cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
C-vitamiini
Saanti ja suositukset
Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositusten mukaan 6–65-vuotiaan tulisi joka vuorokausi (vrk) saada L-askorbiinihappoa keskimäärin 68 milligrammaa (mg), jos hänen energiatarpeensa on 2 000 kilokaloria vuorokaudessa.
Liikasaanti
Aikuisille turvallinen enimmäismäärä L-askorbiinihappoa on 1 000 mg/vrk (1 g/vrk) Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunnan mukaan. Euroopan elintarviketurvallisuusvirasto ei ole esittänyt enimmäissuosituksia. Nieltynä L-askorbiinihapon LD50 on rotille 6 996 mg/kg ja hiirille 4 380 mg/kg.
Ihmisillä niellyt yli 3 g/vrk annokset L-askorbiinihappoa voivat aiheuttaa ripulia, mutteivät tiettävästi muuten ole haitallisia terveille. Jopa 100 g askorbiinihappoa on annettu syöpäsairaille tiputusten kautta 2–3 kertaa viikossa muutaman kuukauden ajan ilman henkeä uhkaavia haittoja. Suuriin annoksiin voi silti liittyä alla esitettyjä teoreettisia riskejä.
Suolistossa L-askorbiinihappo lisää raudan saantia pelkistäen ruuan ferrirautaa (Fe3+) paremmin imeytyvään ferromuotoon (Fe2+). Vitamiini voi myös vapauttaa ferrorautaa ferritiinistä ja lisätä raudan pelkistyksen kautta Fentonin reagenssin tapaisia haitallisia happiradikaaleja tuottavia reaktioita (katso kohta Reaktiot). Ei ole varmaa onko näillä reaktioilla merkitystä terveyden kannalta. Kuitenkin raudan kertymäsairauksissa kuten hemokromatoosissa lisääntynyt raudan imeytyminen voi olla haitallista.
Lisäksi glukoosi-6-fosfaattidehydrogenaasin puutosta (G6PDD) potevilla isot L-askorbiinihappoannokset aiheuttavat hemolyysiä. Syy on tiettävästi askorbiinihapon kyky lisätä punasoluja vaurioittavan vetyperoksidin tuottoa Fentonin reaktioin. G6PDD:ssä punasolujen NADPH-pitoisuus alenee. Glutationireduktaasi vaatii näitä kuluneen glutationin palautukseen glutationidisulfidista. Glutationia kuluu peroksidia tuhoavalla glutationiperoksidaasilla. Peroksidin poisto punasoluista on siis vähentynyt G6PDD:ssä.
Munuaiskivissä noin 75 prosenttia on kalsiumoksalaattia. L-Askorbiinihappo hajoaa kehossa tuottaen muun muassa oksaalihappoa (katso kohta Hajotus ja erittyminen) ja siten kalsiumoksalaattia. Tämä voi munuaisissa virtsaan erittyessä tuottaa munuaiskiviä. Grammoissa mitattavat ja jatkuvat askorbiinihappoannokset voivat siis teoriassa lisätä munuaiskivien saannin riskiä. Riskin kasvusta ei ole vahvaa näyttöä.
Rakenne
L-Askorbiinihappo on IUPAC:n suosittelema nimi. Se on 6-hiilinen laktoni, jonka heterosyklinen rengas on 5:n atomin muodostama. Renkaassa on kaksoissidoksellinen dioli, 2,3-endioli. vasen|pienoiskuva|300px|Kiraliakeskukset: (S) ja/tai (R). 1a: L-askorbiinihappo 1b: D-askorbiinihappo 2a: L-isoaskorbiinihappo 2b: D-isoaskorbiinihappo eli [[erytorbiinihappo]] L-Askorbiinihapolla on 2 kiraliakeskusta eli sillä 4 stereoisomeeriä. Näistä vain erytorbiinihappo on C-vitamiini. Se on vitamiinina vain noin 5 prosenttisesti yhtä tehokas kuin L-askorbiinihappo. L-Askorbiinihapolla on ainakin 5 tautomeeriä.
Ominaisuudet
pienoiskuva|L-Askorbiinihappoa. L-Askorbiinihappo on valkea ja hajuton aine. Sen maku on hapan. Kiteet ovat monokliinisiä, levy- tai neulasmaisia. Se on liukoinen veteen (noin 0,33 g/ml), etanoliin (~0,02 g/ml), glyseroliin (~0,01 g/ml) ja propyleeniglykoliin (~0,05 g/ml). Se on liukenematon rasvoihin, öljyihin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Askorbiinihapon OH-ryhmät 3 ja 2 ovat happamia. Siksi sen 5 g/l vesiliuoksen pH-arvo on 3 ja 50 g/l pH on 2. 25 °C 3-OH:n pKa on 4,04 ja 16 °C 2-OH:n pKa 11,7. Askorbiinihappo on siis pH 7 vesiliuoksissa monoanionina eli askorbaattina. 3-OH on hapan, sillä askorbaatin varaus delokalisoituu endiolin takia laktonin karbonyyliin (kuva alla) vakauttaen deprotonoitua muotoa. keski|pienoiskuva|400px|Askorbaatin [[delokalisaatio.]]
Reaktiot
L-Askorbiinihappo on pelkistin eli hapettumisenestoaine. Vesiliuoksissa happiradikaaleja neutraloidessaan se hapettuu dehydroaskorbiinihapoksi (DHA, kuva alla). Vesiliuoksissa DHA hydrolysoituu helposti 2,3-diketo-L-gulonihapoksi (CAS-numero 3445-22-5). DHA säilyy hajoamatta noin 4 °C vesiliuoksessa pH:ssa 2,5–5,5 usean päivän. Se voidaan pelkistää askorbiinihapoksi esimerkiksi vetysulfidilla, ditiotreitolilla tai kysteiinillä. keski|pienoiskuva|580px|DHA:n rakenteita. 1,2,3-Trikarbonyyli (vasen) on usein esitetty DHA:n rakenne, mutta se on vesiliuoksissa hyvin epävakaa. Liuoksissa [[hemiketaali (keskellä) on yleisin. ]] Kosteuden lisäksi askorbiinihapon hajoamista lisäävät happi, emäksiset olot, kuumentaminen, valo ja siirtymämetallit. Taas pimeässä ja kuivassa kiinteä askorbiinihappo säilyy hyvin pitkään. Askorbiinihapon DHA-hajoamistuote hajoaa yhä ja oloista riippuen hajoamistuotteita voi olla kymmeniä. Niitä ovat muun muassa erilaiset furaanit, ketohapot ja karboksyylihapot. Hapekkaissa oloissa DHA:sta saatu gulonihappo voi hajota muun muassa L-treonihapoksi (CAS 7306-96-9) ja oksaalihapoksi. Hapettomissa oloissa hajoaminen on noin 10-kertaa hitaampaa ja DHA:sta voi muodostua muun muassa furfuraalia ja hiilidioksidia ilman gulonihapon välillistä muodostumista.
Vähäkin määrä siirtymämetalli-ioneita kuten rautaa(III) (Fe3+) ja kuparia(II) (Cu2+) katalysoivat askorbiinihapon hajoamista gulonihapoksi hapen (O2) läsnä ollessa. Ionit muodostavat tertiäärisen koordinaatiokompleksin endiolin OH-ryhmien ja hapen välille. Reaktiossa happi muuntuu vetyperoksidiksi (H2O2) ja askorbiinihappo DHA:ksi. Katalyysiä estävät ioneita sitovat kelaatit kuten EDTA, oksaalihappo ja sitruunahappo. Metallien kuten Fe3+ ja Cu2+ läsnä ollessa askorbiinihappo (Asc) voi radikaalien neutraloinnin sijaan edistää niiden tuottoa Fentonin reagenssin tapaan: Bentsoehappo voi dekarboksyloitua askorbiinihapon ja siirtymämetallien katalysoimana syöpävaaralliseksi bentseeniksi. Vedessä on usein hieman metalleja kuten kuparia(II) ja rautaa(III). Siksi bentseeniä voi ilmetä esimerkiksi bentsoehappoa ja C-vitamiinia sisältävissä virvoitusjuomissa. Juomien bentseenipitoisuuksille on kuitenkin muun muassa EU:ssa säädetty turvallisena pidetty 1 μg/l maksimiarvo.
Yhdenarvoisten emästen kanssa askorbiinihappo tuottaa suoloja. Kahdenarvoisten emästen suolat ovat epävakaita. L-Natrium- ja L-kalsiumaskorbaatissa ((C6H7O6)2Ca · 2 H2O) metalli-ioni on kiinni 3-OH:n hapessa. pienoiskuva|6-OH palmitaatti. Askorbiinihapon OH-ryhmät voivat esteröityä. 6-OH tuottaa esterin vaikka palmitiinihapon kanssa tuottaen siis L-askorbyyli-6-palmitaattia (CAS 137-66-6). Rasvahappoesterit eivät ole vesiliukoisia. Eläimissä ne hydrolysoituvat ja muuntuvat vitamiinitoimintoiseksi askorbiinihapoksi.
Kiehutettaessa L-askorbiinihappoa kaliumhydroksidin metanoliliuoksessa, se isomerisoituu L-isoaskorbiinihapoksi.
Valmistus
L-Askorbiinihappoa tuotetaan teollisesti pääosin tiettyjen mikrobien avulla. Nämä tuottavat 2-keto-L-gulonihappoa, joka eristetään, puhdistetaan ja muunnetaan kemiallisella synteesillä L-askorbiinihapoksi. Suoraan askorbiinihappoa tuottavia mikrobimenetelmiä on, mutta nämä eivät ole kaupallisesti kannattavia. Ketogulonihappoa tuotetaan kaksivaiheisesti antamalla mikrobeille D-sorbitolia, jonka ne muuntavat L-sorboosiksi. Toisenlaiset mikrobit muuntavat sorboosin ketogulonihapoksi. pienoiskuva|550px|Reichstein-Grüssner-prosessin muunnelma. 1: D-glukoosi. 2: D-sorbitoli. 3: L-sorboosi. 4: diasetoni-L-sorbofuranoosi. 5: 2-keto-L-gulonihappo. 6: L-askorbiinihappo. Ensimmäinen L-askorbiinihapon kaupallinen synteesi oli Reichstein-Grüssner-prosessi. Eräässä prosessin muunnelmassa D-glukoosi vedytetään Raney-nikkelillä suuressa paineessa ja lämpötilassa D-sorbitoliksi. Katalyytti poistetaan. Saanto on suuri ja vähäisiä sivutuotteita kuten D-mannitolia ei poisteta. Steriloitu sorbitoli hapetetaan mikrobein kuten Gluconobacter oxydans-bakteerien avulla L-sorboosiksi. Tämä puhdistetaan suodattamalla ja uudelleenkiteytystä käyttäen. Sorboosin OH-ryhmät suojataan asetonin avulla asetaaleiksi. Saadaan diasetoni-L-sorbofuranoosi. Reaktio tapahtuu liuoksessa, jossa on asetonin lisäksi ylimäärin vettä poistavaa ja katalyyttinä toimivaa rikkihappoa. Liuos pidetään reaktion ajan usein viileänä, kuten 4 °C:ssa. Liuos neutraloidaan ja diasetonisorbofuranoosi uutetaan vesiliuoksesta esimerkiksi tolueenilla. Suojaamaton OH-ryhmä hapetetaan karboksyylihapporyhmäksi suuressa lämpötilassa esimerkiksi kaliumpermanganaatilla lievästi emäksiseksi NaOH:lla tehdyssä liuoksessa. Asetonit poistetaan ja saadaan 2-keto-L-gulonihappoa. Tämä syklisoidaan esimerkiksi happokatalyysillä L-askorbiinihapoksi.
Pitoisuudet ravinnossa
80–90 prosenttia ruokien C-vitamiinista on L-askorbiiniappoa lopun ollessa dehydroaskorbiinihappona, joka voi kehossa muuntua vitamiinitoimintoiseksi askorbiinihapoksi. C-vitamiinia on paljon useissa hedelmissä ja kasviksissa. Eläinperäisissä ruuissa sitä on elimissä kuten maksoissa ja munuaisissa, mutta lihaksissa sitä on hyvin vähän. Siemenissä vitamiinia ei juuri ole ja pitoisuudet kasvavat siemenen alkaessa itää.
Runsaimpia C-vitamiinilähteitä ovat kakaduluumu (Terminalia ferdinandiana), jossa on askorbiinihappoa 406– hedelmälihaa. Camu camun (Myrciaria dubia) hedelmälihassa sitä on 877–. Myös ruusunmarjoissa sitä on paljon. Puolikypsissä ja kypsissä kurtturuusun marjoissa pitoisuudet ovat 761–.
Ruokien C-vitamiinipitoisuudet vaihtelevat muun muassa sadonkorjuun ajankohdasta, kuljetusoloista, säilytysoloista ja ruuanlaittotavoista riippuen. Happi, lämmitys ja neutraalit tai emäksiset olot nopeuttavat myös hajoamista.
Ruoan kuumennus vähentää sen C-vitamiinipitoisuutta. C-vitamiini säilyy parhaiten höyryttämällä kypsennetyssä ruoassa ja paistaminen on seuraavaksi paras ratkaisu. Keittäminen on huonoin ratkaisu etenkin, jos keitinvettä hyödynnetä ravinnoksi. Esimerkiksi perunoiden keitossa häviö on 40-88 prosenttia kuumuuden ja liukenemisen takia.
C-vitamiinia hajoaa myös säilytettäessä ruokia pitkään, esimerkiksi perunoiden vitamiinista noin 50 prosenttia häviää viiden kuukauden kuluttua niiden keräämisestä. Pakastaminen hidastaa C-vitamiinin hajoamista.
Hapettumisenesto
L-Askorbiinihappo on soluja suojaava hapettumisenestoaine. Se neutraloi radikaaleja ja pysäyttää siten niiden soluja vaurioittavia ketjureaktioita. Askorbiinihapon vaikutuskohteena olevia radikaaleja ovat muun muassa superoksidianioni (O2•–), hydroksyyliradikaali (OH•), typpidioksidiradikaali (NO2•) ja erilaiset orgaaniset peroksyyliradikaalit (ROO•). Solujen rasvaliukoisissa osissa on myös E-vitamiineja. Nämä toimivat hapettumisenestoaineina muuntuen kromanoksyyliradikaaleiksi radikaaleja neutraloidessaan. Askorbiinihappo ja muutkin aineet, kuten glutationi, neutraloivat kromanoksyyliradikaaleja ja kierrättävät siten E-vitamiineja takaisin radikaaleilta suojaavaan muotoon. pienoiskuva|560px|Askorbiinihapon [[hapetus-pelkistysreaktiot. DHA:n todellinen rakenne on kuvan kaksirenkainen hemiketaali. ]] Solun pH-arvossa askorbiinihappo on askorbaatti-anionina (AscH–). Useimmin tämä reagoi soluissa peroksyyliradikaalin kanssa (ROO•) kanssa. Tämä neutraloituu peroksidiksi askorbaatin luovuttaessa sille ensin elektronin (e–) ja sitten protonin (H+). Askorbaatti reagoi anioninsa radikaaliksi, askorbyyliksi (AscH•–):
Asc•– on verrattain vakaa. Se voi sopivissa oloissa säilyä sekuntien tai jopa minuuttien ajan, kun taas monien muiden radikaalien olemassaoloaika on alle millisekunnin. Asc•– reagoi ensisijaisesti vain muiden radikaalien kanssa. Se voi luovuttaa toisen elektronin radikaalille muuntuen dehydroaskorbiinihapoksi (DHA). Todennäköisimmin se tuottaa dimeerin toisen Asc•–:n kanssa. Dimeeri hajoaa pian disproportionaatiossa. Muodostuu askorbaatti ja DHA: DHA:lla on monia vaihtoehtoisia rakenteita. Vesiliuoksissa ja soluissa DHA ei ilmene 1,2,3-trikarbonyylinä edes välillisesti, vaan muina rakenteina. Pääasiallinen reaktioiden jälkeinen DHA on kaksirenkainen hemiketaali (kuva).
DHA voi pelkistyä taas askorbiinihapoksi glutaredoksiinien avulla tai hajota (katso kohdat Imeytyminen ja kuljetus ja Hajotus ja erittyminen).
Kofaktori
L-Askorbiinihappoa vaaditaan kofaktorina tiettyjen mono- ja dioksigenaaseihin kuuluvien entsyymien reaktioihin. Näiden aktiiviset kohdat käyttävät vastaavasti kuparin(I) (Cu+) ja raudan(II) (Fe2+) ioneita kofaktoreina, joiden hapetuslukua askorbiinihappo ylläpitää pelkistämällä. Taulukossa alla on epätäydellinen lista nisäkkäiden askorbiinihappoentsyymeistä. On myös askorbiinihappoentsyymeitä, joita ei ole nisäkkäillä, mutta niitä on esimerkiksi tietyillä sienillä. Näitä ovat muun muassa tymiinidioksigenaasi (EC-numero 1.14.11.6), pyrimidiinideoksinukleosidi-1'-dioksigenaasi (EC 1.14.11.10) ja pyridiinideoksinukleosidi-2'-dioksigenaasi (EC 1.14.11.3). Kollageenin proliinien ja lysiinien tulee hydroksyloitua translaation jälkeisesti 3-hydroksi- tai 4-hydroksiproliineiksi ja hydroksilysiineiksi, jotta kollageenista muodostuu normaalia. Hydroksylaatio tapahtuu taulukon prokollageenidioksigenaasien avulla. Hieman hydroksylaatiota voi tapahtua silti myös ilman näitä askorbiinihapporiippuvaisia entsyymeitä. Kollageeni on rakenteellisesti tärkeä osa ihoa ja muita sidekudoksia, joihin se tuottaa kudoksia vahventavia ristisidoksia. Siksi sen tuoton häiriö on tiettävästi pääsyy ihmisten keripukissa ilmeneviin haavaumiin, haavojen parantumisen heikkenemiseen ja ienten heikentymisestä johtuvaan hampaiden löystymiseen.
Keripukki johtaa myös tyrosiinin hajotuksen heikkenemiseen, joka aiheuttaa tyrosinemiaa ja virtsan korkeita tyrosiinipitoisuuksia. Keripukissa ilmenee myös väsymystä, joka voi johtua norepinefriinin, peptidihormonien ja/tai energia-aineenvaihduntaan osallisen karnitiinin tuoton vähäisyydestä.
Imeytyminen ja kuljetus
Soluihin otettu DHA pelkistyy lähes heti L-askorbiinihapoksi suoralla kemiallisella pelkistyksellä tai entsymaattisesti dehydroaskorbiinihapporeduktaasin (EC-numero 1.8.5.1) aktiivisuuden omaavien glutaredoksiinien vaikutuksesta glutationia disulfidiksi hapettaen.
Suolistosta imeydyttyään C-vitamiini kulkee veressä muihin kudoksiin. 120–180 min kuluttua askorbiinihapon syönnistä sen pitoisuudet plasmassa ovat suurimmillaan. Veren vitamiinista 80–90 prosenttia on L-askorbiinihappoa. Loput ovat DHA:ta. Terveillä ihmisillä plasman askorbiinihappopitoisuus on 30–70 µmol/l tai enemmän.
Varastoituminen
Miehillä kehossa on arviolta enintään 1,5–2 g L-askorbiinihappoa. Alle 10 mg/vrk saanti johtaa alle 0,3 g kehon kokonaisvarantoon. Tämän rajan alittuessa ilmenevät keripukin ensioireet. Aikuisilla ihmisillä keripukki ilmenee usein 45–80 päivän tai jopa vasta 160 päivän kuluttua C-vitamiinien saannin loppumisesta.
Hajotus ja erittyminen
Askorbiinihappo hapettuu helposti DHA:ksi. Tämä voi spontaanisti ja peruuttamattomasti hydrolysoitua avoketjuiseksi 2,3-diketo-L-gulonihapoksi (CAS-numero 3445-22-5). Tämä voi hapettumalla katketa oksaalihapoksi ja L-treonihapoksi (CAS 7306-96-9), tai hiilidioksidia luovuttaen hapettua Ihmisillä pääosa askorbiinihaposta kuitenkin erittyy sellaisenaan, DHA:na ja diketogulonihappona. Pieni osa erittyy oksaalihappona ja askorbaatti-2-sulfaattina (CAS 37627-95-5). Normaalein annoksin 24 tunnissa erittyneistä hajoamistuotteista lukumäärältään noin 1,5 prosenttia on oksaalihappoa.
Kasvit
pienoiskuva|Synteesi kasveissa. Kaikki kasvit tarvitsevat L-askorbiinihappoa ja tuottavat sitä Smirnoff-Wheeler-reitin kautta: Edeltävä reitti on yleisin. Vaihtoehtoisia ja mahdollisesti rinnakkaisia reittejä voi olla joissain kasveissa, mutta ne tunnetaan huonosti.
Eläimet
pienoiskuva|Synteesi eläimissä. Useimmat selkärankaiset tuottavat L-askorbiinihappoa. Tämän kyvyn ovat kuitenkin menettäneet evoluution myötä muun muassa ihmiset, muut kädelliset, varsinaiset luukalat, varpuslinnut, lepakot ja marsut. Näille eläimille aine on vitamiini. Kyvyttömyyden syy on tuottoon vaaditun L-gulonolaktonioksidaasin (EC 1.1.3.8) geenin toimimattomuuden aiheuttava mutaatio. Tuottoon pystyvät kalat, sammakkoeläimet ja matelijat tuottavat askorbiinihappoa pääosin munuaisissa, nisäkkäät taas maksassa.
Askorbiinihapon tuottoon pystyvät eläimet tekevät sen seuraavasti:
Vaihtoehtoisesti L-gulonaatti (4. vaihe) voi askorbiinihapposynteesiin pystyvillä ja pystymättömillä eläimillä entsymaattisesti muuntua 3-keto-L-gulonaatiksi, sitten L-ksyluloosiksi, ksylitoliksi, D-ksyluloosiksi ja lopuksi D-ksyluloosi-5-P:ksi joka päätyy pentoosifosfaattireitille.
Muut
Bakteerit eivät tiettävästi tuota askorbiinihappoa tai sen johdannaisia. Eukaryoottien synteesireitit vaihtelevat. Edeltävien kasvien ja eläinten reitin lisäksi on olemassa ainakin silmälevien käyttämä reitti, jossa muodostuu L-askorbiinihappoa. Sienet taas tuottavat ja käyttävät askorbiinihappoa tai sen erilaisin reitein tuotettuja johdannaisia kuten 6-deoksi-L-askorbaattia (CAS 528-81-4), askorbaattiglykosidejä ja D-erytroaskorbaattia. Jälkimmäistä 5-hiilistä molekyyliä tuottaa muun muassa leivinhiiva.
Historia ja nimet
Keripukki on vanha tauti. Noin 1550 eaa. kirjoitettu Ebersin papyrus sisältää tiettävästi ensimmäisen kuvauksen keripukista – hoidoksi suositellaan sipulia ja vihanneksia. Sittemmin taudista on useita kuvauksia ja siihen on suositeltu eri hoitoja. Eräs näistä on ollut rohtokuirimon syönti. Tästä juontuu myös kasvin englanninkielinen nimi, scurvygrass ("keripukkiruoho"). Isoksi ongelmaksi keripukki nousi 1600- ja 1800-luvun välisten "uuteen maailmaan" suuntaavien laivamatkojen myötä, jolloin yli 2 miljoonaa merimiestä kuoli laivoilla keripukkiin vähän vihanneksia sisältävän ruokavalion takia.
Toukokuussa 1747 James Lind oli kirurgina Ison-Britannian laivastossa ja teki ensimmäisen keripukin hoitoon pyrkivän järjestelmällisen kokeen. Kokeessa 12:sta keripukkia potevaa merimiestä jaettiin pareihin. Kunkin parin jäsenelle syötettiin eri ruokia ja aineita. 2 appelsiinia ja sitruunan päivässä saaneet paranivat, mutteivät muut. Lind kirjoitti kokeesta 1753 julkaistussa kirjassaan A treatise of the scurvy. Hän tulkitsi tuloksensa väärin ja arveli keripukin ilmenevän merimiehillä meri-ilman takia uskoen, ettei tautia ole kuivalla maalla. Lindin teorian mukaan kostea meri-ilma tukki ihohuokosia ja sen viileys vähensi hikoilua. Tällöin kehossa muodostuvat keripukkia aiheuttavat jätteet eivät poistuneet hikoilemalla. Sitrushedelmillä taas oli Lindin mukaan huokosia avaava vaikutus. pienoiskuva|200px|G. Blane Sitruunoiden käyttöä alettiin kokeilemaan Britannian laivastossa lähinnä Gilbert Blanen (elänyt 1749–1834) ansiosta ja 1795 laivaston jäsenille alettiin antamaan tietyn kiintiön verran sitruunamehua. 1845 perunarutto levisi Euroopassa, jota seurasi muun muassa Irlannin suuri nälänhätä. Peruna oli tuolloin paikoin tärkeä askorbiinihappolähde. Siksi keripukkia ilmeni tuolloin laajemmin myös maalla muun muassa Irlannissa. 1800-luvun puoliväliin mennessä ravitsemustiede oli kehittynyt ja hiilihydraattien, rasvojen ja proteiinien oli tunnistettu olevan energiaravintoaineita. Siksi hetken laajalti hyväksytty teoria oli se, että keripukki aiheutui typpiköyhästä eli vähäproteiinisesta ruokavaliosta. Sitten paikoin valtavirran teoriaksi nousi kaliumpuutos ja mikrobiteorian kehityksen myötä myös se, että keripukki onkin mikrobien levittämä tauti. pienoiskuva|A. Holst|200px|vasen Norjalainen Axel Holst (1830–1931) tutki skandinaavisilla merimiehillä yleistynyttä beriberiä. 1907 Holst ja Theodor Frølich (1870–1947) tekivät ruokintakokeita marsuilla pyrkiessään saamaan niille beriberin. Sen sijaan eläimillä ilmeni keripukin oireita. Ne paranivat annettaessa niille ruokia, jotka estivät keripukkia myös ihmisillä. Holstin ja Frølichin löytö mahdollisti marsujen käytön koe-eläiminä myöhemmissä tutkimuksissa, joissa pyrittiin löytämään askorbiinihappopitoisin osa jostakin näytteestä, jotta kylliksi askorbiinihappoa voitaisiin eristää ja tutkia. pienoiskuva|T. Frølich|200px Cambridgessa 1928 Albert Szent-Györgyi pyrki löytämään härän lisämunuaisten kuorikerroksesta vahvan pelkistimen, muttei keripukin estäjää. Hän eristi L-askorbiinihapon havaiten sen olevan etsimänsä aine, sillä se pelkisti pian jodin värittömäksi. Hän selvitti aineen oikean molekyylikaavan C6H8O6, muttei tunnistanut sen estävän keripukkia. Hän aikoi kutsua ainetta julkaisussaan nimellä ignose (latinasta ignosco, "en tiedä") ja sitten godnose (eng. god knows, "luoja tietää"), mutta julkaisun päätoimittajana toiminut Arthur Harden vastusti näitä nimiä. Harden ehdotti aineelle sen sijaan nimeä heksuronihappo, joksi se nimettiin. Nimi viittaa aineen kuuteen hiiliatomiin ja oletettuun hiilihydraattimaiseen rakenteeseen.
Tietämättä keripukin estäjän olevan pelkistin ja että se on jo löydetty, useat tutkijaryhmät käyttivät jodin tapaisten nopeiden menetelmien sijaan viikkoja kestäviä marsukokeita pyrkiessään eristämään taudin parantavan aineen. Charles Glen King (1896–1988) ja kollegat olivat ensimmäiset. 1931 he eristivät Pittsburghin yliopistossa L-askorbiinihapon sitruunamehusta ja tunnistivat sen olevan keripukkia estävä aine. 1932 he havaitsivat että se on sama kuin Györgyin eristämä. Vain Györgyille myönnettiin lääketieteen Nobel-palkinto 1937 osin askorbiinihapon löytämisen takia.
1933 Györgyi ja Walter Haworth keksivät heksuronihapolle korvaavan nimen, askorbiinihappo. Tämä tulee sanasta antiscorbutic, joka on sananmukaisesti "keripukin estäjä".
Edmund Langley Hirstin askorbiinihapon rakennetutkimuksiin pohjaten Walter Haworth selvitti 1933 Birminghamin yliopistossa L-askorbiinihapon rakennekaavan, stereoisomerian ja syntetisoi aineen ensimmäisenä. Haworthille myönnettiin 1937 tästä ja muista töistään Paul Karrerin kanssa jaettu kemian Nobel-palkinto.
Myöhemmin 1933 Tadeusz Reichstein, Andreas Grüssner ja Rupert Oppenauer kehittävät ensimmäisen kaupallisesti kannattavan teollisen L-askorbiinihapon synteesin. Tämä säilyi siihen jälkikäteen tehdyin muunnelmin pitkään teollisuuden tärkeimpänä synteesinä. Vasta 1960-luvun lopulla puolisynteettiset mikrobimenetelmät alkoivat yleistymään.
Kuustäplähietamehiläinen
Kuustäplähietamehiläinen (Lasioglossum sexnotatulum) on hietamehiläisiin kuuluva äärimmäisen uhanalainen myrkkypistiäinen (Aculeata). Suomessa äärimmäisen uhanalainen laji löytyi pistiäistyöryhmän vuonna 2014 tekemissä esiintymäkartoituksissa.
Beumer
Beumer voi tarkoittaa seuraavia:
Lyhytnokkamurri
Lyhytnokkamurri (Brachyramphus brevirostris) on harvinainen pohjoisten rantojen lintu.
Koko ja ulkonäkö
Lyhytnokkamurri kasvaa noin 25 cm pitkäksi. Sillä on lyhyet jalat. Se vaihtaa väriään vuodenaikojen mukaan: pesimäkaudella se on savenvärinen, talvella mustavalkoinen. Se ääntelee kahdella tavalla: piipittelemällä ja murisemalla aaahhrrr.
Levinneisyys
Lyhytnokkamurri elää Alaskan ja Siperian lähivesillä. Noin 7–15 % Prinssi Williamin salmen lyhytnokkamurreista sai surmansa Exxon Valdezin öljyonnettomuudessa.
Elinympäristö ja ravinto
Lyhytnokkamurri ruokailee rannikon lähellä. Se kerää krilliä, kalanpoikasia ja muuta eläinplanktonia. Poikasten ruokintaa varten se voi pyydystää vähän isompiakin kaloja.
Lisääntyminen
Lyhytnokkamurri pesii paljaalla maalla vuoriston suojanpuolella jonkun matkaa rannikosta. Toisin kuin useimmat rantalinnut, se ei muodosta yhdyskuntia edes pesimäajaksi.
Fred Winters
Frederick "Fred" Winters (7. tammikuuta 1873 – 26. huhtikuuta 1915 ) oli yhdysvaltalainen painonnostaja ja olympiamitalisti. Hänen seuransa oli newyorkilainen New West Side AC. Winters voitti St. Louisin olympialaisissa 1904 hopeaa kymmenestä osiosta koostuneessa kilpailussa. Hän johti ensimmäisen yhdeksän osan jälkeen, mutta jäi viimeisellä, vapaavalintaisella, osuudella voittaja Oscar Osthoffin taakse.
Yone Minagawa
Minagawa syntyi vuonna 1893 ja jäi leskeksi melko nuorena. Hän elätti viisi lastansa myymällä työkseen kukkia ja vihanneksia. Vaikka vanhus vietti 114-vuotispäivänsä yhteydessä suuren osan ajastaan vuoteessa, hän oli vielä henkisesti vireä ja keskusteli hoitohenkilökunnan kanssa. Hän joutui viimeisinä vuosinaan turvautumaan pyörätuoliin, mutta osallistui erilaisiin aktiviteetteihin ja tanssi liikuttamalla ruumistaan musiikin tahtiin.
Minagawa saavutti 114 vuoden iän 4. tammikuuta 2007. Hän jaksoi yhä juhlia Keijuenin hoitokodissa Fukuokan prefektuurissa, ja hänen kerrotaan huolehtineen kunnostaan syömällä karkkia ja harrastamalla tanssia.
Minagawasta tuli Japanin vanhin jo huhtikuussa 2005. Hänen elinaikanaan Japanissa oli vallassa neljä eri keisaria: Meiji, Yoshihito, Hirohito ja Akihito. Hän kuoli elokuussa 2007, jolloin maailman vanhimmaksi ihmiseksi nousi Edna Parker.
Peyronien tauti
Peyronien tauti eli induratio penis plastica on miesten sairaus, jonka keskeinen oire on siittimen alueelle muodostuva plakki tai kova, sidekudoksinen kyhmy. Erektiossa siitin käyristyy kovettuman puolelle, mikä saattaa haitata yhdyntää.
Vaivaa esiintyy arviolta yhdellä prosentilla miehistä. Toisen tutkimuksen mukaan 40–70-vuotiaista miehistä Peyronien tauti on 1–3,7 prosentilla. Tautia on tavattu myös tätä nuoremmilla.
Aiemmin on etenkin lievissä muodoissa kehotettu olemaan odottavalla kannalla. Nykyisin kuitenkin kehotetaan hakeutumaan urologin vastaanotolle jo alkuvaiheessa, sillä sairaus ei yleensä spontaanisti parane ja voi olla tarjolla hoitoja, joiden avulla sen eteneminen hidastuu tai pysähtyy. Jos sairaus on pitkäaikainen ja hankaloittaa sukupuoliyhdyntää, potilaalle saatetaan suorittaa leikkaus. Taudin tarkkaa aiheuttajaa ei tunneta. Joillakin potilailla sairaus paranee ajan kanssa, useimmiten se ei etene tai oireet muuttuvat.
Peyronien tauti on nimetty Ludvig XV:n kirurgi François Gigot de la Peyronien mukaan, joka kuvasi sairauden 1700-luvulla.
Limbut
Limbut ovat etninen ryhmä Nepalin itäosassa ja osissa Intiaa. Heitä on yhteensä arviolta 380 000 ja he puhuvat tiibetiläis-burmalaisiin kieliin kuuluvaa limbun kieltä.
Lukumäärä ja asuinalue
Limbut asuttavat pääasiassa Arunjoelta Nepalin itäosassa Intian Sikkimin osavaltion rajalle saakka. Intiassa heitä asuu Sikkimin lisäksi Länsi-Bengalin ja Assamin osavaltioiden alueilla. Joidenkin arvioiden mukaan limbuja oli 2000-luvulla ehkä noin 380 000.
Historia
thumb|vasen|Nepalin limbuja valokuvassa 1800-luvulta. Limbujen uskotaan kuuluvan oman alueensa alkuperäisväestöön. Heidän esi-isään olivat mahdollisesti kirantit. Historiallisissa lähteissä limbut mainitaan 1700-luvulta lähtien, jolloin limbuilla oli useita eri pienehköjä valtioita, joita hallitsi Bijayapurin kuningas. 1700-luvun loppupuolella eri hindulaisten hallitsijoiden kuningaskunnat olivat levittäneet valtaansa nykyisen Nepalin seudulla ja kehitykseen kuului myös hindulaisen väestön muuttoliike Nepalin itäosiin limbujen alueelle. Limbut menettivät huomattavan osan alkuperäisistä maistaan hindulaisille siirtolaisile. Maanomistuksesta limbujen ja Nepalin muiden väestönryhmien välillä tuli kysymys, joka on vaikuttanut politiikkaan näihin päiviin saakka.
Kulttuuri
Limbut jakautuvat eri patrilineaarisiin ryhmiin. Samasta esi-isästä polveutuvat välttävät esimerkiksi aviopuolison ottamista saman ryhmän sisältä. Yhden ryhmän sama esi-isä jäljitetään tavallisesti neljän tai viiden sukupolven päähän. Niiden yläpuolella on vielä erikseen klaanit, jotka polveutuvat samasta yleensä myyttisestä esi-isästä.
Limbut seuraavat joitakin Nepalin valtausko hindulaisuuden piirteitä, mutta heidän tavassaan harjoittaa uskoa on myös huomattavia eroja nepalilaiseen valtavirtaan nähden. Uskonnon harjoittamiseen on sekoittunut piirteitä perinteisestä uskosta, johon kuuluu esimerkiksi uhrausten tekeminen. Eläinuhreja tehdään esimerkiksi eri paikallisille jumaluuksille tai hengille. Eri henkiä liitetään esimerkiksi esi-isiin, tai luonnollisiin kohteisiin, kuten metsiin. Perinteisen uskon harjoittamisesta huolimatta limbut seuraavat esimerkiksi muun väestön keskuudessa suosittuja hindulaisia juhlia.
Siivetönruokki
Siivetönruokki, jota on kutsuttu myös nimillä jättiläisruokki ja isoruokki, (Pinguinus impennis, aiemmin Alca impennis) on sukupuuttoon kuollut, ruokkien heimoon kuulunut suurikokoinen lintulaji. Pingviinit ovat saaneet nimensä siivetönruokin kymrinkielisen nimen pen gwyn (sananmukaisesti käännettynä 'valkea pää' viitaten sen pään näkyvään valkoiseen laikkuun) mukaan.
Ulkonäkö ja koko
75–90 senttimetrin pituinen ja 5 kilogramman painoinen lentokyvytön siivetönruokki oli ruokeista suurin. Nimestään huolimatta se ei ollut täysin siivetön, mutta sen surkastuneet siivet olivat vain noin 17 senttimetrin mittaiset.
Siivetönruokki ja pingviinit ovat esimerkki konvergentista evoluutiosta, jossa eliöt jotka eivät ole toisilleen läheistä sukua kehittävät samantapaisia piirteitä samankaltaisen elinympäristönsä ja ekologisen lokeronsa ansiosta. Lentokyvyttöminä, kalaa syövinä viileän ilmanalan merilintuina siivetönruokit elivät vastaavassa ekologisessa lokerossa kuin eteläisen pallonpuoliskon pingviinit, mikä johti myös niiden elintapojen ja ulkonäön samankaltaisuuteen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Siivetönruokkia esiintyi aikoinaan runsaslukuisesti Pohjois-Atlantin alueella eli Kanadan itärannikon saarilla, Grönlannissa, Islannissa, Norjassa, Britteinsaarilla ja Itämerellä.
Ruotsin Uddevallasta on löydetty eräästä sorakuopasta siivetönruokin luuranko, jonka arvioidaan olevan 3 000–4 000 vuotta vanha. Löydön perusteella on päätelty, että laji olisi esiintynyt viime jääkauden jälkeisenä aikana myös Ruotsin länsirannikolla. Siivetönruokin mahdollisesta pesimisestä siellä ei kuitenkaan ole tietoa. Vielä historiallisella ajalla laji oli säännöllinen vieras eteläisen Ruotsin rannikolla. Tästä on olemassa jopa kirjattu havainto, joka on tehty 18. joulukuuta 1783 Bohusläänin Mollösundissa.
Elintavat ja lisääntyminen
Siivetönruokki eli yhdyskunnissa. Se oli erinomainen uimari ja käytti lyhyitä siipiään uidessaan veden alla. Toisin kuin muut ruokit, siivetönruokki ei kyennyt lentämään, mikä teki siitä helppoa riistaa ihmisille.
Siivetönruokit munivat muiden ruokkilintujen tapaan vain yhden munan vuodessa.
thumb|180px|vasen|Täytetty siivetönruokki esillä [[Leipzigissa.]]
Sukupuutto
Siivetönruokkia metsästettiin ainakin 1700-luvulla muun muassa valaanpyytäjien ja muiden merenkulkijoiden ruuaksi sekä patjoissa käytettyjen untuvien vuoksi. Lisäksi niiden munia kerättiin ravinnoksi. Hitaasti lisääntynyt laji harvinaistui nopeasti. Luonnonhistorialliset museot ja yksityiset keräilijät hankkivat innokkaasti näytteitä häviämässä olleesta lajista, mikä osaltaan edisti sen katoamista. Yksi viimeisistä pesimäpaikoista oli Islannin Geirfuglaskerillä. Suuri tulivuorenpurkaus autioitti tämän ihmisille vaikeapääsyisen turvapaikan vuonna 1830, jolloin lintujen oli siirryttävä muille saarille. Siivetönruokki kuoli lopulta sukupuuttoon. Viimeinen pari tapettiin pesältään hautomasta munaansa 3. heinäkuuta 1844 Islannin rannikolla sijaitsevalla Eldeyn saarella, ja viimeinen elävä lajin yksilö nähtiin vuonna 1852 Newfoundlandin edustalla.
Meri Ilmarinen
Meri Tuuli Linnea Ilmarinen (s. 4. kesäkuuta 1991) on suomalainen painonnostaja.
Ilmarinen voitti maaliskuussa 2018 Bukarestin EM-kilpailuissa pronssia sarjassa 75 kg. Hän ylsi pronssille myös työnnössä. Ilmarinen on ollut kokopäiväinen painonnostaja vuodesta 2015 lähtien. Vuonna 2017 hän sijoittui MM-kilpailuissa yhdeksänneksi.
Mustanaamio (täsmennyssivu)
Mustanaamio voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Radiopassiivista jätettä EP
Radiopassiivista jätettä on hip hop -yhtye Grannies Smoking Pipesin EP, joka julkaistiin syksyllä 2013 omakustanteena. EP:n avausraita Grannies vs. food sai jonkin verran radiosoittoa YleX:llä ja yhtye valittiin viikon kellaribändiksi. Kappaleesta ”Isän, pojan ja mammonan nim€€n” on julkaistu musiikkivideo.
Yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi
Yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi on Pariisissa Unescon yleiskokouksen 16. istunnossa 14. marraskuuta 1970 tehty sopimus, jonka tarkoituksena on estää laiton kaupankäynti kulttuuriomaisuudella.
Sopimuksen mukaan kansojen välinen kulttuuriomaisuuden vaihto lisää ihmiskunnan sivistyksen tuntemusta, rikastuttaa kansojen kulttuurielämää ja vaikuttaa positiivisesti keskenäiseen kunnioitukseen. Kulttuuriomaisuus onkin yksi kansallisen kulttuurin merkittävimmistä tekijöistä. Sen arvo on kuitenkin parhaiten ymmärrettävissä sellaisessa yhteydessä, jossa sen alkuperästä, historiasta ja perinneympäristöstä tiedetään mahdollisimman paljon.
Sopimuksen allekirjoittainella valtiolla on velvollisuus suojella kulttuuriomaisuuttaan varkauksilta ja luvattomalta vienniltä. Sopimus koskee sekä yksityisessä että yhteisöjen omistuksessa olevaa omaisuutta, jota se suojaa niin rauhan kuin sodankin aikana.
Suomen hallitus ratifioi sopimuksen 14. kesäkuuta 1999.
Donald-Olivier Sié
Jalkapallomaajoukkue
Sié debytoi Norsunluurannikon maajoukkueessa 1990. Hän on pelannut 43 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Lázaros Christodoulópoulos
Lázaros Christodoulópoulos (s. 19. joulukuuta 1986 Thessaloniki) on kreikkalainen jalkapalloilija, joka edustaa kotimaassaan Olympiakosta. Molempijalkaisen Christodoulópouloksen pelipaikka on keskikenttä tai laitahyökkääjä. Hän pelaa myös Kreikan jalkapallomaajoukkueessa. Aivan kuten Christodoulópouloksen maajoukkuetoverilla Sokratis Papastathopoulosilla, myös hänellä lukee pelipaidassa etunimi pitkän sukunimen sijasta.
Seurajoukkueura
Christodoulópouloksen kasvattajaseura on PAOK FC. Hän edusti seuran ykkösjoukkuetta vuodet 2005-2008. Vuonna 2008 Christodoulópoulos siirtyi Panathinaikos FC:hen. Kaudella 2009-2010 hän voitti seurassa Kreikan Superliigan ja Kreikan cupin. Kaudella 2010-11 hän pelasi seuran kanssa myös Mestareiden liigaa.
Tammikuussa 2013, yli viiden Panathinaikos-kauden jälkeen Christodoulópoulos siirtyi ensimmäistä kertaa urallaan ulkomaille, Serie A-seura Bologna FC:hen. Hän debytoi seurassa saman vuoden helmikuussa. Christodoulópoulos esiintyi edukseen seurassa ja kesällä 2014 Bolognan pudottua Serie B:hen ja Christodoulópouloksen pelattua hyvät MM-kisat, hän siirtyi Serie A -seura Hellas Veronaan. Hän pelasi kaudella 2014–2015 seurassa 22 ottelua tehden yhden osuman. Kaudeksi 2015–2016 Christodoulópoulos siirtyi lainalle saman sarjan Sampdoriaan.
Maajoukkueura
Christodoulópoulos on pelannut Kreikan nuorten maajoukkueissa. Debyytti Kreikan jalkapallomaajoukkueessa tapahtui helmikuussa 2008 harjoitusottelussa Tšekkiä vastaan. Maajoukkueuran avausmaali syntyi MM-karsintaottelussa Liettuaa vastaan vuonna 2013. Christodoulópoulos kuului Kreikan ryhmään vuoden 2014 MM-kisoissa, Brasiliassa, jossa hyvin peliaikaa saanut keskikenttäpelaaja kuului joukkueen parhaimmistoon, kun se eteni sensaatiomaisesti 16 parhaan joukkoon.
Vähäsinisiipi
Vähäsinisiipi (Brephidium exilis) on pohjoisamerikkalainen sinisiipilaji ja maailman pienikokoisin päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö
Pieni, yläpinnaltaan kuparinruskea perhonen, jonka siipien tyviosassa on sinistä väriä. Siipien reunus on valkoinen ja etenkin takasiivessä siihen liittyy mustia täpliä. Siipien alapinta on tyviosasta harmaa ja kärkiosasta ruskea. Takasiiven keskellä on kolme mustaa pilkkua ja rivi mustia, valkokeskustaisia täpliä siiven ulkoreunassa. Siipiväli on 12–20 mm, mutta jopa alle 10 mm:n kokoisia yksilöitä esiintyy.
Kairo
Kairo (, al-Qāhira eli ’voittoisa’) on Egyptin pääkaupunki. Se sijaitsee Niilin itärannalla Pohjois-Egyptissä. Kaupungin väkiluku on lähes 8 miljoonaa ja sitä ympäröivällä metropolialueella elää arviolta 16–20 miljoonaa ihmistä. Puhuttaessa Kairosta viitataan usein suur-Kairoon, joka käsittää myös esimerkiksi länsirannalla sijaitsevan Gizan. Kairo on Lähi-idän suurin ja Afrikan toiseksi suurin kaupunki Lagosin jälkeen. Se on myös arabimaiden kulttuurinen, taloudellinen ja poliittinen keskus. Asukkaat käyttävät Kairosta yleensä nimitystä Misr, joka tarkoittaa ’Egyptiä’. Kairo on Unescon maailmanperintökohde.
Maantiede ja ilmasto
pienoiskuva|vasen|180px|Kairo satelliittikuvassa Kairo sijaitsee Niilin laakso- ja suistoalueen rajalla ja levittäytyy joen itärannalle ja saarille. Kaupungin länsipuolella Niilin vastarannalla sijaitsee Gizan kaupunki. Kaupungin itäpuolella kohoavat Muqattamvuoret, jotka suojasivat aikaisemmin kaupunkia hyökkääjiltä mutta estävät nykyään sitä laajenemasta itään. Kairosta on matkaa etelään Sudanin vastaiselle rajalle 850 km ja pohjoiseen Välimeren rannikolle 200 km.
Vähäsinisiipi
Levinneisyys ja lentoaika
Vähäsinisiipeä tavataan Etelä-Amerikan pohjoisosista Keski-Amerikan poikki Yhdysvaltojen eteläosiin Kaliforniasta Texasiin. Vaeltaneita yksilöitä tavataan aina Oregonin korkeudella saakka. Levinneisyytensä pohjoisemmissa osissa lentoaika on heinäkuusta syyskuuhun, etelämpänä laji lentää ympäri vuoden.
Kairo
Maantiede ja ilmasto
Kaupungin kohdalla on Niilissä kaksi saarta, Gezira ja Ar Rawda. Geziran saari on 1,5 kilometriä leveä ja 3 kilometriä pitkä ja siellä on Zamalekin hienostoalue, jossa sijaitsee useita edustustoja (myös Suomen suurlähetystö), residenssejä, hotelleja, ravintoloita sekä pankkeja. Toinen ulkomaalaisten ja varakkaiden egyptiläisten asuttama alue on Etelä-Kairossa sijaitseva Maadi, joka on enemmän lapsiperheiden suosiossa.
Vähäsinisiipi
Elinympäristö ja elintavat
Suolapitoista ja emäksistä maaperää suosiva perhonen, jonka tyypillisiä elinympäristöjä ovat merenrannat, autiomaat ja suolaisten soiden ympäristöt. Koiraat lentävät kasvillisuuden joukossa aktiivisesti etsimässä naaraita. Naaras laskee munansa erityisesti ravintokasvin lehtien yläpinnoille. Kotelo talvehtii.
Kairo
Maantiede ja ilmasto
Kairo on maailman saastuneimpia suurkaupunkeja: kaupungin ilmansaasteiden pitoisuudet ylittävät suositellut raja-arvot kymmen–satakertaisesti.
Vähäsinisiipi
Ravintokasvi
Toukka on polyfagi, joka elää erityisesti savikoilla (Chenopodium) ja maltsoilla (Atriplex).
Kairo
Historia
pienoiskuva|Rukous Kairossa ([[Jean-Léon Gérôme 1865)]] pienoiskuva|[[Saladinin linnoitus 1800-luvun loppupuoliskolla. Etualalla Kairon hautausalue al-Qarafa. (Antonio Beato 1870–1890)]] Kairon alueella oli asutusta jo 6 000 vuotta sitten. Nykyinen kaupunki perustettiin kuitenkin vasta vuonna 969, kun seutu joutui šiialaisten fatimidien haltuun. Heidän valtakaudellaan Kairoon rakennettiin Al Ahzarin moskeija islamin keskukseksi. Vuonna 1171 Egyptin sulttaaniksi nousi Saladin, joka muutti Al Ahzarin moskeijan sunnalaiseksi ja rakensi Muqattamin kukkulalle Saladinin linnoituksen. Hänen perustamansa hallitsijasuku aijubidit hallitsi Kairoa seuraavat sata vuotta ja laajensi kaupunkia, kunnes mamelukit syrjäyttivät heidät 1250.
Mamelukkien valtakaudella 1200–1500-luvulla Kairosta kehittyi idän ja lännen välisen kaupan merkittävä solmukohta ja yksi silloisen maailman rikkaimmista kaupungeista. Kaupungissa eli lopulta noin 600 000 ihmistä. Mamelukit rakensivat kaupunkiin kauniita moskeijoita ja siitä tuli islamilaisen kulttuurin tärkeä keskus.
Vuonna 1517 Egypti joutui Konstantinopolista käsin hallinneiden osmanien haltuun kolmeksisadaksi vuodeksi, joiden aikana maa köyhtyi ja Kairo rappeutui. Lopulta Napoleon Bonaparte valloitti kaupungin 1798 Ranskalle. Ranskalaisten miehitys päättyi kuitenkin jo 1801, kun osmanit ja britit kukistivat heidät.
Ranskalaisten jälkeen Egyptin käskynhaltijaksi nousi makedonialainen Muhammad Ali, joka surmasi 470 mamelukkijohtajaa sitadelissa 1811 ja vakiinnutti siten asemansa Egyptin johtajana. 1800-luvulla Kairo kohentui jälleen ja sen väkiluku alkoi kasvaa nopeasti, kun Suezin kanava rakennettiin. Siitä tuli johtava Euroopan, Aasian ja Afrikan välisen kaupan keskus.
Britit alkoivat ohjata Egyptin taloutta 1800-luvun puolessavälissä ja maa joutui käytännössä heidän valtaansa, vaikka se säilyi nimellisesti Turkin provinssina. Britit rakensivat Kairoon uuden eurooppalaistyylisen keskuksen. Tyytymättömyys Englannin ylivaltaa kohden kasvoi ensimmäisen maailmansodan aikana ja britit joutuivat tunnustamaan Egyptin itsenäisyyden vuonna 1922. Egypti pysyi kuitenkin brittien ohjauksessa Gamal Abdel Nasserin valtaannousuun saakka vuonna 1954. Toisen maailmansodan aikana pidettiin Kairon toinen konferenssi ("SEXTANT"), jossa käsiteltiin Turkin mahdollista osallistumista sotaan liittoutuneiden puolella.
Vuonna 1964 Kairossa pidettiin Arabiliiton kokous, jonka myötä sovittiin rahoituksesta Palestiinan vapautusjärjestön perustamiseksi. Nasserin jälkeen Egyptin johtajaksi nousi vuonna 1970 Anwar Sadat, jonka ääri-islamistit salamurhasivat lokakuussa 1981. Sadatin seuraaja Hosni Mubarak oli Egyptin presidentti 11. helmikuuta 2011 asti. Hänen hallituskaudellaan Arabiliiton päämaja siirtyi takaisin Kairoon vuonna 1989.
Väestö
pienoiskuva|[[Khan el-Khalilin basaari]] Viime vuosikymmeninä Kairon väkiluku on kasvanut nopeasti, eikä kaupungin asuntotuotanto vastaa tarvetta. Kaupungissa syntyy joka vuosi yli 350 000 lasta, ja lähes 50 % väestöstä on alle 20-vuotiaita. Kairon ahtauteen, saasteisiin ja väestönkasvuun vedoten Egyptin hallitus ilmoitti maaliskuussa 2015 aikeestaan rakentaa Egyptille uuden pääkaupungin.
Kairon (kuten koko Egyptin) väestöstä arviolta 10 % on kristittyjä kopteja, loput ovat muslimeja.
Talous
Kairon merkittävimmät elinkeinot ovat julkiset palvelut, turismi, elintarvike- ja juomateollisuus, tekstiili-, nahka- ja vaateteollisuus, kemianteollisuus, tupakkateollisuus, muoviteollisuus, rakennusteollisuus, kiinteistökauppa sekä pankki- ja vakuutuslaitos.
Liikenne
pienoiskuva|[[Kairon metro]] Kairossa on tällä hetkellä kolme metrolinjaa ja neljäs linja on rakenteilla. Metrot ovat nopeita, kulkevat säännöllisesti ja yksi käynti laiturialueella (rajaton määrä vaihtoja) maksaa yhden Egyptin punnan. Metro on yleensä erittäin täynnä ja naisille on varattu pari omaa vaunua.
Kairon liikenne on kaoottista ja ihmisiä kuolee onnettomuuksissa usein. Liikennelakia uudistettiin syksyllä 2008, mutta sillä oli hyvin vähän vaikutusta liikenteeseen, joten Kairon kaduilla liikkuessa on syytä noudattaa erityistä varovaisuutta.
Kairon kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 15 kilometriä keskustasta koilliseen.
Nähtävyydet
pienoiskuva|[[Egyptiläinen museo]] Kairon tunnetuimpia turistikohteita ovat islamilainen kaupunginosa, koptilainen kaupunginosa, Egyptiläinen museo, Citadelin linnake ja Khan el-Khalilin basaarialue. Egyptiläisessä museossa on yhdentoista egyptiläisen kuningattaren ja kuninkaan muumiot sekä laaja kokoelma faarao Tutankhamonin hauta-aarteita.
Zamalekin saaren eteläosassa, Gezirassa, on kansallinen kulttuurikeskus, johon kuuluu myös vuonna 1988 valmistunut Kairon oopperatalo. Aikaisempi Khedivial-oopperatalo tuhoutui tulipalossa vuonna 1971.
Naapurikaupungissa Gizassa sijaitsevat Gizan pyramidit. Muinaisen Egyptin vanhan valtakunnan pääkaupunki Memfis sijaitsi myös lähellä nykyistä Kairoa.
Ystävyyskaupungit
Kairolla on useita ystävyyskaupunkeja, muun muassa:
Erin Hartwell
Erin Wesley Hartwell (s. 1. kesäkuuta 1969 Philadelphia) on yhdysvaltalainen ratapyöräilijä. Hän on olympia- ja MM-mitalisti. Hän on pituudeltaan 182 cm.
Hartwell saavutti miesten kilometrin aika-ajossa olympiapronssia Barcelonassa 1992 ja -hopeaa Atlantassa 1996. Hän kuului kymmenenneksi sijoittuneeseen Yhdysvaltojen joukkueeseen joukkuetakaa-ajossa Sydneyssä 2000.
Ytterbium(III)jodidi
Ytterbium(III)jodidi tai ytterbiumtrijodidi YbI3 on harvinaisen maametallin ytterbiumin epäorgaaninen yhdiste jodin kanssa, jossa jodi esiintyy hapetusluvulla −I ja ytterbium +III. Se liukenee veteen ja muodostaa keltaisia tai valkeita kiteitä.
Ytterbium(III)jodidia voidaan pelkistää metallisella ytterbiumilla tai alkalimetallilla, jolloin saadaan ytterbium(II)jodidia YbI2. Ytterbium(III)jodidi myös hajoaa lämmön vaikutuksesta ytterbium(II)jodidiksi:
Nan Martin
pienoiskuva|Nan Martin vuonna 1965. Nan Martin (15. heinäkuuta 1927 Decatur, Illinois, Yhdysvallat – 4. maaliskuuta 2010 ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi sekä elokuvissa että televisiossa.
Martin näytteli muun muassa George Roy Hillin ohjaamassa elokuvassa Rikotut leikit (1963) ja Larry Peercen ohjaamassa elokuvassa Ikkuna taivaalle. Hän myös vieraili televisiosarjassa Star Trek – uusi sukupolvi.
Martin avioitui vuonna 1948 Broadway-säveltäjä Robert E. Dolanin kanssa, ja heille syntyi poika Casey Martin. Toisen miehensä, arkkitehti Harry Gesnerin kanssa Nan Martinilla oli vuonna 1970 syntynyt poika, näyttelijä Zen Gesner.
Senegalin jalkapallomaajoukkue
Senegalin jalkapallomaajoukkue on Senegalin jalkapalloliiton (Fédération Sénégalaise de Football) hallinnoima joukkue, joka edustaa Senegalia miesten kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa. Maajoukkue tunnetaan lempinimellä Terangan leijonat.
MM-kilpailut 2002
Senegal aloitti vuoden 2002 MM-kilpailut yllättävällä 1–0-voitolla hallitsevasta maailmanmestarista, entisestä siirtomaaisännästään Ranskasta. Ottelun ainoan maalin laukoi Papa Bouba Diop. Seuraavaksi Senegal pelasi 1–1 Tanskaa vastaan Salif Diaon tasoitettua pelin toisella jaksolla. Alkulohkon päätöspelissä Senegal ja Uruguay pelasivat 3–3-tasapelin Khalilou Fadigan tehtyä yhden ja Bouba Diopin kaksi maalia. Senegal sijoittui lohkossa toiseksi Tanskan jälkeen.
Ensimmäisellä pudotuspelikierroksella Senegal kohtasi Ruotsin. Henrik Larsson vei Ruotsin johtoon 11. minuutilla, mutta Henri Camara tasoitti pelin 37 minuutin kohdalla ja laukoi Senegalin 2–1-voittomaalin jatkoajalla, ottelun 104. minuutilla. Puolivälieräottelussa Senegal kärsi jatkoaikatappion 0–1 Turkille İlhan Mansızin tehtyä ainoan maalin 94. minuutilla.
Kuuluisia pelaajia
Senegalin kenties suurimmat tähdet ovat Saksan Bundesliigan FC Bayern Münchenissä kesästä 2022 alkaen pelannut hyökkääjä Sadio Mané, Englannin Valioliigan Chelsean maalivahti Edouard Mendy, Newcastle Unitedin hyökkääjä Papiss Cissé ja İstanbul Başakşehirin Demba Ba. Demba Ba on syntynyt Ranskassa, mutta hänellä on kaksoiskansalaisuus ja hän on pelannut Senegalin maajoukkueessa vuodesta 2007. Cissé ja Ba ovat olleet tehokkaita valioliigassa ja ovat täten tärkeä apu myös Senegalin maajoukkueelle. Myös laitapuolustaja Armand Traore oli merkittävä nimi senegalilaisessa jalkapalloilussa. Hän on Ban tavoin ranskalaissyntyinen ja pelannut juniorimaajoukkueissa Ranskan paidassa. Hän pelasi Valioliigassa edustaen lontoolaista Arsenalia 2006 - 2011, josta hän siirtyi toiseen lontoolaisseuraan Queens Park Rangersiin.
Lähteet
🇨🇫
Arto Salminen
Arto Sakari Salminen (22. lokakuuta 1959 Helsinki – 15. marraskuuta 2005 Hausjärvi ) oli suomalainen kirjailija. Salmisen tuotannon aiheita ovat esimerkiksi viihdeteollisuus, tositelevisio, pätkätyöt ja köyhyys.
Salminen kirjojen myynti oli ilmestymisaikaan vähäistä, mutta myöhemmin arvostus on kasvanut.
Salminen muokkasi romaanistaan Varasto vuonna 2005 näytelmäversion, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 2005 Kansallisteatterin Willensaunassa. Jukka Rantasen ohjaama esitys oli arvostelumenestys. Romaanin Varasto pohjalta on Taru Mäkelä ohjannut elokuvan Varasto (2011). Elokuvalle on tehty vuonna 2018 ilmestynyt jatko Varasto 2, joka ei kuitenkaan enää perustu kirjaan.