cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Negatiivi-Salama
The Rival
Ensimmäinen Negatiivi-Salama oli Edward Clariss niminen tiedemies, josta käytettiin myöhemmin myös nimeä Kilpailija (eng. The Rival). Hän esiintyi ensimmäisen kerran Flash Comics numerossa 104 helmikuussa 1949. Hänet loivat John Broome ja Joe Kubert. Vaikka tohtori Edward Clarissia ei virallisesti kutsuttu Negatiivi-Salamaksi, hän oli professori yliopistossa, jossa Golden Agen Salama Jay Garrick opiskeli, ja hän oli luonut uudelleen kaavan, joka oli Jay Garrickin nopeuden takana. Hän kuulee Joan Williamsin (Garrickin tyttöystävän) puhuvan siitä, kuinka Salaman oma nopeus annettiin toiselle opiskelijalle, mikä auttoi häntä kehittämään kaavaa. Kun tiedeyhteisö hylkäsi hänen väitteensä, Clarissista tulee rikollinen. Tummempi versio Salamasta naamiolla päänsä päällä, hän antaa kaavan muille rikollisille. Kilpailijan versio kaavasta on väliaikainen, ja hänet saatiin kiinni ja vangittiin (myöhemmät tarinat ovat osoittaneet mahdollisen yhteyden Clarissin kaavan ja Vandal Savagen luoman Velocity 9:n välillä, mutta toistaiseksi sellaista yhteyttä ei ole lopullisesti todistettu).
JSA nro 16 (marraskuu 2000) sisältää takauman Kilpailijan ja Salaman välisestä taistelusta useita kuukausia edellä mainitun ensimmäisen esiintymisen jälkeen. Nyt kun Clariss on selittämättömällä tavalla saavuttanut supernopeuden, hän saavuttaa valon nopeuden taistelun aikana ja katoaa Speed ​​Forceen. Amerikan Justice Societyn uudelleenmuodostamisen jälkeen 50 vuotta myöhemmin Johnny Sorrow hakee Clarissin Speed ​​Forcesta ja kutsuu hänet liittymään Injustice Societyyn. Speed ​​Forcen seurauksena hulluksi muuttunut Kilpailija juoksee ympäri maata tappaen ihmisiä. Salama tajuaa, että Kilpailijan polku maan halki kertoo Clarissin nimen ja viimeinen murhan uhri on Joan; Jay onnistuu yhdistämään Kilpailijan nopeuden itseensä ennen kuin hän voi tappaa Joanin.
Kilpailija palaa tarinassa Impulse nro 88 (syyskuu 2002) esiintyen Joanin lääkärinä. Nyt muuttuneena puhtaaksi vauhtienergiaksi, hänellä on kultakauden sankarin Max Mercuryn ruumis hallussaan. Taisteltuaan Jayn ja Impulssin eli Bart Allenin kanssa Max matkustaa aikamatkalla tuntemattomaan määränpäähän. The Flash: Rebirth nro 4:ssä Max pakenee Speed ​​Forcesta ja on nuorentunut Wally Westin energiasta; Tämän ansiosta hän voi palata Maahan uudessa kehossa. Toinen Golden Agen Negatiivi-Salama on robotti, jonka ainoa esiintyminen oli yhdessä The Flash nro 134:n (helmikuu 1998) paneelissa, jossa Garrick voittaa hänet.
Eobard Thawne
Pääartikkeli: Professori Zoom
Toinen tunnetumpi Negatiivi-Salama oli Eobard Thawne eli Professori Zoom, joka esiintyi ensimmäisen kerran The Flash nro 139 tarinassa syyskuussa 1963. Hän on toisen Salaman Barry Allenin arkkivihollinen. Hän on ensimmäinen superpahis, jota kutsutaan virallisesti Negatiivi-Salamaksi. Vaikka muut nopeusvoimaa hyödyntävät eivät voi muuttaa menneisyyttä ilman dramaattisia seurauksia, hänen kykynsä matkustaa ja manipuloida aikaa pystyy muuttamaan dramaattisesti historiaa ja poistamaan ihmiset kokonaan olemassaolosta, koska hän on korruptoinut Speed ​​Forcen, josta hän loi negatiivisen version.
Hunter Zolomon
Pääartikkeli: Zoom
Kolmas Negatiivi-Salama oli Hunter Zolomon (tunnetaan myös nimellä Zoom), joka esiintyi ensimmäisen kerran tarinassa The Flash: Secret Files & Origins #3 (marraskuu 2001). Hän on kolmannen Salaman Wally Westin arkkivihollinen ja toinen superpahis, jota kutsutaan Negatiivi-Salamaksi. Toisin kuin kaikki muut kiihdyttäjät, hän ei saavuttanut huippunopeutta Speed ​​Forcesta, vaan Cosmic Treadmill -onnettomuudesta johtuen, jossa hän pohjimmiltaan "suistui" aikajanalta, mikä antoi hänelle mahdollisuuden hallita nopeutta, jolla hän liikkuu ajassa ja tekee hänestä nopeamman kuin yksikään toinen pikajuoksija.
Inertia
Neljäs Negatiivi-Salama oli Thaddeus Thawne (alias Inertia ja myöhemmin Kid Zoom), joka esiintyi ensimmäisen kerran Impulse nro 51:ssä (elokuu 1999), ja hänet loivat Todd DeZago ja Mike Wieringo. Toinen hahmo, joka ei ole viralliselta nimeltään Negatiivi-Salama, hän on Bart Allenin eli Impulssin klooni. Inertia taisteli ensin Impulssia vastaan. Kun Bart vanheni viisi vuotta Infinite Crisis -tapahtuman jälkeen ja hänestä tuli Salama, Inertia taisteli uudelleen geneettistä malliaan vastaan. Inertia oli vastuussa Allenin kuolemasta; Wally West palasi ja kosti halvaannuttamalla Inertian ja vangitsemalla hänet Flash-museoon. Final Crisis: Rogues' Revenge -tarinassa Libra ja Zoom käyttävät häntä yrittäessään saada Konnat liittymään Secret Societyyn. Inertia varastaa Zoomin voimat, kutsuu itseään Kid Zoomiksi, ja Konnat tappavat hänet, syyttäen häntä Bartin tappamisesta heidän vahingossa hakattua hänet kuoliaaksi tämän manipuloimana. Inertia on ensisijaisesti nopeusvoimaa hyödyntävä juoksija, joka jää irti Speed ​​Forcesta Infinite Crisis -tapahtuman jälkeen ja ruiskuttaa itseensä Velocity 9:ää. Vaikka Velocity 9 on ollut epävakaa, Deathstroken uudella lajikkeella ei näytä olevan negatiivisia sivuvaikutuksia. Inertia jakaa lyhyesti voimansa ennen kuolemaansa Zoomin kanssa, joka antaa hänelle vauhtia painostaakseen häntä uudeksi Kid Flashiksi. Hulluna Kid Zoomina hän hallitsee ihmisten aikavirtoja ja palauttaa Zoomin voimattomaksi Hunter Zolomoniksi ennen kuin Konnat tappavat hänet.
Inertia heräsi myöhemmin henkiin Tohtori Manhattanin aikajanalla tekemien muutosten vuoksi, mutta on tällä hetkellä jumissa Speed ​​Forcessa. Inertia yrittää estää Barry Allenia, Max Mercurya ja Jesse Quickia pakenemasta Speed ​​Forcesta ja paljastaa, että Eobard Thawne lupasi vapauttaa hänet ja antaa hänen ottaa haltuunsa Bart Allenin ruumiin, kun entinen onnistui suunnitelmissaan. Kun Barry yrittää vedota ja puhua hänet järkiinsä, Inertia lopettaa hänen hyökkäyksensä ja pakenee.
Daniel West
Viides Negatiivi-Salama oli Daniel "Danny" West, Iris Westin nuorempi veli, Wallace Westin biologinen isä ja Wally Westin setä. Hän esiintyi ensimmäisen kerran The Flash nro 0 tarinassa marraskuussa 2012 ja hänet loivat Francis Manapul ja Brian Buccellato. Pian Konnien kohtaamisen jälkeen Daniel joutuu onnettomuuteen Speed ​​Forcen kanssa ja saa itselleen nopeusvoimat. Daniel haluaa korjata jännittyneen suhteensa Iriksen kanssa ja päättää tappaa Speed ​​Forcen vaikuttamia ihmisiä ottaakseen vauhtinsa ja matkustaakseen ajassa taaksepäin tappaakseen väkivaltaisen isänsä. Barry Allenin takia hänen suunnitelmansa epäonnistui, ja hän menetti kykynsä. Saatuaan takaisin voimansa hänet pakotettiin liittymään Suicide Squadiin. Danny kuoli, kun hän heitti pommin mereen ja sen räjähdyksen seurauksena Daniel juostessaan kompastuu veteen ja imeytyy räjähdyksen synnyttämään pyörteeseen. Danielin iho hänen kädestään alkaa irrota ja jättää luurankoisen käden ja hän kuoli sankarina.
Naispuolinen Negatiivi-Salama esiintyi Tangent Comics: The Flash #1 numerossa joulukuussa 1997. Hän on paha, holografinen kopio hänen Maan Salamasta, Lia Nelsonista, jonka loi pahaenteinen valtion virasto. Hänet ladattiin negatiivisella ionienergialla hajottamaan Salaman fotonipohjainen muoto. Salaman valoaaltovoimat kuitenkin ylittivät tämän Negatiivi-Salaman voimat, minkä seurauksena jälkimmäinen tuhoutui.
Black Widow (Iggy Azalean kappale)
Black Widow on australialaisräppäri Iggy Azalean kappale hänen The New Classic -debyyttialbumiltaan. Kappaleella esiintyy myös brittiläinen laulaja-lauluntekijä Rita Ora, ja sen sanoitukset kertovat koston ja feminismin tavoitteista epäonnistuneessa romanttisessa parisuhteessa. "Black Widow’n" sanoittivat Azalea, Katy Perry, Sarah Hudson, Benny Blanco sekä duo Stargate; viimeisin myös tuotti kappaleen. Kappale lähetettiin lukuisille Yhdysvaltain radioasemille The New Classic -albumin viidentenä singlenä 8. heinäkuuta 2014 ja kappaleeseen liittyvä musiikkivideo julkaistiin 13. elokuuta 2014. Kappale on saavuttanut Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan kolmannen sijan, muodostuen hänen kolmanneksi kymmenen parhaan joukkoon päässeeksi kappaleeksi, seuraten "Fancyä" sekä "Problemia". Kappaleesta tuli myös Oran ensimmäinen kolmen parhaan joukkoon päässyt kappale Yhdysvalloissa. Se on saavuttanut myös Britannian singlelistan neljännen sijan sekä päässyt 15. sijalle Australiassa.
Alun perin kappaleen oli tarkoitus tulla osaksi Perryn neljännen, Prism-studioalbumin kappalelistaa, mutta hän kuitenkin antoi lopulta kappaleen viimeisteltäväksi Azalealle. "Black Widowia" on kuvailtu genreltään "trapin jäljittelijäksi", sisältäen pahaenteisen steel pan rytmin, raskaan basson sekä harvan iskun. Kappaleen sanoitukset ovat joutuneet musiikkikriitikkojen kritisoinnin kohteeksi, joiden sanottiin olevan samankaltaisia Perryn "Dark Horsen" kanssa. Muut journalistit yllättyivät sen iskutahdista sekä Azalean ja Oran sanoista. "Black Widow" menestyi hyvin digitaalimyyntilistoilla The New Classic -albumin julkaisuviikolla. Tilastojen mukaan ennen singlejulkaisua kappale saavutti Isossa-Britanniassa listan 91.- sekä Australiassa listan 86. sijalle, päästen samalla myös muutamille muille listoille. Azalea on esittänyg kappaleen livenä osana hänen ensimmäistä kiertuetta, The New Classic Touria. Kappale on myös liitetty osaksi Just Dance 2015 -peliä.
Kangaspuut
thumb|Saksalaisperinteen malliset pyöräskangaspuut, joissa taljakoneisto.
San Franciscon lahden ympäristö
thumb|Satelliittikuva San Franciscon lahden ympäristöstä. thumb|San Franciscon lahden ympäristön [[Piirikunta (Yhdysvallat)|piirikunnat. On kiistanalaista, tulisiko Santa Cruz lukea tähän alueeseen.]] San Franciscon lahden ympäristö (, usein yksinkertaisesti The Bay Area) viittaa San Franciscon lahtea ympäröivään alueeseen Kalifornian osavaltion pohjoisosassa Yhdysvalloissa. Alue on maantieteellisesti ja etnisesti hyvin epäyhtenäinen. Lahden rannoilla sijaitseva taajama on kuitenkin yhtenäistä. Alueella asuu yli seitsemän miljoonaa asukasta.
Kangaspuut
Kangaspuut on kankaiden kudonnassa käytettävä laite. Yksinkertaisimmillaan, jollaisena laite tunnettiin jo kivikaudella, siinä on kaksi vaakasuoraa keppiä, joiden varaan luodaan loimi. Nykyisen muotonsa kangaspuut ovat saaneet lähes 700 vuotta sitten. Suomessa käytetään eniten vipukangaspuita, joista myös teolliset kutomakoneet on kehitetty.
San Franciscon lahden ympäristö
Alueet
Alue on maantieteellisesti monipuolinen metropolialue, joka ympäröi San Franciscon ja San Pablon lahtia. Se kattaa San Franciscon, San Josén ja Oaklandin kaupungit sekä niiden lukuisat esikaupunkialueet. San José on alueen maantieteellisesti laajin ja väestöltään suurin kaupunki, ja siellä sijaitsee teknologia-alan yrityksistä tunnettu Piilaakso.
Kangaspuut
Vipukangaspuut
Vipukangaspuiden koneisto muodostuu vipusista, niisivarsista, ylä- ja alavälittäjistä sekä polkusista. Koneiston osia yhdistää kaksi nyöritystä. Ylänyöritys on muuttumaton; nyörit sidotaan aina vipusista yläniisivarsiin ja alavälittäjiin sekä alaniisivarsista ylävälittäjiin. Alanyöritys on muuttuva, eli vaihtelee kankaan sidoksen mukaan. Kun sidosohjeessa on merkitty ruutu, sidotaan polkunen alavälittäjään. Kun sidosohjeessa on merkitsemätön ruutu, sidotaan polkunen ylävälittäjään. Kudottaessa loimilangat saadaan eri tasoille polkusia polkemalla. Eri tasoilla olevien loimilankojen välistä tilaa, johon kude syötetään, kutsutaan viriöksi.
San Franciscon lahden ympäristö
Sillat
San Franciscosta pohjoiseen sijaitsee Golden Gate -silta, joka ylittää samannimisen salmen. San Franciscosta itään sijaitsee San Francisco–Oakland Bay Bridge, joka yhdistää San Franciscon ja lahden itäpuolella sijaitsevan Oaklandin. Pohjoisessa sijaitsee Richmond-San Rafael Bridge ja etelässä San Mateo-Hayward Bridge sekä eteläisimpänä Dumbarton Bridge. Silloista pisin on San Mateo-Hayward Bridge.
Ilmasto
San Franciscon lahden alueen kokoon verrattuna ilmasto vaihtelee sen eri osissa melko paljon. Ilmasto on tyypiltään välimerenilmasto, jossa kesät ovat kuivia ja lämpimiä ja talvi sateisempi. Talven aikana lämpötila ei kuitenkaan muutu kylmäksi: keskilämpötilat laskevat 10–15 celsiusasteen paikkeille.
Kangaspuut
Vipukangaspuut
Tietokoneohjatuissa kangaspuissa polkusten sidonnan korvaa ohjainlaitteeseen kytketty poljin, jota polkemalla niisivarret nousevat ja laskevat, ja loimilankojen muodostama viriö avautuu.
San Franciscon lahden ympäristö
Ilmasto
Tyynen valtameren kylmästä Kalifornianvirrasta johtuva kylmä merivesi, joka on kesällä noin 12–13-asteista, vaikuttaa voimakkaasti alueen itäisen osan ilmastoon, erityisesti San Franciscon kaupungin alueella. Muihin lahden ympärysalueisiin verrattuna San Franciscon kesät ovat viileitä. Kaupungissa esiintyy sumua, joka työntyy Golden Gate -sillan luota lahdelle.
Meren viilentävä vaikutus vähenee etelämpänä, sillä meren ja lahden välissä on vuoria. Lahden eteläinen osa, jossa San José sijaitsee, on kuivempaa ja kuumempaa kuin pohjoisemmat tai läntisemmät alueet.
Kangaspuut
Pyöräskangaspuiden poikkileikkaus
thumb|250px|Viriö on [[Niidet|niisien loimesta avaama kulkuaukko sukkulalle ja kuteelle.]]
San Franciscon lahden ympäristö
Ilmasto
Lahden itäinen puoli on lämpimämpi kuin läntinen, sillä itäisellä puolella meren viilentävä vaikutus on vähäisempi. Esimerkiksi Oaklandissa lahden itäpuolella on kesäpäivinä nelisen astetta lämpimämpää kuin lahden länsipuolella San Franciscossa.
Kasvillisuus
San Franciscon lahden alueella kasvaa palmuja, joista San Franciscon alueella huomattavimpia ovat kanarianpalmut (Phoenix canariensis), jotka on tuotu Kanariansaarilta. Kanarianpalmuja on istutettu puistopuiksi ja teiden varsille. Erityisesti etelämpänä San Joséssa kasvaa bulevardipalmuja (Washingtonia robusta), jotka pitävät kuivemmasta ilmastosta.
Kasvibiologia
Kasvibiologia on kasvitieteen osa-alue, joka tutkii kasvien solukkoja ja elintoimintoja biologisesta näkökulmasta. Kasvisolut eroaa eläinsoluista siten, että niissä on soluseinät ja solunestettä kerääviä vakuoleja. Kasvin elintoimintoihin kuuluvia seikkoja on se, että se ottaa juurillaan ravinteita ja vettä maasta, jotka kulkeutuvat varren johtojänteitä myöten lehtiin. Lehdissä tapahtuu yhteyttäminen, jonka jälkeen yhteyttämistuotteet kulkeutuvat johtojänteitä myöten muihin kasvinosiin. Kukka puolestaan käsittää kasvin lisääntymiselimistön.
Kasvisolussa soluseinä on uloin osa ja sen sisäpuolella on solukalvo. Soluseinä sisältää hemiselluloosaa ja pektiiniaineita. Lehdissä on viherhiukkasia, joiden avulla yhteyttäminen tapahtuu. Kasvisoluissa on myös värihiukkasia, jotka ovat rusohiukkasia. Niitä on kukissa, hedelmissä ja syyslehdissä. Kasvin varastoelimissä, kuten mukuloissa on valkohiukkasia. Valkohiukkasista muodostuu tärkkelysjyväsiä, joita on tärkkelystä sisältävissä varastoelimissä.
Kasvien solukkoihin kuuluu kasvusolukot, joissa tapahtuu kasvamiseen liittyvät prosessit. Jälkikasvusolukkoa on täysi-ikäisissä kasveissa ja myöskin jo erilaistuneiden solukoiden keskellä, minne sitä muodostuu kasvin vioittumisen jälkeen. Kasvusolukot jakautuvat väli-, sivu- ja kärkikasvusolukoihin. Kärkikasvusolukon uloimmassa kärjessä on kasvupiste. Muita kasvin solukkoja ovat yhteyttämissolukko ja varastosolukko. Pintasolukon muotoja ovat päällysketto ja korkki. Joskus kasveilla on tukisolukkoja, joita ovat paksusoppisolukot, niinisyyt ja kivisolukot. Johtosolukoista muodostuvat siiviläputket ja johtojänteet, joita myöten tapahtuu kasvin aineenvaihdunta. Johtosolukoista muodostuvat putkisolut ja putkilot. Lisäksi kasveilla on eritesolukkoja.
Pohjois-Kalimantan
Pohjois-Kalimantan on yksi Indonesian provinsseista. Se sijaitsee Borneon saaren itäosassa ja rajautuu etelästä Itä-Kalimantanin provinssiin, idästä Celebesinmereen ja pohjoisesta Malesiaan. Vuoden 2010 väestönlaskennassa nykyisen Pohjois-Kalimantanin alueella asui 524,656 ihmistä. Pohjois-Kalimantan erotettiin Itä-Kalimantanista omaksi provinssikseen lokakuussa 2012.
Alueen väestöstä kolmasosa on alun perin kotoisin Jaavalta. Muita siirtolaisia alueella ovat Sulawesin bugisit ja Kalimantanin eteläosista tulleet banjarit. Alkuperäiskansallisuuksista runsaslukuisimmat ovat dajakkikansoihin kuuluvat tidungit, sekä bulunganit ja kutait.
Vesa Niinikangas
Vesa Juhani Niinikangas (s. 16. kesäkuuta 1950 Jyväskylä) on Enostone-kustantamon perustaja. Hän on julkaissut runoja ja tietokirjoja.
Alainen Pirttijärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,3 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Vihtamonpuron valuma-alueeseen (35.487) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 171,5 metriä mpy.
Naapurilähiö
Naapurilähiö on vuosina 1969–1976 esitetty televisiosarja, jota tehtiin 156 jaksoa. Sen käsikirjoitti Toini Vuoristo ja ohjasivat Peter Finnilä ja Jussi Tapola. Siinä seurattiin kuvitteellisessa Helsingin Katajamäessä asuvien Lieslahden ja Sarpamaan perheiden elämää. Ilmeisesti sarjalle suunniteltiin myös nimeä ”Katajamäen asukkaat”. Sarjaa kuvattiin muun muassa Helsingin Siltamäessä. Vaikka kyseessä oli perhesarja, siinä käsiteltiin myös yhteiskunnallisia asioita, enemmän kuin esimerkiksi Me Tammelat -sarjassa.
Syksyllä 1971 Naapurilähiö oli Katso-lehden lukijaäänestyksessä television suosituin ohjelma. Katsojia sillä oli 1,8 miljoonaa, hieman vähemmän kuin yli kahden miljoonan katsojalukuun yltäneellä ja toiseksi suosituimmaksi äänestetyllä brittisarjalla Mennään bussilla.
Henkilöt
Väinö Sarpamaa, 49, putkiasentaja, on itse rakentanut talonsa rintamamiespalstalle. Vaimo Aino, 47, on osuuskaupan maitopuolen vastaava, uskoo mieheensä, kotiin ja Raamattuun. Lapsia on neljä, vanhin Arto, 22, opiskelee valtiotieteitä, Riitta, 17, käy lukiota, Matti, 15. Perheen nuorimmainen Mikko on vasta viisivuotias.
Kalervo Lieslahti, 37, ekonomi, on pikkutarkka tilimies, joka lainan avulla on saanut hankituksi perheelleen oman asunnon. Vaimo Marjatta, 36, on huoltotarkastaja kaupungin lastensuojeluvirastossa, hänen piirinään on juuri Katajamäki ympäristöineen. Tyttäret, koululaiset Mervi, 15, ja Pilvi, 7, ovat hieman vastahakoisesti jättäneet keskikaupunkiasunnon ja ystävänsä muuttaakseen naapurilähiöön, saviselle pellolle nimeltä Katajamäki.
Nepos
Nepos voi viitata seuraaviin antiikin roomalaisiin henkilöihin:
Blackton
Blackton on muun muassa seuraavien yhdysvaltalaisten henkilöiden sukunimi:
Salonia Matidia
Salonia Matidia (68-119) oli roomalainen aatelisnainen. Hän oli Gaius Salonius Matidius Patruinuksen ja Ulpia Marcianan tytär, joka puolestaan oli Rooman keisari Trajanuksen sisar. Hän avioitui Lucius Vibius Sabinuksen kanssa ja pari sai kaksi lasta: Vibia Sabinan ja Matidia II:n. pienoiskuva|Matidia Augusta -kolikko. Kolikossa Matidia on kuvattuna pitämässä kädestä lapsiaan, Sabinaa ja Matilda II:a. Keisari Trajanus piti Matidiaa suuressa arvossa. Matidia sai vuonna 112 arvonimen augusta ja hänen kuvaansa käytettiin monissa roomalaisissa kolikoissa.
Kun Matidia kuoli vuonna 119, hänen tyttärensä Sabinan puoliso, keisari Hadrianus, järjesti hänelle hautajaiset, joissa luki tälle puheen sekä nimitti roomalaisen temppelin hänen muistolleen.
Allatiivi
Allatiivi eli ulkotulento eli ulkoinen tulosija on sijamuoto, joka perusmerkityksessään ilmaisee liikettä jonkin päälle, jollekin pinnalle tai jonkin lähelle: tuolille, seinälle, talolle.
Allatiivi on yksi suomen kielen ulkopaikallissijoista adessiivin eli ulkoisen olosijan sekä ablatiivin eli ulkoisen erosijan ohella. Sen vastine sisäpaikallissijojen ryhmässä on sisäinen tulosija eli illatiivi. Yleiseksi tulosijaksi puolestaan voidaan joskus luonnehtia translatiivia.
Suomi
Suomessa allatiivi kuuluu käytössäoleviin paikallissijoihin. Allatiivia käytetään lähinnä prototyyppisen paikalle tulemisen merkityksessä. Sijapääte on -lle. Esimerkkejä:
Viro
Viron kielessä allatiivia käytetään paljolti samoin kuin suomessa. Allatiivin (vir. alaleütlev) tunnus on -le.
Unkari
Unkarin kielessä allatiivin pääte on -hoz/-hez/-höz. Merkitys vastaa usein suomen allatiivia tai postpositiota luokse, joskus myös suomen illatiivia tai translatiivia.
Evoluutio
Evoluutio viittaa sukupolvien myötä tapahtuviin muutoksiin biologisten populaatioiden periytyvissä ominaisuuksissa. Evoluutioprosessit tuottavat monimuotoisuutta biologisen hierarkian jokaisella tasolla, mukaan lukien lajien tasolla, yksittäisten eliöiden tasolla ja molekyylievoluution tasolla.
Kaikki elämä maapallolla polveutuu universaalista esivanhemmasta joka eli noin 3,5–3,8 miljardia vuotta sitten. Toistuvat uusien lajien synnyt eli lajiutumiset, lajien sisäiset erilaistumiset sekä lajien menetykset eli sukupuutot voidaan päätellä yhteisistä biokemiallisista ja morfologisista piirteistä sekä yhteisten DNA-jaksojen sekvensoinnista. Nämä homologiset piirteet ja jaksot ovat samankaltaisimpia lajeissa, joiden sukuhaarojen eroamiseen yhteisestä esivanhemmasta on lyhin aika. Tätä tietoa voidaan käyttää rekonstruoimaan evoluution historiaa käyttäen sekä nykyisiä lajeja että fossiileja. Nykyisen biodiversiteetin kuviot ovat muotoutuneet sekä lajiutumisten että sukupuuttojen kautta. On arvioitu, että enemmän kuin 99 % maapallolla eläneistä lajeista on kohdannut sukupuuton. Maapallolla on arvioitu olevan tällä hetkellä 10–14 miljoonaa eliölajia, joista noin 1,2 miljoonaa eli 14 % on dokumentoitu.
1800-luvun puolivälissä Charles Darwin laati luonnonvalinnan kautta tapahtuvalle evoluutiolle tieteellisen teorian, jonka hän julkaisi kirjassaan Lajien synty (1859). Luonnonvalinnan kautta tapahtuva evoluutio on prosessi, joka voidaan päätellä kolmesta populaatioita koskevasta tosiasiasta: 1) morfologiaa, fysiologiaa ja käyttäytymistä määrittelevät piirteet vaihtelevat yksilöiden välillä, 2) eri piirteet antavat erisuuruiset eloonjäämisen ja lisääntymisen todennäköisyydet ja 3) piirteet voivat periytyä sukupolvelta toiselle. Näin ollen populaation jäsenet korvautuvat peräkkäisissä sukupolvissa jälkeläisillä, joiden vanhemmat olivat paremmin sopeutuneita selviytymään ja lisääntymään ympäristössä, jossa luonnonvalinta tapahtuu. Tämä prosessi tuottaa ja säilyttää piirteitä, jotka ovat näennäisesti sopeutuneita niiden suorittamiin toiminnallisiin tehtäviin. Luonnonvalinta on ainoa tunnettu syy adaptaatiolle, mutta se ei ole ainoa tunnettu syy evoluutiolle. Muita ei-adaptiivisia syitä mikroevoluutiolle ovat mutaatiot ja geneettinen ajautuminen.
1900-luvun alkupuolella synteettinen evoluutioteoria sisällytti perinnöllisyystieteen Darwinin teoriaan luonnonvalinnan kautta tapahtuvasta evoluutiosta populaatiogenetiikan tieteenhaaran avulla. Luonnonvalinnan tärkeys yhtenä evoluution aiheuttajista hyväksyttiin osaksi muita biologian tieteenhaaroja. Tämän lisäksi aiemmat käsitykset evoluutiosta, kuten ortogeneesi, hylättiin. Tieteilijät jatkavat evoluutiobiologian eri osa-alueiden tutkimista muodostamalla ja testaamalla hypoteeseja, kehittämällä matemaattisia malleja biologisista prosesseista, käyttämällä havaintotietoja ja suorittamalla kokeita sekä kentällä että laboratorioissa. Biologien keskuudessa on tieteellinen konsensus siitä, että polveutuminen muutoksien kera on yksi luotettavimmin perustelluista tosiasioista tieteessä. Evoluutiota tukevat biologisten todisteiden lisäksi antropologiset, psykologiset, astrofyysiset, kemialliset, fyysiset, geologiset sekä yhteiskuntatieteiden havainnot. Evoluution ymmärtämisellä on ollut suuri vaikutus ihmiskunnalle muun muassa sairauksien ennaltaehkäisyssä ja hoidossa, maatalouden kehittämisessä sekä tietokonetekniikassa evoluutioon pohjautuvan evoluutiolaskennan muodossa. Biologian lisäksi evoluution havainnot ovat vieneet eteenpäin monia muita tieteenaloja, kuten biologista antropologiaa sekä evoluutiopsykologiaa, ja yhteiskuntaa kokonaisuudessaan.
Evoluutioteorian historia
Ehdotus että eläinlaji voisi polveutua toisen lajin eläimestä voidaan jäljittää ensimmäisiin esisokraattisiin kreikkalaisiin filosofeihin, kuten Anaksimandrokseen ja Empedoklekseen. Tämänkaltaiset ehdotukset selviytyivät antiikin Roomaan asti. Runoilija ja filosofi Lucretius seurasi Empedokleksen jalanjäljissä Maailmankaikkeudesta -nimisellä teoksella. Vastapainona näille materialistisille näkemyksille Aristoteles käsitti kaikkien luonnollisten asioiden – ei vain elävien asioiden – olevan epätäydellisiä aktualisaatioita eri pysyvistä luonnollisista mahdollisuuksista, jotka tunnetaan "ideoina". Tämä oli osa hänen teleologista ymmärrystä luonnosta, jossa kaikilla asioilla on tietty rooli jumalallisessa kosmisessa järjestyksessä. Tähän ajattelutapaan perustuvista variaatioista tuli vakiokäsitys keskiajalla ja niitä integroitiin kristinuskon oppeihin. Aristoteles ei kuitenkaan vaatinut, että oikeat eläinlajit vastaisivat yksi-yhteen täsmällisten metafyysisten ideoiden kanssa, ja antoi esimerkkejä siitä miten uusia lajeja voisi syntyä.
1600-luvulla modernin tieteen uusi menetelmä hylkäsi Aristoteleen lähestymistavan ja etsi selityksiä luonnollisille ilmiöille kaikille näkyville asioille yhteisten luonnonlakien muodossa. Menetelmän ei tarvinnut olettaa mitään pysyviä luonnollisia luokkia tai jumalallista kosmista järjestystä. Tämä uusi lähestymistapa oli kuitenkin hidas juurtumaan biologisissa tieteissä, joista tuli lopulta viimeinen turvapaikka pysyvien luonnollisten tyyppien aatteelle. John Ray käytti yhtä aiemmin yleisemmässä käytössä olevista määritelmistä pysyvistä luonnollisista tyypeistä, "lajeista", viittaamaan eläin- ja kasvityyppeihin. Hän piti kuitenkin kaikkia eläviä tyyppejä jäykästi erillisinä lajeina ja ehdotti, että jokainen laji voitaisiin tunnistaa niiden sukupolvelta toiselle periytyvistä piirteistä. Nämä lajit olivat Jumalan suunnittelemia mutta näyttivät erovaisuuksia paikallisten olosuhteiden takia. Myös Carl von Linnén vuonna 1735 esittämä biologinen luokittelujärjestelmä katsoi lajeja jumalallisen suunnitelman mukaisesti pysyvinä.
Muut sen ajan naturalistit spekuloivat, että lajit voisivat ajan myötä muuttua evolutiivisesti luonnonlakeja seuraten. Pierre Louis Moreau de Maupertuis kirjoitti vuonna 1751, että lisääntymisen yhteydessä ilmenevät luonnolliset muutokset voisivat kasaantua useiden sukupolvien aikana ja tuottaa uusia lajeja. Georges Leclerc de Buffon ehdotti, että lajit voisivat degeneroitua eri eliöiksi, ja Erasmus Darwin ehdotti, että kaikki tasalämpöiset eläimet olisivat voineet polveutua yksittäisestä mikrobista (tai "filamentista"). Ensimmäinen täysin kehittynyt evolutiivinen järjestelmä oli Jean-Baptiste Lamarckin "transmutaatioteoria" vuodelta 1809. Tämän järjestelmän mukaan, spontaani sikiäminen tuotti jatkuvasti yksinkertaisia elämänmuotoja, joilla oli luontainen taipumus progressiiviseen kehitykseen ja jotka kehittyivät monimutkaisemmiksi eliöiksi paralleeleissa sukulinjoissa. Paikallisella tasolla, nämä sukulinjat adaptoituivat ympäristöön perimällä ominaisuudet, jotka olivat vanhempien käytössä. (Jälkimmäistä prosessia kutsuttiin myöhemmin Lamarckismiksi.) Vakiintuneet naturalistit tuomitsivat nämä ajatukset spekulaatioina, joilta puuttui empiirinen tuki. Erityisesti Georges Cuvier piti kiinni siitä, että lajit olivat erillisiä ja pysyviä ja että niiden yhtäläisyydet heijasti jumalallista suunnitelmaa, joka otti huomioon eliöiden toiminnalliset tarpeet. Samaan aikaan, William Paley oli käyttänyt Rayn ajatuksia hyväntahtoisesta suunnitelmasta kehittääkseen Natural Theology or Evidences of the Existence and Attributes of the Deity (1802) -nimisen, myöhemmin Charles Darwinin ihaileman, kirjan, jossa hän ehdotti, että monimutkaiset adaptaatiot olivat todisteita jumalallisesta suunnitelmasta.
Ratkaiseva irtautuminen kiinteiden biologisten lajien käsitteestä alkoi, kun Charles Darwin laati luonnonvalinnan kautta tapahtuvalle evoluutiolle tieteellisen teorian. Osittain Thomas Malthusin kirjoittaman An Essay on the Principle of Population (1798) -nimisen kirjan vaikutuksen alla, Darwin totesi, että populaation kasvu johtaisi "taisteluun olemassaolon puolesta", jossa suotuisat variaatiot voisivat selviytyä kun toiset menehtyivät. Jokaisessa sukupolvessa, lukuisat jälkeläiset eivät selviydy hengissä lisääntymisikään rajallisten resurssien takia. Tämä voisi selittää kasvien ja eläinten monimuotoisuus ja yhteinen alkuperä luonnonlakeihin perustuvilla prosesseilla, jotka toimivat samalla tavalla kaikentyyppisiin eliöihin. Darwin kehitti "luonnonvalinnaksi" kutsumaansa teoriaa vuodesta 1838 eteenpäin ja oli kirjoittamassa "isoa kirjaa" aiheesta kun Alfred Russel Wallace lähetti hänelle samankaltaisen teorian vuonna 1858. Molemmat miehet esittivät erilliset tutkielmansa Lontoon Linnean Society -tutkimusseuralle. Vuoden 1859 loppupuolella, Darwinin julkaisema Lajien synty selitti luonnonvalinnan yksityiskohtaisesti ja tavalla, joka johti evoluutiokäsitteiden yhä laajempaan hyväksymiseen. Thomas Henry Huxley sovelsi Darwinin ajatuksia ihmisiin ja käytti paleontologiaa ja komparatiivista anatomiaa esittääkseen vahvaa näyttöä sille, että ihmisillä ja ihmisapinoilla on yhteiset esivanhemmat. Jotkut häiriintyivät tästä, sillä se merkitsi, että ihmisillä ei ole erityistä asemaa maailmankaikkeudessa.
Perinnöllisyyden täsmälliset mekanismit ja uusien piirteiden alkuperä olivat edelleen arvoituksia. Tätä varten Darwin kehitti väliaikaisen pangeneesi -nimisen teorian. Gregor Mendel kirjoitti vuonna 1865, että piirteet periytyivät ennakoitavalla tavalla elementtien (myöhemmin geenien) vapaan yhdistymisen ja erkanemisen kautta. Mendelin perinnöllisyyssäännöt syrjäyttivät lopulta suurimman osan Darwinin pangeneesiteoriasta. August Weismann teki tärkeän erotuksen kehossa olevien itusolujen (siittiöiden ja munasolujen) ja somaattisten solujen välille osoittaen, että perinnöllisyys tapahtuu vain ituradan kautta. Hugo de Vries yhdisti Darwinin pangeneesiteorian Weismannin itu/soma -solujen erotukseen ja ehdotti, että Darwinin pangeenit sijaitsivat tumassa ja ilmaistuna siirtyivät solulimaan ja muuttivat solun rakennetta. De Vries oli myös yksi tutkijoista, jotka tekivät Mendelin työn tunnetuksi uskoen, että Mendeeliset piirteet vastasivat ituradan kautta periytyviä variaatioita. Selittääkseen kuinka uusia variaatioita syntyy, De Vries kehitti mutaatioteorian, joka aiheutti hetkellisen välirikon Darwinistisen evoluution tukijoiden ja De Vriesin puolella olevien biometriikoiden välille. 20. vuosisadan taitteessa, populaatiogenetiikan edelläkävijät kuten J. B. S. Haldane, Sewall Wright ja Ronald Fisher asettivat evoluutioteorian perustan vankalle tilastolliselle filosofialle. Darwinin teorian, geneettisten mutaatioiden ja Mendelin perinnöllisyyssääntöjen välillä ollut perätön ristiriita oli siten ratkaistu.
1920- ja 1930-luvuilla synteettinen evoluutioteoria yhdisti luonnonvalinnan, mutaatioteorian ja Mendelin perinnöllisyyssäännöt yhtenäiseksi teoriaksi, joka soveltui yleisesti kaikkiin biologian haaroihin. Moderni synteesi kykeni selittämään populaatioissa elävien lajien välisiä kuvioita paleontologiassa olevilla välimuotofossiileilla ja kehitysbiologiassa olevilla monimutkaisilla solumekanismeilla. James Watsonin ja Francis Crickin vuonna 1953 julkaisema DNA:n rakenne osoitti, että periytyvyydellä on fyysinen perusta. Molekyylibiologia paransi ymmärrystämme genotyypin ja fenotyypin välisestä suhteesta. Edistyksiä tehtiin myös fylogeneettisessä systematiikassa, jossa kartoitettiin piirteiden muuttuminen komparatiiviseen ja testattavissa olevaan kehykseen evoluutiopuiden julkaisemisen ja käytön kautta. Evoluutiobiologi Theodosius Dobzhansky kirjoitti vuonna 1973, että "millään asialla biologiassa ei ole mitään järkeä ellei sitä katso evoluution näkökulmasta", koska se on tuonut esiin luonnonhistoriassa aiemmin hajanaisilta vaikuttavien tosiasioiden välisiä suhteita ja yhtenäistänyt ne johdonmukaiseen selittävään tietojoukkoon, joka kuvaa ja ennustaa monia havaittavissa olevia, tällä planeetalla olevaa elämää koskevia tosiasioita.
Sen jälkeen modernia synteesiä on edelleen laajennettu selittämään biologisia ilmiöitä koko biologisen hierarkian mitalta, aina geeneistä lajeihin asti. Tämä evolutiivisena kehitysbiologiana (epävirallisesti "evo-devona") tunnettu laajennus painottaa sitä miten sukupolvien väliset eroavaisuudet (evoluutio) vaikuttavat yksittäisten eliöiden sisäisiin muutoskuvioihin (kehitykseen).
Perinnöllisyys
thumb|upright|[[DNA:n rakenne. Keskellä olevia emäksiä ympäröi fosfaatti-sokeri ketjut kaksoiskierteenä.]] Eliöiden evoluutio tapahtuu periytyvien ominaisuuksien muutoksien kautta. Esimerkiksi silmien väri on peritty ominaisuus ja yksilö voi periä "ruskeiden silmien ominaisuuden" yhdeltä vanhemmalta. Geenit säätelevät perittyjä ominaisuuksia ja yksilön perimässä olevaa geenikokoelmaa kutsutaan yksilön genotyypiksi.
Yksilön kaikkien havaittavien ominaisuuksien kokonaisuutta kutsutaan sen fenotyypiksi. Nämä ominaisuudet ovat genotyypin ja ympäristön vuorovaikutuksen tulos. Monet yksilön fenotyyppiin liittyvät ominaisuudet eivät tämän takia periydy. Esimerkiksi ruskettunut iho johtuu henkilön genotyypin ja auringon välisestä vuorovaikutuksesta eikä rusketus tämän takia periydy henkilön lapsille. Jotkut henkilöt kuitenkin ruskettuvat helpommin kuin toiset, johtuen eroista heidän genotyypeissä. Esimerkiksi henkilöillä joilla on albinismin periytyvä ominaisuus eivät rusketu lainkaan ja ovat erittäin herkkiä auringonpolttamille.
Professor Longhair
Henry Roeland Byrd eli Professor Longhair (19. joulukuuta 1918 – 30. tammikuuta 1980) oli yhdysvaltalainen bluespianisti, laulaja ja lauluntekijä. Hän syntyi Bogalusassa, Louisianassa.
Evoluutio
Perinnöllisyys
Periytyvät ominaisuudet siirtyvät yhdeltä sukupolvelta seuraavalle geneettisen informaation sisältävän DNA-molekyylin avulla. DNA on pitkä polymeeri, joka koostuu neljän tyyppisestä emäksestä. Emästen järjestys tietyllä DNA-molekyylin jaksolla määrittelee geneettisen informaation samaan tapaan kuin kirjainten järjestys määrittelee lauseen. Ennen kuin solu jakautuu, DNA kopioidaan niin, että kummassakin syntyvässä solussa on sama emäsjärjestys. DNA-molekyylin osia, jotka voidaan määritellä yksittäisiksi toiminnallisiksi yksiköiksi kutsutaan geeneiksi; eri geeneillä on eri emäsjärjestys. Solujen sisällä olevat pitkät DNA-juosteet muodostavat kromosomeiksi kutsuttuja tiivistettyjä rakenteita. DNA-jakson tarkkaa sijaintia kromosomissa kutsutaan lokukseksi. Jos DNA-jakso lokuksessa eroaa yksilöiden välillä, tämän jakson eri muotoja kutsutaan alleeleiksi. DNA-jaksot voivat muuttua mutaatioiden kautta, tuottaen uusia alleeleja. Jos mutaatio tapahtuu geenissä, uusi alleeli voi vaikuttaa geenin säätelemään ominaisuuteen muuttaen eliön fenotyyppiä. On kuitenkin huomioitava, että vaikka tämä yksinkertainen vuorovaikutus alleelin ja ominaisuuden välillä toimii joissain tapauksissa, valtaosa ominaisuuksista on monimutkaisempia ja niiden kehitystä säätelevät useat vuorovaikutuksessa olevat geenit.
Professor Longhair
Professor Longhair nousi varsin arvostettuun asemaan muun muassa hittiensä "Mardi Gras in New Orleans", "Bald Head", "Tipitina", "Ball the Wall" ja "Big Chief" avuin. Hänen eräänlaiseksi tunnuslaulukseen muodostui joulukuussa 1951 äänitetty vauhdikas "Rockin' with Fess" (Federal 12073). Hän oli Grammy-palkittu ja kuuluu sekä Blues Hall of Fameen että Rock and Roll Hall of Fameen. Ennen muusikon uraansa Longhair yritti tanssijan uraa, mutta kertoo joutuneensa lopettamaan heikon toimeentulon ja terveydentilankin vuoksi.
Evoluutio
Perinnöllisyys
Hiljattaiset löydökset ovat vahvistaneet tärkeitä esimerkkejä periytyvistä muutoksista, joita ei voida selittää emäsjärjestyksien muutoksilla DNA-molekyylissä. Nämä ilmiöt luokitellaan epigeneettisiksi periytymisjärjestelmiksi. Kromatiinin merkitseminen DNA-metylaatiolla, omavaraiset metaboliset kytkennät, geenien vaimentaminen RNA-interferenssillä ja prionien kaltaisten proteiinien kolmiulotteiset konformaatiot ovat alueita, joilla epigeneettisiä periytymisjärjestelmiä on löydetty eliötasolla. Kehitysbiologit ovat ehdottaneet, että monimutkaiset vuorovaikutukset geneettisissä verkostoissa ja solujen välinen kommunikaatio voivat johtaa periytyviin variaatioihin, jotka voivat olla kehityksen plastisuuden ja kanalisaation mekanismien taustalla. Perinnöllisyyttä voi esiintyä myös suuremmissa mittakaavoissa. Esimerkiksi, eliöiden tavanomaiset ja toistuvat käyttäytymismallit omissa ympäristöissään ohjaavat ekologista periytyvyyttä ekolokeroiden rakentamisen prosessin kautta. Tämä tuottaa kirjon ilmiöitä, jotka muuttavat seuraavien sukupolvien valintajärjestelmää. Jälkeläiset perivät geenien lisäksi esivanhempien ekologisten tekojen tuottamat ympäristötekijät. Muita esimerkkejä evoluutiossa esiintyvistä periytyvyyksistä, jotka eivät ole suoraan geenien vaikutuksen alla, ovat kulttuuripiirteiden periytyminen ja symbiogeneesi.
Professor Longhair
Hän kävi ja soittikin nuoruudessaan muusikoiden suosimassa Caldonia's Inn -klubissa. Klubilta hän mainitsee bluesmuusikko Salomon Rocksin ja Stormy Weatherin. Nuorempana hän soitteli suureksi osaksi yksin. Hän kierteli pitkin Yhdysvaltoja muun muassa Arizonassa, Coloradossa ja Phoenixissä ja otti vaikutteita tapaamiltaan muusikoilta: meksikolaisilta, espanjalaisilta, kaikilta. Esimerkiksi vuoden 1949 tienoilla unkarilainen rumpali oli opettanut hänelle calypsorytmejä. Hän mainitsee myös rumban. Saamansa vaikutteet hän sekoitti omaksi musiikilliseksi gumbokseen (suomeksi ”keitto”), jota hän piti lähinnä rhythm and bluesina. Bluesin tyylilajina hän sanoo valinneensa esimerkiksi dixieland-jazzin sijasta paremman työtilanteen vuoksi.
Evoluutio
Variaatio
Yksittäisen eliön fenotyyppi johtuu sekä sen genotyypistä että ympäristöstä, jossa se on elänyt. Merkittävä osa populaatiossa olevien fenotyyppien variaatiosta johtuu eroista genotyypeissä. Synteettinen evoluutioteoria määrittelee evoluution muutoksina, jotka tapahtuvat tässä geneettisessä variaatiossa ajan myötä. Tietyn alleelin frekvenssi tulee enemmän tai vähemmän yleiseksi suhteessa saman geenin eri muotoihin. Variaatio katoaa kun uusi alleeli saavuttaa fiksaation – se on joko kadonnut populaatiosta tai se on korvannut esivanhemmilta perityn geenimuodon täysin.
Luonnonvalinta johtaa evoluutioon vain jos populaatiossa on riittävän paljon geneettistä variaatiota. Ennen Mendelin perinnöllisyyskokeita, yksi yleinen hypoteesi oli perinnöllinen sekoittuminen. Perinnöllinen sekoittuminen johtaisi kuitenkin nopeasti siihen, että geneettinen variaatio katoaisi, tehden luonnonvalinnan kautta tapahtuvasta evoluutiosta epätodennäköistä. Hardyn–Weinbergin laki tarjoaa ratkaisun sille, miten populaatiossa oleva variaatio pysyy yllä Mendelin sääntöjen mukaisesti. Alleelien frekvenssi (variaatiot geenissä) pysyy vakiona jos ei ole valintaa, mutaatiota, migraatiota tai geneettistä ajautumista.
Professor Longhair
Vuoden 1949 paikkeilla Longhair kertoo ottaneensa taiteilijanimensä samalla kun alkoi opettaa muita muusikoita. Tätä ennen hänestä oli käytetty nimiä Fess ja pitkän tukan takia Longhair, ja näistä yhdistämällä saatiin Professor Longhair. Oppilaistaan Professor Longhair mainitsee arvostamansa Dr. Johnin.
Evoluutio
Variaatio
Variaatio tulee perimässä olevista mutaatioista, geenien uudelleenjärjestäytymisestä suvullisen lisääntymisen kautta ja populaatioiden välillä tapahtuvasta migraatiosta (geenivirtauksesta). Vaikka uutta variaatiota tulee jatkuvasti mutaatioiden ja geenivirtauksen kautta, suurin osa lajin perimästä on identtistä kaikissa kyseisen lajin yksilöissä. Siitä huolimatta, suhteellisen pienikin muutos genotyypissä voi johtaa merkittäviin muutoksiin fenotyypissä: esimerkiksi simpanssien ja ihmisten perimässä on vain noin 5 % eroavaisuuksia.
Professor Longhair
Professor Longhair konsertoi Suomessa vuonna 1975 ja samassa yhteydessä hän antoi haastattelun ainakin MUSA-lehdelle. Yhtyeeseen oli vasta liittynyt vaaleaihoinen muusikko Dave Burgle, mikä omalta osaltaan kertoo Longhairin avarakatseisuudesta.
Evoluutio
Mutaatio
thumb|100px|[[Kromosomin osan duplikaatio eli kahdentuminen.]] Mutaatiot ovat solun perimän DNA-jaksossa tapahtuvia muutoksia. Mutaatiot voivat olla vaikutuksettomia, muuttaa geenin tuotetta tai estää geenin toiminnan. Banaanikärpäsillä (Drosophila melanogaster) tehtyjen tutkimusten perusteella on ehdotettu, että jos mutaatio muuttaa geenin tuottamaa proteiinia, tämä tulee todennäköisesti olemaan vahingollista; noin 70 % näistä mutaatioista aiheuttavat haittaa ja loput ovat joko neutraaleja tai heikosti hyödyllisiä.
Professor Longhair
Professor Longhair kuoli sydäninfarktiin New Orleansissa 1980. Allen Toussaint luonnehti häntä "rockin Bachiksi". Matti Laipion laatima muistokirjoitus on julkaistu Blues News -lehden numerossa 2/1980.
Evoluutio
Mutaatio
Mutaatiot voivat aiheuttaa suurien kromosomin osien duplikaation eli kahdentumisen (yleensä rekombinaation kautta), mikä voi tuottaa ylimääräisiä kopioita geenistä perimään. Ylimääräiset geenien kopiot ovat merkittävä raaka-ainelähde uusien geenien kehittymiselle. Tämä on tärkeää, koska useimmat uudet geenit kehittyvät geeniperheissä jo olemassa olevista geeneistä, joilla on yhteiset esivanhemmat. Esimerkiksi ihmisen silmä käyttää neljää geeniä tehdäkseen rakennelmia, jotka aistivat valoa: kolme värinäköön ja yksi hämäränäköön; kaikki neljä polveutuvat yhdestä ainoasta esivanhemman geenistä.
Uusia geenejä voi kehittyä esivanhempien geenistä kun kahdentuneessa kopiossa tapahtuu mutaatio, ja geeni saa uuden funktion. Tämä prosessi on helpompaa kun geeni on kahdentunut koska se kasvattaa järjestelmän redundanssia; yksi parin geeneistä voi saada uuden funktion samalla kun toinen kopio jatkaa alkuperäistä funktiota. Toisen tyyppiset mutaatiot voivat jopa kehittää kokonaan uusia geenejä aiemmin ei-koodaavasta DNA:sta.
Uusia geenejä voi myös kehittyä useiden geenien pienten osien kahdentumisesta. Nämä osat voivat uudelleenjärjestäytyä muodostaen uusia yhdistelmiä, joilla on uusia funktioita. Kun uusia geenejä muodostuu olemassa olevien osien uudelleenjärjestäytymisen kautta, proteiinidomeenit toimivat moduuleina joilla on yksinkertaiset itsenäiset funktiot. Nämä moduulit voivat sekoittua ja tuottaa uusia yhdistelmiä, joilla on uusia ja monimutkaisia funktioita. Esimerkiksi polyketidisyntaasit ovat suuria entsyymejä, jotka tuottavat antibiootteja; ne sisältävät jopa sata itsenäistä domeenia, joista jokainen katalysoi yhden prosessissa olevan vaiheen, aivan kuten liukuhihnalla.
Suvullinen lisääntyminen ja rekombinaatio
Suvuttomasti lisääntyvissä eliöissä, geenit periytyvät yhdessä – tai linkitettyinä – koska ne eivät voi sekoittua muiden eliöiden geenien kanssa lisääntymisen aikana. Sen sijaan suvullisten eliöiden jälkeläisillä on itsenäisen lajittelun kautta saavutetut satunnaiset sekoitukset vanhempien kromosomeista. Tähän liittyvän homologiseksi rekombinaatioksi kutsutun prosessin kautta, suvulliset eliöt voivat vaihtaa DNA:ta kahden vastaavan kromosomin välillä. Rekombinaatio ja uudelleenjärjestely eivät muuta alleelien frekvenssejä, mutta muuttavat sen sijaan mitkä alleelit ovat vuorovaikutuksessa keskenään, tuottaen jälkeläisiä joilla on uusia alleeliyhdistelmiä. Suvullinen lisääntyminen kasvattaa yleensä geneettistä variaatiota ja voi kasvattaa evoluution nopeutta.
Professor Longhair
Single-levytyksiä (78 rpm) vuosilta 1949–1957
Suurin osa kappaleista on mukana vuonna 1981 julkaistulla albumilla Mardi Gras in New Orleans (1949-57) (Nighthawk 108).
Evoluutio
Suvullinen lisääntyminen ja rekombinaatio
thumb|250px|Tämä kaavio esittää suvullisen lisääntymisen kaksinkertaista kustannusta. Jos jokainen yksilö osallistuisi kahden jälkeläisen tuottamiseen, (a) [[Sukupuoli|suvullinen populaatio pysyisi saman kokoisena joka sukupolvessa, kun taas (b) suvuttomasti lisääntyvän populaation koko kaksinkertaistuisi joka sukupolvessa.]]
Suvullisen lisääntymisen kaksinkertaisesta kustannuksesta kirjoitti ensimmäisenä John Maynard Smith. Ensimmäinen kustannus on se, että vain yksi kahdesta sukupuolesta voi tuottaa jälkeläisiä. Toinen kustannus on se, että suvullisesti lisääntyvä yksilö voi antaa vain 50 % omista geeneistään eteenpäin. Tästä huolimatta, suvullinen lisääntyminen on ylivoimaisesti yleisin tapa lisääntyä useimpien aitotumaisten ja monisoluisten eliöiden keskuudessa. Punaisen Kuningattaren hypoteesia on käytetty selittämään suvullisen lisääntymisen merkittävyyden keinona mahdollistaa jatkuva evoluutio ja mukautuminen reaktiona muiden lajien koevoluutiolle jatkuvasti muuttuvassa ympäristössä.
Professor Longhair
Single-levytyksiä (78 rpm) vuosilta 1949–1957
Kappaleen "Mardi Gras in New Orleans" tunnetuin versio on singlellä Ron 329.
Evoluutio
Geenivirta
Geenivirta viittaa populaatioiden ja lajien välillä tapahtuvaan geenien siirtymiseen. Se voi siksi olla uusi lähde populaation tai lajin sisäiselle variaatiolle. Geenivirran voi aiheuttaa populaatioiden välillä liikkuvat yksilöt, kuten hiirien liikkuminen sisämaan ja rannikkoalueiden populaatioiden välillä tai siitepölyn liikkuminen raskasmetalleja sietävien ja raskasmetalleja sietämättömien ruohopopulaatioiden välillä.
Professor Longhair
Single-levytyksiä (78 rpm) vuosilta 1949–1957
Kappale "Hadacol Bounce" jouduttiin poistamaan markkinoilta, koska sen katsottiin sisältävän lääkemainontaa.
Evoluutio
Geenivirta
Risteymät ja horisontaaliset geeninsiirrot ovat lajien välisiä geeninsiirtoja. Horisontaalisella geeninsiirrolla viitataan geneettisen materiaalin siirtymiseen yhdeltä eliöltä toiselle, joka ei ole sen jälkeläinen; tämä on yleistä bakteerien keskuudessa. Lääketieteessä, tämä edistää antibioottiresistenssin leviämistä; bakteeri voi nopeasti siirtää resistenssigeenit muihin lajeihin silloin kun se on hankkinut ne. Horisontaalista geeninsiirtoa bakteereista aitotumaisiin kuten leivinhiivaan (Saccharomyces cerevisiae) ja Callosobruchus chinensis -nimiseen kovakuoriaiseen on tapahtunut. Esimerkkinä suuremman mittakaavan siirroista ovat aitotumaiset Bdelloidea -nimiset rataseläimet, jotka ovat saaneet kirjon geenejä bakteereilta, sieniltä ja kasveilta. Virukset voivat myös siirtää DNA:ta eliöiden välillä, mahdollistaen geenien siirtymisen jopa biologisten domeenien välillä.
Professor Longhair
Albumeita
Lisäksi Atlantic-LP:llä SD-7225 on koko Atlantic-tuotanto yhtä kappaletta lukuun ottamatta.
Evoluutio
Geenivirta
Suuren mittakaavan geeninsiirtoja on tapahtunut myös aitotumaisten solujen esivanhempien ja bakteerien välillä, kun viherhiukkaset ja mitokondriot tulivat aitotumaisiin soluihin. On mahdollista, että aitotumaiset itse saivat alkunsa bakteerien ja arkeonien välisistä horisontaalisista geeninsiirroista.
Mekanismit
thumb|300px|[[Mutaatio ja luonnonvalinta johtavat tummempaan populaatioon.]] Synteettisen evoluutioteorian näkökulmasta, evoluutiota tapahtuu kun keskenään lisääntyvien yksilöiden populaatiossa olevien alleelien frekvensseissä tapahtuu muutoksia. Esimerkkinä voidaan pitää koiperhosten populaatiossa olevan mustan värin alleelin yleistyminen. Luonnonvalinta, geneettinen ajautuminen, geneettinen liftaaminen, mutaatio ja geenivirta ovat mekanismeja, jotka voivat johtaa muutoksiin alleelien frekvensseissä.
Luonnonvalinta
Luonnonvalinnan kautta tapahtuva evoluutio on prosessi jonka kautta lisääntymistä edistävistä piirteistä tulee yleisempiä ja pysyvämpiä populaation peräkkäisissä sukupolvissa. Sitä on usein kutsuttu "itsestään selväksi" mekanismiksi koska se johtuu kolmesta yksinkertaisesta tosiasasta:
Jokaisessa sukupolvessa on enemmän eliöitä kuin niiden on mahdollista selviytyä ja lisääntyä. Nämä olosuhteet tuottavat eliöiden välistä kilpailua selviytymisestä ja lisääntymisestä. Niinpä eliöt, joilla on etulyöntiasema kilpailijoihinsa nähden piirteiden suhteen, ovat todennäköisempiä siirtämään kyseiset piirteet seuraavaan sukupolveen.