cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Montereau-Fault-Yonne
Montereau kirjallisuudessa
Alexandre Dumas’n teoksessa Impressions de voyage vuodelta 1858 kuvaillaan kaupunkia sekä kerrotaan Juhana Pelottoman murhasta ja vuoden 1814 taistelussa. Gustave Flaubertin teoksessa L'Éducation sentimentale kirjan päähenkilö Frédéric Moreau lähtee Pariisista laivalla Montereaun kaupunkiin ja käy siellä useita kertoja. Guillaume Apollinaire mainitseen Montereaun vuonna 1918 julkaistussa runossaan Le flâneur des deux rives.
Camille Mulleyn romaanissa Le dernier Sainte-Hélène' tapahtumat on sijoitettu Montereaun seudulle.
Melodifestivalen 1982
Melodifestivalen 1982 oli Ruotsissa järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 1982 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailuun valittiin kymmenen kappaletta ja se pidettiin 27. helmikuuta Liseberghallenissa Göteborgissa. Voittajan valitsivat yhdeksän eri ikäryhmien muodostamaa raatia.
Äänestys pidettiin kaksiosaisena. Ensimmäisellä kierroksella kukin raati antoi yhden äänen viidelle kappaleelle, jotka se halusi toiselle kierrokselle. Toisella kierroksella kukin raati pisteytti kappaleet kaavalla 1-2-4-6-8. Kilpailun voitti yhtye Chips kappaleella "Dag efter dag".
Ilma-alus
thumb|[[Kuumailmapallo]] Ilma-alus on ilmakehässä lentävä kulkuneuvo. Yleisimpiä ilma-aluksia ovat lentokoneet, helikopterit, kuumailmapallot ja ilmalaivat. Jotkut niistä pysyvät ilmassa, koska ovat ilmaa kevyempiä (kuumailmapallot ja ilmalaivat), toisten nostovoima syntyy aerodynaamisesti ilman virratessa vaakasuoraan liikkuvan laitteen tai sen osien ohi.
Määritelmistä
Ilma-alus on Suomessa määritelty ilmailulaissa (864/2014). Lain 2 §:n 1 momentin 6 kohdan mukaan ilma-alus on laite, ”jota kannattavat ilmakehässä muut ilman reaktiot kuin ilman reaktiot maan tai veden pintaa vastaan”. Määritelmä vastaa pitkälti kansainvälisen siviili-ilmailun yleissopimuksen (Chicagon yleissopimuksen) liitteissä käytettyä. Ilma-alukset jaetaan yleisesti ilmaa kevyempiin ja ilmaa raskaampiin ilma-aluksiin.
Satelliitit ja avaruusraketit eivät ole ilma-aluksia, koska ne liikkuvat ilmakehän ulkopuolella. Maaefektialukset eli pintaliitäjät, jotka ”lentävät” veden pinnan yläpuolella niin kutsutun maavaikutuksen avustamana, ja ilmatyynyalukset eivät ole ilma-aluksia, vaan niitä koskevat merenkulkuun liittyvät säädökset.
Ilma-aluksiin liittyviä ennätyksiä
Maailman suurin käyttöön päässyt lentokone on Antonov An-225. Se painaa 640 tonnia, on 84 m pitkä ja siipien kärkiväli on 88 metriä.
Nopein ilma-alustyyppi on avaruussukkula. Sen nopeus nousee 29 000 kilometriin tunnissa. Suihkukoneista nopein on SR-71 Blackbird 3418 km/h. Nopein sotilaskone oli Mikojan MiG-31. Nopeimmat matkustajakoneet olivat Tupolev Tu-144 ja Concorde.
Muuta
Ilma-aluksen propulsio voi tulla potkurista, suihkumoottorista tai raketista.
Ilma-alusten tunnukset ilmaistaan kirjain- ja numerokoodilla, kuten esimerkiksi OH-CAA (moottorikone) tai OH-999 (purjelentokone), missä OH on Suomen maatunnus.
Ilmaa kevyemmät eli aerostaatit
Aerostaatit pysyvät ilmassa, koska ovat ilmaa kevyempiä (kuumailmapallot ja ilmalaivat). On myös kapeampi määritelmä sanalle aerostaatti, jolloin se tarkoittaa vain kaapelilla / hihnalla maahan, laivaan tai meren pohjaan kiinnitettyä ilmaa kevyempää alusta, toiselta nimitykseltään kiintopallo. On myös kiintopallotyyppi, jossa on leijan kaltainen aerodynamiikka, jotta se pysyy tuulessa vakaampana. Näistä käytetään nimiä helikite tai kytoon.
Pallas-Yllästunturin kansallispuisto
Pallas-Yllästunturin kansallispuisto on Suomen kolmanneksi suurin kansallispuisto, ja sen laajuus on 1 020 neliökilometriä. Kansallispuisto sijaitsee Länsi-Lapissa Enontekiön, Kittilän, Kolarin ja Muonion kuntien alueella. Pallas-Yllästunturin kansallispuiston maisemaa hallitsevat noin sadan kilometrin pituinen tunturien ketju sekä pohjoisen havumetsävyöhykkeen taigametsät. Kansallispuistossa sijaitsevat myös Pallas-Ounastunturin ja Ylläs-Aakenuksen Natura 2000 -alueet.
Käyntimäärältään Pallas-Yllästunturin kansallispuisto on Suomen suosituin kansallispuisto. Vuonna 2021 kävijälaskurit tallensivat 699 200 käyntiä. Vuotuinen keskiarvo on 540 000 kävijää. Syitä kansallispuiston suosioon on useita. Kävijätutkimuksen mukaan Pallas-Yllästunturin kansallispuiston vierailijat arvostavat erityisesti alueen maisemia, laajaa polku- ja latuverkostoa sekä yleistä siisteyttä ja turvallisuutta. Pallastunturien maisema on valittu yhdeksi Suomen kansallismaisemista.
Maantiede
Kansallispuiston 1 020 neliökilometrin laajuinen alue on muodoltaan pitkulainen ja pohjois-etelä-suuntainen. Puiston yläraja sijaitsee Ounastunturiin kuuluvan Pyhäkeron pohjoispuolella, josta puisto jatkuu korkeinta tunturijonoa ja sen lähiympäristöä myötäillen kohti etelää. Puistoalueen leveys vaihtelee monin paikoin etelää kohti mentäessä. Lähes 100 kilometriä pitkän tunturiketjun merkittävän kokoisia tuntureita pohjoisesta etelään ovat esimerkiksi Ounastunturi, Pallastunturi, Lommoltunturi, Sammaltunturi, Keimiötunturi, Äkäskero sekä Ylläksen läheisyydessä olevat useat tunturit, kuten Aakenustunturi, Lainiotunturi ja Kesänki. Itse Ylläs, eli sen korkein huippu, ei kuulu kansallispuiston alueeseen, mutta samassa tunturimuodostelmassa olevat Keskinenlaki ja Kellostapuli sen sijaan kuuluvat. Kansallispuiston eteläraja kulkee siis keskeltä Yllästunturin jonoa, lähellä Äkäslompoloa ja Ylläsjärveä.
Kansallispuiston maisemaa hallitseva tunturijono on jäänne muinaisesta poimuvuoristosta noin kolme miljardia vuotta sitten. Nykyiset pyöreämuotoiset tunturit ovat poimuvuorten kuluneita tyviosia. Kansallispuiston korkein kohta on Pallastunturien Taivaskero, jonka huippu on 809 metriä merenpinnasta. Muita korkeita huippuja ovat esimerkiksi Pyhäkero, Lumikero, Laukukero ja Palkaskero. Kerot ovat puuttomia pyöreitä tuntureiden lakia.
Kallioperässä on vaihtelua eri puolilla kansallispuistoa. Kivilajit ovat syntyneet joko muinaisista tulivuorista tai jokien, merenrantojen tai tuulen kuljettamista hiekkakerrostumista. Alueella sijainneen muinaisen vuoriston poimuttuessa kerrostumista tuli kiteisiä kiviä. Tulivuorien kiviaines muuttui amfiboliitiksi, ja hiekoista tiivistyi kvartsiittia. Ounastunturit koostuvat lähinnä kvartsiitista, mutta niiden itäpuolella on myös merkittävästi niin kutsuttua ”Hetan graniittia”. Hieman etelämpänä sijaitsevat Pallastunturit ovat puolestaan enimmäkseen amfiboliittia, mutta ainakin niiden seuduilla esiintyy myös pienempiä syväkivialueita. Linkukeron ja Pyhäjärven koillispuolella on pääasiassa emäksisistä tuliperäisistä kivilajeista, kuten vulkaniiteista, amfiboliitista ja muista vihreäkivistä, koostuva alue. Paikoin esiintyy myös kiilleliusketta ja kiillegneissiä. Sen sijaan Ylläs-Aakenustunturin paikkeilla kvartsiitti on yleisin kivilaji.
Viimeisen jääkauden loppuvaiheessa etelästä pohjoiseen virrannut mannerjää jätti jälkeensä Pallas-Yllästunturille maaperäkerrostumia ja -muodostumia, joissa vallitsevana maalajina on moreeni. Tavanomaisesti kallioiden pintoja peittää pohjamoreeni, joka oli kerrostunut aluetta peittäneen jäätikön pohjalle. Moreeni toimii alueen metsien pääasiallisena kasvualustana. Moreenimuodostumat, harjut, supat ja deltat ovat alueelta löydettäviä jälkiä mannerjään liikkeistä sekä sulamisvesien ja tuulen vaikutuksista. Moreenikummuista ja moreeniselänteistä muodostuvia kenttiä löytyy Ounastunturin ja Rietsamon alueilta. Moreenin peitossa olevien lakien muodostamia polygonimaita löytyy tuntureilta. Pippoharjut, Kukas- ja Pyhäjärvien välisellä alueella  olevat  harjut ja Ylisenpään–Pallasjärven harju ovat esimerkillisiä harjumuodostumia. Niiden muodostama selänne johtaa Lainiojoen laaksoon asti. Tuulen ja sulamisvesien yhteisvaikutuksessa ovat syntyneet myös Kellotapulien ja Kiimaharjujen suppa-harjumuodostumat. Aakenustunturin länsirinteen luona, lähellä Varesparkuman ja Vareslaen välistä rotkoa on myös matala harjumuodostuma, joka jatkuu myötäillen Aakenustunturin pohjoisrinnettä. Hietajärven lähistöllä on paljaita kansallispuistoon asti yltäviä hiekka-alueita, jotka kuuluvat laajaan Ounajoen länsipuolella olevaan dyynialueeseen.
Merkittävä maaston muotoihin vaikuttanut tapahtuma oli muinaisen Muonion jääjärven purkautuminen. Jäätikön patoamasta järvestä peräisin olevat vesimassat kuluttivat uomaan kallioisia rotkoja ja kuruja, joita on nähtävillä varsinkin Ruoppakönkään Kulkujoen laaksossa. Jääjärven lasku-uomia löytyy Pahtavuomalta, Kukastunturin ja Hangasmaan välistä sekä Pyhäjoen kurusta. Kun mannerjää suli, sulamisvesi kulutti tuntureiden väleihin kuruja, joita ovat myös satulakurut, kuten Vaulokuru Aakenuksella sekä Taivaskeron ja Laukukeron välissä olevan Liisansatulan kuru. Talvien jäljiltä kuruissa virtaavat lumien sulamisvedet jatkavat yhä kuluttavaa prosessia. Pahtajärvi–Pahakuru–Hannukurun kanjoni  ja  Suaskuru ovat eräitä näyttäviä sulamisvesien huuhtomia kalliojyrkänteisiä jokilaaksoja. Rinteillä on näkyvissä lieveuomastoja. Tällaisia on esimerkiksi Pyhätunturin pohjoisrinteellä ja Lainiotunturilla, jossa pienempiä sulamisvesien uomia on peräti toista sataa. Siellä täällä sulamisjoet ovat myös muodostaneet kivivirtoja tuntureiden rinteisiin.
Luonto
Pallas-Yllästunturin kansallispuiston luonto on monipuolinen ja vaihteleva. Alueella on useita eri luontotyyppejä: soita, kangasmetsää, luonnontilaisia vanhoja metsiä, avotuntureita sekä lehtoja.
Kasvillisuus
Kasvillisuudeltaan kansallispuisto on rikas. Moreeni toimii kasvualustana alueen metsille, ja kivennäismailla yleisiä kasvillisuustyyppejä ovat jäkälä-sammal-varpukankaat, sammal-varpukankaat sekä pohjoisen jäkälä-varpukankaat. Kasvillisuuteen vaikuttaa muiden tekijöiden ohella kallioperä. Kvartsiittikallioperällä kasvillisuus on keskimäärin köyhempää kuin emäksisellä kallioperällä. Kansallispuiston pohjoisosa kuuluu Metsä-Lapin metsäkasvillisuusvyöhykkeeseen ja eteläosa puolestaan Peräpohjolan metsäkasvillisuusvyöhykkeeseen, ja näiden välissä sijaitsee laajahko Pallakselta Pahakurulle yltävä vaihettumisalue. Puulajeista kansallispuistossa viihtyvät erityisesti mänty, kuusi ja tunturikoivu. Havumetsien puurajan korkeus merenpinnan tasosta riippuu kasvupaikan rinteen suunnasta, jyrkkyydestä, kivikkoisuudesta ja tykkyisyydestä, ja vaihtelee 350 metrin ja 550 metrin välillä. Tyypillisesti havumetsän puurajalla kasvavat kansallispuiston eteläosissa kuusi ja pohjoisessa mänty. Kuusimetsän pohjoisraja sijaitsee Pippovuoman ja Pahakurun luona kulkien kansallispuiston poikki. Havumetsien yläpuolinen tunturikoivuvyöhyke on selvimmin erotettavissa kansallispuiston pohjoisosassa, kun taas etelässä vyöhyke voi puuttua kokonaan tai olla hyvin kapea. Tunturikoivut eivät nimittäin kestä hyvin runsaaksi kertyvää tykkylunta, mikä on puiston eteläosissa tyypillistä.
Metsien ja paljakoiden välissä sijaitsee puolipaljakka eli orohemiarktinen vyöhyke. Boreaalisen kasvillisuuden luonnehtima vyöhyke on useilla kansallispuiston tunturialueilla varsin leveä. Vyöhykkeelle ominaista ovat yksittäiset puut ja puuryhmät. Puiston etelä- ja keskiosissa kuuset ja männyt ovat vyöhykkeen tyypillisiä puita, kun taas pohjoisessa puolipaljakalla kasvavat tunturikoivut. Vaivaiskoivu ja mustikkakankaat ovat puolipaljakalle ominaisia.
Puuttomille tunturialueille eli paljakoille tyypillisiä kasveja ovat erilaiset matalakasvuiset kasvit kuten vaivaiskoivu, uuvana, riekonmarja ja variksenmarja. Alapaljakka eli alaoroarktinen vyöhyke kattaa suurimman osan tuntureiden paljakasta, ja keskipaljakan eli keskioroarktisen vyöhykkeen kasvillisuuden piirteitä on löydettävissä vain korkeimmilta tuntureilta. Jäkäläiset variksenmarjakankaat ja kurjenkanervakankaat värittävät alapaljakan maisemaa. Ounastunturilta löytyy vähäisissä määrin lapinvuokkokankaan peittämää maisemaa. Ylemmillä keskipaljakoilla esiintyy tunturivihviläkankaita. Tuntureiden välisissä puuttomissa kuruissa on lumenviipymäkasvillisuutta, joista laaja-alaisimmat ovat Pyhäkurussa ja Ounastunturien Pyhäkerolla ja Lumikurussa.
Tuntureiden alarinteillä on puronvarsikorpia ja lehtoja. Rehevissä puronvarsilehdoissa on löydettävissä muun muassa lapinpunaherukkaa, kotkansiipeä, väinönputkea sekä näsiää. Esimerkillisiä lehtoja löytyy mm. Varkaankurusta ja Pyhäjoen varresta. Kangasmetsissä viihtyvät varpukasveista varsinkin mustikka ja puolukka. Vanhoissa kosteissa ikimetsissä kasvaa metsäkurjenpolvea ja ruohokanukkaa sekä monia harvinaisia sammal- ja sienilajeja.
Suot ovat Pallas-Yllästunturin kansallispuiston tyypillistä maisemaa tunturien ja havumetsien lisäksi. Kansallispuistossa ovat erotettavissa Metsä-Lapin ja Peräpohjolan luonnontilaiset aapasuovyöhykkeet. Metsien soistuminen on johtanut useimpien soiden syntymiseen. Karut ja puuttomat aapasuot tuovatkin vaihtelua metsien peittämään maisemaan. Etenkin tuntureiden alarinteiden ja laaksojen hienompien maa-ainesten päälle on syntynyt selviä turvealueita. Soiden reunoja luonnehtivat tavallisesti vähä- ja keskiravinteiset nevarämeet ja sararämeet, muuttuen soiden keskustoja kohti siirryttäessä saranevoiksi ja rimpinevoiksi. Suotyypeistä runsasravinteiset letot ovat harvemmassa, ja niiden osalta rimpiletot ovat yleisimpiä. Korpityypeistä yleisimpiä ovat purojen varsilla olevat ruohokorvet ja heinäkorvet. Purojen ja jokien varsilla on paikoin myös pieniä luhtasoita. Keidassuosta löytyy esimerkki Pallasjärven pohjoispuolelta. Suomen eteläisimmät palsakummut löytyvät niin ikään kansallispuistosta, Pippovuoman lounaiskulmasta. Myös rinnesoita on havaittavissa mm. Ounastunturilla, Lommoltunturilla ja Aakenustunturin Moloslehdossa. Puolipaljakalle syntyneitä pieniä soita löytyy Ounastuntureilta. Kansallispuiston pohjoisosien suurimmat suot ovat Pyhäkeron itäpuolella, Pippovuomalla, Suasjängällä, Muonion Vuontisjärven lähellä ja Hanhivuomalla. Etelässä suurimmat suoalueet sijaitsevat Neuvo-Pietarinvuomalla ja Aakenustunturin eteläpuolella. Suolla viihtyvät monet kosteikkojen kasvit kuten suopursu, tupasvilla, hilla ja juolukka. Kalkkipitoisilla alueilla kasvaa myös esimerkiksi harvinaisia kämmeköitä.
Eläimistö
thumb|right|Poroja Ounastunturilla. Kuva on peräisin 1930-luvulta. Kansallispuistossa on tavattu noin 30 nisäkäslajia. Kansallispuistossa tavattavia suuria nisäkkäitä ovat poro ja hirvi. Etenkin porot viihtyvät tuntureilla ja suoalueilla kesäaikaan. Tyypillisiä nisäkkäitä ovat myös metsäjänis, kettu, näätä, lumikko, kärppä, minkki ja saukko. Lisäksi erilaisia pikkunisäkkäitä on useita, kuten tunturisopuli ja metsäsopuli, orava, piisami sekä eri myyrä- ja päästäislajit. Myyristä mainittavia ovat metsämyyrä, punamyyrä, harmaakuvemyyrä, peltomyyrä, lapinmyyrä ja vesimyyrä. Puistossa tavattuja päästäislajeja ovat metsäpäästäinen, idänpäästäinen, vaivaispäästäinen, kääpiöpäästäinen ja vesipäästäinen. Suomen suurpedoista Pallas-Yllästunturin kansallispuiston alueella elävät vakituisesti karhu ja ilves.
Pallas-Yllästunturin kansallispuistossa pohjoiset ja eteläiset lintulajit kohtaavat, ja kaikkiaan lintulajeja on tavattu noin 180. Pohjoisia lajeja ovat esimerkiksi kiiruna, riekko ja keräkurmitsa. Tunturilajeista kiirunan ja keräkurmitsan lisäksi punakuiri, tunturikihu ja pulmunen ovat kansallispuistossa levinneisyysalueensa etelärajalla. Rehevät lehtomaiset kuusikot ovat mieluisia eteläisille lajeille kuten mustarastaalle ja sirittäjälle. Metsässä viihtyvät esimerkiksi eri tiaislajit, kuukkelit sekä taviokuurnat. Kun myyriä on runsaasti, voi alueella havaita myös enemmän pöllöjä ja haukkoja. Purojen tyypillinen asukki on koskikara, joka sukeltaa ravintonsa virtaavasta vedestä myös talvella. Muita kansallispuistossa havaittavia lintulajeja ovat muun muassa sinirinta, liro, keltavästäräkki, suokukko ja mustaviklo. Puistosta tunnetaan 48 uhanalaista tai silmälläpidettävää lintulajia. Kiljuhanhi ja tunturikiuru ovat äärimmäisen uhanalaisia lintuja, joiden katsotaan olevan jo puistosta kadonneita lajeja. EU:n lintudirektiivi I:n lajeja on laskettu 39, joita ovat alueella säännöllisesti havaitut pyy, keräkurmitsa, laulujoutsen, palokärki, ampuhaukka, kuikka, kaakkuri, kurki, sinirinta, vesipääsky, suokukko, pohjantikka, kapustarinta, metso ja liro.
Vesistöt
thumb|right|Pallasjärven rantaa taustallaan Pallastunturin huippuja. Kansallispuisto on vedenjakajaseutua, ja vedenjakaja kulkee pääosin tunturijonoa pitkin. Länsipuolella olevat vesistöt ovat Tornionjoen päävesistöaluetta, kun taas itäpuolella vedet virtaavat Ounasjokeen ja edelleen Kemijokeen. Kansallispuistossa on useita järviä ja lampia sekä puroja. Puiston suurin järvi on Pallastunturin kaakkoispuolella sijaitseva Pallasjärvi, ja muita suuria puiston pohjoisosassa sijaitsevia järviä ovat Ketomellan Hietajärvi ja Keimiöjärvi. Puiston eteläosan merkittävimpiä järviä ovat Pyhäjärvi, Linkujärvi ja Mieletönjärvi. Monet puiston järvistä ovat muodostuneet jään kuluttamiin painanteisiin. Järvet ovat yleensä matalia, sillä ne sijaitsevat pääasiassa tasaisilla suoalueilla. Syvempää kastia olevan Pallasjärven syvyys on 36 metriä ja Aakenuksen Pyhäjärven syvyys 25 metriä.
Merkittäviä kansallispuiston jokivesistöjä ovat Siosjoki, Onnasjoki, Pahajoki, Pyhäjoki, Kulkujoki, Levijoki, Aakenusjoki, Linkujoki ja Lainiojoki. Enontekiöllä Ounasjoen ranta muodostaa osalta matkaa kansallispuiston itärajan. Kansallispuistossa on monia luonnontilassa olevia ja valtakunnallisesti arvokkaita puroja, pieniä jokia ja lähteitä. Eutrofinen huurresammallähde on Euroopan unionissa määritelty erityisen tärkeäksi luontotyypiksi, ja tällainen löytyy Linkulampien pohjoispuolelta. Eräät järvistä ja lammista ovat myös uhanalaisien ja harvinaisien vesikasvien elinpiiriä. Kallioperä ja maaperän eloperäiset ainekset vaikuttavat veden laatuun. Suoalueilta vesistöihin irtoaa humusaineita, minkä vuoksi monet järvistä ja lammista ovat humuspitoisia ja ravinteikkuudeltaan karuja tai keskiravinteisia.
Sää ja luonnonilmiöt
thumb|right|Revontulia Pallastunturin yllä tammikuussa.
Pallas-Yllästunturin kansallispuiston sijainti pohjoisen napapiirin pohjoispuolella tuo mukanaan vuodenaikojen vaihteluun liittyviä tyypillisiä sää- ja luonnonilmiöitä. Talveen kuuluvat kaamosaika joulu-tammikuussa, lumisateet, jopa -30 ºC pakkaset ja vähäinen auringonvalo. Iltaisin ja öisin pilvettömältä taivaalta voi havainnoida taivaankappaleita ja revontulia.
Lumipeite on kansallispuistossa paksuimmillaan maalis-huhtikuussa, jolloin tuntureilla ja metsissä voi olla lunta yli metri. Kevättalvella valon määrä lisääntyy nopeasti. Keväällä lumet sulavat, ja valon määrä lisääntyy edelleen. Kesä alkaa kesäkuun puolivälissä, ja kesä-heinäkuussa aluetta valaisee keskiyön aurinko. Yöttömän yön aikaan aurinko ei laske horisontin alapuolelle.
Ruska-aika alkaa Länsi-Lapin tuntureilla yleensä syyskuun puolivälissä ja kestää kahdesta kolmeen viikkoa. Ensilumi sataa alueelle lokakuun puolivälin jälkeen, mutta satunnaisia lumikuuroja tavataan myös kesäkuukausina etenkin Pallas-Ounastunturien alueella.
Historia
thumb|left|Pallaksen vuonna 1938 valmistunut alkuperäinen hotelli tuhoutui [[Lapin sota|Lapin sodassa.]] Merkkejä asutuksesta Ounasselänteen ympäristössä on kivikaudelta saakka yli 7 000 vuoden takaa. Sonkamuotkan, Muonion kirkonkylän ja Jerisjärven rannalla on merkkejä esikeraamisesta asutuksesta. Pallasjärven rannalla Pyhäjoen suulla ja Jerisjärven rannoilla sijaitsevat vanhimmat tunnetut asuinpaikat. Lisäksi Hangasojankurussa Lainiotunturin ja Kesängin välissä sekä Kesänkijärvellä ja Aakenusjoen Uujärämässä on esihistoriallisen asumisen merkkejä. Pronssikaudella Länsi-Lapin alueen kaupankäynti yleistyi, mikä näkyi alueella vilkkaana turkiskauppana. Lisäksi alueelle alkoi rakentua siellä viipyvien tukikohtia, mikä johti mm. Jerisjärvellä olevan Keimiöniemen kalakentän ja pirkkalaisten kalapirttien syntyyn. Porojen hyötykäyttö kuljetusjuhtina yleistyi niin ikään varhaisella pronssikaudella. Kesymmillä poroilla houkuteltiin villiporoja lähistölle, jolloin niiden metsästämisestä tuli helpompaa. Maatuneet peuranpyyntikuopat vihjaavat alueen muinaisesta metsästyskulttuurista, ja niiden käyttö pyynnissä on päättynyt viimeistään 1800-luvulla. Toisella vuosituhannella kansallispuiston jokilaaksoihin alkoi ilmestyä vakituista talonpoikaisasutuksta. Asukkaat hyödynsivät ympäröiviä eräalueita sekä puiston rantaniittyjä karjataloudessa. Poropaimennuskulttuuri on alkujaan 1300-luvun Norjan ja Ruotsin Lapista, mistä se levisi Suomeen 1500-luvun lopulla. Varsinkin tunturien reunojen metsänraja-alueilla tapahtuva poronhoito tuli Lapissa yleisemmäksi 1600-luvulla. 1900-luvun alkupuolella alueen poropaimentolaisuus kuitenkin päättyi. 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun välillä kansallispuiston alueella, jokien ja järvien luona tehtiin joitakin poimintahakkuita. Hakkuut liittyivät Muoniossa ja Kolarissa harjoitettuun tervan- ja hiilenpolttoon, joka oli erityisen suosittua jo 1700-luvulla.
Ajatus kansallispuistojen perustamisesta Suomessa on esitetty ensimmäisen kerran jo vuonna 1910. Silloin suojametsäkomitea ehdotti mietinnössään kansallispuistojen perustamista Pallastuntureille sekä Pelkosenniemen Pyhätunturille. Suomalainen kasvitieteilijä Kaarlo Linkola vaikutti omalta osaltaan vahvasti siihen, että Pallastunturien alueelle perustettaisiin kansallispuisto.
Suomessa tuli voimaan luonnonsuojelulaki vuonna 1923. Esitys Pallas-Ounastuntureille perustettavasta yleisestä luonnonsuojelualueesta hyväksyttiin vuoden 1928 valtiopäivillä, ja lopulta vuonna 1938 useiden mietintöjen ja esitysten jälkeen Suomen ensimmäiset kansallispuistot perustettiin. Näiden ensimmäisten joukossa oli myös Pallas-Ounastunturin kansallispuisto.
Myös Pallas-Yllästunturin kansallispuiston alueen varsinainen matkailukäyttö alkoi 1930-luvulla, jolloin alettiin järjestää tunturihiihtokursseja Ounastunturien Pyhäkerolla ja Pallastuntureilla. Matkailu yleistyi myös Äkäslompolossa samoihin aikoihin. Vuonna 1934 merkitty Hetta–Pallas-vaellusreitti on perua samoilta ajoilta, ja se onkin Suomen vanhin tunturialueiden retkeilyreitti. Reitin lisäksi vanhaa retkeilykulttuuriperintöä ovat autiotuvat sekä Pyhäkeron matkailumajan ja Pallastunturin vanhan hotellin rauniot. Ensimmäinen vuonna 1938, eli kansallispuiston perustamisen aikaan, valmistunut tunturihotelli edusti funktionalistista arkkitehtuurin tyylisuuntausta. Kolmikerroksinen hotelli piti sisällään 150 vuodepaikkaa. Vain kuusi vuotta myöhemmin, lokakuussa 1944, saksalaisjoukot tuhosivat hotellin vetäytyessään Lapin sodasta. Toinen maailmansota päättyi, ja meni vain 4 vuotta, kun nykyisin Pallaksella olevan hotellin ensimmäinen osa rakennettiin vuonna 1948. Uusi hotelli sijaitsee huomattavasti alempana tunturin rinteellä kuin aikaisempi hotelli.
1950-luvulla Ylläs–Aakenustunturin alue rauhoitettiin puunhakkuilta, ja vuonna 1955 Metsähallitus perusti Äkäsjoen tunturialueen erikoismetsän. Uuden rauhoitetun metsäalueen laajuus oli noin 14 000 hehtaaria. 1960-luvulla vanha luonnonniittyihin perustuva karjatalousperinne loppui kansallispuiston alueella. Samalla vuosikymmenellä alkoi myös kansallispuiston palvelurakenteiden kehittäminen. Vuonna 1966 Soidensuojelutoimikunta esitti Ylläs–Aakenustunturia omaksi kansallispuistokseen. Suunnitelma eteni ja laajeni vuosina 1967 ja 1968, kun Suomen luonnonsuojeluyhdistyksen luonnonsuojelualuetoimikunta, Suomen luonnonsuojeluyhdistys ja Metsähallitus esittivät Ylläs–Aakenustunturin alueen liittämistä osaksi laajempaa kansallispuistoa. Esitys johti Ylläs–Pallas-luonnonhoitometsän perustamiseen vuonna 1970. Erikoismetsän pinta-ala oli kasvanut 41 000 hehtaariin. Neuvo-Pietarin ja Kellojängän–Latvavuoman alueista tuli soidensuojelualueita vuonna 1983. Kyseisiä alueita koskevassa mietinnössä oli eriävästi esitetty jälleen kerran myös Ylläs–Aakenustunturin kansallispuiston perustamista.
Varkaankurun lehtojensuojelualue perustettiin vuonna 1992, ja Ylläs–Pallas-luonnonhoitometsä liitettiin vanhojen metsien suojeluohjelmaan vuonna 1996. Suomi asetti Pallas–Ounastunturin kansallispuiston, Ylläs–Aakenustunturin vanhojen metsien suojeluohjelma-alueen  ja  muut  alueen  suojeluohjelmakohteet sekä suojelualueet ehdolle Euroopan unionin Natura 2000 -suojelualueverkostoon vuonna 1998. Niin ikään vuonna 1998 Metsähallitus esitti ympäristöministeriölle jo pitkään keskustellun Ylläs–Aakenustunturin kansallispuiston perustamista, jotta perustavanlaatuinen luonnonsuojelu mahdollistuisi. Vuonna 2003 Euroopan komissio hyväksyi Natura 2000 -verkostoon liitettävät alpiiniset alueet, joihin Pallas–Ounastunturi kuuluu. Vuonna 2004 laki Pallas–Yllästunturin kansallispuistosta vahvistui. Laki astui voimaan vuonna 2005, mistä lähtien kansallispuisto on tunnettu sen nykyisellä nimellä. Ylläs-Aakenuksen suojelualue liitettiin Pallas-Ounastunturin kansallispuistoon, ja Pallas-Yllästunturin kansallispuisto oli syntynyt. Vuonna 2005 Euroopan komissio vahvisti myös Natura 2000 -verkoston boreaaliset alueet, jolloin myös Ylläs–Aakenustunturi sai liittyä Natura 2000 -verkostoon. Yllästunturin korkein huippu ja sillä sijaitsevat hiihtokeskukset eivät kuulu kansallispuiston alueeseen, mutta Pallastunturin Laukukerolla sijaitseva hiihtokeskus kuuluu.
Retkeilymahdollisuudet
Pallas-Yllästunturin kansallispuistossa on kymmeniä erilaisia retkeilyyn ja hiihtoon tarkoitettuja reittejä, jotka soveltuvat eri tasoisille retkeilijöille. Reittien varrella on nähtävissä kansallispuiston luontoa monipuolisesti. Osa reiteistä vie tunturien huipuille, ja osa esittelee alueen metsäluontoa sekä suomaisemia.
Tunnetuin kansallispuiston vaellusreiteistä on Hetta-Pallas -vaellusreitti, joka on Suomen vanhin merkitty vaellusreitti. Reitti linjattiin vuonna 1934. Noin 50 kilometrin mittaisen Hetta-Pallas -vaellusreitin voi vaeltaa kumpaan suuntaan tahansa. Reitti kulkee tunturiylängöillä ja kuruissa. Vaellusreitti vie usean tunturin huipulle. Reitin varrella on useita huollettuja autio- ja varaustupia.
Vastuullisuus
Pallas-Yllästunturin kansallispuistolle on myönnetty European Charter 1 -sertifikaatti 2013-2018 sekä 2019-2023. Sertifikaatin on myöntänyt Euroopan suojelualueliitto EUROPARC.
Suomen kaikissa kansallispuistoissa noudatetaan roskattoman retkeilyn periaatteita. Roskattoman retkeilyn tavoitteena on, että kulkijat huolehtivat itse omat roskansa pois maastosta ja toimittavat ne huollettuihin ekopisteisiin. Näin pyritään vähentämään luontoon päätyvän jätteen määrää.
Jätteiden lajittelua varten Pallastunturin, Tunturi-Lapin ja Yllästunturin luontokeskuksessa on ekopisteet, joihin voi toimittaa paperi-, pahvi-, lasi- ja metallijätteet sekä paristot. Biojätteet voi kompostoida kuivakäymälöissä ja pieniä määriä palavia roskia voidaan polttaa tulentekopaikoilla.
Pallas-Yllästunturin kansallispuistossa mitataan ilman puhtautta Ilmatieteenlaitoksen Sammaltunturin mittausasemalla. WHO:n tiedotteen mukaan Sammaltunturilla sijaitseva mittausasema on yksi paikoista, joilla mitataan maailman puhtainta ilmaa. Siellä pienhiukkaspitoisuudet jäävät alle 4 µg/m3.
Luontokeskukset
Pallas-Yllästunturin kansallispuistolla on kolme luontokeskusta: Yllästunturin luontokeskus Kellokas, Pallastunturin luontokeskus ja Hetassa sijaitseva Tunturi-Lapin luontokeskus. Luontokeskusten asiakasneuvojat kertovat kansallispuistosta ja retkeilymahdollisuuksista. Luontokeskusten Meän elämää-, Metsästä paljakalle ja Vuovjjuš - Kulkijat -näyttelyt esittelevät alueen luontoa ja kulttuuria. Luontokeskuksissa on mahdollista katsoa myös elokuvia ja taidenäyttelyitä. Lisäksi kävijät voivat ostaa luontoaiheisia tuotteita.
Rikosten erämaa
Rikosten erämaa (Desert Fury) on yhdysvaltalainen film noir -värielokuva vuodelta 1947. Sen on ohjannut Lewis Allen, ja pääosissa näyttelevät Lizabeth Scott, John Hodiak ja Burt Lancaster, muissa osissa Mary Astor ja Wendell Corey. Elokuva on noussut kulttiarvoon, sillä aikakauden elokuvaksi se sisältää varsin avoimesti homoseksuaalisen suhteen kuvausta. Tarina perustuu Ramona Stewartin romaaniin Desert Town (1946), joka on paljon suorasukaisempi. Tarinan ovat sovittaneet käsikirjoitukseksi A. I. Bezzerides ja Robert Rossen.
Juoni
Fritzi Haller (Mary Astor) omistaa pelikasinon pienessä Chuckawallan kaupungissa Nevadassa. Hänen tyttärensä Paula Haller (Lizabeth Scott) on keskeyttänyt juuri koulun ja palannut kotiin samaan aikaan kuin gangsteri Eddie Bendix (John Hodiak). Bendix on aikoinaan ollut tekemisissä Fritzin kanssa, mutta poistunut kaupungista, koska häntä epäiltiin vaimonsa murhasta.
Paula rakastuu Bendixiin, ja he alkavat tapailla. Paulan vanha poikaystävä, paikallinen seriffi Tom Hanson (Burt Lancaster) ja Bendixin apuri Johnny Ryan (Wendell Corey) yrittävät katkaista heidän suhteensa. Kun suhde paljastuu Fritzille, hän yrittää suuttuneena suojella Paulaa ja estää tänä tapaamasta Bendixiä.
Bendixin menneisyys tavoittaa hänet yllättävällä tavalla, kun auto jota hän ajaa lähtiessään Hansonin luota (joka haluaa karkottaa kaupungista Bendixin ja Ryanin kaltaiset), törmää sillan kaiteeseen ja alas rinnettä, ja hän kuolee.
Tuotanto
Kohtaukset kuvattiin Venturan piirikunnassa, pienessä Pirun kaupungissa, Center Streetin koillispuolella, jossa kuvattiin Fritzin saluunan ja kasinon ulkokuvaukset. Piru Mansion esittää Hallerin asuintaloa, ja historiallinen Pirun silta esittää onnettomuuspaikkaa, jossa auto ajaa jokeen. Joitakin kohtauksia kuvattiin Arizonan Clarkdalessa, ja osa ulkokuvauksista tehtiin Arizonassa Cottonwoodin vanhassa kaupungissa.
Kritiikki
Elokuvan ensi-illan aikaan The New York Times halveksi sitä hyvin suorasanaisesti: ”Desert Fury on aika tapaus – Technicolor-väritetty virhe alusta loppuun. Jos tämä nykyasuun puettu isolla rahalla tehty lännenelokuvan olisi tehnyt joku Hal Wallisia vähäisempi tuottaja, sen käsittelyyn olisi riittänyt yksi lause. Mutta Wallis on merkittävä tuottaja. Hän on saanut kaksi kertaa Academy of Motion Picture Arts and Sciencesin Irving Thalberg -palkinnon, ja Desert Fury on niin uskomattoman huono elokuva joka suhteessa paitsi yhdessä, ja sillä tarkoitan kuvausta.”
Engineering the Void
Engineering the Void on ruotsalaisen teknistä death metalia soittavan Soreption-yhtyeen toinen studioalbumi. Se julkaistiin 18. helmikuuta 2014 levymerkillä Unique Leader Records.
Rikosten erämaa
Kritiikki
Sittemmin elokuvaa on pidetty merkittävänä ja ainutlaatuisena Hollywood-melodraamana rohkeassa homoseksuaalisuuden kuvauksessaan.
Film noir -asiantuntija Eddie Muller kirjoittaa: ”Desert Fury kuvaa homoseksuaalisuutta Hollywoodin kultakauden elokuvista kaikkein avoimimmin. Filmi on täynnä uskomattoman vahvoja värejä, nopeaa ja kiihkeää dialogia, joka tihkuu vihjauksia, kaksiselitteisyyksiä, synkkiä salaisuuksia, raivoisia ilmeitä, Miklos Roszan pingottuneita viuluosuuksia. Kuinka tämä elokuva on välttynyt kilpailijoilta ja kulttiasemalta? Se on Hollywoodia kiihkeimmillään.”
Ensiesitykset Suomessa
Elokuvan ensi-ilta Suomessa oli vuonna 1948 Rexissä Helsingissä. Ensiesitys televisiossa tapahtui Ylen Teema-kanavalla heinäkuussa 2016.
Huck Seed
Huckleberry "Huck" Seed (s. 30. marraskuuta 1968) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Seed voitti World Series of Pokerin (WSOP) pääturnauksen miljoonan dollarin ykköspalkinnon vuonna 1996. Vuoden 1999 WSOP:ssä hän sijoittui finaalipöydässä kuudenneksi.
Seed opiskeli sähkötekniikkaa Caltechissa, mutta jätti opintonsa kesken vuonna 1989 siirtyen pokeriammattilaiseksi.
Seed on urallaan voittanut neljä WSOP-ranneketta, näistä kaksi razzissa. Tammikuussa 1998 Seed voitti Carnivale of Poker -tapahtuman 5 000 dollarin mestaruusturnauksen. Ykköstilallaan hän ansaitsi 306 000 dollaria. Lokakuussa 2004 Seed oli ykkönen Festa al Lago III Poker Tournament -tapahtuman 2 000 dollarin no limit hold'em -turnauksessa.
Tammikuussa 2007 Seed oli mukana NBC:n Poker After Dark -ohjelman ensimmäisellä viikolla.
Tammikuussa 2010 Seedin pokeriuran turnausansiot ylittivät 5,3 miljoonaa dollaria.
IP (täsmennyssivu)
IP voi tarkoittaa:
E263
Lyhenne E263 tarkoittaa muun muassa seuraavaa:
ANTI – Contemporary Art Festival
thumb|right|ANTI – Contemporary Art Festivalin logo ANTI – Contemporary Art Festival on nykytaiteen festivaali, joka järjestetään joka vuosi Kuopiossa. Yleisölle maksuton ANTI keskittyy julkisiin tiloihin tehtyihin paikkasidonnaisiin teoksiin. Festivaalin tarkoituksena on tuoda taide perinteisistä esityspaikoista, kuten gallerioista ja museoista, keskelle ihmisten arkea: kaduille, toreille, kauppakeskuksiin, puistoihin ja virastoihin.
Vuodesta 2002 lähtien ANTI-festivaalilla on esitetty sekä suomalaisten että kansainvälisten taiteilijoiden live art, ääni- ja kuvapohjaista sekä tekstiin perustuvaa taidetta. Teosten lisäksi festivaalin yhteydessä järjestetään seminaareja, työpajoja sekä festivaaliklubeja. Festivaalin alkuaikoina festivaalilla esitettiin aika- ja paikkasidonnaisten teosten lisäksi elokuvia, ja festivaali on myös antanut taiteilijoille mahdollisuuden residenssityöskentelyyn Kuopiossa.
ANTI-festivaalin teokset valitaan ohjelmistoon avoimen teoshaun kautta saapuneista ehdotuksista. Festivaalilla esiintyy myös kutsuttuja taiteilijavieraita. Osa festivaalilla vierailleista taiteilijoista on tuonut festivaalille teoksia useampina vuosina, ja ovat tällä tavoin luoneet kiinnostavan kokemuksen katsojille, jotka ovat osallistuneet heidän aikaisempiin teoksiinsa. Festivaalin historian aikana taiteilijoita on saapunut festivaalille ympäri maailmaa, muun muassa Japanista, Kanadasta, USA:sta ja Meksikosta.
Historiansa aikana ANTI-festivaali on kerännyt yli 50 000 kävijää. Kansainvälisenä festivaalina ja Suomen keskeisimpänä live art -taiteen esitysfoorumina ANTI muodostaa kohtaamispaikan taiteen suhteesta ja hahmottumisesta eri arkipäivän tiloissa kiinnostuneiden taiteilijoiden ja yleisön välillä. Festivaalin järjestää ANTI – Contemporary Art Festival yhdistys ry, ja festivaalin taiteellisina johtajina toimivat Johanna Tuukkanen ja Gregg Whelan. Festivaali on myös EU:n A Space for Live Art -hankkeen jäsen.
Festivaalin teemat
Esityksiä järjestettiin muun muassa parturissa, huoltoasemalla ja vanhainkodissa. Päävieraita olivat butoh-taiteilija Saga Kobayashi Japanista sekä live art -taiteilijat Eve Dent ja Kira O'Reilly Englannista.
Vuonna 2004 festivaaliesityksiä varten saapui taiteilijoita, kuraattoreita ja tutkijoita muun muassa Isosta-Britanniasta, Kanadasta, Yhdysvalloista, Saksasta, Japanista ja Alankomaista. Esityksiä järjestettiin neljän päivän aikana yhteensä 17. Erityistä huomiota saavuttivat kanadalainen taiteilija Will Kwan, joka piti Kuopion yliopistoalueella performatiivisen luennon, ja yhdysvaltalainen Jennifer Nelson sekä kanadalainen Glen Redpath, jotka järjestivät Prismassa The Race -teoksen. Teoksessa juoksukilpailutapahtuma sekoittui perjantai-iltapäivän hypermarkettikulutushuumaan.
Vuoden 2005 teema oli aika. Kaupunkikulttuurin ja luovan talouden teoreetikko Charles Landry kiteytti ajatuksen vieraillessaan Kuopiossa keväällä 2005 seuraavasti: ”Tärkeää on, ettei kaupunki pyyhi pois muistiaan”.
Vuonna 2006 festivaalin tapahtumapaikkoina olivat Kuopion kaupungintalo, Vainölänniemen tenniskenttä, Nuorisokeskus 44, Hotelli Puijonsarvi, Huuhanmäen tähtitorni, Elokuvateatteri Maxim, tyhjä tontti Tasavallankadulla, Carlsonin tavaratalon parveke, Kuopion lentokenttä, Savonia ammattikorkeakoulun terveysalan Kuopion yksikkö, Huoneistokeskuksen välittämä asunto ja Reijo Kelan toimisto. Suurimman huomion saavutti esitys, jossa Kuopion kaupungintalon parvelta julistettiin vuosien varrelta Savon Sanomissa yleisöpalstan kuumalla linjalla julkaistuista jutuista koostettua sanomaa. Performanssi yllätti osan ohikulkijoista ja sai heidät arvailemaan, mistä on kyse. Useat sanomalehtien haastattelemista katsojista osasivat kuitenkin yhdistää performanssin meneillä olevaan ANTI-festivaaliin. Vuoden 2007 festivaalilla esityksiä järjestettiin muun muassa lukiossa, rullalautailupaikalla, sanomalehdessä ja grillijonossa. Yhden hengen taiteilijaryhmä the vacuum cleanerin pankin eteen kadulle levittämä 100 000:sta yhden sentin kolikosta koostunut kasa kerättiin yleisön taskuihin alle puolessa tunnissa. Rahateoksen ohella myös lehtipuhaltimen avulla tuulipalloa kaduilla puhaltanut Claire Blundell Jones sai runsaasti mediahuomiota.
Vuonna 2008 festivaalin teemana olivat yksityisissä kodeissa esitettävät teokset, vesiaiheet ja urheilu.
Vuoden 2009 ANTI-festivaalin teemana oli käveleminen. Esimerkiksi kanadalainen Vincent Chevalier käveli teoksessaan Punaisen maton kohtelu paikasta toiseen siirtämällä kahden metrin pituista punaista mattoa. Englantilainen Tim Knowles puolestaan kulki eteenpäin tuulikypäränsä ohjaamana.
Vuonna 2010 ANTI-festivaali keskittyi teoksiin, joiden lähestymistapa oli tekstuaalinen, kirjoitettu tai kieleen pohjautuva. Mediahuomiota sai muun muassa bostonilaistaiteilija Heather Kapplow, joka käytti Suomen maaperällä ainoastaan sanoja "I'm sorry". Huomiota herätti myös ANTI-kymppi -runojuoksu, jossa maalintulojärjestys loi runon.
Vuosi 2011 oli ANTIn kymmenes juhlavuosi. Kuopioon saapui taiteilijoita kotimaan lisäksi Isosta-Britanniasta, Yhdysvalloista, Kanadasta, Belgiasta ja Ranskasta. Ohjelmistossa oli muun muassa Rider Spoke, kekseliäs piiloleikki kaupungilla pyöräillen, Heidi Fastin ohjaama kuopiolaisista muodostettu kuoro sekä Gaëtan Rusquetin ilmapalloteos. Festivaali huipentui kanadalaisen Mammalian Diving Reflexin suorapuheiseen palkintoseremoniaan, jossa vain lasten mielipiteillä oli väliä: ryhmä lapsia kiersi tutustumassa festivaalitapahtumiin esittäen nasevia ja näsäviisaita mielipiteitä, ja lopuksi he jakoivat lasten valinta -palkintoja muun muassa matalimmasta äänestä.
Vuoden 2012 ANTI-festivaali yhdisti live artin luontoretkeilyyn. Kuopion Karhonsaari tarjosi ympäristön taiteen nauttimiseen ja kokemiseen. Luonnon ANTI esitteli kuusi tilausteosta ihmisen ja luonnon suhteesta. Teokset tuotettiin EU-rahoitteisessa Up to Nature -hankkeessa, ja ne esitettiin vuonna 2012 myös Wienissä, Bristolissa ja Oslossa. Muut ANTI-festivaalin teokset tarjoilivat muun muassa ajan säilöntää australialaisen Makeshift-ryhmän johdolla sekä useita lasten ANTI-tapahtumia. Vuonna 2012 festivaaleilla nähtiin myös erikoiset häät, kun yhdysvaltalainen taiteilijapariskunta Annie Sprinkle ja Beth Stephens avioituivat Kallaveden kanssa. He kutsuivat festivaalikävijät osallistumaan sinisiin häihin joko vieraina tai järjestäjinä hääristeilyn ja työpajojen kautta. ANTI-festivaalin lisäksi pariskunta on järjestänyt ympäri maailmaa hääjuhlia kuun, auringon, hiilen ja Appalakkien vuoriston kanssa, ja herättänyt sekä ihastusta että hämmennystä.
ANTI-festivaalissa vuonna 2013 oli odottamattomia kohtaamisia Kuopiossa ja Pohjois-Savossa. Kahdennentoista festivaalin teemana oli lämpö. Festivaalin aikana muun maussa taidekruisailtiin ympäri kaupunkia, sekä muutettiin tunnettuja kuopiolaisia rakennuksia pinkeiksi. Festivaaliviikolla järjestettiin myös luonnon ANTI -teos, jossa neljä toisilleen vierasta taiteilijaa lähetettiin viikoksi Hietasalon saarelle. Eri alojen taiteilijat asuivat saarella teltoissa ja tekivät ruokansa tulella, ja taideteokset syntyivät saaren luontoon. Festivaaliviikon lauantaina ja sunnuntaina festivaalivieraat pääsivät saarelle katsomaan, mitä taiteilijat olivat saaneet aikaan viikon aikana rajallisissa ja primitiivisissä olosuhteissa. Festivaali huipentui Satu Herralan saunaluentoihin Rauhalahden Jätkänkämpän savusaunassa.
Vuonna 2014 ANTI-festivaalin teemana olivat lapset ja nuoret, jotka kutsuttiin mukaan toteuttamaan festivaalin teoksia. Lapset leikkasivat muun muassa leikkasivat aikuisten hiuksia Mammalian Diving Reflexin teoksessa Lasten parturissa, ohjasivat aikuisia teemallisille kävelykierroksille läpi Kuopion Lenine Bourken Kävelevä naapurusto -teoksessa sekä toteuttivat duettoteoksia yhdessä taiteilijoiden kanssa. Vuonna 2014 järjestettiin myös Lapset nykytaiteen kentällä - toimijoita vai kohteita -seminaari sekä jaettiin maailman ensimmäinen ANTI Festival International Prize for Live Art -palkinto.
Lähteet
[http://www.vn.fi/ajankohtaista/tiedotteet/tiedote/en.jsp?oid=174295 "Kaj Chydenius, Katariina Lillqvist sekä Erkki Soininen ja Johanna Tuukkanen saivat taiteen valtionpalkinnot". Opetusministeriö, 16.11.2006.] (luettu 25.6.2007)
Viipurin vanha raatihuone
Viipurin raatihuone sijaitsee kaupungin keskustassa Torkkeli Knuutinpojan torin laidalla. Rakennuksen kaksi alinta kerrosta ovat peräisin 1600-luvulta ja ylin kerros sekä nykyinen uusrenessanssia edustava julkisivu on rakennettu vuonna 1895 arkkitehti Brynolf Blomqvistin suunnitelmien mukaan.
Historia
Vanha raatihuone rakennettiin vuonna 1652 riehuneen kaupunkipalon jälkeen, jolloin tuli hävitti Viipurin edellisen raatihuoneen. Se kuitenkin vaurioitui pahoin Suuren Pohjan sodan aikana Viipurin piirityksessä vuonna 1710 sekä lievemmin vuosien 1738 ja 1793 tulipaloissa. Vanha raatihuone jäi pois käytöstä 1797, kun uusi raatihuone valmistui nykyiselle Raatihuoneentorille. 1800-luvulla rakennus oli muun muassa ruotsalais-saksalaisen seurakunnan sekä kaupunginkirjaston käytössä, kunnes sen tiloissa avattiin Viipurin historiallinen museo vuonna 1895. Samassa yhteydessä rakennusta remontoitiin sekä sisä- että ulkopuolelta. Museo toimi vanhalla raatihuoneella aina talvisotaan saakka, jolloin sen kokoelmat siirrettiin Lahteen ja Hämeenlinnaan. Sodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta 1940 rakennus sai osuman palopommista ja kärsi pahoja vaurioita.
Vanhan raatihuoneen edustalla on vuonna 1908 pystytetty Torkkeli Knuutinpojan patsas.
Yoshimitsu
Yoshimitsu  on kuvitteellinen hahmo Tekken- ja Soul Calibur -videopelisarjoissa.
Anderson Silva
Anderson da Silva (s. 14. huhtikuuta 1975), joka tunnetaan myös nimellä Anderson "The Spider" Silva, on brasilialainen vapaaottelija. Hän on otellut keski- ja alemmassa raskaassasarjassa ja oli Ultimate Fighting Championshipin keskisarjan mestari vuodesta 2006 aina vuoteen 2013 saakka. Seitsemällätoista peräkkäisellä voitollaan Silvalla on nimissään kaikkien aikojen pisin voittoputki UFC:ssa ja hänen 10 menestyksellisen mestaruuspuolustusten sarjansa on organisaation historian pisin. Arvostettu vapaaottelusivusto Sherdog sekä Yahoo Sports arvioivat Silvan vuonna 2012 maailman parhaaksi vapaaottelijaksi ja UFC:n presidentti Dana White on kutsutunut Silvaa modernin vapaaottelun historian parhaaksi ottelijaksi.
Yoshimitsu
Hahmonpiirteet
Yoshimitsu on aavesamurai, jonka tehtävänä on varastaa rikkauksia ja aarteita auttaakseen köyhiä ja vähävaraisia. Hänen liikkeensä ovat jokaisessa pelissä nopeita ja arvaamattomia. Yoshimitsu käyttää itsensä mukaan nimettyä katanaa, sekä hän kantaa selässään lippua, niin kuin samurait tekivät sodassa. Hänen iästään on hyvin vähän tietoa, mutta japanilaisen Tekken 2 -opaskirjan mukaan hän on pelin aikana noin 50-vuotias.
Anderson Silva
Lapsuus ja nuoruus
Anderson Silva syntyi 14. huhtikuuta 1975 São Paulossa ja oli neljästä lapsesta keskimmäinen. Andersonilla oli vaikeuksia kotona asuessaan, mutta hän muutti nuorena Curitibaan tätinsä ja enonsa luokse, joka toimi kaupungissa poliisina. Silva eli paljon elämäänsä kotinsa ja perheensä ulkopuolella, vaikka ei sekaantunutkaan jengielämään tai järjestäytyneeseen rikollisuuteen, mikä oli hänen asuinalueellaan kuitenkin hyvinkin yleistä. Näillä seuduilla hän myös kiinnostui kamppailulajeista. Hän alkoi ystävystyä lähistön lasten kanssa, joiden perheillä oli varaa viedä lapsensa opettelemaan brasilialaista jujutsua. Pian he alkoivat opettaa perusteita myös nuorelle Andersonille. Silva itse kertoo, että se ei ollut varsinaisesti ohjattua tai virallista harjoitusta, mutta uskaltaa sanoa harjoittelunsa alkaneen tästä. Andersonin oltua noin kolmetoistavuotias hänen perheellään oli vihdoin varaa viedä hänet harjoittelemaan taekwondoa. Runsas puoli vuotta myöhemmin hänen ollessaan neljätoista hän pääsi aloittamaan Capoeiran harjoittelun koulussa, joka harjoitteli aina kaduilla, puistoissa ja muissa ulkotiloissa. Andersonin oli helppo päästä mukaan, koska hyväntahtoisen mestarin tarkoitus oli saada lapsia ja nuoria pois kaduilta tekemään jotain hyödyllistä, mutta hän ei vaatinut heiltä muuta vastineeksi kuin, että hän saisi heidät oppilaikseen. Vielä viisitoista-vuotiaana Silva kuuli eräältä ystävältään, jonka kanssa tämä kävi harjoittelemassa taekwondoa, että hän käy mielellään harjoittelemassa myös thainyrkkeilyä, sillä sen pitäisi olla hyvä vastapaino taekwondolle. Silva kiinnostui ajatuksesta ja alkoi työskennellä itse, jotta voisi mennä myös harjoittelemaan thainyrkkeilyä. Kuusitoistavuotiaana Silvalla oli tarpeeksi varaa ja alkoi harjoitella thainyrkkeilyä ja länsimaista nyrkkeilyä toisella salilla. Vaikka Silva hyödyntääkin parhaiten thainyrkkeilyä ja on muutenkin kaikin puolin parempi pystyssä, hän alkoi harjoitella myös vapaaottelu-uransa alussa viimein virallisesti brasilialaista jujutsua sekä judoa, joissa Antonio Rodrigo Nogueira myönsi Silvalle mustat vyöt vuonna 2006 tämän ollessa 31-vuotias.
Yoshimitsu
Tekken-pelisarja
Yoshimitsu teki ensiesiintymisen vuonna 1994 julkaistussa Tekkenissä. Hän, Heihachi Mishima, Nina Williams ja Paul Phoenix ovat ainoita hahmoja jotka ovat esiintyneet kaikissa Tekken-peleissä. Yoshimitsu osallistui Iron Fist -turnaukseen syöttinä, jotta Kunimitsu, sekä muut Dura-Anti Manji -klaanin jäsenet pystyisivät varastamaan turnauksen varat huomaamattomasti. Yoshimitsu saa selville, että sumopainija Ganryu, joka on osallistunut petoksiin sekä muuhun korruptoituneeseen toimintaan, on myös ottanut osaa turnaukseen. Kyseinen halpamainen kunnioituksen puute sumokoodia vastaan saa Yoshimitsun suuttumaan. Hän päihittää Ganryun, varastaa hänen omaisuutensa ja jakaa kaiken köyhille. Kun Kunimitsu karkotettiin klaanista, ja hänen liittyessään Kazuya Mishiman puolelle, Yoshimitsu hyökkää Mishimoita vastaan. Hän menettää taistelussa toisen kätensä, jolloin tohtori Boskonovitch auttaa Yoshimitsua pakenemaan. Hän asettaa Yoshimitsulle myös mekaanisen proteesikäden.
Anderson Silva
Uran alku: 1997-2002
Silva aloitti ammattilaisvapaaottelijan uransa Brasiliassa voittamalla kaksi ottelua vuonna 1997. Kahden vuoden kilpailutauon jälkeen hän kärsi ensimmäisen tappionsa toukokuussa 2000 Luiz Azeredoa vastaan. Sen jälkeen hän avasi vuoteen 2003 kestäneen yhdeksän ottelun voittoputken. Vuosina 2002 Silva otteli sekä kotimaansa vale tudo -otteluissa että japanilaisessa Shooto-organisaatiossa. Toisessa Shooto-ottelussaan Silva voitti organisaation keskisarjan mestarin, Hayato Sakurai. Tappio oli Sakurain uran ensimmäinen ja katkaisi 20 ottelua jatkuneen voittoputken.