cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trifluorietikkahappo
Käyttö
Trifluorietikkahappoa käytetään trifluorietikkahappoanhydridin ja 2,2,2-trifluorietanolin, jota saadaan pelkistämällä litiumalumiinihydridillä, valmistamiseen. Yhdiste on käyttökelpoinen myös katalyyttinä Beckmann-toisiintumisissa, esteröinneissä, tyydyttymättömien ja aromaattisten yhdisteiden asyloinneissa, ketonien synteesissä ja nitrauksissa. Peptidisynteeseissä trifluorietikkahappoa käytetään poistamaan amiinien suojaukseen käytettäviä ryhmiä, kuten t-Boc-ryhmän poistoon. Tähän tarkoitukseen trifluorietikkahappo sopii hyvin, koska sivureaktiot ovat vähäisiä ja peptidit liukenevat hyvin trifluorietikkahappoon.
Charles Stewart Parnell
Vuosien 1880–1882 kuohunta
Kun parlamentin ylähuone vuonna 1880 hylkäsi erään maltillisen lakiesityksen maareformista Irlannissa, Parnell käynnisti uuden valtavan agitaatiokampanjan, jonka aikana hän onnistui voittamaan puolelleen myös pääosan Irlannin katolista papistoa. Ainoastaan piispat eivät tukeneet häntä. Syyskuussa 1880 Parnell piti Ennisissä järjestetyssä kansankokouksessa puheen, jossa hän kehotti eristämään painostustoimena häädettyjen maanvuokraajien tilalle asettuneet vuokralaiset sekä häätöjä toteuttaneet tilanhoitajat ”kuin spitaaliset entisaikaan”. Puhe innoitti sittemmin maaliiton kuuluisaan kampanjaan tilanhoitaja Charles Boycottia vastaan, mikä johti käsitteen boikotti syntymiseen. Samaan aikaan Parnellin johtama jarrutus parlamentissa johti siihen, että 36 irlantilaista edustajaa erotettiin määräajaksi.
Trifluorietikkahappo
Käyttö
Trifluorietikkahappoa käytetään myös proteiinien HPLC-mittauksissa. Yhdiste muodostaa ionipareja proteiinien kanssa ja täten ehkäisee kationinvaihtoa stationäärifaasin kanssa ja vähentää peptidien ja proteiinin konformaatioiden vaihtelua ja siten saa aikaiseksi paremman erottuvuuden.
Charles Stewart Parnell
Vuosien 1880–1882 kuohunta
William Gladstonen liberaalihallitus sääti vuonna 1881 maanvuokraajien asemaa helpottaneen Land Act -lain, joka kielsi laittomat häädöt ja jonka mukaan oikeusistuimien oli määrättävä ”kohtuulliset” enimmäisvuokrat. Lain säätämiseen ja sisältöön vaikutti irlantilaisten voimakas painostus. Saavutus oli merkittävä, mutta monet maaliiton kannattajat pitivät lakia riittämättömänä. Parnell suositti koettelemaan lain soveltamista käytännössä viemällä vuokrariitoja maaoikeuden käsiteltäväksi, mutta jatkoi samalla myös jyrkkäsävyistä agitointiaan. Hänet pidätettiin 13. lokakuuta 1881 neljä päivää aiemmin Wexfordissa pitämänsä aggressiivisen puheen vuoksi ja passitettiin eräiden muiden maaliiton johtajien kanssa Kilmainhamin vankilaan Dublinissa. Lisäksi Gladstonen hallitus lakkautti Irlannin maaliiton toiminnan.
Trifluorietikkahappo
Turvallisuus
Trifluorietikkahappo on vahvasti hapanta ja syövyttävää ja aiheuttaa syövytysvammoja joutuessaan kosketuksiin ihon tai silmien kanssa. Nisäkkäille se ei ole erityisen myrkyllistä toisin kuin esimerkiksi fluorietikkahappo. Vesikasveille ja leville se sen sijaan on haitallista. Yhdiste hajoaa vedessä melko hitaasti ja voi kertyä vesiin.
Charles Stewart Parnell
Vuosien 1880–1882 kuohunta
Neljä päivää Parnellin vapautumisen jälkeen Invincibles-niminen nationalistinen terroristiryhmä suoritti Dublinissa niin sanotut Phoenix Parkin murhat puukottamalla kuoliaiksi Irlannin asioiden ministeri lordi Frederick Cavendishin ja hänen apulaisensa Thomas Henry Burken. Tapaus näytti aluksi romuttavan Parnellin tekemän sopimuksen. Murhan synnyttämä kumouksellisen väkivallan vastainen reaktio kääntyi kuitenkin hänen edukseen, sillä se auttoi häntä taltuttamaan Irlannin ääriliikkeiden toiminnan. Parnell, Davitt ja John Dillon antoivat välittömästi julistuksen, jossa he tuomitsivat murhan. Parnell pyrki nyt muuttamaan maaliiton agitaatiotoiminnan home rule -puolueen parlamentaarista toimintaa tukevaksi liikkeeksi. Hän onnistui luomaan maaliiton seuraajaksi uuden Kansallisen liiton, joka soveltui tähän tarkoitukseen, mutta sai samalla taakseen maaliiton vanhan kannattajakunnan. Davitt vastusti tätä kehitystä, mutta hänen radikaalisiipensä vaikutusvalta heikkeni murhien seurauksena. Gladstonen lupaama Arrears Act astui voimaan heinäkuussa 1882, mutta Phoenix Parkin murhien Englannissa herättämän vastareaktion vuoksi liberaalipuolue ei halunnut toistaiseksi jatkaa yhteistyötä Parnellin kanssa ja palasi aiempaan politiikkaansa Irlannin suhteen.
Poliittista taktikointia parlamentissa
Kilmainhamin sopimuksen myötä vallankumouksellinen toiminta Irlannissa hiljeni ja Parnellin johtava asema säilyi horjumattomana. Vuoden 1884 äänioikeusuudistus lisäsi entisestään hänen puolueensa edustusta parlamentissa. Yhdessä konservatiivien kanssa Parnellin Irlantilainen puolue kaatoi kesäkuussa 1885 liberaalien hallituksen. Marraskuun 1885 parlamenttivaaleissa Parnell antoi julistuksen, jossa hän kehotti Englannissa asuvia irlantilaisia äänestämään mieluummin konservatiivien kuin liberaalien ehdokkaita. Taktiikan tarkoituksena oli varmistaa Englannin pääpuolueiden tasavahva kannatus, jolloin Parnellin oma puolue saisi vaa’ankieliaseman. Tavoite toteutui Irlantilaisen puolueen saadessa 86 edustajaa. Puolueen edustajat tukivat aluksi uutta konservatiivihallitusta, mutta kun hallitus kiristi toimia Irlannissa, Parnell siirsi tukensa takaisin Gladstonelle, joka pääsi näin helmikuussa 1886 palaamaan pääministeriksi.
Gladstonen hallitus oli nyt riippuvainen irlantilaisten tuesta, ja lupasi siksi säätää lain Irlannin itsehallinnosta. Hallitus antoi ensimmäisen home rule -lakiesityksen huhtikuussa 1886, ja Parnell sitoutui tukemaan sitä. Esitys kuitenkin ajoi Englannin liberaalit sisäiseen hajaannukseen ja parlamentin alahuone hylkäsi lakiesityksen kesäkuussa selvällä enemmistöllä. Seuraavana vuonna pääministeriksi palasi Irlannin itsehallintoa vastustanut konservatiivi Robert Salisbury. Parnell vetäytyi osin syrjään politiikasta sekä terveyssyistä että asemansa hankaloitumisen vuoksi. Irlantilainen puolue liittoutui nyt oppositiojohtaja Gladstonen kanssa, ja joutui siksi luopumaan aiemmasta jarrutustaktiikastaan. Parnell pysyi myös sivussa William O’Brienin Irlannissa vuonna 1886 käynnistämästä uudesta kansanliikkeestä (plan of campaign), jossa maanvuokraajia kehotettiin maksamaan vain itse kohtuulliseksi katsomansa vuokrasumma.
Parnell joutui keskelle uutta kohua, kun The Times julkaisi 18. huhtikuuta 1887 jäljennöksen hänen kirjoittamakseen väitetystä kirjeestä, jossa hän olisi hyväksynyt viisi vuotta aiemmat Phoenix Parkin murhat. Parnell tuomitsi kirjeen väärennökseksi. Tapausta tutki syyskuusta 1888 helmikuuhun 1889 erityinen tutkintakomitea. Vuonna 1889 Richard Pigott -niminen irlantilainen toimittaja tunnusti komitealle tehneensä väärennöksen. Parnellin maineen puhdistuminen vahvisti hänen asemaansa, sillä Englannin liberaalit alkoivat nyt nähdä hänet vääryyttä kärsineenä marttyyrina.
Avioeroskandaali ja kuolema
thumb|180px|Katharine O’Shea Parnellin poliittinen ura romuttui hänen yksityiselämäänsä koskeneen kiusallisen skandaalin seurauksena. Hänellä oli vuodesta 1880 alkaen ollut suhde edellä mainitun puoluetoverinsa William O’Shean vaimoon Katharineen. Vuonna 1886 hän oli joutunut hyväksymään O’Shean asettumisen home rule -puolueen ehdokkaaksi Galwayn täytevaaleissa, vaikka O’Shea ei suostunut sitoutumaan puolueen linjaan. Salainen suhde tuli ilmi, kun kapteeni O’Shea jätti jouluaattona 1889 avioerohakemuksen, jonka perusteeksi hän ilmoitti vaimonsa uskottomuuden Parnellin kanssa. Vaikka puolueen sisäpiiri oli tiennyt suhteesta, se tuli yllätyksenä suurelle yleisölle. Monet arvelivat O’Shean avioerojutun olevan home rulen vastustajien poliittinen salajuoni. Tämä ei ollutkaan mahdotonta, sillä O’Shean tiedettiin olevan Joseph Chamberlainin liittolainen, jonka kanssa Parnell oli aiemmin torjunut poliittisen yhteistyön. Katharine O’Shea ei kiistänyt oikeudessa uskottomuusväitettä, ja avioero myönnettiin 17. marraskuuta 1890.
Irlantilaiset olivat valmiita yhä tukemaan Parnellia, mutta Englannissa poliittisesti vaikutusvaltaiset herätysliikkeiden kannattajat ja vapaakirkolliset kääntyivät häntä vastaan niin vihamielisesti, että se muodostui ongelmaksi Gladstonelle. Näytti siltä, että Irlantilaiselle puolueelle välttämätön yhteistyö liberaalien kanssa katkeaisi, jos Parnell jatkaisi puolueen johdossa. Parnell ei halunnut väistyä ja 25. marraskuuta puoluekokous vahvistikin hänen asemansa. Kun pian tuli tieto Gladstonen kirjeestä, jossa hän ilmoitti että joko hänen tai Parnellin olisi lähdettävä, asia nousi heti uudelleen esille. Katkeran kiistan jälkeen Irlantilaisen puolueen parlamenttiryhmä hajosi 6. joulukuuta kahtia: 44 edustajan enemmistö marssi ulos neuvotteluista ja perusti oman ryhmänsä, 26 edustajan vähemmistön jäädessä Parnellin tueksi. Yritykset sovitella hajaannusta helmikuussa 1891 kariutuivat.
Jyrkät feeniläiset tukivat edelleen Parnellia, mutta katolinen kirkko kääntyi nyt avoimesti häntä vastaan. Hänen avioliittonsa Katharine O’Shean kanssa kesäkuussa 1891 pahensi tilannetta. Parnell läheni vallankumouksellisia ja vieroitti samalla itsensä aiemman kannattajakuntansa pääosasta. Vuonna 1891 käytiin useita täytevaaleihin liittyneitä katkeria vaalikampanjoita, jotka päättyivät Parnellin tukijoiden tappioihin. Parnellin kampanjointi keskeytyi, kun hän yllättäen kuoli vaimonsa kotona Brightonissa lokakuussa 1891. Hänet haudattiin näyttävin menoin Glasnevinin hautausmaalle Dubliniin. Parnellin kannattajat eli niin sanotut parnelliitit jatkoivat hänen kuoltuaankin toimintaa omana puolueenaan. Irlantilaisen puolueen hajaannus jatkui vuoteen 1900, jolloin eri ryhmät saivat sovittua yhdistymisestä.
Muistaminen
thumb|[[Augustus Saint-Gaudensin veistämä Parnellin muistomerkki Dublinissa.]] Dublinin O’Connell Streetin pohjoispäähän pystytettiin vuonna 1911 Parnellin muistomerkki.
Parnellin kuva oli vuosina 1996–2002 käytössä olleessa sadan Irlannin punnan setelissä.
Suomessa toimii Restelin omistama pubiketju Parnell’s Irish pub, jonka logossa on Charles Parnellin kuva.
Terveydenhuolto Saksassa
thumb|[[Freiburgin yliopistollinen sairaala]]
Terveydenhuolto Saksassa perustuu liittovaltion, osavaltioiden ja itsenäisten palveluntarjoajien yhteistyöhön. Liittovaltio toimii ylimpänä lainsäätäjänä, määrittää sairausvakuutuksen perusperiaatteet ja potilaan oikeudet sekä valvoo niiden toteutumista. Saksan terveydenhuoltojärjestelmä rahoitetaan pääasiallisesti sairauskassamaksuin, joista noin puolet maksaa työnantaja ja noin puolet työntekijä. Sairausvakuutus on Saksassa pakollinen.
Historia
thumb|Vuoden 1883 laki työntekijöiden sairausvakuutuksesta
Saksan terveydenhuoltojärjestelmällä on pitkä historia. Jo Bismarckin aikaan vuonna 1883 säädettiin sairausvakuutuslaki, jonka perusteella tiettyjen alojen työntekijöillä oli oltava sairausvakuutus. Vakuutetuilla oli oikeus lääkäripalveluihin, lääkkeisiin sekä rahallisiin avustuksiin, kuten sairauspäivärahaan. Sairauskassat saivat tarjota myös lisäpalveluita ja ulottaa vakuutusturvan myös vakuutetun perheenjäseniin. Jo tuolloin vakuutusmaksut riippuivat tuloista.
Vuonna 1911 säädetty valtion vakuutusasetus (Reichsversicherungsverordnung) yhtenäisti sairaus-, eläke- ja tapaturmavakuutuslainsäädäntöä. Muutoksen myötä sairausvakuutusvelvollisuus laajentui koskemaan aiempaa laajempia ammattiryhmiä, kuten palvelijoita sekä maa- ja metsätalouden työntekijöitä. Vuonna 1941 tuli voimaan eläkeläisten sairausvakuutus. Vuonna 1969 työntekijät ja toimihenkilöt asetettiin tasavertaiseen asemaan sairaustapauksissa. 70-luvulla vakuutusta laajennettiin kattamaan maatalousyrittäjät, opiskelijat, laitoksissa elävät vammaiset sekä taiteilijat ja tiedottajat. Vuoden 1989 uudistuksessa vakuutusten piiriin tulivat muun muassa ennalta ehkäisevät toimenpiteet.
Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen sovittiin, että vuoden 1991 alusta sairausvakuutuslaki olisi voimassa myös uusissa osavaltioissa. Vuodesta 1996 lähtien ihmiset saivat valita sairauskassansa vapaasti. Vuonna 1996 tuli voimaan lakisääteinen hoivavakuutus.
Sairausvakuutus
Saksassa pakolliseen sairausvakuutukseen on kaksi vaihtoehtoa, julkinen sairauskassa (Krankenkasse) ja yksityinen sairausvakuutus. Jos ansaitsee yli tietyn summan (53 550 euroa vuonna 2014 ), voi liittyä yksityiseen sairausvakuutukseen julkisen kassan sijaan.
Julkiset sairauskassat
Julkisen sairauskassan maksu on 15,4 prosenttia tuloista, josta työnantaja maksaa 7,3 prosenttia ja työntekijä 8,2 prosenttia työntekijän tuloista (vuonna 2014). Vuoden 2015 alusta osuus on 14,6 prosenttia, josta työnantaja maksaa puolet ja työntekijä puolet. Sairauskassamaksun yläraja lasketaan vuonna 2014 4 050 euron kuukausitulojen mukaan eli se on 332,10 euroa kuukaudessa.
Yksityinen sairausvakuutus
Toisin kuin julkisissa sairauskassoissa, yksityisessä sairausvakuutuksessa maksu määräytyy halutun vakuutuspaketin sekä riskitekijöiden mukaan. Näin esimerkiksi vanhat maksavat enemmän kuin nuoret ja sairaat enemmän kuin terveet. Nuorelle ja terveelle yksityinen sairausvakuutus onkin selvästi edullisempi kuin julkinen sairauskassa. Julkiseen sairauskassaan on kuitenkin hyvin vaikea palata, jos on siirtynyt yksityisen sairausvakuutuksen piiriin. Tällöin pitää osoittaa, että on ansainnut kokopäivätyössä vuodessa alle sen rajan, jolla yksityiseen sairausvakuutukseen voi vaihtaa. Yli 55-vuotiaille siirtyminen yksityisestä sairausvakuutuksesta julkiseen kassaan on lähes mahdotonta.
Päiviä ja öitä metsässä
Päiviä ja öitä metsässä  on intialainen elokuva vuodelta 1969. Se kertoo neljästä lomaa viettävästä intialaisen keskiluokan edustajista. Se esitettiin Berliinin elokuvafestivaaleilla 1972.
Mohamed Soliman
Mohamed Soliman Homos (, s. 1. tammikuuta 1979) on egyptiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja, Hän edustaa Egyptin valioliigassa pelaavaa Ismailia.
Lerikin piirikunta
thumb|250px|Lerikin piiri Azerbaidžanin kartalla. Lerikin piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 1084 neliökilometriä. Asukkaita on 75 200 henkeä (vuonna 2010).
Lerikin piiri sijaitsee Azerbaidžanin tasavallan kaakkoisosassa. Se rajoittuu luoteessa Yardımlın, koillisessa Masallın, idässä Lənkəranin ja kaakossa Astaran piireihin sekä lounaassa Iraniin.
Piirin keskus on Lerikin taajama. Kuntia on kaikkiaan 99 ja kyliä 161. Kaupunkiväestön osuus on 9,8 % (vuonna 2010). Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan piirin asukkaista 96,9 % on azereja ja 3,1 % tališeja.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut karjanhoitoon sekä viljan, vihannesten, perunan ja hedelmien viljelyyn. Lisäksi on pienimuotoista elintarviketeollisuutta.
Paikallislehtenä ilmestyy Lerik.
Noora Hautakangas
Noora Hautakangas (s. 22. maaliskuuta 1984 Soini) on vuoden 2007 Miss Suomi -kilpailun voittaja ja Suomen edustaja vuoden 2007 Miss Universum -kilpailussa.
Noora Hautakangas juonsi vuoteen 2016 saakka The Voice -radiokanavan aamuohjelmaa yhdessä Anssi Honkasen ja Jani "Tuottaja" Jääskeläisen kanssa. Lisäksi hän on juontanut Yle TV2:lla moottoriurheilu-aiheista MotorSport-ohjelmaa. Hautakangas on myös juontanut metsänhoitoon keskittynyttä MTV3:n Vihreä Kulta -ohjelmaa yhdessä Arttu Harkin kanssa. Vuonna 2015 Hautakangas juonsi Nelosella esitettävää Aatami etsii Eevaa -televisiosarjaa. Vuodesta 2016 lähtien hän on toiminut yrittäjänä omistaen kolme second hand -tavaroita myyvää liikettä Helsingissä.
Juan Ignacio Molina
Molina syntyi Guaraculénin suurella maatilalla lähellä Villa Alegrea, Linaresin provinssissa. Hänen vanhempansa olivat Agustin Molina ja Fransisca Gonzáles Bruna. Hän opiskeli Talcassa ja Concepciónin jesuiittakoulussa. Hän joutui lähtemään Chilestä vuonna 1768, jolloin jesuiitat karkotettiin Espanjaan. Vuonna 1773 hän asettui Bolognaan, Italiaan, jossa hänestä tuli luonnontieteiden professori. Vuonna 1782 hän kirjoitti teoksen Saggio sulla Storia Naturale del Cile, joka oli ensimmäinen Chilen luonnonhistoriaa kartoittava teos. Siinä hän kuvaili ensi kerran tieteelle useita eliölajeja.
Häntä kutsuttiin myös Abate (apotti) Molinaksi, ja joskus myös italialaisella nimellään Giovanni Ignazio Molina.
Molinan tieteelle kuvailemiin lintulajeihin lukeutuu muun muassa chilenflamingo.
Haapamäen höyryveturipuisto
thumb|Höyryveturi [[Hr1 eli Ukko-Pekka numero 1003 Haapamäen Höyryveturipuistossa.]] Haapamäen Höyryveturipuisto on vuonna 1988 avattu rautatieaiheinen matkailukohde, joka sijaitsee Keuruun Haapamäellä entisen höyryvetureiden halkotarhan alueella lähellä Haapamäen rautatieasemaa. Näyttelyalueella on pääosin VR:n lahjoittamia höyryvetureita ja muuta rautatiekalustoa.
Höyryveturipuiston omistaa Haapamäen Höyryveturipuisto Oy, joka on Sari Teräs-Nikulan ja Jussi Nikulan perheyritys. Höyryveturipuistoa ei pidä sekoittaa Haapamäellä toimivaan Haapamäen museoveturiyhdistykseen (HMVY), joka toimii omistamassaan veturitallikiinteistössä Höyryveturipuiston vieressä. Yhdistys ja Höyryveturipuisto tekevät kuitenkin yhteistyötä.
Höyryveturipuisto on avoinna matkailijoille vuosittain kesäkaudella. Siellä järjestetään erilaisia tapahtumia ja myös resiinaretkiä. Talvella höyryveturipuiston caravan-alue ja muu majoitustoiminta on avoinna tilauksesta.
Kalusto
Höyryveturipuiston kalusto on vain ulkoisesti kunnostettua. Kalustosta osa on Haapamäen Höyryveturipuiston omistuksessa, kun taas osa on Suomen Rautatiemuseon, Jokioisten Museorautatien ja Haapamäen Museoveturiyhdistyksen omaisuutta.
Puistossa liikennöi 185 millimetrin (7 1/4") raideleveyksinen puistojuna, jonka veturina on polttomoottorilla toimiva Dr12-veturin pienoismalli. Vuonna 2020 puistoon ostettiin VR:ltä CEmt-makuuvaunuja, joissa on mahdollista yöpyä, sekä ravintolavaunu Rk 27813.
Terakoya
thumb|Terakoya tytöille Terakoyat olivat yksityisiä kouluja, joissa opetettiin kirjoittamista, lukemista ja laskemista tavallisten japanilaisten lapsille Edo-kaudella.
Sana terakoya on peräisin sanasta terako (寺子, ’temppelilapsi’), joka viittasi Japanin keskiajalla buddhalaisessa temppelissä opiskelua varten asuneeseen lapseen. Vaikka Edo-kaudella opetus ei tapahtunutkaan enää temppeleissä, sana jäi sellaisenaan käyttöön.
Historia
Ensimmäiset terakoyat ilmaantuivat 1600-luvun alussa. Ne kehittyivät buddhalaisiin temppeleihin perustetuista koulutuslaitoksista. Ennen Edo-kautta julkista koulutusta oli saatavilla vain samuraiden ja hallitsevan luokan lapsille, mutta kauppiasluokan nousu kauden puolivälissä lisäsi huomattavasti terakoya-koulujen suosiota, sillä ne olivat yleisiä sekä suurissa kaupungeissa kuten Edossa ja Osakassa mutta myös maaseudulla. Niiden osanottaja-aste nousi 70 prosenttiin Edossa 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa.
Terakoyat lakkautettiin Meiji-kaudella, kun Japanin hallitus laati uuden koulutusjärjestelmäasetuksen vuonna 1872. Julkisissa kouluissa käyminen tehtiin nyt pakolliseksi, jotta koko väestölle saataisiin annettua asianmukainen peruskoulutus.
Opetus
Terakoya-kouluissa keskityttiin lukemiseen ja kirjoittamiseen, mutta niissä opetettiin myös ylimääräisiä aineita, kuten laskemista helmitaululla (soroban), historiaa ja maantietoa. Niissä opetettiin myös tytöille ompelua, teeseremoniaa, ikebanaa ja muita käsityötaitoja. Oppitunnit pidettiin yleensä samuraiden, buddhalaisten pappien tai jopa tavallisten kansalaisten yksityiskodeissa. Opettajat, joita kutsuttiin nimillä shishō tai tenarai shishō, olivat pääasiassa tavallisia japanilaisia, mutta myös samurait ja buddhalainen papisto toimivat opettajina. Opettajat hoitivat usein itse myös koulujen hallinnon. Muutamia terakoya-kouluja hallinnoivat šintolaiset papit ja lääkärit.
Toisin kuin jokapäiväisessä elämässä tarvittavia taitoja opettavat kansankoulut, terakoya-kouluissa tarjottiin korkeamman tason koulutusta. Opetus alkoi kalligrafian kursseilla, joissa oppilaat imitoivat ohjaajansa antamaa esimerkkiä. Kun kirjoittamisen perusteet oli opittu, oppilaat etenivät nimellä ōraimono tunnettuihin oppikirjoihin, jotka olivat alkujaan peräisin Heian-kaudelta ja joita käytettiin pääasiassa samuraiden koulutuksessa. Ne oli kirjoitettu kanjien ja kana-tavuaakkosten yhdistelmällä. Niissä oli hyödyllistä tietoa ihmisten jokapäiväisestä elämästä, kodinhoidosta, keskustelutaidoista ja moraaliarvoista, mutta myös historiallista ja maantieteellistä tietoa, jotka antoivat oppilaille laajemman kuvan sosiaalisesta elämästä.
Vaikka vain harvoissa terakoya-kouluissa opetettiin kauppiasluokan lapsille kaupallisia aineita, helmitaululla laskemisesta tuli yhä suositumpaa Edo-kauden lopussa. Terakoya- ja han-koulujen kautta Japanin väestö saavutti suhteellisen suuren lukutaitoasteen kauden loppuun mennessä. Luotettavia tilastoja ei ole, mutta arviolta 50 prosenttia miehistä ja 20 prosenttia naisista oli lukutaitoisia ja omasi jonkinlaisen laskutaidon.
Raymond Whittindale
Raymond Whittindale (1883 Kenilworth, Warwickshire – 9. huhtikuuta 1915 Cheltenham, Gloucestershire) oli brittiläinen rugbynpelaaja. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului siellä hopeaa saaneeseen Moseley Wanderers -joukkueeseen. Hän oli Claude Whittindalen veli.
Luettelo jalkapallon Mestarien liigan voittanutta joukkuetta edustaneista pelaajista
Tämä on luettelo jalkapallon Mestarien liigan voittaneessa joukkueessa pelanneista pelaajista, joiden ei kuitenkaan katsota voittaneen mestaruutta. Luettelo sisältää pelaajat, jotka ovat esiintyneet joukkueessa Mestarien liigan otteluissa kyseisen kauden aikana, mutta eivät ole edustaneet kyseistä joukkuetta kauden loppuun asti. Mestarien liigaa on pelattu kaudesta 1992–1993 lähtien. Mestarien liigaa edeltäneen, vuosina 1955-1992 pelatun, Euroopan cupin vastaavat pelaajat eivät ole luettelossa mukana. Luettelossa on huomioitu kaikki pelaajat Mestareiden liigan kauden 2022-23 loppuun asti.
HMS Marlborough (F233)
HMS Marlborough (viirinumero F233) oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 23 fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin 15. heinäkuuta 1986 Swan Hunterilta, missä köli laskettiin 22. lokakuuta 1987. Se laskettiin vesille 21. tammikuuta 1989 ja otettiin palvelukseen 14. kesäkuuta 1991.
Palvelus
pienoiskuva|vasen|Almirante Condell Alus myytiin 2005 Chilelle, joka liitti sen laivastoonsa 2008 nimellä Almirante Condell. Alus saapui Valparaisoon 21. lokakuuta.
Štefan Matlák
Štefan Matlák (6. helmikuuta 1934 Bratislava – 12. huhtikuuta 2003 Bratislava) oli Tšekkoslovakiaa edustanut jalkapalloilija. Hän kilpaili vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa ja kuului siellä maansa hopeaa saaneeseen joukkueeseen.
Koko-teatteri
KokoTeatteri on vuonna 1997 perustettu vapaan kentän ammattiteatteri sekä Jazz Clubi, joita hallinnoi KokoTeatteri -yhdistys ry. Vuoden 2012 alusta KokoTeatterin toimitilat ovat olleet Hakaniemessa Svenska Gårdenissa.
Teatterilla on kolme vakinaista työntekijää, 50 jäsentä ja sen produktioissa vierailee vuosittain 30–40 freelanceteatterilaista. Se on vuoden 2008 alkuun mennessä tuottanut yli 70 ensi-iltaa. Esitykset ovat teatteria ja tanssia, joissa yhdistellään monia taiteenlajeja. Teatteri saa valtion harkinnanvaraista tukea. Lisäksi sitä tukevat Valtion Tanssitaidetoimikunta ja Helsingin kaupungin kulttuuriasiainkeskus. Se järjestää nimellä Olohuone yleisölle avoimia tilaisuuksia, joissa on muun muassa taiteilijatapaamisia ja keskusteluja.
Teatteri on perustettu sen taiteellisen johtajan, tanssija-koreografi-näyttelijä Anna Veijalaisen aloitteesta. Ensimmäisen toimintavuoden ensimmäinen esitys oli tanssiteatteriteos Armon arpajaiset. Toiminta alkoi 1998 klubimuotoisena. Vuonna 2001 teatteri aloitti yhteistyön Q-teatterin Baltic Circle -festivaalin kanssa. Ylen TV1:n Valopilkku-ohjelma valitsi teatterin jo heti perustamisvuonna Vuoden Valopilkuksi. Sen toimitilat olivat vuodesta 2000 vuoden 2011 loppuun entisessä elokuvateatterissa Helsingin Kruununhaassa. Vuoden 2012 alussa yhdistys muutti Hakaniemeen uusiin tiloihin Svenska gårdeniin. Avajaisia vietettiin 3. helmikuuta 2012.
Teatterin kymmenvuotisjuhlanäytelmä oli virolaisen kirjailijan Andrus Kivirähkin kirjasta dramatisoitu Riihiukko. Kaksikymmentävuotisjuhlanäytelmä oli Nick Paynen (UK) näytelmä Constellations, suomentanut Sonja Sorvola.
Koko Jazz Club
Koko Jazz Club on basisti Timo Hirvosen ja rumpali Jussi Lehtosen luotsaama livejazz-klubi, joka toimii samoissa tiloissa KokoTeatterin kanssa.
Lavalla on käynyt Suomen merkittävimpiä jazz-kokoonpanoja ja -artisteja, kuten Severi Pyysalo, Marzi Nyman, Jukkis Uotila, Jussi Fredriksson, Kari Ikonen, Manu Dunkel, Pope Puolitaival ja Jussi Kannaste sekä kansainvälisiä artisteja kuten Tim Ries, Bernard Flowler, Jonathan Kreisberg, Billy Hart, Tim Hagans, Bob Moses ja Joey Calderazzo.
Koko Jazz Club muutti Unioninkadulta Hämeentielle vuodenvaihteessa 2011–2012.
Yhteistyössä Koko Jazz Clubin pääyhteistyökumppanit ovat Sibelius-Akatemia ja Eastway. Keväällä 2012 oli yhteistyössä tehtyjä konsertteja niin Sibelius Akatemian, kuin Metropoliankin kanssa. Koko Jazz Clubille myönnettiin vuonna 2018 Suomi-palkinto tunnustuksena merkittävästä taiteellisesta toiminnasta.
Archibald Yell
thumb|right|Archibald Yell Archibald Yell (9. elokuuta 1797 – 23. helmikuuta 1847) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi Arkansasin osavaltion toisena kuvernöörinä vuosina 1840–1844.
Yell syntyi Pohjois-Carolinassa ja muutti lapsena vanhempineen Tennesseehen. Hän oli prikaatikenraali ja sai surmansa Buena Vistan taistelussa.
Beirut
Beirut on Libanonin pääkaupunki, pääsatama ja maan suurin kaupunki. Vuonna 2011 kaupungissa oli 363 033 asukasta ja sen metropolialueella noin 2,2 miljoonaa. Ennen 1970-lukua Beirutia pidettiin arabimaailman länsimaisimpana kaupunkina, mutta se kärsi mittavia vahinkoja Libanonin sisällissodassa vuosina 1975–1990. Sittemmin kaupunkia on pyritty jälleenrakentamaan.
Maantiede
thumb|vasen|Beirut satelliittikuvassa. Beirut sijaitsee Välimereen työntyvällä suurin piirtein kolmion muotoisella niemimaalla. Kaupunki on rakennettu niemimaan kahdelle kukkulalle, Al-Ashrafīyah Itä-Beirutissa ja Al-Muṣayṭibah Länsi-Beirutissa. Sisämaan puolella sijaitsee kapea rannikkotasanko, joka rajoittuu Nahr Al-Kalb-joen suulta pohjoisessa Nahr Al-Damur-joen suulle etelässä.
Beirutissa vallitsee subtrooppinen ilmasto. Talvet ovat lauhkeita ja kesät kosteita ja kuumia. Tammikuu on vuoden kylmin kuu, jolloin korkein keskimääräinen lämpötila päivisin on 17 °C ja kylmin öisin 11 °C. Vastaavat lämpötilat heinäkuussa ovat 31 °C ja 23 °C. Keskimääräinen vuosittainen sadanta on 914 mm.
Varhainen historia
thumb|vasen|Roomalaisia pylväitä. Nykyisen Beirutin alue asutettiin paleoliittisella kaudella noin 250 000 vuotta sitten. Neoliittiselta kaudelta on puolestaan tehty useita löydöksiä liittyen esimerkiksi kalastuksessa ja metsästyksessä käytettyihin työkaluihin. Kanaanilaisen sivilisaation aikana kolmannella vuosituhannella eaa. pitkin nykyisen Syyrian ja Libanonin rannikkoa alkoi muodostua useita pieniä kaupunkeja, jotka välittivät kauppaa muinaisen Egyptin ja Mesopotamian välillä. Suurin näistä oli Byblos, mutta Eblata 2500–2300-luvuille eaa. ajoitettu teksti mainitsee myös paikan nimeltä ba-u-ra-at-tu eli Berytus. Arkeologisissa kaivauksissa 1990-luvulla löydettiin Beirutin 2000-luvulta eaa. peräisin oleva kaupunginmuuri, sekä suuren portin ja akropoliin jäänteet. 1000-luvulla eaa. Berytuksessa elänyt historioitsija Sanchuniathon kirjoitti Foinikian historian. Kaupungin pääjumala oli naispuolinen Baalat. Alueen suurista valtakunnista kaupunkia hallitsivat vuorotellen Assyria, Egypti, Babylonia, Akhaimenidien Persia ja lopulta Seleukidit, joista jälkimmäisen kaudella rakennettiin suurempi kaupunginmuuri ja kaupunki asutus levisi laajemmalle alueelle.
Beirut päätyi Rooman valtakunnan alaisuuteen vuoden 64 eaa. jälkeen ja siitä muodostui roomalaisen Syyrian keskus ja valtakunnan itäosien roomalaisin kaupunki. Kaupungin satama oli roomalaisten kaleerien pääasiallinen tukikohta itäisellä Välimerellä ja asukkaat rikastuivat tekstiilien kaupalla. Beirutin taloudellisen merkityksen ohella kaupungissa sijaitsi yksi valtakunnan merkittävimmistä lainopillisista kouluista, johon saapui opiskelijoita ympäri valtakuntaa. 300-luvulta vuoteen 551 se oli yksi vain kolmesta Bysantin valtakunnan lainopillisesta koulusta. Kaksi koulun professoria työskenteli keisari Justinianus I:n valtakaudella julkaistun Corpus iuris civilis-lakikokoelman parissa. Kokoelmasta tuli sittemmin monien länsimaiden oikeusjärjestelmän perusta. Justinianuksen kaudella Beirutista tuli myös silkintuotannon keskus. Myös kristinusko toi mukanaan merkittäviä muutoksia. Varhaisessa kaupungissa oli kuusi kirkkoa ja sen uskonnollista merkitystä lisäsi paikallisen hallintokeskuksen siirtäminen Tyroksesta Beirutiin 400-luvulla. 16. heinäkuuta 551 kaupunkiin iski tuhoisa maanjäristys ja sitä seurannut hyökyaalto, joka raunioitti Beirutin ja surmasi arviolta 30 000 sen asukasta. Kaupunki ei toipunut ennalleen pitkään aikaan.
Arabivalloitus ja ristiretket
Arabit alkoivat levittäytyä Välimeren itäosiin 600-luvulla. Damaskos menetettiin arabeille syyskuussa 635, mutta Beirutin puolustamisen pidempään teki mahdolliseksi sen satama, jonka kautta Bysantin laivasto saattoi huoltaa sitä. Bysantin valtakunnan joukot vetäytyivät kuitenkin alueelta. Islamilaisen tarinaperinteen mukaan roomalaiset lyötiin Jarmukin taistelussa elokuussa 636, mutta tällaisesta taistelusta ei ole aikalaislähteitä eikä arkeologisia todisteita.
Arabikalifaatin keskus muodostui lähelle Beirutia Damaskokseen, mikä teki Beirutista merkittävän sataman. Muslimeista tuli ajan myötä kristittyjä suurempi väestönryhmä kaupungissa. Merkittävä beirutilainen oli Abd ar-Rahman bin Amr al-Awzai, joka oli oman aikansa suurimpia lainoppineita. 900-luvulla kaupunki joutui Egyptin fatimidien haltuun. Seldžukit valtasivat Jerusalemin vuonna 1071 ja voittivat samana vuonna Bysantin Manzikertin taistelussa. Kristittyjen pyhiinvaeltajien julma kohtelu oli yksi sittemmin ristiretkien alkuun vaikuttanut tekijä.
Kun ristiretkeläiset ryhtyivät valtaamaan Beirutia vuonna 1110 kaupungissa oli arviolta 5 000 asukasta. Kun kaupunki vallattiin kaikki sen asukkaat surmattiin. Beirut oli osa Jerusalemin kuningaskuntaa vuoteen 1187 sakka, jolloin Saladinin joukot valloittivat sen. Ristiretkeläiset valtasivat sen puolestaan takaisin vuonna 1197. Beirut läänitettiin Johannes Ibeliläiselle, joka jälleenrakennutti kaupunkia ja kutsui paikalle genovalaisia, pisalaisia ja venetsialaisia kauppiaita. Ristiretkeläisten valta Beirutissa kesti kaiken kaikkiaan 171 vuotta, eli pidempään kuin alueen muissa rannikon kaupungeissa. Egyptin mamelukkisulttaani al-Ashraf Khalil valloitti sen lopulta vuonna 1291. Mameukit tuhosivat kaupungin linnoitukset ja sataman estääkseen ristiretkeläisiä valtaamasta ja vakiinnuttamasta asemaansa kaupungissa uudelleen. Satama rakennettiin taloudellisista syistä uudelleen vasta 1300-luvun puolella. Beirutissa toimi joitakin venetsialaisia kauppiaita, mutta jatkuva sodankäynti ja poliittinen epävakaus esti suuremman taloudellisen kehityksen.
Osmanien valtakunta
Osmanien valtakunta kukisti mamelukit vuonna 1517, jolloin Syyria ja Egypti liitettiin heidän valtakuntaansa. Beirut kuului Osmanien valtakuntaan seuraavien 400 vuoden ajan, mutta pitkään lähinnä nimellisesti paikallisten hallitsijoiden käyttäessä suurta osaa vallasta. Osmanien valtakunta jakautui maakuntiin (willayat)), joiden johdossa oli wali ja osia alueista hallitsivat paikalliset ruhtinaskunnat. Yksi tällaisista perustettiin Libanoninvuorten alueelle. Vuonna 1598 Libanoninvuorten ruhtinas Fakhreddin II Maan sai maksua vastaan johtoonsa alueet Aleppon, Palmyran ja Palestiinan välillä, mukaan lukien Beirutin, josta joidenkin historioitsijoiden mukaan tuli Fakhreddinin dynastian pääkaupunki. Fakhreddin rakennutti kaupunkiin muun muassa italialaistyylisen palatsin. Kaupunki oli tuolloin muutaman tuhannen asukkaan kokoinen. Sen väestön enemmistö oli sunnimuslimeja ja kreikkalais-ortodoksisia kristittyjä. Kaupungissa oli myös pienet vähemmistöt maroniitteja ja druuseja. Venäläinen laivasto-osasto valtasi kaupungin hetkellisesti Venäjän–Turkin sodan aikana vuonna 1773, jolloin kaupungissa oli noin 6 000 asukasta. Osmanien saatua kaupungin takaisin sitä hallitsi druusiruhtinas Bashir Shehab II, jonka tuoma poliittinen vakaus elvytti kaupungin taloutta ja kasvua.
Ranska ja itsenäinen Libanon
thumb|Juhlijoita Marttyyrien aukiolla 22. marraskuuta 1943. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua alueen sotilaskuvernööri Jamal Pašša asetti kaupungin sotilashallinnon alaiseksi estääkseen kapinat eturintaman takana. 21. lokakuuta 1915 yksitoista arabia ja 6. toukokuuta 1916 neljätoista paikallista hirtettiin Beirutin keskusaukiolla, joka tuli sittemmin tunnetuksi marttyyrien aukiona. Vuonna 1917 monet paikalliset menehtyivät nälänhätään. Ympärysvallat valtasivat lopulta kaupungin lokakuussa 1918. Sodan hävinnyt Osmanien valtakunta jaettiin Sykes–Picot-sopimuksen perusteella Ranskan ja brittien mandaattialueisiin. Ranskalaiset perustivat Beirutista, Tripolista, Bekaan laaksosta ja Libanoninvuorten eteläpuolisista alueista Suur-Libanonin alueen vuonna 1920. Ranskalaiset tekivät suuria sijoituksia mandaattialueensa pääkaupunki Beirutiin. Beirutin lentokenttä valmistui vuonna 1929. Beirutin väkiluku kaksinkertaistui mandaattialueen aikana. Sunnien, maroniittien ja ortodoksien määrä kasvoi 50 % ja šiialaisten sekä druusien määrä kolminkertaistui. Kaupunkiin saapui myös 28 000 armenialaista ja assyrialaista, joita tuli pääasiassa pakolaisina Turkista. Libanon itsenäistyi 22. marraskuuta 1943 ja Beirutista vastaitsenäistyneen maan pääkaupunki. Viimeiset ranskalaissotilaat lähtivät alueelta vuonna 1946.
Beirutin talous kärsi toisen maailmansodan aikana, mutta elpyi Israelin perustamisen myötä. Arabimaat menettivät tällöin yhteytensä tärkeään Haifan satamakaupunkiin Palestiinassa, mikä kasvatti Beirutin merkitystä. Samaan aikaan Persianlahden maat alkoivat rikastua öljyvarannoillaan ja tallettivat tuottonsa Beirutin pankkeihin ja matkustivat kaupunkiin sen vapaamielisen elämäntyylin takia. Beirutin rannikolle muodostui hotellikaupunginosa, jossa toimivat esimerkiksi vuonna 1961 avattu Phoenicia Hotel, sekä aikaisemmin avatut Saint Georges ja Le Normandy. Beirutista muodostui myös median keskus ja siellä julkaistiin säännöllisesti 27 lehteä arabiaksi ja ranskaksi. Arabimaailman ensimmäinen kaupallinen televisioasema aloitti toimintansa Beirutissa vuonna 1959 ja 1960-luvulta 1970-luvulle huomattava osa arabiankielisistä televisio-ohjelmista tuotettiin Beirutissa. Kaupunki tunnettiinkin idän Pariisina. Toisaalta kaupungin kasvun myötä Beirutiin muutti runsaasti köyhää maaseutuväestöä, jolloin sen ympärille muodostui köyhiä huonokuntoisia kaupunginosia.
Libanonin sisällissota
Lokakuussa 1983 tehtiin tuhoisat autopommi-iskut Yhdysvaltain merijalkaväen ja ranskalaisten joukkojen tukikohtia vastaan. Joukot olivat Libanonissa tarkkailemassa Israelin vetäytymistä Länsi-Beirutista. Amerikkalaiset ja ranskalaiset vetäytyivät Libanonista ja pian tämän jälkeen Israel vetäytyi Etelä-Libanoniin. Valtatyhjiön täytti Syyrian armeijan joukot. 1980-luvulla Beirut oli jatkuvasti länsimaisissa otsikoissa panttivankien ja lentokonekaappausten johdosta. Länsi-Beirut ajautui kaaokseen asejoukkojen kääntyessä toisiaan vastaan ja sitä seurasi yhteenotot Libanonin armeijan ja asejoukkojen välillä siihen asti suhteellisesti rauhallisemmassa Länsi-Beirutissa vuonna 1990. 15 vuotta jatkunut sisällissota päättyi lopulta Saudi-Arabiassa solmitun Taifin sopimuksen jälkeen. Beirutin sodan aikana kärsimien vahinkojen arvioitiin olevan arvoltaan vähintään 25 miljardia dollaria ja esimerkiksi sen kansainvälinen lentokenttä, sekä sähkö ja viemäriverkko tuhoutuivat.
Sisällissodan jälkeen valtaan noussut pääministeri ja miljonääri Rafik Hariri jälleenrakennutti Beirutia, osin omista varoistaan. Suuresta osasta jälleenrakennustyötä vastasi Haririn rakennusyritys Solidaire.
4. elokuuta 2020 Beirutin satamassa sattui tuhoisa räjähdys, jossa epäillään kuolleen yli sata ihmistä. Libanonin pääministeri Hassan Diab:n mukaan räjähdyksen epäillään johtuneen satamassa varastoiduista isoista määristä räjähdysherkkää ammoniumnitraatti-lannoitetta.
Talous
Vuosina 1952-1975 Beirut oli arabien pankkimaailman keskus. Sen satama oli tuottoisa vapaakauppa-alue, ja maan liberaali politiikka, vapaa valutta ja toimiva lentoasema houkuttelivat ulkomaalaisia sijoittajia. Sisällissodassa vaurioituneita rakennuksia purettiin innokkaasti, joitakin vanhoja kohteita jälleenrakennettiin mutta kaupungille rakennettiin suusi liikekeskusta, Solidere, joka valmistui vuonna 1999.
Liikenne
Kaupunkia palvelee Rafik Haririn kansainvälinen lentoasema. Se sijaitsee kaupungin eteläpuolella Khaldenhin lähiössä. Satamassa on rahti- ja matkustajaliikennettä. Muualle Libanoniin on melko hyvät linja-autoyhteydet.
Paikallisliikennettä hoitavat bussit, joilla on reitit, mutta ei aikataulua eikä pysäkkejä: bussi pysäytetään kättä heilauttamalla.
Väestö
thumb|[[Pyhä Yrjö|Pyhän Yrjön maroniittikatedraali ja Mohammad Al-Aminin moskeija.]] Beirutin kaupungissa oli YK:n mukaan vuonna 2011 363 033 asukasta ja Maailmanpankin mukaan Beirutin suuralueella asuu yhteensä 2,2 miljoonaa ihmistä.
Libanonin virallisen kannan mukaan kaupungin väestö jakautuu suhteellisen tasaisesti kristittyihin ja muslimeihin. Luotettavia väestönlaskentoja ei ole kuitenkaan tehty. Sisällissodan aikana Beirutin länsi- ja keskiosiin muuttaneiden šiialaisten takia kaupungissa on nykyisin todennäköisesti enemmän muslimeja kuin kristittyjä. Itä-Beirut on lähes kokonaan kristitty ja Länsi-Beirut puolestaan islaminuskoinen. Kaupungissa on myös joitakin uskonnollisesti sekoittuneita kaupunginosia. Suurimmat kristityt ryhmät ovat maroniitit ja ortodoksit, joiden lisäksi on kreikkalaiskatolilaisia, protestantteja ja katolilaisia. Muslimit ovat historiallisesti olleet pääosin sunnalaisia ja šiialainen väestönosa alkoi muodostua 1960-luvulla.
Kristityt ja muslimit ovat molemmat etniseltä taustaltaan valtaosin arabeja. Merkittäviin etnisiin vähemmistöihin kuuluvat armenialaiset ja kurdit.
Koulutus
Beirutissa toimii useita yliopistoja. Beirut Arab Universityssä on yhdeksän tiedekuntaa. Se on perustettu 1960. Beirutin amerikkalaisessa yliopistossa on noin kuusituhatta perusopiskelijaa ja tuhat jatko-opiskelijaa. Se on perustettu 1866.
Alfonso X Viisas
thumb|200px|Alfonso X Viisas hovissaan Alfonso X Viisas (esp. El Sabio) (23. marraskuuta 1221 – 4. huhtikuuta 1284) oli Kastilian ja Leónin kuningaskunnan kuningas vuodesta 1252.
Vuonna 1257 hänet valittiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan johtoon, mutta hän ei ehtinyt kruunattavaksi Saksaan toisin kuin vaalissa toiselle sijalle jäänyt Cornwallin jaarli Rikhard. Rikhardin kuoltua Alfonso haki 1275 Ranskasta paavilta tukea vaatimukselleen keisarin istuimesta. Sillä välin Marokko ja Granada valtasivat Kastilian ja Alfonson vanhempi poika Ferdinand sai surmansa taistelussa. Nuoremmasta pojasta Sanchosta tuli Alfonson kuoltua Sevillan kuningas.
Alfonso X valmistutti muun muassa niin sanotut Alfonson taulut (Tabulae Alphonsiae), planeettataulukot, jotka säilyivät käytössä aina kopernikaaniseen vallankumoukseen saakka. Alfonso Viisaasta on sanottu, että tämä pudotti kruununsa tähtiä tuijottaessaan.
Lisäksi Alfonso X julkaisi 420 kappaletta sisältävän musiikkikokoelma Cantigas de Santa Marian galego-portugalin kielellä. Varhaisen musiikin yhtyeet esittävät teosta usein. Soitinsäesteiset laulut on omistettu Neitsyt Marialle. Kiisteltyä on, kuinka merkittävä osa Alfonsolla oli itse musiikin tekemisen suhteen.
Alfonso Viisaan saavutus oli myös määräyksen antaminen suuren lakikokoelman, Las Siete Partidasin toimittamisesta. Pariisissa vuonna 1855 painettu espanjankielinen laitos käsittää n. 4 000 sivua, joista yksinomaan sisällysluettelo lähes tuhat sivua.
Alfonso itse kirjoitti mm. Estoria Espannan ja Estoria Generalin. Runoilijana hän kirjoitti mm. Cantico Canticorumin, joka mukailee Raamatun Laulujen laulua. Siinä Alfonso edelsi kolmellasadalla vuodella augustiini Luis de Leónia, joka sai istua inkvisition vankilassa kolme vuotta, koska oli uskaltanut kääntää Raamatun tekstiä kansan kielelle.
Perhe
Alfonso syntyi edeltäjänsä Ferdinand III:n ja tämän puolison Beatrizin (Elisabeth) poikana. Beatrizin isoisä oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik I Barbarossa, jonka kautta Alfonso liittyy Hohenstaufenin sukuun. Isoäiti oli Bysantin keisari Isaak II Angeloksen tytär Irene Angelos.
Alfonsolle suunniteltiin avioliittoa alaikäisenä kahteenkin otteeseen: vuonna 1234 Blanca de Champagne, Navarran Thibaut I: n tytär ja Philippa de Ponthieu, äitipuoli Jeanne de Dammartinin sisar. Jälkimmäisen liiton suunnitteluun puuttui paavi Gregorius IX mitätöimällä sen 1237.
Tuleva kuningas meni vuonna 1249 naimisiin Aragonian Violanten (1236–1300/1301) kanssa. Morsiamen vanhemmat olivat Jaakko I (Jaime I) ja tämän unkarilainen vaimo Iolanda (Violant). Violante sai aikakaudelle harvinaista valtaa, Alfonso lähetti häntä usein vaikeisiin neuvotteluihin. Myöhempinä vuosinaan Alfonso kohteli perhettään huonosti ja Violante pakeni veljensä hoviin. Violante puuttui valtapeliin myös poikansa noustua valtaistuimelle.
Alfonso X ja Violante saivat yksitoista lasta:
Ennen avioliittoaan Alfonsolla tiedetään olleen myös useita aviottomia lapsia, kuten Beatriz, josta tuli Portugalin Alfonso III:n puoliso.
Mayor Guillén de Guzmán kanssa, jonka läänityksiin kuuluivat Alcocer, Cifuentes, Viana de Mondéjar, Palazuelos, Salmerón ja Valdeolivas;
Takashi Nagase
Takashi Nagase (永瀬 隆) oli keisarillisen Japanin armeijan upseeri ja tulkki toisen maailmansodan aikana. Sodan jälkeen Nagase omistautui sovittelutyöhön entisten sotavankien ja vartijoiden välillä.
Nagase syntyi Kurashikissa Okayaman prefektuurissa 1918. Hän oppi puhumaan englantia yhdysvaltalaisten metodistien ylläpitämässä collegessa Tokiossa.
Sodan aikana
Nagase oli yksi upseereista, joiden vastuulla oli rakennuttaa Burman rata, niin kutsuttu "Kuoleman rautatie", joka kulki Thaimaan ja Burman välillä. Rata sisältää kuuluisan Kwai-joen sillan. Rataa rakennettiin käyttämällä orjatyövoimana liittoutuneiden joukoista saatuja sotavankeja ja paikallisia siviilejä, joita japanilaiset vartijat kohtelivat epäinhimillisesti ja usein väkivaltaisesti. 415 kilometriä pitkän radan rakentamisen aikana kuoli 16 000 sotavankia ja 80 000–100 000 aasialaista pakkotyöläistä. Nagase, joka kuului pelättyyn Japanin keisarillisen armeijan sotilaspoliisiin Kenpeitaihin, toimi tulkkina ja oli mukana kuulusteluissa, joissa sotavankeja kidutettiin.
Sodan jälkeen
Sodan päätyttyä tappioon Nagase antautui liittoutuneille, joita hän auttoi etsimään sotavankien hautoja ja joukkohautoja. Hänen avullaan löydettiin ja tunnistettiin 13 000 ruumista kunnollisia hautajaisia varten.
Tämän jälkeen hän työskenteli englanninopettajana Japanissa, mutta omistautui sovittelutyölleen. Vuodesta 1976 alkaen hän järjesti tapaamisia, joissa entiset sotavangit ja vartijat saattoivat sovitella keskenään. Nagase kirjoitti kirjan "Ristejä ja tiikereitä" (ei suomennettu) sodanaikaisista kokemuksistaan, rahoitti buddhalaista temppeliä ja vieraili yli sata kertaa Kwai-joella erilaisissa menneisyyden käsittelyyn liittyvissä tehtävissä.
Eric Lomax, yksi hänen kuulustelemistaan brittiupseereista, oli kantanut hänelle kaunaa vuosia. Lomax aloitti Nagasen kanssa kirjeenvaihdon ja viimein tapasi hänet Thaimaassa. Keskustelujen seurauksena Lomax, joka oli pitkään haaveillut väkivaltaisesta kostosta, pystyikin antamaan Nagaselle anteeksi ja jättämään menneet viimein taakseen. Miehistä tuli lopulta ystäviä ja Lomax kirjoitti omista kokemuksistaan ja miesten välisestä sopimisesta kirjan.
Nagase kuoli 93-vuotiaana Kurashikissa vuonna 2011.
Almtuna IS
pienoiskuva|Almtunan pelaajia alkulämmittelyssä pienoiskuva|Almtuna IS pelaa kotiottelunsa Gränbyn jäähallissa
Almtuna IS on ruotsalainen jääkiekkoseura Uppsalasta. Joukkue pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa. Joukkueen fanijärjestön nimi on Red Lions. Joukkue pelaa kotiottelunsa Gränbyn jäähallissa.
Lauri Hirvensalo
Lauri Adolf Hirvensalo (sukunimi vuoteen 1906 Lagus; 22. marraskuuta 1892 Sääminki – 26. tammikuuta 1965) oli suomalainen kirjallisuuden suomentaja ja sanakirjojen tekijä.
Almtuna IS
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Lauri Hirvensalo
Henkilöhistoria
Lauri Hirvensalon vanhemmat olivat Savonlinnan lyseon uskonnon ja ruotsin kielen lehtori Selim Johan Evert Hirvensalo, vuoteen 1906 Lagus (1852–1915) ja Lydia Alexandra Dahlström. Hirvensalo pääsi ylioppilaaksi 1910 ja hän opiskeli 1914 Freiburgin yliopistossa. Hirvensalo oli SOK:n palveluksessa 1920–1927 sekä Kustannus Oy Kirjan palveluksessa 1928–1931 ja Werner Söderström Oy:n palveluksessa vuodesta 1931. Hän sai kanslianeuvoksen arvonimen vuonna 1948. Kirjailija Auni Nuolivaara hänen sisarensa.
Kirjallinen tuotanto
Hirvensalo suomensi ruotsalaista, norjalaista, saksalaista ja ranskalaista kirjallisuutta, laati sanakirjoja ja toimitti eläinkuvaston.
Läntinen kristikunta
Läntinen kristikunta on yhteisnimitys niille kristillisille kirkoille, joiden historialliset juuret ovat roomalaiskatolisessa perinteessä eivätkä itäisessä ortodoksisessa eli bysanttilaisessa perinteessä. Läntiseen kristikuntaan kuuluvat roomalaiskatolisen kirkon ohella kaikki protestanttiset kirkot.
Läntisiä kirkkoja yhdistää − ja toisaalta erottaa idän kirkoista − muun muassa pääsiäisen ajankohdan määräytyminen sekä Nikean uskontunnustukseen tehty niin kutsuttu Filioque-lisäys ("ja Pojasta"), joka sinetöi idän ja lännen kirkon eron vuonna 1054. Osa protestanttisista kirkoista on säilyttänyt toisia enemmän Rooman kirkon perinteitä kuten jumalanpalveluksen ja kirkkovuoden elementtejä.
James Sevier Conway
thumb|right|James Sevier Conway James Sevier Conway (9. joulukuuta 1798 Greenen piirikunta, Tennessee – 3. maaliskuuta 1855) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko, joka toimi Arkansas'n osavaltion ensimmäisenä kuvernöörinä vuosina 1836–1840.
Ruotsin naisten jalkapallomaajoukkue
Ruotsin naisten jalkapallomaajoukkue on Ruotsin naisten edustusjoukkue jalkapallossa. Se toimii Ruotsin jalkapalloliiton alaisuudessa. Joukkue on saavuttanut olympialaisissa kerran hopeaa (2016) sekä MM-kilpailuissa kerran hopeaa (2003) ja neljästi pronssia (1991, 2011, 2019, 2023). EM-kisoissa joukkue on sijoittunut kolmesti hopealle. Vuonna 1984 Ruotsin maajoukkue voitti UEFA:n epävirallisissa EM-kisoissa kultaa.
Vuoden 2011 MM-kilpailuissa Saksassa Ruotsi voitti alkulohkossaan Kolumbian 1–0, Pohjois-Korean 1–0 ja Yhdysvallat 2–1. Puolivälierissä Ruotsi voitti Australian 3–1 mutta hävisi välierissä Japanille samoin lukemin. Pronssiottelussa Ruotsi voitti Ranskan 2–1. Voittomaalin teki 82. minuutilla Marie Hammarström Ruotsin pelatessa vajaalukuisena Josefine Öqvistin ulosajon vuoksi.