cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matti Apunen
Elämä ja ura
Apunen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1979 ja valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1989 Tampereen yliopistosta. Hänen isänsä oli politiikantutkija ja Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan professori Osmo Apunen.
Apunen aloitti toimittajan uransa Aamulehdessä. Hän oli lehden kulttuuritoimittaja vuosina 1985–1994, jolloin hän seurasi etenkin elokuvia. Hänet palkittiin Kalle Kaiharin säätiön kulttuuripalkinnolla vuonna 1988. Vuosina 1995–1996 Apunen oli Aamulehden kehityspäällikkö ja 1997–1998 Imagen päätoimittaja. Vuonna 1998 Apunen siirtyi Aamulehden päätoimittajaksi ja toimi vastaavana päätoimittajana vuosina 2000–2010. Apunen on ollut myös Aamu-TV:n Jälkiviisaiden ja Ruben Stillerin juontaman televisio-ohjelma Pressiklubin journalistijäsen.
Apunen valittiin huhtikuussa 2010 Elinkeinoelämän valtuuskunnan johtajaksi. Hän aloitti tehtävässä elokuussa. Hän jätti tehtävän helmikuun lopussa 2019. Apunen on osallistunut useisiin Bilderberg-ryhmän kokouksiin vuosina 2011–2013.
Apunen valittiin huhtikuussa 2017 Veikkausliigan puheenjohtajaksi. Hän seurasi tehtävässä Lasse Lehtistä.
Näkemyksiä
Syyskuussa 2010 Apunen esitti, että Journalistiliiton tulisi selvittää toimittajien puoluekantoja. Vuonna 2011 hän otti kantaa nimetöntä ja nimimerkillä kirjoittamista vastaan.
Matti Apunen on kertonut olevansa klassinen liberaali. Määritelmä perustuu ajatushautomo Liberassa toimivan Risto Harisalon ja Ensio Miettisen laajentamaan klassisen liberalismin määritelmään, jossa klassiseksi liberalismiksi on luettu myös poliittisen taloustieteen niin sanottu uusklassinen suuntaus. Apunen tunnetaan liike-elämän puolestapuhujana ja Björn Wahlroosin ja Jorma Ollilan kaltaisten talousvaikuttajien ajatusten levittäjänä.
Trusti
Trusti voi tarkoittaa:
Live and Let Die (kappale)
Live and Let Die on Paul ja Linda McCartneyn säveltämä ja sanoittama sekä George Martinin tuottama kappale, joka tehtiin James Bond -elokuvan Elä ja anna toisten kuolla (1973) tunnuskappaleeksi. Sen esittivät alun perin Paul McCartney ja Wings-yhtye. Guns N' Roses teki kappaleesta coverin vuonna 1991. Molemmat versiot menestyivät hyvin singlelistoilla.
Alkuperäinen versio
Kun edellisten Bond-elokuvien säveltäjä John Barry oli jättäytynyt sivuun Bondeista, Apple Recordsin johtaja Ron Kass pyysi vanhaa kaveriaan Paul McCartneya tekemään seuraavan Bond-elokuvan tunnuskappaleen. McCartney on kertonut Bond-kappaleen tekemisen olleenkin yksi hänen pienistä ambitioistaan. McCartney luki elokuvan käsikirjoituksen ja kirjoitti suurimman osan kappaleesta. Hänen vaimonsa Linda kirjoitti reggae-tyylisen keskiosan ("what does it matter to you..."). Paul soitti Beatles-tuottaja George Martinille ja pyysi tätä tekemään kappaleeseen sovituksen. Martin käytti sovituksessaan suurta orkesteria. Laulajina toimivat Paul, Linda ja Eric Stewart. Kappale alkaa rauhallisesti Paulin laululla ja pianolla, ja voimistuu kohta pauhaavaksi orkesteriksi. Martin äänitti Paulin laulun kappaleelle kaksinkertaisena, mikä saa sen kuulostamaan vahvemmalta. Koska McCartney lauloi niin tarkasti, kaksoisääntä kuitenkaan tuskin havaitsee.
Bond-tuottaja Harry Saltzman ei aluksi ymmärtänyt Paul McCartneyn merkitystä ja ehdotti Martinille, että laulun voisi esittää esimerkiksi Thelma Houston. Martin ja ohjaaja Guy Hamilton saivat kuitenkin taivuteltua Saltzmanin hyväksymään McCartney laulajaksi. Elokuvassa kappaleen esittää McCartneyn lisäksi myös B. J. Arnau. McCartney sai 15 000 punnan palkkion. Martin sävelsi elokuvan muun musiikin.
Paul McCartney ja Wings esittivät kappaleen ensi kertaa julkisesti keväällä 1973 yhden tunnin televisio-erikoislähetyksessä James Paul McCartney. Elokuvan ensiesitys oli saman vuoden kesäkuussa. Kappale nousi Britannian singlelistan sijalle 9 ja Yhdysvaltain listan sijalle 2. George Martin sai kappaleesta Grammyn parhaasta laulusäestyksellisestä instrumentaalisovituksesta, ja kappale sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta elokuvalaulusta.
Guns N’ Rosesin versio
Guns N’ Rosesin versio kappaleesta julkaistiin singlenä joulukuussa 1991. Singlen B-puolena oli painoksesta riippuen kappaleen Wembley Stadiumilla nauhoitettu liveversio tai liveveto kappaleesta ”Shadow of Your Love. Single nousi Suomen virallisen listan sijalle 1.
Chen Min’er
thumb|Chen Min’er Chen Min'er (陈敏尔; pinyin: Chén Mǐn'ěr, s. 1960) on kiinalainen poliitikko, Kiinan kommunistisen puolueen politbyroon jäsen ja Chongqingin itsehallinnollisen maakunnan puoluesihteeri. Cheniä pidetään puolueen pääsihteri Xi Jinpingin suojattina sekä tämän mahdollisena seuraajana vuoden 2022 puoluekongressissa.
Ura
Chen on syntyjään kotoisin Zhejiangin maakunnasta ja on tehnyt suurimman osan urastaan kotimaakunnassaan. Chen opiskeli yliopistossa kiinan kieltä ja valmistuttuaan aloitti uransa vuonna 1987 Shaoxingin piirikunnassa. Chen toimi Shaoxingissa eri tehtävissä mm. viestintäosastolla ja yleni 1990-luvun lopussa Ningbon kaupungin johtoon. Tämän jälkeen Chen työskenteli viestintäasioiden parissa ensin Zhejiang Daily Pressissä ja sitten Zhejiangin maakunnan viestintäosaston johtajana vuoteen 2007 asti. Tänä aikana Chen työskenteli maakunnan puoluesihteerinä toimivan Xin alaisuudessa. Hyvin verkostoitunut Chen yleni nopeasti maakunnan apulaiskuvernööriksi ja työskenteli tehtävässä vuoteen 2012 asti, jolloin hänet siirrettiin Guizhoun maakunnan apulaispuoluesihteeriksi ja kuvernööriksi. Guizhoussa Chen työskenteli aktiivisesti maaseudun tuottavuuden parantamiseksi ja panosti Xille tärkeään korruption vastaiseen työhön. Chen ylennettiin pian puoluesihteeriksi ja toimittuaan tehtävässä vain kaksi vuotta, hänet siirrettiin puoluesihteeriksi Chongqingiin. Chen valittiin puolueen politbyroosen 19. puoluekokouksessa vuonna 2017.
Poliittinen asema
Chenin läheinen työskentely Xin alaisuudessa, nopea eteneminen urallaan sekä Xin politiikkaa ja ajatuksia tukeva politiikka ovat saaneet monet tarkkailijat pitämään Cheniä Xin suojattina ja varteenotettavana ehdokkaana Xin seuraajaksi. Chen on nimetty myös yhdeksi jäseneksi Xin Zhejiangin kontakteista muodustuvassa faktiossa, nk. uudessa Zhijiangin armeijassa. Erityisesti Chenin nousu Chongqingin johtoon on tulkittu viestiksi siitä, että Xi on valinnut Chenin seuraajakseen. Tätä tulkintaa on ruokinnut vielä Chongqingin väistyvän puoluesihteerin Sun Zhengcai pidätys korruptiosyytösten vuoksi. Sunia pidettiin nousevana poliittisena lupauksena ja myös Chenin kilpailijana. Chenin ohella Kiinan kuudenteen johtajasukupolveen kuuluvaa Hu Chunhuata pidetään Chenin vastaehdokkaana seuraavassa puoluekongressissa vuonna 2022. Hun ja Chenin nousu politbyroon pysyvään komiteaan 20. puoluekongressissa on todennäköinen, mutta ehdokkuutta puolueen pääsihteeriksi vaikeuttaa se, ettei kumpikaan kandidaateista ole politbyroon pysyvän komitean jäsen. Pääsihteereillä on yleensä takanaan yksi viisivuotiskausi pysyvässä komiteassa ennen kuin heistä voi tulla pääsihteereitä. Näin ollen, vaikka Chen nimitettäisiin pääsihteeriksi myöhemmin, ei hän ehtisi toimia pääsihteerinä normaalia kaksi kautta, sillä hän joutuu ikänsä puolesta jäämään eläkkeelle viimeistään vuoden 2032 puoluekongressissa.
The Undivine
The Undivine oli suomalainen, Lohjalla vuonna 2005 perustettu extreme metal -yhtye. Ensilevy "Face The Chaos" julkaistiin vuonna 2011. Yhtyeen "demoaika" ja ensimmäiset aktiivivuodet alkoivat vuonna 2008 julkaistulla "Metamorphosis"-demolla, jonka jälkeen yhtye keikkaili ja teki uusia levyjä aktiivisesti. Yhtye koki monta miehistönvaihdosta vuoden 2010 jälkeen, mutta löysi viimeisen kokoonpanon ja Inverse Records julkaisi teema-albumin "Delusional Noise".
Toinen perustajajäsen, kitaristi ja päävastuussa ollut säveltäjä Illman lopetti yhtyeessä alkusyksystä 2012. Muu yhtye lopetti myöhemmin samana vuonna. Yhtye nähtiin kuitenkin jo 2013 esiintymässä perustajarumpali Nevanlahden kera. Myös Illman oli palannut yhtyeeseen.
Pär Stenbäck
Tausta
Stenbäckin ura kansanedustajana alkoi vuonna 1970 ja jatkui aina vuoteen 1985, jolloin Stenbäck jätti eduskunnan siirtyessään Suomen Punaiseen Ristiin pääsihteeriksi. vasen|pienoiskuva|275x275px|Ulkoministeri Pär Stenbäck (1982) Ministerinä Stenbäck toimi kahdesti: vuosina 1979–1982 opetusministerinä ja vuosina 1982–1983 ulkoministerinä. Vuosina 1988−1992 Stenbäck toimi Punaisen Ristin ja Punaisen Puolikuun yhdistysten kansainvälisen liiton pääsihteerinä Genevessä ja vuosina 1992−1996 Pohjoismaiden ministerineuvoston pääsihteerinä Kööpenhaminassa. Stenbäck on myös vaikuttanut Svenska kulturfondenin puheenjohtajana 1996−2001. Vuonna 2009 hänelle myönnettiin Punaisen Ristin Henri Dunant -mitali.
Ennen poliittista uraansa Stenbäck toimi toimittajana Yleisradiossa ja Studentbladetissa.
Stenbäck on toiminut useissa luottamustehtävissä:
Stenbäck on kirjoittanut ylioppilaaksi vuonna 1960 ja valmistunut valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1973. Presidentti Martti Ahtisaari myönsi Stenbäckille ministerin arvonimen vuonna 1999. Samana vuonna hänet promovoitiin valtiotieteiden kunniatohtoriksi.
Muistelmateos
Stenbäck sai kirjeestä tiedon tuoreeltaan Nobel-komitean sihteeriltä Geir Lundestadilta, joka ei kuitenkaan paljastanut kirjeen lähettäjän henkilöllisyyttä. Stenbäck kirjoitti tämän jälkeen oma-aloitteisesti ja Ahtisaaren tietämättä Nobel-komitealle kirjeen, jossa hän osoitti Ahtisaarta vastaan esitetyt väitteet perättömiksi. Ahtisaari sai rauhanpalkinnon seuraavana vuonna, 2008. Muistelmateoksen julkistamisen jälkeen ulkoministeri Alexander Stubb vaati Ahtisaarta vastaan suunnatun kirjeen kirjoittajaa ilmoittautumaan. Vuonna 2015 julkaisemissaan muistelmissa Nobel-komitean entinen sihteeri Geir Lundestad paljasti kirjeen kirjoittajan olleen entinen suurlähettiläs ja Suomen ulkoministeri Keijo Korhonen, joka oli syyttänyt Ahtisaarta heikosta moraalista ja rahan haalimisesta rauhanvälitystehtävillään.
Raahen Ponnistus
Raahen Ponnistus (lyh. RaaPo) on vuonna 1906 perustettu raahelainen urheiluseura. Seura on historiansa aikana kokeillut useita eri urheilulajeja, mutta keskittyy nykyisin salibandyyn. Toimintaa salibandyssa on ollut 1990-luvun puolivälistä asti. Seuran miesten edustusjoukkue pelasi kaudella 2009–2010 III-divisioonassa. Jalkapallotoiminnan Raahen Ponnistus on siirtänyt FC Raahelle.
Tänään Makedonian yllä
Tänään Makedonian yllä on Pohjois-Makedonian kansallislaulu. Sen on säveltänyt ja sanoittanut Vlado Maleski vuonna 1943 tai 1944. Toisen maailmansodan jälkeen, kun Makedoniasta tuli yksi uuden Jugoslavian osatasavalloista, laulusta tuli sen kansallislaulu. Kun Makedonia itsenäistyi Jugoslavian hajoamisen jälkeen 1991, tuli laulusta Makedonian tasavallan (nykyinen Pohjois-Makedonia) kansallislaulu.
Kyrillisin kirjaimin
Денес над Македонија се раѓа Ново сонце на слободата! Македонците се борат, За своите правдини! Македонците се борат, За своите правдини!
Одново сега знамето се вее На Крушевската република! Гоце Делчев, Питу Гули, Даме Груев, Сандански! Гоце Делчев, Питу Гули, Даме Груев, Сандански!
Горите македонски шумно пеат Нови песни, нови весници! Македонија слободна, Слободна живее! Македонија слободна, Слободна живее!
Latinalaisin kirjaimin
Denes nad Makedonija se raǵa Novo sonce na slobodata! Makedoncite se borat Za svoite pravdini! Makedoncite se borat Za svoite pravdini!
Odnovo sega znameto se vee Na Kruševskata republika! Goce Delčev, Pitu Guli, Dame Gruev, Sandanski! Goce Delčev, Pitu Guli, Dame Gruev, Sandanski!
Gorite Makedonski šumno peat Novi pesni, novi vesnici! Makedonija slobodna, Slobodna živee! Makedonija slobodna, Slobodna živee!
The Incredible Hulk
The Incredible Hulk on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin Hulk-sarjakuvahahmoon. Se on Marvel Cinematic Universen (MCU) ensimmäisen vaiheen toinen elokuva. Elokuvan ohjasi Louis Leterrier ja käsikirjoitti Zak Penn. Pääosissa ovat Edward Norton, Liv Tyler, Tim Roth ja William Hurt. Elokuvassa Bruce Bannerista tulee Hulk ollessaan tietämättään osa Yhdysvaltain armeijan pyrkimyksiä elvyttää vanha supersotilasprojektin gammasäteilyn avulla. Piileskellessään armeijalta hän yrittää löytää parannuskeinon tilaansa.
Ang Leen ohjaaman vuoden 2003 Hulk-elokuvan vastaanoton myötä Marvel Studios hankki hahmon elokuvaoikeudet takaisin itselleen. Tämän jälkeen Leterrier alkoi toteuttaa Hulkista uudelleenfilmatisointia, jossa hahmon alkuperä muistuttaa enemmän sarjakuvaversiota sekä vuoden 1978 televisiosarjaa.
The Incredible Hulk sai ensiesityksensä Gibson Amphitheatressa 8. kesäkuuta 2008. Elokuvateattereihin se ilmestyi 13. kesäkuuta 2008. Nortonin oli alun perin tarkoitus jatkaa roolissaan vuonna 2012 elokuvassa The Avengers sekä myöhemmissä MCU-elokuvissa, kunnes Mark Ruffalo valittiin hänen korvaajakseen.
Juoni
Culverin yliopistossa Virginiassa kenraali Thaddeus Ross tapaa tohtori Bruce Bannerin, tyttärensä Bettyn kollegan ja rakastetun. Ross haluaa Bannerin elvyttävän toisen maailmansodan aikaisen supersotilasprojektin, mutta ei halua paljastaa tälle totuutta ja valehtelee kokeiden tarkoituksena olevan muokata ihmisistä immuuneja gammasäteilylle. Tutkimus epäonnistuu ja sen seurauksena Banner muuttuu hirviömäiseksi Hulkiksi aina kun hänen sydämensä syke nousee yli 200:n. Hulk tuhoaa laboratorion ja tappaa laboratorion väkeä ja sotilaita. Yhdysvaltain asevoimat, erityisesti Ross, alkavat jahdata Banneria, toivoen voivansa käyttää Hulkia aseena.
Viisi vuotta myöhemmin Banner työskentelee virvoitusjuomatehtaalla Rocinhassa, Brasiliassa ja etsii samalla lääkettä tilaansa. Hän saa myös apua internetissä tapaamaltaan mieheltä, jonka hän tuntee ainoastaan salanimellä "herra Sininen". Banner myös opiskelee meditaatioteknikoita pitääkseen pulssinsa alhaisena ja hallitakseen vihaansa, missä hän on onnistunut jo 158 päivän ajan. Leikattuaan vahingossa sormeaan tehtaalla, pisara Bannerin verta päätyy yhteen pulloista ja saa myöhemmin tämän juoneen miehen sairastumaan. Sairaustapaus päätyy Rossin tietoon, joka lähettää paikalle venäläissyntyisen englantilaissotilas Emil Blonskyn johtaman SWAT-tiimin. Banner kuitenkin muuttuu takaa-ajon aikana Hulkiksi, tappaa kaikki tiimin sotilaat Blonskya lukuun ottamatta ja pakenee paikalta. Tukikohdassaan Ross kertoo Blonskylle kuinka Bannerista tuli Hulk ja tämä suostuu kostonhimoisena ottamaan annoksen supersotilasseerumia, joka antaisi hänelle vahvistetut voimat, nopeuden, ketteryyden, refleksit, kestävyyden ja parantumiskyvyn. Mutta samalla Blonskyn luuranko muuttuu epämuodostuneeksi ja hänen mielenterveytensä alkaa heikentyä.
Samalla Banner palaa Culverin yliopistolle ja tapaa jälleen Bettyn, joka tapailee psykiatri Leonard Samsonia. Samson kuitenkin kertoo Bannerista Rossille ja tämä lähettää jälleen Blonskyn joukot liikkeelle. Hulkiksi muuttuva Banner voittaa taistelun iskien Blonskyn sairaalakuntoon ja pakenee Bettyn kanssa paikalta. Kaksikko alkaa paeta yhdessä ja päättävät mennä tapaamaan herra Sinistä, joka paljastuu solutieteilijä Samuel Sternsiksi. Hänen luonaan he saavat tietää, että Sterns on valmistanut mahdollisen vastalääkkeen Bannerin tilaan, tai ainakin se kumoaisi yksittäisen muuttumisen. Onnistuneen testin jälkeen Sterns myös paljastaa valmistaneen kopioita Bannerin Brasiliasta lähettämästä verinäytteestä, jotta voisi käyttää sitä saavuttaakseen ihmisten seuraavan tason evoluutiossa. Kauhistuneena Sternsin teosta, ja peläten Hulkin voimien joutuvan vääriin käsiin, Banner käskee Sternsiä tuhoamaan verivarastot.
thumb|left|Hulk ja Emil Blonsky kasvokkain.
Sitten Hulkin hyökkäyksestä selvinnyt Blonsky palaa Rossin joukkojen luokse ja he vangitsevat sekä Bannerin että Bettyn. Blonsky käskee Sternsiä piikittämään häneen Bannerin verta. Sterns yrittää varoittaa verisiirron riskeistä, sillä yhdistettynä Blonskyn suonissa virtaavaan seerumiin ja gammahoitoon sillä saataisi olla odottamattomia vaikutuksia. Tästä huolimatta Blonsky ei suostu lopettamaan ja hän muuntuu "kuvotukseksi", jolla on Hulkin voimat, mutta pitää yhä Blonskyn älykkyyden ja persoonallisuuden. Blonsky tönäisee Sternsiä, jonka pääkallo alkaa laajeta hänen avoimeen haavaansa pudonneen Bannerin veren vaikutuksesta. Blonsky aiheuttaa tuhoa ympäri Harlemia, Banner ymmärtää vain Hulkin kykenevän pysäyttämään hänet. Banner pudottautuu helikopterista ja muuttuu Hulkiksi. Pitkän ja brutaalin taistelun päätteeksi Hulk päihittää Blonskyn lähes kuristaen tämän kuoliaaksi suurella ketjulla, mutta vapauttaa vastustajansa Bettyn pyynnöstä. Vietettyään hetken Bettyn seurassa, Hulk pakenee New Yorkista.
Kankaanpää (Säkylä)
pienoiskuva|Kankaanpään kyläkeskus kesällä 2010. Kankaanpää on kyläkeskus ja taajama Säkylässä entisen Köyliön kunnan alueella. Kankaanpäässä sijaitsee Kuninkaanlähde, joka on saanut nimensä Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n ansiosta. Kankaanpää valittiin vuonna 2003 sekä Satakunnan vuoden kyläksi että koko Suomen Vuoden kyläksi. Kankaanpää on yksi ainoimpia Köyliönjärven rannalla sijaitsevia paikkoja, jossa on kunnon hiekkaranta.
The Incredible Hulk
Tulevaisuus
Mark Ruffalo (Leterrierin ensimmäinen vaihtoehto Nortonin jälkeen) korvasi Nortonin Bannerin / Hulkin näyttelijänä MCU:ssa elokuvasta The Avengers (2012) alkaen, Feigen päätettyä, ettei Norton jatkaisi hahmon näyttelijänä. Norton itse kertoi lokakuussa 2014, ettei halunnut enää palata Hulkin rooliin, koska halusi vaihtelevampia rooleja uralleen, sen sijaan, että näyttelisi vain yhtä hahmoa. Ruffalo jatkoi hahmon näyttelijänä myös elokuvissa Avengers: Age of Ultron (2015), Thor: Ragnarök (2017), Avengers: Infinity War (2018) ja Avengers: Endgame (2019). Ruffalo teki myös cameoesiintymiset elokuvien Iron Man 3 (2013), Captain Marvel (2019), ja Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings (2021) lopputekstien välissä tai jälkeen näytetyissä kohtauksissa.
Hurt palasi Thaddeus Rossin rooliin elokuvassa Captain America: Civil War (2016). Ruffalo ja Roth molemmat palasivat rooleihinsa Disney+-sarjassa She-Hulk: Attorney at Law (2022). Roth teki myös Kuvotuksen äännähtelyt elokuvaan Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings. Nelson ja Tyler tulevat palaamaan Samuel Sternsin / Johtajan sekä Betty Rossin rooleihin elokuvassa Captain America: Brave New World (2024), kun taas Harrison Ford valittiin Brave New Worldiin ja Thunderboltsiin (2024) Rossin uudeksi näyttelijäksi, Hurtin kuoltua vuonna 2022.
Kankaanpää (Säkylä)
Sekaannusten välttämiseksi Kankaanpään kaupungin kanssa Köyliön Kankaanpään postitoimipaikan nimeksi vahvistettiin Kakkuri.
Vuoden 2021 lopussa taajaman väkiluku oli 506, ja sen maapinta-ala oli 3,45 neliökilometriä.
Palvelut
Kankaanpäässä sijaitsee enää vain muutamia palveluita, joihin lukeutuu mm. Lallin koulu ja Vanhainkoti. Kankaanpäässä on sijainnut mm. keväällä 2009 ovensa sulkenut Tarmon lähikauppa sekä samassa kiinteistössä sijainnut OP:n Osuuspankki. Kankaanpäässä sijaitsee myös vanha Köyliön Meijeri, joka ei ole ollut bisneskäytössä moniin vuosiin, mutta toukokuussa 2013 säkyläläinen Maarit Markkula osti sen ja aikoo kunnossapitää sitä sen historiallisen arvon takia.
Kulkuyhteydet
Kankaanpäähän on hyvät tieyhteydet, sillä sen läpi menee Säkylästä alkunsa saava ja Vuorenmaalle päättyvä yhdystie 2044. Samoin sieltä saa alkunsa valtatie 12:lle menevä yhdystie 2131.
Jeff Davisin piirikunta (Texas)
Jeff Davisin piirikunta on Yhdysvaltojen Texasin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 2 342 vuonna 2010 ja sen pinta-ala on 5 866 neliökilometriä. Jeff Davisin suurin kaupunki Fort Davis on myös sen hallintokeskus.
Alue kuului aiemmin Presidion piirikunnalle. Jeff Davisin piirikunta perustettiin 1887 ja se sai nimensä Amerikan konfederaation presidentti Jefferson Davisilta.
Brian Talbot
Brian Ernest Talbot (s. 21. heinäkuuta 1953 Ipswich) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttäpelaajana.
Talbot aloitti ammattilaisuransa kotikaupunkinsa Ipswich Townin joukkueessa mutta pelasi 1970-luvun alussa kahteen otteeseen myös lainalla kanadalaisessa Toronto Metrosissa. Vuonna 1978 hän oli Ipswichin joukkueessa voittamassa FA Cupia. Tammikuussa 1979 hän siirtyi Arsenaliin, jossa hän voitti vuonna 1979 toisena peräkkäisenä vuonna FA Cupin ja teki loppuottelun ensimmäisen maalin. Vuonna 1980 Talbot pelasi jälleen FA Cupin loppuottelussa mutta tällä kertaa häviäjän puolella samoin kuin Euroopan cup-voittajien cupin loppuottelussakin.
Talbot pelasi Arsenalissa vuoteen 1985 saakka. Kaudella 1978–1979 hän pelasi Arsenalissa 20 liigaottelua ja seuraavalla kaudella joukkueen ainoana pelaajana kaikki 42. Kaudella 1980–1981 liigapelejä kertyi 40, ja kahdella seuraavalla kaudella hän pelasi jälleen kaikki 42 ottelua. Kaudella 1983–1984 Talbot pelasi 27 liigaottelua ja viimeisellä Arsenalin-kaudellaan 41. Liigamaaleja hän teki Arsenal-kausinaan seuraavasti: nolla, yksi, seitsemän, seitsemän, yhdeksän, kuusi ja kymmenen.
Talbot edusti Arsenalin jälkeen Watfordia, Stoke Cityä, West Bromwich Albionia, Fulhamia ja Aldershotia. Hän päätti pelaajauransa kanadalaisessa Sudbury Townissa ja siirtyi kokonaan valmennustehtäviin.
Englannin maajoukkueessa Talbot pelasi kuusi A-maaottelua vuosina 1977–1980.
Trusti (taloustiede)
Trusti on monopolin luonteinen saman alan yritysten yhteenliittymä. Trustin yritykset muodostavat kiinteän kokonaisuuden yhteisen johdon alaisena. Saavuttamassaan monopoliasemassa trusti saattaa kontrolloida hintoja ja estää kilpailun.
Trustivapaaksi ilmoittautuva yritys haluaa viestiä, ettei se kuulu mihinkään trustiin, vaan kilpailee markkinoilla rehellisesti. Sana trustivapaa esiintyi suomalaisissa yritysnimissä erityisesti 1930-luvulla.
M4 (makrokieli)
M4 on makrokieli, jonka Brian W. Kernighan ja Dennis M. Ritchie kehittivät Bell Labsissa 1970-luvulla. Kieli oli saatavilla UNIX- ja GCOS-käyttöjärjestelmille. Tekijöiden mukaan kieli on erityisen sopiva Fortran, PL/I ja C-kielien kanssa. Kieli on laajennus Ritchien aiemmin AP-3 minitietokoneelle kehittämästä M3-kielestä.
Kieltä on sanottu myös "mallinekieleksi" ja "esikääntäjäkieleksi".
Kielestä on myös GNU-projektin avoimen lähdekoodin toteutus GNU M4, jossa on myös joitakin laajennuksia. Yksi suurista kielen käyttökohteista on GNU Autoconf -projekti.
Esimerkki
Ydintoimintona on  avainsana, jolla määritellään uusia makroja. Makroja voidaan käyttää Unix-putken kautta "filtteriohjelmina".
Määritetään M4:lle seuraava makro: define(AUTHOR, William Shakespeare)
Annetaan makrolle syöte: A Midsummer Night's Dream by AUTHOR
.. jolloin saadaan tulostuksena seuraava: A Midsummer Night's Dream by William Shakespeare
Maapähkinä
Maapähkinä eli satomaapähkinä (Arachis hypogaea) on hernekasveihin (Fabaceae) kuuluva kasvi.
Ulkonäkö ja koko
Maapähkinäkasvi kasvaa 30–50 senttimetriä korkeaksi. Kukat ovat muodoltaan hernekasveille tyypillisiä. Kukkimisen jälkeen varsi laskeutuu vähitellen maan tasalle, ja palot alkavat kehittyä maanpinnan alla. Yhdessä palossa on 1–3 siementä (”pähkinää”).
Levinneisyys ja viljely
Maapähkinä on kotoisin Boliviasta, Etelä-Amerikasta.
Maapähkinää viljellään laajalti subtrooppisella ja lämpimänlauhkealla ilmastovyöhykkeellä. Suurimpia tuottajia ovat Intia, Kiina ja Yhdysvallat. Maapähkinät kylvetään keväällä. Kasvi kukkii 30 päivän kuluttua kylvämisestä, jonka jälkeen se jatkaa kukintaansa ja pölyttää itse itseään 90–120 päivän ajan. Kukat taipuvat vähitellen alas maata kohti, ja hedelmä alkaa kasvaa maan sisään. Syyskuussa maapähkinät ovat kypsiä kerättäväksi, ja koko kasvi vedetään irti maasta.
Vuonna 2001 maailmassa tuotettiin noin 35,1 miljoonaa tonnia maapähkinöitä. Suurimmat tuottajamaat ovat Kiina, Intia, Nigeria, Yhdysvallat, Myanmar ja Senegal.
Käyttö
Maapähkinät voi syödä sellaisinaan tai käyttää ruuanvalmistuksessa. Maapähkinä on myös tärkeä öljykasvi, jonka siemenistä puristetaan maapähkinäöljyä. Yhdysvalloissa suuri osa sadoista käytetään maapähkinävoin valmistukseen.
Ravintosisältö per 100 g
pienoiskuva|Lähikuva kypsistä pähkinöistä
Terveysvaikutukset
Maapähkinä sisältää poikkeuksellisen paljon nikkeliä, jonka krooninen liikasaanti saattaa vaurioittaa munuaisia ja maksaa sekä häiritä immuunijärjestelmän toimintaa ja syntyvän lapsen kehitystä.
Noin puolesta yhteen prosenttia teollisuusmaiden asukkaista on allergisia maapähkinälle. Oireet ilmenevät yleensä iholla, mutta joskus myös hengityksessä ja suolistossa. Maapähkinä on yleisin kuolemaan johtaneen ruoka-aineanafylaksian syy. Maapähkinästä on tunnistettu 11 allergiaa aiheuttavaa proteiinia. Monet maapähkinälle allergiset saavat oireita myös muista pähkinöistä, kuten saksan-, cashew- ja pistaasipähkinöistä, vaikka ne kuuluvat kasvitieteellisesti eri heimoon.
Cormac McCarthy
Cormac McCarthy (20. heinäkuuta 1933 Rhode Island, Yhdysvallat – 13. kesäkuuta 2023 Santa Fe, New Mexico, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen kirjailija, elokuvakäsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija. Hän kirjoitti kymmenen romaania, joista tärkeimpinä on pidetty 1985 ilmestynyttä Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta -teosta, 1990-luvun kolmen romaanin Rajatrilogia-kokonaisuutta ja 2006 julkaistua Tie-romaania. Kirjallisuuskriitikko Harold Bloom on useasti nimennyt McCarthyn merkittävimmäksi eläväksi amerikkalaiseksi kirjailijaksi.
McCarthy oli postmoderni kirjailija, jonka teosten riisuttua, konkreettista, kokeilevaa ja metafyysistä kieltä on usein verrattu William Faulkneriin ja eeppisen proosan rakennetta Herman Melvilleen. McCarthyn teoksille on tyypillistä väkivallan, kuoleman ja Yhdysvaltojen rajaseutujen mytologian käsittely.
McCarthy on palkittu National Book Award -palkinnolla, Pulitzer-palkinnolla ja elämäntyöstä myönnettävällä Pen/Saul Bellow -palkinnolla. Hänet tunnetaan teostensa lisäksi haluttomuudestaan osallistua julkiseen keskusteluun. McCarthy antoi monikymmenvuotisen uransa varrella vain muutamia haastatteluja. Hänen teoksista on tehty useita elokuvasovituksia, joista tunnetuin on Joel ja Ethan Coenin ohjaama Menetetty maa.
Varhaisvuodet
Cormac McCarthy syntyi 20. heinäkuuta 1933 Yhdysvalloissa Rhode Islandin osavaltion Providencessa. Hänen isänsä oli Yalen yliopistosta valmistunut menestynyt juristi, jonka työn perässä kuusilapsinen perhe muutti vuonna 1937 Tennesseen Knoxvilleen. Knoxvillessä McCarthyjen koti oli köyhään naapurustoon verrattuna varakas. Maaseutumaisen vehreyden ympäröimä valkea talo oli suuri ja siellä kävi kotiapulaisia. Kotiseudusta ja varsinkin läheisen vuoriston karusta elämäntavasta tuli myöhemmin McCarthyn Appalakeille sijoittuvien varhaiskauden romaanien materiaalia.
McCarthy aloitti vuonna 1951 opinnot Tennesseen yliopiston taidekorkeakoulussa, mutta hän erosi tai hänet erotettiin opinnoista vuonna 1952. Hän hakeutui vuonna 1953 neljäksi vuodeksi Yhdysvaltojen ilmavoimiin, löysi armeijassa kirjallisuuden ja oman kertomuksensa mukaan ”luki nopeasti paljon”. McCarthy palasi armeijakomennuksensa jälkeen vuonna 1957 Tennesseen yliopistoon pääaineinaan tekniikka ja liiketalous. Hänen mielenkiintonsa oli kuitenkin siirtynyt luovaan kirjoittamiseen. McCarthy julkaisi opiskelijalehti Phoenixissa novellit ”A Drowning Incident” ja ”Wake for Susan”, joista hän sai Ingram-Merrill-palkinnon vuosina 1959 ja 1960. Vuonna 1961 hän jätti opintonsa jälleen kesken.
Uran alku, Chicago, Eurooppa, The Orchard Keeper ja Outer Dark
vasen|upright|pienoiskuva|Cormac McCarthy Orchard Keeper-teoksen markkinointikuvassa 1965. McCarthy avioitui vuonna 1961 opiskelutoverinsa Lee Hollemanin kanssa, ja parille syntyi poika. Nuori perhe muutti ensin New Orleansiin ja sitten Chicagoon, jossa McCarthy työskenteli automekaanikkona. Samalla hän kirjoitti opiskeluaikana aloittamaansa ensimmäistä romaaniaan. Vuonna 1964 perhe muutti takaisin Tennesseehen ja pari erosi.
Tennesseen ylängöille sijoittuvan The Orchard Keeper -esikoisteoksen julkaisi vuonna 1965 Random House, jolle McCarthy oli päättänyt lähettää käsikirjoituksen, koska ”se oli ainoa kustantaja, jonka tiesin”. Random Housella käsikirjoitus ajautui Albert Erskinelle, joka oli ollut McCarthyn arvostaman William Faulknerin kustannustoimittaja tämän kuolemaan saakka. Erskinestä tuli McCarthyn työpari seuraavan kahdenkymmenen vuoden ajaksi. Esikoisteoksen arvostelut olivat pääasiassa kiittäviä, mutta romaani ei ollut myyntimenestys. McCarthyn lahjat kirjoittajana oli kuitenkin huomattu. Hän sai Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian matka-apurahan, William Faulkner -säätiön palkinnon ja Rockefeller-säätiön apurahan.
Marit Bergman
Marit Bergmanin soolodebyyttialbumi 3.00 A.M. Serenades julkaistiin vuonna 2002 hänen oman levy-yhtiönsä Sugartoy Recordingsin kautta. Kriitikot ylistivät albumia ja BMG julkaisi sen uudelleen seuraavana vuonna. Bergman palkittiin vuoden naisartistina P3 Guld -gaalassa 2003.
Toinen albumi Baby Dry Your Eye ilmestyi maaliskuussa 2004. Se nousi suoraan Ruotsin albumilistan ykköseksi ja sai myös suurta suosiota kriitikoilta. Bergman sai viisi Grammis-ehdokkuutta ja voitti kaksi sarjaa: vuoden säveltäjä ja vuoden naisartisti. Lisäksi hän sai kaksi P3 Guld -palkintoa: vuoden naisartisti ja ”Guldmicken” eli vuoden live-esiintyjä.
Cormac McCarthy
Paluu Appalakeille, Child of God ja Suttree
upright|pienoiskuva|Cormac McCarthy Suttree-teoksen markkinointikuvassa 1979. McCarthyt muuttivat vuonna 1969 Tennesseehen, missä McCarthy kirjoitti seuraavan, eteläisille Appalakeille sijoittuvan Child of God -romaaninsa. Teos perustui lehtileikkeisiin uhriensa kanssa luolassa Tennesseessä asuneesta murhaajasta. Child of God sai ilmestyessään ristiriitaisen vastaanoton. Shokeeraava aihe ja väkivalta eivät lisänneet kirjan myyntiä, vaikka tämä oli ollut McCarthyn tavoite. Hän oli pyrkinyt seuraamaan esikuvaansa William Faulkneriä, jonka mainetta ja myyntiä siirtyminen shokeeraaviin aiheisiin oli lisännyt. McCarthyn silloinen vaimo DeLisle kuvasi haastattelussa The New York Timesissa vuonna 1992: ”Elimme täydellisessä köyhyydessä. Peseydyimme järvessä. … Joku soitti ja tarjosi 2000 dollaria jos hän tulisi yliopistolle luennoimaan kirjoistaan. Hän vastasi että kaikki mitä hänellä oli sanottavana oli kirjojen sivuilla. Sitten syötiin taas viikko papuja.”
1,1,1-trikloorietaani
1,1,1-trikloorietaani (C2H3Cl3), josta käytetään myös nimiä metyylikloroformi, metyylitriklorometaani ja alfa-trikloorietaani on orgaaninen liuotin, joka normaaliolosuhteissa on olomuodoltaan väritön neste, jonka tunnusomainen haju muistuttaa kloroformia. 1,1,1-trikloorietaanin rakennekaava on CCl3CH3, moolimassa 133,4 g/mol, sulamispiste −32 °C, kiehumispiste 74 °C, suhteellinen tiheys 1,3376 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), itsesyttymislämpötila 537 °C, hajukynnys 100 ppm ja CAS-numero 71-55-6. 1,1,1-trikloorietaani liukenee niukasti veteen, mutta liuke­nee asetoniin, alkoholiin ja eetteriin.
1,1,1-trikloorietaanin valmistetaan 1,1-dikloorietaanista.
Cormac McCarthy
Paluu Appalakeille, Child of God ja Suttree
Vuosina 1974–1975 McCarthy kirjoitti ystävänsä ohjaaja Richard Pearcen pyynnöstä ensimmäisen elokuvakäsikirjoituksensa. The Gardener’s Son esitettiin PBS-kanavan Visions-sarjassa. Samaan aikaan McCarthy työsti käsikirjoitusta, josta tuli myöhemmin hänen seuraava romaaninsa Suttree. McCarthy kertoi Woodwardin haastattelussa löyhästi omaelämäkerrallisen Suttreen kuvaamasta ajasta, miten ”useimmat sen aikaisista ystävistäni ovat kuolleet … ne ystävät, joita minulla vielä on lopettivat juomisen.” Kirjailijana McCarthyn ura oli nivelkohdassa. Hänen uransa ensimmäinen sekä fyysisesti että temaattisesti Appalakkeihin sijoittuva ajanjakso oli päättynyt. Hän tunsi tulleensa sekä taiteellisesti että yksityiselämässään käännekohtaan.
Marit Bergman
Vuonna 2005 julkaistiin live-DVD Live at Rival. Kolmas sooloalbumi I Think It's a Rainbow julkaistiin syyskuussa 2006. Tammikuussa 2007 Elle-lehti valitsi Bergmanin vuoden parhaiten pukeutuvaksi naiseksi.
Cormac McCarthy
Muutto rajaseudulle ja Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta
McCarthy muutti vuonna 1976 El Pasoon Texasiin, raitistui ja erosi virallisesti vaimostaan muutamaa vuotta myöhemmin. Kahden vuosikymmenen ajanjakson aikana kirjoitettu Suttree ilmestyi vihdoin vuonna 1979 ja sai hyvän vastaanoton. McCarthy oli aloittanut seuraavan romaaninsa Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta kirjoittamisen jo vuonna 1974 Tennesseessä. Vuonna 1981 hänelle myönnettiin viisivuotinen MacArthur Fellowship -apuraha ja hän uppoutui taustatyöhön. Kirjoitusprosessi vei lopulta yhdeksän vuotta. Taustatyö oli erittäin tarkkaa. Kirjeessään Notes on Blood Meridian -kirjan kirjoittaneelle John Sepichille McCarthy kertoi lukeneensa satoja kirjoja. Hän teki yksityiskohtaisia muistiinpanoja kirjan tapahtumapaikoista ja vaelsi ainakin kahdesti romaanissa kuvatun Glantonin jengin reitin.
Marit Bergman
Suomessa Bergman on konsertoinut kolmesti: The Cardigansin lämmittelijänä vuonna 2003, Tavastia-klubilla syksyllä 2006 sekä Pietarsaaressa kesällä 2007.
Cormac McCarthy
Muutto rajaseudulle ja Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta
Vuonna 1985 ilmestynyt teos ei ollut arvostelumenestys, vaikka sitä onkin myöhemmin pidetty McCarthyn mestariteoksena ja yhtenä amerikkalaisen nykykirjallisuuden merkittävimmistä romaaneista. Väkivaltainen tarina sijoittuu 1800-luvun puoliväliin Yhdysvaltojen ja Meksikon muotoutumassa olevalle raja-alueelle. Lännen valloituksen ja rajaseutujen mytologian ytimessä olevaa väkivaltaa käsittelevän romaanin päähenkilö ’Poika’ liittyy ensin Meksikoon suuntautuvaan epäonnistuneeseen sissiretkeen ja sitten Glantonin jengiin, joka metsästää ja tappaa raja-alueen intiaaneja päänahoista maksetun rahapalkkion vuoksi. Romaanin merkittävin henkilö on shakespearelaiseksi hahmoksi kasvava pahan ruumiillistuma tuomari Holden.
Marit Bergman
Bergman on aiemmin ollut toimittajana Darling-aikakauslehdessä. Lisäksi hän on kirjoittanut kirjaan Pilluparvi artikkelin tyttöbändeistä.
Cormac McCarthy
Rajatrilogia ja kaupallinen menestys
Kaikki kauniit hevoset myi lähes 500 000 kappaletta kahdessa vuodessa ja teoksen elokuvaoikeudet myytiin. Kaupallisen menestyksen lisäksi kirja oli arvostelumenestys. Se sai vuonna 1992 sekä National Book Award- että kriitikkojen National Book Critics Circle Award -palkinnot. Lähes 30 vuoden uran jälkeen McCarthysta oli tullut tunnettu kirjailija. Myyntimenestystä seurasi myös elokuvamaailman huomio, sillä kymmenet ohjaajat olivat kiinnostuneita kirjan sovittamisesta elokuvaksi. Tästä syntyi itseään ruokkiva kierre: myyntimenestys herätti Hollywoodin mielenkiinnon ja uutiset elokuvaprojekteista lisäsivät mielenkiintoa McCarthyn kirjoja kohtaan ja niiden myyntiä. Kustantajat kiirehtivät julkaisemaan uusintapainoksia aiemmista teoksista.
Rajatrilogiaksi nimetyn kokonaisuuden toinen osa Matka toiseen maailmaan (The Crossing) ilmestyi 1994 ja kolmas ja viimeinen osa Tasangon kaupungit (Cities of the plain) vuonna 1998. Myös ne olivat myyntimenestyksiä, vaikka sarjan viimeinen osa ei ollutkaan kahden ensimmäisen kaltainen arvostelumenestys. Veren ääriin oli käsitellyt Yhdysvaltojen ja Meksikon välisen rajaseudun valloittamista ja muotoutumista. Rajatrilogia puolestaan sijoittuu samojen seutujen rauhoittumisen ja urbanisoitumisen aikaan sata vuotta myöhemmin. Teoskokonaisuus oli McCarthyn aiempiin romaaneihin verrattuna vähemmän väkivaltainen ja varhaiskauden romaanien antisankareiden sijasta Rajatrilogian päähenkilöt olivat helpommin samastuttavia.
Menetetty maa ja Tie
McCarthy avioitui kolmannen kerran vuonna 1997 taiteilija Jennifer Winkleyn kanssa ja parille syntyi poika. Perhe muutti New Mexicoon Santa Fen laitamalle, ja McCarthy sai pysyvän palkattoman ja epävirallisen residenssin ystävänsä fyysikko Murray Gell-Mannin perustamassa Santa Fe -instituutissa.
Vuonna 2005 McCarthy julkaisi Menetetty maa -romaanin, jonka oli 1980-luvulla kirjoittanut alun perin elokuvakäsikirjoitukseksi. Coen-veljesten ohjaama samanniminen elokuva sai ensi-iltansa vuonna 2007. Elokuvasta tuli taiteellinen ja kaupallinen menestys. Vuonna 2006 ilmestyi romaani Tie, joka sai seuraavana vuonna sekä Pulitzerin että James Tait Black -muistopalkinnon. Teoksen maailma on tuhoutunut katastrofissa, jota ei kirjassa määritellä tarkemmin. Päähenkilöt isä ja poika yrittävät selviytyä harvojen henkiin jääneiden, nälän, ryöstelyn, väkivallan ja kannibalismin keskellä. Post-apokalyptisestä, ympäristöaiheisesta romaanista on runsaassa kymmenessä vuodessa julkaistu kymmeniä tulkintoja ja artikkeleita. Teos vakiinnutti entisestään McCarthyn maineen Yhdysvaltojen kirjallisuuden terävimmässä kärjessä ja vuonna 2008 hänelle myönnettiin Pen/Saul Bellow -palkinto poikkeuksellisen laadukkaasta amerikkalaisesta kirjallisesta urasta.
Avautuminen julkisuudelle
McCarthy tunnettiin pitkään yksityisyytensä suojelusta, eikä hän varsinkaan uransa alkupuolella osallistunut lainkaan julkiseen keskusteluun. Vaikka McCarthysta oli tullut palkittu ja tunnettu kirjailija, hän antoi vuosien 1965 ja 2007 välisenä aikana vain kaksi haastattelua. Ensimmäinen haastatteluista julkaistiin New York Timesissa 1992 ja toinen Vanity Fair -lehdessä 2005. Stacey Peebles on myöhemmin kuitenkin osoittanut, että McCarthyn maine erakkona on ollut liioiteltu. Hän oli tehnyt yhteistyötä ammattilaisten kanssa elokuva- ja teatteriprojekteissa läpi uransa. McCarthyn tunnettiin kuitenkin julkisuuden välttelijänä ja Oprah Winfreyn televisiohaastattelu vuonna 2007 oli yllätys. Kun Winfrey kysyi miksi McCarthy ei anna haastatteluja, kirjailija vastasi: ”No, minun mielestäni se ei tee hyvää ihmisen päälle. Jos käyttää paljon aikaa miettiäkseen miten kirja pitäisi kirjoittaa, ei ehkä pitäisi puhua kirjoittamisesta vaan kirjoittaa.”
Myöhemmin avoimuus jatkui. Vuonna 2008 McCarthy oli Coenin veljesten mukana Oscar-gaalassa juhlimassa Menetetty maa -elokuvan menestystä. McCarthy käsikirjoitti vuonna 2013 julkaistun Ridley Scottin ohjaaman The Counselor -elokuvan. Hän oli myös yksi elokuvan tuottajista. McCarthy oli paikalla elokuvan kuvauksissa ja kommentoi miten ”siellä on nuoria ulkopuolella odottamassa, että signeeraan heidän kirjansa … en minä ole tottunut sellaiseen.”
upright|pienoiskuva|Santa Fe -instituutti on ollut McCarthyn työympäristö 1990-luvun alusta lähtien. Oman kirjoittamisensa lisäksi hän osallistuu säännöllisesti instituutin työpajoihin ja editoi instituutin tutkijoiden julkaisujen kieliasua. McCarthy asui viimeiset vuodet Tesuquessa New Mexicossa. Hän kirjoitti ja vietti aikaansa Santa Fe -instituutissa, poikkitieteelliseen ja monitahoisten haasteiden tutkimukseen erikoistuneessa tutkimuslaitoksessa. Omien kirjoitustöidensä ohessa McCarthy editoi harrastuksena instituutin tutkijoiden ja maailman eturivin tiedemiesten julkaisuja. Hyvä esimerkki on W. Brian Arthurin merkittävä taloustieteen artikkeli Increasing Returns and the New World of Business vuodelta 1996.
McCarthy kertoi 2009 työstävänsä kolmea uutta teosta. Hän luki vuonna 2015 osia The Passenger -nimisestä teoksesta Lannan-säätiön tilaisuudessa Santa Fessä. Teoksen kerrottiin olevan vahvasti tieteeseen ja matematiikkaan perustuva, sen päähenkilö on nainen ja tapahtumat sijoittuvat 1980-luvun New Orleansiin. Romaanin mahdollisesta julkistamisajankohdasta ei ole varmaa tietoa.
Taiteellinen merkitys
McCarthy on Yhdysvaltojen nykykirjallisuuden keskeisiä hahmoja. Vaikutusvaltainen kirjallisuuskriitikko Harold Bloom on todennut pitävänsä Cormac McCarthya merkittävimpänä elävänä yhdysvaltalaisena kirjailijana. McCarthyn löysivät ensin kriitikot, kirjallisuuden tutkijat ja toiset kirjailijat. Esimerkkinä tästä on suositusten perusteella jaettava McArthur-apuraha, jonka myöntämistä arvioivassa komiteassa olivat mukana kirjailijat Saul Bellow ja Shelby Foote.
Yhdysvaltojen kirjallisessa keskustelussa McCarthy lasketaan yleisimmin 1970-luvulla läpimurtonsa tehneiden postmodernistien, kuten Thomas Pynchonin, Don DeLillon, Paul Austerin, Toni Morrisonin, Philip Rothin, Raymond Carverin ja Joyce Carol Oatesin seuraan. David Holloway näkee McCarthyn kuitenkin myöhäisenä modernistina, joka sijoittuu esimerkiksi Faulknerin, James Joycen ja Virginia Woolfin edustaman angloamerikkalaisen modernin ja postmodernistien välimaastoon. Hollowayn mukaan McCarthyn projekti on modernin arvon palautus, vastaus jälkimodernistisen identiteettipolitiikan ylilyönneille.
New York Timesin kirjallisuustoimitus teki 2005 kyselyn, jossa usealta sadalta kirjailijalta, kriitikolta ja kirjallisuusvaikuttajalta kysyttiin edellisten 25 vuoden tärkeintä amerikkalaista romaania. McCarthyn teoksista Veren ääriin sijoittui julkistetulla ranking-listalla sijalle kolme. Myös Rajatrilogia sai useita mainintoja yhtenäisenä kokonaisteoksena. Vuonna 2008 McCarthylle myönnettiin Pen/Saul Bellow-tunnustus ansioista amerikkalaisessa kirjallisuudessa ja elämäntyöstä, ”jonka laatu, kunnianhimo, saavutusten mittakaava ja ajallinen kesto asettavat kirjoittajansa yhdysvaltalaisen kirjallisuuden terävimpään kärkeen.” McCarthyn kirjoille on myönnetty myös Yhdysvaltojen kirjallisuuden arvostetuimmat palkinnot National Book Award (Kaikki kauniit hevoset, 1992) ja Pulitzer (Tie, 2007).
Yhdysvalloissa McCarthy nostettiin usein ennakkoarvioissa Nobel-ehdokkaaksi, mutta hän ei lopulta voittanut palkintoa. McCarthy tunnetaankin ennen muuta amerikkalaisten myyttien ja kirjallisuuden perinteiden käsittelijänä. Vuonna 2008 Nobel-komitean puheenjohtaja Horace Engdahl paljasti haastattelussa mahdollisia syitä, vaikka kommentit eivät koskeneetkaan juuri McCarthya. Engdahlin näkemyksen mukaan Yhdysvaltojen kirjallisuus on ”liian itsekeskeistä, liian eristäytynyttä. Kirjallisuutta ei käännetä tarpeeksi eivätkä kirjailijat osallistu maailmankirjallisuuden suureen keskusteluun.”
Kirjallinen tyyli
Linda Woodsonin mukaan Matka toiseen maailmaan -romaanin jälkeen McCarthyn kieli muuttuu tarkemmaksi ja suoremmaksi ja pyrkii aiempaa vähemmän rakentamaan omaa sisäistä maailmaansa. Alkuperäisessä muodossaan elokuvakäsikirjoitukseksi kirjoitettu trillerimäinen Menetetty maa (No Country for Old Men, 2005) on muita lounaiseen kauteen laskettuja teoksia yksinkertaisempi sekä kieleltään että rakenteeltaan. Osalla kriitikoista onkin ollut vaikeuksia sijoittaa teos McCarthyn tuotantoon. Myös vuonna 2007 julkaistu post-apokalyptinen Tie eroaa McCarthyn aiemmista teoksista aiheistoltaan ja tapahtumapaikoiltaan.
Romaanien kieli, tyyli ja rakenne
McCarthy on tunnettu varsinkin kielestään, joka on usein tarkoituksellisen vanhanaikaista ja anakronistista. Varsinkin myöhemmissä teoksissa on sävyjä Kuningas Jaakon Raamatun ja Danten Jumalaisen näytelmän kielestä. McCarthy käyttää romaaniensa hyvin laajassa sanastossa arkikäytöstä poistuneita sanoja, ammattikohtaista erityissanastoa ja itse luomiaan uudissanoja. Tämä pakottaa lukijan hitaampaan rytmiin ja kirjoitetun tulkintaan, sillä tekstiä on usein mahdotonta lukea silmäilemällä ja nopeasti. McCarthyn ranskalainen kääntäjä Francois Hirsch on kuvannut miten ”McCarthyn kääntäminen olisi mahdotonta jos et rakasta kieltä, sanoja, niiden sävyjä, niiden tummaa lumoavaa voimaa. Miksi? Koska McCarthy on runoutta. Eeppistä, lyyristä, mikä nimi sille nyt annetaankin. Runoutta.”
McCarthyn proosalle on tyypillistä hyvin konkreettinen ja objektiivinen suhde maailmaan. Hän ei kuvaa henkilöidensä psykologiaa tai vaikuttimia. McCarthy on sanonut Marcel Proustin kaltaisista sisäisen maailman kuvaajista, miten ”en ymmärrä heitä … minulle se ei ole kirjallisuutta." New York Times -lehden kriitikon Sara Moslen mukaan konkreettisuus ja ympäröivän maailman kuvaamisen tarkkuus tuo McCarthyn kieleen välittömyyttä, joka historiallisesta fiktiosta usein puuttuu. Teoksissa on usein pitkiä jaksoja objektiivisen tekemisen yksityiskohtaista, ammattimaista ja autenttista kuvausta. Kirjoittaja tuntee kuvaamansa maailman yksityiskohtiin saakka. McCarthy onkin kertonut välttävänsä kirjoittamista paikoista, joissa ei ole itse käynyt. Hänet tunnetaan erittäin tarkasta taustatyöstään.
Postmodernismille tyypillisesti McCarthy kirjoittaa tietoisena aiemmasta kirjallisuudesta, traditioista ja genremääritelmistä. McCarthyn omin sanoin: ”Ruma totuus on se, että kirjat on tehty kirjoista. Romaani on henkensä velkaa aiemmille romaaneille.” Varsinkin myöhäiskauden teoksissaan McCarthy viittaa suoraan kirjalliseen keskusteluun. Esimerkiksi Matka toiseen maailmaan -romaanissa pappi puhuu kieliteorian käsittein. McCarthy on kieltäytynyt Pynchonin ja esimerkiksi elokuvaohjaaja Terrence Malickin tavoin osallistumasta tekstejään koskevaan keskusteluun tai esittämään tulkintoja niistä. Valinta noudattaa postmodernismin teoreetikkojen Roland Barthesin ja Michel Foucaultin näkemyksiä tekstistä lukijan konstruktiona ja 'kirjailijan' katoamisesta lukutilanteessa.
McCarthyn itsensä mukaan hän keskittyy vain pitkiin teksteihin ja romaaneihin: ”Minua eivät kiinnosta lyhyet tarinat. Mikään mikä ei vie vuosia elämästä ja itsemurhan partaalle ei tunnu vaivan arvoiselta.” Harold Bloomin mukaan McCarthy on kirjoittajana ennen kaikkea visionääri. Bloomin mukaan esimerkiksi Veren ääriin, eli Lännen punainen ilta on muodoltaan enemmän eeppistä proosaa kuin romaani. Bloom vertaakin McCarthya kertojana Herman Melvilleen.
Elokuvakäsikirjoittaja ja näytelmäkirjailija
pienoiskuva|Menetetty maa-elokuvassa Anton Chigurhia esittänyt Javier Bardem ja Coenin veljekset. McCarthy oli kiinnostunut elokuvasta 1960-luvulta saakka. Vuonna 1977 hän käsikirjoitti 1876 tapahtuneeseen murhaan perustuvan The Gardener's Son -televisioelokuvan PBS-kanavalle. Elokuvaprojektia ehdotti McCarthylle ohjaaja Richard Pearce. Elokuvaa pidettiin yleisesti yhtenä PBS-kanavan The Visions -sarjan parhaista ja se sai tuotannollisista ansioistaan kaksi Emmy-ehdokkuutta.
McCarthy kirjoitti 1970- ja 1980-luvuilla kolme elokuvakäsikirjoitusta, joista yksikään ei kuitenkaan edennyt tuotantoon. El Paso/Juarez -käsikirjoituksesta tuli myöhemmin Tasangon kaupungit -romaanin runko. Menetetty maa ilmestyi suurilta osin uudelleen kirjoitettuna romaanina 2005 ja myöhemmin Coen-veljesten sovittamana ja ohjaamana moneen kertaan palkittuna menestyselokuvana. Kolmannen, ympäristöaiheisen käsikirjoituksen Whales and Men ideat ovat Stacey Peeblesin mukaan Matka toiseen maailmaan -romaanin teemojen rakennusmateriaalia.
1980-luvulla McCarthy kirjoitti myös kaksi näytelmää, joista The Stonemason (1995) on ollut kiistelty rasismia käsittelevien teemojensa ja sensuroimattoman kielensä vuoksi. McCarthy kirjoitti näytelmän alun perin Washington DC:n National Theatre -teatterin tilaustyönä, mutta näytelmää ei ole koskaan esitetty kokonaisena versiona. The Sunset Limited -näytelmää (2006) on sen sijaan esitetty usein ja Tommy Lee Jones ohjasi 2011 näytelmään pohjautuvan HBO-elokuvan The Sunset Limited. Vuonna 2013 McCarthy oli mukana käsikirjoittajana ja tuottajana Ridley Scottin ohjaamassa The Counselor -elokuvassa (2013), joka oli kuitenkin odotuksista huolimatta sekä taiteellinen että kaupallinen floppi.