cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henkitanssi
Henkitanssin seremonia
thumb|left|Tuntemattoman taiteilijan näkemys lakotojen henkitanssista. Seremonian johtajan kiihdyttäessä tahtia myös tanssijoiden vauhti lisääntyi. He alkoivat huutaa suureen ääneen kuolleiden sukulaistensa nimiä ja kiihdyttivät itsensä transsiin, jossa näkyjen näkeminen kävi mahdolliseksi. Vähitellen yhä useampi tanssija irtosi piiristä ja kaatui maahan. Erään silminnäkijän mukaan maassa saattoi yhtäaikaisesti maata jopa sata näennäisesti kuollutta henkitanssijaa.
Seremonia päättyi, kun riittävä määrä tanssijoista oli saavuttanut transsitilan. Henkilöt, jotka kokivat näyn seremonian yhteydessä, olivat erityisen arvostettuja. Henkitanssin alkuaikoina pyhät miehet saattoivat hypnotisoida tanssijoita saadakseen nämä transsiin. Viimeisten kuukausien aikana henkitanssiin tullut kiihkeys teki hypnoosista tarpeettoman. Päivässä saattoi olla kolmekin perättäistä seremoniaa. Väliajoilla lakotat pelasivat erilaisia pelejä ja nauttivat ruokatarjoilusta.
Eräs lakotojen mukana tulleista muutoksista Wovokan oppeihin olivat tanssijoiden henkipaidat, joita he pitivät luodinkestävinä. Tämä asia tulkittiin pääsääntöisesti siten, että lakotat valmistautuivat sotaan valkoista väestöä vastaan. Suojelevat paidat olivat kuitenkin olleet lakotojen kulttuurissa jo vuosikymmeniä aiemmin, ja niiden teho perustui enemmän uskonnollisiin kuvioihin kuin materiaaliin.
Vuoden 1890 dramaattinen päätös
Lakotojen aloittaessa henkitanssinsa syyskuussa 1890 Pine Ridgen reservaatissa Etelä-Dakotassa lähtivät huhut liikkeelle heidän sotaisista aikeistaan. Yhdysvaltalaiset näkivät henkitanssin poliittisena ja jopa sotilaallisena liikkeenä, jonka vaikutukset saattoivat olla arvaamattomat. Lakotojen vaikutusvaltainen iäkäs päällikkö Punainen Pilvi ei katolisena itse osallistunut henkitanssiin, mutta ei myöskään vastustanut sitä. Hunkpapa-lakotojen pyhä mies Istuva Härkä suhtautui henkitanssiin epäluuloisesti eikä ollut suorassa yhteydessä itse tanssijoihin. Monet kuitenkin pelkäsivät hänen valmistelevan sotaa, ja lokakuussa 1890 tieto epäilyistä kiiri Washingtoniin. Presidentti Benjamin Harrison määräsi sotaministerin ottamaan vastuulleen kansalaisten suojelun mahdollista intiaanikapinaa vastaan.
Yhdysvaltain joukkojen ylin komentaja kenraali Nelson A. Miles sai taakseen lähes puolet maansa jalka- ja ratsuväestä. Hän uskoi puheet kapinan valmisteluista ja halusi pidättää Istuvan Härän, jonka uskoi saavan kokoon jopa 5 000 soturia. Intiaanipoliisit tunkeutuivat 15. joulukuuta 1890 Istuvan Härän majaan ja surmasivat tämän seuranneen yhteenoton aikana. Seuraavana päivänä etelädakotalaisen Rapid Cityn kodinturvajoukot surmasivat 75 pakenevaa lakotaa, joista osa oli henkitanssijoita. Kodinturvaajat koostuivat kauppiaista, farmareista ja nuorista cowboysta, joita yhdisti viha intiaaneja kohtaan. Heidät oli aseistettu Etelä-Dakotan kuvernöörin Arthur C. Melletten suostumuksella. Lakotojen ruumiit piilotettiin syrjäiseen paikkaan, josta niitä ei voitu löytää. Surmattujen henkipaidat, sulkapäähineet ja muu omaisuus kuljetettiin Chicagoon, jossa avattiin museo tavaroiden esittelyä varten.
Vaikka osa sanomalehdistä yritti vähätellä henkitanssin mukana tulleita ongelmia, toiset vastaavasti paisuttelivat asiaa. Rapid City Daily Journal toi ilmoille synkän ennusteen 20. joulukuuta 1890: ”Koko intiaanirodun kapina Yhdysvaltoja vastaan on lähellä”.
Vain viikkoa myöhemmin erään lakota-soturin vahingonlaukaus johti Wounded Kneen verilöylyyn. Sotilaat surmasivat yli 150 puolustuskyvytöntä lakotaa, joista suurin osa oli naisia ja lapsia. Verilöylyn jälkeen henkitanssiliike tyrehtyi nopeasti lakotojen keskuudessa. Vuoden 1891 tammikuun aikana kenraali Milesin sotaväki pakotti tanssijat palaamaan asteittain Pine Ridgen reservaattiin.
Henkitanssi Wounded Kneen jälkeen
thumb|250px|Välähdys siouxien (lakotojen tai dakotojen) henkitanssista vuonna 1894. Wounded Kneen tapahtumista huolimatta henkitanssi levisi vuoden 1891 aikana muun muassa pawneiden ja osagien keskuuteen. He sävelsivät omat laulunsa ja mukauttivat sanoman omaan kulttuurinsa sopivaksi. Myös Oklahoman reservaateissa asuvat cheyennet, arapahot ja kiowat saivat jatkaa henkitanssiaan. Intiaaniasiain viraston komissaari kävi henkilökohtaisesti toteamassa, että Oklahomassa asuvien heimojen uskonnolliset menot eivät olleet vaaraksi ympäristölle. Heidän henkitanssinsa jatkuivat keskeytymättömänä vuoteen 1914.
Vaikka henkiliikkeen isän Wovokan maine oli kärsinyt Wounded Kneen tapahtumista, häntä ei kuitenkaan unohdettu. Monet intiaanikansat arvostivat häntä edelleen suurena henkimiehenä. 1900-luvun alussa Wovoka teki vierailuja monien heimojen kylissä ympäri maata. Henkitanssin harjoittaminen jatkui myös Kanadan Saskatchewanissa, jossa pienehkö yhteisö dakotoja piti yllä Wovokan oppeihin perustuvaa henkiliikettä 1960-luvulle saakka. Myöhemmin 1970-luvun aikana Amerikan intiaaniliikkeeseen (American Indian Movement) kuulunut lakotojen pyhä mies Leonald Crow Dog elvytti henkitanssin osana Punaisen vallan liikettä (Red Power Movement). Amerikan alkuperäisväestölle henkitanssi edusti Yhdysvaltain intiaanipolitiikan ja amerikkalaisen kulttuurin vastustamista ja antoi voimaa puolustaa perinteisen kulttuurin säilyttämistä.
RC Strasbourg
RC Strasbourg on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu Strasbourgissa vuonna 1906. Joukkueen koko nimi on Racing Club de Strasbourg.
Kain provinssi
thumb|200px|Kain sijainti Kain provinssi oli Japanin entinen provinssi, joka vastaa nykyistä Yamanashin prefektuuria. Se sijaitsi Honshūn keskiosassa Tokiosta länteen, vuoristoisella Fuji-vuoren sisältävällä alueella. Toinen nimi provinssille oli Kōshū.
Sengoku-kaudella sotaherra Takeda Shingen hallitsi Kaita linnoituksestaan Kōfusta. Sen jälkeen se joutui Tokugawa-suvun haltuun.
San Agustín
thumb|210px|Patsas San Agustínissa San Agustín on kylä Etelä-Kolumbiassa, Huilan departementissa. Alejo Astudillo perusti alkuperäisen kylän vuonna 1752. Intiaanien hyökkäykset kuitenkin tuhosivat tämän kylän ja nykyisen asutuskeskuksen perusti Lucas de Herazo y Mendigaña vuonna 1790.
Alue tunnetaan esikolumbiaanisen ajan arkeologisista kohteistaan, jotka tuovat voittoa kylän taloudelle, sillä alueella vierailee huomattavasti sekä kolumbialaisia että ulkomaalaisia matkailijoita. San Agustínin arkeologinen puisto on osa UNESCOn maailmanperintöluetteloa.
Nymphenburgin linna
thumb|Nymphenburgin linna thumb|Linna-aluetta ilmasta Nymphenburgin linna on barokin tyylisuuntaa edustava palatsi Baijerin pääkaupungissa Münchenissä, Saksassa. Linna oli aikoinaan Baijerin hallitsijoiden kesäresidenssi.
Historia
Palatsin rakennuttivat Baijerin vaaliruhtinas Ferdinand Maria ja tämän puoliso Savoijin Henriette Adelheid poikansa Maksimilian II Emanuelin syntymisen kunniaksi. Linnan suunnitteluvastuun he antoivat italialaiselle arkkitehdille Agostino Barellille vuonna 1664. Keskuspaviljonki valmistui vuonna 1675.
Vuonna 1701 vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuel käynnisti linnan järjestelmälliset laajennustyöt. Kaksi uutta paviljonkia rakennettiin Barellin luoman linnan etelä- ja pohjoispuolelle. Suunnittelusta vastasivat sveitsiläiset arkkitehdit Enrico Zucalli ja Giovanni Antonio Viscardi. Myöhemmin linnan eteläosaa laajennettiin lisää ja siitä muodostettiin hovitallit. Pohjoiseen rakennettiin tasapainon vuoksi orangeria eli sitruspuiden talvehtimiseen tarkoitettu rakennus. Maksimilian II Emanuelin pojan Kaarle Albertin (myöhempi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle VII) aikana linna-alueelle rakennettiin niin kutsuttu Schlossrondell.
Heinäkuussa 1741 solmitun Nymphenburgin rauhan myötä Kaarle VII liittoutui Ranskan ja Espanjan kanssa Itävaltaa vastaan. Linna toimi kauan Baijerin hallitsijoiden kesäresidenssinä. Kuningas Maksimilian I Joosef kuoli siellä vuonna 1825, ja kuningas Ludvig II syntyi siellä vuonna 1845.
Nykyisin Nymphenburg on avoinna yleisölle, mutta se on myös edelleen koti Wittelsbachin kuninkaallisen suvun päämiehelle.
thumb|Rokokootyyliset narrifiguriinit posliinista on tehnyt [[Franz Anton Bustelli, tehtaan kuuluisin työntekijä. ]]
Nymphenburgin posliini
1700-luvun hoveissa posliini oli hyvin suosittu materiaali, ja sen valmistustaidossa kilpailtiin. Vuonna 1747 kreivi Sigmund vom Haimhausen, josta myöhemmin tuli Baijerin tiedeakatemian esimies, perusti ensimmäisen baijerilaisen posliinitehtaan Neudeck in der Auhun. Tehdas siirrettiin vuonna 1761 Nymphenburgin linnaan nykyiselle paikalleen. Tehtaan johtoon tuli vuonna 1788 Mathias Flurl, joka käänsi pitkään tappiota tehneen tuotannon painopisteen rokokookoriste-esineistä uusklassismiin ja vuonna 1804 tuhotutti vanhat muotit.
Aiheesta muualla
48.15806°N, 11.50361°W
Valotusaika
thumb|220px|Valotusajan säätökiekko perinteisessä filmikamerassa. thumb|220px|Animoitu kuva, joka näyttää valotusajan ja -aukon vaikutuksen liikkuvassa kohteessa ja [[Syvyysterävyys|syvyysterävyydessä.]]
Valotusaika (myös suljinaika, ) tarkoittaa valokuvauksessa aikaa, jonka kameran suljin on auki valotuksen aikana. Yleensä valotusaika ilmoitetaan sekunnin murto-osina, kuten 1/250 s, joka voidaan merkitä myös 250.
Mitä vähemmän kuvauskohteessa on valoa, sitä pidempi pitää valotusajan olla, jotta valoherkälle kuvakennolle tai filmille lankeaa riittävästi valoa halutun tuloksen saavuttamiseksi. Pidempi valotusaika vaatii vakaampaa kuvausotetta tai jalustan käyttöä, jotta vältetään heilahtamisesta johtuva kuvan epäterävyys, joka joskin tarjoaa paremman kuvanlaadun.
Jokainen askel sarjassa puolittaa tai kaksinkertaistaa filmille tai kennolle pääsevän valon määrän. Koska myös objektiivin himmenninaukko muuttuu vastaavassa sarjassa, voidaan sama valotus saavuttaa usealla valotusajan ja himmenninaukon yhdistelmällä. Esimerkiksi 1/125 ja f:8 tuottaa saman valotuksen kuin 1/250 ja f:5,6.
Haukkakalat
Haukkakalat (Cirrhitidae) on tropiikin valtamerissä elävien ahvenkalojen heimo, jonka joitakin jäseniä pidetään meriakvaarioissa. Haukkakaloja tavataan Atlantin ja Indopasifisen merialueen koralliriutoilla. Heimoon kuuluu 9 sukua ja niihin 32 lajia.
Suurin laji on Cirrhitus rivulatus joka voi tulla 60 cm pitkäksi ja painaa neljä kiloa. Useimmat lajit jäävät alle kymmensenttisiksi. Akvaariokaloina suosituimpia ovat värikkäät ja kestävät tulihaukkakala (Neocirrhites armatus) ja nokkahaukkakala (Oxycirrhites typus).
Haukkakalat ovat saaneet nimensä haukkamaisesta saalistustavastaan: ne vaanivat jossain ylhäällä, ja syöksyvät sitten saaliinsa kimppuun.
Christopher Schorch
Christopher Schorch (s. 30. tammikuuta 1989 Halle, Itä-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kölniä. 192 senttimetriä pitkän Schorchin pelipaikka on puolustuksessa joko keskuspuolustajana tai oikeana laitapuolustajana.
Ura
Schorch edusti juniorina Nietlebeneriä, Hallescheria ja Herthaa. Jälkimmäisen organisaatioon hän liittyi vuonna 2004, ja pelasi juniorijoukkueissa sekä kakkosjoukkueessa ennen debyyttiään seuran ykkösjoukkueessa kaudella 2006–2007.
Schorch ehti pelata kaksi ottelua Bundesliigaa ennen siirtymistään espanjalaiseen Real Madridiin heinäkuussa 2007. Hän pelasi kaksi kautta seuran kakkosjoukkueessa Castillassa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Heinäkuussa 2009 Schorch palasi Saksaan ja liittyi Kölnin riveihin neljävuotisella sopimuksella.
Schorch on pelannut myös Saksan nuorten maajoukkueissa.
Hell or High Water (Matthau Mikojanin albumi)
Hell or High Water on Matthau Mikojanin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 23. maaliskuuta 2011. Se debytoi Suomen virallisen listan sijalla 48.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Desibelin Mika Roth antoi albumille neljä tähteä viidestä, ja sanoi yhtyeen muodostaneen vahvan ja tunnistettavan ominaissoundin. Soundin Eero Kettunen antoi albumille kolme tähteä, ja piti erityisesti paria boogierock-kappaletta sekä nimikkobiisiä mukavasti rullaavina yksilöinä.
Westinghouse Studio One
Westinghouse Studio One oli yhdysvaltalainen draama-antologiasarja. Sarja alkoi radiossa 1940-luvun puolessavälissä, josta se siirtyi televisioon marraskuussa 1948. Viimeinen jakso esitettiin syyskuussa 1958.
Studio Onen alkuaikoina esitysten pääpaino oli näyttämöteosten sovituksissa, josta se siirtyi 1950-luvun puoliväliin tultaessa nimenomaan televisiota varten kirjoitettuihin näytelmiin.
Medenine (kuvernementti)
Medenine on yksi Tunisian 24 kuvernementista. Se sijaitsee Etelä-Tunisiassa Välimeren rannikolla Libyan rajalla ja sen pääkaupunki on Medenine. Kuvernementissa on 479 520 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 8 588 neliökilometriä.
Suomen Sisu
Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Suomen Sisun jäsenistä valittiin perussuomalaisten ehdokkaina kansanedustajiksi Juho Eerola, Jussi Halla-aho, James Hirvisaari (vuodesta 2013 muutos 2011) ja Olli Immonen. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa sisulaisista nousivat eduskuntaan myös Juha Mäenpää, Mauri Peltokangas ja Jenna Simula.
Tavoitteet
Suomen Sisun mukaan kansallismielisyys on aate, jonka mukaan jokaisen kansan ja kulttuurin olemassaolo on itseisarvo ja maailmanlaajuinen kulttuurinen monimuotoisuus säilyttämisen arvoista. Järjestön mukaan tästä seuraa se, että kansallismieliset kannattavat kansallisvaltioiden itsenäisyyttä suhteessa ylikansallisiin järjestöihin, vastustavat kapitalismin ja sosialismin ylivaltaa maailmassa sekä ”niin monikulttuurisuutta kuin kansojen pirstomista ideologisten dogmien edellyttämiin vallasta keskenään taisteleviin ryhmiin”. Järjestön mukaan yhteiskunta tarvitsee yhteisyyden tunnetta, yhteisiä arvoja ja perinteitä. Liiallisen ja vääränlaisen maahanmuuton seurauksena yhteiskunta pirstoutuu. Järjestön mukaan monikulttuuriset valtiot ovat eri yhteisöistä muodostuvia sekakulttuureja, toisin kuin yhtenäiset kansallisvaltiot. Jos ”kansainvaelluksen” vauhti on suurempi kuin kaukaisesta kulttuurista uuteen maahan muuttavien kotoutumisen vauhti, ”ei yhteiskunnan yhtenäisyys ja sitä kautta toimivuus ole enää taattua”.
Suomen Sisu sanoo olevansa puoluepoliittisesti sitoutumaton. Johdon mukaan järjestön jäsenet edustavat eri puolueita pois lukien ruotsalainen kansanpuolue (vuonna 2013). Järjestö on ajanut Suomalaisuuden liiton tavoin ”pakkoruotsin” poistamista. Vuoden 2004 kunnallisvaalien aikoihin useat järjestön aktiivit alkoivat toimia perussuomalaisessa puolueessa. Osittain Suomen Sisun tunnetuimman jäsenen Jussi Halla-ahon verkkosivuston vieraskirjan pohjalta syntyi myös maahanmuuttokriittisten keskustelupalsta Hommaforum.
Periaateohjelma
Suomen Sisun periaateohjelmassa ovat seuraavat kohdat:
Suomen Sisun tiedotuksen mukaan jäsenyyteen riittää, että on yhtä mieltä näiden ohjelman otsikoiden kanssa. Ohjelman pääosien yksityiskohtia ovat muun muassa seuraavat:
Tunnukset
Suomen Sisun tunnus on kahdeksankulmainen hannunvaakuna. Tunnus voi esiintyä eri väreissä ja sen kulmikkuuden on tarkoitus muistuttaa puuhun kaiverrettua merkkiä. Kuvauksen mukaan hannunvaakuna viittaa suomalaisten menneisyyteen ja on vanha onnenmerkki. Suomen Sisun sinetissä hannunvaakunan keskelle on sijoitettu muinaissuomalaisten käyttämä mursunsydän ja lenkkien väleihin havut.
Vaakunassaan järjestöllä on sininen kuusenhavu hopeisella kilvellä. Vaakunaselityksen mukaan havu ”merkitsee voimaa antavaa elämänpuuta ja läpi vaikeiden aikojen vihreänä ja vireänä pysyvää kuusta. Puuta, joka valtaosin muodostaa maamme metsät, ja joka kautta aikojen on ollut vaurauden lähde.” Sisu on käyttänyt tunnuksena myös Ruotsin vallan ajan loppuvaiheilla luotua Suomen henkilöitymää Aura-neitoa, jonka korvasi myöhemmin Suomi-neito. Suomen Sisu julkaisi viisi numeroa Aura-lehteä vuosina 2002–2003.
Alkuvaiheet
Suomen Sisun perustajat tapasivat helsinkiläisessä Burning Books -kirjakaupassa. Kauppa perustettiin 1996 myymään sotilasalaa ja historiaa käsitteleviä kirjoja. Kaupassa tapasivat eri henkilöt, jotka olivat kiinnostuneita nationalismista ja harvinaisista keskustelunaiheista, kuten toisen maailmansodan tapahtumien tarkastelusta häviäjän eli kansallissosialistien näkökulmasta.
Suomen Sisun perustivat (myöhempi puheenjohtaja) Teemu Lahtinen, Burning Books -kirjakaupan Mikko Mikonmaa, Jura Jukola sekä Mika Purjesalo. Lahtinen oli nuorena kiinnostunut isänmaallisuudesta aatteena. Hän oli ollut mukana 1990-luvun Isänmaallisen Kansallis-Liiton toiminnassa paikallistasolla. Lahtinen oli luonnostelemassa liikkeen mahdollista nuorisotoimintaa, jonka nimeksi ehdotettiin Isänmaallista nuorisoa. IKL:n toiminnan hiipuessa vuonna 1998 Lahtinen alkoi muutaman muun kanssa suunnitella uutta kansallismielistä nuorisojärjestöä. Mikko Mikonmaa oli antikommunistisen, ANC:tä arvostelevan Etelä-Afrikan ystävät ry:n perustajajäsen. Hän toimi myös Inkeriläiset ja Karjalaiset heimoveteraanit ry:ssä, Itsenäisyyden puolesta ry:ssä ja aluepalautuksia vaativassa Tarton rauha ry:ssä. Helsingin keskustelupiiristä syntyi Suomen Sisu, jonka nimivaihtoehtoina olivat myös Nuorhakkapeliitat ja Suomalainen nuoriso.
Suomen Sisu perustettiin 6. marraskuuta 1998. Suomalaisuuden liitolla oli ollut tapana järjestää marraskuun kuudentena omia tilaisuuksiaan, koska tällöin on ruotsalaisuuden päivä. 1900-luvun alussa aitosuomalaiset viettivät marraskuun kuudetta Kustaa II Adolfin kuolinpäivän sijasta hakkapeliittain päivänä. Perustamisen yhteydessä järjestö antoi julkilausuman: ”Suomen Sisun tarkoituksena on koota yhteen kansallisesti ajatteleva suomalainen nuoriso ja kasvattaa jäsenistään Suomen kansaa, kieltä, kulttuuria, luontoa, historiaa ja sukulaiskansoja kunnioittavia kansalaisia. Yhdistys suojelee ja edistää toiminnallaan suomalaisuutta, isänmaallisuutta, perhearvoja ja kiintymystä kotimaahan sekä vastustaa epäkansallisia ilmiöitä.”
Suomen Sisun nuoret perustajajäsenet aloittivat yhteistyön Suomalaisuuden liiton kanssa. Sisusta tuli Suomalaisuuden liiton nuorisojärjestö, ja se sai tätä kautta muun muassa tilat käyttöönsä. Ensimmäisen vuoden aikana Suomen Sisu harjoitti perinteistä oikeistolaista, suomalaismielistä toimintaa. Verkkosivuillaan sisulaiset linkittivät maanpuolustusta, Karjalaa ja pakkoruotsia käsitteleviin sivustoihin. Yhdistys järjesti tilaisuuksia itsenäisyyspäivänä, Kalevalan päivänä ja suomalaisuuden päivänä. Lisäksi vierailtiin Bobi Sivénin haudalla ja Virossa. Vuonna 1999 Sisu julkaisi tarrasarjan, jossa otettiin kantaa maahanmuuttoon, Karjalan palauttamisen puolesta, pakkoruotsia vastaan ja suomensukuisten kansojen heimoyhteistyön puolesta.
Äärioikeisto Suomessa -kirjan kuvauksen mukaan järjestö alkoi pian ottaa vaikutteita ulkomaisesta oikeistoradikalismista. Sisun verkkosivuille lisättiin 1990-luvun lopussa luettelo, jonne jäsenet saivat tehdä ehdotuksia suositeltavasta kirjallisuudesta. Listaan sisältyi rotujen väitettyihin eroihin liittyvää kirjallisuutta sekä brittiläisen holokaustin kieltävän historioitsija David Irvingin kirjoja. Kirjojen joukossa olivat muun muassa natsipuolueen pääideologi Alfred Rosenbergin Uutta Eurooppaa kohti, American Nazi Partyn perustajan George Lincoln Rockwellin White Power ja Ku Klux Klanin entisen suurmestarin David Duken My Awakening. Luettelo poistettiin myöhemmin sivuilta, mutta sen sisältö herätti sittemmin julkisuudessa huomiota. Lisäksi linkitettiin natsiskinialakulttuurille keskeisiin white power -musiikkisivustoihin. Sisun sivuilla esiteltiin eurooppalaisia äärioikeistopuolueita ”kansallismielisille tutustumisen arvoisina” Järjestö myi sivustollaan ”LOL-diversity” -paitaa, jossa vasemmalla on musta ja oikealla valkoinen hymyilevä kasvo. Näiden välissä on puoliksi musta ja puoliksi valkoinen symboli, joka on surullinen.
Suomen Sisu joutui vuonna 2000 eroamaan Suomalaisuuden liitosta lehtijulkaisujen vuoksi, joissa oli väitetty Sisun olevan muun muassa ”natsihenkinen”. Suomalaisuuden liitto pelkäsi menettävänsä valtionapunsa. Lehdistön kiinnostuksen taustalla oli mahdollisesti Sisun järjestämä mielenosoitus Euroopan unionin komission edustuston edessä. Mielenilmaisulla tuettiin Jörg Haiderin Itävallan vapauspuoluetta, joka oli vaalivoittonsa jälkeen Euroopan unionin boikotissa. Teemu Lahtisen mukaan järjestöjen erossa oli kyse myös linjariidoista. Sisun mielestä Suomalaisuuden liitossa keskityttiin liikaa pakkoruotsiin. Lahtisen mukaan järjestöjen erkaantumisesta oli jo sovittu aiemmin ja käsky erota tuli yllätyksenä. Järjestöjen välit kiristyivät vähäksi aikaa, mutta myöhemmin Suomen Sisun jäseniä on ollut Suomalaisuuden liiton hallituksessa. Myöhemmin vuonna 2000 Suomen Sisu otti käyttöön uuden toimintamallin ja julkaisi periaateohjelman. Silloin liikkeeseen tuli myös myöhemmin politiikassa tunnetuksi tullut Jussi Halla-aho.
Teemu Lahtisen mukaan järjestön alkuaikoina suvaittiin laajasti erilaisia näkemyksiä. 2000-luvun alkuvuodet olivat linjaristiriitojen aikaa. Lahtisen mukaan Sisu on sallinut myös kansallissosialistien mukanaolon, mutta nämä ovat kuitenkin aina olleet selvästi vähemmistönä. 2000-luvun alussa yhdistys tuli tunnetuksi holokaustin kiistävistä jäsenistään, mutta yhdistyksen mukaan heitä ei enää ole jäseninä.
Alkuvuosinaan Suomen Sisu toimi eräänlaisena sateenvarjotoimijana radikaalinationalistiselle liikehdinnälle. Milla Hannulan mukaan Sisun keskustelupalstalla kokoontuneet näkivät uhkana ennen kaikkea ”tänne väen väkisin hankitun viidennen kolonnan eli koko ajan kasvavan ja maan sisälläkin nopeasti lisääntyvän ei-integroituvan maahanmuuttoväestön kasvattamisen”.
Sisun julkaisujen mukaan järjestö haluaa suojella suomalaista elämäntapaa ja vastustaa rajoittamatonta maahanmuuttoa, koska jokaisella kansalla ja kulttuurilla on oikeus olemassaoloonsa ja oikeus hallita itseään. Siksi kulttuurien sekoittumiseen tulisi suhtautua varovaisesti ”yltiösuvaitsevaisuuden” sijaan. Epäonnistuneen monikulttuurisuuden tunnuskuviksi Suomen Sisun sivuilla mainittiin maahanmuuttajien korkeat työttömyys- ja rikollisuusluvut, etniset mellakat ja esikaupunkien ghettoutuminen. Järjestön mielestä jokainen länsimaisen kulttuurin suojelua vakavissaan ehdottava leimataan rasistiksi, etnosentriseksi tai itsekkääksi kulttuuri-imperialistiksi. Esimerkiksi heinäkuussa 2005 Suomen Sisun keskustelupalstan aiheita olivat muun muassa maahanmuuttajien aiheuttamat ongelmat (rikollisuus, väkivaltaisuus, koulutushaluttomuus, työttömyys), ääri-islamilaisuus, terrori-iskut sekä juutalais- ja neekerivitsit. Suurin osa kirjoittajista oli vakioväkeä.
Itävallan vapauspuolueen ja Jean-Marie Le Penin Kansallisen rintaman vaalimenestys herätti jäsenissä kiinnostusta. Sisun edustajia on vieraillut Ruotsissa muun muassa Kansallisdemokraattien tilaisuuksissa. Järjestön 10-vuotishistoriikin mukaan ”Ruotsi on maa, jossa monikulttuurisuus ja poliittinen korrektius ovat menneet pelottavan pitkälle, ja se sopii mainiosti varoittavaksi esimerkiksi virheistä, joita ei tule tehdä.” thumb|250px|Suomen Sisun vanha logo.
Milla Hannulan mukaan Suomen Sisun keskustelusivuilla keskusteltiin paljon rodun käsitteestä ja väitetyistä rotujen välisistä älykkyyseroista. Hannulan mukaan kysyttiin, ”onko valkoisilla oikeus pyrkiä säilymään maapallolla tilanteessa, jossa muut rodut lisääntyvät voimakkaasti”. Keskusteluun tuolloin osallistunut Hannula koki, että älykkyyskeskustelu sai liikaa huomiota. Hänen mielestään myös palstan linja myös mustamaalasi koko ajatuksen suvaitsevuudesta ja syrjinnän vastaisuudesta. ”Rotukysymyksen merkitystä sisulaiselle nationalismille ei siis voida sivuuttaa”, Hannula totesi.
Toimintatavat
Milla Hannulan mukaan kansallisen samastumisen luomiseen kuuluu myyttien korostus. Nuorilla tähän liittyy alakulttuurikäyttäytyminen, joka näkyy esimerkiksi vaatetuksessa. 2000-luvun alkupuolella Sisu myi t-paitoja, joiden kuva-aiheina oli muun muassa Suomen leijona miekan ja kilven kanssa. Paitojen, rintamerkkien ja tarrojen iskulauseina olivat ”Säilytä Suomi suomalaisena”, ”Pois pakkoruotsi”, ”Isänmaanystävä” ja lasten hankintaan kannustava ”Loppusijoita oikein – panostasi tarvitaan”. Moni nuori käytti leijonariipusta tai Ukonvasaraa. Sisun ohjelmistoon kuului muinaissuomalaisuuteen tutustumista. Järjestö käytti hannunvaakunaa tunnuksenaan Hannulan mukaan hieman uhmakkaastikin, kun ”moni vastustaja tietämättömyyttään tai huvikseen yhdisti hannunvaakunan natsistiseen hakaristiin”. Hannulan mukaan vastustajien kanssa ei haluttu tehdä sovitteluratkaisuja edes julkikuvaan liittyvillä myönnytyksillä. Myöhemmin järjestön verkkosivuilla vähennettiin yhteisötunnuksia, jäljelle jäi vain pelkistetty hannunvaakuna.
Vaaleissa
2000-luvun alussa järjestössä pohdittiin poliittista vaikuttamista oman kansallismielisen puolueen avulla. Teemu Lahtisen mukaan päädyttiin kuitenkin siihen, että vaikutusta on oltava koko puoluekentällä. ”Tätä varten kuitenkin tarvittiin yksi painostuspuolue, jonka uhka muuttaisi muitakin.” Timo Soini oli puhunut ”oikeistopopulistisen” puolueen tarpeesta Suomessa. Lahtisen mukaan perussuomalaiset-puolue vaikutti muutenkin sopivalta tuohon tarkoitukseen.
Vuoden 2003 vaaleissa sisulaisia ehdokkaita oli Suomen kansan sinivalkoisten, Suomi nousee – kansa yhdistyy -puolueen ja Vapaan Suomen liiton listoilla. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Suomen Sisu järjesti vaalikeräyksen tukeakseen kahdeksan jäsenensä kampanjaa, mutta kukaan heistä ei tullut valituiksi. Suomen Sisun entisen puheenjohtajan Johannes Niemisen mukaan Suomen Sisun jäseniä on ollut vaaleissa ehdokkaina perussuomalaisten, sosialidemokraattien, kokoomuksen, vihreiden, vasemmistoliiton ja kommunistisen työväenpuolueen listoilla.
Vuoden 2008 kuntavaaleissa perussuomalaiset menestyivät hyvin ja useita Suomen Sisun jäseniä valittiin valtuustoihin, muun muassa Jussi Halla-aho Helsingissä, Teemu Lahtinen Espoossa ja Suomen Sisun silloinen puheenjohtaja Johannes Nieminen Vantaalla.
Vaalikauden 2015–2019 eduskunnassa istui sisutaustaisia edustajia neljässä eduskuntaryhmässä.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa sisulaisista nousivat eduskuntaan Olli Immonen, Juha Mäenpää, Mauri Peltokangas ja Jenna Simula sekä järjestön entiset jäsenet Jussi Halla-aho ja Juho Eerola. Järjestö kertoi keränneensä yhteensä 158 304 ääntä eli reilut viisi prosenttia hyväksytyistä äänistä. 2019 aloittaneessa eduskunnassa sisulaisia kansanedustajia istuu järjestön itsensä mukaan kahdessa eduskuntaryhmässä. Suurin osa sisulaisista on perussuomalaisia.
Nykyisin
Vuonna 2008 Jussi Halla-ahon verkkosivujen keskustelijat perustivat Homman. Perustajajäseniin kuului muun muassa Suomen Sisun varapuheenjohtajana toiminut Matias Turkkila, josta tuli myöhemmin Perussuomalainen-lehden päätoimittaja. Hommasta tuli nopeasti suosittu palsta, kun taas Suomen Sisun palsta hiipui. Teemu Lahtinen arvioi vuonna 2011, että maahanmuuttokritiikki oli lopulta tullut julkisen keskustelun osaksi. Sisun ajatusmaailmaa on osin edustanut myös vuonna 2012 perustettu traditionalistinen verkkolehti Sarastus. .
Perussuomalaisten entisen puheenjohtajan Timo Soinin mukaan Perussuomalaisten vuoden 2017 puoluekokouksessa valittu puheenjohtajisto oli Suomen Sisun masinoima vallankaappaus. Puolueen puheenjohtajistoon valittiin maahanmuuttovastaisimmat ehdokkaat, joista puheenjohtajaksi valittu Jussi Halla-aho on Suomen Sisun jäsen. Timo Soini erosi Perussuomalaisista muutama päivä puoluekokouksen jälkeen. Suomen Sisun puheenjohtaja Olli Immonen on kiistänyt väitteet vallankaappauksesta.
Jussi Halla-aho kuului järjestöön vuodesta 2000 alkaen. Hän oli Suomen Sisun kunniajäsen. Hän kertoo eronneensa järjestöstä sen jälkeen, kun hänet valittiin perussuomalaisten puheenjohtajaksi.
Juho Eerola erosi järjestöstä vuonna 2012. Eerolan mukaan Suomen Sisulla ei ollut vuonna 2012 käytännössä minkäänlaista toimintaa, vaan tuohon aikaan se oli ollut jo monen vuoden ajan pelkkä "pöytälaatikkofirma".
Sisun jäsen Simo Grönroos valittiin perussuomalaisten puoluesihteeriksi vuonna 2019.
Kesäkuussa 2020 Suomen Sisun alle perustettiin uusi nuorisojärjestö nimeltä Uudenmaan akseli. Sitä seuraavina vuosina on perustettu myös järjestöt Varsinais-Suomen akseli, Pohjois-Suomen akseli sekä Satakunta-Pirkanmaan akseli. Omien sanojensa mukaan järjestö harjoittaa kansallismielistä nuorisotoimintaa, esimerkiksi liikunnan, koulutuksien ja keskustelutilaisuuksien muodossa. Maaliskuussa 2021 Länsiväylä-lehti julkaisi artikkelin, jonka mukaan Espoon nuorisovaltuustossa oli syntynyt kovaa "poliittista kiehuntaa", jonka keskiössä oli nuorisojärjestön jäsenet sekä äärivasemmistolainen Varis-verkosto. Järjestö mainosti kuntavaaleissa 2021 ehdolla olevia jäseniään, ketkä olivat kaikki perussuomalaisia. Nuorisojärjestön puheenjohtajan mukaan kuitenkin järjestöön kuuluu jäseniä monista eri puolueista.
Muhammad-pilapiirrokset
Helmikuussa 2006 järjestö lisäsi kohutut Muhammad-pilapiirrokset internetsivuilleen. Ruotsissa kuvat oli julkaissut Ruotsidemokraatit-puolue ja tämän johdosta Ruotsin viranomaiset olivat sulkeneet puolueen verkkosivut ulkoministeriön pyynnöstä. Vastalauseena tälle Suomen Sisun hallitus päätti julkaista kuvat. Kirjailija Jera Hänninen ja toimittaja Jyri Hänninen arvioivat kirjassaan Tuhansien aatteiden maa asian todennäköisesti unohtuneen julkisuudessa, ellei pääministeri Matti Vanhanen olisi tiedotustilaisuudessa pyytänyt kuvien julkaisua anteeksi itsensä ja Suomen hallituksen puolesta. ”Vanhasen tiedotustilaisuuden jälkeen lähes jokainen suomalainen tiesi, mikä on Suomen Sisu.” Suomen Sisu piti Vanhasen anteeksipyyntöä islamistien mielistelynä. Kansanedustaja Jari Vilén vaati viranomaisia poistamaan kuvat verkosta ja sisäasiainministeriö kehotti keskusrikospoliisia tutkimaan asiaa. Myös presidentti Tarja Halonen pahoitteli kuvien julkaisua. Esitutkinnan jälkeen epäilys uskonrauhan rikkomisesta meni syyttäjälle syyteharkintaan. Syyteharkinta päättyi kesäkuussa 2006 syyttämättäjättämispäätökseen.
Ääriryhmä vai ei?
Tammikuussa 2008 Länsiväylä-lehti luonnehti järjestöä ”natsihenkiseksi”. Lehti julkaisi 23.1.2008 asiasta myös järjestön puheenjohtajan eriävän näkemyksen. Asiasta kanneltiin Julkisen sanan neuvostolle. Länsiväylän neuvostolle antaman vastineen mukaan:
Julkisen sanan neuvoston mielestä tapauksessa ei rikottu hyvää journalistista tapaa, koska lehdellä ”oli perusteet mainintaan natsihenkisyydestä” ja koska se antoi seuraavassa numerossa järjestön puheenjohtajalle mahdollisuuden tuoda esiin oma mielipiteensä asiasta. Vuonna 2009 Teemu Lahtinen teki asiasta hallintokantelun sisäasiainministeriöön. Ratkaisussaan kanteluun ministeriön poliisiosasto totesi, että toisin kuin lehden artikkeli antoi ymmärtää, artikkelia varten haastateltu keskusrikospoliisin rikosylikomisario ei ollut haastattelussa kommentoinut Suomen Sisun toimintaa, sillä hänellä ei ollut yhdistyksestä syvällistä tietoa. Komisario ei ollut myöskään kutsunut ylipäänsä mitään rekisteröityä yhdistystä uusnatsistiseksi: komisarion mukaan termi uusnatsismi oli vain lehden toimittajan käyttämä termi.
Kiinnostus Suomen Sisua kohtaan kasvoi Jussi Halla-ahon ja useiden muiden Suomen Sisun jäsenten menestyttyä vuoden 2008 kuntavaaleissa. Vaalimenestyksen ansiosta puheenjohtaja Johannes Nieminen ja hallituksen jäsen Teemu Lahtinen kutsuttiin television A-talk-keskusteluohjelmaan esittelemään järjestöä. Ylen Elävässä arkistossa lokakuussa 2008 julkaistu artikkeli kuvasi Suomen Sisun monikulttuurisuutta ja ”kansojen sekoittamista luonnottomalla tavalla keskenään” vastustavaksi ja artikkelin mukaan Suomen Sisu pääsi ”muukalaispelolla vaalivoittoon”. Artikkelin mukaan ainakin osa perinteisistä perussuomalaisista koki jääneensä jyrkemmän linjan sisulaisten varjoon.
Vuonna 2011 ilmestyi Milla Hannulan kirja Maassa maan tavalla: Maahanmuuttokritiikin lyhyt historia, joka käsitteli myös Suomen Sisua myötämieliseen sävyyn. Hannula oli mukana Suomen Sisun toiminnassa parin vuoden ajan vuosituhannen vaihteessa. Hannula kertoi olleensa miesvaltaisen järjestön kanssa eri mieltä monista asioista, mikä sai hänet irtaantumaan toiminnasta.
Vasemmistoliittolaiset poliitikot Li Andersson ja Dan Koivulaakso sekä toimittaja Mikael Brunila julkaisivat vuonna 2012 kirjan Äärioikeisto Suomessa. Kirjoittajat yhdistivät Suomen Sisun ohjelman uuteen eurooppalaiseen oikeistoradikalismiin, joka puhuu kulttuurisista eroista ja niiden säilyttämisestä. Uuden radikaalioikeiston mukaan liberalismi tuhoaa kansallisia yhteisöjä. Tekijöiden mukaan 2000-luvun oikeistopopulistit hakevat sekä ulkopuolisia uhkia että syntipukkeja kansakunnan sisäpuolelta. Edellisiä ovat etenkin maahanmuuttajat, jälkimmäisiä liberaalit ja vasemmistolaiset. Politiikka esitetään kansallisen konservatismin ja liberalismin välisenä vastakkainasetteluna, millä pyritään suuntaamaan puoluekenttää oikealle. Kirjan tekijöiden mukaan Sisulla oli vaikutusta niin sanottujen maahanmuuttokriittisten blogien syntyyn vuodesta 2005. Vanhasta äärioikeistolaisuudesta muistutti tekijöiden mukaan rasistinen kielenkäyttö sekä väitteet rotujen älykkyyseroista.
Historiantutkija Jussi Jalonen arvioi, että Sisun ilmaisemaa aatemaailmaa voi luonnehtia äärikansalliseksi, äärioikeistolaiseksi tai muukalaisvihamieliseksi. Yhdistyksen piiristä nousseet kansanedustajat esittivät näkemyksiä, joiden alkuperä oli Jalosen mukaan niin sanotussa Eurabia-kirjallisuudessa.
Suomen Sisun puheenjohtaja, kansanedustaja Olli Immonen herätti kesällä 2015 pahennusta Facebook-päivityksillään. Kesäkuussa julkaisemassaan kuvassa Immonen poseeraa Suomen vastarintaliikkeen jäsenten kanssa. Kuva oli otettu Porvoon Näsinmäen hautausmaalla Eugen Schaumanin muistomerkillä, jossa juhlistettiin kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin murhan vuosipäivää. Heinäkuussa, Nuivan vaalimanifestin viisivuotispäivänä Immonen julkaisi Facebookissa englanninkielisen päivityksen, jossa kertoi muun muassa ”haaveilevansa vahvasta valtiosta, joka voittaisi tämän painajaisen nimeltä monikulttuurisuus”.
Syyskuussa 2015 Suomen Sisu tilasi videomuotoisen historiikin toiminnastaan Jenna Jauhiaiselta, joka puolestaan luovutti käsikirjoituksen Hyperreaaliyah-taiteilijakollektiivin työstettäväksi. Ryhmä toteutti Suomen Sisun kustannuksella pilailevan videon.
Nybyn lasitehdas
pienoiskuva|Nybyn suuri päärakennus on 1840-luvulta. Nybyn lasitehdas oli Pohjois-Pohjanmaalla Iin Olhavan kylässä vuosina 1782–1885 toiminut aikansa suurimpiin kuulunut lasitehdas Pohjoismaissa.
Perustaminen
Suomeen perustettiin 1700-luvun jälkipuoliskolla yhteensä 12 lasitehdasta eli -ruukkia, joista yksi oli Nybyssä Olhavassa. Sinne ruukin perusti ja sen omisti oululainen kauppias ja hovineuvos (Kustaa III:n vuonna 1788 myöntämä arvonimi) Johan Mattsinpoika Nylander (1742–1810). Tehdas sai alun perin perustamisluvan Oulun Toppilaan tammikuussa 1780, mutta alueelle rakennettiin tervavarasto, Oulun Tervahovi, ennen kuin Nylander sai tehtaan rakentamisen käyntiin. Uuden luvan hän sitten anoi Olhavaan, ja se myönnettiin 18. syyskuuta 1782. Tehdas aloitti toimintansa syksyllä 1784.
Tuotanto
Tehtaan lasihytissä oli lasiuuni ja kuusi työpajaa, venytysuuni, kolme kuivausuunia, jäähdytysuuni, tuhkauuni ja hiekkauuni. Nylander hankki tehtaaseen kuusi lasinpuhaltajamestaria, joista viisi oli ulkomaalaista, syntyperältään ruotsalaisia ja saksalaisia, sekä yksi paikkakuntalainen (Juhani Erkinpoika Kyröläinen, s. 6.2.1786 Ii, k. 10.3.1836 Ii, Nyby). Vuonna 1788 työpajoja oli toiminnassa kymmenen. Tehtaan ensimmäinen lasihytti paloi 1789, mutta rakennettiin uudelleen. Parhaimmillaan Nybyn ruukissa oli työntekijöitä 91, ja se oli maan huomattavin lasitehdas.
Omistajavaihdokset
Nylander luovutti 1792 ruukin johtamisen pojalleen Aristotelekselle ja tyttärensä Sofian miehelle eli vävylleen Adolf Falanderille (1767–1847). Nylanderit ja Falanderkaan eivät kuitenkaan olleet lasinvalmistuksen ammattilaisia, vaan tehdas toimi lasinpuhaltajien turvin, joiden kanssa syntyi välillä selkkauksia. Syksyllä 1793 tulva aiheutti vahinkoa tehdasalueella ja muutkin vaikeudet kasvoivat. Työväen määrä laski 30:een vuosisadan loppuun mennessä. Tehdas sulki 1804 ovensa ja 1807 Falander luopui lasitehdasprivilegiostaan. Sara Wacklin on kuvannut hovineuvos Johan Nylanderia teoksessaan Satanen muistelmaa Pohjanmaalta. Nylander kuvataan siinä teräväpäiseksi ja kaupallisesti nerokkaaksi, joskin tunteettomaksi.
Olhavalaiset vetosivat tehtaansa puolesta ja saivatkin laamanni Julius Conrad Antellin ryhtymään uudelleen lasinvalmistukseen vuonna 1813. Hän myi kuitenkin tehtaan jo 1816 langolleen Johan Engmanille, joka ajautui vararikkoon. Tehdas palautui Antellin johtoon vuoteen 1833, mutta sitä hoiti isännöitsijä Julius Ad. Castrén. Valtio lunasti ruukin velkaansa eli 25 650 ruplalla, ja vuonna 1834 tehtaan ostivat raahelainen Zachris Franzén ja hänen liiketoverinsa Fredrik ja Matthias Sovelius. Antell jäi eläkkeelle aiemmin hoitamastaan Suomen tullihallituksen ylitirehtöörin virasta, mutta asettui asumaan Iihin.
Vuodesta 1841 tehtaan lopettamiseen 1885 saakka tehdas oli Fellmanin suvun hallussa, joista ensimmäinen oli oululainen kauppias ja raatimies Johan Abraham Fellman, sitten tämän veljenpoika ”pikku-Iikka” Isak Wilhelm Fellman, rovasti Jaakko Fellman ja lopuksi tämän poika apteekkari Karl Jakob Fellman. Kaiken kaikkiaan tehdas oli tuotannon taukoineen toiminnassa 103 vuotta. Nybyn tilan Fellmanin suku myi vasta 1905. Kaksi vuotta myöhemmin ruukin lasihytti paloi, oltuaan parikymmentä vuotta käyttämättömänä.
Tuotteet ja niiden myynti
Olhavassa tehtiin pääasiassa vihreää mutta kirjanpidon mukaan myös valkoista (ilmeisesti kellertävää) ikkunalasia sekä pulloja. Nylander myi alun perin suuren osan tehtaan tuotteista Tukholmaan ja perusti sinne myymälänkin. Castrénin aikana tehtaan ikkunalasia myytiin mm. Ouluun vuonna 1822 sattuneen suurpalon takia, mutta tuotteita meni Pietariin saakka. Tehdas valmisti ensin ns. ranskalaisia ja englantilaisia pulloja, myöhemmin kotipolttoa varten suuria 5 kannun eli 13 litran ja kulmikkaita viinapulloja eli kanttiineita sekä lasisia taskumatteja. Lisäksi tehtiin apteekkeja ja kotitalouksia varten monia erilaisia lasiesineitä piipunvarsista ja ruutisarvista yöastioihin. Erikoinen ns. fiasco-mallinen eli pisaranmuotoinen pullo 1790-luvulta on saattanut olla Suomen vanhimpia kivennäisvesiastioita. Vuonna 1850 tehdas valmisti 640 laatikkoa ikkunalasia, 5 400 pulloa, 400 tuoppia, 1 000 maitokehloa, 120 tusinaa juomalaseja sekä 100 tusinaa ryyppylaseja. Tehtaan sulkemisvuonna 1885 valmistettiin enää 300 laatikkoa ikkunalasia.
Tehtaan tuotannon vanhanaikaisuuden takia sen säilyneet tuotteet ovat toisaalta tyylipuhdas esimerkki 1700-luvun lopun perinteisestä lasihyttimestareiden työstä. Olhavan lasitehtaan tuotantoa on nähtävissä Pohjois-Pohjanmaan museossa.
Tehdasyhdyskunta
Lasiruukki oli laaja kokonaisuus, johon kuului mm. saha, mylly, laivaveistämö ja koulu. Nylander kustansi koulun ohella tehtaalle oman papin (Benjamin Sinius sekä myöhemmin ruukinsaarnaaja Carl Keckman) ja järjestysoikeuden 1700-luvulla, sekä merkitytti meriviitoin väylän Olhavasta rannikkoa myöten Ouluun ja toisen ulkomerelle. Kaiken kaikkiaan tehtaan ja maanviljelyksen parista ruukkiyhdyskunnasta sai parhaimmillaan elantonsa yli 300 henkilöä.
Nybyn tehtaasta oli ympärillä eläville ihmisille monenlaista hyötyä. Lasitehdas tarvitsi raaka-aineekseen tuhkaa, jota läheisissä Etelä-Iin, Pohjois-Iin ja Olhavan kylissä valmistettiin. Tehdas tarvitsi myös tervaa, halkoja sekä tukkeja, koska sen yhteydessä toimivat saha ja telakka. Nylanderin oma toiminta pitäjäläisten hyväksi oli myös aktiivista: hän osti muun muassa hampun- ja pellavansiemeniä Liivinmaalta ja jakoi niitä ilmaiseksi Iin asukkaille. Nylander osti pojalleen Olhavanjoen Kyröläisentörmältä yhden Kyröläisen talonkin, jotta poika itsenäistyisi ja oppisi tekemään töitä. Tehdasyhdyskunta sijaitsi hieman Olhavan kyläraitista pohjoiseen. Vuonna 1831 tehdyn luettelon mukaan alueella sijaitsi 15 huonetta käsittävä päärakennus, kuusi työväen asuinrakennusta, kaksi tallia, kolme navettaa, kaksi leivintupaa, kaksi pirttirakennusta, 14 ulkohuonerakennusta, tuulimylly, saha, mylly, kivitamppi, upokkaiden valmistusrakennus, kolme aittaa ja lasihytti. Nykyään tehtaasta on jäljellä enää vain perustukset. Tehtaan aikaisen Nybyn talon pitkä päärakennus on 1840-luvulta. Pihapiiriin kuuluu myös 45 lehmän, viiden hevosen ja kuuden sikakarsinan kivinavetta 1800-luvun keskivaiheilta. Kohde on valtakunnallisesti merkittävä kulttuuriympäristö. Olhavanjoen kylänraitilla on säilynyt vanhaa rakennuskantaa ja jokivarressa ranta-aittoja.
Lähteet
(Suur-Iin historia s. 230 sanoo, että talon rakennutti 1800-luvun alussa laamanni Conrad Antell. Hän omisti tehtaan 1812–1816 sekä oli sen johdossa toistamiseen 1825–1832.
Aiheesta muualla
65.48611°N, 25.33194°W
B
B (b) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten toinen kirjain. B-kirjaimen nimi on suomen kielessä bee ja äännearvo soinnillinen bilabiaalinen plosiivi.
Latinalaista B-kirjainta vastaa kreikkalaisten aakkosten toinen kirjain beeta (Β, β) ja kyrillisten aakkosten toinen kirjain Б|Б (б). Ulkomuodoltaan B:tä muistuttava В|kyrillinen В (в) merkitsee kuitenkin lähinnä v:n tapaista äännettä. Yhdennäköisyydestään huolimatta eri B:t ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
B-kirjaimella merkitään useissa kielissä, myös suomessa, äännettä soinnillinen bilabiaalinen plosiivi eli.
Historia
B-kirjain on todennäköisesti saanut alkunsa Egyptin hieroglyfien tai seemiläisten kirjoitusmerkkien taloa (oikeastaan talon pohjapiirrosta) esittävästä kuvamerkistä.
Noin vuoteen 1500 eaa mennessä foinikialaiset olivat antaneet kirjaimelle muodon, johon sen seuraavat kehitysvaiheet perustuivat. Foinikialaiset käyttivät kirjaimesta ilmeisesti sekä kulmikasta että pyöristettyä muotoa. He lienevät omaksuneet merkin nimityksen todennäköisesti oman kielensä tai jonkin muun vanhan seemiläisen kielen taloa merkitsevästä sanasta bet.
Antiikin kreikkalaiset ottivat kirjaimen käyttöönsä antaen sille nimityksen beeta ja käänsivät sen toisin päin ikään kuin peilikuvaksi. Samalla kirjain pyöristyi. Myöhemmin kirjaimeen lisättiin toinen kaari alkuperäisen alapuolelle. Varhaisimmissa kreikkalaisissa kirjoituksissa B-kirjain esiintyi foinikialaiseen tapaan kaaret vasemmalle osoittaen. Siitä kuitenkin esiintyi muunnoksia, joissa kaaret olivat kolmiomaisen kulmikkaat.
B suomen kielessä
B-kirjainta vastaava äänne on suomessa soinnillinen bilabiaalinen plosiivi eli. Vaikka b kuuluisi ääntää soinnillisena, sen ääntämyksessä on vaihtelua ja se saattaa ääntyä puolisoinnillisena tai soinnittomana (b ~ ʙ ~ p). Yleiskielessä äänteet pyritään pitämään erilaisina, koska vaihtuminen voi muuttaa sanan merkityksen (bussi vs. pussi).
Suomessa b esiintyy vain uudehkoissa lainasanoissa sekä slangisanoissa.
B-kirjainta käytettiin vanhassa kirjasuomessa p-äänteen merkkinä nasaalin ja likvidan jäljessä kuten sanassa ombi (ompi). Tästä luovuttiin 1700-luvun lopulta alkaen.
B-kirjaimen merkityksiä
100px|thumb|B-[[viestiliput|viestilippu]]
Mark Oliver
Mark Oliver (s. 1966) on kanadalainen ääninäyttelijä, joka on tunnetaan muun muassa dubbauksistaan animesarjoissa, kuten Inuyasha ja Transformers: Cybertron.
Ura
Uransa alkuvaiheessa Oliver esiintyi elokuvissa cameorooleissa ja teki samalla myös televisiosarjoissa cameo-rooleja muun muassa Paluu riemuleirille, L-koodi, Tähtiportti ja Pako. Ääninäyttelijäksi Oliver päätyi heti uransa alkuvaiheessa ja teki aluksi useimmiten dubbauksia Ocean Studios -nimiselle yhtiölle. Nykyisin hän on kuitenkin saanut enemmän alkuperäisiä äänirooleja, joista kenties merkittävin on ollut Krypto the Superdog -animaatiossa, jossa Oliver toimi pääkonnan Mechanikatin äänenä. Samalla Oliver on lainannut ääntään useihin videopeleihin, kuten Homeworld 2, CSI: Miami, Warhammer 40,000: Dawn of War ja Mobile Suit Gundam: Encounters in Space.
Mazinho
pienoiskuva|Mazinho vuonna 2019. Iomar do Nascimento pelaajanimeltään Mazinho (s. 8. huhtikuuta 1966 Santa Rita, Brasilia) on entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Mazinho voitti maailmanmestaruuden vuoden 1994 MM-kisoissa ja olympiahopeaa Soulin olympialaisissa vuonna 1988.
Mazinho aloitti uransa vuonna 1983 Santa Cruz Futebol Clubessa. Euroopassa hän pelasi Italiassa US Leccessä ja AC Fiorentinassa sekä Espanjassa Valencia CF:ssä, Celta Vigossa ja Elche CF:ssä. Euroopassa menestystä ei juurikaan tullut, mutta Brasiliassa hän voitti muun muassa kolme Brasilian mestaruutta. Mazinho lopetti uransa Vitóriassa vuonna 2001.
Brasilian jalkapallomaajoukkueessa Mazinho pelasi vuosina 1989–1994 39 maaottelua. Hän osallistui vuoden 1990 ja 1994 MM-kisoihin ja voitti jälkimmäisissä maailmanmestaruuden. Vuoden 1988 kesäolympialaisissa Mazinho oli Brasilian joukkueen mukana voittamassa olympiahopeaa ja vuonna 1989 tuli Etelä-Amerikan mestaruus.
Peliuransa jälkeen Mazinho on toiminut Aris Thessalonikin teknisenä johtajana. Tammikuussa 2009 hän siirtyi seuran päävalmentajaksi espanjalaisen Enrique Hernándezin potkujen jälkeen. Pesti jäi kuitenkin vajaan vuoden mittaiseksi, sillä Mazinho sai potkut marraskuun alussa 2009.
Myös Mazinhon pojat Thiago ja Rafael ovat huipputason ammattilaisjalkapalloilijoita.
Heisman Trophy
pienoiskuva|Heisman Trophy Heisman Trophy on amerikkalaisessa jalkapallossa parhaalle yliopistopelaajalle vuosittain myönnettävä palkinto. Se nimettiin John Heismanin mukaan.
Kellerväkaapuyökkönen
Kellerväkaapuyökkönen, vanhemmassa kirjallisuudessa nimellä kellertävä kaapuyökkönen tai harmaa kaapuyökkönen (Cucullia umbratica) on kaapuyökkösiin lukeutuva, melko kookas, harmaa yöperhoslaji. Se on Suomessa sukunsa laajimmin levinnyt edustaja esiintyen yleisenä maan etelä- ja keskiosissa.
Koko ja ulkonäkö
Monien kaapuyökkösten aikuiset yksilöt ovat melko vaikeita määrittää lajilleen ja kellerväkaapuyökkösen kanssa erityisen samannäköisiä ovat tuhkakaapuyökkönen (Cucullia lucifuga) ja savukaapuyökkönen (Cucullia lactucae). Kellerväkaapuyökkösen etusiivet ovat pitkät, kapeat, teräväkärkiset, ulkosyrjästä suorat ja pohjaväriltään vaalean harmaat. Siiven etureunan tuntumassa on kellanruskeaa väriä. Siiven kuviointia ovat ohuet, mustat viirut sekä munuaistäplän kohdalla tumma kaari ja rengastäplän kohdalla muutama tumma piste. Takasiivet ovat ruskehtavan harmaat. Siipiväli 50–58 mm.
Levinneisyys ja lentoaika
thumb|250px|vasen|Kellerväkaapuyökkösen toukka. Lajin levinneisyys kattaa Euroopan aivan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta ja ulottuu Keski-Aasiaan. Suomessa sitä tavataan nykyisin suunnilleen Vaasa-Lieksa-linjan eteläpuolella, mutta aikoinaan lajia on tavattu pohjoisempanakin. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta elokuulle huipun osuessa kesäkuun lopulle ja heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat
Kellerväkaapuyökkönen elää monenlaisissa avoimissa ympäristöissä niin kulttuurivaikutteisissa kuin luonnontilaisissakin. Perhoset lentävät yöllä, käyvät kukilla, ja tulevat joskus myös valolle. Perhosia tavataan yleensä vain yksitellen. Toukat syövät öisin kukintoja ja piilottelevat päivisin. Kotelo talvehtii, joskus useamman kerran.
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat mykerökukkaiset, muiden muassa erilaiset ukonkeltanot (Hieracium), valvatit (Sonchus) ja maitiaiset (Leontodon).
Elis Mårtenson
thumb|right|Elis Mårtenson. Elis Hjalmar Mårtenson (8. kesäkuuta 1890 Inkoo – 4. kesäkuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen urkutaiteilija.