cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grande Armée
Kenttätykistö
Kenttätykistössä tykkimiehet marssivat, vaikka tykit olivatkin hevosvetoisia. Vuonna 1805 Grande Arméessa oli kahdeksan, myöhemmin kymmenen kenttätykistörykmenttiä (lisäksi Keisarillisessa kaartissa kaksi), mutta nämä rykmentit olivat vain hallinnollisia yksiköitä. Tykistössä itse tykit oli järjestetty pattereiksi (vastaa komppaniaa). Patteriin kuului tykkimiesten, aliupseerien ja upseerien lisäksi huoltohenkilöstö, joka vastasi mm. tykkien korjaamisesta ja ammusten säilyttämisestä.
Ratsutykistö
Ratsutykistössä miehet ja tykit kuljetettiin hevosten vetämissä vaunuissa. Tämä kevyt tykistö operoi paljon lähempänä vihollisten linjoja kuin kenttätykistö, joten miehet olivat koulutettuja myös lähitaisteluun. Tulietäisyydellä tykit irrotettiin valjakon vetämistä etuvaunuista, valmisteltiin, tähdättiin ja ammuttiin. Tykki pystyttiin nopeasti tämän jälkeen saamaan taas kuljetuskuntoon. Ratsutykistön miesten täytyi olla tykistön parhaimmistoa juuri tarvittavasta nopeudesta johtuen. Keisarillisen kaartin ratsutykistön miehet pystyivät valmistelemaan ja ampumaan tykin alle minuutissa.
Ratsutykistössä oli kuusi hallinnollista rykmenttiä armeijassa ja yksi kaartissa. Ratsuväkeen kiinnitettyjen patterien lisäksi jokaisella jalkaväen divisioonalla tai ainakin armeijakunnalla oli patteri ratsutykistöä. Sen ylläpito ja rakentaminen tuli kuitenkin kalliiksi, ja parhaimmillaan se täytti noin yhden viidesosan Grande Arméen tykistöstä. Ratsutykistö käytti myös enemmän ammuksia, ja heille jaettiinkin kaksi kertaa enemmän ammuksia kuin kenttätykistölle.
Huolto
Napoleon on sanonut: ”Armeija marssii vatsallaan.” Tämä kuvastaa sotilaallisen huollon tärkeyttä. Sotilailla oli neljän päivän muona mukanaan ja huoltovankkureissa oli kahdeksan päivän, mutta niitä tuli käyttää vain hätätilanteissa. Sen sijaan Napoleon rohkaisi miehiään keräämään ruokaa ympäristöstään.
Lisätarvikkeita varastoitiin huoltovarikoille, joita siirrettiin eteenpäin sitä mukaa kuin joukot etenivät. Armeijan huoltovarikoilta muona jaettiin divisioonien ja armeijakuntien varikoille, joilta se siirrettiin eteenpäin rykmenteille ja pataljoonille. Ruokaa jaettiin sen mukaan miten paljon sotilaat saivat sitä ympäristöstään. Omalla alueella ympäristöstä saatiin paljon ruokaa, mutta neutraalilla alueella elettiin huollon varassa. Huoltojärjestelmä mahdollisti Grande Arméen 25 kilometrin marssin päivässä jopa viiden viikon ajan. Nicolas Appertin tekemän ruoansäilytyskeksinnön ansiosta huolto oli entistä tehokkaampaa.
Lääkintä
Lääkintäjoukot oli sijoitettu rykmenttien, divisioonien ja armeijakuntien tasolle. Lääkäreiden ja muiden lisäksi lääkintämiehinä toimi suuri joukko kokemattomia miehiä. Paljon suurempi osa sotilaista kuoli haavoihin tai sairauksiin kuin taistelussa. Melkeinpä ainoa kirurginen toimenpide oli amputointi. Anestesisena toimenpiteenä käytettiin alkoholia tai joissain tapauksissa potilaan kolkkaamista tajuttomaksi.
Viestiyhteydet
Suuri osa Grande Arméen viestiyhteyksistä toimi edelleen jo satoja vuosia käytössä ollella periaatteella, ratsastavien viestinviejien välityksellä. Varsinkin husaareja käytettiin tässä tehtävässä ratsastustaitojensa vuoksi. Lyhyen matkan viestejä voitiin välittää liputtamalla tai soittimilla, esimerkiksi rummuilla ja trumpeteilla.
Grande Armée oli kuitenkin myös maailman ensimmäisiä armeijoita, jotka käyttivät kirjekyyhkyjä viestien toimittamiseen perille. Se oli myös ensimmäisiä, jotka käyttivät kuumailmapalloja viestintään ja tähystykseen. Suuri etu oli myös Claude Chappen kehittämä semaforijärjestelmä. Järjestelmä koostui torneista, joiden viestitankojen avulla voitiin esimerkiksi lähettää viesti Pariisista Lilleen, 193 kilometrin matkan, yhdeksässä minuutissa. Napoleonin päämajalla oli mukanaan siirrettävä järjestelmä, ja jopa vankkureissa siirrettävää järjestelmää kehitettiin, mutta sitä ei saatu käyttöön ennen sotien loppumista.
Sotilasarvot
Toisin kuin monissa aikaisemmissa armeijoissa (esimerkiksi Ancien régime), yleneminen Grande Arméessa ei ollut kiinni yhteiskuntaluokasta tai vauraudesta. Napoleon halusi armeijan olevan meritokratia, jossa jokaisella olisi mahdollisuus nousta ylöspäin. Sopivien tilaisuuksien sattuessa kyvykkäät miehet pystyivät ylenemään huipulle muutamassa vuodessa, kun muissa armeijoissa se vaati kymmeniä vuosia.
Muodostelmat ja taktiikka
Napoleon tunnettiin mestarillisena strategina, mutta hän oli myös taktisen sodankäynnin uudistaja. Vanhoja ja uusia muodostelmia yhdisteltiin, jolloin niistä tuli joustavampia kuin ajan muiden armeijoiden käyttämä linjataktiikka. Sodankäynnissä tehokkaimman keinon ajateltiin olevan koukkaus sivustaan tai selustaan, mikä oli linjataktiikan suurin heikkous. Jotkut komentajat pelkäsivät tätä niin, että vahvistivat sivustojaan heikentyneen keskustan uhalla. Napoleon käytti tätä hyväksi tekemällä valehyökkäyksiä tai jättämällä sivustansa näennäisesti suojattomaksi (kuten Austerlitzin taistelussa). Ranskalaiset pystyivät sitten murtautumaan vihollisen keskustan läpi. Napoleon piti reservissään erityisesti keisarillista kaartia, joka pystyi kääntämään taistelun kulun tarvittaessa.
Joitakin yleisiä muodostelmia olivat:
1804–1806
Grande Armée muodostettiin alun perin Britteinsaarten valtaamista varten. Se sijaitsi Boulognessa vuoteen 1805. Kun Napoleon kruunattiin Ranskan keisariksi vuonna 1804, häntä vastustamaan perustettiin Kolmas liittokunta. Armeija siirrettiin itään elokuussa ja se hyökkäsi Karl Mackin johtamia Itävallan joukkoja vastaan Ulmissa. Ulmissa ranskalaiset ottivat vangiksi 60 000 itävaltalaista vain 2 000 oman miehen tappioin. Wien valloitettiin marraskuussa, mutta Itävalta ei antautunut, koska sen liittolainen Venäjä ei ollut vielä päässyt taisteluun. Sota jatkui 2. joulukuuta asti, jolloin Grande Arméen joukot voittivat Aleksanteri I:n johtamat joukot Austerlitzin taistelussa. 26. joulukuuta tehtiin Pressburgin rauha ja Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta hajotettiin seuraavana vuonna.
Preussi huolestui Ranskan vallan kasvaessa Euroopassa, vaikka se olikin pysynyt neutraalina edellisen vuoden konflikteissa. Diplomaattisen vaiheen jälkeen Venäjä lupautui antamaan sotilaallista apua Preussille ja neljäs liittokunta syntyi vuonna 1806. Grande Armée eteni Preussin alueelle ”pataljoonaneliössä” (bataillon-carré), jossa armeijakunnat toimivat tiiviissä yhteistyössä toistensa suojana. Preussin joukot voitettiin 14. lokakuuta Jenan–Auerstedtin taistelussa. Sotaretken aikana 140 000 preussilaista oli otettu vangiksi ja 25 000 haavoittui. Louis Nicolas Davoutin kolmas armeijakunta, Auerstadtin taistelun voittajat, saivat marssia ensimmäisinä Berliiniin. Jälleen kerran Grande Armée siis voitti armeijan ennen sen liittolaisten saapumista. Rauhaa ei tullut.
1807–1809
Jäljelle jäänyt preussilaisarmeija kerääntyi Puolaan venäläisten kanssa. Talvisella sotaretkellä ei saavutettu paljoakaan, varsinkin 7. helmikuuta käyty Eylaun taistelu aiheutti vain tappioita ilman suurtakaan muutosta sodan kulussa. Keväällä sotaretki jatkui ja Friedlandin taistelussa 14. kesäkuuta 1807 Grande Armée voitti venäläiset. Seurasi Tilsitin sopimus Ranskan ja Venäjän välillä, jolloin Napoleonilla ei ollut vihollisia koko Euroopassa.
Myöhemmin 1807 Ranska hyökkäsi Portugaliin, koska se ei suostunut Englannin mannermaasulkemukseen. Sotaretki johti kuuden vuoden Pyreneiden niemimaan sotaan, jossa Ranska kulutti voimavarojaan. Vuonna 1808 Ranska yritti miehittää Espanjan, mutta Bailenin taistelussa espanjalaiset pysäyttivät ranskalaiset. Napoleon hyökkäsi 125 000 miehen kokoisella Grande Arméella, valloitti Burgoksen linnoituksen ja avasivat tien Madridiin Somosierran taistelussa. Armeija hyökkäsi John Mooren brittiarmeijan kimppuun, pakottaen heidät vetäytymään niemimaalta 16. tammikuuta 1809 Corunnan taistelun jälkeen. Kesti vielä jonkun aikaa ennen kuin ranskalaiset miehittivät myös Etelä-Espanjan.
Niemimaan sodan aikana Itävalta elpyi ja Frans I:n hovin sodan kannattajat suostuttelivat Frans I:n käyttämään tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäämään Ranskaan kun sen armeija oli sodassa. Vuoden 1809 huhtikuussa Itävalta hyökkäsi ilman sodanjulistusta ja yllättivät ranskalaiset. He olivat kuitenkin liian hitaita käyttääkseen tilannetta todella hyväkseen. Napoleon saapui Pariisista järjestämään tilanteen. Itävalta voitettiin Eckmühlin taistelussa ja sen joukot vetäytyivät Tonavan yli menettäen Regensburgin linnoituksen. Itävalta pysyi kuitenkin taistelukykyisenä ja Grande Armée jatkoi etenemistä. Ranskalaiset valloittivat Wienin jälleen kerran ja yrittivät ylittää Tonavan kaakossa olevan Lobau-saaren kautta, mutta hävisivät Aspern-Esslingin taistelun, mikä oli ensimmäinen Grande Arméen tappio. Seuraava joenylitys onnistui ja Wagramin taistelussa ranskalaiset aiheuttivat Itävallalle 40 000 miehen tappiot. Tuli tulitauko ja myöhemmin lokakuussa Schönbrunnin rauha. Viides liittokunta oli kaatunut ja Itävalta menetti rauhan aluemuutosten seurauksena kolme miljoonaa kansalaista.
1810–1812
Espanjaa lukuun ottamatta seurasi kolmen vuoden rauhanaika. Diplomaattinen jännitys Venäjää kohtaan johti vuonna 1812 sotaan. Napoleon keräsi suurimman armeijan, mitä hänen komennossaan oli koskaan ollut.
Uudessa Grande Arméessa yli puolet miehistä oli Ranskan liittolais- tai satelliittivaltioista. Niemen ylitettiin 23. kesäkuuta ja armeija yritti nopealla marssilla päästä Michael Barclay de Tollyn ja Pjotr Bagrationin johtamien armeijoiden väliin. Venäläiset kuitenkin pystyivät väistämään Napoleonin yrityksen. Moskovan puolustus johti suureen Borodinon taisteluun 7. syyskuuta, jonka Grande Armée voitti, joskin verisesti eikä saavuttanut paljoakaan. Viikkoa myöhemmin armeija saapui Moskovaan, joka oli tyhjä ja sytytetty tuleen. Moskovassa kului kuukausi, jonka aikana Venäjälle tarjottiin rauhaa. Se ei suostunut, ja armeija lähti perääntymään 19. lokakuuta. Se oli vain varjo entisestään ja sitä ahdistettiin joka puolelta perääntymisen aikana. Beresinan saavutettuaan Grande Armée koostui vain noin 49 000 sotilaasta ja 40 000 osastoistaan eksyneistä, joista ei ollut paljon hyötyä taistelussa. Beresinan taistelussa armeijan pelastivat Jean Baptiste Eblen sillanrakentajapioneerit. Päästyään pois Venäjältä Napoleon meni suoraa päätä Pariisiin käsittelemään muuttunutta poliittista tilannetta. Alkuperäisestä 690 000 miehestä oli palannut Venäjältä vain 93 000.
1813–1815
Ranskan tappio Venäjällä rohkaisi Euroopan valtioita muodostamaan Kuudennen liittokunnan. Seuraavan sotaretken keskipisteeksi muodostui Saksa. Napoleon aloitti värväämällä uuden armeijan ja voittamalla Bautzenin ja Lützenin taistelut. Ratsuväen heikentymisen vuoksi voittoja ei pystytty kuitenkaan hyödyntämään täysin eikä sota loppunut, mutta tuli tulitauko. Napoleon halusi käyttää tauon Grande Arméen vahvistamiseen, mutta Itävallan liittyessä liittokuntaan strateginen tilanne alkoi olla hyvin vaikea. Sota jatkui elokuussa ranskalaisten voittamalla Dresdenin taistelulla. Tästä lähtien liittokunta alkoi käyttää Trachenburg-suunnitelmaa, jonka mukaan suoraa taistelua Grande Arméen kanssa vältettiin, mikä osoittautuikin tehokkaaksi kun ranskalaiset hävisivät Katzbachin, Kulmin, Grossbeerenin ja Dennewitzin taistelut. Liittokunnan armeijoiden vahvistuttua ranskalaiset hävisivät kaksi päivää kestäneen Leipzigin taistelun, jonka perääntymisvaiheessa sillan ennenaikainen räjäytys johti yli 20 000 ranskalaisen sotilaan jäämisen väärälle puolelle. Viimeiseksi Grande Armée kuitenkin tuhosi baijerilaisen armeijan, joka yritti estää heidän pakonsa Hanaun taistelussa.
”Suurta valtakuntaa ei enää ole, nyt meidän täytyy puolustaa itse Ranskaa” sanoi Napoleon senaatille vuoden 1813 lopussa. Armeijaan onnistuttiin saamaan lisää joukkoja, mutta strateginen tilanne oli käytännössä toivoton. Liittoutuneet armeijat etenivät Pyreneiden vuoristosta, Italiasta ja Ranskan itärajalta. La Rothieren taistelun Grande Armée hävisi, mutta kuuden päivän taisteluiden sarjassa ranskalaiset aiheuttivat lähes 20 000 miehen tappiot liittokunnan joukoille vain noin 3 000 oman kaatuneen hinnalla. Grande Armée voitti vielä Montereaun taistelun, mutta hävisi Laonissa ja Arcis-sur-Aubessa. Lopuksi liittokunta valloitti Pariisin. Napoleon olisi halunnut jatkaa taistelua, mutta sotamarsalkat eivät suostuneet, ja Napoleon joutui pois vallasta 6. huhtikuuta 1814.
Palattuaan Elbalta vuoden 1815 helmikuussa Napoleon aloitti Ranskan vallan varmistamisen uudelleen L’Armee du Nordin (Pohjoinen armeija) avulla. Napoleon yritti jälleen kerran tuhota vihollisen ennen sen liittolaisten saapumista Belgiassa. 15. kesäkuuta alkanut sotaretki oli ensin onnistunut, kun preussilaiset voitettiin Lignyn taistelussa. Huonot komentajat aiheuttivat kuitenkin harmia sotaretken aikana. Emmanuel de Grouchyn hidastunut eteneminen antoi preussilaisille mahdollisuuden järjestyä Wellingtonin kanssa Waterloon taistelua varten, joka oli Napoleonin satapäiväisen keisariuden loppu.
Val-Cenis
Val-Cenis on kunta itäisessä Ranskassa Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 50 kilometriä Saint-Jean-de-Mauriennen kaupungista itään, lähellä Italian vastaista rajaa.
Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2017 kun viisi kuntaa Bramans, Lanslebourg-Mont-Cenis, Lanslevillard, Sollières-Sardières ja Termignon yhdistyivät. Uudesta kunnasta tuli pinta-alaltaan yksi Ranskan suurimmista.
Koronisía
Koronisía on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Amvrakikóslahdessa, sekä sillä sijaitseva samanniminen kylä, jonka väliluku on 165 (vuonna 2011). Saari tunnetaan myös nimellä Péra Nisí (Πέρα Νησί). Sen pinta-ala on noin 0,344 neliökilometriä. Hallinnollisesti Koronisía kuuluu Ártan kuntaan, Ártan alueyksikköön ja Epeiroksen alueeseen.
pienoiskuva|vasen|upright=1.1|Koronisían pengertietä. Koronisían saari sijaitsee Logaroún laguunin etelälaidalla. Saarelle ja kylään johtaa pitkä Salaóran saaren kautta kulkeva pengertie, joka erottaa toisistaan ensin Logaroún ja Tsoukalión laguunit ja sitten Logaroún laguunin ja varsinaisen Amvrakikóslahden. Koronisían saaren eteläpuolella sijaitsevat Korakónisan saaret. Yhdessä Koronisía ja Korakónisan saaret rajaavat Sakoulétsin laguunin.
Bandiagara
thumb|250px|Agibou Tallin palatsi ennen vuonna 2005 valmistunutta peruskorjausta. Bandiagara on kaupunkikunta ja Moptin alueen Bandiagaran piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Dogonin ylängöllä virtaavan Yaméjoen varrella 65 kilometriä Moptista itään. Kunnassa on 17 200 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede ja ilmasto
Bandiagaran kaupunkikunnan pinta-ala on arviolta kymmenen neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Dandolin sekä etelässä ja lännessä Doucoumbon maalaiskuntiin.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kuiva kausi jakautuu viileään jaksoon marraskuusta helmikuuhun ja kuumaan jaksoon maaliskuusta toukokuuhun. Sadekausi kestää kesäkuusta lokakuuhun. Vuotuinen sademäärä on 521 millimetriä.
Asutus
Kuntaan kuuluu kahdeksan kaupunginosaa. Kaupunkikuva on hyvin maalaismainen. Asukkaista suurin osa on dogoneja. Lisäksi on muun muassa tukuloreja, bambaroita ja fulbeja.
Historia
Dogonien perustama Bandiagara oli 1800-luvun lopulla yksi tukulorivaltakunnan keskuksista. Valtakunnan perustaja Umar Tall katosi vuonna 1864 lähistöllä sijaitsevaan Déguembérén luolaan, minkä jälkeen hänen veljenpoikansa Tidjani Tall hallitsi dogoniliittolaistensa avulla osaa valtakunnasta aluksi Déstä ja sittemmin Bandiagarasta käsin. Umar Tallin poika Amadou Tall pakeni Niorosta Bandiagaraan vuonna 1891. Louis Archinardin johtamat ranskalaiset löivät Amadou Tallin joukot Bandiagaran lähellä sijaitsevassa Kori Korissa ja valloittivat kaupungin vuonna 1893. Ranskalaiset nimittivät Macinan kuninkaaksi Umar Tallin pojan Agibou Tallin ja rakennuttivat hänelle sudanilaistyylisen palatsin. Välillinen siirtomaahallinto lakkautettiin vuonna 1908, mutta Tallin sukulaiset ovat sen jälkeenkin toimineet Bandiagaran päälliköinä ja suvun mausoleumin vartijoina. Muita paikallisia merkkihenkilöitä ovat suufilaisoppinut Tierno Bokar sekä kirjailijat Amadou Hampâté Bâ ja Yambo Ouologuem.
Liikenne, elinkeinot ja palvelut
Bandiagaran kautta kulkee Sévarésta Burkina Fasoon johtava maantie RN15, josta haarautuu huonokuntoinen paikallistie RR29 Douentzaan.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi ja durra. Myytäväksi kasvatetaan varsinkin sipulia. Kaksilla viikoittaisilla markkinoilla myydään kalaa, teollisuustuotteita, viljaa, maapähkinöitä ja vihanneksia. Teollisuutta ei ole käytännössä lainkaan.
Kunnassa toimii kaksi alakoulua, katolinen koulu, kaksi koraanikoulua ja lyseo. Terveyspalvelut käsittävät kunnallisen terveyskeskuksen, piirin poliklinikan, kolme yksityisvastaanottoa, perinteisen lääketieteen keskuksen ja apteekin. Vesihuolto käsittää vesijohtoverkkoja, kaivoja ja porakaivoja. Kaupungissa on sähkö-, lankapuhelin- ja matkapuhelinverkot.
Matkailu
Kaupungin nähtävyyksiä ovat Tidjani Tallin rakennuttama moskeija ja Agibou Tallin palatsi. Lähistöllä sijaitsee tärkeä matkailukohde, Bandiagaran kallio, joka kuuluu Unescon maailmanperintökohteisiin. Tärkeimmät matkailureitit lähtevät Bandiagarasta Sanghaan, Dourouun ja Djiguibombon kautta Kani Komboléen. Lähempänä sijaitsevia kohteita ovat Kendié, Nandoli ja Niongono. Bandiagarassa on kaksi hotellia sekä muita majoitus-, ravintola- ja matkailupalveluita.
Berns salonger
thumb|285px Berns salonger on ylellinen puistoravintola ja hotelli Tukholman Berzelii park -puistossa.
Ravintolan perusti kondiittori Heinrich Robert Berns, ja se avasi ovensa 1. elokuuta 1863. Ravintolarakennuksen suunnitteli Johan Fredrik Åbom. Bernsin poika laajensi ravintolaa vuonna 1886, jolloin sen nimi muutettiin muodosta Berns salongen nykyiseen monikolliseen muotoonsa (”Bernsin salongit”). Ravintolalla oli vuodesta 1869 oma vakituinen orkesteri, ja siellä pidettiin konsertteja. Ravintolan yhteydessä toimi samalla varietee. Sisätilat ovat koristeelliset. Ravintolan yhteyteen rakennettiin 1980-luvun lopulla toimisto- ja konferenssitiloja.
Nykyään ravintolan yhteydessä toimii hotelli ja yökerho.
Volgogradin lääketieteellinen valtionyliopisto
Volgogradin lääketieteellinen valtionyliopisto (, lyh. ) on venäläinen yliopisto, joka sijaitsee Volgogradin kaupungissa maan eteläosissa. Opiskelijoita on noin 12 000.
Yliopisto perustettiin vuonna 1935 nimellä Stalingradin lääketieteellinen instituutti. Vuonna 1993 sille myönnettiin akatemian asema, ja vuonna 2003 siitä tuli virallisesti yliopisto. Yliopiston pitkäaikaisena (1990–2019) rehtorina toimi farmakologi Vladimir Petrov, joka on sittemmin siirtynyt yliopiston hallituksen puheenjohtajaksi. Syyskuussa 2019 uudeksi rehtoriksi valittiin Volgogradin alueen entinen varakuvernööri Vladimir Škarin.
Vuodesta 2000 lähtien yliopistossa on ollut mahdollista opiskella lääketieteen tohtorin tutkinto kokonaan englanniksi.
Yliopiaton lukukausimaksu on 122 316 ruplaa venäläisiltä opiskelijoilta ja 332 500 ruplaa ulkomaalaisilta opiskelijoilta. VolGMU on laajalti verkostoitunut kansainvälisesti, ja sekä opiskelijoiden että henkilökunnan joukossa on paljon ulkomaalaisia.
Yliopisto jakautuu hallinnollisesti kymmeneen tiedekuntaan ja yksikköön:
Tanskan Ingeborg
Ingeborg Charlotte Caroline Frederikke Louise (2. elokuuta 1878 – 12. maaliskuuta 1958) oli tanskalainen prinsessa, josta tuli avioliiton kautta osa Ruotsin kuningashuonetta.
Ingeborg avioítui 19-vuotiaana, vuonna 1897 Ruotsin prinssi Carlin kanssa. Hän saapui Tukholmaan ja sai ihastuneen vastaanoton, hänen appensa kuningas Oskar II kutsui Ingeborgia pikku päivänsäteeksi. Kuningatar Sofian ja kruununprinsessa Viktorian sairastellessa Ingeborg hoiti monia edustustehtäviä.
Aikakauden suhteet naapurimaiden kesken olivat monimutkaiset. Carl oli ehdolla Norjan kuninkaaksi, mutta tehtävät sai Ingeborgin veli Haakon VII. Toinen veli oli Tanskan kuningas Kristian X, ja kun tyttäristä Margaretasta ja Märthasta tuli Tanskan ja Norjan kruununprinsessat, hovien välinen yhteys oli hyvin tiivis.
Carlilla ja Ingeborgilla oli neljä lasta:
Angela Alupei
Angela Alupei (o.s. Tamaş, s. 1. toukokuuta 1972 Bacău, Romania) on romanialainen soutaja. Hän on pituudeltaan 181 cm. Alupei aloitti soutu-uransa 17-vuotiaana. Hän on ammatiltaan poliisi.
Alupei ja hänen parinsa Constanța Burcică voittivat kultaa kesäolympialaisissa 2000 ja 2004 soudun kevyessä pairiairokaksikossa. MM-kilpailuissa Alupei saavutti kahdeksikossa hopeaa 1995 ja pronssia 1994 sekä kevyessä pariairokaksikossa pronssia 1997 ja 1998. Kevyessä yksikössä hän sijoittui viidenneksi 1999.
Jens Martin Knudsen
Jens Martin Knudsen (s. 11. kesäkuuta 1967 Saltangará, Färsaaret) on färsaarelainen uransa jo päättänyt jalkapallomaalivahti. Knudsen tunnetaan parhaiten siitä, että hän pelasi urallaan pipo päässä saatuaan neljätoistavuotiaana vakavan päävamman. Knudsen tiedettiinkin usein vain "sinä pipopäisenä maalivahtina".
Knudsen pelasi urallaan kuudessa seurassa Färsaarilla, Tanskassa, Islannissa ja Skotlannissa. Skotlannissa hänen seuransa oli Ayr United FC. Knudsen pelasi Färsaarten jalkapallomaajoukkueessa vuosina 1988-2006 65 ottelua.
Vuonna 2007 ammattilaisuransa lopettanut Knudsen voitti nuorempana Färsaarten mestaruuden voimistelussa ja hän pelasi myös käsipalloa Färsaarten pääsarjassa kenttäpelaajana. Nykyisin hän työskentelee kalatehtaassa.
Florence Delay
thumb|upright|Florance Delay vuonna 2009. Florence Delay (s. 19. maaliskuuta 1941 Pariisi) on ranskalainen kirjailija, näyttelijä ja Ranskan akatemian jäsen vuodesta 2000 lähtien.
Delayn tuotanto käsittää erityisesti romaaneja, esseitä sekä yhteistyössä Jacques Roubaudin kanssa näytelmiä, sekä myös käännöksiä espanjan kielestä. Elokuvissa hän on näytellyt Jeanne d’Arcin roolin Robert Bressonin elokuvassa Procès de Jeanne d’Arc vuonna 1962.
Elämäkerta
Florence Delay on Marie-Madeleine Carrezin ja psykiatri, neurologi ja kirjailija ja Ranskan akatemian jäsenen (tuoli 17) Jean Delayn tytär. Hänen veljensä on Claude Delay, joka on kirjailija ja psykoanalyytikko. Hän on avioliitossa elokuvatuottaja Maurice Bernartin kanssa.
Vuonna 1973 hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa Minuit sur les jeux. Hän sai Prix Fémina -kirjallisuuspalkinnon vuonna 1983 teoksestaan Riche et légère, François Mauriac -palkinnon 1990 teoksesta Etxemendi. Pariisin kaupungin suuri romaanipalkinto tuli hänen osalleen vuonna 1999 teoksesta Dit Nerval, joka sai myös samana vuonna Ranskan akatemian esseepalkinnon.
Vieux-Colombier-teatterikoulussa opiskeltuaan hän toimi ohjaaja-harjoittelijana Fertival d’Avignon -teatterifestivaaleilla, toimi myös Raymond Ruleaun assistenttina Théâtre du Gumnasessa ja Georges Wilsonin assistenttina Théâtre national populairessa (T.N.P.). Hän on ranskantanut espanjan kielestä Fernando Rojasin näytelmän La Celestina (La Célestine)), jonka esityksen ohjasi Antoine Vites vuonna 1989. Saman näytelmän toisen version ohjasi Christian Schiaretti T.N.P.-teatteriin vuonna 2011. Samoin hän on ranskantanut Espanjan kultaisen vuosisadan näytelmiä kuten Calderon de la Barca ja Lope de Vega, jotka ovat osa Comédie-Françaisen ohjelmistoa.
Jevsei Liberman
pienoiskuva|Jevsei Liberman Jevsei Grigorjevitš Liberman (,, 1897 Slavuta – 1983 Harkova) oli ukrainalainen ekonomisti, Harkovan yliopiston kansantalouden professori.
Florence Delay
Elämäkerta
Delay on toiminut Prix Feminan raadissa vuosina 1978–1982, ja hän on ollut myös jäsen Éditions Gallimardin lukijakomiteassa, Critique-lehden (1978–1995) hallituksessa, dramaturgisena kronikoijana La Nouvelle Revue française -lehdessä vuosina 1978–1985 ja jäsenenä Comédie-Françaisen (2002–2006) lukijoiden komiteassa.
Jevsei Liberman
Hän suoritti oikeustieteellisen virkatutkinnon ja jatkoi opintojaan taloustieteissä. Liberman toimi muun muassa kauppakorkeakoulun opettajana. Hän kirjoitti väitöskirjan suunnitelmataloudesta vuonna 1956 ja uskalsi ensimmäisenä mainita sanan ”liikevoitto” Neuvostoliitossa julkaistussa Kommunisti-puoluelehdessä. Libermanin mielestä kysynnän ja tarjonnan tulisi määrätä tuotannon ja hinnat kuin suunnitelmataloudessa puolueviranomaisten määräämillä päätöksillä. Libermanista tuli sosialistisen markkinatalouden kannattaja Neuvostoliitossa. Hän sai esittää näkemyksensä jopa Pravdassa vuonna 1962. Hänet nimitettiin kansantalouden professoriksi vuonna 1963. Libermanin vaikutus oli merkittävä ja hänen talouden uudistusmenetelmiä kokeiltiin myös Itä-Saksassa Erich Apelin johdolla.
Lightnin’ Hopkins
Sam John ”Lightnin’” Hopkins (15. maaliskuuta 1912 Centerville, Texas, Yhdysvallat – 30. tammikuuta 1982 Houston, Texas, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen blueskitaristi ja -laulaja Texasista.
Varhaiset vaiheet
Lightnin’ Hopkinsin muusikon ura alkoi 1920-luvulla. Hänen veljensä John Henry ja Joel olivat myös taitavia bluesmuusikoita. Hopkins tapasi teini-ikäisenä Blind Lemon Jeffersonin ja soitteli tämän kanssa. Toinen teini-iän yhteistyökumppani oli laulaja Texas Alexander, joka oli Hopkinsin serkku. 1930-luvun puolivälissä Hopkins joutui vangiksi Houstonin vankilamaatilalle, mutta jatkoi muusikin esittämistä Alexanderin kanssa vapauduttuaan. Hopkins soitti usein yksin, ja hänen tyylinsä kehittyi sellaiseksi, että hän pyrki hoitamaan kitaran otelaudalta itse basson äänet ja keskialueen säestyksen ja myös korkeampien äänien melodian. Lisäksi hän välillä napsautteli kitaraa sormillaan luodakseen perkussiivisia ääniä. Uransa alussa hän soitti akustista kitaraa, mutta vaihtoi myöhemmin sähkökitaraan. Sähkökitaralla äänitetyssä tuotannossaan hän käytti pitkään Guild Starfire IV -mallia.
1940- ja 1950-luvut
Vuonna 1946 Lola Anne Cullum -niminen kykyjenetsijä löysi Hopkinsin Houstonista ja hankki tälle levytyssopimuksen Alladin-nimiselle levy-yhtiölle. Pianisti Wilson ”Thunder” Smith tuli tällöin Hopkinsin yhteistyötoveriksi. Los Angelesissa vuoden 1946 marraskuussa nauhoitettu single ”Katie May” oli Hopkinsin ensimmäinen myyntimenestys. Vuonna 1948 Hopkins levytti hitin ”Shotgun Blues”. Muita huomattavia kappaleita näiltä ajoilta ovat ”Short Haired Woman”, ”Abilene” sekä ”Big Mama Jump”. 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa Hopkins levytti monille eri merkeille (kuten Modern / RPM, Jax, Gold Star, Mercury, Decca, Herald) ja tunnetuimpia kappaleita olivat ”Tim Moore’s Farm” (1949), ”T-Model Blues” (1949), ”Give Me Central 209” (1952), ”Coffee Blues” (1952), ”Lightnin’s Boogie” (1954), ”Lightnin’s Special” (1954) ja ”Hopkins’ Sky Hop” (1954). Vuoden 1954 nopeatempoiset hitit syntyivät rumpali Ben Turnerin ja basisti Donald Cooksin kanssa.
Myöhemmät vuodet
thumb|left|200px|Lightnin’ Hopkinsin patsas Texasissa Hopkinsin tyyli ei löytänyt enää yleisöä 1950-luvun lopussa, ja hän palasi Houstoniin. Hopkinsin musiikki kuulosti ilmeisesti liian vanhahtavalta rock and rollista innostuneen yleisön korville. Folkloristiikan tutkija Mack McCormick löysi kuitenkin kitaristin ja esitteli hänet yleisölle ”folk-blues” artistina. Vuonna 1959 Folkway Records julkaisi Hopkinsilta hänen asunnossaan levyttämänsä albumin, jonka avulla Hopkins alkoi tehdä nimeään uudestaan tunnetuksi. 1960-luvun bluesboomin myötä Hopkins esiintyi televisiossa ja lähti Euroopan-kiertueelle. Hän myös levytti yhä innokkaasti lukuisille merkeille. Vuodelta 1960 on peräisin hänen tunnettu kappaleensa ”Mojo Hand”. Vuonna 1967 Hopkinsista tehtiin dokumenttifilmi nimeltä The Blues Accordin’ to Lightnin’ Hopkins.
Maalaispoika oon
Maalaispoika oon on suomalaisen laulajan Mikko Alatalon debyyttialbumi sooloartistina. Sen julkaisi Love Records vuonna 1974. Levyn tuotti Otto Donner.
Albumi ilmestyi aikana, jolloin iskelmätähdet levyttivät lähinnä ulkomaisia käännöshittejä. Alatalo oli yksi harvoista suomenkielisistä laulujen tekijöistä Hectorin, Juice Leskisen, Irwin Goodmanin ja Dave Lindholmin ohella, jotka itse sävelsivät omat kappaleensa. Maalaispoika oon -albumin tunnetuin laulu on sen nimikappale, jonka Alatalo teki muutaman Juicen valmiin rivin innoittamana. Nimikappaleesta Alatalo kertoo lisäksi, että siinä hänen kanssaan taustoja laulaa Donner ja hän itse soittaa slide-kitaraa. Muita levyn tärkeimpiä kappaleita ovat historian kehitystä, sortoa ja muutoksen väistämättömyyttä vasemmistolaisesti käsittelevä "Comedienne", rakkauslaulut "Ruskaa" ja "Babyface", sekä saunaa ylistävä "Kotisaunan lauteilla". Albumin CD-versiolla on bonuksina Alatalon vanhat singlehitit "Hän hymyilee kuin lapsi" ja "Syli".
Alatalo kommentoi albuminsa saamaa vastaanottoa Peter von Baghin ja Ilpo Hakasalon Iskelmän kultaisessa kirjassa vuonna 1986:
Luxorin temppeli
thumb|240px|Luxorin temppeli. Vasemmalla Ramses II:n porttipylonit. thumb|240px|Luxorin temppelin porttipyloni Luxorin temppeli on muinaisen Egyptin aikainen temppeli keskellä Luxorin kaupunkia Egyptissä. Temppeli on 254 metriä pitkä ja portin kohdalta 65 metriä leveä. Siinä on peräkkäisiä rakennuksia, joissa on pihoja, pylväikköjä, kappeleita ja patsaita. Egyptiläiset pitivät Luxorin temppelialuetta alkukummun paikkana ja jumala Amon-Ran eteläisenä asuntona. Heidän erilaisissa juhlissaan, kuten Opet-juhlassa ja vuosikymmenjuhlassa, Amon-Ra siirtyi sinne läheisestä Karnakin temppelistä uudistuakseen ja luomisen jatkuvuuden varmistamiseksi. thumb|left|120px|Luxorin temppelin pohjapiirros. Yläosassa sisäänkäynti ja Ramses II:n piha, keskiosassa Amenofis III:n piha. 19. dynastian Ramses II:n rakennuttaman porttipylonin edustalla on jäljellä kolme Ramses II:n alkuperäisestä kuudesta patsaasta ja toinen kahdesta alkuperäisestä obeliskista. Toinen obeliski lahjoitettiin Ranskalle, ja se on nykyisin Pariisissa Place de la Concorde -aukiolla. Porttien jälkeen on Ramses II:n piha, sitten pylväikkö, 18. dynastian Amenofis III:n piha, ja eteläpäädyssä useita pienempiä saleja. Temppelialueelle oli rakennettu ensimmäinen temppeli viimeistään Thutmosisten aikana. Jotkin sen vanhimmista kivistä ovat Hatšepsutin ajalta. Amenofis III rakennutti oman rakennuksensa Thutmosiksen temppelin tilalle. Myöhemmin Ramses II rakennutti temppeliin oman suuren kolossaalipatsaiden reunustaman pihansa (57 × 51 metriä), jonka pylväikkö yhdistää Amenofis III:n rakennukseen. Sen pituusakseli on hiukan vinossa vanhempiin rakennuksiin nähden, sillä se kohdistettiin Karnakin temppeliin, ja sen poikkiakseli kohdistettiin joen länsirannan kuolintemppeleihin. thumb|240px|Pylväskäytävä nähtynä Amenofis III:n pihalta. Taustalla pylonit ja temppelialueelle rakennettu valkoinen [[moskeija.]] Temppeli oli aikoinaan katettu sekä sivuilta että päältä, ja valo tuli suurista ikkunoista. Seinien koristelusta on jäljellä muun muassa pylonien kuvaus Ramses II:n sotaretkestä Kadeshiin.
Tomislav II
pienoiskuva|Roberto Margherita Maria Giuseppe Torino Tomislav II eli Aymon (ital. Aimone) Roberto Margherita Maria Giuseppe Torino (9. maaliskuuta 1900 Torino – 29. tammikuuta 1948 Buenos Aires) oli itsenäisen Kroatian valtion ensimmäinen ja ainoa kuningas vuosina 1941–1943.
Tomislav II oli alkujaan Savoijin prinssi, Aostan neljäs herttua. Hänen vanhempansa olivat prinssi Emanuele Filiberto (Espanjan kuningas Amadeus I:n ja Cisternan ruhtinatar Maria Vittoria dal Pozzon poika) ja Ranskan prinsessa Hélène (Ranskan prinssi Louis-Philippen ja Espanjan infantin Maria Isabellan tytär). Hänen isoisoisänsä oli Viktor Emanuel II, joten Aymon oli myös Savoijin kuningashuoneen jäsen.
Aymonille annettiin 22. syyskuuta 1904 arvonimi Spoleton herttua.
Prinssi Aymon meni 1. kesäkuuta 1939 naimisiin Kreikan ja Tanskan prinsessa Irenen (1904–1974) kanssa. Irenen isä oli Kreikan kuningas Konstantin I ja äiti Preussin prinsessa Sophie. Aymonin ja Irenen poika, Amadeo, Aostan viides herttua, syntyi 27. syyskuuta 1943.
Uuden itsenäisen Kroatian valtion valtionhoitajana toiminut Ante Pavelic pyysi Italian kuningas Viktor Emanuel III:a nimittämään jonkun kuningashuoneensa jäsenen Kroatian kuninkaaksi. Hän valitsi serkkunsa Aymonin, joka oli pitkä ja komea Italian laivaston upseeri. Tämä kruunattiin Kroatian kuninkaaksi nimellä Tomislav II. Aymonilla ei ollut kuninkaana minkäänlaista valtaa - hän ei koskaan edes käynyt virallisesti Kroatiassa - tosin hänen kerrotaan tehneen lyhyitä vierailuja tuntemattomana. Kun Italia vaati häntä poistumaan maasta sotaakäyvän vihollismaan valtionpäämiehenä, Aymon mieluummin luopui kruunusta 12. elokuuta 1943.
Prinssi Aymon sai arvonimen Aostan neljäs herttua hänen vanhemman veljensä Amedeon, Aostan kolmannen herttuan, kuoltua brittien sotavankileirillä Nairobissa 3. maaliskuuta 1942. Aymon itse kuoli tammikuun lopulla 1948.
Black Widow (yhtye)
Black Widow oli brittiläinen, Leicesterissä perustettu progressiivista rockia tai varhaista metallimusiikkia esittänyt yhtye, joka herätti 1970-luvun alussa huomiota musiikkinsa käsittelemillä saatanallisilla teemoilla. Teemallisesti, joskaan ei musiikillisesti, Black Widow oli eräänlainen black metal -tyylin edelläkävijä.
Historia
Black Widow aloitti toimintansa Leicesterissa vuonna 1966 nimellä Pesky Gee!. Yhtyeen ainoa tällä nimellä julkaistu levy oli vuonna 1969 julkaistu Exclamation Mark. Albumi sisälsi pääasiassa cover-versioita aikakauden tunnetuimmista lauluista.
Yhtyeen ensimmäinen Black Widow’n nimellä julkaistu albumi oli Sacrifice, joka ilmestyi vuonna 1970. Albumi sisälsi blues- ja kansanmusiikkivaikutteista rockmusiikkia, jossa on yhtymäkohtia saman ajan progressiiviseen rockiin ja varhaiseen heavy metaliin. Sacrificen sanoitukset viittasivat mustaan magiaan, demonologiaan, okkultismiin ja saatananpalvontaan. Se ei vielä 1970-luvun alun rockissa ollut kovinkaan yleistä. Yhtyeen konserteissa nähtiin alastomuutta ja rituaalinäytelmiä. Ymmärrettävästi sensaatiolehdistö kiinnitti Black Widow’hon suurta huomiota. Yhtyeen single ”Come to the Sabbat” nousi Top 40 -hitiksi.
Kadonneet laulut
Kadonneet laulut on Eija Kantolan studioalbumi vuodelta 2016. Albumin taustoista ja sovituksista vastaa Mika Toivasen studio-orkesteri. Albumilta julkaistiin ennakkoon singlenä Dusty Springfieldin kappale ”Spooky”, joka sai Kyösti Mäkimattilan suomentamana nimekseen "Rakkauden leikki". Toinen single on "Vesipisaroiden laulu".
Black Widow (yhtye)
Historia
Julkisuuden kiinnostus Black Widow’ta kohtaan kuitenkin hiipui pian, eivätkä yhtyeen kaksi seuraavaa albumia saavuttaneet myyntimenestystä. Yhtye lopetti toimintansa jo vuonna 1973. Black Widow on kuitenkin sittemmin saavuttanut jonkinlaisen kulttisuosion.
Mystic Records -yhtiö julkaisi vuonna 2008 DVD-muodossa Black Widow’n konserttitaltionnin Demons Of The Night Gather To See Black Widow - Live vuodelta 1970. Lisääntyneen kiinnostuksen takia yhtye on puhallinsoittaja Clive Jonesin aloitteesta palannut uutta musiikkia levyttäen. Projektiin liittyivät bassokitaristi Geoff Griffith ja italialainen kosketinsoittaja Paolo ”Apollo” Negri. Tony Martin laulaa uusimmalla studioalbumilla yhden kappaleen. Uuden albumin nimi on Sleeping With Demons ja se julkaistiin lokakuussa 2011.
Suomalaisista yhtyeistä Reverend Bizarre on myöntänyt saaneensa vaikutteita Black Widow’lta.
Corvus Stone -yhtye julkaisi Black Widow’n kappaleesta ”You’re So Wrong” oman versionsa debyyttialbumillaan vuonna 2012. Versiolla oli mukana vierailemassa myös Black Widow’n kitaristi John Culley, joka oli soittanut alkuperäisellä vuoden 1972 versiolla.
Clive Jones menehtyi syöpään 16. lokakuuta 2014. Myös Geoff Griffith menehtyi syöpään 16. huhtikuuta 2016 ja joulukuussa 2016 ilmoitettiin alkuperäisen rumpalin Clive Boxin kuolleen.
Luettelo Karijoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Karijoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Karijoen kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Roberto Moya
Roberto Saturnino Moya Sandoval (11. helmikuuta 1965 Havanna – 21. toukokuuta 2020 ) oli kuubalaissyntyinen, mutta myöhemmin Espanjan kansalaisuuden saanut kiekonheittäjä. Moya voitti olympiapronssia Kuuban väreissä vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa tuloksella 64,12. Moyan ennätys oli vuonna 1990 heitetty 65,68. Vuonna 1995 Moya voitti kiekonheitossa kultaa Pan-Amerikan kisoissa. Hän osallistui urallaan kaksiin kesäolympialaisiin ja kolmiin MM-kisoihin. Moya sai Espanjan kansalaisuuden vuonna 2001.
Nigerian jalkapallomaajoukkue
Nigerian jalkapallomaajoukkue edustaa Nigeriaa jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Joukkuetta hallinnoi Nigerian jalkapalloliitto (Nigeria Football Association). Vuoteen 2010 mennessä Nigerian jalkapallomaajoukkueen suurimmat saavutukset ovat kahdesti voitettu Afrikan mestaruus (1980 ja 1994) sekä mestaruus vuoden 1996 kesäolympialaisista. Jalkapallon MM-kisoissa Nigeria on pelannut kuudesti. Parhaat saavutukset ovat vuosien 1994, 1998 ja 2014 kisoista, joissa maa eteni neljännesvälieriin.
Vuonna 2010 Nigerian presidentti Goodluck Jonathan veti joukkueen pois kansainvälisen jalkapallon piiristä joukkueen huonon menestyksen vuoksi. FIFA paheksui toimenpidettä, joka sittemmin peruttiin.
Aiheesta muualla
🇨🇫
José Guillermo Ortiz
pienoiskuva|José Guillermo Ortiz tammikuussa 2017. José Guillermo Ortiz Picado (s. 20. kesäkuuta 1992) on costaricalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa kotimaassaan Heredianoa.
Ortiz aloitti liigauransa Alajuelensen joukkueessa. Vuonna 2017 hän siirtyi Heredianoon mutta on pelannut sittemmin myös lainalla yhdysvaltalaisessa D.C. Unitedissa, kolumbialaisessa Millonariosissa ja vietnamilaisessa Hồ Chí Minh Cityssä.
Ortiz pelasi Costa Rican maajoukkueessa ensimmäisen kerran tammikuussa 2017 Copa Centroamericanassa ja teki ensimmäisessä ottelussaan Belizeä vastaan kaksi maalia. Kolmannen maajoukkuemaalinsa hän teki lokakuussa 2019 CONCACAF:in Kansojen liigassa Haitia vastaan. Vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailujen aikaan hän oli loukkaantuneena poissa kentiltä. Vuonna 2021 hän pelasi CONCACAF Gold Cupissa, jossa Costa Rica putosi jatkosta puolivälierissä.
Maarian hiekkakuoppa
pienoiskuva|Maarian hiekkakuopan uimaranta, "Jäkärlän Riviera". Maarian hiekkakuoppa on Turun Jäkärlän kaupunginosassa sijaitseva hiekkakuoppa, joka toimii nykyisin uimarantana. Hiekkakuoppa syntyi kun vuonna 1939 perustettu Jäkärlän Savi Oy:n paikalla sijainnut tiilitehdas otti harjusta hiekkaa tehtaan tarpeisiin. Tehdas lopetettiin vuonna 1965 ja sen rakennukset purettiin 1980- ja 90-lukujen taitteessa.
Lieviön työväentalo
Lieviön työväentalo Rientola oli Lieviön kylässä Lohjalla sijainnut työväentalo.
Historiaa
Lieviön ja Nummenkylän suomenkielinen työväenyhdistys perustettiin maaliskuun 7. päivänä 1907 Lieviön kansakoulun tiloissa, Siuntion kunnan pohjoisalueella. Yhdistys merkittiin SDP:n puoluetilastoon ensimmäisen kerran vuonna 1908, jolloin jäsenistöä oli 30 miestä ja 15 naista. Iltamiin käytettiin Vuohenkulman talon salia. Yhdistyksen omistuksessa oli kulissit, puvustustarpeet ja ravintolakalusto, jotka hävisivät vuoden 1918 aikana.
Rakennus
Huhtikuussa 1920 Lieviössä rakennustoimikunta alkoi suunnitella oma työväentaloa. Tammikuussa 1921 päätettiin Solbackan tilasta saadulle tontille rakentaa oma työväentalo. Tulevat mitat olisivat: pituus 14 metriä, leveys 8 metriä ja korkeus 4 metriä. Rakennuksen tukit ajettiin metsästä maaliskuussa. Kesäkuun 5. päivänä 1921 pidettiin ensimmäinen kokous Rientolaksi kastetussa talossa. Seuraavana vuonna talon sisäseinät laitettiin höylätyistä laudoista. Näyttämön kulmassa oli kamiina, jonka lämmöllä toimintaa voitiin ylläpitää talvellakin sisätiloissa. Sähköä ei taloon saatu, koska koko Lieviön kylä oli sähkötön aina 1940-luvun loppuun saakka. Yhdistyksen toiminnan päätyttyä 16. elokuuta 1951 työväentalosta ei ollut jäljellä enää muuta kuin perustuskivet.
Toimintaa
Lieviön työväentalo sijaitsi syrjäisellä paikalla. Sinne oli kilometrin kävelymatka Vuohenkulman autotieltä, joten iltamien tarvikkeet jouduttiin kantamaan omin neuvoin työväentalolle. Toiminta oli vilkasta, kun pidettiin iltamia, juhlia ja erilaisia vierailujuhlia. Osuusliike Keon osuuskauppajuhla järjestettiin joka talvi. Lohjan työväen teatteri vieraili myös usein Rientolan työväentalossa. Tanssipaikkana Rientola oli suosittu hyvän lattiansa takia. Esimerkiksi vuonna 1946 talossa mainitaan pidetyn 19 kertaa iltamia. Toiminta hiipui ja elokuun 16. päivänä 1951 Lieviön työväenyhdistys päätti lopettaa toiminnan kokonaan ja luovuttaa omaisuutensa Sos.-dem. puolueelle.
Neuss
Neuss on kaupunki Saksassa Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa. Se sijaitsee Reinin rannalla vastapäätä Düsseldorfia. Vuoden 2022 lopussa siellä oli 154 139 asukasta. Neuss on Rhein-Kreis Neussin piirikunnan suurin kaupunki.
Historia
Kaupungin perustivat roomalaiset vuonna 16 eaa. etuvartioksi Rein- ja Erftjokien yhtymäkohtaan nimellä Novaesium. Se on Augsburgin ja Trierin  jälkeen Saksan kolmanneksi vanhin roomalaisasutus.
Keskiajalla Neuss kasvoi hyötyessään sijainnistaan Reinin ylityspaikalla. 900-luvulla sinne sijoitettiin Pyhän Quirinuksen jäänteet, joita palvomaan tehtiin pyhiinvaelluksia Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ulkopuoleltakin. Ensimmäinen maininta Neussista kaupunkina on vuodelta 1138.
Vuosina 1474–1475 Burgundin herttua Kaarle Rohkea piiritti kaupunkia lähes vuoden. Kaupungin kestettyä piirityksen keisari Fredrik III antoi sille palkkioksi oikeuden lyödä rahaa ja kantaa keisarillista vaakunaa – kotkaa ja kruunua. Lisäksi hän teki kaupungista Hansaliiton jäsenen, vaikka muut jäsenet eivät sitä koskaan hyväksyneet.
Ranskan Ludvig XIV:n ajan sodat johtivat Neussin taloudelliseen perikatoon ja sen merkitys kauppapaikkana väheni. Taloudellinen nousu alkoi uudelleen vasta 1800-luvulla. Vuosina 1794–1814 Neuss oli osa Ranskaa Napoleonin valtakaudella. Vuonna 1815 se liitettiin Preussiin ja järjestettiin piiriksi, johon kuuluivat Neussin, Dormagenin, Nettesheimin, Nievenheimin, Rommerskirchenin ja Zonsin kunnat. Kaupungissa oli tällöin 6 333 asukasta.
Vuonna 1975 Neussin ja Grevenbroichin piirit yhdistyvät Rhein-Kreis Neussiksi.
Luxor
Luxor on kaupunki Niilin itärannalla Ylä-Egyptissä, noin 500 kilometriä Kairosta etelään. Sen asukasluku oli noin 202 232 vuonna 2006. Kaupunki on rakennettu muinaisen Theban rauniolle, ja sen historia ajoittuu jo 3000–2000 vuoden taakse. Luxorin kansainvälinen lentoasema sijaitsee kaupungin itäpuolella.
Luxor on Egyptin tärkein matkailukeskus. Luxorissa on useita muinaisen Egyptin ajalta peräisin olevia nähtävyyksiä, kuten Luxorin temppeli ja Karnakin temppeli sekä Niilin vastarannalla Theban nekropolissa Kuninkaiden laakso, Kuningattarien laakso, Memnonin kolossit, kuningatar Hatšepsutin terassitemppeli, Ramesseum, kuningas Seti I:n kuolintemppelin jäänteet ja kuningas Ramses III:n temppeli. Luxorista järjestetään myös päivän kestäviä risteilyjä Denderaan.
Historia
thumb|vasen|[[Luxorin temppeli.]] Ihmisasutusta on ollut nykyisen Luxorin alueella jo neoliittiselta kivikaudelta lähtien 5000 vuotta eaa. Alueen varhaiset asukkaat olivat Niilin tulvia hyödyntäneitä maanviljelijöitä. Merkittävä asutuskeskus kaupungista tuli muinaisen Egyptin aikana ensimmäisen välikaudenaikana noin 2080 eaa., jolloin siitä tehtiin Ylä-Egyptin hallinnollinen pääkaupunki. Muinaiset egyptiläiset tunsivat kaupungin nimillä Waset ja Nu Amon, jälkimmäisen nimen tullessa kaupungin jumala Amunista. Kaupungin asema hallinnollisena keskuksena kasvatti sen uskonnollista merkitystä ajan myötä ja se oli myös tärkeä kauppapaikka. Se oli lähellä Nubian luonnonvaroja ja kauppareittejä, sekä sijaitsi reitillä Punaisellemerelle Qusairiin. Kaupungin merkitys jatkoi kasvuaan toisella välikaudella hyksojen vallatessa Pohjois-Egyptin, Kušin vaikutusvallan kasvaessa etelässä ja Egyptin huvetessa käsittämään vain Luxorin lähialueet. Dynastioiden 18–19 välillä egyptiläiset valtasivat takaisin menetetyt alueensa Luxorista käsin ja kaupungista tuli maan hallinnollinen ja uskonnollinen pääkaupunki. Luxorin ja Karnakin temppelit kasvoivat maan vauraimmiksi ja Niilin vastarannalle kehittyi Kuninkaiden laakso, hallitsijoiden ja tärkeiden virkamiesten hauta-alue.
Kolmannen välikauden aikana Egyptin pääkaupunki siirrettiin takaisin pohjoiseen ja Luxorista tuli käytännössä itsehallinnollinen alue Amunin pappien alaisuudessa. Sen poliittinen merkitys alkoi laskea Egyptin myöhäiskaudella. Aleksanteri Suuri valloitti Luxorin vuonna 332 eaa. ja kruunautti itsensä kuninkaaksi Luxorin temppelissä, jossa kruunattiin aikanaan Egyptin faaraot. Kreikkalaiset antoivat kaupungille nimen Theba. Nimen alkuperän tarinaa ei tunneta. Kreikkalainen Ptolemaiosten hallitsijasuku rakennutti joitakin lisäyksiä Karnakin temppelikompleksiin ja Rooman vallattua kaupungin vuonna 30 eaa. he käyttivät Luxorin temppeliä Rooman keisarien palvonnan kulttipaikkana. Diocletianuksen valtakaudella kaupungista tehtiin provinssin hallinnollinen keskus. Kaupunki oli turistikohde jo antiikin aikana ja siellä kävi roomalaisia ja kreikkalaisia matkailijoita.
Varhaisella kristinuskon ajalla kaupunkiin kasvoi suuri koptilainen yhteisö. Yksi koptilaisista käännynnäisistä kaupungissa oli luostarilaitoksen perustajan pidetty Pakhomios. Monet alueen pyhätöistä muutettiin kirkoiksi ja Pakhomios perusti yksitoista luostaria, joissa oli yli 3 000 munkkia ja nunnaa. Suuremmassa mittakaavassa kaupungin merkitys jatkoi laskuaan, mutta sitä ei esimerkiksi Memfisin tavoin koskaan hylätty kokonaan. Egyptin muslimivalloituksen jälkeen vuonna 642 sai arabiankielisen nimensä al-Uqsur, joka on puolestaan johdettu arabian palatsia tarkoittavasta sanasta. Kaupungin historiallisten raunioiden merkitys avautui ulkomaailmalle vasta Napoléon Bonaparten Egyptin sotaretken myötä vuonna 1798. Alueella alettiin tehdä kaivauksia ja siitä tuli Viktoriaanisella kaudella jälleen turistikohde. Kiinnostus kasvoi etenkin vuoden 1881 jälkeen, jolloin alueelta tehtiin kuninkaallisen haudan löydös. Brittilehti The Times ja ranskalainen Journal des debats keräsivät jopa rahaa lukijoiltaan, jotta rauniot voitaisiin ostaa tutkimuksia varten raunioita asuttaneilta "arabimaanvaltaajilta". Lordi Carnarvon hankki itselleen yksinoikeuden nekropoliksen kaivauksiin ja vuonna 1922 hän ja arkeologi Howard Carter löysivät faarao Tutankhamonin haudan. Nykyisin kaupunki ja sen asukkaat ovat riippuvaisia turismista. Takaiskuna alueella on viime vuosikymmenien aikana tapahtunut useita islamistien iskuja turisteja vastaan. Yhdessä verisemmistä 17. marraskuuta 1997 militantit surmasivat 58 matkailijaa ja neljä egyptiläistä Deir el Bahrin arkeologisen kohteen ulkopuolella.
Väestö
Vuoden 2006 väestötilastojen mukaan kaupungissa asui yhteensä 202 232 asukasta. Paikalliset asukkaat ovat riippuvaisia turismista tulonlähteenään, mutta turismiin on panostettu myös paikallisten kustannuksella. Esimerkiksi joistakin kehittämisprojekteista on luovuttu alueen autenttisuuden ylläpitämiseksi.
Carlos Sastre
Carlos Sastre Candil (s. 22. huhtikuuta 1975 Madrid) on espanjalainen kilpapyöräilijä, joka ammattilaiseksi siirryttyään aloitti vuonna 1997 ONCE-tallissa. Vuosina 2002–2008 hän oli Team CSC:n jäsen. Kausilla 2009–2010 hän edusti UCI Continental Circuits -tasolla kilpaillutta Cervélo TestTeamia ja viimeisellä ammattilaiskaudellaan 2011 hän kilpaili saman tason Geox-TMC -joukkueessa.
Vuoden 2008 Ranskan ympäriajossa Sastre voitti Alpe d'Huez'lle päättyneen 17. osuuden karattuaan kärkiryhmästä heti nousun alkaessa. Samalla hän sai maillot jaune -paidan haltuunsa. Toiseksi viimeisellä etapilla, aika-ajossa, hän pystyi säilyttämään kokonaisjohdon Cadel Evansiin yli minuutissa, varmistaen samalla kilpailun voiton.
Giro d'Italia
thumb|200px|Sastre vuoden [[Ranskan ympäriajo 2005|2005 Ranskan ympäriajossa]]