cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kristinuskon historia
1900- ja 2000-luvuilla
Pohjois- ja Etelä-Amerikassa osallistuminen uskonnollisiin menoihin on yleisempää kuin Euroopassa. Samaan aikaan muut kansakunnat näkevät nämä alueet sosiaalisilta arvoiltaan konservatiivisimpina. Erityisesti Yhdysvallat on uskonnollisuudessa muita kansoja konservatiivisempi johtuen kristinuskon lujasta jalansijasta sen eteläisissä ja keskilännen osavaltioissa. Etenkin Yhdysvalloissa kristinusko on alkanut vaikuttaa uudelleen yhteiskunnan päätöksenteossa, lähinnä herätyskristillisessä muodossaan.
Le Val-Saint-Germain
Le Val-Saint-Germain on kunta Ranskassa Essonnen departementissa Île-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 50 kilometriä Pariisista lounaaseen. Kunnan nähtävyys on linna Château du Marais. Linnassa on Talleyrandille omistettu museo. thumb|left|Château du Marais
R.Smg. Antonio Sciesa
'''R. Smg. Antonio Sciesa''' oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1928 vesillelaskettu Balilla-luokan sukellusvene.
Palvelus
Miehistö upotti aluksensa 6. marraskuuta 1942.
Jarmo Virtanen
Virtanen aloitti uransa aikuisten sarjoissa vuonna 1983, jolloin hän voitti MM-pronssia, EM-hopeaa ja SM-kultaa. Seuraavana vuonna saldona oli MM-hopea. Vuonna 1985 Virtanen murtautui voimanoston eliittiin voittamalla maailmanmestaruuden, EM-hopeaa, SM-kultaa, nuorten MM-kultaa, EM-kultaa ja SM-kultaa. Vuosina 1986, 1987 ja 1988 hän voitti MM-kullan, EM-kullan ja SM-kullan. Vuonna 1989 hän saavutti MM-kultaa ja EM-kultaa, ja 1990 hän voitti jälleen MM-, EM- ja SM-kultaa. Sama toistui vuonna 1992. Vuonna 1993 hän voitti maailmanmestaruuden ja Suomen mestaruuden. Vuonna 1994 saavutuksena oli SM-kulta, mutta vuonna 1995 hän voitti yhdeksännen maailmanmestaruutensa ja kymmenennen Suomen-mestaruutensa.
Virtasella on edelleen hallussaan Pohjoismaiden ennätykset yhteistuloksessa (870 kg, sarja 82,5 kg, 1993; 807,5 kg, sarja 75 kg, 1988) sekä jalkakyykyssä (337,5 kg, sarja 82,5 kg). Tämän lisäksi hän pitää hallussaan Suomen ennätyksiä yhteistuloksessa (865 kg, sarja 90 kg, 1992) ja jalkakyykyssä (340,5 kg, sarja 90 kg). Hänellä on myös juniorien maastanoston Euroopan ennätys (340 kg, sarja 82,5 kg, 1985).
60 Minute Man
thumb|300px|60 Minute Man, Casagrande & Rintala (2000)
60 Minute Man on suomalaisen arkkitehti- ja taiteilijaparin Casagrande & Rintalan arkkitehtoninen installaatio Venetsian arkkitehtuuribiennaaliin vuonna 2000. Teoksessa Casagrande & Rintala istuttivat tammimetsän hylättyyn proomuun, jonka hinasivat Venetsiaan ja avasivat julkiseksi puistoksi. Puut istutettiin Venetsian kaupungin 60 minuutin aikana tuottaman biologisesti puhdistetun ja kompostoidun viemärijätteen päälle.
"Tämä puisto on istutettu ihmisjätteelle, jonka on tuottanut Venetsian kaupunki kuudenkymmenen minuutin aikana."
The New York Timesin arkkitehtuurikriitikko Herbert Muschamp nosti 60 Minute Man -teoksen henkilökohtaiseksi suosikikseen biennaalissa ja työ edusti Suomea New Trends of Architecture in Europe and Japan 2001 näyttelyissä Tokiossa, Portossa ja Rotterdamissa.
Whitney Museumin Floating Island
Vuonna 2005 Whitney Museum of American Art toteutti ulkoasultaan Casagrande & Rintalan 60 Minute Manin kanssa lähes samanlaiseen teoksen Floating Island, joka perustui pohjautuvan maataiteilija Robert Smithsonin luonnoksiin vuodenlta 1970. Robert Smithson kuoli lentokone onnettomuudessa vuonna 1973. Teoksessa puita kasvavaa proomua hinattiin Manhattanin saaren ympäri.
Lähteet
60 Minute Man (architecture) 60 Minute Man
Rita Pavone
Rita Pavone (s. 23. elokuuta 1945 Torino) on italialainen laulaja ja näyttelijä, joka nousi kansainväliseen kuuluisuuteen teini-ikäisenä 1960-luvun alkupuolella ja on jatkanut uraansa vuosituhannen vaihteen yli. Hänen varhaiset hittinsä olivat rock and roll- ja twist-vaikutteisia rytmikkäitä numeroita, joissa Pavonen voimakas ja läpitunkeva ääni ja poikamaisen pirteä tyyli pääsivät oikeuksiinsa. Suomessa suurimpia Pavonen hittejä oli ”Lui”, jonka levytti suomeksi Katri Helena.
Elämä ja ura
Pavonen isä työskenteli Fiatin autotehtaalla Torinossa ja harrasti amerikkalaista viihdemusiikkia, kuten Al Jolsonia, Judy Garlandia ja Gene Kellyä. Rita-tyttö oppi laulamaan näiden levyjen mukana ja osallistui vuonna 1959 lasten laulukilpailuun matkimalla Al Jolsonia. Pian hänet otettiin esiintymään paikallisen Nato-tukikohdan amerikkalaissotilaille. Levytysura pääsi alkuun vuonna 1962, kun Pavone osallistui valtakunnalliseen kykyjenetsintäkilpailuun ”La Festival degli sconosciuti”. Hän voitti kilpailun ja sai levytyssopimuksen RCA:lle.
Esikoissingle ”La partita di pallone” / ”Amore twist” myi yli miljoona kappaletta, ja Pavone pääsi vakioesiintyjäksi television varieteeohjelmaan Studio One. Marraskuussa 1962 julkaistu esikoisalbumi poiki kaksi hittisingleä, joista ”Alla mia età” otettiin ranskalaisen tv-komediasarjan tunnussävelmäksi, ja Pavone sai myös pienen roolin sarjassa. Italian ja Ranskan lisäksi debyyttialbumi nosti Pavonen suosituksi myös Espanjassa.
Toinen albumi Non è facile avere 18 anni (”Ei ole helppoa olla 18-vuotias”, 1963) tuotti hittikappaleen ”Cuore”, ja laulajan syntymäpäivää juhlittiin omassa televisio-ohjelmassa. Saksankielinen hitti ”Wenn ich ein Junge wär” toi kuuluisuutta pohjoisemmassa Euroopassa, ja New Yorkissa vuonna 1964 äänitetty englanninkielinen albumi The International Teenage Sensation tuotti hittisinglen ”Remember Me” ja menestyi Yhdysvaltojen lisäksi myös Kanadassa.
Vuonna 1968 syntyi skandaali, kun Rita Pavone avioitui Sveitsissä managerinsa ja löytäjänsä Teddy Renon kanssa. Mies oli Pavonea 19 vuotta vanhempi eikä saanut katolisessa Italiassa virallista avioeroa aiemmasta liitostaan. He avioituivat uudelleen Italiassa 1971.
Vuonna 1970 Pavone palasi Italian levylistoille singlellään ”Zucchero”, ja levytti satunnaisesti vielä läpi 1980-luvunkin. Hän on jatkanut myös televisioesiintymisiä ja elokuvarooleja. Vuonna 2006 hän ilmoitti lopettavansa esiintymiset ja oli vaaleissa ehdolla Italian senaattiin.
Hopeaa rajan takaa (elokuva)
Hopeaa rajan takaa on vuonna 1963 valmistunut Mikko Niskasen ohjaama elokuva. Se pohjautuu Esa Anttalan romaaniin Hopeaa rajan takaa vuodelta 1961, joka taas perustuu viitteellisesti kirjailijan omiin kokemuksiin. Elokuvan tuotti Mauno Mäkelän Fennada-Filmi.
Juoni
Eletään välirauhan aikaa Suomessa. Kaksi nuorta miestä, Eugen Wist (Jaakko Pakkasvirta) ja Anttala (Veikko Kerttula), päättävät hakea rajan taakse Uudellekirkolle Kannakselle jääneeseen Wistin entiseen kotitaloon kätketyn hopea-aarteen. Ensi yrityksellä suomalaiset rajavartijat pidättävät miehet, ja heitä kuulustellaan vakoojiksi epäiltyinä. Toiselle yritykselle he ottavat avukseen hopeaa kantamaan tuttavansa Paukun (Spede Pasanen). Rajan takana he joutuvat lukuisia kertoja tekemisiin neuvostosiviilien kanssa ja pelastuvat monta kertaa täpärästi neuvostoliittolaisilta rajavartijoilta ja sotilailta. He palaavat hopea-aarteen kanssa Suomeen, ja viimeiset sadat metrit he juoksevat raja-aidalle luotisateessa rajavartijoiden takaa-ajamina.
Tausta
Elokuva ja kirja perustuvat tositapahtumiin, mutta Anttala ei kerro koko tarinaa. Hän jätti mainitsematta, miten Eugen Wist onnistui hankkimaan Kannaksen sotilaskartat ja kulkuluvat rajaseudulle: partio oli liikkeellä Päämajan ulkomaanosaston Viipurin alatoimiston (osasto Vehniäinen, myöhemmin 1./Er. P 4) toimeksiannosta, ja sen virallisena tehtävänä oli sotilastiedustelu Karjalankannaksella tapahtuvaa hyökkäystä varten. Lassi Saressalon numeroinnissa partion tunnus on 1/1.
Partio liikkui siviilipuvuissa, ja siihen kuuluivat kersantit Urpo Lempiäinen (Anttala) ja Eugen Wist sekä vänrikki Toivo Paavilainen ("Paukku"). Partionjohtajana toimi Wist, vaikka Paavilaisella oli korkeampi sotilasarvo.
Miehet ylittivät rajan 4. kesäkuuta 1941] Nuijamaan Myräjärven itäpuolelta ja onnistuivat harhauttamaan takaa-ajajat. Sieltä he jatkoivat matkaansa metsiä ja metsäteitä pitkin Uudellekirkolle tiedustellen matkallaan teiden ja rautateiden liikenteen. Uudellakirkolla he kävivät ensin Lempiäisen kotikylässä Kirstinälässä. Seuraavana yönä he kävivät kaivamassa hopeakätkön esiin Wistin kotoa Halolanjärven eteläpuolella olevasta Piispalankylästä. Partio palasi takaisin samaa tietä kuin se oli mennytkin käyttäen hyväkseen menomatkalla tekemiään muonakätköjä. Rajan partio ylitti 16.6.
Sekä elokuvassa että kirjassa Anttala liioittelee "Paukun" huonoa kuntoa, sillä jo kaksi viikkoa hopearetken päättymisen jälkeen Paavilainen lähti uudelle kaukopartiomatkalle, vaikka hänet olisi siirretty osastosta pois, jos hänen kuntonsa olisi vaarantanut edellisen partion. Tältä kersantti Ilmari Tolvasen johtamalta retkeltä Kivennavalle (partio 13/1) hän ei palannut: partio joutui väijytykseen yrittäessään ylittää venäläisten linjoja paluumatkallaan, jolloin Tolvanen ja Paavilainen katosivat tulitaistelussa.
Tuotanto
Elokuvan tekoaikaan oli näyttelijälakko, ja kaikki näyttelijät olivat siten Näyttelijäliittoon kuulumattomia, kuten Pertti ”Spede” Pasanen. Hopeaa rajan takaa oli Pasasen harvoja merkittäviä roolitöitä muissa kuin hänen omissa elokuvissaan ja hyvin harvoja vakavan elokuvan roolejaan yleensäkään. Niskanen kehui muistelmissaan Vaikea rooli Pasasta lahjakkaaksi ja ammattitaitoiseksi näyttelijäksi.
Jälkituotantovaiheessa elokuvasta poistettiin ulkoministeriön valvonnassa kohtaus, jossa Wist pakottaa neuvostoliittolaisen rajapartion perääntymään pistoolilla uhaten.
Elokuva sai ensi-iltansa 20. syyskuuta 1963 Helsingissä Tuulensuussa ja Rexissä.
Benefon Q
Benefon Q oli suomalaisen Benefonin peruskuluttajalle suunnattu GSM-puhelin. Vuonna 2000 markkinoille tullessaan puhelin oli pienimpiä kaksitaajuuspuhelimia ja maksoi noin 3 000 markkaa. Laitteessa oli Microsoftin Mobile Explorer WAP-verkkoselain.
Puhelimen ulkonäkö oli suorakulmainen ja metallinen. Hopeanharmaasta ABS-muovikuoresta ulostyöntyvä antenni alkoi olla tuolloin matkapuhelimissa jo harvinainen. Se vähensi puhelimen modernia vaikutelmaa mutta tarjosi toisaalta hyvän kuuluvuuden huonossa kentässä. Creadesign Oy:n Hannu Kähösen muotoilema Benefon Q palkittiin kunniamaininnalla vuoden 2001 Pro Finnish Design -kilpailussa.
Puhelimen ominaisuuksiin kuuluivat muun muassa kalenteri ja tykkimiespeli. Se oli ensimmäisiä GSM-puhelimia, joilla oli mahdollista ketjuttaa tekstiviestejä 640 merkkiin saakka. Tekstiviestien kirjoittamista helpotti ennakoiva T9-tekstinsyöttö. Benefon Q tarjosi 40 valmista soittoääntä sekä värinähälytyksen, mutta kaiuttimen äänenlaatua ei pidetty hyvänä.
Svedjehamnin näkötorni
Svedjehamnin näkötorni eli Saltkaret on puinen 20-metrinen näkötorni Mustasaaren kunnan Björköbyssä Pohjanmaan rannikolla.
Mustaksi tervattu puurakenteinen torni sijaitsee noin 800 metriä Svedjehamnin satamasta, Björkö–Panike-vaellusreitin ja Bodvattnetin luontopolun varrella.
Torni sai nimen Saltkaret eli ”Suola-astia” yleisökilpailun tuloksena. Nimi viittaa alueen kalastusperinteeseen.
Ruusun nimi (elokuva)
Tarina on keskiaikaan sijoittuva murhamysteeri. Se yhdistää keskiajan kuvausta nykyaikaiseen jännityselokuvan juoneen.
Juoni
Pohjois-Italiassa sijaitsevaan benediktiiniluostariin saapuu 1300-luvun alussa fransiskaanimunkki William Baskerville noviisinsa Melkiläisen Adson kanssa (Adso toimii myös kertojana vanhana miehenä). Luostariin on tulossa myös muita tärkeitä pappishenkilöitä ja paavin delegaatio tärkeään uskonnolliseen väittelyyn. Luostaria varjostaa kuitenkin surmamysteerio, jota apotti pyytää veli Williamia tutkimaan, koska hänellä on mainetta deduktiivisesta ja analyyttisestä ajattelutavasta. Nuori kuvittaja on löydetty kuolleena muurin juurelta sellaisen ikkunan alta, jota ei saa auki. Williamille asia on ”yksinkertaista” (elementary). Seuraavien päivien kuluessa tapahtuu useita eriskummallisia kuolemia, joissa kuolleilla on musta kieli ja musta sormi ja jotka tuntuvat seuraavan Ilmestyskirjan tapahtumia. Parivaljakko havaitsee ettei kaikki ole luostarissa kohdallaan.
William ja Adso tutustuvat Salvatoreen, vajaamieliseen kyttyräselkään, joka puhuu useiden kielten sekoitusta ja hänen suojelijaansa ja toveriinsa Remigio da Varagine joilla molemmilla on epäilyttävä tausta. William päättelee Salvatoren puheesta hänen olleen kerettiläisen lahkon jäsen, johon myös Remigio kuului. William epäilee heidän liittyvän jotenkin luostarin kuolemiin. Adso tutustuu maalaistyttöön, joka on tullut luostariin saadakseen ruokaa seksillä. Tyttö viettelee Adson, joka rakastuu häneen.
Tutkiessaan ja etsiessään muuta selitystä kuin demonien riivaus, kaksikko löytää salakäytävän, joka vie labyrinttimaiseen kirjastoon luostarin suljetussa tornista. William toteaa heidän olevan ”kristikunnan suurimmassa kirjastossa”, joka sisältää lukemattomia klassisia mestariteoksia. Hän päättelee niiden olevan kirjastossa piilossa, koska niiden pakanallisesta filosofiasta lähtöisin olevaa sisältöä ei hyväksyttäisi kristinuskossa. Hänelle selviää, että ainoa olemassa oleva kopio Aristoteleen Runousopin toisesta, komediaa käsittelevästä kirjasta liittyy jotenkin kuolemiin. Hän päättelee jokaisen tuota kirjaa lukeneen kuolleen.
Hänen tutkimuksensa häiriintyvät kun luostariin saapuu inkvisiittori Bernardo Gui, joka on tullut väittelyyn, mutta joka ottaa kuolemien tutkimisen käsiinsä. William ja Bernardo Gui ovat kohdanneet aiemminkin ja inkvisiittorilla ei ole aikaa muiden teorioille tapahtumien kulusta. Luostarissa käytävässä väittelyssä on käsiteltävänä suuri kysymys ”Omistiko vai eikö Jeesus ne vaatteet, joita hän käytti”.
Salvatore ja tyttö pidätetään noituudesta epäiltynä ja Remigio hänen yrittäessään paeta. Salvatoresta kidutetaan tunnustus ja kolmikko tuodaan nopeasti tribunaalin eteen. Apotti myöntyy mukailemaan Guin päätelmää, mutta tribunaaliin ”kutsuttu” William ei. Koska tribunaali ei ollut yksimielinen, syytettyjen piti itse tunnustaa syyllisyytensä joten heille esiteltäisiin kidutusinstrumentit. Remigio tunnustaa pelätessään kidutusta ja Gui päättää tehdä selvää Williamista lopullisesti.
Kun vielä yksi munkki kuolee mustaan kieleen ja mustaan sormeen kesken messun, William ja Adso pääsevät pakenemaan vahdiltaan salakäytävää pitkin kirjastoon. Sieltä he löytävät kunnianarvoisan Jorgen, luostarin vanhimman munkin, joka halveksii komediaa sen kaikissa muodoissa. Hänellä on kirja, jota käsittelevät kuolevat mustaan kieleen. Jorge on myrkyttänyt kirjan sivut ja kun lukija nuolaisee sormiaan kääntääkseen sivua, hän saa myrkkyä suuhunsa. William on kuitenkin valmistautunut ja käyttää hanskoja. Jorge kumoaa kynttilän ja seuranneessa sekasorrossa kirjastossa syttyy tulipalo. William käskee Adson paeta samalla kun hän itse yrittää pelastaa edes joitain kirjoja. Runousoppi, Jorge ja koko kirjasto tuhoutuvat.
Samalla Salvatore ja Remigio on poltettu roviolla ja tytön vuoro olisi seuraavana, kun paikalliset talonpojat käyttävät kirjaston tulipaloa hyväkseen pelastaakseen tytön. Gui yrittää paeta, mutta hänen vaununsa työnnetään jyrkänteen reunalta tuhoon. William ja Adso lähtevät ja Adso kohtaa tytön viimeistä kertaa. Paljon vanhempi Adso toteaa loppusanoissaan ettei hän koskaan katunut että lähti Williamin mukaan, ja että tyttö oli hänen ainoa maallinen rakkautensa; hän ei koskaan saanut tietää tytön nimeä.
Eroavuuksia romaaniin
Kirjassa Adso on benediktiini-noviisi, mutta elokuvassa hän on harmaata asua käyttävä fransiskaani (”harmaat veljet”), jotta hän erottuisi luostarin benediktiineistä. Kirjassa ei ole elokuvassa esiintyvää kuolemanansaa salaisen kammion oven edessä. Elokuvassa tyttö säilyy elossa, kirjassa Gui (joka kuolee elokuvassa) vie hänet mukanaan aikomuksenaan polttaa hänet roviolla jossain kaupungissa.
Microcolus lincolnensis
Microcolus lincolnensis on Microcolus-sukuun ja Fasciolariidae-heimoon kuuluva eläinlaji. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Crosse ja P. Fischer vuonna 1865. Sillä ei ole alalajeja.
Birgit Th. Sparre
'''Birgit Th. Sparre''' (1903 Älvsholm, Ruotsi – 1984 Ulricehamn, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija. Hän kirjoitti viihderomaaneja, joiden tapahtumaympäristö on entisaikojen herraskartano.
NUMA
Numa tai NUMA voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Jari Latvanen
Jari Esko Latvanen (s. 1964 ) on suomalainen yritysjohtaja, joka toimi Stockmannin toimitusjohtajana vuosina 2019–2023. Latvanen on toiminut HKScanin toimitusjohtajana, kunnes sai potkut marraskuussa 2018.
Franz Limmer
Franz Limmer (2. lokakuuta 1808 Wien – 19. tammikuuta 1857 Timișoara) oli itävaltalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän sai harmoniassa, sävellyksessä ja orkestroinnissa opetusta Ignaz Ritter von Seyfriediltä. Hän opiskeli myös muun muassa sellon- ja klarinetinsoittoa. Jo 17-vuotiaana hän oli säveltänyt D-duurissa messun, joka kantaesitettiin Wienissä.
Vuonna 1834 Timișoaran saksalaisen teatterin johtaja tarjosi Limmerille kapellimestarin paikkaa, jonka hän hyväksyi ja muutti kaupunkiin. Vuonna 1835 hänet nimitettiin paikallisen tuomiokirkon kuoromestariksi. Kyseistä kirkkoa varten hän sävelsi tunnetuimman teoksensa, offertoriumin Justus ut palma florebit.
Jente Bouckaert
Jente Bouckaert (s. 15. tammikuuta 1990) on belgialainen pikajuoksija, joka kilpailee pääasiassa 400 metrin juoksussa.
Hänen suurin saavutuksensa on kultamitali Helsingin Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2012 4 × 400 metrin viestijuoksussa.
Marcel Marceau
Nuoruus ja yksityiselämä
Marcel Mangel syntyi Strasbourgissa Ranskassa Anne (o.s. Werzberg) ja Charles Mangelin pojaksi. Hän kuitenkin muutti lapsena perheensä kanssa Lillen kaupunkiin Pohjois-Ranskaan, missä hänen isänsä oli teurastajana. Varhaisteini-iässä hän kuitenkin muutti takaisin Strasbourgiin. Toinen maailmansota alkoi, kun hän oli 16-vuotias. Vuonna 1944 hänen isänsä kuoli Auschwitzin keskitysleirillä, minkä seurauksena hän ja hänen isoveljensä Alain liittyivät vastarintaliikkeeseen. He muuttivat sukunimensä Marceauksi tarkoituksenaan piilottaa juutalainen taustansa.
Marceau oli kolme kertaa naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa ja kaksi tytärtä. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Huguette Mallet. He saivat kaksi poikaa, Michelin ja Baptisten. Marceaun toinen vaimo oli Ella Jaroszewicz, mutta he eivät saaneet keskenään lapsia. Marceaun viimeinen vaimo oli Anne Sicco, jonka kanssa hän sai kaksi tytärtä, Camillen ja Aurélian. Hän erosi lopulta myös Siccosta.
Marceau oli Ranskan kunnialegioonan jäsen.
Ura
pienoiskuva|upright|Marcel Marceau vuonna 1962. Marceau piti voimistelusta ja näyttelemisestä. Kun hän lisäksi sai vaikutteita muun muassa Charlie Chaplinilta, Buster Keatonilta ja Marxin veljeksiltä, hänestä tuli näyttelijä. Vuonna 1946 hän aloitti näyttelijänopinnot, ja jo vuoden kuluttua siitä syntyi hänen kuuluisin hahmonsa, Bip.
1950- ja 1960-luvuilla Marceaun katsotaan olleen oikeastaan ainoa merkittävä pantomiimikkotaiteilija. Hän johti 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa École International de Mime -oppilaitosta. Vuonna 1976 Marceau teki ainoan puheroolinsa Mel Brooksin elokuvassa Pähkähullujen paratiisi. Marceau sanoi elokuvassa ainoastaan yhden sanan: non ’ei’. Vuonna 1978 hän perusti Pariisiin oman École Internationale de Mimodrame -koulunsa.
Marceaun tunnetuimpia pantomiimiliikkeitä ovat banaanin kuorinta, leijonankesyttäminen, ison näkymättömän laatikon sisään meneminen ja käveleminen tuulta vasten. Tuulta vasten kävelemisestä Michael Jackson sai innoituksen moonwalk-tanssiinsa.
Kuolema
Lauantaina 22. syyskuuta 2007 Marcel Marceau kuoli kotonaan Cahors’n kaupungissa Ranskassa sydänkohtaukseen. Hän oli kuollessaan 84-vuotias. Hänet haudattiin neljä päivää kuolemansa jälkeen keskiviikkona 26. syyskuuta kuuluisalle Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin. Hautajaisseremonia oli yksinkertainen. Arkun vieressä oli Marceaun Bip-hahmon hattu, jossa oli punainen kukka.
Dressed Up Like Nebraska
Dressed Up Like Nebraska on folklaulaja Josh Rousen ensimmäinen studioalbumi, joka ilmestyi Slow River Recordsin kustantamana vuonna 1998.
Benefon Gamma
Benefon Gamma oli suomalaisen Benefon Oyj:n ensimmäinen GSM-puhelin, joka saatiin markkinoille pitkän odottelun jälkeen vuonna 1997.
Kodak Black
pienoiskuva|Kodak Black pidätysvalokuva toukokuulta 2016 Bill K. Kapri (s. 11. kesäkuuta 1997) syntyjään Dieuson Octave ja myös aikaisemmin ottanut nimen Bill Kahan Blanco on amerikkalainen räppäri, joka on musiikkinsa lisäksi tunnettu myös lukuisista rikostuomioistaan ja some-kohuistaan. Hänet tunnetaan taiteilijanimellä Kodak Black. Hänen kuuluisimpia musiikkikappaleitaan ovat Roll in Peace, Tunnel Vision ja No Flockin. Ollessaan vankilassa hän suoritti high school -tutkintoa vastaavan vaihtoehtoisen tutkinnon.
Hänen debyyttialbuminsa, Painting pictures (2017) kävi 3. sijalla US Billboard 200:ssa ja pääsi Billboardin Hot 100:ssa kymmenen huippusinglen joukkoon sinkullaan "Tunnel vision". Kodakin toinen albumi, Dying to Live (2018) nousi 1. sijalle Billboard 200 ja isossa osassa oli single "Zeze" (f. Travis Scott ja Offset), joka nousi sijalle 2. Hot 100:ssa.
Dressed Up Like Nebraska
Kokoonpano
+
Benefon Gamma
Creadesign Oy:n muotoilemaa puhelinta sai viitenä eri värivaihtoehtona. Puhelimessa oli suuri kolmirivinen grafiikkanäyttö, jonka kirjainkoko ja valikkosisältö oli valittavissa. PC:lle suunnitellun Benewin-ohjelman avulla puhelimeen oli mahdollista laatia henkilökohtainen puhelinmuistio, Benefon Maestro-ohjelmalla taas voi ”säveltää” oman soittoäänensä. Benefon Gamma sisälsi 150 muistipaikkaa.
Benefon-yhtiö kertoi Gamman lanseerauksen yhteydessä olevansa maailman pienin matkapuhelinyhtiö, joka on saanut aikaan oman GSM-puhelimen. Gamma oli kuitenkin markkinoiden kannalta pahasti myöhässä, liian isokokoinen ja tekniikaltaan jo osin vanhentunut markkinoille tullessaan. Jo lanseerausvuonna 1997 puhelimesta tuotiin markkinoille parannettu versio Gamma Gold, mutta puhelimen myynti jäi silti melko vähäiseksi.
Kodak Black
Laittomuudet ja yläasteelta asti ilmenneet ongelmat ovat haitanneet Kodakin nousua valtavirran musiikkisuosikiksi.
__INDEX__
D’Assas-luokka
D'Assas-luokka oli Ranskan laivaston kolmen 1890-luvulla valmistetun aluksen muodostama panssarikansiristeilijäluokka.
Norman Cordon
Norman Cordon (1904–1964) oli yhdysvaltalainen oopperalaulaja, äänialaltaan bassobaritoni.
Cordon lauloi kolmen vuoden ajan Chicagossa ja kuului sitten vuosina 1936–1945 yhdeksän kauden ajan Metropolitan-oopperan esiintyjistöön. Hän tulkitsi myös San Franciscon oopperassa muiden muassa Giuseppe Verdin, Giacomo Puccinin ja Richard Wagnerin rooleja. Naxos on julkaissut historialliset Lohengrinin ja Rigoletton äänitykset (1942, 1945), joissa Cordonia kuullaan.
Britannian Grand Prix 1995
Britannian Grand Prix 1995 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 16. heinäkuuta 1995 Silverstonen radalla. Kilpailu oli kauden 8:s. Sen voitti Johnny Herbert, jolle voitto oli uran ensimmäinen. Nopeimman kierroksen ajoi Damon Hill aikaan 1,29.752.
Morane-Saulnier M.S.406
Morane-Saulnier M.S.406 oli ranskalaisen Morane-Saulnier-tehtaan valmistama toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentokone, joka otettiin käyttöön vuonna 1938.
Kehitys
Konetyyppiä alettiin suunnitella vuonna 1934. Koneen ensilento tapahtui elokuussa 1935 tyyppinimellä M.S.405. Koneen Hispano-Suiza-moottori oli alitehoinen, ja sen aseistus ja ohjaamon panssarointi olivat heikkoja. Kahden prototyypin lisäksi 405-mallista tilattiin 16 koneen esisarja, jonka jälkeen siirryttiin 406-tyyppiin.
Ranskan joutuessa mukaan sotaan syyskuussa 1939 Ranskan ilmavoimilla oli 573 Morane Saulnier 406:ta, ja Saksan hyökätessä Ranskaan toukokuussa 1940 koneita oli valmistettu 1 074. Ranska menetti puolustustaistelussa (lähteestä riippuen) 150–400 Moranea saavuttaen 171 varmaa ja 93 todennäköistä ilmavoittoa. Kaartotaisteluissa kone pärjäsi, mutta oli muuten alakynnessä nopeampia ja tulivoimaisempia Messerschmitt-koneita vastaan. Koneen paineilmajärjestelmä kärsi jäätymisongelmista jopa Ranskan talvessa.
Sveitsi osti Morane-Saulnierilta lisenssin ja rakensi 82 konetta tyyppimerkinnällä D-3800 sekä 1 000 hv:n Hispano-Suiza 12YS1 -moottorilla varustettua paranneltua D-3801-versiota 207 kappaletta. Turkkiin myytiin 45 Morane Saulnier 406:ta. Liettua tilasi 12 ja Puola 160 konetta, mutta kumpikaan ei ehtinyt saada koneitaan.
Koneita käyttivät Ranskan ohella Saksa, Kroatia, Sveitsi, Turkki, Italia ja Suomi.
Hankinta Suomeen
Ranska lahjoitti talvisodan aikana Suomelle 50 Morane-Saulnier 406 -hävittäjää, joista kuitenkin vain 30 saatiin. Koneet kuljetettiin Malmöhön, jossa ne koottiin muutamassa viikossa ja lennettiin Suomeen helmikuun 1940 aikana.
Välirauhan ja jatkosodan aikana ostettiin Saksan sotasaalisvarastoista 57 Morane-Saulnier-hävittäjää lisää. Ostetut yksilöt edustivat malleja 406 ja 410, ja alatyyppejä (esimerkiksi aseistuksen ja potkurivarustuksen osalta) oli useita. Koneet olivat peruskorjaamattomia. Ensimmäiset kymmenen konetta saatiin vuodenvaihteessa 1940/1941, seuraavat kymmenen konetta kesä–elokuussa 1941, viisi konetta marraskuussa ja heinä–lokakuussa 1942 useassa erässä yhteensä 32 konetta.
Kaikkiaan Suomella oli 87 Morane-Saulnier-hävittäjää, niistä 76 mallia 406 ja 11 mallia 410.
Käyttö Suomessa
thumb|M.S.406-hävittäjiä Viitanassa maaliskuussa 1942. Suomen ilmavoimien lentolaivueista Morane-kalustoa käytti kaksi laivuetta, lentolaivueet 14 ja 28. Koneen lento-ominaisuudet olivat hyvät. Vakauden suhde ohjattavuuteen oli pelkän lentämisen kannalta hyvä, mutta ammuttaessa kone oli tavattoman epävakaa lyhyen rungon liikehtiessä levottomasti tähdättäessä. Koneen kaartokyky oli hyvä, minkä ansiosta moni suomalaislentäjä säilytti henkensä tiukoissa tilanteissa. Morane-Saulnier 406:n pääaseena oli potkurinnavan läpi ampuva 20 mm Hispano-Suiza HS 404 tykki. Ase oli epäluotettava ja lakkoili usein jo parin ammutun sarjan jälkeen. 410-mallissa oli neljä 7,5 mm siipikonekivääriä, joiden läpäisykyky oli heikko. Aseistusta parannettiin Suomessa asentamalla tykin tilalle 12,7 mm. Berezin- ja Colt-konekiväärejä, joista erityisesti Berezin oli epäluotettava.
Galliumantimonidi
Galliumantimonidi (GaSb, gallium antimonide) on galliummetallin ja puolimetalleihin kuuluvan antimonin muodostama epäorgaaninen yhdiste, jossa gallium jakaa elektropositiivisena (Linus Paulingin elektronegatiivisuusarvoilla 1,6) elektroninsa elektronegatiivisemmalle antimonille (elektronegatiivisuusarvo 1,9).
Morane-Saulnier M.S.406
Käyttö Suomessa
Radion kuuluvuus ja toiminta oli sekin kyseenalainen. Moottori oli alitehoinen ja herkkä ylikuumenemiselle. Aseiden, moottorin ja radion ohessa koneen paineilmajärjestelmä aiheutti Ilmavoimien mekaanikoille paljon päänvaivaa.
Galliumantimonidi
Elektronegatiivisuusarvojen pienen eroavuuden vuoksi galliumin ja antimonin välille muodostuu kovalenttinen kolmoissidos. Alkuaineparista johtuen yhdisteellä esiintyy puolijohteen ominaisuuksia. Galliumantimonidi on myrkyllistä ihmiselle ja ympäristölle.
Morane-Saulnier M.S.406
Käyttö Suomessa
Morane-Saulnier oli suunnitteluaikanaan ajanmukainen kone, mutta jo vuonna 1939 Länsirintamalla vanhentunut. Suomessa eversti Rikhard Lorentz esitti koneen hyllyttämistä suurten tappioiden vuoksi jo syyskuussa 1942. Hyllytysesitykseen liittyvät parannusehdotukset johtivat Mörkö-Moranen kehittämiseen.
Galliumantimonidi
Käyttö
Galliumantimonidin kemiallisia ja fysikaalisia ominaisuuksia on tutkittu vuosikymmenten ajan sen puolijohdemaisen käyttäytymisen vuoksi. Infrapunakokeissa galliumantimonidikiteiden optisia, sähköisiä sekä termisiä ominaisuuksia on tutkittu joko sellaisinaan tai kiteitä on käsitelty lyijyllä.
Morane-Saulnier M.S.406
Mörkö-Morane
Moranen varustaminen venäläisellä sotasaalismoottorilla (Klimov M-103) nousi ensimmäisen kerran esille elokuussa 1940. Pontimena oli alkuperäisen Hispano-Suiza-varamoottorien ja -varaosien puute ja Klimov M-103:n samankaltaisuus Hispano-Suizan kanssa, olihan M-103 siitä kehitetty. Toimeksianto peruttiin jo kuukauden kuluttua, kun selvisi, että Suomi sai ostaa Morane-hävittäjiä Saksan sotasaalisvarastosta.
Galliumantimonidi
Käyttö
Galliumantimonidia käytetään elektronisissa laitteissa, esimerkiksi ympäristöön pääsevien myrkkykaasujen IR-havaitsimissa, LED-valoissa, lasereissa, transistoreissa sekä aurinkoenergiaa keräävissä termisissä valosähköisissä piireissä. Galliumantimonidi on herkkä ilmankosteudelle, minkä vuoksi sitä ei käytetä arjen sähkölaitteissa, vaan kyseisen yhdisteen ovat korvanneet joko indiumin puolijohteet tai germanium.
Morane-Saulnier M.S.406
Mörkö-Morane
Asennussuunnittelu aloitettiin välittömästi. Moottoriksi tuli 1 100 hevosvoiman (820 kW) Klimov M-105P ja pääaseeksi 20 mm tykki, jonka lisäksi siipiin jätettiin kaksi 7,5 mm konekivääriä. Muutoksia jouduttiin tekemään myös pakoputkistoon, ahtimeen, jäähdytysnestesäiliöön ja öljynjäähdyttimeen. Muutostyö tehtiin ilman piirustuksia ja ensimmäinen muutettu kone (MS-631) valmistui koekäyttöön jo tammikuussa 1943 ja ensilento tapahtui helmikuussa 1943. Koneessa ilmeni kuitenkin jäähdytysongelmia, jolloin koneeseen jouduttiin suunnittelemaan kokonaan uusi nestejäähdytin. Myös öljynjäähdytin jouduttiin vaihtamaan Messerschmittin jäähdyttimeen. Koelennoilla kesällä ja syksyllä 1943 Mörkö-Morane osoittautui selvästi alkuperäistä paremmaksi. Huippunopeus oli 510 km/h luokkaa ja kohoamisnopeus jopa 25 m/s.
Sarjamuutosten valmistelu aloitettiin joulukuussa 1943. Saksasta ostettiin helmikuussa 1944 85 kappaletta M-105-moottoreita. Niiden lisäksi käytettiin omia sotasaalismoottoreita. Sarjaosien valmistukseen päästiin huhtikuussa 1944 ja ensimmäiset muutetut koneet luovutettiin laivuekäyttöön heinäkuussa 1944 ja viimeiset valmistuivat maaliskuussa 1945, jolloin kaikki 41 käyttökelpoista Morane-hävittäjää oli muutettu Mörkö-Moraneiksi.
Morane MS 406 vs Mörkö-Morane suorituskyvyn vertailutaulukko
! Teho ! Huippunopeus merenpinnassa ! Huippunopeus taistelukorkeudessa ! Matkanopeus ! Nousukyky ! Lentomatka ! Lakikorkeus
Vaikka taistelukokemukset jäivät vähäisiksi, Mörkö-Morane kasvaneesta painosta huolimatta osoittautui esikuvaansa verrattuna ylivoimaiseksi hävittäjäksi – jatkosodan toiseksi käyttökelpoisimmaksi hävittäjäkonetyypiksi häviten vain Me 109:lle. Muutostyötä eniten haitanneet jäähdyttäjäongelmat saatiin ratkaistua vasta keväällä 1944. Muutos oli pakon sanelema mutta myös taloudellisesti perusteltu. Mörkö-Moranet palvelivat Ilmavoimissa syyskuuhun 1948 saakka.
Nobelistiklubi
Vuosien varrella Nobelistiklubissa ovat aktiivisesti toimineet muun muassa kirjailijat Kerttu Aitola, Tuuve Aro, Laura Honkasalo, Piia Posti , Jani Saxell , Taina Latvala ja Jussi Valtonen , runoilija Olli Sinivaara, elokuvakäsikirjoittaja Jari Rantala ja laulaja-lauluntekijä Maija Vilkkumaa.
CIH
CIH, myös Chernobyl tai Spacefiller-virus, oli yksi vahingollisimmista maailmalla liikkuneista tietokoneviruksista. Se aktivoitui ensimmäisen kerran vuonna 1999, ja se toimii sekä Windows 95- että Windows 98 -käyttöjärjestelmissä, mutta ei enää Windows NT -käyttöjärjestelmissä.
Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden vuosipäivänä 26. huhtikuuta virus ylikirjoittaa ensimmäiset 2 048 sektoria eli megatavun kiintolevystä, eli MBR:n roskalla, kunnes kone kaatuu, eikä sitä saa enää käynnistettyä uudelleen ilman että käyttää ulkoisia MBR:n korjaustyökaluja (kuten vaikka fix-cih ) ja kiintolevyn sisältö on mahdotonta lukea ilman ulkoisia työkaluja. CIHin toinen aktivoitumistapa on kirjoittaa tietynmallisten koneiden BIOSin flash-muistin päälle, jonka seurauksena tietokone ei enää käynnisty, jollei BIOS-piiriä vaihdeta uuteen.
Virus sinällään on leviämiskyvyiltään huono, koska se ei osaa käyttää verkkoyhteyksiä hyväkseen. CIH kirjoittaa kuitenkin itsensä tiedostoissa olevaan tyhjään tilaan, eikä tiedostojen perään kuten viruksilla yleensä ennen CIH-virusta oli tapana. CIH-virus oli näin ilmestyessään aikaansa edellä ja tuotti virustorjunnalle vaikeuksia.
Virus pääsi leviämään laajalle saastuneiden tiedostojen avulla. Sitä jaeltiin muun muassa Origin Systemsin sivustolta, eräällä sivustolla olleen SiN-pelin demon mukana, ainakin kolmen eurooppalaisen pelilehden kylkiäisenään toimittamien CD-levyjen mukana, Yamahan CD-ROM-asemien ohjelmistopäivityksen mukana ja eräiden IBM:n Aptiva-koneiden mukana.
Jeff Garcia
Jeffrey Garcia (s. 1977 La Puente, Kalifornia) on yhdysvaltalainen Annie-palkittu ääninäyttelijä ja koomikko, joka tunnetaan parhaiten roolistaan Sheen Estevezinä tietokoneanimaatiosarjassa Roni Neutroni. Hän oli myös Pip-hiiren äänenä elokuvassa Tallipihan bilehileet sekä Oscar-palkitussa Happy Feet -elokuvassa Rinaldon äänenä.
Ura
Garcia aloitti uransa koomikkona 15-vuotiaana osallistuttuaan amatöörien komediakilpailuun Los Angelesin klubilla. Esityksessään hän käytti sarkasmia ja katuvitsejä, joiden myötä Garcia sijoittui kilpailussa toiseksi. Palkinnoksi hän sai 20 senttimetriä pitkän pokaalin ja 50 dollaria rahaa.
Vuodesta 2000 lähtien Garcia on tehnyt koomikko uransa ohella äänirooleja animaatioihin, joista hänen merkittävimmäksi rooliksi nousi Sheen Estevez vuoden 2001 Oscar-ehdokkuuden saaneessa tietokoneanimaatioelokuvassa Jimmy Neutron – neropatti. Elokuvan jälkeen Garcia jatkoi rooliaan elokuvaan perustuvissa sarjoissa ja videopeleissä.
Aleksandreia (Kaukasos)
Aleksandreia (,, ”Aleksandreia Kaukasoksella”) oli antiikin aikainen hellenistinen kaupunki Paropamisos-vuorilla eli Intian Kaukasoksella (nyk. Hindukuš) Arianassa nykyisen Afganistanin alueella. Se sijoitetaan lähelle nykyisiä Parvanin maakunnan Bagramia ja Čarikaria.
Kaukasoksen Aleksandreia oli yksi Aleksanteri Suuren sotaretkellään perustamista lukuisista Aleksandreia-nimisistä kaupungeista. Se perustettiin maaliskuussa 329 eaa. Kaupunki sijaitsi Baktrian ja Arianan välissä kulkevien Paropamisos-vuorten eteläpuolella. Makedonialaiset kutsuivat vuoristoa erehdyksessä Kaukasokseksi eli Kaukasukseksi. Kaupunkiin asutettiin makedonialaista ja kreikkalaista veteraania ja  paikallista asukasta.
Myöhemmin Kapisan kuningaskunnan keskuksena tunnettu Kapisan kaupunki oli sama kuin Aleksandreia tai sijaitsi sen lähellä.
Aleksandreia (Opiana)
Aleksandreia oli antiikin aikainen hellenistinen kaupunki Opianassa nykyisen Afganistanin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Ghaznia.
Aleksandreia oli yksi Aleksanteri Suuren sotaretkellään perustamista lukuisista Aleksandreia-nimisistä kaupungeista. Se perustettiin vuonna 329 eaa.
Ravi Kapoor
Ravi Kapoor (s. 27. kesäkuuta 1969 Liverpool, Englanti) on intialaista alkuperää oleva näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten rooleistaan tv-sarjoissa Gideon's Crossing ja Yli synkän virran (Crossing Jordan). Ennen sijoittumista Los Angelesiin, Kapoor työskenteli näyttelijänä Englannissa kymmenen vuotta. Kapoor on naimisissa näyttelijä Meera Simhanin kanssa.
Friikkisirkus
thumb|Friikkinäytös [[Vermontissa Yhdysvalloissa vuonna 1941.]] Friikkisirkus (tai friikkishow, friikkinäytös, kummajaisnäytös) on näytös, jossa esitellään kummajaisia eli epätavallisen näköisiä ihmisiä. Esiintyjiin kuului esimerkiksi jättiläisiä, kääpiöitä, ylipainoisia, siamilaisia kaksosia, parrakkaita naisia, pienipäisiä ihmisiä, raajattomia ihmisiä sekä eksoottisten kansojen edustajia.
Friikkisirkukset kehittyivät kuriositeettimuseoista, joissa kummajaisia oli näytteillä muiden epätavallisten kohteiden ohella. Friikkisirkukset olivat itsenäisiä näytöksiä, toisin kuin sirkusten sideshow't, joissa myös saatettiin esitellä kummajaisia.
Friikkisirkukset nousivat suureen suosioon 1800-luvulla Yhdysvalloissa, ja pienimuotoisia näytöksiä nähtiin myös muualla, kuten Suomessa. Näytökset koettiin normaalina viihteenä, ja niitä mainostettiin tavallisissa lehdissä.
Tod Browningin sideshow-elokuva Freaks – kummajaiset (1932) kertoo friikkisirkuksessakin esiintyneistä ihmisistä.
Hemicycla bidentalis
Hemicycla bidentalis on Hemicycla-sukuun ja tarhakotilot-heimoon (Helicidae) kuuluva eläinlaji. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Lamarck vuonna 1822. Sillä on yksi alalaji.
Alalajit
Alla lajin ainoa tunnettu alalaji:
Laura Honkasalo
Honkasalo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1989 Kallion ilmaisutaidon lukiosta ja filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1999 pääaineenaan taidehistoria. Hän on opiskellut myös keskiajan kirjallisuutta Trinity Collegessa Dublinissa (1993–1994) ja suorittanut kirjallisuuden Master of Arts -tutkinnon Kentin yliopistossa (1995–1996).
Honkasalo on kirjoittanut muun muassa Helsingin yliopistossa toimineessa Nobelistiklubissa. Honkasalo on työskennellyt toimittajana muun muassa nuortenlehti Demissä ja kirjoittaa säännöllisesti myös Sarjainfo-lehteen. Hän on myös suomentanut Aku Ankka -sarjakuvia ja tehnyt käsikirjoituksia sarjakuviin.
Vuonna 2000 Honkasalo oli WSOY:n nuortenkirjakilpailussa kolmannella sijalla ja J. H. Erkon novellikilpailussa toisella sijalla. Vuonna 2001 hän sai Gummeruksen myöntämän Kalle Päätalo -palkinnon.
Honkasalon entinen puoliso on kirjailija Markku Pääskynen. Heillä on kaksi lasta.
Henry Kissinger
Kissinger oli tärkeä mutta kiistelty Yhdysvaltojen ulkopolitiikan vaikuttaja vuosina 1969–1977. Hän aloitti liennytyspolitiikan ja neuvottelut strategisten aseiden rajoittamisesta, loi yhteyden Kiinan kommunistijohtoon ja oli lopettamassa Vietnamin sotaa ja neuvottelemassa vakautta Lähi-itään. Kissingerille myönnettiin vuonna 1973 Nobelin rauhanpalkinto Vietnamin sodan rauhanneuvotteluista. Kissingerin on väitetty osallistuneen sotarikoksiin, ihmisoikeusloukkauksiin ja sortohallitusten tukemiseen.
Nuoruus ja akateeminen ura
Henry Kissinger syntyi vuonna 1923 Fürthissä Saksassa juutalaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli opettaja. Kun juutalaisten vainot kiihtyivät, Kissingerit muuttivat vuonna 1938 Yhdysvaltoihin ja asettuivat New Yorkiin.
Kissinger kävi high schoolin osittain iltakouluna ja jatkoi opintojaan New York City Collegessa. Toisen maailmansodan jälkeen hän palveli liittoutuneiden miehittämässä Länsi-Saksassa ja osallistui Gestapon agenttien etsimiseen ja syyttämiseen.
Kotiuduttuaan armeijasta Kissinger opiskeli Harvardissa ja valmistui vuonna 1950. Valkoisen talon kansallisen turvallisuuden neuvonantaja, Pentagonin strategisti, tohtori Fritz G. A. Kraemer toimi Kissingerin löytäjänä ja mentorina, joka rohkaisi Kissingeriä vaihtamaan kirjanpidon opinnot kansainvälisiin suhteisiin. Kraemer osallistui Kissingerin yliopistovalintaan ja vaikutti Kissingerin kandidaatin ja maisterin opinnäytetöihin. Kissinger suoritti tohtorintutkinnon vuonna 1954 aiheenaan Napoleonin jälkeisen Euroopan diplomaattinen historia. Kissinger kehitteli reaalipolitiikaksi kutsuttua kansainvälisten suhteiden filosofiaa, joka korostaa vakautta ja vallan tasapainoa.
Kissinger aloitti vuonna 1957 Harvardin ulkomaisten suhteiden keskuksen apulaisjohtajana. Vuosina 1958–1971 hän toimi yliopiston puolustustutkimuksen ohjelman johtajana. Tunnettuna kansainvälisten suhteiden asiantuntijana hän toimi kuvernööri Nelson A. Rockefellerin neuvonantajana vuonna 1964.
Nixonin hallinnossa
Kun republikaani Richard Nixon oli valittu presidentiksi vuonna 1968, Kissinger toimi Yhdysvaltain kansallisen turvallisuuden neuvonantajana 1969–1975 ja Nixonin hallituksen ulkoministerinä 1973–1974.
Kissinger ei Yhdysvaltain ulkopoliittisen uskottavuuden suojaamiseksi kannattanut Yhdysvaltain nopeaa vetäytymistä Vietnamin sodasta. Hän halusi sodan kuitenkin loppuvan mahdollisimman pian ja piti sitä Yhdysvaltain ulkopolitiikan ensisijaisena tavoitteena. Tavoitteen saavuttamiseksi Kissinger kannatti Yhdysvaltain vahvuuden osoittamista myönnytysten saamiseksi Pohjois-Vietnamilta ja Neuvostoliitolta, minkä vuoksi hänen aloitteestaan Yhdysvallat alkoi pommittaa Pohjois-Vietnamin tukikohtia Kambodžassa.
Myöhemmin Kissinger otti keskeisen roolin Yhdysvaltain irtautumisessa Vietnamin sodasta. Kissinger kävi vuonna 1972 rauhanneuvotteluja Pohjois-Vietnamin ulkoministeri Lê Ðức Thọn kanssa ja julisti neuvottelujen jälkeen rauhan olevan käsillä. Sota kuitenkin jatkui, koska Etelä-Vietnam ei hyväksynyt sopimusta. Yhdysvallat lopetti sotatoimet tammikuussa 1973, ja Kissinger sopi tulitauosta Pariisissa Pohjois-Vietnamin kanssa. Vietnamin sodan rauhansopimus toi Kissingerille Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1973 yhdessä Lên kanssa, joka kuitenkin kieltäytyi palkinnosta.
thumb|Kissinger tapaamassa Kiinan johtajaa [[Mao Zedongia 1970-luvun alussa.]] Kissinger osallistui suurvaltojen väliseen liennytykseen ja neuvotteli vuonna 1972 Neuvostoliiton kanssa strategisten aseiden rajoituksista (SALT I) ja ballististen ohjusten rajoituksista. Hän myös avasi suhteet kommunistiseen Kiinaan.
Israelin sekä Egyptin ja Syyrian välisen Jom Kippur -sodan jälkeen syksyllä 1973 Kissinger aloitti niin sanotun sukkuladiplomatian sodan osapuolten välillä aselevon saamiseksi. Hänen vaikutuksestaan Egypti ja Yhdysvallat palauttivat keskinäiset diplomaattiset suhteensa.
Fordin hallinnossa
Nixonin erottua Kissinger toimi tämän seuraajan Gerald Fordin hallituksen ulkoministerinä vuosina 1974–1977. Kissinger kuvaili myöhemmin menettäneensä vallanvaihdon seurauksena erityisasemansa ”ulkomaanasioiden sijaispresidenttinä” ja muuttuneensa ”normaaliksi” ulkoministeriksi. Hänen asemansa hallituksessa säilyi kuitenkin presidentistä seuraavana, ja hän jatkoi Yhdysvaltain ulkopolitiikan dominointia. Tähän vaikutti sekin, että toisin kuin Nixon, Ford keskittyi etupäässä sisäpolitiikkaan. Ulkomailla Kissingeriä kohdeltiinkin presidentin vertaisena. Kissingerin valta näkyi myös hänen mentorinsa Nelson Rockefellerin valinnassa varapresidentiksi, Nixonin armahduksessa, sekä Fordin päätöksessä asettua ehdolle vuoden 1976 presidentinvaalissa. Kissingerin kansansuosiokin oli laaja, ja mielipidekyselyissä jopa 85 prosenttia amerikkalaisista sanoi Kissingerin tekevän erinomaista työtä.
Kun Kreikka ja Turkki olivat jakaneet Kyproksen omiin alueisiinsa heinäkuussa 1974, Kissinger katsoi Turkin olevan Yhdysvalloille tärkeämpi Nato-liittolainen eikä tuominnut Turkin Pohjois-Kyproksen miehitystä. Tämä oli vastoin kongressin kantaa ja suututti vahvan kreikkalaislobbyn Yhdysvalloissa. Kongressi aiheutti Kissingerille tämän uran ensimmäisen tappion lakkauttamalla sotilaallisen tuen Turkille.
Eteläisessä Afrikassa Kissingerin neuvotteluyritykset Rhodesian kriisin ratkaisemiseksi vuonna 1976 epäonnistuivat.
Carterin kaudella
Demokraattipresidentti Carterin kaudella 1977–1981 Kissinger oli ”varjo-ulkoministerinä”, joka tarjosi demokraattihallinnolle vaihtoehtoisia näkemyksiä ja muita neuvoja, etenkin Lähi-idän tilanteessa. Toisinaan Kissinger antoi tukensa maan ulkopolitiikalle mutta toisinaan arvosteli sitä ankarasti. Johtavana ulkopoliittisena analysoijana ja kommentaattorina Kissingeriä kuunneltiin tarkasti paitsi mediassa myös Valkoisessa talossa, ja ulkoministeri Cyrus Vance oli hänen henkilökohtainen ystävänsä.
Carter torjui ulkopolitiikassaan kissingeriläisen salailevan lähestymistavan ja korosti demokratiaa ja ihmisoikeuksia. Kissinger puolestaan ei pitänyt Carterin tavoitteesta normalisoida välit Vietnamiin ja aloittaa maan avustaminen. Hän vastusti myös Yhdysvaltain joukkojen vetämistä Etelä-Koreasta sekä kritisoi Carteria ihmisoikeuksien painotuksesta SALT-neuvotteluissa Neuvostoliiton kanssa ja ystävällismielisten diktatuurien sisäisiin asioihin puuttumisesta. Toisaalta Kissinger halusi Yhdysvaltain ottavan kielteisen linjan eurokommunismiin esimerkiksi Italiassa. Kissingerin näkemys Carterin ulkopolitiikasta muuttui vuosi vuodelta kriittisemmäksi. Hän arvosteli Carteria etenkin tämän Rhodesian- ja Iranin-politiikasta, lobaten ahkerasti Iranin šaahin puolesta. Kissinger kuitenkin hyväksyi Camp Davidin rauhansopimuksen ja Kiinan kansantasavallan tunnustamisen Taiwanin kustannuksella.
Reaganin kaudella
thumb|Presidentti Ronald Reagan ja Henry Kissinger kesällä 1981. Kissinger oli toivonut Gerald Fordin haastavan Ronald Reaganin republikaanien presidenttiehdokkuudesta. Kun Ford jättäytyi pois kilvasta, Kissinger ilmaisi halunsa palvella Reaganin hallituksessa ja osallistui Reaganin vaalikampanjaan. Kissinger myös lobbasi Reagania sen puolesta, että Fordista tehtäisiin poliittisesti vaikutusvaltainen varapresidentti. Reagan ei kuitenkaan ottanut Fordia varapresidenttiehdokkaakseen ja suhtautui myös Kissingeriin varauksellisesti.
Republikaanit palasivat Valkoiseen taloon vuonna 1981, kun Reagan voitti Carterin vuoden 1980 presidentinvaalissa. Vaikka Kissinger oli ollut hyvin näkyvä politiikan kommentoija Carterin kaudella ja käytettävissä ulkoministeriksi, Reagan ei ottanut häntä hallitukseensa.
Presidentti Reagan nimitti Kissingerin vuonna 1983 perustamansa Keski-Amerikan komission johtoon. Kissinger kertoi tehtävän jälkeen kokeneensa roolinsa komissiossa olleen Reaganin Keski-Amerikan-politiikan ”myyminen” eikä siihen vaikuttaminen. Kissinger piti edelleen kaikki ovet avoinna paluuseensa Yhdysvaltain ulkopolitiikan johtoon, mutta uusiin tehtäviin häntä ei 1900-luvun aikana enää pyydetty. Hän ei myöskään koskaan asettunut ehdolle kongressiin tai kuvernööriksi.
Kissinger tuki Reaganin politiikkaa julkisuudessa, mutta yksityisesti hän usein arvosteli hallintoa ja kertoi ettei pitänyt Reagania soveltuvana presidentiksi. Julkisesti Kissinger arvosteli Reaganin toimintaa ydinaseneuvotteluissa Neuvostoliiton johtajan Gorbatšovin kanssa, kun Reagan oli ollut vähällä hyväksyä täydellisen ydinaseista luopumisen. Hän arvosteli hallintoa myös Iran-Contra-skandaalista sekä kasvavasta puuttumisesta muiden maiden sisäpolitiikkaan.
Bushin kaudella
Kissinger tuki George H. W. Bushia ja Dan Quaylea Bushin presidentinvaalikampanjassa 1988 ja oli valmis ulkoministeriksi. Noustuaan presidentiksi Bush ei kuitenkaan ottanut Kissingeriä hallitukseensa. Kaksi Kissingerin konsulttiyrityksen liikekumppania Bushin hallinnossa antoi Kissingerille kuitenkin yhä vaikutusvaltaa. Bush otti myös Kissingerin aluksi mukaan neuvotteluihin Neuvostoliiton kanssa. Kissingerillä ei kuitenkaan ollut enää keskeistä roolia Yhdysvaltain politiikassa Neuvostoliiton hajoamisen aikana. Yhdysvaltain ja Kiinan suhteissa Kissingerillä oli edelleen tärkeän välittäjän asema. Kissinger myös tuki Bushin kovaa linjaa Saddam Husseinin suhteen sekä Israelin ja Palestiinan neuvottelujen rohkaisemista.
Clintonin kaudella
Demokraattipresidentti Bill Clintonin aikana 1993–2001 Kissinger muun muassa vastusti Yhdysvaltain voimankäyttöä Balkanilla ja muualla maailmassa sekä kannatti kauppasuhteiden normalisoimista Kiinan kanssa.
2000-luvulla
thumb|Kissinger (toinen vasemmalta) Yhdysvaltain kolmen muun ulkoministerin seurassa lokakuussa 2021. Vuoden 2001 terroristihyökkäyksen jälkeen presidentti George W. Bush pyysi Kissingeriä neuvonantajakseen terrorisminvastaisessa sodassa. Kissinger kieltäytyi vedoten konsulttiyrityksensä aiheuttamaan eturistiriitaan.