cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lait (Platon)
Kirja IX
Kirja IX käsittelee rikoslakeja sekä lainsäädännön yleisiä periaatteita. Ateenalainen toteaa, että on tavallaan häpeällistä, että ihannevaltioon tulee säätää kyseisen kaltaisia lakeja. Ensiksi käsitellään pyhäinhävistyksistä, kuten temppelien ryöstöstä, sekä maanpetoksesta annettuja rangaistuksia. Tämän jälkeen poiketaan käsittelemään yleisemmin lainsäätäjän tehtäviä, rikosten erilaisia motiiveja, sekä rikosten tahallisuutta ja tahattomuutta. Lopuksi käsitellään murhia, vammanaiheuttamista sekä pahoinpitelyjä. Itsemurha tuomitaan, koska se suuntautuu vastoin ihmisen ominta itseä – siinä ihminen surmaa kaikkein lähimmän ihmisensä.
Kirja X
Kirja X käsittelee uskontoa, uskonnollisia rikoksia ja jumalattomuutta. Uskonnolliset rikokset johtuvat jumalattomuudesta eli ateismista, joka on täysin tuomittavaa. Kirja luokittelee ”jumalattomiin tekoihin” syyllistyvät kolmeen ryhmään: (1) ne, jotka eivät pidä jumalia todellisina; (2) ne, jotka pitävät jumalia todellisina mutta luulevat, että jumalat eivät välitä ihmisistä; ja (3) ne, jotka kuvittelevat, että jumaliin voidaan helposti vaikuttaa lahjomalla eli uhreilla ja rukouksilla. Tämän jälkeen kumotaan ateismi. Ensin kumotaan niiden näkemys, joiden mukaan jumalaa ei ole, ja todetaan, että maailmansielu on kaiken alkuunpanija ja ihmissielu on luonteeltaan jumalallinen. Toiseksi kumotaan niiden näkemys, joiden mukaan jumalat eivät välitä ihmisistä. Tämän jälkeen osoitetaan, etteivät jumalat ole lahjottavissa.
Kirja XI
Kirja XI käsittelee erilaisia yksityisoikeuden piiriin kuuluvia säädöksiä. Kirja antaa lakeja muun muassa koskien omistusoikeutta, ostamista ja myymistä, testamentteja, orpojen hoitamista, isien ja poikien välisiä riitoja, aviopuolisoiden välisiä riitoja ja avioeroa, sekä vanhusten kunnioittamista. Tämän jälkeen käsitellään erilaisia rikoksia, kuten toisten vahingoittaminen myrkyttämällä tai taikuudella ja varkaus; sekä hulluutta, väkivältaista luonteenlaatua ja julkista pilkkaa koskevia lakeja. Kerjääminen kielletään ehdottomasti. Isännät ovat vastuussa orjiensa aiheuttamista vahingoista. Ammattimainen asianajajantoimen harjoittaminen kielletään.
Kirja XII
Kirja XII käsittelee yksilön velvollisuuksia valtiota kohtaan. Lähettiläiden on oltava rehellisiä. Kaikki varastaminen on väärin ja julkisen omaisuuden varastamisesta rangaistaan kuolemalla. Välillä poiketaan sotaa koskeviin lakeihin. Muita viranomaisia valvomaan on valittava tarkastajat (euthynoi), jotka ovat kansalaishyveissä muiden yläpuolella.
Määrätään myös, että ulkomaille matkustaminen on minimoitava, sillä se voi tuoda maahan vieraita ajatuksia. Alle 40-vuotiaat eivät saa matkustaa lainkaan. Muutoin matkustaminen on sallittua vain valtion tehtävissä, kuten lähettiläänä, sekä kisoihin tai juhliin osallistuttaessa.
Tämän jälkeen käsitellään vielä muun muassa oikeusistuinten toimintaa sekä annetaan määräyksiä koskien hautajaisia ja hautoja. Lopuksi kuvataan yöllä tai varhain aamulla kokoontuvan valtion asioita valvovan neuvoston toiminta, koostumus ja koulutus.
Kaija Hackzell
Kaija Inkeri Hackzell (aik. Ollila, Nenonen; 13. maaliskuuta 1939 Multia – 8. elokuuta 2021 Helsinki ) oli suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän käytti kirjailijana sukunimiä Ollila, Nenonen ja Hackzell.
Hackzell syntyi Multialla ja kävi koulunsa Saarijärvellä, missä hänen vanhempansa toimivat opettajina. Koulutukseltaan hän oli humanististen tieteiden kandidaatti, pääaineena suomen kieli. Nuoruudessaan Hackzell toimi iskelmälaulajana ja kierteli siinä ominaisuudessa tanssilavoja. Hän saavutti Keski-Suomen iskelmämestaruden ja esiintyi muun muassa Teuvo Ihanuksen orkesterin solistina. Tämä ura jäi pian taakse, mutta Hackzell lauloi vuosikymmenien ajan kuorossa ja kävi myös konserteissa.
Hackzell aloitti toimittajan uransa Jyväskylän Sanomissa ja siirtyi vuonna 1961 Helsingin Sanomiin, jossa aloitti ensin uutisten vastaanotossa, mutta siirtyi pian kotimaan toimitukseen ja sen jälkeen perhetoimitukseen. Lehdestä hän löysi puolisonsa, toimittaja Jukka Ollilan, jonka kanssa hänellä oli kaksi lasta.
Syksyllä 1966 Hackzell sai tehtävän Helsingin Sanomien päätoimittaja Aatos Erkolta. Tämä oli saanut lahjaksi Helsingin kortteleita esittävän valokuvakokoelman ja innostunut siinä kuvatuista kauniista rakennuksista. Kuvista oli selvinnyt muun muassa että kortteleille oli annettu eläinten ja kasvien mukaan nimet, mikä asia oli jäänyt unholaan. Erkko halusi elvyttää tämän tradition ja komensi Hackzellin ja Kirsti Topparin kirjoittamaan artikkeleita kaupungin kortteleista. ”Meidät valittiin sarjan kirjoittajiksi, koska toimituspäällikön mukaan osasimme panna juttuihin vuosiluvut oikein”, muisteli Hackzell myöhemmin.
Boogie with Canned Heat
Boogie with Canned Heat on yhdysvaltalaisen blues rock -yhtye Canned Heatin toinen levy vuodelta 1968.
Telemark-alastulo
pienoiskuvaTelemark-alastulo on mäkihypyssä käytetty alastulotyyli, joka on peräisin Telemarkista. Sitä pidetään yleisesti tyylikkäimpänä alastulona. Telemark eroaa tasajalka-alastulosta siten, että siinä sukset tömähtävät maahan aavistuksen peräkkäin ja toinen jalka on hitusen edellä toista. Se on saanut nimensä laskettelua muistuttavasta asennostaan. Alastulo saa olla enintään kaksi mäkihyppysuksen paksuutta leveä, muuten tyylipisteet vähenevät.
Kaija Hackzell
Työ alkoi heti, ja neljässä vuodessa oli käyty läpi keskustan nimetyt korttelit. 1970-luvulla työ eteni keskustan ulkopuolelle, ja vuoroon tulivat Eira, Kallio ja myöhemmin Etu-Töölö, Alppiharju ja Sörnäinen sekä viimeisenä Munkkiniemi. Sarjan nimi oli ”Helsingin korttelit kertovat”, ja siinä ilmestyi 35 vuoden aikana kaikkiaan 439 artikkelia, joissa kerrottiin eri kaupunginosista, niiden kortteleista ja asukkaista. Sarjan ensimmäinen osa ilmestyi joulukuussa 1966 ja viimeinen maaliskuussa 2001, jolloin Hackzell jäi eläkkeelle. Artikkeleita varten Hackzell ja Toppari haastattelivat kortteleiden asukkaita ja kaivoivat esiin tietoja Helsingin kaupunginmuseosta, kaupunginarkistosta ja rakennusvalvontavirastosta.
Artikkelisarjan pohjalta julkaistiin kuusi kirjaa nimillä Helsingin vanhoja kortteleita 1−6. Vuoden 1988 kirjan Viertotietä itään ja länteen Hackzell kirjoitti yksinään Topparin toimiessa tuohon aikaan Aku Ankan päätoimittajana. Samoin Munkkiniemeä käsittelevän kirjan hän kirjoitti yksin Topparin jäätyä jo eläkkeelle.
Myöhemmällä iällä Hackzell opetti Tampereen yliopiston täydennyskoulutuskeskuksessa oikeakielisyyttä. Hän oli myös Helsingin Sanomien toimituksessa omistautunut sivutoimisesti kielenhuoltoon. Kielitoimiston ja muiden asiantuntijoiden avustamana hän laati lehdelle sen omia kielenhuollon suosituksia.
Hackzellille myönnettiin vuonna 2001 valtion journalistipalkinto. Samana vuonna Hackzell ja Toppari saivat Helsinki-päivän kunniaksi jaetut kultaiset Helsinki-mitalit työstään Helsingin paikallishistorian tallettamisessa. Heidän vuosikymmeniä jatkunutta työtään luonnehdittiin tunnustuksen perusteluissa ainutlaatuiseksi.
Damaskiteräs
thumb|upright|Damaskiteräksinen puukonterä.
Damaskiteräs on juovikas teräslaji, joka kehitettiin Lähi-idässä miekkojen ja veitsien valmistamiseen. Damaskiteräksen nimi johtuu syyrialaisesta Damaskoksen kaupungista.
Laplacen matriisi
Verkkoteoriassa Laplacen matriisi eli Kirchhoffin matriisi on verkon matriisiesitys. Tätä voidaan käyttää verkon virittäjäpuun laskemiseen.
Määritelmä
Verkon G Laplacen matriisi on määritelmän mukaan missä D on G:n astematriisi ja A on G:n vierusmatriisi.
Tarkemmin, olkoon G annettu n-solmuinen verkko. Tällöin
Suunnatuille verkoille voidaan käyttää joko särmien sisä- tai ulkoastetta tilanteesta ja sovelluksesta riippuen.
Hot Springsin kansallispuisto
Hot Springsin kansallispuisto on Yhdysvaltojen Arkansas'n osavaltiossa sijaitseva kansallispuisto. Se perustettiin alun perin Hot Springsin reservaatiksi vuonna 1832 ja kohotettiin kansallispuiston asemaan 4. maaliskuuta vuonna 1921. Hot Springs on vain 22,46 km² laajuinen ja näin Yhdysvaltojen pienin kansallispuisto. Sitä hallinnoi Yhdysvaltain muiden kansallispuistojen tapaan maan National Park Service.
Hot Springsin kansallispuisto on kuuluisa kuumista lähteistään, joiden mukaan se on myös nimetty. Niiden ympärille on rakennettu historiallisesti arvokkaita kylpylärakennuksia. Lähteissä kylvetään edelleen.
Lähteet
thumb|left|250px|Hot Springsin kansallispuisto ilmasta käsin.
Anita Björk
Anita Björk (25. huhtikuuta 1923 – 24. lokakuuta 2012 ) oli ruotsalainen näyttelijä.
Björk syntyi Tällbergissä, Taalainmaalla, ja opiskeli Dramatenin oppilaskoulussa vuosina 1942–1945. Hän esiintyi Dramatenissa 1940-luvulta lähtien.
Björk oli vuosina 1945–1951 naimisissa Olof Bergströmin ja vuodesta 1953 Stig Dagermanin kanssa tämän kuolemaan saakka vuonna 1954. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Neiti Julie (1951), Odottavia naisia (1952) ja Valkoisen naisen arvoitus (1962).
Koomikon lapsuus
Koomikon lapsuus (En komikers uppväxt) on ruotsalainen tv-minisarja ja siitä leikattu elokuva vuodelta 1992. Se perustuu Jonas Gardellin omaelämäkerralliseen romaaniin Koomikon synty. Sarjan on ohjannut Gardellin oman käsikirjoituksen pohjalta Jonas Cornell. Gardellia muistuttavaa hahmoa, standup-koomikko Juha Lindströmiä aikuisena näyttelee Björn Kjellman ja lapsena David Boati.
Kolmiosaisesta 135-minuuttisesta sarjasta on Suomessa esitetty 105-minuuttinen elokuvaversio Yle TV2 -kanavalla 28. lokakuuta 1995.
Tarina
Suomalaisäidin ja ruotsalaisisän poika Juha on varttunut 1970-luvun lapsesta 1990-luvun koomikoksi, joka kiertää esiintymässä ravintoloissa ja tekee pilaa myös omasta lapsuudestaan. Takaumien kautta alkaa selvitä, että seitsemäsluokkalainen Juha oli jo lapsena luokan pelle, joka halusi saada kaikki pitämään itsestään. Koulun ulkopuolella hän viettää aikaa samanluokkalaisen nätin naapurintytön Jennyn kanssa, mutta koulussa hän haluaa olla yksi koulun koviksista. Vähitellen esiin nousee Juhan lapsuudentrauma, hänen aiheuttamansa koulukiusaaminen luokan erilaista poikaoppilasta kohtaan, joka päätyy tekemään itsemurhan hirttäytymällä. Eräällä keikalla Juha tapaa uudelleen Jennyn, joka ei muista Juhaa hyvällä.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Leena Virtanen kirjoitti elokuvaversion tv-esityksen alla 1995 tarinan kehittyvän alun lempeästä nostalgiasta yllättävänkin rajuksi ja kyyniseksi kuvaukseksi lasten julmuudesta ja vanhempien ymmärtämättömyydestä.
Uusintaversio 2019
Vuonna 2019 tuli ensi-iltaan uusi elokuva kirjan pohjalta, Koomikon synty, jonka on ohjannut Rojda Sekersöz.
The End of Heartache
The End of Heartache on yhdysvaltalaisen metalcore-yhtye Killswitch Engagen vuonna 2004 julkaisema kolmas albumi. Albumi julkaistiin Roadrunner-levy-yhtiön kautta. Albumin laulajana toimii edellisiltä albumeilta Jesse Leachin korvannut Howard Jones. Albumilla soittaa myös henkilökohtaisista syistä rumpalin paikan jättäneen Tom Gomesin korvannut Justin Foley. Sekä Jones että Foley liittyivät yhtyeeseen vuonna 2002. Miksaajana albumilla toimi Andy Sneap. Basisti Mike D'Antonio on suunnitellut albumin kansitaiteen.
Vuonna 2005 albumista ilmestyi erikoisversio, jonka bonus-CD sisälsi kuusi lisäraitaa.
Albumin vierailijat ovat yhtyeen jättänyt Jesse Leach, joka laulaa albumilla ja All That Remains yhtyeen laulaja Phil Labonte, joka myös laulaa albumilla. Kappale "Irreversial" on yhtyeen ensimmäiseltä albumilta ja siinä laulavat Howard Jones, Jesse Leach ja Phil Labonte.
Kappaleisiin Rose of Sharyn ja The End of Heartache tehtiin musiikkivideot.
Valkoevähai
Valkoevähai (Triaenodon obesus) on tiikerihaihin eli ihmishaihin (Carcharhinidae) kuuluva hailaji. Sitä tavataan Intian valtameren koralliriutoilla, Tyynellämerellä Oseanian vesillä sekä idempänä Costa Rican ja Galápagossaarten tuntumassa.
Valkoevähait syövät hummereita, mustekaloja ja muita pohjaeläimiä. Sillä on erinomainen hajuaisti ja sen avulla hai kykenee jäljittämään saaliinsa. Se etsii ruokansa tavallisesti merenpohjasta, mutta on oppinut myös tunnistamaan veneen perämoottorin äänen alkaen seurata kalastusvenettä saaliskalojen toivossa. Valkoevähailla on valkoinen selkäevän pää, josta se on saanut nimensä. Se on harmaa valkoista mahaansa lukuun ottamatta.
Saalistus
Valkoevähait saalistavat pääasiassa öisin. Silloin ne liikkuvat parvina koralliriutoilla ja etsivät terävien aistiensa avulla riutan onkaloissa nukkuvia kaloja ja äyriäisiä. Niiden ruumis on päältä litistynyt joka helpottaa saaliin nappaamista ahtaasta kolosta. Jos saalis ehtiikin ulos, muut parven jäsenet tekevät siitä pian selvää jälkeä.
Turkin Grand Prix 2008
Turkin Grand Prix 2008 (virallisesti 2008 Formula 1 Petrol Ofisi Turkish Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 2008 viides osakilpailu, joka ajettiin 11. toukokuuta İstanbul Parkin moottoriradalla Turkissa.
Kilpailun voitti Felipe Massa, jolle voitto oli kolmas perättäinen Turkin GP:ssä. Super Aguri -talli vetäytyi F1-sarjasta ennen kilpailua.
Ignitroni
pienoiskuva|Philipsin valmistama ignitron. Ignitroni on suuritehoinen 1930-luvulla kehitetty tasasuuntaava elektroniputki.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1956
VII talviolympialaisissa Cortina d'Ampezzossa vuonna 1956 järjestettiin taitoluistelussa kolme kilpailua.
Ignitroni
Historia
Ignitronin keksi Joseph Slepian työskennellessään Westlinghouse Electricsillä, joka omisti tuotemerkin ja oikeudet nimeen Ignitron.
Taitoluistelu talviolympialaisissa 1956
Miesten yksinluistelu
<br style="clear:both;"/>
Naisten yksinluistelu
<br style="clear:both;"/>
Pariluistelu
<br style="clear:both;"/>
Ignitroni
Toiminta
Elohopea-altaan pinnalle muodostuu valokaaren johdosta paljon vapaita elektroneja, jotka pitävät ignitronin toimintaa yllä. Elohopea toimii katodina ja siitä syntynyt höyry johtaa sähköä vain yhteen suuntaan, ja ignitroni toimii näin tasasuuntaajana. Sytyttyään ignitroni johtaa sähköä niin kauan kunnes virransyöttö ulkopuolelta katkaistaan tai katodin ja anodin välinen jännite muuttuu vastasuuntaiseksi.
Käyttökohteet
Ignitronia käytettiin pitkään suurien virtojen tasasuuntauksessa suurissa teollisuuslaitoksissa jossa tarvittiin suuritehoista tasasuuntauslaitetta, tällaisia olivat muun muassa alumiinisulatot. Ignitroneja käytettiin myös kontrolloimaan virtaa sähköhitsauskoneissa. Suuria tasavirtamoottoreita on myös ohjattu ignitroneilla joissa on hila, samalla tavoin kuin esimerkiksi triakeilla. Sähköjunissa on myös käytetty ignitroneja tasasuuntaajana muuntajien jälkeen, kun haluttiin muuntaa ajolankojen suuri vaihtojännite tasajännitteeksi. Monissa näissä sovelluksissa ignitroni on korvautunut puolijohteisiin perustuvilla tasasuuntaajilla.
Ignitroni kestää erittäin hyvin ylivirtaa ja vastasuuntaista jännitettä, tämän vuoksi niitä valmistetaan edelleen ja käytetään helpommin särkyvien puolijohteiden sijasta joissakin sovelluksissa. Esimerkiksi erityisesti pulsseilla ohjattaviin sovelluksiin on rakennettu erityisesti tätä varten toimivia ignitroneja jotka antavat sähkön pulsseissa. Nämä pystyvät kytkemään satoja kiloampeereja, ja pystyvät johtamaan jopa 50 kV. Tällaisissa ignitroneissa anodi on yleensä molybdeenia, koska se kestää korkeita lämpötiloja muuttamatta muotoaan. Lämpötila saattaa nousta suureksi vastasuuntaisen virran aiheuttaessa värähtelyä ja sähköpurkauksia putkessa, tämän vuoksi ignitronit ovat yleensä vesijäähdytteisiä. Pulsseilla ohjattavat ignitronit toimivat yleensä hyvin matalilla pulssisuhteilla, ja ohjaavat suurilta kondensaattoreilta energiaa sitä tarvitseville laitteille.
Raimo Möysä
Raimo Möysä (s. 1948 Turku) on suomalainen toimittaja, joka työskentelee Reader’s Digestin päämajassa Yhdysvalloissa yhtiön päälehden kansainvälisten painosten (mm. Suomen Valitut Palat) päätoimittajana. Hän siirtyi Yhdysvaltoihin 1990-luvulla toimittuaan sitä ennen Suomen Valittujen Palojen päätoimittajana.
Möysä varttui Turussa ja oli mukana muun muassa Ruisrockin, The Rolling Stonesin ihailijakerhon ja vuonna 1968 hetken aikaa ilmestyneen nuortenlehti Extran perustamisessa. Hän kävi Sanoma-yhtiön toimittajakoulun ja työskenteli sitten Helsingin Sanomissa, Kansallis-Osake-Pankin tiedotuksessa ja A-lehdissä. Möysä aloitti Valittujen Palojen toimituspäällikkönä vuonna 1982 ja eteni lehden päätoimittajaksi vuonna 1985. Tuolloin Valitut Palat nousi yhdeksi Reader’s Digestin menestyksekkäimmäksi kieliversioksi. New Yorkin Reader's Digestiin Möysä siirtyi 1994 aluksi kehitystehtäviin. Hän toimi pitkään kansainvälisten painosten toimituspäällikkönä ja vuodesta 2012 päätoimittajana. Möysän Yhdysvaltain-vuosina Reader’s Digest on laajentunut muun muassa Romaniaan, Sloveniaan, Serbiaan ja Kroatiaan ja Kiinaan.
Raimo Möysän puoliso Tina Tötterman on ollut toimittajana ja päätoimittajana Me Naisissa, Gloriassa, Cosmopolitanissa, Suuressa Käsityölehdessä ja Kodin Kuvalehdessä.
USS Hornet (1940)
USS Hornet (runkonumero CV-8) oli Yhdysvaltain laivaston Yorktown-luokan lentotukialus, joka osallistui toiseen maailmansotaan.
Valmistus
Alus tilattiin Newport News Shipbuilding & Dry Dock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 25. syyskuuta 1939. Alus laskettiin vesille 14. joulukuuta 1940 kumminaan Yhdysvaltain laivastoministeri Frank M. Knoxin puoliso ja otettiin palvelukseen 20. lokakuuta 1941 Norfolkissa ensimmäisenä päällikkönään Marc A. Mitscher.
Palvelus
Aluksen miehistö oli koulutettavana Norfolkin edustalla ennen keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien hyökkäystä Pearl Harboriin. Alus lähti 2. helmikuuta 1942 Norfolkista kannellaan kaksi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien keskiraskasta B-25 Mitchell-pommikonetta. Merelle päästyään aluksen kannella olleet koneet käynnistettiin ja ne nousivat ilmaan lentotukialuksen miehistön hämmästykseksi. Lentotukialus palasi Norfolkiin valmistautuakseen taistelutehtäviin. Alus lähti 4. maaliskuuta Norfolkista Panaman kanavan kautta Yhdysvaltain länsirannikolle. Se saapui 20. maaliskuuta San Franciscoon.
Alus otti kannelleen eversti James H. Doolittlen kuudentoista kaksimoottorisen B-25 koneen sekä 70 upseerin ja 64 miehistönjäsenen laivueen, joka pommitti 18. huhtikuuta 1942 Tokiota ja muutamaa muuta japanilaista kaupunkia. Hyökkäykseen osallistuneet pommikoneet lensivät lopuksi Kiinaan, jonka rannikolle useimmat joutuivat tekemään pakkolaskun polttoaineen loputtua. Hornet lähti 2. huhtikuuta San Franciscosta aluksen päällikön saatua ohjeet operaatiosta sinetöidyssä kirjeessä.
Alus kohtasi 13. huhtikuuta Midwayn edustalla USS Enterprisen johtaman Task Force 16:n kääntyen kohti Japania. Enterprisen lentokoneiden suojatessa alukset purjehtivat syvälle japanilaisten hallitsemalle alueelle. Keisarillisen Japanin laivaston partioalus No 23 Nittomaru havaitsi 18. huhtikuuta osaston ja vaikka risteilijä USS Nashville upotti partioaluksen se ehti raportoida havainnostaan. Doolittle sai välittömästi lähtömääräyksen, vaikka matkaa oli lähes 600 merimailia suunnitellun 400 sijasta.
Pommikoneiden noustua kannelta Hornetin omat hävittäjät siirrettiin kannelle valmiiksi mahdollisen taistelun varalta. Alus sai Pearl Harboriin matkatessaan tiedon iskun onnistumisesta. Alus saapui Pearl Harboriin 25. huhtikuuta
Alus lähti 30. huhtikuuta avustaakseen USS Yorktownia ja USS Lexingtonia Korallimeren taistelussa, mutta taistelu päättyi ennen sen saapumista toiminta-alueelle. Alus palasi 26. toukokuuta Havaijille, josta se lähti jälleen merelle kaksi päivää myöhemmin sisaralustensa kanssa torjuakseen japanilaisten odotetun hyökkäyksen Midwaylle.
Kontra-amiraali Frank J. Fletcherin lentotukialus osasto sai 4. kesäkuuta tiedon Midwaytä kohti lentävistä japanilaiskoneista. USS Hornet, USS Enterprise ja USS Yorktown lähettivät koneensa iskeäkseen Japanin laivaston osastoon lentokoneita vastaanotettaessa. USS Hornetilta noussut viidentoista koneen 8. torpedolaivue löysi japanilaisosaston aloittaen hyökkäyksen. Japanilaisosaston suojana olleet hävittäjät ampuivat kaikki hyökänneet koneet alas. Vain kuusi amerikkalaisaluksilta nousseista 41:stä torpedokoneesta palasi hyökkäyksestä.
Hornetin sisaraluksilta nousseet syöksypommittajat upottivat kolme Japanin laivaston lentotukialusta yhdessä sukellusvene USS Nautiluksen kanssa. Lentotukialus Hiryū upotettiin seuraavana päivänä, mutta Yorktown upposi japanilaisten iskiessä takaisin.
Hornetilta nousseet koneet jahtasivat 6. kesäkuuta pakoon pyrkivää japanilaisosastoa, jolloin ne osallistuivat risteilijä Mikuman upottamiseen, vaurioittivat yhtä hävittäjää ja muuttivat risteilijä Mogamin palavaksi hylyksi.
Aluksen palattua Havaijille sille asennettiin CXAM-valvontatutka sekä 30 kappaletta 20 millimetrin ilmatorjuntatykkejä. Palvelukseen palattuaan alus oli koulutettavana Pearl Harborin vesillä. Se lähti 17. elokuuta valvomaan Guadalcanalia. Syyskuun puoleen väliin mennessä Hornet oli ainoa palveluskelpoinen Yhdysvaltain laivaston lentotukialus eteläisellä Tyynellä valtamerellä. Alukseen liittyi 24. lokakuuta Uusien Hebridien luoteispuolella telakalta palannut Enterprise, jonka jälkeen alukset lähtivät yhdessä torjumaan japanilaisen laivasto-osaston pääsyn Guadalcanalille.
Santa Cruzin saarten taistelu alkoi 26. lokakuuta 1942 ilman pinta-alusten kohtaamista. Taistelun alkaessa Enterprisen koneet pommittivat lentotukialus Zuihōa ja Hornetin koneet vaurioittivat pahoin lentotukialus Shōkakua ja risteilijä Chikumaa. Hornet joutui saman aikaisesti japanilaisten syöksy- ja torpedopommittajien maaliksi. Alukseen osui neljä pommia ja kaikkiaan kuusitoista torpedoa. Aluksen miehistö määrättiin jättämään alus ja hävittäjät poimivat pelastuneet merestä.
Hävittäjät USS Mustin ja USS Anderson määrättiin upottamaan palava lentotukialus, joka pysyi pinnalla 9 torpedon ja 400 viisituumaisen kranaatin jälkeenkin.. Japanilaiset hävittäjät laukaisivat siihen vielä neljä torpedoa. Alus upposi 27. lokakuuta ja se poistettiin alusluettelosta 13. tammikuuta 1943.
Hylky
Aluksen hylky löytyi Tyynenmeren pohjasta viiden kilometrin syvyydestä.
William S. Knowles
William Standish Knowles (1. kesäkuuta 1917 Taunton, Massachusetts – 13. kesäkuuta 2012 Chesterfield, Missouri ) oli yhdysvaltalainen kemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 2001 yhdessä Barry Sharplessin ja Ryoji Noyorin kanssa hapetus-pelkistysreaktiota koskevista tutkimuksistaan osana kiraalisesti katalysoitujen reaktioiden tutkimustyötä. Tutkimuksen tuloksista on ollut hyötyä mm. lääkeaineiden kehittämisessä.
Carl Paivio
Elämäkerta
Carl Paivion vanhemmat olivat Juho Matinpoika ja Vilhelmiina Kaapontytär Annala. Hänen veljensä oli taidemaalari Matti Annala.
Muutto Yhdysvaltoihin
Töysässä syntyneen Paivion varhaisista vuosista Suomessa ei ole tietoa, mutta vuoden 1919 oikeudenkäynnissä kertomansa mukaan hän oli saapunut Yhdysvaltojen Seattleen laittomana siirtolaisena vuonna 1915. Paivio tuli maahan suomalaisen purjealuksen miehistön jäsenenä Australiasta, jonne hän oli purjehtinut nelimastoparkki Fennialla. Australiaan Paivio oli saapunut ilmeisesti jo toukokuussa 1912. Oikeuden pöytäkirjojen mukaan hänellä ei ollut Yhdysvaltoihin tullessaan matkustusasiakirjoja eikä passia. Seattlesta Paivio jatkoi matkaansa Oregonin osavaltion Astoriaan, jossa tuohon aikaan asui suuri määrä suomalaisia siirtolaisia. New Yorkiin hän saapui joulukuussa 1917.
Anarkistinen toiminta
New Yorkissa Paivio liittyi mukaan anarkosyndikalistisen Industrial Workers of the World -ammatiliiton toimintaan. Hän kuului Gust Alosen ohella IWW:n suomalaiseen Bronxin osastoon, joka muodosti liiton sisälle oman radikaalin ryhmittymänsä. Se vastusti kaikkea vallan keskittämistä ja ammattiliiton keskushallintoa sekä vaati lakkojen ja mielenosoitusten sijaan suoraa toimintaa, kuten esimerkiksi sabotaaseja. Vuonna 1919 Bronxin osasto perusti suomenkielisen Luokkataistelu-nimisen lehden, jonka päätoimittajana oli Paivio ja apulaispäätoimittajana Alonen.
Venäjällä pari vuotta aikaisemmin tapahtuneen lokakuun vallankumouksen johdosta viranomaiset olivat alkaneet pelätä radikalismin kasvua myös Yhdysvalloissa. Tämän niin sanotun ”punaisen uhan” torjumiseksi maan hallitus aloitti työväenliikkeen toimintaa rajoittavia toimenpiteitä, joita suunnattiin erityisesti anarkisteja ja kommunisteja vastaan. Niitä oli organisoimassa J. Edgar Hoover, kohteeksi joutuivat myös Luokkataistelua toimittaneet Paivio ja Alonen sekä muun muassa Minnesotan Duluthissa toiminut amerikansuomalainen Työväen Opisto henkilökuntineen.
Oikeudenkäynti ja tuomio
Kesäkuun 21. päivänä 1919 Luskin komiteaksi kutsuttu vallankumouksellista toimintaa valvonut valtion viranomainen teki ratsian Manhattanilla sijainneeseen IWW:n New Yorkin toimistoon. Sen yhteydessä takavarikoitiin muun muassa Luokkataistelu-lehden numeroita. Komitean huomion herätti maaliskuun 1919 numerossa julkaistu artikkeli, jossa kyseenalaistettiin rauhanomainen vallankumous ja kehotettiin lakkoilevia työläisia järjestäytymään mielenosoitusten sijaan ”hallitsevaa luokkaa” vastaan suunnattuun mellakointiin. Kirjoituksessa puhuttiin myös sabotaasista. Lehdet eivät sisältäneet mitään tietoa sen toimittajista, mutta viranomaiset pääsivät lopulta Paivion ja Alosen jäljille New Yorkissa kirjapainoa pitäneen Emil Kaarnan tunnistettua heidät. Alonen pidätettiin kotikaupungissaan elokuun alussa ja Detroitiin matkustanut Paivio viikkoa myöhemmin.
Oikeudenkäynti alkoi 6. lokakuuta, ja sen aikana molemmat kieltäytyivät kertomasta mitään, joka johtaisi IWW:n Bronxin osaston muiden jäsenten paljastumiseen. Tuomiot langetettiin lopulta kolme viikkoa myöhemmin. Paivio ja Alonen saivat kummatkin 4–8 vuoden vankeusrangaistuksen ”rikollisesta anarkiasta”, jota lakitekstin mukaan oli ”mikä tahansa doktriini, jonka mukaan hallitus pyritään syrjäyttämään väkivalloin tai murhamalla johtavassa asemassa olevia henkilöitä”. Lakipykälää sovellettiin nyt ensimmäistä kertaa New Yorkin osavaltion alueella, vaikka se oli astunut voimaan jo vuonna 1902 anarkisti Leon Czolgoszin murhattua presidentti William McKinleyn. Oikeuden lausunnon mukaan Paivio ja Alonen olivat vallankumoukseen yllyttävien kirjoitustensa johdosta yhtä syyllisiä maanpetokseen, kuin jos he olisivat organisoineet aseellista vallankaappausta, nyt oli ehditty ottamaan ainoastaan "ensimmäinen askel". Tuomari Bartow S. Weeksin mukaan oikea tuomio maanpetoksesta olisi ollut kuolemanrangaistus, mutta laki mahdollisti kuitenkin vain vankilatuomiot. Molemmat määrättiin myös karkotettavaksi Yhdysvalloista tuomionsa kärsimisen jälkeen, mutta karkotuksia ei lopulta toimeenpantu.
Paivio ja Alonen eivät olleet ainoita ”rikollisen anarkian” vuoksi vangittuja, vaan lain nojalla syytettiin myöhemmin jopa satoja työväenliikkeen aktiiveja. Tuomioita kuitenkin annettiin vain muutamia. Heidän avustamisekseen yhdysvaltalainen vasemmisto perusti vuonna 1920 National Defense Committee -nimisen järjestön, joka keräsi varoja vangittujen aktivistien ja heidän perheidensa tukemiseksi. Järjestö painatti muun muassa ”New Yorkin luokkasodan vankeja” kuvaavan julisteen, jossa oli Paivion ja Alosen kuvat. National Defense Committeesta muodostettiin myöhemmin International Labor Defense, joka oli Kominterniin kuuluneen Kansainvälisen punaisen avun Yhdysvaltain osasto.
Vankilavuosien jälkeen
Carl Paivio pääsi vankilasta vuonna 1923, jonka jälkeen hän jatkoi toimintaansa työväenliikkeessä. Paiviosta tuli 1930–1940-luvuilla yhdysvaltalaisen vasemmiston johtavia organisaattoreita, joka kiersi eri puolilla maata pitämässä puheita ja kurssitilaisuuksia. Amerikkalaisen feministin ja kommunistijohtajan Elizabeth Gurley Flynnin muistelmateoksen mukaan Paivio kuitenkin siirtyi anarkismista kommunismiin; väitettä vahvistaa hänen myöhempi aktivisminsa. Toisen maailmansodan aikana Paivio työskenteli International Workers Order -järjestössä, joka oli Yhdysvaltain kommunistisen puolueen alainen organisaatio. Se tarjosi jäsenilleen muun muassa edullisia sairausvakuutuksia sekä tuki siirtolaisten sivistys- ja kulttuuriharrastuksia. Paivio toimi myös IWO:n jäsenjärjestöihin lukeutuneen amerikansuomalaisen Finnish America Mutual Aid Societyn sekä Finnish Workers Federationin pääsihteerinä.
Paivio joutui 1950-luvun alussa senaattori Joseph McCarthy kommunistivainojen kohteeksi. Hänet otettiin kiinni maastakarkotusta varten ja pidettiin useiden kuukausien ajan siirtolaisten vastaanottokeskuksessa Ellis Islandilla. Paivio kuitenkin kuoli ennen kuin häntä ehdittiin karkottaa.
Canned Heat (albumi)
Canned Heat on bluesrock-yhtye Canned Heatin esikoisalbumi vuodelta 1967. Vuonna 1972 Sunset Records julkaisi levyn nimellä Rollin’ and Tumblin’ (tunnus SLS 50321).
Donald I
Donald I (gaeliksi Domnall mac Ailpín) (s. 812 - k. 13. huhtikuuta 862) oli Skotlannin kuningas vuosina 858–862. Hän oli ensimmäisen kuninkaan, Kenneth I MacAlpinin veli ja silloisen perimysjärjestyksen nojalla laillinen perijä. Kuoltuaan hänet haudattiin Ionaan, jolloin kuninkaaksi tuli Kennethin poika Konstantin I.
Katariinan kirkko (Tukholma)
Katariinan kirkko on kirkko Tukholmassa, Ruotsissa. Se sijaitsee kaupungin keskustassa Södermalmilla. Kirkon alkuperäisen version suunnittelijana toimi arkkitehti Jean de la Vallée. Suunnitelmat olivat valmiit jo vuonna 1656, mutta rakennus valmistui vasta 1690-luvulla. Kirkko paloi vuonna 1723. Keskustornin palaneet puurakenteet korvattiin suuremmalla kahdeksankulmaisella tornilla. Suunnitelman teki Göran Josuae Adelcrantz vuonna 1728, ja se toteutettiin 1732–34. Kirkko paloi uudestaan vuonna 1990, jolloin katto ja sisustus tuhoutuivat. Rakennus restauroitiin entiselleen arkkitehti Ove Hidemarkin johdolla.
Kirkko on nimetty Ruotsin prinsessa Katariinan mukaan, joka oli kirkon rakennuttaneen kuningas Kaarle X Kustaan äiti.
La Tènen kulttuuri
thumb|320px|La Tènen kulttuurin alkuperäinen alue (keltainen) ja kelttiläisten väestöjen levintä laajimmillaan (punaruskea) thumb|Brittiläinen La Tènen kulttuuria edustavan pronssipeilin kääntöpuoli ajanlaskun alun tienoilta
La Tènen kulttuuri oli Euroopassa noin vuosina 500 eaa. – 50 eaa. vaikuttanut rautakautinen kulttuuri, jolla lienee ollut vahva yhteys kelttiläistä kieltä puhuneisiin väestöihin. Kaikki La Tènen piirissä eläneet ihmiset eivät kuitenkaan ehkä olleet kelttejä, eivätkä kaikki keltit kuuluneet La Tènen kulttuurin alueeseen.
La Tènen kulttuuria edelsi Hallstattin kulttuuri, joka alkoi muuttua La Tènen kulttuuriksi vuoden 500 eaa. jälkeen. La Tènen ydinalue kattoi 400-luvulla eaa. Itä-Ranskan, Etelä-Saksan, Itävallan ja Sveitsin, mistä se levisi muualle Eurooppaan kuten Britteinsaarille, Pojoen laaksoon ja Keski-Turkkiin. La Tènen keltit hyökkäilivät Välimeren alueen korkeakulttuurien kimppuun ryöstäen Rooman 390 eaa. ja kreikkalaisen Delfoin 279 eaa. Iberian niemimaan keltiberit eivät kuitenkaan edustaneet La Tènen kulttuuria kuten muut mannerkelttiläiset kansat. Heidän kelttiläinen kielensäkin katosi jo varhain roomalaisvalloituksen myötä ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
La Tènen kulttuuri on saanut nimensä Sveitsissä Neuchâtelinjärven pohjoispäässä nykyisen La Tènen kunnan alueella vuonna 1857 tehtyjen löytöjen perusteella. Arkeologi Hans Hildebrand esitti 1872, että löydöt olivat peräisin esiroomalaiselta aikakaudelta ja myöhemmältä ajalta kuin aiemmin löydetty Hallstattin kulttuuri. Alueelta löydettiin vuoteen 1917 jatkuneissa kaivauksissa kaikkiaan 166 miekkaa, 269 keihäänkärkeä, 29 kilpeä, 382 solkea sekä monenlaisia muita esineitä ja työkaluja.
La Tènen kulttuuria edeltänyt Hallstattin taide koostui yksinkertaisista geometrisista kuvioista kuten suorista ja sahalaitaisista raidoista ja ympyröistä. Ihmishahmot olivat hyvin karkein reunaviivoin kuvattuja. La Tène -kulttuurin taide oli hienostuneempaa, ja muilta kansoilta saaduista vaikutteista kehitettiin omaleimaista tyyliä. Kuviot muuttuivat monipuolisemmiksi, ja etenkin kaarevia muotoja suosittiin. Ihmis- ja eläinkasvoja keltit kaiversivat etenkin viinikannujen kahvoihin.
Museoita
La Tènen kulttuuria esitellään muun muassa La Tènen lähellä Hauterivessä sijaitsevassa Neuchâtelin kantonin arkeologisessa museossa, Latèniumissa.
Ämyri
Ämyri on tanssilava Somerniemellä Someron kaupungissa. Ämyri on 1952 avattu Somerniemen Vapaaehtoisen Palokunnan talkoovoimin ylläpitämä tanssin harrastajien tanssipaikka. Se on toinen Someron nykyisistä kahdesta tanssilavasta. Toinen on Someron keskustaajaman läheisyydessä sijaitseva Esakallio.
Tanssipaikka
Nykyinen tanssilava on rakennettu uudestaan palaneen tilalle. Tanssin ohessa on mahdollisuus osallistua ilmakivääriammuntaan.
Ämyrillä pidetään maalaistansseja, ja paikalla on kaiken ikäisiä tanssijoita. Lauantaina on naistenhaku noin tunnin ajan, ja torstaisin kesäkuun lopusta aina elokuun loppuun on naistentanssit.
Vuoden 2006 tanssikaudella Ämyrin tanssilavalla kävi noin 900 kävijää illassa.
Sininen viikko
Sininen viikko on Matti Kassilan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1954. Käsikirjoitus perustuu Jarl Hemmerin novelliin ”Den blå veckan” (novellikokoelmasta Budskap, 1928). Sitä pidetään yhtenä Kassilan parhaista ohjauksista.
Elokuva sai 1954 Jussi-palkinnot ohjauksesta ja kuvauksesta. Kassila kertoo tehneensä elokuvaa ”enemmän selkäytimen jatkeella kuin selkeällä analyysillä”.
Näyttelijöiden etsintä
Kassila koki aiheen itselleen vieraaksi ja pääsi siihen kiinni vasta pitkän pohtimisen jälkeen. Hänen oli vaikea tarttua Siniseen viikkoon; aiheen moraalisuus syyn ja seurauksen ankarine lakeineen oli Kassilalle vieras. Hän suomensi Hemmerin tekstin, jonka seurauksena tarina etääntyi alkuperäisestä ja muovautui elokuvaan sopivaksi. Matti Oraviston ohjaaja valitsi päähenkilöksi varhain, yhdessä miehet tekivät Uskosta psykososiaalisesti uskottavan. Myös Toivo ”Topi” Mäkelän valinta Berteliksi selkeytyi pian. Siiriä oli vaikeampi löytää. Armi Kuusela? Hänelle ei sopinut, kihlauskin oli tulossa. Anneli Sauli? Kemin teatterin kaunotar lämmitti tuottaja Särkän, joka kuitenkin näki Saulin mieluummin Hilja, maitotyttönä. Lopulta rooliin valittiin Gunvor Sandkvist Svenska Teaternista. Eroottinen suomenruotsalainen kaunotar oli oiva valinta, etenkin kun ohjaaja mielsi Bertelin ja Siirin suomenruotsalaisiksi.
Kuvaukset
Ohjaaja Kassila ja kuvaaja Harkimo viettivät kesäiset viikot Bromarvissa perheineen. Kassilan vaimo Aino Mantsas odotti perheen kolmatta lasta Taavia, ja Harkimon vaimo, Doris ”Dudde” Harkimo odotti esikoista Harrya eli Hjallista. Gunvor Sandkvist oli kahden vaiheilla elokuvan alastonkohtausten suhteen. Hän suostui ja kieltäytyi vuorotellen. Jopa kemiallisia keinoja kokeiltiin. Alkoholin nauttiminen ei kuitenkaan tehnyt Sandkvistia suopeammaksi. Kuvausryhmä sen sijaan herätti paheksuntaa liiallisella alkoholin käytöllä.
Juoni
On helteinen lauantai. Tehtaan pilli on soinut ja työntekijät vaihtavat vapaalle. Usko ”Uke” Siltanen (Matti Oravisto) lähtee monien muiden tavoin viikonlopun viettoon Telttaniemen leirialueelle. Hän tapaa Siiri ja Bertel Forssin (Gunvor Sandkvist ja Toivo Mäkelä), pyytää Siiriä tanssiin, mutta Siiri kieltäytyy. Seuraavana päivänä Usko juopottelee ja päättää maanantain koittaessa olla menemättä töihin. Hän jää viikoksi Telttaniemeen. Sinne on jäänyt myös Siiri, ilman aviomiestään. Siiri ja Bertel ovat kenties päällisin puolin onnellisesti avioliitossa, mutta intohimo Uskon ja Siirin välillä johtaa aviorikokseen. Rakastavaisten sininen viikko päättyy seuraavaan viikonloppuun. Väkeä tulee jälleen Telttaniemeen, niin myös Bertel. Syntyy kolmiodraama, joka päättyy kohtalokkaaseen laukaukseen.
Vastaanotto
Sinisestä viikosta sensuroitiin pätkiä, kun haluttiin ”erottaa uinti nainnista”. Alkuperäinen ikäraja oli 16 vuotta, ja vuoden 2001 lakimuutoksen jälkeenkin rajaksi määrättiin 15 vuotta. Elokuva esitettiin Rouenissa Ranskassa maaliskuussa 1989, jolloin sen suosio yllätti Matti Kassilan. Ohjaaja itsekin koki elokuvan aiempaa paremmaksi. Tyyli oli sangen eheä, mutta Kassilan mielestä kertojan äänen olisi voinut jättää pois.
Kritiikki
Sininen viikko sai tuoreeltaan enimmäkseen tylyjä arvosteluja, mutta eräät aikalaiskriitikot näkivät sen avauksena uudenlaiseen suomalaiseen elokuvakerrontaan. Jerker A. Eriksson piti elokuvaa sensaationa, sen muotoa harkittuna ja kuvatyyliä selkeänä.
Iltalehden Tuomas Riskala (2011) piti elokuvaa seksuaalista kuvastoa ja tunnetta tulvivana moraliteettina, joka huipentuu hätkähdyttävään katharsikseen. Riskalan mukaan teos on muodoltaan harkittu ja psykologisesti uskottava.
2000-luvulla tv-esityksen yhteydessä elokuvaa luonnehdittiin yhdeksi Kassilan parhaista ohjauksista, runolliseksi moraalin ja syyllisyyden tutkielmaksi, sen tunnelmaa vahvaksi ja runolliseksi, kaiken kaikkiaan klassiseksi kokonaisuudeksi, josta puuttuvat amatöörimäiset kömpelyydet.
Pesäpallo (urheiluväline)
thumb|Kolme pesäpalloa. Pesäpallo on pesäpallossa käytettävä pallo. Miesten pallo painaa 160–165 grammaa ja naisten 135–140 grammaa. Pienimmät juniorit käyttävät tenavapalloa, joka painaa 95-100 grammaa. Pallon ympärysmitta on 21,60–22,20 senttimetriä. Pesäpallo valmistetaan polyesteristä, kumista ja synteettisestä langasta. Suomessa palloja valmistavat Karhu-tuotemerkkiä käyttävä L-Tec Sport ja Suomipesis.
Pesäpallon kehittäjä Lauri Pihkala julkaisi vuonna 1916 ensimmäiset pallonteko-ohjeet, mutta varhaisimmat pallot eivät olleet kovinkaan kestäviä. Tämän jälkeen palloja on jatkuvasti kehitetty, ja uusimmat standardit ovat vuodelta 2005. Samalla myös pallon painoa on kasvatettu hiljalleen alkuperäisestä 110–120 grammasta, jotta se lentäisi pidemmälle. Pallon ympärysmitta ei sen sijaan ole muuttunut.
Säännöt
Pesäpallon säännöissä määritellään kolme pallokokoa, miesten pallo painaa 160–165 grammaa, naisten pallo 135–140 grammaa ja tenavapallo 95–100 grammaa. Kaikkien pallojen ympärysmitta on 21,60–22,20 senttimetriä.
Pesäpallo-otteluissa käytetään palloja, jotka ovat vuoden 2005 standardien mukaisia. Standardit ovat vuonna 2000 aloitetun tutkimustyön tulosta. Tutkimikseen osallistuivat Pesäpalloliiton lisäksi Kilpa- ja huippu-urheilun tutkimuskeskus, Superpesis ja välinevalmistajat. Vuoden 2005 standardi määrittelee pesäpallon vaatimuksiksi:
Valmistus ja valmistajat
Suomessa virallisia pesäpalloja valmistavat L-Tec Sport ja Suomipesis. L-Tec Sport myy palloja Karhu-tuotemerkin alla.
Pesäpallon valmistuksessa on monta vaihetta. Sen ydin on tiiviiksi puristettua trasselia, jonka päälle kääritään lankaa. Langan päällä on kumiliuskakerros, joka tehdään käsin. Pintakerros liimataan, ja pallo saa muotonsa teräsmuotissa uunissa, jossa kuuma seos vulkanoituu. Valmis pallo punnitaan, koepomputetaan ja leimataan.
Historia
Pesäpallon edeltäjiin kuuluvaa kuningaspalloa oli pelattu monilla erilaisilla palloilla. Pesäpalloa kehittänyt Lauri Pihkala halusi yhdenmukaistaa pallot pesäpallon levittämiseksi ja julkaisi vuoden 1915 sääntöjen mukana pallonteko-ohjeet. Pallon ympärysmitaksi määrättiin 22 senttimetriä ja painoksi 110–120 grammaa. Pallo valmistettiin kiertämällä tiukasti lankaa pyöristetyn korkin ympärille. Pintakerros pujotettiin neulalla purkautumattomaksi, ja koko kerä päällystettiin nahalla. Viralliset pallot valmistettiin joko itse tai suutarilla, mutta jo 1920-luvun alussa markkinoille alkoi tulla tehdasvalmisteisia palloja.
Varhaisimmat pallot menettivät pelin aikana nopeasti kimmoisuuttaan. Säännöt vaativat pallon olevan tietynlainen vain pelin alussa. Pelin lopulla pallot olivat jo epämuotoisia ja lento-ominaisuuksiltaan vaihtelevia. Urheiluvälinevalmistajat alkoivat valmistaa 1920-luvun lopulla valmistaa kovempia palloja parantaakseen niiden kestävyyttä. Kovat pallot takasivat kovemmat lyönnit, mutta ne aiheuttivat ulkopelaajille sormivammoja, sillä räpylöitä ei vielä käytetty.
SVUL:n pesäpallojaosto julisti vuonna 1930 kilpailun kestävän standardipallon kehittämiseksi, sillä uudempien kovien pallojen rinnalla peleissä käytettiin edelleen myös pehmeitä palloja. Kilpailun voitti kaksi palloa, joista Stadion-palloksi nimetty peliväline sai suurimman suosion. Oy Urheilutarpeiden valmistama pallo oli kimmoisa ja nahalla päällystetty. Sekin kuitenkin pehmeni yhden kovan ottelun aikana, joten Suomen Pesäpalloliitto järjesti vielä 1930-luvulla uuden kilpailun. Seuraava pallomalli kehitettiinkin uusien valmistusmenetelmien ja -materiaalien mukaan. Palloihin valettiin jatkossa raakakumikerros, ne vulkanoitiin vedenpitäviksi ja päällystettiin verkakankaalla. Uudet pallot olivat kestävämpiä, mutta lyöjät pitivät niistä, koska ne eivät lentäneet yhtä pitkälle kuin Stadion-pallot, ja siksi vuonna 1937 pallojen kokoa kasvatettiin 135 grammaan.
Toisen maailmansodan aikana ja pitkään sen jälkeen pesäpalloa jouduttiin pelaamaan mitä erilaisimmista aineksista aineista valmistetuista palloista. Kansanhuoltoministeriö höllensi säännöstelyä kaudelle 1946, jolloin esimerkiksi mestaruussarjaotteluihin pystyttiin varaamaan kolme palloa. Pesäpallot vapautettiin sääntelystä vuonna 1948.
Pesäpalloliiton ja valmistajien tuotekehitys johti 1950-luvulla siihen, että pallojen lento-ominaisuudet kehittyivät. Jatkossa peliväline lensi suoraan eikä enää leijannut. Tähän vaikutti osittain myös pallon koon osittain kasvattaminen, ja 1950-luvun lopulla miesten pallo painoi 145–155 grammaa. Pallojen koko on kasvanut vielä tuonkin jälkeen, ja nykyinen standardi on vuodelta 2005.
Ranska Eurovision laulukilpailussa
thumb|right|280px|[[Marie Myriam voitti Euroviisut 1977 kappaleella L’oiseau et l’enfant (suom. Lintu ja lapsi)]] thumb|right|200px|Supertähti [[Patricia Kaas lauloi Ranskan kahdeksannelle sijalle vuonna 2009]]
Ranska on yksi Eurovision laulukilpailun parhaiten menestyneistä maista ja on osallistunut kilpailuun 57 kertaa perustusvuodesta 1956 lähtien. Ranska on yksi seitsemästä maasta, jotka olivat läsnä aivan ensimmäisessä kilpailussa ja on ollut poissa ainoastaan kahdesti koko kilpailun historian aikana, vuosina 1974 ja 1982. Ranska jäi viimeiselle sijalle ensimmäistä kertaa vuonna 2014. Ranska on tullut myös toiseksi viimeiseksi muutamia kertoja, viimeksi vuonna 2015.
Vuodesta 2004 lähtien, France 4 (osa France Télévisionsia) esittää Eurovision laulukilpailun semifinaalit. Ranska on automaattisesti loppukilpailussa, sillä maa kuuluu neljän suuren rahoittajamaan joukkoon.
Ranska on esittänyt lähes kaikki kappaleensa ranskan kielellä. Vuonna kuultiin kuitenkin myös Haitin kreolia ja vuonna  korsikan kieltä, jolla Ranska lauloi kappaleensa kokonaan myös vuoden  kisassa. Vuosien ja  kappaleet esitettiin kokonaan bretoniksi. Myös englantia on Ranskan viisuissa kuultu vuosina, , , ja  sekä espanjaa vuonna.
Poissaolot
Euroviisujen perustamisesta lähtien, eli 1956, Ranska on jättänyt kilpailun väliin vain kaksi kertaa. Vuonna 1974 Ranska vetäytyi sen jälkeen, kun maan presidentti Georges Pompidou kuoli vain viikkoa ennen kilpailua. Jos Ranska olisi osallistunut kilpailuun, tunnettu Dani olisi edustanut maataan laulullaan La vie à vingt-cinq ans.
Marraskuussa 1981, TF1 ilmoitti kieltäytyvänsä osallistumasta vuoden 1982 kilpailuun." Antenne 2 (sittemmin osa France Télévisions -yhtiötä) otti kilpailun huostaansa katsojien reaktioiden vuoksi järjestämällä kansallisen karsinnan.
Historia
Ranska on yksi Eurovision laulukilpailun parhaiten menestyneitä maita. Maa on voittanut kilpailun viisi kertaa, tullut toiseksi neljä kertaa ja kolmanneksi seitsemän kertaa. France Télévisionsin edustuskappaleet ovat usein saaneet huonoja sijoituksia eivätkä ne ole koskaan voittaneet kilpailua. Ranska oli kuitenkin lähellä voittaa vuonna 1991, kun maan edustaja Amina jäi tasapisteisiin Ruotsin Carolan kanssa kappaleella C’est le dernier qui a parlé qui a raison. Kumpikin maa sai yhtä monta kertaa 12 pistettä, mutta voitto meni kuitenkin Ruotsiin, sillä se sai 10 pistettä useammin kuin Ranska. Nykyisillä säännöillä Ranska olisi kuitenkin voittanut kilpailun, sillä Amina sai pisteitä useammasta maasta kuin Carola. Vuotta aikaisemmin Ranska oli myös lähellä voittoa ja sijoittui lopulta Irlannin kanssa jaetulle toiselle sijalle kun Joëlle Ursull edusti maataan Serge Gainsbourgin kappaleella White And Black Blues.
2000-luku
Kuitenkin viime vuosina Ranskan tulokset ovat olleet hienoinen pettymys. Vuodesta 1998, jolloin puhelinäänestys otettiin käyttöön, Ranska on lähes aina ollut 10 huonoimman maan joukossa olemalla 18. (2003 ja 2008), 19. (1999), 22. (2006, 2007, 2012), 23. (2000 ja 2005), 24. (1998) ja 25. (2015). Vuoden 2014 kilpailussa Ranska jäi viimeiselle sijalle, saaden 2 pistettä.
Ranskalla on silti ollut hyviäkin tuloksia myös 2000-luvulla. Vuonna 2001 kanadalainen laulaja Natasha St-Pier tuli neljänneksi laululla Je n’ai que mon âme, joka oli vedonlyöntipörssien ja kannattajien suosikki kilpailun voittajaksi. Tämä hyvä tulos sai jatkoa vuonna 2002, kun Sandrine François tuli viidenneksi Patrick Bruelin laululla Il faut du temps. Kyseinen laulu sai ammattilaisraatien palkinnon kilpailun parhaasta laulusta sekä esiintymisestä ja olisi näin ollen voittanut kilpailun ilman puhelinäänestyksiä. Ranskan edustaja vuonna 2008, Sébastien Tellier, on kuitenkin luonut huomattavaa kiinnostusta kilpailua kohtaan varsinkin Ranskan viihde-elämässä, ja näin ollen maa on päättänyt jatkossa lähettää suuria nimiä kilpailuun. Supertähti Patricia Kaas edusti näin ollen Ranskaa Eurovision laulukilpailussa 2009. Maa pärjäsi pitkästä aikaa hyvin sijoittumalla kahdeksanneksi, eli Ranska oli ensimmäistä kertaa kymmenen parhaan joukossa seitsemään vuoteen. Kaas on yksi Ranskan musiikkihistorian menestyneimpiä naislaulajia ja on myynyt kaikkiaan yli 16 miljoonaa levyä maailmanlaajuisesti. Kuten vuonna 2002, Kaas sai myös ammattilaisraatien palkinnon kilpailun parhaasta laulusta sekä esiintymisestä.
Äänestyshistoria (1975–2008)
thumb|right|157px|[[Sébastien Tellier sai Ranskan show-alan kiinnostumaan Eurovision laulukilpailusta]]
Johannes Leivonen
Paavali Eliel Johannes Leivonen (18. huhtikuuta 1917 Sortavala – 25. helmikuuta 1995 Espoo) oli suomalainen juristi. Hän oli korkeimman oikeuden oikeusneuvos 1962–1987, kirkolliskokouksen varapuheenjohtaja ja kirkkolakikomitean puheenjohtaja.
Ranska Eurovision laulukilpailussa
Äänestyshistoria (1975–2008)
Ranska on yksi niitä harvoja maita, jotka eivät hyödy naapureistaan. Maa saa harvoin pisteitä Isolta-Britannialta, Belgialta, Saksalta, Sveitsiltä, Espanjalta tai Monacolta. Ranska puolestaan antaa suurimman osan pisteistään Turkille ja Isolle-Britannialle, kun vastaavasti nämä maat eivät anna juuri laisinkaan pisteitä itse Ranskalle.
Johannes Leivonen
Leivonen kirjoitti ylioppilaaksi 1935 Sortavalan lyseossa, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1943 Helsingin yliopistossa ja sai varatuomarin arvon 1946. Hän oli Suomen lähetysseuran taloudenhoitaja ja lakimies 1945–1955, korkeimman oikeuden notaari 1952–1955, nuorempi oikeussihteeri 1955–1957, vanhempi oikeussihteeri 1958–1961, esittelijäneuvos 1961–1962, ylimääräinen oikeusneuvos 1961–1962 ja oikeusneuvos 1962–1987.
Ranska Eurovision laulukilpailussa
Äänestyshistoria (1975–2008)
Ranska on antanut eniten pisteitä:
Ranska on saanut eniten pisteitä...