäntsälässä, Seinäjoella ja Jyväskylässä toimineet Lapuan liikkeen kannattajat yrittivät väkivallalla uhaten kaataa heidän mielestään kommunismia liikaa suosivan hallituksen. Kapina ei johtanut avoimiin taisteluihin ja päättyi kapinallisten antautumiseen sekä Lapuan Liike ry:n kieltämiseen. Mäntsälän kapina sai alkunsa niin sanotusta Mäntsälän Ohkolan metakasta 27. helmikuuta 1932. Kapinallisten mielestä hallitus ei ollut tehnyt kaikkia tarpeellisia toimia kommunismin hävittämiseksi, joten hallituksen oli erottava ja uuden astuttava tilalle. Kapina ei rajoittunut vain Mäntsälän seudulle, vaan kyseessä oli usealle paikkakunnalle ulottunut, Lapuan liikkeen tuella tapahtunut aseellinen liikehdintä. Kapinakäsky ei tullut Lapuan liikkeen keskusjohdolta, vaan kapina syntyi mäntsäläläisten omasta aloitteesta.
Kapinan taustaa
Mäntsälän kapinan taustalla oli Lapuan Liike ry:n piirissä toimineiden aktivistien toiminta, joka oli vuodesta 1929 alkaen ylittänyt laillisuuden rajat perustellen asiaa isänmaallisuudella. Lapuan liikkeen ja sitä kannattaneiden poliittisten piirien mielestä oli "parempi kulkea laittomuuksien kautta laillisuuteen kuin laillisuuksien kautta laittomuuteen". Kommunisminvastainen kansanliike eli lapuanliike oli ajanut 11. marraskuuta 1930 läpi tasavallan suojelulain eli niin sanotut kommunistilait, jotka kielsivät kommunistisen järjestötyön. Sosiaalidemokraatit vastustivat tätä lakia, ja monet kommunisteista siirtyivät SDP:n riveihin. Lapuanliike järjestäytyi 22.–23. marraskuuta 1930 Lapuan Liike ry:ksi, joka otti tavoitteekseen myös sosiaalidemokratian kitkemisen, koska kommunistinen toiminta oli liikkeen mukaan siirtynyt tähän ainoaan jäljelle jääneeseen vasemmistopuolueeseen. Sosiaalidemokraattien näkökulman mukaan tarkoituksena oli vähitellen kieltää maltilliset vasemmistolaiset ja liberaaliset porvarilliset puolueet. Lapuan liike onnistui vaikuttamaan vielä vuoden 1931 presidentinvaaleihin saamalla kannattamansa Kansallisen Kokoomuksen Pehr Evind Svinhufvudin presidentiksi. Presidentinvaalien jälkeen järjestö alkoi viettää hiljaiseloa, mutta sen jäljelle jäänyt kannattajakunta alkoi samalla radikalisoitua. Poliittinen keskusta (Kansallinen Edistyspuolue ja Maalaisliitto) olivat kannattaneet kansanliikettä aluksi, kunnes se sai kommunistilait läpi, mutta näkivät järjestöksi muuttuneen kansanliikkeen turhaksi tämän saatua julkilausutut tavoitteensa toteutetuksi.
Tilanne alkoi kärjistyä syksyllä 1931. Maalaisliiton J. E. Sunilan hallituksen sisäasiainministeri ja Lapuan liikkeen vakaumuksellinen vastustaja RKP:n Ernst von Born määräsi lapualaisten sulkeman Lapuan työväentalon avattavaksi 17. syyskuuta. Työväentalo oli ollut kommunistien hallussa ja lapuanliike oli saanut alkunsa sen sulkemisesta 23. marraskuuta 1930. Nyt kommunistilakien jälkeen työväentalot ja -yhdistykset tulivat sosiaalidemokraattien haltuun. Von Born ärsytti vielä entisestään lapualaisia sanomalla määräyksensä yhteydessä: "Nyt katsotaan, kuka tässä maassa määrää, hallitus vai Kosola." Lapuan liike otti tilanteen haasteena, ja kansalaiskokouksen jälkeen Lapuan työväentalo naulattiin ja laudoitettiin umpeen 2 000 miehen voimin 21. syyskuuta. Työväentalon uudelleen sulkemisesta tuli kansanjuhla, jonka jälkeen lähetettiin hallitukselle sähke: "Talo on kiinni ja pysyy." Viranomaiset joutuivat jälleen taipumaan lapualaisten tahtoon. Tapahtumasta tuli hallituksen arvovaltakysymys, kun lapualaiset näpäyttivät sitä jälleen joukkovoimallaan. Lehdistössä kysyttiin, kumpi oli voimakkaampi, "pohjalainen vasara" vai "sisäasianministerin sorkkarauta". Tapahtuman jälkeen sisäpoliittinen kriisi syveni ja keskustan sekä vasemmiston lehdet arvostelivat lapuanliikkeen toimia. Syksyllä 1931 oli jo perustettu keskustaporvarillinen lapualaisvastainen salaseura Pro Patria et Lege – Isänmaan ja Lain puolesta, joka käynnistyi samana päivänä, kuin Ohkolan metakka tapahtui. Salaseura sai tukea Sunilan hallitukselta.
Ohkolan metakka
Lopulta sisäpoliittinen kriisi saavutti huippunsa. Mäntsälässä luutnantti Esra Terän johtamat 400–700 suojeluskuntalaista keskeyttivät sosiaalidemokraattisen kansanedustajan Mikko Erichin puhetilaisuuden Ohkolan työväentalolla lauantai-iltana 27. helmikuuta 1932. Miehet oli koottu Mäntsälästä ja muualta, erityisesti Helsingistä. Miehet ampuivat noin 700 kertaa maahan ja ilmaan, mutta viisi luotia päätyi myös työväentalon sisälle ja yksi niistä repi poliisimiehen hihan. Kukaan ei kuitenkaan loukkaantunut. Luutnantti Terä meni työväentaloon sisälle ja kysyi: "Kuinka sinä, joka olet vapaussodan sankareiden patsaspuhuja ja -paljastaja, käyttäydyt näin? Lupaatko, ettet enää tämän jälkeen Mäntsälään tule?" Erich vastasi: "Lupaan" ja poistui paikalta poliisisaatossa. Mäntsälässä vasemmiston ja oikeiston välit olivat vanhastaan kireät, sillä punaiset olivat murhanneet Suomen sisällissodan aikana noin 30 paikkakunnan valkoisella puolella ollutta asukasta. Tämän lisäksi kunnassa oli esiintynyt tavanomaista valkoista terroria. Yhteensä mäntsäläläisiä kuoli sisällissodan aikana noin 200. Mäntsälässä ja Uudellamaalla oli ollut oikeistolaista, laillisuuden rajamailla liikkunutta toimintaa jo pitkän aikaa. Työväentalojen naulaamisesta oli päätetty jo 25. tammikuuta 1932 ja ensimmäisenä oli suljettu juuri Ohkolan työväentalo. Tämän jälkeen useita muita työväentaloja naulattiin kiinni. Sisäministeri von Born sekä Uudenmaan läänin maaherra Bruno Jalander olivat jahdanneet tuloksetta näitä naulaajia. Jalander olikin lähettänyt Ohkolan työväentalolle Liikkuvan poliisin osaston sen naulaamisen aikaan. Von Bornia ja Jalanderia vihattiin eniten, koska he olivat laillisuusmiehinä puolustaneet sosialisteja ja mäntsäläläisten mukaan siinä samalla myös kommunisteja. Kaiken lisäksi he olivat kannustaneet Erichiä pitämään puhetilaisuuden ja antaneet 30 miehen poliisisaattueen tämän käyttöön. Erichiä taas vihattiin siksi, että hän oli loikannut Kansallisesta Kokoomuksesta sosiaalidemokraatteihin. Hän oli myös paljastanut vapaussodan sankaripatsaita, joten häntä pidettiin takinkääntäjänä ja vääränä henkilönä puhumaan sosialismin sekä marxilaisuuden puolesta.
Kumpulampi (Soini)
Kumpulampi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Vehun kylän lähellä sijaitseva lampi.
Mäntsälän kapina
Ohkolan metakka
Jalander ja von Born tiesivät puhetilaisuuden johtavan kiristyneen tilanteen eskaloitumiseen. 24. helmikuuta lapualaiset olivat tuoneet miehiä ja aseita Mäntsälään sekä levittäneet julistetta, jossa sanottiin Ohkolan puhetilaisuuden olevan peruttu. Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin johtaja ja Lapuan liikkeen radikaalimpaan siipeen kuulunut Paavo Susitaival tiesi puhetilaisuuden provosoivan mäntsäläläisiä ja pyysi Suojeluskuntain päällikköä Lauri Malmbergiä sekä tasavallan presidenttiä P. E. Svinhufvudia estämään puhetilaisuuden, mutta nämä eivät puuttuneet tilanteeseen. Estääkseen puhetilaisuuden Susitaival yritti vielä liittää von Bornin, Jalanderin ja vapaamuurarit aikansa kohurikostapaukseen Tattarisuon silvottuihin ruumiinosiin sekoittaen tilannetta entisestään.
Kumpulampi (Soini)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 8,4 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Tyystänjoen valuma-alueeseen (35.475) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 219,2 metriä mpy.
Mäntsälän kapina
Ohkolan metakka
Heti puhetilaisuuden hajottamisen jälkeen Jalander antoi käskyn pidättää tekoon osallistuneet henkilöt. 400 miestä kokoontui kirkonkylään Mäntsälän suojeluskuntatalolle juomaan lottien keittämää kahvia ja kieltäytyi hajaantumasta sekä luovuttamasta asianosaisia virkavallalle. Kansanjoukon johtajaksi nousi muilutustuomiota alueella pakoillut luutnantti Artturi Vuorimaa. Vuorimaa piti puheen ja laati 28. helmikuuta tasavallan presidentille osoitetun kapinajulistuksen, jonka allekirjoittivat Otto Ollikainen ja Albert Vuori. Sosiaalidemokratian kiellettäväksi vaatineessa julistuksessa luki:
Julistus jatkoi:
28.–29. helmikuuta
Ohkolan tapahtumien illalla Vuorimaa soitti Lapuan Liikkeen pääsihteerille kenraalimajuri K. M. Walleniukselle ja pyysi apua. Wallenius kutsui liikkeen johdon koolle ja Ylistaron herännäisjohtaja Matti Malkamäki oli heti valmis tukemaan Mäntsälän miehiä ja näiden toimintaa. Muukin johto pohdinnan jälkeen päätyi samaan tulokseen ja päätti selvittää sotkuisen tilanteen jollakin tavalla. Tilanne kehittyi itsestään jo ilman liikkeen päätöksiä, koska aseistautuneita joukkoja saapui koko ajan Mäntsälään. Liikkeen päämajassa Kosolassa päätettiin 28. helmikuuta lähettää miehiä pitäjittäin kiintiöiden mukaisesti ja saman päivän illalla Seinäjoen asemalla oli jo vääpeli Antti Isotalon ja kapteeni Anton Eonsuun johtama 74 miehen aseistautunut eteläpohjalaisjoukko. Samalla junalla liikkeen johtaja Vihtori Kosola ja Wallenius lähtivät Hämeenlinnaan seuramaan tilanteen kehittymistä. Lapuan Liike antoi hälytyksen vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön ja kansalliskaartin Suojeluskunnan (1918–1944) kautta, joten miehet olivat suojeluskunnan univormussa, aseistuksessa ja varustuksessa.
28.–29. helmikuuta 1932 välisenä yönä hallitukselle selvisi tilanteen vakavuus ja helsinkiläiset joukko-osastot määrättiin suojelemaan strategisia kohteita, koska pelättiin kapinallisjoukkojen marssivan pääkaupunkiin. Hallitus ja presidentti Svinhufvud päättivät toteuttaa ironisesti Lapuan Liikkeeseen tasavallan suojelulakia, joka oli säädetty alun perin kommunisteja vastaan. Tasavallan suojelulain perusteella Lapuan liikkeen johto määrättiin pidätettäväksi ja sen julkaisemat sanomalehdet lakkautettavaksi. Lakkautettavien listalla olivat radikaali pää-äänenkannattaja ja Arne Somersalon toimittama Ajan Sana ja järjestölehti Lapuan Päiväkäsky.
29. helmikuuta 1932 eteläpohjalainen suojeluskuntajoukko saapui Mäntsälään, jossa jo odottivat muut kapinalliset suojeluskuntalaiset. Eteläpohjalaisten aikana Mäntsälässä olleet joukot olivat jo muodostaneet joukko-osaston Mäntsälän Kärkijoukot. Pohjalaisia arvostettiin lapualaisvuosien aikana, ja heidän saapumisensa nostatti entisestään taistelutahtoa. Kapinalliset asettivat vartiot kirkonkylään johtaville teille ja tiedustelupartiot lähetettiin tehtäviinsä. Mäntsälän Kärkijoukkoja johti lahtelainen jääkärikapteeni Lahja Veijola avustajanaan Esra Terä ja adjutanttinaan Julius Jaamala. Mäntsäläläiset muodostivat Kärkijoukkojen 1. komppanian johdossaan pohjalainen reservivänrikki Niilo "Vihtorinpoika" Kosola. Eteläpohjalaiset muodostivat 3. komppanian johtajanaan jääkäriluutnantti Anton Eonsuu. Kaikki nämä joukot asettuivat puolustukseen. Antti Isotalo taas lähti Helsinkiin yhteyshenkilöksi rintamamiespiireihin. Sotilaskuri oli moitteeton ja juopumuksestakin määrättiin raipparangaistus. Elintarvikkeet ja muu tuki saatiin paikkakuntalaisilta.
Samana päivänä Lapuan liike julisti valtakunnallisen liikekannallepanon. Liikkeen tukimiehet hälyttivät joukot maakunnittain (itse asiassa suojeluskuntapiireittäin, koska liikkeen aluejako perustui niihin). Suojeluskuntalaisten tuli ottaa mukaan suojeluskuntapuku ja -varusteet, lyhyet ja pitkät aseet sekä neljän päivän muona ja keskittyä suojeluskuntapiirinsä aluekeskuksiin. Näiden kapinapesäkkeiden tuli pitää yhteyttä Hämeenlinnan keskusjohtoon ja Kosolan varajohtoon. Liike toivoi, että saamalla kannattajat ja joukot liikkeelle se pystyisi painostamaan hallituksen tahtoonsa, kuten oli toiminut siihenkin asti. Yhteenottoja armeijan kanssa tuli välttää ehdottomasti. Ideana oli, että hallitus taipuisi, koska se haluaisi välttää sisällissotaa eikä luottaisi lapualaisia kohtaan myötätuntoa tunteviin armeijaan ja Suojeluskuntaan. Hallituksen painostus oli tärkeämpi ja vaarallisempi ase kuin itse Mäntsälään keskittyneet joukot.
1. maaliskuuta
Kapinan alkupäivinä kapinallisten taktiikka näytti toimivan. Hallitus, suojeluskunta ja armeija eivät olleet yksimielisiä siitä, kuinka kapinan suhteen tulisi toimia. Vanha itsenäisyys- ja heimoaktivisti ja sotaväen päällikkö Aarne Sihvo olisi halunnut murskata aseellisesti lapualaiset täysin. Tätä linjaa kannattivat myös vt. pääministeri Juho Niukkanen, sisäministeri von Born ja puolustusministeri Jalo Lahdensuo sekä opposition johtaja SDP:n Väinö Tanner. Suojeluskuntain päällikkö Lauri Malmberg kannatti lapualaisia ja hallituksen eroa. Malmberg ei halunnut lähteä toimiin järjestöänsä vastaan, jonka tiesi olevan lapualaisten puolella. Hän myös syytti Jalanderia ja von Bornia kapinan provosoinnista. Puolustusneuvoston puheenjohtaja ja suojeluskuntain kunniapäällikkö C. G. E. Mannerheim oli kapinallisten puolella muttei julkisesti esittänyt kantaansa. Vanha aktivistijohtaja Kai Donner ja muutamat muut suunnittelivatkin Mannerheimia Suomen diktaattoriksi. Samoin kenraali Hannes Ignatius ja tuolloin erittäin vahva organisaatio Vapaussodan Rintamamiesten Liitto olivat kapinallisten puolella. Presidentti Svinhufvud halusi ratkaista kriisin rauhanomaisin keinoin, mutta päättäväisesti ja ilman hallituksen hajoamista. Hänen kuuluisa toteamuksensa oli tuolloin sotilasjohdolleen: "Yksikään aseellinen mies ei saa tulla Mäntsälästä pääkaupunkiin. Siitä saatte te, herrat kenraalit, vastata".
Aamuyöllä 1. maaliskuuta 1932 hallitus yritti vangita Hämeenlinnan kaupunginhotellissa kapinan johtoa pitäneen Lapuan liikkeen johtajiston, joka kuitenkin varoitusten ansiosta pääsi pakenemaan. Lapualaisten pettymys oli kova, kun lapuanliikettä tukenut ja lapuanliikkeen tukema Svinhufvud asettuikin heitä vastaan. Myöhemmin päivällä Kansallisen Kokoomuksen ministerit K. E. Kilpeläinen, Kyösti Järvinen ja Niilo Solja asettuivat tukemaan Lapuan Liikkeen vaatimuksia ja erosivat hallituksesta. Järvinen kuitenkin veti eroanomuksensa takaisin harkinnan jälkeen. Tämä oli heidän vastalauseensa pidätysyrityksille, jotka heidän mukaansa kärjistivät tilannetta, varsinkin kun tasavallan suojelulaki asetettiin voimaan. Koko Kokoomuksen eduskuntaryhmä asettui tukemaan kapinallisia, mutta hallitus ei kaatunut. Lapuan liikkeen ehdokas uudeksi hallitusmuodostajaksi olisi ollut Mannerheimin tukema kenraali Rudolf Walden. Samana päivän illalla Svinhufvud yritti saada Malmbergin lukemaan kirjoittamansa julistuksen radiossa, mutta tämä kieltäytyi kurkkukipuun vedoten. Lopulta Lahdensuo luki tämän:
Hallitus oli vakavissa ongelmissa. Lapuan liikkeen johto siirtyi Riihimäelle, jonka Kenttätykistörykmentti 3:a komentanut jääkärieversti Jarl Lundqvist – myöhemmin ilmavoimien komentaja 1932–1945 ja puolustusvoimain komentaja 1945–1946 – oli antanut ymmärtää rykmenttinsä olevan valmis kapinan palvelukseen. Samalla Riihimäelle kokoontui 200–300 etelähämäläistä suojeluskuntalaista liikkeen ohjeiden mukaisesti. Wallenius alkoi myös suunnitella toista talonpoikaismarssia. Ensimmäinen oli ollut mahtava voimannäyttö kesällä 1930.
Etelä-Pohjanmaan tuhannet suojeluskuntalaiset olisivat halunneet lähteä Mäntsälään, mutta alueen suojeluskuntapiirin päällikkö Matti Laurila kielsi esivallan kunnioittajana kapinaan osallistumisen. Samoin Pohjanmaan ruotsinkielisten suojeluskuntien päällikkö Martin Ekström pysyi uskollisena Svinhufvudille ja esti näin kaikkien aseellisten pohjalaisten liikkeellelähdön. Illalla 1. maaliskuuta Laurila kuitenkin matkusti Helsinkiin saamaan ohjeita ja tietoa tilanteesta.
2. maaliskuuta
Tilanne oli todella vakava. Tuhansia aseistettuja joukkoja liikehti maassa Etelä-Pohjanmaan, Mäntsälän ja Etelä-Hämeen lisäksi Satakunnassa, jossa Porin suojeluskuntatalolla oli parhaimmillaan tuhat miestä aseissa. Salossakin joukot olivat liikkeellä johtajanaan kapteeni Eino Laitakari. Svinhufvud perusti kiristyneessä tilanteessa hallituksen kriisiesikunnan, johon kuuluivat Malmberg, Uudenmaan läänin vt. maaherra jääkärikenraalimajuri Hugo Österman, yleisesikunnan päällikkö Lennart Oesch, puolustusministeri Lahdensuo ja sotaväenpäällikkö Sihvo. Voimakkain hahmo eli kenraali Mannerheim puuttui joukosta. Epävirallinen kriisiesikunta oli erittäin eripurainen. Sihvo vaati edelleen kapinan totaalista aseellista murskaamista, mutta sotakorkeakoulun johtaja, jääkärieversti Per Wilhelm Zilliacus ja Österman sanoivat Sihvon suunnitelmaa "varpusen ampumiseksi tykeillä". Österman ja Zilliacus olivat saaneet tietoonsa, että jos hallitus käskisi armeijan kapinallisia vastaan, joukko everstiluutnantteja ei tottelisi. Sihvon mukaan 300 majuria odottaa aina everstiluutnanttien tekevän virheitä, ja jos joku everstiluutnantti kieltäytyisi noudattamasta käskyjä, kahden tunnin sisällä ylennettäisiin majuri everstiluutnantiksi. Pelätessään suojeluskuntien ja armeijan välistä sotaa Malmberg ja hänen esikuntapäällikkönsä Väinö Palojärvi esittivät eronpyyntönsä, jota Svinhufvud ei kuitenkaan hyväksynyt.
Svinhufvud päätti tällä kertaa pitää selväkielisen puheen kapinallisille itse. Puheen oli kirjoittanut oikeusministeri T. M. Kivimäki puolessa tunnissa. Tämä kuuluisa puhe sai kapinalliset ja liikkeelle lähteä aikoneet epäröimään kapinan kannattavuutta. Esimerkiksi puheen jälkeen Etelä-Pohjanmaan kapinallinen suojeluskuntapiiri ja sen joukot eivät lähteneet Mäntsälään miesten toiveista huolimatta, vaan jäivät seuraamaan tilanteen kehitystä. Svinhufvud totesi Yleisradiossa kello 19.15 pitämässään puheessa:
Radiopuheen kuuli 200 000 kansalaista ja se julkaistiin vielä seuraavana päivänä lehdissä. Lapualaiset ja heidän tavoitteitaan kannattava kansanosa kiinnostuivat Svinhufvudin lupauksesta poistaa valtiollisen elämän epäkohdat. Ei tosin tiedetty tarkkaan, mitä tämä lupaus tarkoitti, mutta sen odotettiin olevan jonkinlainen lupaus porvarillista demokratian vahvistamisesta ja vasemmiston vallan vähentämisestä. Svinhufvudin tulkittiin siis myöntäneen lapualaisten olevan oikeassa vaatimuksissaan valtiollisen elämän tervehdyttämisestä. Toki myös sillä oli merkitystä, että Svinhufvud ilmoitti kapinoitsijoiden asettuvan myös häntä vastaan eikä vain hallitusta. Lapualaiset ja heidän kannattajansa arvostivat syvästi Svinhufvudia, eivätkä halunneet kapinoida valtaan auttamaansa presidenttiä vastaan.
Radikaalimmat lapualaiset kuitenkin käsittivät Svinhufvudin asettuneen tukemaansa kansanliikettä vastaan. Lapuan liikkeen keskeinen johtaja Hilja Riipinen kirjoittikin päiväkirjaansa: "Nyt aiotaan iskeä kansanliikkeen sydän pirstoiksi. Ja Svinhufvud johtaa. Hyvä Jumala!". Ukko-Pekkana tunnettua Svinhufvudia alettiinkin kutsua nyt lapualaisten piirissä Akka-Pekaksi.
Lupauksella rivimiesten vapauttamisesta oli merkityksensä ja se johtikin joukkojen hajaantumiseen. Svinhufvudin puheen vaikutusta ja merkitystä on kylläkin sittemmin liioiteltu. Esimerkiksi Jyväskylässä kapinaliikehdintä alkoikin kunnolla vasta puheen jälkeen ja Mäntsälässä tilanne oli edelleen erittäin jännittynyt.
Svinhufvudin puheen aikana Mäntsälän Kärkijoukot täydensivät aseistustaan hakemalla Jussi Muilun sekä Otto Ollikaisen johtamalla kymmenen eteläpohjalaisen ja etelähämäläisen miehen iskujoukolla kaksi konekivääriä varustuksineen sekä kenttäkeittiön Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin asevarikolta. Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin päällikkö Paavo Susitaival ei estänyt aseiden vientiä, vaan liittyi itsekin kapinallisiin. Kapinalliset myös antoivat käskyn Reino Hallamaalle vallata Lahden radioasema Muilun johtamilla iskujoukoilla, mutta viestinviejänä toiminut Aulis J. Alanen söi käskypaperin matkalla, koska käsky oli hänen mukaansa järjetön. Hallamaa ei olisi muutenkaan suostunut toteuttamaan sitä. Jos suunnitelma olisi pantu täytäntöön, presidentti ei olisi koskaan pitänyt puhettaan.
3.–4. maaliskuuta
Torstaiaamuna 3. maaliskuuta 1932 Matti Laurila palasi Helsingistä ja otti kapinallisen suojeluskuntapiirinsä pikkuhiljaa takaisin haltuunsa. Laurila ja vanha lapualainen Artturi Leinonen sekä muut olivat onnistuneet vesittämään kapinallisten lähettämiä käskyjä. Laurila huomasi, että kapinalliset olivat masentuneet, kun joukkoja ei käskyjen lähettämisestä huolimatta ollut kokoontunut niin paljon kuin oli toivottu. Samoin kapinalliset tiesivät armeijan valmistautuvan katkaisemaan Seinäjoelta etelään vievän rautatien. Laurila tiesi, että kapina kuivuisi heti kokoon, jos miehet saisivat vain tietää, mitä presidentti tarkoitti lupauksellaan valtiollisen elämän epäkohtien poistamisesta.
Jyväskylässä taas kapinalliset estivät Keskisuomalaisen ja Työn Voiman julkaisemisen sekä valvoivat puhelin- ja lennätinliikennettä. Samoin rautatieasema, Jyväskylän suojeluskuntatalo ja muut kaupungin tärkeät keskukset vallattiin sekä suojeluskunnan piiripäällikkö Edvin Hämäläinen syrjäytettiin. Kapinoitsijoita johti tässä vaiheessa isännöitsijä Veli Byström. Jyväskylän kapinallisten pää-äänenkannattaja kokoomuslainen Sisä-Suomi julkaisi kapinajulistuksen nimeltä "Suomen Valkoiselle Kansalle":
Samoin lehdessä julkaistiin ilmeisesti tappion ennustava ja hieman epätoivoiselta vaikuttava Mäntsälän Kärkijoukkojen julistus:
Kapinallisten valta Jyväskylässä voimistui presidentin puheesta huolimatta. Jyväskylässä järjestettiin kaupunginvaltuuston puheenjohtajan S. W. Forssin johdolla hallitusta ja presidenttiä tukeva maakuntakokous, jonka kapinalliset yrittivät hajottaa tuloksetta. Pelästynyt maanviljelijä Matti Jääskeläinen pelästyi hajottamisyritystä ja kuoli sydänkohtaukseen sanoen viimeisiksi sanoikseen "Aikohin on Suomessa eletty" tai "Hyvä Jumala tätä Suomen kansaa!". Häntä on pidetty tavallaan kapinan ainoana siviiliuhrina. Myöhemmin päivällä armeija miehitti Jyväskylän ympäristön strategiset liikenteen risteyskohdat, kuten Haapamäen ja Pieksämäen asemat.
Perjantaina 4. maaliskuuta 1932 Mäntsälän Kärkijoukkojen lähetystö saapui valkoisin lipuin Helsinkiin ja kävi Svinhufvudin luona, mutta tämä tyytyi vain viittaamaan julistukseensa. Lapualainen lähetystö vaati edelleen hallituksen vaihtoa ja esitti pääministeriksi Rudolf Waldenia, mutta oli ilmeisesti myös huolissaan kapinallisten kohtalosta kapinan jälkeen. Pian käynnin jälkeen armeija aloitti Mäntsälän kapinakeskuksen saarrostamisen. Svinhufvud nimitti viralliseksi neuvottelijaksi Elja Rihtniemen, jonka kanssa lapualaisten neuvottelut jatkuisivat Mäntsälässä. Everstiluutnantti Arne Somersalo oli liittynyt kapinallisiin näihin aikoihin.
Samaan aikaan Seinäjoen Seurahuoneella pidettiin Etelä-Pohjanmaan suojeluskunnan piiriesikunnan kokous, jota johti Suojeluskuntain Yliesikunnan everstiluutnantti Niilo Sigell. Kokouksen jälkeen Laurila lähetti Iisakki Nikkolan hakemaan pohjalaiset takaisin kotiin Mäntsälästä. Entisestään kapinallisten taistelutahtoa laski tieto siitä, että arvostettu lapualaisjohtaja Kustaa "Köpi" Latvala ampui itsensä Seinäjoen Maakuntahotellissa. Itsemurha oli ilmeisesti pettynyt protesti. Hän oli sanonut viimeisiksi sanoikseen keskiyöllä, ettei Lapuan liikkeessä ollut mitään muuta kunnollisesti suunniteltua kuin kommunistien kirjapainon hävittäminen. Itsemurhaviestissään hän pyysi Laurilan anomaan Svinhufvudilta armoa kapinallisille "sillä he eivät totisesti ole rikollisia!".
David Herbert Donald
David Herbert Donald (1. lokakuuta 1920 Mississippi, Mississippi, Yhdysvallat – 17. toukokuuta 2009) oli yhdysvaltalainen historiankirjoittaja. Hän kuului James G. Randallin opiskelijoihin ja oli tämän työn tärkeä jatkaja.
Mäntsälän kapina
Kapinan loppu
4.–5. maaliskuuta 1932 Mäntsälässä Lapuan Liikkeen väsynyt johto päätti purkaa kapinan Svinhufvudin valtuuttaman everstiluutnantti Elja Rihtniemen kanssa käytyjen neuvottelujen jälkeen. Johto oli saapunut Mäntsälään ties miten; Vihtori Kosola, Iivari Koivisto ja Walde Sario olivat saapuneet Oittiin resiinalla. Päätös nostatti yhtä voimakkaan ns. vapaussotatunnelman kuin Ohkolan metakka ja eräät miehistä ilmoittivat olevansa valmiita kuolemaan taistelussa Mäntsälän kirkon ympärille mieluummin kuin antautuisivat. Mäntsälän suojeluskuntatalo alkoi täyttyä uhosta ja tunnelma kiristyi, kunnes Wallenius rauhoitti tilanteen laulattamalla vanhan valkoisen armeijan kappaleen ja Pohjanmaan suojeluskuntalaisten kunniamarssin Vilppulan urhojen muistolle, jolloin joukot rauhoittuivat. Mäntsälässä oli tässä vaiheessa miehiä enää 466, kun taas kapinan huippuhetkinä miehiä oli ollut 524.
David Herbert Donald
Donald valmistui Illinois'n yliopistosta ja opetti Columbian yliopistossa ja myös muun muassa Harvardin yliopistossa vuodesta 1973 sekä Britanniassa Oxfordin yliopistossa. Hän oli vuodesta 1991 Harvardissa Yhdysvaltain historian Charles Warren -emeritusprofessori.
Donald on julkaissut kymmeniä kirjoja. Hänet tunnetaan hänen Yhdysvaltain historiaa koskevasta työstään, ja keskeisenä aiheena työssä on ollut Yhdysvaltain sisällissota. Hänet palkittiin Lincoln-palkinnolla vuonna 1996 ja kahdella Pulitzer-palkinnolla vuosina 1960 ja 1988. Hän julkaisi Abraham Lincolnin elämäkerran ohella muiden muassa Charles Sumnerin, Thomas Wolfen ja William Herndonin elämiä koskevat teokset.
Mäntsälän kapina
Kapinan loppu
Lauantaina 5. maaliskuuta 1932 Jyväskylän kapinalliset lähtivät kotiin ja jälleen saatiin puhelin- sekä lennätinyhteydet toimimaan kaupunkiin. Aiemmin päivällä he olivat vielä ilmoittaneet taistelevansa Svinhufvudin vetoomuksesta huolimatta. Tämän lausunnon seurauksena armeija piiritti Jyväskylän ja keskiyöllä kapinalliset taipuivat piiripäällikön tahtoon. Kapinan purki kaupunkiin saapunut Svinhufvudin luottomies, vanha lapuanliikkeen aktiivi ja valkoisen armeijan keskeinen nostattaja Martti Pihkala, jota Jyväskylän alueen kapinalliset arvostivat erittäin suuresti.
Vielä lauantai-iltana Mäntsälän suojeluskuntatalon pihaan ajoi armeijan auto, jossa oli kaksi radioasemaa miehistöineen, mutta Susitaival ajoi auton pois ilmoittaen kapinan olleen loppu ja pyytäen miesten olevan hiljaa matkastaan. Ilmeisesti radioasemalla olisi pidetty yhteyttä Riihimäelle ja muuallekin. Mäntsälän viimeisten kapinallisten sotapäiväkirjan viimeinen merkintä oli "5.3.32. LOPPU".