cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peugeot 406
Peugeot 406 (1995–2004)
vasen|pienoiskuva|Peugeot 406 Grand Wagon Perusmalli SL oli melko niukasti varusteltu. Vakiona oli kuljettajan turvatyyny, ABS-jarrut, kauko-ohjattava keskuslukitus, kaksiosainen takaselkänoja, sähköikkunat edessä ja takaistuimen keskikyynärnoja.
Seuraavassa ST-mallissa oli lisäksi matkustajan turvatyyny, plyysiverhoilu, kojelaudan puujäljitelmäkoristeet, kierroslukumittari ja kuljettajan istuimen korkeussäätö. Malliston huipulla olleeseen SV:hen kuului puujäljitelmäkoristeet myös ovissa, sisävalon viive, ulkolämpö- ja öljymäärän mittari sekä sähköikkunat takana. 2,0 Turbo- ja 3,0 V6 -malleissa oli lisäksi kevytmetallivanteet, ja niihin sai automaattivaihteiston lisävarusteena. V6-moottorin yhteydessä vuonna 1996 esiteltiin uusi varustetaso SVE, jossa oli sähkösäätöiset nahkaistuimet, ilmastointi ja ajotietokone.
Alkuvuodesta 1997 esiteltiin farmarimalli Grand Wagon, jonka 526 litran tavaratila oli luokkansa suurimpia. Pituutta oli 17 senttimetriä sedania enemmän. Tavaratilaan sai myös kahden istuttavan lisäistuimen. Samana keväänä tuli myös Pininfarinan suunnittelema ja Italiassa valmistama nelipaikkainen coupé-malli. Se oli sedania kuusi senttiä pidempi ja viisi senttiä matalampi. Ulkonäkö erosi etenkin keulan osalta muista malleista. Moottorivaihtoehdot olivat 2,0 ja 3,0 V6.
Vuoden 2000 uudistuksia olivat uusi paranneltu 3,0 litran moottori sekä 2,2-litrainen HDi (133 hv). vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Peugeot 406 Coupé. Vuosimallin 2001 valikoiman uutuus oli 406 Sport, johon sisältyi ST:n lisäksi osittain nahkaverhoillut istuimet, 16 tuuman kevytmetallivanteet, nahkaverhoiltu ohjauspyörä ja kojelaudan alumiinikoristeet. Mallissa oli uusi 2,2-litrainen (158 hv) bensiinimoottori. Samalla esiteltiin myös 1,8 16V. Kaikissa 406-malleissa oli nyt levyjarrut takana, ajotietokone, sumuvalot ja kojelaudan puujäljitelmäkoristeet. ST sai sähköikkunat taakse, puujäljitelmäkoristeet oviin ja käsinojat etuistuimiin. 3,0-litraiseen SV:hen tuli ESP vakioksi.
SL:n korvasi vuosimallin 2002 autoissa Mistral, jossa oli aiemman SR:n lisäksi myös ilmastointi ja tuulilasinpyyhinten sadetunnistin. Kevään 2002 Spring-erikoismallissa oli ST:n lisäksi metalliväri ja kevytmetallivanteet.
406 Coupé -mallia uusittiin keväällä 2003. Se sai keulalleen Peugeot’n uusia malleja vastaavan suurikokoisen etusäleikön. Sisäilmettä kohennettiin kromikoristuksilla. Samalla markkinoille tulivat uudet 406 Executive -mallit, joissa oli kromattu pakoputken pää ja etupuskurin reunus. Sisällä oli uudenlainen plyysiverhoilu ja kojelaudassa kromikoristeita. Kaikkiin malleihin tuli sähköikkunat myös taakse. ST-mallissa oli automaatti-ilmastointi ja SV:ssä ESP, vakionopeudensäädin sekä 16 tuuman kevytmetallivanteet.
Korvaajaksi tullut Peugeot 407 esiteltiin kesällä 2004, mutta 406 pysyi mallistossa vielä vuoden loppuun ja coupé vuoteen 2005 saakka. Egyptissä 406:n valmistus jatkui vielä sen jälkeen, kun 407 oli jo korvannut sen muilla markkina-alueilla.
1541 Estonia
1541 Estonia on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1939 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty Viron mukaan (latinaksi ja englanniksi Estonia).
Estonian likimääräinen läpimitta on 25 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,77 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 4 vuotta ja 7 kuukautta.
Pentti Nöyränen
Pentti Nöyränen (s. 20. toukokuuta 1983 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä ja pelasi useimmiten puolustavassa roolissa.
Ura
Nöyränen on Espoon Kiekkoseuran kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Espoo Bluesiin, jossa Nöyränen voitti A-nuorten SM-pronssia vuonna 2003. Hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä Mestis-joukkue Kirkkonummen Salamoissa kaudella 2004–2005, joka toi Nöyräselle 44 runkosarja- ja kolmessa playoff-ottelussa tehot 9+6=15. Hän jakoi joukkueen sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Jarno Niinimäen ja Aleksandr Petrovin kanssa. Nöyränen oli kauden päätteeksi ehdolla Mestiksen vuoden tulokkaaksi, mutta titteli meni lopulta TuTon Timo Salolle.
Toisella SM-liigakaudellaan 2006–2007 Nöyränen paransi tulokaskaudestaan sekä kiekollisia että kiekottomia otteitaan ja teki 34 runkosarjaottelussa tehot 1+3=4. Hänen liigauransa avausmaali syntyi 23. syyskuuta 2006 vieraissa ylivoimalla Helsingin IFK:ta vastaan. Maali jäi myös hänen ainoaksi maaliksi Bluesin paidassa pelatessaan. Nöyräsen kausi päättyi kuitenkin loukkaantumiseen kevätkaudella ennen runkosarjan loppua. Kaudella 2007–2008 hän pelasi yhteensä 16 Mestis-ottelun verran lainalla Salamoissa ja Kiekko-Vantaassa syksyllä 2007. Blues lainasi Nöyräsen kahden ottelun ajaksi Hämeenlinnan Pallokerhoon tammikuussa 2008. Hän palasi joukkueeseen myöhemmin tammikuun lopulla loppukauden kattavalla lainasopimuksella. Nöyräsen kanssa HPK:hon siirtyi myös Carlo Grünn. Vaihdossa Blues sai Pasi Tuomisen.
Elokuussa 2008 Blues vuokrasi Nöyräsen Savonlinnan Pallokerhoon. 21 siellä pelatun ottelun jälkeen hän siirtyi marraskuussa aluksi viikon mittaisella lainasopimuksella Saimaan Palloon. Sen jälkeen Nöyräsen sopimusta jatkettiin joulutaukoon asti Miikka Jouhkimaisen ja Joni Yli-Torkon loukkaantumisten takia. Sittemmin sitä jatkettiin 17. tammikuuta asti ja lopulta kauden 2008–2009 loppuun. Nöyränen pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla Kotkan Titaaneissa. Huhtikuussa 2009 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen SaiPan kanssa. Kaudella 2009–2010 Nöyränen teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehtyään 49 runkosarjaottelussa tehot 6+8=14.
Kauden 2010–2011 kynnyksellä Nöyränen palasi lokakuun 2010 loppuun asti kestäneellä try-out -sopimuksella Bluesiin. Hän sai sopimuksen loppukaudeksi ja voitti SM-hopeaa keväällä 2011. Nöyränen pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla sekä Kiekko-Vantaassa että Mikkelin Jukureissa. Syyskuussa 2011 hän siirtyi Suomi-sarjajoukkue Salon Kiekkohaiden riveihin, mutta seitsemän siellä pelatun ottelun jälkeen Nöyränen siirtyi Jukureihin loppukaudeksi 2011–2012. Kaudella 2012–2013 hän nousi joukkueen varakapteeniksi ja voitti sen Mestiksen-mestaruuden, mutta Jukurit kuitenkin hävisi liigakarsinnat Tampereen Ilvekselle otteluvoitoin 4–1. Joulukuussa 2012 Nöyränen teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Jukureiden kanssa. Syyskuussa 2013 hän jatkoi sitä kahdella vuodella.
Kaudella 2013–2014 Nöyränen teki Mestiksen yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 11+6=17, mutta kevään 2014 pudotuspeleissä hän nousi isoon rooliin ja teki 19 ottelussa tehot 6+7=13. Nöyränen oli Jukureiden paras maalintekijä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Toni Jalon ja Niko Laakkosen kanssa. Kauden 2014–2015 päätteeksi hän voitti Mestiksen-mestaruuden, kuten myös seuraavan kauden 2015–2016 päätteeksi.
Oatesinmaa
pienoiskuva|250px|Oatesinmaan ja lähialueiden kartta. Oatesinmaa ( tai Oates Coast) on alue Itäisellä Etelämantereella. Se sijaitsee itäisten pituuspiirien 155 ja 164 välillä, osaksi Australian vaatimalla alueella ja osaksi Uuden-Seelannin vaatimalla Rossinmaalla, joiden raja kulkee 160. pituuspiirillä.
Oatesinmaan löysi helmikuussa 1911 Terra Novan tutkimusretkellä H. L. L. Pennell, joka nimesi sen Lawrence Oatesin kunniaksi. Oatesinmaalla, 159. pituuspiirillä sijaitsee vuosina 1971–1991 toiminut venäläinen Leningradskajan tutkimusasema.
Soikkokämmekkä
Soikkokämmekkä (Orchis militaris) on Euroopassa laajalle levinnyt kämmekkälaji. Suomessa se on harvinainen tulokaskasvi ja rauhoitettu Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|vasen|Soikkokämmekän kukat muistuttavat kypäräpäistä ihmistä. pienoiskuva|Kukinto. pienoiskuva|Kukinto. Monivuotinen soikkokämmekkä kasvaa Suomessa 25–30 senttimetriä korkeaksi. Maan alla kasvilla on kaksi munanmuotoista juurimukulaa. Kasvin varsi on vihreä ja sen tyvellä on ruusukemaisesti kasvavia paksuja, selväsuonisia ja täplättömiä lehtiä. Varressa on tuppimaisia ylälehtiä, jotka suojaavat kehittyvää kukintoa. Soikkokämmekän kukinto on tiheähkö, leveänsoikea tähkä. Kukkien kaikki tukilehdet ovat kalvomaisia. Kukka on ulkopinnaltaan vaaleanpunainen ja sisäpinnaltaan tummanpunainen, paksuhko kannuksellisen huulen keskiosa on vaaleampi. Kukan ylimmät kehälehdet ovat kypärämäisesti liuskaisen huulen yllä. Soikkokämmekkä kukkii Suomessa kesäkuussa.
Kuten muillakin kämmekkälajeilla, soikkokämmekän kukissa ei ole mettä eikä hyönteisille käyttökelpoista siitepölyä. Kasvi hoitaa pölyttämisen huijaamalla, sillä kukat näyttävät hyviltä mesilähteiltä. Kimalaiset ja muut pölyttäjät kuitenkin oppivat nopeasti välttämään soikkokämmekän kukkia, joten vain kukinnon alimmat kukat muodostavat kypsiä siemenkotia. Siemenet ovat pölymäisen pieniä.
Pallerokämmeköiden suku Orchis kuin kämmekkäkasvien heimokin (Orchidaceae) on saanut nimensä niille tyypillisestä versojuurimukulaparista. Orchis merkitsee kivestä muinaisen Kreikan kielellä. Soikkokämmekän tieteellinen lajinimi tulee kukan muodosta: kukan neliliuskainen huuli muistuttaa ihmishahmoa ja sen yläpuolella muut kehälehdet muodostavat "kypärän" tälle pienelle militaariselle hahmolle. Suomalaisen nimensä kasvi lienee saanut näyttävän ruusukkeen muodostavista leveistä lehdistään.
Levinneisyys
Euroopassa soikkokämmekkää esiintyy paikoin runsaasti. Sitä tavataan yleisesti Espanjan itäosista läpi Keski- ja Itä-Euroopan Keski-Venäjälle saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Etelä-Ranskaan, Keski-Italiaan ja Pohjois-Kreikkaan, pohjoisessa Etelä-Ruotsiin, jossa se on varsin yleinen Öölannissa ja Gotlannissa, sekä Etelä-Suomeen ja Baltiaan. Isossa-Britanniassa laji esiintyy harvinaisena. Venäjällä levinneisyysalue jatkuu satunnaisempana pitkälle itään lähes Kiinaan saakka.
Suomesta ensimmäinen soikkokämmekkä löydettiin vuonna 1983 Paraisilta kalkkitehtaan lähistöltä. Myöhemmin samalla vuosikymmenellä lajia havaittiin Hangosta, Lappeenrannasta ja Lohjalta. Vain Hangon esiintymä lienee näistä pysyvämpi. Vuonna 2008 kukkiva soikkokämmekkäyksilö löytyi yllättäen Lieksasta. Esiintymä lienee maailman pohjoisin. Ahvenanmaalta laji löytyi vuonna 1999 yhdeltä kasvupaikalta Vårdöstä, jossa laji on vähitellen lisääntynyt. Tuoreimmat soikkokämmekkähavainnot Suomessa ovat Lappeenrannasta (2009), Helsingistä (2010) ja Kirkkonummelta (2012).
Soikkokämmekkää on esiintynyt Suomessa jo paljon ennen uusimpia löytöjä. Kasvimuseon kokoelmista on tunnistettu jo vuonna 1867 Ruotsinpyhtäältä kerätty soikkokämmekkänäyte. Elias Lönnrot puolestaan mainitsee vuoden 1860 kasviossaan lajin esiintyneen Ahvenanmaalla.
Elinympäristö
Soikkokämmekkä on kalkinvaatija. Se kasvaa, kuivilla ja avoimilla kalkkipitoisilla paikoilla. Suomessa tällaiset paikat ovat tyypillisesti olleet ihmisten voimakkaasti muokkaamia alueita, esimerkiksi kalkkitehtaiden lähialueita. Lajille on tyypillistä hyvin voimakkaat kannanvaihtelut. Levinneisyysalueensa pohjoisrajalla Suomessa kasvavan soikkokämmekän runsastuminen Ahvenanmaalla ja uudet havainnot Manner-Suomesta saattavat olla seurausta viime vuosikymmenen lauhkeammista talvista.
Vuosaaren Viikingit
Vuosaaren Viikingit ry on helsinkiläinen vuonna 1965 perustettu urheiluseura. Sen kotipaikkana toimii Vuosaari. Seuran ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Antero Viherkenttä. Seuran lajeina ovat olleet muiden muassa hiihto, yleisurheilu, judo, aerobic, lentopallo, jalkapallo, jääkiekko ja salibandy.
Nykyään seura koostuu kahdesta jaoksesta, jotka ovat lentopallo ja budo. Budojaos sisältää judon (vuodet 1974–2017), aikidon (vuodesta 1980), iaidon (vuodesta 1987), kobudon (vuodesta 1995) ja kehonhuollon (vuodesta 2010).
Budojaos
Vuosaaren Judoviikingit perustettiin vuonna 1974. Seuran ensimmäinen sali sijaitsi kellarissa Isonvillasaarentiellä. Tatamin koko oli ensiksi 3×5 metriä ja myöhemmin viereen saatiin samankokoinen alue lisää. Seuran seuraava sali oli Satamasaarentie 2D:n kellarissa, jonne siirryttiin vuonna 1977. Sali oli isompi ja korkeampi kuin edellinen. Vuonna 1980 seura siirtyi Vuosaaren urheilutalolle. Ensimmäiset seitsemän vuotta harjoiteltiin urheilutalon näyttämöllä, josta vuonna 1987 siirryttiin nykyiseen alakerran tilaan. Lajimäärän kasvettua vuosien kuluessa vaihdettiin jaoston nimeksi Budoviikingit vuonna 1992.
Judo
Seuran omista kasvateista sekä muualta seuraan muuttaneista dan-arvoisia on ollut eri aikoina ohjaamassa seuran judoharjoituksia seuraavat henkilöt: Mikko Kanerva (1.dan 17.8.1986), Hannu Muuronen (1.dan 27.12.1987), Tero Raij (1.dan 23.8.1992), Anna-Kaisa Haapanen (1.dan 18.8.1996), Tapio Taipalus (1.dan 12.12.1999), Mika Matilainen (1.dan 9.12.2006), Teemu Tammivaara (1.dan 13.12.2008), Valtteri Matsson (1.dan 11.12.2010), Jonna Marttila (1.dan 3.9.2011), Staffan Lindgren (1.dan 8.7.1978, 6.dan 30.8.2014) ja Erkki Nupponen (1.dan 8.10.1966, 5.dan 1.11.1989).
Judotoiminta seurassa lopetettiin syyskuussa 2017.
Aikido
Aikidotoiminta seurassa alkoi huhtikuussa 1980 Hannu Strömmerin (Aikikai aikido 3.dan suoritettu 3.4.1983) ohjaamalla peruskurssilla Satamasaarentien dojolla. Assistenttina hänellä toimi peruskurssilla Jukka Helminen, joka on vuodesta 1987 lähtien toiminut seuran aikidon pääopettajana. Jukka Helmiselle myönnettiin tammikuussa 2019 aikido 7.dan arvo. Strömmer ja Helminen olivat molemmat Ruotsissa asuvan japanilaisen Toshikazu Ichimura -sensein (Aikikai aikido shihan 6.dan, iaido renshi 6.dan) aikido ja iaido oppilaita aina vuoden 1986 loppuun asti. Tuolloin Ichimura-sensei lopetti budon ja palasi takaisin Japaniin. Seurassa suoritettiin ensimmäinen kyu-graduointi 9. kesäkuuta 1980, jolloin 6.kyu arvon suoritti seitsemän henkilöä.
Vuodesta 1987 seurassa siirryttiin seuraamaan Kobayashi dojon opettajia, tärkeimpinä Yasuo Kobayashi -sensei (Aikikai aikido shihan 8.dan) ja Kazuo Igarashi -sensei (Aikikai aikido shihan 8.dan). Seuran aikido onkin vahvasti yhteydessä Japaniin ja monet seuran nykyiset tai entiset jäsenet ovat monien vuosien mittaan käyneet Japanissa harjoittelemassa Kobayashi- tai Igarashi-dojoilla. Kobayashi- ja Igarashi-senseit ovat myös vierailleet useita kertoja ohjaamassa harjoituksia seurassa Suomen vierailujen yhteydessä. Seura järjesti myös vuosien 2018 ja 2019 pääsiäisleirit, joissa ohjaajana toimi Igarashi-sensei. Vuoden 2018 leiri oli samalla juhlaleiri hänen 40 vuoden työlleen Suomessa (1978 ensimmäinen vierailu). Seura on myös mukana järjestämässä aikidoleirejä vuodesta 2016, joissa opettaja tulee Aikikai Hombu dojolta. Hän on doshu Moriteru Ueshiban valitsema nuoren polven opettaja Yuji Oyama -sensei (Aikikai shihan 6.dan). Nämä harjoitusleirit on pidetty Tampereella.
Iaido
Seuran iaidotoiminta käynnistettiin virallisesti 1987, mutta epävirallisesti iaidoa oli jo harjoiteltu aika ajoin seurassa. Seura oli jopa järjestänyt Suomen ensimmäisen iaidoleirin vuonna 1982 Vuosaaren urheilutalolla. Leirin ohjasi Pertti Lehväslaiho. Seuran iaidotoiminnan pääopettajana on toiminut alusta alkaen Jukka Helminen. Ichimura-sensei (iaido renshi 6.dan) opetti Suomessa käydessään muun muassa seuraavia iaidotyylejä: Muso Shinden ryu, ZNKR iaido ("seitei iaido") ja Keishicho ryu iaido aina vuoteen 1986 asti, jolloin hän palasi Japaniin. Ennen Japaniin paluutaan hän järjesti Suomeen uuden opettajan Muso Shinden ryu iaidoon. Hän oli Shigeru Takada -sensei iaido hanshi 10.dan (v. 1986 kun hän tuli ensimmäiselle opetusmatkalleen - sillä reissulla Ruotsiin, hän oli arvoltaan kyoshi 8.dan). Toinen matka suuntautui Suomeen ja seura oli päävastuussa paikallisesti sen järjestämisestä. Leiri järjestettiin 1988 osin Vuosaaren urheilutalolla.
Seurassa ensimmäinen virallisesti harjoiteltava iaido tyylisuunta oli Muso Shinden ryu, jota harjoiteltiin vuosina 1987–2007.
Nykyisin seurassa harjoitellaan niin sanottua seitei iaidoa, joka on Japanin Kendoliiton oma iaidosarja (ZNKR iaido). Sen harjoittelu aloitettiin 2007, mutta aikidon harjoittelijat olivat satunnaisesti tehneet sitä jo vuosien 1980–1985 välillä. Seuran jäsenet osallistuvat myös toisinaan iaidon SM kilpailuihin (ZNKR iaido). Seuran seitei-iaidon edistymiseen on vuosien mittaan vaikuttaneet useat eri opettajat, mutta viimeisimpänä ja tärkeimpänä on ollut Fumitaka Katsuse -sensei ZNKR iaido kyoshi 8.dan.
Kobudo
Seuraan otettiin 1995 lajivalikkoon japanilainen kobudotyyli, Taura Muso ryu kobudo, joka on niin sanottu sogo bujutsu eli kattaa sekä aseettoman (jujutsu, hojojutsu) että aseellisen (jojutsu, bojutsu, sojutsu, tachigamajutsu, kenjutsu) taistelutaidon. Lajia harjoiteltiin seurassa vuodesta 1995 elokuuhun 2010. Lajissa seuran pääopettajana toimi Jukka Helminen (shihan, chudenmenkyo).
Joulukuussa 2006 seura järjesti Suomen ensimmäisen Suio-ryu iaikenpo harjoitusleirin ja lajia on harjoiteltu siitä lähtien sekä Suomessa että seurassa. Tuon jälkeen seura on vuosittain järjestänyt ulkomaisten lajin opettajien harjoitusleirejä sekä vierailuita. Tärkeimpinä Suio ryu iaikenpon päämiehen 15.soke Yoshimitsu Katsusen vierailut Suomeen vuosina 2014, 2015, 2016, 2017 ja 2019.
Suiō-ryū iaikenpō on myös niin kutsuttu sogo bujutsu sisältäen muun muassa osiot iaijutsu, kenjutsu, jojutsu ja naginatajutsu. Lajin nykyinen päämies, 15.soke Yoshimitsu Kagehiro Katsuse-sensei antoi seuran pääopettajalle Jukka Helmiselle 2012 luvan opettaa omia oppilaitaan sekä ottaa seuraan uusia oppilaita. Samalla seura siirtyi harjoittelemaan suoraan lajin päämiehen alaisuuteen. Vuonna 2013 ensimmäisellä Suomen vierailullaan lajin päämies Yoshimitsu Katsuse -sensei muodosti Suiō-ryūn Suomen shibun ("haarakonttori") nimeten kolme vastuuhenkilöä. Seuran pääopettaja Jukka Helminen oli yksi näistä. Samalla hän teki seuralle kalligrafian, jolla hän vahvisti seuran dojon olevan lajin virallinen harjoituspaikka.
Seuran pääopettaja Jukka Helminen on pääkaupunkiseudulla ainut, jolla on opetus- ja esitysoikeus lajiin ja Budoviikingit on täten pääkaupunkiseudulla ainoa seura, jossa lajissa voi saada opetusta.
Kehonhuolto
Kehonhuoltoharjoituksilla on budojaoksessa historiallisesti vakaa pohja. Ichimura-sensei käytti usein aikanaan aikidoharjoitusleirien ohessa joitain kehonhuollollisia toimenpiteitä, kuten shiatsuhierontaa. Se loi pohjan kyseisten kaltaisten harjoitusten käytölle. Vuodesta 2010 alkaen kehonhuollolle on ollut oma viikkoharjoituksensa, mutta sitä ennen niitä on jo käytetty satunnaisesti harjoitusten yhteydessä tai omina erikoisharjoituksinaan. Kautta vuosien budojaoksessa on kehonhuollossa tehty muun muassa seuraavia: shiatsu, rakken-ho, makko-ho, nishi-shiki, mekostenon, taojooga, meriadiaanivenytykset (kei-raku-cho-sei), qi gong ja do-in. Kehonhuoltoharjoitusten pääohjaajana on toiminut alusta lähtien Jukka Helminen. Seurassa on käynyt myös ulkopuolisia tapahtuma ohjaajia, mm Jukka-Pekka Lilja (taojooga), Antti Tassberg (mekostenon), Pertti Eskola (mekostenon), Mika Tuutti (shindo), Anne Troberg (lihashuolto) ja Henrik Nyberg (ravitsemus).
Yleisurheilujaos
Seurassa oli 1960- ja 1970-lukujen taitteessa yleisurheilujaos. Jaos oli seuran alkuperäisiä urheilujaoksia. Tunnetuimmat urheilijat siinä olivat 5 000 metrin ja 10 000 metrin juoksija Mikko Ala-Leppilampi ja kuulantyöntäjä Heimo Polvi.
Jalkapallojaos
Seurassa toimi jalkapallojaos vuosina 1965–1997.
Seuran joukkue pelasi vuoteen 1972 asti 5. tai 6. divisioonassa ja 4. divisioonassa vuodet 1973–1983. Vuonna 1983 joukkue pelasi 3. divisioonassa ja kaudet 1985–1992 jälleen 4. divisioonassa. Kaudet 1993–1995 joukkue pelasi 3. divisioonassa ja 2. divisioonassa vuoden 1996. Vuonna 1997 joukkue pelasi taas 3. divisioonassa.
Kauden 1997 jälkeen jalkapallo-osasto erkani emäseurasta omaksi seurakseen nimellä FC Viikingit.
Jääkiekkojaos
Seurassa toimi jääkiekkojaos vuosina 1970–1997.
Junioreille tarkoitettua pientä korttelisarjaa pelattiin nimellä Kanada-sarja. Siinä pelasi lähiympäristön eri joukkueita mm. Detroid Red Wings, Ottawa Silver Seven, Chicago Blackhawks ja vuosaarelainen Toronto Maple Leafs. Tästä joukkueesta syntyi Viikinkien jääkiekko. Numerolla 8 pelannut Jari Kurri lienee seurassa aloittaneista menestynein.
Seuralla oli 80-luvulla jo useita eri ikäkausijoukkueita. Tuolta ajalta junnuista lähteneistä tunnetuimpia lienevät olleet Mika Strömberg, Valeri Krykov ja Petri Pitkäjärvi.
Jääkiekko irtaantui omaksi seurakseen 1997 nimellä Viikingit HC.
Salibandyjaos
Salibandy oli seuran menestyslaji. Miesten joukkue voitti salibandyn Suomen mestaruuden vuonna 1998. Vuonna 2000 seuran salibandyjaos kuitenkin fuusioitui SalibandySeura Vuosaaren kanssa Salibandyseura Viikingeiksi (SSV). 24. maaliskuuta 2016 SSV ja Erä ilmoittivat fuusioituvansa keskenään. Seuran nimeksi tuli EräViikingit.
Seuran jäsenyydet ja sidonnaisuudet
Seura on jäsen seuraavissa organisaatioissa: Suomen Lentopalloliitto ry, Suomen Aikidoliitto ry, Suomen Kendosurojen Keskusliitto ry sekä Etelä-Suomen Liikunta ja Urheilu ry.
Seura on vahvassa suhteessa aikidossa Igarashi dojoon Japanissa Hashimotossa Sagamiharan kaupungissa sekä Suio ryu iaikenpossa lajiin pääsaliin (Hekiunkan dojo) Shizuokassa Japanissa.
The Player – Pelimies
The Player – Pelimies on Robert Altmanin ohjaama elokuva vuodelta 1992. Hollywoodin elokuvamaailmaan sijoittuvan satiirin on oman romaaninsa pohjalta käsikirjoittanut Michael Tolkin, ja sen pääosia esittävät Tim Robbins, Greta Scacchi, Fred Ward ja Whoopi Goldberg. Elokuvassa vilahtelee myös muuta elokuvaväkeä cameorooleissa.
Pelimies oli Altmanin paluu suuren yleisön elokuvien pariin 1980-luvun pienimuotoisempien ja kokeellisempien elokuvien jälkeen. Sitä pidetään yhtenä elokuvahistorian parhaista Hollywood-satiireista.
Tuotanto
Elokuva alkaa kahdeksanminuuttisella otoksella, monimutkaisella kamera-ajolla elokuvastudion pihan poikki kulkevasta ihmisryhmästä toiseen, jonka aikana keskustellaan muun muassa Orson Wellesin Pahan kosketuksen alun kamera-ajosta ja Hitchcockin Köyden leikkaamattomuudesta. Välillä kamera jää tarkkailemaan ikkunan takana toimistossa pidettävää palaveria. Pelimies sisältää muutenkin runsaasti viittauksia Hollywoodin elokuviin ja niiden lajityyppeihin. Elokuvassa on myös Altmanille tyypillistä päällekkäistä dialogia ja henkilöhahmojen liikkeiden ehdoilla tehtyjä kuvia. Sivurooleissa nähdään omana itsenään suuri joukko Hollywoodin elokuvaväkeä ja julkisuuden henkilöitä, muiden muassa Harry Belafonte, Cher, John Cusack, Peter Falk, Jeff Goldblum, Anjelica Huston, Jack Lemmon, Malcolm McDowell, Burt Reynolds, Julia Roberts ja Bruce Willis.
Vastaanotto ja jälkimaine
Altman sai elokuvasta parhaan ohjauksen Bafta-palkinnon. Hänet palkittiin parhaana ohjaajana myös Cannesin elokuvajuhlilla, ja hän oli ohjauksestaan ehdolla myös Oscar- ja Golden Globe -palkintoihin. Tim Robbins voitti roolistaan Golden Globe -palkinnon. Michael Tolkin oli Oscar-ehdokkaana sovitetusta käsikirjoituksestaan ja Geraldine Peroni elokuvan leikkauksesta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Pelimiehen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Kristin Størmer Steira
Kristin Størmer Steira (s. 30. huhtikuuta 1981 Mo i Rana, Norja) on uransa lopettanut norjalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili kansainvälisellä tasolla kaudesta 2002–2003 alkaen kauteen 2014–2015. Hän kilpaili myös kestävyysjuoksussa.
Steira saavutti kolme hiihdon maailmancupin osakilpailuvoittoa: Pregalaton yhdistelmäkilpailussa kaudella 2004–2005, La Clusaz'n yhteislähdössä kaudella 2008–2009 ja Sotšin yhdistelmäkilpailussa kaudella 2012–2013. Oberstdorfin MM-hiihdoissa 2005 hän saavutti kultaa Norjan viestijoukkueessa ja pronssia takaa-ajokilpailusta ja oli lisäksi yhdeksäs 10 kilometrillä. Torinon olympialaisissa 2006 Steira oli neljäs niin 10 ja 30 kilometrillä kuin takaa-ajossakin. 2007 Sapporon MM-hiihdoissa hän saavutti hopeaa 30 kilometriltä, pronssia viestistä ja takaa-ajosta sekä oli 10 kilometrillä neljäs. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa hopealle, 30 kilometrillä viidenneksi ja 10 kilometrillä kuudenneksi. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän voitti viestissä kultaa, oli yhdistelmäkilpailussa neljäs ja 10 kilometrillä sekä 30 kilometrillä kahdeksas. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän voitti kultaa Norjan 4×5 km viestijoukkueessa sekä sijoittui 30 kilometrin vapaalla viidenneksi, yhdistelmäkilpailussa yhdeksänneksi ja 10 kilometrin perinteisellä kymmenenneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli yhdistelmäkilpailussa neljäs sekä 10 kilometrin vapaalla ja 30 kilometrin perinteisen yhteislähdössä yhdeksäs. Viestistä hän voitti kultaa yhdessä Norjan joukkueen kanssa. Sotšin olympialaisissa 2014 Steira saavutti 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa pronssia ja oli yhdistelmäkilpailussa 23:s.
Steira on voittanut Norjan mestaruuden 5 000 metrin juoksussa vuonna 2009, 10 000 metrin juoksussa vuonna 2014 ja maastojuoksussa vuonna 2015.
Euroopan hymni
Euroopan hymni on Euroopan unionin ja Euroopan neuvoston kansallishymni. Melodia on peräisin Beethovenin 9. sinfonian (1823) finaalista. Euroopan neuvosto valitsi sen vuonna 1972 omaksi hymnikseen. Euroopan yhteisön huippukokous päätti vuonna 1985 valita sen EY:n hymniksi. Hymnin tarkoitus ei ole korvata jäsenmaiden omia kansallislauluja, vaan korostaa niiden jakamia yhteisiä arvoja ja siten Euroopan yhtenäisyyttä.
Jotta yhtä jäsenmaiden kielistä ei suosittaisi muiden kustannuksella, ei Euroopan hymni ole Friedrich Schillerin saksankielisellä tekstillä laulettu Beethovenin musiikin kuorosovitus, vaan instrumentaaliversio, jonka Herbert von Karajan sovitti Euroopan neuvoston toimeksiannosta kolmena versiona: soolopianolle, puhallinorkesterille ja sinfoniaorkesterille. Virallista tekstiä melodiaan ei ole, vaan useita vaihtoehtoisia versioita eri kielillä.
Donald Hall
Hall syntyi New Havenissa Connecticutissa, Donald Andrew Hallin ja Lucy o.s. Wellsin ainoana lapsena. Hän opiskeli Phillips Exeter Academyssä, Harvardissa ja Oxfordissa. Hän palasi Yhdysvaltoihin ja tutustui Michiganin yliopistossa opettaessaan runoilija Jane Kenyoniin, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1972.
Hallilta löydettiin vuonna 1989 suolistosyöpä. Leikkauksen jälkeen maksasta löydettiin etäpesäke, ja vaikka mahdollisuus elää viisi vuotta lisää oli vain yksi kolmesta, mies toipui. Hänen toivuttuaan Jane Kenyonilla kuitenkin todettiin alkuvuodesta 1994 leukemia, johon hän kuoli 22. huhtikuuta 1995.
Tuotanto
Hallin tuotannon tunnetuimman osan muodostavat hänen runokokoelmansa. Hänen kirjoittamansa ja Barbara Cooneyn kuvittama lastenkirja Ox-Cart Man (1979) palkittiin vuonna 1980 Caldecott-mitalilla. Kirjailija on julkaissut lisäksi muun muassa runsain mitoin esseitä.
Hall palkittiin vuonna 1990/1991 Frost-mitalilla. Hän asuu Eagle Pond Farmilla, isovanhempiensa vanhassa talossa New Hampshiren Wilmotissa. Hän oli Yhdysvaltain Poet Laureate vuosina 2006–2007, ja hän on kuulunut Yhdysvaltain Taiteiden ja kirjallisuuden akatemiaan vuodesta 1989.
Maine (osavaltio)
Maine on Yhdysvaltojen osavaltio Uuden-Englannin alueella Koillis-Yhdysvalloissa. Sen rajanaapurit ovat New Hampshire lounaassa, Kanadan provinssit Quebec ja New Brunswick pohjoisessa ja Atlantin valtameri idässä. Maine on Uuden-Englannin pohjoisin osavaltio. Nykyään Maine on ainoa Yhdysvaltain osavaltio, jonka rajanaapurina on vain yksi toinen osavaltio (Alaskalla ja Havaijilla naapuriosavaltioita ei ole). Mainen väkiluku oli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 1 362 359.
Maantiede
Osavaltion pääkaupunki on Augusta. Muita suuria kaupunkeja ovat Portland, Lewiston ja Bangor.
Mainen pinta-alasta 90 prosenttia on metsää, ja se on harvimmin asuttu osavaltio Mississippijoen itäpuolella.
Vuoden lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Portlandissa on noin 26 astetta. Keskimääräinen alin on pakkasen puolella marraskuusta maaliskuuhun, kylmimmillään tammikuussa −10,3 astetta.
Historia
Mainen varhaisimmat tunnetut asukkaat kuuluivat mi’kmaq- ja abenaki-intiaaneihin. Abenekajea asui ympäri osavaltiota jokilaaksoissa ja rannikoilla, kun taas sotaisammat mi’kmaq-intiaanit elivät osavaltion itäosissa ja nykyisen Kanadan puolella New Brunswickissa. Mainen intiaaneista säilyi vain joitain hajanaisia heimoja eurooppalaisten saavuttua alueelle.
Tiedot Mainen rannikon ensimmäisistä eurooppalaisista ovat hieman hataria: viikinkien vierailuista on vain niukkoja ja kiistanalaisia todisteita ja John Cabotin matkoista 1490-luvulla ei ole todisteita. 1610-lukuun mennessä rannikolla oli jo kalastusalueita ja sisämaassa käytiin turkiskauppaa intiaanien kanssa. Etelärannikon York sai 1641 ensimmäisenä amerikkalaisena paikkakuntana kaupungin oikeudet.
Maine oli pitkään englantilaisten, ranskalaisten ja intiaanien taistelualuetta, kunnes britit kaatoivat 1763 Ranskan itäisessä Kanadassa. Maine oli saanut provinssin aseman Englannin Kaarle I:ltä, mutta massachusettsilaiset saivat isoja osia alueesta haltuunsa 1600-luvun aikana. Massachusettsilaiset pystyivät vastustamaan Mainen vaatimusta omaan hallintoon vuoden 1812 sotaan asti. Massachusetts ei ollut pystynyt turvaamaan Mainen piirikuntaa brittihyökkäyksiltä. Maine liittyi 1820 Missourin kompromissin jälkeen liittovaltioon orjista vapaana osavaltiona.
Mainen koillisraja oli pitkään Yhdysvaltain ja Britannian välinen kiista. Pariisin rauhassa 1783 raja määrättiin kulkevaksi ylänköseudulla, mutta sen määritteleminen osoittautui vaikeaksi. Osapuolet kävivät asiasta 1838–1839 niin sanotun Aroostook-sodan. Kenraali Winfield Scottin järjestämä aselepo antoi osapuolille kiistellyn alueen yhteishallinnon. Lopulliseen sopuun päästiin 1842, kun alue jaettiin suunnilleen kahtia.
Maineen muutti yrittäjiä, jotka pyrkivät rikastumaan muun muassa turkilla, kaloilla ja puutavaralla. Osavaltion talous kehittyi nopeimmin 1830–1860, jolloin taloutta hallitsivat puutavara, jää, graniitti ja kalkki. Tekstiili- ja paperiteollisuus tulivat merkittäviksi tekijöiksi 1800-luvun lopulla.
1900-luvun puolivälin jälkeen monet perinteiset teollisuudenalat ovat kärsineet. Matkailu on sen sijaan kehittynyt.
Hallinto
vasen|thumb|Osavaltion parlamenttitalo Augustassa. Mainen lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 31, 33 tai 35 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainkokouksessa on 151 jäsentä.
Ylintä toimeenpanovaltaa käyttää kuvernööri.
Maine on jaettu 16 piirikuntaan.
Talous
Myös kalastus on Mainessa tärkeä elinkeino. Vuonna 2011 kalastusmarkkinoiden arvo oli 435 miljoonaa dollaria. Kalastuksessa tärkein laji on amerikanhummeri, jota pyydystää Mainessa noin 4 500 kalastajaa.
Liikenne
thumb|[[Amtrakin operoima Downeaster-juna.]] Mainen lentoasemista 24:llä oli kaupallista liikennettä vuonna 2015. Niistä kahdeksalta lähti yli sata matkustajaa. Vilkkaimmat lentoasemat olivat Portlandin kansainvälinen lentoasema (858 000 lähtevää matkustajaa) ja Bangorin kansainvälinen lentoasema (274 000). Yhdysvaltain ilmailuviranomainen FAA on nimennyt Bangorin lentoaseman yhdeksi Yhdysvaltain kansainvälisen lentoliikenteen pääasiallisista varakentistä.
Osavaltion suurimmat rautatieyhtiöt ovat rahtia kuljettavat Pan Am Railways, Central Maine & Quebec Railway, Eastern Maine Railway ja Maine Northern Railway. Mainen liikennevirasto omistaa suuren osan rataverkosta. Amtrakin matkustajajunista Mainessa kulkee Downeaster, jonka pääteasema on Brunswick.
Satamia Mainessa on 44. Niistä suurimmat risteilymatkustajien määrällä mitattuna olivat vuonna 2015 Bar Harborin satama (159 000 matkustajaa) ja Portlandin satama (97 000). Lauttaliikennettä Mainessa harjoittavat niin Mainen liikennelaitos kuin yksityiset yrityksetkin.
Mainessa kulkee vain yksi Interstate-tie (Interstate 95).
Väestö
Mainessa oli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 1 362 359 asukasta ja vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 1 328 361 asukasta. Asukkaista 19 % on alle 18-vuotiaita, 60 % 18–64-vuotiaita ja 21 % yli 64-vuotiaita. Asukkaista noin 94 % on valkoisia. Osuus on selvästi suurempi kuin Yhdysvalloissa keskimäärin (n. 76 %).
Kulttuuri
Mainessa on elänyt erikoislaatuisia ihmisryhmiä kuten shakerit. Mainen osavaltionmuseo on Augustassa ja merimuseo Bathissa.
Osavaltion tunnettuihin kirjailijoihin kuuluvat Henry Wadsworth Longfellow, Harriet Beecher Stowe, Sarah Orne Jewett, Edwin Arlington Robinson, Edna St. Vincent Millay ja Stephen King.
Stefanija Turkevytš
Stefanija Turkevytš  (25. huhtikuuta 1898 Lviv, Itävalta-Unkari – 8. huhtikuuta 1977 Cambridge, Britannia) oli ukrainalainen säveltäjä, pianisti ja musiikkitieteilijä, joka tunnetaan yleisesti Ukrainan historian ensimmäisenä naissäveltäjänä. Neuvostoliitto kielsi hänen teoksensa Ukrainassa.
Lapsuus
pienoiskuva|vasen|200px|Keskimmäinen rivi (vasemmalta oikealle): sisko Iryna, veli Lev (pitää mailaa) ja Stefanija. Noin vuonna 1915. Stefanijan isoisä (Lev Turkevytš) ja isä (Ivan Turkevytš) olivat pappeja. Hänen äitinsä, pianisti Sofija Kormoš, opiskeli Karol Mikulin, Vilém Kurzin sekä nuoren Solomija Krušelnytskan kanssa. Koko perhe oli musikaalinen ja kaikki soittivat jotain soitinta. Stefanija soitti pianoa, harppua ja harmonia. Hän muisti lapsuutensa ja rakkautensa musiikkiin myöhemminkin:
Opinnot
Stefanija aloitti musiikkiopinnot Vasylj Barvinsjkyjin johdolla. Vuosina 1914–1916 hän opiskeli Wienissä pianonsoittoa Vilém Kurzin opetuksessa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän opiskeli Adolf Chybińskin johdolla Lvivin yliopistossa ja osallistui myös hänen musiikkiteorian luennoilleen Lvivin konservatoriossa.
Turkevytš kirjoitti vuonna 1919 ensimmäisen musiikkiteoksensa Liturhiju, jota esitettiin useita kertoja Lvivin Pyhän Yrjön katedraalissa.
Vuonna 1921 hän opiskeli Guido Adlerin opetuksessa Wienin yliopistossa ja Joseph Marxin johdolla Wienissä Musiikin ja esittävien taiteiden yliopistossa, jossa hän suoritti vuonna 1923 opettajan tutkinnon. Hän meni vuonna 1925 naimisiin Robert Lisovskyin kanssa. Hän muutti Lisovsjkyjin kanssaan Berliiniin, jossa hän asui vuodet 1927–1930 ja opiskeli siellä Arnold Schönbergin ja Franz Schrekerin johdolla. Hänelle syntyi vuonna 1927 tytär Zoja.
Vuonna 1930 Turkevytš matkusti Tšekkoslovakiaan Prahaan, missä hän opiskeli Kaarlen yliopistossa Zdeněk Nejedlýn opetuksessa ja Prahan konservatoriossa Otakar Šínin opetuksessa. Hän opiskeli sävellystä myös Vítězslav Novákin johdolla musiikkiakatemiassa. Syksyllä 1933 hän opetti pianonsoittoa ja alkoi säestää Prahan konservatoriossa. Vuonna 1934 hän puolusti ukrainalaista kansanperinnettä käsittelevää väitöskirjaansa. Turkevytš sai musiikkitieteen tohtorin arvon vuonna 1934 Prahassa Ukrajinsjky Viljny Universytetista, jolloin hänestä tuli ensimmäinen galitsialainen filosofian tohtorin tutkinnon suorittanut nainen.
Lviviin palattuaan Turkevytš työskenteli vuodesta 1934 toisen maailmansodan alkuun saakka musiikinteorian ja pianonsoiton opettajana Lvivin konservatoriossa ja pääsi jäseneksi Sojuz ukrainskyh profesijnyh muzykiin (Ukrainalaisten ammattimuusikoiden seura).
Tykkimäki (huvipuisto)
thumb|Tykkimäen sisäänkäynti. Tykkimäki on Kouvolassa, Kymenlaaksossa, Salpausselän mäellä sijaitseva huvipuisto. Huvipuiston perusti Lasten Päivän Säätiö. Se avattiin 17. toukokuuta 1986. Vuodesta 1994 huvipuisto on vastannut myös Tykkimäki Camping-leirintäalueen toiminnasta.
Tykkimäellä on kolmisenkymmentä erilaista suurta ja pientä laitetta, kuten mäkeen rakennettu vesiliukurata, Taifun, hupitalo ylösalaisin, autorata sekä vuoristorata nimeltään Idän pikajuna. Huvipuistosta löytyy runsaasti myös lastenlaitteita ja Mukkelis Makkelis -niminen sisäleikkipuisto. Tykkimäellä on lisäksi muita kohteita: huvipuistopelejä, matkamuistomyymälä, ruokakioskeja, ravintola ja ulkonäyttämö, jossa esiintyy kesällä huvipuiston aukioloaikana erilaisia esiintyjiä. Keskikesällä alueella on myös kotieläimiä.
Huvipuiston vanhin laite on Heppakaruselli, joka tiettävästi on rakennettu 1930-luvulla Hollannissa. Karusellin puuhevosten muoto ja valmistustapa antavat viitteitä siitä, että ne olisivat noin 50 vuotta itse karusellia vanhempia ja kuuluneet alun perin johonkin toiseen karuselliin. Lasten Päivän Säätiön aikana moni Linnanmäeltä poistunut laite löysi tiensä Tykkimäelle, ja nykyisin niistä on muodostettu Tykkimäen Nostalgiakierros. Esimerkiksi Enterprise, joka oli yksi puiston suosituimmista laitteista, tuli alun perin Linnanmäelle vuonna 1975.
Tykkimäen vaiheet
Keväällä 2000 huvipuiston toiminta yhtiöitettiin omaksi yhtiökseen nimelle Tykkimäen vapaa-aikakeskus Oy. Yhtiön osakkaina olivat Kouvolan kaupunki, Lasten Päivän Säätiö, Kymen Seudun Osuuskauppa ja Kouvolan seudun kuntayhtymä. Syksyllä 2005 säätiö ja kuntayhtymä myivät osakkeensa Osuuskaupalle ja Cannon Hill Holding Oy:lle.
Vuosina 1987–2005 alueella toimi myös terraario, joka oli Suomen suurin matelijanäyttely. Terraarion tilalle tuli pikaruokaravintola Kustiburger.
Linnanmäeltä Tykkimäelle siirrettiin vuonna 2007 Kouvola-pyörä (ent. Helsinki-pyörä). Vuonna 2009 uutena ostettu Star Flyer -ketjukaruselli oli Suomen korkein huvipuistolaite ennen Linnanmäen Kingi-vapaapudotustornia ja Powerparkin Dragon Tower-tornia (molemmat ovat 75 metriä korkeita ja tämän vuoksi jakavat Suomen korkeimman laitteen tittelin). Star Flyerin korkeus on 72 metriä ja huippunopeus lähes 70 km/h. Laite maksoi Tykkimäelle noin 1,1 miljoonaa euroa.
Tykkimäen vuoden 2013 uutuus on Atreenalin-seikkailupuisto, jossa on erilaisia kiipeilyratoja.
Vuonna 2014 Tykkimäki teki kaikkien aikojen suurimman investointinsa avaamalla huvipuiston ja camping-alueen yhteyteen uuden vesipuiston, Tykkimäki Aquaparkin. Siellä on viisi isoa vesiliukua, vesileikkiallas, kahluuallas sekä aikuisten täyspitkä uima-allas. Alueelta löytyy myös ravintola Loiske ja rantakioski.
Tykkimäki-nimen historiaa
Nimi Tykkimäki tulee tykkipattereista, jotka 28. kesäkuuta 1789 asetettiin mäen rinteeseen tukemaan suomalais-ruotsalaisen sotajoukon hyökkäystä Utin kankaalla puolustusryhmityksessään odottavia venäläisiä vastaan. Ruotsalaisia johti kuningas Kustaa III, ja venäläisten komentajana toimi kenraalimajuri Ivan Grigorjevitj von Reck. Kummallakin puolella oli noin 4 000 sotilasta. Kustaan joukot asettuivat aamuneljältä jonoryhmitykseen Lappeenrannan-tien varteen siten, että Armfeltin johdolla kärjessä hyökkäävä suomalainen jääkäripataljoona oli Tykkimäen tasalla. Alamäkeen hyökänneet suomalais-ruotsalaiset joukot pakottivat neljä tuntia kestäneissä taisteluissa venäläiset perääntymään.
St Asaphin hiippakunta
St Asaphin hiippakunta on Walesin kirkon hiippakunta Pohjois-Walesissa. Se on nimetty pyhän Asaphin mukaan, joka oli hiippakunnan toinen piispa pyhän Mungon jälkeen.
Tykkimäki (huvipuisto)
Muuta
Tykkimäelle on vuosien varrella siirtynyt monia laitteita Linnanmäeltä: Enterprise, Pilvenpyörä, Kouvola-pyörä (Linnanmäellä ennen Helsinki-pyörä) ja Mysteerio (Linnanmäellä ennen Salaisuuksien Talo, siirtyi supistettuna versiona Tykkimäelle).
Aiheesta muualla
60.88472°N, 26.77556°W
Jaakko Ilkka
Tausta
thumb|Muistokivi Jaakko Ilkan kotitalon paikalla Ilmajoella. Jaakko Ilkan isän, lautamies Pentti Jaakonpojan tiedetään olleen vuosina 1553–1566 Ilmajoen Kokkolankylän Rahnaston talon isäntänä, mahdollisesti omistajasuvun vävynä, minkä jälkeen hän asettui saman kylän toiseen taloon, johon yhdistettiin puolet Rahnaston maista ja jota alettiin kutsua Ilkkalan taloksi. Ilkkala oli Ilmajoen toiseksi suurin tila, ainoa suurempi oli Peltoniemen tila. Jaakko Ilkka syntyi mahdollisesti 1550-luvulla ja tuli Ilkkalan isännäksi vuonna 1585. Hän oli Ilmajoen järjestyksessä toinen nimismies vuosina 1586–1588. Tuohon aikaan nimismiehen tehtävä yleensä periytyi suvussa, mutta tuntemattomasta syystä se annettiin Ilmajoen ensimmäisen nimismiehen Matti Pentinpoika Peltoniemen kuoltua pariksi vuodeksi Ilkalle, kunnes edeltäjän poika Matti Matinpoika Peltoniemi astui tehtävään. Perimätiedon mukaan Ilkka olisi ollut äitinsä kautta sukua Peltoniemille. Pitäjän johtavasta asemasta kilpailleet Peltoniemen ja Ilkan suvut ajautuivat vihamielisiin väleihin, ja ollessaan nimismies Ilkka joutui luultavasti syyttämään käräjillä eri rikoksiin syyllistynyttä Tuomas Matinpoika Peltoniemeä.
Ruotsin ja Venäjän pitkän sodan aikana Ilkka tarttui mahdollisuuteen saada tilalleen verovapaus varustamalla ratsukko Ruotsin armeijaan. Hän oli nauttinut tilapäisestä verovapaudesta jo Ilmajoen nimismiehenä, ja tavoitteli nyt mahdollisesti pysyvää verovapautta eli rälssiä. Ilkan tiedetään varustaneen kaksi ratsukkoa, itsensä ja jonkun toisen; ensimmäinen toi hänelle verovapauden ja toisella hän sai oikeuden periä seudun muilta talonpojilta linnaleiriveroa. Saamansa todistuksen mukaan Ilkka osallistui syksyyn 1592 mennessä ratsusotilaana kolmeen sotaretkeen Antti Laurinpojan ratsulipustossa. Kyseessä olivat sotamarski Klaus Flemingin johdolla vuosina 1591–1592 Olhavanjoen yläjuoksulle ja Novgorodin seudulle tehdyt hävitysretket. Ilkka on saattanut olla myös mukana torjumassa venäläisten Pohjois-Pohjanmaalle vuonna 1592 tekemää kostoretkeä. Samana vuonna hän hankki Ilmajoelta omistukseensa erään verovelkoihin ajautuneen rappiotilan, joka kaksi vuotta myöhemmin julistettiin autiotilaksi ja vapautettiin siten myös veroista.
Päätyminen kapinajohtajaksi
On jäänyt arvoitukseksi, miksi Ilkka ryhtyi johtamaan kapinaliikehdintää, sillä varakkaana ratsutilallisena eli knaappina hän hyötyi itse linnaleiristä. Mahdollisina selityksinä on mainittu muun muassa maakauppaa käyneen Ilkan pyrkimys säilyttää hyvät suhteet asiakkaisiinsa eli tavallisiin talonpoikiin, Ilkan kunnianhimoinen pyrkimys päästä pohjalaisten johtajaksi, jotkin talonpoikien Ilkalle palkkiona tarjoamat tuntemattomat edut tai Ilkan halu liittoutua mahtavamman Peltoniemen suvun vihollisten kanssa, koska ei voinut muuten päihittää heitä. 1900-luvun historiantutkijoista muun muassa professori Pentti Renvall pyrki selittämään Ilkan johdonmukaiseksi omaneduntavoittelijaksi, mutta esimerkiksi professori Heikki Ylikankaan mukaan Ilkalla on täytynyt olla myös ”henkisempiä motiiveja”, sillä Ilkka otti valtavan riskin ja uhrasi suuria taloudellisia etuja valitessaan kapinallisten puolen. Ilkka ilmeisesti lopetti vapaaehtoisesti linnaleirimaksujen kantamisen viimeistään Täyssinän rauhan tultua voimaan keväällä 1595 tai jo aiemmin aselevon aikana, sillä sodan päätyttyä sitä oli vaikea enää pitää oikeutettuna.
Syksyllä 1595 Ilkan johtama joukko talonpoikia meni tapaamaan Hannu Fordellia, joka oli juuri palannut Kaarle-herttuan järjestämiltä Söderköpingin valtiopäiviltä. Ilkan kysyessä, voisivatko talonpojat ottaa itse takaisin sotilaiden heiltä linnaleirimaksuina perimän viljan, Fordell vastasi sen olevan Kaarlen tahto. Tämän seurauksena Ilkka käynnisti Etelä-Pohjanmaalla tammikuussa 1596 ensimmäisen kansannousun, jota ilmeisesti tukivat pääasiassa ruotsinkielisen rannikkoseudun talonpojat. Talonpojat karkottivat hetkeksi kaikki Flemingin armeijan ratsumiehet eli huovit maakunnasta, mutta Flemingin lähettämät lisäjoukot nujersivat kansannousun nopeasti. Ilkka otettiin kiinni ja vietiin vankina Turun linnaan.
Ilkka onnistui pakenemaan Turun linnasta ja palaamaan Etelä-Pohjanmaalle juuri sopivaan aikaan, kun uusi paljon suurempi kansannousu oli marraskuussa 1596 käynnistynyt. Ilkan kerrotaan kiivenneen linnan muurin yli vaatteistaan punomansa köyden avulla, mutta tämä ei selitä, miten hän alkuaan pääsi pois vankityrmänä toimineesta syvästä onkalosta. Joku mahdollisesti auttoi häntä pakenemaan. Auttajien on väitetty olleen hänen vaimonsa turkulaisia sukulaisia tai Pohjanmaalta tulleita Kaarle-herttuan tukijoita. Erään teorian mukaan hän olisi paennut linnan käymälästä ryömimällä ulosteiden poistoon käytetyn aukon kautta ulos, mutta reikää on arveltu liian ahtaaksi siihen. Kirjailija Santeri Ivalo kuvailee teoksessaan Suomalaisia sankareita I (1915) Ilkan pakoa ylistävään tapaan: ”''Huovit olivat unohtaneet ottaa Ilkalta puukon ja tulukset pois, hän kiipesi tyrmänsä katonrajaan kaivamalla laastia kivien välistä, teki vaatteistaan köyden ja pakeni.”
Nuijasota
Ilkka palasi Pohjanmaalle ilmeisesti joitain päiviä sen jälkeen, kun nuijasota oli alkanut Pentti Pirin lietsomasta kahakasta Vähässäkyrössä. Ilkka valittiin nuijamiesten päälliköksi luultavaksi siksi, että hänellä oli ainoana Etelä-Pohjanmaan kansanjohtajista edes jonkinlaista sotakokemusta. Nuijamiesten tiedetään etsineen johtajakseen myös varsinaista ammattisotilasta, mutta harkitut ehdokkaat kieltäytyivät. Ilkka saattoi vaikuttaa siihen, että kapinalliset eivät Ilmajoella polttaneet ratsutiloja niin kuin muissa Etelä-Pohjanmaan pitäjissä ja esimerkiksi Peltoniemien talo säästettiin. Nuijamiesten armeijaan määrättiin liittymään kaikki Etelä-Pohjanmaan asekuntoiset miehet. Kyrön kirkolle perustettuun sotaleiriin tuli vapaaehtoisia myös ruotsinkieliseltä Pohjanmaalta ja Keski-Pohjanmaalta. Lähtiessään etenemään Etelä-Suomeen joukot jaettiin kolmeen ryhmään, joista Ilkka itse komensi Ylä-Satakuntaan (nykyiselle Pirkanmaalle) suunnannutta pääjoukkoa.
pienoiskuva|vasen|Jaakko Ilkan pako, [[Joseph Alanen|Joseph Alasen maalaus 1900-luvun alusta.]] Ilkan komentama armeija lähti Kyrön leiristä ilmeisesti joulukuun puolimaissa 1596. Osa pohjalaisista halusi vain puolustaa kotimaakuntaansa, joten saavuttaessa 18. joulukuuta Pohjanmaan etelärajalle Jalasjärvelle osa miehistä kieltäytyi enää jatkamasta marssia tai tottelemasta Ilkan käskyjä. Vastahangan johtajana oli Peltoniemen sukuun kuulunut Mauno Matinpoika Peltoniemi, joka lienee liittynyt kapinallisiin alkujaankin vastentahtoisesti ja tullut sitten katumapäälle. Ilkka palautti kurin joukkoihinsa teloituttamalla Mauno Matinpojan, joka surmattiin hukuttamalla avantoon. Seuraavana päivänä Ilkka ja hänen alipäällikkönään toiminut isokyröläinen Yrjö Kontsas vapauttivat kirjallisella todistuksella joukoistaan kaksi rampaa talonpoikaa. Sekä kuolemantuomion antaminen että sotaretkeltä vapauttaminen kertovat Ilkalle annetun käskyvallan laajuudesta.