cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wivi Lönn
Jyväskylän-aika
thumb|Wivi Lönn toimistossaan noin vuonna 1918. thumb|Lönn suunnitteli Jyväskylän Seminaarinmäelle lähes kokonaisen kaupunginosan. Jyväskylän juomatehtaalle hän piirsi punatiilisen tehdasrakennuksen ja kivestä ja puusta rakennetun asuin- ja konttorirakennuksen. Lönn muutti vuonna 1911 Tampereelta Jyväskylään Seminaarinmäelle itselleen suunnittelemaansa huvilaan. Lönnillä oli ilmeisesti useita syitä muuttaa Jyväskylään. Hän on itse maininnut muun muassa paenneensa Tampereelta kiirettä ja puhelinta. Lönnin työmäärä Tampereella oli niin valtava, että varsinaisiin suunnittelutöihin hän oli pystynyt keskittymään lähinnä viikonloppuisin ja öisin. Hänen veljensä Ville ja Emil asuivat myös jo ennestään kaupungissa. Lisäksi on väitetty, että Lönn olisi kyllästynyt Tampereella mieskollegoiden esittämään kritiikkiin.
Asuintalojen lisäksi Lönn suunnitteli Jyväskylään muitakin rakennuksia. Kaupunki oli tilannut jo vuonna 1912 uuden kansakoulun rakennuksen. Pelastusarmeijan uuden rakennuksen ja uimalaitoksen Lönn suunnitteli vuonna 1914 ja postitalon lisärakennuksen vuonna 1915. Lönn jatkoi Jyväskylässä myös koulurakennusten suunnittelua. Naantalin kasvatusopillinen käsityö- ja talouskoulu rakennettiin 1911, Jyväskylän kansakoulu 1912, Rauman yhteislyseo 1912, Lappeenrannan kansakoulu 1912–1913, Kristiinan Suomalainen yhteiskoulu 1913/1915. Vuonna 1914 Lönn piirsi valmiiksi Rovaniemen yhteiskoulun, Säynätsalon kansakoulun ja Jämsän kansanopiston suunnitelmat. Keski-Pohjanmaan kansanopiston ja Nuolialan koulun suunnitelmat valmistuivat vuonna 1917.
Jyväskylässä Lönn ystävystyi pari vuotta nuoremman Hanna Parviaisen kanssa, jonka isä Johan Parviainen oli perustanut 1897 sahan Säynätsaloon. Lönnin ja Parviaisen ystävyyssuhde oli läheinen, ja he muun muassa matkustelivat paljon yhdessä ympäri Eurooppaa. Heillä oli huoneisto Pariisissa.
Muutto Helsinkiin ja uran hiipuminen
Lönnin uran aktiivinen vaihe kesti jonkin verran yli 15 vuotta. Hän keskittyi 1920-luvullakin enää muutamiin suuriin tilaustöihin ja kieltäytyi useista tarjouksista Parviaisen kanssa tekemiensä matkojen takia. Lönnin äidin mielestä ystävyys Parviaiseen verotti uraa arkkitehtinä. Äidin kehotuksesta Lönn oli ostanut vuonna 1919 Helsingin Kulosaaresta talon, johon oli muuttanut. Se ei kuitenkaan lopettanut Lönnin ja Parviaisen ystävyyttä, sillä Parviainen rakennutti seuraavana vuonna itselleen talon viereiselle tontille.
Lönn suunnitteli Hanna Parviaisen aloitteesta 1920-luvulla Parviaisen teollisuusyhtiölle työväenasuntotyyppejä, lastentarhan, vanhainkodin ja sairaalan. Hän myös kaavoitti saaren työntekijöiden omakotitaloja varten. Teollisuusyhtiön talouden romahdettua 1930-luvun alussa osa Lönnin suunnitelmista ei toteutunut. Lönn tutustui Parviaisen kautta muihinkin teollisuussukuihin, kuten Serlachiuksiin ja Schaumaneihin. Konttorirakennusten ohella hänen teollisuustöitään ovat G. A. Serlachius Oy:lle, Kankaan paperitehtaille ja Tikkakosken tehtaille rakennetut virka-asunnot. Lönnin suurin teollisuuslaitostoimeksianto oli Tampereen verkatehtaan uusi varastorakennus sekä muutamien muiden rakennusten muutostyöt. Verkatehdas oli monimuotoinen ja laaja projekti, sillä pelkästään makasiini oli noin 70 metriä pitkä. Sen lisäksi Lönn laajensi muun muassa Theodor Höijerin piirtämää konttorirakennusta. Verkatehtaan rakennukset olivat 1970-luvulla Tampereella pitkällisten kiistojen kohteena, ja vuonna 1977 suurin osa rakennuksista päätettiin purkaa.
Lönn muutti vuonna 1927 NNKY:n taloon Helsingin Pohjoiselle Rautatienkadulle. Parviainen oli lahjoittanut talon rakennusrahastoon kymmenen miljoonaa markkaa, ja Lönn teki piirustukset Aili Ahteen kanssa. Parviaisen tekemän lahjoituksen ansiosta Lönnille ja Parviaiselle oli talosta varattu huoneisto. Parviaisen kuoleman jälkeen Lönn asui rakennuksessa yksin kuolemaansa asti.
Lönn vetäytyi 1930-luvun alussa käytännössä kokonaan arkkitehdin tehtävistä. Hänen viimeinen merkittävä työnsä oli vuoden 1944 Sodankylän observatorio. Lönn oli observatorion johtajan Eyvind Sucksdorffin täti. Lönn suunnitteli hänelle ilmaiseksi observatorion päärakennuksen. Suunnitelmat unohtuivat muutamaksi vuodeksi, ja rakennus valmistui vasta vuonna 1950.
Lönnin luopuminen urasta sijoittui aikaan, jolloin rakennustyyli vaihtui 1920-luvun klassismista funktionalismiin. Lönn on itse sanonut, että uudet tyylisuunnat ja erityisesti uudet rakennusmateriaalit olivat ajaneet hänen ohitseen. Tästä syystä hän oli katsonut viisaimmaksi lopettaa. Uran päätyttyä Lönn seurasi edelleen aktiivisesti arkkitehtuurin suuntauksia ja rakentamista.
Yksityiselämä ja persoona
thumb|upright|Lönn matkusteli paljon. Osa hänen matkoistaan oli työmatkoja, ja esimerkiksi [[Tampereen vanha kauppaoppilaitos|Tampereen kauppaoppilaitosta varten hän sai todennäköisesti vaikutteita Tanskan tiiliarkkitehtuurista. ]] Lönn ei mennyt koskaan naimisiin eikä saanut lapsia. Hän ei kuitenkaan asunut kuin tilapäisesti yksin ennen äitinsä kuolemaa vuonna 1924. Äiti Mathilda Lönn vastasi pitkään tyttärensä taloudenpidosta. Mathilda ja Wivi Lönn asuivat yhdessä Tampereella, Jyväskylässä ja Helsingissä. Heidän suhteensa oli lämmin, ja Mathilda-äiti kannusti tytärtään urallaan. Lönnien kanssa asui myös palvelija Hilda Myllymäki.
Lönn eli pitkään yhdessä Hanna Parviaisen kanssa. He muun muassa matkustelivat ja asuivat yhdessä. Koska heidän kirjeenvaihtonsa on tuhottu, ei voida tietää, onko kyseessä ollut ystävyys- vai rakkaussuhde – todennäköisesti kuitenkin jälkimmäinen.
Lönn ei pitänyt puheiden pitämisestä eikä huomiosta, ja siksi häntä on välillä luonnehdittu ujoksi ja syrjäänvetäytyväksi. Sukulaisten mukaan Lönn oli vaatimaton, ystävällinen ja hienotunteinen, ja yksityishenkilönä häntä pidettiin sosiaalisena ja vieraanvaraisena. Hänellä olikin laaja ystävä- ja tuttavapiiri. Arkkitehtinä hän oli itsenäinen, määrätietoinen, sisukas ja luotti omiin kykyihinsä. Hän rakasti arkkitehtuuria ja uppoutui toisinaan työhönsä unohtaen syödä. Lönn keskittyi työhönsä niin kokonaisvaltaisesti, ettei hänellä juuri ollut harrastuksia. Hän hoiti kuitenkin puutarhaa, matkusteli sekä keräsi taidetta ja taide-esineitä.
Lönnin ainoa työn kanssa kilpaillut harrastus oli matkustelu. Varhaisista matkoista monet olivat lyhyitä ja suuntautuivat yhteen tai kahteen kaupunkiin, mutta myöhemmin hän teki jopa kolmen kuukauden mittaisia matkoja. Matkoihin liittyi kuitenkin usein myös työaspekti, sillä hän perehtyi arkkitehtuurikohteisiin myös työn kannalta. Lönnin matkakumppanina ennen ensimmäistä maailmansotaa oli usein häntä tyttökoulussa opettanut Aina Lindell. Myös opiskelutoveri Stina Östman-Beutinger oli vakituinen matkaseuralainen, ja Armas Lindgrenin kanssa Lönn teki erityisesti työhön liittyviä matkoja. Hanna Parviaisen kanssa Lönn teki vuoden 1921 jälkeen ainakin 14 Euroopan-matkaa. Lönn asui matkoillaan muun muassa Östman-Beutingerin luona Saksassa sekä perheystävä ja diplomaatti Pontus Artin luona Moskovassa.
Vuonna 1902 Lönn aiheutti pahennusta Joutsassa, kun hän ajoi polkupyörällä housupuvussa. Pitäjän pappi oli saarnassaan kuvannut näkyä: ”Nyt on synti tullut tähänkin pitäjään, sillä nainen ajaa polkupyörällä housuihin puettuna”
Tunnustukset ja merkitys
Tampereelle Aleksanterin koulun seinään kiinnitettiin 1986 Lönnin muistolaatta. Kuvanveistäjä Mauno Kivioja suunnitteli laatan Aaltosten muotoileman kunniamerkin pohjalta. Helsingissä paljastettiin vuonna 2006 Hotelli Helkan seinään kiinnitetty muistolaatta. Architectan järjestämän suunnittelukilpailun voitti arkkitehtiopiskelija Roni Koski-Tuuri.
Wivi Lönnin mukaan on nimetty monia kohteita. Tampereella ja Savonlinnassa on hänen nimeään kantavia saleja, ja Tampereen Lions Club -järjestö on nimetty hänen mukaansa. Jyväskylässä on lisäksi Wivi Lönnin katu. Tampereen kadunnimitoimikunta päätti joulukuussa 2020 nimetä osan Pyynikin kirkkopuistosta Wivi Lönnin puistoksi.
Lönn kuului 1800-luvun lopulla pioneerisukupolven naisiin, jotka hakeutuivat erikoiskoulutukseen. Hän oli ensimmäinen omaa arkkitehtitoimistoa johtanut nainen. Hän jäi kuitenkin ajalleen poikkeukselliseksi henkilöksi, sillä suurin osa naisarkkitehdeistä työskenteli vielä pitkään joko miestensä toimistoissa tai valtion rakennushallinnossa. Lönn oli kuitenkin pitkään rakentamisen kirjoitetussa historiassa melko tuntematon hahmo. Hänen elämäntyötään oli alettu arvostaa jo 1950- ja 1960-luvulla erilaisten palkintojen ja arvonimien osalta, mutta taidehistorian tutkimus kiinnostui hänestä vasta 1980-luvulla. Sen jälkeen Lönniä on alettu nostaa esiin eurooppalaisena arkkitehtuurin naispioneerina. Suomessa naiset nousivat itsenäisiksi suunnittelijoiksi paljon aiemmin kuin muissa Euroopan maissa.
Tyyli ja tekniikka
Lönnin päätyöt syntyivät 1900-luvun alkukymmenillä, jolloin jugend oli vallitseva tyyli. Lönn edusti kuitenkin enemmän kansainvälistä kuin kansallisromanttista tyyliä ja toisaalta pikemminkin käytännöllistä kuin erityisen omaperäistä. Varhaiskauden julkisissa rakennuksissa on selkeitä romantiikan piirteitä. Hän siirtyi hiljalleen rationaalisempaan suuntaan, ja 1900-luvun alun ihanteista hän irrottautui viimeistään Armas Lindgrenin kanssa tekemissään yhteissuunnitelmissa. Lönnin suunnittelemissa julkisivuissa oli vain vähän koristeita, ja ne olivat edellisiin tyyleihin verrattuna askeettisia. Lönnin suunnittelemia rakennuksia hallitsi usein mahtava torni, ja julkisivuissa saattoi olla arkkitehtuuria keventäneitä koristepäätyjä.
Lönnin vahvuutena voidaan pitää taidokkaita pohjaratkaisuja, joiden ansiosta hän voitti useita kilpailuja. Lönn toteutti annetut tehtävät mielellään mahdollisimman käytännöllisellä ja yksinkertaisella tavalla. Hän säästi taitavasti rakennuskuutioita ja kustannuksia ja oli taloudellisuutensa ansiosta monien tilaajien suosiossa. Taitavuus tilaratkaisuissa näkyi erityisesti valoisissa ja vapaissa pohjakaavoissa. Lönn osasi sijoittaa rakennukset maastoon. Hän hyödynsi tonttien tarjoamat mahdollisuudet ja sijoitti huoneet valon mukaan.
Lönn pyrki materiaaleissaan aitouteen. Hän jätti usein siksi luonnonkiven, puun ja puhtaaksimuurauksen näkyviin. Rapattuja pintoja hän ei juuri käyttänyt.
Lönn oli koulussa matemaattisesti lahjakas ja taitava piirtäjä. Hän suoritti uransa aikana usein lujuuslaskelmat itse. Hän laski itse esimerkiksi kattotuolien, palkkien ja kupolien rakenteet. Hän hoiti myös rakennustyömaidensa valvonnan. Piirustuksissa Lönn käytti usein jo luonnosvaiheissa viivoitinta ja merkitsi piirustuksiin tarkat mitat. Perspektiivipiirustuksia hän teki vain kilpailutöihin.
Tuotanto
Lönnin tuotannon painotus on erityisesti kouluissa sekä lasten ja vanhusten hoitoon tarkoitetuissa rakennuksissa. Keskeisimmässä asemassa olivat koulut, joihin kuului myös tavallisista kouluista poikkeavia talouskouluja ja kansanopistoja. Koulut olivat yksityistalojen jälkeen Lönnin tuotannon yleisin talotyyppi. Kirkkorakennuksia Lönn ei saanut suunniteltavakseen kuin muutamia. Pispalan rukoushuoneen lisäksi hänen suunnitelmiinsa kuuluvat pari pappilaa ja toteutumaton Amurin rukoushuone. Ainoa merkittävä pankki- tai liikerakennus oli vuonna 1911 suunniteltu Oulun säästöpankin rakennus (nyk. tiloissa Säästöpankki Optia). Tämän lisäksi hän suunnitteli muutamia maaseutupankkeja ja apteekkeja. Teollisuuslaitoksille Lönn sen sijaan suunnitteli 1910–1920-luvuilla useita rakennuksia.
Transrasva
Transrasvat ovat kovia yksittäis- tai monityydyttymättömiä rasvahappoja. Ne eroavat molekyylirakenteeltaan muista tyydyttymättömistä rasvahapoista siten, että kaksoissidokseen kiinnittyneiden hiiliatomien vetyatomit ovat eri puolilla. Kyseessä on esimerkki cis-trans-isomeriasta.
Transrasvat jaetaan luonnollisiin ja synteettisiin eli teollisiin transrasvoihin, jotka eroavat toisistaan rakenteellisesti. Luonnolliset transrasvat sisältävät sekä cis- että trans-tyyppisen kaksoissidoksen. Teolliset transrasvat ovat suoraketjuisia ja ne sisältävät pelkkiä trans-kaksoissidoksia.
Teolliset transrasvat
Keinotekoisia eli teollisia transrasvoja saattaa syntyä kasviöljyjen puhdistuksen sekä ruokaöljyn valmistuksen, kovetuksen ja kuumennuksen yhteydessä. Teolliset transrasvat ovat todennäköisesti kaikkein haitallisimpia ravintorasvoja. Ne ovat tutkimusten mukaan merkittävä terveysriski aiheuttaen muun muassa sydäntauteja ja diabetesta. On myös viitteitä siitä, että teollinen transrasva lisää kroonista tulehdusta. Yhdysvaltojen kansallisen lääketieteellisen akatemian mukaan teolliset transrasvat muodostavat terveysriskin kaikilla saantitasoilla, minkä vuoksi niiden saanti pitäisi rajoittaa mahdollisimman pieneksi.
Elintarviketeollisuus käyttää hydrogenoitua ruokaöljyä eli osittain kovetettua kasvirasvaa luontaisen kasvirasvan sijaan esimerkiksi leivonnaisissa, koska se pidentää tuotteiden säilyvyyttä ja parantaa niiden rakennetta. Teollista transrasvaa löytyy myös valmistaikinoista, perunalastuista, naksuista ja mikropopcornista. Margariini kovetettiin aikaisemmin vain osittain, minkä vuoksi se sisälsi noin 25 prosenttia suoraketjuista transrasvaa vuosina 1960–1985. Transrasvojen päivittäinen keskisaanti oli kymmenen grammaa vuoden 1984 Yhdysvalloissa. Jopa puolet leipomotuotteiden sisältämästä rasvasta saattoi olla teollista transrasvaa vielä vuonna 2004.
Yhdysvaltalainen sydäntautitutkija ja Illinoisin yliopiston professori Fred Kummerow löysi teollisten transrasvojen vaarallisuuden jo 1950-luvulla ja yritti pitkään saada viranomaiset kieltämään keinotekoisten transrasvojen käytön valmisruoissa. Yhdysvaltojen elintarvikevirasto kielsi ne kuitenkin vasta vuonna 2015, sen jälkeen kun Kummerow oli haastanut viraston oikeuteen. Vuonna 2018 voimaan astuneen käyttökiellon arvioidaan pelastavan 90 000 yhdysvaltalaista vuodessa ennenaikaiselta kuolemalta.
Maailman terveysjärjestö WHO:n arvion mukaan teolliset transrasvat aiheuttavat vuosittain yli 500 000 sydän- ja verisuonitautikuolemaa, minkä vuoksi niistä pitäisi luopua. WHO otti vuonna 2018 tavoitteekseen, että ruoan rasva sisältäisi vuonna 2023 korkeintaan 2 prosenttia teollista transrasvaa.
EU:n komissio antoi huhtikuussa 2019 asetuksen, joka rajoittaa teollisten elintarvikkeiden teollisen transrasvan pitoisuutta. Kaupoissa myytävässä elintarvikkeessa teollisen transrasvan pitoisuus saa olla enintään 2 grammaa transrasvaa 100:aa grammaa rasvaa kohden. 2.4.2021 lähtien markkinoille ei saa enää toimittaa elintarvikkeita, jotka eivät täytä asetuksen vaatimuksia. EU:n elintarviketietoasetus määrää, että kovetetun kasviöljyn käyttö pitää ilmoittaa elintarvikkeen pakkauksessa. Transrasvojen määrää ei saa kuitenkaan ilmoittaa tuotteen ravintoarvoilmoituksessa tai muualla pakkausmerkinnöissä. Suoraketjuisen transrasvan todennäköisen olemassaolon voi päätellä kuitenkin siitä, että pakkausselosteessa on maininta kovetetusta kasvirasvasta. Suomessa myytävien margariinien kohdalla ei kuitenkaan noudateta kovetetun kasviöljyn pakkausmerkintöjä koskevaa määräystä.
Tanskassa säädettiin jo 2010-luvulla teollisten transrasvojen määrän vähentämiseen tähtäävä laki, jonka mukaan elintarvikkeet saivat sisältää enintään 2 prosenttia teollista transrasvaa. Suoraketjuisten transrasvojen saanti väheni lain johdosta yhteen 25-osaan suomalaisten vastaavasta, ja tanskalaiset esittivät vuonna 2007, että Pohjoismaissa pyrittäisiin kaikki maat käsittävään teollisten transrasvojen kieltoon. Tanska kielsi myöhemmin kokonaan keinotekoisia transrasvoja sisältävän ruoan myynnin.
thumb|250px|Cis- ja transrasvahappojen rakenne
Hydraus (vedytys)
Yleensä kasvirasvat ovat nestemäisiä, koska ne koostuvat tyydyttymättömistä cis-rasvoista. Cis-rasvahapossa on cis-kaksoissidos, jonka takia molekyyli on aina mutkalla eikä kiteydy yhtä helposti kiinteäksi kuin suoraksi vedettävä tyydyttynyt rasva. Jos tyydyttymättömiin rasvoihin liitetään vetyä katalyytin avulla, niistä saadaan kiinteitä. Osittain kovetettu kasvirasva käsitellään kemiallisesti katalyytilla paineistetussa vetykaasussa. Prosessin tarkoitus on nostaa rasvan sulamispistettä muuttamalla tyydyttymättömiä rasvoja tyydyttyneiksi, mutta osa tyydyttymättömistä rasvoista muuttuu saman katalyytin vaikutuksesta trans-rasvoiksi. Trans-rasvat ovat tyydyttyneiden rasvojen tavoin suoraketjuisia ja huoneenlämpötilassa kiinteitä. Siksi niistä molemmista käytetään nimitystä kova rasva. Osittain kovetettu kasvirasva sisältää trans-rasvoja. Jos kovetus on täydellistä, rasva ei sisällä trans-rasvaa vaan tyydyttynyttä rasvaa.
Hydrogenointi tarkoittaa kaasumaisen vedyn lisäysreaktiota rasvaan katalyyttisesti niin, että kaksoissidokset pelkistyvät siten, että ketjuun liittyy vetyä, rasva ”tyydyttyy”. Samalla se muuttuu kiinteämmäksi ja sen sulamislämpötila nousee. Hydrogenointiprosessilla nestemäisiä (tyydyttymättömiä) kasvirasvoja prosessoidaan leipomo- ja elintarviketeollisuuden tarpeisiin, sillä nestemäiset rasvat soveltuvat huonosti leivontaan, ja kovetetun kasvirasvan hinta on murto-osa voin tai laardin hinnasta. Lisäksi kovetettuja kasvirasvoja sisältävien elintarvikkeiden myyntiaika pitenee, koska helpommin hapettuva kaksoissidos korvautuu vaikeammin reagoivalla tyydyttyneellä hiiliketjun osalla. Trans-rasvojen muodostuminen on siis sivureaktio, jota ei haluta.
Trans-rasvoja syntyy aina, kun hydrausta ei suoriteta loppuun eli täysin tyydyttyneeseen rasvaan asti. Syy on reaktion mekanismissa. Reaktio on alkeenin hydrogenaatio, jolle nykyään hyväksytty mekanismi perustuu siihen, että reaktio tapahtuu yksi vetyatomi kerrallaan: ensin kaksoissidokseen liittyy yksi vetyatomi, jolloin toinen hiiliatomi on kiinni katalyytissä, minkä jälkeen lisätään toinen vetyatomi toiseen (katalyytillä olleeseen) hiileen. Ensimmäinen vedyn lisäys on palautuva, toinen käytännössä palautumaton. Katalyytillä oleva välituote, jossa on vielä vain yksi lisätty vety, on periaatteessa tyydyttynyt yhdiste, jolloin hiili-hiilisidos voi pyöriä, ja koska trans-muoto on termodynaamisesti suositumpi, se todellakin pyörii trans-muotoon. Koska ensimmäinen vaihe on palautuva, katalyytiltä poistuu myös trans-rasvaa. Niinpä vain reaktion pakottaminen tyydyttyneeseen rasvaan asti estää trans-rasvan muodostumisen ja korkea vetypaine (jossa reaktio on nopea) vähentää sitä.
Vaihtoehtoisia kovetustapoja
Margariinit kovetetaan nykyisin katalyyttisen vaihtoesteröinnin avulla siten, että kasviöljyn tyydyttymättömiä rasvahappoja hydrataan ensin tyydyttyneiksi. ja vaihtoesteröidään sen jälkeen hydraamattoman kasviöljyn kanssa. Lähtöaineiden luontaiset triglyseridit hajoavat ja rakentuvat uudestaan vaihtoesteröinnin katalyysisynteesissä, jolloin syntyy kovia synteettisiä uusrasvoja, jotka tekevät margariinista kiinteää. Vaihtoesteröinnissä ei synny transrasvoja, mutta vaihtoesteröinnillä tuotettujen uusrasvojen pitkäaikaiskäytön terveysvaikutuksia ei ole tutkittu lainkaan.
Esteröinti kohdistuu esterisidoksella rasvamolekyylin glyseroliin sitoutuneisiin rasvahappoihin. Rasvamolekyylissä on kolme rasvahappoa, joista osa voidaan vaihtaa.
Öljyyn voidaan lisätä myös gelatiinia eli liivatetta, jolloin sen kemiallinen rakenne ei muutu.
Luonnollinen transrasva
Epidemiologisten tutkimusten mukaan luonnollinen transrasva ei ole sydänterveydelle haitallista. Maitorasvan pääasiallisen transrasvahappo-isomeerin eli vakseenihapon on havaittu eläinkokeissa jopa vähentävän sepelvaltimotaudin riskiä. Toisaalta Gebauer et al. tutkimuksen mukaan vakseenihappo ja elaidiinihappo (teollisen transrasvan yleisin rasvahappo) aiheuttivat samanlaiset, sydän- ja verisuonisairauksien kannalta haitalliset muutokset lipidimetaboliaan. Vastaavaan päätelmään olivat tulleet aikaisemmin meta-analyysissaan myös Brouwer et al. . Märehtijäperäisen transrasvan vähäisempi haitallisuus tai neutraalisuus eri tutkimuksissa voi selittyä sillä, että niiden saannin vaihtelu eri maissa on pienempää kuin teollisissa transrasvoissa. Väestötutkimuksissa teollisuusperäisten transrasvojen haittoja vahvistaa näennäisesti myös se, että niiden saantilähteet ovat epäterveellisempiä kuin meijerituotteet, jotka ovat tärkeimmät märehtijäperäisen transrasvan lähteet. Näiden sekoittavien tekijöiden poistaminen epidemiologisessa tutkimuksessa on vaikeaa.
Tutkimusprofessori Antti Aron vuonna 2008 kirjoittaman artikkelin mukaan naudanlihassa ja maidossa esiintyvien konjugoitujen linolihappojen (CLA) terveysvaikutuksista oli saatu eläinkokeissa positiivisia tuloksia, mutta niiden vaikutuksista ihmiseen ei ollut olemassa tutkimusnäyttöä. Aron mukaan konjugoiduilla linolihapoilla ei ollut vaikutusta painonhallintaan tai lihaskasvuun.
Teollinen transrasva
Teollisten transrasvojen on todettu lisäävän merkittävästi sydäntautien riskiä. Esimerkiksi vuonna 2015 julkaistusta metatutkimuksesta saatiin suhteellisen varmaa näyttöä siitä, että teolliset transrasvat lisäävät yli neljälläkymmenellä prosentilla riskiä sairastua sydän ja verisuonitautiin. Sairastumisriski lisääntyy arviolta 23 prosenttia transrasvan jokaista kahden prosentin lisäystä kohti. Esimerkiksi jokainen 114 gramman viikoittainen lisäannos uppopaistettua ruokaa lisää tutkimusten mukaan 12 prosentilla sydänkohtausten esiintyvyyttä.
Teolliset transrasvat laskevat hyödyllisen HDL-kolesterolin ja kohottavat haitallisen LDL-kolesterolin arvoja heikentäen niiden välistä suhdetta. Transrasvat edesauttavat lisäksi LDL-kolesterolin hapettumista, mikä on ateroskleroosin syntyprosessin merkittävä alkuvaihe. Sydäntautien tärkeä riskitekijä veren apoB-pitoisuus pienenee, jos ravinnon luontaista maidon transrasvaa korvataan samalla määrällä monityydyttymätöntä rasvaa. Pienentyminen on vieläkin voimakkaampaa, jossa sillä korvataan teollista transrasvaa.
Teollisen transrasvan on havaittu lisäävän myös riskiä sairastua dementiaan.
Saanti ja suositukset
Isossa Britanniassa paljastui vuonna 2004, että broileri- ja hampurilaisravintoloiden  kaltaisten pikaruokapaikkojen ruoka-annokset sisältävät runsaasti teollista transrasvaa. Esimerkiksi KFC-ravintolaketjun friteerattua broileria ja ranskalaisia perunoita sisältävä ateria sisäsi 4,4 grammaa transrasvaa. Mc Donaldsin vastaava sataprosenttisessa rypsiöljyssä kypsennetty annos sisälsi 3 grammaa teollista transrasvaa siitä huolimatta, että sen ruokien transrasvapitoisuus oli vähentynyt alle puoleen vuoden 1998 tasosta. Myös yksi ainoa kinuskileivos saattoi sisältää 2,5 grammaa teollista transrasvaa.
Yhdysvalloissa tilanne oli vielä pahempi. Etenkin osittain kovetetussa kasviöljyssä friteeratut ranskalaiset perunat sisälsivät paljon transrasvaa. Keskikokoinen annos ranskalaisia perunoita sisälsi Yhdysvalloissa tyypillisesti noin viisi grammaa transrasvaa vuosina 2005-2008, jonka jälkeen transrasvan määrä laski alle määritysrajan. Transrasvan väheneminen johtui siitä, että ranskalaisten paisto osittain kovetetussa kasviöljyssä kiellettiin Yhdysvalloissa.
WHO:n vuoden 2003 ja Harvardin vuoden 2006 suositusten mukaan päivittäisestä energiansaannista enintään yksi prosentti eli korkeintaan 2,2 grammaa vuorokaudessa saisi tulla teollisista transrasvoista.
Maailman terveysjärjestö WHO pitää luontaisten ja teollisten transrasvojen vaikutusta veren rasva-arvoihin samankaltaisina.
Iso-Britannian vuoden 2004 suosituksena oli, että naisten teollisten transrasvojen saanti jäisi alle 4,4 grammaan päivässä ja miesten 5,6 grammaan. Vuonna 2015 keinotekoisia transrasvoja sisältävän ruoan myynti oli kokonaan kielletty Tanskassa, Itävallassa, Unkarissa, Islannissa, Norjassa ja Sveitsissä.
Suomi
Teollisten transrasvojen yleisimpiä lähteitä suomalaisten ruokavaliossa olivat vuonna 2004 ranskanperunat, kasvirasvajäätelö ja mikropopkornit. Muita transrasvan lähteitä olivat osittain kovetettua kasvirasvaa sisältävät einekset ja muut valmisateriat ja teolliset puolivalmisteet, leivonnaiset ja muut konditoriatuotteet. Suomessa myytävissä valmisruoissa oli teollista transrasvaa 2020-luvulle tultaessa Finelin mukaan keskimäärin seuraavasti: juustonaksu 4,6 %, margariini 0,5 %, suklaa-/tiikerikakku 0,4 %, ranskanperuna/keksi 0,3 %, hampurilainen/donitsi 0,2 %. Hyvälaatuista luontaista transrasvaa esiintyi voissa keskimäärin 2 %, juustoissa 0,7 %, naudanlihassa 0,3 %.
FinRavinto 2017 -tutkimuksen osanottajat saivat keskimäärin noin gramman transrasvoja päivässä, mutta kyseinen luku sisälsi myös luontaiset transrasvat, joita oli yli puolet saannista. Levitteet ja öljyt olivat osanottajien suurin keinotekoisten transrasvojen lähde. Transrasvojen keskisaanti oli vuonna 1994 vielä noin 2 grammaa päivässä.
Paljon kovetettua kasvirasvaa sisältävää pikaruokaa, leivonnaisia ja mikropopkornien kaltaista pikkupurtavaa nauttiva suomalainen saattoi saada vuonna 2008 jopa 5 grammaa transrasvoja päivässä.
Suomen ja monien muiden maiden margariiniteollisuus alkoi käyttää 1990-luvun puolivälin jälkeen uusia valmistusmenetelmiä, joiden ansiosta margariinien transrasvapitoisuus väheni. Vuonna 2010 enää alle puolet Suomessa myytävistä margariineista ja levitteistä sisälsi teollisia transrasvoja. Transrasvapitoisuudet olivat lisäksi Eviran mukaan niin pieniä, ettei niillä ollut terveydellistä merkitystä.
Vuonna 2009 valmistuneen Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen selvityksen mukaan selvityksessä analysoitujen 24 elintarvikkeen transrasvahappopitoisuudet olivat alle 0,5 grammaa sataa grammaa kohden, kun osa samoista elintarvikkeista sisälsi vuonna 1989 jopa 16 grammaa sataa grammaa kohden. 40 prosenttia suomalaisten vuonna 2012 saamista transrasvoista oli teollisesti käsitellyistä kasviöljyistä peräisin olevaa keinotekoista transrasvaa ja loput 60 prosenttia oli maitovalmisteiden, kuten voin ja kerman sisältämää hyvälaatuista luontaista transrasvaa.
Finelin mukaan suomalainen kasvirasvajäätelö sisälsi 2010-luvun lopussa enää alle 0,1 prosenttia transrasvaa. Margariini sisälsi transrasvaa jossain vaiheessa 2010-lukua enää 0,3–0,5 %. Eviran tutkimuksen mukaan lähes puolessa Suomessa myytävistä margariineista ja levitteistä oli vielä transrasvoja, mutta niiden pitoisuudet olivat vuonna 2010 niin pieniä, ettei niillä ollut terveydellistä merkitystä
Finelissä vuonna 2006 ilmoitetut transrasvapitoisuudet olivat samansuuntaisia kuin Ruotsissa julkaistut vuosien 1995 ja 1998−2002 pitoisuudet.
Tanska
Päivittäinen teollisten transrasvojen keskisaanti väheni Tanskassa vuoden 1980 kahdesta grammasta vuoden 1999 alle 0,5 grammaan.
Ruotsi
Ruotsalaisnaiset saivat vuonna 2006 päivässä yhteensä 2,3 grammaa sekä keinotekoista että luontaista transrasvaa ja miehet 3 grammaa. Transrasvoista saatu kokonaisenergia edusti yhtä prosenttia koko ruokavaliosta saadusta energiasta. Transrasvojen päälähteinä olivat leipomotuotteet, friteeratut tuotteet, snack-tuotteet, voi, kerma ja juusto. Lapset        saivat luontaista transrasvaa voista, piimä stä ja juustoista (24 % kaikkien transrasvojen kokonaissaannista), lihasta ja makkarasta (13 %). Keinotekoista transrasvaa tuli etenkin teollisista peruna valmisteista (13 %) ja kasviperäisistä ravintorasvoista (6 %). Huomattava osa (30 %) luontaisista ja keinotekoisista transrasvoista tuli makeisista, leipomotuotteista ja jäätelöstä.
Ruotsin elintarviketeollisuus vähensi 1990-luvun puolivälissä merkittävästi tuotteidensa transrasvapitoisuuksia. Ruotsin elintarvikevirasto listasi vuonna 1995 EU:n Transfair-tutkimuksen 75 tuotteen transrasvapitoisuudet. Korkeimpia keinotekoisten transrasvojen pitoisuuksia löytyi osasta uppopaistettuja ruokia ja keksejä. Hyvälaatuisia luontaisia transrasvoja löytyi etenkin kermaasta, juustosta, jäätelöstä ja liharuoista. Livsmedelverket suositteli rajoittamaan sydän ja verisuonisairauksia aiheuttavien teollisten transrasvojen saantia vuonna 2006.
Britannia
Britannian terveysviranomaiset (UK Food Standards Agency) ilmoittivat vuonna 2006 pyrkivänsä muuttamaan direktiivejä siten, että transrasvojen määrät ilmoitettaisiin elintarvikkeiden tuoteselosteissa.
Kanada
Kanada oli ensimmäinen maa, jossa laadittiin säädös transrasvojen pakkausmerkinöistä. Säädös laadittiin joulukuussa 2002, ja astui voimaan joulukuussa 2005. Kanadalaisten viranomaisten mukaan säädös ei riko tavaroiden vapaata liikkuvuuden periaatetta, koska se on välttämätön kansanterveyden kannalta.
Yhdysvallat
thumb|200px|[[KFC|Kentucky Fried chicken -ravintolaketjun uppopaistettu ateria.]] Amerikkalaiset saivat transrasvoja elintarvikevirasto FDA:n arvion mukaan lähes 6 grammaa vuorokaudessa vuonna 1995. Pääasiallinen teollisten transrasvojen lähde olivat margariinit, keksit, makeiset, pikaruoka, perunalastut ja muu vastaava pikkupurtava sekä uppopaistettu ruoka. Päivittäinen transrasvojen keskisaanti väheni Yhdysvalloissa vuoden 1984 kymmenestä grammasta vuoden 1995 neljään grammaan. Jopa puolet leipomotuotteiden valmistukseen käytetystä rasvasta saattoi olla puhdasta transrasvaa vuonna 2004.
Yhdysvalloissa astui vuoden 2003 alusta astui voiman määräys, jonka mukaan tuoteselosteessa on mainittava keinotekoisten transrasvojen määrä. New Yorkin terveysviranomaiset suunnittelivat keinotekoisten transrasvojen määrän huomattavaa rajoittamista ravintolaruoissa vuonna 2006. Yhdysvaltojen kolmanneksi suurin hampurilaisketju Wendy’s ilmoitti tuolloin vähentävänsä keinotekoisen transrasvan määrää ranskalaisissa perunoissaan kuudesta grammasta puoleen ja nollatasolle kanaruoissa. McDonalds lupasi vuonna 2002 korvata keinotekoiset transrasvat muilla rasvoilla, muttei lunastanut täysin lupaustaan edes neljässä vuodessa.
Broileriruokiin erikoistunut Kentucky Fried Chicken (KFC) haastettiin kesäkuussa 2006 oikeuteen liikaa keinotekoista transrasvaa sisältävästä ruoasta. Yksi annos saattoi ilman varoituksia sisältää 15 g transrasvaa. KFC-ketju ilmoitti lokakuussa 2006 lopettavansa transrasvojen käytön USA:n ravintoloissaan seuraavana vuonna. New Yorkin kaupunki päätti vuonna 2006 kieltää transrasvojen käytön ravintoloissa heinäkuusta 2008 alkaen. Myös Kalifornian osavaltio kielsi transrasvat ravitsemusliikkeissä vuoden 2010 alusta, ja vuoden 2011 alusta myös leipomotuotteissa. Maassa astui lopulta voimaan keinotekoisten teollisten transrasvojen täyskielto vuonna 2018.
Meilahden kartano
Meilahden kartano (ruots. Mejlans gård) on Helsingissä, Uudellamaalla sijaitseva kartano, jonka historia ulottuu 1400-luvulle. Kartanon nykyinen päärakennus on rakennettu 1800-luvun alussa ja täten Meilahden huvila-alueen vanhin. Meilahden kartano on Helsingin kaupungin omistuksessa ja listattuna Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen listaan. Meilahden kartanoa kutsutaan myös nimellä Villa Bredablick.
Historia
Meilahden tila tunnetaan jo 1400-luvulta jolloin kylä, jossa kartano sijaitsi tunnettiin nimellä Hindernäs. Vuonna 1627 30-vuotisen sodan aikana Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf läänitti Meilahden, Munkkiniemen, Lauttasaaren ja Talin maat alitallimestarilleen Gerd Skyttelle. Omistussuhteet tosin muuttuivat, kun vuonna 1650 kuningatar Kristiina lahjoitti Meilahden Helsingin kaupungille "ikuiseksi omaisuudeksi". Kuitenkin jo 1680-luvulla tämä "ikuinen omaisuus" purettiin ison reduktion aikaan ja Meilahden tila liitettiin Munkkiniemen säterin aputilaksi.
Vuodesta 1847 Meilahden kartanon omisti kreivi Alexandr Kušelev-Bezborodko. Hänen aikanaan kartanon pihapiiriin rakennettiin kivinen tanssisali, pihapiiri aidattiin, sekä rakennettiin laivalaituri Munkkiniemen sillan kupeeseen.
Kartano myytiin kapteeni Gustaf Magnus Leonard Jägerskiöldille vuoden 1865 lopussa 12 000 ruplalla. Jägerskiöld kohensi kartanon taloutta ja rakennuksia vuokraamalla kartanon alueelta 3 huvilapaikkaa; Toivolan, Bergvikin ja Rajasaaren pohjoisosan. Helsingin kaupunki osti Meilahden kartanon vuonna 1871 60 000 markalla kartanon omistajan kapteeni Jägerskiöldin kuoltua. Helsingin kaupunki aloitti huvilatonttien vuokraamisen Meilahden mailta, joka synnytti myöhemmän Meilahden huvila-alueen.
Huhtikuun lopussa 2023 anarkistinen Makamik-kollektiivi valtasi tyhjillään olleen päärakennuksen käyttöönsä.
Päärakennus
Meilahden kartanon nykyinen päärakennus sijaitsee rannasta kohoavan mäen laella, josta aukeaa näkymät puistoon, Seurasaarenselälle, sekä Munkkiniemen kartanolle. Rakennus on hirsirakenteinen ja yksikerroksinen. Se on rakennettu 1800-luvun alussa ja siinä on rapattu luonnonkivisokkeli. Rakennuksen katteena on mustaksi maalattu saumattu pelti, joka peittää myös savupiiput. Kartanon julkisivut ovat vuorattu laudoituksin ja listoin. Laudoitusta kehystävät leveät rustika-aiheiset nurkkapilasterit. Julkisivu on maalattu valkealla maalilla harmailla ja punertavilla yksityiskohdilla.
Nummimäki
Nummimäki on asuinalue Nurmijärvellä. Paikka sijaitsee Klaukkalaan kuuluvista Mäntysalosta ja Ripatista koilliseen, Järventaustasta etelään ja Metsäkylästä pohjoiseen, aivan Metsäkylän koulun tuntumassa.
Meilahden kartano
Päärakennus
Meilahden kartanon päärakennuksessa on 7 huonetta, joista kaksi on suuria saleja. Rakennuksessa on 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa muuratut kaakeliuunit, jotka on suunnitellut arkkitehti Gustaf Strengell. Rakennuksen ikkunat ovat yleisesti jaettu kuuteen ruutuun. Rakennuksessa on säilynyt peiliovia, joista osa on täysranskalaisia paripeiliovia 1800-luvulta. Vanhimpia seinäpintoja edustavat muun muassa käsinpainetut tapetit. Huoneissa on säilynyt 1800-luvun ja 1900-luvun alun profiloituja, kipsillä vedettyjä kipsikattolistoja.
Nummimäki
Nummimäki on toinen Nurmijärvelle perustetuista kahdesta vesiosuuskunnista (toisen ollessa Perttula) ja se kattaa peräti 60 kiinteistöä.
Luettelo 1990-luvun suomalaisista elokuvista
Luettelo Suomessa tuotetuista elokuvista julkaisuvuoden mukaan. Aakkosellisesta luettelosta elokuvista katso Luokka:Suomalaiset elokuvat
Vuosilta 1990-1999 Suomen kansallisfilmografiassa on 178 elokuvaa. Eniten elokuvia ohjasi Ere Kokkonen, jonka Körmystä tai Turhapurosta kertovia elokuvia valmistui yhteensä 8 ja lisäksi hän ohjasi yhden Arto Paasilinna -filmatisoinnin. Seuraavaksi eniten ohjasi Aki Kaurismäki (kahdeksan elokuvaa), sitten Markku Lehmuskallio (kuusi elokuvaa) ja Pirjo Honkasalo, Claes Olsson ja Timo Koivusalo viisi elokuvaa kukin.
Meilahden kartano
Päärakennus
Varhaisimmat säilyneet piirrokset kartanosta ovat 1840-luvulta, mutta rakennuksen oletetaan olevan vanhempi. Vuonna 1847 melko vaatimattoman suorakaiteenmuotoisen rakennuksen pohjapiirrokseen on merkittynä kreivin ja kreivittären huoneet, vieraiden vastaanottohuone ja sali.
Muutostyöt
1800-luvun lopulla yksinkertaiseen aumakattoiseen rakennukseen liitettiin kaksi koristeellista, puuleikkauksilla varustettua katettua avokuistia. 1908 kartanon päärakennusta korotettiin ja ullakolle lisättiin asuinhuoneita. Kartanon siirryttyä Helsingin kaupungin omistukseen 1967 tehtiin rakennuksesta laaja suojeluselvitys, jonka tuloksena päärakennus palautettiin 1900-luvun asuunsa. Tällöin 1900-luvun alun muutokset päärakennuksesta poistettiin ja muun muassa ullakolle rakennetut huoneet purettiin.
Kivirakennus
Kaksikerroksinen ja rapattu kivirakennus kartanon pihapiirissä on entinen vuonna 1847 rakennettu tanssipaviljonki. Rakennus oli alun perin yksikerroksinen, mutta sitä on 1900-luvun alussa korotettu. Rakennus on maalattu keltaiseksi lukuun ottamatta valkeita sokkelista kattoon ulottuvia kapiiteleihin päättyviä pilastereita.
Žagar
Žagar on unkarilainen musiikkiyhtye, joka soittaa elektro-alternatiivista musiikkia. Yhtye on saanut nimensä yhtyeen pianistin Balázs Zságerin sukunimestä. Laulujen sanat ovat pääosin englanniksi.
Historia
Žagarin perustivat Yonderboi Quintet -yhtyeen kolme jäsentä vuonna 2001. Yhtyeen ensimmäinen levy Local Broadcast ilmestyi vuonna 2002 (Itävallassa vuonna 2003). Kaksi kappaletta tältä levyltä, ”Blindflight” ja ”Train”, soitettiin yhdysvaltalaisessa CSI-televisiosarjassa. Myöhemmin toiselta levyltä vielä yksi kappale, ”Three Seasons Fall”, kuultiin samassa sarjassa.
Yhtyeen toinen studioalbumi Cannot Walk Fly Instead ilmestyi vuonna 2007. Tällä levyllä oleva kappale ”Wings of Love” voitti International Songwriting Cometition -kilpailussa toisen sijan.
Aasian yleisurheiluliitto
Aasian yleisurheiluliitto, AAA (Asian Athletics Association) on aasialaisen yleisurheilun kattojärjestö. AAA toimii IAAF:n alueellisena liittona. Alueellisia liittoja on yhteensä kuusi. AAA koostuu kansallisista yleisurheiluliitoista, jotka ovat IAAF:n jäseniä. Ainoastaan IAAF:n hyväksymät liitot voivat liittyä AAA:n jäseniksi. Tällä hetkellä AAA:an kuuluu 45 kansallista liittoa. Aasian yleisurheiluliiton päämaja on Singaporessa. AAA:n presidenttinä toimii qatarilainen Dahlan Al Hamad.
AAA järjestää Aasian alueellisia mestaruuskilpailuja mm. Yleisurheilun Aasian mestaruuskilpailut.
Historia
Aasian yleisurheiluliitto kokoontui ensimmäisen kerran Manilassa 20. marraskuuta 1973 nimellä Asian Amateur Athletic Association, AAAA. IAAF hyväksyi AAAA:n peruskirjan elokuussa vuonna 1974. Vuoden 2002 kokouksessa pudotettiin nimestä Amateur sana pois ja nimeksi vakiintui Asian Athletics Association, AAA.
Lockheed YF-12
pienoiskuva|Lockheed YF-12A Lockheed YF-12 oli 1960-luvulla valmistettu prototyyppikone suuren nopeuden hävittäjästä. Prototyyppejä valmistettiin kolme kappaletta, mutta konetta ei otettu sarjatuotantoon.
Kone perustui A-12 OXCART-tiedustelukoneeseen; rakennetut prototyypit olivat muunneltuja A-12 OXCART-koneita.
YF-12n ja A-12 OXCARTin pohjalta kehitettiin SR-71 Blackbird -tiedustelukone. A-12 OXCART, YF-12 ja SR-71 ovat maailman nopeimpia suihkukoneita ja rakenteellisesti ne ovat hyvin lähellä toisiaan.
YF-12n aseistuksena oli kolme pitkän kantaman AIM-47A-ilmataisteluohjusta. Koelennolla ammuttiin tällainen ohjus onnistuneesti 3,2 Machin vauhdista. AIM-47A-ohjusta ei koskaan otettu palveluskäyttöön, mutta sen pohjalta kehitettiin F-14 Tomcatissa käytetty AIM-54 Phoenix-ohjus.
Arg-é Bam
pienoiskuva|Arg-é Bam ennen vuoden 2003 maanjäristystä. pienoiskuva|Arg-é Bam maanjäristyksen jälkeen. Arg-é Bam eli Bamin linnoitus on maailman suurin savesta ja hiekasta rakennettu rakennus. Se sijaitsee Bamin kaupungissa Kermānin maakunnassa Iranissa. Linnasto on mukana muun Bamin vanhan kaupungin kanssa Unescon maailmanperintöluettelossa. Rakennus sijaitsee kuuluisan sikkitien varrella ja se on rakennettu noin 500 eaa. Linnoitus kärsi pahoin tapaninpäivänä vuonna 2003 tapahtuneessa maanjäristyksessä. Sen jälkeen sitä jälleenrakennettu ja Italia, Ranska ja Japani ovat antaneet siihen rahoitusta.
Lämmön mekaaninen ekvivalentti
Lämmön mekaaninen ekvivalentti eli lämmön mekaaninen vastine on lähinnä tieteen­historiallinen käsite, jolla tarkoitetaan sitä vakinaista määrää mekaanista energiaa tai työtä, joka vastaa tietyn suuruista lämpömäärää. Lämmön mekaanisella ekvivalentilla ja sen mittaamisella oli keskeinen osuus, kun 1800-luvulla muotoiltiin yleinen energian säilymislaki, lämpö tunnistettiin yhdeksi energian muodoksi ja termodynamiikka kehittyi tärkeäksi fysiikan haaraksi.
Historia
300px|thumb|Joulen laite, jolla hän mittasi lämmön mekaanisen ekvivalentin muuttamalla putoavan painon mekaanisen energian veden lämmöksi Vanhastaan on tiedetty, että hangattaessa kahta kappaletta toisiaan vasten molemmat kuumenevat. Nykyisin tämän selitetään aiheutuvan siitä, että kappaleiden välinen kitka muuttaa liike-energiaa lämmöksi. Aikaisemmin kuitenkin oletettiin, että lämpö olisi erityistä ainetta, lämpöainetta eli kalorikkia, ja kitkalämpö selitettiin niin, että tämä kappaleiden sisällä piilevänä esiintynyt aine tuli esiin, mikä olisi ilmennyt niiden lämpenemisenä. Tästä kuitenkin pääteltiin, etteivät kappaleet voineet hangattaessa kuumeta kovin paljon, sillä niissä oli piilevänäkin vain rajallinen määrä lämpö­ainetta eli kalorikkia.
Vuonna 1797 Benjamin Thompson, Rumfordin kreivi, tutki ilmiötä tarkemmin. Sitä varten hän valmisti erityisellä tavalla muotoillun tykin­putken, joka voitiin tarkoin lämpö­eristää, upotti tykinputken etupään vesisäiliöön ja valjasti kaksi hevosta vetämään vintturiin kiinnitettyä terää, joka koko ajan hankasi tykin­putkea vasten. Tällöin säiliön vesi alkoi selvästi lämmetä ja noin kahden ja puolen tunnin kuluttua se jo kiehui. Tästä Rumford päätteli, että jos lämpö olisi ollut erityistä ainetta, putken sisällä piillyt lämpö olisi kokonaan puristunut sieltä ulos jo kokeen aikaisessa vaiheessa, minkä jälkeen se ei olisi enää kuumennut enempää. Kun tällaisen käytännössä ehtymättömän lämpö­varaston olemassaolo ei vaikuttanut uskottavalta, hän päätyi hylkäämään oletuksen lämpö­aineesta ja väitti sen sijaan, että lämpö on liikettä.
Käsitys, että lämpö ei olisikaan erityistä ainetta vaan aineen pienimpien osien liikettä, oli tosin esitetty 1100-luvulla, ja myöhemmin myös Francis Bacon oli asettunut samalle kannalle, mutta vielä Rumfordin kokeiden jälkeenkään se ei tullut yleisesti hyväksytyksi. Vielä 1820-luvulla esimerkiksi Sadi Carnot, jota on pidetty nykyisen termo­dynamiikan perustajanakin, oletti lämmön olevan ainetta, mikä ei kuitenkaan estänyt häntä muotoilemasta varhaista versiota siitä, mitä nykyisin sanotaan termo­dynamiikan toiseksi pääsäännöksi, ja samalla tekemästä oikeita päätelmiä siitä, missä tapauksessa lämpövoimakoneiden hyötysuhde on suurin mahdollinen. Tosin hänen jäämistöstään löydetyt, hänen viimeisinä elin­vuosinaan tekemät muistiin­panot, joita hän ei eläessään ehtinyt julkaista, viittaavat siihen, että hän lopulta päätyi lämpö­liike­teorian kannalle ja jopa esitti karkean likiarvon lämmön mekaaniselle ekvivalentille.
Lämmön mekaanisen ekvivalentin käsite tuli yleisemmin hyväksytyksi vasta 1840-luvulla. Tiedettiin, että lämmön avulla voitiin tehdä mekaanista työtä, esimerkiksi höyrykoneiden avulla, ja että kääntäen mekaanisella työllä voitiin tuottaa lämpöä, mutta kyseen­alaista oli, vastasiko samaa määrää mekaanista työtä aina yhtä suuri määrä lämpöä. Vasta James Prescott Joulen kokeet osoittivat, että näin todella oli asian laita. Hän mittasi, minkä verran lämpöä sähkövirta kehitti, ja onnistui mittaamaan myös, minkä verran vesi lämpeni, kun siihen laskeutui siipirattaan akselille narulla kiinnitetty paino.
Vuonna 1845 Joule julkaisi tutkielmansa The Mechanical Equivalent of Heat, jossa hän ilmoitti lukuarvon sille, minkä verran mekaanista työtä tarvittiin lämpö­määrä­yksikön tuottamiseksi. Erityisesti hän ilmoitti, mikä määrä mekaanista työtä lämmitti kitkan vaikutuksesta yhtä naulaa vettä yhden Fahrenheit-asteen verran: tulos oli 778,24 jalkanaulaa, mikä vastaa lämmön mekaanisen ekvivalentin arvoa 4,1550 J/cal. Joule oli päätynyt käsitykseen, että liike ja lämpö olivat muunnettavissa toisikseen ja että sama määrä työtä tuotti aina saman määrän lämpöä.
Samoihin aikoihin myös Julius Robert von Mayer julkaisi lukuarvon lämmön mekaaniselle ekvivalentille, mutta hänen koemenettelynsä ei ollut yhtä vakuuttava. Hänen artikkelinsa voidaan katsoa perustuvan enemmänkin filosofiseen pohdiskeluun kuin empiiriseen todistus­aineistoon. Lisäksi Mayerin ekvivalentille esittämä arvo, 365 kilopondimetriä kaloria kohti, on selvästi liian pieni; oikea arvo Mayerin käyttämissä yksiköissä on 427 kilopondimetriä kaloria kohti. Myöhemmin Gustave-Adolphe Hirn mittasi lämmön mekaanisen ekvivalentin arvon myös käänteisellä tavalla muuntaen lämpöä höyrykoneen avulla mekaaniseksi työksi.
Niin kauan kuin lämmön mekaanista ekvivalenttia ei tunnettu, lämpömäärä käsitettiin aivan eri suureeksi kuin mekaaninen työ ja energia. Siitäkin syystä sille oli myös määriteltävä oma yksikkönsä, kalori. Se määriteltiin alun perin lämpömääräksi, joka lämmitti yhden gramman vettä yhden celsiusasteen verran. Kun ekvivalentti oli saatu määritellyksi, tuli samalla mahdolliseksi mitata lämpömäärät samoilla yksiköillä, esimerkiksi jouleina, kuin muukin energia, mutta lämpömäärän oma yksikkö, kalori, jäi käyttöön vielä pitkäksi ajaksi tämän jälkeenkin. Kun osoittautui, että yksi kilowattitunti oli kutakuinkin yhtä suuri kuin 860 kilokaloria, vahvistettiin tämän perusteella kalorille uusi määritelmä: yksi kalori oli 3600/860 joulea. Myöhemmin (vuonna 1956) määritelmää muutettiin niin, että sen jälkeen yksi kalori oli (tasan) 4,1868 J. Nykyiseen SI-järjestelmän standardiin kalori yksikkönä ei kuitenkaan enää lainkaan kuulu. Kun kaikille energian muodoille käytetään samoja yksiköitä, nykyiseltä kannalta historialliset mittaukset, joilla lämmön mekaaninen ekvivalentti määritettiin, merkitsevätkin oikeastaan vain veden ominaislämmön mittaamista.
Sekä Mayerin että Joulen tutkimukset jäivät aluksi vaille huomiota, vaikka ne oli julkaistu Euroopan johtavissa fysiikan aikakauskirjoissa. Laajempaa huomiota osakseen asia sai vasta, kun Hermann Helmholtz piti Berliinissä 23. helmikuuta 1847 luennon, joka teki energian säilymislain lopullisesti tunnetuksi. Helmholtz oli päätynyt lakiin luettuaan Joulen artikkelia, mutta lopulta hän ilmoitti prioriteetin asiasta kuuluvan Joulelle ja von Mayerille yhteisesti.
Vuonna 1847 myös Joule piti paljon kuulijoita saaneen esitelmän British Association for the Advancement of Sciencen vuosikokouksessa. Yksi läsnäolijoista oli William Thomson, joka myöhemmin tuli tunnetuksi nimellä lordi Kelvin. Hän oli kiinnostunut, mutta suhtautui asiaan aluksi epäilevästi. Seuraavien kahden vuoden aikana hän tuli vakuuttuneeksi siitä, että Joule oli oikeassa, ja vahvisti käsityksensä lopulta vuonna 1851 mainiten samalla myös von Mayerin. Thomson toimi kirjeenvaihdon avulla yhteistyössä Joulen kanssa: Joule teki kokeita, kun taas Thomson analysoi niiden tuloksia ja teki samalla ehdotuksia uusiksi kokeiksi. Heidän yhteistyönsä kesti vuodesta 1852 vuoteen 1856. Sen tuloksena he laativat julkaisuja, jotka vaikuttivat suurelta osin siihen, että Joulen työn ja kineettinen kaasuteoria tulivat yleisesti hyväksytyiksi.
Prioriteettikysymys
Mayer sai tiedon Joulen tutkimuksista vuonna 1848, ja hän kirjoitti Ranskan tiedeakatemialle kirjeen, jossa hän väitti keksineensä saman asian aikaisemmin. Hänen kirjeensä julkaistiin Comptes Rendus -sarjassa, ja Joule vastasi siihen nopeasti. Koska Thomson oli Joulen läheinen tuttava, hänetkin vedettiin mukaan kiistaan. Thomsonin tukemana Joule myönsi, että Mayer oli esittänyt mekaanisen ekvivalentin idean aikaisemmin, mutta he yhdessä väittivät myös, että juuri Joule oli vahvistanut sen kokeellisesti. Thomsonin kollegat, ystävät ja sukulaiset kuten William John Macquorn Rankine, James Thomson, James Clerk Maxwell ja Peter Guthrie Tait asettuivat niin ikään kiistassa Joulen puolelle.
Vuonna 1862 kuitenkin John Tyndall, joka oli ottanut asiakseen tieteen kansantajuistamisen ja kävi monia julkisia väittelyjä Thomsonin ja hänen piirinsä kanssa, piti Royal Institutionissa esitelmän nimeltä voimasta. Siinä hän sanoi, että ansio niin lämmön mekaanisen ekvivalentin ideasta kuin sen mittaamisestakin kuului von Mayerille. Thomson ja Tait närkästyivät, ja asiasta alettiin kiistellä Philosophical Magazinessa sekä kansanomaisemmassa Good Words -lehdessä myös vähemmän soveliaaseen sävyyn. Vähätelläkseen von Mayerin ansioita Tait jopa väitti, että lain olikin keksinyt Ludwig A. Colding.