cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jarmo Papinniemi
Elämä ja ura
Papinniemi valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1995. Hän toimi vuodesta 1989 muun muassa Etelä-Saimaan, Uuden Suomen ja Demarin kirjallisuusarvostelijana.
Vuonna 1999 Papinniemi toimitti yhdessä Seppo Puttosen kanssa Yleisradiolle sataosaisen kirjallisuussarjan Tuhat vuotta – sata kirjaa. He tekivät myös pienoisesseistä koostuvan kirjan Sata kirjaa (Atena, 2003). Yhdessä Kaisa Neimalan kanssa Papinniemi julkaisi kirjallisuutta esittelevät teokset Lukukirja: Kirja kirjoista (Otava, 2008) ja Aloittamisen taito (Avain, 2010). Vuonna 2011 ilmestyi Ilkka Kuusiston muistelmateos Sävelten siivilä, jonka Papinniemi kirjoitti yhdessä säveltäjä Kuusiston kanssa.
Tomas Lindahl
Viimeisimpänä Lindahl työskenteli Francis Crick-instituutissa, jossa hän toimi Clare Hall-laboratorioiden johtajana vuosina 1986–2005. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2009. Nobelin kemianpalkinnon lisäksi Lindahlille on myönnetty Royal Societyn Royal Medal vuonna 2007 ja Copley-mitali vuonna 2010.
Jarmo Papinniemi
Elämä ja ura
Papinniemi käsikirjoitti ja ohjasi pitkät televisiodokumentit Mikko Franck, matkalla (1998) ja Suuri suomalainen: Aleksis Kivi (2004).
Papinniemi osallistui muun muassa Finlandia-, Runeberg- ja Eino Leinon palkintojen lautakuntiin. Kesällä 2007, 2009 ja 2011 hän toimi Lahden kansainvälisen kirjailijakokouksen puheenjohtajana yhdessä kääntäjä, kirjailija Virpi Hämeen-Anttilan kanssa.
Papinniemi oli naimisissa pianisti Tuula Hällströmin kanssa. Papinniemi kuoli lokakuussa 2012 sairauskohtaukseen.
Veli-Pekka Lehtola
Veli-Pekka Lehtola (s. 17. lokakuuta 1957 Inari) on saamelaisen kulttuurin professori Oulun yliopiston Giellagas-instituutissa. Hän on suomensaamelainen. Lehtolalta on ilmestynyt useita julkaisuja saamelaisten historiasta ja kulttuurista.
Lehtola kirjoitti ylioppilaaksi Ivalon lukiosta vuonna 1977. Hän opiskeli Oulun yliopistossa pääaineenaan kirjallisuus ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1985 ja lisensiaatiksi vuonna 1994. Hän väitteli ja valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1997. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Rajamaan identiteetti : lappilaisuuden rakentuminen 1920- ja 1930-luvun kirjallisuudessa. Vuodesta 1998 Lehtola on ollut pohjoisen kulttuurihistorian dosentti Lapin yliopistossa.
Lehtola työskenteli Oulun yliopistossa kotimaisen kirjallisuuden yliassistenttina (1985), Kaustisen kunnan kulttuurisihteerinä (1986–1988), Inarin opiston saamelaisen kulttuurin opettajana (1988–1990), Oulunsalo-lehden päätoimittajana (1991), Oulun yliopiston tutkijana (1992–1997) ja saman yliopiston saamen ja pohjoisten kulttuureiden ja historian yliassistenttina (1998–2003). Tämän ohella hän on ollut Pohjoistuulen päätoimittaja (1989–1991), Kaltion päätoimittaja (1996–1998). Vuodesta 2003 Lehtola oli saamelaisen kulttuurin vs. professori ja vuodesta 2005 alkaen vakituisessa virassa. Lehtola johti Giellagas-instituuttia vuosina 2006–2008.
Tutkijana Lehtola on erikoistunut saamelaisten ja Lapin historiaan sekä saamelaisten nykytaiteisiin ja muun muassa saamelaiskuvan kehitykseen. Historian osalta hänen päätutkimuskohteitaan ovat olleet saamelaisten ja suomalaisten suhteet 1900-luvun alkupuoliskolla. Lehtolan pääteos on Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran (SKS) kustantama Saamelaiset suomalaiset – kohtaamisia 1896–1953 (2012). Häneltä on ilmestynyt useita kirjoja ja tieteellisiä artikkeleita.
Vuonna 2011 Suomen tietokirjailijat ry myönsi Lehtolalle tietokirjailijapalkinnon tunnustuksena korkeatasoisesta tuotannosta. Hänen teoksensa Saamelaiskiista (2015) oli Kanava-palkintoehdokkaana. Teos oli ehdolla myös Vuoden tiedekirja -palkinnon saajaksi.
Biologinen vedenpuhdistus
thumb|Osin puhdistettua jätevettä biologisessa puhdistusvaiheessa Luotsinmäen jätevedenpuhdistamossa [[Porissa.]] Biologisella vedenpuhdistuksella tarkoitetaan veden puhdistamista käyttäen biokemiallisia prosesseja ja biologisia organismeja, kuten bakteereita. Biologiset prosessit voivat olla aerobisia tai anaerobisia. Menetelmällä voidaan puhdistaa vedestä tavanomaisten ravinteiden (typpi ja hiili) lisäksi monia erittäin myrkyllisiä kemikaaleja, kuten hiilivetyliuottimia ja isosyanaattia.
Biosuotimia eli bioreaktoreita on olemassa eri kokoisia käyttötarkoituksesta ja tyypistä riippuen aina pienistä akvaariosuotimista valtaviin jätevedenpuhdistuslaitoksiin asti.
Jotkin ravinteet (kuten fosfori) ja kiintoaineet on helpompaa poistaa vedestä mekaanisesti tai kemiallisilla ja fysikaalisilla menetelmillä. Tavallisesta kotitalousjätevedestä puhdistetaan lähinnä kiintoaineet ja ravinteet kuten typpi, hiili ja fosfori.
Biologinen vedenpuhdistamo on yksi jätevedenpuhdistuksen menetelmä. Se on järjestelmä, jossa tietyn alueen tai itsenäisen yksikön, kuten esimerkiksi laivan, jätevedet kootaan yhteen pisteeseen. Ensin jätevedestä suodatetaan pois kiinteät yksittäiset kappaleet, malliesimerkkinä viemäriin joutuneet hammasproteesit. Sitten liete johdetaan altaaseen, jossa on tarkoitusta varten kasvatettu bakteerikanta, joka elää likaveden ravinteilla. Kun ravinteet on kulutettu, vesi poistuu altaasta sellaisen suodattimen läpi, että bakteerit jäävät altaaseen. Nyt vesi kulkee vielä erillisen selkeytysprosessin läpi ja voidaan pumpata joko poistoviemäriin, imeyttää maahan tai laivassa laskea mereen.
Japanilainen kello
thumb|Japanilainen kello Japanilainen kello on perinteistä japanilaista aikaa näyttävä mekaaninen kello. Kellon toivat Japaniin joko hollantilaiset jesuiitat tai kauppiaat 1500-luvulla. Kellot olivat joko messingistä tai raudasta valmistettuja lyhtykelloja. Tokugawa Ieyasulla oli eurooppalaisvalmisteinen lyhtykello.
Tuon ajan eurooppalaisissa kelloissa ei käytetty heiluria tai tasapainojousta, joten myöskään japanilaiset kellosepät eivät niitä käyttäneet vuonna 1641 alkaneella Sakoku-kaudella. Tämän johdosta japanilaiset kellosepät joutuivat itse kehittämään tekniikkaa, ilman merkittävää vaikutusta länsimaista. He osoittivat huomattavaa kekseliäisyyttä soveltaessaan eurooppalaista kellonvalmistusoppia ja muokatessaan sitä sopimaan perinteisen japanilaisen kalenterin tarpeisiin.
Eurooppalaisten kellojen sovittaminen japanilaisen kalenterin tarpeisiin oli haastava tehtävä. Japanilaisessa kellossa oli 6 päiväyksikköä auringonnoususta auringonlaskuun ja 6 yöyksikköä auringonlaskusta seuraavaan auringonnousuun. Tämän johdosta päivän tunnit olivat pidempiä kesällä ja lyhyempiä talvella. Eurooppalaiset kellot oli kuitenkin suunniteltu näyttämään aikaa, joka ei riippunut vuodenajoista.
Useimmat japanilaiset kellot toimivat painojen avulla. Japanilaiset kuitenkin tunsivat myös jousikäyttöiset kellot. Samoin kuin eurooppalaiset lyhtykellot, myös japanilaiset kellot käyttivät toisinaan pöytiä tai tasoja, joiden läpi painot saattoivat pudota. Jousikäyttöiset kellot oli tarkoitettu siirrettäviksi. Pienimmät olivat suuren rannekellon kokoisia joita omistajat kantoivat inrō-koteloissa.
Perinteinen japanilainen aikajärjestelmä
Tyypillisessä kellossa oli kuusi merkittyä tuntia alkaen 9 ja päättyen 4, nämä merkitsivät taaksepäin laskettuna aikaa keskipäivästä keskiyöhön. Numeroita 1-3 ei käytetty uskonnollisista syistä. Buddhalaiset käyttivät näitä merkitsemään rukouskutsuja. Lukuja laskettiin taaksepäin, koska varhaisimmissa japanilaisissa kelloissa käytettiin poltettavia suitsukkeita merkitsemään aikaa. Aamunkoittoa ja iltahämärää merkittiin 6. tunnilla.
Jokaiselle tunnille oli määritetty kiinalaisen horoskoopin tähtimerkki. Päivän tunnit olivat aamunkoitosta alkaen:
Yön tunnit olivat
Vaihtelevanmittaisten tuntien ongelma
Japanilaisissa kelloissa käytettiin erilaisia mekanismeja esittämään vaihtelevanmittaisia tunteja. Käytännöllisin tapa oli tornikello, jossa kellonaikaa ei esitetty kellotaululla vaan painoon kiinnitetyllä merkillä, joka eteni uraa pitkin. Uran varrelle sijoitetut siirrettävät merkit osoittivat kellonaikaa.
Kellotaulujen käyttö oli osa eurooppalaista teknologiaa ja erilaisia ratkaisuja suunniteltiin vaihtelevanmittaisten tuntien esittämiseksi. Joissakin kelloissa oli siirrettävät tuntimerkinnät 24 tunnin kellon reunalla. Toisissa oli useita eri kellotauluja, joita voitiin vaihtaa vuodenajan mukaan.
Vuonna 1873 Japanissa otettiin käyttöön gregoriaaninen kalenteri.
Timo Kontio
thumb|Kontio vaalipaneelissa Helsingissä vuonna 2011 Timo Antero Kontio (s. 28. maaliskuuta 1983 Helsinki) on suomalainen poliitikko ja Nuorisoasuntoliiton 2. varapuheenjohtaja. Koulutukseltaan hän on valtiotieteen ylioppilas ja sosionomi (AMK).
Kontio on toiminut suomalaisessa opiskelija- ja nuorisopolitiikassa monella saralla. Poliittinen ura alkoi vuonna 2001 Sibelius-lukion oppilaskunnan puheenjohtajana. Vuosina 2005–2007 Kontio toimi Diakonia-ammattikorkeakoulun opiskelijakunta O'Diakon hallituksen jäsenenä ja puheenjohtajana. Nyttemmin hän on O'Diakon kunniajäsen. Vuonna 2008 Kontio toimi Suomen ammattikorkeakouluopiskelijakuntien liitto SAMOKin varapuheenjohtajana. SAMOKista hän siirtyi Suomen Ammattiin Opiskelevien Liitto – SAKKI ry:n edunvalvontasihteeriksi ja helmikuussa 2010 SAKKIn vt. pääsihteeriksi.
Kesäkuussa 2010 Kontio valittiin Sosialidemokraattisten nuorten puheenjohtajaksi. Puheenjohtajakautensa aikana hän oli useita kertoja mediassa muun muassa ottaessaan kantaa Mitro Repoon kohdistuneisiin väitteisiin seksuaalisesta häirinnästä. Norjan Utöyassa tapahtuneen joukkomurhan jälkeen Kontio järjesti laajan kynttilämielenosoituksen Norjan suurlähetystön edustalla ja oli muutenkin kommentoimassa tapausta suomalaisten nuorten näkökulmasta. Hänen kaudellaan Sosialidemokraattiset nuoret onnistuivat nostamaan Euroopan kattojärjestönsä ECOSYn johtoon suomalaisen Kaisa Pennyn. Kontio uudisti Sosialidemokraattisten nuorten poliittisen ohjelman, joka hyväksyttiin järjestön liittokokouksessa toukokuussa 2012. Samaan aikaan Kontio rakensi Eero Vainion kampanjaa, joka nosti tämän SDP:n varapuheenjohtajaksi. Kontion toimiessa puheenjohtajana Sosialidemokraattiset nuoret onnistuivat nostamaan puolueen johtoon nuorimmat henkilöt vuosikymmeniin.
Kontio on toiminut myös SDP:n Helsingin piirin varapuheenjohtaja ja Iloiset veronmaksajat ry:n hallituksen jäsenenä.
Eino Grön mestareiden seurassa
Eino Grön mestareiden seurassa on suomalaisen Eino Grönin studioalbumi vuodelta 1977.
Samoanmonarkki
Samoanmonarkki (Myiagra albiventris) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Samoanmonarkkia tavataan Samoassa ja sen levinneisyysalue on hyvin pieni. Lajin populaatioksi on arvioitu 2 500–9 999 yksilöä. Sen arvellaan vähenevän elinympäristöjen tuhoutumisen takia, ja laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Umpimähkä
Umpimähkä on keino, jolla muinoin saatiin tuli säilymään esimerkiksi yön yli.
Hehkuvat hiilet peitettiin yleensä tuhkalla. Aamummalla sitten "puhallettiin umpimähkään" eli kaiveltiin kasaa ja valittiin hiili, jota yritettiin saada puhaltamalla hehkumaan. Valintaa jatkettiin sattumanvaraisesti kunnes löytyi hiili, jossa tuli oli säilynyt.
Nykyään umpimähkällä tai umpimähkäisyydellä tarkoitetaan puhekielessä sattumanvaraisten valintojen tekemistä missä tahansa tilanteessa.
Nordic Jam
Nordic Jam Oy oli Valion Suonenjoelle syyskuussa 2005 perustama ja kokonaan omistama tytäryhtiö. Nordic Jamin päämarkkinalueita olivat Skandinavia, Venäjä ja Baltia. Yhtiö valmisti muun muassa hilloja, marmeladeja, makeistäytteitä ja leipomoraaka-aineita. Yritys kehitti myös marja- ja hedelmäjalosteita.
Nordic Jam Oy fuusioitiin Valioon 1.3.2009, jonka jälkeen hillotehdas on toiminut Valion osana.
Porin lyhytaaltoasema
thumb|Porin lyhytaaltoasema 1950-luvulla. Porin lyhytaaltoasema oli Porissa toiminut radiolähetysasema. Yleisradio rakensi sen vuoden 1940 Helsingin kesäolympialaisia varten, joita ei toisen maailmansodan syttymisen vuoksi kuitenkaan pidetty. Asema vihittiin käyttöön vasta sodan jälkeen vuonna 1948, jolloin myös varsinaiset radiolähetykset alkoivat. Porin lyhytaaltoasema sijaitsi aluksi Väinölän kaupunginosassa, mutta vuonna 1987 se siirrettiin Preiviikiin, noin 11 kilometrin päähän kaupungin keskustasta.
Historia
thumb|Lahdesta siirretty lähetin Porin lyhytaaltoasemalla vuonna 1954. Radiolähtykset Porissa oli aloitettu jo vuonna 1925 Porin radioyhdistyksen toimesta. Seuraavana vuonna perustettiin Yleisradio, jonka ohjelmia Porin radioasema alkoi lähettämään 1927. Helsingissä pidettäväksi aiottujen vuoden 1940 kesäolympialaisten radiolähetyksiä varten Yleisradio päätti rakentaa Poriin lyhytaaltoaseman. Se valmistui vuonna 1939 Koiviston kartanon entisille maille, noin kolmen kilometrin päähän kaupungin keskustasta. Lyhytaaltolähetykset (SW) Yleisradio oli aloittanut Lahden radioasemalta jo vuotta aikaisemmin. Sodan syttymisen vuoksi Helsingin olympialaiset jäivät pitämättä ja lisäksi Iso-Britannia takavarikoi Poriin tarkoitetun 100 kilowatin tehoisen Marconi-lähettimen. Sotavuosina Porista lähetettiin kuitenkin Helsingin ja Lahden radioasemien ohella Valtion tiedoituslaitoksen ulkomaanosaston propagandalähetyksiä, joita toimitettiin seitsemällä eri kielellä. Ne radioitiin maailmalle heikkotehoisilla lyhytaaltolähettimillä. Varsinaisesti Porin lyhytaaltoasema otettiin käyttöön vasta sodan jälkeen 1948, jolloin Iso-Britannia palautti takavarikoimansa Marconi-lähettimen. Lisäksi asemalle siirrettiin Lahdessa ja Helsingissä toimineet lyhytaaltolähettimet. Tämän jälkeen Porissa toimi neljä lyhytaaltolähetintä sekä yksi maan viidestätoista Yleisradion ohjelmia välittäneestä lähettimestä. Lyhytaaltoaseman vihkimistilaisuudessa puhui Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki ja varsinaisen vihkimisen suoritti presidentti J. K. Paasikivi, jonka puhe tosin kuultiin radion välityksellä Helsingistä.
Porista lähetettyjä lyhytaaltoähetyksiä suunnattiin aluksi Euroopan ohella Etelä- ja Pohjois-Amerikkaan. Niitä kuuntelivat muun muassa merimiehet ja suomalaiset siirtolaiset. Yleisradio toimitti omia ohjelmiaan suomeksi ja ruotsiksi, Ulkoministeriö puolestaan laati lyhyitä englannin- ja ranskankielisiä katsauksia. Vuonna 1958 Ulkoministeriö lopetti omien ohjelmiensa tuottamisen ja myös Yleisradio supisti ulkomaanlähetystensä toimintaa. Tämän vuoksi lakkautettiin muun muassa Helsingin ja Porin välinen lähetinyhteys ja pääkaupungissa nauhoitettuja radio-ohjelmia alettiin toimittamaan Poriin linja-autokuljetuksina Matkahuollon kautta. Joitakin ohjelmia nauhoitettiin myös Porin lyhytaaltoasemalla Helsingistä saatujen ohjeiden mukaan. Ulkoministeriö aloitti radio-ohjelmien rahoituksen jälleen vuonna 1967 ja 1973 myös lähetinyhteys Poriin avattiin uudelleen. Vuonna 1976 Porin lyhytaaltoasemalle hankittiin uusi 250 kilowatin lähetin sekä pyöritettävä antenni. Niiden avulla lähetyksiä pystyttiin suuntaamaan myös Aasiaan, Afrikkaan, Lähi-itään ja Australiaan. Toiminnan ollessa laajimmillaan, eri puolille maailmaa suunnattu vuorokautinen lähetysaika ylitti sata tuntia. Ulkosuomalaisille suunnattujen suomen- ja ruotsinkielisten lähetysten lisäksi Porin lyhytaaltoasema välitti Yleisradion ohjelmia englanniksi, saksaksi, ranskaksi ja venäjäksi. 1970-luvulta lähtien käytettiin ulkomaille suunnatuissa lähetyksissä kanavanimeä Radio Finland.
1980-luvun alkuun mennessä Porin kaupunkialue oli laajentunut ympäröimään jo koko Väinölän lyhytaaltoaseman, eikä tilaa sen kehittämiselle enää ollut. Lisäksi tehokkaat radiolähettimet häiritsivät ympäristön asukkaiden elämää. Radiolähetyksiä kerrottiin kuuluneen jopa uuneista ja jääkaapeista. Vuonna 1983 tehtiin päätös uuden lyhytaaltoaseman rakentamisesta Preiviikiin, noin kymmenen kilometrin päähän kaupungin keskustan länsipuolelle. Toiminta siirtyi uudelle asemalle vuonna 1987.
Arkkitehtuuri ja nykyinen käyttö
Väinölän lyhytaaltoaseman funktionalismia edustavan rakennuksen suunnitteli arkkitehti Hugo Harmia. 2-3-kerroksinen talo on tiilirakenteinen ja sen julkisivu on rapattu. Radiotoiminnan siirryttyä Preiviikiin on rakennus päässyt pahasti rappeutumaan, eikä sitä ole myöskään suojeltu. Nykyään entisellä lyhytaaltoasemalla sijaitsevat Satakunnan Mobilistien toimitilat ja rakennuksen kulttuurikäyttöä puolestaan on kehittänyt muun muassa taiteilijaryhmä T.E.H.D.A.S.. Vuonna 2010 Väinölän lyhytaaltoasema oli mukana Yle Teemalla esitetyssä Suojele minua! -ohjelmasarjassa.
Preiviikin lyhytaaltoasema
Yleisradion ja valtiovallan yhteisenä hankkeena Porin lyhytaaltoasema siirrettiin Preiviikiin, jonne uuden 120 miljoonaa markkaa maksaneen aseman rakentaminen aloitettiin 1986. Vuoden kuluttua valmistuneen lyhytaaltoaseman virallisia avajaisia vietettiin toukokuussa 1988. Uuden aseman lyhytaaltolähetinten tehot olivat 3 × 500 kW, 1 × 250 kW (vanhalta asemalta tuotu) ja 1 × 100 kW. Lisäksi Preiviikissä toimi Porin keskiaaltoaseman 600 kW:n keskiaaltolähetin. Aseman lähetysajat ja -taajuudet vaihtelivat kausittain. Yleisradio julkaisi ohjelmista ja taajuuksista painettua esitettä, jonka painosmäärä oli laajimmillaan 120 000 kappaletta. Porin aseman pitkään käytettyjä taajuuksia olivat muun muassa Länsi-Euroopan suunnan taajuus 11 755 kHz (25 metrin aaltoalueella) ja Pohjois-Eurooppaan suunnattu 6 120 kHz (49 metrin aaltoalueella). Uuden aseman valmistuttua myös aiemmin Turun Vasaramällä toimineen aseman käyttämä keskiaaltotaajuus (MW) 963 kHz (312 metriä) siirrettiin Poriin.
Paul Modrich
Paul Modrich (s. 1946) on yhdysvaltalainen biokemisti. Hän toimii biokemian professorina Duke Universityssa ja tutkijana Howard Hughesin lääketieteellisessä instituutissa. Hänestä tuli filosofian professori vuonna 1973 Stanfordin yliopistosta.
Modrichille myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2015 yhdessä Aziz Sancarin ja Tomas Lindahlin kanssa DNA:n korjausmekanismien tutkimuksesta.
Mishkenot Sha'ananim
Mishkenot Sha'ananim, on ensimmäinen Jerusalemin vanhankaupungin muurien ulkopuolelle rakennettu kaupunginosa. Se perustettiin vuonna 1861. Koska beduiinit kulkivat tuohon aikaan ryöstelemässä kaupunginmuurien ulkopuolella, monet eivät suostuneet muuttamaan Mishkenot Sha'ananimiin, vaikka se oli väljempi ja sen asunnot olivat modernimpia kuin vanhankaupungin asunnot.
Turun ammatti-instituutti
Turun ammatti-instituutti on Turussa toimiva toisen asteen ammatillista koulutusta antava oppilaitos. Se toimii kahdeksassa toimipaikassa Turun kaupungin alueella. Turun ammatti-instituutissa opiskelee noin 3900 nuorisoasteen opiskelijaa ja noin 6000 aikuisopiskelijaa. Henkilökuntaa ammatti-instituutissa on noin kuusisataa.
Historia
Nykyinen Turun ammatti-instituutti aloitti toimintansa vuonna 1998 silloisen Turun Ammatti-instituutin, Turun Kauppaoppilaitoksen - Handelsläroverket i Åbon, Turun Teknillisen ammattioppilaitoksen ja Turun terveydenhuolto-oppilaitoksen yhdistyessä.
Ammatillista opetusta järjestettiin Turussa jo vuodesta 1887 alkaen iltaopetuksena, aluksi Turun käsityöläiskoulun ja myöhemmin Turun yleisen ammattilaiskoulun nimellä. Päiväopetus aloitettiin vuonna 1941, eli huomattavasti myöhemmin kuin useissa muissa kaupungeissa. Kaupallista koulutusta kaupungissa järjestettiin vuodesta 1839 lähtien ruotsinkielisessä Handelsskolan i Åbo -oppilaitoksessa. Vuonna 1905 oppilaitos muutettiin kaksikieliseksi.
Uusi ammattikoulurakennus valmistui vuonna 1950 Puutorin viereen Parkinmäelle ensimmäisenä suurena sodanjälkeisenä rakennushankkeena Turussa. Rakennukseen saatiin mm. työvälineitä Turun ystävyyskaupungilta Göteborgilta, ja se nimettiinkin Göteborgin koulutaloksi.
Vuonna 1983 yhdistettiin Turun kauppaopisto ja Turun kaupungin kauppakoulu. Uuden oppilaitoksen nimeksi tuli Turun Kauppaoppilaitos - Handelsläroverket i Åbo.
Vuosina 1985–1986 valmistui Peltolan koulurakennus.
Koulutustarjonta
Turun ammatti-instituutissa voi opiskella kymmenissä erilaisissa koulutusohjelmissa ja valmistua ammattiin tekniikan, terveyden ja hyvinvoinnin sekä kaupan ja palvelun aloilta.
Nivelvaiheen koulutukset
Turun ammatti-instituutissa järjestetään myös yksivuotisia ns. nivelvaiheen koulutuksia nuorille, jotka eivät ole päässeet opiskelemaan haluamaansa alaa tai jotka eivät tiedä, mikä olisi itselle sopivin ala.
Opiskelijatoiminta
Turun ammatti-instituutin opiskelijayhdistys on nimeltään TAIKA ry. Turun ammatti-instituutin eli TAIn opiskelijat järjestävät joka vuosi useita omaleimaisia tapahtumia, muun muassa Aurajoessa soudettavat Amissoudut, Hirvensalossa ajettavat Amisajot sekä oppilaiden lavataitoja mittaavan Amistalentin.
Kaarle I (Itävalta)
Kaarle I (saks. Karl, 17. elokuuta 1887 Persenbeug, Itävalta-Unkari – 1. huhtikuuta 1922 Funchal, Madeira, Portugali) oli Itävallan keisari sekä Böömin (Kaarle III) ja Unkarin kuningas (Kaarle IV) vuosina 1916–1918. Hän oli viimeinen Habsburg-sukuinen hallitsija. Kaarle tuli hallitsijaksi isosetänsä Frans Joosef I:n kuoltua kesken ensimmäisen maailmansodan ja joutui luopumaan kruunusta valtakuntansa hajotessa sodan lopussa. Hän yritti 1920-luvun alussa kahdesti huonolla menestyksellä palata Unkarin kuninkaaksi, sillä Unkarissa monarkiaa ei ollut nimellisesti kumottu.
Kaarle oli arkkiherttua Otto Frans Joosefin ja Saksin prinsessa Maria Josephan poika. Vuonna 1911 hän avioitui prinsessa Zita von Bourbon-Parman kanssa. Heillä oli kuusi poikaa ja kaksi tyttöä. Hänen vanhin poikansa oli myöhemmin Saksaa edustanut europarlamentaarikko Otto von Habsburg (1912–2011).
Kaarlen toiminta ennen hallitsijakautta
Arkkiherttua Kaarle vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Wienissä. Keisari ylensi hänet luutnantiksi vuonna 1903. Sen jälkeen hän palveli Itävallan armeijassa Galitsiassa ja Böömissä. Vuosina 1906–1908 hän toimi upseerina Prahassa, silloisen Böömin pääkaupungissa. Samaan aikaan hän opiskeli Prahan Kaarlen yliopistossa. Hänen oppiaineitaan olivat oikeustiede ja valtiotiede. Opiskelunsa jälkeen Kaarle jatkoi armeijan palveluksessa, lähinnä Böömissä.
Suhde silloiseen keisari Frans Joosefiin ei ollut kovin läheinen. Tähän aikaan keisarikunnan perintöruhtinas oli arkkiherttua Frans Ferdinand, Frans Joosefin veljenpoika. Tilanne muuttui, kun Frans Ferdinand murhattiin kesäkuussa 1914 Sarajevossa. Murha johti ensimmäisen maailmansodan syttymiseen. Koska Frans Ferdinand oli ollut morganaattisessa avioliitossa, hänen jälkeläisistään ei voinut tulla perintöruhtinasta. Niinpä perintöruhtinaan asema siirtyi Kaarlelle, Frans Ferdinandin veljenpojalle. Kaarle oli siis keisari Frans Joosefin veljen pojanpoika.
Maailmansodan syttyminen esti Kaarlen hallinnollisen valmistautumisen keisarin tehtävään. Enimmäkseen hän oleskeli Itävallan armeijan päämajassa Teschenissä. Hänet ylennettiin sotamarsalkaksi ja sodan syttyessä Italian kanssa vuonna 1916 hän komensi 20. armeijakuntaa. Sen jälkeen hän siirtyi Romanian vastaiselle rintamaosalle.
Kaarlesta keisari
thumb|left|Kaarlen kruunajaiset Unkarin kuninkaaksi (nimellä Kaarle IV) [[Matiaksenkirkko|Matiaksenkirkossa Budapestissä 30. joulukuuta 1916.]] thumb|150px|Keisari Kaarle itävaltalaisessa vuoden 1917 postimerkissä.
Kun keisari Frans Joosef kuoli 21. marraskuuta 1916, Kaarle nousi keisariksi 29-vuotiaana. Hänestä tuli myös keisarillis-kuninkaallisen armeijan sotamarsalkka. Kaarle oli samanaikaisesti Itävallan keisari Kaarle I ja Unkarin kuningas Kaarle IV eli unkarilaisittain ”IV. Károly”.
Kaarlen noustessa valtaistuimelle hänen edessään olivat kasvavat paineet ratkaista monikansallisen valtakunnan ongelmat, erityisesti slaavilaista väestönosaa koskevat poliittiset kysymykset. Tähän asti vain saksan- ja unkarinkieliset väestönosat olivat saaneet äänensä kuuluviin kaksoismonarkiassa. Murhattu Frans Ferdinand oli jo suunnitellut kaksoismonarkian hallinnon uudelleenjärjestelyä ennen kuolemaansa. Vaikka keisari Kaarle itse suhtautui uudistuksiin myötämielisesti, hovissa ja kaksoismonarkian hallitsevissa piireissä ei nähty sisältäpäin uhkaavia vaaroja eikä haluttu kuulla myönnytyksistä puhuttavankaan ennen kuin oli jo myöhäistä.
Estääkseen Unkarin kuningaskunnan alueelliset muutokset Unkarin ylimykset vaativat Kaarlea vannomaan samanlaisen valan kuin Frans Joosef. Budapestissä järjestetyissä kruunajaisissaan Kaarle joutui vannomaan uskollisuuttaan Pyhän Tapanin kruununmaille eli Unkarin jakamattomuudelle. Perinteiden mukaisesti kuningas karautti valkoisen ratsun selässä Pestin keskustaan rakennetulle kummulle vannoen puolustavansa maata kaikkiin neljään ilmansuuntaan.
Kaarle muutti perinteistä Frans Joosefin hallitsemismallia, joka oli hoidettu Hofburgin ja Schönbrunnin linnoista käsin. Kaarle osallistui itse nyt ministerineuvoston toimintaan toimien puheenjohtajana. Usein istunnoissa oli mukana puoliso Zita kuuntelemassa asioiden käsittelyä. Puoliso oli Kaarlelle tärkein keskustelukumppani valtiollisten asioiden käsittelyssä.
Kaarle otti myös itselleen 2. joulukuuta 1916 armeijan ylipäällikön tehtävät syrjäyttämällä siihen astisen tehtävän hoitajan arkkiherttua Fredrikin. Maaliskuussa 1917 hän siirsi päämajan siihen astisen esikuntapäällikön marsalkka Franz Conrad von Hötzendorfin syrjään siirtämällä hänet lounaisrintaman eli Itävallan ja Italian välisen Etelä-Tirolissa sijaitsevan rintaman komentajaksi. Hän nimitti uudeksi esikuntapäälliköksi kenraali Arthur Arz von Straussenburgin.
Uudeksi keisariksi tullut Kaarle I nimitti Romaniasta palanneen Ottokar Czerninin joulukuussa 1916 ulkoministeriksi. Ulkoministerinä Czernin, kuten keisarikin, pyrki irrottamaan Itävalta-Unkarin maailmansodasta, mutta Saksan vastustus ja kaksoismonarkian riippuvuus liittolaisestaan esti tämän. Keväällä 1917 keisari Kaarle käynnisti salaiset keskustelut Ranskan presidentin Poincarén kanssa mahdollisesta rauhasta. Välittäjänä toimi keisarin lanko, Borbon-Parman prinssi Sixtus, joka palveli silloin Belgian armeijassa upseerina. Seuraavana keväänä 1918 ulkoministeri Czernin puhui neuvotteluista varomattomasti, jolloin sittemmin kuuluisaksi tullut ”Sixtus-juttu” paljastui. Kirje, jonka keisari Kaarle oli lankonsa välityksellä toimittanut presidentti Poincarélle, julkaistiin Ranskassa ja tapaus herätti suurta huomiota. Kun salaiset keskustelut rauhasta tulivat ilmi, Itävalta-Unkari ajautui yhä enemmän riippuvaiseksi liittolaisestaan Saksasta ja Kaarle I joutui naurunalaiseksi.
Itävalta-Unkarin armeija koki tappioita Venäjän vastaisella itärintamalla. Kesällä 1917 venäläiset käynnistivät hyökkäyksen erityisesti kaksoismonarkian rintamalohkoilla - käynnistyi ns. Kerenskin hyökkäys, jossa ennen kaikkea kenraali Brusilovin joukot onnistuivat rintaman murtamisessa. Saksan sotilaallinen tuki pelasti Itävalta-Unkarin joukot romahdukselta.
Kohti rauhaa ja kaksoismonarkian hajoamista
Vuoden 1918 alussa Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson vaati kaikille kansoille itsemääräämisoikeutta Neljäntoista kohdan ohjelmansa mukaan. Ratkaisunaan Itävalta-Unkarin slaavilaiskansojen vaatimuksille Kaarle julisti liittovaltiomallin 16. lokakuuta 1918. Aika oli kuitenkin jo ajanut ohi näistä suunnitelmista. Jokainen kansallinen hallitus julisti itsenäisyyden ja kaksoismonarkian hajoaminen oli käynnissä. Eteläslaavit eli serbialaiset, kroatialaiset ja sloveenit olivat muodostamassa kansallisvaltiota. Julistus eteläslaavien eli jugoslaavien valtiosta annettiin 6. lokakuuta. Seuraavana päivänä Varsovassa julistettiin riippumaton Puola. Galitsia oli irtoamassa keisarikunnasta osaksi Puolaa. Lokakuun 14. julisti maanpakolaisuudessa oleva tšekkien kansallisneuvosto Tšekkoslovakian riippumattomaksi. Näin myös Böömi ja Rutenia irtautuivat keisarikunnasta. Habsburgien valta käytännössä loppui, kun saksalainen Itävalta julistettiin itsenäiseksi 21. lokakuuta. Budapestissä puhkesi 30. lokakuuta vallankumous, ja Kaarlen oli vapautettava Unkarin pääministeri Mihály Károlyi uskollisuudenvalasta.
Valtion hajoamisen myötä kaksoismonarkia solmi aselevon 3. marraskuuta Padovassa. Eroamisvaatimusten seurauksena keisari Kaarle ilmoittikin 11. marraskuuta 1918 väistyvänsä, mutta ilmoitti, ettei aio käyttää valtaoikeuksiaan. Itävallan saksalaisparlamentti julisti 12. marraskuuta maan tasavallaksi. Keisariudelle ei siis ollut enää sijaa Itävallassa.
Keisariuden jälkeinen aika
thumb|Keisari Kaarle Unkarin [[Sopronissa 21. maaliskuuta 1921.]] Kaarle siirtyi perheensä kanssa Wienin Schönbrunnista Eckartsaun linnaan Itävallan Marchfeldiin. Itävallan liittokansleri Karl Renner vieraili Kaarlen luona keskustelemassa Habsburg-hallitsijan kohtalosta, sillä suunnitteilla oli laki, jonka mukaan Habsburgeilla ei olisi oikeutta asua Itävallassa. Sen johdosta Kaarle ja Zita lapsineen siirtyivät 23. maaliskuuta 1919 Itävallasta Sveitsiin.
Seuraavan vuoden lokakuussa Kaarle yritti uudelleen. Tällä kerralla hän tuli lentäen Győriin, missä hän nimitti hallituksen, kokosi ympärilleen hieman sotaväkeä ja lähti marssimaan Budapestiä kohti. Kaupungin läheisyydessä syntyi taistelu Gyula Gömbösin johtaman Horthyä tukevan vapaajoukon kanssa. Kaarle sai hermoromahduksen niin, että hän luopui suunnitelmastaan. Horthy otti Kaarlen ja Zitan vangiksi. Entinen keisari-kuningas lähetettiin perheineen englantilaisella ristelijällä Portugalille kuuluvalle Madeiran saarelle. Unkarin parlamentti sääti lain, joka riisti Habsburgeilta perimysoikeuden kruunuun. Kaarle kuoli keuhkokuumeeseen varsin pian saarelle tulon jälkeen huhtikuussa 1922 Funchalissa.
Eino Grön laulaa suomalaisia tangoja
Eino Grön laulaa suomalaisia tangoja on suomalaisen Eino Grönin studioalbumi vuodelta 1973.
Sinilakkimonarkki
Levinneisyys
Sinilakkimonarkkia tavataan vain Taveunin saarella Fidžissä. Sen lajimäärää ei tunneta, mutta sen vähenevän trendin takia se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
European Trade Union Confederation
pienoiskuva|250px|European Trade Union Confederationin logo. European Trade Union Confederation (ETUC) on ammattiyhdistysliike, joka on perustettu edustamaan työntekijöitä ja heidän tavoitteitaan Euroopan tasolla. Järjestö on perustettu vuonna 1973. ETUC:n jäsenistö koostuu 81 kansallisesta ammattiyhdistysjärjestöstä 36 Euroopan valtion alueella. Jäseniä on yli 60 miljoonaa.
Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti
Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti on alansa korkeakoulu- ja tutkimuslaitos Venäjällä. Instituutissa on mahdollista suorittaa muun muassa näyttelijän- ja ohjaajantyön maisteri- ja tohtoritutkinto.
Esittävän taiteen instituutti on vanhin ja suurin Venäjällä toimiva alansa laitos. Instituutti on nimetty uudelleen monta kertaa ja sen nykyinen nimi on vuodelta 2015. Yksi aikaisemmista nimistä on ollut Pietarin teatteritaiteiden akatemia. Esittävän taiteen instituutti sijaitsee Pietarissa Mohovajakadun varrella.
Instituutissa on nykyään noin 950 täysiaikaista oppilasta. Se jakaantuu neljään eri laitokseen: draamateatterilaitos, nukketeatterilaitos, näyttämö- ja lavasteteknologialaitos sekä teatterityön laitos. Opinnot kestävät yhteensä neljä vuotta, ja opiskelu tapahtuu kuutena päivänä viikossa. Puolivuosittain järjestettävissä tasokokeissa pudotetaan osa opiskelijoista. Opiskeltaviin aineisiin kuuluu perinteisen näyttämötyön lisäksi muun muassa balettia, miekkailua ja mimiikkaa.
Nykyään instituutin näyttelijäntyön johtajana toimii professori Sergei Tšerkasski. Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutilla on pitkä historiallinen perinne Konstantin Stanislavskin (1863–1938) näyttelijäntyömetodin tutkimuksessa. Stanislavskin menetelmä on maailmalla tunnetuin näyttelijäntyön metodi.
Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutin entisten opiskelijoiden joukossa on useita Venäjän arvostetuimman teatteripalkinnon, Zolotaja maskan, voittajia. Koulun opettajina toimivat muun muassa Grigori Ditjatkovski ja Lev Dodin.
Sergei Tšerkasski ja Veniamin Filštinski ovat järjestäneet Suomessa näyttelijöille ja ohjaajille tarkoitettuja työpajoja. Näillä kursseilla hyödynnetään Stanislavskin toiminta-analyysimenetelmää ja fyysisten tekojen menetelmää.
Ehkä kuuluisimpiin instituutissa vaikuttaneisiin ohjaajiin ja näyttelijöihin lukeutuu Vsevolod Meyerhold, joka toimi koulun professorina. Nykyään koko 1920-lukua kutsutaan venäläisen teatterin historiassa Meyerholdin vuosikymmeneksi.
Putkimiina PM-43 ja PM-68
Putkimiinat PM-43 ja PM-68 ovat Suomessa valmistettuja sirpalevaikutteisia jalkaväkimiinoja. Lyhenne PM tarkoittaa "putkimiinaa" ja numerot 43 ja 68 miinojen valmistuksen aloitusvuotta.
Suomen liityttyä jalkaväkimiinat kieltävään Ottawan miinakieltosopimukseen putkimiinat poistuivat Puolustusvoimien käytöstä. Ottawan sopimuksen mukaisesti Puolustusvoimat on hävittänyt suurimman osan putkimiinoista. Ottawan sopimuksen mukaan Puolustusvoimat on kuitenkin säilyttänyt pienen määrän putkimiinoja ja niiden sytyttimiä miinanraivaamiskoulusta varten.
Putkimiina 43 (PM-43)
Teollisesti valmistettujen jalkaväki- ja panssarimiinojen valmistus alkoi Suomessa talvisodan jälkeen. Jatkosodan aikana vuosina 1941-1944 Suomessa kehitettiin useita uusia jalkaväkimiinamalleja, joista yksi oli putkimiina 43 (PM-43).
Putkimiina 43:n runko on valettua rautaa. Rungon valussa olevat uurteet toimivat esisirpalointina, joka vakauttaa miinan sirpalekuvion muodostumista ja tehostaa siten miinan sirpalevaikutusta. Miinan rungossa on 180 grammaa trotyyliä. Miinan alkuperäinen räjäytyin, tai nalliosa, koostui iskusytytyksellä toimivasta nallista, nahasta valmistetusta tiivisteestä sekä bakeliitista valmistetusta sytyttimen kiinnitysosasta. Vetosytytin kiinnitettiin kierteillä räjäyttimeen. Toisen maailmansodan aikainen vetosytytin korvattiin 1980-luvun puolivälissä uudella vetosytytin 86:lla.
Iskusytyttimen avulla putkimiina 43 voitiin laukaista ansalangan avulla tai tähysteisesti vetolangan avulla. Miina voitiin kiinnittää esimerkiksi rautalangan avulla puunrunkoon, tai sitä voitiin käyttää esimerkiksi rakennusten ansoittamiseen.
Putkimiina 68 (PM68)
Suomalaisen suluttamisen nopea kehittäminen 1960-luvulla johti putkimiina 68 kehitettämiseen. PM 68 on viimeiseksi jäänyt Suomessa kehitetty putkimiinamalli. Putkimiina 68 otettiin käyttöön vuonna 1968. Vetosytyttimellä toimivaa putkimiina 65 voitiin laukaista ansalangan avulla tai tähysteisesti vetolangan avulla. Miina voitiin kiinnittää esimerkiksi rautalangan avulla puunrunkoon, tai sitä voitiin käyttää esimerkiksi rakennusten ansoittamiseen. 1980-luvun puolivälissä putkimiina 68:n alkuperäinen vetosytytyin korvattiin vetosytytin 86:a. Vetosytytin 86 korvattiin myöhemmin vetosytytin 95:llä, jolloin miinan nimeksi muodostui putkimiina 68/95 (PM68/95).
Putkimiina 68:n runko on valmistettu jousiteräksestä. Miinan rungossa on 180 grammaa trotyyliä. Miinan kokonaispaino on 900 grammaa. Sirpaleet ovat tappavia 15 metriin asti ja haavoittavat 30-50 metriin saakka. Putkimiina 68 on tehokkaampi kuin putkimiina 43, sillä sen jousiteräksestä valmistettu runko muodostaa räjähtäessään suurempia ja tasalaatuisempia sirpaleita, kuin valuraudasta valmistetun putkimiina 43:n runko.
Seurustelu
thumb|300px|Seurusteleva pari luonnon helmassa. Seurustelu on vakituinen rakkauteen ja yhdessäoloon perustuva suhde ennen kihlausta, avo- tai avioliittoa. Nimitystä seurustelu käytetään myös ihmisten välisestä yhdessä oleskelusta ja keskustelusta.
Tadas Klimavičius
Tadas Klimavičius (s. 10. lokakuuta 1982 Kaunas, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen koripalloilija.
Seurustelu
Nykyään on hyvin yleistä, että seurustelu ei johda ja tavoite ei ole johtaa kihlautumiseen, avo- tai avioliittoon. Nykyisin länsimaissa avoliittoa tai avioliittoa edeltää yleensä seurustelu.
Tadas Klimavičius
Isona laitahyökkääjänä pelaava Klimavičius on voittanut pelaajaurallaan Liettuan mestaruuksia ja Baltian liigan mestaruuden.
Seurustelu
Seurustelun aloittaminen
Suomalainen mies aloittaa seurustelun keskimäärin 17,5-vuotiaana, nainen 16,5-vuotiaana. Viidesosa aloitti alle 15-vuotiaana ja kolmasosa alle 16-vuotiaana. Ennen 1960-lukua seurustelu aloitettiin pari vuotta myöhemmin. Yhdynnän aloittamisikä on pudonnut vastaavasti ja on vain hieman korkeampi.
Tadas Klimavičius
Liettuan maajoukkueessa Klimavičius voitti pronssia vuoden 2010 MM-kilpailuista.
Black Mountains (Pohjois-Carolina)
Black Mountainsiin kuuluu useita yli 1 800 korkeuteen yltäviä huippuja, ja se onkin jylhin ja korkein vuoriryhmä Blue Ridge Mountainsin vuoristossa. Korkeimpia huippuja ovat:
Yhdysvaltojen itäosia halkova vedenjakaja jakaa Black Mountainsilta alkunsa saavat joet itäisiin ja läntisiin. Itäisiä, Atlantiin virtaavia jokia ovat esimerkiksi Linville, Yadkin, Johns ja Catawba ja länteen virtaavia jokia puolestaan New River, North Toe, South Toe, Cane ja Nolichucky. Jyrkempien vuorenrinteiden vuoksi joet ovat vuolaampia idässä kuin lännessä.
Black Mountainsissa sijaitsee Yhdysvaltojen itäosien korkeimman huipun lisäksi Unescon biosfäärialue, Yhdysvaltojen itäosien ensimmäinen kansallismetsä, Pohjois-Carolinan ensimmäinen osavaltiopuisto sekä erämaa-alue, joka on säilynyt koskemattona cherokeeintiaanien ajoista lähtien. Alueen kallioperässä on runsaasti mineraaleja ja jalokiviä, minkä vuoksi kaivostoiminnalla on ollut pitkään suuri merkitys sen taloudelle.
SuperStar
SuperStar (سوبر ستار) on arabialainen versio brittiläisestä Pop Idol -ohjelmasta.
American IV: The Man Comes Around
American IV: The Man Comes Around on Johnny Cashin American-sarjan neljäs albumi, joka julkaistiin 5. marraskuuta 2002. Se debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla 22.
Sue-lehti valitsi sen 2000-kymmenluvun viidenneksi parhaaksi ulkomaiseksi albumiksi vuonna 2009.
Amish-koulusurmat
Amish-koulusurmilla viitataan maanantaiaamuna 2. lokakuuta 2006 sattuneeseen joukkomurhaan amish-uskonlahkolaisessa koulussa Nickel Minesin kylässä Pennsylvaniassa, Yhdysvalloissa. Murhaajaksi vahvistettiin 32-vuotias Charles Carl Roberts (s. 7. joulukuuta 1973), joka teki lopuksi itsemurhan.
Ampuja saapui koululle noin 9:51 aamulla, ennen joukkomurhaa tekijä oli jättänyt perheelleen itsemurhaviestin. Hän otti vangeikseen paikalla olleet tyttöoppilaat. Vain yksi tytöistä, 9-vuotias Emma Fisher selvisi vammoitta: hän oli jäänyt poikaoppilaiden seuraan, sillä ei ollut ymmärtänyt joukkomurhaajan käskyjä. Murhaaja määräsi tytöt riviin liitutaulun eteen ja ampui heitä vuorotellen. Luokanopettaja Emma Mae Zook pakeni ja hälytti poliisin paikalle. 13-vuotias Marian Fisher pyysi tulla ammutuksi ensimmäisenä, jotta nuoremmat oppilaat saattaisivat selvitä.
Uhrit
Kaikkiaan ammuskelutapaus vaati viisi kuolonuhria, iältään 7–13-vuotiaita tyttöjä:
Vammautuneet
Kuolonuhrien lisäksi viisi 6–13-vuotiasta tyttöä sai vakavia vammoja:
Rachel, Esther ja Barbie pääsivät takaisin kouluun myöhemmin syksyllä ja Sarah juuri ennen joulua. Rosanna jäi koomaan.
Simo Pipatti
Simon (Simo) Pipatti (21. huhtikuuta 1873 Jaakkima − 28. elokuuta 1934 Viipuri) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1909−1910.
Elämä
Simo Pipatin vanhemmat olivat talollinen Jakob Pipatti (1843-1920) ja Pielisjärvestä kotoisin ollut Elsa Tikkanen (1851-1926). Kansakoulun ja kansanopiston käynyt Pipatti oli aluksi sekalaisissa maatöissä, kunnes sai vuonna 1901 työpaikan Valtionrautateiltä. Pipatti työskenteli vaihdemiehenä ja myöhemmin asemamiehenä eri puolilla Karjala muun muassa Jaakkimassa, Nurmeksessa, Sippolassa ja Äyräpäässä vuoteen 1933 saakka.
Pipatti kuului jo 1890-luvun lopussa Jaakkiman nuorisoseuran johtokuntaan ja suurlakon jälkeen hän lähti työväenliikkeeseen osallistuen muun muassa Oulun puoluekokoukseen 1906. Vuonna 1909 Pipatti valittiin kansanedustajaksi, kun häntä enemmän ääniä Viipurin läänin itäisessä vaalipiirissä saanut Anton Kotonen nousi eduskuntaan myös toisesta vaalipiiristä.
Perhe
Simo Pipatin puoliso oli Kokemäellä syntynyt Hilja Maria Härmä (1887-1939), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1907.
Jason Gardener
Jason Gardener (s. 18. syyskuuta 1975 Bath, Englanti) on englantilainen pikajuoksija.
Gardener aloitti kansainvälisen uransa nuorten maailmanmestaruuskilpailuiden 100 metrin kakkossijalla ja pikaviestin kultamitalilla vuonna 1994. Ensimmäisen aikuisten arvokisamitalinsa hän saavutti 1998 Valencian EM-hallikisoissa, missä hän juoksi 60 metrillä hopealle. Vuotta myöhemmin Maebashin MM-hallikisoissa hän sijoittui 60 metrillä pronssille ajalla 6,46. Samana vuonna Sevillan MM-kisoissa ulkoradoilla hän oli sadalla metrillä seitsemäs. Vuoden 2000 EM-hallikisoissa Ghentissä hän voitti 60 metrillä Euroopan mestaruuden, mutta jäi samana vuonna Sydneyn olympialaisissa sadalla metrillä alkueriin.
2002 Wienin EM-hallikisoissa Gardener uusi 60 metrin mestaruutensa. Samana vuonna Kansainyhteisön kisoissa hän juoksi Englannin kultaa voittaneessa pikaviestijoukkueessa. 2003 Birminghamin MM-hallikisoissa hän saavutti 60 metrillä pronssia, ja vuotta myöhemmin Budapestin halli-MM-kisoissa kirkasti mitalin kultaiseksi. Samana vuonna hän voitti olympiakultaa Ateenassa Britannian pikaviestijoukkueessa. 2005 Madridin EM-hallikisoissa hän puolusti menestyksekkäästi 60 metrin mestaruuttaan. Helsingin MM-kisoissa 2005 hän juoksi Britannian pikaviestijoukkueessa pronssille. Birminghamin EM-hallikilpailuissa 2007 hän voitti 60 metrillä kultaa.
Anne Hébert
Anne Hébert CC, OQ, (1. elokuuta 1916 Sainte-Catherine – 22. tammikuuta 2000 Montréal) oli kanadalainen kirjailija, jonka ura kesti lähes 60 vuotta.
Ranskankielinen Hébert julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa vuonna 1942. Hänen merkittäviä varhaisteoksiaan olivat vuonna 1950 ilmestynyt novellikokoelma Le Torrent ja kolme vuotta myöhemmin julkaistu runokokoelma Le Tombeau des rois. Hänen pääteoksenaan pidetään vuonna 1970 julkaistua romaania Kamouraska, joka suomennettiin nimellä Suuri rakkaus. Tämä kirja, joka oli ainoa Hébert-suomennos hänen elinaikanaan, oli kuvaus murhaan johtaneesta kolmiodraamasta Kamouraskan kylässä, 1800-luvun Québecissä. Sen pohjalta tehtiin myös elokuva. Hébert nousi kansainväliseen maineeseen 1970- ja 1980-lukujen romaaneillaan, joissa hän usein kuvasi naispäähenkilön näkökulmasta ihmissuhteisiin liittyvää väkivaltaa. Viimeisen romaaninsa Un Habit de lumière hän julkaisi vuonna 1999.
Hébert palkittiin kanadalaisella Governor-General´s Award -kirjallisuuspalkinnolla vuosina 1961, 1975 ja 1992. Vuonna 1982 valmistuneesta romaanistaan Les Fous de bassan hän sai ranskalaisen Prix Féminan.
Uransa alkuvaiheissa myös Kanadan radiolle ja elokuvasäätiölle työskennellyt Hébert asui pitkään vuoroin Ranskassa ja vuoroin Kanadassa kunnes muutti vuonna 1965 pysyvästi Pariisiin. Hän palasi asumaan synnyinmaahansa pari vuotta ennen kuolemaansa saatuaan tietää parantumattomasta syöpäsairaudestaan, johon hän kuoli 83-vuotiaana tammikuussa 2000.
Viettelysten saari
Viettelysten saari on yhdysvaltalainen tositelevisiosarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa kolme tuotantokautta vuosina 2001–2003. Viettelysten saaresta on tehty versioita myös muissa maissa.
Ohjelmaan osallistuvat pariskunnat viedään saarelle ja heidät erotetaan toisistaan. Miehiä odottaa joukko sinkkunaisia ja naisia joukko sinkkumiehiä, joiden kanssa kilpailijat viettävät aikaa. Ohjelman tarkoituksena on selvittää parisuhteiden todellinen laatu – kestääkö se houkutuksista huolimatta. Aina välillä pariskuntien miehet ja naiset kokoontuvat iltanuotiolle, jossa heille muun muassa näytetään videopätkiä siitä, mitä pariskunnan toinen osapuoli on puuhaillut.
Sarjan joillakin tuotantokausilla puolisot ovat saaneet alussa äänestää mielestään liian houkuttelevan näköisiä kilpailijoita pois saarelta tai he ovat voineet kieltää puolisoiltaan treffit joidenkin sinkkujen kanssa. Toisinaan on ollut esimerkiksi sääntö, jonka mukaan video on pakko katsoa, jos pariskunnan toinen osapuoli on katsonut omansa, mutta sitä ei ole saanut katsoa, jos toinenkaan ei ole katsonut.
Viettelysten saaresta on tehty suomalainen versio Temptation Island Suomi. Ohjelmaa on tehty yhdeksän kautta. Sitä esitettiin ensimmäisen kauden ajan Liv-kanavalla keväällä 2015 ja loput kuusi kautta esitettiin Nelonen-kanavalla vuosina 2016–2020.
Leveänokkamonarkki
Leveänokkamonarkki (Myiagra ruficollis) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Leveänokkamonarkkia tavataan Australiassa, Indonesiassa, Papua-Uudessa-Guineassa ja Itä-Timorissa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi
Pihkalan pesäpallostadion
Pihkalan pesäpallostadion (Pihkala) on Hyvinkäällä sijaitseva pesäpallokenttä. Se on miesten ja naisten Superpesiksessä pelaavan Hyvinkään Tahkon kotikenttä. Pihkalan pesäpallostadion oli muutaman kauden ajan Sisu-Stadion sponsorisopimuksen johdosta. Pihkalan yleisöennätys syntyi syyskuussa 1992 ensimmäisessä loppuottelussa Sotkamon Jymyä vastaan, jolloin ottelua oli katsomassa 7 640 katsojaa. Pihkalan pesäpallostadionia remontoitiin loppusyksyn ja alkutalven aikana 2012–2013. Pihkalaan rakennettiin uusi päärakennus, jossa ovat muun muassa VIP-tilat sekä selostamo. Myös katsomoita uudistettiin. Itä–Länsi-ottelu on järjestetty stadionilla vuosina 1965 (naiset), 1969, 1973 (miehet), 1974 (naiset), 1975 (naiset), 1981 (miehet), 1997, 2004, 2013 (naiset) sekä 2015. Näistä vuoden 1975 ottelu oli Etelä–Pohjoinen-ottelu.
Aziz Sancar
Aziz Sancar (s. 1946 Savur, Mardinin maakunta) on yhdysvaltalais-turkkilainen biologi. Sancarille myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2015 yhdessä Paul L. Modrichin ja Tomas Lindahlin kanssa DNA:n korjausmekanismien tutkimuksesta.
Hän on Turkin tiedeakatemian ja American Academy of Arts and Sciencesin kunniajäsen.
Elämä
Sancar syntyi köyhään arabikieliseen perheeseen ja oli perheen seitsemäs lapsi.
Lakeside Golf Vammala
Lakeside Golf Vammala on Sastamalassa Pirkanmaalla sijaitseva 36-reikäinen golfkeskus, ja se on Pirkanmaan suurin golfkeskus.
Järvenranta
Vuonna 1992 valmistunut Järvenranta, eli ns. vanha kenttä, on lakea ja leveäreunainen golfkenttä. Sitä voisi ulosmenon perusteella luonnehtia links-kentäksi, mutta sisääntulosta löytyy paljon peltoja, sekä metsissä olevia ylä- ja alamäkiä. Järvenranta sijaitsee Riippilänjärven lounaisrannalla, ja sen par-luku on 71.
Pirunpelto
Toinen kentistä on vuonna 2005 valmistunut Pirunpelto. Se on haastava ja kapeareunainen kenttä, jolla nimensä mukaisesti sijaitsee kaksi kivikautista pirunpeltoa metsämaisemassa. Kentän layouttia muutettiin vuonna 2008 leventämällä muutaman väylän reunoja. Väylien 7 ja 17 välinen metsä-/kivikkoalue poistettiin ja tilalle kasvatettiin kokonaan karheikko. Pirunpellon par on 72.