cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stabbing Westward
Wither, Blister, Burn & Peel, 1995–1997
Ilman ex-rumpaliaan ja pääosaista laulukirjoittajaansa bändi tunsi olevansa ahdingossa. Tosin ironisesti Kubiszewski uutena rumpalina pestattiin kirjoittamaan yhtyeen menestyneimmät singlet, muun muassa ”What Do I Have to Do?” ja ”Sometimes it Hurts”. Suuri osa Kubiszewskin sävellyskättä nähdään Wither, Blister, Burn and Peelilla ja Darkest Daysilla. Edellä mainitun albumin äänityksissä ilman virallista kitaristia, kitaraosuudet hoitivatkin Sellers ja Kubiszewski. Myöhemmin yhtyeeseen liitettiin Mark Eliopulos. Wither, Blister, Burn and Peel myi kultaa yhdysvalloissa What Do I Have to Don ja Shamen avustamana. Nämä sinkut pyörivät useasti MTVllä ja monella muulla musiikkikanavalla julkaisuvuotenaan. Bändi kiersi noihin aikoihin muun muassa Kissin, Sex Pistolsin ja Spongen kanssa. Kaksi vuotta julkaisustaan, yhtyeen suosion huipulla rikkoi myös platinarajan mikä on suhteellisen harvinaista. Tästä vielä eteenpäin jokunen kuukausi ja albumi rikkoi tuplaplatinarajan.
Darkest Days, 1998–2000
Bändi palasi Los Angelesiin työstääkseen Darkest Days-albumiaan. Bändi visioi albumin olevan nelinäytöksinen, mutta sitä ei koskaan markkinoitu sellaisena. Tämä albumi on bändin ainoa, joka sisälsi Mark Eliopulosin soittoa sillä kappaleella Save Yourself kuullaan Eliopulosin kitarointia. Kyseinen kappale päätyi yhtyeen menestyimmäksi singleksi, mutta Darkest Days ei pärjännyt edeltäjänsä myynneille siltikään (Myi tosin ajan kanssa platinaa, kuten edeltäjänsäkin). Noihin aikoihin bändi kiersi Placebon, The Cultin, Monster Magnetin ja Depeche Moden kanssa. Päivää ennen Darkest Daysin seuraajan äänityksiä tuottajansa Bob Rockin kanssa Columbia jätti yhtyeen kelkastaan. The Thing I Hate-kappale päätyi Duke Nukem: Time to Killin pääteemaksi. Save Yourself päätyi Tekkeniin pohjautuvan animaatioelokuvan Soundtrackille ja Urban Legendin soundtrackille.
Nimialbumi, 2001–2002
Stabbing Westward alkoi tehdä yhteistyötä Koch recordsin kanssa. Mark Eliopulos jätti bändin ja uusi kitaristi Derrek Hawkins pestattiin korvaamaan edellinen kitaristi. Uusi tuottaja Ed Buller johti bändin soundia radioystävällisemmäksi ja pehmeämmäksi edellisen selkeästi synkemmän albumin jälkeen. Yhtye julkaisi hittisinglensä So Far Away ja kiertueensa jälkeen ilmoitti hajonneensa 9. helmikuuta 2002. Christopher Hall on maininnut demojen olevan raskaampia, kuin albumiversiot, mutta Ed Buller hänen sanojensa mukaan ”valtasi” yhtyeen ja teki siitä kevyempää ja duurivoittoisempaa. Tosin albumi oli hänen mielestään sanoiltaan paras. Hall sävelsi myös kappaleet itse, mikä oli hänen mielestään johtanut yhtyeen yksinkertaisempaan soundiin. Albumi myi erinomaisesti Australiassa bändin tuntemattomuuden myötä, mutta on tähän päivään asti myynyt yhtyeen albumeista kaikkein huonoimmin. Hän vertasi bändin menestystä siihen, että he alun perin kiersivät bussilla kolme kuukautta ja rahojen loputtua yhtyeen jäsenet raivostuivat levy-yhtiölle. Myöhemmin tosin Christopher on tunnustanut syyttävänsä tästä vain ja ainoastaan itseään. Yhdysvalloissa albumi on myynyt tiettävästi noin 600 000 kappaletta, mikä on karkeasti yli Yhdysvaltojen kultalevyrajan. Kiertueen jälkeen yhtye velkaantui 1 200 000 dollarilla kalliiden matkustussuunnitelmiensa myötä. Hall myönsi tämän johtuvan yhtyeen paisuneesta egosta. Jäsenet kieltäytyivät matkustavansa halvoilla, ”kehnomman palvelun” kulkuneuvoilla ja pysyi keikkabusseissa- ja kalliissa roudareissa. Loppujen lopuksi Koch löi rahahanat kiinni ja yhtye käytännössä pakotettiin hajoamaan.
Hajoamisen jälkeen
Huhuja pantiin liikkeelle vuonna 2010, että yhtye (Lähinnä Hall ja Flakus) tekisivät paluusuunnitelmia. Tämän kuitenkin Christopher kumosi radiohaastattelussa 2011 kertoen, ettei yhtyeellä nimeltä Stabbing Westward ole enää mahdollisuutta palata. Yhtyeen nimen oikeudet eivät kuuluneet kummallekaan perustajajäsenistä, vaan erinäisille agenteille ja yhtyeen pääosittaisille säveltäjille (Esim Kubizewski ja Eliopulos). Väite kyseenalaistettiin, sillä että he voisivat vain ottaa yhteyttä toisiinsa, mutta Christopher mainitsi entisten osan nimä omistavien jäsenten tulehduttaneen suhteensa Flakusiin ja Halliin.
Loppuvuodesta 2013 eräänlaisena Stabbing Westward-keikkana voitaisiin pitää The Dreamingin nimellä soitettua konserttia Las Vegasissa, johon osallistui myös Stabbing Westward-kosketinsoittaja Walter Flakus. Flakusin kädenjälkeä kuullaan myös uudella Dreaming-materiaalilla ensimmäistä kertaa kolmeentoista vuoteen.
Myöhemmin vuonna 2014 The Dreaming ilmoitti Walter Flakusin liittyneen yhtyeeseen. Christopher Hall on aina painottanut The Dreamingin ”nousseen Stabbing Westwardin tuhkista”. Sosiaalisessa mediassa Hall on ollut Flakusin liittymisestä varsin rieumuissaan ja on sanonut bändinsä olevan soundillisesti nyt askelta lähempänä Stabbing Westwardia, kuten on tarkoituskin.
Stabbing Westward kiinnitettiin vuonna 2016 Chicagolaiselle Cold Waves-festivaalille 30. juhlavuotensa kunniaksi. Lavalle palaavat Hall/Flakus-kaksikon lisäksi rumpali Johnny Haro ja kitaristi Mark Eliopulos. Kokoonpanon basistia ei ole julkistettu. Eliopulos on viimeksi esiintynyt The Dreamingin kanssa Rise Again-kiertueella vuonna 2015.
Åkerin laivakunta
thumb|Åkerin laivakunnan sijainti Tukholman läänin kartalla.
Åkerin laivakunta oli kihlakunta Tukholman läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 356,03 neliökilometriä ja asukasluku 6 154 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Riala, Roslags-Kulla, Ljusterö ja Österåker.
Guy Storbacka
Guy Erik Storbacka (s. 12. heinäkuuta 1953 Pedersöre) on suomalainen yleisurheiluvalmentaja. Hän on valmentanut muun muassa Niclas Sandellsia, Karin Storbackaa, Sandra Erikssonia, Heidi Erikssonia, Ville Borgmästarsia, Christoffer Envallia, Jimmy Finnholmia, Caroline Wärniä ja Christoffer Wärniä. Hän asuu Pedersöressä.
Michael Mathieu
Michael Mathieu (s. 24. kesäkuuta 1984 Grand Bahama, Bahama) on bahamalainen pikajuoksija.
Mathieu sai pronssia alle 20-vuotiaiden Pan-Amerikan mestaruuskilpailujen 400 metrin juoksussa Bridgetownissa 2003 ajalla 46,47. Rio de Janeiron Pan-Amerikan kisoissa 2007 hän saavutti kultaa 4 × 400 metrin viestissä ja sijoittui neljänneksi 400 metrillä. Hän oli sekä Osakan MM-kisoissa 2007 että Pekingin olympialaisissa 2008 mukana Bahaman joukkueessa, joka juoksi hopealle 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Pekingissä hän selviytyi lisäksi 400 metrillä välieriin. Calin Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskisoissa hän sai samana vuonna hopeaa sekä 400 metrillä että 4 × 400 metrin viestissä.
Mathieu selviytyi 2010 Dohan sisäratojen MM-kisoissa 400 metrin välieriin ja sijoittui Delhin Kansainyhteisön kisoissa samalla matkalla neljänneksi. Seuraavana vuonna hän voitti Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuissa Mayagüezissa kultaa 200 metrin juoksussa ajalla 20,60 ja 4 × 400 metrin viestissä. Daegun MM-kilpailuissa hän keskeytti 200 metrin välieräjuoksun ja sijoittui Guadalajaran Pan-Amerikan kisoissa samalla matkalla neljänneksi.
Mathieu juoksi Lontoon olympialaisissa kolmannen osuuden Bahaman 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka voitti olympiakultaa Keski-Amerikan ja Karibian ennätysajalla 2.56,72. 200 metrillä hänet hylättiin välieräjuoksussa. Hän sai pitkässä viestissä hopeaa Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 sekä IAAF World Relays -kilpailuissa 2014 ja 2015. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän karsiutui 400 metrin välierissä. Hän sai viestihopeaa Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän juoksi toisen osuuden pronssia saaneessa Bahaman 4 × 400 metrin viestijoukkueessa.
Mathieu voitti IAAF World Relays -kilpailuissa 2017 kultaa 4 × 400 metrin sekaviestissä. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän juoksi alkuerissä Bahaman 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka toisella kokoonpanolla sai loppukilpailussa hopeaa.
The Sabbath Stones
Albumi sisältää myös neljä bonuskappaletta, Forbidden-albumin Japanin-versiossa alun perin julkaistun "Loser Gets It All" -kappaleen sekä kolme kappaletta vuosien 1983–1987 albumeilta Born Again, Seventh Star ja The Eternal Idol, vaikkakin ne julkaisi vielä Vertigo Records. Kokoelman kansivihko sisälsi osittain virheellisen parin sivun mittaisen yhtyeen historiikin.
The Rippingtons
The Rippingtons on amerikkalainen fuusiojazz-yhtye, jonka musiikkityyliä voisi myös kuvailla smooth jazziksi. Sen on perustanut vuonna 1986 kitaristi Russ Freeman (eri henkilö kuin samanniminen jazzpianisti). Yhtyeen ura on jakautunut kahteen aikakauteen. Varhaisella 1990-luvulla he olivat enemmän jazz-rock-tyylinen yhtye, mutta vuodesta 1999 lähtien musiikki on kuulostanut enemmän smooth jazzilta. Useat The Rippingtonsin kappaleet soivat kyseisten musiikkityylien radiokanavilla Amerikassa.
Jäsenet
Entisiä jäseniä ovat saksofonistit Jeff Kashiwa, Brandon Fields, kosketinsoittajat David Benoit, Gregg Karukas, rumpali Tony Morales, saksofonistit Kenny G, ja Steve Reid.
Brenda Taylor
Brenda Taylor (s. 9. helmikuuta 1979) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, jonka päälaji on 400 metrin aitajuoksu.
Taylor karsiutui Edmontonin MM-kisoissa 2001 400 metrin aitojen välierissä ajalla 56,52. Kaksi vuotta myöhemmin hän oli Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa mukana Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti MM-pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa. Myöhemmin samana vuonna hän sijoittui IAAF:n yleisurheilufinaalissa 400 metrin aidoissa viidenneksi ajalla 54,93. Vuonna 2004 Taylor juoksi Ateenan olympialaisissa seitsemänneksi ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa kolmanneksi.
Gene Fullmer
Lawrence Gene Fullmer (21. heinäkuuta 1931 – 27. huhtikuuta 2015 ) oli yhdysvaltalainen ammattilaisnyrkkeilijä.
Ura
2. tammikuuta 1957 New Yorkin Madison Square Gardenissa käydyssä keskisarjan maailmanmestaruusottelussa Fullmer kohtasi silloisen hallitsevan mestarin Sugar Ray Robinsonin. Ottelu kesti täydet 15 erää ja voitto meni kaikin tuomariäänin väsymättömästi iskujaan jaelleelle Fullmerille. Uusintakohtaamisessa Robinsonin kanssa saman vuoden toukokuussa Fullmer menetti mestaruutensa Robinsonin tyrmättyä hänet vasemmalla koukulla viidennessä erässä. Kaksi vuotta myöhemmin 28. elokuuta 1959 Fullmer otti nimiinsä avoimena olleen NBA:n keskisarjan mestaruuden voitolla Carmen Basilioa vastaan 14. erässä teknisellä tyrmäyksellä. Samaan aikaan Robinson menetti mestaruutensa Paul Penderille, joka kuitenkin ehti lopettaa ennen kuin ehti kohdata Fullmeria mestaruusottelussa.
Fullmer puolusti NBA-titteliään Spider Webbiä, Joey Giardelloa (ratkaisematon) ja Basiliota vastaan, sekä kahdesti Robinsonia vastaan ensimmäisen kohtaamisen päätyttyä ratkaisemattomaan ja toisessa kaikin tuomariäänin saavutetulla voitolla, sekä Benny Paretia vastaan. Hänen valtakautensa päättyi 23. lokakuuta 1962 15-eräisen ottelun päätteeksi kärsittyyn tappioon Dick Tigerille WBA-liiton maailmanmestaruusottelussa. Fullmerin ja Tigerin uusintakohtaaminen seuraavana vuonna päättyi ratkaisemattomaan, ja kolmannen ja Fullmerin uran viimeiseksi jääneen ottelun, jossa panoksena oli myös WBC-mestaruus, hän hävisi seitsemännessä erässä teknisellä tyrmäyksellä valmentaja Merv Jensenin pyydettyä tuomaria lopettamaan kamppailun.
Myös Gene Fullmerin veljet Don Fullmer ja Jay Fullmer olivat nyrkkeilijöitä.
Fullmer valittiin nyrkkeilyn Hall of Fameen vuonna 1991.
Minskin keskusrautatieasema
Minskin keskusrautatieasema eli Minskin matkustajaliikenteen keskusasema on rautatieasema Valko-Venäjän pääkaupungissa Minskissä. Asema on sekä Minskin lähiliikenteen junien että maan pikajunaliikenteen keskusasema.
Historia
thumb|left|210px| Minskin keskusaseman paikalla sijaitsi alun perin vuosina 1871–1874 puusta rakennettu Vilnan asema.
Minskin ensimmäinen rautatieasema oli Venäjän tsaarin Aleksanteri II aikana Vilna–Minsk-radan äärelle 1870-luvun alkupuolella rakennettu Vilnan asema. Tämä rata jatkui edelleen Vilnasta Itämeren rannalle Liepājaan ja kaakossa Romnyyn, joka sijaitsee nykyisen Sumyn alueella Ukrainassa. Aluksi asemarakennelmat olivat puusta, mutta 1890 tilalle rakennettiin kivinen asemarakennus. Toisen maailmansodan aikana asemanseutu rakennuksineen tuhoutui. Vuosina 1948–1956 Minskin rautatieaseman aukiosta rakennettiin arkkitehti B. Rubanenkon johtaman suunnittelijaryhmän johdolla mahtipontinen Neuvostoliiton paraatiportti länteen.
Nykyinen matkustajaliikenteen keskusasema ympäristön maisemointeineen rakennettiin vuosina 1992–2001 arkkitehti Viktar Kramarenkan suunnitelmien pohjalta. Itse asemarakennus valmistui 2000. Asemarakennukseen kuuluu neljä maanpäällistä ja yksi maanalainen kerros.
Liityntäliikenne
Aseman naapurina samalla Rautatieaseman aukiolla sijaitsee Minskin keskuslinja-autoasema. Asemalta on pääsy myös läheiselle Itsenäisyyden aukiolla sijaitsevalle Minskin metron Leninin aukion asemalle (,.
Värmdön laivakunta
thumb|Värmdön laivakunnan sijainti Tukholman läänin kartalla.
Värmdön laivakunta oli kihlakunta Tukholman läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 432,93 neliökilometriä ja asukasluku 11 782 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Värmdö, Möja, Djurö, Ingarö, Gustavsberg ja Boo.
Kihlakunnan tuolloista kunnista Boo kuuluu nykyään Nackan kuntaan ja muut Värmdön kuntaan.
Mortal Kombat (elokuva)
Mortal Kombat on samannimiseen peliin pohjautuva toiminta-fantasia-seikkailuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1995. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Paul W. S. Anderson. Vaikka elokuva onnistui suututtamaan pelisarjan fanit, se oli siihen asti julkaistuista videopeleihin pohjautuvista elokuvista kaupallisesti menestynein (aiempina vuosina julkaistut Super Mario Bros ja Street Fighter eivät olleet menestyneet kaupallisesti). Se tuotti 122 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti.
Myös elokuvan teknopainotteinen ääniraita on saanut paljon ihailijoita. Osa elokuvaan kohdistuneesta kritiikistä pohjautui siihen, että pelien väkivaltaisuutta oli karsittu kovalla kädellä, jotta elokuva sopisi nuoremmallekin yleisölle.
Elokuvalle tehtiin seuraavana vuonna jatko-osa Mortal Kombat: Annihilation, jossa Anderson ei ollut virallisesti osallisena ja joka oli myös ensimmäisen elokuvan fanien mielestä edeltäjäänsä huonompi. Monet ensimmäisessä elokuvassa mukana olleet näyttelijät kieltäytyivät osallistumasta jatko-osan tekoon (Scorpion-hahmoa esittänyt Chris Casamassa puolestaan toimi Batman & Robin -elokuvassa George Clooneyn stunttimiehenä). Vain päätähdet Robin Shou ja Talisa Soto palasivat vanhoihin rooleihinsa. Ensimmäisessä elokuvassa Reptile-hahmoa esittänyt Keith Cooke palasi tässä elokuvassa nuoremman Sub-Zeron roolissa. Myös Mileenaa jatko-osassa esittänyt nainen oli Soton stunttinainen ensimmäisestä elokuvasta.
Warner Bros. suunnitteli toista jatko-osaa nimeltä Mortal Kombat: Devastation tehtäväksi vuodeksi 2010, mutta Threshold Entertainmentin haasteet ovat siirtäneet projektin aloittamista.
S-nitrosylaatio
S-nitrosylaatio on soluissa tapahtuva biokemiallinen reaktio, jossa tiettyjen kysteiinien tioliryhmiin liitetään typpioksidiryhmä. S-nitrosylaation häiriöitä on epäilty osallisiksi moniin sairauksiin.
Typpioksidi ja typpioksidisyntaasit
Typpioksidi on kaasumainen yhdiste ja tärkeä signaali- ja säätelymolekyyli. Sillä on lukuisia tehtäviä normaalissa fysiologiassa sekä luultavasti monissa patofysiologisissa tiloissa. Typpioksidi diffundoituu sangen vapaasti ja läpäisee hyvin biologisia kalvoja, joskin sen lyhyt elinikä rajoittaa sen vaikutuslaajuutta. Biologisesti vaikuttavat pitoisuudet ovat pieniä, mikromoolien luokkaa.
Endogeenista typpioksidia muodostavat typpioksidisyntaasit (NOS), joita nisäkkäillä on ainakin kolmea eri isoentsyymiä. NOS1 eli neuronaalinen NOS sekä NOS3 eli endoteliaalinen NOS ovat konstitutiivisia eli jatkuvasti ilmentyviä entsyymejä. Niitä esiintyy vaihtelevia määriä hermostossa ja endoteelisoluissa, joskin myös muualla. NOS2 eli indusoituva NOS on muun muassa makrofageissa ilmenevä isoentsyymi, joka aktivoituu esimerkiksi sytokiinien vaikutuksesta. Isoentsyymit eroavat toisistaan jossain määrin, mutta merkittävimmin ero konstitutiivisten ja indusoitavien entsyymien välillä, vaikka toisinaan myös NOS2 voi olla jatkuvasti ilmentyvä. Kaikki isoentsyymit valmistavat typpioksidia L-arginiinista. Reaktio vaatii myös molekulaarista happea ja NADPH:ta.
Yleistä S-nitrosylaatiosta
thumb|Kysteiinin rakennekaava Proteiinien tiettyjen kysteiinitähteiden tioliryhmään kovalenttisesti liitetyn typpioksidiryhmän on ymmärretty olevan tärkeä, tarkkaan säädelty translaationjälkeinen hapetus-pelkistystyyppinen proteiinimuokkaus, jolla on muun muassa merkittäviä säätelyyn liittyviä tehtäviä.
Proteiinien kysteiiniaminohappojen S-nitrosylaatiossa muodostuneilla S-nitrosotioleilla (RSNO) arvellaan olevan monia vaikutuksia esimerkiksi signaalinsiirrossa, DNA:n korjauksessa, immuunipuolustuksessa, verenpaineen säätelyssä, ionikanavien säätelyssä ja hermosignaalien välityksessä. Erilaisten S-nitrosotiolien arvellaan myös toimivan jonkinlaisena typpioksidivarantona solunsisäisille ja -ulkoisille tiloille. RSNO:t ovat typpioksidia pysyvämpiä yhdisteitä ja S-nitrosylaation arvellaan nykyisin välittävän suuren osan typpioksidin vaikutuksista. Proteiinin S-nitrosylaatio voi myös lisätä tai vähentää disulfidisiltojen muodostusta. Lisääntynyt NOS-aktiivisuus lisää S-nitrosylaatiota. Endogeeninen S-nitrosylaatio näyttää siis olevan vahvasti kytketty NOS-signalointiin.
Nitrosyloivat molekyylit ja nitrosylaatioon vaikuttavat tekijät
Nitrosylaatiolle ei ole yhtä yleistä reaktiomekanismia, vaan molekyylitasolla nitrosylaatioon vaikuttaa paljon se, minkälainen peptidi tai proteiini ollaan nitrosyloimassa. Nitrosylaatiomekanismi voi myös muuttua reagenssien pitoisuuksien tai systeemin hapetus-pelkistystilan mukaan. Proteiinin nitrosylaatioon vaikuttavat ennen kaikkea neljä tekijää: Biologisesti merkittävien nitrosyloivien reagenssien muodostus, niiden etäisyys sopivasta nitrosyloitavasta kysteiinin tiolista, tämän tioliryhmän saavutettavuus ja taipumus tulla nitrosyloiduksi sekä tietenkin denitrosylaation teho.
Monissa S-nitrosyloitavissa proteiineissa on havaittu happaman ja emäksisen aminohapon sijaitsevan kohdekysteiinin läheisyydessä. Ne voivat osaltaan vaikuttaa tioliryhmän mikroympäristöön ja pKa:han.
Myös NO-ryhmän donorin ja akseptorin oikea orientaatio toisiinsa nähden on tärkeä S-nitrosylaation spesifisyyttä määrittävä tekijä. Kohdeproteiinin allosteerinen säätely voi vaikuttaa kohdekysteiinin saavutettavuuteen tai mikroympäristöön ja näin se yllä mainittujen tekijöiden lisänä tarjoaa keinoja säädellä proteiinin S-nitrosylaatiota, typpioksidiryhmän siirtoa toisille tioliryhmille sekä denitrosylaatiota.
Denitrosylaation arvellaan tapahtuvan pääasiassa pelkistävillä mekanismeilla ja ryhmän siirrolla. GSH tai muut solunsisäiset tioliryhmät ja tietysti muiden proteiinien kysteiinitähteet voivat toimia NO-ryhmän akseptoreina transnitrosylaatiossa. Myös valo, askorbaatti ja metalli-ionit, varsinkin Cu(I), voivat vaikuttaa S-NO proteiinien hajotukseen.
Esimerkkejä S-nitrosylaation vaikutuksista
Typpioksidi tunnetaan vasodilatoivana signaalimolekyylinä. Hemoglobiini sitoo happea sitoessaan typpioksidia kysteiini 93:een, jonka se vapauttaa vähähappisemmissa oloissa. Tämä NO-välitteinen vasodilataatio edesauttaa kudosten hapensaantia.
Konstitutiivisesti ilmenevän NOS:in apoptoottiset estävät vaikutukset välittyvät mahdollisesti kaspaasi(e)n S-nitrosylaatiovälitteisellä inhibitiolla. Kun aktiivisen kohdan kysteiini on jatkuvasti S-nitrosyloitu, on kaspaasi inhiboitu. Denitrosylaation seurauksena entsyymi aktivoituu.
NMDA-glutamaattireseptori päästää avautuessaan kalsiumioneja virtaamaan soluun. Sisään virtaava kalsium taas on neuronaalisen NOS:in pääasiallinen säätelijä. NMDA-reseptori puolestaan on S-nitrosylaation kohde. S-nitrosylaatio inhiboi NMDA-reseptoria eli vähentää sisään virtaavan kalsiumin määrää. S-nitrosylaation on arveltu myös vaikuttavan reseptorin desensitaatioon lisäämällä sen herkkyyttä Zn2+:n välittämälle inhibitiolle.
S-nitrosylaation häiriöitä on epäilty myös osallisiksi moniin sairauksiin. Tiettyjen kysteiinitähteiden muokkauksen arvellaan olevan mahdollisesti merkittäviä joissain autoimmuuni- ja infektiosairauksissa. Tähän viittaa S-nitrosokysteiiniä vastaan muodostettujen vasta-aineiden havaitseminen esimerkiksi joillain multippeliskleroosia sairastavilla potilailla. Muita sairauksia, joihin on liitetty mahdollisia S-nitrosylaation häiriöitä, ovat mm. Parkinsonin tauti, sirppisoluanemia, kystinen fibroosi, astma, artriitti, diabetes ja hyperkolesterolemia.
Aiskhines
Aiskhines (, n. 390 Ateena – 315 eaa. Samos) oli ateenalainen valtiomies ja yksi kymmenestä attikalaisista puhujasta, reettorista.
Vastoin Demosthenesta hän pyrki parantamaan suhteita Makedonian valtakunnan kanssa.
Aiheesta muualla
אייסכינס נגד טימרכוס
Frederick Lambart Cavan
thumb|jaarli Cavan vuonna 1915. '''Frederick Rudolph Lambart, Cavanin 10. jaarli''' (16. lokakuuta 1865 Ayot St Lawrence, Hertfordshire – 28. elokuuta 1946 Lontoo) oli brittiläinen sotilas, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Cavan jäi jo kertaalleen eläkkeelle armeijasta vuonna 1913 vain 48-vuotiaana, mutta palasi palvelukseen maailmansodan sytyttyä. Syyskuussa 1914 hänet nimitettiin neljännen kaartinprikaatin komentajaksi haavoittuneen Robert Scott-Kerrin tilalle. Kesäkuussa 1915 hän yleni 50:nnen divisioonan komentajaksi, mistä siirtyi kaksi kuukautta myöhemmin kaartindivisioonan johtoon. Tammikuusta 1916 maaliskuuhun 1918 hän toimi 14:nnen armeijakunnan komentajana ja sai maineen yhtenä länsirintaman parhaista komentajista. Italialaisten kärsittyä katastrofaalisen tappion Caporetton taistelussa Cavan siirrettiin armeijakuntineen Italian-rintamalle ja maaliskuussa 1918 hänestä tuli virallisesti kaikkien sinne sijoitettujen brittijoukkojen ylipäällikkö. Hän johti Italian 10:ttä armeijaa ratkaisevassa Vittorio Veneton taistelussa aivan sodan lopussa.
Maailmansodan jälkeen Cavan toimi 1922–1926 Britannian pääesikunnan päällikkönä ja hänet ylennettiin 1931 sotamarsalkaksi.
Montmartre
pienoiskuva|Montmartre [[Pompidou-keskus|Pompidou-keskuksesta nähtynä]] pienoiskuva|[[Sacré-Coeur]]
Historia
Montmartre muodosti oman kuntansa vuoteen 1800-luvun puoliväliin saakka saakka, jolloin Pariisi sai nykyiset rajansa. Tuolloin Pariisiin liitettiin muutkin alueet, jotka sijaitsivat rajana siihen saakka olleiden niin sanottujen keskimmäisten bulevardien ja muutamaa kilometriä ulompana, nykyisen Boulevard Périphériquen kohdalle vuonna 1843 rakennetun linnoitusketjun eli Pariisin viimeisimmän kaupunginmuurin välissä.
Kukkulan on arveltu saaneen nimensä siitä, että Pariisin ensimmäinen piispa Pyhä Dionysius kärsi siellä marttyyrikuoleman noin vuonna 272. Tarinan mukaan piispa kantoi irti hakatun päänsä teloituspaikalta useita kilometrejä pohjoiseen, minne syntyi Saint-Denis’n kaupunki. Teloituspaikalle rakennettiin 800-luvulla piispan muistoksi luostari, jonka valtasivat benediktiininunnat. Luostari rikastui, sen elämä turmeltui, ja 1400-luvulla sen irstaus ja rappio oli yleisenä pilapuheiden aiheena. Kukkulan alkoivat vallata kabareet, kapakat, ilotalot ja yökerhot, joille annettiin huumorimielessä sellaisia nimiä kuin ”Pyhä Anna” tai ”Lothringenin risti”. Vähitellen rikollisuus kasvoi kukkulalla niin suureksi, ettei siellä enää ollut turvallista käydä, ja rahavirrat Montmartrelle tyrehtyivät.
Pariisin kommuunin aikana keväällä 1871 sadoittain kommunardeja piiloutui kukkulalla sijaitseviin kalkkikaivoksiin ja jäi niihin loukkuun, kun hallituksen joukot räjäyttivät uloskäynnit dynamiitilla. Vallankumouksen jälkeen kukkula palasi köyhään ja uneliaaseen elämään. Muutamia vuosia myöhemmin Montmartren korkeimmalle kohdalle rakennettiin suuri basilika Sacré-Coeur.
Montmartren värikäs historia ja idyllinen ilmapiiri alkoivat kuitenkin viehättää taiteilijoita. Georges Michel oli ensimmäinen tulija, häntä seurasivat muut – 1900-luvun alussa joukossa olivat muun muassa Pierre-Auguste Renoir, Henri Matisse, Pablo Picasso, Vincent van Gogh, Claude Monet, Maurice Utrillo ja Suzanne Valadon. Alueella on asunut myös joukko säveltäjiä, kuten Claude Debussy ja Erik Satie sekä jo aikaisemmin Frédéric Chopin. Kabareet ja kahvilat palasivat yhtä riehakkaina ja eloisina kuin ennenkin. Niistä tunnetuimmat olivat ja ovat yhä Moulin Rouge ja Le Chat Noir. Maailman joka kolkasta kerääntyneet eksentrikot juhlivat niissä yöt läpeensä ja keksivät toinen toistaan erikoisempia tapoja kilpailla yleisestä huomiosta. Montmartresta tuli Pariisin, ellei koko maailman, taiteilijaelämän keskus.
Nykyään
Nykyään kukkula on suosittu turistikohde. Sacré-Coeurin ohella sen nähtävyyksiin kuuluu Moulin de la galette sekä Place du Tertren aukio, jossa paikalliset taiteilijat piirtävät maksua vastaan muotokuvia. Kukkulan jyrkässä rinteessä liikennöi köysirata Funiculaire de Montmartre. Montmartren pohjoisrinteellä on myös ainoa Pariisin rajojen sisäpuolella sijaitseva viinitarha. Kukkulan länsipuolella sijaitsee myös hautausmaa Cimetière de Montmartre.
Suomalaisen viihteen moniosaaja Reino Helismaa teki Montmartren tunnetuksi suomalaisille humoristisessa kuplettikappaleessaan ”Pigalle ja Montmartti”.
Tytärsaari
Tytärsaari on itäisen Suomenlahden ulkosaari, joka kuuluu nykyisin Venäjän Leningradin alueen Jaaman piiriin. Tytärsaari kuului aikanaan Suomen suuriruhtinaskuntaan ja sittemmin itsenäiseen Suomeen, mutta luovutettiin Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa vuonna 1940. Tytärsaari oli erillinen Viipurin lääniin kuulunut Suomen kunta vuodesta 1899 alkaen, jolloin se erosi Suursaaren kunnasta. thumb|260px|Tytärsaari (Tyterskär) ja Pien-Tytärsaari (Lilla Tyterskär) Suomenlahden keskiosassa Suursaaren (Hogland) eteläpuolella ruotsinkielisessä kartassa vuodelta 1926.
Saaren maantiede ja kallioperä
Tytärsaari eli Suur-Tytärsaari on pyöreähkö saari Suomenlahden itäosassa, 75 kilometriä Kotkasta etelään ja noin 18 kilometriä Suursaaresta eteläkaakkoon. Saaren läpimitta on noin kolme kilometriä ja pinta-ala 8,3 neliökilometriä. Saari on suurimmaksi osaksi mäntyä kasvavaa hiekkakangasta. Saaren kosteikot ovat joko kuusta kasvavaa korpea tai puuttomiksi soistuneita. Rannoilla esiintyy leppämetsiköitä. Saaren korkein kohta on Kaunismäki, jonka huippu kohoaa 50 metriin merenpinnasta. Kymmenen kilometriä tytärsaaresta kaakkoon on Tiukrunnin matalikko. Sen ja Tytärsaaren välitse kulki Pietarin laivaväylä.
Luonto
Saaren itärannikolla, Kaunismäen, Teilonniemen, Tuomäenniemen ja Nuottakarin välisellä alueella on laaja dyynimuodostuma, joka leviää hitaasti länteen. Hiekkadyyni on ihmisten rantahakkuiden synnyttämä. Lentohiekka etenee noin metrin vuodessa sisämaahan päin. Aallokko kasaa suojaisille rannoille kasvismassaa eli hatrua, joka muodostuu pääasiassa rakkolevästä, mutta myös muista erilaisista levistä ja kasvisaineksesta. Hatru voi kasautua jopa metriseksi kerrostumaksi rannalla ja on hyvin typpipitoista.
Tytärsaaren länsi- ja luoteisosassa on myös paljasta kalliota. Saaren korkein kohta on noin 50 metrin korkeudella merenpinnasta. Saaresta löytyy myös hiidenkirnuja ja pirunpeltoja.
Tytärsaaren solki
pienoiskuva|321x321px|Tytärsaaren solki. Vuonna 1896 Tytärsaaren itäosan lentohiekka-alueelta Kaunismäeltä löytyi hopeinen kullattu solki (KM 3382:1). Löytäjä oli tytärsaarelainen kalastaja Emil Perheenmies. Solki on pituudeltaan 174 mm, ja sen on arvioitu olevan noin 500-luvulta jaa. Se on esillä Suomen kansallismuseossa. Kansallismuseon tutkijat kävivät löytöpaikalla ensimmäisen kerran vasta 1909. 75 metrin päästä soljen löytöpaikasta löydettiin kiviaineksinen kumpu, poltettuja luita ja hiiltä sekä poltettujen saviastioiden palasia. Tällöin pääteltiin, ettei solki ole irtolöydös vaan lähtöisin todennäköisesti kalmistosta. Paikalle palattiin uudestaan 1910, mutta löydökset olivat tällöin vaatimattomia, hiiltä ja saviastianpaloja. Kesävieras Greda Holmström löysi kuitenkin vuonna 1926 soljen löytöpaikan läheltä heloja, jotka olivat samaa tyyliä Perheenmiehen löytämän soljen kanssa. Vuonna 2000 löytöjä ryhdyttiin tutkimaan uudelleen, jolloin palaneesta luusta tehtiin osteologinen tutkimus Ruotsissa. Noin 75% luusta tunnistettiin hylkeen, vuohen ja sian luiksi. Tutkimuksen perusteella löytöpaikalla ei ollut todennettavissa kalmistoa.
1970-luvun tutkimuksissa solki todettiin taiten valmistetuksi, mutta käytössä kuluneeksi ja kömpelösti korjatuksi. Soljessa esiintyy paljon kristillistä symboliikkaa muistuttavaa koristelua, ja se on kuluneisuudestaan päätellen kuulunut mahtihenkilön asustukseen pitkähkön ajan. Tytärsaaresta löytyneet viitteet polttokalmistosta taas viittaavat pakanalliseen hautaustapaan. Solki ajoittuu kansanvaellusaikaan 500-luvun alkupuolelle. Sen alkuperän epäillään olevan ruotsalainen ja sen germaaninen eläinornamentiikka on norlantilaista tyyliä. Pohjanmaan Vöyristä löydetyn Vöyrin Gulldyntin soljen arvellaan myös olevan samaa perua. FT Aarni Erä-Esko on kuitenkin osoittanut, että Skandinavian sijaan solki lieneekin peräisin Britanniasta ja sen koristelu on sekä tyylillisesti että tekniikaltaan yhdistettävissä Kentin alueen korkeatasoiseen kelttiläisen taidekäsityön traditioon Rooman vallan aikana.
Isoviha muutoksen tuojana
Henkikirjoista käy ilmi, että Tytärsaaren asukkaat ryhmittyivät ennen isovihaa 4–9 suurtalouteen. Kun tilastointi 1720-luvulla isovihan jälkeen jatkui, oli saaren asujaimisto jakautunut 26 perhekuntaan. Asutus ei Tytärsaaressa katkennut isonvihankaan aikana eikä saari siis autioitunut. Mahdollisesti saarelle oli tullut pakolaisia muista saarista, sillä vaikka saaren asukasluku oli isonvihan jälkeen suurin Suomenlahden saarista, se väheni 1730-luvulla. Saari oli kuitenkin karu ja kuiva, eivätkä niityt pitäneet yllä kuin kolmisenkymmentä lehmää, mikä on vain kaksi kolmasosaa Seiskarin vastaavasta karjasta 1500-luvulla.
Perhekuntien määrän muutos Tytärsaaressa ! 1547 ! 1551 ! 1560 ! 1565 ! 1570 ! 1571 ! 1649 ! 1654 ! 1656- 1658 ! 1662 ! 1673 ! 1690 ! 1700 ! 1705 ! 1713- 1721 ! 1728 ! 1741 ! 1758 ! 1768 ! 1780 ! 1818 Henkikirjoitettu aikuisten määrän muutos Tytärsaaressa ennen isovihaa ! 1656 ! 1662 ! 1673 ! 1680 ! 1690 ! 1700 ! 1702 ! 1705 Tytärsaarelta on viranomaisten rippikirjoissa mainittu seitsemän numerotilaa
Lisäksi tilat Kaja ja Mustasilmä mainittu ensimmäisen kerran 1778
Henkikirjoitettu aikuisten määrän muutos Tytärsaaressa isonvihan jälkeen ! 1728 ! 1731 ! 1741 ! 1747 ! 1750 ! 1757 ! 1758 ! 1764 ! 1766 ! 1768 ! 1770 ! 1776 ! 1778 ! 1780
1700- ja 1800-luku
Tytärsaaren asutus lisääntyi 1700-luvun alussa, jolloin suuri Pohjan sota levitti rauhattomuutta Baltiaan, Viroon ja Suomeen. Silti olot Suomenlahden ulappasaarilla säilyvät tänä aikana rauhallisina. Pietari Suuri antoi Suursaaren, Tytärsaaren ja Lavansaaren läänitykseksi hovinarrilleen Johan (Jan) da Costalle jo vuonna 1718. Da Costa asui Lavansaarella rakennuttamassaan kartanossa ja verotti saarelaisia ankarasti. Läänitys oli ilmeisesti Pietari Suuren pila narrilleen.
Kun Suomi oli siirtynyt vuonna 1809 Suomen sodassa Ruotsin valtakunnasta Venäjän osaksi, Tytärsaari liitettiin muun Vanhan Suomen kanssa Suomen suuriruhtinaskuntaan ja vuonna 1812 muodostettuun Viipurin lääniin. Vuonna 1817 Tytärsaari liitettiin Kymin pitäjään. Kymin kirkon palon jälkeen vuonna 1837 Suursaaren ja Tytärsaaren asukkaat eivät halunneet osallistua Kymin uuden kirkon rakentamiseen, koska molemmissa saarissa oli jo oma kirkko.
Suursaari itsenäistyi Kymistä vuonna 1838 omaksi pitäjäkseen, johon myös Tytärsaari tuli kuulumaan. Tytärsaari itsenäistyi Suursaaresta 1899. Kunnalle on jälkikäteen (1991) suunniteltu vaakuna, joka esittää Tytärsaaren majakan yläosaa.
Tytärsaarelaiset perustivat vuonna 1908 saarelle osuuskaupan, johon käytännössä kaikki perheet liittyivät. Osuuskaupan tuottoja käytettiin esimerkiksi kalastusverkkojen liinojen, jotka aiemmin oli tehty itse, hankintaan muualta.
Suomen sisällissota 1918
Toisin kuin Suursaaressa ja Lavansaaressa, Tytärsaaressa ei ollut merkittävää punaista tai valkoista liikehdintää. Tytärsaaren olosuhteet poikkesivat Suursaaren ja Lavansaaren vastaavista koska Tytärsaarella ei ollut venäläistä varuskuntaa eikä niin ollen venäläisiä sotilaitakaan. Ainoastaan Tytärsaaren majakkamestari oli venäläinen evp. kenraali. Sisällissota näyttäytyi Tytärsaaressa lähinnä saarelle saapuneiden valkoisten pakolaisten muodossa. Nämä kuitenkin jatkoivat poikkeuksetta paon rasituksesta toivuttuaan Viroon. Siellä useat näistä pakolaisista liittyivät suomalaisiin suojeluskuntajoukkoihin. Tytärsaareen perustettiin oma suojeluskuntansa, mutta se hiipui nopeasti toiminnan tarpeettomuuden vuoksi. Saksalaisilta valtuudet saanut Toivo Ketonen pyysi 5. maaliskuuta 1918 tytärsaarelaisia osallistumaan Suursaaren vapauttamiseen siellä olevasta venäläisestä varuskunnasta, jossa oli enintään 20 miestä, mutta kukaan ei lopulta lähtenyt mukaan.
Suomen itsenäisyyden alkuvuodet
Sisällissodan jälkeen Tarton rauhaa neuvoteltaessa entinen Venäjä ja tuleva Neuvostoliitto vaati useaan otteeseen Suomelta Suomenlahden saaria turvatakseen Pietari/Leningradin meriyhteyden. Rauhanneuvotteluissa Suomi kuitenkin torjui saarten luovutuksen joskin lopulta myöntyi niiden demilitarisointiin. Tytärsaarelaiset elivät eristynyttä elämää lähempänä Viron kuin Suomen rannikkoa. Saarelaiset elivät kalastuksesta, ja saaliit olivat itsenäisyyden kahtena ensimmäisenä vuosikymmenenä yhä kohtuullisia tai jopa hyviä. Muutamat tytärsaarelaiset rakensivat yhdessä lavansaarelaisten kanssa Tytärsaareen kalansavustamon 1918. Ensimmäiset hailit savustettiin siinä 9. syyskuuta 1918. Lavansaarelaiset kuljettivat savustetut hailit Inkeriinmaalle. ”Suitsutuslaitos” tuhoutui kuitenkin pian 24. marraskuuta 1922 riehuneessa hirmumyrskyssä.
Viron ja Suomen välinen vuonna 1930 solmittu perunan tuontitullisopimus kumottiin Suomenlahden ulkosaarelaisten osalta vuonna 1932. Ulappasaarten asukkaat saivat oikeuden vaihtaa Virossa suolasilakkaa 150 kiloa ruista ja 400 kiloa perunaa tullivapaasti per asukasta. Suomenlahden rannikon seprakaupalle tulli tiesi lopullista kuoliniskua, mutta tytärsaarelaiset harjoittivat kuitenkin vaihtokauppaa vuoden 1939 syksyyn asti. Saatuaan väliaikaisen tullivapauden rukiille ja perunoille tytärsaarelaiset rahtasivat 1930-luvun silakan vaihtokaupassa saamaansa perunaa myyntiin Suomen rannikolle ansaiten siitä lisäelantoa.
Toinen maailmansota
thumb|460px|Sodalta säästynyttä tytärsaaren kylän rakennuskantaa. Sotavuonna 1942 neuvostojoukot ehtivät polttaa vain saaren kaksi koulua perääntyessään suomalaisten tieltä. Ennen talvisotaa Neuvostoliitto oli vaatinut Suomenlahden ulkosaarten luovuttamista. Saaren asukkaat evakuoitiin ennen sodan alkua 11. lokakuuta 1939. Kaikki saaren 436 henkikirjoilla ollutta ihmistä joutui evakkoon. Kotieläimet haettiin proomulla pari viikkoa myöhemmin.
Neuvostoliitto aloitti hyökkäyksensä aamulla 30. marraskuuta 1939 ja valtasi samana päivänä ulkosaarista Seiskarin, Peninsaaren ja Lavansaaren Seuraavana päivänä neuvostojoukot miehittivät Somerin ja Narvin luodot, nousivat maihin Suursaarelle 3. joulukuuta ja viimeiseksi valtasivat sotilaallisesti vähemmän tärkeän Tytärsaaren 4. joulukuuta. Saari jäi Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa 1940. Talvisodassa kaatui yksi tytärsaarelainen.
Jatkosodan aikana suomalaiset pitivät saarta hallussaan lyhyen aikaa joulukuussa 1941, mutta luovuttivat sen hallinnan pian saksalaisille. Saksalaiset pitivät suomalaisten valtaamaa Tytärsaarta hallussaan yli kahden vuoden ajan 9. huhtikuuta 1942 – 18. syyskuuta 1944, kun Suursaari puolestaan oli suomalaisten hallussa. Evakot eivät päässeet tuolloin palaamaan Suomenlahden ulkosaarille.
Venäläiset polttivat saaren koulut perääntyessään 1942. Saksalaiset linnoittivat saaresta vahvan rannikkotykistötukikohdan, jossa oli noin 70 tykkiä ja yli 3 000 miestä ja runsaasti ammusvaroja. Linnoitusten ulkopuoliset maa-alueet miinoitettiin. Saari toimi myös merimiinojen ketjun tukipisteenä. Nimellä ″Seeigel” (Merisiili) tunnettu sulute lähti saaren lähivesiltä ja ulottui Narvanlahteen Viron rannikolla. Tytärsaaren majakan alle peruskallioon saksalaiset louhivat tunnelitiloja ja bunkkereita. Vetäytyessään Virosta syksyllä 1944 saksalaiset poistuivat saarelta ilman vastarintaa ja jättivät jälkeensä räjähteet ja miinoitetun saaren. Saari jäi Neuvostoliitolle Pariisin rauhassa 1947.
Sodan jälkeen
Räjähde- ja miinavaaran takia koko saari jäi Neuvostoliitossa käytännössä autioksi ja käyttämättömäksi vuosikymmenten ajaksi, lukuun ottamatta saarella elänyttä majakanvartijaa. Räjähteiden raivaukseen ryhdyttiin useaan otteeseen, mutta kuolemantapausten takia kaikki yritykset keskeytettiin; miinoitetut saaret tunnettiin "kuoleman saarina". Vasta toista kymmentä vuotta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen räjähteitä ryhdyttiin laajassa mitassa raivaamaan vuonna 2005 yhdessä ruotsalaisten asiantuntijoiden kanssa. Räjähteitä arvioitiin olevan yli 30 000.
Suomalaiset saivat luvan Tytärsaaressa vierailuun ensimmäisen kerran vuonna 1992.
Saaren päälaituri on sortunut, eikä Tytärsaaren kylän asuinrakennuksista yksikään ole enää pystyssä. Saaren kouluista löytyivät kivijalat. Venäläiset polttivat molemmat koulut vuonna 1942. Myös kylän kirkko paloi vuonna 2002, mutta sen lähellä sijaitseva Saarenpään kaivo oli vielä vuonna 1992 käyttökunnossa ja käytössä. Ainoastaan satamasta majakalle johtava tie on jäljellä, muut ovat kasvaneet umpeen.
Saaren ainoita asukkaita ovat nykyisin majakan vartija puolisoineen.
Vuodesta 1989 lähtien useita Suomenlahden ulkosaaria, mukaan lukien Pieni ja Suuri Tytärsaari, on kaavailtu sisällytettäväksi suunniteltuun Inkerinmaan luonnonpuisto. Tiukasti suojellun luonnonsuojelualueen oli määrä kattaa noin 190 neliökilometriä itäisen Suomenlahden vesialueita ja muun muassa turvata harvinaistuvien norppien ja harmaahylkeiden lisääntymismahdollisuuksia. Tytärsaaren itäosa liitettiin vihdoin joulukuussa 2017 perustettuun, nimen Itäisen Suomenlahden luonnonpuisto saaneeseen, aiemmista suunnitelmista jonkin verran supistuneeseen suojelualueeseen.
Tytärsaarella on Venäjälle yhä sotilaallista merkitystä sitä ympäröivien aluevesien vuoksi, jotka yhdessä Suursaarta ympäröivien aluevesien kanssa työntyvät Suomen ja Viron aluevesien väliin. Tytärsaarta ympäröi laaja rajoitusalue, jossa testataan sukellusveneitä ja jossa muu vesiliikenne on kielletty.
Tytärsaaren kunta
Suurtytärsaari ja Pientytärsaari eli Säyvö muodostivat Suomelle kuuluessaan Viipurin läänin eteläisimmän kunnan, erottuaan Suursaaresta 1899. Tytärsaaren kunta kuului Kymin kihlakuntaan ja tuomiokuntaan, Kymin–Haapasaaren–Suursaaren–Tytärsaaren käräjäkuntaan ja Suursaaren–Tytärsaaren nimismiespiiriin. Tytärsaaren asukasluku vuonna 1939 oli 436. Lähimmät naapurikunnat Suomenlahdella olivat Suursaari pohjoispuolella ja Lavansaari itäpuolella. Tytärsaaren luterilainen seurakunta kuului Viipurin hiippakunnan Haminan rovastikuntaan.
Tytärsaaren kylä
Tytärsaaren ainoa kylä sijaitsi Suurtytärsaaren etelärannalla. Kylän itäosassa sijaitsi vuonna 1772 valmistunut Tytärsaaren kirkko. Kirkko oli rakennettu Tytärsaarelle 1700-luvulla ajautuneista tukeista. Tytärsaaren kansakoulu perustettiin vuonna 1900, ja koulurakennukset valmistuivat vuosina 1901 ja 1933. Saaressa oli ilmatieteen laitoksen havaintoasema ja merivartioasema. Tytärsaaressa toimi vuodesta 1895 tulliasema, joka oli alistettu Kotkan tullikamarille. Aseman miehitys oli tullipäällikkö ja kaksi tullimiestä. Vuonna 1919 valmistunut nuorisoseurantalo sijaitsi koulujen vieressä. Tytärsaaren kylässä oli 101 asuintaloa vuonna 1939.
Saaren kansakoulu
Kansakoulu aloitti Tytärsaaressa vuonna 1899, mutta jo vuodesta 1872 oli saarella ollut Suursaaren kanssa yhteinen kiertokoulunopettaja.
Nuorisoseura
Tytärsaaren nuorisoseura perustettiin 1. joulukuuta 1907 ja ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin kalastaja Werner Holstein, joka toimi sittemmin kylänvanhimpana ja toisen maailmansodan jälkeisen uudelleenasuttamisen vastuuhenkilönä. Nuorisoseuran jäseniksi liittyivät lähes kaikki saaren nuoret. Vuonna 1915 seuran johtokunta päätti rakentaa talkoilla oman talon, jonka rakennustyöt kestivät yli kymmenen vuotta. Toimintansa aikana nuorisoseura järjesti kaikkiaan noin 1 500 tilaisuutta. Tanssi- ja perhe- tai yleisiltamia järjestettiin läpi vuoden 4–5 kertaa kuukaudessa joko omalla talolla tai Virossa. Lisäksi seuran huvitoimikunta esitti toimintansa aikana ainakin 87 eri näytelmää. Nuorisoseuran ja saaren tanhuryhmän vierailut Viroon alkoivat 1920-luvun lopulla. Vuosina 1935–1939 nuorisoseuran huvitoimikunta alkoi järjestää heimoaatteen sävyttämiä juhlia ja näytelmämatkoja Virumaalle muun muassa Purtsen, Lüganusen, Sämin ja Varudin kyliin, yhteistyössä virolaisten nuoriso- ja palokuntaseurojen kanssa. Esiintymismatkat olivat vaativia, sillä näytelmien lavasteet ja puvusto rahdattiin usean aluksen voimin Viroon ja takaisin. Vastavuoroisesti nuorisoseura kutsui saareen virolaisia nuoriso- ja palokuntaseuroja orkestereineen, jolloin saarelaiset vastasivat laivoillaan vieraiden kuljetuksesta. Tytärsaaren heimojuhlille osallistui satoja vieraita Virosta ja nuorisoa purjehti juhlimaan myös muista Suomenlahden ulkosaarista.
Liikenne
Suomenlahden keskiosassa noin 75 kilometrin päässä Manner-Suomesta sijainnut Tytärsaari oli liikenneyhteyksien kannalta hyvin eristyksissä. Saaren etelärannalla Tytärsaaren kylässä sijaitsi Tytärsaaren satama, jonka alue oli 230 metriä pitkä ja 80 metriä leveä. Satama-altaan erottaa merestä vedenpäällinen kiviriutta, jossa on vain yksi noin kymmenen metriä leveä ja vain puoli metriä syvä aukko, jonka vuoksi sataman liikennöinti on hankalaa. Postilähetykset Tytärsaarelle kulkivat Suursaaren kautta, mistä oli säännöllinen postiyhteys Kotkaan. Kevättalvien kelirikkoaikaan Tytärsaari oli kuitenkin olosuhteiden pakosta lyhemmän tai pidemmän ajan eristettynä. .
Saaren satama
Etelärannalla sijainnut satama oli avoimena altis tuulille ja alle metrin syvyinen. Usein alukset jouduttiin keventämään esimerkiksi painolastista ja köysillä mastoista kyljelleen, jotta ne saataisiin satamaan. Ennen syysmyrskyä alukset tavallisestikin vietiin Suursaaren Suurkylän satamaan talviteloille. Huonot satamaolot helpottivat vasta vuonna 1928, jolloin uusi satama rakennettiin.
Saaren tiestö
Sisäistä liikennettä varten saarella risteili noin kymmenen kilometrin verran pikkuteitä, jotka eivät tosin kokonaisuudessaan vastanneet nykykäsitystä tiestä. Kyläteiksi näistä luokiteltiin 1920-luvun alkupuolella noin viisi kilometriä. Saaren päätie oli 2,4 kilometrin mittainen satamasta majakalle johtava Majakantie, jota kutsuttiin humoristisesti myös Valtakaduksi. Majakalta tie jatkui Kuokkamaantienä Kuokkaniemeen saaren pohjoiskärkeen. Tytärsaaren tärkein väylä oli kuitenkin Rantamaantie, joka kulki rannan suuntaisesti Tytärsaaren sataman ja kylän välistä ja kaartoi lenkin nuorisoseuran talolle. Luonnollisesti myös Tytärsaaren poliisi- ja merivartioasema sijaitsi sataman tuntumassa tämän tien varrella. Tytärsaaren kirkko sijaitsi Niitunkujan ja Koppelkujan risteyksessä kylästä itään ja hautausmaa Koppelkujan pohjoispuolella. Koulut ja pappila sijaitsivat kylästä pohjoiseen. Käytännössä kylän asutus mahtui 50 hehtaarin alalle.
Saaren rautatie
Saarella oli myös kapearaiteinen rautatie, joka kulki saaren luoteisrannikolla sijaitsevan Antiniemen eteläpuolelta saaren sisäosaan majakalle. Radan pituus oli noin kilometri. Radalla kulki kesäisin lomajunia.
Majakka
thumb|120px|Tytärsaaren majakka tyyliteltynä Tytärsaaren Kalastajainseura ry:n vaakunassa. Venäläiset rakensivat saaren luoteisosaan 24 metriä korkean Suur-Tytärsaaren tiilimajakan vuonna 1904. Majakan loiston korkeus merenpinnasta oli 75 metriä. Majakan miehitys oli majakkamestari ja neljä majakanvartijaa. Tytärsaaren majakan valonlähteenä toimi petrolilamppu, jossa oli kaksi sydäntä. Vilkkulaitteena toimi neljään pääilmansuuntiin erilaista valomerkkiä lähettävä, ruotsalainen von Otterin tekniikasta kopioitu monimutkainen laitteisto. Se vaati jatkuvaa valvontaa, ja venäläiset sijoittivatkin majakkamestariksi eläkkeellä olevan kenraalin. Vuonna 1918 majakkamestari korvattiin suomalaisella, ja 1930-luvulta majakkaa hoitivat tytärsaarelaiset eikä ulkopaikkakuntalaisia enää käytetty. Nykyisin venäläisten sähköistämän majakan valotunnus on 360 astetta kattavat, 15 sekunnin välein näkyvät kolme valkoista vilkkua. Näkyvyys on käytännössä 20 meripeninkulmaa.
Elinkeinot
Tytärsaarelaisten elinkeinoja olivat kalastus ja hylkeenpyynti. Vientitavaroita olivat silakka, hylkeenrasva ja hylkeennahat. Keskiajalta asti harjoitettu tavaranvaihtoon perustuva, Suomenlahden yli käyty seprakauppa oli tytärsaarelaisille tärkeää. Tytärsaarelaiset olivat suursaarelaisten ohella aktiivisimpia suomalaisia seprakaupassa ja kävivät ″Viron seproissa” syksyyn 1939 asti. Vaihtokauppaa käytiin sepramarkkinoilla joille tytärsaarelaiset purjehtivat kolmesta neljään kertaan vuodessa. Vuoden ensimmäinen matka tehtiin yleensä ennen juhannusta, jolloin kauppatavarana oli vähärasvainen kutusilakka. Toinen matka tehtiin lokakuun alussa perunannostoaikaan ja kolmas marraskuussa Martin päivän aikoihin. Vuoden viimeinen sepramatka tehtiin marras-joulukuun vaihteessa Katariinan päivän tienolla.
Omavaraisviljely on Tytärsaaressa mullansekaisessa hiekkamaassa vähäistä. Karjaakin oli vähemmän kuin muissa Suomenlahden ulkosaarissa heinämaan puutteen vuoksi. Tytärsaaren ja Säyvön heinäsato ei riittänyt talviruokintaan, vaan rehua oli hankittava. Tytärsaaren karja oli kahdessa karjassa, Anttilan karja saaren itäpuolella ja Pärttylän karja saaren länsipuolella. Lehmät lypsettiin aamuin ja illoin, mutta ne olivat laitumella yötkin. Tällöin niitä kutsuttiin metsureiksi.
Karja Tytärsaaressa ! Vuosi ! Hevoset ! Lehmät ! Hiehot ! Härät ! Siat (aikuiset) ! Porsaat (alle 6 kk) ! Lampaat
Vuoden 1889 Haapasaaren tullitilaston perusteella tytärsaarelaiset suosivat sepramatkoja Viron pohjoisrannikon vanhimpaan kylään, Mahuun. Tytärsaarelaiset kävivät seprakauppaa säännöllisesti myös Viron Purtseassa ja Ontikkaassa.
Hylkeenpyynti
Tytärsaari oli tärkein itäisen Suomenlahden hylkeenpyyntisaarista. Suomenlahdella käytettiin ampumispyynnin lisäksi useita hylkeiden avantopyyntitapoja. Yli puolet tytärsaarelaisten hyljesaaliista saatiin vielä 1920–1930-luvuilla harppuunalla avantopyynnistä. Ensimmäiset kiväärit ja hyljepyssyt saatiin Tytärsaareen vasta 1917. Aseiden leviämistä hidasti Venäjän tiukentunut valvonta Suomenlahdella, jonka takana oli muun muassa SS John Grafton -aselaivan yritys vuonna 1905 tuoda aselastia aktivisteille. Tytärsaarelaisten seppien tiedetään kuitenkin valmistaneen pajoissaan suustaladattavia hyljekivääreitä jo vuosisadan alussa. Tytär- ja Lavansaaressa olivat Suomenlahden puhdasrotuisimmat hyljekoirat.