cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ALS-tauti
Kuntoutus
Suomessa jokaiselle ALS-potilaalle suunnitellaan oma yksilöllinen kuntoutusohjelma. Kuntoutus on moniammatillista ja siihen osallistuvat fysioterapeutin lisäksi toimintaterapeutti, puheterapeutti ja ravitsemusterapeutti. Suomessa sosiaalityöntekijä auttaa tarvittaessa sosiaalietuuksien ja tukien saamisessa, ja kuntoutustoimintaa koordinoi tavallisesti kuntoutusohjaaja. Hoitoon kuuluvat usein myös tiheät käynnit neurologian erikoislääkärillä, jolloin arvioidaan oireenmukaisen hoidon tarvetta ja kuntoutussuunnitelman ajantasaisuutta.
Ravitsemus
Ravitsemusterapeutti voi arvioida ravinnonsaannin riittävyyttä ja suunnitella erityisruokavalion, kun potilaan nielemiskyky heikentyy. ALSissa runsasenergiainen ruokavalio parantaa selviytymisennustetta. Nielemisen heikennyttyä sairauden edetessä niin, ettei suun kautta saada riittävästi ravintoa, kirurgi voi asettaa mahanpeitteiden läpi ruokintaletkun eli niin sanotun PEG-letkun (perkutaaninen endoskooppinen gastrostooma) mahalaukkuun. Potilaan omaa kantaa siihen, haluaako hän ruokintaletkun, kysytään ensin. Ruokintaletkunkin kanssa voi syödä, mikäli ruoan nieleminen edelleen onnistuu.
Loppuvaiheen hoito
Useimmiten Suomessa loppuvaiheen hoito tapahtuu terveyskeskuksen vuodeosastolla. Osa potilaista on saattohoitokodeissa, osa haluaa loppuvaiheen hoitoa kotona. Hoitopaikasta on syytä keskustella hyvissä ajoin. Loppuvaiheessa hengenahdistustunne lisääntyy hiilidioksidipitoisuuden kasvaessa, ja samalla usein ahdistus ja kuolemanpelkokin lisääntyvät.
Hengenahdistukseen voidaan ensin käyttää lääkkeinä loratsepaamia tai midatsolaamia ja loppuvaiheessa tavallisimmin morfiinivalmisteita. Opiaateista riittävät tyypillisesti pienet annokset, jolloin ei tarvitse pelätä lääkkeen aiheuttamaa hengityslamaa. Hiilidioksiditason nousun aiheuttamaan levottomuuteen ja sekavuuteen voidaan käyttää neuroleptejä. Kipuihin voidaan käyttää esimerkiksi fentanyylilaastaria. Loppuvaiheen limaisuutta vähentävänä tehokkaana lääkkeenä voidaan käyttää glykopyrrolaattia.
Vaihtoehtoiset hoidot
Japanilaisessa seitsemän vuotta kestäneessä satunnaistetussa kaksoissokkokokeessa on saatu viitteitä suurten metyylikobalamiini-muodossa annettujen B12-vitamiinipistosten tehosta ALSissa. Tämä vaiheen 3 kliininen koe osoitti, että varhainen korkea-annoksisen metyylikobalamiinin antaminen potilaalle 50 mg:n injektioina kahdesti viikossa voi lisätä selviytymistä mediaani 600 päivää verrattuna plaseboon.
Sairauden oireiden lieventämiseen on käytetty myös kantasoluhoitoa.
Yleisyys
Maailmanlaajuisesti vuosittainen ALS:n ilmaantuvuus on 1–3/100 000 ja esiintyvyys 3–8/100 000 henkilöä.
Suomessa on arvioitu olevan ALSista kärsiviä potilaita 450–500, ja uusia tapauksia havaitaan vuosittain vajaat 200. Poikkeuksellisen yleinen ALS on ollut muun muassa Guamissa ja Japanissa Kiin niemimaalla. Yhdysvalloissa on havaittu ALS-taudin olevan epätavallisen yleinen armeijassa palvelleiden keskuudessa. Myös italialaisten jalkapalloilijoiden keskuudessa sairautta on esiintynyt merkillisen paljon. Vuoden 1973 jälkeen sairauteen on kuollut kymmeniä Italian liigassa pelanneita ammattilaisia, ja esiintyvyys on heidän keskuudessaan seitsenkertainen muuhun väestöön verrattuna. Neurologi Adriano Chion tutkima ilmiö liitettiin aluksi dopingiin. Sairastuneiden jalkapalloilijoiden joukossa ovat Gianluca Signorini, Adriano Lombardi, Giovanni Nuvoli ja Stefano Borgonovo.
Yksi tällaisille omituisuuksille tarjottu mahdollinen selitys on se, että ALS-tauti olisi prionimainen.
Riskitekijät
ALS-taudin merkittävimmät riskitekijät ovat ikä ja miessukupuoli sekä noin 10 %:lla potilaista suvussa esiintyvä tauti. Myös valkoihoisuus nostaa sairauden riskiä.
Geneettiset tekijät
Vuonna 1993 löytyi ensimmäinen ALS-geeni, Cu/Zn-superoksididismutaasientsyymiä (SOD1) koodaava geeni, joka sijaitsee kromosomissa 21. Pitkän aikaa sitä pidettiin ainoana taudin patogeneesiin vaikuttavana tekijänä. Nykyisin ALS-tautia pidetään geneettisesti heterogeenisenä. Noin 50 geenin on esitetty joko aiheuttavan tautia tai muokkaavan sen ilmiasua.
Ennaltaehkäisevät tekijät
ALSin ja E-vitamiinin saannin välistä yhteyttä on tarkasteltu laajassa aineistotutkimuksessa, joka kattoi 957 740 iältään 30-vuotiasta tai vanhempaa aikuista. Johtopäätökset perustuivat Amerikan syöpäyhdistyksen vuonna 1982 keräämään aineistoon. Vuosina 1989−1998 osallistujista 525 kuoli ALSiin. E-vitamiinia säännöllisesti yli 10 vuotta käyttäneiden kuolleisuus ALSiin oli huomattavasti alentunut, 62 prosenttia verrattuna E-vitamiinia käyttämättömiin. Lyhyemmälläkin vuosia jatkuneella käytöllä havaittiin vaikutusta. C-vitamiinilla tai monivitamiinivalmisteilla ei havaittu vaikutusta. Tutkimuksessa oli rajoituksia (havaintojen suunnittelu, kysely kertaluontoisesti, muiden lisäravinteiden käyttö, ei yksityiskohtia annoskoosta), mutta se on kuitenkin edesauttanut pohdintoja jatkuvan käytön hyödyistä. Erillisessä tutkimuksessa ruokailutottumuskyselyt annettiin 132 ALS-potilaalle sekä 220:lle iän ja sukupuolen mukaan valitulle verrokkihenkilölle. Korkeimpia ja matalimpia tertiilejä verrattaessa niillä henkilöillä, joilla oli korkeimmat monityydyttymättömän rasvan ja E-vitamiinin saannit, oli vastaavasti 60 % ja 50 % pienempi riski sairastua ALSiin. Tulosten mukaan E-vitamiinilla ja monityydyttymättömillä rasvahapoilla on synergistinen yhteisvaikutus riskin pienentämisessä.
Historia
ALS-taudin historiasta ennen 1800-lukua ei ole juuri tietoa. Englantilainen tieteilijä Augustus Waller kuvasi sairauden oireet jo 1850, mutta ensimmäisenä ALSista kirjoitti lääketieteellisessä kirjallisuudessa ranskalainen tohtori Jean-Martin Charcot vuonna 1869. Tutkimus käännettiin englannin kielelle vuonna 1882 ja julkaistiin myös osana teosta Lectures on the Diseases of the Nervous System.
ALS-tauti oli suuren yleisön keskuudessa huonosti tunnettu ennen vuotta 1939, jolloin yhdysvaltalainen baseballtähti Lou Gehrig sairastui tautiin. Hän joutui lopettamaan uransa ennenaikaisesti ja kuoli sairauteen 2. kesäkuuta 1941. Yhdysvalloissa sairaus tunnetaan Gehrigin mukaan yleisesti nimellä Lou Gehrig's disease, Lou Gehrigin tauti.
ALS-tauti oli aiemmin poikkeuksellisen yleinen Guamilla. Sen väestön, chamorrojen, keskuudessa sairaudesta tuli vuosien 1940–1965 välillä 50–100 kertaa yleisempi kuin muualla keskimäärin. Nykyisin sairaus tosin on harvinaistunut.
Sairauden tutkimuksessa on otettu suurimmat askeleet tähän mennessä parin viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana. Sairauden syy on kuitenkin edelleen tuntematon, eikä parantavaa hoitoa ole löydetty. Vuonna 1991 tutkijat osasivat yhdistää kromosomin 21 perinnölliseen ALS-tautiin (FALS), ja pian havaittiin, että 21. kromosomin SOD1-geenillä on joskus osuutta sairauden syntyyn.
Ensimmäiselle ALS-lääkkeelle Rilutekille myönnettiin myyntilupa kesäkuussa 1996.
Autot 2
Autot 2 on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut John Lasseterin ja Brad Lewis’n ohjaama yhdysvaltalainen animaatioelokuva. Elokuva on jatko-osa vuoden 2006 Autot-elokuvalle.
ALS-tauti
Historia
The ALS Association on vuodesta 1996 lähtien myöntänyt vuosittaisen Sheila Essey -palkinnon ansioituneelle ALS-tutkijalle.
Autot 2
Suomessa elokuva sai osakseen kritiikkiä ikärajaan nähden suuresta väkivaltaisuudesta. Elokuva oli merkitty ikärajattomaksi, mutta Valtion elokuvatarkastamo myöntää, että se oli virhe. Ikärajaksi oli harkittu myös seitsemää vuotta. Päätöstä ei kuitenkaan voida muuttaa ilman elokuvan levittäjän pyyntöä, ja levittäjä pelkää ikärajan nousevan 11 vuoteen. Elokuvan suositusikärajaksi annettiin kuitenkin K-7/5.
ALS-tauti
Historia
Tietoisuus taudista levisi yhteisöllisissä viestimissä loppukesästä 2014 kampanjan avulla, jossa sekä julkisuuden henkilöt että yksityiset kansalaiset kaatoivat jäävettä niskaansa ja kuvasivat suorituksensa internetiin. Kesällä 2016 julkistetun tiedon mukaan jäävesihaasteen tuotoilla tehdyssä tutkimuksessa löytyi uusi tautiin vaikuttava geeni Nek1, ja löydön avulla pyritään kehittämään hoitoa.
Autot 2
Juoni
Voitettuaan jo neljä Piston Cup -pokaalia, nuori kilpa-auto Salama McQueen osallistuu suureen autokilpailuun, joka ajetaan kolmessa eri maassa: Italiassa, Japanissa ja Englannissa. Salama lähtee ystävineen matkaan ja kaikki sujuu hyvin. Salaman paras ystävä ruosteinen hinausauto Martti kuitenkin sekaantuu kansainväliseen agenttimissioon, kuuluisan brittiagentin Finn McMissilen luullessa Marttia yhdysvaltalaiseksi vakoojaksi. Salama ja Martti riitelevät, ja Salama luulee Martin palanneen kotiinsa Yhdysvaltoihin kilpailun ajaksi, mutta tosiasiassa Martti seikkailee nyt agenttien mukana Pariisissa, suorittaen tärkeää tehtävää. Agenttitehtävä johtaa kuitenkin Englantiin, missä kilpailun kolmas ja viimeinen erä on parhaillaan käynnissä. Martti jää agenttiystävineen kiinni, ja he tajuavat mistä koko kilpailussa on kyse. Kilpailun järjestänyt rikas sähköauto onkin huiputtanut kaikkia autoja ja haluaa tuhota itse hämäyksen vuoksi luomansa biobensan (Allinol), jotta normaalin öljyn hinta nousisi kattoon ja autosta tulisi upporikas. Agenttien pelastussuunnitelmat menevät kuitenkin mönkään, kun Martin konepellin alle on asennettu hänen tietämättään pommi. Martti karkaa vihollisilta ja menee pyytämään aikaisempaa riitaansa Japanissa Salamalta anteeksi. Hän kuitenkin tajuaa pommin olevan itsessään ja menee täysin paniikkiin ystävien hörrätessä vaarallisen lähellä häntä. Lopulta kuitenkin Martti keksii sähköauton juonen, ja tämä purkaa Martin pommin, koska räjähtäisi muuten sen mukana itsekin. Martti ja Salama pyytävät anteeksi toisiltaan ja heidän välinsä ovat taas kunnossa. Autot palaavat kotiin Syylari Cityyn.
ALS-tauti
BOINC-laskenta
ALS-tutkimuksen tuki ry on perustanut nimeään kantavan BOINC-tiimin, joka kannustaa tietokoneiden kytkemiseen osaksi hajautettua laskentaverkkoa BOINC-ohjelmalla. Laskentaverkon tavoitteena on tarjota tietokoneaikaa proteiinien mallintamiseen, koska proteiinien tuntemus saattaa osoittautua merkittäväksi tiedoksi ALS-sairaudenkin ratkaisun suhteen. BOINC-alustalla tutkimusta lääkkeiden sekä hoitomuotojen löytymiseksi pyritään edistämään Rosetta@home-, Poem@home- sekä GPUGRID.net-projekteja hyödyntäen.
Autot 2
Arvioita
Nyt-liitteessä neljä kriitikkoa antoi elokuvalle pistekeskiarvon 2,8.
Laivan leveys
thumb|200px thumb|200px Laivan mallileveys (tai mallattu leveys) on laivan rungon suurin sisäpuolinen leveys, jonka tunnus on Bmld. Lisäämällä mallileveyteen rakenteiden ainespaksuudet saadaan laivan todellinen ulkomitta.
Jos levyt laivan laidoituksessa on hitsattu päittäisliitoksin, riittää ainespaksuuksien lisäys. Jos kyseessä on hitsattu tai niitattu päällekkäisliitos, on lisäys vähintään kaksinkertainen ainespaksuus; ja tietenkin on lisättävä molempien laitojen ainespaksuudet. Samaan tapaan puulaivojen laidoituksen paksuus vaihtelee käytetyn rakennustavan mukaan. Laivassa saattaa olla myös rakenteita, joiden vuoksi mallileveys ja suurin leveys eroavat toisistaan kymmeniä senttimetrejä.
Mallileveyttä käytetään erityisesti laivan suunnittelussa ja tunnuslukuja, kuten erilaisia täyteläisyyksiä laskettaessa. Tunnuslukuja laskettaessa on vielä pidettävä mielessä käyteäänkö leveytenä mallileveyttä suunnitteluvesiviivalla vai jollakin muulla vesiviivalla. Erilaisissa laskelmissa laidoituksen ainespaksuutta kuvataan laidoituskertoimella (λ), jonka suuruus on hitsatuissa rakenteissa noin 1,005 ja niitatuissa rakenteissa noin 1,008.
Laivan suurin leveys laivan ulkomitta yleensä keskilaivassa eli laivan perpendikkelipituuden puolivälissä. Tietoa laivan suurimmasta leveydestä tarvitaan esimerkiksi kuljettaessa kanavissa.
Puolileveys on piirustuksissa käytetty mitta, jonka suuruus on laivan mallileveyden puolikas. Puolileveyttä käytetään, kun symmetrisen aluksen poikkileikkauksesta esitetään vain toinen puolisko, ja jätetään toinen puolisko piirtämättä. Epäsymmetrisestä aluksesta esitetään piirustuksissa koko poikkileikkaus.
Pekka Kuusi
Pekka Juhana Kuusi (9. heinäkuuta 1917 Helsinki – 25. toukokuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen tutkija ja yhteiskuntapoliitikko sekä Alkon pääjohtaja. Hänen pääjohtajakaudellaan aloitettiin kampanjointi viinan korvaamiseksi viinillä suomalaisessa alkoholikulttuurissa. Kuusen sosiaalipolitiikan keskeinen sanoma oli, että sosiaaliset tulonsiirrot tukivat talouskasvua.
Perhetausta
Kuusen vanhemmat olivat filosofian maisteri Aarne Kuusi ja Alli o.s. Zidbäck. Hän kuului Granfeltin sivistyssukuun ja hänen isoisänsä oli raittiusliikkeen vaikuttaja A. A. Granfelt. Hänen vanhempi veljensä oli kansanrunouden tutkija Matti Kuusi ja setänsä yhteiskuntatieteilijä Eino Kuusi.
Pekka Kuusen ensimmäinen puoliso oli vuosina 1940–1954 filosofian maisteri Eeva Lumiala, asutusneuvos Eino Lumialan tytär, mutta he erosivat. Toinen puoliso oli vuodesta 1955 filosofian maisteri Sirkka Autio. Kuusella oli ensimmäisestä avioliitosta neljä ja toisesta yksi lapsi. Yksi hänen pojistaan oli nuorena kuollut ylioppilaspoliitikko Antti Kuusi.
Opinnot
Kuusi pääsi ylioppilaaksi vuonna 1935. 1930-luvulla Kuusi toimi Sinimustien lausuntakuoron johtajana. Hän kuului jäsenenä myös nationalistiseen Akateemiseen Karjala-Seuraan. Pekka Kuusi suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1945 ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi 1956. Väitöskirjan aiheena oli alkoholin käyttö maaseudulla.
Ura Alkossa
Kuusi aloitti työt Suomen Akateemisen Raittiusliiton sihteerinä vuonna 1945. Hän teki tuolloin aloitteen juhlakulttuurin kohentamiseksi, mikä johti myöhemmin raittiiden elämäntapojen edistämiseen tähdänneen Kansalaisryhti-järjestön perustamiseen. Kuusesta tuli järjestön toiminnanjohtaja ja Alko tuki järjestön kampanjoita. Vuonna 1946 Alkon varajohtaja Toivo Veistaro tarjosi Kuuselle töitä, ja tämä aloitti Alkon yleistarkastajana samana vuonna. Vuosina 1948–1961 Kuusi kirjoitti neljä alkoholipolitiikkaa käsittelevää teosta, jotka vaikuttivat aikanaan merkittävästi suomalaiseen alkoholipolitiikkaan. Erityisesti vuoden 1961 kirjasta 60-luvun sosiaalipolitiikka muodostui yhteiskuntapolitiikan klassikko.
Kuusi toimi Alkossa yleistarkastajana 1946–1949, sosiaalihallinnollisen toimen apulaisjohtajana 1949–1950, liikehallinnollisen toimen apulaisjohtajana ja johtokunnan varajäsenenä 1950–1952, johtokunnan jäsenenä ja jakelutoimen johtajana 1952–1971, johtokunnan varapuheenjohtajana ja pääjohtajan varamiehenä 1969–1971 sekä johtokunnan puheenjohtajana ja pääjohtajana vuodesta 1972 vuoteen 1984. Kuusen pääjohtajakautta katsotaan nykyään varsin kriittisesti: hänet koettiin alaisistaan etäiseksi, hänen alkoholipoliittiset ennustuksensa olivat valtaosin vääriä ja jotkut hänen ajamistaan lakimuutoksista johtivat suomalaisen sosiaalihistorian synkimpiin aikoihin.
Muu työura
Kuusi oli myös Alkoholipolitiikka-lehden päätoimittaja 1949–1971 ja Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan dosentti vuodesta 1962. Suomen ja Neuvostoliiton välisen tieteellis-teknillisen yhteistyökomitean puheenjohtaja hän oli 1974-1979.
Kansanedustajana ja ministerinä
Kuusi tuli valituksi SDP:n kansanedustajaksi vuonna 1966 yhdessä toisen porvarisprofessorin, L. A. Puntilan kanssa. Puntila sai johtaakseen alkoholivaliokunnan, johon myös Kuusi kuului. Kuusi tuli valituksi lisäksi eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajaksi.
Neuvostoliiton kommunistinen puolue suunnitteli 1960- ja 1970-luvuilla Kuusesta "sosialidemokraattisen puolueen Kekkosta", jonka avulla puolue saataisiin sosialistisemmaksi K.-A. Fagerholmin ajaman antikommunistisen linjan sijasta. Kuusen poliittinen ura ei kuitenkaan koskaan kasvanut merkittäväksi: hän jäi erityisesti Mauno Koiviston jalkoihin, joka oli noussut pääministeriksi vuonna 1968. Kuusi oli kansanedustajana vuoteen 1970 saakka, ja tämän merkittävimmäksi tehtäväksi jäi puolivuotinen sosiaaliministerin tehtävä Karjalaisen II hallituksessa vuonna 1971.
Pekka Kuusi toimi vuoden 1968 presidentinvaalien valitsijamiehenä.
Charlotte Lilius
Eva Charlotte Edelhofer-Lilius (o.s. Lilius; s. 14. kesäkuuta 1899 Pietari) oli suomalainen ruotsin, saksan ja ranskan kielellä kirjoittanut kirjailija, lausujatar ja kääntäjä.
Charlotte Liliuksen vanhemmat olivat ratainsinööri Karl Albert Lilius (1869–1935) ja sveitsiläinen Leonore Charlotte Brack (s. 1872).
Lilius pääsi ylioppilaaksi 1917 ja suoritti ranskan, saksan ja englannin kielen kääntäjätutkinnon 1922. Hän kirjoitti matkakuvauksia, esseitä, novelleja, runoja ja arvosteluja sekä piti esitelmiä ja lausuntailtoja Suomessa, Virossa, Puolassa, Italiassa, Ranskassa, Sveitsissä ja Belgiassa. Lilius toimi myös Barnens Dagblad -lehden päätoimittajana.
Charlotte Lilius käänsi 1930-luvulla ranskan ja saksan kielelle Larin-Kyöstin teoksia, ja vuonna 1952 hän saksansi Mika Waltarin romaanin Sinuhe egyptiläinen.
Lilius avioitui vuonna 1944 sveitsiläisen maalarin Heinrich (Rico) Edelhoferin (1892–1987) kanssa, ja he asettuivat Luganoon. Charlotte Lilius oli pormestari Theodor Werner Liliuksen veljentytär.
Ericus-kuoro
Ericus-kuoro on turkulainen kuoro. Kuoron toiminta oli hiipumassa mutta se herätettiin uudelleen henkiin värväämällä uusia laulajia mainostoimiston avulla. Kuoroon on liittynyt myös karaokelaulajia.
Viiritsa
Maantiede
Viiritsan kunnan pinta-ala on 967,62 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Hatsinan piirin Orinansavotan ja Siiverskan ja pohjoisessa Susaninan kuntiin sekä idässä Leningradin alueen Tusinan ja etelässä Lugan piireihin. Pinta-alasta 85,0 % on metsää, 8,0 % maatalousmaata ja 3,9 % asuinaluetta.
Alue on jääkauden muovaamaa kumpuilevaa tasankoa. Vesistöjä ovat Viiritsan kohdalla padottu Ortesjoki, sen sivujoet Suijanjoki ja Kremenka sekä Vjaljejärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, savi, hiekka ja sora. Kunnassa sijaitsee osa Mšinskin ja Glebovskojen soiden rauhoitusalueista.
Asutus
Kunnassa on 55 puutarhapalsta-aluetta, jotka ovat keskittyneet Sassin, Novinkan ja Viiritsan läheisyyteen. Yksittäisiä puutarhapalstoja on 22 000.
Historia
Viiritsan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Sen nimi perustunee joen syvännettä tarkoittavaan venäjän kielen sanaan vyr. Seudulle syntyi huvila-asutusta Pietarista johtavan rautatien valmistuttua vuonna 1904. Viiritsa sai kaupunkimaisen taajaman statuksen vuonna 1938. Nykyinen kaupunkikunta on muodostettu taajamasta ja siihen liitetyistä Miinan, Novinkan ja Sassin volosteista vuonna 2004.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan läpi kulkee Pietarin ja Dnon välinen rautatie, josta haarautuu lyhyt sivurata Viiritsasta Posjolokin huvila-alueelle. Radoilla on Viiritsan, Lutsankylän, Novinkan ja Posjolokin asemat sekä joukko pysäkkejä. Paikallisjunat liikennöivät Pietarin ja Posjolokin sekä Pietarin ja Oredežin taajaman välillä. Kemppaalan (ven. Kempelovo), Kupanitsan, Viiritsan, Tusinan ja Hattulan väliseen maantiehen liittyvät Kankaankylän (Pustoška) ja Viiritsan sekä Miinan ja Novinkan väliset tiet. Kunnasta on linja-autoyhteydet Hatsinaan ja Siiverskaan, mutta eteläosan kylät ovat pääosin junaliikenteen varassa.
Paikallisia elinkeinoja ovat teollisuus, maatalous ja palvelut. Teollisuus tuottaa metallituotteita, tekstiilejä, huonekaluja ja puutavaraa. Maataloutta edustavat naudanlihan tuotantoon erikoistunut maatalousyritys Iskra ja kaksi yksityistä maatilaa. Asukkaiden palstaviljelmät tuottavat lähinnä perunaa ja vihanneksia.
Matkailu ja nähtävyydet
Kunnassa on paljon huvila-asutusta. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 40 000 henkeä. Lasten kesäleirejä on 13, lomakyliä seitsemän ja parantoloita kaksi. Viiritsan taajamassa toimii hotelli Oredež. Virkistyskohteita ovat metsät ja vesistöjen rannat.
Viiritsassa on säilynyt 1900-luvun alun huviloita ja ruhtinas Wittgensteinin metsästysmaja Ortesjoen rannalla. Taajaman länsiosassa on 1000–1100-luvulta peräisin olevia hautakumpuja. Venäläinen tieteiskirjailija Ivan Jefremov on syntynyt Viiritsassa. Sinne on haudattu Venäjän ortodoksisen kirkon pyhimyksenä pitämä Serafim Viiritsalainen.
Temman rautatieasema
pienoiskuva|Temman rautatieasema Temman rautatieasema (天満駅 Tenma-eki) on rautatieasema Japanissa Osakan ympyrälinjan varrella. Se sijaitsee Kita-kun kaupunginosassa.
Asemalta pääsee suoraan Tenjinbashisujin ostoskadulle, joka on Japanin pisin ostoskatu Kadun pituus on 2,6 kilometriä.
Tournain katedraali
pienoiskuva|Ilmakuva katedraalista ja sen ympäristöstä. Tournain Notre-Damen katedraali on Belgian merkittävimpiä arkkitehtonisia monumentteja. Paikallisesta siniharmaasta kivestä tehty kirkkorakennus on Scheldejoen eteläisellä törmällä Tournain kaupungissa. Katedraalin rakentaminen aloitettiin 1100-luvulla. Rakennuksessa yhdistyvät kolmen eri aikakauden tyylit: päälaiva edustaa raskasta ja karua romaanista arkkitehtuuria, poikkilaiva siirtymävaiheen aikakautta ja kuori goottilaista tyyliä. Poikkilaiva on rakennuksen ominaisin piirre viisine kellotorneineen ja puoliympyrän muotoisine päineen.
Päälaivan rakentaminen aloitettiin 1100-luvun ensimmäisellä kolmanneksella. Gotiikkaa enteillen siinä on parvi toisessa kerroksessa arkadin ja triforion välissä. Klerestorion (keskilaivan yläosa) pilasterit pyöreäkaaristen ikkunoiden välissä kannattelevat 1700-luvun holvausta, joka tehtiin korvaamaan alkuperäinen puinen sisäkatto.
1100-luvun keskivaiheilla rakennetun poikkilaivan siipien puoliympyrän muotoiset päät ovat ominaisuus, joka on lainattu tietyiltä Reininmaan kirkoilta ja joka myös siirtyi edelleen Koillis-Ranskan Noyon’n ja Soissons’n katedraaleihin. Poikkilaivaa reunustavat keskustornit kohoavat 83 metrin korkeuteen.
Piispa Gautier de Marvis puratti alkuperäisen romaanisen kuorin ja korvasi sen uudella gotiikkatyyliin tehdyllä kuorilla, joka sai inspiraationsa muun muassa Amiens’n katedraalista. Uutta kuoria tehtiin vuosina 1242–1255. Koko katedraali piti uudelleenrakentaa samalla tyylillä, mutta suunnitelmat eivät edenneet. Sekä kirkon kuori että sitä ympäröivät kappelit on koristeltu eri aikojen veistoksilla ja maalauksilla. Katedraalin taidekokoelmiin kuuluukin lukuisia merkittäviä taidetoksia, kuten myös erilaisia esineitä pyhäinjäännösten säilyttämiseksi.
Pääsisäänkäynti julkisivulla on rakennettu 1300-luvulla ja koristeltu patsailla eri aikakausilta. Siinä olevat profeettojen patsaat ovat alueen kivenhakkaajien 1300-luvulla tekemiä. Kahden oven väliin on sijoitettu kirkon suojelijan Neitsyt Marian patsas.
Ainoat myöhemmät lisäykset ovat läntinen eteinen ja suuri goottilainen kappeli, joka rakennettiin yhden sivulaivan viereen niin, että alkuperäiset seinät ja ikkunat peittyivät.
Lähde
Lähde on paikka, jossa pohjavesi virtaa maan pinnalle.
Tournain katedraali
Katedraali liitettiin vuonna 2000 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Lähde
Lähteen muodostuminen
thumb|left|Pieni hetteikkölähde [[Parikkalassa.]] Luonnonlähteitä muodostuu kun sadevesi hakeutuu kallioperän ruhjeeseen, harjuun tai muuhun maaperän huokoiseen osaan ja kun pohjaveden pinta leikkaa maanpinnan tason. Lähde voi olla silmäkkeinen, niin sanottu allikkolähde, vettä tuottava tihkupinta, hetteikkö tai purolähde. Purolähde alkaa pohjaveden purkautumiskohdasta, allikkolähteessä taas pohjavesi purkautuu ensin pieneen vesialtaaseen, josta lähtee puro.
Hetteikkölähteessä vesi tihkuu maanpinnan läpi, tällainen lähde voi olla moniosainen lähteikkö. Pohjaveden yläpuolisten maakerrosten päällä olevaa vettä sanotaan orsivedeksi. Keidaskin voi olla lähde. Lähteitä purkautuu paitsi maan pinnalle, myös vesistöjen pohjalle.
Kuumat lähteet
Kuumat lähteet syntyvät yleensä tuliperäiseen maahan, ja niissä on erityisen paljon liuenneita mineraaleja. Halkeamien kautta pohjavettä tunkeutuu kallion syvyyksiin, josta se magman kuumentamana nousee paineella ylöspäin. Kun kuuman lähteen vesi on niin kuumaa, että se kiehuu, puhutaan geysiristä. Kuumien lähteiden yhteyteen on rakennettu terveyskylpylöitä muun muassa Islantiin ja Japaniin. Käsitys terveysvaikutuksista vaihtelee vuosisatojen myötä: muinaiset roomalaiset hakeutuivat rikkipitoisiin vesiin koska rikki tappoi bakteereita ja syöpäläisiä. Nykyisin rikkihöyryjä pidetään epäterveellisinä. Valtamerten pohjissa esiintyviä kuumia lähteitä kutsutaan mustiksi savuttajiksi.
Keinotekoiset lähteet
Keinolähteitä ja erityisesti koristeellisia suihkulähteitä on rakennettu kaupunkeihin veden jakelua ja koristelua varten antiikin ajoista. Roomassa monet suihkulähteet toimivat pelkästään akveduktien veden painolla. Joidenkin Rooman vanhojen talojen seinissä on pieniä akveduktien vettä pulppuavia suihkulähteitä.
Lähteet Suomessa
Suomen peruskarttoihin on merkitty yhteensä, mutta niitä on tosiasiassa paljon enemmän. Eniten lähteitä on juuri suurten korkeuserojen alueilla eli paikoissa, joissa on niin sanottuja ruhjelaaksoja. Lähteiden kasvillisuus ja ekologia ovat geologisten ominaisuuksien ohella niitä luonnehtivia seikkoja. Maan alla lähteeseen virratessaan vesi liuottaa kivistä mineraaleja, joten lähdevettä pidetään terveellisenä. Erityisen mineraalipitoista lähdevettä pullotetaan luonnon mineraalivetenä. Joistakin lähteistä on tehty kaivoja, jolloin niiden luonnontilaisuus on samalla mahdollisesti hävinnyt.
Erityishuomiota ansaitsevia lähteitä
Suomen suurimpia lähteitä ovat:
Haukkalan lähde on Jyväskylän Kortepohjassa sijaitseva lähde, jonka veden laatua säännöllisesti tarkkaillaan ja jolla usein käy kymmeniä ihmisiä päivässä hakemassa lähdevettä.
Paukkula
Paukkula on Salon kaupunginosa, joka rajoittuu seututiehen 110, Halikontiehen, Salaistentiehen ja Uhrilähteenkatuun.
Historia
Paukkula on saanut nimensä alueella sijainneesta Suojeluskunnan ampumaradasta. Ampumaradan rakennusten kivijalat ovat vieläkin olemassa ja viereiseen puistoon on tehty kivinen muistomerkki aiheesta.
Palvelut
Alueella sijaitsee urheilukenttä, palvelutalo ja Valhojan kuntorata.
Kuubalainen alkusoitto
Kuubalainen alkusoitto on George Gershwinin vuonna 1932 säveltämä konserttialkusoitto orkesterille. Hän sai teokseen inspiraation vietettyään Kuubassa kaksi viikkoa helmikuussa 1932 ja sävelsi alkusoiton kokonaisuudessaan heinä-elokuussa. Teoksessa on vaikutteita karibialaisesta musiikista ja sen alkuperäinen nimi oli Rumba.
Kuubalainen alkusoitto sai kantaesityksensä New Yorkin filharmonikkojen esittämänä New Yorkissa 16. elokuuta 1932. Teos sai nykyisen nimensä kolme kuukautta myöhemmin.
Ilmailun historia
thumb|Ranskalainen tiedustelupallo [[L'Intrépide vuodelta 1796 on vanhin olemassa oleva lentävä laite. Sitä säilytetään Itävallan sotamuseossa Wienissä.]] thumb|[[Leonardo da Vincin suunnitelma ornitopteriksi.]] thumb|Vuoden 1945 yhdysvaltalainen uutiskatsaus esittelee useita historiallisia ensilentoja Ilmailun historia yltää yli kahden tuhannen vuoden takaisiin leijoihin ja tornista hyppäämisyrityksistä yli äänennopeudella lentäviin ilmaa raskaampiin suihkukoneisiin.
Leijan lennättäminen alkoi Kiinassa satoja vuosia ennen ajanlaskun alkua ja niitä pidetään ensimmäisinä ihmisen tekeminä lentolaitteina. Jotkut leijat olivat riittävän suuria nostamaan ihmisen ilmaan. Kiinalaiset lennättivät myös pieniä kuumailmalyhtyjä ja bambukoptereita pyörivällä potkurilla. Leonardo da Vinci hahmotteli lentolaitteita 1500-luvulla. Nämä olivat käytännöllisiä, mutta eivät tieteellisiä tutkielmia eikä hän yrittänyt rakentaa niitä. 1700-luvulla alkanut ilmakehän tutkiminen johti kaasujen kuten vedyn löytämiseen, mikä puolestaan johti ilmapallon keksimiseen. Erilaiset tuonaikaiset fysiikan teoriat, kuten virtausmekaniikka ja Newtonin mekaniikan peruslait johtivat nykyaikaisen aerodynamiikan kehittymiseen. Kuumalla ilmalla lentäviä kiintopalloja käytettiin 1800-luvun alkupuolella ja niillä oli merkittävää käyttöä tuon vuosisadan puolivälissä käydyissä sodissa taistelujen tarkkailussa.
Kokeet liidokeilla auttoivat ilmaa raskaampien kehitystä ja 1900-luvun alussa polttomoottorin ja aerodynamiikan kehitys oli edennyt niin pitkälle, että ilmaa raskaamman laitteen hallittu lento tuli mahdolliseksi. 1900-luvun jälkipuoliskolla yleistynyt suihkumoottori ja muu tekninen kehitys mahdollisti henkilöliikenteen nopean kasvun ja vuonna 2013 vuosittainen matkustajamäärä ylitti jo 3 miljardia. Päivittäinen 8 miljoonaa ihmistä lentää noin 100 000 eri lennolla.
Varhaiset lentoyritykset
thumb|[[Daidalos tekee Ikaroksen siipiä.]]
Minna Pensola
Minna Pensola (s. 22. tammikuuta 1979 Helsinki) on suomalainen viulisti. Hän esiintyy kamarimuusikkona ja solistina sekä on jousikvartetti Meta4:n jäsen. Solistina Pensola on esiintynyt mm. Helsingin kaupunginorkesterin, Oulu Sinfonian ja Keski-Pohjanmaan Kamariorkesterin kanssa.
Pensola on valmistunut Sibelius-Akatemiasta ja jatkanut opintojaan Zürichin musiikkikorkeakoulussa. Hänen opettajiaan ovat olleet mm. Kaija Saarikettu, Jerzy Blaskiewicz, Leonid Mordkovich, Ana Chumachenko ja Josef Rissin.
Sakuranomiyan rautatieasema
Sakuranomiyan rautatieasema (桜ノ宮駅 Sakuranomiya-eki) on vuonna 1898 avattu asema Japanissa Osakan ympyrälinjan varrella. Se sijaitsee Miyakojima-kun kaupunginosassa.
Asema on saanut nimensä sen läntisen uloskäynnin luona kasvavien kirsikkapuiden mukaan. Kirsikankukkien aikaan koko alue on vaaleanpunainen.
Minna Pensola
Pensolan soitin on Signe ja Ane Gyllenbergin säätiön omistama Carlo Bergonzi -viulu vuodelta 1732.
Ilmailun historia
Tornihypyt
Tornihypyn tekijöihin kuuluu muun muassa Eilmer Malmesburylainen. Niinkin myöhään kuin 1811 Ulmissa Albrecht Berblinger rakensi ornitopterin ja hyppäsi Tonavaan. thumb|left|Puupiirros leijasta John Bate'n kirjasta [[The Mysteryes of Nature and Art vuodelta 1635.]]
Minna Pensola
Pensola on voittanut vuonna 2005 toisen palkinnon Kuopion viulukilpailussa. Meta4:n jäsenenä hän on voittanut ensimmäisen palkinnon Dmitri Šostakovitš -kvartettikilpailussa Moskovassa vuonna 2004 sekä Joseph Haydn -kamarimusiikkikilpailussa Wienissä vuonna 2007.
Ilmailun historia
Leijat
Leija on ehkä ollut ensimmäinen ihmisen rakentama lentolaite. Se keksittiin Kiinassa todennäköisesti jo 400-luvulla eaa. ja keksijöinä mainitaan Mozi (Mo Di) ja Lu Ban (Gongshu Ban). Myöhemmät leijat usein jäljittelivät lentäviä hyönteisiä, lintuja ja petoja, niin todellisia kuin myyttisiä. Joitakin varustettiin jousilla ja pilleillä tuottamaan musikaalista ääntä lentäessään. Muinaiset ja keskiaikaiset kiinalaiset kirjalliset lähteet kertovat leijoja käytetyn etäisyyksien mittaamiseen, tuulen testaamiseen, miesten nostamiseen ja viestintään.
Minna Pensola
Pensola on toiminut Sysmän Suvisoiton taiteellisena johtajana vuosina 2006-2012. Vuonna 2021 hänet ja Antti Tikkanen valittiin Kuhmon kamarimusiikkijuhlan taiteellisiksi johtajiksi.
Ilmailun historia
Ihmistä kannattavat leijat
Ihmistä kannattavia leijoja tunnettiin vain Kiinassa, jossa niitä käytettiin niin siviili- kuin sodankäynnin tarpeisiin sekä joskus myös rangaistuksena. Näistä leijoista on tunnetaan tarinoita myös Japanista 600-luvulta alkaen. thumb|Japanilainen bambupotkuri
Kuumailmapallot
thumb|left|[[Taivaslyhty.]] Kiinalaiset ovat jo varhain ymmärtäneet kuuman ilman nousevan ylös ja soveltaneet tätä ilmiötä pieniin kuumailmapallohin, joita kutsutaan taivaslyhdyiksi. Taivaslyhty koostuu paperipussista, jonka suuaukkoon laitetaan pieni palava lamppu. Taivaslyhtyjä lähetetään perinteisesti erilaisissa juhlallisuuksissa.
Renessanssi
thumb|Leonardon piirros Uuden ajan alussa muutamat tutkijat alkoivat selvittää lentämisen perusteita ja mahdollisia lentolaitteita. Tunnetuin heistä on Leonardo da Vinci, vaikka hänen työnsä pysyivät tuntemattomina vuoteen 1797 saakka, joten hänen töillään ei ollut ollut vaikutusta kehitykseen kolmeensataan vuoteen. Vaikka Leonardon työt ovat vähintään järkeviä, ne eivät kuitenkaan perustuneet erityisen hyvään tieteelliseen käsitykseen. Leonardo tutki lintujen lentoa, analysoiden sitä havaiten monia aerodynamiikan perusteita. Hän ainakin ymmärsi voiman ja vastavoiman periaatteen, esineen aiheuttaessa ilmaan yhtä paljon vastusta kuin ilma esineeseen. Tämä periaate sisältyi Newtonin lakeihin, jotka julkaistiin 1687. 1400-luvun lopulta alkaen Leonardo oli kirjoittanut ja piirtänyt lentäviä koneita, ornitoptereita, kiinteäsiipisiä liidokkeja, pystypotkurilaitteita ja laskuvarjoja. Varhaisimmissaan töissä Leonardo keskittyi ihmiskäyttövoimaisiin lentolaitteisiin, mutta ymmärsi pian näiden olevan epäkäytännöllisiä ja keskittyi myöhemmin hallittuun liitoon, mutta piirtäen myös muutamia jousikäyttöisiä lentolaitteita.
Saint-Pierre (Saint-Pierre ja Miquelon)
Saint-Pierre on Ranskalle kuuluvan Saint-Pierre ja Miquelonin saariryhmän pääkaupunki Saint-Pierren saarella. Vuonna 2011 siellä oli 5 888 asukasta. Kaupungissa on muun muassa satama sekä postin ja tullin konttorit.
Ilmailun historia
Ilmalaivojen teorian kehitys
Vuonna 1670 Italialainen jesuiitta Francesco Lana de Terzi julkaisi teoksen, jossa hän arvioi, että ilmaa kevyempi alus voisi olla mahdollinen kuparipeltisen tyhjiökammion avulla, koska sen syrjäyttämä ilma painaisi enemmän kuin ilmalaiva. Teoreettisesti tämä on järkevää, mutta käytännössä riittävän lujan vakuumiastian seinistä tulee paksut ja liian painavat.
Saint-Pierre (Saint-Pierre ja Miquelon)
Aiheesta muualla
46.77778°N, -56.17778°W
Ilmailun historia
Ilmalaivojen teorian kehitys
Vuonna 1709 portugalilainen Bartolomeu de Gusmão esitti kuningas Juhanalle pyynnön tukea hänen työtään ilmalaivan kehittämiseksi. Elokuun 8. päivä 1709 Gusmão esitti hoville näytöksen, jossa pallo nousi tulen avulla Casa da Índia -rakennuksessa salin kattoon.
Ilmapallot
thumb|left|1800-luvun alun piirros erilaisista ilmapalloista thumb|Breitling Orbirter 3 -ilmapallo on yhdistelmä vetypallosta ja kuumailmapallosta.
Ranskasta tuli ilmalentojen kehityksen veturi ja vuosi 1783 oli siellä merkkipaalu ilmapallojen kehityksessä:
Suomessa oululainen apteekkari Johan Julin lennätti kuumailmapalloa vuonna 1784, kun kaupunki juhli Kustaa III:n paluuta pitkältä Italian-matkalta. Kuninkaan nimikirjoituksin ja vaakunoin varustettu pallo nousi ilmaan Oulun torilta väkijoukon seuratessa.
Ilmapalloilu nosti Euroopassa suuren innon 1800-luvulla, minkä avulla saatiin ymmärrystä korkeuden ja ilmakehän suhteista. Palloja käytettiin paljon sodissa niin tiedusteluun kuin myös ihmisten pelastamiseen miehitetyistä kaupungeista. Ilmapalloja käytettiin myös Yhdysvaltain sisällissodassa, jossa nuori Ferdinand von Zeppelin lensi ensi lentonsa ilmapallossa Potomacin armeijan pallon matkustajana 1863.
Vuonna 1931 sveitsiläinen ja Belgiassa yliopistossa työssä ollut professori Auguste Piccard (1884–1962) nousi 15 781 metrin korkeuteen Saksasta lähteneellä ilmapallolla, jossa oli paineistettu kori. Seuraavana vuonna hän nousi Sveitsistä lähteneellä ilmapallolla 16 770 metrin korkeuteen. Vuonna 1935 yhdysvaltalaisen Stratobowl-projektin tuloksena ilmavoimien upseerit Albert William Stevens (1886–1949) ja Orvil Arson Anderson (1885–1965) nousivat stratosfääripallolla 22 570 metrin korkeuteen. Auguste Piccardin pojanpoika Bertrand Piccard (s. 1958) lensi Brian Jonesin (s. 1947) kanssa Breitling Orbiter -pallolla keskeytyksettä maapallon ympäri. Matka kesti 19 vuorokautta ja 21 tuntia.
Ilmalaivat
thumb|left|upright|Santos-Dumont's "Number 6" kiertämässä [[Eiffel-tornia voittaessaan lokakuussa 1906 Deutsch de la Meurthe -palkinnon.]] thumb|LZ 129 Hindenburg rakennusvaiheessa
Retikkavalmuska
Retikkavalmuska (Tricholoma stiparophyllum) on valkoinen, pahanmakuinen valmuskalaji, joka muistuttaa syötävää viiruvalmuskaa. Se kasvaa lähinnä lehdoissa syksyisin. Lähilajeja ovat suopavalmuska ja viiruvalmuska. Sieni haisee voimakkaasti retikalle ja sen jalka ruskettuu kosketettaessa. Maku on aluksi karvas, sittemmin polttavan kirpeä.
Ilmailun historia
Ilmalaivat
Ensimmäiset ilma-alus, joilla tehtiin säännöllisiä lentoja, olivat jäykistämättömiä ilmalaivoja. Menestynein ensimmäinen pioneeri näillä aluksilla oli brasilialainen Alberto Santos-Dumont, joka onnistui yhdistämään ilmalaivan ja polttomoottoin tehokkaasti. Lokakuun 19. vuonna 1901 hän lensi aluksellaan "number 6" Pariisin yli Parc de Sain Cloudista Eiffel-tornin ympäri ja takaisin alle 30 minuutissa. Hän voitti silloin ranskalaisen miljonäärin Henri Deutsch de la Meurthen asettaman palkinnon. Toinen ilmalaivojen kehittäjä oli Henri Julliot, joka oli Labaudyn veljeksien pääinsinööri. Julliot lisäsi 1902 Labaudyjen puolijäykkään ilmalaivaan siivekkeet, jotka rauhoittivat ilmalaivojen kallistelutaipumuksen.
Samaan aikaan kun jäykistämättömät ilmalaivat alkoivat menestyä, kehitettiin ensimmäisiä onnistuneita jäykistettyjä ilmalaivoja. Nämä tulivat olemaan vuosikymmeniä paljon kyvykkäämpiä kuin kiinteäsiipiset lentokoneet lastinkantokyvyssä. Jäykkien ilmalaivojen suunnittelun ja kehitysaskelten edelläkävijä oli saksalainen kreivi Ferdinand von Zeppelin. Ensimmäisen Zeppeliinin rakentaminen alkoi 1899 Friedrichshafenissa järvellä kelluvassa hallissa. Kelluvan hallin ideana oli mahdollisuus kääntyä tuuleen ja siten helpottaa lähtöä. Prototyyppialus, tyyppimerkinnältään LZ 1 (Luftschiffe Zeppelin), oli 128 metriä pitkä ja siinä oli kaksi Daimler-Motoren-Gesellschaft 14 hevosvoiman polttomoottoria ja siirrettävä tasapainotuspaino näiden välillä. Ensilento tehtiin 2. heinäkuuta 1900 ja se kesti vain 18 minuuttia. Lento paljasti useita rakenteellisia ongelmia, jotka korjattiin kesän aikana ja syksyllä alus teki jo useita lentoja. Aluksella, joka oli nopeampi kuin La France, ei kuitenkaan pystytty vakuuttamaan rahoittajia ja Zeppelin joutui keskeyttämään ilmalaivojen rakentamisen. Seuraavan ilmalaivan hän sai valmiiksi 1906. Neljäs versio saavutti 60 km/h matkanopeuden ja kaupalliset lennot alkoivat kuudennella ilmalaivalla 1909. Ensimmäisessä maailmansodassa ilmalaivoja käytettiin tiedustelun lisäksi pommituksiin.
Saksalaiset kehittivät 1920- ja 30-lukujen vaihteessa ilmalaivoja ja saivat aikaan niiden huippukauden. Ensimmäinen tällainen ilmalaiva oli Graf Zeppelin, jossa toteutettiin parannuksia Zeppelinin jäykkään rakenteeseen. Alumiiniprofiilista valmistettu pyöreä runko jakautui kahteen osaan. Ilmalaivaa ilmassa pitävä yläosa oli täytetty vedyllä ja rungon alaosa taas Blau-kaasulla, joka on seos metaania ja muita olefiineja sekä hieman vetyä. Polttoaineena viidelle 550 hevosvoiman Maybach-moottorille käytetty Blau-kaasu on suunnilleen yhtä raskasta kuin ilma, jolloin ilma-aluksen lentopaino ei juurikaan muuttunut lennon aikana, kun käytettyä Blau-kaasua korvattiin ilmalla. Suuria ilmalaivoja rakennettiin samanaikaisesti myös Yhdysvalloissa ja Englannissa ja niillä aloitettiin säännöllinen liikennöinti muun muassa Atlantin yli. Ilmalaivat olivat kuitenkin suuren kokonsa vuoksi altiita tuulelle ja onnettomuusherkkiä. Yksi suurista ilmalaivoista oli Hindenburg, jolle sattunut onnettomuus 1937 ja samanaikainen lentokoneiden kehitys lopettivat ilmalaivojen rakentamisen.
1800-lukua varhaisemmat
Italialainen keksijä Tito Livio Burattini rakensi 1647 nelitasoisen lennokin ollessaan Vladislav IV Vaasan kutsumana tämän hovissa Varsovassa. Tämä pystyi lennättämään kissan, mutta ei ihmistä. Tätä pidetään kehittyneimpänä lennokkina ennen 1800-lukua. Emanuel Swedenborg julkaisi 1716 piirroksen ja selostuksen lihasvoimin isoilla airoilla tai siivillä liikuteltavasta koneesta. Hän oli tietoinen, että se ei lentäisi, koska siitä ei saataisi riittävän kevyttä ja ihmisen lihakset eivät riittäisi sen liikuttamiseen.
1800-luku
Läpi 1800-luvun ihmiset yrittivät hyppiä erilaisten siipien turvin korkealta, ei enää kirkon torneista, mutta ilmapalloista yhtä onnettomin lopputuloksin kuin aikaisemmin. Toisaalta tieteellinen tutkimus ilmaa raskaampien laitteiden lentojen edellytyksistä alkoi järjestelmällisemmin.
Sir George Cayley ja ensimmäinen moderni lentolaite
thumb|left|"Hallittava laskuvarjo" vuodelta 1852 thumb|Cayleyn lennokin tai purjelentokoneen replika Yorkshiren ilmailumuseossa Sir George Cayley alkoi 1700-luvun viimeisinä vuosina tutkia aerodynamiikan perusteita ja suunnitteli myöhemmin ensimmäisen ilmaa raskaamman lentolaitteen. Hänen tärkeimmät oivalluksensa ilmailun kehittämisessä ovat:
Cayleyn keksintö oli testata nosteen toimintaa testilaitteella, joka oli sijoitettu kääntyvään varteen.
Rauvola (Salo)
Rauvola on Salon kaupunginosa, joka sijaitsee Merikulman tien varrella Merikulmalla ja rajoittuu Halikonlahteen. Alueella on pieni asuntoalue.
Ilmailun historia
Sir George Cayley ja ensimmäinen moderni lentolaite
Vuonna 1799 hän loi nykyaikaisen lentokoneen konseptin, jossa oli kiinteät siivet ja erilliset järjestelyt nostetta, työntövoimaa ja ohjattavuutta varten.
Vuonna 1809–1810 hän julkaisi kolmiosaisen julkaisun otsikolla ”On Aerial Navigation”, joka ilmailun perusteos. Cayley erotti neljä lentämiseen vaikuttavaa voimaa, jotka olivat työntövoima, nostovoima, ilmanvastus ja massa, ja erotti käsitteet tasapaino ja ohjattavuus tutkimuksessaan. Hän myös kuvasi siipiprofiilin muotoilun, siipikulman, vinotukien ja vastuksen minimoimisen tärkeyden ja vaikutti ornitoptereiden ja laskuvarjojen rakentamisperusteiden ymmärtämiseen.
Höyryn aikakausi
Vuodesta 1858 alkaen Francis Herbert Wenham rakensi useita liitäjiä, niin miehitettyjä kuin miehittämättömiä ja joissa oli jopa viisi siipikerrosta. Hän teki merkittäviä havaintoja lentokoneen siipisuhteesta. Hän havaitsi, että pitkä kapea siipi toimii paremmin kuin lepakkomainen suuremman etureunapituuden vuoksi. Hän raportoi löydöistään 1866 perustetun Aeronautical Societyn (myöhemmin Royal Aeronautical Society) järjestämässä ilmailunäyttelyssä vuonna 1868 Kristallipalatsissa. Samassa näyttelyssä palkittiin John Stringfellow parhaasta höyrykoneen tehopainosuhteesta. Vuonna 1868 Matthew Piers Watt Boulton sai patentin ohjaussiivekeille, joilla voidaan säätää koneen kaltevuutta lennon aikana. Vuonna 1871 Wenham rakensi ensimmäisen tuulitunnelin.
Ilmailun tutkimusta tehtiin myös Ranskassa. Vuonna 1857 Félix du Temple ehdotti yksitasoista pyrstöllistä lentokonetta, jossa olisi sisäänvedettävä alusta pyörillä. Hän kehitti ideaansa aluksi kellokoneistolla toimivana ja sitten höyrykäyttöisena niin pitkälle, että vuonna 1874 sillä pystyttiin tekemään miehitettynä ensimmäinen konekäyttöinen lyhyt höyrylentokoneen lento lähtörampilta irtauduttuaan ja lopuksi ohjattu liito. Vuonna 1856 Jean-Marie Le Bris pääsi ilmaan hevosten vetämänä ja hänen raportoitiin nousseen noin 100 metriin ja lentäneen 200 metriä.
Ranskalainen Alphonse Pénaud (1850–1870) edisti siiven muodon teoriaa ja aerodynamiikkaa sekä rakensi menestyksekkäitä malleja lentokoneista, helikoptereista ja ornitoptereista. Vuonna 1871 hän lennätti 40 metriä ensimmäistä aerodynaamisesti vakaata kiinteäsiipistä lentokonetta, yksitasoa, jota hän kutsui ”Planophoreksi”. Pénaudin malli sisälsi useita Cayleyn ajatuksia mukaan lukien pyrstö, siipien V-kulma ja kuminauhakäyttö. Planophorella oli mahdollista säätää nousu- ja laskukulmaa, koska siinä oli ensimmäisenä pyrstössä korkeusvakaimet, jotka toimivat trimmaamalla pyrstösiipien kohtauskulmaa toiseksi kuin siipien.
thumb|200px|left|Viktor Tatin Aeroplane vuodelta 1879. thumb|Clément Ader Avion III (valokuva vuodelta 1897). Vuonna 1879 Viktor Tatin lennätti lennokkia, joka oli yksitaso kahdella potkurilla ja erillisellä pyrstöllä. Kone oli paineilmakäyttöinen. Se lensi tolppaan sidottuna tolppaa ympäri ja oli ensimmäinen omalla moottorillaan lentoon noussut lentokone. Vuonna 1890 Clément Ader sai valmiiksi ensimmäisen kolmesta höyrykäyttöisestä lentokoneesta, joka tunnetaan nimellä Éole. 9. lokakuuta 1890 Ader teki ensimmäisen hallitsemattoman hypyn lentokoneella sen oman moottorin voimin.
Sir Hiram Maxim oli amerikkalainen insinööri, joka muutti Englantiin. Hän rakensi suuren lentokoneen, jonka siipien väli oli 32 metriä ja pituus 44 metriä. Miehistöä oli kolme henkeä ja kahdessa kevytrakenteisessä höyrykoneessa tehoa molemmissa 180 hevosvoimaa. Laite painoi 3 200 kiloa. Sitä kokeiltiin vuonna 1894 kiskoilla, joista sen ei ollut tarkoitus irrota, mutta kiinnitys petti, koneen runko murtui ja etuosa lensi satakunta metriä noin metrin korkeudessa.
Suomessa höyrylentokoneista kiinnostui viipurilainen Jakob Runeberg, joka vuonna 1879 teki höyrykoneella varustetulla lentoveneellä lentoonlähtöyrityksen siinä kuitenkin epäonnistuen.
Liitämisen opettelu
1800-luvun lopulla oli selvää, että puuttui riittävän tehokas moottori, joten lentämisen kehitys keskittyi hallittuun ja tasapainoiseen liitämiseen. Englantilainen Horatio Phillips (1845-1924) teki aerodynamiikan perustutkimusta siipiprofiilin toiminnasta tuulitunnelissa ja todisti Cayleyn ja Wenhamin periaatteet.
Octave Chanute jatkoi siitä mihin Lilienthal jäi ja rahoitti usean liitimen kehityksen. Vuonna 1896 hänen tiiminsä tuli siihen tulokseen, että kaksitaso oli paras malli.
Australialaisen Lawrence Hargraven keksimä laatikkoleija johti käyttökelpoisen kaksitason rakenteeseen. Vuonna 1894 hän yhdisti neljä leijaansa, lisäsi keinuistuimen ja lensi 4,9 metriä. Myöhempiä pioneereja ihmistä kantavissa leijoissa olivat yhdysvaltalainen Englannissa vaikuttanut Samuel Franklin Cody ja ranskalainen Captain Génie Saconney.
Lentokoneiden alkuvuodet (1900–1914)
Tällä aikakaudella syntyi moottoroitu ja täysin ohjattavissa oleva ilmaa raskaampi miehitetty lentokone, jollaisen ensimmäisenä saivat lentoon Wrightin veljekset joulukuussa 1903. Edellisellä vuosisadalla oli selvitetty aerodynamiikan perusteet, mutta höyrykoneita ei kyetty rakentamaan riittävän hyvällä tehopainosuhteella. Sen jälkeen kun polttomoottori saatiin toimivaksi, moottoroituja lentokoneita rakennettiin usealla taholla.
Langley
thumb|Langleyn ensimmäisen miehitetyn Aerodromen epäonnistuminen [[Potomac-joella lokakuun 7. 1903]] Samuel Langley (1834–1906) oli tehnyt merkittävän uran tähtitieteessä kun hän hieman ennen nimitystään Smithsonian-instituutin sihteeriksi kiinnostui aerodynamiikasta. Hän julkaisi 1891 tutkimuksiaan otsikolla Experiments in Aerodynamics ja alkoi sen jälkeen rakentaa suunnitelmiaan. Hän tavoitteli aerodynaamista tasapainoa eikä niinkään kiinnittänyt huomiota ohjattavuuteen. Asuntoveneen katolle rakennetusta katapultista hän lähetti toukokuussa 1896 Potomac-joella konekäyttöisen miehittämättömän lennokin kahdelle onnistuneelle lennolle, joista toinen oli 1 005 ja toinen 700 metriä pitkä lentonopeuden ollessa noin 25 km/h. Laskutelineetön kone laskeutui veteen. Marraskuun 1896 lennon valokuvasi Alexander Graham Bell.