cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomi 1980-luvulla
Raideliikenne
Suomen ensimmäinen ja ainoa metro, Helsingin metro, avattiin kesällä 1982. Aluksi metrolinja ulottui Rautatientorilta Itäkeskukseen, mutta vuosikymmenen lopulla linjan länsipää sijaitsi Kampissa ja itäpää Mellunmäessä.
Rautateiden sähköistysprojekti eteni: vuosikymmenen loppuun mennessä sähköjunilla pääsi Helsingistä Ouluun, Kuopioon ja Joensuuhun. Sähköistetyn rataverkon pituus nousi vuoden 1980 alle tuhannesta kilometristä vuoden 1989 1 636 kilometriin. Vuosikymmenen lopulla noin 28 prosenttia Suomen rautateistä oli sähköistetty. Silloin siniset pikajunavaunut korvasivat viimeisetkin puuvaunut, ja lättähatut lopettivat säännöllisen matkustajaliikenteen.
Vuosikymmenen aikana karsittiin junaliikennettä useilla vähäliikenteisillä rataosuuksilla. Henkilöliikenne Haapamäki–Pori-radalla lopetettiin vuonna 1981, ja radan osuudet Porin Ruosniemestä Kankaanpäähän sekä Haapamäeltä Kihniön Aitonevalle poistettiin kokonaan käytöstä vuonna 1985. Vuonna 1983 lopetettiin henkilöjunaliikenne Hyvinkää–Karjaa-radalla, vuonna 1987 Jyväskylä–Haapajärvi-radalla Jyväskylän ja Äänekosken välillä sekä vuonna 1988 Rauman radalla. Junaliikenne Kristiinankaupungin radalla lopetettiin kokonaan vuonna 1982.
Tieliikenne
Pitkään valmisteltu uusi tieliikennelaki sitä täydentävine asetuksineen astui voimaan huhtikuun alussa 1982, ja se korvasi vuodelta 1957 olleen vanhan lain.
Nousukausi näkyi henkilöautojen ensirekisteröinneissä, joita tilastoitiin yhteensä lähes 1,4 miljoonaa eli huomattavasti enemmän kuin 1970- ja 1990-luvuilla. Rahamarkkinoiden vapauduttua 1980-luvun jälkipuoliskolla rekisteröitiin enemmän henkilöautoja kuin alussa. Rekisteröidyimpiä henkilöautomalleja olivat muun muassa Nissan Sunny, Toyota Corolla ja Lada 1200. Henkilö-, paketti- ja muiden autojen yhteenlaskettu lukumäärä nousi 1,4 miljoonasta yli kahteen miljoonaan. Suhteellisesti eniten lisääntyi paketti- ja erikoisautojen lukumäärä. Rekisterissä olevien henkilöautojen kokonaismäärä ylitti 1,5 miljoonan rajan vuonna 1985. 1980-luvun alussa rekisterissä olevien henkilöautojen keski-ikä oli noin seitsemän vuotta, mistä se nousi vuosikymmenen lopun kahdeksaan vuoteen.
1980-luvun mittaan voimistui ajattelu, jonka mukaan auto ei ollut vain kulkuväline, jolla pääsi luotettavasti paikasta A paikkaan B, vaan myös omistajansa käyntikortti. Voimakkaimmin leimautui BMW, joka miellettin juppiautoksi. Turbo-Saab haluttiin nähdä muista piittaamattoman öykkärin ajopelinä ja Lada lippalakkimiehen autona. Vuosikymmenen loppuvuosina rekieteröitiin ennätysmäärä kalliita ja eksoottisia automerkkejä, jollaisia olivat Alfa Romeo, Lancia ja Porsche. Yksittäiskappaleina rekisteriin ilmaantui muutama huippukallis Lotus, Maserati, Rolls Royce ja Tšaika. Vuonna 1989 uusia henkilöautoja rekisteröitiin enemmän kuin koskaan ennen tai jälkeen, 176 771 kappaletta.
Autojen ostajakunnan rakenne muuttui vuosikymmenen aikana siten, että yhä useampi henkilöauto ostettiin yritysten nimiin ja niitä käytettiin työsuhdeautoina. Työnantaja saattoi vähentää autosta aiheutuvat poistot verotuksessa ja säästää sosiaalikuluissa verrattuna siihen, että vastaava palkka olisi maksettu rahana. Esimerkiksi vuonna 1985 joka kolmannen uuden henkilöauton ostajana oli yritys.
Yleisimmät autojen valmistusmaat olivat Japani, Saksan liittotasavalta ja Neuvostoliitto. Nissan/Datsun, Toyota ja Lada olivat suosittuja automerkkejä läpi vuosikymmenen. Eritoten Toyota, Opel, Volkswagen ja Ford kasvattivat suosiotaan, Fiatin ja Saabin suosiot sen sijaan laskivat. Vuonna 1979 alkanut Talbot-henkilöautojen tuotanto Uudenkaupungin autotehtaalla Saabin rinnalla päättyi vuonna 1985. Talboteja ehti valmistua liki 32 000 autoa, jotka kaikki markkinoitiin kotimaahan.
Vuosikymmenen aikana Suomeen tulleita uusia automerkkejä olivat japanilaiset Subaru ja Suzuki. Samoin japanilainen Daihatsu, joka oli yrittänyt maihinnousua vuonna 1968, teki paluun Suomeen vuosikymmenen alussa. Aiempina vuosikymmeninä yleisen Moskvitšin suosio hiipui ja merkki poistui markkinoilta vuosikymmenen lopulla. Saman kohtalon kokivat aiemmin yleiset brittiläiset merkit Austin, Morris, Hillman ja Vauxhall jo vuosikymmenen ensimmäisellä puoliskolla. Itäsaksalaista Wartburgia, joka oli markkinoiden viimeinen kaksitahtimoottorilla varustettu automerkki, rekisteröitiin vielä vuosikymmenen alussa enemmän kuin esimerkiksi Audia, Citroënia ja Renaultia, mutta vuonna 1989 enää vain reilut sata autoa. Volkswagen Kuplaa, jonka maahantuonti oli päättynyt vuonna 1975, oli 1980-luvun alussa rekisterissä vielä noin 75 000 autoa, mikä merkitsi, että yli puolet kaikista Suomeen tuoduista Kuplista oli yhä liikenteessä. Määrä oli enemmän kuin kaikkia ranskalaisia automerkkejä Peugeotia, Citroënia, Renaultia ja Simcaa yhteensä.
Kuorma-autojen määrä Suomessa oli suurimmillaan 1980-luvun puolivälissä. Vuonna 1984 rekisterissä oli 52 622 kuorma-autoa, ja suosituimmat merkit olivat Volvo, Scania, Mercedes-Benz, Sisu ja Ford.
Moottoriteiden rakentaminen Suomeen oli ollut käytännössä pysähdyksissä vuoden 1973 öljykriisin jälkeen. 1980-luvun alussa suurin osa Suomen moottoriteistä sijaitsi Helsingin, Tampereen ja Turun läheisyydessä, ja ne oli rakennettu ensisijaisesti purkamaan kaupunkien sisääntulo- ja ulosmenoväylien ruuhkia. Hyvän taloustilanteen aikana 1980-luvun puolivälissä otettiin uudelleen esille 10–15 vuotta jäissä olleet moottoritiehankkeet. Ensimmäisenä aloitettiin pahoin ruuhkautuneen valtatie 3:n muuttaminen moottoritieksi Vantaalla Kehä III:n ja Keimolan välillä vuonna 1985.
Lossien korvaaminen silloilla eteni vähitellen. Vuonna 1981 Suomen yleisillä teillä oli 93 lossia, jotka kaikki olivat moottorivetoisia. Vuosikymmenen alussa Tie- ja vesirakennuslaitos asetti tavoitteeksi viiden lossipaikan korvaamisen sillalla vuosittain. Vuonna 1997 losseja oli Suomessa kuitenkin vielä 60, mikä osoitti, että tavoite lossien vähentämiseksi ei ollut toteutunut.
Meriliikenne
Suomen ja Ruotsin välistä laivaliikennettä palvelivat muun muassa Viking Linen autolautat Sally ja Song sekä Silja Linen autolautat Silvia Regina ja Finlandia. Matkustajavirrat Viroon olivat huomattavasti pienemmät kuin 2000-luvulla, sillä Viro kuului vielä Neuvostoliitolle ja siellä vierailu vaati viisumin. Helsingin ja Tallinnan välillä kulki M/S Georg Ots.
Lentoliikenne
Neuvostoliittolainen ohjus oli joulun alla 1987 vähällä törmätä Finnairin matkustajakoneeseen sen lennolla Tokiosta Helsinkiin, kun kone oli Huippuvuorten yllä. Tapaus pysyi salaisuutena syyskuuhun 2014 saakka, jolloin Helsingin Sanomat julkaisi siitä laajan artikkelin.
Liikenneturvallisuus ja ympäristövaikutukset
1980-luvun lopulla liikenteen aiheuttamat raskasmetalli- ja typenoksidipäästöt olivat huipussaan, ja bensiini oli vielä pääosin lyijypitoista. Lyijyttömän bensiinin myynti Suomessa alkoi vuonna 1989.
Arkkitehtuuri
Kahdeksankymmentäluvun nousukauden aikana Suomen arkkitehtuuri kehittyi entistä monimuotoisemmaksi, ja postmodernismi kukoisti vahvana. Tunnusomaista ajan postmodernille arkkitehtuurille oli materialismi, koristeellisuus ja monumentaalisuus. Myös regionalismi eli paikan hengen kunnioittaminen näkyi 1980-luvun arkkitehtuurissa. Arkadit, kulmatornit ja maamerkit palasivat katukuvaan. Suomeen nousi useita moderneja, varsin persoonallisen näköisiä rakennuksia, kuten Jyväskylän kaupunginteatteri (1982), Kuusankoskitalo (1985), Tampereen kaupungin pääkirjasto (1986), Itäkeskuksen maamerkki (1987), Mikkelin Mikaeli (1988), Espoon kulttuurikeskus (1989) ja tiedekeskus Heureka (1989).
Kauppakeskukset, joissa suurin osa liiketiloista avautuu sisätiloihin, olivat 1980-luvulla vielä uudehko asia Suomessa. 1980-luvulla valmistuneita ”uuden ajan kauppakeskuksia” ovat pääkaupunkiseudulla ainakin Itiksen läntisin osa Pasaasi (1984), Forum (1985), Galleria (1985), Malmintori (1987), Espoontori (1987) ja Isomyyri (1987). Pääkaupunkiseudun ulkopuolella avattiin Tampereen Koskikeskus (1988), Turun Hansakortteli (1988) ja Porin Bepop (1989).
Asuinkerrostalojen rakentaminen oli laskenut verrattuna 1970-lukuun, kun taas omakotitalojen ja varsinkin rivitalojen rakentaminen oli yleistynyt. Vuosittain rakennettiin keskimäärin noin 800 kerrostaloa, noin 2 600 rivi- tai paritaloa ja noin 15 000 omakotitaloa. 1980-luvun puolivälistä lähtien on rakennettu yleensä huomattavasti energiaa säästävämpiä ja asumismukavuudeltaan parempia taloja kuin aiemmin, esimerkiksi talojen seinissä alettiin suosia entistä paksumpia lämmöneristeitä. 1980-luvulla rakennetuissa asuintaloissa oli usein erkkereitä, torneja, monimuotoisia katoksia, vinoja seiniä ja pyöreitä ikkunoita. Erityisesti pastellisävyiset värit, kuten vaaleansininen ja -punainen, olivat ajalle tyypillisiä.
1980-luvun keskeisiä arkkitehtejä olivat muun muassa Arto Sipinen, Raili ja Reima Pietilä, Antti Katajamäki, Sakari Aartelo ja Ilmo Valjakka. Arkkitehtikerho Oulun koulu erikoistui punatiilisiin rakennuksiin.
Asumistaso
Nousukausi näkyi asuntojen hallintaperusteiden muutoksissa. Vuonna 1980 noin 63 prosenttia asuntokunnista oli omistusasuntoja, 21,5 prosenttia vuokra-asuntoja ja 8,6 prosenttia työsuhdeasuntoja. Kahdeksan vuotta myöhemmin omistusasuntoja oli noin 72 prosenttia, vuokra-asuntoja 20 prosenttia ja työsuhdeasuntoja viitisen prosenttia.
Asunnon keskikoko vuonna 1988 oli 73,8 neliömetriä, ja yleisin huoneluku oli kolme tai neljä huonetta. Vuonna 1980 vesijohto ja viemäri oli noin 90 prosentissa asunnoista ja vuonna 1988 noin 95 prosentissa. Vesivessa oli vuonna 1980 noin 84 prosentissa ja vuonna 1988 noin 92 prosentissa asunnoista. Kylpy- tai suihkuhuone oli vuonna 1980 noin 68 prosentissa ja vuonna 1988 yli 86 prosentissa asunnoista. Keskuslämmitys oli vuonna 1980 noin 80 prosentissa ja vuonna 1988 noin 88 prosentissa asunnoista. Jääkaappi oli 1980-luvun puolessa välissä lähes kaikissa asunnoissa, automaattinen pesukone noin kahdessa taloudessa kolmesta ja astianpesukone on joka kuudennessa asunnossa.
Sisustus
1980-luvun sisustusilmiöitä olivat esimerkiksi pastellisävyt, tammiparketti, mustat tai valkeat nahkasohvat, lasiset sohvapöydät, lasivitriinit, palapeilit, säleiköt, seinille ripustettavat koristeviuhkat, halogeenivalaisimet ja kristallikruunut. Juppikulttuuri ja ulkoisen muodon korostus toi koteihin myös kuntolaitteet. Viherkasvit olivat hyvin suosittuja, varsinkin saniainen. Todellinen 1980-luvun villitys olivat vesisängyt, joita pidettiin niin mukavina ja ergonomisina. Myöhemmin tulivat keskikovat vaahtomuovipatjat ja joustinpatjat, jotka syrjäyttivät vesisängyt lähes täysin.
Kodinkoneet
Vuonna 1985 lähes jokaisessa kotitaloudessa oli jääkaappi ja pölynimuri. Edellisen omisti 96 ja jälkimmäisen 93 prosenttia kottalouksista. Pyykinpesukone oli 67 ja pakastin 70 prosentilla kotitalouksista. Sen sijaan astianpesukone oli vähemmässä kuin joka viidennessä taloudessa (17 %).
Puhelimet ja tietokoneet
1980-luvun alussa matkapuhelimet olivat vielä hyvin harvinaisia, mutta ne alkoivat hitaasti yleistyä vuosikymmenen jälkipuoliskolla. Vuosikymmenen lopulla Suomessa oli noin 200 000 matkapuhelinliittymää. Lankapuhelinliittymien määrä nousi vuosikymmenen alun vajaasta kahdesta miljoonasta vuosikymmenen lopun 2,6 miljoonaan. Monien katujen kulmilla oli yleisöpuhelimia.
Jo 1970-luvun alussa käynnistettiin autoradiopuhelinverkko. Se oli Suomen ensimmäinen julkinen matkapuhelinverkko, mutta tukiasemasolujen välillä siirtyminen ei toiminut vielä automaattisesti. Verkon rinnalle käynnistettiin automatisoitu NMT-matkapuhelinverkko maaliskuussa 1982. Tuolloin myös Nokian ja Saloran yhteisyritys Mobira julkaisi ensimmäisen NMT-puhelimensa, Mobira Senatorin. Ensimmäiset Mobiran puhelimet olivat huomattavan kookkaita, kannettavia autoradiopuhelimia. Vuonna 1985 ilmestyi Mobiran ensimmäinen käsipuhelin, Mobira Cityman 450, ja sitä seurasi pari vuotta myöhemmin Mobira Cityman 900. GSM-tekniikka ja tekstiviestit tulivat vasta 1990-luvulla.
Posti- ja telelaitoksella oli vielä valtakunnallinen monopoli tele- ja kirjeliikenteen hoitamiseen.
Ensimmäiset kotitietokoneet tulivat myyntiin 1980-luvun alussa. Ajan suosikki oli Commodore 64, jonka myynti Suomessa ylitti muun maailman asukaslukuun verrattuna. Koneen suomenkielisiä lempinimiä ovat muun muassa kuusnelonen, kuuslankku, kuusnepa ja ceekuusnelonen. Jokakodinlaitteita tietokoneista tuli vasta 2000-luvulla. Merkittävä 1980-luvun IT-alan asiantuntija oli Harri Hursti, joka nousi julkisuuteen jo teininerona.
Suomen kieli
1980-luvun uudissanoja tai vuosikymmenen aikana runsaasti tiedotusvälineissä käytettyjä sanoja:
Uskonto
Suomen evankelisluterilaisen kirkon uusi virsikirja otettiin käyttöön ensimmäisenä adventtisunnuntaina 1987. Se korvasi vuodelta 1938 olleen edeliisen virsikirjan.
Kirjallisuus
1980-luvun nousukausi näkyi suomalaisessa kirjallisuudessa. Vuosikymmenen johtava satiirikko oli Erno Paasilinna, joka käsitteli kirjoissaan demokratiaa, valtaa, tiedonvälitystä, armeijaa ja luonnonsuojelua. Edelleen julkaistiin monia suomalaista identiteettiä ja kotoisia elämänkuvauksia käsitteleviä teoksia, kuten Antti Tuurin Pohjanmaa-sarja, Kalle Päätalon Iijoki-kirjat sekä Laila Hietamiehen Kannas- ja Laatokka-sarjat. Tuhlailukohujenkin keskellä kylpenyt Ilkka Kylävaara tunnettiin useita humoristista teoksista.
Vuosikymmenen kirjallisuudesta erottuu selvästi niin sanottu pahan koulukunta, joka puhuu samalla värähtämättömällä äänellä niin hyvästä kuin pahasta. Tällaisia kirjailijoita ovat muun muassa Annika Idström ja Esa Sariola. Illuusioton ja pessimistinenkin elämännäkemys olivat tyypillisiä usealle nuoremman polven kirjailijalle, kuten Juha Seppälä ja Rosa Liksom. Anna-Leena Härkönen aloitti uransa pojan näkökulmasta kerrotulla romaanilla Häräntappoase (1984).
Tunnustuskirjallisuudessa Henrik Tikkasen ja Christer Kihlmanin rinnalle nousi Teuvo Saavalainen, jonka pääteos lienee Ja poika vaikenee (1984). Arto Paasilinnan huippusuosittuja humoristisia veijariromaaneja myytiin yli miljoona kappaletta. Matti Yrjänä Joensuu kirjoitti useita yhteiskunnallista tilannetta havainnoivia rikosromaaneja. Dekkareiden ja tieteiskirjojen suosio kasvoi, mutta Leena Krohnin edustama fantasia oli vielä varsin tuntematon kirjallisuudenlaji.
1980-lukuun liitetään myös perinteisten romaanimuodon ilmaisumuotojen kyseenalaistaminen ja uusien romaanimuotojen kokeilu, joka ilmenee esimerkiksi Matti Pulkkisen teoksessa Romaanihenkilön kuolema (1985). Olli Jalosen romaani Hotelli eläville (1983) esittelee synkän tulevaisuuden utopian.
Filosofi Esa Saarinen tunnettiin 1980-luvulla ”punktohtorina”, kun hän oli kirjoittanut yhdessä Jan Blomstedtin kanssa kirjan Punk-Akatemia. Hänen julkisuusuransa jatkui muiden kirjojen tukemana: M. A. Nummisen kanssa kirjoitettu Terässinfonia (1981), Epäihmisen ääni (1984) ja Erektio Albertinkadulla (1988). Saarinen palkittiin opetusansioistaan Helsingin yliopiston Eino Kaila -palkinnolla.
1980-luvulla havaittiin nasevimpien runotekstien syntyneen rockmuusikoiden, kuten Juice Leskisen ja Tuomari Nurmion kynästä. Vahvoja lyriikan edustajia olivat useat jo alansa konkariksi nousseet runoilijat, kuten Bo Carpelan ja Gösta Ågren. Uusia runoilijoita olivat muun muassa luontorunoihin erikoistunut Sirkka Turkka ja naisen elämästä rempseästi kirjoittanut Arja Tiainen.
Suomenruotsalaisessa kirjallisuussa romaanit valtasivat alaa. Perinteisen, näkökulmaltaan kapeahkon psykologisen romaanin rinnalle tulivat laajat, realistiset romaanit. Tunnettuja 1980-luvun suomenruotsalaisia kirjailijoita olivat muun muassa Fredrik Lång, Johan Bargum ja Ulla-Lena Lundberg. Myös Monika Fagerholm ja Kjell Westö aloittivat uransa 1980-luvulla, joista jälkimmäinen debytoi runoilijana ja ryhtyi romaanikirjailijaksi 1990-luvulla.
Finlandia-palkinnot
Finlandia-palkintoja on jaettu vuodesta 1984 lähtien, ja 1980-luvulla palkinnon ovat voittaneet seuraavat suomalaiset teokset:
Teatteri
thumb|Jukka Kajava oli arvostettu teatteriohjaaja ja -kriitikko sekä toimittaja. 1980-luvun teatterissa näkyivät selvästi poliittisen tilanteen murrokset, kulttuuri-vasemmistolaisuuden kriisiytyminen ja ajan elämäntavat. Kokonaisen sukupolven marxilais-leniniläiset vahanuket ja neuvostotaiteen ihailu voitiin yhdeltä istumalta nauraa ironialla kumoon. Teatterialalla tapahtui vapautumista niin kaupallisen toiminnan suuntaan kuin vaihtoehtoisten esteettisten ratkaisujen suuntaan. Ala moninaistui ja koki uusia kokeiluja. Ajalle tyypillisiä olivat dramaturgia, pyrkiminen yksilölliseen taidekieleen sekä kauniisti ja hienovaraisesti lavastettu, kansanomainen musiikkiteatteri. Teatterialan rikastumiseen vaikutti myös yhteiskunnan suvaitsevuuden lisääntyminen, mikä nosti uudeksi teemaksi esimerkiksi homoseksuaalisuuden.
Naisten tekemä teatteri nousi keskeiseksi teemaksi, ja naisten näkökulma ja esittämisen tapa ei ollut enää miesten määrittelemää kuten usein aiemmin. Esimerkiksi Ritva Siikalan vuonna 1988 perustama Raivoisat Ruusut edusti uudenlaista naisteatteria.
Pitkään tilanahtaudesta kärsinyt Tampereen Työväen Teatteri sai alkuvuodesta 1985 uuden teatteritalon, mikä vahvisti entisestään Tampereen asemaa yhtenä Suomen keskeisistä teatterikaupungeista.
Jukka Kajava oli 1980-luvulla arvostettu teatteriohjaaja ja -kriitikko, joka tunnettiin myös lastenkulttuurin puolestapuhujana. Näytelmäkirjailija Jouko Turkka tunnettiin teatteriestetiikan suunnannäyttäjänä. Hänen teoksiaan ovat esimerkiksi Tuhat ja yksi yötä (1983), Hypnoosi (1985) ja Lihaa ja rakkautta (1986). Toinen ajan keskeinen näytelmäkirjailija on Jussi Parviainen, jonka kynästä on peräisin esimerkiksi Jumalan rakastaja (1984) sekä Akka (1987). Kansanomaista musiikkiteatteria edustaa Yrjö Juhani Renvallin Päivänsäde, minä ja Menninkäinen (1983), joka on näytelmä Reino Helismaan ja Tapio Rautavaaran suhteista.
Teatterin alalta muistetaan myös jumalan teatteri, joka shokeerasi kansaa muun muassa heittelemällä ulosteita katsojien päälle Pohjoisilla teatteripäivillä Oulussa tammikuussa 1987. Esityksen järjestäneet Teatterikorkeakoulun neljä opiskelijaa tuomittiin ehdolliseen vankeuteen, sakkoihin ja korvauksiin.
Lehdistö
Helsingin Sanomista tuli Pohjoismaiden suurin aamulehti vuonna 1981, kun sen arkilevikki ylitti 400 000 kappaleen rajan. Vuonna 1983 julkaistiin ensimmäistä kertaa Helsingin Sanomien aikakauslehtimäinen Kuukausiliite. HS:n poliittisena pilapiirtäjänä jo 1950-luvun alusta toiminut, hyvin isänmaallisena henkilönä ja suomettumisen vastustajana tunnettu Kari Suomalainen oli vahva mielipidevaikuttaja. Niin ikään iltapäivälehtien suosio ja levikki kasvoi 1980-luvulla. Iltalehti perustettiin vuonna 1980 Uuden Suomen iltapäiväpainokseksi, ja siitä tuli Ilta-Sanomien tärkeä kilpailija.
Poliittisissa piireissä luetuimpiin lehtiin kuului levikiltään melko vaatimaton vähemmistökommunistien äänenkannattaja Tiedonantaja, koska sen katsottiin välittävän Neuvostoliiton virallisia kannanottoja. Tiedonantaja seurasi tarkoin muiden suomalaisten lehtien ”neuvostovihamielistä” kirjoittelua.
1980-luvulla perustettuja aikakauslehtiä ovat muun muassa tiedelehti Tiede (1980), asumisen lehti Kotivinkki (1982) sekä naistenlehti Trendi (1989).
Merkittäviä 1980-luvun toimittajia olivat muun muassa Uma Aaltonen, Jukka Kajava, Vesa-Pekka Koljonen, Pertti Pesonen, Kari Suomalainen, Heikki Tikkanen ja Raimo Vahtera.
Yleisradion toimintaympäristö muuttuu
Yleisradion yksinvalta sähköisessä viestinnässä murtui, kun paikallisradiot käynnistyivät vuonna 1985. Tämä muutti radioilmaisua ja sen sääntöjä. Tyypillistä oli etenkin kielenkäytön sopivuuden arviointi. Radiotoimittajista tunnetuimpia olivat muun muassa Maija Dahlgren.
Hallitus myönsi tammikuussa 1985 toimiluvat ensimmäisille 33 paikallisradiolle, joista neljä oli ruotsinkielisiä. Helsingin ensimmäinen paikallisradio, Radio City, aloitti lähetyksensä huhtikuun lopussa 1985.
Ennen 1980-lukua uskottiin, että radion asema viestintävälineenä pienenisi totaalisesti television yleistyessä. Näin ei käynyt, vaan joustavana ja uudistuvana välineenä radio pystyi pitämään pintansa. Uusien viestintävälineiden tulon myötä radioyleisön määrä väheni selvästi 1980-luvun alussa, mutta väheneminen tasaantui vuosikymmenen puolivälissä. Vuosikymmenen loppupuolella valtakunnalliset radioasemat tavoittivat yli 60 prosenttia 9–75-vuotiaista suomalaisista.
Yleisradion pääjohtaja vaihtui vuoden 1980 alussa, jolloin Erkki Raatikainen siirtyi eläkkeelle ja hänen seuraajakseen valittiin Sakari Kiuru. Pitkän radiouran tehnyt Yleisradion viihdepäällikkö Sauvo Puhtila jäi terveyssyistä eläkkeelle saman vuoden maaliskuun alussa, ja hänen tilalleen tuli Jaakko Salonoja. Radion lapsikuoron toiminta päättyi kuoron johtajan Heinz Hofmannin sairastuttua keväällä 1987. Radion nuorisokuoro oli lopetettu jo kaksi vuotta aiemmin. Syyskuussa 1987 Radion sinfoniaorkesteri täytti 60 vuotta ja piti juhlakonsertin uuden ylikapellimestarinsa Jukka-Pekka Sarasteen johdolla.
30. marraskuuta 1988 kello 12.15 alkoi Yleisradion toimittajien lakko, jonka aikana Ylen kanavilta kuultiin vain merisää- ja hätätiedotukset. Lakko kesti kolme viikkoa ja päättyi 21. joulukuuta kello 18.30. Paikallisradiot osoittivat, ettei Yleisradio ollut enää korvaamaton.
Radio-ohjelmat
Monet pitkäikäiset radio-ohjelmat juhlivat tasavuosikymmeniä. Radion aamuhartaus täytti 50 vuotta 7. maaliskuuta 1982. Ensimmäisen hartauden oli pitänyt suorassa lähetyksessä Tampereen hiippakunnan piispa Jaakko Gummerus. Ainoana muutoksena ohjelman puoli vuosisataa kestäneellä taipaleella oli, että 1980-luvulla se lähetettiin nauhoitettuna. Suureksi yleisön suosikkiohjelmaksi noussut Luontoilta ehti sadanteen jaksoonsa 30. kesäkuuta 1982. Juhlan kunniaksi jakso sekä radioitiin että televisioitiin. Jyrki Otilan vetämä Viisasten kerho täytti 40 vuotta toukokuussa 1985. Kerhon alkuperäisistä jäsenistä oli juhlahetkellä mukana vielä Antero Manninen. Pitkäikäisin yhtäjaksoisesti esitetty musiikkiohjelma Lauantain toivotut levyt saavutti 50 vuoden rajapyykin marraskuussa 1985. Esko Mustonen luovutti Sävellahja 22000 -ohjelman vetovastuun Juhani Merikalliolle keväällä 1986. Yhtä köyttä -yhdistys juhli 10-vuotista taivaltaan joulukuussa 1987.
Kantolan perhe sai keväällä 1983 rinnalleen toisen perhekuunnelmasarjan Matti, Kappu, Eeva ja Eppu, jota käsikirjoitti Eva Illoinen. Hieman yli sataan jaksoon ehtineen kuunnelman esittäminen loppui Illoisen kuoltua kesäkuun alussa 1987. Kesäkuun alussa 1984 aloitti Yöradio, jota lähetettiin aluksi elokuun loppuun saakka. Yöradiosta oli tarkoitus tulla ympärivuotinen viiden vuoden koeajan jälkeen. Tunnetuksi tullut Yleisradion New Yorkin-kirjeenvaihtaja Jussi Himanka jäi eläkkeelle vuoden 1984 alussa. Joulukuun lopulla 1985 esitetyn kuunnelman Seuraava sota osassa kuulijoita aikaansaama paniikki herätti huomiota ulkomaita myöten.
Monialainen toimittaja Hannu Taanila aloitti syksyllä 1989 latinankielisen viikkokatsauksen, joka oli laatuaan ensimmäinen maailmassa. Katsaus kuultiin alun perin radion tiede- ja kulttuuritoimituksen tuottamassa Tieteen stiiknafuulia -makasiiniohjelmassa. Sittemmin Nuntii Latini -viikkokatsauksia toteuttivat Jyväskylän yliopiston latinan professori Tuomo Pekkanen ja Helsingin yliopiston latinan dosentti Reijo Pitkäranta.
Televisio
pienoiskuva|upright|Pirkka-Pekka Petelius tunnetaan yhä monista 1980-luvun menestyneistä sketsisarjoista. pienoiskuva|upright|[[Eija Vilpas tuli suuren yleisön tietoisuuteen suomalaisuutta moniulotteisesti parodioivan Fakta homma -sarjan kera. Samaisesta tuotannosta ponkaisivat kansalliseen julkisuuteen myös Riitta Havukainen, Lasse Karkjärvi ja Taneli Mäkelä.]]
Kanavat ja tekniikka
Televisio-ohjelmien katsomiseen tarvittiin erityinen televisiolupa, ja erikseen olivat mustavalko- ja väriluvat. Värilupien lukumäärä ohitti mustavalkolupien määrän heti 1980-luvun alussa. Miljoonas väritelevisiolupa lunastettiin vuonna 1982. Vuonna 1989 televisiolupia oli kaikkiaan hieman alle 1,9 miljoonaa (hieman alle 380 lupaa tuhatta asukasta kohti), joista ylivoimaisesti suurin osa – runsaat 1,73 miljoonaa – oli värilupia. Vuonna 1989 mustavalkoluvan hinta oli 478 markkaa ja väriluvan 832 markkaa.
Yleisradion kanavien (TV1 ja TV2) ohelle tuli Kolmoskanava, jonka lähetykset alkoivat 1986. Tätä ennen Mainostelevisio esitti ohjelmistoaan Yleisradion televisiokanavilla. Mainostelevisio pääsi aloittamaan pitkään suunnittelemansa Kymmenen uutiset syyskuun alussa 1981. Ruotsinkielisen YLE FST:n (nykyinen Yle Fem) toiminta alkoi 1988, mutta sen ohjelmaa lähetettiin suomenkielisissä ykkös- ja kakkosverkoissa sille varatuilla ohjelmapaikoilla. Ylen teksti-TV aloitti lokakuussa 1981 ja yleistyi laajemmin vuosikymmenen lopulla.
Vuosina 1988-1989 suomalaisten television katselu koostui suurimmaksi osaksi sarjafilmeistä (21 %), uutisista (15 %), asiaohjelmista (11 %), urheilukilpailuista (11 %) ja elokuvista (10 %). Väritelevisio yleistyi väriluvan kalliimmasta hinnasta huolimatta vauhdilla ja syrjäytti mustavalkotelevision: yli puolella Suomen kotitalouksista oli väritelevisio jo 1980-luvun alkupuolella.
Draama- ja komediasarjat
1980-luvulla esitettiin monia suomalaisia sketsiviihdesarjoja, joista esimerkiksi Velipuolikuu ja Hymyhuulet olivat suosittuja. Nyttemmin Hymyhuulia on pidetty liian rasistisena ja vähemmistöryhmiä loukkaavana. Hymyhuulten päätyttyä ohjelmakartan paraatipaikan otti helsinkiläisen huumorimusiikkiyhtyeen, Lapinlahden Lintujen, sketsisarja Seitsemän kuolemansyntiä (1988). Tunnettuja sketsiviihdetaiteilijoita 1980-luvulta ovat muun muassa Pirkka-Pekka Petelius, Aake Kalliala, Timo Eränkö, Mikko Kivinen, Kari Kyrönseppä ja Seppo Ahti. Myös jo 1960-luvulla aloittaneen Spede Pasasen sketsisarja Spede Shown suosio jatkui, mutta sitä esitettiin viimeisen kerran 1987.
Vuosina 1981–1983 esitetty Hukkaputki oli ensimmäinen suomalainen poliittinen satiiriohjelma. Sarjaa tekivät muiden muassa Kristiina Halkola, Kari Franck, Erkki Saarela, Leena Uotila ja Jukka Sipilä.
1980-luvun televisiosarjat olivat usein lyhytikäisiä ja kestivät vain yhden tuotantokauden. Vuosikymmenen kotimaisia televisiosarjoja ovat muun muassa hieman Big Brotherin kaltainen Aikapommi, sketsisarjat Soitinmenot ja ÄWPK – Älywapaa palokunta, komediasarjat Fakta homma, Huh hellettä ja Sisko ja sen veli sekä opetusohjelma Kuka minä olen?. 1980-luvun draamasarjoja olivat muun muassa Rauta-aika, Kivisydän, Vihreän kullan maa, Tarkkis ja Tosimiehiä. Jouko Turkan ohjaama, Aleksis Kiven klassikkoromaaniin perustuva draamasarja Seitsemän veljestä herätti vuosikymmenen lopussa suurta kohua.
Asia- ja visailuohjelmat
Pitkäaikainen, Hannu Karpon toimittama reportaasiohjelma Karpolla on asiaa aloitti vuonna 1983. Avara luonto aloitti esityksensä vuonna 1984 ja jatkuu edelleen. 1980-luvulla aloittaneita visailuohjelmia olivat muun muassa Kymppitonni ja Kolmosvisa sekä parisuhdevisailu Napakymppi. Myös jo 1950-luvulta asti esitettyä Tupla tai kuitti -visailua esitettiin vuoteen 1987 saakka. Viihdeohjelma Suomalaisia tähtihetkiä sisälsi lyhyitä, humoristisia kertomuksia suomalaisten arkielämästä ja joskus hieman erikoisista tilanteista. Huippusuosittua, jo 1970-luvun alussa aloittanutta musiikkiohjelmaa Lauantaitansseja esitettiin vuoteen 1985 asti. Vuosikymmenen lopulla 7. hetki käsitteli maailman ajankohtaisia tapahtumia. Uudenlaisena asiaohjelmana aloitti TV2:n Poliisi-TV keväällä 1989.
Tunnettuja 1980-luvun televisiokasvoja olivat muun muassa uutisankkuri Arvi Lind sekä juontajat Hantta Krause, Kirsti Pajari, Kari Salmelainen ja Riitta Väisänen. Väisänen tunnettiin uraauurtavan suorapuheista juontamistyylistään ja useista Telvis-palkinnoistaan.
Ulkomaisia televisiosarjoja Suomen televisiossa 1980-luvulla
pienoiskuva|Jäljitelty TV-sarjan 'V' merkki.
1980-luvulle olivat ominaisia upporikkaista suvuista kertovat saippuasarjat, joissa pinta oli usein sisältöä tärkeämpää. Lajityypin sarjoista Suomessa esitettiin muun muassa seuraavia tuotantoja:
Kotivideot
pienoiskuva|[[Salolaisen Salora Oy:n 60-minuuttinen videokasetti, jolle saattoi nauhoittaa vaikkapa kaksi Kate & Allie -komedian jaksoa. Tunnin nauhat olivat tosin harvinaisia, yleisimpiä olivat kolmen ja neljän tunnin nauhat. Salora ei valmistanut kuvan tallentamiseen liittyvää tekniikka Suomessa. Kuvan kasetti on valmistettu Japanissa.]]
Kotivideonauhurit yleistyivät voimakkaasti 1980-luvulla. Puhekielessä niistä käytettiin usein video-sanan monikkoa "videot". Betamax-järjestelmä oli kehitetty 1975 ja VHS vuonna 1976. Suomessa niitä myytiin 1970-luvun lopulla joitakin tuhansia yksiköitä. Lisäksi oli käytössä 1970-luvun alussa esitelty VCR-järjestelmä, Suomessa niitä käytettiin esimerkiksi oppilaitoksissa. Varsinaisesti videonauhurit yleistyivät 1980-luvulla: vuonna 1986 nauhuri oli joka neljännessä suomalaisessa kotitaloudessa. Betamax ja VHS kilpailivat vuosikymmenen alussa kuluttajien suosiosta, kunnes VHS vei voiton. Puhuttiin järjestelmäsodasta. Philipsin kehittämä Video 2000 tuotiin markkinoille 1979 korvaamaan VCR-järjestelmän, mutta sen markkinaosuus jäi Suomessa vähäiseksi ja järjestelmä poistui Suomen pieniltä markkinoilta jo ennen Betamaxia.
Nauhureiden teknologia oli monimutkaista ja alkuun ne olivat lähinnä statussymboleita. Vuosi vuodelta nauhurit halpenivat ja kuvanlaatu parani, mutta vielä 1980-luvun puolivälissä nauhureiden keskihinta oli noin 3 600 markkaa (noin 1 150 euroa vuoden 2017 rahanarvon mukaan ). Videonauhurin myötä ohjelman saattoi katsoa itselleen sopivana ajankohtana; nauhureissa oli myös ajastus, joka käynnisti nauhoituksen automaattisesti. Televisio-ohjelmia ei juuri pikauusittu 1980-luvulla, joten suosikkielokuvansa uusintaa sai usein odottaa vuosikausia. Kahden televisiokanavan Suomessa riideltiin toisinaan kumpaa kanavaa katsotaan, nauhurit poistivat tämän ongelman ainakin periaatteessa. Videonauhat olivat varsin hintavia. Ne olivat uudelleennauhoitettavia, mutta kuvanlaatu huononi kerta kerralta, sillä nauhoitusteknologia oli analogista. Elokuvia myös kopioitiin, kuten musiikkitallenteita, mutta kopioiden kuvanlaatu oli vielä heikompi kuin alkuperäisnauhan.
Videonauhurit toivat mukanaan videovuokraamot. Alkuun vuokrattavia elokuvia oli vähän, mutta syksyllä 1986 niitä oli jo noin 4 400 nimikettä. Maahantuonti keskittyi neljälle suurelle toimijalle: Esselte, Rautakirja, Musiikki Fazer ja Nordic Video. Elokuvat olivat lähinnä toiminnallisia ja yhdysvaltalaista alkuperää, kuten vuoden 1986 suosituin vuokravideoelokuva Beverly Hills kyttä.
Videonauhurit katosivat suomalaiskodeista 2000-luvulla digitaalisten toistojärjestelmien myötä. Ne jättivät kuitenkin jälkensä suomen kieleen: vielä 2010-luvulla kuuli puhuttavan ohjelman nauhoittamisesta, vaikka digitaaliset tallennuslaitteet eivät käytä minkäänlaista nauhoittavaa teknologiaa.
Klassinen musiikki
Sibelius-Akatemia muuttui elokuun alussa 1980 valtion omistamaksi, yliopistoihin ja korkeakouluhin verrattavaksi oppilaitokseksi eduskunnan edellisvuonna hyväksymän lain nojalla.
Vuotta 1982 vietettiin suomalaisen säveltaiteen juhlavuotena. Perusteena oli, että tähän vuoteen osui monta tasavuosien viettäjää. Helsingin kaupunginorkesteri ja Sibelius-Akatemia täyttivät sata vuotta, Suomen kansallisbaletti ja Suomen Laulajain ja Soittajain Liitto (Sulasol) 60 vuotta sekä musiikkilehti Rondo 20 vuotta.
Neuvostoliittolaiset, Suomessa konserttimatkalla olleet viulisti Viktoria Mullova ja hänen miesystävänsä pianisti Vakhtang Jordania loikkasivat Ruotsin kautta Yhdysvaltoihin kesällä 1983. Mullovan ja Jordanian mukaan loikkauksen syyt eivät olleet poliittisia, vaan taustalla olivat monien muidenkin taiteilijoiden tielle Neuvostoliitossa asetetut byrokraattiset esteet sekä matkustamis- ja konsertointirajoitukset.
Pop ja rock
thumb|upright|Eppu Normaali 1980-luvun alussa. Pop- ja rockyhtyeistä olivat 1980-luvulla pinnalla esimerkiksi Dingo, Sielun Veljet, Leevi and the Leavings ja Miljoonasade. Dingon suosio Suomessa oli niin valtava, että sitä kuvatessa voidaan puhua dingomaniasta. Yhtyeen albumi Kerjäläisten valtakunta (1985) on Suomen neljänneksi myydyin albumi, jolla ovat muun muassa ikihitit Nahkatakkinen tyttö ja Autiotalo. Dingon manageri Lasse Norres muistetaan musiikki- ja viihdealan vaikuttajana ja Finnlevyn tiedottajana. Sielun Veljiltä muistetaan etenkin kappale Peltirumpu (1985) ja Leevi and the Leavingsilta muun muassa Pohjois-Karjala (1986) sekä Teuvo, maanteiden kuningas (1988). Miljoonasateelta muistetaan esimerkiksi Emma-patsaalla palkittu klassikko Marraskuu (1987). Muita 1980-lukuun liitettyjä pop- ja rock-yhtyeitä olivat muun muassa Hassisen Kone, Bluesounds, Broadcast ja Backsliders.
Tampereella syntynyt ”Manserock”, jonka suosituimpia edustajia olivat Eppu Normaali, Popeda ja Juice Leskinen, saavutti huippunsa vuosikymmenen puolivälissä. Punkrockista melodisempaan rockiin siirtynyt Eppu Normaali oli suosionsa huipulla, ja sen levyistä varsinkin Kahdeksas ihme (1985) ja Valkoinen kupla (1986) olivat erittäin menestyksekkäitä. Eppujen suuria hittejä 1980-luvulta ovat muun muassa Murheellisten laulujen maa (1981) ja Kitara, taivas ja tähdet (1985). Vuoden 1985 kesähitti, Popedan Kuuma kesä, on valittu jopa kaikkien aikojen kesähitiksi. Popedan keulakuva Pate Mustajärvi menestyi myös soolourallaan ja levytti muun muassa kappaleen Synnyimme lähtemään (1986). Muita suuria manserockin nimiä olivat muun muassa Moog Konttinen, Mikko Alatalo ja Harri Rinne sekä manageri Epe Helenius. Saimaalla tapahtuneesta useiden suomalaisten rock-yhtyeiden Tuuliajolla-yhteiskiertueesta ilmestyi myös Aki ja Mika Kaurismäen ensimmäinen pitkä elokuva, Saimaa-ilmiö, vuonna 1981.
Hanoi Rocks oli yksi ensimmäisistä kansainvälisesti menestyneistä suomalaisista rockyhtyeistä, jonka lupaavasti alkanut ulkomaanvalloitus katkesi kuitenkin yhtyeen rumpalin kuolemaan. Hanoi Rocksin menestyskappaleita ovat muun muassa Don’t You Ever Leave Me (1984) sekä samana vuonna tehty CCR-laina Up Around the Bend (EP). Kotimaassa merkittävä dance-yhtye oli Bogart Co., joka teki ensimmäisenä suomalaisena yhtyeenä vakavasti otettavaa synthpoppia. 1980-luvun alussa rockabilly oli uudelleen muodissa myös Suomessa, ja tyylin tunnetuimpia edustajia oli The Stray Cats. Heavy metal kuitenkin syrjäytti rockabillyn suosiossa 1980-luvun puoliväliin mennessä. Zero Nine oli Suomen ensimmäisiä vakavasti otettavia heavy rockin tekijöitä. Hard rock -yhtye Gringos Locos oli suuri arvostelumenestys, jonka menestys ulkomailla herätti paljon huomiota lehdistössä.
Monet 1970-luvun lopulla aloittaneet yhtyeet tekivät uransa huippumenestyksen 1980-luvulla. Laulajista ja lauluntekijöistä kärkinimiä olivat Hector, Juice Leskinen, Pelle Miljoona, Mika ja Turkka Mali ja Pave Maijanen. Heidän klassikoitaan ovat esimerkiksi Hectorin Koko hela maailma (1980), Juice Leskisen Eesti (On My Mind) (1983) ja Pave Maijasen Lähtisitkö (1984). Paul Oxley’s Unit oli luultavasti Suomen suosituin yhtye kesästä 1981 syksyyn 1982, ja varsinkin sen levy Living in the Western World (1981) on myyntimenestys. J. Karjalainen teki 1980-luvulla lauluja Mustat Lasit -kokoonpanon kanssa, ja hänen hittejään ovat muun muassa Ankkurinappi (1982) ja Doris (1985).
Kansanomaisempaa musiikkia tekivät Rauli ”Badding” Somerjoki, Mikko Alatalo, Irwin Goodman sekä stand-up-koomikko Jaakko Teppo. Reteistä ja usein humoristisista ralleistaan tunnettu Irwin Goodman lauloi 1980-luvulla pääosin Irwinin Lapset-yhtyeen kanssa, ja hän levytti muun muassa klassikot Härmäläinen perusjuntti (1984) ja Rentun ruusu (1988). Rauli ”Badding” Somerjoen ikivihreitä klassikoita taas ovat muun muassa Tähdet, tähdet (1983) ja Laivat (1985).
Vuosikymmenen merkittäviä laulaja-lauluntekijöitä olivat myös monipuoliset ja omintakeiset Mikko Perkoila ja Liisa Tavi.
Iskelmä
Iskelmän ja rockin välinen, siihen saakka varsin tiukka raja-aita alkoi kuitenkin hämärtyä vuosikymmenen lopulla. Toimittaja Pekka Tapani Laine on luonnehtinut tilannetta: ”[M]onien nuorten suomirock-bändien melodioissa alkoi soida vahvoja iskelmällisiksi miellettyjä suomalaisia sävyjä. Erityisesti Porista Suomen bändikartalle nousseiden Dingon, Yön ja Mamban musiikissa oli vahvoja kaikuja mollikaihosta.” Iskelmän ja rockin raja-aitaa olivat osaltaan kaatamassa myös vuoden 1988 Syksyn sävel -voittaja, Kirkan Surun pyyhit silmistäni ja Irwin Goodmanin Rentun ruusu samalta vuodelta.
1980-luvun suosituimpia iskelmälaulajia olivat muiden muassa Tapani Kansa, Reijo Kallio, Kari Tapio, Jamppa Tuominen, Paula Koivuniemi, Lea Laven, Katri Helena, Anita Hirvonen, Matti ja Teppo ja Topi Sorsakoski. Käännösiskelmiä levytettiin vielä paljon. Ikivihreitä käännösiskelmiä ovat esimerkiksi monet Paula Koivuniemen hitit, muun muassa Aikuinen nainen (1982) ja Kuuleeko yö (1987), sekä Kari Tapion Olen suomalainen (1983). Toisaalta 1980-luvulla levytettiin myös runsaasti kotimaisia sävelmiä, joista tunnettuja ovat esimerkiksi Katri Helenan Mun sydämeni tänne jää (1980), Matin ja Tepon Mä joka päivä töitä teen (1982) ja Jamppa Tuomisen Kuumat kyyneleet (1983). Matin ja Tepon levyt myivät sadointuhansin, suurimpia myyntimenestyksiä ovat albumit Et voi tulla rajan taa (1981) ja Pidä itsestäsi huolta (1982). Topi Sorsakoski on levyttänyt Agents-kokoonpanon kanssa useita runsaasti myyneitä levyjä. Ikivihreitä hittejä ovat etenkin Eeva (1986), Kaksi kitaraa (1987) ja On kesäyö (1988).
Vuosikymmenen uusia tulokkaita olivat esimerkiksi Tarja Ylitalo, Meiju Suvas, Mona Carita, Kake Randelin, Ahti Lampi ja Taneli Mäkelä. Tunnettuja kappaleita ovat muun muassa Tarja Ylitalon Kerrasta poikki (1980), Meiju Suvaksen Tahdon sinut (1982) ja Kake Randelinin Avaa hakas (1983). Mona Carita taas esitti käännösdiskomusiikkia, ja hänen tunnetuimpia hittejään ovat esimerkiksi Anna, kulta anna (1981). Hieman vanhempaa, jo 1950-luvulla uransa aloittanutta polvea edustivat Eino Grön ja Reijo Taipale. Vanhimman, jo 1920- ja 1930-luvuilla aloittaneen muusikkosukupolven edustajista keikkailivat vielä vuosikymmenen alussa Eugen Malmstén ja Kullervo Linna, ja muista pitkän uran tehneistä olivat kuvassa mukana koko vuosikymmenen ajan Henry Theel, Esa Pakarinen, Veikko Lavi ja Erkki Junkkarinen. Tunnettuja 1980-luvun iskelmäsäveltäjiä olivat Kassu Halonen, Aarno Raninen, Veikko Samuli ja Jori Sivonen, sanoittajia Chrisse Johansson, VeePee Lehto, Raul Reiman, Vexi Salmi ja Juha Vainio. Perinteistä iskelmämusiikkia soittaneita yhtyeitä olivat Solistiyhtye Suomi, Finlanders ja Souvarit.Vuosikymmenen alkupuolella keikkaili vielä Kullervo Linnan Humppa-Veikot solistinaan Pentti Tuominen. Pitkän linjan orkesteri Dallapé, solistinaan Kosti Seppälä, teki vuosikymmenen hiljaiselon jälkeen paluun julkisuuteen uudella levyllään Suomen Joutsen vuonna 1989. Levyn kappaleet – pääosin Dallapén vanhoja ikivihreitä – oli sovittanut Eero Lauresalo, joka oli liittynyt orkesterin jäseneksi jo vuonna 1929.
Vanhemman polven iskelmän tekijöistä ja esittäjistä poistuivat vuosikymmenen aikana Georg Malmstén vuonna 1981, Kauko Käyhkö vuonna 1983 sekä Esa Pakarinen, Harry Bergström ja Henry Theel vuonna 1989. Vuoden 1987 aikana kuoli poikkeuksellisen monta iskelmämusiikin nimeä: laulaja Rauli Somerjoki, sanoittaja ja säveltäjä Raul Reiman, lauluntekijä Reijo Lumisalmi, harmonikansoittaja ja sovittaja Matti Viljanen, muusikko-koomikko Eemeli, rumpali ja orkesterinjohtaja Kullervo Linna sekä muusikko Jorma Ikävalko.
Musiikkiohjelmat
Ensimmäinen nimenomaan rockmusiikkiin erikoistunut radio-ohjelma Rockradio aloitti silloisessa Yleisradion rinnakkaisohjelmassa kesäkuun alussa 1980. Hittimittari oli Ylen vuonna 1984 aloittama iskelmä- ja rock-ohjelma, joka paikkasi Suomen television musiikin tarjonnan aukkoja. Ocsid (nimi on sana disco takaperin kirjoitettuna) oli disko- ja tanssimusiikkiin keskittynyt radio-ohjelma. Se oli lajissaan ensimmäisiä Suomessa. Rock- ja popmusiikkiin erikoistuneita radiotoimittajia olivat Tero Liete, Juhani Kansi, Tapani Ripatti, Heimo ”Holle” Holopainen ja Outi Popp, monet heistä itsekin muusikoita.
Vuosittainen Syksyn sävel -televisio-ohjelma koki suosionsa huipun 1980-luvun aikana. Ohjelma muutettiin vuonna 1987 rakenteeltaan kaikille avoimesta kilpailusta kutsukilpailuksi. Jonna Tervomaa aloitti uransa lapsitähtenä laululla Minttu sekä Ville, jolla hän voitti Syksyn sävelen vuonna 1983. Mikko Alatalo voitti 1980-luvulla Syksyn sävelen kolmesti kappaleillaan Rikoo on riskillä ruma (1980), Mummoni ja moukarinheitto (1981) sekä Minna (1986). Syksyn sävel -klassikoksi on myös jäänyt ainakin Kirkan Surun pyyhit silmistäni (1988).
Humppavillityksen hiipuessa Lappeenrannan humppafestivaalit päättyivät vuosikymmenen lopulla, mutta niiden tilalle tulivat vuodesta 1985 lähtien järjestetyt Seinäjoen Tangomarkkinat. Tangomarkkinoilla valittiin vuosittain tangokuningas, ja vuodesta 1987 lähtien myös tangokuningatar. Ensimmäiseksi tangokuninkaaksi valittiin Kauko Simonen ja ensimmäiseksi tangokuningattareksi Arja Sipola. Kirjailijanakin mainetta saavuttaneen Heikki Hietamiehen juontamat Lauantaitanssit kuuluivat varsinkin varttuneemman väen eniten suosimiin televisio-ohjelmiin. Laajasta alan asiantuntemuksesta mainetta saanut toimittaja Ilpo Hakasalo teki iskelmämusiikkiin painottuneita radio-ohjelmia ja julkaisi yhdessä Peter von Baghin kanssa vuonna 1986 Iskelmän kultaisen kirjan, joka sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Hengellinen musiikki
1980-luvun hengellisen musiikin tärkeä edustaja oli Viktor Klimenko, joka esiintyi pääasiassa helluntaiseurakunnissa ja kirkoissa. Hän on julkaissut useita hengellisen musiikin albumeita, kuten Jeesus on Herra (1981) niin suomen kuin ruotsin kielellä. Albumi myi kultaa sekä Suomessa että Ruotsissa.
Muuta musiikkiin liittyvää
CD-levy tuli markkinoille 1980-luvulla, mutta C-kasettien myynti oli vielä huipussaan. Musiikkia kuunneltiin usein korvalappustereoilla.
Maksamme velkaa oli vuonna 1985 ilmestynyt Apua! Orkesterin hyväntekeväisyyskappale, jolla kerättiin varoja nälänhädän uhreille. Korvat auki taas on vuonna 1977 perustettu suomalainen kulttuuriyhdistys, jonka tarkoituksena on edistää ja tehdä tunnetuksi uutta suomalaista musiikkia ja joka on merkittävästi vaikuttanut modernin eurooppalaisen taidemusiikin tuomiseen Suomeen. Juhani Merimaata, helsinkiläisen rock-klubi Tavastian toimitusjohtajaa on pidetty suomalaisen rockbisneksen kunnioitetuimmaksi ja arvostetuimmaksi vaikuttajaksi.
Musiikissa näkyi myös kampanja keskioluen tuomisesta kioskeihin, etenkin Sleepy Sleepersin kappaleella Kaljaa kioskeihin (1981).
Kotimainen elokuva
Suomalainen elokuva uusi 1980-luvulla kasvonsa lähes täydellisesti: monet vanhat ohjaajat tekivät viimeiset elokuvansa, mutta samalla luotiin pohjaa monille tuleville menestystarinoille. Uusi aalto ja kansainvälistyminen toivat mukanaan monia uusia genrejä. Vuosikymmentä voidaan pitää elokuvakulttuurin kulta-aikana, sillä 1980-luvulla ilmestyi valtavasti elokuvakirjallisuutta ja perustettiin useita pysyviksi osoittautuneita elokuvafestivaaleja.
Yleisradio ja Suomen elokuvasäätiö solmivat vuonna 1984 sopimuksen ennakko-ostoista, eli YLE sitoutui ostamaan tietyn määrän Elokuvasäätiön tukemista elokuvista. Televisiotuotannon ja valkokangaselokuvan välinen raja alkoi hämärtyä. Osa 1980-luvun ensi-illoista oli ensisijaisesti televisiotuotantoja, joille suotiin myös suppea teatterilevitys.
Elokuva-alan talouden kannalta 1980-luku osoittautui ristiriitaiseksi. Mäkelöiden suvun Kinosto-yhtymän perustalle vuonna 1986 rakennettu Finnkino Oy saavutti alalla käytännössä monopoliaseman. Mediamaailman mullistukset, eritoten kotivideoiden läpimurto vähensivät elokuvateatterien yleisöä, mutta toisaalta televisio- ja videolevitys toivat elokuville katsojia toista kautta, ja monet vanhemmat kotimaiset elokuvat saivat jatkoelämän. Vuosikymmenen lopulla kotimaisten elokuvien katsojaosuus laski vuoden 1986 huippulukemista (23 %) vain kymmenen prosentin tienoille. Elokuvien tuotantokustannukset nousivat huomattavasti, mikä myös johti elokuva-alan kriisiin.
Uusi aalto
1980-luvulle tultaessa uutta olivat nuorten elämää kuvaavat elokuvat, kuten Tapio Suomisen Täältä tullaan, elämä! (1980) ja Mikko Niskasen Ajolähtö (1982). 1980-luvulla debytoineita elokuvaohjaajia ovat muun muassa Taavi Kassila (Jousiampuja, 1982), Matti Ijäs (Koomikko, 1983) ja Janne Kuusi (Apinan vuosi, 1983). Lauri Törhösen esikoisteos, draamaelokuva Palava enkeli (1984) järkytti ja herätti julkista keskustelua ja arvostelua psykiatrian menetelmiä kohtaan. Visa Mäkinen loi amerikkalaistyyppistä elokuvaa Suomessa. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat muun muassa vuosikymmenen hämmentävimpiin elokuviin kuuluva tuhma seksikomedia Pi pi pil... pilleri (1982) sekä James Bondia parodioiva Agentti 000 ja kuoleman kurvit (1983).
Nuorten tekijöiden ja aiheiden aallonharjalla ratsastivat sukupolvensa näkyvimmiksi ohjaajiksi veljekset Aki ja Mika Kaurismäki, joilla oli oma tuotantoyhtiönsä Villealfa Filmproductions Oy. Aluksi Mika Kaurismäki toimi ohjaajana ja Aki käsikirjoittajana, ja heidän elokuviaan 1980-luvulta ovat Valehtelija (1981), Arvottomat (1982) ja Klaani (1984). Aki Kaurismäki avasi oman ohjausuransa elokuvilla Rikos ja rangaistus (1983) ja Calamari Union (1985). Veljesten elokuvat nousivat Suomessa kulttimaineeseen ja herättivät nopeasti huomiota ulkomaillakin.
Myös monet muutkin ohjaajat pyrkivät takaamaan taiteellisen riippumattomuuden toimimalla itse omina tuottajinaan. Leimallinen esimerkki on Anssi Mänttäri, joka käsikirjoitti ja ohjasi jopa 11 elokuvaa vuosina 1982-1986. Hänen tuotannossaan korostuu arkirealismi ja satiirisuus, ja hänen teoksiaan ovat muun muassa trilogia Toto (1982), Regina ja miehet (1983) sekä Paavo Haavikon näytelmään perustuva Kuningas lähtee Ranskaan (1986).
Ajan näkyvät kulttuuri-ilmiöt näkyvät 1980-luvun elokuvissakin. Suomirockin sankarikauden muusikot pääsivät esiin useissa Kaurismäen veljesten elokuvissa, kuten Saimaa-ilmiö (1981) ja Leningrad Cowboys Go America (1989) sekä Jouko Lehmuskallion Rokki Diggari (1981). Janne Kuusen esikoiselokuva Apinan vuosi on syntynyt Harri Sirolan kohutun Abiturientti-romaanin pohjalta, minkä jälkeen Kuusi toteutti yhteistyössä helsinkiläisen Ryhmäteatterin kanssa dokumentin Laulu (1986) ja surrealistisen komedian Älä itke Iines (1987).