cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilmailun historia
Langley
Onnistuneiden testien jälkeen Langley alkoi etsiä rahoitusta miehitetyille lennoille. Espanjan-Yhdysvaltain sodan kannustamana Yhdysvaltain hallitus antoi Langleylle 50 000 dollarin rahoituksen projektiin tiedustelukoneen rakentamiseksi. Hän rakensi ensin mittakaavassa 1:4 moottoroidun lennokin, joka lensi ensi kerran kesällä 1901 ja suuremmalla moottorilla 1903. Kun perusrakenne oli ilmeisen onnistuneesti testattu, Langley keskittyi sopivan moottorin löytämiseen. Hän teki sopimuksen Stephen Balzerin kanssa, mutta tämän rakentamasta moottorista saatiin vain 12 hevosvoimaa tehoa. Langleyn apulainen Charles M. Manly muutti koneen rakennetta viisisylinteriksi vesijäähdytteiseksi tähtimoottoriksi, joka tuotti 52 hevosvoimaa pyörimisnopeudella 950 kierrosta minuutissa. Tämän jälkeen hänellä oli riittävän tehokas kone ja lentolaite. Suureksi pettymykseksi pienestä lennokista suuremmaksi skaalattu rakenne ei ollut riittävän kestävä ja vuoden 1903 lopulla tehdyt kaksi koelentoa päättyivät heti putoamisella veteen. Lentäjänä ollut Manly saatiin pelastettua. Wrightin veljesten kone lensi vain yhdeksän päivää näiden testien jälkeen. Langleyn koneen ohjattavuus oli heikko ja sen tasapainoisuus ilmassa mitätön.
Whitehead
thumb|No.21 monoplane takaapäin. Whitehead istuu koneen vieressä sylissään tyttärensä Rose. Muita kuvassa olijoita ei ole tunnistettu. Gustave Weißkopf oli saksalainen emigrantti, joka Yhdysvalloissa muutti nimensä Gustave Whiteheadiksi. Vuodesta 1897 vuoteen 1915 hän rakensi varhaisia lennokkeja ja moottoreita. 14. elokuuta 1901 hän väitti tehneensä hallitun moottoroidun lennon yksitasollaan No.21 Fairfieldissä Connecticutissa. Lennosta raportoitiin paikallisessa Bridgeport Sunday Herald -lehdessä. Kolmekymmentä vuotta myöhemmin haastattelijan kysellessä löytyi useita ihmisiä, jotka väittivät nähneensä lennon. Tämä on aiheuttanut väittelyä siitä, pitäisikö kunnia ensimmäisestä lentokoneesta antaa Whiteheadille.
Wrightin veljekset
Wrightin veljekset testasivat vuodesta 1900 vuoteen 1902 järjestelmällisellä tavalla suhtautumalla ja keskittymällä ohjattavuuteen erilaisia leijoja ja liidokkeja tavoitteenaan rakentaa moottoroitu laite. Leijat eivät saanneet tarpeeksi nostovoimaa, ja ratkaistakseen ongelman veljekset rakensivat oman tuulitunnelin. Näiden tuloksena veljekset korjasivat aikaisempia laskelmien virheitä koskien ilmanvastusta ja nostetta. Heidän kolmas lennokkinsa oli täysin ohjattavissa kolmiaksiaalisesti. He lennättivät sitä satoja kertoja vuonna 1902. Wrightin veljekset eivät vain rakentaneet ensimmäistä lentokonetta Wright Flyer vaan myös kehittivät aerodynaamiikan ymmärrystä.
left|thumb|[[Wright Flyer: ensimmäinen lento moottoroidulla, hallitulla lentokoneella.]] Wrightin veljekset olivat ensimmäisiä, jotka useilla kokeellisilla yrityksillä löysivät ratkaisun sekä voimanlähteen että ohjauksen suhteen. Korkeuden ohjauksessa he käyttivät siivenmuodon vääntöä ja sivusuunnan ohjaukseen suuntaperäsintä. He rakensivat pienitehoisen polttomoottorin. He valmistivat myös puisen potkurin, joka oli hyötysuhteeltaan parempi kuin aikaisemmat potkurit. Korkeussäätö, suuntaperäsin ja potkuri olivat kaikki tunnettuja, mutta tässä ne yhdistettiin ensimmäisen kerran. Wrightien lähestymisessä lentämiseen oli selvänä ajatuksena hallita ilmassa olo eikä ottaa turhia riskejä. Tämä tavoite oli syynä pieneen konetehoon ja vastaavasti pieneen nopeuteen samoin kuin ilmaan nousu vastatuuleen, jolloin sivutuulet eivät päässeet ohjaamaan konetta. Alaspäin v-kulmassa olevat siivet olivat vähemmän herkkiä sivutuulille ja aiheuttivat vastaavsti herkkyyttä sivusuuntaiselle pyörähdykselle.
Orville Wrightin ohjaama ensilento kesti 12 sekuntia, ja se ikuistettiin kuuluisaan valokuvaan. Neljäs lento samana päivänä kesti 59 sekuntia. Lentoja todistivat rannikon meripelastajat, paikallinen liikemies ja poika läheisestä kylästä. Lennosta tuli siten ensimmäisen julkinen ja dokumentoitu lento. Kaikki neljä lentoa keskeytyivät tuulen aiheuttamiin pakkolaskuihin. Lentokorkeus ei ylittänyt kolmea metriä turvallisuussyistä. Flyer oli niin vaikeasti ohjattavissa, ettei sitä olisi pystynyt ohjaamaan kukaan muu kuin liidokeilla harjoitelleet Wrightin veljekset.
Veljekset jatkoivat kehitystyötä ja siirtyivät Daytoniin Ohioon vuosiksi 1904–1905. Toukokuussa 1904 heidän raskaampi ja parannettu Flyer II:nsa oli testissä. Vuonna 1905 lensi Flyer III, johon oli tehty merkittäviä muutoksia. Wrightit miltei kaksinkertaistivat suunta- ja korkeusperäsimein koon ja siirsivät ne kauemmaksi taakse. He myös lisäsivät kaksi kiinteää siivekettä korkeusperäsimien väliin. Siivet laitettiin loivaan ylöspäin aukenevaan V-asentoon. Näillä toimenpiteillä Flyer I- ja II -koneissa ilmennyt korkeusepävakaisuus saatiin hallintaan ja kevyet maahan törmäykset kyettiin välttämään. 5. lokakuuta 1905 Wilbur lensi Flyer III -koneella 39 minuuttia ja 23 sekuntia palaten turvallisesti lähtöpaikkaan. Flyer III:ssakaan ei ollut pyöriä, ja se lähti alustalta. Flyer III:a voidaan pitää ensimmäisenä käyttökelpoisena lentokoneena.
Euroopan lentokoneiden pioneerit
left|thumb|14-bis jota kutsuttiin myös nimityksellä Oiseau de proie. thumb|Alberto Santos-Dumont lentää vuonna 1909 Demoiselle-koneellaan Pariisin yllä. thumb|left|[[Demoiselle-yksitaso oli ensimmäinen sarjavalmisteinen lentokone, jollainen hankittiin myös Suomeen. Kuvassa kone Tampereella 1911 tai 1913. Valokuvaaja tuntematon.]] Vaikka Wrightin veljesten lennosta ja lentokoneesta raportoitiin yksityiskohtaisesti tammikuussa 1906 ranskalaisessa l’Aerophile-lehdessä, lennon merkistystä ei tunnistettu ja eurooppalaiset jatkoivat yrittämistä rakentaa luontaisesti stabiili lentokone. Ranskalainen Traian Vuia suoritti maaliskuun 18. ja elokuun 19. päivä 1906 12 ja 24 metrin lennot itse suunnittelemallaan, täysin omavoimaisella kiinteäsiipisellä lentokoneella, jossa oli laskutelineet. Hänen jälkeensä tanskalainen Jacob Ellehammer lensi itse rakentamallaan yksitasoisella koneella 42 metriä syyskuussa 1906. Kone oli sidottu köydellä maahan.
13. syyskuuta 1906, päivä Ellehammerin jälkeen, brasilialainen Alberto Santos-Dumont teki julkisen lennon Pariisissa 14-bis-lentokoneellaan. Kone oli takasiipinen, ja siivet olivat voimakkaasti ylöspäin aukenevassa V-kulmassa. Kone lensi 60 metriä Bois de Boulognessa suuren yleisön todistaessa. Marraskuussa 1906 Santos-Dumont lensi 220 metriä 21 sekunnissa.
Lentokonetekniikan vakiintuminen
Vuonna 1908 Wilbur Wright matkusti Eurooppaan ja elokuusta alkaen hän antoi useita lentonäytöksiä Le Mansissa Ranskassa. Ensimmäisen lentonäytöksen yleisössä elokuun 8. päivänä oli mukana useita Euroopan ilmailun pioneereja, jotka hämmästyivät Wrightin veljesten lentokoneen ohjattavuutta, erityisesti tiukkoja käännöksiä, joiden suorittamiseen koneen siivissä oli siivekkeet koneen kallistamiseksi käännön aikana. Tämä ominaisuus kopioitiin eurooppalaisiin lentokoneisiin.
Seuraavien vuosien aikana moottoroituja lentoja alettiin yhä laajemmin pitää muuna kuin uneksijoiden ja poikkeusyksilöiden toimintana. 25. kesäkuuta 1909 Louis Blériot saavutti maailmanmainetta lentämällä ensimmäisenä lentokoneella Englannin kanaalin yli ja voittamalla 1 000 punnan palkinnon Daily Mail -lehden asettamassa kilpailussa. Kone oli Blériot XI ja matka Calaisista Doveriin kesti 39 minuuttia.
Pyöriväsiipiset lentolaitteet
right|thumb|[[Paul Cornun helikopteri vuodelta 1907, oli ensimmäinen miehitetty lentolaite, jossa oli pyörivät siivet kiinteiden siipien sijasta.]] Vuonna 1877 Enrico Forlanini kehitti miehittämättömän helikopterin, jossa oli höyrykone voimalähteenä. Se nousi 13 metrin korkeuteen, jossa se pysyi 20 sekuntia noustuaan ensin pystysuoraan ylös milanolaisessa puistossa. Ensimmäisen miehitetyn helikopterin, Breguet-Richet Gyroplanen tiedetään nousseen ilmaan vuonna 1907, kuitenkin maahan sidotuilla köysillä ohjattuna. Myöhemmin samana vuonna ranskalainen Cornu-helikopteri teki ensimmäisen vapaan lennon Lisenuxissa, Ranskassa. Nämä laitteet eivät kuitenkaan olleet käytännöllisiä.
Lentokoneiden sotilaallinen käyttö
Lähes alusta alkaen lentokoneita on käytetty sotilaallisiin tarkoituksiin. Ensimmäisenä niitä käytti sodassa Italia, jonka lentokoneet tekivät tiedustelu-, pommitus- ja tykistön tulenohjauslentoja Libyassa Italian-Turkin sodassa vuosina 1911–1912. Seuraavaksi Bulgaria käytti lentokoneita ensimmäisessä Balkanin sodassa vuosina 1912–1913. Varsinainen oma aselajinsa ilmavoimista tuli ensimmäisessä maailmansodassa vuosina 1914–1918.
Lentokone ensimmäisessä maailmansodassa
thumb|[[Royal Aircraft Factory B.E.2, tyypillinen Englannin alkuaikojen kone ensimmäisessä maailmansodassa.]]
Ensimmäisen maailmansodan aikana ymmärrettiin, että lentokoneesta on merkittäväksi tiedustelu- ja taisteluvälineeksi. Lentokone kehittyi sodan aikana huomattavasti, ja tämä johti sodan jälkeen lentoliikenteen käynnistymiseen. Sodan alussa sen osapuolilla oli kaikkiaan alle 1 000 lentokonetta, ja sodan aikana rakennettiin noin 200 000 lentokonetta. Lentokoneesta kehittyi sodassa oma aselaji maa- ja merivoimien rinnalle.
Ensimmäisessä maailmansodassa lentokonetyypit vanhenivat nopeasti. Niiden perusrakenne oli alussa yhä puu ja kangas. Koska lentokoneiden moottorit olivat alussa heikkotehoisia, rakenteen oli oltava äärimmäisen kevyt. Polttoaine yhdessä puun, kankaan ja epävarman ohjattavuuden kanssa teki koneista helposti tuleen syttyviä.
Sodan alussa lentokoneita käytettiin vastustajan asemien selvittämiseen ilmasta käsin. Pian koneissa alettiin kuljettaa pommeja ja niihin asennettiin konetuliaseita. Ongelmana koneesta ampumisessa oli koneen oma potkuri. Jotta se ei rikkoontuisi, aseet piti sijoittaa potkurikehän ulkopuolelle, mikä teki niistä epätarkkoja. Merkittävä sotilaallinen askel ilmassa oli Anthony Fokkerin luoma tahdistin, joka vuonna 1916 mahdollisti ampumisen pyörivien potkurin lapojen välistä. Saksalaiset saivat sillä etulyöntiaseman lyhyeksi aikaa, mutta laite kopioitiin nopeasti englantilaisiin ja ranskalaisiin koneisiin.
Sodan alussa käytettiin pyörivää tähtimoottoria, joka oli kokonaisuutena varsin heikkotehoinen, mutta painoonsa nähden voimakas. Sodan lopussa yleistyivät nestejäähdytteiset rivimoottorit ja tähtimoottorit.
Junkers J1 oli maailman ensimmäinen kokometallikone. Ensimmäisen maailmansodan alussa koneet nousivat 3 000, mutta lopussa 7 000 metrin korkeuteen, missä tarvittiin jo happipulloja.
Sotien välisen ajan 1918–1939 ilmailu
thumb|left|Kaksitasoisella siipirakenteella saadaan enemmän nostoa. Tässä De-Havilland-koneessa on [[tähtimoottori]] Merkkipaaluna lentämisen historiassa pidetään Charles Lindberghin vuonna 1927 Atlantin yli tekemää yksinlentoa, joka alkoi muokata asenteita lentoliikenteelle suotuisiksi. Lyhyillä matkoilla 1920-luvun alussa saksalaisilla kokometallisilla Junkers-koneilla pystyttiin kuljettamaan matkustajia ilman tappiota. 1930-luvun tunnettuja liikennelentokoneita ovat Junkers Ju 52 ja Douglas DC-3. 1930-luvun lopussa isoja lentoveneitä käytettiin mannerten välisissä lennoissa.
1920-luvulla sotilasilmailun kehitys oli hidasta, koska ensimmäisen maailmansodan jäljiltä oli varastoissa paljon lentokoneita. Kehitys kulkikin siviili-ilmailun puolella nopeammin. Nopeusennätyksiä pitivät hallussaan 1920-luvulta pitkälle 1930-luvulle Schneider Trophyn tapaisissa nopeuskilpailuissa kellukkein varustetut lentokoneet. Vuonna 1921 kilpailu voitettiin tuloksella 189,66 km/h, vuonna 1931 tuloksella 547,31 km/h ja vielä vuonna 1934 maailmanennätyksen rikkoi vesikone – Macchi M.C.72 – tuloksella 709 km/h. Tulos pysyi voimassa kunnes se rikottiin Messerschmitt Bf 209 -pyöräkoneella vuonna 1939 tuloksella 755,13 km/h.
1930-luvun puolessa välissä sotilaskoneista pommikoneet olivat hävittäjiä nopeampia. Esimerkiksi vuonna 1935 matkustajakoneeksi rakennettu Bristol 142 Britain First mainitaan olleen 48 km/h senhetkistä hävittäjäkonetta nopeampi. Niinpä 142:sta kehitettiin nopeasti sotilasversio 142M, joka tunnettiin paremmin nimellä Bristol Blenheim. Panostus pommikoneisiin johtui 1920-luvulla nousseesta douhetismista, joka ylikorosti hävittäjien kustannuksella pommikoneiden merkitystä taistelukoneina.
Erään arvion mukaan vuonna 1924 ei seitsemän johtavan ilmailumaan yhteenlaskettu sotilaskonetuotanto ylittänyt 2 500 konetta. Vastaavasti viisi suurta ilmailumaata – Saksa, Japani, Iso-Britannia, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto rakensivat vuonna 1932 vain runsaat 4 000 konetta, mutta vuonna 1939 jo 39 000 konetta. Maailma valmistautui toiseen maailmansotaan.
Helikopteri kehitettiin 30-luvun lopussa ja sitä käytetään tehtävissä, joissa tarvitaan paikoillaan ilmassa pysyvää konetta tai laskeutumista paikkoihin, joissa ei ole kiitotietä.
Lentokone toisessa maailmansodassa 1939–1945
thumb|Yhdysvaltalainen pommikone, [[B-29 Superfortress.]] Ennen toista maailmansotaa kilpavarustelun aikana kehitettiin hävittäjälentokoneita, kuten Spitfire, Messeschmitt ja Mitsubishi zero, joissa oli kaikissa hyvin tehokkaat moottorit.
Lentokone oli merkittävässä osassa toisessa maailmansodassa. Pommikoneet vaikuttivat alusta alkaen sodan kulkuun. Kun Saksa hyökkäsi Puolaan, sen Stuka-syöksypommittajat tuhosivat puolalaisia kohteita. Sodan aikana merkittävään asemaan tulivat liittoutuneiden raskaat pommikoneet, esimerkiksi Boeingin lentävä linnoitus, kun liittoutuneet pommittivat ankarasti akselivaltojen, erityisesti Saksan ja Japanin kaupunkeja. Koneita valmistettiin Yhdysvalloissa massatuotantona ja lennettiin Atlantin yli Englantiin jatkuvana virtana, mikä tuotti tietoa valtameren säistä ja lentoreiteistä.
Ilmailun kehitys sodan jälkeen 1945–1970
thumb|left|[[Chuck Yeagerin ohjaama Bell X-1 ylitti 14.10.1947 ensimmäisenä lentokoneena äänen nopeuden vaakalennossa.]] thumb|[[Caravelle-koneet aloittivat Finnairin suihkulentokoneajan.]] Toisen maailmansodan jälkeen pommikoneiden tekniikkaa siirrettiin matkustajakoneisiin, mistä esimerkkinä Lockheed Constellation. Sodan aikana oli kehitetty myös suihkumoottori, jolla saavutettiin mäntämoottoria parempi tehopainosuhde. 1950-luvun alussa tulivat suihkumatkustajakoneet, joista ensimmäinen oli De Havilland Comet. Ensimmäiset välilaskuttomat reittilennot Lontoosta New Yorkiin käynnistettiin nelimoottorisilla potkurikoneilla 1950-luvulla, mutta vasta vuosikymmenen lopussa riittävän korkealla lentävät suihkukoneet, kuten Boeing 707 ja Douglas DC-8, pystyivät luotettavaan säännölliseen reittiliikenteeseen Atlantin yli. 1960-luvulle siirryttäessä pääasialliseksi voimanlähteeksi suuremmissa liikennelentokoneissa tuli suihkumoottori. Todella jättimäinen suihkukone, jumbojetti Boeing 747 lensi 1960-luvun lopussa.
Tietokoneajan ilmailu vuodesta 1970 eteenpäin
Mahdollisuus tehdä yliäänimatkustajakoneita johti 1970-luvulla Concorden kehittämiseen. Liikennöinti näillä koneilla alkoi 1976, ja niillä lennettiin 2000-luvun alkuun saakka, kunnes sattui tuhoisa onnettomuus. Suurin syy liikennelentojen lopettamiseen kyseisellä konetyypillä oli ehkä kuitenkin koneen suuresta polttoaineen kulutuksesta johtunut huono kannattavuus. Pitkän matkan lentoliikenteessä ovat viime vuosikymmeninä menestyneet laajarunkoiset ja taloudelliset mallit.
Lentoturvallisuus
Lentämisessä turvallisuus on suuri ongelma, sillä maahan syöksyssä useimmiten matkustajat kuolevat. Ilmailun alkuaikoina tämä kuoleman riski oli myös eräänlainen kiihotin, kun sensaatiolehdet rahoittivat otsikoiden toivossa lentokokeiluja. Ilmailun alkuaikojen uhkarohkeita pioneereja on paljolti kiittäminen nykyisen lentämisen turvallisuudesta, sillä lentokoneiden rakenteet ovat kehittyneet turvallisemmiksi paljolti tapahtuneiden onnettomuuksien syiden selvittämisen kautta. Turvallisuus on nykyisessä lentoliikenteessä parempi kuin maaliikenteessä. Jokainen onnettomuus johtaa tutkintaan ja mahdollisiin toimenpiteisiin. Laajempi onnettomuussarja liikennelentokoneilla oli 1950-luvulla, jolloin metallin väsyminen ja särönkasvu aiheutti useamman Comet-matkustajakoneen putoamisen. Tämä johti vikaturvallista käytäntöä noudattavien suunnittelumenetelmien kehittämiseen, eli osa suunnitellaan siten, että vika havaitaan ennen kuin se aiheuttaa onnettomuuden. Myös lentokoneissa käytettävien alumiiniseosten ominaisuuksia on saatu parannettua.
HMS Vanadis (1862)
HMS Vanadis oli Ruotsin laivaston vuonna 1862 vesillelaskettu täystakiloitu höyryfregatti. Alus oli samalla ainoa Ruotsin merivoimien höyryfregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Karlskronan telakalta ja se laskettiin vesille 30. huhtikuuta 1862. Alus otettiin palveluksen 6. elokuuta.
Alus oli kolmimastoinen ja sen purjepinta-ala oli 1 643 neliömetriä.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 22. joulukuuta 1893.
Simone Niggli
Simone Niggli (ent. Niggli-Luder, o.s. Luder, s. 9. tammikuuta 1978) on sveitsiläinen suunnistaja.
Simone Niggli on kaikkien aikojen menestyksekkäin suunnistaja. Hän on vuosina 2001–2013 voittanut ennätykselliset 23 maailmanmestaruutta, joista 20 henkilökohtaisilla matkoilla. Lisäksi hän on voittanut kymmenen Euroopan ja kolme Pohjoismaiden mestaruutta.
Opiskellessaan Turussa hän edusti Turun Suunnistajia ja voitti seuran riveissä Venlojen viestin 2002 ja Tiomilan 2003. Hän avioitui vuonna 2004 ja muutti Ruotsiin. Hän uusi molempien viestien voittonsa edustaen Ulricehamns OK -seuraa. Venlojen viestin hän voitti myös kahtena seuraavana vuonna sekä vuonna 2009. Vuonna 2015 Jukolan viestissä Niggli juoksi OLG Bernin avausosuuden tullen vaihtoon sijalla 132.
Propionaatti
thumb|250px|Propionaatti-ioni Propionaatti eli propanaatti (C2H5COO-) on propaanihapon protolysoituessa syntyvä anioni. Propionaattinimitystä käytetään myös propaanihapon suoloista ja estereistä. Propionaatin CAS-numero on 72-03-7 ja moolimassa 73,07 g/mol.
Natriumin ja kalsiumin propionaattisuoloja käytetään elintarvikkeissa lisäaineina. Homeita vastaan ne ovat jopa tehokkaampia kuin natriumbentsoaatti, mutta hiivoihin ne eivät vaikuta.
Aiheesta muualla
Propionat Propionate
Lola Novaković
Lola Novaković (25. huhtikuuta 1935 – 3. huhtikuuta 2016 ) oli serbialainen laulaja, joka oli suosituimmillaan 1960-luvulla. Vuonna 1962 hän edusti Jugoslaviaa Eurovision laulukilpailussa kappaleella Ne pali svetlo u sumrak ja sijoittui neljänneksi.
Kiinan siviili-ilmailuhallinto
Kiinan siviili-ilmailuhallinto (,, lyh. CAAC), aiemmin Kiinan siviili-ilmailun yleishallinto on Kiinan kansantasavallan liikenneministeriön alaisuudessa toimiva kansallinen ilmailuviranomainen. Se valvoo siviili-ilmailua ja tutkii lento-onnettomuuksia Kiinassa. Sen päämaja on Dongchengin alueella Pekingissä.
Viitanlaakso
Viitanlaakso on Salon kaupunginosa, joka rajoittuu rantarataan, Hämeenkyläntiehen ja Merikulmantiehen. Alue on merkitty numerolla 11 Salon kaupungin asemakaavahankekarttaan.
Kiinan siviili-ilmailuhallinto
Historia
thumb|CAAC:n Boeing 747-200 [[Osakan kansainvälinen lentoasema|Osakan kansainvälisellä lentoasemalla noin vuonna 1990.]] CAAC perustettiin 2. marraskuuta 1949, pian Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen, hallitsemaan maan kaikkea siviili-ilmailua sekä tarjoamaan kaupallisia lentopalveluita (Neuvostoliiton Aeroflotin tapaan). Se toimi aluksi Kansan vapautusarmeijan ilmavoimien alaisuudessa.
Vuonna 1963 Kiina teki poikkeuksen marxilaisesta omavaraisuuden periaatteesta ja osti kuusi Vickers Viscountia Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Vuonna 1971 CAAC osti neljä Hawker Siddeley Tridentiä Pakistan International Airlinesilta, ja osti saman vuoden elokuussa kuusi Trident 2E:tä suoraan valmistajalta. CAAC teki myös alustavan varauksen kolmesta Concordesta. Presidentti Nixonin vieraillessa vuonna 1972 Kiinassa CAAC tilasi kymmenen Boeing 707 -konetta. Joulukuussa se lainasi ennenkuulumattomasti 40 miljoonaa puntaa lännen pankeilta rahoittaakseen 15 uuden Tridentin hankinnan. Kaukolentonsa CAAC lensi 1970- ja 1980-luvulla Neuvostoliitossa valmistetuilla Iljušin Il-62 -koneilla.
CAAC:n lento 3303
CAAC:n lento 3303 oli CAAC:n lento Kantonista Guiliniin. 26. huhtikuuta 1982 lentoa operoinut Hawker Siddeley Trident 2E (rekisteritunnus B-266) törmäsi vuoreen lähellä Yangshuoa. Lennolla oli 104 matkustajaa ja kahdeksan miehistön jäsentä, jotka kaikki saivat surmansa törmäyksessä ja sitä seuranneessa tulipalossa. Tapahtumahetkellä satoi kaatamalla.
Kiinan siviili-ilmailuhallinto
Historia
Vuonna 1980 CAAC siirrettiin suoraan valtioneuvoston alaisuuteen.
CAAC:n lento 3303
Onnettomuus oli tapahtuma-aikanaan Kiinan pahin lento-onnettomuus, ja on edelleen kolmanneksi eniten kuolonuhreja vaatinut Kiinassa tapahtunut onnettomuus.
Kiinan siviili-ilmailuhallinto
Historia
CAAC jaettiin vuonna 1987 kuudeksi lentoyhtiöksi, jotka nimettiin toiminta-alueidensa mukaan. Siitä lähtien CAAC on toiminut vain ilmailuviranomaisena. Se liitettiin uuden liikenneministeriön alaisuuteen maaliskuussa 2008.
CAAC lentoyhtiönä
CAAC aloitti kotimaanlennot vuonna 1949. Vuodesta 1962 lähtien se lensi myös ulkomaille, aluksi muihin kommunistisiin maihin, kuten Neuvostoliittoon, Mongoliaan, Pohjois-Koreaan, Burmaan, Bangladeshiin, Pohjois-Vietnamiin ja Kambodžaan. 1980-luvun puolivälissä CAAC lensi kaukolentoja Yhdysvaltoihin, Eurooppaan, Lähi-itään ja Australiaan. Nämä lennot lennettiin pääasiassa Boeingin valmistamilla lentokoneilla, mutta venäläisvalmisteisia koneita käytettiin reiteillä Itä-Eurooppaan.
Boeingin asiakastunnus CAAC:lle oli J6. Air China otti sen käyttöönsä ja käytti sitä vuoteen 1999 asti. CAAC:n IATA-tunnus CA oli käytössä vain kansainvälisillä lennoilla.
CAAC:n koneiden pyrstöihin oli maalattu Kiinan lippu. Runkoihin oli maalattu valkoiselle pohjalle kaksi sinistä raitaa ja kiinankielinen CAAC-teksti.
Jakaminen
Vuonna 1987 CAAC:n toiminta jakautui kuudelle eri lentoyhtiölle, jotka nimettiin toiminta-alueidensa ja solmukohtiensa maantieteellisen sijainnin mukaan:
Laivasto
thumb|CAAC:n Boeing 707. thumb|CAAC:n Boeing 747SP [[Charles de Gaullen kansainvälinen lentoasema|Charles de Gaullen kansainvälisellä lentoasemalla vuonna 1981.]] thumb|CAAC:n Iljušin Il-62 [[Šeremetjevon kansainvälinen lentoasema|Šeremetjevon kansainvälisellä lentoasemalla vuonna 1974.]] CAAC:n laivastoon kuuluivat vuonna 1987 seuraavat konetyypit:
Entiset konetyypit
Poistettiin käytöstä ennen vuotta 1987 (poistamisvuosi sulkeissa):
UNU-WIDER
Yhdistyneiden Kansakuntien yliopiston kehitystaloustieteen tutkimuslaitos (engl. The United Nations University World Institute for Development Economics Research  ) (UNU-WIDER)  on kehitystaloustieteen tutkimuslaitos, jonka päämääränä on edistää globaalia rauhaa ja kehitystä tuomalla yhteen maailman johtavia tutkijoita ja tiedemiehiä etsimään ratkaisuja maailmanlaajuisiin ongelmiin. 25-vuotisen historiansa aikana UNU-WIDER on ansainnut maineen yhtenä maailman johtavista kehitystaloustieteen tutkimuslaitoksista. UNU-WIDER:n tutkijoihin ja yhteistyökumppaneihin on kuulunut useita sittemmin Nobel-palkittuja tutkijoita ja muita maailmankuuluja asiantuntijoita.
Historia
Vuonna 1969 YK:n pääsihteeri U Thant esitti että oli aika perustaa kansainvälinen yliopisto, jonka toiminta olisi omistettu YK:n peruskirjan keskeisten päämäärien, rauhan ja kehityksen, edistämiselle. Yliopisto voisi murtaa niitä muureja jotka loivat väärinkäsityksiä ja epäluottamusta maailman kansojen ja kulttuurien välillä 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla.
YK:n yleiskokous perusti YK-yliopiston 06.12.1973. Päämääränä oli rakentaa organisaatio, joka yhdistäisi maailmanlaajuista tutkijayhteisöä ja helpottaisi tutkimustiedon jakamista liittyen vakaviin globaaleihin ongelmiin kuten ihmisten hengissä pysymiseen, kehitykseen ja hyvinvointiin.
YK-yliopisto aloitti toimintansa Tokiossa vuonna 1975.Laajamittainen ja kasvava huoli maailmantaloudesta sekä vallitsevien taloudellisten ja yhteiskunnallisten näkökulmien rajoittuneisuus johtivat YK-yliopiston kehitystaloustutkimuslaitoksen, UNU-WIDER:n, perustamiseen. YK-yliopiston erityiskokous vuonna 1982 hyväksyi UNU-WIDER:n perustamisen, korostaen tällaisen globaalin instituutin tarpeellisuutta.
Suomi kävi Wider-instituutista tiukan äänestyksen Alankomaiden kanssa 1983, ja sai instituutin Helsinkiin korotettuaan tarjouksensa 20 miljoonasta 30 miljoonaan Yhdysvaltain dollariin. Suomen valtio alkoi isännöidä UNU-WIDER:a pääkaupungissaan Helsingissä tarjoten instituutille toimitilat ja lahjoitusrahaston, johon sijoitettiin yhteensä 25 miljoonaa Yhdysvaltojen dollaria vuosien 1984-89 välisenä aikana. UNU-WIDER perustamisesta Suomeen sovittiin lopullisesti ulkoministeri Paavo Väyrysen ja YK-yliopiston rehtorin Soedjatmokon 04.02.1984 allekirjoittamalla Valtiosopimuksella.
Valtiosopimus astui voimaan 20.06.1984 seuraten Suomen Eduskunnan äänestystä hyväksyä UNU-WIDER:n perustaminen Suomeen. Instituutin johtoon nimitettiin srilankalainen Lal Jayawardena 01.03.1985, ja UNU-WIDER:n päämaja sijoitettiin valtion osoittamiin tiloihin Helsingin Annankatu 42C:n.
Mandaatti
UNU-WIDER:n tehtävänä on toteuttaa monitieteellistä tutkimusta ja politiikka-analyysiä rakenteellisista muutoksista jotka vaikuttavat maailman köyhimpien ihmisten elinoloihin; tarjota foorumi asiantuntijoiden vuorovaikutukselle; sekä ajaa oikeudenmukaisia ja ympäristön kannalta kestäviä ratkaisuja; kouluttaa tutkijoita ja valtion virkamiehiä talous- ja sosiaalipolitiikan alalla.
Tutkimus
UNU-WIDER on olemassaolonsa aikana tuottanut laaja-alaisesti tutkimusta liittyen köyhyyteen, eriarvoisuuteen ja taloudelliseen kasvuun. UNU-WIDER:in hallitus kokoontuu vuosittain ja yhdessä instituutin johtajan, tutkimushenkilöstön, johtavien taloustieteilijöiden ja instituuttia tukevien hallitusten edustajien kanssa päättää mm instituutin tutkimusohjelmasta, joka muuttuu kahden vuoden välein. Instituutin tutkimusohjelmat ovat kattaneet laajalti kehitystaloustieteen osa-alueita kuten; talous ja kauppa, taloudellinen kasvu ja ympäristö, naiset ja kehitys, kansainvälinen muuttoliike ja pakolaisuus; yksityistämisen yhteiskunnalliset vaikutukset; finanssipolitiikan vaikutus talouskasvuun; kehitysapu; eriarvoisuuden ja köyhyyden maailmanlaajuisia trendejä; henkilökohtainen omaisuus globaalista näkökulmasta. 1980-luvun puolivälissä Afrikan sarvi oli laajan, kansainvälisesti näkyvän, nälänhädän kourissa. Samaan aikaan UNU-WIDER:ssa suunniteltiin ensimmäistä tutkimusohjelmaa, jonka yhdeksi teemaksi nousikin “Nälkä ja köyhyys: köyhin miljardi” (“Hunger and Poverty: The Poorest Billion”). Jean Drèze ja Nobelin taloustieteen palkinnon myöhemmin saanut Amartya Sen johtivat tätä tutkimusprojektia. Tutkimuksesta syntyi kolme kirjaa, joiden yleisesti ajatellaan muuttaneen sen, kuinka nälänhätä ja ruokaturva käsitettiin 1980-luvun lopussa ja siitä eteenpäin. Suuri tutkimuskokonaisuus epätasaisesta tulonjaosta maailmassa toteutettiin 1990-luvun lopussa instituutin silloisen johtajan Giovanni Andrea Cornian johdolla. Tutkimus löysi nk. ennestään tuntemattomia syitä eriarvoisuuteen jotka olivat yhteydessä liian liberaaliin talouspolitiikkaan ja tapaan jolla taloudellisia uudistuksia oli toteutettu. Lisäksi tutkimus tuotti ensimmäisen version WIID – tietokannasta ([World Income Inequality Database], joka on kattava ja vapaasti käytettävissä oleva tilastotietokanta eriarvoisuudesta kansallisella tasolla. Vuodesta 2009, jolloin Finn Tarp aloitti UNU-WIDER:n johtajana, instituutin tutkimustoiminta on keskittynyt nk. “kolminkertaisen kriisin”, ruoka-, ilmasto- ja rahoituskriisin, kehitystaloustutkimukseen.
UNU-WIDER:n kanssa yhteistyötä tehneet taloustieteen Nobelistit
Elinor Ostrom, 2009
Paul Krugman, 2008
Joseph E. Stiglitz, 2001
Amartya Sen, 1998
John C. Harsanyi, 1994
Douglass C. North, 1993
Robert W. Fogel, 1993
Robert M. Solow, 1987
Muita Nobel-palkittuja UNU-WIDER:n yhteistyökumppaneita
Martti Ahtisaari (Nobelin rauhanpalkinto, 2008)
Edmund S. Phelps (2006)
James A. Mirrlees(1996)
UNU-WIDER ja kohuvuodet
Pekka Mykkänen totesi 16.12.1995 Helsingin Sanomissa WIDERin olevan Suomessa tunnettu enemmän rahoitussotkuistaan kuin tutkimustyöstä. WIDERiä oltiin suomalaislehdissä käsitelty yli tuhannessa artikkelissa ja WIDERiä pelastamaan kutsuttu Mihály Simai harmitteli, että "99 prosenttia kirjoituksista ei ollut ystävällisiä, yksi prosentti jutuista oli ystävällisiä ja objektiivisia".
Ensimmäiset kriittiset lehtijutut WIDERistä ilmestyivät vuonna 1991. Ne käsittelivät tuhlailevana nähtyä rahankäyttöä ja tavoitteiden heikkoa saavuttamista. Instituutti toimi väliaikaisiksi tarkoitetuissa vuokratiloissa Helsingin Graniittitalossa, joissa oli paljon hukkatilaa ja kolmen miljoonan markan vuosivuokra. Instituuttiin oli palkattu runsaasti vierailevia tutkijoita ja yhteistyö suomalaisten tutkijoiden kanssa oli jäänyt vähäiseksi. Eräs instituutin perusajatuksista oli auttaa kehitysmaiden nuoria tutkijoita eteenpäin, mutta monet tutkijoista tulivat kuitenkin arvostetuista ja nimekkäistä läntisistä laitoksista. Palkkiot ulkomaisille tutkijoille olivat avokätisiä samaan aikaan, kun suomalaisille korvamerkittyjä miljoonia saatettiin käyttää esimerkiksi hallintokuluihin. Myöhemmin kävi ilmi, että eniten maksettiin Jeffrey Sachsille, yli kaksi miljoonaa dollaria parin kolmen vuoden sivutöistä.
Vuonna 1992 lehdistössä kummasteltiin erikoislaatuisia varojenkierrätysoperaatioita, joissa Suomi antoi rahaa ruotsalaiselle Maailman merenkulkuyliopistolle ja myöhemmin japanilaiselle Sasakawa-säätiölle sillä ehdolla, että nämä tukisivat WIDERiä. Uhkapelirahoitteisen Sasakawa-säätiön Afrikkaan kohdistuneessa hankkeessa, johon Suomi lahjoitti rahaa oli mukana myös rikolliseksi paljastunut BCCI-pankki. Politiikan toimittajat näkivät arveluttavina myös ulkoministeriön lyhyellä varoitusajalla järjestämät lisärahoitukset. Erityisen hälyttävänä pidettiin sitä, että järjestelyt salattiin eduskunnalta ja että lisäavustusten saamiseksi WIDERin johtaja Lal Jayawardena toistuvasti painosti ulkoministeriötä todeten instituutin toiminnan olevan vaarassa lakata varojen puutteeseen.
Viimein helmikuussa 1993 Helsingin Sanomien Kuukausiliite julkaisi laajan artikkelin WIDERiin liittyvistä epämääräisyyksistä otsikolla ”Kallis prinssi”. Artikkelin ilmestyessä Suomi oli ehtinyt käyttää WIDERiin jo 300 miljoonaa markkaa. Sri Lankasta kotoisin oleva johtaja Lal Jayawardena oli palkannut suuren osan instituutin tutkijoista Etelä-Aasiasta osan ollessa Jayawardenan tai hänen vaimonsa ystäviä. Johtaja myös nosti jatkuvasti rahaa henkilökohtaisiin tai sukulaistensa kuluihin. Artikkelissa sanottiin: ”Jayawardenan tukijat kuuluivat yhteen YK:n vahvimmista klikeistä, eteläaasialaiseen valtaryhmään. Ryhmä on vetänyt niin vahvasti yhtä köyttä, että esimerkiksi YK:n yliopiston sisällä puhutaan Sri Lankan-Intian mafiasta. Sen puuhat eivät välttämättä ole epärehellisiä. Ryhmän jäsenet vain sattuvat aina löytämään avoimiin virkoihin ehdolle jonkun keskuudestaan tai esimerkiksi myöntävät maanmiehilleen rahakkaita konsulttisopimuksia.”
WIDERin talouden tutkimista vuonna 1990 vastusti Paavo Väyrysen ja kehitysyhteistyöosaston entisen osastopäällikön Benjamin Bassinin mukaan Martti Ahtisaari, joka oli ollut alusta asti WIDERin ja Jayawardenan voimakas tukija. Vuoden 1994 presidentinvaalien alla epäilyjä Ahtisaaren WIDER-kytköksistä esitti kolme presidenttiehdokasta: Väyrynen, Toimi Kankaanniemi ja Keijo Korhonen.
Institutionaaliset puitteet
UNU:n neuvosto päättää periaatteista ja menettelytavoista, joita seurataan koko YK-yliopistossa. UNU-WIDER:n hallitus, jossa istuu tunnettuja taloustieteilijöitä, poliitikkoja ja yhteiskuntatieteilijöitä kaikkialta maailmasta, neuvoo instituuttia tutkimukseen liittyvissä asioissa. UNU-WIDER:n johtaja on vastuussa sekä instituutin tutkimustoiminnasta, että hallinnosta. Hän toteuttaa instituutin tutkimusohjelmaa johtokunnan ja neuvoston antamien suuntaviivojen mukaisesti. YK-yliopisto toimii hajautetusti niin kutsuttuna “verkostojen verkostona” globaalista poikkitieteellisestä näkökulmasta. Yliopistolla on päämaja Tokiossa, Japanissa. YK-yliopiston toiminta koostuu maailmanlaajuisesta tutkimus-, ja koulutuskeskusten verkostosta, jotka ovat yhteydessä laajaan kumppani-, ja yhteistyöinstituutioiden joukkoon.
Organisaatio
UNU-WIDER:n tutkimustoimintaa koordinoidaan Helsingistä käsin, jossa työskentelevät instituutin omat tutkijat ja hallintohenkilökunta. Tutkimukseen osallistuu, omista instituutioistaan käsin, ulkoisten projektijohtajien ja tutkijoiden verkosto. Lukuisien yliopistojen tutkijoiden ja professorien lisäksi tähän ryhmään kuuluu YK-yliopiston, YK:n muut järjestöt ECLACin, UNDP:n, FAO:n, ILO:n, UNCTADin, Unicefin henkilökuntaa, kuin myös Bretton Woodsin instituutioiden, mukaan lukien Maailmanpankin ja IMF:n tutkijoita. Vierailevat tutkijat viettävät yleensä n. 3 kuukautta Helsingissä työskennellen senhetkisen tutkimusohjelman parissa. Taloustieteen jatko-opiskelijoilla on mahdollisuus tehdä 3 kuukautta kestävä harjoittelujakso UNU-WIDER:ssa.
Rahoitus
Lisäksi Tanskan, Suomen, Italian, Norjan, Ruotsin ja Britannian hallitukset, sekä Kuwaitin valtion omistama Arab Fund for Economic and Social Development rahasto, Fordin säätiö, Yrjö Jahnssonin säätiö, MacArthur säätiö, Oracle, Rockefeller-säätiö, SITRA (Suomi), UN-DESA, UNDP ja Maailmanpankki ovat aikojen saatossa rahoittaneet instituutin toimintaa. Jatkuvaa apua esim. työpajojen ja konferenssien järjestämisessä instituutti saa luontoissuorituksena mm. muilta YK järjestöiltä, yliopistoilta ja muilta kansainvälisiltä järjestöiltä.
===Pääjohtajat ===
Tutkimus
UNU-WIDER:n tutkimusohjelmaa muokataan kahden vuoden välein UNU-WIDER:n johtajan, YK-yliopiston neuvoston, UNU-WIDER:n hallituksen, tutkimushenkilöstön, johtavien taloustieteilijöiden ja instituuttia tukevien hallitusten edustajien välisessä konsultaatiossa. Tutkimushankkeita johtavat akateemiset projektijohtajat, jotka laativat tutkimusehdotuksia tutkimusohjelman puitteissa. Hankkeisiin kutsutaan tutkijoita kaikkialta maailmasta tekemään tutkimustyötä, jota esitellään ”työpajoissa” ja konferensseissa. Joissain tapauksissa voidaan myös järjestää yleinen ”call for papers” -kutsu. Ilmoitukset projekteista ja tapahtumista löytyvät instituutin nettisivuilta. Tyypillisesti UNU-WIDER järjestää kaksi suurta konferenssia kehitys-teeman ympärillä vuosittain Helsingissä. Kumpikin konferenssi kokoaa noin 100 tutkijaa esittelemään projektejaan ja tutkimustaan sekä keskustelemaan ajankohtaisista kehityskysymyksistä. Osanottajat ovat yleensä tutkijoita, poliitikkoja ja virkamiehiä, jotka tulevat akateemisesta yhteisöstä, hallituksista tai kehitysyhteisöistä. Erityisesti tutkijoita kehitysmaista ja naistutkijoita kannustetaan ottamaan osaa näihin tilaisuuksiin monipuolisen näkökulman takaamiseksi. Tutkimukset julkaistaan UNU-WIDER:n internetsivuilla (|WIDER working papers). Instituutin sivuilta löytyy myös tutkimuksista tehtyjä lyhyitä yhteenvetoja, joihin sisältyy tietoa päättäjille (policy brief). UNU-WIDER:n kuukausijulkaisu WIDERAngle sisältää paljon tutkimusmateriaalia meneillä olevista tutkimusohjelmista.
Vuotuinen luento
WIDER:n vuotuiseen luentoon kutsutaan puhujaksi aina huomattava tutkija, jonka panos kehitystaloustieteen alueella on ollut merkittävä.
2010 Ronald Findlay – The Trade-Development Nexus in Theory and History
2008 Kemal Derviş – The Climate Change Challenge
2006 Angus Deaton – Global Patterns of Income and Health: Facts, Interpretations, and Policies
2005 Nancy Birdsall – The World is not Flat: Inequality and Injustice in our Global Economy
2004 Dani Rodrik – Rethinking Growth Strategies
2003 Kaushik Basu – Global Labour Standards and Local Freedoms
2002 Jeffrey G. Williamson – Winners and Losers in Two Centuries of Globalization
2001 Frances Stewart – Horizontal Inequality: A Neglected Dimension of Development
2000 Jagdish N. Bhagwati – Globalization and Appropriate Governance
1999 A. B. Atkinson – [http://www.wider.unu.edu/publications/annual-lectures/en_GB/AL/_files/83425216356483214/default/annual-lecture-1999.pdf/ Is Rising Income Inequality Inevitable? A Critique of the Transatlantic Consensus]
1998 Joseph E. Stiglitz – More Instruments and Broader Goals: Moving Toward the Post-Washington Consensus
1997 Douglass C. North – The Contribution of the New Institutional Economics to an Understanding of the Transition Problem
Muu toiminta
UNU-WIDER ja AERC (African Economic Research Consortium) ovat aloittaneet yhteistyön ilmastonmuutokseen liittyvän valmiuden rakentamiseksi ja tutkimuksen parissa. Instituutit ovat rakentaneet yhteisen jatko-opiskelijoille suunnatun harjoittelu-ohjelman (PhD Research Internship Program), ja erikseen vieraileville tutkijoille suunnatun ohjelman UNU-WIDER/AERC Visiting Scholars Programme.
Pinsiön parooni
Pinsiön parooni on Edvin Laineen ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1962. Elokuva perustuu Leena Härmän näytelmään Pinsiön parooni (1960).
Elokuva kertoo ahtaasti kasarmissa asuvasta Nurmen työläisperheestä. Perhe rakentaa hartiapankilla ja talkoovoimin iltaisin omaa kotia. Esteeksi kuitenkin nousee, etteivät Nurmet saakaan odottamaansa aravalainaa.
Eräs kriitikko toteaa arviossaan, että elokuva on kuivakiskoista filmattua teatteria muutamia roolisuorituksia lukuun ottamatta. Poikkeuksista hän mainitsee Eero Roineen hupaisan vaarinhahmon, Elna Hellmanin Moisioskan ja Elsa Turakaisen Holopaiskan. Itse elokuvaa hän luonnehtii yksilön yritteliäisyyden ja raivaajahengen ylistykseksi.
Äikävalmuska
Äikävalmuska (Tricholoma aestuans) on kellertävä, pahanmakuinen valmuskalaji. Se muistuttaa kangaskeltavalmuskaa, mutta on vaaleampi. Samantapainen laji on myös syötäväksi kelpaamaton rikkivalmuska, joka haisee pistävästi kaasulle. Rikkivalmuskaan verrattuna äikävalmuskan lakki on säteittäinen ja pintakelmu hienokuituinen, heltat ovat kalpeammankeltaiset ja tiheämmässä eikä väri ole yhtä kirkas, ja malto on valkoista. Lajia esiintyy havumetsissä.
Still Life (Opethin albumi)
Still Life on vuonna 1999 julkaistu ruotsalaisen metalliyhtye Opethin neljäs studioalbumi. Ennen yhtyeen seuraavan albumin, Blackwater Parkin, julkaisua vuonna 2001, Still Life oli yhtyeen kaupallisesti menestyksekkäin albumi. Kuten suurin osa muustakin Opethin tuotannosta, Still Life on tyyliltään erikoinen death metalin ja progressiivisen rockin yhdistelmä. Albumi sisältää pääjehu Mikael Åkerfeldtin matalaa murinaa ja myös kaunista ja herkkää tunnelmointia. Jokainen kappale sisältää monta dynaamista muutosta kappalerakenteiden osalta. Albumilta löytyy myös yksi täysin akustinen balladi ja se lähes jokaisessa kappaleessa on rauhallisiakin osuuksia. Albumi oli ensimmäinen, jossa uusi basisti, Martin Mendez, oli mukana.
Kuten yhtyeen edellinen albumi, My Arms, Your Hearse, on Still Life konseptialbumi. Albumin tarina kertoo miehestä, joka palaa kotikyläänsä vuosien karkotuksen jälkeen etsimään rakastettuaan Melindaa. Melinda rakastaa miestä edelleen, mutta hän joutuu naimaan toisen miehen perheen painostuksen vuoksi. Mies suostuttelee Melindaa lähtemään pois hänen kanssaan, edes yhdeksi yöksi. Yön jälkeen kylän valtaapitävät tahot löytävät heidät ja tappavat Melindan, mistä seuraa miehen verinen kosto kyläläisiä kohtaan. Lopussa hänet saadaan kiinni ja hirtetään. Peaceville Records julkaisi levystä erikoispainoksen 2008. Se sisältää lisäksi DVD:n, jolla on surround-miksattu albumi ja Face of Melinda -kappaleen live-esitys vuodelta 2006.
Mikael Åkerfeldt nimesi tyttärensä Melindan albumin henkilön mukaan.
Auvo Maunula
thumb|250px|Maunulan jatkosodassa komentaman LeLv 12:n kalusto, Fokker D.XXI -hävittäjä. thumb|250px|Morane-Saulnier M.S.406, konetyyppi jolla lentäessään Maunula sai surmansa. pienoiskuva|Mannerheim onnittelee Mannerheim-ristin ritari Auvo Maunulaa Mikkelin päämajan edessä 15.9.1942 Auvo Herman Toivo Maunula (7. kesäkuuta 1907 Alavieska – 17. toukokuuta 1944 Hirvas) oli suomalainen lentäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Ritariksi nimitettäessä hänen sotilasarvonsa oli majuri. Maunula lensi noin 200 sotalentoa ja ampui alas kolme vastustajan lentokonetta.
Elämä ja ura
Auvo Maunula syntyi Pohjois-Pohjanmaalla, Alavieskassa, kansakoulunopettaja Herman ja Anna (o.s. Rajaniemi) Maunulan perheeseen. Hän astui asepalvelukseen Ilmavoimien alokaskomppaniaan vuonna 1926. Sotilasuralle tähtäävä Maunula pyrki ja pääsi Reserviupseerikouluun, jonka käytyään hän suoritti Kadettikoulun kurssinumerolla 10 vuosina 1927–1929. Aktiiviura Ilmavoimissa jatkui koko 1930-luvun ajan. Talvisodassa Maunula toimi Lentolaivue 12:n Gloster Gladiator -hävittäjäkoneilla varustetun ensimmäisen lentueen päällikkönä.
Acheulin kulttuuri
thumb|Acheul-käsikirves thumb|Acheulin kulttuurin levinneisyys.
Acheulin kulttuuri oli varhainen kivikautinen kulttuuri, joka vallitsi 1,5 miljoonaa – 200 000 vuotta sitten.
Kulttuuriin liittyvät painavat, pisaran tai päärynän muotoiset käsikirveet, joihin oli lohkottu useita teräviä särmiä. Alkuaikojen hyvin karkeasti valmistetut kivityökalut kehittyivät aikaa myöten hieman paremmiksi. Kömpelöimpien varhaisten työkalujen valmistajia Euroopassa kutsutaan joskus erillisellä nimellä Abbevillen kulttuuri.
Acheulin tyyppisiä työkaluja käyttivät Homo erectus, Heidelbergin ihminen ja myöhempi esi-sapiens. Niitä on löydetty Afrikasta, Etelä- ja Länsi-Euroopasta sekä Aasian lounaisosista. Acheulin kirves vaati erään arvion mukaan 2 työvaihetta ja 65 iskua.
Auvo Maunula
Elämä ja ura
Jatkosodassa Maunula toimi laivueenkomentajana Täydennyslentolaivue 35:ssä, Fokker D.XXI -koneilla varustetussa Lentolaivue 12:sta sekä Lentolaivue 28:ssa, jonka kalustona oli Morane-Saulnier M.S. 406 -koneet. Maunula nimitettiin Aunuksen ryhmän komentajan Karl Oeschin 21. toukokuuta 1942 allekirjoittaman nimitysesityksen sekä Ilmavoimien komentajan Jarl Lundqvistin 15. elokuuta 1942 allekirjoittaman lisäesityksen jälkeen Mannerheim-ristin ritariksi 8. syyskuuta 1942 numerolla 90. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa Maunulan tiedustelulentäjänä sekä laivueen komentajana saavuttamat ansiot.
Mario Lanza
thumb|Mario Lanza Verdin [[Otello (Verdi)|Otellona vuonna 1956]] Mario Lanza (oik. Alfredo Arnold Cocozza, 31. tammikuuta 1921 – 7. lokakuuta 1959) oli yhdysvaltalainen tenori ja Hollywood-filmitähti, jonka suosion huippu ajoittui 1940-luvun loppuun ja 1950-luvulle. Hänen ääntään verrattiin itsensä Enrico Caruson tenoriin, jota Lanza esittikin vuoden 1951 Kuolematon Caruso -elokuvassa. Hänen tunteikas tyylinsä ei aina ollut kriitikoiden mieleen, mutta hänen yleisösuosiotaan se ei vähentänyt.
Auvo Maunula
Elämä ja ura
Majuriksi ylennetty Maunula sai surmansa koulutuslennolla 17. toukokuuta 1944. Hänen ohjaamansa Morane-Saulnier -hävittäjä (MS-628) joutui syöksykäännöksen seurauksena syöksykierteeseen, josta kone ei enää oiennut, ja syöksyi matalasta korkeudesta järveen. Maunula on haudattu Seinäjoen sankarihautausmaalle. Auvo Maunula ja hänen puolisonsa Ester Jensen saivat kaksi poikaa. Reijo Jorma Maunula (1935–2013) oli Suomen ilmavoimien majuri. Hän toimi myös muun muassa ohtajana Johtamistaidon Opistossa ja opetusneuvoksena Opetushallituksessa. Antero Maunula (1937–2014) oli eversti, joka toimi muun muassa Pohjan prikaatin komentajana.
Mario Lanza
Lanza kuoli sydänkohtaukseen 38-vuotiaana. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Erik Munsterhjelm
Erik Munsterhjelm (28. maaliskuuta 1905 Lohja – 26. maaliskuuta 1992 Brantford, Ontario) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Erik Munsterhjelmin vanhemmat olivat taidemaalarit Ali Munsterhjelm ja Alma Viriä Olivia Dahlberg.
Munsterhjelm kävi oppikoulua ja vuoden verran Kadettikoulua. Hän lähti sitten 1928 Kanadaan turkismetsästäjäksi ja kullankaivajaksi kahdeksan vuoden ajaksi. Palattuaan Suomeen Munsterhjelm osallistui talvi- ja jatkosotaan. Hän palasi Kanadaan 1947 ja ryhtyi siellä liikemieheksi.
Munsterhjelm kirjoitti 1940-luvulla eränkäyntikokemuksistaan useita kirjoja.
Pallivahankivi
Vuoden 2011 heinäkuussa yhtenä Turku365 -hankkeen käsityöteoksena Pallivahankivellä toteutettiin paikkasidonnainen taideteos, jossa siirtolohkare verhottiin pienistä pitsiliinoista yhteen ommellulla suurella pitsipeitteellä, johon kaupunkilaiset olivat saaneet lahjoittaa pitsejä, ja pitsejä kerättiin myös kirpputoreilta ja kierrätyskeskuksista eri puolilta Suomea. Ajatuksena teoksessa oli houkutella ihmisiä käyttämään vanhaa kokoontumispaikkaa, jollaisena kiven on kerrottu aiemmin toimineen. Avajaisissa oli läsnä kymmeniä ihmisiä ja teoksen vieraskirjaan jätettiin seuraavan kuukauden aikana runsaasti viestejä, ja vierailijat olivat myös täydentäneet teosta lisäämällä siihen itse tuomiaan pitsialusvaatteita. Teoksen avajaisissa siirtolohkareella nähtiin myös harpunsoittaja.
LISA
thumb|200px|Piirros LISAn avaruusaluksista LISA on ESAn ja NASAn kaavailema yhteinen tutkimushanke. LISA-satelliittien avulla pyritään mittaamaan gravitaatioaaltoja ja havaitsemaan gravitoneja, jollaisia teorian mukaan syntyy, kun musta aukko nielaisee massiivisen neutronitähden.
Aikataulu
Hanke on suunnitteluvaiheessa, ja mittausten oli tarkoitus alkaa vuoden 2015 tietämillä. Vuonna 2010 näytti siltä, että LISA mahdollisesti laukaistaan noin vuonna 2020. ESA eikä NASA ei ole vielä valinnut tätä satelliittimissiota toteutettavaksi.
LISAn teknologioita kehitetään ESAn rakenteilla olevassa LISA Pathfinder -satelliitissa, joka laukaistiin avaruuteen vuonna 2012. NASA toimittaa osan LISA Pathfinderin teknologioista.
Tieteellinen perusta
Mittaus perustuu laser-interferometriaan. Kolme tasasivuisen kolmion kärkiin sijoittuvaa avaruusalusta muodostaa suuren Michelsonin interferometrin, jonka sivujen pituus on viisi miljoonaa kilometriä. Alusten väliset etäisyydet pidetään vakiona lasermittauksen ja "vastuksettoman lennon" (drag free) avulla, joka aikaansaadaan kompensoimalla esimerkiksi Auringon säteilypaineen aikaansaama vastus hyvin tarkkojen ionimoottorien työntövoimalla. Kun gravitaatioaalto muuttaa aika-avaruutta kahden aluksen välillä, muutoksen pitäisi olla mitattavissa sivujen suhteellisista pituuksista.