cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lokakuun vallankumous
Pääkaupungin haltuunotto
Bolševikit saivat tekosyyn ryhtyä toimintaan, kun väliaikainen hallitus aamuyöllä 6. marraskuuta (24. lokakuuta) määräsi bolševikkien kaksi tärkeintä lehteä lakkautettaviksi ja komensi junkkariosastoja turvaamaan muutamia strategisia kohteita Pietarissa. Junkkarit miehittivät aamulla Soldatin ja Rabotši put -lehden (Pravdan seuraajan) lehtipainon ja katkaisivat Smolnan puhelinyhteydet. Hallitus valmistautui antamaan pidätysmääräyksen sotilaallisen vallankumouskomitean johtajista ja Pietarin sotilaspiirin esikunta määräsi vangitsemaan vallankumouskomitean komissaarit kaikissa varuskunnissa, mutta käskyä ei noudatettu. Sotilaallinen vallankumouskomitea lähetti miehiä liettualaisesta rykmentistä ja sapööripataljoonasta valtaamaan lehtipainon takaisin vain muutamaa tuntia sen sulkemisen jälkeen ja kutsui muut joukkonsa käskynjaolle Smolnaan. Junkkarit yrittivät avata Nevajoen ylittävät nostosillat estääkseen joukkojen siirtymisen esikaupungeista keskustaan, mutta punakaartilaiset valtasivat kaikki sillat kahta lukuun ottamatta ja laskivat ne takaisin. Päivän aikana punakaartilaiset miehittivät myös lennätintoimistot ja Baltian rautatieaseman.
pienoiskuva|Risteilijä Aurora. Myöhään illalla Lenin saapui pietarinsuomalaisen bolševikin Eino Rahjan saattamana valepuvussa salaisesta asunnostaan Smolnaan, jossa Trotski johti sotilasoperaatiota. Marraskuun 7. päivän (25. lokakuuta) vastaisena yönä bolševikkien joukot miehittivät Pietarin loput rautatieasemat, sotilaspiirin esikunnan, pääpostitoimiston, puhelinkeskuksen, sähkölaitoksen ja keskuspankin tilat kohtaamatta vastarintaa. Smolnan puhelinyhteydet kytkettiin takaisin ja väliaikaisen hallituksen istuntopaikkana toimineen Talvipalatsin yhteydet vastaavasti katkaistiin. Aamun koittaessa bolševikit käytännössä hallitsivat kaupunkia. Bolševikkeja tukenut Itämeren laivaston risteilijä Aurora oli asettunut Nevalle Nikolain sillan luo, josta saattoi uhata kaupungin keskustaa. Päivän aikana bolševikit valtasivat myös Marian palatsin ja hajottivat siellä kokoontuneen esiparlamentin, sekä illalla Amiraliteetin.
Vallanvaihto Pietarissa tapahtui niin huomaamattomasti, että normaali elämä kaupungissa ei juuri häiriintynyt ja suurin osa asukkaista ei huomannut mitään tavallisesta poikkeavaa tapahtuneen: kaupat olivat auki, sanomalehdet ilmestyivät, raitiovaunut kulkivat ja teatterit järjestivät näytöksiä.
Talvipalatsin valtaus
Taistelu kesti muutaman tunnin, kunnes pääosa puolustajista vetäytyi asemistaan, jolloin vain naispataljoona ja joukko kadetteja jäi puolustamaan palatsin ydinosia. Vastarinnan tyrehdyttyä väkijoukko ryhtyi ryöstelemään palatsia. Väliaikaisen hallituksen ministerit vangittiin kello 2.10 yöllä palatsin malakiittisalista ja heidät vietiin Pietari-Paavalin linnoitukseen. Ainoastaan pääministeri Kerenski oli paennut edellisenä aamuna piirityksestä Yhdysvaltain suurlähettilään virka-autoon piiloutuneena. Taistelussa Talvipalatsista kuoli yhteensä viisi ihmistä.
Toinen yleisvenäläinen neuvostokongressi
pienoiskuva|Toisen yleisvenäläisen neuvostokongressin osallistujia. Toinen yleisvenäläinen neuvostokongressi kokoontui Smolnassa myöhään illalla 7. marraskuuta, jolloin taistelu Talvipalatsista oli vielä kesken. Bolševikeilla oli aluksi kokouksessa ilmeisesti vähemmistö tai enintään hyvin täpärä enemmistö, eri arvioiden mukaan noin 300–390 edustajaa 650–670:stä, joten heille oli tärkeää saada valta otettua Pietarissa ennen kuin kongressi ehtisi tekemään mitään päätöksiä.
Ensimmäisen merkittävän puheenvuoron käytti menševikkien vasemmistosiiven johtaja Juli Martov, jonka ehdotus kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen muodostamisesta sai äänestyksessä yksimielisen kannatuksen. Heti tämän jälkeen pääosa sosialistivallankumouksellisten ja menševikkien edustajista ilmoitti kuitenkin protestoivansa bolševikkien suorittamaa vallankaappausta ja marssi ulos. Ulosmarssin seurauksena bolševikeille jäi kokoukseen selvä enemmistö. Trotski solvasi puheessaan jäljelle jääneitä menševikkejä kuuluisilla sanoilla ”''Te olette säälittäviä. Te olette vararikossa. Teidän osanne on näytelty loppuun. Menkää sinne minne kuuluttekin – historian roskatunkiolle''”. Tästä loukkaantuneena myös Martovin ryhmä marssi ulos, jolloin kokoukseen jäivät vain bolševikkien ja vasemmistoeserrien ryhmät. Tieto väliaikaisen hallituksen vangitsemisesta saapui Smolnaan pari tuntia myöhemmin ja ensimmäinen istunto keskeytettiin yöllä.
Toisessa istunnossaan illalla 8. marraskuuta (26. lokakuuta) neuvostokongressi hyväksyi lähes yksimielisesti Leninin erilliset julistukset rauhasta, maanlunastuksesta ilman korvauksia ja kansankomissaarien neuvoston asettamisesta Venäjän uudeksi hallitukseksi. Kongressi valitsi samalla uuden, bolševikkienemmistöisen yleisvenäläisen keskuskomitean, jonka puheenjohtajaksi tuli Kamenev. Kansankomissaarien neuvoston ilmoitettiin olevan vastuullinen yleisvenäläiselle toimeenpanevalle keskuskomitealle ja toimivan vain perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontumiseen asti. Vasemmistoeserrille tarjottiin paikkoja kansankomissaarien neuvostossa, mutta heidän asetettuaan ehdoksi myös muiden vasemmistopuolueiden osallistumisen bolševikit muodostivat hallituksen yksin. Lenin oli suostunut kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajaksi Trotskin kieltäydyttyä. Trotskista tuli sen sijaan ulkoasiain kansankomissaari. Neuvostokongressin hyväksymän julistuksen muotoilu antoi ymmärtää, että lainsäädäntövaltaa käyttäisi vastedes yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea, mutta kansankomissaarien neuvosto alkoi saman tien säätää itse lakeja. Lenin sai ajettua toimeenpanevassa keskuskomiteassa 17. (4.) marraskuuta täpärästi läpi päätöksen, jolla siunattiin tämä menettely.
Kerenskin–Krasnovin kapina
Pietarista paennut Kerenski pyysi luoteisrintaman esikunnasta Pihkovasta joukkoja kukistamaan vallankumousta Pietarissa. Hän sai käyttöönsä vain atamaani Pjotr Krasnovin komentamat melko heikot kasakkajoukot, jotka etenivät Hatsinaan ja Tsarskoje Seloon saakka, mutta kärsivät tappion murskaavalle ylivoimalle Pulkovon kukkuloilla 12. marraskuuta (30. lokakuuta) käydyssä taistelussa. Hyökkäys tyrehtyi siihen.
Vallanvaihto muualla maassa
Moskovassa bolševikkien hallitsema neuvosto asetti 7. marraskuuta Pietarin mallin mukaisen sotilaallisen vallankumouskomitean, joka seuraavana aamuna yritti ryhtyä aseistamaan punakaarteja. Paikalliset sotilaat luovuttivat Kremlin bolševikeille ilman vastarintaa, mutta hallitukselle uskolliset junkkarit valtasivat sen 10. marraskuuta (28. lokakuuta) ennen kuin punakaartit ehtivät päästä käsiksi suuriin asevarastoihin. Bolševikkien koottua lisäjoukkoja kaupungissa käytiin ankaria katutaisteluja, kunnes hallituksen joukot antautuivat 15. (2.) marraskuuta. Useimmissa muissa Venäjän kaupungeissa bolševikit saivat vallan kohtaamatta aseellista vastarintaa, mutta maaseutu pysyi toistaiseksi heille vihamielisten voimien hallussa. Lyhyitä taisteluita käytiin muun muassa Ivanovossa ja Saratovissa.
Bolševikeilla oli aluksi vaikeuksia saada hallintoaan käyntiin, sillä kaikki virkamiehet menivät lakkoon ja monet liikkeet ja pankit sulkivat ovensa tai ainakin kieltäytyivät yhteistyöstä. Tätä jatkui parin kuukauden ajan, mutta lopulta bolševikkihallinto nujersi vastarinnan nimittämällä virastoihin omia tukijoitaan ja uhkaamalla muita työntekijöitä erottamisilla tai rangaistuksilla.
Armeijan sotilasneuvostoissa järjestettiin lokakuun vallankumousta seuranneina viikkoina uusintavaaleja, joiden seurauksena bolševikit kohosivat useimmissa luoteis- ja länsirintaman neuvostoissa suurimmaksi ryhmäksi tai jopa enemmistöksi, sillä heidän lupauksensa pikaisesta rauhasta innosti sotilaita. Kerenskin hallitus oli nimittänyt viimeiseksi ylipäälliköksi kenraaliluutnantti Nikolai Duhoninin, mutta kansankomissaarien neuvosto nimitti hänen tilalleen luutnantti Nikolai Krylenkon. Krylenko saapui Mogiljovissa sijainneeseen päämajaan eli stavkaan 3. joulukuuta (20. marraskuuta) ja pidätti Duhoninin, jonka sotilaat pian murhasivat.
Välittömät seuraukset
Lenin ja bolševikit eivät aluksi itsekään uskoneet valtansa kestävän pitkään. He halusivat vuoden 1871 Pariisin kommuunin tavoin tarjota innoittavan esimerkin tulevien sukupolvien vallankumouksellisille, mutta olettivat oman hallintonsa todennäköisesti kukistuvan pian. Toisaalta he odottivat vallankumouksen leviävän nopeasti muihin maihin.
Vikžel-neuvottelut ja bolševikkien liitto vasemmistoeserrien kanssa
Koska bolševikit olivat julistaneet vallan siirtyneen neuvostoille, monet odottivat heidän muodostavan yhteishallituksen muiden neuvostoissa edustettuina olleiden puolueiden kanssa. Vallankumouksen alkupäivinä tällä ajatuksella oli runsaasti kannatusta bolševikkien omassakin keskuudessa, sillä laajemman rintaman kokoaminen helpottaisi vastavallankumouksen torjumista. Rautatieläisten ammattiliitto Vikžel painosti 11. marraskuuta (29. lokakuuta) lakkouhkauksellaan bolševikit ryhtymään hallitusneuvotteluihin muiden sosialististen puolueiden kanssa. Koska Krasnovin hyökkäyksen torjuminen oli tuolloin kriittisessä vaiheessa, bolševikkien keskuskomitea hyväksyi Leninin poissa ollessa neuvottelutarjouksen ja lähetti edustajikseen Kamenevin ja Grigori Sokolnikovin. Kamenev ehti jo allekirjoittaa sopimuksen eserrä Viktor Tšernovin johtamasta koalitiohallituksesta, jossa bolševikit olisivat vähemmistönä ja Lenin ja Trotski olisi jätetty kokonaan ulkopuolelle. Keskuskomitean enemmistö asettui kokouksessaan 14. (1.) marraskuuta aluksi Kamenevin puolelle Leniniä vastaan, mutta Krasnovin muodostaman uhan poistuttua päätettiin hallitusneuvotteluita jatkaa vain vasemmistoeserrien kanssa. Leninin torpedoitua Vikžel-neuvottelut Kamenev ja neljä muuta ilmoittivat 17. (4.) marraskuuta eroavansa protestiksi keskuskomiteasta. Kamenev erosi myös yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean johdosta ja Rykov, Nogin, Teodorovitš ja Miljutin kansankomissaarien neuvostosta.
Kun bolševikkien yhteistyö muiden puolueiden kanssa oli lopullisesti kariutunut, vasemmistososialistivallankumoukselliset suostuivat heidän hallituskumppaneikseen. Vasemmistoeserrien edustajat erosivat oikeistoeserrien hallitsemasta talonpoikaisneuvostojen kongressista ja heidät hyväksyttiin täydennysjäseniksi yleisvenäläiseen toimeenpanevaan keskuskomiteaan, jossa he muodostivat hetkellisesti enemmistön (bolševikit palauttivat enemmistönsä laajentamalla toimeenpanevaa keskuskomiteaa uudelleen tammikuussa 1918). Sopimus vasemmistoeserrien liittymisestä kansankomissaarien neuvostoon syntyi 23. (10.) joulukuuta 1917 ja he saivat viisi kansankomissaarinsalkkua. Myönnytyksinä bolševikit lievensivät lehdistösensuuria ja lupasivat antaa perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontua. Tämän seurauksena bolševikkien puoluejohdosta eronnut Kamenevin oppositioryhmä palasi nöyränä takaisin.
Bolševikkihallituksen ensimmäiset toimet
Pietarin sotilaallinen vallankumouskomitea määräsi 8. marraskuuta lakkautettaviksi lukuisia ”vastavallankumouksellisia” lehtiä, kuten Moskovassa ilmestyneen Russkije vedomostin. Kansankomissaarien neuvosto antoi seuraavana päivänä asetuksen laajamittaisesta lehdistösensuurista, mikä tyrmistytti monia bolševikkien kannattajiakin. Satoja lehtiä lakkautettiin, mutta useat niistä jatkoivat pian ilmestymistään toisilla nimillä. Itsenäinen ei-bolševistinen lehdistö nujerrettiin täydellisesti vasta kesällä 1918. Kahdeksantuntinen työpäivä säädettiin 11. marraskuuta (29. lokakuuta) ja asetus työläisten kontrollista tehtaissa ja kaivoksissa annettiin 27. (14.) marraskuuta. 16. (3.) marraskuuta julkaistu ”Venäjän kansojen oikeuksien julistus” julisti kansalliset etuoikeudet lakkautetuiksi ja vähemmistökansallisuuksille oikeuden erota halutessaan Venäjästä.
Pääosa vanhasta oikeusjärjestelmästä ja kaikki ylimmät tuomioistuimet lakkautettiin 5. joulukuuta (22. marraskuuta). Niiden tilalle määrättiin samassa yhteydessä perustettaviksi vallankumoustribunaaleja ja alempien oikeuksien tilalle maaliskuussa 1918 kansantuomioistuimia. Vastavallankumouksen torjumiseen perustettiin 20. (7.) joulukuuta Feliks Dzeržinskin johtama “erityiskomissio”, josta kehittyi pelätty salainen poliisi Tšeka. Se oli alkuaan tarkoitettu vain tutkivaksi elimeksi, mutta sai pian salaiset valtuudet myös langettaa tuomioita. Toinen neuvostokongressi hyväksyi lokakuun vallankumouksen yhteydessä Kamenevin aloitteen kuolemanrangaistuksen täydellisestä lakkauttamisesta – se oli jo lakkautettu kertaalleen helmikuun vallankumouksen jälkeen, mutta Kerenski oli palauttanut sen sotilaskarkureille kesällä 1917. Lenin piti päätöstä typeränä, ja kuolemanrangaistus otettiinkin uudelleen käyttöön kesäkuussa 1918. Jo sitä ennen, maaliskuussa 1918, Tšekalle annettiin käytännössä valtuudet teloittaa ilman oikeudenkäyntiä vakoojia, vastavallankumouksellisia ja varkaita.
Bolševikit eivät heti valtaan tultuaan ryhtyneet järjestelmälliseen yksityisomaisuuden sosialisointiin, ja sotakommunismiksi kutsuttu talouspolitiikka otettiin käyttöön vasta kesästä 1918 alkaen. Venäjän pankit ja osa tehtaista otettiin kuitenkin valtion haltuun jo talven 1917–1918 aikana. Verotus romahti, joten valtion finanssit olivat pitkään hyvin sekavassa tilassa. Taloussuunnittelua varten perustettiin 15. (2.) joulukuuta 1917 Korkein kansantalousneuvosto. Toisen neuvostokongressin 8. marraskuuta 1917 hyväksymä Leninin maanjakoasetus määräsi kaiken muussa kuin talonpoikien omistuksessa olleen yksityisen maan jaettavaksi ilman korvausta kyläyhteisöihin kuuluneille talonpojille. Tämä vastasi pikemminkin eserrien maaohjelmaa kuin bolševikkien omaa ohjelmaa maaomaisuuden kansallistamisesta. Talonpojat olivat maanjaosta innoissaan ja kiihdyttivät jo helmikuun vallankumouksen jälkeen aloittamiaan maanvaltauksia. Myös pääosa Stolypinin reformissa syntyneistä yksityistiloista joutui maanjaon kohteiksi, vaikka Leninin asetus ei koskenut niitä. Suurtilojen katoamisen, kiihtyvän inflaation ja heikon satovuoden vuoksi viljan myynti maaseudulta kaupunkeihin alkoi tyrehtyä. Seurauksena Venäjän suurkaupungeissa alettiin talvella 1918 kärsiä varsinaisesta nälänhädästä ja huomattava osa kaupunkiväestöstä pakeni maaseudulle. Tilannetta pahensi Venäjän vilja-aittoina tunnettujen Ukrainan ja Siperian joutuminen kesään 1918 mennessä vieraiden valtojen ja valkoisten armeijoiden haltuun.
Perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kohtalo
Bolševikkihallinto salli perustuslakia säätävän kansalliskokouksen edustajien valitsemisen vapailla vaaleilla 25. (12.) marraskuuta 1917. Lenin joutui suostumaan tähän, sillä bolševikit olivat kampanjoineet pitkin syksyä perustuslakia säätävän kansalliskokouksen puolesta ja osin perustelleet vallankumouksensa sillä, että vain neuvostovalta takaisi kansalliskokouksen järjestämisen. Vaaleissa oikeistoeserrät saivat enemmistön edustajanpaikoista, bolševikit vain neljäsosan ja yhdessä liittolaistensa vasemmistoeserrien kanssa yhteensäkin vain kolmanneksen. Kansalliskokouksen kokoontumista lykättiin yli kuukaudella ja vaaleihin osallistunut kadettipuolue kiellettiin kokonaan 11. joulukuuta (28. marraskuuta), mutta lopulta kansalliskokouksen sallittiin kokoontua. Perustuslakia säätävä kansalliskokous ehti olla koolla 13 tuntia 18.–19. (5.–6.) tammikuuta 1918 Pietarin Taurian palatsissa ja sen puhemieheksi valittiin oikeistoeserrä Viktor Tšernov. Kun kokous ainoassa istunnossaan hylkäsi esityksen ylimmän vallan luovuttamisesta kansankomissaarien neuvostolle, bolševikkien edustajat marssivat ulos ja seuraavana aamuna bolševikkihallinto hajotti kansalliskokouksen. Vasta tässä yhteydessä pääosan kansasta on sanottu tajunneen, että bolševikit aikoivat pitää vallan itsellään millä hinnalla hyvänsä.
Pogo (Mali)
Pogo on maalaiskunta ja sen keskuskylä Ségoun alueen Nionon piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen pohjoispuolisella tasangolla 40 kilometriä Nionosta etelään. Kunnassa on 16 300 asukasta (vuonna 2009).
Lokakuun vallankumous
Perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kohtalo
Tammikuun lopussa 1918 pidetyssä kolmannessa yleisvenäläisessä neuvostokongressissa julistettiin perustetuksi Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta. Lenin pyysi nyt keisarikunnan vähemmistökansallisuuksia eroamisen sijaan liittymään ”vapaaseen kansojen liittoon” sosialistisen Venäjän kanssa.
Brest-Litovskin rauha ja armeijan kotiuttaminen
Valtaan tultuaan bolševikit aikoivat aluksi luopua perinteisestä diplomatiasta ”porvarillisten valtioiden” kanssa. He julistivat salaisen diplomatian aikakauden päättyneeksi ja alkoivat julkaista Venäjän ulkoministeriön arkistosta löytämiään ympärysvaltojen salaisia sopimuksia. Pian he alkoivat kuitenkin tavoitella perinteisiä diplomaattisuhteita muihin valtioihin.
Pogo (Mali)
Pogon kunta rajoittuu lännessä Nionon piirin Siribalan, pohjoisessa Nionon, idässä Macinan piirin Bokyweren ja Kolongon sekä etelässä Ségoun piirin Sibilan ja Sansandingin kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kunnan alueella sijaitsevat Dosséguélan kosteikko ja M’Bèwanin keinokastelualue.
Lokakuun vallankumous
Brest-Litovskin rauha ja armeijan kotiuttaminen
Bolševikit pitivät lupauksensa rauhan solmimisesta keskusvaltojen kanssa. Venäjän armeijan romahtamisen vuoksi sotaa oli mahdotonta enää voittaa ja Leninin mielestä vallankumous Venäjällä tarvitsi välttämättä rauhan tarjoaman hengähdystauon; jos tappiollinen sota jatkuisi, joko pettyneet venäläiset tai etenevät saksalaiset syöksisivät bolševikit vallasta. Bolševikit pyrkivät lisäksi hajottamaan vanhan armeijan voidakseen korvata sen punakaarteista muodostettavalla uudella armeijalla. Kansankomissaarien neuvosto käynnisti demobilisaation hyväksymällä 10. marraskuuta (28. lokakuuta) asetuksen armeijan koon asteittaisesta supistamisesta ja alkoi vapauttaa vanhempia kutsuntaikäluokkia palveluksesta. Monet sotilaat myös karkasivat rintamalta tai jättivät palaamatta lomilta.
Pogo (Mali)
Kuntaan kuuluu 18 kylää. Asukkaiden enemmistö on bambaroita. Heidän lisäkseen kunnassa asuu fulbeja ja bozoja. Vallitseva uskonto on islam.
Lokakuun vallankumous
Brest-Litovskin rauha ja armeijan kotiuttaminen
Saksan ja Itävalta-Unkarin kanssa käytiin aselepo- ja rauhanneuvotteluja Brest-Litovskissa 1. joulukuuta (18. marraskuuta) alkaen, ensin Adolf Joffen ja sitten Trotskin johdolla. Joulukuun 15. päivänä sovittiin aselevosta, joka astui voimaan kaksi päivää myöhemmin, minkä jälkeen alettiin neuvotella rauhansopimuksesta. Pääosa Venäjän rintamajoukoista vapautettiin palveluksesta tammi–helmikuussa 1918, mutta viimeiset ikäluokat demobilisoitiin vasta huhtikuussa.
Rauhanneuvotteluissa Trotski yritti pelata aikaa siinä toivossa, että vallankumous puhkeaisi myös Saksassa, sillä bolševikkien vasemmistosiipi eli Nikolai Buharinin johtamat vasemmistokommunistit vastustivat jyrkästi ajatusta erillisrauhasta imperialistisen Saksan kanssa, mitä he pitivät maailmanvallankumouksen pettämisenä. Trotski ilmoitti 10. helmikuuta Venäjän lopettavan sodan yksipuolisesti ilman rauhansopimusta (”ei sotaa eikä rauhaa”), mutta Saksa vastasi aloittamalla sotatoimet uudelleen 17. helmikuuta ja eteni valtavaa vauhtia. Leninin vaatimuksesta saksalaisten entistä kovemmat rauhanehdot hyväksyttiin lopulta sellaisinaan ja rauhansopimus allekirjoitettiin 3. maaliskuuta. Siinä Venäjä joutui luopumaan koko valtakunnan länsiosasta (Puola, Baltia, Ukraina, Valko-Venäjä, Suomi) ja tekemään taloudellisia myönnytyksiä Saksalle. Vasemmistokommunistit ja vasemmistoeserrät vastustivat rauhansopimusta ja erosivat protestina kansankomissaarien neuvostosta.
Venäjän sisällissota
Lokakuun vallankumouksessa bolševikkien haltuun joutui vain Venäjän keskusalue. Vaikka itse vallankumous oli melko veretön, maassa alkoi suuri sisällissota, jossa valkoisen armeijan perustaneet vastavallankumoukselliset kenraalit, muun muassa Aleksandr Koltšak, Nikolai Judenitš ja Anton Denikin, yrittivät ottaa maan hallintaansa. Valkoiset hävisivät lopulta verisen sisällissodan bolševikeille. Sisällissota oli pääosin ohi vuonna 1921. Sisällissodan aikoina Venäjän alueelle tunkeutui monia vieraita joukkoja, muun muassa saksalaisia, yhteensä noin 9 000 suomalaista Karjalaan ja Arkangelin tienoille englantilaisia. Sisällissodan aikoina ja sen jälkeen maassa oli valtava nälänhätä.
Pogo (Mali)
Seudun pääelinkeino on maanviljely, Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, lehmänpapu, maapähkinä, maissi sekä Dosséguélan reunoilla ja M’Bèwanin alueella riisi. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa, kalastusta, käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Palveluihin kuuluvat seitsemän alakoulua, kaksi koraanikoulua, koulutus- ja kehittämiskeskus (CED) sekä terveysasema.
Lokakuun vallankumous
Venäjän sisällissota
Bolševikkijohto siirsi sisällissodan puhjettua vangittuna olleen keisari Nikolai II:n perheineen Jekaterinburgiin, jossa heidät teloitettiin 16.–17. heinäkuuta välisenä yönä 1918. Yleisesti uskotaan, että murhakäsky annettiin Moskovasta, mahdollisesti bolševikkipuolueen keskuskomitealta.
Sisällissodan yhteydessä bolševikkien perustama puna-armeija valloitti takaisin joitain Venäjästä itsenäistyneitä alueita, kuten Ukrainan, Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin. Ne yhdistettiin Neuvosto-Venäjän kanssa vuonna 1923 uudeksi Neuvostoliitto-nimiseksi valtioksi.
Lokakuun vallankumous ja Suomi
Bolševikit saivat enemmistön 23. (10.) syyskuuta asetettuun Suomen aluekomiteaan, joka edusti Suomen suuriruhtinaskunnan alueella toimineita venäläisiä työläis- ja sotilasneuvostoja. Komitean puheenjohtajaksi valittiin bolševikki Ivar Smilga. Helsingissä toiminut Itämeren laivaston keskusneuvosto Tsentrobalt sai 8. lokakuuta (25. syyskuuta) myös bolševikkienemmistöisen johdon, johtajanaan Pavel Dybenko. Väliaikainen hallitus menetti tämän seurauksena otteensa Suomen alueelle sijoitetuista sotajoukoista, sillä sotilaat eivät enää totelleet muita kuin aluekomitean vahvistamia käskyjä. Vallankumouksen jälkeen Suomesta lähti Pietarin sotilaallisen vallankumouskomitean kutsusta noin 5 000 venäläistä sotilasta puolustamaan Pietaria Krasnovin hyökkäykseltä. Tampereelle sijoitetun 106. jalkaväkidivisioonan vasemmistoeserriä kannattanut komentaja, eversti Mihail Svetšnikov lähetti Pietariin vallankumouksen tueksi jo 7. ja 8. marraskuuta välisenä yönä kaksi komppaniaa ja neljä konekivääriä sekä 10. marraskuuta kokonaisen rykmentin ja 34 konekivääriä. Toisin kuin joissain yhteyksissä on väitetty, nämä joukot eivät voineet ehtiä mukaan Talvipalatsin valtaukseen.
Suomen johtajat neuvottelivat lokakuun lopussa Kerenskin hallituksen kanssa tilapäisestä järjestelystä Suomen autonomian laajentamiseksi ennen uuden perustuslain säätämistä. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Nekrasov lähti illalla 6. marraskuuta ministerivaltiosihteeri Carl Enckellin kanssa Helsingistä Pietariin mukanaan suomalaisten kanssa neuvoteltu manifestiluonnos, joka oli tarkoitus esitellä Kerenskille, mutta saapuessaan seuraavana aamuna rajalle he saivat kuulla bolševikkien kaapanneen yön aikana vallan. Nekrasov ei enää palannut Suomeen ja hänen apulaisensa S. A. Korff ilmoitti Suomen senaatille tehtävänsä lakanneen, joten suomalaisten kohtalo olisi nyt heidän omissa käsissään. Suomen aluekomitea nimitti samana päivänä uudeksi kenraalikuvernööriksi matruusi Pavel Šiškon ja tämän apulaiseksi suomalaissyntyisen Jukka Rahjan, mutta Setälän senaatti kieltäytyi tunnustamasta heitä. Kansankomissaarien neuvosto ilmoitti 4. joulukuuta (21. marraskuuta) aluekomitean käyttävän toistaiseksi kenraalikuvernöörin valtaa Suomessa. Enckell palasi Pietarista Suomeen, mutta valtiosihteerinvirasto jatkoi toistaiseksi toimintaansa Suomen edustustona.
Suomi julistautui itsenäiseksi 6. joulukuuta ja kansankomissaarien neuvosto tunnusti itsenäisyyden 31. (18.) joulukuuta.
Historiankirjoitus
Neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa lokakuun vallankumous esitettiin historian lakien ja luokkataistelun väistämättömänä seurauksena, joka oli ollut mahdollinen vuoden 1917 Venäjällä bolševikkien puhdasoppisen etujoukkopuolueen ja Leninin henkilökohtaisen kyvykkyyden ansiosta. Toisaalta Pietarin marraskuun 1917 tapahtumat esitettiin neuvostopropagandassa myös liioitellun dramaattisena kansannousuna. Varsinkin Stalinin valtakauden historiankirjoitus oli hyvin propagandistista. 1950-luvulta alkaen Neuvostoliitossa tehtiin myös hieman kriittisempää historiantutkimusta, joka ei kuitenkaan kumonnut peruskäsityksiä aiheesta.
Länsimaisessa historiankirjoituksessa pitkään vallinnut kuva lokakuun vallankumouksesta oli luotu lähinnä neuvostopropagandan vastakohdaksi, ja se korosti oletettujen historian lakien sijaan sattumanvaraisten olosuhteiden ja tapahtumaketjujen ratkaisevaa vaikutusta. Vallankumous nähtiin ensisijaisesti pienen ääriryhmän vallankaappauksena. Länsimaisten Venäjän historian tutkijoiden keskuudessa 1960–1970-luvuilla esiinnoussut ”revisionistinen” koulukunta taas pyrki luomaan moniulotteisemman kuvan tapahtumista ja korostamaan enemmän sosiaalihistoriallisia olosuhteita, jotka mahdollistivat bolševikkien valtaannousun. Kylmän sodan päätyttyä jotkut tutkijat hylkäsivät nämä tutkimukset ”vasemmistolaisina” ja nostivat uudelleen esiin aiemman suoraviivaisen vallankaappaustulkinnan.
Kirjallisuus ja elokuvat
Tunnettu lokakuun vallankumouksen silminnäkijäkuvaus on yhdysvaltalaisen kommunistin ja lehtimiehen John Reedin kirja Kymmenen päivää, jotka järisyttivät maailmaa (1919).
Suspended Animation (John Petruccin albumi)
Suspended Animation on kitaristi John Petruccin ensimmäinen sooloalbumi, joka on julkaistu 1. maaliskuuta 2005. Se on täysin instrumentaali.
"Jaws of Life" on alun perin tunnettu nimellä I.B.S. (Irritable Bowel Syndrome).
Kappaleet
Kaikki kappaleet ovat John Petruccin tekemiä.
Insertioreaktio
thumb|250px|Esimerkkejä insertioreaktioista Insertioreaktio on kemiallinen reaktio, jossa atomi tai atomiryhmä liittyy kahden muun atomin välisen kovalenttisen sidoksen väliin muodostaen sidoksen molemman aikaisemman sidoksen muodostavan atomin kanssa. Yleisesti tämä voidaan kuvata reaktioyhtälöllä
Insertioreaktiot tapahtuvat tyypillisesti hyvin reaktiivisille kemiallisille lajikkeille ja esimerkiksi karbeenien, karbenoidien ja organometalliyhdisteiden insertioreaktiot ovat yleisiä, mutta myös eräitä muita insertioreaktioita tunnetaan. Insertioreaktion käänteisreaktio on ekstruusioreaktio. Insertioreaktiot ovat tyypillisiä niin kutsutun click-kemian reaktioita.
Heikki Koskinen (yritysjohtaja)
Heikki Juhani Koskinen (s. 1950) on suomalainen toimitusjohtaja. Hänet nimitettiin elektroniikkayritys Salora Oy:n toimitusjohtajaksi vuonna 1985. Sen jälkeen Koskinen on toiminut johtajana teknologiayritys Nokiassa eri tehtävissä.
Insertioreaktio
Insertioreaktioiden tyyppejä
Organometalliyhdisteissä insertioreaktio voi tapahtua metallin ja hiilen, vedyn tai halogeenin väliseen sidokseen. Tyypillisiä insertoituvia reagensseja ovat esimerkiksi alkeenit ja hiilimonoksidi. Organometalleille tapahtuvat insertiot ovat tärkeitä useissa teollisissa katalyyttisissä prosesseissa esimerkiksi alkeenien polymeroinneissa.
Press to Play
Press to Play on Paul McCartneyn sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1986. Se ylsi Suomen virallisen listan sijalle 29, pysytellen listalla yhteensä 7 viikkoa.
San Franciscon sopimus
Sopimuksen ehdot olivat Japanin kannalta varsin suotuisat, ja siihen vaikutti 1950 syttynyt Korean sota ja sen lisäämä yhdysvaltalaisten vihamielisyys kommunistista Kiinaa kohtaan, mikä korosti Japanin roolia aluetta vakauttavana tekijänä ja Yhdysvaltain uutena liittolaisena.
Sopimuksen allekirjoitti 48 maata.
Konferenssin osallistujat
Konferenssissa olivat mukana seuraavien valtioiden edustajat: Alankomaat, Argentiina, Australia, Belgia, Bolivia, Brasilia, Chile, Costa Rica, Dominikaaninen tasavalta, Ecuador, Egypti, El Salvador, Etelä-Afrikka, Etiopia, Filippiinit, Guatemala, Haiti, Honduras, Indonesia, Irak, Iran, Japani, Kambodža, Kanada, Kolumbia, Kreikka, Kuuba, Laos, Libanon, Liberia, Luxemburg, Meksiko, Neuvostoliitto, Nicaragua, Norja, Pakistan, Panama, Paraguay, Peru, Puola, Ranska, Saudi-Arabia, Sri Lanka, Syyria, Tšekkoslovakia, Turkki, Uruguay, Uusi-Seelanti, Venezuela, Vietnam, Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat.
Poissa olleet valtiot
Sen enempää Kiinan tasavallan (Taiwanin) kuin Kiinan kansan­tasavallankaan edustajia ei kutsuttu konferenssiin, jossa sopimus alle­kirjoitettiin, koska sopimusta tehdessä Kiinan sisällissota oli käynnissä ja oli kiistanalaista, kumpi hallitus oli laillinen ja olisi pitänyt kutsua. Näiden poissaolo johti Taiwanin poliittista asemaa johtaneeseen kiistaan, sillä sopimus ei määritellyt, mille maalle Taiwan oli kuuluva, ja se jätti Kiinan tasavallan hallitus­vallan Taiwanissa kansain­välisen oikeuden näkökulmasta avoimeksi ja kiistan­alaiseksi.
Burma, Intia ja Jugoslavia kutsuttiin, mutta ne eivät osallistuneet kokoukseen eivätkä allekirjoittaneet sopimusta. Intia katsoi sopimuksen joidenkin määräysten rajoittavan Japanin itsenäisyyttä ja suvereenisuutta, minkä lisäksi päätös olla kutsumatta Kiinaa kokoukseen vaikutti maan päätökseen. Intia teki Japanin kanssa 9. kesäkuuta 1952 erillisen rauhansopimuksen, jonka tarkoituksena oli myöntää Japanille asianmukainen kunnia-asema ja yhdenvertainen asema vapaiden kansakuntien joukossa. Burma puolestaan jätti osallistumatta, koska sen mielestä Japania kohdeltiin liian helläkätisesti, eikä Japanille määrätty riittävän korkeita korvauksia maksettavaksi sodan tuhoista.
Pakistania valtiona ei sodan aikana vielä ollut olemassa, mutta silti sekin kutsuttiin, koska se oli toinen Brittiläisen Intian seuraajavaltioista ja Brittiläisellä Intialla oli ollut suuri osuus Japania vastaan käydyissä sotatoimissa. Portugalia sen sijaan ei kutsuttu, koska se oli sodan aikana pysytellyt puolueettomana, vaikka Japani olikin miehittänyt sille kuuluneen Itä-Timorin.
Allekirjoitukset ja ratifiointi
Niistä 51 valtiosta, jotka osallistuivat konferenssiin, 48 allekirjoitti sopimuksen. Tšekkoslovakia, Puola ja Neuvostoliitto kieltäytyivät.
Sopimuksen allekirjoittajamaat olivat Argentiina, Australia, Belgia, Bolivia, Brasilia, Kambodža, Kanada, Ceylon, Chile, Kolumbia, Costa Rica, Kuuba, Dominikaaninen tasavalta, Ecuador, Egypti, El Salvador, Etiopia, Ranska, Kreikka, Guatemala, Haiti, Honduras, Indonesia, Iran, Irak, Laos, Libanon, Liberia, Luxemburg, Meksiko, Alankomaat, Uusi-Seelanti, Nicaragua, Norja, Pakistan, Panama, Paraguay, Peru, Filippiinit, Saudi-Arabia, Etelä-Afrikka, Syyria, Turkki, Yhdistynyt kuningaskunta, Amerikan yhdysvallat, Venezuela, Vietnam ja Japani.
Filippiinit ratifioi San Franciscon sopimuksen 16. heinäkuuta 1956 tehtyään sitä ennen, saman vuoden toukokuussa, Japanin kanssa sopimuksen korvauksista. . Indonesia ei ratifioinut San Franciscon rauhan­sopimusta. Sen sijaan se teki 20. tammikuuta 1958 Japanin kanssa kahdenvälisen rauhan­sopimuksen, jossa sovittiin myös korvauksista. . Myös Kiinan tasavalta teki Japanin kanssa 28. huhtikuuta 1952 erillisen Taipein sopimuksen muutamaa tuntia ennen kuin San Franciscon sopimus tuli voimaan.
Kumpikaan Korean valtioista, Etelä- tai Pohjois-Korea ei allekirjoittanut San Franciscon sopimusta eikä tehnyt Japanin kanssa myöskään erillistä rauhansopimusta.
Sopimuksen pääsisältö
Sopimus lopetti Japanin aseman sotilaallisena suurvaltana ja määräsi sen maksettavaksi korvauksia liittoutuneiden siviileille ja sotavangeille, jotka olivat joutuneet Japanin sotarikosten uhreiksi. Sopimuksessa viitattiin YK:n peruskirjaan ja Ihmis­oikeuksien yleis­maailmalliseen julistukseen. Toisaalta sopimus lopetti liittoutuneiden miehitysvallan Japanissa ja palautti maalle itsenäisyyden.
Yhdessä Yhdysvaltain ja Japanin samana päivänä allekirjoittaman turvallisuus­sopimuksen kanssa rauhan­sopimuksen on katsottu aloittaneen "San Franciscon järjestelmän". Tämän termin otti käyttöön historioitsija John W. Dower, ja sillä tarkoitetaan Japanin ja Yhdysvaltain suhteiden vaikutusta ja niiden merkitystä kansainvälisessä politiikassa, mikä perustuu näihin kahteen sopimukseen.
Rauhansopimuksen 11. artiklan mukaan Japani hyväksyi Tokion kansainvälisen sotarikostuomioistuimen ja muiden liittoutuneiden perustamien sotarikos­tuomioistuinten japanilaisille antamat tuomiot Japanissa ja sen ulkopuolella.
Sopimus sisälsi myös pääkohdat sotavankien vapauttamisesta, ja siinä tuomitaan myöhemmät sotilaalliset hyökkäykset YK:n peruskirjan antamien suuntaviivojen mukaisesti. Sopimus mitätöi aikaisemmat rauhansopimukset, ja sen mukaan Japanilla oli oikeus ylläpitää vain puhtaasti puolustuksellisia sotavoimia.
Japanin luovuttamat alueet
Sopimuksen 2. artiklan mukaan Japani tunnusti Korean itsenäisyyden ja luopui kaikista vaatimuksistaan Korean alueeseen, mukaan luettuna Quelpartin, Port Hamiltonin ja Dageletin saaret. Japani luopui myös kaikista oikeuksistaan ja vaatimuksistaan Formosaan eli Taiwaniin, Peskadoreihin, Spratly- ja Paracelsaariin, Kuriileihin sekä siihen osaan Sahalinin saarta (Etelä-Sahalin), jonka se oli saanut Portsmouthin rauhansopimuksessa vuonna 1905. Kun sopimuksessa kuitenkaan ei sanottu, mille maalle mitkäkin näistä alueista vastedes kuuluvat, muutamista niistä on myöhemminkin käyty kiistaa.
Japani luopui myös kaikista alueista, jotka olivat olleet sen hallinnassa Kansainliiton mandaattialueina, ja sitoutui olemaan vaatimatta mitään aluetta Etelämantereelta. Japani tunnusti myös YK:n turvallisuusneuvoston vuonna 1947 tekemän päätöksen, jolla Japanin entiset mandaattialueet oli muutettu Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalueiksi.
Sopimuksen 3. artiklan mukaan Japani myöntyi siihen, että Riukiu- ja Daitosaaret, Bonin-, Rosario- ja Volcanosaaret, sekä Okinotorishima (Parece Vela) ja Minamitori-sima (Marcussaari) voitiin muodostaa YK:n huoltohallintoalueiksi. Kunnes sopimus huoltohallinnosta oli tehty, nämä saaret olivat Yhdysvaltain lainsäädäntä-, hallinto- ja tuomiovallan alaisia. Tällaista sopimusta ei koskaan tehty, mutta monet näistä saarista on myöhemmin palautettu Japanille: Riukiusaariin kuuluvat Amamisaaret 25. joulukuuta 1953, Boninsaaret 5. huhtikuuta 1968 ja loputkin Riukiusaarista sekä Daitosaaret vuonna 1972. Kun Riukiusaaret palautettiin, sekä Yhdysvallat että Japani katsoivat myös Senkakusaarten kuuluneen niihin, ja nekin ovat nyt Japanin hallinnassa, mutta sekä Kiinan kansantasavalta että Kiinan tasavalta ovat kiistäneet Japanin oikeuden niihin kertoen niiden kuuluvan Kiinaan.
4 × 400 m viestijuoksu olympialaisissa
4 × 400 metrin viestijuoksu eli pitkä viesti, on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan miehillä vuodesta 1912 ja naisilla vuodesta 1972. Menestynein maa 4 × 400 metrin viestin olympiakilpailuissa on Yhdysvallat. Sillä on eniten sekä miesten että naisten kilpailujen olympiavoittoja.
San Franciscon sopimus
Japanin luovuttamat alueet
Sopimuksessa käytetyt maantieteelliset nimet jättivät eräissä kohdin tulkinnanvaraiseksi, mitkä saaret Japani luovutti. Tämä on johtanut sekä Kuriilien eteläisimpiä saaria että Senkakusaaria koskeviin aluekiistoihin.
4 × 400 m viestijuoksu olympialaisissa
Sekaviestit
Ennen 4 × 400 metrin viestijuoksua olympiaohjelmassa oli miesten sekaviesti, jossa kokonaismatka oli myös 1 600 metriä. Sekaviestissä kaksi ensimmäistä viestinviejää juoksivat 200 metriä, kolmas 400 metriä ja neljäs 800 metriä. Sekaviesti oli olympiaohjelmassa ainoastaan vuoden 1912 Lontoon olympialaisissa.
San Franciscon sopimus
Taiwan
Sopimus jätti avoimeksi kysymyksen Taiwanin laillisesta asemasta, sillä vaikka siinä sanotaankin, että Japani luopuu Taiwanista, siinä ei sanota, mille maalle se vastedes oli kuuluva, ja niinpä jotkut Taiwanin itsenäisyyden kannattajat väittävätkin, että liittoutuneet, erityisesti Yhdysvallat, tukisivat Taiwanin itsenäistymistä.
Kiinan tasavalta ja Japani tekivät myöhemmin Taipein sopimuksen. Siinä tunnustetaan San Franciscon sopimuksen määräykset, mutta sanotaan lisäksi, että Taiwanin ja Peskadorien asukkaat ovat Kiinan tasavallan kansalaisia. Taiwanin itsenäisyyden kannattajat ovat kuitenkin väittäneet San Franciscon rauhansopimuksen todistavan, ettei Taiwan ole osa Kiinaa.
4 × 400 m viestijuoksu olympialaisissa
Sekaviestit
Tokion olympialaisissa 2020 juostiin kahden miehen ja kahden naisen muodostamien joukkueiden sekakilpailu.
San Franciscon sopimus
Taiwan
Vuonna 1955 Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dulles, joka oli yksi San Franciscon sopimustekstin laatijoista, vahvisti, että vaikka sopimuksen mukaan Japani luopui Taiwanista, se ei antanut millekään tietylle valtiolle oikeutta saareen. Dullesin mukaan Yhdysvallat ei sen vuoksi voi pitää Taiwanin kysymystä vain Kiinan sisäisenä ongelmana. Sekä Kiinan kansantasavallan että Kiinan tasavallan hallitukset ovat hylänneet tämän perustelun laillisuuden, sillä molemmat perustavat oikeutensa Taiwanin saareen Japanin antautumis­asiakirjaan, jossa hyväksyttiin Potsdamin julistus ja Kairon julistus. Lisäksi myöhemmin Taiwanin itsenäisyyden kannattajat ovat usein vedonneet itsemääräämis­oikeuteen, joka heidän käsityksensä mukaan voidaan johtaa San Franciscon rauhansopimuksesta ja kansan­suvereniteetti­periaatteesta.
Korvaukset liittoutuneiden siviilihenkilöille ja sotavangeille
Sopimuksen 14. artiklan mukaisesti liittoutuneilla oli oikeus ottaa haltuunsa kaikki omaisuus, joka Japanin valtiolla, japanilaisilla yrityksillä, järjestöillä tai yksityis­henkilöillä oli ollut Japanin sodan aikana miehittämissä maissa. Sopimuksen 21. artiklan mukaan tämä oikeus oli myös Kiinalla, vaikka se ei kuulunutkaan sopimuksen alle­kirjoittaja­valtioihin. Lisäksi sopimuksen 4. artiklan mukaan Japanin ja sen kansalaisten omaisuudesta Japanin luovuttamilla alueilla oli erikseen sovittava Japanin ja niiden valtioiden välillä, joille nämä alueet joutuivat. Sopimuksen 21. artiklassa todettiin, että tämä koski myös Koreaa, vaikka sekään ei kuulunut alle­kirjoittaja­valtioihin.
Korvaukset sotavangeille
Sopimuksen 16. artiklan mukaan Japanin oli maksettava korvauksia niille liittoutuneiden sotilaille, jotka sodan aikana olivat joutuneet Japanin sotavangeiksi ja kärsineet kovasta kohtelusta. Sitä varten Japanin valtion ja sen kansalaisten kaikki sodan aikana puolueettomina pysyneissä tai muissa liittoutuneita vastaan sotineissa maissa oleva omaisuus oli eräin poikkeuksin luovutettava Kansainväliselle Punaiselle Ristille, joka muutti omaisuuden rahaksi ja maksoi korvauksia sotavangeille ja heidän perheenjäsenilleen oikeudenmukaisina pidettävien perusteiden mukaan.
Kijasovon piiri
thumb|175px|Kijasovon piiri Udmurtian kartalla. Kijasovon piiri on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 821,3 neliökilometriä. Asukkaita on 10 300 henkeä (vuonna 2010).
San Franciscon sopimus
Korvaukset sotavangeille
Kaikkiaan Punainen Risti sai tämän artiklan nojalla haltuunsa omaisuutta 4 500 000 punnan arvosta.
Toisaalta tästä artiklasta on seurannut, että sotavangit eivät ole voineet saada korvauksia muutoin kuin Punaisen Ristin kautta. Vuonna 1998 Tokiossa toiminut tuomioistuin hylkäsi eräiden entisten sotavankien San Franciscon sopimuksen nojalla esittämät korvausvaatimukset.
Kijasovon piiri
Kijasovon piiri sijaitsee Udmurtian eteläosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Malaja Purgan ja idässä Sarapulin piireihin sekä etelässä ja lännessä Tatarstaniin. Pinta-alasta 15 % on metsää. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy ja savi.
Piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Ildibajevo, Jermolajevo, Karamas-Pelga, Kijasovo, Lutoha, Mušak, Pervomaiskoje ja Podgornoje. Hallinnollinen keskus on Kijasovon kylä.
San Franciscon sopimus
Korvaukset miehitettyjen maiden asukkaille
thumb|right|upright=1.25|Rauhansopimuksen muistomerkki San Franciscossa Shimo-maruko Ohta vartioi Tokiota. Sopimuksen 14. artiklassa tunnustettiin, että Japanin olisi pitänyt maksaa korvauksia liittoutuneille sodasta aiheutuneista vahingoista ja sodan aiheuttamasta kärsimyksestä. Kuitenkin siinä todettiin myös, että Japanilla ei ollut riittävästi varoja täysien korvauksien maksamiseen, mikäli sen oli myös ylläpidettävä toimivaa taloutta. Sen vuoksi Japanin oli pyydettäessä neuvoteltava niiden liittoutuneiden valtioiden kanssa, joiden alueet olivat ainakin osittain olleet sodan aikana Japanin miehittämiä ja kärsineet Japanin aiheuttamista vahingoista. Näille maille Japanin oli korvattava osa jälleen­rakentamisen kustannuksista.
Tämän mukaisesti Filippiinit saivat korvaus­suorituksen vuonna 1956 ja Etelä-Vietnam vuonna 1959. Burma ja Indonesia eivät kuuluneet sopimuksen alku­peräisiin allekirjoittaja­valtioihin, mutta myöhemmin ne tekivät Japanin kanssa kahdenväliset sopimukset San Franciscon sopimuksen 14. artiklaa vastaavilla ehdoilla.
Kijasovon piiri
Asukkaista 54,4 % on venäläisiä, 37,3 % udmurtteja, 5,3 % tataareja ja 1,8 % mareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
San Franciscon sopimus
Korvaukset miehitettyjen maiden asukkaille
Kiinan kansantasavallan hallitus päätti 29. syyskuuta 1972, että palauttaakseen ystävälliset välit Kiinan ja Japanin kansojen välille se luopui sotakorvausvaatimuksistaan. Tästä sovittiin Kiinan ja Japanin välisen yhteisen kommunikean 5. artiklassa.
Viimeinen korvauserä maksettiin Filippiineille 22. heinäkuuta 1976.
Kijasovon piiri
Kijasovosta on maantieyhteys Buranovon kautta Iževskiin. Piirissä toimii elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, perunan ja vihannesten viljelyyn.
Paikallislehtenä ilmestyy Znamja truda.
San Franciscon sopimus
Neuvostoliiton vastustus
Neuvostoliitto osallistui San Franciscon konferenssiin, ja sen valtuuskuntaa johti sijais­ulko­ministeri Andrei Gromyko. Konferenssin aikana Neuvosto­liitto kuitenkin vastusti Yhdysvaltain ja Ison-Britannian laatimaa sopimus­luonnosta ankarasti ja äänekkäästi. Neuvosto­liiton valtuuskunta yritti useita kertoja saada neuvottelut keskeytetyiksi, missä se ei kuitenkaan onnistunut. Gromyko esitti Neuvostoliiton vastalauseet yksityiskohtaisesti pitkässä puheessaan 8. syyskuuta 1951. Hän arvosteli sopimusta muun muassa siitä, että Vasta 19. lokakuuta 1956 Japani ja Neuvostoliitto alle­kirjoittivat yhteisen julistuksen, joka lopetti maiden välisen sotatilan ja palautti diplomaatti­suhteet.
Kiinan kansantasavallan vastalauseet
Kiinan sisällissota ja näin ollen kysymys siitä, mikä oli Kiinan laillinen hallitus, aiheutti konferenssin järjestäjille vaikeuksia. Yhdysvallat halusi kutsua Taiwanilla toimineen Kiinan tasavallan edustamaan Kiinaa, kun taas Iso-Britannia halusi kutsua Kiinan kansan­tasavallan edustajat. Kompromissina päädyttiin siihen, että kumpaakaan ei kutsuttu.
Ceylon Japanin puolustajana
Ministeri Jayawardenen puhe sai osakseen suuret suosionosoitukset.
Haverin kaivos
pienoiskuva|Haverin kaivoksen malmijätettä ja taustalla kaivoksen rakennukset.
Kaivostoiminta
Kaivos perustettiin aikoinaan rautamalmin louhintaa varten, louhittu malmi kuljetettiin hevoskuormina Tampereelle jalostettavaksi, mutta kannattavuus oli alun alkaenkin huono. Rautamalmin köyhyyden vuoksi toiminta oltiin lakkauttamassa kunnes malmin huomattiin sisältävän kultaa, jolloin toiminta muuttui jälleen kannattavaksi. Vuoden 1952 Helsingin kesäolympialaisten kultamitalit valmistettiin Haverin kullasta. Haverin kaivoksen kullan tuotanto oli vuonna 1953 noin 400 kg. Raakamalmia käsiteltiin 342 tonnia vuorokaudessa. Kultaa louhittiin aina vuoteen 1960, jolloin toiminta tyrehtyi.
pienoiskuva|Haverin kaivoksen kultaa valetaan harkoiksi.
Kaivoksen sulkeminen
Kaivoksessa syttynyt tulipalo, joka aiheutti pahanlaatuiset vauriot, sekä huonot kaivosmenetelmät ja vanhanaikaiset koneet johtivat siihen, että kaivos lopulta suljettiin. Kaivostöiden loppuessa yli 90 metriä syvää kuilua vedestä tyhjinä pitäneet vesipumput purettiin pois, ja kuilu täyttyi hiljalleen pohja- ja valumavesistä. Osa kaivoskoneista jäi alueelle ja niiden ympärille yritettiin 1970-luvulla rakentaa kaivosmuseota, vesihuvipuistoa ja kullanhuuhdontaa. Paikan syrjäisestä sijainnista, varojen puutteesta ja ehkä taitamattomasta markkinoinnistakin johtuen kävijöiden määrä jäi riittämättömän pieneksi ja toimintaa pyörittänyt yhtiö ajautui konkurssiin.
Kaivoksen rakenne
Kaivoskuilu jakautuu karkeasti kolmeen osaan: pääkuilu, Turistiluola ja muut luolat. Pääkuilu on noin 120 metriä halkaisijaltaan ja noin 70 metriä syvä. Se laskeutuu portaittain aina 20 metriin asti, syvemmällä on muutamia portaita ja pohjaosuus on suoraa kuilua. Turistiluola on kolmen metrin syvyydessä pääkuiluista erkaneva väljä luola, vanha malmivarasto, joka tulee ulos noin kahdeksan metrin syvyydessä. Turistiluola on kohteista suosituin. Laiturin lähellä on toinen, niin sanottu Pikkuluola, joka alkaa kahdeksan metrin syvyydestä ja tulee ulos noin 20 metrin syvyydessä. Pääkuilun seinissä on myös useita erikseen nimeämättömiä kuiluja.
Geologia
Haverin kultaesiintymä on osa Tampereen liuskevyöhykkeen länsiosassa Haverin muodostumaa, joka on noin 1,9 miljardia vuotta vanha. Esiintymän isäntäkivenä ovat basalttiset vulkaniitit. Vallitsevan teorian mukaan esiintymä on syntynyt saarikaariympäristössä merenalaisena vulkaanisena massiivisena sulfidimalmina (VMS), jota ovat myöhemmät prosessit muokanneet.
Sukellustoiminta
Varsin pian kaivosmuseohankkeen kariuduttua lähistöllä asuneet urheilusukeltajat keksivät kuilun, ja siitä tuli nopeasti suosittu sukelluskohde.
Sukellusreitit
pienoiskuva|Haverin louhos toukokuussa 2014. Kuvassa sukeltajien veteenmenopaikka. Suosituin reitti Haverissa oli sen parhaiten tuntevien sukeltajien mukaan seuraavanlainen: alas köyttä 25–35 metriin, köyttä takaisin noin 20 metriin, josta viistosti Pikkuluolalle, siitä läpi Turistiluolalle aukkoja katsomaan, edelleen vastapäivään kymmenkunnan metrin syvyydessä louhoksen ympäri laiturille.
Muut luolat ovat kaivoskuiluja, jotka lähtevät vaakasuorassa tasossa eri syvyyksiltä. Ne ulottuivat tiettävästi jopa usean sadan metrin päähän pääkuilusta, ja siellä täällä niitä katkoo muiden poikki- ja pystykuilujen muodostama labyrintti. Syvyyssuunnassa kuilut ulottuvat kaivoskarttojen mukaan jopa kahdensadan metrin tietämille.
Onnettomuuksia
Haveriin on hukkunut yhteensä neljä sukeltajaa: espoolainen nainen vuonna 1987, porilainen vapaasukeltaja vuonna 1990 ja helsinkiläiset veljekset vuonna 1993. Vuonna 1987 valtion sukellusrobotti, ROV Jutta, etsi kaivoksesta kadonnutta sukeltajaa, mutta turhaan. Kadonneen löysi tamperelainen sukeltaja Pertti Koivuaho hiukan myöhemmin. Vuonna 1993 kadonneita sukeltajia etsimässä oli Merivoimien ROV Pluto, mutta sen aistit sekosivat 50 metrin syvyydessä ja kadonneet löysi lopulta 58 metrin syvyydestä ryhmä laivaston kantahenkilökuntaan kuuluvia sukeltajia.
Louhos oli sukelluskiellossa onnettomuustutkintojen aikana vuosina 1987 ja 1993, mutta pysyvään kieltoon sitä ei asetettu.