cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pax-Ting
Suomen Partiotyttöjen Neuvottelukunta teki vuonna 1937 Partiotyttöjen Maailmanliitolle aloitteen pienten kansainvälisten leirien karsimisesta ja voimavarojen keskittämisestä suuriin partiopoikien jamboreita vastaaviin leireihin. Liiton maailmankomitea hyväksyi ehdotuksen, ja unkarilaiset lupautuivat ensimmäisen maailmanleirin järjestäjiksi. Paikaksi valittiin Gödöllőn linnaa ympäröivä metsäpuisto lähellä Budapestia. Samassa paikassa oli järjestetty partiopoikien neljäs maailmanjamboree vuonna 1933. Alun perin leirin nimeksi päätettiin poikien vastaavaa leiriperinnettä mukaillen Jamboretta, mutta se ei kelvannut partiopojille, jotka katsoivat jamboreen omaksi ”tavaramerkikseen”. Uudeksi nimeksi valittiin Pax-Ting, ”rauhan käräjät”. Alkuosan voidaan katsoa viittaavan myös Pax Hilliin ja Paxtuun, Baden-Powellien asumuksiin Englannissa ja Keniassa.
Linotype GmbH
Linotype avasi tytäryritykset mm. Englantiin ja Saksaan, ja vuonna 1948 Linotype GmbH:n Frankfurtin haarakonttorista tuli Saksan yrityksen päätoimipiste. Linotype alkoi myös hankkia omistukseensa eri kirjasinvalimoita – mm. D. Stempel AG, Haas’sche Schriftgießerei ja Deberny & Peignot – ja niiden kirjaintyyppien oikeuksia. Linotype lopetti 1970-luvulla kohopainokoneiden valmistuksen ja alkoi kehittää valolatomakoneita.
Pax-Ting
Leirin osallistumismaksu oli 60 pengőtä, johon sisältyivät muun muassa ruokailut, polttopuut ja patjan oljet. Leirille matkustavat saivat Euroopan rautateillä 60 prosentin alennuksen. Osallistujien alaikäraja oli 14 vuotta. Gödöllőn leirialue oli kooltaan kuusi neliökilometriä, ja sen varustukseen kuuluivat sähkövalaistus ja kaiuttimet. Leirille osallistui noin 5 000 partiolaista 36 maasta. Osallistujista suunnilleen kaksi kolmannesta oli unkarilaisia, joiden jälkeen suurimpia kansallisuusryhmiä olivat pohjoismaalaiset jopa runsaan 200 hengen lähetystöillään.
Maakohtaiseksi osallistujamäärän ylärajaksi oli ensin asetettu 120 partiotyttöä ja yksi johtaja kymmentä tyttöä kohti, mutta kun kävi selväksi, etteivät monet kaukaisemmat partiomaat kuitenkaan saisi kiintiötään täyteen, leirille hyväksyttiin kaikki halukkaat eurooppalaiset. Maailmansodan uhka vähensi selvästi osallistumishalukkuutta, ja useimmista maista tuli leirille vain pieni ryhmä jos sitäkään. Suomessakin ennakkoilmoittautumisia oli ollut lähes 250, mutta monet peruivat osallistumisensa maailmanpoliittisen tilanteen tiukentumisen myötä.
Linotype GmbH
1980-luvulla Linotype alkoi myydä laajaksi kasvaneen kirjaintyyppikokoelmansa lisenssejä muiden valmistajien käyttöön. Merkittävin lisensointi oli tunnetuimpien Linotypen kirjaintyyppien oikeuksien myynti Adobelle, joka alkoi markkinoida niitä PostScript Type 1 -fontteina.
Casale Corte Cerro
Casale Corte Cerro on kunta Pohjois-Italiassa Verbano-Cusio-Ossolan maakunnassa Piemonten alueella.
Casale Corte Cerron naapurikunnat ovat Germagno, Gravellona Toce, Omegna, Loreglia ja Ornavasso.
Andrzej Śliwiński
thumb|right|Andrzej Śliwiński Andrzej Józef Śliwiński (6. tammikuuta 1939 – 9. syyskuuta 2009) oli katolisen kirkon puolalainen pappi, joka toimi vuosina 1992–2003 Elblągin hiippakunnan piispana. Hänet vihittiin papiksi 17. joulukuuta 1961 ja piispaksi 15. kesäkuuta 1986. Vuosina 1986–1992 hän oli Chełmnon apulaispiispana ja Arindelan titulaaripiispana.
Kulosaari
Kulosaari on saari, entinen kunta ja nykyinen Helsingin 42. kaupunginosa Kaakkois-Helsingissä, Helsingin suurpiiri 6:ssa. Saari sijaitsee Herttoniemen ja Sörnäisten välissä, ja sen molemmilta puolilta johtavat salmet Vanhankaupunginlahdelta Kruunuvuorenselälle. Alue tunnetaan vanhana huvilakaupunginosana, joskin saarella on 1960-luvulta lähtien ollut myös jonkin verran kerrostaloasutusta. Vanhat huvila-alueet sijaitsevat pääasiassa saaren eteläisillä ja itäisillä ranta-alueilla, kerrostalo­alue taas saaren keskiosassa, joka 1960-luvulle saakka oli pysynyt rakentamattomana.
Kaupunginosaan kuuluu myös Kivinokan niemi Kulosaaren saaren pohjoispuolella. Helsingin hallinnollisessa jaottelussa tunnetaan myös Kulosaaren peruspiiri, joka kattaa Kulosaaren osa-alueen lisäksi Mustikkamaa-Korkeasaaren osa-alueen.
Asukkaita Kulosaaressa oli miltei 4 000 vuoden 2019 lopussa. ja osa-alueen pinta-ala on 1,81 km². Kulosaaren asukkaiden keski-ikä on kaupungin kolmanneksi korkein, asukkaista 20,6 % on yli 64-vuotiaita.
Varhainen historia
Nykyisen kaupunginosan nimenä Kulosaari on melko nuori; sen ruotsinkielinen kirjoitusasu Brändö on ollut käytössä vuodesta 1808. Vielä 1700-luvulla saari oli nimeltään Stuguön tai Stugulandet siellä sijainneen, eräälle kalastajalle kuuluneen torpan mukaan. Saari on vanhastaan kuulunut Kulosaaren kartanon maihin, ja nimi Kulosaari on siirretty siltä mantereen puoleiselta niemeltä, jolla kartano sijaitsee. Kartano on entisinä aikoina ollut saaressa, joka juuri on ollut alkuperäinen Kulosaari.
Arkkitehtuuri
AB Brändö Villastad – Kulosaari -yhtiö perustettiin Helsingin kaupungin ulkopuolelle vuonna 1907 tarkoituksena muodostaa asumattomalle saarelle uudenaikainen huvilakaupunki. Alueen asemakaavan laati yhtiön toimeksiannosta Lars Sonck. Kulosaaressa sijaitseva Vapaamuurarien kallio oli Sonckin ensimmäisessä suunnitelmassa yhteydessä saaren ehkä merkillisimpään luonnonmuodostelmaan, saaren eteläosassa sijaitsevaan laguunimaiseen sisälahteen (Gloet). Alueen asemakaavassa on myös Vapaamuurarinkuja.
Yhteiskunnallinen historia
vasen|pienoiskuva|Kulosaaren kunta vuoden 1929 kartassa. Kulosaaressa oli yksi jääkäriliikkeen radioasemista vuoden 1918 sisällissodan aikana.
Kulosaari kuului Helsingin maalaiskuntaan vuoteen 1922 asti, jolloin muodostettiin Kulosaari-niminen kunta, viralliselta nimeltään Brändön huvilakaupunki. Kunta oli kaksikielinen ja sen enemmistökielenä oli ruotsin kieli. Nimestään huolimatta se oli kuntamuodoltaan maalaiskunta. Kunta ehti toimia runsaat kaksikymmentä vuotta, kunnes se liitettiin osaksi laajenevaa Helsinkiä vuoden 1946 suuressa alueliitoksessa.
pienoiskuva|167x167px|[[Tapani Talari|Tapani Talarin Kuntaliitolle vuonna 2017 suunnittelema Kulosaaren kunnan epävirallinen perinnevaakuna. ]] Vuosina 1910–1951 Kulosaareen liikennöi raitiotielinja. Linjalla ei ollut numeroa, vaan sen tunnuksena käytettiin alkujaan kirjainta B (Brändö), myöhemmin KB. Raitiovaunut kuljetettiin saareen höyrylautalla vuoden 1919 joulukuuhun saakka, jolloin ensimmäinen Kulosaaren silta avattiin liikenteelle. Nykyinen silta valmistui sen paikalle vuonna 1957.
K. J. Ståhlbergin ja hänen vaimonsa kyyditys lokakuussa 1930 alkoi Kulosaaresta, mistä heidät siepattiin 14. lokakuuta ja kyyditettiin Joensuuhun. Tapahtumat etenivät esimerkiksi nykyisellä Armas Lindgrenin tiellä (silloin Södra Strandvägen).
Ulkomaiden lähetystöt
Kulosaareen alkoi sijoittua ulkomaiden suurlähetystöjä 1950-luvulta alkaen. Suurin osa näistä oli sosialististen maiden lähetystöjä, jotka päätyivät Kulosaareen, kun Neuvostoliitto jakoi välirauhansopimuksen nojalla takavarikoidun Saksan kansalaisten omaisuuden mukana haltuunsa päätyneitä huvilatontteja liittolaismailleen. Jo vuonna 1955 asettuivat Kiinan kansantasavallan suurlähetystö Vanhalle Kelkkamäelle entiseen pankkiiri Emil Schybergsonin huvilaan ja Puolan suurlähetystö Kulosaaren eteläkärkeen; molemmat toimivat nykyäänkin samoissa paikoissa. Myöhemmin Kulosaareen siirtyivät muun muassa Unkarin, Tšekkoslovakian, Jugoslavian ja Pohjois-Korean suurlähetystöt sekä Itä-Saksan suurlähetystö, joista viimeksi mainitun rakennus on nykyään Ukrainan suurlähetystön käytössä.
Vuonna 1980 Lars Sonckin tielle valmistunut Irakin suurlähetystö herätti aikanaan erityisen paljon huomiota poikkeavan itämaisen arkkitehtuurinsa ansiosta. 1980-luvulla Kulosaareen muuttivat vielä Iranin ja Kolumbian suurlähetystöt sekä 1990-luvulla Slovakian, Liettuan ja Romanian suurlähetystöt. Jugoslavian suurlähetystöstä tuli 2000-luvulla ensin Serbia ja Montenegron ja sitten Serbian suurlähetystö.
Asutus ja ympäristö
pienoiskuva|vasen|Kulosaaren Domus, Kulosaarentien varrelle vuosina 1915–1916 rakennettu asuin- ja liikerakennus, joka oli 1960-luvun alkuun saakka Kulosaaren ainoa asuinkerrostalo.
Pääosa Kulosaaren asunnoista rakennettiin 1960-luvulla, sen jälkeen valmistuneita rakennuksista on vajaa viidennes ja 1960-lukua vanhempia kymmenesosa. Alueen asuntojen koko vaihtelee yksiöstä huomattavasti isompiin huoneistoihin.
Kulosaaressa on muun muassa suomen- ja ruotsinkieliset ala-asteet sekä kaksi lukiota: suomen- ja englanninkielinen Kulosaaren yhteiskoulu (myös yläaste) ja ruotsinkielinen Brändö gymnasium.
Kulosaaressa sijaitsee myös Kulosaaren tukikoti, joka on tarkoitettu asunnottomille naisille ja miehille, jotka eivät kykene omatoimiseen ja itsenäiseen asumiseen. Henkilökuntaa tukikodissa on paikalla ympäri vuorokauden ja sosiaalityöntekijä käy tukikodilla säännöllisesti viikoittain. Tukikodin toiminnan tarkoituksena on saada asukkaiden arkielämä tasapainoon, jonka jälkeen asukkaat kykenisivät omatoimiseen ja itsenäisempään asumiseen.
Kulosaareen valmistui vuoden 1917 syksyllä Rantahotelli, jonka on suunnitellut arkkitehti Lars Sonck. Hotellitoiminta on sittemmin lakannut ja nykyisin rakennuksessa toimii Wihuri Oy:n pääkonttori, Wihurin linna.
Entisen rantahotellin välittömässä läheisyydessä on Kulosaaren tunnetuin ravintola, Kulosaaren Casino. Casino on suosittu paikka diplomaattitapaamisille, sillä Kulosaaressa toimii usean valtion suurlähetystöjä, muun muassa Puolan, Venezuelan, Kiinan, Ukrainan, Iranin, Madagaskarin ja Irakin. Osasyynä suosioon on myös ravintolan sijainti pienellä saarella, jota turvallisuuspalveluiden on helppo vartioida uhkien varalta.
Kulosaaren hautausmaa sijaitsee pienessä Leposaaressa Kulosaaren pohjoispuolella. Kulosaareen kuuluvaan Kivinokkaan sijoittuu muun muassa Kulosaaren kartano, Herttoniemen siirtolapuutarha ja Kivinokan kesämaja-alue.
Katunimistö
Vuonna 1959 joukko Kulosaaren kaduista nimettiin entisten tasavallan presidenttien mukaan: Ståhlbergintie, Relanderinaukio, Svinhufvudintie, Kyösti Kallion tie, Risto Rytin tie ja Marsalkantie (keskustassa sijaitseva Heikinkatu oli nimetty Mannerheimintieksi jo vuonna 1942). Kulosaaren huvilayhdyskunnan perustajista ovat oman nimikkokatunsa saaneet arkkitehdit Oscar Bomanson, Bertel Jung, Karl Lindahl, Armas Lindgren ja Lars Sonck sekä pankinjohtaja Emil Schybergson, tunnetuista asukkaista kuoronjohtaja Heikki Klemetti ja taidemaalari Wilho Sjöström. Vuorineuvoksentie on nimetty yhdyskunnan perustajiin kuuluneen vuorineuvos Julius Stjernvallin mukaan; kadun entinen nimi on Stjernvallintie.
Liikenneyhteydet
Saaren pohjoisosan halki kulkevat Itäväylä ja metrorata; Kulosaaren metroasema on yksi vuonna 1982 avatuista ensimmäisistä asemista. Kulosaaresta pääsee siltaa pitkin viereiseen Mustikkamaan saareen, josta puolestaan on yhteys Korkeasaareen ja kevyen liikenteen yhteys Kalasatamaan.
Ebeneser-talo
Historia
thumb|left|Ebeneser-talo valmistumassa vuonna 1908 Hanna Rothman ja Elisabeth Alander perustivat vuonna 1890 Sörnäisten kansanlastentarhan. Lapsimäärän kasvamisen takia lastentarha tarvitsi uusia tiloja. Vuosina 1891–1908 lastentarha toimi Alli Tryggin perustamassa Sörnäisten kansankodissa. Oman Ebeneser-talon rakentamiseksi perustettiin vuonna 1900 Eget hem för Sörnäs folkbarnträdgård - Oma koti Sörnäisten kansanlastentarhalle -yhdistys.
Arkkitehti Wivi Lönn suunnitteli rakennuksen vuonna 1906. Rakennus valmistui vuonna 1908, jolloin siinä aloittivat suomen- ja ruotsinkieliset lastentarhat ja pieni lastenkoti sekä siinä aloitettiin lastentarhanopettajien koulutus. Taloon perustettiin 1919 lastenseimi ja koululaisten päiväkoti.
Ebeneser-talossa toimi vuoteen 1955 asti Suomen ainoa lastentarhanopettajien koulutusta tarjonnut seminaari. Ebeneser-talossakin alkoivat opiskelijamäärät kasvaa, kun päivähoitolaki astui voimaan. Viimeinen päiväkotiryhmä jätti talon vuonna 1986, kun tilat eivät enää riittäneet sekä koululle että päiväkodille. Ebeneser-talo jäi ahtaaksi myös opiskelijoille, minkä seurauksena lastentarhanpettajien koulutus siirtyi sieltä vuonna 1993 Vallilaan. Tämänkin jälkeen Ebeneser-talossa on vieraillut varhaiskasvatuksen opiskelijoita, sillä rakennuksessa toimii Lastentarhamuseo ja Ebeneser-säätiön arkisto. Päiväkotitoiminta palasi rakennukseen vuonna 2017, jolloin Helsingin kaupunki perusti sinne uuden päiväkodin.
Arkkitehtuuri
Jugendtyyliä edustava Ebeneser-talo oli ensimmäisiä lastentarhaksi suunniteltuja rakennuksia Suomessa. Arkkitehti Lönn halusi korostaa lapsille suunnatussa talossa kodikkuutta ja inhimillisyttä ja vältti siksi laitosmaisia ja yksitoikkoisia ratkaisuja. Julkisivussa on talon tarkoitusta kuvaava teksti ”Lasten hyväksi – Ebeneser – För barnens väl”. Sen tekstinauhasa on spiraalimainen simpukkakuvio, ja julkisivun reliefissä on lapsia leikkimässä ja tekemässä työtä.
Ebeneser-talo on asemakaavassa suojeltu rakennus. Sen ulkoasu on säilynyt alkuperäisessä asussaan, ja sisätiloissa portaikot, aulat ja salit ovat alkuperäisiä. Jokaisen kerroksen tilavat aulat jakaantuvat eri huoneisiin.
Teisti
Teisti (Pholis gunnellus) on Atlantin pohjoisosissa ja sivumerissä elävä noin 15–25 senttimetriä pitkä kala. Se kuuluu vain 13 lajia käsittävään teistien heimoon (Pholidae). Esiintymisalueena Suomen rannikolla on suurin piirtein Helsingin ja Kaskisten välinen alue. Se elää kesäaikaan matalassa vedessä rakkolevän suojissa ja pohjan kivenkoloissa. Hämäräaktiivisena kalana teisti tulee pois piiloistaan vasta illan hämärtyessä. Teistit syövät pääasiassa monia äyriäisiä, nilviäisiä, monisukasmatoja ja muiden kalojen mätiä. Kutuaika on talven kevätpuoliskolla. Koiras rakentaa pesän kiven tai simpukankuoren alle ja emokalat vahtivat sitä. Teistillä ei ole taloudellista merkitystä.
Teistiä tavataan Atlantin pohjoisosassa sekä Itämerellä, Pohjanmerellä ja Vienanmerellä. Atlantin länsirannalla sen levinneisyysalue ulottuu Labradorilta Delawarenlahdelle. Kalaa tavataan Islannissa, mutta ei Grönlannissa, Huippuvuorilla tai Novaja Zemljan lähivesillä.
Teistin kanssa hieman samannäköisiä lajeja ovat elaska (Lumpenus lampretaeformis), kivinilkka (Zoarces viviparus) ja neliviiksimade (Rhinonemus cimbrius).
Otto Wegelius
Carl Otto Wegelius (21. lokakuuta 1920 Rauma – 4. huhtikuuta 2013 Helsinki ) oli suomalainen vakuutuslääkäri ja Helsingin yliopiston sisätautiopin professori.
Otto Wegeliuksen vanhemmat olivat Alfred Emil Wegelius ja vapaaherratar Saga Maria Stackelberg. Ylioppilaaksi 1938 tultuaan Wegelius aloitti lääketieteen opinnot, mutta sota-aika keskeytti ne aluksi. Talvisodassa Wegelius taisteli muun muassa Summassa, jatkosodassa Sallan rintamalla ja Rukajärven suunnalla. Lääketieteen kandidaatiksi Wegelius valmistui asemasodan aikana 1943 ja sotien jälkeen hän työskenteli Ruotsissa. Helsingin yliopistoon Wegelius tuli apulaislääkäriksi 1949 ja väitteli ihon kimmokudoksen kehittymisestä 1952. Marian sairaalan apulaislääkärin työnsä ohella hän jatkoi sidekudostutkimuksiaan Kööpenhaminassa 1955 ja 1957, minkä jälkeen hän oli 1958–1959 Rockefeller-stipendiaattina Columbian yliopistossa New Yorkissa.
Tutkijana ja opettajana Wegelius paneutui reuman hoitoon. Yliopiston työnsä ohella hän toimi Eläke-Varman vakuutuslääkärinä 1961 ja ylilääkärinä 1962–1985. Hänellä oli myös useita järjestö- ja luottamustehtäviä. Wegelius julkaisi omaelämäkerralliset kirjat Slumpens vägar (1998) ja Slumpens skördar (2008) sekä runokokoelman Vemod (2008).
Fincos
Fincos Oy oli suomalainen Turussa toiminut kosmetiikka- ja kasvinsuojelualan yritys, joka toimi Huhtamäki-yhtymän osana 1956–1976 ja myytiin sitten ruotsalaiselle KemaNordille ja 1992 edelleen saksalaiselle Henkelille.
Fincos perustettiin vuonna 1956 Huhtamäki-yhtymään kuuluneen Lääketukku Oy:n osastoksi, valmistamaan ulkomaisia kosmetiikkatuotteita Suomessa lisenssillä ja pian myös kehittämään omia suomalaisia kosmetiikkatuotteita. Lääketukku oli tuonut kosmetiikkaa maahan jo vuosia, mutta yhtymässä katsottiin kosmetiikkaliiketoiminnan sujuvan paremmin oman erikoistuneen yhtiön puitteissa.
Fincoksen ensimmäisiä omia tuotesarjoja oli Délice, jolle löydettiin myös vientimarkkinoita 1961 Tanskasta ja Norjasta. Lisenssivalmistustuotteita olivat alkuvuosina muun muassa italialainen Victor-miestenkosmetiikka ja englantilaisen Gala of Londonin Gala- ja Girl-meikkisarjat. Vuonna 1959 Huhtamäki osti Fincoksen laajennukseksi helsinkiläisen Oy Idman & Arvela Ab:n. Sen vanhahtavasta valikoimasta ei kuitenkaan säilytetty montakaan tuotetta.
Suihkepulloihin pakatut tuotteet tulivat suosioon 1950-luvun lopulla. Fincos panosti aerosolituotteisiin, ja Délice-hiuslakan ohella sen tuotantolinjoilla alettiin pakata suihkepulloihin myös hyönteismyrkkyjä. Tämä merkitsi alkua Fincoksen laajentumiselle kosmetiikasta kasvinsuojeluun.
Vuonna 1962 alkoi Fincoksen nousu, kun yhtiö solmi lisenssisopimuksen Substral-kasviravinteen valmistamisesta. Kosmetiikassa nousun aloitti sopimus Yhdysvaltain suosituimman merkin Avonin lisenssivalmistuksesta. Avonin kauppatapaa, ovelta ovelle tapahtuvaa kotimyyntiä ei Suomessa otettu käyttöön, vaan Avonia myytiin muun kosmetiikan tavoin tuolloin yleisten, ympäri maata sijaitsevien pienten kemikalioliikkeiden kautta.
Kasvaneen tuotannon myötä Fincokselle valmistui 1970 Turun Artukaisiin uusi toimitalo, jonka suunnittelivat omassa toimistossaan diplomi-insinööri Esko Toiviainen ja arkkitehti Tarja Salmio-Toiviainen. Suosikkituotteiksi 1970-luvulla muodostuivat saksalaisen Scheringin kehittämä Betanal-kasvinsuojeluaine ja Fincoksen oma ihon- ja hiustenhoitosarja Peach, jota vietiin myös Tanskaan.
1970-luvun puolivälissä Huhtamäki ja ruotsalainen KemaNord sopivat keskinäisen kilpailun rajoittamisesta ja päällekkäisyyksien karsimisesta, ja Fincos siirtyi KemaNordin tytäryhtiölle Barnängen Ab:lle. Vuonna 1992 Barnängenin omistajaksi tuli saksalainen Henkel, ja suomalaisen tytäryhtiön nimeksi tuli Henkel Fincos Oy. Vuodesta 1998 Henkel Fincos on ollut Henkel Norden Oy:n aputoiminimi.
Väinö Piirainen
Väinö Olavi Piirainen (29. heinäkuuta 1907 Kajaani – 17. joulukuuta 1961 Porvoo) oli suomalainen kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä Väinö Kainuu.
Piirainen toimi jatkosodan aikana varusaliupseerina neuvostoliittolaisille siviilivangeille tarkoitetulla Miehikkälän keskitysleirillä. Sodan jälkeen hän julkaisi leiristä kertoneen romaanin jossa leirin henkilökuntaan kuulunut 30-vuotias kersantti rakastui leirillä vankina olleeseen inkeriläistyttöön.
Teoksia
Omalla nimellä: Nimimerkillä Väinö Kainuu:
Pohjan neiti
thumb|right|350px|Kohtaus ensimmäisen suomenkielisen oopperan, Merikannon Pohjan neidin, kantaesityksestä Viipurissa vuonna 1908. Väinämöisen roolissa [[Abraham Ojanperä ja Pohjan neitinä Mally Burjam-Borga.]]
Pohjan neiti on Oskar Merikannon Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran oopperakilpailuun säveltämä teos, joka valmistui vuonna 1898. Se on ensimmäinen suomenkielinen oopperateos. Merikanto oli aikaisemmin säveltänyt pääasiassa yksinlauluja, ja oopperan parasta antia ovatkin sen melodiat. Orkestrointi on sen sijaan varsin vaatimatonta. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi ooppera sai ensiesityksensä vasta Viipurin laulujuhlilla vuonna 1908. Teoksen kalevalamittaisen libreton kirjoitti Antti Rytkönen L. N. Achtén suunnitteleman juonen ympärille. Achté yritti saada teokseen mahtumaan lähes kaikki Kalevalan keskeiset tapahtumat, mikä heikensi teoksen draaman kaarta.
Ensiesityksen jälkeen teoksen musiikki sai kiitosta, mutta librettoa moitittiin.
Merikannon teos oli ainoa oopperakilpailuun valmistunut teos, mutta palkintolautakunta totesi palkitessaan Merikantoa:
Ale (nimi)
Ale on suomalainen miehen etunimi, Aleksanteri-nimen lyhentymä. Alen nimipäivä on 11. syyskuuta.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Ale on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 180 miehelle ja alle 15 naiselle.
Helena Bergström
thumb|Helena Bergström Helena Bergström (s. 5. helmikuuta 1964 Kortedala, Göteborg) on ruotsalainen näyttelijä.
Bergström on teatterisuvusta: hänen isänsä on ohjaaja Hans Bergström, äitinsä näyttelijä Kerstin Widgren ja isoisänsä näyttelijä Olof Widgren. Helena Bergströmin tytär on näyttelijä Molly Nutley.
Näyttelijä Einar Widgren on hänen serkkunsa. Helena Bergström on naimisissa englantilaissyntyisen mutta Ruotsissa vaikuttavan ohjaajan Colin Nutleyn kanssa. Bergström on esittänyt naispääosaa useissa Nutleyn elokuvissa.
Äiti ja tytär ovat esittäneen äitiä ja tytärtä MTV3:lla esitetyssä minisarjassa Saknad.
Luettelo Atlus USA:n julkaisemista videopeleistä
Tämä on luettelo Atlus USA:n julkaisemista peleistä.
Bad Wolves
Bad Wolves on vuonna 2017 perustettu yhdysvaltalainen superyhtye, joka koostuu aiemmin muun muassa In This Momentissa, Divine Heresyssä, God Forbidissa sekä DevilDriverissa soittaneista muusikoista.
Tammikuussa 2018 Bad Wolves julkaisi cover-version The Cranberriesin ”Zombie” -kappaleesta. The Cranberriesin laulaja Dolores O’Riordanin oli tarkoitus laulaa kappaleen lauluosuudet, mutta hän menehtyi samana päivänä, jolle äänitys oli suunniteltu. Bad Wolves julkaisi kappaleeseen myös musiikkivideon. Kappale myi Kanadassa kultalevyyn oikeuttavan määrän eli 40 000 kappaletta.
Bad Wolvesin 13 kappaletta sisältävä debyyttialbumi Disobey julkaistiin 11. toukokuuta 2018.
Venom ’96
Venom ’96 on äärimetalliyhtye Venomin EP vuodelta 1996. Se sisältää neljä 1980-luvun alun kappaletta uudelleen äänitettyinä versioina sekä uuden kappaleen ”The Evil One”.
Venomin kuuluisin kokoonpano (Cronos, Mantas, Abaddon) palasi yhteen 1995 konserttikiertuetta varten. Venom ’96 oli yhtyeen ensimmäinen julkaisu comebackin jälkeen. Siitä otettiin vain rajoitettu painos, joka oli tarkoitettu Dynamo-festivaalin yleisölle. Venom esiintyi festivaaleilla kesällä 1996.
Konserttikiertueen harjoituksissa yhtye jammaili kitaristi Jeffrey ”Mantas” Dunnin keksimää riffiä ja kehitti sen ympärille uuden kappaleen, joka myös äänitettiin. Yhtye harjoitteli äänitysstudiossa, joten demoversiossa oli hyvä äänenlaatu ja se julkaistiin Venom ’96:lla. Demo ”The Evil One” on kuitenkin lyhyempi kuin studioalbumi Cast in Stonella vuotta myöhemmin julkaistu versio, ja myös sanoitukset ovat paikoin toisenlaiset. Rumpali Tony ”Abaddon” Bray olisi halunnut jättää ”The Evil Onen” vain EP:n bonuskappaleeksi samaan tapaan kuin Venomin 1980-luvun singleillä oli usein kappaleita, joita ei koskaan julkaistu albumilla.
Kaksineuvoisuus
Kaksineuvoisuus voi tarkoittaa seuraavia:
Aulikki Rautawaara
Terttu Aulikki Rautawaara (2. toukokuuta 1906 Vaasa – 29. joulukuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen laulaja (sopraano). Rautawaara tunnettiin erityisesti Jean Sibeliuksen laulujen tulkitsijana sekä W. A. Mozartin oopperaroolien esittäjänä.
Elämäkerta
Aulikki Rautawaaran isä oli laulaja ja kuoronjohtaja Wäinö Rautawaara (ent. Jernberg, 1872–1950) ja äiti Wenny Johanna Emilia von Essen (1877–1962). Vanhemmilla oli oma musiikkikoulu, jossa äiti opetti pianon soittoa ja isä laulua. Aulikki Rautawaarasta piti alun perin tulla pianisti, mutta loukattuaan nuorena sormensa hän ryhtyi ottamaan laulutunteja isältään. Rautawaara opiskeli Helsingin konservatoriossa 1922–1925 ja antoi ensikonserttinsa 1927. Kauden 1932–1933 Rautawaara oli kiinnitettynä Suomalaiseen Oopperaan. Hän sai pian apurahan, jonka turvin lähti täydentämään opintojaan Berliiniin.
Rautawaara sai kuuluisan kapellimestarin Wilhelm Furtwänglerin ansiosta kiinnityksen Hampurin oopperaan. Rautawaara esiintyi myös monilla muilla Saksan ja Itävallan kuuluisilla oopperanäyttämöillä. Hän teki myös Telefunken-levymerkin kanssa levytyssopimuksen ja äänitti noin 100 levytystä. Taidemusiikin lisäksi Rautawaara levytti joitain iskelmiä salanimellä Terttu Raija.
Aulikki Rautawaaran veli oli sellisti Pentti Rautawaara (1911–1965). Heidän serkkunsa on säveltäjä Einojuhani Rautavaara.
Rautawaara oli vuosina 1928–1931 naimisissa suomalaisen iskelmä- ja lauluperinteen merkkihahmon R. W. Palmrothin eli Pallen kanssa. Hänen toinen puolisonsa 1938–1954 oli tilanomistaja Gunnar Aminoff ja kolmas säveltäjä Erik Bergman vuosina 1956–1958.
Hertha Sponer
Hertha Sponer (1. syyskuuta 1895 – 27. helmikuuta 1968) oli saksalainen fyysikko, joka tutki erityisesti kvanttimekaniikkaa ja molekyylifysiikkaa. Sponer tunnetaan dissosiaatioenergian laskemiseen käytetystä Birge–Sponer-menetelmästä, jonka hän kehitti yhdessä Raymond Thayer Birgen kanssa. Hän oli ensimmäisiä saksalaisia naispuolisia tohtoriksi väitelleitä ja yliopiston dosentteja. Aviomiehensä James Franckin juutalaisuuden vuoksi Sponer menetti mahdollisuutensa työskennellä natsi-Saksassa, ja hän siirtyi ensin Osloon ja sittemmin Yhdysvaltoihin, mutta toisen maailmansodan jälkeen hän saattoi palata Länsi-Saksan Göttingeniin. Hänen mukaansa on nimetty nuorille naisfyysikoille myönnettävä Hertha Sponer -palkinto.
Lapsuus ja nuoruus
Hertha Sponer syntyi 1. syyskuuta 1895 Neissessa, silloisessa Sleesiassa. Hän oli kirjoitustavarakauppiaan viidestä lapsesta vanhin. Kuten moni nainen siihen aikaan, Sponer joutui käymään erilaisia koulutuksia päästäkseen kiertotietä ylioppilaaksi. Hän muun muassa kouluttautui lastenhoitajaksi ja toimi siinä ammatissa kaksi vuotta. Hän kouluttautui myös kansakoulunopettajaksi ja toimi kansakoulussa sota-ajan sijaisena vuoteen 1916 asti. Vuonna 1917, 22-vuotiaana, hän suoritti vihdoin ylioppilastutkinnon Breslaun poikalukion ulkopuolisena opiskelijana.
Tieteellinen ura
Väitöskirjansa jälkeen Sponer työskenteli vuosina 1920-1921 Kaiser Wilhelm -instituutissa Berliinissä. Siellä hän halusi etenkin harjoitella tieteellisten kokeiden suorittamista, mitä hän ei ollut lyhyenä opiskeluaikanaan ehtinyt tehdä tarpeeksi. Berliinissä hän tutustui myös mentoriinsa ja myöhempään aviomieheensä James Franckiin. Sponer muutti 1921 Franckin mukana Göttingeniin ja toimi siellä aluksi Franckin apulaisena. Vuonna 1925 Sponer habilitoitui ja hänet nimitettiin yksityisdosentiksi. Habilitaatio oli tullut naisille mahdolliseksi vasta vuonna 1918, ja se oli erittäin harvinaista naisten kohdalla. Vuosien 1908 ja 1933 välisenä aikana väitelleistä naisista vain noin viidestä promillesta tuli dosentteja, ja näistä vain puolesta tuli professoreja. Tuohon aikaan fysiikan alalla oli Saksassa vain kolme dosenttia: Sponerin lisäksi Lise Meitner Berliinissä ja Hedwig Kohn Breslaussa. Naisen asema yliopistomaailmassa oli silloin muutenkin vaikea. Tieteilijänaisen piti esimerkiksi luopua ammatistaan, jos hän meni naimisiin. Myös Sponerin virka oli kiinnitetty Franckin virkaan. Jos Franck lähtisi, myös Sponerin olisi lähdettävä.
Habilitaationsa jälkeen Sponer vietti lukukauden Berkeleyn yliopistossa tutkijana. Siellä ollessaan hän kehitti yhdessä Raymond Thayer Birgen kanssa Birge–Sponer-menetelmän, jonka avulla voidaan laskea dissosiaatioenergia. Menetelmä julkaistiin vuonna 1926. Berkeleystä hän palasi takaisin Göttingeniin. Hänet ylennettiin 1930 yliassistentiksi ja 1932 erityisprofessoriksi. Sponer oli tiiviisti mukana Göttingenin tukijayhteisössä, ja häntä pidettiin Franckin oikeana kätenä. Vuonna 1933 natsien noustua valtaan juutalainen Franck kuitenkin lähti Göttingenin yliopistosta. Myös monet muut juutalaiset tutkijat lähtivät, jolloin lähes koko tutkimusryhmä hajosi. Sponer menetti paikkansa yliassistenttina. Hän yritti saada uutta paikkaa monista saksalaisista yliopistoista, mutta se ei onnistunut, sillä natsihallinto yritti pitää naiset poissa yliopistoista. Lopulta Sponer sai vuonna 1934 paikan vierailevana professorina Oslon yliopistosta. Sponer ei kuitenkaan koskaan kunnolla kotiutunut Norjaan. Hänen piti opetella uusi kieli, yliopiston fysikaalinen instituutti oli juuri muuttamassa, yliopiston kirjasto oli Sponerin mielestä huonossa kunnossa ja lisäksi Sponer oli yksinäinen. Tuona aikana hän oli tiiviissä kirjeenvaihdossa James Franckin kanssa.
Tammikuussa 1936 Sponer muutti Pohjois-Carolinaan, jossa hän työskenteli Duken yliopistossa. Siellä hän oli rakentamassa uutta spektroskopialaboratoriota, jossa hän teki kokeita erityisesti molekyylispektroskopian parissa. Sponer ymmärsi jo varhain spektroskopiatutkimusten merkityksen kemialle ja yhdisteli tutkimuksissaan kvanttimekaniikan ja kemian tietoja. Sponer julkaisi yhteensä noin 90 artikkelia, muun muassa useamman yleiskatsauksen senhetkisestä tutkimuksen tilasta.
Yhdysvalloissa Sponer tunsi jälleen olonsa kotoisaksi. Siellä hän tapasi myös paljon vanhoja kollegoja ja ystäviä, heidän joukossaan myös James Franck. Sponer tuki Franckia tämän vaimon kuoltua vuonna 1941. 51-vuotias Sponer ja 64-vuotias Franck, jotka olivat tunteneet toisensa jo 20 vuotta ja työskennelleet vuosia tiiviisti yhdessä, menivät vuonna 1946 naimisiin. Sponer ja Franck jatkoivat kuitenkin tutkimuksiaan eri kaupungeissa, Sponer Duken yliopistossa ja Franck Chicagossa, eivätkä he koskaan asuneet yhdessä. Sponer piti naimisiin mennessään tyttönimensä.
Myöhemmät vuodet
Sodan jälkeen Sponerilla ja Franckilla oli erilainen suhtautuminen saksalaisiin juuriinsa. Sponer kävi jo vuonna 1949 Saksassa tapaamassa perhettään, kun taas Franck päätti käydä Saksassa vasta vuonna 1953 saatuaan Göttingenin kaupungin kunniakansalaisuuden yhdessä Max Bornin kanssa. Sittemmin he kävivät Saksassa myös yhdessä, muun muassa kuntoutusmatkoilla Baden-Badenissa. James Franck kuoli vuonna 1964 Göttingenissä ja Hertha Sponer vuonna 1968 Iltenissä, Hannoverin lähellä.
Sponerin entinen kollega Friedrich Hund kirjoitti Physikalische Blätter -julkaisun nekrologissa Sponerista näin:
Tähtisumua
Tähtisumua voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Oranssi Asunnot
Oranssi Asunnot on Oranssi ry:n omistama voittoa tavoittelematon osakeyhtiö, joka tarjoaa yhteisöllistä ja omatoimista asumista nuorille. Oranssi Asunnot peruskorjaa ja kunnostaa vanhoja rakennuksia kohtuuhintaisiksi nuorisoasunnoiksi. Asuminen eroaa tavallisesta vuokra-asumisesta selkeimmin asukkaiden aktiivisuuden vuoksi. Asukkaat osallistuvat talojen peruskorjaukseen sekä huolehtivat pitkälti itse talojen ylläpidosta.
Nuorille asuntoja vaatinut Oranssi valtasi ensimmäiset talonsa Helsingin Kumpulassa vuonna 1990. Oranssi Asunnot perustettiin vuonna 1992 hallinnoimaan Oranssin asumistoimintaa. Alun perin talonvaltauksista alkunsa saanut toiminta vakiintui, kun Oranssi neuvotteli vuokrasopimuksen kahteen vanhaan purku-uhan alla olleeseen puutaloon Helsingin Kumpulassa. Talot olivat huonokuntoisia ja peruskorjausta vailla. Asukkaat kunnostivat talot talkoovoimin, minkä vuoksi asuntojen vuokrataso kyettiin pitämään edullisena. Oranssi Asuntojen toiminta on vuosien mittaan laajentunut.
Oranssi Asunnoilla on kolmetoista nuorisoasumiseen tarkoitettua puutaloa eri puolilla Helsinkiä. Oranssin asuinyhteisöt sijaitsevat Kumpulassa, Arabiassa, Herttoniemessä, Tapanilassa, Pasilassa ja Pakilassa, joissa on yhteensä 74 vuokra-asuntoa. Taloissa asuu noin satakolmekymmentä asukasta. Yhtiön hallinnassa olevista kolmestatoista puutalosta yksitoista on Oranssi Asuntojen omistamia ja kaksi on vuokralla Helsingin kaupungilta. Kaikki talot yhtä lukuun ottamatta on suojeltu Museoviraston sr-2-suojelumerkinnällä. .
Riitta Jallinoja
Riitta Jallinoja (o.s. Haantie, s. 1943) on suomalainen sosiologi, joka nimitettiin Suomen ensimmäiseksi perhesosiologian professoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2002. Hänet tunnetaan muun muassa naisen asemaa, perhettä ja modernia elämää koskevista tutkimuksistaan.
Jallinojalle on myönnetty Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto, sekä muun muassa Helsingin yliopiston J. V. Snellman- ja Väestöliiton Elsa Enäjärvi-Haavio -palkinnot. Hän toimi myös valtiotieteellisen tiedekunnan varadekaanina. Hänen puolisonsa on arkkitehti Reijo Jallinoja.
Jallinoja valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2001.
Naurettava 90-luku
Naurettava 90-luku on Jope Ruonansuun vuonna 2000 julkaistu kokoelma-albumi. Se julkaistiin kahden CD-levyn yhteiskokoelmana sekä C-kasettina. Kokoelma-albumi sisältää vuosina 1991–1999 levytettyjä kappaleita ja sketsejä.
Albumi oli vuonna 2001 myynyt kultalevyyn oikeuttavan määrän. Vuonna 2004 albumia oli myyty platinalevyn verran.
Ylämylly
Ylämylly on taajama Liperin kunnassa Pohjois-Karjalan maakunnassa. Se sijaitsee Pieksämäen–Joensuun rautatien varrella valtatie 9:n (entinen valtatie 17) sekä valtatie 23:n ja seututien 476 risteyskohdassa, noin 15 kilometrin päässä Joensuusta länteen. Vaikka Ylämylly onkin nykyisin kasvava taajama, henkilöjunat eivät pysähdy enää Ylämyllyn asemalla. Asemarakennus on purettu vuonna 2002. Asemalla on nykyään jäljellä betoninen lastauslaituri ja asemaa käytetään nykyään puunkuormauksen varastona. Lähimmät henkilöliikenteen asemat ovat Viinijärvi ja Joensuu.
Honkalampi
Honkalampi on 1970-luvulla syntynyt asuinalue, jonka asutusta Honkalampi-keskus nopeutti. Keskuksen työntekijät tarvitsivat asuntoja työpaikan läheisyyteen. Alue rajoittuu Ylämyllyn keskustan ja Honkalampi-nimisen lammen väliin. Alueella on kerros- ja rivitaloja ja omakotitaloja. Siellä on myös entinen päiväkoti, joka on suljettu homevaurioiden takia ja jonka toiminnot on siirretty Puolivälille ja Jyrinkylään. Vieressä sijaitsee neuvola ja terveyskeskuslääkärin ja hammaslääkärin toimitilat.
Glenn Hoddle
Glenn Hoddle (s. 27. lokakuuta 1957) on englantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hoddle on ollut Englannin jalkapallomaajoukkueessa sekä pelaajana, että valmentajana.
Ylämylly
Honkalampi
Honkalammella toimii kehitysvammaisten palveluja tarjoava Honkalampi-keskus. Alueen kaukolämpö tulee samasta lämpölaitoksesta Honkalampi-keskuksen rakennuksiin ja kerros- ja rivitaloille sekä osaan omakotitaloista. Lämpölaitoksena toimii keskuslaitoksen kolme entistä raskasöljykattilaa yhteisteholtaan kolme megawattia. Kattiloista kaksi on muutettu peruskorjauksessa toimivaksi pelleteillä, ja kolmas on nykyään kevytöljykäyttöinen ja toimii varakattilana ja tehonlisänä, jos pellettikattiloiden lämmitysteho ei riitä. Keskuslaitoksen alueelta on osa vanhoja hoito-osastorakennuksia purettu homevaurioiden takia. Osalle keskuslaitoksen aluetta Honkalammen rantaan kunta on suunnitellut omakotitontteja. Suunnittelu on käynnissä (tilanne 2018).
Glenn Hoddle
Ura pelaajana
Glenn Hoddle oli pelaajana hyökkäävä keskikenttäpelaaja ja hän tuli tunnetuksi hyvänä syöttelijänä ja keskitysten antajana. Hoddle pelasi suurimman osan urastaan (1975–1987) Tottenham Hotspurissa, jossa hän debytoi 17-vuotiaana elokuussa 1975 Norwich City FC:tä vastaan. Helmikuussa 1976 Hoddle oli ensimmäisen kerran avauksessa. Kaudella 1979–1980 hänet valittiin kauden parhaaksi nuoreksi pelaajaksi. Tottenhamissa Hoddle voitti kaksi perättäistä FA Cupia (1980–1981 ja 1981–1982) tehden molemmissa loppuotteluissa maalin. Kaudella 1981–1982 Tottenham menestyi muutenkin hyvin, liigan 4. sija, Englannin liigacupin hopea ja Cup-voittajien Cupin välieräpaikka. Seuraavat kaudet menivät erinäisten loukkaantumisten vaivaamana, mutta kaudella 1983–1984 tuli silti UEFA Cupin voitto, vaikka Hoddle ei pystynyt pelaamaan finaalissa. Hoddlen aikana Tottenham pääsi liigassa vielä kolmanneksi kaudella 1984–1985 ja FA Cupin finaaliin kaudella 1986–1987.
Ylämylly
Jyrinkylä ja varuskunta-alue sekä Pärnävaaran ulkoilukeskus
Jyrinkylä on asuinalue, joka on syntynyt entisen varuskunnan, Pohjois-Karjalan Patteriston, alueelle Ylämyllyn keskustan ja Pärnävaaran alueen välissä. Pääosa asunnoista on omakotitaloja. Vanhat varuskuntarakennukset ovat muun muassa koulujen ja päiväkotien käytössä, urheiluhallina ja vanha asuntoalue on asuinkäytössä. Pärnävaaralla toimii nykyään hiihtostadion, jossa voi ampua pienoiskiväärillä; ampumarata on 50-paikkainen. Alueella toimi vuosina 1960–1997 Pärnävaaran laskettelukeskus. Sen rinteet ovat pusikoituneet umpeen ja vain vanha etumäen kahviorakennus muistuttaa alueen lasketteluhistoriasta. Laskettelukeskuksella oli monia omistajia, loppujen lopuksi Liperin kunta ei ollut halukas jatkamaan rinnetoimintaa, vaan myi Leitner-hiihtohissit.
Glenn Hoddle
Ura pelaajana
FA cupin finaalitappion jälkeen Hoddle siirtyi Tottenhamista Ranskaan AS Monacoon Arsene Wengerin alaisuuteen, jota edusti neljä kautta. AS Monacossa Hoddle voitti Ligue 1:en mestaruuden heti kaudella 1987–1988. Hoddle valittiin Ranskan liigan parhaaksi ulkomaalaispelaajaksi ja hän johdatti AS Monacon Euroopan Cupin puolivälieriin kaudella 1988–1989. Vakava polvivamma lopetti 33-vuotiaan Glenn Hoddlen uran huipputasolla joulukuussa 1990. AS Monacon jälkeen Hoddle siirtyi pelaajamanageriksi Swindon Towniin ja Chelsea FC:hen, jossa lopetti pelaajauransa lopullisesti vuonna 1995 jatkaen seuran managerina.
Ylämylly
Seurakuntatalo
Ylämyllyllä ei ole omaa kirkkoa, mutta siellä on seurakuntatalo.
Glenn Hoddle
Ura pelaajana
Glenn Hoddle oli jo nuorena lupavaa pelaaja ja pääsi maajoukkuerinkiin. Hän edusti Englantia jo poikamaaotteluissa ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa Hoddle pelasi kahdeksan ottelua. Aikuisten tasolla Glenn Hoddle pelasi vielä kaksi B-maaottelua kunnes debytoi A-maajoukkueessa Bulgariaa vastaan vuonna 1979. Hoddle osallistui Englannin joukkueessa vuoden 1980 EM-kisoihin sekä vuoden 1982 ja vuoden 1986 MM-kisoihin. Vuoden 1982 kisoissa Englanti putosi toisella kierroksella. Seuraavista kisoista tuli puolivälieräpaikka. Viimeisen maaottelun Glenn Hoddle pelasi Neuvostoliittoa vastaan vuoden 1988 EM-kisoissa. Hän edusti Englantia 53 maaottelussa ja teki niissä kahdeksan maalia.
Ylämylly
Peruskoulu
pienoiskuva|Lakkautettu Lautasuon koulu Ylämyllyllä. Ylämyllyllä toimii Ylämyllyn koulu. Vuonna 2020 koulussa oli noin 520 oppilasta. Koulu toimii Jyrin, Paloaukean ja Patteriston yksiköissä. Jyrin yksikössä on luokat 1–2, Paloaukean yksikössä luokat 3–6 ja Patteriston yksikössä luokat 7–9.
Varuskunnan historiasta
Ylämyllyn varuskunta perustettiin vuonna 1940 vuonna 1926 metsäpalossa palaneelle männikkökankaalle. Vuodesta 1963 varuskunta tunnettiin Pohjois-Karjalan Patteristona (PKarPsto). Joukko-osastoon kuului muun muassa viesti- ja tiedustelupatteri. Patteriston komentajana toimi pitkään everstiluutnantti Martti Lappalainen. Tykistö lakkautettiin 1990. Myös Pohjanmaan tykistörykmentti perustettiin Ylämyllyllä vuonna 1957. Varsinaiseen sijoituspaikkaansa Oulun kasarmille tämä PohmTR siirtyi elokuussa 1959. Varuskunta toimi jonkin aikaa osana Kontiorannassa sijaitsevaa Pohjois-Karjalan Prikaatia, mutta tyhjeni varuskunnan lakkauttamisessa vuonna 1996. Varuskunta-alue kaavoitettiin asuinalueeksi, Jyrinkyläksi. Kasarmit on otettu koulu- ja päiväkotikäyttöön; alueen toinen päiväkoti sijaitsee entisessä sotilaskodissa. Itä-Suomen Huoltorykmenttiin kuuluva Ylämyllyn varastoalue on edelleen toiminnassa, ja entinen varuskuntasairaala on hoivakotikäytössä. Erityisesti varttuneempi väestö tuntee alueen edelleen varuskunnan alueena. Varuskunnassa oli oma infra, vesi- lämpö- ja sähköverkosto sekä oma jätevedenpuhdistamo ja kaatopaikka jotka ovat nykyään suljettu ja purettu pois. 1970-luvulla Liperin kunta alkoi toimittaa juomavettä rakentaen vesiputken Honkalammen ja Ylämyllyn taajamiin varuskunnan vesitornista, joka on toiminnassa nytkin 2017 vesitorni peruskunnostettiin ja pestiin sisältä, ja ulkokuori ja katto uusittiin. Pohjavesilähde on varuskunnan aikainen ja hyvätuottoinen lähde, josta vesi pumpataan torniin.
Glenn Hoddle
Ura valmentajana
Glenn Hoddle aloitti pelaajamanagerina Swindon Townissa kaudella 1991–1992. Hän pystyi nostamaan talousvaikeuksissa painivan pikkuseuran kauden 1992–1993 päätteeksi Valioliigaan ja suurseurat kiinnostuivat nuoresta managerista. Hoddle siirtyi pelaajamanageriksi Chelseaan kaudeksi 1993–1994 ja kokonaan managerin tehtäviin kaudeksi 1995–1996. Heti ensimmäisellä kaudella Hoddlen alaisuudessa Chelsea ylsi FA Cupin finaaliin ja kaudella 1994–1995 Cup-voittajien Cupin välieriin. Kaudella 1995–1996 tuli vielä FA cupin välieräpaikka, jonka jälkeen Hoddle siirtyi Englannin jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi.
Ylämylly
Varuskunnan historiasta
Lämpökeskus ja kaukolämpöverkko on rakennettu varuskunta-alueelle 1962. Nykyään lämmöstä vastaa Adven Oy. Kaukolämpölaitoksella tuotetaan vuodessa lämpöä noin 4500 MWh ja lämpöä kulutetaan noin 3700 MWh/vuosi. Verkostohäviöiden osuus on siis suuri, lähes 25 prosenttia. Vuonna 2017 Adven korjasi ja kunnosti kaukolämpöverkon alueella. Lämpöä toimitetaan koulukasarmeihin, ruokalaan, asuntoalueelle rivitaloihin sekä Itä-Suomen Huoltorykmentin varasto alueen rakennuksiin ja entiseen varuskunta sairaalaan
Sotilaspalokunta
Varuskunnassa toimi oma sotilaspalokunta vuoteen 1996 asti. Palokunnan käytössä oli Sisu LV-131 -79 -paloauto, jonka tunnuksena oli L31. Auton etuovissa oli leijonavaakunat, josta sen tunnisti varuskunnan paloautoksi. Auton omisti Liperin kunta, mutta se oli Puolustusvoimien käytössä. Sopimukseen kuului, että palokunta osallistuu varuskunnan ulkopuolisiin palohälytyksiin ja hoitaa ja huoltaa kaluston. Myös varuskunnan sairaalan ambulanssi lähti varuskunnan ulkopuolisille hälytyksille. Palokunta hälytettiin sireeni-hälytyksellä ja puhelimilla. Ei ole varmuutta siitä, oliko lisäksi hakulaitteita eli ”piippareita” käytössä. Varuskunnan vesitornin katolla oli moottorisireeni, ja samalla hälytti Honkalammen asuinalueella kerrostalon katolla ollut moottorisireeni sekä Ylämyllyn entisen Finvaatteen tehtaan lähellä olevan kerrostalon katolla ollut moottorisireeni. Palohälytyksenä oli tasainen yhden minuutin kestävä häytysääni. Sireenien käyttö loppui vuonna 2003 ja vuosien 2016–2017 aikana moottorisireenit purettiin pois Honkalammelta ja vesitornin katolta. Nykyinen elektroninen sireeni on Ylämyllyn paloaseman katolla. Paloauto Sisu L31 palveli pelastuslaitoksella Ylämyllyn asemalla vuodesta 1996 vuoteen 2006, jolloin autosta luovuttiin ja se myytiin juukalaiselle romuliikkeelle, joka romutti sen kokonaan osiksi. Oikeastaan Sisu olisi kuulunut lahjoittaa Paloaukean museolle, mutta auto ehdittiin romuttaa ennen kuin museo perustettiin.
Glenn Hoddle
Ura valmentajana
Kauden 2000–2001 Glenn Hoddle valmensi Southampton FC:tä Valioliigassa kunnes palasi vanhan työnantajansa Tottenham Hotspurin peräsimeen. Heti ensimmäisellä kaudella hän johdatti Tottenhamin Liigacupin finaaliin. Kauden 2002–2003 Tottenham aloitti hyvin johtaen jopa Valioliigaa alkukaudesta, mutta joukkue vajosi lopulta liigan kymmenenneksi. Hoddle erotettiin syyskuussa 2003, kun Tottenham aloitti kauden 2003–2004 heikosti, kuudesta ottelusta neljä pistettä.
Ylämylly
Paloaukean Museo
Paloaukean Museo avattiin kesäkuussa 2007 entisellä asevarikolla. Museo on auki vain tilauksesta. Sitä ylläpitää Paloaukean Ajoneuvo- ja Asemuseo ry.
Glenn Hoddle
Ura valmentajana
Hoddle teki paluun valmentajan tehtäviin joulukuussa 2005, kun 1. divisioonan Wolverhampton Wanderers FC oli erottanut valmentajansa ja Hoddle tuli tilalle. Glenn Hoddle erosi tehtävästä heinäkuussa 2006, kun Wolverhampton Wanderersin johto päätti leikata kuluja. Hoddlen mielestä Wolverhampton Wanderersin johdolla ei ollut yhtä kunnianhimoisia tavoitteita seuran suhteen kuin hänellä.
Ylämylly
Ylämylly maailmankirjallisuudessa
Ylämyllyn entisen varuskunnan alueelle Paloaukealle sijoittuu Väinö Linnan Tuntematon sotilas -romaanin alku.
Automuseo
Ylämyllyn vanha Automuseo on Polvijärventien varressa. Esillä on kymmeniä autoja eri aikakausilta, muun muassa Opel vuodelta 1914 ja Joensuun palolaitoksen ensimmäinen paloauto. Museo on avoinna kesäaikaan keskiviikosta sunnuntaihin. Museolla järjestetään joka toukokuu Susirajan Rompepäivät, jotka tunnetaan autoharrastajien keskuudessa.
Urheilu
Ylämyllyllä toimivia urheiluseuroja ovat Liperi Volley, Ylämyllyn Yllätys ja Ylämyllyn Tennis. Ylämyllyllä pelataan myös pesäpalloa, joukkueena Viinijärven Urheilijat.
Pärnävaaran urheilukeskus on merkittävä hiihtokilpailujen pitopaikka ja kuntoilijoiden suosima ulkoilukeskus. Siellä on erinomaiset suunnistusmaastot, joissa on järjestetty Jukolan viesti viimeksi vuonna 2000.
Jyrinkylässä sijaitsee urheiluhalli, joka on urheiluseurojen ja Jyrin- ja Paloaukean koulun käytössä. Lisäksi Honkalammen nuorisotalon (ent. koulu) sali on urheiluseurojen käytössä.
Varuskunta-alueen yhteydessä olevalla Leinosenlammella järjestettiin 1970- ja 1980-luvuilla moottoriveneiden ratakilpailuja. Kilpailut lopetettiin mökkiläisten vastustuksen takia. Moottoriveneiden käyttökieltoa on yritetty purkaa siinä kuitenkaan onnistumatta. Lammella ei saa ajaa polttomoottorikäyttöisillä veneillä, sallittuja ovat vain soutu- ja sähköperämoottoriveneet.
Paali
Paali on irtaimesta kevyestä aineksesta, kuten heinästä, oljista, puuvillasta tms. kuljetusta ja varastointia varten tiiviiksi puristettu, yhteen sidottu tavaraerä, esimerkiksi heinäpaali. Paali voi tarkoittaa myös täsmällistä villan, puuvillan ja vastaavan mittayksikköä
Ilja Mihejev
Ilja Andrejevitš Mihejev (s. 10. lokakuuta 1994 Omsk, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Vancouver Canucksia. Hän on aiemmin edustanut KHL:n Avangard Omskia. Mihejev on vasemmalta laukova hyökkääjä. Mihejev on pelannut Venäjän maajoukkueen riveissä MM-kilpailuissa 2018.
Ura
Mihejev pelasi VHL:n Jermak Angarskin riveissä kaudella 2013–2014. Vuotta myöhemmin hän debytoi KHL:ssä Avangard Omskin paidassa. Mihejev edusti Omskia 5 kautta ennen NHL-sopimusta. Mihejevin paras KHL-kausi tehopisteillä mitaten oli 2018–2019, jolloin hän teki 23 maalia ja 45 tehopistettä. Toronto Maple Leafs allekirjoitti Mihejevin kanssa sopimuksen vuonna 2019. Lokakuussa 2020 Mihejev teki Maple Leafsin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 3,29 miljoonaa dollarin arvoisen. Heinäkuussa 2022 Mihejev teki vapaana agenttina neljävuotisen ja yhteensä 19 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Raffaello Gambino
Raffaello Gambino (18. huhtikuuta 1928 Rooma – 26. elokuuta 1989 Rooma) oli italialainen vesipalloilija ja olympiamitalisti.
Gambino kuului Italian olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Helsingissä 1952.
Vaimoke
thumb|250px|Kirsti (Ikonen) ja Esko (Palo) kuhertelevat ja riitelevät Vaimokkeen keskiössä. Vaimoke on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen romanttinen komedia vuodelta 1936. Elokuva perustuu Hilja Valtosen saman nimiseen romaaniin, ja se on ensimmäinen Valtosen romaanien filmatisointi. Vaimoke on Ansa Ikosen ensimmäinen pääosaelokuva, ja se teki hänestä kaikkien tunteman filmitähden. Elokuva oli ensi-iltavuotensa suosituin.
Vaimokkeen keskushenkilö on Ikosen näyttelemä voimakastahtoinen lukkarin tytär Kirsti, joka joutuu kiperiin tilanteisiin tuttaviensa tekemän vedonlyönnin seurauksena. Vastapuolena on vetoa lyönyt nuori agronomi Esko, joka aikoo kosia ensimmäistä vastaantulevaa naista. Vedosta tietoinen Kirsti suostuu avioliittoon antaakseen itserakkaalle miehelle opetuksen olemalla hankala puoliso. Petollinen neiti Pietarinen tuo omat mausteensa lemmensoppaan. Televisiossa Vaimoke esitettiin ensi kerran 14. lokakuuta 1967. Elokuva on mustavalkoinen.
Näyttelijät
Kreditoimattomat näyttelijät
Juoni
thumb|200px|left|Kirsti (Ansa Ikonen) laulaa elokuvan tunnussävelmää. Ikonen levytti Vaimokkeen 38 vuotta elokuvan ensi-illan jälkeen. Lukkari Leivon nuorimmainen Kirsti käy Jokelan yhteiskoulun viidettä luokkaa vielä 20-vuotiaana. Nenäkkään käytöksen takia opettaja isä-Miettinen ajaa hänet ulos luokasta. Kotona Kirsti ilmoittaa jättävänsä koulunkäynnin kesken, mistä hänen Sofia-äitinsä kauhistuu, koska Kirsti ei ole saanut keskikoulun päättötodistusta. Kaikki muut viisi sisarta ovat kirjoittaneet ylioppilaiksi alle 20-vuotiaina ja päässeet hyviin naimisiin. Kirsti letkauttaa sisarten koulutuksen menneen siinä tapauksessa hukkaan ja lähtee ulos ovet paukkuen.