cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jarmo Koskinen (surmaaja)
Ensimmäinen surma
Koskinen nousi julkisuuteen vuonna 1979 surmattuaan kaksi ihmistä Raumalla. Ensimmäinen uhri kuoli pahoinpitelyn jälkeen sytytetyssä tulipalossa, toisen Koskinen heitti Rauman Kanaliin, johon uhri hukkui. Tapauksen johdosta hän sai liikanimen "Kanaali-Koskinen" (myös ”Kanali-Koskinen” ). Rauman raastuvanoikeus tuomitsi Koskisen 5. syyskuuta 1979 törkeästä kuolemantuottamuksesta, taposta, murhapoltosta, kolmesta pahoinpitelystä, varkaudesta, törkeästä varkaudesta sekä kahdesta omaisuuden vahingoittamisesta 12 vuodeksi 3 kuukaudeksi vankeuteen. Koskinen oli mielentilatutkimuksen mukaan toiminut vailla täyttä ymmärrystä. Hovioikeus alensi rangaistusta 12 vuodeksi vankeutta. Syyttäjän vaatimus pakkolaitokseen eristämisestä hylättiin.
Vankilasurma ja nimenmuutos
Vuonna 1980 Koskinen pahoinpiteli toisen vangin henkihieveriin Helsingin Sörnäisten vankilassa. Koskinen siirrettiin Turun keskusvankilaan Kakolaan, jossa hän ensin pahoinpiteli vankitoverinsa ja pian tämän jälkeen puukotti sellitoverinsa kuoliaaksi. Koskinen eristettiin pakkolaitokseen. Koskinen pääsi ehdonalaiseen vapauteen vuoden 1997 vappuna ja vaihtoi nimekseen Roi Juhani Vataja.
Surma venäläisen ruletin yhteydessä
Tammikuussa 1998 Vataja ampui porilaisen vuonna 1964 syntyneen miehen ”venäläisen ruletin” päätteeksi Porin Esivallankadulla yksityisasunnossa. Porin käräjäoikeus tuomitsi Vatajan täyttä ymmärrystä vailla olevana tehdystä taposta 11 vuodeksi vankeuteen. Vataja valitti tuomiosta Turun hovioikeuteen. Hovioikeus määräsi yllättäen Porin käräjäoikeuden käsittelemään tapauksen uudestaan, koska sen mielestä Vatajan oikeudenkäynti ei ollut oikeudenmukainen. Porin käräjäoikeus käsitteli tapauksen uudelleen ja tuomitsi Vatajan täyttä ymmärrystä vailla olevana tehdystä taposta 8,5 vuodeksi vankeuteen. Vataja valitti päätöksestä Turun hovioikeuteen, joka alensi rangaistusta seitsemäksi vuodeksi vankeutta.
Vataja avioitui kesällä 2003 Hämeenlinnan vankilassa Eija Jokisen kanssa, joka on tuomittu 8-vuotiaan Shari-Anna-tyttärensä murhasta elinkautiseen vankeuteen. Pariskunta haastoi Hämeenlinnan vankilan johtajan Tuomo Kärjenmäen ja entisen vartiopäällikkö Juha Erikssonin oikeuteen ja vaati näille rangaistusta virka-aseman väärinkäyttämisestä. Syynä oli se, että vankeinhoitojohtajat olivat evänneet pariskunnalta perhetapaamiset. Lisäksi pariskunta vaati Rikosseuraamusviraston johtajalle rangaistusta virkavelvollisuuden rikkomisesta, koska he eivät olleet valvoneet ja puuttuneet vankilanjohdon heitä koskeviin päätöksiin. Vankeinhoitojohtajat kiistivät syytteet. Heidän mukaansa perhetapaamiset oli evätty sen vuoksi, että Jokisen jäljiltä löydettiin vankisairaalan röntgenhuoneessa 1,5 grammaa hasista ja 0,4 grammaa amfetamiinia. Jokinen kiisti huumeiden kuuluneen hänelle. Hämeenlinnan käräjäoikeus hylkäsi syytteet.
Koskinen vapautui ehdonalaiseen maaliskuussa 2005.
Kahnaukset poliisin kanssa
Tammikuussa 2006 Vataja joutui käsirysyyn viiden poliisin kanssa Mikkelin ratapihalla. Nahinan syy oli se, että Vataja poistettiin junasta aggressiivisen käytöksen vuoksi. Vatajan hallusta löytyi käyttövalmis, luvaton revolveri ja pieni määrä huumeita.
Vataja herätti jälleen huomiota maaliskuussa 2006, kun hän Joensuussa pakeni poliisia ja tunkeutui eläkeläispariskunnan taloon parvekkeen kautta. Hänet saatiin asunnosta ulos poliisikoiran avulla. Vataja tuomittiin 28. kesäkuuta 2006 virkamiehen väkivaltaisesta vastustamisesta ja Enossa helmikuussa 2006 tapahtuneesta törkeästä vahingonteosta 11 kuukaudeksi ehdottomaan vankeuteen. Syyte panttivangin ottamisesta hylättiin. Vataja valitti päätöksestä Itä-Suomen hovioikeuteen ja kiisti valituksessa kaikki syytteet ja väitti muun muassa, että todistajana esiintynyt poliisimies valehteli. Käräjäoikeuden tuomio ei muuttunut kesäkuussa 2007.
Pahoinpitelyjä
Vapauduttuaan ehdonalaiseen Riihimäen vankilasta Vataja tunkeutui Hämeenlinnassa erääseen asuntoon. Asunnon omistaja oli mennyt käymään naapurinsa luona ja jättänyt ovensa lukitsematta. Kun hän palasi, Vataja makasi sohvalla sammuneena. Asunnon omistaja soitti paikalle poliisin, joka vei Vatajan putkaan. Koskiselta löytyi ladattu, laiton revolveri. Vaikka ase oli luvaton eikä sitä löytynyt aserekisteristä, poliisi päästi Vatajan vapaaksi 5. syyskuuta heti kuulustelujen jälkeen, koska käräjäoikeuden tuomarin tulkinnan mukaan laiton ase ja asuntoon tunkeutuminen eivät riitä ehdonalaisvapauden menettämiseen.
Vataja löi toukokuussa 2007 miestä retkikirveellä päähän ja selkään Hankasalmella. Pieksämäen käräjäoikeus tuomitsi hänet pahoinpitelystä kahdeksi kuukaudeksi ehdottomaan vankeuteen marraskuussa 2007.
Vataja joutui jälleen oikeuden eteen 6. maaliskuuta 2008. Syyttäjän mukaan Vataja löi tai heitti syyskuussa 2007 miestä olutpullolla Jyväskylän Lutakossa. Uhri sai päähänsä syvän haavan, mutta selvisi ilman pysyviä vammoja. Lääkärinlausunnon mukaan päähän kohdistunut isku olisi kuitenkin voinut olla hengenvaarallinen. Poliisi löysi pahoinpitelyn selvittelyn yhteydessä Vatajalta pienen määrän hasista. Syyttäjä vaati Vatajalle rangaistusta pahoinpitelystä ja huumausaineen käyttörikoksesta. Vataja myönsi oikeudessa heittäneensä olutpullon uhria kohti, mutta kiisti teon tahallisuuden. Jyväskylän käräjäoikeus tuomitsi Vatajan pahoinpitelystä ja huumausaineen käyttörikoksesta 80 päivän ehdottomaan rangaistukseen huhtikuussa 2008.
25. helmikuuta 2009 Porin käräjäoikeus hylkäsi Vatajaa vastaan nostetun syytteen pahoinpitelystä. Syytteen mukaan Vataja oli lokakuussa 2008 selvittänyt toisen miehen kanssa erimielisyyksiä väkivallalla.
Vuonna 2013 Vatajaa syytettiin edellisenä vuonna Sastamalassa tapahtuneesta vahingonteosta.
David Sime
David William ”Dave” Sime (25. heinäkuuta 1936 Paterson, New Jersey – 12. tammikuuta 2016 Miami Beach, Florida) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
thumb|left|400px|Miesten 100 metrin juoksun olympiafinaalin maaliintulo Roomassa 1960. Sime äärioikealla.
M3 Lee
thumb|M3 Lee, taustalla M3 Grant. thumb|M3-panssarivaunujen valmistusta Chryslerin panssarivaunutehtaassa Detroitissa. thumb|M3 Grant M3 (M3 Medium Tank) oli yhdysvaltalainen keskiraskas panssarivaunu, jota liittoutuneet käyttivät toisessa maailmansodassa. Britit antoivat vaunuilleen nimen ”Lee” kenraali Robert E. Leen mukaan, ja myöhempi matalammalla tornilla brittispesifikaation mukaan valmistettu malli sai nimekseen ”Grant” kenraali Ulysses S. Grantin mukaan. Vaunuja rakennettiin yli 6 200 kappaletta, joista puolet toimitettiin briteille, näistä 1 700 Australiaan, 900 Intiaan, ja 1 200 Neuvostoliittoon.
Aarne Karvo
Aarne Johannes Karvo oli suomalainen reservinvänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Aukusti Ollitervo 1. Karvo ja Kaisa Matilda Karvo. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Eveliina Toivosen kanssa.
M3 Lee
M3 kehitettiin vuonna 1939 tuotantoon tulleen M2A4-panssarivaunun pohjalta, joka oli Yhdysvaltojen liittyessä toiseen maailmansotaan vuonna 1941 aseistukseltaan ja panssaroinniltaan jo vanhentunut. Yhdysvaltain armeija halusi 75 millimetrin tykillä varustetun uuden panssarivaunumallin, mutta vaatimukset täyttävä M4 Sherman ei kuitenkaan ollut vielä valmis sarjatuotantoon.
Aarne Karvo
Opinnot
Karvo kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1922. Hän kävi Reserviupseerikoulu vuosina 1925–1926.
M3 Lee
Korvikkeeksi suunniteltiin M2:n alustalle vahvemmin panssaroitu ja rungon oikeaan laitaan kasematti-tyyliseen sijoitukseen asennetulla 75 millimetrin M2- tai M3-tykillä aseistettu M3, lisäksi vaunussa oli myös pieni 37 millimetrin M5- tai M6-tykillä varustettu tykkitorni. Vaunun huonoja puolia olivat muun muassa sen korkea profiili, runkoon sijoitetun tykin pieni kääntymäsektori ja niitit, joilla panssarilevyt niitattiin paikoilleen. Se kuitenkin tarjosi tärkeissä taisteluissa Pohjois-Afrikassa vastuksen Panzerkampfwagen III:lle ennen Shermanin tuloa rintamalle.
Aarne Karvo
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania. Karvo työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
M3 Lee
Yleisin Leessä käytetty moottori oli yhdeksänsylinterinen, ilmajäähdytteinen Wright (Continental) R975 EC2 -tähtimoottori, joka oli tarkoitettu alun perin lentokonemoottoriksi. Moottorin koko ja sen muoto johtivat vaunun korkeaan profiiliin. Moottorin keskeltä lähtevä akseli kulki miehistötilan lattian alta, mitä pakotti korottamaan sitä. Vaihteistona oli Mackin kehittämä viisinopeuksinen (+ yksi taaksepäin) Synchromesh-vaihteisto. Jousituksessa käytettiin jo M1 Combat Carissa 1930-luvulla käyttöön otettua Vertical volute spring suspension (VVSS) -ratkaisua. Monia Leen alustan ja voimansiirron osia käytettiin myöhemmin M4 Sherman -vaunussa. Sherman käytti myös samaa 75 millimetrin tykkiä.
Aarne Karvo
Suomen sisällissota
Karvo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianvääpeliksi ja joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Kaivojärvi
Kaivojärvi on Päntäneen kylässä Kauhajoella sijaitseva kirkasvetinen järvi. Se kuuluu osaksi Natura 2000-alueeseen kuuluvaa Kaivonevan suoaluetta ja sijaitsee alueen pohjoisosassa. Pinta-alaa järvellä on 6,6 hehtaaria ja rantaviivaa sillä on kaikkiaan 1,3 kilometriä. Kaivojärvi kuuluu Päntäneenjoen valuma-alueeseen ja Kyrönjoen vestistöön.
M3 Lee
M3:n alustalle rakennettiin 3 490 kappaletta 105 millimetrin M1/M2-haupitsilla aseistettua M7 Priest -panssarihaupitsia, sata 155 millimetrin tykillä aseistettua M12-panssarihaupitsia ja erilaisia huolto- ja kuljetusvaunuja. Kanadassa M3:n alustalle suunniteltiin Ram-vaunu.
Aarne Karvo
Sisällissodan jälkeinen aika
Karvo määrättiin sisällissodan jälkeen 20. kesäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan l. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan, missä hän toimi koulutusaliupseerina ja 3. komppanian vääpelinä. Radiokoulun vääpeliksi hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1921, mistä hänet siirrettiin edelleen 1. huhtikuuta 1925 Uudenmaan rykmenttiin, missä hän toimi 1. pataljoonan adjutanttina ja nuorempana upseerina. Karvo kuoli työtapaturmassa Suomenlinnassa 22. joulukuuta 1927. Karvo oli illalla kello 9 aikaan päivystävänä upseerina Suomenlinnan paikalliskomppaniaan kuuluvassa työkomppaniassa. Humalaisten sotilaiden aikaansaama mellakka pakotti hänet poistumaan päivystyshuoneesta ikkunan kautta ja tässä vaiheessa hänen epäkuntoon joutuneessa pistoolissaan ollut viimeinen panos laukesi vahingossa ja luoti meni läpi Karvon pään. Hänet haudattiin Tervolaan.
Innovaatiojournalismin Seura
Yhdistys jakaa vuosittain innovaatiojournalismin palkinnon Innovaatiokiteen parhaasta edellisenä vuonna Suomessa julkaistusta lehtiartikkelista, radio- tai tv-ohjelmasta tai muusta journalistisesta tuotteesta.
Toisen Innovaatiokide -palkinnon voitti Maaseudun Tulevaisuuden toimittaja Tarja Halla 16.3.2007 julkaistusta jutusta Huomisen lihaa kasvatetaan laboratorioissa. Voittajan valitsi Osmo Soininvaara. Palkintoon kuului 3 000 euron sekki. Palkinto jaettiin huhtikuussa 2008 Mediapäivillä Helsingissä.
Yhdistyksen toiminta hiipui 2010-luvulla.
Eeva (televisiosarja)
Yhdysvaltalaisista sarjoista kuten The Lucy Show’sta vaikutteita ottanut Eeva oli yritys tehdä suomalaista tilannekomediaa. 1970-luvun alun ilmapiiri ei sen kepeyttä suosinut. Kriitikko Anna Kerttu Wiik kuvasi päähenkilöä ”tylsäksi”, ”kaakattajaksi” ja ”lähes sietämättömäksi otukseksi” ja ihmetteli, miten tällä voi olla niin järkevä tytär. Hän luonnehti muitakin sarjan hahmoja oudoiksi ja yliammutuiksi.
Marjatta Kallion ja Terhi Panulan ohella sarjassa näyttelevät muiden muassa Olavi Ahonen, Tiina Rinne, Leo Jokela, Pentti Irjala ja Pia Hattara. Yksittäisissä jaksoissa vierailee kymmeniä muitakin näyttelijöitä, kuten Uljas Kandolin, Brita Koivunen, Martti Tschokkinen ja Aarre Karén.
Jaksot ja esityspäivät
Jaksot ja esityspäivät
Radost Bokel
pienoiskuva|Radost Bokel vuonna 2012. Radost Bokel (s. 4. kesäkuuta 1975 Bad Langensalza, Itä-Saksa) on saksalainen näyttelijä ja malli. Hänet tunnetaan televisiosarjasta Syyttäjä, jossa hän näyttelee Susanne Selbachia. Bokel on näytellyt myös muun muassa televisiosarjassa Rikospaikalla. Hänen uransa näyttelijänä alkoi jo 1980-luvulla pääroolista fantasiaelokuvassa Momo (1986).
Suomen Romanifoorumi – Fintiko Romano Forum
Suomen Romanifoorumi - Fintiko Romano Forum (FRF) on suomalaisten romanijärjestöjen keskusliitto. Toiminnan tavoitteena on kehittää romanijärjestöjen osallistumisvalmiuksia, voimaantumista ja verkostoitumista. FRF osallistuu kansalliseen ja kansainväliseen ihmisoikeustyöhön ja yhdenvertaisuuden edistämiseen.
FRF toimii jäsenjärjestöjensä edustajana muun muassa erilaisissa kunta- ja valtionhallinnon työryhmissä ja neuvottelukunnissa. FRF tekee aloitteita, antaa lausuntoja ja osallistuu erilaisiin kuulemistilaisuuksiin lainsäädännön uudistamista koskevissa kysymyksissä ja Suomen ratifioimien kansainvälisten sopimusten täytäntöönpanoa koskevassa seurannassa.
FRF:än viralliset nettisivut löytyvät osoitteesta www.romanifoorumi.fi
M. Pajari
Tyyne Maria (Maija) Rautio, kirjailijanimi M. Pajari (6. helmikuuta 1900 Tampere – 26. heinäkuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Hän käytti lisäksi nimimerkkejä Taurus ja Urania.
Rautio kirjoitti myös lehtinovelleja ja laati horoskooppeja lehtiin.
Teoksia
Nimellä M. Pajari : Nimimerkillä Taurus : Nimimerkillä Urania :
Je t’adore
Je t’adore oli Belgian edustuskappale Euroviisuissa vuonna 2006. Sen esitti tunnettu poplaulaja Kate Ryan. Kappale oli yksi suurimmista voittajasuosikeista, mutta se jäi semifinaalissa sijalle 12 eikä näin ollen päässyt finaaliin.
Katen ja hänen taustaesiintyjiensä lavashow oli yksi illan näyttävimmistä, mutta sekään ei auttanut. Esiintyjät kikkailivat punaista valoa hehkuvilla mikrofonitelineillä.
Henk Fraser
Henk Fraser (s. 7. heinäkuuta 1966) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskuspuolustaja.
Ura pelaajana
Surinamen siirtomaassa syntynyt Fraser aloitti pelaajauransa mantereella Sparta Rotterdamin joukkueessa vuonna 1984. Ura lähti nousuun miehen siirryttyä FC Utrechtiin vuonna 1986. Hän edusti seuraa kaksi kautta, samoin Rodaa kunnes siirtyi suurseura Feyenoordiin vuonna 1990. Topparina pelannut Fraser edusti Feyenoordia yhdeksän vuotta ja pelasi yli 100 ottelua seuran paidassa. Hän voitti seuran paidassa kaksi liigamestaruutta ja neljä Alankomaiden cupia. Peliaikaa Feyenoordissa tuli alkuun mukavasti, mutta uransa viimeisinä kausina 1995–1999 Fraser pelasi 15 ottelua.
Maajoukkuetasolla Fraser pelasi Alankomaiden paidassa kuusi maaottelua.
Ura valmentajana
Pelaajauransa jälkeen Fraser jatkoi Feyenoordin organisaatiossa juniorivalmentajana. Vuonna 2007 hän siirtyi ADO Den Haagin organisaatioon Wiljan Vloetin apuvalmentajaksi. Hän lähti seurasta kesällä 2009. Kaudella 2010/11 Fraser toimi PSV Eindhovenissa juniorivalmentajana, kunnes palasi takaisin ADO Den Haagiin apuvalmentajaksi. Apuvalmentajan tehtäviensä ohella hän toimi myös Alankomaiden U21-maajoukkueen apuvalmentajana ja ADO:n juniorivalmentajana.
Helmikuussa 2014 Fraser nousi ADO Den Haagin päävalmentajaksi Maurice Steijnin saatua potkut. Maaliskuussa seura jatkoi hänen sopimustaan. Fraserin johdolla ADO sijoittui kauden päätteeksi yhdeksänneksi. Hänen ensimmäinen täysi kautensa päävalmentajana ei sujunut odotetusti ja ADO oli liigassa vasta sijalla 13. Kaudella 2015/16 Fraser johdatti ADOn Eredivisiessä sijalle 11. Kauden jälkeen hän jätti seuran ja siirtyi SBV Vitessen peräsimeen. Fraserin johdolla Vitesse jatkoi hyviä esityksiään Eredivisiessä ja kausi päättyi viidenteen sijaan. Alankomaiden cupissa Fraser luotsasi joukkueen loppuotteluun, jossa AZ Alkmaar kaatui maalein 2–0 ja Vitesse voitti seurahistoriansa ensimmäisen cup-mestaruuden.
Maaliskuussa 2018 Vitesse kertoi, että venäläinen Leonid Slutski korvaa Fraserin kauden jälkeen. Pian tämän jälkeen Fraserin sopimus Sparta Rotterdamin kanssa vahvistettiin. Sopimusuutisen jälkeen Vitesse vapautti Fraserin tehtävistään huhtikuun alussa. Fraser luotsasi Spartan parhaimmillaan Eredivisien kahdeksanneksi kaudella 2020/21. Hän erosi tehtävistään huhtikuussa 2022, kun Spartan seurajohto oli ilmoittanut aikeistaan erottaa hänen apuvalmentajansa Aleksandar Rankovićin.
Fraser toimi Sparta-pestinsä rinnalla Louis van Gaalin apuvalmentajana Alankomaiden maajoukkueessa heinäkuusta 2021 lähtien. Hän jätti apuvalmentajan tehtävänsä toukokuussa 2022 tehtyään päävalmentajasopimuksen FC Utrechtin kanssa. Fraserin pesti Utrechtissa päättyi joulukuun puolivälissä 2022, kun hän jätti tehtävänsä harjoitusleirillä sattuneen välikohtauksen vuoksi. Fraserin kerrottiin tarttuneen Amin Younesia kurkusta.
Purppuraselkämedestäjä
Purppuraselkämedestäjä (Anthreptes longuemarei) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Purppuraselkämedestäjää tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Arkkitehtuurin Finlandia -palkinto
Arkkitehtuurin Finlandia -palkinto on Suomen Arkkitehtiliitto SAFAn vuonna 2011 perustama arkkitehtuuripalkinto, joka jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 2014. Se myönnetään vuosittain merkittävän uuden rakennuksen tai rakennusryhmän suunnittelusta tai korjaussuunnittelusta. Kohteen valmistumisesta saa palkinnon jakamisvuonna olla kulunut enintään kolme vuotta. Palkintoon ei ainakaan toistaiseksi liity rahaosuutta.
Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnon valitsijaksi valitaan vaikuttaja, joka on tullut tunnetuksi muun alan kuin arkkitehtuurin asiantuntijana. Palkintotuomari tekee valinnan esiraadin valitsemien kohteiden joukosta. Tuomarin valitsee Suomen Arkkitehtiliiton hallitus.
2014
Esiraatiin kuuluivat Arkkitehti-lehden päätoimittaja Jorma Mukala, Suomen arkkitehtuurimuseon johtaja Juulia Kauste, Aalto-yliopiston professori Pentti Kareoja sekä arkkitehti Esa Ruskeapää.
Ehdokkaina vuonna 2014 olivat:
2015
Vuonna 2015 palkinto myönnettiin Anssi Lassilan suunnittelemalle Jyväskylän Kuokkalaan vuonna 2014 valmistuneelle Puukuokka-kerrostalolle. Palkinnonsaajan valitsi säveltäjä Kaija Saariaho. Saariahon palkintoperustelujen mukaan Puukuokka on uskalias ja kunnianhimoinen työ, johon sisältyvät uuden rakennusteknologian tutkiminen, ihmisläheisyys, pyrkimys ekologisiin ratkaisuihin ja ihmisen elämänlaadun parantamiseen.
Esiraatiin kuuluivat arkkitehtuurin taiteilijaprofessori Sari Nieminen, Aalto-yliopiston professori Pirjo Sanaksenaho, arkkitehti Eero Lundén ja Arkkitehtuurimuseon johtaja Juulia Kauste.
Ehdokkaina vuonna 2015 olivat:
2016
Vuonna 2016 palkinto myönnettiin arkkitehti Aaro Arton suunnittelemalle ja vuonna 2015 valmistuneelle Rovaniemen keskuskentän monitoimirakennus Railolle. Palkinnonsaajan valitsi Paavo Lipponen. Palkintoperusteluissaan Lipponen kuvaili itseään arkkitehtuurin harrastajaksi ja kehui, kuinka Railo istuu täydellisesti Alvar Aallon vuonna 1945 suunnittelemaan kaupungin kaavaan.
Esiraatiin kuuluivat Aalto-yliopiston professori Pirjo Sanaksenaho, arkkitehtuurin taiteilijaprofessori Sari Nieminen, arkkitehti Eero Lundén ja Oulun yliopiston professori Janne Pihlajaniemi.
Ehdokkaina vuonna 2016 olivat:
2017
Vuonna 2017 palkinto myönnettiin Aalto-yliopiston Harald Herlin -oppimiskeskuksen peruskorjaukselle, jonka suunnitteli arkkitehtitoimisto Arkkitehdit NRT. Korjaus valmistui vuonna 2016. Palkinnonsaajan valitsi Reijo Karhinen.
Esiraatiin kuuluivat Aalto-yliopiston professori Hannu Huttunen, arkkitehtuurin taiteilijaprofessori Sari Nieminen, Oulun yliopiston professori Janne Pihlajaniemi ja arkkitehti Janne Teräsvirta.
Ehdokkaina vuonna 2017 olivat:
2018
thumb|Uusi lastensairaala|200x200px Vuonna 2018 Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnon sai Arkkitehtitoimisto SARCin ja Arkkitehtiryhmä Reino Koivulan suunnittelema Helsingin Uusi lastensairaala. Palkinnon saajan valitsi oikeushammaslääkäri Helena Ranta.
Esiraatiin kuuluivat Aalto-yliopiston professori Hannu Huttunen, arkkitehti Janne Teräsvirta, tekniikan tohtori, arkkitehti Anne Stenros ja arkkitehtitoimisto Livadyn osakas arkkitehti Juulia Mikkola.
Ehdokkaina vuonna 2018 olivat:
2019
pienoiskuva|204x204px|Käärmetalo Vuoden 2019 Arkkitehtuurin Finlandia -palkinto myönnettiin vuonna Helsingin Käpylään vuonna 2018 valmistuneelle Käärmetalon peruskorjaukselle. Palkinnon saajan valitsi kuvataiteilija ja kirjailija Hannu Väisänen. Peruskorjauksen suunnittelivat Kati Salonen ja Mona Schalin Arkkitehdit Oy.
Esiraatiin kuuluivat tekniikan tohtori, arkkitehti Anne Stenros, arkkitehti Juulia Mikkola ja arkkitehti Mikko Heikkinen.
Ehdokkaina vuonna 2019 olivat:
2020
pienoiskuva|200x200px|Olympiastadion Vuoden 2020 arkkitehtuurin Finlandian voitti Helsingin Olympiastadionin korjaus- ja uudistustyö, ja työstä palkittiin Arkkitehtitoimisto K2S ja Arkkitehdit NRT. Palkinnon saajan valitsi muusikko ja näyttelijä Paula Vesala. Palkinnon myöntämällä Vesala halusi kiittää historiantajuista ja tyylikästä korjaus- ja suojelutyötä.
Esiraadin puheenjohtajana toimi arkkitehti Simo Freese. Esiraatiin kuuluivat myös arkkitehdit Teemu Hirvilammi, Saija Hollmén ja professori Tuomo Siitonen.
2021
pienoiskuva|200x200px|Kirkkonummen kirjasto Koronapandemian vuoksi vierailuja ei voitu järjestää, joten esiraati jätti kisasta pois päiväkodit, koulut, hoiva-asumisen kohteet sekä suomalaisten arkkitehtien ulkomaille suunnittelemat rakennukset. Voittajan, arkkitehti Teemu Kurkelan johdolla suunnitellun Kirkkonummen pääkirjasto Fyyrin, valitsi filosofi Esa Saarinen.
Esiraatiin kuuluivat Aalto-yliopiston humanitäärisen arkkitehtuurin työelämäprofessori Saija Hollmén, arkkitehti Mona Schalin, Tampereen yliopiston yhdyskuntasuunnittelun teorian professori Panu Lehtovuori ja professori Tuomo Siitonen.
Ehdokkaina vuonna 2021 olivat:
2022
Palkinnon voitti Jyväskylän yliopiston kirjaston peruskorjaustyö. Arkkitehti Arto Sipisen suunnitteleman, 1974 valmistuneen rakennuksen korjaus- ja pääsuunnittelusta vastasi hänen poikansa, arkkitehti Ari Sipinen ja tila- ja sisustussuunnittelusta arkkitehti Merja Kiviranta. Voittajan valitsi elokuvaohjaaja Klaus Härö, joka korosti perusteluissaan rakennuksesta huokuvaa kunnioitusta alkuperäistä kirjastoa ja kävijöitä kohtaan.
Ehdokkaat valinneeseen esiraatiin kuuluivat professori Panu Lehtovuori, joka toimi esiraadin puheenjohtajana, sekä arkkitehti Sarlotta Narjus, arkkitehti Mona Schalin ja professori Rainer Mahlamäki.
Irma Kerppola-Sirola
Irma Helena Kerppola-Sirola (9. maaliskuuta 1930 Helsinki – 18. joulukuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja kirjailija.
Henkilöhistoria
Kerppola-Sirolan isä oli professori William Kerppola ja äiti Irja Herlin. Hänen puolisonsa vuodesta 1955 oli lääketieteen tohtori Kari Erkki Olavi Sirola. Kirjailija Harri Sirola oli heidän poikansa. Kerppola-Sirola tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1948 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1951. Sisätautien erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1961. Lääkärin uransa alkuvuosina Kerppola-Sirola toimi HYKSin palveluksessa.
Kirjallinen tuotanto
Kerppola-Sirola käsitteli teksteissään paljon kuolemaa, jopa itsemurhaa. Hän kirjoitti kolumneja Helsingin Sanomien Kuukausiliitteeseen vuosina 1983–1985, niitä on julkaistu teoksessa Sirola, Sirola, Sirola (Vesl, 2011).
Annica Sjölund
250px|pienoiskuva|Annica Sjölund Annica Sjölund (s. 31. maaliskuuta 1985 Finström, Ahvenanmaa, Suomi) on ahvenanmaalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Hyökkääjänä pelannut Sjölund edusti urallaan FC Unitedia, IFFK:a, Åland Unitedia sekä ruotsalaisia Älvsjö AIK:ta, Solnan AIK:ta ja Kopparbergs/Göteborg FC:tä. Hän voitti Suomen mestaruuden 2004 sekä Suomen cupin 2004 ja 2005 FC Unitedissa.
Maajoukkueeseen Sjölund nousi ensi kerran vuonna 2006 ja pelasi uransa aikana kaikkiaan 69 maaottelua, joissa hän teki 17 maalia. Hän pelasi vuoden 2009 EM-kilpailuissa Suomen kaikissa neljässä ottelussa, yhdessä koko ottelun ja kolmessa kentälle tulleena vaihtopelaajana. Puolivälieräottelussa Englantia vastaan hän teki maalin. Vuoden 2013 EM-kilpailuissa Sjölund pelasi kahdessa Suomen kolmesta ottelusta, toisessa koko ottelun, ja teki alkulohkon ottelussa Tanskaa vastaan Suomen koko kisojen ainoan maalin. Hän toimi Tanska-ottelussa Suomen joukkueen kapteenina.
Sjölundin isoveli on miesten maajoukkuepelaaja Daniel Sjölund ja myös hänen äitinsä Bodil Sjölund (o.s. Mörn) on pelannut yhden naisten A-maaottelun.
Jalkapallouran jälkeen hän muutti takaisin Ahvenanmaalle ja on toiminut juniorivalmentajana IFK Mariehamnin organisaatiossa.
Mr. Nobody (kappale)
Mr. Nobody oli Slovenian edustuskappale vuoden 2006 Euroviisuissa. Kappaleen esitti nuori poplaulaja Anžej Dežan. Kappale jäi semifinaalissa sijalle 16 ja näin ollen kauas finaalipaikasta.
Bah’matš
Bah’matš on kaupunki Ukrainan pohjoisosissa Tšernihivin alueella linnuntietä noin 180 kilometriä Kiovasta itäkoilliseen. Kaupungin väkiluku oli 17 192 (2021 alussa; 20 332 as., VL2001).
thumb|210px|left|Bah’matšin matkustaja-asema on paikkakunnan päärautatieasema, joka esiintyy myös kaupungin vaakunassa
Historiaa
Bah’matš mainitaan kirjallisissa lähteissä ensi kerran vuonna 1781. Paikkakunta kasvoi 1860- ja 1870-luvuilla merkittävästi tsaarinajan rautateiden rakennustyöläisten asuinpaikkana. Tammikuussa 1919 paikkakunnalla käytiin taisteluja bolsevikkien ja Ukrainan kansantasavallan joukkojen välillä.
Kaupungissa on kemian teollisuuden laitevalmistusta ja elintarviketeollisuutta.
Kaupunki toimi aiemmin noin 47 000 asukkaan Bah’matšin piirin hallintokeskuksena. Heinäkuusta 2020 lähtien se on ollut osa Nižynin piiriä.
Liikenneyhteydet
Paikkakunta on tärkeä Ukrainan päärautatieverkon risteyspaikkakunta, jonka kautta kulkee päärata Kiovasta niin Moskovaan kuin Valko-Venäjän Gomeliinkin, josta kautta voi jatkaa esimerkiksi Minskiin tai Pietariin. Bah’matšin matkustaja-asema on päärautatieasema, jonka lisäksi kaupungissa on Gomelin asema ja Kiovan asema. Maantieyhteyksistä merkittävimpiin kuuluu Kiovan suunnalta saapuva valtatie M02 (eurooppatie E101), joka kulkee piirin läpi koilliseen 14 kilometriä kaupungin pohjoispuolella.
Julia Görges
Julia Görges (s. 2. marraskuuta 1988 Bad Oldesloe) on saksalainen tennispelaaja. Hänen korkein sijoituksensa tenniksen maailmanlistalla kaksinpelissä on yhdeksän elokuulta 2018 ja nelinpelissä 12 elokuulta 2016. Kaksinpelissä Görges on voittanut seitsemän WTA-turnausta ja nelinpelissä viisi.
Tennisura
Görges aloitti tenniksen 6-vuotiaana. Ensimmäiset ITF-turnauksensa hän pelasi vuonna 2005. Görgesin valmentajana toimii Sascha Nensel.
2006–2007
Görges saavutti ensimmäiset ITF-turnausvoittonsa elokuussa 2006 Wahlstedtissa ja Bielefeldissä. Vuonna 2007 Görges pääsi ensimmäisen kerran WTA-turnauksen pääsarjaan Dohassa. Karsintojen kautta pääsarjaan päässyt Görges voitti ensimmäisellä kierroksella Ágnes Szávayn. Toisella kierroksella hän hävisi toiseksi sijoitetulle Svetlana Kuznetsovalle. Toukokuussa Görges voitti Antalyan ITF-turnauksen finaalissa Kathrin Wörlen ja kesäkuussa Bukarestin ITF-turnauksen finaalissa Dia Evtimovan. Tukholman WTA-turnauksessa karsintojen kautta pääsarjaan päässyt Görges voitti Maria Elena Camerinin, Klára Zakopalován ja Émilie Loitin, kunnes hävisi välierässä Vera Duševinalle luvuin 6–4, 5–7, 6–3. Görges selviytyi ensimmäistä kertaa Grand Slam -turnauksen pääsarjaan Yhdysvaltain avoimissa 2007, jossa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan ykköspelaaja Justine Heninille 6–0, 6–3.
2008–2009
Australian avoimissa 2009 Görges hävisi avauskierroksella viidenneksi sijoitetulle Ana Ivanovićille. Miamin WTA-turnauksessa hän selviytyi toiselle kierrokselle. Ranskan avoimissa Görges hävisi avauskierroksella Iveta Benešoválle luovuttaen toisessa erässä. Birminghamin turnauksessa Görges voitti toisella kierroksella Sara Erranin, mutta hävisi kolmannella Urszula Radwańskalle. Wimbledonissa tuli avauskierroksen tappio Jelena Jankovićia vastaan. Heinäkuussa Görges voitti Biarritzin ITF-turnauksen. Yhdysvaltain avoimissa Görges hävisi myös avauskierroksella, kun Svetlana Kuznetsova voitti hänet kahdessa erässä. Quebec Cityn WTA-turnauksessa Görges selviytyi välieriin.
2010–2011
Australian avoimissa 2010 Görges voitti Tamira Paszekin, kunnes hävisi toisella kierroksella maailmanlistan neloselle, Caroline Wozniackille. Maalis-huhtikuussa Görges selvisi toiselle kierrokselle Indian Wellsissä, Miamissa ja Ponte Vedra Beachillä. Toukokuussa Görges hävisi Strasbourgin puolivälierässä Marija Šarapovalle. Ranskan avointen ensimmäisellä kierroksella Görges voitti Melinda Czinkin, mutta hävisi toisella kierroksella ykköseksi sijoitetulle Serena Williamsille. Wimbledonissa tuli ensimmäisen kierroksen tappio Marion Bartolia vastaan. Heinäkuussa hän voitti Biarritzin ITF-turnauksen. Seuraavalla viikolla hän pääsi välieriin Palermon WTA-turnauksessa, jossa hävisi Flavia Pennettalle. Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa Görges saavutti Gastein Ladies -turnauksessa heinäkuussa, jonka finaalissa hän voitti Timea Bacsinszkyn luvuin 6–1, 6–4. Kööpenhaminan WTA-turnauksessa hän hävisi puolivälierässä ykköseksi sijoitetulle Caroline Wozniackille luvuin 3–6, 6–0, 7–6(3). Yhdysvaltain avoimissa Görges voitti Romina Oprandin, mutta hävisi toisella kierroksella Bethanie Mattek-Sandsille. Tokion WTA-turnauksessa Görges voitti ensimmäisellä kierroksella Samantha Stosurin, mutta hävisi kolmannella Coco Vandeweghelle. Linzin välierissä hän hävisi Ana Ivanovićille.
Görges avasi kauden 2011 Aucklandin turnauksella, jossa hän selviytyi välieriin. Australian avoimissa hän voitti Edina Gallovits-Hallin ja Kaia Kanepin. Kolmannella kierroksella hän hävisi Marija Šarapovalle luvuin 6–4, 4–6, 4–6. Charlestonin turnauksessa Görges selviytyi puolivälieriin, jossa hävisi Jelena Vesninalle. Huhtikuussa Stuttgartin WTA-turnauksessa Görges otti uransa toisen turnausvoiton. Välierässä hän voitti Samantha Stosurin ja finaalissa maailmanlistan ykkösen, Caroline Wozniackin luvuin 7–6, 6–3. Madrid Openissa Görges voitti jälleen Wozniackin, tällä kertaa kolmannella kierroksella luvuin 6–4, 1–6, 6–3. Turnauksen puolivälierässä Görges voitti Anastasija Pavljutšenkovan, mutta hävisi välierässä Viktoryja Azarenkalle. Ranskan avoimissa Görges hävisi kolmannella kierroksella Marion Bartolille. Görges selviytyi kolmannelle kierrokselle myös Wimbledonissa, jossa hän hävisi Dominika Cibulkoválle ja Yhdysvaltain avomissa, jossa hän hävisi Shuai Pengille.
2012–2013
Australian avoimissa 2012 Görges pääsi neljännelle kierrokselle, jossa hän hävisi Agnieszka Radwańskalle suoraan kahdessa erässä. Pariisin WTA-turnauksessa hän pääsi puolivälieriin. Kauden ensimmäisen loppuottelupaikkansa Görges saavutti Dubain turnauksessa, jossa hän voitti välierässä Caroline Wozniackin. Loppuottelussa hän hävisi Agnieszka Radwańskalle. Indian Wellsissä hän hävisi kolmannella kierroksella maailmanlistan ykköselle, Viktorija Azarenkalle. Kauden toisessa Grand Slam -turnauksessa, Ranskan avoimissa, Görges hävisi kolmannella kierroksella Arantxa Rusille. Wimbledonissa hän hävisi kolmannella kierroksella Ana Ivanovićille. Lontoon olympialaisissa Görges eteni kolmannelle kierrokselle, jossa hävisi Marija Kirilenkolle. Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Kristýna Plíškoválle. Lokakuussa Görges saavutti loppuottelupaikan Linzin turnauksessa, mutta hävisi siinä ykköseksi sijoitetulle Viktoryja Azarenkalle.
Australian avoimissa 2013 Görges pääsi neljännelle kierrokselle, jossa hän hävisi Li Nalle. Ranskan avoimissa hän hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa Zuzana Kučoválle ja Wimbledonissa Mariana Duque Mariñolle. Myös Yhdysvaltain avoimissa hänen pelinsä päättyivät avauskierrokselle.
2014 jälkeinen ura
Ranskan avoimissa 2014 Görges selviytyi sekanelinpelissä Nenad Zimonjićin kanssa loppuotteluun, jonka he hävisivät tiebreak-ratkaisulla.
Vuonna 2017 Görges voitti kaksinpelissä Moskovan ja Zhuhain WTA-turnaukset. Vuonna 2018 hän voitti Aucklandin ja Luxemburgin WTA-turnaukset. Tammikuussa 2019 hän voitti jälleen Aucklandin turnauksen.
Ruona (yritys)
Ruona Oy oli suomalainen Raahessa vuosina 1918–1952 toiminut metallialan yritys, jolla oli konepaja, valimo ja laivatelakka. Yhtiön perustaja oli teknikko ja liikemies Juhan Wilhelm Järvinen. Ruona Oy toimi aluksi levy- ja korjauspajana ja se valmisti 1920-luvulla erilaisia peltituotteita (muun muassa maidonkuljetusastioita, työntökärryjä ja puutarha- sekä öljykannuja). Vuonna 1920 Ruona Oy rakensi oman telakan, jossa oli tilaa 10 laivalle ja myöhemmin yhtiö aloitti hinaajien höyrykattiloiden, varppausveneiden, säiliöiden ja erilaisten nosto- ja kuljetuslaitteiden valmistuksen.
Julia Görges
2014 jälkeinen ura
Görges ilmoitti lokakuussa 2020 lopettavansa uransa.
Ruona (yritys)
Kun yhtiön johtajaksi tuli vuonna 1936 diplomi-insinööri Emil G. Oesch, Ruona Oy alkoi siirtyä raskaan teollisuuden ja laivanrakennuksen piiriin. Yhtiön tuotantolaitoksia laajennettiin niin, että vuonna 1938 valmistui koneistamo ja viilaamo, vuonna 1939 levyosaston laajennus, vuonna 1942 rauta- ja teräsvalimo sekä paja ja vuonna 1946 nostotelakka. Valtaosan Ruona Oy:n tuotannosta muodostivat sotavuosina puolustusvoimien tilaukset ja sotien jälkeen 1940-luvun lopulla taas sotakorvaustoimitukset. Tuotannon arvo oli vuonna 1947 noin 200 miljoonaa markkaa ja henkilökuntaa oli noin 700. Vuonna 1945 aloitti toimintansa myös Ruonan oma ammattikoulu.
Ruona Oy:n toiminta päättyi konkurssiin vuonna 1952 Oeschin kuoltua lokakuussa 1952. Ruona Oy:n konkurssi oli aikanaan Suomen suurin; alihankkijat mukaan luettuna noin 1 000 henkilöä menetti työpaikkansa Raahen seudulla. Yhtiön toimintaa jatkamaan perustettiin 1953 Raahe Oy. Uuden yhtiön pääomistaja oli Heikki H. Herlin. Raahe Oy jatkoi Ruona Oy:n teräsvalimon toimintaa Raahessa. 1970-luvulle tultaessa Raahe Oy:n omistus siirtyi kokonaan Herlinien Kone Osakeyhtiölle. Teräsvalimoa laajennettiin 1970-luvulla muun muassa pientavaran kaavaus- ja valulinjalla sekä uudella malliverstaalla. Tehtaalle perustettiin myös pyöräosasto, joka valmisti lähinnä pyöriä Kone Oy:n tuottamia satamanostureita varten. Raahe Oy:n konepaja ja valimo fuusioitiin Kone Oy:n nosto- ja siirtolaiteryhmään vuonna 1979. Vuonna 1983 toteutettu suomalaisten teräsvalimoiden toimialarationalisointi johti siihen, että Kone Oy keskittyi pieniin ja keskisuuriin teräsvaluihin.
Vuonna 1987 Kone Oy myi Raahen konepajatoimintansa raahelaiselle Miilukangas Oy:lle. Teräsvalimo myytiin 1995 viidelle Koneen palveluksessa olleelle henkilölle ja sen toiminta jatkui aluksi Raahen Teräsvalimo Oy:n nimellä ja sitten Keycast Oy:n nimellä, kun vuonna 1999 tehty yrityskauppa synnytti pohjoismaisen teräsvaluihin keskittyneen konsernin. Raahelainen Miilukangas Oy osti Keycast-konsernin Raahen teräsvalimon liiketoiminnan vuonna 2013 ja valimo toimii nykyisin Miilucast Oy:n nimellä.
Kookoshiutaleet
Kookoshiutaleet on kookospähkinöistä valmistettavia hiutaleita. Hiutaleet soveltuvat mm. makeisiin, leivonnaisiin ja koristeluun. Hiutaleet valmistetaan kookospähkinän kuivatusta siemenvalkuaisesta ja niitä käytetään tavallisesti paahdettuina.
Erik Allardt
Erik Anders Allardt (9. elokuuta 1925 Helsinki – 25. elokuuta 2020 Helsinki ) oli suomalainen sosiologi ja akateemikko. Hän toimi Helsingin yliopiston sosiologian professorina vuosina 1955–1991. Allardt oli Suomen ja Pohjoismaiden tunnetuimpia yhteiskuntatieteilijöitä ja kansainvälisesti menestyneimpiä tutkijoita. Hän välitti Suomeen niin amerikkalaisen, skandinaavisen kuin ranskalaisenkin sosiologian lähestymistapoja.
Ura
Vuosina 1970–1980 Allardt oli Suomen Akatemian tutkijaprofessori. Hänen keskeisiä tutkimuskohteitaan ovat olleet yhteiskunnan rakenne ja sen muuttuminen, poliittinen radikalismi, hyvinvointi sekä kielelliset vähemmistöt.
Erik Allardtin isänisä oli kirjailija ja koulumies Anders Allardt ja täti kirjallisuudentutkija Karin Allardt-Ekelund, jonka puoliso oli runoilija ja taidemaalari Ragnar Ekelund. Erik Allardtin äidinisä oli kielentutkija Ivar Heikel.
M. A. Numminen opiskeli sosiologiaa Allardtin johdolla ja on säveltänyt musiikkia tämän teksteihin.
Erik Allardt sai CIA:n salahanke MKULTRA-rahoitusta Human Ecology Fund -peiteorganisaation kautta.
Allardt kuoli elokuussa 2020 95-vuotiaana.
Palkinnot ja tunnustukset
Allardt valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1971. Hän on ollut Academia Europæan jäsen tämän tiedeakatemian perustamisvuodesta 1988 lähtien. Allardtille myönnettiin akateemikon arvonimi vuonna 1995. Hän on myös Uppsalan yliopiston kunniatohtori. Allardtille on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan suurristi.
Allardtille myönnettiin Etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen tutkimuksen seuran (ETMU) tunnustuspalkinto vuonna 2004 merkittävästä työstä etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen kysymysten parissa.
Nokia 2110
Nokia 2110 on Nokian valmistama matkapuhelin, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1994. Puhelin saavutti menestystä muun muassa tekstiviestien lähettämismahdollisuudellaan ja vaihtokuorillaan, joiden avulla puhelimen ulkonäköä saattoi muuttaa. Puhelimen ulkonäön suunnitteli muotoilija Frank Nuovo.
2110-malli oli ensimmäisiä matkapuhelimia, joiden mainonta oli vähemmän teknis- ja liike-elämäpainotteista. Huolimatta puhelimen teknisestä edistyksellisyydestä mainonta näytti puhelimen ihmisen kädessä, ja kohtaavien käsien teema tuli muutenkin keskeiseksi Michelangelon Aatamin luominen -teoksen hengessä. Sanallinen pääviesti mainonnassa oli Nokian silloin tuore iskulause Connecting People. Mallin Euroopan-laajuisen mainonnan suunnitteli suomalainen SEK & Grey. Siihen kuului myös muun muassa Jay Lenon The Tonight Show’n sponsorointi sekä Saksassa tuolloin suositun suomalaisyhtyeen Leningrad Cowboysin ja venäläisen Aleksandrovin yhtyeen ilmaiskonsertti Nokia Balalaika Show Berliinissä kesäkuussa 1994.
Nokian tavoitteena oli alun perin myydä silloisen 2100-sarjan malleja yhteensä 400 000 kappaletta, mutta niitä myytiin kaikkiaan noin 20 miljoonaa. 2110-mallia myytiin 618 000 kpl vuonna 1994, 1,8 miljoonaa vuonna 1995 ja 2,4 miljoonaa vuonna 1996.
Vuonna 1995 esiteltiin malli 2110i, jossa pidempi valmiusaika. Akun kapasiteetin lisääntymisestä huolimatta toiminta-aika jäi vaatimattomaksi, tämän johdosta saatavana oli myös tehoakku, joka tosin teki puhelimesta paksumman ja raskaamman. Puhelimen näyttö oli yksivärinen nestekidenäyttö. Se kykeni näyttämään kerrallaan 4 × 13 merkkiä. Puhelimen muisti pystyi tallentamaan 10 viimeksi soitettua, vastaanotettua ja vastaamattomia puheluja.
2110 oli myös ensimmäinen puhelin, jossa oli Nokia tune -soittoääni, sekä ainoa, jossa oli tuolloin erityisen tutuksi tullut Säkkijärven polkka (vain 2110i:ssä sekä rinnakkaismalli 880:ssa).
Puhelimen hinta oli 5 250 markkaa (1 260,00 euroa vuoden 2019 rahassa).
Bernhard von Gudden
thumb|Bernhard von Gudden Johann Bernhard Aloys von Gudden (7. kesäkuuta 1824 – 13. kesäkuuta 1886) oli saksalainen neuroanatomi ja psykiatri. Gudden valmistui Wittenbergin yliopistosta vuonna 1848 ja sai harjoituspaikan Siegburgista. Vuosina 1851–1855 hän toimi psykiatriharjoittelijana Illenaussa Badenissa.
Vuosina 1855–1869 hän oli Werneckissa Unterfränkische Landes-Irrenanstalt -mielisairaalan johtaja ja sai 1869 työtä Burghölzlin sairaalasta ja psykiatrian professorin viran Zürichin yliopistosta. Myöhemmin hän työskenteli psykologian professorina Münchenissä.
Bergiin saapumisen jälkeen Ludvig II ja von Gudden lähtivät kävelylle. Ei tiedetä, mitä sitten tarkalleen ottaen tapahtui. Vain se tiedetään, että molemmat löydettiin 13. kesäkuuta hukkuneina linnan lähellä olevasta Starnberginjärvestä. Virallinen selitys oli, että Ludvig oli päättänyt hukuttautua, ja kun lääkäri oli yrittänyt estää häntä, Ludvig oli surmannut lääkärin. Mutta Ludvigin kuolemasta on rakenneltu myös monenlaisia salaliittoteorioita.
Suuret setelit
Elokuvan pääosaa, Fast Eddie Felsonia näyttelee Paul Newman, joka näytteli myös Suurkaupungin hait -elokuvassa. Suurissa seteleissä näyttelevät lisäksi Tom Cruise, Mary Elizabeth Mastrantonio, Helen Shaver ja John Turturro.
Scorsese myönsi myöhemmin, että Suuret setelit oli hänelle vain välityö, jolla hän rahoitti Kristuksen viimeinen kiusaus -elokuvan tekemisen.
Paul Newman sai roolityöstään Oscarin parhaasta miespääosasta ja oli ehdolla Golden Globe -voittajaksi. Kaikkiaan elokuva sai neljä Oscar-ehdokkuutta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Suuret setelit vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Oscarit
Ehdokkaana:
Golden Globet
Ehdokkaana:
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Suuret setelit saa neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
GMV
GMV on espanjalainen ilmailu-, avaruustekniikka ja informaatiotekniikkayhtiö.
Historia
Tohtori Juan José Martínez García, joka oli lentotekniikan professori Escuela Técnica Superior de Ingenieros Aeronáuticos yliopistossa Madridissa, perusti vuonna 1980 yhtiön nimeltään Mecánica del Vuelo (suomeksi: Lentomekaniikka). Se oli GMV:n alku, varsinainen GMV perustettiin vuonna 1984.
GMV:n asiakkaiksi tulivat avaruus- ja puolustusvälineteollisuus. Se teki mm. avaruusalusten mission suunnittelua, simuloi lennon dynamiikkaa, teki satelliittinavigaatiotutkimusta. Yhtiö on saavuttanut kansainvälisesti merkittävän aseman näillä alueilla. Yhtiössä toimi 1980-luvun lopussa noin 100 työntekijää.
1990-luvun alussa yhtiö alkoi kiinnostua teknologiansiirrosta ja pyrki sen avulla lähestymään muita teollisuuden aloja. Se löysi liiketoimintamahdollisuuksia Espanjassa mm. Internetin palomuureista ja SMS-Intrenetistä (?) ja kuljetusliikkeiden laivastonhallinnasta. 1990-luvulla se pääsi paremmin sisälle aseteollisuuteen C3- ja paikannusasioiden puitteissa. Yhtiössä toimi 1990-luvun lopussa 300 henkilöä ja sen liikevaihto oli 20 miljoonaa euroa.
Vuonna 2000 GMV:n johdolla 7 espanjalaista yhtiötä liittyi eurooppalaisen paikannussatelliittihankkeen toteutukseen. Ne muodostivat työyhteenliittymän nimeltä Galileo Sistemas y Servicios S.L. (GSS). Siitä tuli Galileo Industries-yhtiön eräs omistaja. Perustaja Garcia kuoli vuonna 2001. Yhtiön pääjohtajaksi nousi tohtori Mónica Martínez Walter ja Luis Mayosta tuli toimitusjohtaja.
Vuonna 2004 yhtiö perusti tytäryhtiön Yhdysvaltoihin.
Toukokuussa 2005 GMV osti 58% portugalilaisesta Skysoft-yhtiöstä, joka on toiminnaltaan GMV:n kaltainen.
Nykyisin yhtiössä toimii noin 700 ihmistä.
Frans Koskinen
Frans Herman Koskinen (aik. Tähti, 8. maaliskuuta 1869 Maaria – 26. huhtikuuta 1918 Hollola) oli suomalainen päätoimittaja ja poliitikko, joka oli yksi Suomen ensimmäisistä kansanedustajista. Hän työskenteli Porissa ilmestyneen Sosialidemokraatin päätoimittajana 1908–1918 ja oli sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana 1907–1911.
Elämä
Koskisen vanhemmat olivat renki Karl Gustav Tähti ja Vilhelmina Heikintytär. Hän työskenteli Maariassa ja Ruskossa tehdastyöläisenä, renkinä ja muurarina, Turun Vähäväkisten Osuusliikkeen varastonhoitajana 1902–1904 ja Loimaan Osuuskaupan hoitajana 1904–1907. Koskinen oli mukana Maarian VPK:n toiminnassa, ja kuului molempien osuusliikkeiden johtokuntiin. Hän oli myös Turun Työväenyhdistyksen jäsen. Koskinen valittiin ensimmäisen kerran kansanedustajaksi vuoden 1907 eduskuntavaaleissa, joiden aikana hän vielä asui Loimaalla. Vuonna 1908 Koskinen muutti Poriin ja aloitti Sosialidemokraatin päätoimittajana.
Koskinen valittiin uudelleen eduskuntaan 1908, 1909 ja 1910. Vuonna 1911 hän sai majesteettirikoksesta 7 kuukauden vankeustuomion Sosialidemokraatissa kesäkuussa 1908 julkaistun kirjoituksen johdosta. Koskinen oli Porin Työväenyhdistyksen jäsen ja toimi Porin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön sekä Satakunnan sosialidemokraattisen piirijärjestön puheenjohtajana.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen aikana Koskinen valittiin Porin poliisitoimesta vastanneeseen järjestystoimikuntaan, ja johti maistraatin pyynnöstä perustettuja järjestyspartioita. Hän oli myös huhtikuussa perustetun Porin Työväenneuvoston puheenjohtaja. Lokakuussa 1917 Koskinen valittiin Porin Työväen Järjestyskaartin johtokuntaan, ja sisällissodan aikana hän kuului sen pohjalta muodostetun Porin punakaartin esikuntaan.
Juhani Markolan parhaita
Juhani Markolan parhaita on vuonna 1978 julkaistu Juhani Markolan kokoelmalevy.
Frans Koskinen
Elämä
Sodan alettua Koskinen luopui toimitustyöstä ja hänestä tuli Porin punaisten johtohahmoja. Piiriesikunnassa Koskinen muun muassa laati yhden hyökkäyssuunnitelman Ahlaisten rintamalle. Punaisten vetäydyttyä Porista 10. huhtikuuta alkaen, myös Koskinen lähti perheineen pakomatkalle kohti itää. Hän kuoli sydänkohtaukseen junassa Herralan rautatieasemalla 26. toukokuuta 1918.
Perhe
Koskinen oli naimisissa Alma Johanna Liljan kanssa. Heille syntyi viisi lasta.
Paavali Kaski
Paavali Alarik Kaski ent. Kask oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen äitinsä oli Ida Maria Kask.
Opinnot
Kaski kävi kansakoulun ja Haminan taistelukoulu vuonna 1918.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania. Kaski työskenteli palosotilaana Viipurissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 20. syyskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1917 alkaen pataljoonan 3. komppaniaan. Hän suoritti Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota
Kaski astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 Saksassa vannottuaan ensin sotilasvalan ja kirjoitettuaan sitoutumissopimuksen. Tämän jälkeen hänet ylennettiin Suomen armeijan aliupseeriksi. Takaisin suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, josta hänet määrättiin Satakunnan rintamalle, missä hän sai 23. helmikuuta 1918 tehtäväkseen aseiden toimittamisen Parkanoon, missä hänen tuli kouluttaa paikallisia vapaaehtois- ja asevelvollisjoukkoja.