cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Portugalinpodengo
Pieni portugalinpodengo
Pienistä karkeakarvaisista podengoista historiallisesti merkittävimpiä olivat António Rogadon omistamat Mart, Portugalin muotovalio Fininho ja Portugalin muotovalio Fito, jotka vaikuttivat voimakkaasti kyseisen muunnoksen jalostukseen pian sen elpymisen myötä. Myös Carla Molinarin Suomesta Portugaliin tuoma Gritty's Fandango, joka saavutti sittemmin Portugalin muotovalion arvon, paransi muunnoksen ominaisuuksia, ja siinä yhdistyivät ensikerran sekä sileä- että karkeakarvainen muunnos (karkeakarvainen isä Cowboy de Gifford ja sileäkarvainen emä Quila d'Albergaria). Hieman myöhemmin pienen karkeakarvaisen muunnoksen kehitykseen vaikuttivat Portugalin muotovalio Al da Lapa do Lobo ja Portugalin muotovalio Moscatel do Vale Negro, jotka paransivat kantaa ulkonäöllisesti ja rakenteellisesti ja joita käytettiin usein jalostukseen paitsi omistajiensa, myös myös muiden kasvattajien kenneleissä. 2000-luvun tärkeimpiä siitosuroksia ovat olleet Alvarinho da Lapa do Lobo, Portugalin muotovalio Carapau de Viamonte ja Portugalin muotovalio Peradoce.
Pieni muunnos on kokonsa ja sosiaalisen luonteensa vuoksi nykyisin yleistynyt monissa maissa (myös Portugali mukaan lukien) ennen kaikkea seurakoirana. Säkäkorkeus on 20–30 cm ja paino 4–6 kg. Vaikka rotumääritelmän pohjana olikin keskikokoinen muunnos, värien osalta sen laatijat halusivat säilyttää pienen muunnoksen vaihtelevuuden – nykyisin kuitenkin myös tällä muunnoksella esiintyy enemmän samoja värejä kuin muillakin kokomuunnoksilla ja vähemmän ainoastaan sillä sallittuja värejä. Muunnos on yleinen Golegãssa, Ribatejossa, Torres Novasissa, Ylä-Alentejossa (Castelo de Vide, Marvão, Santa Eulália, Serra de Portalegre), Valência de Alcântarassa, Cáceresissa sekä Länsi-Estremadurassa – erityisesti Arruda dos Vinhosin, Mafran, Sobral de Monte Agraçon ja Torres Vedrasin kunnissa. Sitä ei tunneta lainkaan Pohjois-Portugalissa eikä siksi käytetä siellä myöskään metsästykseen.
Pieni karkeakarvainen on tyypiltään edelleen melko heterogeeninen: tämä näkyy mm. pyöreänä kallona, ilmeisenä otsapenkereenä, pyöreinä silminä, erilaisina karvanlaatuina ja -pituuksina sekä erilaisina rungon pituuksina suhteutettuna korkeuteen.
Alkuperä
Rodun kotimaa on Portugali, mutta sinne rodun epäilleen tulleen Egyptin suunnalta, tarkkaa aikaa ei osata sanoa. Alkukantaisena rotuna se ei ole muuttunut ulkomuodoltaan juurikaan muinaisista ajoista – ajalta noin 1000 eaa. – vaan ainoastaan siltä osin mitä paikalliseen ilmastoon ja maastoon sopeutuminen on vaatinut. Rotutyypin säilymisessä alkuperäisenä auttoi todennäköisesti Portugalin syrjäisyys muusta manner-Euroopasta sekä fakta, että kasvattajat luottivat jalostuksessa ennemmin onneen ja luonnonvalintaan kuin varsinaisesti itse pariutumiseen puuttumiseen.
Ensimmäisessä kirjallisessa lähteessä portugalilaisista koirista vuodelta 1199 mainitaan tiettyjen rotujen tappamisen johtavan sakkoihin: yksi näistä roduista oli podengo. Samainen lähde myös luetteloi muita rotuun liittyviä dokumentteja 1200-, 1300- ja 1400- ja 1500-luvuilta, mikä viittaa sen tärkeyteen keskiajalla.
Podengosta on myös useita historiallisia piirroksia, maalauksia tai muunlaisia kuvituksia. Varhaisin näistä on matala kohokuva 900–1000-luvulta, jota säilytetään S. João Babtistan kirkossa Tomarissa – siihen on kuvattu kaniinia suussaan kantava podengo. Muihin lukeutuvat 1400–1500-luvulla rakennetun Vila do Conden kirkon julkisivussa oleva koristeosa, kuvitus vuodelta 1530 peräisin olevassa Livro das Horas de D. Fernando -teoksessa, kuvitus 1500-luvun alkupuolen Book 10 of Estremadura -teoksessa, 1600-luvun hopealautanen ja 1700-luvun hopealautanen.
Paulo Cancelan mukaan Portugalissa oli kaksi podengoa: pohjoisen barbaça ja etelän galguenho. Armando Correia de Melo vastaavasti luokitteli podengot kahteen eri kokoon: pieniin (alle 40 cm) ja isoihin (yli 40 cm). Koska eri yksilöiden välillä oli kuitenkin suuret kokoerot, esitettiin että otettaisiin käyttöön kolme eri kokoluokkaa. Sama kynologi jaotteli ison podengon peräti kolmeen karvanlaatuun: lyhyt, karkea ja pitkä.
Portugalinpodengo on esiintynyt jo Portugalin varhaisimmissa koiranäyttelyissä, kuten mm. vuoden 1902 näyttelyssä Oportossa, vuoden 1903 näyttelyssä Évorassa ja vuoden 1908 näyttelyssä Lissabonissa. Vielä tuolloin se luokiteltiin ainoastaan "podengoksi", mutta kun Portugalin Kennelliitto perusti rekisterin vuonna 1933, alkoi jaottelu eri koko- ja karvanlaatuluokkiin. Vuosien 1932–1946 välillä rekisteröitiin 1 iso "pitkäkarvainen" (nykyisin karkeakarvainen), 13 keskikokoista "pitkäkarvaista", 14 keskikokoista "lyhytkarvaista" ja 1 pieni (josta ei vielä tuolloin ollut olemassa kuin lyhyt/sileä muunnos). Jotta rodusta saataisiin yhtenäisempi, eläinlääkärit tri António Cabral ja tri Luís Navarro Brazão laativat kaikki muunnokset sisältäneen rotumääritelmän, joka otettiin käyttöön vuonna 1954. Kaikki eivät kuitenkaan ole yhden, yhteisen rotumääritelmän kannalla – esimerkiksi Manuel Castelo Brancon mukaan eri kokomuunnokset eroavat riittävän paljon toisistaan ollakseen omia rotujaan.
Vuonna 1967 FCI tunnusti portugalinpodengon. Alun perin ainoastaan iso muunnos luokiteltiin ryhmään 5 (tuolloin nimeltään "suurriistan metsästys- ja jäljestyskoirat") ja keskikokoinen ja pieni ryhmään 6 (tuolloin nimeltään "pienriistan metsästys- ja jäljestyskoirat"). Tämän jälkeen koko rotu luokiteltiin ryhmään 10 eli vinttikoirat – erityisesti siksi, että Pohjoismaissa tunnettiin tuolloin ainoastaan ibizanpodenco (joka oli portugalilaista rotua vinttikoiramaisempi) ja täten niiden mukaan koko podenco-tyyppi kuului vinttikoiriin. Lopulta sekä podengot että podencot uudelleen luokiteltiin ryhmään 5.
Yleisimmät väritykset keltainen, keltavalkoinen ja valkoinen ovat yhteneväisiä muiden podengon kaltaisten Välimeren rotujen kanssa, joten yleisyyden lisäksi niitä voidaan pitää samalla myös alkuperäisimpinä tai rotutyypillisimpinä.
Musta väritys oli aikanaan yleinen Penafielissä ja joissain Alentejon osissa. Montoiton kylän priorilla oli ajueellinen mustia keskikokoisia podengoja, ja kuuluisalla metsästäjällä Jacintho Paes Falcãolla ainakin yksi musta iso podengouros, Navio, omassa ajueessaan. 1960-luvulla keltaisesta värityksestä tuli huomattavasti muita yleisempi, ja samalla musta alkoi vähitellen hävitä populaatiosta. Vielä 1980-luvulla Penafielin ja Amaranten näyttelyissä näkyi kuitenkin usein mustia podengoja.
Musta väritys on säilynyt pienellä muunnoksella nykyhetkeen asti. Parhaita mustia yksilöitä tuottaneet kasvattajat ovat d'Albergaria, da Lapa do Lobo ja da Praia do Ribatejo. Karkeakarvaisen pienen muunnoksen osalta da Cortiçada on tuottanut erityisen merkittäviä mustia yksilöitä. Osalla Praia do Ribatejon mustien ja ruskeiden koirien jälkeläisistä esiintyi "laimeampia värejä", kuten harmaata, jota rotumääritelmä ei hyväksy. Kenneleiden do Vale do Criz ja do Vale do Poço kasvateissa on esiintynyt isabellaa, joka myös luokitellaan laimeammaksi väriksi ja värivirheeksi. Yleisimmät väritykset keltainen ja keltavalkoinen esiintyivät vahvasti jo d'Albergaria-kennelin kasvateissa, joskin niillä oli usein musta maski.
Kasvatuskeskukset
1970-luvulla perustettiin "portugalilaisten rotujen kasvatuskeskuksia", kuten kansallispuistoja, "karjankasvatuksen edistämisfarmeja" ja "kansallisia kotieläinjalostuksen farmeja", joita maan hallitus tuki. Vuonna 1972 maatalousministeriön entinen sihteeri Vasco Leónidas määritti kasvatuskeskusten tavoitteet.
Ensimmäinen niistä perustettiin vuonna 1957 Lissabonin eläintarhassa, kennelnimelle do Zoo de Lisboa. 1960-luvulla eläintarhaan lahjoitetut yksilöt pysyivät vielä rekisteröityinä alkuperäisten omistajiensa nimiin, ja uusien pentujen kasvatus sujui yhteistyössä eläintarhan ja alkuperäisten omistajien välillä, niiden kennelnimen määräytyessä viimeksi mainittujen mukaan – eläintarha oli täten ainoastaan koirien "haltija". 1970-luvulla koirien jalostus väheni ja menetti tavoitteitaan, samalla kun käytettävissä oli vain muutamia yksilöitä. 1970-luvun lopulla pienen muunnoksen tilanne koheni, kun kasvatuskeskukseen saatiin 12 uutta yksilöä. 1980-luvulla sisäsiittoisuus alkoi kuitenkin olla todellinen ongelma: osalla koirista oli pyöreät kallot, ulkonevat tai vaaleat silmät sekä puutteellinen pigmentti.
Toinen kasvatuskeskus oli vuonna 1978 perustettu Florestal-kennel Tapada de Mafran kansallisella metsästysalueella. Se toimi metsähallituksen alaisuudessa, ja se kasvatti portugalinpodengojen lisäksi myös alentejonkoiria ja portugalinseisojia. Alusta lähtien kennel teki tiivistä yhteistyötä Portugalin Kennelliiton kanssa António Cabralin avustuksella. Alkuvuosina, ennen kaikkea Cabralin ja João Bugalhon myötävaikutuksesta, se saavutti uskottavuutta ja näkyvyyttä. Kennel kuitenkin lopetti toimintansa vuoteen 1994 mennessä, koska Tapada de Mafran johtokunta vaihtui. Viimeisinä vuosina koirien laatu oli sisäsiitoksen takia heikko: isoilla ja keskikokoisilla podengoilla oli mm. vääränlainen ja epätasapainoinen luonne. Kuitenkin juuri tämä kasvatuskeskus onnistui turvaamaan ison muunnoksen kasvatuksen kymmenen vuoden ajaksi.
Etymologia
Siinä missä rotu tunnettiin Etelä-Portugalissa podengona, Pohjois-Portugalissa käytettiin alun perin nimitystä coelheiro ("jäniskoira"). Kynologi Manuel Morêdan mukaan nimitys podengo olisi peräisin espanjalaisten miehityksen ajalta, jolloin moni espanjalainen aatelinen asui Portugalissa ja kutsui portugalilaisten coelheiroa podengoksi. Pappi Domingos Barrosolla on kuitenkin toinen teoria: termi olisi johdettu latinan sanasta potencu, ja kyseinen sana löytyy myös portugalilaisesta sanakirjasta, ollen peräisin ajalta ennen espanjalaisten miehitystä.
Levinneisyys
Ennen vanhaan rodulla oli kaksi keskittymää. Pohjoinen populaatio oli runsaslukuinen, ja sen pääasiallinen sijainti oli Duero-joesta pohjoiseen Minho-joelle asti. Eteläisempi populaatio oli vähälukuinen tai keskiverto, ja sen pääasiallinen sijainti kattoi Estremaduran, Ribatejon, Ylä-Alentejon sekä etelän sisämaan alueet Algarven Barrocaliin asti. Nykyisin rotu on levinnyt koko maahan ja on aiempaa homogeenisempi. Tällä hetkellä suurin populaatio on Estremadurassa, Ylä-Alentejossa ja Duero-joen pohjoispuolella. Sileäkarvaista muunnosta esiintyy eniten Pohjois-Portugalissa, koska lyhyt karva haihduttaa paremmin kosteutta sateisessa ilmastossa. Karkeakarvaista muunnosta esiintyy vastaavasti eniten kuumemmassa ja kuivemmassa Etelä-Portugalissa, sillä sen karvapeite suojaa kuumalta auringonpaisteelta.
Podengoklubi
Portugalin Podengoklubi perustettiin tammikuussa 1990. Se on mm. edesauttanut metsästysharjoitteluun tarkoitettujen koulutuskenttien perustamista, kuten 25 hehtaarin kokoisen Quinta da Junqueiran Sobral de Monte Agraçoon. Lisäksi se järjestää vuosittain rodun erikoisnäyttelyn, jonka avulla arvioidaan koirien tasokkuutta. Se on Portugalin ainoa rotuklubi, joka tukee säännöllisesti nuorten osallistumista näyttelyyn, tarkoituksena rohkaista nuoria sukupolvia podengon harrastamiseen ja kasvattamiseen. Yksi klubin tärkeimmistä saavutuksista on ollut rotutietouden levittäminen ulkomaille, ja 1990–2000-lukujen aikana rotu onkin yleistynyt eri puolilla maailmaa. Klubi on myös vaikuttanut "Lissabonin protokollan" käyttöönottoon, joka takaa portugalilaisen rotumääritelmän yhtenäisyyden myös niille kasvattajille, jotka eivät kuulu FCI:hin, ja joka turvaa ajatustenvaihdon portugalilaisen rotuklubin ja muunmaalaisten rotuklubien välillä yhteisen muotovalionarvon kautta.
Podengojen historia Suomessa
Suomeen ensimmäinen podengo, pienikokoinen, tuotiin vuonna 1990. Aluksi suomalaiset rodunharrastajat kuuluivat Suomen Faaraokoirat ry:n alaisuuteen, kunnes vuonna 1997 perustettiin Suomen Portugalinpodengot ry. Ensimmäinen keskikokoinen karkeakarvainen yksilö tuotiin maahamme vuonna 1998. Keskikokoinen sileäkarvainen muunnos tuotiin Suomeen vuonna 2007 ja ensimmäinen iso sileäkarvainen narttu Camaro do Vale de Fermedo vasta vuonna 2012.
Portugalin muotovalion arvon on saavuttanut kaksi Suomessa kasvatettua koiraa: keskikokoinen karkeakarvainen Vehkakallion Bemvindo ja pieni karkeakarvainen Gritty's Fandango.
Podengojen historia maailmalla
Alun perin portugalinpodengo kuului Saksassa Deutscher Windhundzucht- und Rennverband e.V. -järjestöön. Sittemmin perustettiin Podenco und Cirneco Club e.V., jonka alaisuuteen myös podengo nykyisin kuuluu. Vuosittain rotujärjestön erikoisnäyttelyyn ilmoitetaan noin 50 koiraa. Monet näyttelyt järjestetään edelleen yhteistyössä DWZRV:n kanssa, koska viimeksi mainitulla on parempi kapasiteetti organisoida erilaisia tapahtumia. 2000-luvun alussa Saksassa arvioitiin olevan yhteensä noin 30 rekisteröityä podengoa: 15 keskikokoista karkeakarvaista, 11 sileäkarvaista pientä ja 2 karkeakasvaista pientä.
Ranskaan portugalinpodengo saapui ensikerran jo 1980-luvulla, mutta aluksi paikallinen populaatio oli hyvin pieni. Sittemmin se on alkanut kasvaa, ja yhä useampi haluaa tuoda rotua tunnetuksi. Rotu kuuluu Club du Sloughi, des Lévriers d'Afrique et du Galgo -järjestön alaisuuteen. 2000-luvun alussa Ranskassa arvioitiin olevan yhteensä noin 100 yksilöä, ja vuosituhannen vaihteessa rekisteröitiin noin 44 pientä podengoa.
Tanskaan portugalinpodengo tuotiin vuonna 1993. Se kuuluu Myndehundklubben-järjestön alaisuuteen. 2000-luvun alussa maassa arvioitiin olevan 7 yksilöä: 5 pientä sileäkarvaista, 1 pieni karkeakarvainen ja 1 keskikokoinen sileäkarvainen.
Vuonna 2002 Isoon-Britanniaan tuotiin ensimmäiset podengot: ensimmäinen yksilö oli pieni karkeakarvainen Ranskan muotovalio Constancia de Plushcourt. Ensimmäisen maassa syntyneen podengopentueen emä oli pieni karkeakarvainen Ranskan muotovalio Mana da Lapa do Lobo de Plushcourt. Vuonna 2003 perustettiin Portuguese Podengo Club of Great Britain. Pienen podengon virallistamista Kennel Clubissa oli anottu jo vuonna 2002, ja lokakuussa 2003 tapahtui sen virallinen hyväksyminen roduksi nimellä Portuguese Podengo. Vuoden 2003 aikana Kennel Clubiin rekisteröitiin 35 rodunedustajaa.
Vuonna 2003 rotu esiintyi ensikerran julkisuudessa Britanniassa, Discover Dogs -tapahtumassa Lontoon Earls Courtissa. Helmikuussa 2004 se tuotiin näytille kuuluisaan Cruftsiin, johon se ei voinut vielä itse osallistua, mutta jossa pidettiin lehdistön valokuvaustilaisuus: paikalle tuotiin neljä aikuista yksilöä ja neljä pentua, ja ne kiinnittivät menestyksekkäästi valokuvaajien huomion. Maaliskuussa 2004 podengot esiintyivät ensikerran Cruftsin Discover Dogs -alueella, ja koska rotu alkoi vähitellen tulla tunnetuksi, tapahtumaan riitti siitä kiinnostunutta yleisöä. Myös vuoden 2004 Lontoon Discover Dogs -tapahtuma oli rodulle menestys.
Vuonna 2005 Kennel Clubin rotumääritelmä- ja kantakirja-alakomitea päätti, että rodulle tuli luoda väliaikainen Kennel Club -rotumääritelmä: sen avulla podengot voivat osallistua brittiläisiin näyttelyihin, mutta ainoastaan Import Register -luokissa. Vasta kun rotu saavuttaisi täyden hyväksynnän, se voisi osallistua omiin rotuluokkiinsa. Nykyistä rotumääritelmää muokattiin viimeksi helmikuussa 2009, ja se sisältää edelleen ainoastaan pienikokoisen muunnoksen. 2000-luvun alussa (n. 2005) Britanniassa arvioitiin olevan noin 102 podengoa.
Ensimmäiset Yhdysvaltoihin viedyt podengot edustivat pientä muunnosta: ensimmäinen pieni karkeakarvainen, Chicharro de Viamonte, tuotiin maahan vuonna 2001 ja ensimmäinen pieni sileäkarvainen oli Portobello da Casa de Domingos. Ensimmäinen keskikokoinen uros oli Agraio. Myöhemmin Gary Gero alkoi käyttää keskikokoisia podengoja Hollywood-elokuvissa, ja sen jälkeen rotu alkoi yleistyä ja levisi useisiin eri osavaltioihin. Chicharro de Viamontesta tuli ensimmäinen American Rare Breed Association (ARBA) -järjestön muotovalion arvon saavuttanut podengo. Vuonna 2002 yksilöstä nimeltä Quest tuli ensimmäinen ARBA:n muotovalion arvon saavuttanut keskikokoinen sileäkarvainen podengo. Vuonna 2004 puolestaan Portobello da Casa de Sao Domingos saavutti ARBA:n muotovalion arvon ensimmäisenä pienenä sileäkarvaisena podengona.
Tammikuussa 2003 perustettiin Portuguese Podengo Club of America, ja saman vuoden huhtikuussa ARBA järjesti ensimmäisen podengojen erikoisnäyttelyn. Vuonna 2004 AKC tunnusti portugalinpodengon alustavasti ja sijoitti sen Foundation Stock Service -luokkaan. Myöhemmin se antoi täyden tunnustuksen aluksi pienelle podengolle (Portuguese Podengo Pequeno), ja tunnusti sittemmin omaksi erilliseksi rodukseen myös keskikokoisen ja ison podengon (Portuguese Podengo); ensiksi mainittu kuuluu Hound-luokkaan ja jälkimmäinen vielä toistaiseksi Miscellaneous-luokkaan. Vuoden 2005 alussa United Kennel Club hyväksyi podengon viralliseksi roduksi. Vuonna 2005 Yhdysvalloissa arvioitiin olevan 85 rekisteröityä podengoa, jotka olivat levinneet yhteensä 26 eri osavaltioon – näiden joukossa oli sekä pieni että keskikokoinen muunnos, kumpikin molemmissa karvanlaaduissa edustettuina.
Nykyinen tilanne
Suomessa podengot ovat vielä harvinaisia, joskin Suomessa on kaikista maista eniten pieniä podengoja heti Portugalin jälkeen. Pieni karkeakarvainen ja pieni sileäkarvainen muunnos ovat suosituimmat, minkä jälkeen tulee keskikokoinen karkeakarvainen. Isoja karkeakarvaisia ei Suomessa toistaiseksi ole. Isot podengot ovat myös rodun kotimaassa erittäin harvinaisia ja mahdollisesti vaarassa kuolla sukupuuttoon seuraavan vuosikymmenen aikana, mikäli kiinnostus niihin ei kasva.
Vaikutus muihin rotuihin
Erään teorian mukaan pieni podengo saapui Väli-Amerikkaan karavellien mukana 1500-luvulla, ja risteytyi siellä atsteekkien koirien, techichin ja colimankoiran kanssa; tästä tuloksena syntyi chihuahua. Teorialle on olemassa historiallisia todisteita, ja portugalilaisten tiedetään olleen Atlantin ja Amerikan merenkulun edelläkävijöitä. Lisäksi Meksikosta on löytynyt veistoksia ja keramiikkaesineitä, joissa esiintyy podengoa muistuttava koira. On myös havaittu, että sisäsiittoisissa podengo-linjoissa esiintyy koiria, joiden kallo on chihuahuan tapaan kaareutunut. Myös Puerto Ricossa on nähty kuubalainen koira, joka muistutti täysin pientä sileäkarvaista podengoa, mikä tukee Väli-Amerikkaan saapumisen ja paikallisiin koiriin sekoittumisen teoriaa.
Rudolf Steiner
Rudolf Joseph Lorenz Steiner (27. helmikuuta 1861 Donji Kraljevec, Itävalta-Unkari – 30. maaliskuuta 1925 Dornach, Sveitsi) oli itävaltalainen ajattelija ja sosiaalinen uudistaja sekä filosofian tohtori, joka tunnetaan teosofian pohjalta rakentamansa esoteerisen maailmanselityksen ja -katsomuksen, antroposofian, luojana. Opin pohjana oli Blavatskyltä johdettu okkultistinen näkemys, että taivaankappaleet ovat sielullisia olentoja, näkyvän maailman takana on henkinen todellisuus ja ihmisen jälleensyntymien ketju on karmallinen prosessi. Steiner omaksui vaikutteita myös saksalaisesta idealismista ja romantiikasta ja koki seuraavansa Goetheä. Opin pohjalta Steiner kehitti maatilakokonaisuuteen paneutuvan biodynaamisen viljelyn, antroposofisen lääkinnän, puheen ja sävelen näkyväksi tekevän liikekielen eli eurytmian sekä oppilaslähtöisen steinerpedagogiikan. Steinerin omaa tutkimusmenetelmää eli selvänäkemistä pidetään tieteellisestä näkökulmasta näennäistieteenä.
Olav Hammer on kuvannut steinerilaisuuden olevan teosofiasta irtautuneista niin sanotuista mystisistä uususkonnollista liikkeistä nykyaikana merkittävimmäksi. Liikkeen tunnetuimpia edustajia ovat vapaat steinerkoulut.
Steiner oli alun perin kastettu katolisuuteen. Hän kuului monikansallisen Itävalta-Unkarin keisarikunnan saksalaisväestöön. Elämänsä aikana hän asui vuorotellen niin Itävallassa, Saksassa kuin saksankielisessä Sveitsissäkin. Steiner kastettiin Kraljevicissa Pyhän Mikaelin kirkossa nykyisessä Kroatiassa ja hänen nimensä kirjoitettiin latinaksi ”Rudolfus Josephus Laurentius Steiner”. Steiner kehitti omanlaisen uskonkäsityksensä teosofisen synkretismin pohjalta. Hän ei itse halunnut kehittää oppiaan uskontona vaan tutkimustienä.
Herrökobben
Herrökobben on saari Espoon ja Kirkkonummen rajalla Stora Herrön eteläpuolella ja Kaparenin lounaispuolella. Saaren länsiosa kuuluu Kirkkonummeen ja itäosa Espoon Suvisaariston kaupunginosaan.
Rudolf Steiner
Opinnot
Steiner opiskeli vuosina 1879–1883 Wienin teknillisessä korkeakoulussa matematiikkaa, fysiikkaa ja kemiaa, sekä näiden ohella historiaa, kirjallisuutta ja filosofiaa ja valmistui myöhemmin filosofian tohtoriksi. Hänen kyvyistään vakuuttunut opettajansa Karl Julius Schröer suositteli Goethen teosten uuden painoksen päätoimittajaa Joseph Kürschneriä nimittämään Steinerin Goethen teosten luonnontieteitä käsittelevän osuuden vastaavaksi päätoimittajaksi. Tämä toimitustyö poiki Steinerille työpaikan Weimarin Goethe-arkistossa vuosiksi 1888–1896.
Herrökobben
Herrökobbenin pinta-ala on noin kaksi hehtaaria ja etelä–pohjoissuuntainen pituus noin 260 metriä. Saari on suurelta osin paljasta kalliota, pohjoisosassa on puustoa. Saaren korkein kohta on noin viisi metriä merenpinnan yläpuolella. Herrökobbenin etäisyys Helsingin keskustasta on noin 19 kilometriä lounaaseen.
Rudolf Steiner
Opinnot
Vuonna 1891 Rudolf Steiner promovoitiin filosofiasta tohtoriksi Rostockin yliopistossa Johann Gottlieb Fichten ego-käsitykseen perehtyneellä väitöskirjallaan Die Grundfrage der Erkenntnistheorie eli Tietoteorian peruskysymys. Väitöskirja on ilmestynyt suomeksi nimellä Totuus ja tiede. Steinerin pääteoksenaan pitämä Vapauden filosofia, erään modernin maailmankatsomuksen luonnos (Gummerus, 1973) on jatkoa väitöskirjalle.
Peps Persson
Per Åke Tommy ”Peps” Persson (20. joulukuuta 1946 Helsingborg – 27. kesäkuuta 2021 Vittsjö) oli ruotsalainen laulaja, lauluntekijä, kitaristi ja huuliharpunsoittaja. Hän aloitti uransa 1960-luvulla ja tuli tunnetuksi 1970-luvun alkupuolelta lähtien ensin Bluesband- ja sittemmin Blodsband-nimellä kulkeneesta yhtyeestään. Hitti ”Falsk matematik” albumilta Blodsband (1973) pysyi Svensktoppen-listalla 15 viikkoa. Peps Persson tutustutti ruotsalaisyleisöä bluesin ohella reggaemusiikkiin ja Skånen murteeseen, jota hän sitkeästi käytti lauluissaan.
Rudolf Steiner
Rakennusten suunnittelijana ja taiteilijana
Goetheanum II rakennettiin betonista. Uusi materiaali ja valutekniikka mahdollistivat entistä paremmin orgaanisten muotojen jäljittelyn. Samaa orgaanisen arkkitehtuurin muotokieltä olivat käyttäneet eräät kansallisromanttiset (Keski-Euroopassa käytetty termi oli tosin art nouveau) arkkitehdit, esimerkiksi Mendelsohn erityisesti Einstein-tornissaan ja Gaudi koko tuotannossaan. Goetheanum II valmistui vasta Steinerin kuoleman jälkeen 1928. Harmaasta betonista valettuna se on massiivisuudessaan joidenkin mielestä lähellä brutalismia eikä tietyssä mielessä Steinerin arvostetuimpia.
Peps Persson
Suomessa Peps Persson muistetaan laulajavierailuistaan Pedro’s Heavy Gentlemen -yhtyeen albumeilla, kuten humoristisella reggaesovituksella venäläisestä kansanlaulusta ”Huopikkaat” vuodelta 1981. Hän esiintyi Suomessa muun muassa Ruisrockissa 1984.
Rudolf Steiner
Rakennusten suunnittelijana ja taiteilijana
thumb|left|280px|Goetheanum I, [[Dornach, Sveitsi.]]
Peps Persson
Peps Persson kuoli 74 vuoden iässä kesäkuussa 2021.
Rudolf Steiner
Steinerpedagogiikka
Vuonna 1919 Waldorf Astoria -tehtaaseen Stuttgartiin perustetusta ensimmäisestä Steinerin pedagogiikkaa käyttävästä koulusta alkoi mahdollisesti maailman suurimman yksityisen koulutusjärjestelmän kehittyminen. Maailmalla nämä koulut tunnetaan Waldorf-kouluina, mutta Suomessa niille on vakiintunut nimitys steinerkoulu. Suomessa on myös steinerpedagoginen Snellman-korkeakoulu. Snellman-korkeakoulussa voi opiskella muun muassa steinerkoulun luokanopettajaksi ja kuvaamataidon opettajaksi, steinerpäiväkodin varhaiskasvattajaksi sekä puhe- ja draamataiteilijaksi.
Steinerin suhde kristinuskoon ja Kristiyhteisö
1920-luvulla Friedrich Rittelmayer pyysi Steinerilta konsultaatiota uuden uskonnon perustamiseksi. Steiner kirjoittikin Kristiyhteisö-nimellä tunnetun liikkeen uskontunnustuksen ja uskonnollisia tekstejä. Taustana oli kristinusko, johon Steiner lisäsi mm. oman sielunvaellusoppinsa ja vähensi lähetyskäskyn. Steiner selitti tehneensä lähinnä ystävänpalveluksen ja piti Kristiyhteisön irrallaan antroposofiasta, joka ei hänestä ole uskonasia. Hän perusteli tekoaan sillä, että monet ihmiset tarvitsevat perinteistä uskontoa, mutta että sitä oli tarpeellista kehittää tukemaan ihmiskunnan henkistä evoluutiota.
Steinerin käsityksen mukaan Jeesus-lapsia oli oikeasti kaksi, mihin viittaavat Raamatun kaksi erilaista sukuluetteloa. Okkultistisen tutkimuksensa perusteella hän oli saanut selville, että toinen näistä oli Zarathustran inkarnaatio. Toinen taas oli kykenevä puhumaan heti syntymästään mutta vain kieltä, jota tämän äiti ymmärsi ja oli elänyt aiemmin mm. Buddhana. 12-vuotiaana nämä olennot muuttuivat yhdeksi. Steiner erotti astraalimaailman Kristuksen, jonka hän koki kohdanneensa ja toisaalta materiaalisen maailman Jeesuksen, jota piti välikappaleena. Lisäksi hän näki, että Kristuksen toinen tuleminen todella tapahtuu, mutta ei aineellisessa maailmassa vaan antroposofian kautta esitellyssä eetterimaailmassa, josta yhä kasvava joukko ihmisiä tulee saamaan näyn. Tämän hän ilmoitti tapahtuvan noin vuoden 1933 tienoilla.
Biodynaaminen maatalous
Vuonna 1924 Steiner piti Koberwitzissa maatalouskurssina tunnetun luentosarjansa, jolla laski perusteet ns. biodynaamiselle viljelylle. Steinerin neuvojen mukaan valmistettujen preparaattien on ajateltu tuovan viljelymaahan kosmisia voimia. Preparaatteja on kahta laatua: kompostointia tukevia ja viljelymaahan pirskoteltavia. Steiner esitti, että maahan upotettavat lehmänsarvet, joihin on pantu yrttejä tai piijauhetta ja lantaa, vaikuttavat maahan astraalisella tasolla. Peltopreparaatteja on tarkoitus myös liottaa veteen ja pirskottaa vesi maahan. Viljelyä koskevissa ohjeissa Steiner otti myös huomioon astrologian sijasta tähtien vaikutukset ja antoi seikkaperäisiä ohjeita taivaankappaleiden asennoista. Oli myös maagisilta vaikuttavia ohjeita, kuten neuvot hiiren nahkojen polttamisesta ja tuhkan sirottelemisesta peltoon hiirien torjumiseksi. Tämän tuli tapahtua Venuksen ollessa Skorpionin tähtikuviossa. Steinerin ohjeiden mukaan viljeltyjä tuotteita kutsutaan biodynaamisiksi ja sertifioituina ne on merkitty Demeter-tunnuksella erotukseksi esim. luomutuotannosta.
Antroposofinen lääkintä
Steiner auttoi soveltamaan myös terveydenhoitoa perustamalla Ita Wegmanin kanssa ns. antroposofisen lääkinnän. Sen yksi perusidea on, että ihmisen astraalikehoon vaikuttavat vastakkaiset voimat laskelmoiva, sitova Ahriman ja hurmokseen asti irrottava Lucifer. Ihminen myös oletetaan karmalliseksi sielun kantajaksi. Esimerkiksi lasten sairaudet ovat tyypillisesti seurausta sielun ennen maailmaan tulemistaan keräämästä karmasta, ja niiden estäminen, vaikka olisikin elämänaikana hyödyllistä, johtaisi vain saman toistumiseen seuraavassa inkarnaatiossa. Sairaudet tulisikin kokea niin, että niiden henkinen tehtävä pääsee toteutumaan. Sairauksien välttämisen negatiivista vaikutusta voi toisaalta korjata henkisillä harjoituksilla. Steiner oli hengentieteellisesti eli tutkimalla astraalimaailmassa olevaa akaasista aikakirjaa havainnut armeliaisuuden puutteen manifestoituvan tulevissa elämissä isorokkona ja itsekkyyden altiutena sairastua epidemioihin. Isorokon poistaminen maailmasta aiheuttaisi vakavan karmallisen seurauksen ja tästä antroposofian velvollisuus on kertoa totuus.
Henkisten tai sielullisten harjoitusten ja taiteen, erityisesti eurytmian lisäksi antroposofisessa lääkinnässä käytetään antroposofisia lääkkeitä. Nämä ovat yleensä homeopaattisia valmisteita muistuttavia sikäli, että valmisteet on laimennettu niin, että vaikuttavia aineita ei ole jäljellä. Homeopatiasta valmisteet eroavat kuitenkin siten, että lähtökohtana olevia aineita on valittu ihmislähtöisin periaattein. Esimerkiksi Merkurius-planeetta vaikuttaa astrologisesti hengityselimiin, joten elintä koskevissa sairauksissa on syytä käyttää elohopeallisia (mercurial) aineita.
Steiner oli myös havainnut, että sydän ei oikeasti ole pumppu vaan että veri virtaa sielullisilla voimilla ja siten liikuttaa sydäntä. Näkemystä ei vielä pidetä lääketieteellisesti pätevänä antroposofian ulkopuolella. Steiner päätteli myös, että misteli joko sellaisenaan tai homeopaattisena voisi parantaa syöpää, koska mistelikin on loisiva kasvi ja ottaa vettä ja mineraaleja isäntäkasvistaan. Uutetta käytetään yhä saksankielisissä maissa etenkin saattohoitopotilaille ja syövän hoidossa hyvällä hoitovasteella. Näyttöä vaikuttavuudesta ei kuitenkaan kaikkien mielestä ole.
Steiner Suomessa
Steiner vieraili Suomessa vuosina 1912 ja 1913. Ensimmäinen vierailu tapahtui Teosofisen seuran vuosikokouksen yhteydessä. Silloin hän piti laajan esitelmäsarjan 'Taivaankappaleiden ja luonnonkuntien henkisistä olennoista' Teosofisessa seurassa ja julkiset esitelmät Kalevalasta sekä okkultismista ja vihkimyksestä Helsingin yliopiston tiloissa.
Esitelmäsarja kesti kymmenen päivää. 3.4.1912 Steiner selitti, miten okkultisti kykenee ’näkemään’ eetteriruumiin ja havainnoimaan henkisiä tasoja materiaalisen maailman takaa, ja seuraavana päivänä, miten okkultismissa kehittyvä esoteerikko oppii myös näkemään taivaankappaleiden, kuten Maan astraaliruumiin ja planetaarisia henkiä. Edelleen Steiner selitti karman vaikutuksen tulevan ilmi ihmisen jälleensyntymissä. Kolmannessa esitelmässään Steiner puhui arkkienkeleistä, ajan hengistä ja miten ihminen tulee tietoiseksi korkeammista maailmoista. Seuraavassa esityksessä Steiner täsmensi arkkienkelien olevan kansanhenkiä (tai kansallishenkiä) ja että niiden kehittymistä voi historiallisesti seurata ja selvänäkemällä tulla tietoiseksi henkisistä hierarkioista. Lisäksi hän demonstroi, miten okkultistina tarkastelee kasvien muotoja ja havainnoi niitä henkisinä olentoina. Seuraavaksi Steiner tarkasteli planeettojen järjestystä ja selitti niiden harmonian ja kiertoradat johtuvan kerubeista. Planeettojen sisäinen sielunelämä taas johtuu serafeista. Tämän jälkeen seurasi pitkä ja seikkaperäinen selostus eri planeettojen sielunelämästä ja siitä, miten okkultisti kykenee havainnoimaan sitä, eikä pelkästään fyysisiä planeettoja, jotka näkyvät vain kaukoputkella. Steiner esitti kritiikkiä virheellisenä pitämäänsä rajoittunutta modernia maailmankuvaa vastaan, esitteli Zarathustran opetusta Ahrimanista ja että hänen selvänäkemänsä asiat saavat tukea siitä, vaikka niitä ei olekaan kirjattu akaasisiin aikakirjoihin. Jälkimmäinen kommentti perusteli, miksi Steinerin näkemys poikkesi esim. Blavatskyn näyistä, joita teosofien piirissä pidettiin pätevinä. Edelleen Steiner analysoi mayaa, hindulaista käsitystä, jonka mukaan näkyvä maailma on harhaa ja että sen takana on todellinen henkinen järjestys. Lopulta Steiner esitti todellisen järjestyksen, johon kuuluvat, enkelit, serafit, kerubit, lusifeeriset henget, astraalimyrskyt, eetteriruumiit. Steinerin mukaan myös tieteen käsitys komeetoista on väärä. Ne eivät tulekaan kaukaa ja mene pois vaan tulevat spirituaalisista ulottuvuuksista ja niiden tehtävä on puhdistaa olioita pahasta astraalimateriasta ja lakatessamme havaitsemasta niitä ne ovatkin kadonneet toiseen ulottuvuuteen. Lopulta Steiner eteni esittämään planeettojen jälleensyntymistä ja sielullista kehittymistä koskevan oppinsa, oman historiakäsityksensä, kasvien sielullisuuden ja oppinsa suhteen esim. Blavatskyyn. Mielenkiintoisen aikalaistodistuksen mukaan Steiner karjui ja repi, huusi ja huohotti. Esityksen intensiteetti ja esittäjän kyky myös kuunnella saivat aikaan sen, että puhujan esittämät ns. latteudet otettiin vakavina viisauksina. Henrik Friedmann tarkoituksellisesti totesi, että kaikki eivät uskoneet Steinerin olevan vakavissaan, mutta että hänen mielestään tämä älykäs ihminen ei esittäisi mitään näin epäuskottavaa ja naiivia, ellei siihen itse uskoisi. Samalla vierailulla Steiner selitti kasvatustieteen professori Ruinille, miten oli parantanut jälkeenjääneen lapsen havaittuaan, että tämän fyysinen pää oli epäsuhdassa astraalipään kanssa. Ruin ei vakuuttunut pedagogiikasta vaan piti tarinaa merkillisenä.
Toisella vierailullaan Steiner piti esitelmäsarjan hindulaisten pyhän tekstin Bhagavad Gitan henkisestä taustasta Antroposofisen seuran suomalaisille ja ulkomaisille jäsenille.
Steinerin ajatukset saivat vastakaikua aluksi Suomen Teosofisen seuran puitteissa. Kun Antroposofinen seura perustettiin vuonna 1913, siihen siirtyi myös suomalaisia teosofeja. Myöhemmin vuonna 1923 perustettiin Suomen Antroposofisen seuran edeltäjä. Suomessa impulssia ovat vieneet eteenpäin muun muassa kirjailija Kersti Bergroth ja filosofian emeritusprofessori Reijo Wilenius, joka on myös suomentanut Steinerin teoksia.
Kajetan Kajetanowicz
pienoiskuva|Kajetanowicz vuonna 2011. Kajetan Kajetanowicz (s. 5. maaliskuuta 1979, Puola) on puolalainen ralliautoilija. Kajetanowicz on kolminkertainen rallin EM-sarjan mestari vuosilta 2015, 2016 ja 2017. Hänen kartanlukijanaan on Maciej Szczepaniak WRC2-sarjassa.
Llandulasin rautatieasema
Llandulasin rautatieasema oli rautatieasema Llanddulasin kylässä nykyisen Conwyn county borough’n alueella, Walesissa. Se sijaitsi North Wales Coast Linen varrella.
Historia
Asema avattiin 1. heinäkuuta 1889. Siellä oli kaksi laituria, joilla oli yksinkertaiset odotustilat. Asema sijaitsi lähellä rannikkoa ja lomailijoiden suosimia hiekkarantoja. Siellä pysähtyivät paikallisjunat sekä lomailijoita kuljettaneet erikoisjunat. Lomakauden ulkopuolella asema olikin luultavasti varsin hiljainen, mikä johti sen sulkemiseen 1. joulukuuta 1952. Tuntemattomasta syystä aseman nimessä oli koko sen olemassaolon ajan vain yksi d-kirjain, kun taas kylän nimessä niitä on kaksi.
Llandulasin asema purettiin sulkemisen jälkeen, eikä siitä ole enää mitään merkkejä jäljellä.
Neja
Neja on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Unžan sivujoen Nejan varrella 237 kilometriä Kostromasta koilliseen. Kaupunki on Nejan piirin keskus. Sen kautta kulkee Galitšin ja Kotelnitšin välinen rautatie. Asukkaita on 9 800 henkeä (vuonna 2010).
Neja on saanut alkunsa vuonna 1906 valmistuneen rautatien asemataajamasta. Vuonna 1958 siitä tuli kaupunki. Nykyään siellä on lähinnä puunjalostusteollisuutta.
Liimattalansaari
Liimattalansaari on saari varsinaisella Saimaalla Puumalassa Etelä-Savossa.
Maantietoa
Liimattalansaari on 4,6 kilometriä pitkä, 3,4 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 8,0 neliökilometriä. Se sijaitsee Suur-Saimaan ja Lietveden välisessä saaristossa Lintusalon ja Niinisaaren välissä sekä Rokansaaren kaakkoispuolella. Saaren pohjoispuolelta virtaa Vehkovirta, johon on merkitty Saimaan syväväylä. Muissa ilmansuunnissa ovat vesistöt saariston salmia ja lahtia. Idässä Niinisaaren puolella aukeaa Niinivesi, joka kapenee etelässä Liimattalanvirraksi. Etelässä on Syyrinkiselkä ja Kurensalon saari, jonka länsipuolelle jää Maunolanselkä. Selän ylittää pengertie Lintusaloon ja tien pohjoispuolella on Uittamoinselkä ja Alainenlahti. Selän pohjoisosassa se kapenee Varisvirraksi, joka saa vettä pohjoisen Vehkovirralta.
Saaren salmista ja lahdista löytyy pieniä lähisaaria. Vehkovirrassa sijaitsevat esimerkiksi Laihasaari, Palosaari, Pitkäsaari, Pukkisaari ja Munaluoto. Laihasaareen ja Pitkäsaareen on rakennettu pengertieyhteydet. Niiniveden puolella on tiheä pieneten saarien saaristo. Niistä suurimmat ovat Iso Suurisaari, Pieni Suurisaari, Jaakonsaari ja Pilttuusaaret. Syyrinkiselällä hallitsee suuri Pönnönsaari sekä Raatosaari, Lammassaari, Hiidensaari, joita käytettiin apuna saaristotietä rakennettaessa, ja vielä suuri Kiilsaari. Uittamoinselällä ovat suurimpia saaria Sikosaari, Eteissaaret, Haapasaari ja Inkosaari. Varisvirrassa on Varissaari ja suuri Kortesaari.
Liimattalansaari on kaksiosainen siten, että Uittamoinselän Alainenlahti ja Syyrinkiselän Taipaleenlahti lähes kohtaavat toisensa Taipaleenkannaksella, joka on vain 70 metriä leveä. Saaren pääosa jää kannaksen pohjoispuolelle ja etelässä sijaitsee pienempi osa. Pääosassa saarta on vielä yksi huomattava lahti Lehmäinlahti, joka aukeaa saaristoiseen Niiniveteen. Lahden suojana ovat Huuhanniemi ja Metonniemi. Pohjoisrannassa kohoaa Suurenvuorenniemi. Liimattalansaari on mäkinen. Huomattavia mäkiä ovat Kennäinmäki, joka kohoaa 115 metrin korkeuteen mpy., ja saaren eteläosan Säkkimäki (115 m). Suurenvuorenniemessä sijaitseva mäki kohoaa 105 metrin korkeuteen. Sieltä voi nähdä hyvin Syväsaarenvirralle päin. Vaikka mäkiä on paljon, ei soita esiinny runsaasti. Suurin suoalue sijaitsee saaren pääosan keskellä. Suolla sijaitsee myös Suurijärvi (3 ha). Sen eteläpuolella on Pienijärvi (1,5 ha), josta on johdettu kuivatusojat Vehkovirran Lauttasalmiin.
Saaren kylä Liimattala kattaa kaiken asutuksen saarella eniten kiinteästi asuttuja talouksia löytyy saaren pienestä eteläosasta. Saaren saaristotie on yhdystie 15123, joka alkaa Hätinvirran lossilla, tulee Niinisaaresta pääosan etelärantaan ja se pujahtaa heti eteläosan läpi Lintusaloon. Taipaleenlahden tienhaarasta alkaa monihaarainen tiestö, josta pääsee kaikkialle saaren pohjoisosiin sekä myös Laihasaareen ja Pitkäsaareen.
Historiaa
Vuonna 2009 oli saarella 19 vakituista asukasta, 42 vapaa-ajan asuntoa ja niissä 168 asukasta.
Burt Lancaster
Burton Stephen Lancaster (2. marraskuuta 1913 New York City, New York, Yhdysvallat – 20. lokakuuta 1994 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Ura
Burt oli yksi perheen viidestä lapsesta ja varttui itä-Harlemissa. Nuorena hän vietti paljon aikaa kadulla, jossa kehitti voimistelijan taitojaan. Myöhemmin hän toimi sirkuksessa akrobaattina, kunnes vuonna 1939 saadut vammat pakottivat hänet luopumaan ammatista.
Lancaster palveli Yhdysvaltain maavoimissa toisen maailmansodan aikaan. Sodan jälkeen hänen onnistui saada rooli Broadwaylta, ja vaikka näytelmä ei ollut menestys, Lancasterin esitys sai Hollywoodin agenttien kiinnostuksen heräämään. Hän sai roolin elokuvasta Tappajat (1946). Hän sai hyvät arvostelut ja sitä myötä lisää elokuvaosia etenkin draamoissa, trillereissä, sota- ja seikkailuelokuvissa. Lancasterin elokuvat olivat yleensä menestyksiä tyylilajista riippumatta. Vuonna 1953 hän näytteli toisen miespääosan elokuvassa Täältä ikuisuuteen, josta tuli hänen kuuluisin elokuvansa. Hänen uransa kohokohtia oli 1960, kun hänen työnsä palkittiin sekä parhaan miespääosan Oscarilla että Golden Globella elokuvasta Huijarisaarnaaja.
Lancaster työskenteli myös useissa eurooppalaisissa elokuvissa ja eurooppalaisten ohjaajien kanssa, mukaan lukien, Luchino Viscontin (Tiikerikissa, 1963, ja Intohimo ja väkivalta, 1974) ja Bernardo Bertoluccin (1900, 1976). Hän näytteli myös lukuisissa televisioelokuvissa. Ohjaaja John Frankenheimer teki hänen kanssaan viisi elokuvaa ja näyttelijöistä Kirk Douglas kuusi.
Burt Lancasterilla on tähti Hollywood Walk of Famella (6801 Hollywood Boulevard).
Kirjokimalainen
Kirjokimalainen (Bombus distinguendus) on keltainen tai kullankeltainen kimalaislaji. Sen perusväritystä täydentävät keskiruumiin musta keskiosa ja takaruumiin tummanruskeat poikkiraidat. Kuningatar on pituudeltaan 18–24 millimetriä, työläinen 11–18 millimetriä ja koiras 14–18 millimetriä.
Koiraalla on pitemmät jalat ja tuntosarvet kuin naaraalla. Kirjokimalaisen imukärsä on suhteellisen pitkä, ja sen lentoääni on huomattavan matala.
Kuningatar lähtee liikkeelle vasta alkukesällä ja rakentaa pesän matalaan maakuoppaan, maanalaisiin myyränkäytäviin tai maanpinnalle heinikkoon. Kirjokimalaisen yhteiskunnat ovat pieniä. Suomessa lajia esiintyy melko harvinaisena Etelä- ja Keski-Suomen merenrantaniityillä ja muilla niityillä, pohjoisimmillaan eteläisessä Lapissa.
Lillpensor
Lillpensor on saari Paraisten kaupungin Korppoossa. Saari on 172 hehtaarin kokoinen ja sillä asuu vakituisesti 22 asukasta. Saarelle kulkee säännöllisesti yhteysalus M/S Fiskö.
Lillpensor sijaitsee Storpensorin ja Norrskatan saarten välissä. Salmet Flågsund, Pensor strömmen ja Emitsholm sund erottavat Lillpensorin lähisaarista. Saarella oleva kylä Pensor tai Pensar mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvulla. Kylä ja saaren satama sijaitsevat Lillpensorin itälaidalla. Kylän kohtalaisen vanha rakennuskanta on säilynyt hyvin. Asutuksen lisäksi saarella on kesämökkejä. Saarella toimi 2010-luvulle saakka karjatila, jonka pellot ovat yhä viljely- ja niittykäytössä. Valtaosa saaresta on kuitenkin metsän peittämää kalliomäkeä.
Pensor saattaa olla perua suomenkielisestä paikannimestä Pärnäsaari. Saarella oli pitkään vain yksi tila, jota tosin viljeltiin kauan jaettuna. Isojako toteutettiin Pensorissa vuonna 1792, jolloin kylän kantatila jaettiin virallisesti kahtia Norrgårdiksi ja Södergårdiksi. 1900-luvun alussa kylään jaettiin vielä Marieborgin ja Qvärnnäsin pientilat. Myöhemmin saareen on tullut myös vapaa-ajan asutusta.
Sven Högström
Sven Axel Högström (8. lokakuuta 1908 Hanko – 12. marraskuuta 1995 Tammisaari) oli suomalainen poliitikko ja juristi. Hän oli RKP:n kansanedustaja vuosina 1954–1966. Högström toimi Suomen oikeusministerinä kolme kertaa; Kekkosen kolmannessa ja neljännessä hallituksessa vuosina 1951–1953 sekä Fagerholmin kolmannessa hallituksessa vuosina 1958–1959. Hän oli lisäksi Ruotsalaisen kansanpuolueen eduskuntaryhmän puheenjohtaja vuosina 1961–1963.
Högström kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1927. Hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1935 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1937.
Stokely Carmichael
Stokely Carmichael (myöhemmin Kwame Toure; 29. kesäkuuta 1941 Port of Spain, Trinidad ja Tobago – 15. marraskuuta 1998 Conakry, Guinea) oli trinidadilaissyntyinen, Yhdysvalloissa vaikuttanut afroamerikkalainen kansalaisoikeusaktivisti ja yksi Yhdysvaltain mustien nationalistien johtajista 1960-luvulla. Hän teki kuuluisaksi iskulauseen ”Black Power”. Myöhemmin hänestä tuli panafrikkalaisuuden kannattaja, ja hän muutti vuonna 1969 Guineaan, Länsi-Afrikkaan.
Carmichael oli vuosina 1968–1979 naimisissa eteläafrikkalaisen laulajan Miriam Makeban kanssa.
Elämä
Carmichael muutti Trinidadilta New Yorkiin vuonna 1952 ja kävi koulunsa Bronxissa. Hän aloitti vuonna 1960 opiskelun Howardin yliopistossa ja liittyi Student Nonviolent Coordinating Committee (SNCC) -kansalaisjärjestöön sekä Nonviolent Action Group -nimiseen opiskelijaryhmään. Vuonna 1961 hän oli mukana niin sanotuissa vapausmatkustajissa (freedom riders), jotka kyseenalaistivat Etelävaltioiden rotuerottelulait matkustamalla mielenosoituksellisesti valkoisille tarkoitetuissa linja-autoissa. Tämän tempauksen yhteydessä hänet pidätettiin Jacksonissa, Mississippissä, ja vangittiin 49 päivän ajaksi. Carmichael valmistui Howardista vuonna 1964 ja jatkoi toimintaansa mustien kansalaisoikeusliikkeessä. Hän osallistui samana vuonna Alabaman Lowndesin piirikunnassa mustien äänestäjäksirekisteröitymiskampanjaan, jonka yhteydessä perustettiin Lowndes County Freedom Organization -niminen puolue. Puolue otti tunnuksekseen mustan pantterin kuvan, jonka radikaali Mustat pantterit -järjestö myöhemmin omaksui.
Carmichael kannatti alun perin Martin Luther Kingin ajamaa väkivallattoman vastarinnan periaatetta, mutta moniin kansalaisoikeusaktivisteihin kohdistuneet hyökkäykset ja murhat saivat hänet vähitellen luopumaan väkivallattomuuden periaatteesta. Hänet valittiin vuonna 1966 SNCC:n puheenjohtajaksi. Kesäkuussa 1966 hän osallistui Kingin ja muiden kansalaisoikeusliikkeen johtajien kanssa suureen mielenosoitusmarssiin Mississippissä ja joutui jälleen pidätetyksi muutaman päivän ajaksi. Vapauduttuaan hän kokosi 16. kesäkuuta kannattajansa ja piti heille kuuluisan ”black power” (”musta valta”) -puheensa. Puheessa hän kehotti perustamaan black power -liikkeen, joka korosti itsepuolustuksellista väkivaltaa, poliittisen ja taloudellisen vallan tavoittelua sekä mustien rotuylpeyttä. Monet mustat pitivät tätä jyrkkää linjaa mustien kansalaisoikeusliikkeelle vahingollisena, ja monet valkoiset suhtautuivat siihen kielteisesti.
Seuraavina vuosina Carmichael matkusti ulkomailla puhumassa poliittista ja taloudellista sortoa sekä Yhdysvaltojen Vietnamin sotaan osallistumista vastaan. Hän vieraili monissa sosialistimaissa. Havannassa hän piti hyvin jyrkän puheen, jossa sanoi Yhdysvaltain mustien valmistautuvan kaupunkisissisotaan puolustaakseen itseään ”kuolemaan saakka”. Kun Carmichael palasi Yhdysvaltoihin, viranomaiset takavarikoivat hänen passinsa kymmenen kuukauden ajaksi. Hän jätti SNCC:n johdon vuonna 1968. Mustat pantterit -puolue puolestaan nimesi Carmichaelin ”kunniapääministerikseen”. Vuonna 1969 Carmichael kuitenkin erosi Mustista panttereista ja sen pääministeriydestä puolueen ”dogmaattisuuden ja epärehellisyyden” vuoksi. Erokirjeessään hän myös arvosteli puolueen ”aseellista taistelua valkoisen lännen herruutta vastaan”.
Vuonna 1969 Carmichael lähti Yhdysvalloista ja muutti Guineaan Länsi-Afrikkaan. Hän kertoi irtisanoutuvansa Mustista panttereista, koska puolue kannatti liittoa valkoisten radikaalien kanssa, ja hän ryhtyi sen sijaan yhteistyöhön afrikkalaisten johtajien kanssa. Hän muutti nimekseen Kwame Toure kunnianosoituksena kahdelle panafrikkalaisuuden esitaistelijana pitämälleen valtiomiehelle, Ghanan ensimmäiselle presidentille Kwame Nkrumahille ja Guinean ensimmäiselle presidentille Ahmed Sékou Tourélle. Hän osallistui ”Yleisafrikkalainen kansan vallankumouspuolue” (All-African People’s Revolutionary Party) -nimisen kansainvälisen puolueen perustamiseen. Sen tarkoituksena oli edistää panafrikkalaisuutta ja kaikkien maailman mustien aseman parantamista. Toure asui pääosan loppuelämästään Guineassa, mutta vieraili usein Yhdysvalloissa värväämässä kannattajia puolueelleen. Hänen uudet radikaalit mielipiteensä saivat kuitenkin enää vain marginaalista kannatusta Yhdysvalloissa. Hän julkaisi vuonna 1971 kirjan Stokely Speaks: Black Power Back to Pan-Africanism. .
Guinean presidentti Tourén kuoltua vuonna 1984 Guinean viranomaiset pidättivät Touren kolmeksi päiväksi syytettynä juonittelusta. Hän kuoli eturauhasen syöpään 57-vuotiaana vuonna 1998.
Pierre Montet
pienoiskuva|Pierre Montet (oikealla), Leuvein katollisessa yliopistossa vuonna 1966.
Pierre Montet (27. heinäkuuta 1885 – 19. kesäkuuta 1966) oli ranskalainen arkeologi ja egyptologi.
Montet suoritti laajoja kaivauksia Taniksessa sijaitsevissa haudoissa, joista hän löysi useita 21. ja 22. dynastian aikaisia esineitä, kuten kultaisen hautanaamion ja hopeasta valmistetun sarkofagin. Hän onnistui myös osoittamaan esineissä ilmeneviä syyrialaisia vaikutteita.
Montet kuoli Pariisissa kesäkuussa 1966 80-vuotiaana.
Helsingin kamarikuoro
Helsingin kamarikuoro on vuonna 2005 perustettu, ammattilaulajista koostuva sekakuoro. Kuoro jatkaa vuonna 1962 perustetun ja vuonna 2005 lakkautetun Radion kamarikuoron toimintaa. Kuoron taiteellisena johtajana toimii Nils Schweckendiek.
Ron Johnson
thumb|Ron Johnson vuonna 2011. Ron Johnson (s. 8. huhtikuuta 1955 Mankato, Minnesota) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän on toiminut Wisconsinin osavaltion senaattorina Yhdysvaltain senaatissa vuodesta 2011 lähtien. Hän toimii senaatissa kotimaan turvallisuudesta ja valtiollisista asioista vastaavan komitean (Committee on Homeland Security and Governmental Affairs) puheenjohtajana.
Ennen politiikkaan lähtemistä Johnson työskenteli muoviteollisuuden parissa. Johnson opiskeli kauppatieteitä Minnesotan yliopistossa ja valmistui maisteriksi vuonna 1979.