cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tämä taivas, tämä maa
Taustaa
Menestysvuosien jälkeen Dannyn ura oli 1980-luvulla kääntynyt laskuun. 1990-luvulla hän kuitenkin päätti tehdä paluun huipulle ja etsiä huolellisemmin uutta levytysmateriaalia. Sitä hän tuli tiedustelemaan Jukka Kuoppamäeltä tämän Emäsalon mökiltä kesällä 1992. Danny täytti samana vuonna 50 vuotta ja hän halusi tehdä kiitoslaulun kuuntelijoilleen, jotka olivat kannustaneet häntä kaikki vuodet.
Laulu ilmaisee kaipuutta ja kiitollisuutta. Danny toivoi, että kappale saisi suomalaiset tuntemaan olonsa paremmaksi ja laajemmin suomalaiseksi.
Julkaisu
Danny valitsi kappaleen levytettäväkseen, ja mukaan tuli Aikamiehet-kuoro. Kappaleen sovitti Veikko Samuli ja kuorosovitti Märt Ratassepp. Single julkaistiin vinyylisinglenä ja CD-singlenä vuonna 1992. Singlen toinen kappale on ”Saapuvan tahtoisin yön”. ”Tämä taivas, tämä maa” julkaistiin myös Dannyn samannimisellä albumilla, jota oli vuoteen 2000 mennessä myyty kultalevyyn oikeuttavat 25 000 kappaletta.
Kappaleesta tuli Dannyn comeback-hitti. Se nousi listoille marraskuussa. Radiosoittolistalla se oli korkeimmillaan kolmantena ja Rumban 50 hittiä -listalla yhdeksäntenä. Kappaleesta oli hyötyä myös Kuoppamäelle. Yhdessä kappaleen ”Anna mulle tähtitaivas” kanssa se nosti hänet lauluntekijänä takaisin tietoisuuteen, ja Kuoppamäen lauluille alkoi olla uudelleen kysyntää. Kuoppamäen levyttämä versio julkaistiin vuonna 2000 hänen kokoelma-albumillaan Kaikki parhaat. Vuonna 2004 siitä julkaistiin uusi versio albumilla Minun lauluni.
1947 Iso-Heikkilä
1947 Iso-Heikkilä on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1935 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Sen nimi viittaa Turun observatorion sijaintipaikkaan. Kansainvälisissä yhteyksissä asteroidin nimi voidaan kirjoittaa myös ilman ä-kirjainta, muodossa Iso-Heikkila.
Iso-Heikkilän likimääräinen läpimitta on 29 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 3,15 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 5 vuotta ja 7 kuukautta.
Selvagenssaaret
Selvagenssaaret (, suom. ”villisaaret”) ovat osa Portugalille kuuluvaa Madeiran autonomista aluetta. Maantieteellisesti saaret kuuluvat Pohjois-Atlantilla sijaitsevaan Makaronesian saaristoon ja sijaitsevat noin Madeiran ja Kanariansaarten puolivälissä. Selvagenssaaret koostuvat kahdesta toisistaan noin 15 kilometrin päässä sijaitsevasta saariryhmästä, joiden yhteispinta-ala on noin 2,73 neliökilometriä. Suurimmat saaret ovat Selvagem Grande ja Selvagem Pequena. Lisäksi saariryhmään kuuluu useita pienikokoisempia luotoja, jotka muodostavat yhdessä pääsaarten kanssa Madeiran luonnonpuistoon kuuluvan Selvagenssaarten luonnonsuojelualueen. Saarilla pesii useita merilintulajeja, mukaan lukien yksi maailman suurimmista keltanokkaliitäjäyhdyskunnista. Saaret olivat yksityisomistuksessa vuoteen 1971, jolloin Portugalin hallitus osti ne. Selvagenssaaret ovat asumattomia lukuun ottamatta suurimmalla saarella sijaitsevaa pysyvää vartiointia. Hallinnollisesti ne kuuluvat autonomisen alueen pääkaupungin Funchalin muodostamaan kuntaan.
Selvagenssaaret ovat osa Portugalin ja Espanjan hallitusten välistä kiistaa, joka koskee maiden yksinomaisten talousvyöhykkeiden (EEZ) rajoja alueella.
Fyysinen maantiede
pienoiskuva|175px|vasen|Selvagenssaarten koillisen osan muodostava saariryhmä satelliittikuvassa. Selvagenssaaret on pieni Portugalille kuuluva saariryhmä Pohjois-Atlantilla. Se kuuluu Makaronesian saariryhmään ja sijaitsee Madeiran ja Kanariansaarten välissä. Saaret sijaitsevat noin 300 kilometriä Madeiran pääkaupungista Funchalista etelään, mutta ainoastaan noin 160 kilometriä pohjoiseen Kanariansaariin kuuluvasta Santa Cruz de Tenerifen kaupungista.
Selvagenssaaret kuuluvat Afrikan laattaan ja ovat merenalaisen tulivuoritoiminnan seurauksena merenpinnan yläpuolelle yli 20 miljoonaa vuotta sitten kohonneita huippuja. Ne ovatkin todennäköisesti Madeiran autonomisen alueen saarista varhaisimmat. Lisäksi Selvagenssaarilla sijaitsee Portugalin eteläisin kohta.
Gucci
Gucci on italialainen muotitalo, joka perustettiin vuonna 1921. Gucci tuottaa muun muassa vaatteita, nahkatuotteita ja hajuvesiä. Muotitalon holding-yhtiö The Gucci Group on nykyään ranskalaisen Kering-yhtiön omistuksessa.
Selvagenssaaret
Fyysinen maantiede
Selvagenssaaret koostuvat kokonaisuudessaan kahdesta saariryhmästä, joiden yhteispinta-ala on noin 2,73 neliökilometriä. Koilliseen saariryhmään kuuluu Selvagenssaarten suurin saari Selvagem Grande ja kolme pinta-alaltaan pienikokoisempaa luotoa, Palheiro da Terra, Palheiro do Mar ja Ilhéu Sinho. Selvagenssaarten lounaiseen saariryhmään kuuluvat saariston toiseksi suurin saari Selvagem Pequena ja kolmanneksi suurin saari Ilhéu de Fora sekä ryhmä pienikokoisempia luotoja, Ilhéu Alto, Ilhéu Comprido ja Ilhéu Redondo sekä pieni Ilhéus do Norten luotoryhmä. Saariryhmät sijaitsevat noin 15 kilometrin päässä toisistaan.
pienoiskuva|175px|Selvagenssaarten lounaisen osan muodostava saariryhmä satelliittikuvassa. Selvagem Grande on pinta-alaltaan suurin (2,45 km²). Sitä ympäröivät jyrkät, noin 70–90 metrin korkuiset kallionjyrkänteet. Sisäosa on melko tasaista ja noin sata metriä merenpinnan yläpuolella. Kolmesta vanhan tulivuoren jäänteestä korkein on Pico da Atalaia (163 m). Lounaiseen saariryhmään kuuluva Selvagem Pequena (0,3 km²) on pinta-alaltaan huomattavasti pienempi. Sen ranta on kivikkoinen ja sisäosa matala, noin 10–20 metriä merenpinnan yläpuolella. Saaren korkein kohta on Pico do Vead (49 m). Ilhéu de Fora (0,081 km²) on kolmesta suurimmasta saaresta pinta-alaltaan pienin. Luoto on tasainen ja korkeimmillaan 18 metriä merenpinnan yläpuolella.
Gucci
Guccion kuoltua vuonna 1953 perheen neljä poikaa jatkoivat yrityksen toimintaa. Lontooseen, New Yorkiin sekä Pariisiin avattiin uudet liikkeet. 1950-luvulla Gucci alkoi saada maailmanmainetta. 1960-luvulla muun muassa Jacqueline Kennedy, Elizabeth Taylor, Peter Sellers sekä Audrey Hepburn käyttivät Guccin asusteita. Vuosikymmenen lopulla Gucci otti käyttöön tupla-G-logon.
Selvagenssaaret
Fyysinen maantiede
Saariryhmään kuuluvat saaret ja luodot ovat liian pieniä, jotta niillä voisi syntyä omaa vakaata ilmastoa. Saaret ovatkin hyvin kuivia ja muistuttavat Madeirasta kaakkoon sijaitsevia Desertassaaria. Sateiden välillä saattaa kulua kolme vuotta, minkä lisäksi lämpötilat ovat yleisesti korkeampia kuin Madeiran saarella. Toisinaan lounaistuulet tuovat mukanaan harvinaisen voimakkaita sateita ja toisaalta kuivat tuulet idästä pölyä ja muuttolintuja. Voimakkaat tuulet saattavat toisinaan vaikeuttaa rantautumista saarille etenkin Selvagem Pequenalla, jonka matalat pinnanmuodot tarjoavat vain vähän suojaa ankkuroiduille veneille.
Gucci
1990-luvun alussa Guccin suosio lähti uuteen nousuun. Tätä vahvisti edelleen yhdysvaltalaisen Tom Fordin palkkaaminen pääsuunnittelijaksi vuonna 1994. Vuonna 1999 muotitalon holding-yhtiö The Gucci Group siirtyi ranskalaisen PPR:n omistukseen. Ford lähti sopimusvaikeuksien takia Guccista vuonna 2004.
Selvagenssaaret
Kulttuurimaantiede
Selvagenssaaret ovat osa Portugalille kuuluvaa Madeiran autonomista aluetta. Ne kuuluvat hallinnollisesti Funchalin kuntaan samalla tavoin kuin Desertassaaret kuuluvat Santa Cruzin kuntaan. Selvagenssaaret eivät kuitenkaan muodosta omaa paikallishallinnollista yksikköä eli freguesiaa. Saaret ovat asumattomia lukuun ottamatta Selvagem Grandelle sijoitettuja vartijoita.
Gucci
Guccin pääsuunnittelijana vuodesta 2015 on ollut Alessandro Michele. Hänen aikanaan Gucci on laajentanut valikoimaansa myös kodin tuotteisiin kuten mukeihin.
Selvagenssaaret
Luonto ja luonnonsuojelu
pienoiskuva|175px|[[Keltanokkaliitäjä kuvattuna pesässään.]] Selvagenssaaret muodostavat Selvagenssaarten luonnonsuojelualueen, joka on osa Madeiran luonnonpuistoa (Parque Natural da Madeira). Suojelualue perustettiin alun perin vuonna 1971 saarten lintukannan suojelemiseksi ja oli ensimmäinen laatuaan Portugalissa. Luonnonsuojelualue on pinta-alaltaan 9 455 hehtaaria (94,55 km²) ja käsittää saariryhmän kokonaisuudessaan sekä saaria ja luotoja ympäröivän merialueen 200 metrin syvyyteen saakka. Suojelualue on vuodesta 1976 lähtien ollut vartioitu, minkä lisäksi vierailua varten tarvitsee virallisen lupa-asiakirjan. Luonnonsuojelualue on vuodesta 2002 lähtien kuulunut Unescon ylläpitämän maailmanperintöluettelon Portugalin aielistaan.
Selvagenssaarilla tavataan noin sataa eri kasvilajia, joista osa on saarille endeemisiä. Kasvillisuus on pääasiassa hyvin matalakasvuista, eikä puita ole lainkaan. Kasvillisuus on rikkainta Selvagem Pequenalla ja Ilhéu de Foralla, joille ei ole tuotu muualta lainkaan uusia lajeja toisin kuin esimerkiksi Selvagem Grandella. Endeemisiä kasvilajeja ovat muun muassa salvajesinmesipaunikko (Monanthes lowei) ja tyrskymarketta (Argyranthemum thalassophilum). Soodajääpäivikki (Mesembryanthemum crystallinum) ja suppujääpäivikki (Mesembryanthemum nodiflorum) muodostavat laajoja kasvustoja, jotka ovat oivallisia pesimäpaikkoja linnuille.
Gucci
Suomessa Guccin vaatteita myy Luxbag-liike Helsingissä Esplanadilla.
Selvagenssaaret
Luonto ja luonnonsuojelu
pienoiskuva|175px|vasen|Rantakallioita [[Selvagem Pequena -saarella.]] Selvagenssaarilla pesii säännöllisesti ainakin yhdeksän lintulajia, joista kaikki ovat kanariankirvistä lukuun ottamatta merilintulajeja. Saarilla runsaslukuisina pesiviin merilintulajeihin lukeutuvat keltanokkaliitäjä, kääpiöliitäjä, tyrskyliitäjä, ulappakeiju, madeirankeiju, etelänharmaalokki, ruusutiira ja kalatiira. Selvagenssaarilla pesivä noin 15 000 parin keltanokkaliitäjäyhdyskunta on yksi maailman suurimmista. Valtaosa linnuista pesii Selvagem Grandella, jonka kanta on toipunut hitaasti vuoden 1976 jälkeen. Etelänharmaalokki on aggressiivinen uudislaji, jonka määrää saaren vartijat säätelevät keräämällä niiden munia. Muuttolintuina saarilla on tavattu lukuisia eri lajeja.
Saarilla tavataan kahta matelijalajia: madeiranmuurisisilisko (Podarcis dugesii) elää Selvagem Grandella ja Selvagem Peguenalla, selvagensingekko (Tarentola bischoffi) ainoastaan Selvagem Grandella. Ilhéu de Foralla elää eräs saarelle kotoperäinen siivetön kuoriaislaji. Siivettömyys on ollut hyönteisten elinehto tuulisilla saarilla, joilla siivekkäät hyönteiset ajautuisivat tuulten mukana helposti merelle ja kuolisivat. Valaita ei tavata alueen vesissä samassa määrin kuin Madeiralla tai Desertassaarilla. Sen sijaan delfiinilajit, kuten pullokuonodelfiini, ovat alueen vesissä tavallisempi näky. Kilpikonnalajeista tavallisin on valekarettikilpikonna.
Historia
pienoiskuva|175px|vasen|Sijainti suhteessa [[Madeiraan ja Espanjalle kuuluviin Kanariansaariin.]] pienoiskuva|175px|Selvagenssaarten löytäjän [[Diogo Gomes de Sintran kunniaksi pystytetty patsas.]]
1400-luvulta kohti nykypäivää
Portugalilainen merenkulkija Diogo Gomes de Sintra havaitsi Selvagenssaaret vuonna 1438 paluumatkallaan Guineasta Portugaliin. Saaret löydettiin siis virallisesti noin 20 vuotta Madeiran löytämisen jälkeen. Selvagem Grandelle tuotiin jo 1400-luvulla vuohia, minkä lisäksi saarelle päätyi todennäköisesti vahingossa myös kaniineja ja rottia. Muut saaret säilyivät lähes koskemattomina. Vuoteen 1971 asti saaret olivat yksityisomistuksessa. Omistajilleen saarten ainoa tulonlähde oli keltanokkaliitäjien pyynti, ja 1800-luvun alusta lähtien niitä pyydystettiinkin vuosittain lähestulkoon 30 000 yksilöä. Niiden liha suolattiin myytäväksi Madeiralle ja höyhenet puolestaan vietiin tyynyjen täytteeksi Englantiin.
Lintukannan uhkaavasti vähetessä WWF ilmaisi halunsa ostaa saaret luonnonsuojelualueeksi vuonna 1971, mutta lopulta Portugalin hallitus osti saaret samaan tarkoitukseen. Saaret jätettiin kuitenkin vartioimatta, minkä seurauksena kalastajien harjoittama lintujen ryöstöpyynti saarilla jatkui. 1976 pääsaari Selvagem Granden lintukanta katosi madeiralaisten kalastajien toiminnan seurauksena lähes kokonaan. Hävitys sai suurta julkista huomiota, minkä seurauksena hallitus joutui kustantamaan saarille vartijat pitämään lintujen pyydystäjät loitolla. Selvagem Granden rotat ja kaniinit hävitettiin 2003 osana luonnonsuojelualueen aloittamaa hävitysohjelmaa.
EEZ-kiista Portugalin ja Espanjan välillä
Selvagenssaaret ovat osa Portugalin ja Espanjan välistä diplomaattista kiistaa koskien maiden hallinnoimien yksinomaisten talousvyöhykkeiden (EEZ) rajoja alueella. Kiistan keskiössä on Selvagenssaarten maantieteellinen asema saarina, jonka Espanja on kyseenalaistanut. Kiista sai huomiota heinäkuussa 2013, kun Portugalin presidentti Aníbal Cavaco Silva vieraili kiistellyillä saarilla ja herätti samalla kritiikkiä toiminnallaan. Yhdistyneiden kansakuntien odotetaan ottavan asian käsittelyyn 2015.
Lappi (täsmennyssivu)
Lappi tarkoittaa seuraavia asioita:
Lääni, vaalipiiri ja maakunta Lapin maantieteellisellä alueella Suomessa:
Entinen kunta, kaupunginosa, kylä ja saari muualla Suomessa:
Ruotsissa:
Etunimi:
Sukunimi:
Musiikkikappale:
Isojalka
Nimi isojalka tulee valtavista, ihmismäisistä jalanjäljistä, joita on toisinaan väitetty löytyneen. Lumimiehen ohella isojalka on yksi kryptozoologian tunnetuimmista hahmoista.
Väitettyjä havaintoja
Isojalkahavainnoista ehkä kuuluisin on niin kutsuttu Patterson-Gimlin filmi, jonka bigfoot-harrastaja Roger Patterson ja hänen ystävänsä Robert Gimlin kuvasivat lokakuussa 1967 Six Riversin kansallispuistossa, Luoteis-Kaliforniassa. Noin 50 sekunnin mittaisella videolla näkyy kahdella jalalla kulkeva, gorillaa muistuttava olento, joka kävelee kuvaajasta poispäin. Monien asiantuntijoiden mielestä videolla esiintyy todellisuudessa gorillapukuinen ihminen. Muutamat tutkijat pitävät kuitenkin videolla olevaa hahmoa aitona. He perustavat näkemyksenä siihen, että hahmo liikkuu ruuminrakenteeseensa ja kokoonsa nähden luontevasti, eivätkä usko puvussa olevan ihmisen kykenevän samanlaiseen liikkumiseen. Videolla uskotaan näkyvän myös hahmon lihakset, joiden näkymistä puvun alta ei pidetä teknisesti mahdollisena. Videoa aitona pitävät perustelevat aitoutta sillä, että heidän mukaansa videolla näkyvän hahmon kaltaista pukua ei ole pystytty tekemään edes nykytekniikalla, vaikka moni on tätä yrittänyt.
thumb|right|Isojalkahavaintojen jakautuminen Pohjois-Amerikassa. Tummilla alueilla on tehty paljon ja vaaleilla alueilla vähän havaintoja. Isojalan väitettyjä jalanjälkiä on löydetty tuhansittain, joista suurimmat ovat olleet 60 cm pitkiä ja 20 cm leveitä, ja joitakin on voitu seurata kilometrikaupalla. Jalkapohjien kaarre, huokoset ja kulumat ovat saaneet jotkut tutkijat vakuuttumaan siitä, että jälkien polkija on ollut jokin ihmisapinaa muistuttava otus. Ensimmäiset jalanjäljet kuvaili kanadalais-englantilainen tutkimusmatkailija David Thompson vuonna 1811. Tutkijat ovat kiinnittäneet huomiota siihen, että tutkittujen jälkien koko ja muut niistä mitatut suureet ovat vaihdelleet. Tämän katsotaan viittaavan siihen, että kyseessä on ns. luonnollinen tilastollinen jakauma tai vaihteluväli, eikä esim. suunniteltu väärennösten sarja.
Albert Ostman raportoi vuonna 1924 joutuneensa makuupussistaan isojalkojen luolaan. Ostmanin mukaan urospuolinen isojalka oli pitänyt häntä vankinaan nelihenkisen perheensä luona, kunnes hän oli tarjonnut isojalalle nuuskaa ja paennut tämän alkaessa voida pahoin.
Havainnoista huomattava osa (yli 400) on ilmoitettu Pohjois-Amerikan länsiosasta Kalifornian, Oregonin, Washingtonin, ja Kanadan Brittiläisen Kolumbian alueilta.
Järjestöjä
Yhdysvalloissa on monia isojalkahavaintoja tutkivia järjestöjä. Vanhin ja suurin niistä on BFRO (Bigfoot Field Research Organization). Järjestön kotisivuilla on lukuisia raportteja väitetyistä havainnoista ympäri Pohjois-Amerikkaa.
Isojalan etsinnöistä on tehty TV-sarja "Isojalan jäljillä".
Isojalka elokuvissa
Isojalka on suosittu hahmo populaarikulttuurissa. Isojalka esiintyy myös monissa elokuvissa, joita ovat esimerkiksi Abominable, Sasquatch Mountain, The Wild Man of the Navidad, The Legend of Grassman, ja Bigfoot ja Hendersonit.
Turkvision laulukilpailu 2014
Turkvision laulukilpailu 2014 oli järjestyksessään toinen Turkvision laulukilpailu. Se järjestettiin Kazanissa, Tatarstanissa 19. ja 21. marraskuuta 2014. Siihen osallistui 25 maata tai aluetta, joissa asuu paljon turkkilaisia tai puhutaan turkkilaista kieltä. Albania, Bulgaria, Iran, Moskovan alue, Saksa ja Turkmenistan osallistuivat kilpailuun ensi kertaa. Sen sijaan Altain tasavalta, Kemerovo, Kosovo, Pohjois-Kypros sekä Valko-Venäjä vetäytyivät kilpailusta.
Tapahtumapaikka
thumb|left|200px|Kilpailun pitopaikka TatNeft Arena. 15. lokakuuta ilmoitettiin, että vuoden 2014 Turkvision laulukilpailun isäntäkaupunki ja -maa on Kazan ja Tatarstan. Kazan on Tatarstanin pääkaupunki ja suurin kaupunki. 1 143 535 asukkaalla Kazan on Venäjän kahdeksanneksi asutuin kaupunki. Kazan sijaitsee Volgan ja Kazanka-joen yhtymäkohdassa.
TatNeft Arena valittiin vuoden 2014 kilpailun tapahtumapaikaksi. Areenan kapasiteetti on 10 000 ihmistä ja se avattiin vuonna 2005. Areena toimii myös KHL:n joukkueen Ak Bars Kazanin kotiareenana.
Formaatti
Kilpailu koostui 19. marraskuuta järjestetystä semifinaalista sekä finaalista, joka kilpailtiin 21. marraskuuta. Kaikki 25 osallistujaa kilpailivat semifinaalissa, josta 15 pääsi finaaliin.
Pordenonen maakunta
Pordenonen maakunnan pinta-ala on 2 275 km2 ja asukasluku hieman yli 300 000. Maakunta muodostuu 50 kunnasta, ja sen pääkaupunki on Pordenone.
Pordenonen maakunta sijaitsee Italian koillisosassa. Se erotettiin Udinen maakunnasta vuonna 1968.
Thomas Tallis
thumb|Thomas Tallis. Thomas Tallis (30. tammikuuta 1505 – 23. marraskuuta 1585) oli englantilainen säveltäjä. Hän toimi urkurina Walthamin apottiluostarissa vuosina 1536–1540. Hän oli myös Englannin hallitsijoiden Henrik VIII:n, Edvard VI:n ja Elisabet I:n hoviurkurina. Tallisia on kutsuttu ”Englannin kirkkomusiikin isäksi”. Hänen oppilaisiinsa kuului muiden muassa William Byrd.
Tallis sävelsi pääasiassa kirkkomusiikkia, kuten messuja ja motetteja. Yksi hänen moteteistaan on Spem in alium, jossa on mukana neljäkymmentä lauluääntä. Firenzeläinen Alessandro Striggio sävelsi samoihin aikoihin 40-äänisen motetin, joka kenties inspiroi Tallista.
Basso
Basso (lat. bassus, matala) on matalin miesääni. Tyypillisesti bassolaulajan ääniala on välillä suuri E-e1, mutta jotkut bassot pääsevät korkeammalle ja matalammalle. Basso on harvinainen miesten äänityyppi, ja ns. aitoja bassoja on miehistä vain noin viisi prosenttia. Basso on erityisen tarpeellinen äänityyppi kuorossa ja oopperassa. Kuorossa baritonit laulavat usein basson äänialan osuuksia. Hieman bassoa korkeampaa äänialaa kutsutaan bassobaritoniksi.
Bassolla on suuri ääni ja laaja ääniala. Monet bassolaulajat pystyvät laulamaan yhtä korkealle kuin baritonit tai jopa tenorit, mutta eivät pysty pysyttelemään niin korkealla.
Bassojen äänityypit
Etenkin oopperamaailmassa käytetään tarkempaa luokitusta äänityypeistä. Myös bassot voidaan luokitella äänenvärin perusteella eri äänityyppeihin.
Bassobaritoni (Charakterbass, Basso cantante)
Basso profondo (Seriöser Bass)
The Virgin Tour
Yhdysvaltalaisen poplaulajan Madonnan ensimmäinen konserttikiertue, The Virgin Tour vuonna 1985 sisälsi konsertit kaikissa tärkeimmissä Yhdysvaltain kaupungeissa sekä Kanadan suurimmassa kaupungissa, Torontossa. Kaikki 17 162 lippua New Yorkin legendaariseen Radio City Music Hall -konserttiin myytiin ennätysnopeasti, 34 minuutissa. Kaikki muutkin konsertit myytiin täyteen, monet niistä tunneissa.
Basso
Klassinen musiikki
thumb|Matti Salminen
The Virgin Tour
Kiertueesta on tehty myös VHS-julkaisu nimeltään The Virgin Tour Live.
Anykščiai
Anykščiai on vuonna 1516 perustettu kaupunki Utenan läänissä, Liettuassa. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2012 alussa 10 407 asukasta.
Anykščiai sijaitsee Šventoji- ja Anykštos-jokien yhtymäkohdassa lukuisten järvien ja kukkuloiden ympäröimänä. Kaupungin alueelta on löydetty asutusta jo 11 000 vuoden takaa, mutta ensimmäiset tunnetut kirjalliset merkinnät ovat vuodelta 1442.
Nykyään kaupunki tunnetaan erityisesti kulttuurikaupunkina useista merkittävistä kirjailijoistaan johtuen. Kaupungissa on myös yli 250 kulttuurimuistomerkkiä ja kaupunkikuvaa hallitsee apostoli Mattiaksen mukaan nimetty Liettuan korkein kirkko 79-metrisine torneineen.
Mauritanian jalkapallomaajoukkue
Lähteet
🇨🇫
Short Term 12
Short Term 12 on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen independent-draamaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Destin Daniel Cretton. Se on adaptaatio Crettonin samannimisestä lyhytelokuvasta, joka julkaistiin vuonna 2009. Elokuvaa tähdittää Brie Larson ensimmäisessä pääroolissaan.
Short Term 12 sai maailmanensi-iltansa South by Southwest -tapahtumassa 10. maaliskuuta 2013, jossa se palkittiin muun muassa yleisöpalkinnolla. Elokuva sai positiivisen vastaanoton kriitikoilta, jotka kehuivat sen realistisuutta, Larsonin roolisuoritusta sekä Crettonin käsikirjoitusta ja ohjausta.
Porto Seguro
Porto Seguro on kaupunki Brasilian Bahian osavaltiossa. Kaupungissa on arviolta 147 444 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 2 408,492 neliökilometriä.
Portugalilainen tutkimusmatkailija Pedro Álvares Cabral astui ensimmäisenä Brasilian maaperälle Porto Segurossa 22. huhtikuuta 1500. Kaupunki toimi vilkkaimpana satamana Portugalin siirtokunnissa vuodesta 1500 1800-luvun alkuun saakka ja on nykyään tärkeä matkailukohde. Kaupungin nimi tarkoittaa suomeksi "suojaisaa satamaa".
St. Bernardin piirikunta
St. Bernardin piirikunta on Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 46 721 vuonna 2018. Piirikunnan hallintokeskus on Chalmetten kunta. Piirikunta on perustettu 31. maaliskuuta 1807.
Vegard Opaas
Vegard Opaas (s. 11. marraskuuta 1962 Oslo, Norja) on norjalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä, joka kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1982–1990.
Opaas voitti maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 1986–1987 ja sijoittui samalla kaudella toiseksi Keski-Euroopan mäkiviikolla. Hän voitti urallaan yhteensä seitsemän maailmancupin osakilpailua ja sijoittui 17 kertaa kolmen parhaan joukkoon.
Gilles Deleuze
Gilles Deleuze (18. tammikuuta 1925 Pariisi – 4. marraskuuta 1995 Pariisi) oli ranskalainen filosofi, joka tuli tunnetuksi filosofian historian reunahahmojen luovista uudelleenluennoista sekä uuden ajattelun ja käsitteiden kehittämisestä. Deleuze kirjoitti filosofian lisäksi kirjallisuudesta, maalaustaiteesta, musiikista ja sosiologiasta. Hän kehitteli olemisen yksiäänisyyden, eron ja moneuden ontologiaa sekä tapahtuman filosofiaa ja pyrki kertomansa mukaan etsimään suurta Baruch Spinozan ja Friedrich Nietzschen ajattelun ykseyttä.
Deleuze harjoitti filosofiaa yli 40 vuotta ja kirjoitti yli 20 teosta. Hän oli edelläkävijä muun muassa erojen, voimien ja rihmastojen ajattelussa. Deleuzen keskeisiä teoksia ovat uuden Nietzsche-tulkinnan aloittanut Nietzsche ja filosofia (Nietzsche et la philosophie, 1962) sekä eron ja toiston filosofiaa käsitellyt Différence et répétition (1968). Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat yhdessä psykoanalyytikko Félix Guattarin kanssa julkaistut Anti-Oidipus: Kapitalismi ja skitsofrenia (Capitalisme et schizophrénie tome 1: l’Anti-Oedipe, 1972) ja Mille plateaux (1980).
Elämä
Deleuze syntyi Pariisissa, jossa vietti lähes koko elämänsä. Hänen isänsä oli ensimmäisen maailmansodan veteraani, ja hänen veljensä tapettiin matkalla Auschwitziin. Deleuze vietti sodan Normandiassa, josta palasi vuosiksi 1944–1948 Pariisiin Sorbonnen yliopistoon opiskelemaan filosofiaa opiskelutovereinaan myöhemmin tunnetuiksi tulleet Francois Châtelet ja Michel Tournier. Deleuze sai opetusta muun muassa Hegel-tuntija Jean Hyppolitelta ja tieteenfilosofi Georges Canguilhemilta. Näinä vuosina sai alkunsa Deleuzen loppuelämän kestävä kiinnostus toisaalta filosofian historian vakiintuneisiin huippuhahmoihin ja toisaalta akateemisen maailman ulkopuolella toimiviin aktivisteihin ja intellektuelleihin, kuten Jean-Paul Sartreen, jota Deleuze kerran kutsui oppi-isäkseen.
Vuonna 1969 Deleuze sai viran Pariisin VIII yliopistosta Vincennesistä, joka oli kokeellinen, opetustapojen mullistamista yrittänyt antiautoritaarinen koulu. Vincennesissä opettivat myös sellaiset intellektuellit kuin Foucault (joka suositteli Deleuzen palkkaamista) ja psykoanalyytikko Félix Guattari, joista tuli Deleuzen kanssa vuoden 1968 toukokuun tärkeimpiä teoreetikoita. Deleuzen ja Guattarin Anti-Oidipus sai erityisen paljon lukijoita sen nuoren ja radikaalin koulutetun väestön piiristä, joka oli innolla ottanut osaa opiskelijoiden ja työläisten vuoden 1968 radikaaliin liikehdintään. Yhteistyö Guattarin kanssa myös politisoi Deleuzen, joka 1970-luvulta alkaen osallistui aktivistina mielenosoituksiin, Michel Foucault’n perustamaan vankien tukiryhmään ja poliittisiin keskusteluihin. Viimeisinä vuosinaan Deleuze luennoi ja kirjoitti erityisesti elokuvasta, maalaustaiteesta ja kirjallisuudesta.
Ketjutupakoitsija kun oli, Deleuze sairastui keuhkosyöpään. Vaikka häneltä poistettiin toinen keuhko, sairaus levisi muihin hengityselimiin. Deleuzelle tehtiin trakeostomia, hän menetti puhekykynsä ja tunsi olevansa kahlittu hengityslaitteeseen ”kuin koira”. Viimeisinä vuosina kirjoittaminenkin oli hänelle hyvin työlästä. Vuonna 1995 Deleuze teki itsemurhan hyppäämällä asuntonsa ikkunasta.
Filosofia
Deleuzen teokset jakaantuvat kahteen ryhmään: ensimmäiseen kuuluvat uuden ajan filosofeja (Spinoza, Leibniz, Hume, Kant, Nietzsche, Bergson, Foucault), taiteilijoita (Francis Bacon) ja kirjailijoita (Marcel Proust, Franz Kafka) uudelleen lukevat analyysit, toiseen taas käsitteiden (esimerkiksi ero, merkitys/mieli, tapahtuma, skitsofrenia, elokuva, filosofia) ympärille sommitellut eklektis-filosofiset suurteokset, joista kuuluisa Kapitalismi ja skitsofrenia -sarja (1972–1980) on kirjoitettu Félix Guattarin kanssa. Tietyt teemat kuitenkin toistuvat ja muuntautuvat läpi Deleuzen tuotannon.
Erojen ontologia
Deleuzen varhaistuotannon (ennen Guattarin kanssa tapahtunutta yhteistyötä eli ennen vuotta 1972 kirjoitetut teokset) filosofinen hanke voidaan luonnehtia yritykseksi kääntää perinteisen ontologian olettama identiteetin ja eron (différence) suhde toisin päin. Perinteisesti eron on nähty olevan johdettavissa identiteetistä: esimerkiksi sanoa, että ”X eroaa Y:stä” edellyttää X:n ja Y:n, joilla on ainakin jossain määrin vakaa ja itsenäinen identiteetti. Tätä vastaan Deleuze väittää, että jokainen identiteetti syntyy ”eron vaikutuksesta”. Identiteetit eivät ole loogisesti tai ontologisesti ensisijaisia suhteessa eroon, Deleuze argumentoi, ”ottaen huomioon, että saman lajiin kuuluvien olioiden välillä on olemassa luontoa koskevia eroja”. Tämä tarkoittaa, että kahden olion väittäminen ”samaksi” hämärtää kahden olion edellyttämän eron. Ilmenevät identiteetit, kuten X, koostuvat erojen loputtomista sarjoista, joissa X = ero x:n ja x:n välillä, ja x = ero … ja … välillä, ja niin edelleen. Erojen jakautuminen jatkuu loputtomiin. Deleuze väittää, että kohdataksemme todellisuuden meidän täytyy kohdata oliot täsmälleen sellaisina kuin ne ovat, ja että kaikki identiteettikäsitteet (muodot, kategoriat, samankaltaisuudet, apperseption ykseydet, predikaatit ja niin edelleen) epäonnistuvat erojen itsessään tavoittamisessa. ”Filosofialla voi olla positiivinen ja suora suhde olioihin vain, jos se yrittää kohdata olion itsensä sen mukaan, mitä se on, sen erossa kaikesta mitä se ei ole, toisin sanoen sen ’sisäisessä erossa’.”
Kantin ja Bergsonin tavoin Deleuze pitää perinteisiä käsityksiä ajasta ja avaruudesta subjektin säätäminä yhdistävinä kategorioina eli identiteetin muotoina. Hänen mukaansa puhdas ero ei ole ajallista eikä avaruudellista, vaan ideaalista; Deleuze kutsuu puhdasta eroa ”virtuaaliseksi”. (Käsite ei viittaa tietokoneiden ”virtuaalitodellisuuteen”, vaan Proustin määritelmään menneisyydestä: se on todellinen mutta ei aktuaalinen, ideaalinen mutta ei abstrakti.) Deleuzen virtuaaliset muodot muistuttavat ensinäkymältä Platonin ideoita ja Kantin kategorioita, mutta toisin kuin Platonilla ja Kantilla, ne eivät ole alkuperäisiä olioita, malleja tai kokemukselle transsendentteja, vaan ne ovat aktuaalisen kokemuksen ehtoja, siis sisäinen ero itsessään. ”Niiden [ehtojen] muodostama käsite on identtinen objektinsa kanssa.” Deleuzelainen eron käsite ei ole minkään koetun asian haamumainen abstraktio, vaan todellinen differentiaalisten suhteiden systeemi, joka luo aktuaalisia tiloja, aikoja ja tuntemuksia.
Näin Deleuze voi toisinaan kutsua filosofiaansa “transsendentaaliseksi empirismiksi”, viitaten Kantin lisäksi Friedrich von Schellingiin. Kantin transsendentaalisessa idealismissa kokemus voi olla mielekästä vain aistimellisuuden muotojen (aika ja avaruus) ja ymmärryksen kategorioiden (kuten kausaalisuuden) järjestämänä. Jos tällaiset käsitteet otetaan pois kokemuksen kontekstista, syntyy Kantin mukaan vietteleviä mutta tyhjiä ontologisia uskomuksia. Deleuze kääntää kantilaisen järjestyksen: kokemus ylittää käsitteemme tuomalla ilmi uutuuksia, ja tämä raaka kokemus erosta aktualisoi idean, joka ei ole aikaisempien kategorioidemme kahlehtima, ja pakottaa meidät näin keksimään uusia tapoja ajatella.
Samalla Deleuze väittää olemisen olevan ”yksiäänistä”, jokseenkin samassa mielessä kuin Spinozan ”substanssi” on yksiääninen. Deleuze lainaa ontologisen yksiäänisyyden (engl. univocity) käsitteen keskiaikaiselta filosofi Johannes Duns Scotukselta. Keskiajan Jumalaa koskevissa väittelyissä monet tunnetut teologit ja ajattelijat (kuten Tuomas Akvinolainen) olivat sitä mieltä, että sanottaessa ”Jumala on hyvä” Jumalan hyvyys on vain analogista suhteessa ihmisen hyvyyteen. Sen sijaan Scotus esitti, että lauseissa ”Jumala on hyvä” ja ”Maija on hyvä” on kyseessä täysin sama hyvyys. Tämä tarkoittaa, että Jumalan ja meidän välillä on vain aste-ero ja että ominaisuuksia kuten hyvyys, voima, järki ja niin edelleen sovelletaan yksiäänisesti riippumatta siitä, puhutaanko Jumalasta, ihmisestä vai kirpusta.
Deleuze omaksuu opin yksiäänisyydestä voidakseen esittää, että oleminen on yksiäänisesti eroa. ”Yksiäänisyys ei kuitenkaan tarkoita, että erot ovat ja että niiden täytyy olla: oleminen on eroa – –. Lisäksi, ei ole niin, että me olisimme yksiäänisiä olemisessa, joka ei ole yksiääninen; me ja meidän yksilöllisyytemme pysyy samaäänisenä yksiäänisessä olemisessa ja yksiääniselle olemiselle.” Tässä Deleuze soveltaa Spinozaa, jonka mukaan kaikki asiat, jotka ovat olemassa, ovat yhden substanssin (Jumalan tai luonnon) modifikaatioita. Deleuzelle tämä yksi ja ainoa substanssi on jatkuvasti eroava ja eroja luova (differoiva) prosessi, origamikosmos, joka taittuu aina kiinni, auki ja jälleen kiinni tuottaen rajatonta ”erojen leikkiä”. Deleuze tiivistää ontologiansa paradoksaaliseen kaavaan: ”pluralismi = monismia”.
Différence et répétition on Deleuzen laajin ja järjestelmällisin yritys työstää tällaisen ontologian yksityiskohtia. Vastaavia ajatuksia löytyy lisäksi muualta hänen tuotannostaan. Esimerkiksi teoksessa Nietzsche ja filosofia todellisuus on voimien leikkiä, Anti-Oidipuksessa ”ruumis ilman elimiä” ja Mitä filosofia on? -teoksessa ”immanenssin taso” tai ”kaaosmos” (kaaosmoosi). Alun perin Deleuze omaksui eron käsitteen Bergsonilta (le Bergsonisme, 1966).
Tietoteoria
Samoin Deleuze ei näe filosofiaa totuuden, järjen tai universaalien ikuiseksi tavoitteluksi, vaan määrittelee filosofian ”käsitteiden luomiseksi”. Deleuzelle käsitteet eivät ole identiteetin ehtoja tai propositioita, vaan ontologisia luomuksia, jotka rajaavat ajattelemisen alueen, kuten tekevät Platonin ideat, Descartesin cogito tai Kantin teoria mielen kyvyistä. Filosofinen käsite ”asettaa itsensä ja objektinsa samalla hetkellä kun se luodaan”. Deleuzen näkökulmasta filosofia muistuttaa siis enemmän käytännöllistä tai taiteellista tuottamista ja luomista kuin tarkkaa todellisuuden kuvaamista (kuten John Locken tai Willard Van Orman Quinen perinteissä).
Arvot
Deleuze väittää arvojen olevan sisäisiä eli immanentteja: hyvän elämän eläminen tarkoittaa omien kykyjensä ilmaisemista kokonaan, omien mahdollisuuksien äärirajoille menemistä. Moderni yhteiskunta latistaa eron ja vieraannuttaa ihmiset heidän kyvyistään. Myöntääksemme todellisuuden, joka on erojen ja muutosten virtaus, meidän täytyy kaataa vakiintuneet identiteetit nurin ja tulla kaikeksi siksi, miksi voimme tulla – vaikka emme voikaan etukäteen tietää, mitä se on.
Deleuzen käytännöllisen filosofian huipentuma on siten luominen. ”Tässä on ehkä sen salaisuus: tehdä olemassa olevaksi, ei tuomita. Arvostelman langettaminen on inhottavaa, mutta ei siksi, että kaikki on samanarvoista, vaan päinvastoin siksi, että kaikki, mikä pätee, pystyy kehittymään kukoistukseen ja erottautumaan joukosta pelkästään uhmaamalla tuomiota. Mikä asiantuntija-arvostelma voisi osua syntyvään taideteokseen?”
Tulkinnat
Deleuzen filosofeja ja taiteilijoita koskevat tutkimukset ovat tarkoituksellisen toisinajattelevia. Esimerkiksi teoksessaan Nietzsche ja filosofia Deleuze väittää Nietzschen Moraalin alkuperästä olevan järjestelmällinen vastaus Kantin Puhtaan järjen kritiikkiin. Tosiasiassa Nietzsche ei teoksessaan mainitse Kantin ensimmäistä kritiikkiä, ja Moraalin alkuperän moraaliset teemat ovat kaukana Kantin tietoteoreettisesta painotuksesta. Samoin Deleuze väittää yksiäänisyyden olevan Spinozan filosofian pääperiaate siitä huolimatta, että käsite puuttuu täysin kaikista Spinozan teoksista.
Deleuze kuvasi filosofista tulkintamenetelmäänsä termillä enculage, tarkoittaen tapaansa hiipiä jonkun kirjoittajan taakse, hedelmöittää tämä ja tuottaa jälkeläisiä, jotka ovat tunnistettavissa kirjoittajan omiksi mutta jotka ovat silti hirviömäisiä ja erilaisia. Deleuzen filosofitulkinnat voidaan siis ymmärtää Deleuzen omien filosofisten näkemysten ilmaisuiksi ja uusien käsitteiden uuttamiseksi. Deleuzeläinen ”vatsasta puhumisen menetelmä” ei niinkään ole tarkoituksellista väärintulkintaa, vaan esimerkki luovuudesta, jota filosofian tulisi Deleuzen mukaan toteuttaa. Tätä voisi verrata maalaustaiteessa Baconin teokseen Study after Velasquez – ei ole järkeä sanoa, että Bacon ”ymmärtää Velasquezin väärin”. Deleuze saattaa käyttää myös matemaattisia tai tieteellisiä käsitteitä vastaavalla tavalla.
Suomennetut teokset
Suomennettuja esseitä internetissä:
Päättäjien Metsäakatemia
Päättäjien Metsäakatemia on yhteiskunnallisille päättäjille ja vaikuttajille suunnattu kohtaamispaikka ja kutsukurssi. Sen tavoitteena on vahvistaa suomalaisten vaikuttajien edellytyksiä luoda kestävää hyvinvointiaa suomalaisista metsistä. Kursseille kutsutaan virkamiehiä, yritysten ja etujärjestöjen johtoa, poliitikkoja sekä koulutuksen, tieteen, taiteen, kansalaisjärjestöjen ja median edustajia.
Päättäjien Metsäakatemian toiminnalla pyritään lisäämään suomalaisten vaikuttajien kiinnostusta metsäasioihin ja heidän metsätietämystään sekä luomaan vuorovaikutusta metsäalan ja muiden alojen vaikuttajien kesken. Taustalla on ajatus, että metsien tarjoamien mahdollisuuksien tasapainoinen ja kestävä hyödyntäminen yhteiskunnassa edellyttää avointa vuorovaikutusta ja yhteistyötä.
Toiminta
Päättäjien Metsäakatemian toimintaa on järjestetty Suomessa vuodesta 1996. Vuosittain järjestetään kaksi nelipäiväistä Päättäjien Metsäakatemian kurssia. Vuosina 1996–2019 järjestettiin yhteensä 47 kurssia, joille osallistui yhteensä lähes 1 500 päättäjää.
Metsäakatemiassa pohditaan monipuolisesti metsiin ja metsien käyttöön liittyviä kysymyksiä sekä kotimaisesta että kansainvälisestä näkökulmasta. Päättäjien Metsäakatemia järjestää kurssin käyneille myös jatkotilaisuuksia ajankohtaisista teemoista. Päättäjien Metsäakatemian tilaisuuksia on ollut vuosina 1996–2019 kaikkiaan noin sata.
Taustatahot
Päättäjien Metsäakatemian toiminnasta vastaa Suomen Metsäyhdistys ry, joka on metsäalan yhteistyöjärjestö. Metsäakatemia toimii maa- ja metsätalousministeriön ja Suomen Metsäsäätiön tuella.
Päättäjien Metsäakatemialla on neuvottelukunta, jossa on edustus liike-elämän, valtionhallinnon, järjestöjen ja mediamaailman johdosta. Neuvottelukunta tukee Päättäjien Metsäakatemiaa strategisissa linjauksissa ja toiminnan kehittämisessä.
Forest Academy for Decision Makers -viestintäohjelma
Metsäakatemian kaksisuuntaisen viestinnän toimintamallia voidaan soveltaa erilaisissa olosuhteissa ja eri maissa. Viestintämalli on tuotteistettu Forest Academy - Programme for Increasing Dialogue on Forest in Society -viestintäohjelmaksi. Viestintäohjelma on otettu käyttöön Latviassa, Tansaniassa, Väli-Amerikassa ja Mosambikissa.
Tribute
Tribute voi tarkoittaa ainakin
United States Chamber of Commerce
Kauppakamarin vanhoillista linjaa on arvosteltu, ja siitä on eronnut useita merkittäviä yrityksiä. Lokakuussa 2009 erosi Apple perustellen eroaan sillä, että kauppakamari jarruttaa maan ilmastolainsäädännön kehittämistä.
Henrikin Liivinmaan kronikka
Henrikin Liivinmaan kronikka on 1200-luvulla kirjoitettu kronikka, joka on Novgorodin ensimmäisen kronikan ja Liivinmaan riimikronikan ohella merkittävimpiä Baltian varhaiskeskiajan historian lähteitä. Toisaalta se heijastelee ristiretkiaatetta, toisaalta se kertoo Baltian yhteiskunnallisista oloista ja käännytyksestä kristinuskoon 1200-luvun alussa. Alkuperäinen teos oli kirjoitettu latinaksi. Teos oli ilmeisesti laadittu paavin edustajia varten kuvaukseksi Liivinmaalle suunnatuista ristiretkistä. Tarkoituksena oli erityisesti esittää piispa Albert von Buxhövdenin toimet hyvässä valossa.
Henrikin kronikan ohella on myös useita muita Liivinmaan kronikkana tunnettuja teoksia.
Kirjoittaja
left|thumb|Suomennoksen kansi. Kronikan käsikirjoituksessa ei mainita kirjoittajan nimeä. Tästä huolimatta tutkijat ovat olleet lähes yksimielisiä siitä, että teoksen on kirjoittanut kronikassa usein esiintyvä Henricus de Lettis. Henrikin itsensä mukaan hän oli lättiläisten pappi (Lettorum ministor) tai pappi ja tulkki Henricus de Lettis. Ei sen sijaan ole täyttä selvyyttä siitä, viittaako lisänimi ”Lättiläinen” Henrikin kansallisuuteen vai pelkästään toiminta-alueeseen lähetyssaarnaajana. Kronikan ensimmäisen painetun version vuonna 1740 julkaissut Daniel Gruber piti Henrikiä latvialaisena, mutta 1800-luvulla useat saksalaiset tutkijat alkoivat pitää häntä saksalaisena, ja myöhemmän tutkimuksen valtavirta on asettunut tämän oletuksen puolelle. Tässä vaiheessa myös nimen saksankielinen muoto korjattiin Gruberin käyttämästä muodosta Heinrich der Lette (lättiläinen Henrik) muotoon Heinrich von Lettland (Lätinmaan Henrik). Todisteina Henrikin saksalaisuuden puolesta on pidetty sitä, että kronikassa viitataan useasti saksalaisiin sanalla nos (”me”) ja että kronikan mukaan Henrikillä oli kehno lätin kielen taito. Latvialainen tutkija Arvēd Švābe piti kuitenkin vuonna 1938 kirjoittamassaan artikkelissa Henrikiä latvialaisena.
Henrik ilmeisesti oleskeli Liivinmaalla vuodesta 1208 alkaen ja toimi piispa Albertin oppilaana. Hän osallistui vuosina 1216–1220 useisiin kalparitarien sotaretkiin virolaisia vastaan ja kastoi joukoittain pakanoita kristityiksi. Kielitaitonsa ansiosta hän toimi myös tulkkina useissa neuvotteluissa. Kronikan sisällön perusteella Henrik aloitti sen kirjoittamisen pian elokuussa 1224 tapahtuneen Tarton valtauksen jälkeen. Hän täydensi siihen myöhemmin uusia tapahtumia vuoteen 1227 saakka. Myöhemmin Henrik oli seurakuntapappina Virossa ja viimeinen maininta hänestä on vuodelta 1259.
Käsikirjoitukset
Liivinmaan kronikan alkuperäinen käsikirjoitus on hävinnyt. Teoksesta tunnetaan kuitenkin 16 käsikirjoituksen kopiota, joista viisi on kopiota alkuperäisestä teoksesta. Näistä vanhin on Codex Zamoscianus. Kyseessä on 1300-luvun alussa tai 1200-luvun lopulla tehty kopio, joka on kuitenkin epätäydellinen, sillä se loppuu kappaleeseen 23. Lisäksi se on pergamentille kirjoitettuna kellastunut ja rapistunut pahasti. Kyseinen teos on nykyisin säilössä Puolan kansalliskirjastossa Varsovassa. Toinen vanha säilynyt käsikirjoituksen kopio on 1600-luvulta peräisin oleva riialaisen kauppiaan Nathaniel Skodieskyn kokoelmista löytynyt teos. Tätä teosta on voitu käyttää täydentämään Codex Zamoscianuksen puuttuvat kohdat. Viimeksi mainittua teosta säilytetään Riian kaupunginkirjastossa.
Rakenne
Liivinmaan kronikka koostuu neljästä kirjasta :
Kaksi ensimmäistä kirjaa ovat huomattavan lyhyitä verrattuina kahteen jälkimmäiseen. Ilmeisesti Henrikin tarkoituksena oli kunnioittaa Meinhardia ja Bertoldia nimeämällä heille omat kirjansa niiden lyhyydestä huolimatta. Kaksi viimeistä kirjaa käsittelevät piispa Albertin hallintokautta. Kolmas kirja kertoo eteläisen Liivinmaan ja neljäs pohjoisen Liivinmaan sekä Viron valloituksesta.
Barista
pienoiskuva|Barista [[Esino Lariosta vaahdottaa maitoa cappuccinon tekemiseen.]] Barista on italian kieltä ja tarkoittaa espresso- ja baarimestaria joka valmistaa kuumia ja kylmiä juomia. Termi barista on lähtöisin italialaisesta perinteestä, joka on laajentunut muualle Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin italialaisten siirtolaisten mukana. Italian ulkopuolella termi on vakiintunut tarkoittamaan espressopohjaisia juomia valmistavaa tarjoilijaa.
Laahus (järvi)
Laahus on Pirkanmaalla Orivedellä Pehulan ja Toritun kylien välissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 35 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 600 metriä leveä. Se sijaitsee Pehulan ja Toritun kylein peltoaukealla ja se on osa Venehjoen valuma-alueen alajuoksulla pääuoman järviketjua. Sen yhtenäisyyden rikkoo Lammasniemi, joka halkaisee järven eteläosan omiksi lahdikseen. Järvellä on kartan mukaan yksi saari, joka on autio ja ilmeisesti tulvaherkkä. Se sijaitsee toisessa lahdessa. Sen rantaviivan pituus on 4,5 kilometriä ja sen rannat ovat peltomaata. Järven ympäristön haja-asutuksen muodostaa viisi taloutta, jotka sijaitsevat metsärajalla. Rannoilla sijaitsee vain kolme vapaa-ajan asuntoa. Niiden vierestä kulkee yhdystie 14223.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Oriselän alueeseen (35.741) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,3 metriä mpy. Järveen laskee kartan mukaan kolme metsäojaa yhdystieltä. Pääosa vedestä tulee kuitenkin vesireittiä myöten Saunalammin Kartunsalmesta ja poistuu saman tien Äijästensalmeä pitkin Myllyhautaan ja Särkänsalmea pitkin Oriselkään.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa oli järven ympärillä nykyistä suurempia tulvaniittyjä ja viisi maataloa. Tulvaniittyjen määrä on vähentynyt vuoden 1977 jälkeen.
John Taverner
John Taverner (n. 1490 Lincolnshire, Englanti – 18. lokakuuta 1545 Boston, Lincolnshire) oli englantilainen säveltäjä. Hän sävelsi pääasiassa vokaalimusiikkia, kuten messuja ja motetteja.
VEU Feldkirch
VEU Feldkirch on itävaltalainen jääkiekkoseura. Seura tulee Feldkirchin kaupungista. Seura on perustettu vuonna 1927. Sillä on ollut useita eri nimiä, joista VEU:n lisäksi mainitsemisen arvoinen on EHC Feldkirch. Se oli seuran nimi perustamishetkellä. Seura meni 2000-luvun alussa jo konkurssiinkin, mutta palasi vain vaihtamalla nimeä. Silloin se otti nimekseen EHC Feldkirch 2000:n, kunnes muutti jälleen vuonna 2006 nimensä FBI VEU Feldkirchiksi, joka se on nykyäänkin.
John Taverner
Taverner syntyi Lincolnshiressa. 1520-luvun alussa hän sai töitä kirkossa Tattershallissa. Vuonna 1526 hänestä tuli kuoromestari Oxfordissa. Vuonna 1528 hänet vangittiin harhaoppisuudesta ja kaksi vuotta myöhemmin hän lähti Oxfordista.
VEU Feldkirch
Seura on varsin menestynyt niin omassa maassaan kuin Euroopassakin. Joukkue on muun muassa voittanut Itävallan mestaruuden maansa pääsarjassa Österreichische Eishockey-Ligassa vuosina 1998, 1997, 1996, 1995, 1994, 1990, 1984, 1983 ja 1982, sekä Italian, Itävallan ja Slovenian joukkueiden välisen Alpenligan vuosina 1996, 1997, 1998, 1999. Nationalligan se on voittanut vuosina 1967, 2002 ja 2007, ja ÖEHV Oberligan vuonna 1960.
Seuran parhaimpia saavutuksia lienevät kuitenkin Euroopan kovemmista kilpailuista saadut mitalit. VEU Feldkirch on voittanut European Hockey Leaguen vuonna 1998 ja sai samalla paikan Euroopan Super Cupin otteluun. Super Cupin tittelinkin se nappasi itselleen voitettuaan slovakialaisen HC Kosicen 4-0.
John Taverner
Peter Maxwell Davies on säveltänyt Tavernerin elämästä oopperan.
VEU Feldkirch
Seura pelaa kotiottelunsa Vorarlberghallessa, jonka kapasiteetti on 5000. Seuran yleisöennätys on HPK:a vastaan pelatusta EHL:n ottelusta, jota seurasi yhteensä 7800 katsojaa.
Nykyisin seura pelaa Itävallan kakkossarjassa, Inter-National-Leaguessa.
Joukkue kaudella 2021–2022
Lähde: EliteProspects
Theodor Brofeldt
pienoiskuva|H. G. Th. Brofeldt kotonaan Iisalmen pappilassa, [[Eero Järnefeltin maalaama muotokuva vuodelta 1888.]] Henrik Gustaf Theodor Brofeldt (14. maaliskuuta 1837 Jaakkima – 4. helmikuuta 1914 Iisalmi) oli suomalainen pappi ja kirjailija Juhani Ahon isä.
Brofeldtin vanhemmat olivat kappalainen, varapastori Petter Johan Fredrik Brofeldt ja Margaretha Charlotta Mechelin. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lukiosta 1856 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1858. Brofeldt vihittiin papiksi 1859.
Brofeldt aloitti virkauransa Lapinlahdella kappalaisen apulaisena mutta toimi sittemmin Iisalmen emäseurakunnan kirkkoherrana 1883–1914. Hän oli myös tuomiokapitulin asessorina ja hän sai rovastin arvon 1888.
Theodor Brofeldt oli naimisissa 1860–1899 Karolina Fredrika Emelie Snellmanin (k. 1899) kanssa, ja he saivat kymmenen lasta joista vanhin oli Juhani Aho. Brofeltit olivat herännäisiä, mutta Theodor Brofeldt läheni myöhemmin beckiläisyyttä. Brofeldt meni 1901 toisen kerran naimisiin kansakoulunopettaja Hanna Emilia Wartiaisen kanssa.
Teoksia
Nimellä ''H. G. Th. Brofeldt'':
Vaarinkaktus
Vaarinkaktus (Cephalocereus senilis) on hidaskasvuinen, pylväsmäinen ja liereävartinen kaktuslaji, jota käytetään huonekasvina. Sen vartta ja piikkejä peittävät hopeanhohtoiset hapset. Se voi olla suorassa auringon paahteessa, ja multa saa kuivua kastelukertojen välissä rutikuivaksi. Vaarinkaktusta kastellaan harvoin. Talvella lämpötilan olisi syytä olla 10–15 astetta, kesällä vaarinkaktusta voi pitää pihalla tai parvekkeella. Huonekasvina se ei kuki.
Vaarinkaktus kasvaa luonnonvaraisena Meksikossa. Luonnossa se voi kasvaa 15 metriä korkeaksi ja olla halkaisijaltaan 40 senttimetriä. Kasvu käy kuitenkin hitaasti; 20 vuodessa siitä tulee vasta 60 senttimetriä korkea. Luonnossa kasvi kukkii valkoisin tai vaaleanpunaisin kukin. Kukat ovat 5–10 senttimetriä pitkät.
Horten
Horten (vuosina 1988–2002 nimellä Borre) on Norjan rannikkokaupunki ja samanniminen kunta Vestfoldin läänissä Oslonvuonon länsirannalla. Kunnan rajanaapureita ovat Re ja Tønsberg. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Hortenin kaupungissa oli 26 595 asukasta.
thumb|left|Norjan laivastomuseo sijaitsee Hortenissa thumb|left|MF Bastoe Hortenin laiturissa lähdössä Mossiin
Historia
Horten–Moss-lauttayhteys on toiminut vuodesta 1582 saakka Oslonvuonon ylitse. Paikkakunnalle perustettiin vuonna 1818 Karljohansvernin laivastotukikohta ja vuonna 1849 merivoimien päätelakka, joka myöhemmin kehittyi Norjan merivoimien päämajaksi ja merisotakouluksi 1950-luvulle saakka. Paikkakunnalla toimi myös Norjan ensimmäinen lentokonetehdas 1950-luvulle asti.