cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leipzig
Luonto ja ympäristö
Vesistöjen saastumisen lisäksi ruskohiilen käyttö vanhentuneiden, osittain toista maailmansotaa edeltäneeltä ajalta peräisin olleiden, teollisuuslaitosten ja voimaloiden polttoaineena sekä talojen lämmittäminen uuneilla aiheuttivat voimakasta ilmansaastumista. Rikki- ja fenolipitoinen ilma ja siitä aiheutuneet happosateet vaurioittivat rakennuskantaa, ennen kaikkea hiekkakivestä rakennettua. 1970- ja 1980-luvuilla Leipzig oli yksi Euroopan pahiten ympäristömyrkkyjen kuormittamista suurkaupungeista.
DDR:n lakattua olemasta vanhojen teollisuuslaitosten toiminnan lopettaminen sekä voimaloiden ja talojen lämmitysjärjestelmien varsin nopeasti tehty modernisointi johtivat huomattavaan vesien ja ilman laadun paranemiseen ja silminnähtävään eläin- ja kasvikunnan tervehtymiseen. Lukuisten kaupunkipuistojensa (esim. Clara-Zetkin-Park ja Rosental), asuinalueiden monien uusien puistoistutusten ja perinteisten siirtolapuutarhojen ansiosta Leipzig lukeutuu nykyisin Saksan vihreimpiin kaupunkeihin. Sen pinta-alasta noin 50 % on viheralueita ja 7 % metsiä.
1990-luvun alussa lopetettiin ruskohiilen kaivaminen ja aloitettiin kasviston uudelleenistuttaminen avolouhosalueille ja ympäristön luonnontilan palauttaminen. Osa avolouhoksista on täytetty vedellä, ja niistä on muodostunut vedenlaadultaan hyviä järviä. Muita avolouhoksia on tulva-altaina. Cospudener-järvi on lähinnä Leipzigin keskustaa ja toimii avoimena virkistysalueena. Tätä pinta-alaltaan merkittävän suurta virkistysaluetta markkinoidaan matkailijoille ”Leipzigin uutena järvialueena”. Leipzigin alueen luonnon ja maiseman kehittämiseksi ja sen elinkelpoiseksi tekemiseksi yhdessä ympäröivien kuntien kanssa Leipzig on ollut vuodesta 1996 ”Leipzigin vihreän renkaan” jäsen.
Kaupunginosat ja lähialueet
thumb|Hallintopiirirajat 2005 Leipzig koostuu kymmenestä piirikunnasta, joissa on yhteensä 63 kaupunginosaa (katso Leipzigin poliittinen aluejako ja Leipzigin historiallisesti muodostuneet kaupunginosat).
Seuraavat kunnat ympäröivät Leipzigia:
Ilmasto
thumb|Leipzigin ilmastodiagrammi Leipzig sijaitsee lauhkealla vyöhykkeellä. Vuotuinen keskilämpötila on 8,4 °C ja keskimääräinen sademäärä 556,8 mm (vuosien 1972–2001 ajalta laskettuina). Keskimääräinen pakkasen kesto on 79 päivää.
Leipzig on Harz-vuoriston sadesuojapuolella (se puoli, jolle vuoristo rajaa sadepilviä pääsemästä). Suurin osa sateesta tulee kesällä, kesäkuusta elokuuhun, ja sademäärän maksimi on heinäkuussa, 72 mm. Helmikuussa sataa vähiten, 27 mm, ja muina talvikuukausina noin 30 mm. Harz-vuoriston sateelta suojaavan vaikutuksen voimakkuus vaihtelee kaupungin alueellakin: kuivinta on Leipzigin pohjoisosissa, sateisinta kaupungin eteläosissa, ja vuotuinen ero näiden välillä on noin 100 mm.
Lämpimin päivä on ollut 9. elokuuta 1992, jolloin lämpötila kohosi lukemaan 38,8 °C, ja kylmin päivä 14. tammikuuta 1987, −24,1 °C.
Leipzigin mukaan nimettyjä paikkoja muualla maailmassa
Kanadassa Saskatchewanin provinssissa on pikkukaupunki nimeltä Leipzig.
USA:ssa on useampia Leipzigin mukaan nimettyjä paikkoja. Kahdella paikkakunnalla, toinen Delawaressa (203 asukasta v. 2000) ja toinen Ohiossa (2 236 asukasta v. 2000), on nimenä englannin kieleen mukailtu Leipsic. Näiden lisäksi Pohjois-Dakotassa on sinne muuttaneiden Venäjän saksalaisten vuonna 1901 perustama New Leipzig, jossa nykyisin on runsaat 300 asukasta.
Historia
Vuoden 900 tienoilla slaavit perustivat asutuksen Parthejoen molemmille rannoille, kuten Herbert Küasin arkeologiset kaivaukset nykyisen Matteuksenkirkon piha-alueella ovat osoittaneet. Leipzig mainitaan ensimmäisen kerran, kun Thietmar von Merseburg kertoo kronikassaan ”Libzin kaupungista” (urbs Libzi). Kaupungin perustamisvuodeksi lasketaan 1165, jolloin Meißenin maakreivi Otto myönsi Via Regian ja Via Imperiin risteämiskohdassa olevalle alueelle kaupunki- ja torikauppaoikeudet. Kaupungin perustamisen myötä aloitettiin molempien suurten kirkkojen – Tuomaskirkon ja Nikolainkirkon – rakentaminen.
Leipzig kuului Meißenin maakreivikuntaan, joka liitettiin vuonna 1439 kirkon omaisuuden maallistamisen yhteydessä Saksin vaaliruhtinaskuntaan. Vaaliruhtinaskunta kuitenkin jaettiin Saksin ja Erbenin maakreivien, veljesten Albrecht ja Ernst kesken niin sanotussa Leipzigin jaossa vuonna 1485. Siitä lähtien Leipzig kuului Saksin herttuakuntaan, jonka pääkaupungiksi nimettiin siihen asti Leipzigiin ja Meißeniin verrattuna merkityksetön Dresden. Leipzig oli kuitenkin tiheästi pidettyjen maapäivien kokouspaikkana. Vuonna 1499 tehdyn hallinnonuudistuksen jälkeen Leipzig oli Leipzigin piirikunnan ns. tuomiokunta-alue, yksi kahdeksasta vaaliruhtinaskunnassa.
Vuonna 1409 perustettiin Leipzigin yliopisto nimellä Alma Mater Lipsiensis, ja se kuuluu siten Saksan vanhimpiin yliopistoihin. Vuonna 1519 Martti Luther, Andreas Karlstadt ja Philipp Melanchthon kohtasivat katolisen teologin Johannes Eckin yliopiston kutsusta pidetyssä väittelytilaisuudessa, joka on jäänyt historiaan Leipzigin väittelyn nimellä.
Vuonna 1539 Luther ja Justus Jonas ajoivat uskonpuhdistuksen lopullisesti läpi Leipzigissa. Leipzig joutui myös vuosina 1546 ja 1547 niin sanottuun Schmalkaldenin sotaan, jossa Leipzigin ja Saksin osalta oli kyse ennen kaikkea protestanttisuuden saamisesta tasavertaiseksi katolisuuden kanssa. Sodan myötä vaaliruhtinas vaihtoi puolta Albrectin sukulinjan puolelle, jonka herttuakunnassa Leipzig sijaitsi. Näinä vuosina Leipzigille oli tunnusomaista erityisesti tasainen elinolosuhteiden paraneminen. Yhä merkittävämpänä kauppa- ja messukaupunkina Leipzig nautti myös porvariston vaurastumisesta. Jo 1500-luvulla saatiin aikaan juomavesiverkosto. Vuonna 1650 alkoi ilmestyä kuudesti viikossa sanomalehti Einkommende Zeitungen, joka oli maailman ensimmäinen päivälehti.
Kolmikymmenvuotinen sota aiheutti syvän haavan kaupungin kukoistavaan kehitykseen, ja väkiluku putosi 18 000:sta 12 000:een. Vuosien 1631 ja 1642 välillä kaupunki piiritettiin viisi kertaa, ja vuosina 1642–1650 se oli ruotsalaisten miehittämänä. 17. syyskuuta 1631 keisarilliset joukot, johtajanaan marsalkka Johann Tilly, kokivat yhden kolmikymmenvuotisen sodan suurimmista tappioistaan Leipzigin alueella Breitenfeldin taistelussa ruotsalaisia vastaan. Breitenfeld on nykyään Leipzigiin kuuluva entinen ritarisukutila, ja siellä on Ruotsin armeijan johtajan, kuningas Kustaa II Aadolfin muistomerkki. Vuosi taistelun jälkeen, 16.11.1632, Kustaa II Aadolf kaatui Lützenin taistelussa, noin 10 km nykyisestä Leipzigin kaupunginrajasta lounaaseen.
Vuonna 1701 otettiin Leipzigissa käyttöön katuvalaistus. Noin 700 amsterdamilaisen esikuvan mukaan valmistettua, öljyllä toimivaa lyhtyä sytytettiin ensi kertaa jouluaattoiltana 1701. Kaupunki palkkasi erityisiä lyhtyvahteja, joiden tehtävänä oli huolehtia lyhtyjen sytyttämisestä ja sammuttamisesta määritellyn valaistussuunnitelman mukaisesti. Leipzig sai tämän myötä lisänimen Pikku-Pariisi, mistä lähtien kaupunki sai vertailukohdakseen tuon suuren maailman metropolin. Seitsenvuotisen sodan aikana Leipzig oli vuosina 1756–1763 Preussin miehittämänä.
thumb|Leipzigin ja sen ympäristön kartta vuodelta 1876. thumb|Uusi oopperatalo Augustusplatzilla noin v. 1900.
Vuonna 1839 avattiin Saksan ensimmäinen kaukoliikenteen rautatie, Leipzigin–Dresdenin rata. Leipzigista kehittyi vähitellen Keski-Saksan tärkein liikenteen solmukohta, mikä näkyi myös siten, että vuosina 1902–1915 Euroopan suurimpana päärautatieasemana ollut Milanon Stazione Centrale joutui luovuttamaan tittelin Leipzigin asemalle.
Teollistumisen ja useiden ympäristökuntien Leipzigiin liittämisen myötä kaupungin väkiluku nousi 1800-luvun lopulla vauhdilla. Vuonna 1871 asukkaiden määrä nousi yli 100 000:een ja Leipzigista tuli suurkaupunki. Vuonna 1900 perustettiin Leipzigissa Saksan jalkapalloliitto. Vuonna 1903 VfB Leipzig voitti ensimmäisen Saksan mestaruuden jalkapallossa.
Vuonna 1871 perustetun Saksan valtakunnan ylin siviili- ja rikostuomioistuin, Valtakunnanoikeus, perustettiin 1. lokakuuta 1879 Leipzigiin. Se vastasi nykyistä Liittotuomioistuinta. Ns. Leipzigin oikeudenkäynnissä pyrittiin selvittämään ensimmäisen maailmansodan sotarikoksia ja rankaisemaan niihin syyllistyneitä. Vuonna 1933 tapahtuneen vallanvaihdoksen myötä kansallissosialistit siirsivät tuomioistuimen Hitlerin hallinnon alaiseksi. Joulukuussa 1933 Valtakunnanoikeudessa syytettiin Berliinin valtiopäivätalon palosta Marinus van der Lubbea. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin Leipzigissa tammikuussa 1934. Muiden syytettyjen vapauttavat tuomiot johtivat ns. Kansantuomioistuimen (Volksgerichtshof) perustamiseen, johon keskitettiin arkaluontoisten maanpetosasioiden oikeudenkäyttö. Sodan loppuun mennessä rangaistuskäytäntöä Valtakunnanoikeudessa kiristettiin, ja monien rikosten rangaistukset muutettiin kuolemanrangaistuksiksi. Tuomioistuin lakkautettiin 1945.
Toisen maailmansodan aikana vuosina 1943–1945 kaupunkia pommitettiin ilmasta useasti, mikä aiheutti kaupungin keskustassa laajoja tuhoja: jopa 60 % rakennuskannasta vaurioitui tai tuhoutui, ja ihmisuhreja tuli noin 6 000. 18. huhtikuuta 1945 USA:n 3. armeijakunnan joukot saavuttivat kaupungin. Lontoon vuoden 1944 1. miehitysaluepöytäkirjan ja Jaltan konferenssin päätösten mukaan puna-armeija otti kaupungin hallintaansa 2.7.1945 ja se siirtyi Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeeseen. Neuvostoliittolainen sotilashallinto muodosti Kaupunginneuvoston ja Kaupunginvaltuutettujen kokouksen, joiden yhdistämisellä DDR:n perustamisen yhteydessä muodostui Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue (SED).
Toisen maailmansodan jälkeen, Leipzigin kuuluessa nyt Neuvostoliiton miehitysalueeseen ja DDR:ään, kaupungin merkitys koko saksalaisen kielialueen talouselämälle väheni huomattavasti, mikä ilmeni myös jatkuvana kaupungin väkiluvun pienenemisenä. DDR-aikana Leipzig oli Leipzigin piirikunnan pääkaupunkina ja DDR:n toiseksi suurin kaupunki väkiluvultaan. Useimmat kombinaatit ja keskeisimmät teollisuuslaitokset perustettiin suurkaupunkeihin Berliiniin, Leipzigiin ja Dresdeniin, minkä ansiosta Leipzigin merkitys DDR:n taloudelle säilyi merkittävänä vuoteen 1990 asti.
Vuonna 1989 Leipzigin Nikolainkirkolta alkaneet ns. maanantaimielenosoitukset johtivat DDR:n valtion lakkauttamiseen. Koska DDR:n viranomaiset olisivat voineet käyttää valtiovaltaa vastaan kohdistuvaa väkivallankäyttöä ja hävityksen aiheuttamista hyväksi propagandassaan, maanantaimielenosoitukset järjestettiin Leipzigissa iskulauseensa ”Ei väkivaltaa” mukaisesti rauhallisina. Vuonna 1990 Leipzigista ja muutamista Leipzigin piirikunnan osista tuli Saksin vapaavaltio. Leipzig on siitä lähtien ollut Leipzigin hallintopiirin pääkaupunkina.
12. huhtikuuta 1996 avattiin uusi messukeskus, josta tuli Euroopan modernein näyttely- ja kongressikeskus. Nykyisin Leipzigin asema messu-, tiedonvälitys- ja yliopistokaupunkina on jälleen kasvamassa, vaikka merkitys on pienempi kuin ennen toista maailmansotaa. Kaupungin haaveet kesäolympialaisista 2012 kariutuivat kilpailussa.
Uskonnot
thumb|Tuomaskirkko
Leipzigin väestö kuului uskonpuhdistukseen asti Merseburgin hiippakunnan alaisuuteen. Merseburg oli jo vuodesta 968 ollut hallituspaikkana arkkidiakonaatille, joka oli Merseburgin arkkihiippakunnan tuomiorovastin hallinnassa. 1200-luvulla Leipzigiin perustettiin neljä luostaria: Pyhän Paavalin luostari (dominikaanit), Pyhän Tuomaksen luostari (augustinolaiset kaniikit), Pyhän Hengen luostari (fransiskaanit) ja Pyhän Yrjön luostari (sisterssiläiset ja benediktiinit).
Ensimmäiset luterilaiset saarnat pidettiin jo vuonna 1522, ja vuonna 1539 suoritettiin uskonpuhdistus. Nykyisin kaikki kaupungin seurakunnat kuuluvat Leipzigin evankelis-luterilaiseen tuomiokuntaan, joka kattaa myös kaupungin ympäristön seurakunnat.
Vuodesta 1697 Leipzigissa on pidetty jälleen myös katolisia jumalanpalveluksia. Vuonna 1921 perustettiin uudelleen Meißenin hiippakunta (nykyisin Dresdenin-Meißenin hiippakunta), jonka tuomiorovastin hallituspaikkana on Leipzig. Kaupungin katolinen pääkirkko on Pyhän Kolminaisuuden rovastinkirkko (St. Trinitatis).
Ensimmäinen maininta juutalaisuudesta Leipzigissa on Heinrich Erlauchtilaisen asiakirjoissa vuodelta 1248. 1300-luvulla tapahtui ensimmäistä kertaa juutalaisvainoja, ja kului useita vuosisatoja, joiden aikana juutalaisilta oli kielletty Leipzigiin asumaan asettuminen. Vasta vuodesta 1710 lähtien he saivat jälleen muuttaa Leipzigiin. Vuoden 1800 jälkeen he perustivat ensimmäistä kertaa juutalaisen seurakunnan. Toisaalta kaupunkiin asettui asumaan paljon ortodoksijuutalaisia Itä-Euroopasta, toisaalta vuonna 1820 rakennettiin reformijuutalaisten synagoga, joka tosin oli käytössä vain Leipzigin messujen aikaan. Kansallissosialismin aikaan asti juutalaiset porvarit olivat kaupungille leimaa-antavia yrittäjinä, tiedemiehinä, taiteilijoina ja lahjoittajina. Vuonna 1912 rabbi Ephraim Carlebach perusti Saksin ensimmäisen juutalaisen koulun, joka oli toiminnassa vuoteen 1942. Vuonna 1929 Leipzigin juutalainen seurakunta oli yli 14 000 jäsenellään Saksin suurin juutalaisseurakunta ja yksi koko Saksan suurimmista. Vuodesta 1933 alkoi systemaattinen juutalaisuuden kitkeminen kaupungista, joka päättyi lähes kaikkien kaupungin juutalaisten pakkosiirtämiseen ja murhaamiseen. Sodan jälkeen juutalaisessa seurakunnassa oli jäljellä vain 24 jäsentä. Jäsenmäärä ei kasvanut merkittävästi ennen 1990-luvun alkua. Vuonna 2004 Leipzigin juutalaisseurakunnan jäsenmäärä oli erityisesti venäjänjuutalaisten muuton ansiosta jälleen yli 1 000 henkeä. Nykyisellä Gottschedstraßella, jonka varrella sijaitsi aiemmin Leipzigin suurin, kristalliyönä poltettu synagoga, on vuodesta 2001 alkaen ollut Leipzigin juutalaisen karkottamisen ja murhaamisen muistoksi tehty muistopaikka ja vuonna 1966 pystytetty muistomerkki.
Leipzigissa on noin 5 000 islaminuskoista. Suurin moskeija on nimeltään Ar-Rahman. Sen lisäksi kaupungissa on yksi turkkilainen ja yksi šiialainen moskeija, joiden merkitys on kuitenkin melko vähäinen.
Nimen historiaa
Leipzig-nimi on peräisin sorbinkielisestä sanasta Lipsk, joka tarkoittaa ”lehmusseutua”. Latinankielinen muoto on Lipsia. Nykyisessä sorbin kielessä muoto Lipsk on edelleen kaupungin virallinen nimi. Tšekkiläinen muoto on Lipsko.
Goethe ikuisti opiskelukaupungilleen Leipzigille lisänimen Pikku-Pariisi teoksessaan Faust. Siinä eräs opiskelija sanoo: ”Mein Leipzig lob’ ich mir! Es ist ein klein Paris und bildet seine Leute.” (vapaa ). Tämä kuvaus vakiintui puhekieleen suurkaupungiksi pyrkivässä edistyksellisessä 1800-luvun Leipzigissa.
Muuta
Leipzigissa ovat vaikuttaneet useat länsimaisen taidemusiikin suurimmat säveltäjät:
Percival
Percivalin keskeinen ominaisuus on lapsenomainen viattomuus, joka suojelee häntä maallisilta houkutuksilta ja erottaa hänet muista pyöreän pöydän ritareista. Viattomuus myös yhdistää hänet kansantarinoista tuttuun yksinkertaisen sankarin tai hupsun aiheeseen. Percival yhdistettiin Graalin maljan etsintään jo varhaisimmissa Arthurista kertovissa tarinoissa. Chrétien de Troyes kertoo Percevalista, joka ensin epäonnistuu tehtävässään, mutta oppii erehdyksestään ja lopulta löytää Graalin. Troyes'n tarinassa Le Conte du Graal Percival menee haavoittuneen Kalastajakuninkaan linnaan, jossa hän näkee salaperäisen astian. Percival ei kuitenkaan esitä kysymystä, joka parantaisi Kalastajakuninkaan, koska Percivalia on aiemmin kehotettu olemaan kyselemättä liikoja. Sittemmin Percival osallistuu Graalin maljan etsintöihin ja oppii vähitellen, mitä todellinen ritarius ja sen yhteys kirkon opetuksiin merkitsee. Myöhemmissä versioissa Graalin tärkein löytäjä on Galahad, mutta Percival pysyy kuitenkin yhtenä kolmesta maljan löytävästä ritarista. Kolmas ritareista on sir Bors joka tarun mukaan ainoana palasi etsintämatkaltaan.
Saksalainen ritari ja runolaulaja Wolfram von Eschenbach on kirjoittanut Percivalin kasvutarinasta 1200-luvulla oman versionsa Parzival eli Parsifal, johon Richard Wagnerin ooppera Parsifal pohjautuu.
Skatologia
Skatologia eli ulosteoppi on lääketieteen ja biologian osa-ala, joka tutkii ulosteita. Skatologiset tutkimukset antavat biologista tietoa tutkittavista kohteista. Esimerkiksi kohteen ruokavalio, terveydentila ja eräät taudit (kuten lapamadot) voidaan havaita ulosteiden perusteella.
Ving Rhames
Irving ”Ving” Rhames (s. 12. toukokuuta 1959) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Rhames syntyi New Yorkissa ja kasvoi Harlemissa. Hän oli koulussa hyvä oppilas, ja menestys opinnoissa piti hänet poissa kaduilta, toisin kuin muut kaverit. Rhames suoritti lukion New York High School of Performing Artsissa, opiskeli näyttämötaidetta Juilliardissa ja aloitti uransa New Yorkissa teatterissa. Hänen ensimmäinen näytelmänsä Broadwaylla oli nimeltään The Winter Boys vuonna 1984.
Los Angelesissa asuvalla Rhamesilla on kolme lasta avioliitosta Deborah Reedin kanssa. He menivät naimisiin vuonna 2000. Sitä ennen Rhames oli ollut kertaalleen naimisissa.
René Goscinny
René Goscinny (14. elokuuta 1926 Pariisi, Ranska – 5. marraskuuta 1977 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen sarjakuvakäsikirjoittaja ja kirjailija. Parhaiten hänet tunnetaan käsikirjoittamistaan albumisarjoista, kuten Asterix, Lucky Luke ja Ahmed Ahne, joita hän teki eri piirtäjien kanssa. Sarjakuvakäsikirjoitusten lisäksi hän on kirjoittanut lastenkirjoja kuten Jean-Jacques Sempén kuvittaman Nikke-kirjasarjan.
Varhainen elämä
René Goscinny syntyi Pariisissa 14. elokuuta 1926 puolanjuutalaiseen perheeseen. Äiti Anna Bereśniak-Goscinna oli muuttanut Ranskaan Žytomyrista silloisesta Puolasta (nyk. Ukrainaa) ja isä Stanisław ”Simkha” Goscinny Varsovasta, Puolasta. Renén äidinisä Abraham Lazare Berezniak omisti kirjapainon. Koti ei ollut uskonnollinen, eikä René koskaan tuonut julkisuudessa juutalaisuuttaan esille. Puolaksi gościnny tarkoittaa vieraanvaraista, sydämellistä.
Isä Stanislas oli kemian insinööri, jonka työn vuoksi perhe muutti Buenos Airesiin, Argentiinaan, missä René vietti koko nuoruutensa. Kotona puhuttiin ranskaa, jiddišiä, puolaa ja venäjää, ja Buenos Airesin ranskalaisessa koulussa poika luki espanjaa ja ranskaa.
Renén isä kuoli vuonna 1943, ja René aloitti työt kirjanpitäjänä sekä mainostoimistossa. Vuonna 1945 hän muutti äitinsä kanssa New Yorkiin ja toivoi turhaan pääsevänsä animaatioelokuvien piirtäjäksi. Hän kuvitti New Yorkissa asuessaan neljä lastenkirjaa, mutta ei onnistunut myymään piirustuksiaan. Hän kuitenkin ystävystyi Mad-lehden perustajan Harvey Kurtzmanin kanssa ja tutustui useisiin paikallisiin sarjakuvapiirtäjiin sekä belgialaisiin Jijéen ja Maurice de Bevereen eli Morrisiin.
Ura
Goscinny palasi Eurooppaan vuonna 1951 ja muutti Pariisiin. Hän löysi työtä käsikirjoittajana ja alkoi kirjoittaa Jijélle, Tibetille ja Franquinille. Hän kirjoitti myös poliisinovelleja World Press -toimistolle sekä artikkeleita naisten peitenimillä. Kun Goscinnysta tuli suosittu, piirtäjä Morris pyysi häntä vuonna 1955 alkamaan kirjoittaa Lucky Luke -sarjakuvan käsikirjoituksia. Sen jälkeen Goscinny aloitti yhteistyön myös piirtäjä Albert Uderzon kanssa sarjakuvilla Umpah-pah (1958–) ja Asterix seikkailee (1959–), Jean-Jacques Sempén kanssa Nikke-kirjoilla (1959–) sekä Jean Tabaryn kanssa sarjakuvalla Ahmed Ahne (1962–).
Goscinny kirjoitti myös Pilote-lehdelle, jonka päätoimittaja hänestä tuli vuonna 1963. Sen lisäksi hän kirjoitti ranskalaisten televisiosarjojen ja elokuvien käsikirjoituksia, kuten elokuviin Teräsvaari (1971) ja Les Gaspards (1972). Hän myös ohjasi animaatiot Asterix ja Kleopatra (1968) ja Lucky Luke – Daisy Town (1971).
Goscinny perusti Uderzon ja kustantaja Georges Dargaudin kanssa vuonna 1973 Idéfix-animaatiostudion, joka tuotti kaksi animaatioelokuvaa: Asterix valloittaa Rooman (1976) ja Lucky Luke sotapolulla (1978).
Kuolema
Goscinny kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1977. Asterixin piirtäjä Albert Uderzo jatkoi sarjaa yksin, samoin Jean Tabary Ahmed Ahnetta. Morris taas jatkoi Lucky Luke -sarjaa yhdessä muiden käsikirjoittajien kanssa.
Idéfix-studio suljettiin pian Goscinnyn kuoltua.
Pariisissa on Goscinnyn mukaan nimetty katu Rue René Goscinny.
Sara Fulgoni
Sara Fulgoni on brittiläinen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän valmistui Royal Northern College of Musicista ja sai vuonna 1993 toisen palkinnon Kathleen Ferrier -palkintojenjakotilaisuudessa. Hänen opettajinaan olivat Barbara Robotham, Nicholas Powell sekä April Cantelo, ja hän on sittemmin opettanut entisessä opinahjossaan.
René Goscinny
Tuotantoa
Asterixia Goscinny käsikirjoitti sarjan 25 ensimmäistä albumia, joista ensimmäinen ilmestyi alun perin jatkokertomuksena Pilote-lehdessä 1959 ja albumina 1961. Hän loi Asterixin ja Obelixin hahmot ja muokkasi sarjan lopulliseen muotoonsa. Hän myös loi päähenkilöiden ympärille vähitellen uusia sivuhenkilöitä, joista tuli tarinoiden vakiohahmoja, kuten seppä Caravellixin ja kalakauppias Amarylixin. Lucky Luken käsikirjoittajaksi Goscinny tuli kesken sarjan. Sarjan luoja Morris oli ehtinyt toteuttaa yksin kymmenen ensimmäistä albumia, mutta halusi siitä eteenpäin keskittyä vain piirtämiseen ja pyysi käsikirjoittajaksi Goscinnyn, jonka luomiin skenaarioihin hän oli ihastunut. Ensimmäisissä Morrisin yksin toteuttamissa albumeissa Lucky Luke oli tappanut monia ihmisiä, mutta Goscinny jätti tämän piirteen pois ja pyrki päinvastoin viemään äärimmäisyyksiin asti ampumavälikohtausten välttelemisen. Tämä johtui Goscinnyn mukaan osittain kustantajan pyynnöstä. Goscinny myös loi sarjaan monia vakituisia hahmoja, jotka nykyään yhdistetään Lucky Lukeen, kuten Daltonin veljekset ja Rantanplan.
Ahmed Ahne poikkeaa Goscinnyn muista tunnetuista sarjakuvista, sillä hän ei käsikirjoittanut sarjaan yhtäkään albumimittaista tarinaa vaan lyhyitä, yhden vitsin varaan rakennettuja seikkailuja, joissa Bagdadin kalifin ilkeä suurvisiiri Ahmed Ahne haluaa syöstä hänet vallasta. Jokaisessa tarinassa esiintyi uusi keino kalifin syrjäyttämiseksi, mutta epätodennäköisten sattumien seurauksena suunnitelmat lopulta epäonnistuvat ja Ahmed Ahne lankeaa omaan ansaansa.
Sara Fulgoni
Fulgonin ohjelmistoon on kuulunut muiden muassa Henry Purcellin, Giuseppe Verdin, Giacomo Puccinin, Richard Wagnerin, Modest Mussorgskin ja Hans Werner Henzen rooleja. Hänen urallaan erityisen merkittävä rooli on ollut Carmen, jonka hän on tulkinnut muiden muassa Santa Fen oopperassa, Toulousessa (Michel Plassonin johdolla), Palau de les Arts Reina Sofiassa (Lorin Maazelin johdolla), Geneven suuressa teatterissa, Walesin kansallisoopperassa, Englannin kansallisoopperassa ja Pekingin musiikkifestivaalilla. Fulgoni on esiintynyt myös esimerkiksi Gran Teatre del Liceussa, La Scalassa, Baijerin valtionoopperassa ja Alankomaiden oopperassa. Hän on ollut mukana kantaesittämässä Tobias Pickerin oopperaa Thérèse Raquin nimiroolissa ja Nicholas Lensin teosta Shellshock, A Requiem of War La Monnaiessa. Konserttiesiintyjänä Fulgoni on muun muassa tulkinnut Gustav Mahlerin teoksia ja pitänyt resitaaleja Concertgebouwissa sekä Wigmore Hallissa.
René Goscinny
Tuotantoa
Jean-Jacques Sempén kuvittamat Nikke-kirjat olivat Goscinnyn kirjoittamia ja poikkeavat hänen tuotannostaan kirjamuotonsa ansiosta. Kirjat sisälsivät useita pieniä vitsitarinoita, jotka kertoivat Nikke-nimisestä koululaisesta ja hänen luokkatovereistaan.
Goscinny oli intohimoinen elokuvien ystävä, ja hänen sarjakuvissaan onkin aina paljon parodisia viitteitä elokuviin.
Sara Fulgoni
Fulgoni on tehnyt levytyksiä EMI:lle, Deccalle ja Deutsche Grammophonille.
Skylab Rescue
Skylab Rescuen rakennekuva|thumb|250px Apollo Rescue oli suunniteltu avaruuslento, joka oli nopeassa laukaisuvalmiudessa Skylab-lentojen aikaan. Kapseli oli modifioitu versio Apollo-kapselista.
Jos kapselia olisi käytetty, laukaisussa oli kaksihenkinen miehistö ja tilat kolmelle asemalla olevalle.
Pelastuslennoille nimetyistä lentäjistä Vance Brand pääsi avaruuteen jo Apollo-Sojuz-lennolla Apollon lentäjänä, ja myöhemmin useilla sukkulalennoilla. Don Lind sen sijaan joutui odottamaan ensilentoaan 11 vuotta. Hän oli sukkulalento STS-51-B:n tehtäväspesialistina vuonna 1985.
Kapseli on nykyään esillä Kennedyn avaruuskeskuksessa. thumb|left|Vance Brand (vas.) ja Don Lind thumb|Skylab Rescue -komento-ja huoltomoduuli irrotetaan [[Saturn IB:stä]]
Pahkasika (täsmennyssivu)
Pahkasika tarkoittaa seuraavia:
Erasmo Hinojosa Hurtado
Hinojosta Hurtadosta tuli 6. tammikuuta 1963 Piuran piispa ja 30. kesäkuuta 1966 arkkipiispa. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän kuoli 62-vuotiaana virassa.
St Lawrence Ground
thumb|right|Krikettiottelu St. Lawrence Groundilla St. Lawrence Ground on krikettikenttä Canterburyssä, Englannissa. Se toimii Kent County Cricket Clubin kotikenttänä. Kentän keskellä kasvaa lehmus, mikä on harvinaista, koska yleensä krikettikentät ovat puuttomassa ja pensaattomassa maastossa. Kentällä on pelattu krikettiä vuodesta 1847.
Tokugawa-shōgunaatti
pienoiskuva|Tokugawa klaanin mon-vaakuna Tokugawa-shōgunaatti oli Tokugawa Ieyasun aloittama dynastia, joka piti Japanin shōgunin virkaa ja todellista valtaa hallussaan vuosina 1603–1868, mitä kutsutaan Edo-kaudeksi tai Tokugawa-kaudeksi. Tokugawa-shōgunaatti hallitsi Edosta (nykyisin Tokio) käsin Japania Meiji-restauraatioon.
Wolffsche Telegraphen-Büro
Wolffsche Telegraphen-Büro (lyh. WTB) eli Wolffin toimisto oli 1849–1933 toiminut saksalainen uutistoimisto. Se oli ensimmäinen huomattava ja aikanaan tunnetuin saksalainen uutistoimisto.
Tokugawa-shōgunaatti
Toisin kuin aikaisemmat shōgunaatit, Tokugawa-kausi perustui Toyotomi Hideyoshin luomaan tiukkaan luokkahierarkiaan. Samuraiden soturikasti oli ylinnä, maanviljelijöiden, käsityöläisten ja kauppiaiden seuratessa perästä. Ironisesti kastijärjestelmän tiukkuuden oli määrä pitkällä aikavälillä murentaa pohja luokkakäsityksiltä. Talonpoikien verotus asetettiin kiinteäksi summaksi, joka ei ottanut huomioon inflaatiota tai muita rahanarvon muutoksia. Tästä syystä samurai-maanomistajien keräämät verotulot pienenivät ajan myötä. Tämä johti usein selkkauksiin ylhäisten, mutta köyhien samuraiden ja hyvinvoivien talonpoikien kesken.
Wolffsche Telegraphen-Büro
Saksalainen sanomalehdenkustantaja Bernhard Wolff (1811–1879) perusti 1849 Berliiniin uutistoimiston ja toimi sen johtajana vuoteen 1871. Uutistoimisto solmi yhteistyösopimukset englantilaisen Reutersin ja ranskalaisen Havasin toimiston (Agence Havas) kanssa. Vähitellen WTB:n toiminta ulottui useisiin Itä-, Keski- ja Pohjois-Euroopan maihin, mutta 1860-luvulta lähtien sille kehittyi riippuvuussuhde valtiovaltaan. Uutistoimiston toiminta ulottui Saksan lisäksi Sveitsiin, Itävalta-Unkariin, Skandinaviaan ja osittain myös Pohjois-Amerikkaan. Yrityksen yhtiömuotona oli vuodesta 1865 kommandiittiyhtiö ja vuodesta 1874 osakeyhtiö.
Tokugawa-shōgunaatti
1800-luvun loppupuolella Boshin-sodan jälkeen useiden voimakkaiden daimioiden liittouma muodollisen keisarin kanssa onnistui syöksemään shōgunaatin vallasta kulminoituen Meiji-restauraatioon. Tokugawa-shōgunaatti tuli tiensä päähän vuonna 1867, kun 15. Tokugawa-shōgun Tokugawa Yoshinobu erosi tehtävästään, ja keisarillinen laki (daisei hōkan) palautettiin.
Ella Alanko-Salminen
Ella Alanko-Salminen (s. 30. maaliskuuta 1990) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän on edustanut naisten Salibandyliigassa Turun Palloseuraa ja tamperelaista Classicia sekä pelannut myös Sveitsissä. Hän vetäytyi liigapeleistä vuonna 2018 opiskeluiden, työn ja perheen perustamisen vuoksi mutta palasi liigaan kaudeksi 2022–2023. Alanko-Salminen oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Wolffsche Telegraphen-Büro
Kansallissosialistit yhdistivät WTB:n ja sen kilpailijan, 1913 perustetun Telegraphen-Unionin (TU), jolloin muodostui Deutsches Nachrichtenbüro (DNB), jonka toiminta päättyi 1945.
Ella Alanko-Salminen
Alanko-Salmisen isosisko Eliisa Alanko on myös salibandyn pelaaja.
Ura
Alanko-Salminen on TPS:n kasvatti ja on ollut voittamassa seuran juniorijoukkueissa A-tyttöjen SM-hopeaa, kahta B-tyttöjen SM-kultaa ja C-tyttöjen SM-hopeaa. Kauden 2006–2007 päätteeksi hänet nimettiin seuran vuoden tyttöjunioriksi. Hän pelasi kaudella 2006–2007 myös naisten I-divisioonaa. TPS nousi kauden päätteeksi Salibandyliigaan.
Alanko-Salminen edusti TPS:ää Salibandyliigassa kolme kautta (2007-2010). Vuonna 2010 Alanko siirtyi yhden kauden ajaksi Sveitsin pääsarjan UHC Dietlikoniin. Kauden jälkeen hän palasi vuonna 2011 TPS:ään, joka oli pudonnut edellisen kauden päätteeksi I-divisioonaan. Visiitti I-divisioonassa jäi yhden kauden mittaiseksi, kun joukkue nousi vuonna 2012 takaisin liigaan. Alanko-Salminen palkittiin seuran vuoden naispelaajana. Hän jatkoi kaksi seuraavaa kautta TPS:ssä.
Alanko-Salminen siirtyi tamperelaisseura Classiciin kaudelle 2014–2015, jonka päätteeksi hän voitti Suomen mestaruuden. Toisen Suomen-mestaruutensa hän voitti kaudella 2016–2017.
Alanko-Salminen tekee paluun naisten pääsarjaan kaudella 2022–2023 TPS:n paidassa.
Maajoukkue
Alanko-Salminen debytoi naisten maajoukkueessa Tšekin Ostravassa marraskuussa 2010 pelatussa EuroFloorball Tour -turnauksessa. Hän on saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2011, 2015 ja 2017.
Kesäkuussa 2014 Alanko-Salminen saavutti hopeaa opiskelijoiden salibandyn maailmanmestaruuskilpailuissa.
Alanko-Salminen on pelannut 61 maaottelua, joissa hän on tehnyt 20 maalia ja saanut 18 syöttöpistettä.
Ramsgate
Ramsgate on noin asukkaan kaupunki ja kunta (civil parish) Kentin kreivikuntaan kuuluvassa Thanetin hallintopiirissä  Kaakkois-Englannissa. Se muodostaa naapurikaupunkinsa Margaten kanssa noin asukkaan yhtenäisen kaupunkialueen.
Ramsgaten pääasiallisia tulonlähteitä ovat matkailu ja kalastus. Ramsgaten satamasta on tiheä autolauttaliikenne Kanaalin ylitse, myös sen venesatama on Englannin suurimpia. Ramsgate sijaitsee noin 125 kilometrin etäisyydellä Lontoon keskustasta.
Koska Ramsgate on lähellä Ranskaa, sieltä lähdettiin sekä Napoleonin sotiin että Dunkirkin evakuointiin vuonna 1940.
Rotten
Rotten voi tarkoittaa seuraavia:
Konsta Hietanen
Konsta Hietanen (s. 20. heinäkuuta 1984 Lahti) on suomalainen muusikko, näyttelijä ja entinen jalkapalloilija.
Laulaja ja näyttelijä
Hietanen voitti vuonna 1994 Tenavatähti-laulukilpailun kappaleella ”Daa-da daa-da”. Kilpailuun hän pääsi esitettyään kappaleen ”Bensaa suonissa”. Kilpailun jälkeen hän levytti albumin Kone sekä esiintyi useissa viihdeohjelmissa ja vuonna 1998 pääosassa Raimo O. Niemen ohjaamassa elokuvassa Poika ja ilves. Hietanen teki äänirooleja muun muassa animaatioelokuvissa Toy Story ja Kiki, Koko ja avaruusotus, animaatiosarjoissa Ville Vallaton ja Nokkapokka sekä elokuvien Babe – urhea possu ja Babe suurkaupungissa suomenkielisissä jälkiäänityksissä. Hänellä oli myös oma viihdeohjelma nimeltään Konstan koukkuja. Hietanen on esiintynyt myös Laura kesäleirillä (2004) -nimisessä television draamasarjassa sekä Kylmäverisesti sinun -televisiosarjan (2000) jaksossa
Menestys viihdemaailmassa oli Hietaselle kuitenkin aina toisella sijalla jalkapalloon nähden. Teini-ikäisenä hän kieltäytyi monista tarjotuista elokuvarooleista, koska oli päättänyt keskittyä jalkapalloon. Hietanen palasi muusikonuralle lopetettuaan jalkapalloilijanuransa. Vuonna 2013 hän julkaisi englanninkielisen kappaleen ”This Vicious Love”.
Vuonna 2013 Hietanen julkaisi Osmo’s Cosmos -yhtyeen kanssa kappaleen ”Kuhnurit saalistaa”, joka on kannustuslaulu FC Lahdelle. Lisäksi Hietanen julkaisi Konsta-nimellä muutamia biisejä jotka löytyy nykyään pelkästään YouTubelta
Hietanen on näytellyt keväästä 2020 alkaen Salatuissa elämissä Miki Kajanderia. Ennen kyseistä roolia hän on ollut aikaisemmin näyttelijänä kesäteatteriesityksissä.
Vuonna 2023 Hietanen julkaisi toisen sooloalbumin "Jälki", joka tuntuu hänestä esikoislevyltä, sillä edelliseen sooloalbumiin verrattuna Jälki-albumi sisältää omia kappaleita, joista suurin osa on tehty yhdessä Aki Sihvosen ja Santtu Väänäsen kanssa. Albumilta on julkaistu ennakkoon kolme singleä. Singlet ja albumin julkaisi Universal Music.
Yksityiselämä
Hietanen suoritti varusmiespalveluksen Hämeen rykmentin Urheilukoulussa. Hän on naimisissa Aami Hietasen kanssa, ja hänellä on viisi lasta. Hietanen on työskennellyt myös kuntovalmentajana (personal trainer) sekä koulunkäyntiavustajan sijaisena.
Jalkapalloilija
Hietanen pelasi juniorina FC Kuusysissä ja voitti kaudella 2003 A-nuorten SM-kultaa. Hän nousi FC Lahden liigajoukkueeseen kaudella 2004, mutta ei vielä tuolloin pelannut otteluakaan. Kaudella 2005 hän pelasi Kakkosen FC Kuusankoskessa.
Kausi 2008 oli Hietasen läpimurto. Hän oli avauskokoonpanossa kaikissa liigaotteluissa ja yksi joukkueensa tärkeimpiä pelaajia, kun FC Lahti saavutti historiansa ensimmäisen mitalisijan olemalla Veikkausliigan kolmas. FC Lahden kannattajat valitsivat Hietasen vuoden pelaajaksi ja Valioerotuomarikerho kauden herrasmiespelaajaksi.
Kaudeksi 2010 Hietanen siirtyi Myllykosken Palloon, jonka kanssa hän teki kaksivuotisen sopimuksen. Kahden Myllykoskella pelatun kauden jälkeen hän palasi FC Lahteen.
Hietanen jatkaa jalkapallon pelaamista Jalkarannan Palloseuran ikämiehissä.
Sammy
Sammy on etunimi, joka on annettu Suomessa vuoteen 2018 mennessä noin 190 henkilölle, joista valtaosa on miehiä.
Fuji (1896)
Fuji oli keisarillisen Japanin laivaston Fuji-luokan pre-dreadnought- taistelulaiva, joka nimettiin Fuji-vuoren mukaan. Viiden muun taistelulaivan (Shikishima, Yashima, Hatsuse, Asahi ja Mikasa) kanssa se muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905.
Valmistus
Fuji ja Yashima olivat ensimmäiset sotalaivat, jotka rakennettiin Japanin keisarilliselle laivastolle. Japanilaiset eivät vielä kyenneet itse rakentamaan moderneja terässotalaivoja. G. C. Macrowin suunnittelema alus tilattiin 1894 vuoden 1893 laivasto-ohjelmassa Thames Iron Worksiltä, Britanniasta, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 1. elokuuta. Se laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1896 ja valmistui 17. elokuuta 1897.
Palvelus
Alus toimitettiin 1897 Japanin keisarilliselle laivastolle ja oli laivastossa Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905. Alukseen osui 9. helmikuuta 1904 kahdesti Port Arthurin pommituksissa. Se osallistui 22. maaliskuuta uudestaan Port Arthurin pommittamiseen. Alus otti 10. elokuuta osaa Yalu-joen taisteluun ja 27. toukokuuta 1905 Tsushiman salmen taisteluun. Taistelussa Fuji sai 11 osumaa, mutta se osui itse Venäjän keisarikunnan laivaston taistelulaiva Borodinoon, joka räjähti osumasta. Borodinon 830 hengen miehistö yhtä lukuun ottamatta sai surmansa räjähdyksessä.
pienoiskuva|vasen|Fuji postikortissa vuodelta 1905. Venäjän–Japanin sodan jälkeen Fujilta poistettiin isommat tykit ja siihen asennettiin uudet Miyabara-kattilat. Vuonna 1910 sen brittiläiset tykit korvattiin neljällä japanilaisvalmisteisella 12 tuuman 40 pituuskaliiperin Type 41 -tykillä. Samalla aluksen luokitus laskettiin ensimmäisen luokan rannikkopuolustuslaivaksi ja sitä käytettiin merimiesten ja tykkimiesten koulutusaluksena. Alus oli aivan liian vanhanaikainen osallistuakseen ensimmäiseen maailmansotaan ja palvelikin koko sodan ajan Kuressa harjoitusaluksena.
Vuonna 1922 aluksesta poistettiin potkurit ja aseistus, kun se muutettiin asuntolalaivaksi. Puiset rakenteet purettiin ja pääkannelle rakennettiin iso harjoitustasanne. Se pysyi Yokosukassa kasarmina ja koulutuskeskuksena yli kaksi vuosikymmentä.
Vuodesta 1944 alusta käytettiin myös kehitys- ja tarkkailuasemana uusien, tehokkaampien naamiointikuvioiden testauksessa metrin pituisille lentotukialusten malleille. Fuji sai lukuisia osumia yhdysvaltalaisten ilmahyökkäyksissä, mutta pysyi pinnalla.
Alus romutettiin 1948 Yokosukassa.
Agence Havas
Agence Havas oli ranskalainen Pariisissa toimiva uutistoimisto. Se oli maailman ensimmäinen uutistoimisto, sillä se perustettiin 1825. Se oli tosin alkuaan käännöstoimisto, jonka johtajaksi 1832 tuli Charles Havas (k. 1858), joka vuonna 1835 muutti toimiston uutistoimistoksi. Vuonna 1856 siihen yhdistettiin ilmoitustoimisto. Uutistoimistolla oli varhain kirjekyyhkysten avulla hoidettu säännöllinen yhteys Brysseliin ja Lontooseen, kunnes yhteydenpito sähkösanomien välityksellä voitiin ottaa käyttöön. Yritys muuttui 1879 osakeyhtiöksi. Sillä oli kirjeenvaihtajia ja alitoimistoja Ranskan lisäksi ulkomailla ja muun muassa radiolennätinasema Buenos Airesissa Argentiinassa sekä omia lennätinlinjoja.
Toisen maailmansodan aikana Agence Havas purettiin, mutta jo 1945 se aloitti toimintansa uudelleen vaihtaen toimialansa ilmoitustoimistoksi. Yrityksen uutispalvelun jatkajaksi tuli puolivirallinen Agence France-Presse (AFP), joka perustettiin 1944 Algerissa, joka oli siihen aikaan Charles de Gaullen johtaman ”vapaan Ranskan” päätukikohta.
Matti Tikkanen
Matti Tikkanen voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Lääninhallitus
Lääninhallitus (lyhenne LH ) oli ennen vuotta 2010 valtion aluehallintoviranomainen Suomessa. Kussakin Suomen läänissä oli lääninhallitus, jonka toimintaa johti maaherra. Hallintomalli periytyy Ruotsin vallan ajalta ja myös Ruotsissa on edelleen samanlainen lääneihin ja lääninhallituksiin perustuva aluehallinto.
Lääninhallitukset lakkautettiin vuoden 2010 alussa, jolloin niiden tilalle perustettiin aluehallintovirastot.
Lääninhallitus oli alueviranomainen, jonka tehtäviä ohjasi kahdeksan ministeriötä. Se edisti, arvioi ja valvoi lääninsä alueella tapahtuvia julkisia palveluja
Lääninhallituksessa oli poliisin ja pelastustoimen aluejohto, sillä huolenpito kansalaisten turvallisuudesta oli keskeinen osa viraston toimintaa. Se huolehti yhteistoiminnassa alue- ja paikallishallinnon viranomaisten kanssa varautumisesta poikkeusoloihin. Se järjesti myös alueellisia maanpuolustuskursseja keskeisille henkilöille yhdessä puolustusvoimien kanssa. Poliisiosastoa johti lääninpoliisijohtaja ja Pelastusosastoa lääninvalmiusjohtaja.
Lääninhallitus Suomessa 1930-luvulla
Lääninhallituksen eli maaherranviraston päällikkönä oli maaherra, joka oli valtioneuvoston ja lähinnä sisäasiainministeriön alainen valtion virkamies. Lääninhallitus jakaantui kahteen osastoon: lääninkansliaan ja lääninkonttoriin.
Lääninkanslian esimiehenä toimi lääninsihteeri. Muita virkamiehiä kansliassa olivat varalääninsihteeri, anomusasiainreistraattori ja kirjeasiainreistraattori sekä tarpeen vaatiessa lääninnotaari. Näiden virkamiesten lisäksi lääninkansliassa työskenteli tarpeellinen määrä lääninkanslisteja sekä lääninkonttorin kanssa yhteinen arkistonhoitaja.
Lääninkonttorin esimiehenä toimi lääninkamreeri. Muita konttorin virkamiehiä olivat varalääninkamreeri, lääninrahastonhoitaja, lääninkirjuri ja reistraattori sekä tarpeen vaatiessa apukamreeri ja rahastonhoitajan apulainen. Näiden virkamiesten lisäksi lääninkonttorissa työskenteli tarpeellinen määrä lääninkonttoristeja sekä lääninkanslian kanssa yhteinen arkistonhoitaja.
Kölnin paino
Kölnin paino oli Saksassa ja Pohjoismaissa keskiajalta lähtien käytössä ollut rahapaino, jonka yksikkönä oli Kölnin markka eli 233,856 grammaa. Kölnin markka oli Saksassa kulta- ja hopeapainon sekä rahapainon yksikkönä vuoteen 1857 asti. Norjassa ja Tanskassa Kölnin paino oli 1500- ja 1600-luvulla määrätty käytettäväksi säädöksen nojalla. Ruotsissa se esiintyy kauppasopimuksissa, mutta on epäselvää, oliko sillä säädöksellä määrättyä asemaa virallisena rahapainona.
Lääninhallitus
Lääninhallitus Suomessa 1930-luvulla
Lääninsihteerin ja lääninkamreerin nimitti virkaan valtioneuvosto, ja virkaa haettiin 56 päivän hakuajalla maaherranvirastolta valtioneuvostolle asetetulla hakemuksella. Varalääninsihteerin ja varalääninkamreerin nimitti valtioneuvosto maaherran tekemän ehdotuksen ja puoltolauseen pohjalta. Valtioneuvosto nimitti myös lääninrahastonhoitajan, lääninkirjurin, kruununvoudin ja henkikirjurin 14 päivän hakemusajalla. Muut lääninhallituksen virkailijat määräsi toimiinsa maaherra 30 päivän hakemusajalla.
Asioiden käsittely lääninhallituksessa
Lääninhallituksessa esille tulevat asiat ratkaistiin esittelystä. Lääninsihteerin, varalääninsihteerin, lääninkamreerin ja varalääninkamreerin, kunkin omalta alaltaan, tuli esitellä asiat maaherran ratkaistavaksi. Esittelevän virkamiehen tuli esiteltäessä asiaa ilmoittaa oma mielipiteensä maaherralle ja olla mukana päätöstä harkitsemassa, mutta maaherralla oli kuitenkin yksinomainen ratkaisuvalta. Silloin kun esittelijä oli jossain asiassa eri mieltä kuin maaherra, hän oli oikeutettu merkitsemään eriävän mielipiteensä pöytäkirjaan. Mikäli eriävää mielipidettä ei kirjattu pöytäkirjaan, katsottiin esittelijän yhtyneen maaherran päätökseen.
Kasanje
Kasanje oli valtio Keski-Afrikassa nykyisen Angolan alueella. Imbangala-soturit perustivat sen Kwangojoen yläjuoksulle noin 1630.
1600-luvun puoliväliin mennessä Kasanje oli tullut alueellisesti vaikutusvaltaiseksi liittouduttuaan Portugalin kanssa. Kasanje soti usein naapuriensa, erityisesti Matamban, kanssa. Kasanje toimi myös tärkeänä orjakaupan väylänä portugalilaisten ja sisämaan välillä. Portugali yritti vallata maan 1800-luvun puolivälissä, mutta Kasanje onnistui torjumaan hyökkäyksen. Pian tämän jälkeen maa ajautui useaan sisällissotaan, kun kaupalla rikastunut aatelisto yritti kaataa kuninkaan. Myös portugalilaiset yrittivät vallata maan uudestaan 1890-luvulla siinä kuitenkaan onnistumatta. Lopulta Portugali valloitti Kasanjen 1911 ja liitti sen osaksi Angolaa.
Stefan Warg
Stefan Warg (s. 6. helmikuuta 1990 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja. Hän laukoo oikealta.
Ura
Warg on Örebro IS:n kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 2006–2007 Örebro HK:sta VIK Västerås HK:n J18-joukkueeseen. Kaudella 2017–2018 Warg debytoi Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa pelanneessa Västeråsin miesten joukkueessa, jossa hän pelasi kolme ottelua Kvalserienissä jääden niissä ilman tehopisteitä.
Anaheim Ducks varasi Wargin viidennellä kierroksella 143. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2008. Samana kesänä hänet varasi myös WHL-joukkue Seattle Thunderbirds 42. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa. Warg siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2008–2009. Kesken kauden 2009–2010, tammikuussa 2010 Thunderbirds kauppasi hänet Prince Albert Raidersiin vaihdossa puolustaja Austin Frankiin ja kesän 2010 viidennen kierroksen varausvuoroon.
Mosambikin itsenäisyyssota
Mosambikin itsenäisyyssota oli Mosambikin vapautusrintaman eli Frelimon ja Portugalin välillä käyty sota, joka on osa Portugalin siirtomaasotia. Se käytiin vuosina 1964–1974. Tulitauko solmittiin 8. syyskuuta 1974, ja vuotta myöhemmin 25. kesäkuuta 1975 Mosambik itsenäistyi.
Herman Dooyeweerd
thumb|250px|Herman Dooyeweerd. Herman Dooyeweerd (7. lokakuuta 1894 Amsterdam – 12. helmikuuta 1977 Amsterdam) oli alankomaalainen kristitty filosofi, joka loi uuden filosofisen lähestymistavan nimeltä kosmonominen filosofia. Hän toimi oikeusfilosofian professorina Vrije Universiteit Amsterdamissa.
Mosambikin itsenäisyyssota
Tausta
Portugalin siirtomaapolitiikka oli ankaraa sen siirtomaita kohtaan. Cabo Delgadon maakunnassa työläisten kapinajohtajia pidätettiin ja vuonna 1960 maakunnassa ammuttiin noin 500 työläistä rauhallisen mielenosoituksen lopettamiseksi. Portugali ei halunnut antaa siirtomailleen itsenäisyyttä, mutta lisääntyvä levottomuus pakotti sen säätämään politiikkaansa. Kun Angolan sisällissota oli käynnistynyt kapinalla, Portugalin johtaja António de Oliveira Salazar yritti hillitä muiden siirtomaidensa itsenäisyyspyrkimyksiä myöntämällä merentakaisille maakunnilleen paikan Portugalin parlamentissa ja maakuntien alkuperäisasukkaille täyden kansalaisuuden. Joulukuussa 1961 Intia otti haltuunsa kolme Portugalin Intian enklaavia, minkä jälkeen Salazar päätti, että eroamispyrkimyksiin Afrikassa tultaisiin vastaamaan sotilaallisella voimalla.
Stefan Warg
Ura
Kaudeksi 2010–2011 Warg palasi kotimaahansa ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Örebro HK:n Allsvenskan-joukkueeseen. Hänen ensimmäinen kautensa miesten peleissä toi 50 runkosarjaottelussa tehot 1+6=7 ja kymmenessä Kvalserien-ottelussa yhden syöttöpisteen. Warg keräsi runkosarjassa myös 129 jäähyminuuttia, joilla hän sijoittui jäähypörssissä toiseksi edellään vain VIK Västerås HK:n Viktor Mårtensson. Kaudeksi 2012–2013 Warg palasi VIK Västerås HK:hon. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 4+15=19. Warg voitti myös Västeråsin sisäisen tehotilaston lukemalla +21.
Mosambikin itsenäisyyssota
Tausta
Mosambikin vapautusrintama (Frelimo) perustettiin Dar es Salaamissa, Tansaniassa 25. kesäkuuta 1962. Tansanian presidentti Julius Nyerere oli kutsunut neuvotteluihin kolme poliittista järjestöä, jotka maanpaossa olevat mosambikilaiset olivat perustaneet. Mosambikin afrikkalainen kansallinen unioni (Manu), Mosambikin kansallinen demokraattinen liitto (Udenamo) ja Itsenäisen Mosambikin kansallinen afrikkalainen unioni (Unami) liittyivät yhteen ja muodostivat Frelimon, jonka ensimmäiseksi johtajaksi valittiin Eduardo Mondlane.
Stefan Warg
Ura
Toukokuussa 2013 Warg teki kaksivuotisen NHL-tulokassopimuksen Anaheim Ducksin kanssa. Hän pelasi alkukauden 2013–2014 suurimmaksi osaksi AHL-joukkue Norfolk Admiralsissa, jossa Warg teki 21 runkosarjaottelussa yhden syöttöpisteen. Hän pelasi myös kolme ottelua ECHL-joukkue Utah Grizzliesissa, kunnes tammikuussa 2014 Ducks asetti Wargin siirtolistalle. Koska mikään toinen NHL-seura ei napannut häntä vuorokauden kuluessa, Ducks osti Wargin sopimuksen ulos. Hän palasi helmikuussa kotimaahansa ja siirtyi kevääseen 2015 asti ulottuvalla sopimuksella SHL-joukkue Skellefteå AIK:hon. Warg teki SHL-debyyttinsä 8. helmikuuta 2014 HV71:tä vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.06 minuuttia. Warg jäi Skellefteåssa kuitenkin pieneen rooliin. Hän pelasi joukkueessa seitsemän runkosarja- ja yhden playoff-ottelun ilman tehopisteitä. Warg voitti kauden päätteeksi Ruotsin-mestaruuden.
Warg ei jatkanut Skellefteåssa enää toista sopimuskauttaan, vaan hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 kaksivuotisella sopimuksella Allsvenskan-joukkue Malmö Redhawksiin. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Redhawksin kausi päättyi sarjanousuun SHL:ään. Wargin ensimmäinen kokonainen kausi 2015–2016 toi hänelle liigassa 48 runkosarjaottelussa yhdeksän syöttöpistettä. Joulukuussa 2015 Warg teki Redhawksin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2017–2018 hän teki SHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 3+11=14. Warg teki SHL-uransa avausmaalin lopulta uransa 132. runkosarjaottelussaan ja kaikkiaan 144. SHL-ottelussaan 4. tammikuuta 2018 Linköping HC:tä vastaan. Helmikuussa 2018 hän teki Redhawksin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Kesken kauden 2018–2019, tammikuussa 2019 Warg palasi Malmö Redhawksista kevääseen 2022 asti ulottuvalla sopimuksella vuonna 2013 SHL:ään nousseen Örebro HK:n joukkueeseen. Vastaavasti Örebrosta Redhawksiin siirtyi samalla puolustaja Marcus Björk. Kaudella 2020–2021 Warg nousi Örebron varakapteeniksi ja kaudella 2020–2021 kapteeniksi. Kesken kauden 2021–2022, lokakuussa 2021 hänen sopimuksensa seuran kanssa kuitenkin purettiin yhteisymmärryksessä ja Warg siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Djurgårdens IF:ään.