cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peräseinäjoen Toive (pesäpallo)
Junioritoiminta
Seuralla oli B-tyttöjuniorijoukkue vuoteen 2005 asti. Se siirtyi Petojussien alaisuuteen, kun Toiveen naiset yhdistyivät naapuriseura Maila-Jussien kanssa uudeksi seuraksi.
Kotikentät
Toiveen pesäpallojaosto pelaa kotiottelunsa Peräseinäjoen pesäpallostadionilla Ritola-Hallin läheisyydessä. Kenttä on miesten viralliset mitat täyttävä ja siellä on muiden nykyaikaisten pesäpallokenttien tapaan hiekkatekonurmi, joka on asennettu vuoden 1998 aikana.
Palkitut
Etenijäkuningatar:
Kultainen maila:
Vuoden pelinjohtaja:
Saavutukset pesäpallossa
Runkosarjaotteluita pääsarjassa Toive on pelannut 144 kappaletta. Näistä otteluista Toive on voittanut 86 ja hävinnyt 58. Tuotuja juoksuja runkosarjassa on 1423 ja päästettyjä 1099 joten juoksuero on +324. Pudotuspeleissä ja karsintasarjassa naisten joukkue on pelannut yhteensä 43 ottelua joista joukkue on voittanut 16 ja hävinnyt 27. Juoksuero pudotuspeleissä on 270-322 (-52).
Piikkihärkylä
Piikkihärkylä (Polystichum aculeatum, syn. P. lobatum) on pääasiassa Euroopassa ja Aasiassa kasvava monivuotinen saniainen. Suomessa laji on löydetty ainoastaan kerran 1920-luvulla.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Itiöpesäkeryhmiä piikkihärkylän lehdyköiden alapinnalla. Piikkihärkylän maavarsi on lyhyt ja pystyhkö. Kimppuina kasvavat lehdet ovat 30–80 cm pitkät. Ne ovat lyhytruotisia, nahkeita ja talvehtivat vihreinä. Soikea lehtilapa on 10–20 cm leveä ja 2–3 kertaa parilehdykkäinen. Lehdyköiden hampaat ovat otakärkisiä. Lehtilavan alapinnassa olevien itiöpesäkkeiden katesuomut ovat kilpimäisiä. Piikkihärkylän itiöt kypsyvät heinä-elokuussa.
Piikkihärkylä saattaa risteytyä samoilla kasvupaikoilla suippohärkylän (P. lonchitis) kanssa.
Levinneisyys
Piikkihärkylä kasvaa Euroopassa Espanjasta Kreikkaan, Romaniaan ja Puolaan saakka. Pohjois-Euroopassa lajia tavataan Britteinsaarilla, Tanskassa, Etelä-Norjassa ja -Ruotsissa sekä Baltian maista. Piikkihärkylää tavataan myös Aasiassa Turkissa, Kaukasuksen alueella, sekä hyvin satunnaisena laajalla alueella Iranista Intiaan, Kiinaan ja Japaniin saakka. Lajia tavataan satunnaisesti myös Afrikasta, Pohjois-Amerikasta ja Etelä-Amerikasta. Suomesta piikkihärkylä on löydetty ainoastaan kerran, Pielaveden Taipaleenkylästä vuonna 1923. Esiintymä sijaitsi 600 kilometriä lähimmistä lajin muista esiintymistä. Mahdollisesti Pielaveden esiintymä oli tuulen mukana tulleiden itiöiden synnyttämä satunnaisesiintymä. Lajia ei ole löydetty muualta Suomesta ja se katosi ainoalta kasvupaikaltaan jo 1920-luvun aikana.
Elinympäristö
Päälevinneisyysalueellaan piikkihärkylä on varjoisten vuoristometsien kalkinsuosijakasvi. Laji ei kestä liiallista auringonvaloa ja kärsii suuresti metsien avohakkuista. Suomen ainoa piikkihärkylän esiintymä kasvoi lehtomaisen sekametsän etelärinteellä. Esiintymä hävisi muutamassa vuodessa keräilyn takia.
Mauri Rose
Mauri Rose (26. toukokuuta 1906 Columbus, Ohio – 1. tammikuuta 1981 Royal Oak, Michigan) oli yhdysvaltalainen Indianapolis 500 -kuljettaja. Hän osallistui Indianapolis 500 -kilpailuun 15 kertaa kausilla 1933–1941 ja 1946–1951. Hän voitti vuosien 1941, 1947 ja 1948 kilpailut. Hän saavutti yhteensä 6 palkintosijaa, yhden paalupaikan ja 34 pistettä, mutta hänen F1-tuloksiin on laskettu vain yksi palkintosija ja 4 pistettä. Hän jakoi vuoden 1941 kilpailun voittonsa yhdessä Floyd Davisin kanssa.
Rose ajoi kilpailuissaan keksimällään jalkaproteesilla, koska hänen toinen jalkansa oli amputoitu. Hän ajoi vuoden 1967 Indianapolis Motor Speedwaylla Chevrolet Camaro Pace Carilla.
Rose valittiin vuoden 1994 International Motorsport Hall of Fameen ja Amerikan Moottoriurheilun Hall of Fameen vuonna 1996. Vuonna 2007 hänet valittiin International Jewish Sports Hall of Fameen.
Ernst Kretschmer
thumb|Ernst Kretschmer Ernst Kretschmer (8. lokakuuta 1888 Wüstenrot, Saksa – 8. helmikuuta 1964 Tübingen, Länsi-Saksa) oli saksalainen psykiatri. Kretschmer tuli tunnetuksi erityisesti ruumiin ja sielun rakenteen vastaavuutta koskevista töistään. Hänen tuotannostaan on suomennettu muun muassa teos Nerous ja ihminen (1950).
Kretschmer opiskeli teologiaa, lääketiedettä ja filosofiaa Tübingenin, Münchenin sekä Hampurin yliopistoissa vuosina 1906–1912. Hän työskenteli vuodesta 1913 lähtien Robert Gauppin assistenttia Tübingenissa, missä hän suoritti habilitaatiotutkinnon 1918. Hän jatkoi Tübingenissa yliopiston lääketieteen yksikön apulaisjohtajana vuoteen 1926 saakka, jolloin hän siirtyi Marburgin yliopiston psykiatrisen klinikan johtajaksi. Vuosina 1946–1959 Kretschmer työskenteli Tübingenin yliopiston psykiatrian klinikan johtajaprofessorina. Uransa loppuajan Kretschmer työskenteli yksityisenä tutkijana omien konstituutiopsykologiaan ja työpsykologiaan keskittyvien töidensä parissa.
ROPS
ROPS voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Ghatit
Ghatit voi tarkoittaa:
20 suosikkia – Sininen ja valkoinen
20 suosikkia – Sininen ja valkoinen on Jukka Kuoppamäen vuonna 1996 julkaistu kokoelma-albumi.
Laukkalan kirkko
Laukkalan kirkko on Pielavedellä sijaitseva 1939-1940 rakennettu uusklassismia edustava tiilinen päätytornillinen pitkäkirkko. Basilikamainen runkohuone on satulakattoinen ja sen päädystä kohoaa portaittain kapea torni, sivulaivat ovat tavallista kapeammat. Runkohuone on rapattu sileäksi ja siinä on viistokatto. Sen suunnitteli rakennusmestari Emil Ikäheimo. Kirkkoa korjattiin vuonna 1957, sen pinta-ala on 225 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 200 hengelle. Kirkon 12 + 1 -äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1957. Alttaritaulu Jeesus Getsemanessa on Hilja Karolan vuonna 1945 maalaama.
Kompassimeduusa
Kompassimeduusa (Chrysaora hysoscella) on meduusalaji, jota esiintyy luoteisella Atlantilla ja Välimeressä. Se on yleinen esimerkiksi Britteinsaarten ympäristössä. Uimakello voi kasvaa 30-senttiseksi halkaisijaltaan.
Tapio Salo
Tapio Salo (s. 5. kesäkuuta 1992) on Pattijoen Urheilijoita edustava suomalainen pesäpalloilija. Salo on Oulun Lipon kasvatti. Kausi 2010 oli Salolle ensimmäinen Superpesiksessä. Pattijoen lisäksi Salo on pelannut Superpesistä Oulun Lipossa ja Ykköspesistä Oulujoen Kiekossa. Sisäpelissä Salo on etenijä ja vaihtaja, ulkokentällä hän pelaa polttolinjassa.
Street Fighter X Tekken
Street Fighter X Tekken (lausutaan Street Fighter Cross Tekken) on Dimps’n ja Capcomin kehittämä sekä Capcomin julkaisema cross over -tappelupeli. Peli julkaistiin vuonna 2012 PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, iOS:lle, Microsoft Windowsille ja PlayStation Vitalle.
Peli yhdistää molempien pelisarjojen – Street Fighter ja Tekken – elementtejä laittaen ne Street Fighter -pelisarjan jatko-osaan. Tästä toinen puolikas Tekken X Street Fighter on vasta kehitteillä tai koko peliä ei edes julkaista.
Juoni
Ulkoavaruudesta laskeutunut Pandoraksi nimetty salaperäinen laatikko herättää median huomiota. Shadaloo, G-Corporation ja Mishima Zaibatsu havittelevat kaikki tätä rasiaa. Pelin kulkuun sisältyy kahden hahmon valitsemiseen, jotka tulee ohjata läpi turnauksen ja lyödä Akuma tai Ogre, riippuen pelaajan hahmoista, jonka myötä hahmot saavat rasian käsiinsä ja visuaalinen epilogi päättää juonen.
Paavo Pelto
Paavo Pelto (s. 21. tammikuuta 1984) on suomalainen pesäpalloilija. Pelto edusti Superpesiksessä pelaavaa Nurmon Jymyä. Nurmon Jymyn ja Seinäjoen Maila-Jussien fuusion jälkeen Pelto pelasi kaudella 2013 Nurmon Jymyn sarjapaikan perineessä Seinäjoen JymyJusseissa. Tällä hetkellä Pelto edustaa Pattijoen Urheilijoita.Superpesiksessä Kaudella 2023 Pelto pelaa Kiteen Pallossa.
Sven Andrighetto
Sven Andrighetto (s. 21. maaliskuuta 1993 Sumiswald, Sveitsi) on sveitsiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa KHL-seura Avangard Omskissa. Hän on kahden suunnan hyökkääjä, jonka vahvuuksiin kuuluu luovuus, pelikäsitys, työmoraali ja monipuolisuus. Andrighetton heikkouksiin kuuluu pieni koko.
Seuraura
Andrighetto on EHC Dübendorfin kasvatti. Hän pelasi suurimman osan junioriurastaan kuitenkin ZSC Lionsissa, jonka U17-junioreiden sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin Andrighetto voitti kaudella 2009–2010 tehoilla 24+31=55. Hän jakoi koko Elite Novizenin syöttöpörssin kolmen muun pelaajan kanssa ja pistepörssin toisen sijan Klotenin Tim Bozonin kanssa edellään vain Pikes Oberthurgaun Patrick Oblast. Andrighetto voitti myös koko kevään 2010 pudotuspelien piste- ja maalipörssin tehoilla 16+8=24. Hän voitti kauden päätteeksi Elite Novizenin mestaruuden. Kaudella 2010–2011 Andrighetto debytoi miesten peleissä pelattuaan Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla National League B:ssä GCK Lionsin ja EHC Vispin joukkueissa yhteensä 38 runkosarjaottelua tehopistein 11+12=23 sekä 17 playoff-ottelua tehopistein 1+2=3. Hän voitti Vispissä kauden päätteeksi NLB:n mestaruuden.
QMJHL-joukkue Rouyn-Noranda Huskies varasi Andrighetton 11. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2011. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2011–2012 ja voitti Huskies sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 36+38=74. Andrighetto valittiin kauden päätteeksi QMJHL:n tulokkaiden tähdistökentälliseen. Kaudella 2012–2913 hän voitti Huskiesin sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 31+67=98 ja sijoittui liigan pistepörssissä kuudenneksi ja syöttöpörssissä toiseksi edellään vain Prince Edward Island Rocketin Ben Duffy.
Kaudella 2016–2017 Andrighetto kaupattiin Colorado Avalancheen vaihdossa norjalaiseen Andreas Martinseniin.
Maajoukkueura
Andrighetto oli voittamassa MM-hopeaa vuoden 2018 MM-kilpailuissa. Andrighetto pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2013, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Sveitsin varakapteenina ja oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 5+3=8. Andrighetto pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2010 ja 2011 sekä Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2010.
Kuusjoen seurakunta
Kuusjoen seurakunta oli Turun arkkihiippakuntaan ja Perniön rovastikuntaan kuulunut evankelis-luterilainen seurakunta Varsinais-Suomen maakunnassa. Seurakunta toimi samannimisen Kuusjoen kunnan alueella.
Salon seudun kuntaliitoksessä vuonna 2009 seudun kymmenen kuntaa yhdistyivät uudeksi Saloksi. Samalla seurakunnat yhdistyivät uudeksi Salon seurakunnaksi. Entistä Kuusjoen seurakuntaa vastaa nykyään Salon seurakunnan Kuusjoen alue.
Seurakunnallisen toiminnan varhaisvaiheita
Alkuaan Halikon muinaispitäjästä muodostettu Uskelan kirkkopitäjä käsitti tavattoman laajan alueen. Suurpitäjästä erotettiin useita kirkkopitäjiä jo 1200- ja 1300-luvuilla. Vuoden 1400 tienoilla Uskelan kirkkopitäjää järjesteltiin niin, että Uskelan emäseurakuntaan jäi vain kahdeksan kylää. Vähän aiemmin Uskelan kirkkopitäjään liitetystä Salon kirkkopitäjästä muodostettiin vuoden 1400 tienoilla Uskelan kirkkopitäjän alainen Salon kappeliseurakunta ja Uskelan emäseurakunnan pohjoisesta loppuosasta muodostettiin Perttelin kappeliseurakunta. Siihen kuului myöhemmän Perttelin alueelta 17 kylää, myöhemmän Kuusjoen alueelta 9 kylää, myöhemmän Kiskon alueelta 2 kylää, myöhemmän Kiikalan alueelta 19 kylää, myöhemmän Somerniemen alueelta 3 kylää ja myöhemmän Someron alueelta 7 kylää. Perttelin kappeliseurakunnan valtava alue supistui sitten vuosien varrella perustettaessa uusia kirkkopitäjiä. Perttelin kappeliseurakuntaan kuuluneet Someron ja Somerniemen kylät siirrettiin 1492 Someron kirkkopitäjään ja myöhemmän Kiskon alueen kaksi kylää siirrettiin 1605 Kiskon kirkkopitäjään. Perttelin kappeliseurakuntaan kuuluneista myöhemmän Kiikalan 17 kylästä muodostettiin 1639 uusi itsenäinen Kiikalan kirkkopitäjä. Vuoden 1639 jälkeen Perttelin kappeliseurakuntaan kuului vain myöhemmät Perttelin ja Kuusjoen kuntien alueet.
Kuusjoen yökunnat
Kirkkopitäjää ja kappeliseurakuntaa pienempi kirkollinen alueyksikkö oli ainakin 1300-luvulta lähtien yökunta. Nimitys perustuu siihen, että tällaisen yhteisön tehtävänä oli tarjota yhden yön majoitus ja kestitys kirkkoherralle ja tämän seurueelle, kun nämä liikkuivat kylissä keräämässä veroja ja suorittamassa kirkollisia toimituksia. Lisäksi kunkin yökunnan tehtävänä oli osallistua pappilan rakennusten ylläpitoon. Vuonna 1553 Uskelan emäseurakunnan ja Perttelin kappeliseurakunnan kylistä oli muodostettu neljä yökuntaa: Hiiden yökunta, Kaninkolan yökunta, Kuusjoen yökunta ja Uskelan yökunta. Kuusjoen yökuntaan kuuluivat seuraavat kylät: Hämäläinen, Impola, Kanunki, Kraatarla, Kurkela, Kuusjoenperä, Kuttila, Pappila ja Tiskarla. Kuusjoen ja Hiiden yökunnat olivat huomattavasti muita pienempiä, sillä niihin oli aiemmin kuuluneet myös Someron kirkkopitäjään siirretyt kylät. Uskelan yökunta oli suomalaisen oikeuden aluetta ja kolme muuta yökuntaa ruotsalaisen oikeuden aluetta. Myöhemmin Perttelin kappeliseurakunta jakaantui aiemman neljän yökunnan sijasta kuuteen yökuntaan. Vuosina 1645–1794 Kuusjoenperän yökuntaan kuului Hämäläinen, Kanunki, Kuusjoenperä, Kuttila ja Tiskarla sekä Kraatarlan yökuntaan Impola, Kraatarla, Kurkela ja Pappila.
Suomen seurakuntien hallintoelimet
Kirkkopitäjän hallinnon toimielimiä olivat pitäjänkokous, pitäjän kirkkoneuvosto, kappeliseurakunnan kirkonkokous, kappeliseurakunnan kirkkoneuvosto, kirkonisäntä sekä yökuntien kuudennusmiehet ja ruotutalonpojat. Pitäjän kaikkien maanomistajien kesken pidetyssä pitäjänkokouksessa puhetta johti kirkkoherra. Kokouksessa luotiin kirkollisen toiminnan suuntaviivat sekä käsiteltiin emäkirkon ja kirkkoherranpappilan rakentamis- ja korjausasiat. Kappeliseurakunnan kirkonkokousta johti pitäjän kirkkoherra tai kappeliseurakunnan kappalainen. Kokoukseen saivat ottaa osaa vain kappeliseurakunnan jäsenet. Kokouksissa päätettiin kappelikirkon ja kappalaisenpappilan rakentamisesta ja korjaamisesta, hautausmaan laajuudesta ja kunnossapidosta, kirkollisista maksuista ja rasituksista, kirkonisännän ja kirkonpalvelijain valitsemisesta ja palkkioista, lasten opetuksesta, vaivaishoidon järjestämisestä sekä ehkäisy- ja rankaisutoimista epäkristillisten elämäntapojen suhteen.
Kirkkokuri
Kirkkokuriin liittyviä kysymyksiä käsitteli seurakunnan kirkkoneuvosto. Pitäjän kirkkoneuvoston muodostivat kirkkopitäjän papisto, kirkonisännät ja kuudennusmiehet. Kirkkoherran johtamaan kappeliseurakunnan kirkkoneuvostoon kuuluivat kappalainen, kirkonisäntä ja paikalliset kuudennusmiehet. Kirkonisännän tuli huolehtia seurakunnan saatavien kantamisesta, rahojen säilyttämisestä ja niiden tilittämisestä papistolle ja kirkonkokoukselle. Hän myös teetti pienet kirkonkorjaukset ja hankki tarpeelliset tavarat. Pitkän kirkkomatkan vuoksi Kuusjoen talojen isäntiä ei yleensä valittu Perttelin kappeliseurakunnan kirkonisänniksi.
Vuonna 1698 määrättiin kaikkiin Perttelin kappeliseurakunnan yökuntiin ruotutalonpoikia. Heidän tehtävänsä oli viivyttelemättä periä kirkolliset sakot niiltä seurakuntalaisilta, jotka ilman laillista estettä olivat saapumatta katekismuskuulusteluun. Ensimmäinen ruotutalonpoika Kuusjoenperän yökunnassa oli Kuttilan kylästä Simo Eerikinpoika Kutti ja Kraatarlan yökunnassa Kraatarlan kylästä Heikki Martinpoika Kulta.
Velvollisuudet
Pakollisten velvollisuuksien ohella kuusjokelaiset harrastivat lahjoitusten tekemistä seurakuntansa hyväksi. Tiedetään, että Piiparpyölin uudistalon isäntä lahjoitti 1300-luvulla Uskelan pappilalle kahdeksan heinäkuorman sadon tuottaneen niityn. Kirkon tileissä on merkintöjä muistakin lahjoituksista. Vuonna 1646 on merkitty muistiin, että Kuusjoen talonpojat lahjoittivat kirkolle karhunnahan. Vuonna 1707 he lahjoittivat uuden karhunnahan. Kirkossa karhunnahkaa käytettiin alttarimattona, mikä olikin sen ainoa kätevä käyttötapa. Perttelin kirkko ei suinkaan ollut Suomen ainoa paikka, jossa alttarin porras oli verhottu pitkäkarvaisella karhuntaljalla. Tapa on ollut yleinen Suomessa ja muissakin maissa. Tällaisen perinteen on arveltu juontuvan pakanuuden ajalta, jolloin sen tarkoituksena olisi ollut metsästysonnen varmistaminen uhraamalla karhunnahka.
Kirkolliset tuomioistuimet
Kuusjokelaisia koskevia merkintöjä Uskelan rovastinkäräjien sakkoluetteloissa on useita. Esimerkiksi vuonna 1561 tuomittiin useita kolmen markan sakkoja salavuoteudesta. Kanungin Matti sai kolmen markan sakon käräjähaasteen laiminlyönnistä. Hänet oli haastettu vastaamaan appensa pahoinpitelystä. Vuonna 1577 Kurkelan Heikki ja Eerikki Paavonpoika saivat kumpikin kolmen markan sakon niskoittelusta kirkkoherraa vastaan. He olivat kieltäytyneet päästämästä kirkkoherraa koteihinsa pääsiäisenä. Niin ikään vuonna 1577 tuomittiin Kuusjoenperän Kreulle kolmen markan sakko, koska hän oli veistänyt hirsiä helluntaina. Yleisemmin voidaan todeta, että kirkollinen oikeudenhoito huolehti muun muassa salavuoteudesta, papiston vastustamisesta, sapatin rikkomisesta sekä omien vanhempien tai puolison vanhempien pahoinpitelystä rankaisemisesta.
Rovastinkäräjien ja piispankäräjien tuomiovalta säilyi 1600-luvun alkupuolelle saakka. Silloin niille kuuluneista rikkeistä rankaiseminen siirtyi maallisille tuomioistuimille eli kihlakunnanoikeudelle ja hovioikeudelle. Uudistuksen seurauksena piispankäräjistä muotoutui piispantarkastus ja rovastinkäräjistä rovastintarkastus. Tarkastusten pääasiallisena tarkoituksena oli ohjata ja valvoa kirkkopitäjän sielunhoitoa ja taloudenhoitoa.
Maalliset tuomioistuimet eivät kuitenkaan huolehtineet kaikista kirkollisista järjestysasioista. Osan rikkeistä käsitteli tuomiokapituli ja 1600-luvun puolivälistä lähtien seurakuntiin perustetut kirkkoneuvostot. Niiden asiana oli rangaista, jos seurakunnan jäsen ei osallistunut jumalanpalveluksiin, käynyt ehtoollisella tai laiminlöi katekismuskuulustelun, aiheutti kirkossa häiriötä, aloitti aviollisen elämän ennen vihkimistä tai riitautui aviopuolisonsa kanssa. Rangaistuksia olivat nuhteet, ankara varoitus, sakko, häpeärangaistus, julkirippi tai ehtoollisella käynnin kieltäminen. Häpeärangaistuksena käytettiin 1600-luvun loppupuoliskolta lähtien aiemmin kirkon ovella seisottamisen sijaan istuttamista kirkon eteisessä olevassa jalkapuussa tai kirkon käytävälle sijoitetussa häpeäpenkissä. Esimerkiksi vuonna 1660 Turun tuomiokapituli ratkoi Kuusjoen Kraatarlan kylän Kullan rengin Heikki Pertunpojan kihlauksen purkua, kun tämä oli kihlannut Turun Ryssänmäeltä ratsumiehenlesken, mutta sitten hylännyt hänet. Perttelin kirkkoneuvosto tuomitsi vuonna 1696 Kanungin kylästä kotoisin olleen Kreetan jalkapuuhun, sillä tämä oli katekismuskuulustelussa soimannut Uskelan pitäjänapulaista.
Perttelin seurakunnan elämää
thumb|Perttelin kirkko.
Kuusjokelaiset kävivät jumalanpalveluksissa Perttelin kirkossa, jossa heille oli varattu vakinaiset istumapaikat eli penkkisijat. Kirkon vanhin säilynyt eli 1640 kirjalliseen muotoon laadittu penkkijärjestys määräsi esimerkiksi, että kuorissa miesten puolella viidennessä penkissä oli Kuttilan kylän Kutin talon miespuolisten asukkaiden paikat ja naisten puolella viidennessä penkissä istuivat Kurkelan kylän Tuomolan ja Kuttilan kylän Kutin talon naisväkeä. Penkkijärjestystä laadittaessa otettiin huomioon talon emännän ja isännän suvun paremmuus tai huonous toisiin taloihin verrattuna.
Jumalanpalvelusten sananjulistuksen ohella luterilainen seurakunta tarjosi jäsenilleen kristillistä opetusta. Kuningas Juhana III määräsi 1575, että jokaisen ehtoolliselle aikovan oli käytävä kirkkoherran luona salaripillä ja kristinopin kuulustelussa. Vähitellen alettiin järjestää samantapaisia kuulusteluja papiston yökuntiin tekemien kevättalvisten veronkantomatkojen yhteydessä. Näitä matkoja kutsuttiin kinkerimatkoiksi, josta kehittyi kuulustelutilaisuuksien nimeksi lukukinkerit. Alettiinpa yökuntiakin toisinaan kutsua lukulahkoiksi. Seurakunnissa otettiin 1600-luvulla käyttöön vielä kolmaskin tietämyksen testausmuoto eli katekismuskuulustelut. Niitä järjestettiin kirkossa joka sunnuntaiaamu ennen jumalanpalvelusta helluntaista syksyyn. Aluksi vaatimuksena oli vain ulkolukutaito, mutta 1600-luvun puolivälin jälkeen se ei enää riittänyt, vaan vaadittiin tiedon omaksumista. Alkuaikoina kirkko ei järjestänyt tällaista opetusta, vaan siitä huolehtivat seurakuntalaiset keskenään. Tavallisesti opetusta antoi kunkin yökunnan vähemmän työkuntoinen henkilö eli vanhus tai vammainen. Tämä lukemisen taitava kyläläinen opetti vähäistä korvausta vastaan ainakin kaikkia lapsia. Vuosina 1667–1695 Perttelin seurakunnan ripillä käyneistä jäsenistä oli lukutaitoisia noin 12 prosenttia, mutta 1696–1711 jo noin puolet. Näin tällainenkin opetusmenetelmä osoitti tehokkuutensa.
Kuusjoen saarnapiiri
Kuusjoen seurakunnan itsenäistymisen ensimmäinen askel oli se, että Kuusjoen yökunnasta tuli alueeltaan sama kuin myöhempi Kuusjoen kunta. Yökuntaan kuului 1300- ja 1400-luvuilla Kuusjoen kylien ohella muutama Someron kylä. Kun nämä 1492 siirrettiin Uskelan kirkkopitäjästä Someron kirkkopitäjään, yökunnasta tuli täsmälleen myöhemmän Kuusjoen alueen kokoinen. Siirrosta lähtien Kuusjoen yhdeksän kylää muodostivat oman kirkollisen kokonaisuuden. Aluekokonaisuus säilyi, vaikka Kuusjoen yökunta vuoden 1645 tienoilla jaettiin kahtia, sillä Kuusjoenperän ja Kraatarlan yökunnat koostuivat vain Kuusjoen kylistä.
Jumalanpalvelukset alkavat
Seuraava vaihe kulmakunnan itsenäistymisessä oli omien jumalanpalvelusten aloittaminen. Oman Perttelin seurakunnan alaisen saarnapiirin perustamisesta sovittiin 1. marraskuuta 1699 pidetyssä kokouksessa. Piispa oli suostunut järjestelyyn aiemmassa piispantarkastuksessa. Piispan päätöksen mukaan jumalanpalvelukset tuli pitää Kurkelan kylässä niin usein kuin papeille sopi. Kokouksessa määrättiin jokainen talo antamaan kolme kapallista viljaa Kurkelan kylän Heikki Eerikinpojalle, joka majoitti ja kestitsi papin seurueen ja heidän hevosensa. Syyskuussa 1701 sovittiin, että Kuusjoen kulmakunnan jumalanpalvelukset pidetään vuorotellen Kuttilan kylässä Simo Eerikinpojan ja Kurkelan kylässä Heikki Tuomaanpojan luona. Nämä ovat vanhimmat varmat tiedot Kuusjoella pidetyistä jumalanpalveluksista, mutta epätäsmällisiä viitteitä niistä on jo 1600-luvun puolivälistä. Varmuus asiasta vain puuttuu.
Kulmakuntajumalanpalveluksia pidettiin Kuusjoen talojen tuvissa vuosittain kahdesti tai useammin. Säilyneet hajatiedot osoittavat, että niitä pidettiin joka vuosi, mutta niiden lukumäärä vaihteli. Jumalanpalvelusten ohella Kuusjoelle kaavailtiin omaa kirkollista hallintoelintä, kirkkoneuvostoa. Vuodelta 1701 on säilynyt sellainen pöytäkirja, jossa käsitellään jumalanpalvelusten pitämispaikkoja ja kirkkokuriasiaa. Tämän jälkeen asiakirjoissa ei enää kerrota Kuusjoen kirkkoneuvostosta, joten tällainen hallintoelin oli ilmeisesti hyvin lyhytikäinen. Hallintoasioita hoiti Perttelin ja Kuusjoen yhteinen Perttelin kirkkoneuvosto vuoteen 1886, jolloin Kuusjoen kappeliseurakunta aloitti toimintansa.
Kuusjoen tupajumalanpalveluksia pitivät Uskelan kirkkoherra tai Uskelan pitäjänapulainen tai Perttelin kappalainen. Omia kirkollisia virkailijoita ei kulmakunnassa ollut. Koko saarnapiirikautena Kuusjoen ainoat kirkolliset toimihenkilöt olivat alueen yökuntien kuudennusmiehet ja katsastusmiehet. Kuudennusmiehet edustivat keskiajalta periytynyttä järjestelmää toimiessaan yökuntansa kirkollisen järjestyksen, kansanopetuksen ja vaivaishoidon valvojina. Ruotumestareiden eli katsastusmiesten tuli valvoa kirkossakäynnin laiminlyöntejä ja periä kirkkokurin rikkomisesta tuomitut kirkolliset sakot.
Kansanopetus
Koko 1700-luvun ajan seurakuntatyön tärkeimpiä muotoja sananjulistuksen ja sielunhoidon ohella oli lukutaidon ja kristillisen tietämyksen kartuttaminen ja ylläpito. Kansanopetuksessa käytettyjä keinoja olivat edelleen kotiopetus, yökuntien lukukinkerit ja kirkossa pidetyt katekismuskuulustelut. Opetusalan uutuus oli kaikille nuorille pakollinen seurakunnallinen rippikoulu. Pertteliin sellainen perustettiin 1763. Samoihin aikoihin (1763–1770) piti Uskelan Moision kylässä yksityiskoulua ylioppilas Abraham Mollenius ja 1772–1796 lastenopettaja Matias Weckman opetti Perttelin Kaukolan kylässä. Perimätiedon mukaan kuusjokelaisia oppilaita kävi alusta alkaen 1796 perustetussa Salon seudun kolmannessa yksityisessä alkeiskoulussa. Halikon Toijalan pedagogiota ylläpiti Halikon Joensuun kartano. Tiedetään myös muutamia kuusjokelaisia poikia, jotka opiskelivat Turun katedraalikoulussa ja joku jopa Turun kuninkaallisessa akatemiassa.
Alkoholin käytön valvonta
Kirkko yritti tehdä kuusjokelaisista hyviä kristittyjä valvomalla heidän elämäänsä. Yleisin tarkkailun kohde oli asukkaiden, erityisesti talollisten, juoppous. Alkoholin käyttö oli niin tavallista, että sitä harrastivat jopa kuudennusmiehet ja katsastusmiehet. Perttelin kirkkoneuvosto erotti 1708 toimestaan kuudennusmiehen, joka oli ollut ripillekirjoituksessa huomattavassa humalassa. Toinen kuusjokelainen kuudennusmies puolestaan sai ankaran varoituksen ensin 1735 ja toisen kerran 1748. Jälkimmäisellä kerralla hän oli kotonaan pidetyissä poikansa tyttären häissä humalapäissään häirinnyt juhlia ja uhannut heittää kirkkoherran pihalle. Kirkkoherra vaati hänen erottamistaan kuudennusmiehen toimestaan ja haastamistaan kihlakunnanoikeuteen. Kuudennusmies nöyrtyi ja lupasi lahjoittaa kirkon kassaan 12 kuparitaalaria ja saman summan vaivaiskassaan. Tämä sai kirkkoherran luopumaan vaatimuksistaan ja kannattamaan kirkkoneuvoston maallikkojäsenten kantaa, että kuudennusmiehelle annettaisiin viimeinen varoitus. Samassa kirkkoneuvoston kokouksessa nuhdeltiin myös samoissa häissä juovuspäissään kirkkoherraa uhkaillutta ratsutilallista. Tämän syntitaakkaa lisäsi vielä se, että hän oli kotonaan järjestetyillä lukukinkereillä kiroillut ja turhaan lausunut Jumalansa nimen.
Vaivaishoito
Seurakunnan hallinnon suuritöisin tehtävä 1700-luvulla ja myöhemminkin oli vaivaishoito eli varattomien ja työhön kykenemättömien seurakunnan jäsenten huoltaminen. Tarkoitukseen käytettävä vakinainen ja tehokas menetelmä oli ruotujärjestelmä. Tässä avustusmuodossa jokainen yökunta eli vaivaisruotu antoi asunnon ja täysihoidon heille määrätylle avuntarvitsijalle eli ruotuvaivaiselle. Hoidokki valittiin ruodulle tarvittaessa Mikon päivän (29. syyskuuta) tienoilla pidetyssä kirkonkokouksessa. Ruotuvaivaisten lisäksi oli pitäjänvaivaisia eli aikuisia mielisairaita ja raajarikkoja sekä pieniä avun tarpeessa olevia lapsia. Jokainen seurakunnan talo hoiti heitä vuorollaan yhdestä kahteen vuorokautta. Kun kaikki kylän talot olivat hoitovuoronsa suorittaneet, kyyditsi joku kyläläinen pitäjänvaivaisen seuraavaan kylään.
Kolmas autettavien ryhmä oli kirkonvaivaiset. He asuivat kotonaan, mutta heitä avustettiin seurakunnan vaivaiskassan varoilla. Avustus annettiin joko rahana tai tavarana, kuten vaatteina, viljana, polttopuina tai muuna vastaavana. Kirkon vaivaiskassaa kartutettiin kirkossa ja pidoissa kerätyillä kolehdeilla sekä talollisten suorittamilla vaivaiskapoilla, toisin sanoen viljaerillä. Neljäs ryhmä olivat henkilöt, joille oli annettu lupa kerjätä oman pitäjän alueella. Muut kerjäläiset karkotettiin omiin pitäjiinsä. Kerjäläisiä ja pitäjänvaivaisia huoltavan yhteisön muodosti kukin pitäjä eli Uskelan pitäjä, jota myös nimitettiin Uskelan kirkkoherrakunnaksi. Ruotuvaivaisista ja kirkonvaivaisista huolehti Perttelin kappeliseurakunta. Se jaettiin 1801 ruotuvaivaisten hoidossa kahteen vaivaishoitopiiriin, joista toisen muodosti Kuusjoki ja toisen muu osa Pertteliä. Piirin tuli huolehtia omista vaivaisistaan ilman toisen piirin antamaa apua. Perttelin kappeliseurakunnan vaivaiskassa oli edelleen yhteiskäytössä.
Saarnahuone
Ensimmäinen kirjallinen tieto Kuusjoen kulmakunnan saarnahuoneesta sisältyy Uskelan pitäjässä 10. helmikuuta 1778 pidetyn piispantarkastuksen pöytäkirjaan. Kuusjoen asukkaat ilmoittivat tilaisuudessa toivovansa saada rakentaa saarnahuoneen, jossa voitaisiin pitää jumalanpalveluksia. Piispa ilmoitti myönteisen kantansa, kunhan Kuusjoelle ei rakenneta varsinaista kirkkoa eli tornilla, saarnastuolilla ja alttarilla varustettua rakennusta. Tämän rajoitteen piispa ilmoitti siksi, ettei hänellä ollut oikeutta myöntää kirkon rakennuslupaa. Siihen aikaan sellaiseen oli oikeutettu vain maaherra tai joissakin tapauksissa kuningas.
Saarnahuonehanke jäi kuitenkin sillä kertaa toteuttamatta, eikä ole tietoa, miksi kuusjokelaiset luopuivat haaveestaan. Se otettiin kokonaan uutena asiana esille vasta 30. kesäkuuta 1822 Perttelin kirkonkokouksessa. Siellä omaa saarnahuonetta perusteltiin sillä, että Perttelin kappeliseurakunnan Kuusjoen kulmakunta sijaitsi kaukana kappelikirkostaan. Kirkkomatka oli yhdestä kahteen peninkulmaa (10–20 kilometriä). Siksi kirkkoherra, pitäjänapulainen ja Perttelin kappalainen olivat kukin vuorollaan pitäneet jumalanpalveluksia Kuusjoen talojen tuvissa. Samalla oli seudun vanhuksille ja sairaille jaettu ehtoollista. Merkittävä peruste oli sekin, että kulmakunnan asukasmäärä oli ylittänyt 700 lukevan henkilön luvun. Kokouksessa paikalla olleista kuusjokelaisista vain kaksi kieltäytyi ottamasta osaa hankkeeseen.
Kuusjokelaiset asettivat hankkeelle seuraavat ehdot ja tavoitteet:
Pian Uskelan kirkkoherra Kustaa Renvall saattoi ilmoittaa, että Kuusjoen saarnapiirille oli annettu lupa kohota saarnahuonekuntien joukkoon. Tuomiokapituli oli ilmoittanut asiasta kirkkoherralle 7. elokuuta 1822 päivätyssä kirjeessä. Näin Kuusjoki sai oman saarnahuoneen, mutta ei omaa pappia. Uskelan ja Perttelin papisto piti uudessa rakennuksessa vain 8–9 jumalanpalvelusta vuodessa. Määrää pidettiin aivan riittämättömänä. Asiasta keskusteltiin Uskelan pitäjänkokouksessa elokuussa 1827 ja kuusjokelaiset toivoivat saavansa käyttää pitäjänapulaisenkappansa yksityisen saarnaajan palkkaukseen.
Jumalanpalvelukset
Ensimmäisenä yrityksenään kuusjokelaiset anoivat Turun tuomiokapitulilta, että Uskelan kirkkoherrakuntaan perustettaisiin kaksi pitäjänapulaisen virkaa. Toinen heistä olisi asunut Muurlassa ja toinen Kuusjoella. Heidän haluttiin pitävän paikallisessa saarnahuoneessa jumalanpalveluksen joka toinen sunnuntai. Kuusjokelaiset perustelivat hankettaan sillä, että silloiset kirkolliset toimitukset olivat harvoin ja vaikeasti saatavissa. Jumalanpalveluksia oli alle kymmenen vuodessa, lapset oli kastettava Perttelissä ja kuolevien luokse oli haettava pappi kovin kaukaa. Vastasyntyneet saattoivat sairastua pitkällä kastematkalla ja monet sairaat ehtivät kuolla ennen papin paikalle ehtimistä. Tuomiokapituli hylkäsi anomuksen ja niin jumalanpalveluksia pidettiin entiseen malliin harvakseltaan.
Kuusjoen jumalanpalvelukset olivat uudelleen valituksen aiheena 1847 pidetyssä Uskelan rovastintarkastuksessa. Rovastille ehdotettiin, että ne lopetettaisiin kokonaan, sillä kirkonmenojen jälkeen asiaankuulumaton väki joi, tanssi ja tappeli. Papisto kannatti ehdotusta ja siitä lähtien jumalanpalveluksia pidettiin Kuusjoella harvoin, joinakin vuosina ei kertaakaan. Sellaisesta uskovat kuusjokelaiset eivät iloinneet. He ehdottivat tuomiokapitulille, että Uskelan pitäjänapulainen asettuisi asumaan Kuusjoelle ja pitäisi saarnahuoneessa jumalanpalveluksen joka kolmas sunnuntai. Kuusjokelaiset lupasivat ostaa kirkonkellot, rakentaa hautausmaan ja pappilan sekä palkita pappinsa vuosittain kymmenellä tynnyrisellä kauroja ja viidellä aamilla heiniä. Lisäksi he lupasivat papilleen riittävästi olkia ja halkoja, laitumen hevoselle ja kahdelle lehmälle sekä 15 kapanalaa (noin 2 300 neliömetriä) peltoa. Tätä ehdotusta kannattivat Uskelan pitäjänkokous, Turun tuomiokapituli sekä Turun ja Porin läänin maaherra ja senaatti, joka antoi myönteisen päätöksen 3. huhtikuuta 1857.
Oma pappi ja pappila
thumb|upright|Kuusjoen kirkon kellontapuli valmistui 1882.
Kuusjokelaisten alkuinnostus oli kova. Ensimmäinen kirkonkello hankittiin 1858 ja samana vuonna vuokrattiin tontti pappilaa varten Kurkelan kylän Paavolan talon maalta. Kuusjoen pappilan rakentaminen aloitettiin 1860, mutta innon hiivuttua rakennukset valmistuivat vasta syksyllä 1867. Vähän ennen oli kuusjokelaisten havitteleman Uskelan pitäjänapulaisen virka muuttunut Perttelin pitäjänapulaisen viraksi, sillä senaatti teki Perttelistä oman kirkkoherrakunnan 8. lokakuuta 1860 antamallaan päätöksellä. Aluksi Kuusjoen papinvirkaan ei hakenut kukaan, mutta 1. toukokuuta 1870 ensimmäinen oma pappi aloitti työnsä. Oma pappi nopeutti merkittävästi saarnahuonekunnan kehitystä. Saarnahuoneeseen rakennettiin sakaristo ja väliaikainen kellotapuli vuosina 1870–1871. Saarnahuone maalattiin 1882 ja samana vuonna rakennettiin uusi kellotapuli.
Oma lukkari
Kuusjoen saarnahuonekunnan seurakunnallisista asioista päätettiin Perttelin kirkonkokouksessa ja kirkollista järjestystä ja kirkkokuria valvoi Perttelin kirkkoneuvosto. Kirkkoneuvostoon kuuluivat Perttelin kirkonisännän ohella Perttelin ja Kuusjoen yökuntien kuudennusmiehet. Kuudennusmiehiä avustivat katsastusmiehet. Saarnahuonekunnan oma hallintoelin oli Kuusjoen kirkonkokous, joka pidettiin ensi kerran 1862. Se kokoontui 0–7 kertaa vuodessa ja käsitteli saarnahuoneen ja pappilan korjauksia, hautausmaan järjestelyjä ja kiertokoulun pitoa. Kuusjoen ensimmäinen seurakunnallinen toimihenkilö oli lukkari, jollaisen tiedetään olleen toimessaan ainakin vuodesta 1862 lähtien. Koulutetun lukkarin seurakunta sai 1868. Frans Viktor Rindell hoiti yhdistettyä lukkarin, unilukkarin ja kiertokoulunopettajan virkaa vuoteen 1886. Vuonna 1869 aloitti toimessaan Kuusjoen kirkonisäntä.
Kansanopetus
Kuusjoen saarnahuonekunnassa kirkollisesta kansanopetuksesta huolehti Kuusjoen kiertokoulu vuodesta 1861 lähtien. Kiertokoulussa opittiin lukemaan, hieman kirjoittamaan ja taitamaan kristinoppia. Kirjoitus- ja laskutaitoa opetettiin kuuden viikon kurssilla Halikon Toijalan koulussa, jossa opiskeli vain muutama harva Kuusjoen ison talon poika. Vuodesta 1868 lähtien Kuusjoen kiertokoulunopettajan virkaan yhdistettiin lukkarin ja suntion toimet. Vuosina 1881–1890 Kuusjoella toimi myös yksityinen Iloniemen lasitehtaan kiinteä lastenkoulu. Huonoja lukijoita opetettiin vuodesta 1875 lähtien sunnuntaisin seurakunnan pyhäkoulussa. Kuusjoen ensimmäinen lainakirjasto oli 1862 perustettu Iloniemen lasitehtaan kirjasto. Kuusjoen seurakunnan lainakirjasto perustettiin 1882, mutta jo 1886 sen hoito siirtyi Kuusjoen kunnalle.
Ensimmäinen hautausmaa
Kuusjoen hautausmaan suunnittelu alkoi 1870, jolloin Kurkelan talollinen Juha Tuomola halusi lahjoittaa seurakunnalle Markulan torpan läheisen maa-alan. Paikka ei saanut yleistä hyväksyntää, joten alettiin etsiä toista kohdetta. Ensin harkittiin paikaksi kirkon itäpuolella olevaa Mattilan maata ja sitten maa-alaa kirkon eteläpuolelta Ali-Pässin tilalta, mutta molemmat katsottiin tarkoitukseen sopimattomiksi. Vuonna 1875 päätettiin anoa lupa hautausmaan perustamiseen kirkon luoteispuolelle osittain Tuomolan ja osittain Mattilan tilalle. Kummankin tilan isännän kanssa sovittiin yhtä suurten maa-alojen hinnaksi 50 markkaa. Näin hautausmaan suuruudeksi muodostui 45 kertaa 45 kyynärää ja kokonaishinnaksi 100 markkaa. Senaatti hyväksyi suunnitelman 22. maaliskuuta 1877, mutta käytännön toteutus lykkääntyi monella vuodella, joten hautausmaa rakennettiin vasta vuosina 1884–1885 ja vihittiin käyttöön 19. huhtikuuta 1885.
Toinen hautausmaa
Kirkonmäen juurella Tuomolan talon lähellä sijainnut ensimmäinen hautausmaa oli käytössä vain kuusi vuotta eli vuoteen 1891. Syynä oli piirilääkärin mielipide, sillä hän piti kylän keskellä sijainnutta paikkaa hautaamiseen sopimattomana. Siksi jo 1889 päätettiin uuden hautausmaan rakentamisesta maantien viereen Kurkelan Mattilan maalle. Tilan isäntä suostui myymään 30 kertaa 30 syltä suuruisen alueen seurakunnalle sadan markan hinnasta. Vuosina 1889–1890 puolelta alueesta poistettiin kivet ja kannot, tuotiin paikalle hiekkaa ja rakennettiin ympärille kiviaita. Senaatilta saatiin perustamislupa uudelle hautausmaalle 6. kesäkuuta 1890 ja se vihittiin käyttöön 13. syyskuuta 1891. Toinen puolikas rakennettiin hautausmaaksi 1914–1915. Myös kirkon lähellä ollutta ensimmäistä hautausmaata alettiin käyttää uudelleen hautaamiseen, sillä senaatti antoi siihen luvan 31. lokakuuta 1901.
Kuusjoen kappeliseurakunta
thumb|[[Kuusjoen kirkko ja kellotapuli 1890-luvulla.]]
Vuonna 1865 annettu keisarillinen asetus kunnallishallituksesta maalla sääti, että jokaiseen Suomen seurakuntaan oli perustettava oma kunnallishallitus. Perttelin kunta perustettiin Perttelin seurakunnan kirkonkokouksessa 1. syyskuuta 1867. Uudelle kunnalle siirtyi Perttelin seurakunnan harjoittama sosiaalityö. Sen päätoimia oli vaivaishoito ja lainamakasiinin ylläpito. Kuusjoen kulmakunnan ja muiden pertteliläisten välillä vallitsi jatkuva eripura sekä Perttelin kirkkoherrakunnan että yhteisen Perttelin kunnan asioita käsiteltäessä. Riitoihin kyllästyneet Kuusjoen talolliset anoivat 1883 Turun ja Porin läänin lääninhallitukselta lupaa Kuusjoen kunnan perustamiseen. Muut pertteliläiset olivat jyrkästi hanketta vastaan.
Kuvernööri C. M. Creutz kartoitti molempien osapuolten mielipiteet ja päätti 1884, että Kuusjoen kunta perustettaisiin heti sen jälkeen, kun Kuusjoen saarnahuonekunnasta tulisi kappeliseurakunta. Samana vuonna anottiin Turun tuomiokapitulilta kappeliseurakunnan muodostamista. Pidettiin kirkonkokous Perttelin kirkossa ja tuomiokapituli esitti senaatille hankkeen hyväksymistä. Kuvernöörin puoltavan lausunnon jälkeen senaatti antoi päätöksensä 30. lokakuuta 1884. Se määräsi, että Kuusjoen saarnahuonekunnasta tulisi Perttelin kirkkoherrakunnan alainen kappeliseurakunta, jolla tulisi olemaan oma kappalainen. Määräys astuisi voimaan heti, kun Perttelin kirkkoherran virka tulisi avoimeksi. Perttelin kirkkoherra Hjerpe muutti 1885 Sauvon kirkkoherraksi, jolloin Kuusjoen kappalaisenvirka julistettiin haettavaksi. Vaalin voitti Perttelin virkaa toimittava kirkkoherra Samuel Wilhelm Roos. Hänet valittiin Perttelin kuntakokouksessa myös Kuusjoen tulevan kuntakokouksen esimieheksi. Kuusjoki aloitti toimintansa omana kappeliseurakuntana ja itsenäisenä kuntana 1. toukokuuta 1886.
Kuusjoen lukkarin F. V. Rindellin kuoleman 1886 jälkeen lukkarintointa hoiti 1887–1913 Frans Oskar Menander (vuodesta 1906 Mannionmaa). Hän oli lukkarintyönsä ohella 1887–1892 Kuusjoen kiertokoulunopettajana ja 1892–1913 Kuusjoen postinhoitajana. Kuusjoen kirkkoon saatiin urut 1898, jolloin Menander aloitti myös urkurin toimessa. Lukkarin toimi muuttui 1904 lukkari-urkurin toimeksi. Suntiona toimi Kurkelan kylän Pässin torppari Elias Vilhelm (Ville) Tuominen-Kankare 1886–1911 ja August Salo vuodesta 1911 eteenpäin. Suntio hoiti myös kirkonkellojen soittamisen ja hautojen kaivamisen.
Kuusjoen itsenäinen seurakunta
thumb|Kuusjoen seurakuntatalo on vuodelta 1975.
Kuusjoen kappeliseurakuntalaisten velvollisuus osallistua Perttelin kirkkoherran palkkaukseen ja Perttelin pappilan kunnossapitoon koettiin hankalaksi. Kuusjoen kirkonkokouksessa 1907 päätettiin yrittää Kuusjoen kirkkoherrakunnan perustamista. Asetettiin toimikunta, jonka ehdotus kirkkoherran palkkauksesta hyväksyttiin seuraavana vuonna. Tuomiokapitulia pyydettiin määräämään kirkonkokouksista Kuusjoella ja Perttelissä. Lääninrovasti Karl Troberg piti kokoukset, joissa hanketta kannatettiin yksimielisesti. Tuomiokapituli esitti asian senaatille, joka päätti 3. syyskuuta 1908, että Kuusjoesta oli tuleva oma kirkkoherrakunta, kunhan Perttelin kirkkoherra ja Kuusjoen kappalainen jättäisivät virkansa.
Perttelin kirkkoherra Vihtori Korpela sai toisen viran 1911. Sen jälkeen Kuusjoen kappalaisen A. F. Ojan kanssa sovittiin, että tämä eroaa virastaan ja seurakunta maksaa hänelle korvauksen, jos häntä ei valita Kuusjoen kirkkoherran virkaan. Tuomiokapituli hyväksyi ja senaatti vahvisti sopimuksen ja virka julistettiin haettavaksi. Virkaan valittiin Oja ja niin Kuusjoen kirkkoherrakunta pääsi aloittamaan toimintansa vappuna 1913. Kuusjoen seurakunnan hallintoeliminä toimivat kirkonkokous ja kirkkoneuvosto sekä vuodesta 1934 lähtien kirkkovaltuusto ja 1953 lähtien kirkkohallintokunta.
Kanttori-urkureina ovat työskennelleet Nestor Nikkilä 1915–1952 ja Heikki Pursimo vuodesta 1952. Pitkäaikaisia suntioita olivat August Salo ja Kustaa Virhimo. Vuodesta 1958 eteenpäin suntiona toimi Aarno Oksanen.
Kuusjoen seurakuntatalo rakennettiin kirkkoa vastapäätä vuonna 1975.
Tapahtumia
Keväisin pidettiin Kuusjoen runsasväkisin jumalanpalvelus nuorten konfirmaation yhteydessä, sillä silloin osa väestä joutui jäämään pihalle. Joulun lähestyessä oli jo hämärää ja kirkossakävijöitä vähänlaisesti, mutta kun joulukuusi kannettiin sisään ja tuli jouluaamu, tarvittiin kirkossa lisäpenkkejä ja silti ihmisiä joutui vielä seisomaan. Seurakuntalaiset kävivät myös iltakirkoissa, joiden pääasiallisena antina oli tavallisesti musiikki. Eniten väkeä keräävä musiikkitilaisuus oli kuitenkin se, jonka otsikkona oli ”kauneimmat joululaulut”. Sen osallistujamäärä oli yhtä runsas kuin kiirastorstain ehtoollisella.
Maaliskuussa 1976 Yleisradion Yleisohjelma radioi Kuusjoen kirkosta jumalanpalveluksen, jossa saarnasi ja toimi liturgina kirkkoherra Maunu Sinnemäki. Seuraava jumalanpalvelus radioitiin saman vuoden marraskuussa. Elokuussa 1982 Yleisohjelmassa kuultiin kuinka Kuusjoen kirkon kellot kutsuivat kansaa jumalanpalvelukseen, jossa alttaripalveluksen toimitti ja saarnasi Kuusjoen seurakunnan kirkkoherra Kauko Viitanen. Sama toistui marraskuussa 1987 muuten paitsi nyt ohjelman lähetti Yleisradion Radio ykkönen. Jumalanpalveluksen radiointi tapahtui jälleen marraskuussa 1990. Jumalanpalvelus radioitiin Kuusjoelta jälleen tammikuussa 2000 Radio Ylen ykkönen-kanavalla.
Lokakuussa 1973 vietetyssä Kuusjoen kirkon 150-vuotisjuhlassa juhlapuheen piti arkkipiispa Martti Simojoki. Hänen puheessaan oli keskeisesti esillä Lähi-idän sota ja hän varoitti, ettei Raamatusta kannata etsiä vastausta siihen, mitä Lähi-idässä parhaillaan oli tapahtumassa.
Seurakunnan lakkauttaminen
Nimimerkki Heikintytär totesi 2006 Maaseudun Tulevaisuudessa, että suunnitelmat kuntien ja samalla seurakuntien yhdistämisestä 20 000 hengen suurkunniksi merkitsivät vallitsevan seurakuntaidentiteetin häviämistä maaseudulta, jossa seurakunta oli ollut vuosisatoja kansaa lujittava yhdysside. Suomen pienimpiin seurakuntiin kuuluvan Kuusjoen kirkkoherra totesi haastattelussa, että seurakunnassa ”pienuus luo läheisyyttä”.
Vuonna 2007 ilmestyneessä Seurakuntarakenne murroksessa -teoksessa esitettiin, että seurakuntien tuli arvioida seurakuntarakenteen muutostarve, jos niissä oli alle 2 500 jäsentä, veroprosentti yli 1,7 % ja talous tarvitsi avustuksia kirkon keskusrahastolta. Samana vuonna valmistuneessa Muuttuvien yhteisöjen kirkko -mietinnössä pidettiin seurakunnan ihannekokona työntekijöiden kannalta 6 000 jäsentä ja talouden kannalta 20 000 jäsentä.
Uutta Salon seurakuntaa muodostettaessa keskeiset henkilöt eivät enää vuoden 2008 lopulla tehdyissä haastatteluissa kokeneet paikallisen identiteetin häviävän, vaan katsoivat identiteetin riippuvan paikallisista ihmisistä itsestään. Monet surivat oman seurakunnan menettämistä, mutta seurakuntarakenteen muutoksen edetessä sen myönteiset vaikutukset alkoivat vahvistua, jolloin surun tilalle tuli helpotus ja asian hyväksyminen.
Kymmenestä Salon seudun kunnasta muodostettiin vuoden 2009 alussa yksi uusi kunta, jonka nimeksi valittiin Salo. Kirkkolainsäädännön mukaan kunnassa voi olla vain yksi seurakuntatalous. Se tarkoittaa, että kunnassa tulee olla joko yksi seurakunta tai useamman seurakunnan muodostama seurakuntayhtymä. Kirkkohallitus päätti, että seudun 10 seurakuntaa lakkautetaan ja vuoden 2009 alusta aloittaa yksi uusi seurakunta eli Salon seurakunta. Entisen Kuusjoen seurakunnan tilalla on nykyisin Salon seurakunnan Kuusjoen alue, jota hoitaa aluekappalainen.
Uuden Salon seurakunnan kirkkovaltuuston vaalissa 2009 äänensä voi vaalipäivänä antaa vain Uskelan kirkossa, mutta ennakkoäänestysmahdollisuus oli jokaisessa liitosseurakunnassa. Tämä johtui siitä, että vaaliluetteloa laadittaessa kaikki seudun seurakuntalaiset olivat jo uuden Salon seurakunnan jäseniä, eikä vaaliluetteloa voitu tulostaa vanhojen seurakuntarajojen mukaan. Vaalissa tehtiin Suomen lähidemokratian historiaa, sillä myös 16-vuotiaat saivat äänestää. Muissa Suomen yhdistyvissä seurakunnissa järjestettiin vaali vuoden 2008 aikana, jolloin 16-vuotiaat eivät vielä olleet äänioikeutettuja. Salon uudessa seurakunnassa oli noin 47 000 seurakuntalaista, joista äänioikeus oli noin 39 tuhannella.
Saarnahuonekunta
(papin nimityksenä pitäjänapulainen)
(väliaikoina jumalanpalveluksia piti Perttelin kirkkoherra tai Kuusjoen lukkari)
Kappeliseurakunta
(papin nimityksenä kappalainen)
Itsenäinen kirkkoherrakunta
(papin nimityksenä kirkkoherra)
Gintaras Rinkevičius
Gintaras Rinkevičius (s. 1960) on liettualainen kapellimestari. Hän on perustanut Liettuan valtionsinfoniaorkesterin ja toiminut sen taiteellisena johtajana sekä pääkapellimestarina. Lisäksi hän on toiminut samoissa tehtävissä Latvian kansallisoopperassa. Ooppera ja baletti ovat olleet hänen työssään keskeisellä sijalla. Rinkevičius on Liettuan musiikki- ja teatteriakatemian professori. Hänelle on myönnetty Liettuan kansallispalkinto, ja lisäksi hänet on muun muassa otettu Gediminaksen ritarikuntaan neljännessä luokassa vuonna 1997.
Rehusilppuri
thumb|Tarkkuussilppuri thumb|Vanha niittosilppuri
Rehusilppuri on traktorivetoinen maataloustyökone, joka silppuaa rehuksi käytettävän nurmen tai heinän ja puhaltaa sen perävaunuun. Erilaisia rehusilppureita ovat niittosilppuri ja tarkkuussilppuri.
Lan Shui
Lan Shui (s. 1957) on kiinalainen kapellimestari. Hänen nimensä on kiinalaisittain Shui Lan; kansainvälisesti hän käyttää nimestään versiota, jossa nimien järjestys on käännetty. Shui aloitti viulunsoiton opintonsa 5-vuotiaana ja pianonsoiton muutamaa vuotta myöhemmin. Opinnot keskeytyivät Mao Zedongin Kulttuurivallankumouksen aikana, jolloin kaikkea länsimaista musiikkia vastaan hyökättiin. Maon tuhoisan kampanjan jälkeen Shui palasi opintojensa pariin. Valmistuttuaan hänestä tuli oopperan orkesterin jäsen Pekingissä. Aluksi hän soitti orkesterissa; sitten hän loukkasi vasemman kätensä niin pahasti, ettei kyennyt enää soittamaan ammattimaisesti. Hän aloitti säveltämisen ja opiskeli sittemmin orkesterinjohtoa Pekingissä. Hän pääsi Pekingin sinfoniaorkesterin kapellimestariksi, mutta koki työnsä Kiinan oloissa turhauttavaksi ja ottikin mielellään vastaan tarjouksen päästä suorittamaan orkesterinjohdon tutkintoa Bostonin yliopistoon vuonna 1986. Shuin voittamiin useisiin palkintoihin ja tunnustuksiin kuuluu Besançonin kansainvälisen nuorten kapellimestarien kilpailun voitto.