cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samothraken Nike
Nike
Patsas on veistetty valkoisesta marmorista, joka todennäköisesti on peräisin Paroksen saarelta. Patsas esittää siivekästä naista, joka on voiton allegoria, hahmo on pukeutunut hyvin hienosta kankaasta tehtyyn asuun, joka tuo esille kehon muodot. Osittain patsaalla on yllään myös nuttu, joka kuitenkin paljastaa vasemman jalan. Tuuli likistää vaatteita vasten kehoa ja näin Nike on kuvattu poseeraamassa aluksen kannella.
Nike on koottu kuudesta marmorikimpaleesta, jotka on työstetty erillisinä osina. Työstetyt osat ovat: keho, ylävartalo ja pää, kaksi käsivartta sekä kaksi siipeä. Tämä kreikkalaisten kivenveistäjien laajalta käyttämä tapa salli säästämisen materiaalikustannuksissa. On huomattavasti edullisempi louhia pieniä louheita kuin hyvin isoja järkäleitä. Niken on 2,40 metriä korkea ja kokonaisuudessa siivet mukaan lukien 3,28 metriä korkea eli noin 1,5 kertaa luonnollinen korkeus. Erikseen tehdyt kappaleet on liitetty toisiinsa pronssiliittimin.
Ajoitus
thumb|300px|Veistetty reliefi, joka esittää alusta, siinä on Pythokritoksen nimikirjoitus. Se sijaitsee Lindoksen akropoliilla. Ei ole minkäänlaista tiedollista lähdettä patsaan ajoittamiseksi. Patsasta ei siten voida ajoittaa muuten kuin sen tyylipiirteiden avulla. Kuitenkin voidaan todeta, että Demetrios Poliorketeen rahoissa on kuvattuna itse monumentti: kuningas oli halunnut pystyttää muistomerkin meritaistelun voitolle. Tässä vaiheessa voidaan teos ajoittaa 300-luvun eaa. lopun tai 200-luvun eaa. alun vaiheisiin ennen ajanlaskumme alkua eläneen kuvanveistäjän tekemäksi. Kyseessä voisi olla esimerkiksi joku kuvanveistäjä Skopaan oppilaista, sillä hän työskenteli Samothrakessa. Kuitenkin Samothrake on hallinnollisesti Lysimakhoksen alaisuudessa ja hän oli Demetrioksen vihollinen. On siis varsin epätodennäköistä että viimeksi mainittu olisi voinut omistaa patsaan.
Líndoksen kaupungista, joka on Rodoksen saaren itälaidalla, on löydetty monumentti. Laivan tyyppi ja sokkelimarmorin alkuperät johtavat rodoslaiseen alkuperään ja että kyseessä on Kosin laivastosta saavutetusta voitosta vuonna 261 eaa., joka tapahtui Sidessä tai ehkä Myonnisosissä. Tämä osuu yhteen kuvanveistäjä Pythokritoksen, Lindoksen akropoliin monumenttien tekijän uran kanssa. Lisäksi Chamoiseau oli löytänyt fragmentin jossa on kirjoitus: « / …S RODOS», joka mahdollistaa tulkinnan, että kyseessä voisi olla «Pythokritos rodoslainen». (Artikkelin kolmas kuva)
Kuitenkin useat arvelevat, että fragmentti, kokonsa tähden, voisi olla ennemminkin patsaan jalustasta. Toisaalta mikään elementti patsaassa itsessään ei anna aihetta olettaa, että kyseessä olisi rodoslainen työ. Jotkut ovat vastaavasti vertailleet Nikeä Pergamonin suuren alttarin friisin henkilöhahmoihin. Näiden veistäjät olivat hyvin tunnettuja.
Giacomo Manzù
thumb|right|Manzù: Eisläuferin, [[Ludwigshafen am Rhein]]
Giacomo Manzù (22. joulukuuta 1908 Bergamo – 18. tammikuuta 1991 Ardea) oli italialainen kuvanveistäjä, jolle myönnettiin Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto vuonna 1965.
Evankelikalismi
Suomessa liikkeellä on ollut monta nimeä. Luterilaisen kirkon sisällä liikkeestä on käytetty nimeä viides herätysliike tai uuspietismi. Kyseiset käsitteet ovat vakiintuneet luterilaisen kirkon piirissä 1960-luvulta lähtien. Termillä on kuitenkin tarkoitettu lähes samaa hengellisten liikkeitten ja järjestöjen ryhmää.
Evankelikalismi-sanaa käytetään useimmiten ei-piispallisen seurakuntajärjestyksen omaksuneista matalakirkollisista seurakunnista (Suomessa niin sanotut vapaat suunnat). Myös luterilainen pietismi on luonteeltaan matalakirkollista, mikä tarkoittaa että piispuuden, sakramenttien ja muodollisen jumalanpalvelusjärjestyksen sijaan korostetaan epämuodollista ja epähierarkkista uskonnonharjoitusta, kuten rukous- ja raamattupiiritoimintaa sekä yksityistä hartauselämää.
Käsite
Termi evankelinen on peräisin 1500-luvulta, jolloin sitä käytettiin katolista kirkon uskoa ja käytäntöä raamatullisempaan suuntaan uudistavista teologeista. Yleiseen käyttöön se tuli 1520-luvulla, kun termit ja  nostettiin keskeisiksi varhaisten reformaattoreiden poleemisissa kirjoituksissa. 1530-luvulla käsite protestantti tuli merkittävämmäksi, mutta sitä käyttivät lähinnä evankelisten vastustajat heistä puhuesssaan, eivät siis itse protestantit tai evankeliset.
Nykyisen englantilaisilla kielialueilla käytetään nimityksiä evankelikaali ja evankelikaalinen evankeliointia ja yksilön uskonkokemusta korostavasta kristillisyydestä. Toisen maailmansodan jälkeen evankelioimisliikkeellä on viitattu etenkin Yhdysvaltain olosuhteissa konservatiiviseen kristinuskon tulkintaan ja evankelista uskoa korostavaan hengellisten johtajien sukupolveen.
Termi "evankelikaali/nen" on levinnyt suomenkieliseen käyttöön. Tutkija Markku Ruotsila kuitenkin arvostelee termin käyttöä. Hänen mukaansa sanan evangelical perinteinen suomenkielinen vastine 'evankelinen' kelpaa kaikkeen käyttöön. Hän arvelee, että termien erottamisen taustalla olisi pohjoismainen luterilainen ajattelu, jossa täkäläistä tulkintaa pidetään oikeampana ja halutaan erottaa se amerikkalaisesta herätyskristillisyydestä.
Keskeiset ajatukset
Evankelikalismin keskeiset ajatukset ovat seuraavat neljä olettamusta, jota kutsutaan Bebbingtonin nelikentäksi:
Näiden ulkopuolella olevista kysymyksistä on pidetty mahdollisena esittää erilaisia mielipiteitä.
Teologia
Evankelikaalinen liike on varsin laaja ja sen teologinen ajattelu on monimuotoista. Nykyisin liikkeelle on ominaista seuraavat yleispiirteet:
Evankelikalismi on pitänyt tunnustuskuntien välisiä eroja toisarvoisina kysymyksinä itse evankeliumiin verrattuna. Evankelikalismi ei ole sitoutunut mihinkään tiettyyn kirkkokäsitykseen, vaan on katsonut Uuden testamentin olevan avoin erilaisille tulkinnoille. Evankelikaaalit eivät kuitenkaan ole kieltäytyneet sitoutumasta kirkkoon.
Evankelikaalisuuteen kuuluu yhteisöllinen käsitys kristillisestä elämästä, jota voidaan pitää eräässä mielessä minimalistisena ekklesiologiana.
Tausta
Evankelikaalit katsovat perinteensä ulottuvan Apostolien teoissa kuvattun alkukirkkoon asti. Alkukirkoissa julistettiin keerygmaa, ja kirkon julistus perustui siihen Jumalan ilmoitukseen, jota ensimmäiset uskovat ihmiset tulkitsivat. Ajan mittaan liturgisempi ja sakramentaalaisempi tulkinta tuli kuitenkin hallitsevaksi niin, että keskiajan katolinen kirkko oli yhä kauempana perinteisestä evankelisuudesta.
Keskiaikana esiintyi merkittäviä yksilöitä ja liikkeitä, jotka toivat esiin evankelisuuden perusmotiiveja. Tällaisia olivat esimerkiksi Bernhard Clairvauxlainen, Pierre Valdès ja Yhteisen elämän veljet sekä John Wycliffen, Jan Husin ja Girolamo Savonarolan kaltaiset reformaation edeltäjät. Reformaatiossa termiä evankelinen käytettiin Lutherin korostamasta armon avulla tapahtuvasta pelastumisesta. Luterilaisen skolastiikan yleistyessä ja valtiokirkkojärjestelmän vakiinnuttua oli oikeaoppisuus luterilaisuudelle luonteenominaisempaa kuin evankelisuus. Samoin kävi reformoidussa kirkossa ja termi evankelinen merkitsi käytännsössä samaa kuin protestanttinen. 1600- ja 1700-luvuilla syntynyt pietismi sen sijaan korosti henkilökohtaista uskonkokemusta, mutta ei ollut yhtä lailla opillisesti sitoutunut kuin evankelikalismi.
Alkuvaihe Britanniassa (1730–1800)
Evankelikaalinen liike sai alkunsa 1730-luvun lopulla ja alun perin se halusi elvyyttää opin uskon kautta vanhurskauttamisesta. Eniten liike vaikutti puritanismin perinteessä, joskin uskonvarmuutta korostettiin erityisesti reformoidun tradition piirissä. Amerikkalainen teologi Jonathan Edwards vaikutti voimakkaasti reformoitujen evankelikaalien ajatteluun. Evankelikaalinen herätysliike sai vaikutteita myös korkeakirkollisilta anglikaaniteologeilta ja roomalaiskatolisilta teologeilta pyhyyttä koskevaan opetukseensa. Myös Manner-Euroopan herrnhutilaisten vaiktuus näkyy evankelikaalisuudessa.
Enemmistö 1700-luvun evankelikaaleista oli kalvinisteja, joita on pidetty maltillisena ja joilla oli yhteyksiä 1500-luvun protestanttiseen opetukseen. Tämäntyyppistä näkemystä edusti George Whitefield ja hänen perustamansa kalvinististen metodistien yhteisöt. Walesissa Whitefieldin näkemyksiä esitettiin Trevecca Collegessa, jota johti Howel Harris. William Williamsin walesinkielisissä kirjoissa nuo ajatukset ilmaistiin mieleen painuvalla tavalla. Skotlannissa uudentyyppinen herätyskristillisesti suuntautunut kalvinismi sai vakiintuneen kirkon piirissä monia puolestapuhujia. Sitä puolustivat John Erskinen johdolla yhä useammat papit, separtististen kirkkojen Uudet valot ja vuonna 1761 perustettu Relief Church.
Metodismin synty ja ensimmäiset suuret herätykset (1770)
Metodismin perustaja John Wesley edusti arminiolaista ajattelutapaa, jonka mukaan Kristus kuoli kaikkien puolesta mutta pelastus on mahdollista menettää. Hän oli vakuuttunut täydellisen pyhityksen mahdollisuudesta jo ennen kuolemaa. Metodistien arminolaisuutta ryhtyi kannattamaan vain vuonna 1770 perustettu baptistiyhteisö. Wesley sytytti suuren metodistisen herätyksen, joka levisi Englannista siirtokuntiin. Pohjois-Amerikan englantilaisissa siirtokunnissa tapahtuneet suuret herätykset olivat alku amerikkalaiselle evankelikaalisuudelle.
Evankelikaalit arvostelivat aikansa vapaamielistä teologiaa, mutta valistuksen ajattelumallit vaikuttivat myös heihin. Wesley opetti uskonnon ja järjen kulkevan käsi kädessä. Evankelikaalit pitivät auktoriteettinaan John Lockea. He arvostivat myös Isaac Newtonin luonnontiedettä, jonka he katsoivat soveltuvan myös teologiaan. Ennen Ranskan vallankumousta evankelikaalit suhtatuivat optimisesti kehitykseen ja olivat myötämielisiä poliittiseille uudistuksille. Evankelikaalit tukivat mm. William Wilberforcen kampanjaa orjakaupan lopettamiseksi.
Mendelis Bašs
Mendelis Bašs (14. huhtikuuta 1919 Riika – 9. elokuuta 2012) oli latvialainen säveltäjä ja kapellimestari.
Evankelikalismi
Anglikaaninen evankelikalismi
Viktoriaanisena aikana evankelikalismi vaikutti kaikkialla, johon ainoa poikkeus oli anglokatolisuuden saama suosio. Sekä korkea- että matalakirkolliset papit käyttivät terminologiaa, julkisuuden henkilöt omaksuivat sen saarnatyylin ja sen piiriin kuuluvat tutkijat olivat arvostettuja. Vuosien 1783 ja 1836 välillä Charles Simeon koulutti Cambridgessa monta ikäpolvea anglikaanisia pappiskokeilta ja opetti heille valituksen aatteita ja saarnamenetelmiä. Thomas Chalmers levitti vielä laajemmalle kuulijakunnalle teologian ja sosiaalipolitiika yhdistelmää, joka perustui skottilaiseen järkevään ajatteluun nojaavaan filosofiaan.
Harmovillaselkä
Harmovillaselkä (Tethea or) on kesän yleisiä yöperhosia.
Koko ja ulkonäkö
Keskikokoinen, harmaa perhonen, jota etenkin siipien kuvioinnin vuoksi erehtyy helposti pitämään yökkösenä.
Evankelikalismi
Anglikaaninen evankelikalismi
Vuosien 1828–1832 perustuslaillisen vallankumouksen jälkeen evankelikaalieista tuli anglikaanisen kirkon puolustajia, jotka syyttivä Oxfordin liikettä roomalaismielisyydestä. William Goode kritisoi kirjassaan The Divine Rule of Faith and Practice (1842) liikkeen voimakasta sitoutumista traditioon. Aikakauden anglikaaniteologeja olivat mm. E. A. Litton kirjallaan Introduction to Dogmatic Theology (1882–1892), opillisia kysymyksiä käsitelly Nathanael Dimoc ja kansaintajuisemmin kirjoittanut piispa J. C. Ryle. Nonkonformistisella puolella huomattavia teologeja olivat R. W. Dale, joka kirjoitti klassisen tutkimuksen sovituksesta (1874) ja P. T. Forsyth, jonka lukuisat kirjat pohtivat oppia rististä.
Harmovillaselkä
Levinneisyys ja lentoaika
Harmovillaselkää tavataan Länsi-Euroopasta Venäjän poikki Japaniin saakka. Suomessa se esiintyy etelärannikolta Keski-Lappiin saakka. Perhosia tavataan kesä-heinäkuussa.
Evankelikalismi
1800-luvun teologia
Tuomiorovasti Henry Wace että W. H. Griffith Thomas arvostelivat modernin raamatuntutkimuksen löytöjä, joita he pitivät liioiteltuina. Jotkut evankelikaalit vaativat evoluutioteorian hylkäämistä. Varhainen evankelikalismi oli yhteydessä valistuksen ajatteluun, mutta romantiikan muokkaamat näkemykset asettivat suhtautumisen kyseenalaiseksi. Skotlannin kirkon pappi Edward Irving kohdisti kritiikkiä lähetystyössä käytettyihin menetelmiin ja korosti suunnittelemattomuutta ja luottamusta Jumalaan. Irvingin periaatteesta tuli myöhemmin Kiinan sisämaan lähetysten kaltaisten uskonlähetysten perusta.
Harmovillaselkä
Elinympäristö ja elintavat
Laji on sidoksissa haapaan, sillä se elää haapaa kasvavissa metsiköissä ja puistoissa. Perhoset lepäävät päivät kasvillisuuden joukossa ja lentävät hämärän laskeuduttua. Harmovillaselkä tulee valolle, mutta erityisen hyvin sokeripitoista nestettä sisältävälle syötille.
Ravintokasvi
Toukka elää metsähaavalla (Populus tremula).
Evankelikalismi
1800-luvun teologia
Premillenialistien keskuudessa syntyi ajatus Raamatun kirjaimellisesta tulkinnasta, jonka esitteli sveitsiläinen teologi Louis Faussen kirjassan Theopneustia (1841). Käsitys sai suosota Englannin kirkossa, vaikka vielä 1861 sen kannattajat olivat vielä vähemmistö evankelikaalien keskuudessa.
Evankelikalismi Yhdysvalloissa
Yhdysvaltojen rajan siirtyessä länteen päin evankelikaalinen papisto voimistui. Uudet alueet tarjosivat kirkolle ainutkertaisia haasteita. Herätyskristillisyys tuli raja-alueilla merkittäväksi tekijäksi, koska elämä rajan pinnassa oli epävarmaa eikä siellä ollut pysyvää papistoa.
Evankelikaaliset papit toimivat myös kaupungeissa; tämäntyyppisen evankelikalismin johtajia olivat Charles Finney ja Dwight L. Moody. Mustan väestön tukemisessa kirkolla oli merkittävä osuus sekä orjuuden aikana että vapauttamisen jälkeen. Sen sanoma oli esitystavaltaan hyvin evankelikaalinen.
Pyhitysliike
1870-luvulla syntynyt pyhitysliike pyöristi teräviä opillisia kulmia, mutta myös teologisesti konservatiivisia asenteita. Pyhitystä korostava liike sai alkunsa varhaisen metodismin täydellisen pyhityksen opista, mutta 1870-luvulla amerikkalainen Robert Pearsall Smith toi perinteen uudella tavalla esiin. Uskonvanhurskaudesta tuli keswickiläisyyden oppi. 1900-luvun vaihteeseen mennessä pyhityslikkeestä ja H. C. G. Moulen selityksestä tuli evankelikaalisten anglikaanien ja monien muiden perusnäkemys pyhityksestä. Myös Pelastusarmeija, metodismin Cliff College-perinne ja muutamat kirkkokunnat omaksuivat arminiolaisen pyhitysnäkemyksen. Pyhityskäsitys yhdistettiin myös premillenialismiin ja siitä syntyi vahva liike 1900-luvun alussa.
Raamattukrittisen menetelmän sulauttaminen evankelikaaliseen ajatteluun sitä vastoi oli ongelmallisempaa ja esimerkiksi Skotlannin vapaakirkko tuomitsi William Robertson Smithin (1880–1881). Vuosisadan vaihteeseen mennessä evankelikaalit laajasti hyväksyivät ajastuksen, ettei raamattukritiikki ole luonnostaan täysin virheellistä tai hyödytöntä. Humanitaarisesta ajattelusta nouseva moraalinen oppikritiiki koettiin suurempana uhkana. Baptisti C. H. Spurgeon asetttui vastustamaan kakkia vapaamielisiä pyrkimyksiä vuosien 1887–1888 riidassa.
Fundamentalismin ja modernismin kiista
1900-luvun alussa pyhityskäsitykselle muodostui vastarintaliike liberaalin teologian parista. Kongregationalisti R. J. Campbellin vuonna 1907 julkaisema kirja The New Theology toi esiin aikakauden liberalistisia ajatuksia. Varsin yleisesti oltiin sitä mieltä, että kirja oli itse asiassa panteistinen ja ettei se mahtunut evankelikaalisen uskon sisäpuolelle. Kirja sai ankaraa arvostelua, sillä se pönkitti radikaalia sosiaalisen evankeliumin liikettä.
Pohjois-Amerikan evankelikalismissa tapahtui 1800-luvun lopulla eräitä muutoksia. Biologinen kehitysoppi loi jännitteitä evankelikalismin ja modernin tieteen välille. Samalla tavoin ajattelevat eri tunnustuskuntien krisityt kokoontuivat opiskelemaan Raamattua ja kokemaan yhteyttä Raamattukonferenssi-liikkeen puitteissa. Jotkin näistä ryhmistä alkoivat laatia luetteloita niistä fundamentaalisista, perusluonteisista ja korvaamaattomista uskonkäsityksistä, jotka olivat ratkaisevia yhteyden kannalta. Monet heistä kokivat päätehtävänään teologisen liberalismin vastustamista. Liikkeen alkuajan johtajat olivat syvällisiä tutkijoita.
Modernismi korosti yhä enemmän sosiaalisen evankeliumin liikettä ja fundamentalistit suhtautuivat entistä välinpitämättömämmin evankeliseen perinteeseen, jonka mukaan kristillisestä uskosta on tiettyjä seurauksia sosiaalisissa kysymyksissä. Liberaalit liittyivät ekumeenisten neuvostojen puitteissa yhteen ja joissakin tapauksissa jopa neuvottelemaan kirkkokuntien sulauttamisesta toisiinsa. Evankelikaaliset poistivat sen sijaan yhteydestään kaikki ne, joiden teologinen vakaumus oli erilainen.
Fundamentalistit julkaisivat vuonna 1910 kirjasarjan The Fundamentals: A Testimony to the Truth. Kirjasarjan taustalla oli kiistat liberaalin kristinuskon tulkinnan kanssa. Kirjasarjan mukaan oikea usko sisältää viisi perusasiaa: 1. Raamatun sanainspiraation, 2. Kristuksen neitseestä syntymisen, 3. hänen suorittamansa sijaissovituksen, 4. hänen ruumiillisen ylösnousemuksensa ja 5. hänen lähestyvän ja näkyvän toisen tulemisensa.
Fundamentalistit saivat osavaltioiden lainsäädäntöön pykältä, joissa kiellettiin kehitysopin opettaminen ja alkoholia sisältävien juomien valmistus, myynti ja käyttäminen. Fundamentalistit pyrkivät vaikuttamaan myös kirkkokuntien sisällä ja ulkolähetystoimintaan. Fundamentalismi asetettiin kuitenkin Scopesin oikeudenkäynnin myötä häpeälliseen maineeseen. Pohjoisessa presbyteerien kannatus väheni.
Fundamentalistit perustivat näihin uskonkäsityksiin pitäytyen riippumattomia raamatullisia seurakuntia ja kirkkokuntia, raamattukouluja ja seminaareja, kustannusyhtiöitä, sanomalehtiä ja lähetys- ja evankelioimisjärjestöjä. Princetonin teologinen seminaari organisoitui uudelleen ja monet fundamentalistit perustivat uuden Westminsterin teologisen seminaarin. Fundamentalistit ja heidän seuraajansa alkoivat varsin laajamittaisesti erota niistä liberaalimmista kirkkokunnista, joihin he olivat aikaisemmin kuuluneet. He muodostivat uusia konservatiivisia kirkkokuntia tai pysyttelivät itsenäisinä. Fundamentalistit perustivat oman kansainvälisen liittonsa International Council of Christian Churches, joka edustaa konservatiivista teologista ja poliittista ajattelua.
Cliff McNish
Cliff McNish (s. 24. elokuuta 1962 Sunderland) on englantilainen lasten- ja nuortenkirjailija. McNish on opiskellut historiaa Yorkin yliopistossa.
Evankelikalismi
1918–1945
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen raamattukritiikin arvostelussa esiintyi näkemystä, jonka mukaan kriittisen raamattututkimuksen taustalla oli saksalaista vaikutusta. Samalla syntyi brittiläinen fundamentalismi, jonka vaikutus oli voimakasta eriyisesti tietyissä anglikaanisissa ja herrnhutilaisissa piireissä.
Keswickin liikkeen opetus sai aikaan sen, että Adventin todistus-liikettä johtaneen baptisti F. B. Meyerin kaltaiset fundamentalistiset evankelikaalit eivät halunneet mennä toiminnassaan äärimmäisyyksin eikä liberaaleja suuntauksia kokonaan torjuttu.
Liberaalien evankelisten piirissä sosiaalisiin kysymyksiin yleistä kiinnostusta, vaikkei tarkkoja poliittisia ohjeita pyritty antamaan. Vuonna 1923 anglikaaniset evankelikaalit julkaisivat kirjan Liberal evangelicalism, joka liitti nimityksen teologisesti progressiiviseen asenteeseen. Liberaali-konservatiivi -jako perustui lähinnä suuhtautumiseen sovituksen sijaiskärsimystä korostavaan luonteeseen.
Mendelis Bašs
Bašs opiskeli vuoteen 1941 Latvian konservatoriossa ja selvisi myöhemmin keskitysleireiltä. Hän jatkoi musiikkiopintojaan toisen maailmansodan jälkeen ja valmistui säveltäjänä 1948 sekä kapellimestarina 1950.
Evankelikalismi
1918–1945
Sotien välisenä aikana liberaalit ja konservatiiviset asenteet elivät rinnakkain niin evankelikaalisessa anglikaanisuudesssa kuin muissakin Britannian kirkkokunnissa. Keskitien kulkijoista merkittävin oli Max Warren, joka perusti 1942 tutkijoita kannustavan evankelikaalisen seuran.
1945–1964
Vuonna 1950 Warrenin evankelikaalinen seura muotoili 1950 evankelikaalisten anglikaanien yhteisen kannanilmauksen The Fullness of Christ. Protestanttisten kirkkokuntien yhteinen kristillinen opiskelijaliike kavensi osaltaan kuilua evankelikaalisten eri muotojen välillä. Konservatiiviset evankelikaalit karttoivat pääsääntöisesti yhteisyrityksiä. Edinburgin yliopiston käytännöllisen teologian professori Donald Lamont samastui Inter-Varsity Fellowship-seuraan (IVF) joka yhdisti yliopistojen konservatiivisia yhdistyksiä.
Mendelis Bašs
Bašsin tuotantoon kuuluu mm. sinfonista musiikkia, kuoroteoksia sekä musiikkia puhallinorkesterille. Hän toimi vuosina 1962–1975 Riian valtionoperettiteatterin kapellimestarina ja johti pitkään puhallinorkesteria.
Sakari Heikkinen
Paavo Matti Sakari Heikkinen (s. 19. elokuuta 1952 Pielisjärvi) on taloushistorian professori Helsingin yliopiston Politiikan ja talouden tutkimuksen laitoksella. Hän on kirjoittanut yhdessä Seppo Tiihosen kanssa kolmiosaisen Suomen valtiovarainministeriön historiateoksen.
R-14 Tšusovaja
pienoiskuva R-14 Tšusovaja (tunnettu myös NATO-koodilla SS-5 Skean ja GRAU-tunnuksella 8K65) oli Neuvostoliiton kylmän sodan aikainen ohjus. Ohjuksen kehittely alkoi 1958, ja sitä alettiin sijoittaa 1962. Ohjus kantoi 3 200–3 700 kilometriä, jopa 4 500 kilometriä kevyemmällä kärjellä. Sen tarkkuus oli 900–1 900 metriä, mikä saavutettiin inertiaohjauksella.
Ohjuksesta kehitettiin Kosmos-kantoraketit.
Evankelikalismi
1945–1964
Konferenssin toinen järjestäjä oli J. I. Packer, joka sittemmin sai evankelikaalisessa teologiassa varsin näkyvän roolin. Evankelikaalien parissa toinen samat mitat täyttävä teologi oli John Stott, jonka raamatuntulkinta asetti uusia vaatimuksia saarnaajille.
Toisen maailmansodan jälkeen amerikkalainen evankelikalismi näytti uusia merkkekä elinvoimasta. Vuonna 1942 perustettiin evankelikaalinen kansallinen järjestö National Association of Evangelicals, joka edisti yhteistoimintaa liikkeessä. Vuonna 1947 puolestaan perustettiin Fullerin teologinen seminaari, joka tarjosi vaihtoehdon Princetonin seminaarille. Lukuisat nuoret evankelikaaliset opiskelivat yliopistoissa ja hankkivat akateemisen pätevyyden.
1960-luvulla evankelikaaliset teologit ryhtyivät tutkimaan liturgiikkaa ja sosiaalisen vastuun kysymyksiä. Vuonna 1969 perustettu Shaftesburyn projekti tutki politiikan laitamille sijoittuvia sosiaalisia kysymyksiä. Evankelikaaliset kristityt toimivat ekumenian sijaan kansallisella ja kansainvälisellä tasolla mieluummin samoin ajattelevien kristittyjen kanssa.
Uusevankelikaalinen liike (1949–)
Uusevankeliset perustivat vuonna 1942 National Association of Evangelicals-järjestön, joka haastoi sekä Carl McIntiren fundamentalistista ACCC:ta sekä liberaalien NCC:ta.
Vuonna 1949 Billy Graham toi suuren yleisön tietoisuuteen aivan uudentyyppisen evankelioimisen. Kampanja keskitettiin aina tiettyyn kaupunkiin ja pyrittiin toteuttamaan yhdessä erilaisisista teologisista taustoista tulevien ihmisten ja kirkkojen kanssa. Vuonna 1950 perustettiin Billy Graham Evangelistic Association-järjestö, joka keskittyi perinteiseen herätystyöhön aikansa populaarikulttuurin keinoin. Evankelikaalit alkoivat julkaista Christianity Today-lehteä vuonna 1956, jonka levikki ylitti pian The Christian Centuryn. Evankelisia oppilaitoksia olivat mm. Wheaton College, Fuller Theological Seminary, Rileyn vanha Northwestern College, Evangelical Theological Society sekä vuonna 1953 perustettu sananjulistus- ja mentorointiryhmä Christian Embassy.
Uudentyyyppinen evankelikalismi, jota kutsuttiin myös uusevankelikalismiksi, korosti kristillisen uskon puolustamista älyllisesti varteenotettavalla tavalla. Liikkeen teologiaa oli sovellettava myös nykypäivän yhteiskunnan sosiaalisten kysymysten ratkaisuun. Monet uusevankelisista olivat taustaltaan kalvinistisia ja he tavoittelivat 1800-luvun evankelista konsensusta, jolloin fundamentalistinen liike tunnustettiin älyllisesti ja akateemisesti korkeatasoiseksi, kansallisen keskustelun itseoikeutetuksi osallistujaksi. Tällä viitattiin Princetonin teologiaan ja National Reform Associationin kaltaisiin järjestöihin.
Evankelikalismin suosio lisääntyi Yhdysvalloissa huomattavasti. Useat amerikkalaispoliitikot ovat tunnustautuneet uudestisyntyneiksi kristityiksi. George Gallup julisti vuoden 1979 evankelikalismin vuodeksi. Tuolloin 35 miljoonaa amerikkalaista ilmoitti olevansa uudestisyntynyt kristitty. Myös lukuisat viihdetaiteilijat ja ammattiurheilijat ovat tunnustautuneet uudestisyntyneiksi kristityiksi.
Vuonna 1990 Yhdysvaltojen ja Kanadan teologisten oppilaitosten liitto totesi, että sen kouluista enemmistö oli evankelikaalisia ja että evankelikaalisiin seminaareihin kirjoittautui enemmän opiskelijoita kuin vastaaviin liberaaleihin seminaareihin.
Karismaattinen liike (1960–)
1960-luvulla kehittyi karismaattinen liike perinteisen helluntailaisuuden ja evankelikalismin rinnalle. Uuskarismaattinen liike kehittyi 1900-luvun loppupuolella niin sanottuna helluntailaisuuden kolmantena aaltona. Liikkeen piirissä on puollettu mm. jumalallista parantamista. Karimaattinen herätysliike suhtautui alun perin torjuvasti tieteelliseen tutkimukseen, mutta se toi kaikkiin käsittelemiinsä kysymyksiin uusia, tuoreita ja kansantajuisia näkökulmia. Karismaattinen liike kitki pois myös pitkään roomalaiskatolisuutta kohtaan pitkään tunnettua epäluuloa.
Yhteiskunnallinen vaikutus
Billy Graham tuki Christian Anti-Communism Crusaden toimintaa. Uusevankelinen tarjosi herätystä ja kristinuskoa ratkaisuksi kommunismin leviämisen ehkäisyyn. Uusevankeliset tukivat avoimesti Ike Eisenhoweria Yhdysvaltain presidentiksi.
Evankelisten poliittinen aktivismi oli 1970-luvulla äärimmäisen monialaista. Luonteeltaan se oli spontaania, tavallisten uskovaisten omaehtoista toimintaa, joka todentui uusissa paikallisissa kansalisjärjestöissä. Evankeliset pyrkivät muiden kansalisjärjestöjen tavoin vaikuttamaan lain säätämiseen ja tulkintaprosessiin suostuttelemalla, joukkovoimaa esittämällä ja muilla kansalaisliikkeille tyypillisillä keinoilla. Monet evankeliset pelkäsivät kotiensa, kirkkojensa ja maansa säilymisen puolella ja katsoivat siksi olevan pakotettuja poliittiseen toimintaan.
Evankeliset liittyivät vuonna 1975 aborttienvastaiseen taisteluun, kun Billy Grahamin ja Francis Schaefferin myötävaikutuksella perustettiin Christian Action Council, joka perusti kriisipalvelukeskuksia ja yhdisti evankelisia pappeja kampanjoimaan Roe-päätöksen kumoamiseksi tai vähintään rajoittamaan aborttien käyttöä. Esimerkiksi Christianity Today ja Eteläinen baptistikonventio vastustivat täyskieltoa. Vuonna 1977 Los Angelesin lastensairaalan johtaja James Dobson perusti Focus on the Family-järjestön, jonka tavoite oli perinteisen evankelisen perhemallin, äitiyden ja avioliiton vahvistaminen radio-ohjelmien, julkaisujen ja seminaarien avulla.
Evankelioimisliike Suomessa
Suomalaisen evankelioivan herätyskristillisyyden tausta on sekä angloamerikkalaisessa evankelioimisliikkeessä että pietistisessä herätyskristillisyydessä. Suomalaiset ryhmät saivat angloamerikkalaisia vaikutteita jo 1700-luvulla. Evankelikaaliset korostukset vaikuttivat välillisesti kirjallisuudessa ja jonkin verran 1800-luvulta alkaen lauluperinteessä. Suorat yhteydet lisääntyivät 1800-luvun lopulla, kun Englannista ja Yhdysvalloista saapui Suomeen uusia herätysliikkeitä. 1800-luvun lopun toiminnasta esimerkki on Suomen Lähetysseuran lähetyssaarnaaja Frans Hannulan aloittama lähetysherätys, joka sai uutta pontta 1900-luvun alussa anglosaksisen liikkeen evankelioimis- ja rukouskokouksista. 1900-luvun alussa evankelioimisliikkeen vaikutuskanavana toimi myös nuorten NMKY- ja NNKY-yhdistykset sekä Ylioppilaiden Kristillinen Yhdistys.
NMKY-liike saapui Suomeen vuonna 1886. Ensimmäisinä toimintavuosinaan liike levisi Turusta Helsinkiin, Tampereelle ja Joensuuhun. Aluksi senaatti ei antanut liikkeelle toimintalupaa, mutta Zachris Topelius ja Arthur Hjelt ajoivat asiaa toimiluvan myöntämiseksi. 1900-luvun vaihteessa perustettiin vastaava liike myös naisille. Vuonna 1908 Helsingissä perustettiin ystävyysseura Israelin Ystävät. Myöhemmin syntyi Israel-työhön erikoistunut Suomen Karmel-yhdistys vuonna 1949.
1920-luvulla erityisesti Urho Muroman ympärille syntyi herätystä, joka ammensi vaikutteita Norjasta sekä vanhasta pietistisestä hengellisyydestä. Muroman herätyksen piirissä järjestettiin herätyskokouksia ja evankelioimispäiviä. Muroman toiminta johti muun muassa Suomen Raamattuopiston perustamiseen. Sotien jälkeen virinnyttä Frank Mangsin herätystä ja voimakasta hengellistä liikehdintää vaalimaan perustettiin vuonna 1945 Kansan Raamattuseura. 1960-luvun lopulla nuoriso- ja lähetysherätyksen tuloksena syntyi Kansanlähetys. 1950-luvulla työnsä aloitti myös Raamattujen jakamiseen erikoistunut liikemiesyhdistys Gideonit.
Evankelikalismi nykyään
Evankelikalismi on maailmanlaajuinen ilmiö. Enimmäkseen liike on liittynyt englanninkieliseen maailmaan. Brittiläisillä ja amerikkalaisilla teologeilla on ollut liikkeessä varsin merkittävä rooli.
Yhdysvallat
Evankelioimisliikkeen merkitys on etenkin Yhdysvalloissa jatkuvasti kasvanut. Sen vaikutus tuntuu niin perinteisten kirkkokuntien sisällä kuin erillisissä kirkkokunnissa, seurakunnissa ja järjestöissä. Erityisen voimakkaasti sen vaikutus on ulottunut opiskelijoiden parissa tapahtuvaan työhön, lähetys- ja evankelioimistyöhön, kirjallisuuden kustannustoimintaan sekä kristillisiin radio- ja TV-kanaviin. Nämä ovat suurelta osin tunnustenvälisiä liikkeitä ja organisaatioita, ja monet samaistuvat niihin voimakkaammin kuin omiin kirkkokuntiinsa.
Erityisen voimakkaana evankelioimisliikkeen vaikutusta on pidetty Yhdysvalloissa Etelän baptistien, adventistien ja eräiden helluntailaisryhmien keskuudessa. Myös muiden kirkkojen piirissä evakelioimisliikkeen vaikutus tuntuu erityisesti lähetys- ja evankelioimisliikkeinä, järjestöinä ja herätysliikkeinä.
Iso-Britannia
Britanniassa evankelikaalinen liike on ollut kaksitahoinen. Anglikaanisen kirkon piirissä sillä on ollut paljon vaikutusvaltaa ja kirkossa on ollut voimakas evankelikaalinen siipi.
Afrikka ja latinalainen Amerikka
Afrikassa ja latinalaisessa Amerikassa tapahtuneen kristinuskon kasvupyrähdys on ollut ennen kaikkea evankelikalismin leviämistä. Kolmannessa maailmassa evankelikaalisen kristillisyyden piirissä ovat vaikuttaneet erityisesti helluntailaisuus ja karismaattinen liike.
Itä-Eurooppa
Evankelikalismi on ollut roomalaiskatolisuuden ja ortodoksisuuden lisäksi käytännössä ainoa kristillisyyden muoto, joka on kommunistivallan aikana säilynyt hengissä ja osoittanut jonkinlaisia elonmerkkejä. Näin on esimerkiksi Puolassa ja entisen Neuvostoliiton maissa. Evankelikalismi on ollut erityisesti kommunistivaltioissa silmätikkuna, koska se on aina korostanut evankeliointia, jota totalitaariset hallitukset ovat yleensä halunneet rajoittaa.
Evankelikaalinen liike on kuitenkin pitänyt pintansa, vaikka liikkeeseen kuuluneet ovat joutuneet kohtaamaan ankaraa vastustusta. Entisen Neuvostoliiton ja eräissä itäisen Keski-Euroopan valtioissa evankelikalismi identifioituu baptismiin. Baptistien konventti tunnetaan entisen Neuvostoliiton alueella nimellä evankelisten kirkkojen liitto.
Kasvatussosiologia
Kasvatussosiologia on tutkimusala, jolla on yhteyksiä sekä sosiologiaan että kasvatustieteeseen. Kasvatussosiologiassa tutkitaan sekä mikro- että makrotasolla kasvatukseen liittyviä sosiaalisia suhteita ja sosiaalisia rakenteita, kuten luokkahuonedynamiikkaa tai koulutusjärjestelmien kehittymistä ja muuttumista. Kasvatussosiologiassa voidaan tutkia myös muun muassa työelämän täydennyskoulutuksen, ammatillisen koulutuksen ja johtajuuskoulutuksen merkitystä ja tarpeellisuutta.
Kasvatussosiologian historia liittyy sosiologian historiaan. Yhdysvalloissa se alkoi normatiivisena pedagogisena sosiologiana 1800-luvun lopulla ja Euroopassa mannereurooppalaisena sosiaalipedagogiikkana. Suomalaiset uranuurtajat olivat aikuiskasvatuksen piiristä. Kasvatussosiologian lehtorin virka perustettiin Jyväskylän yliopistoon vuonna 1968 ja kasvatussosiologian professuuri Joensuun korkeakouluun vuonna 1980. Ensimmäinen oppikirja ja yleisteos oli Kalevi Kivistön ja Tapio Vahervan Kasvatussosiologia vuodelta 1972.
Nykyisin rajat kasvatussosiologian rajat filosofiaan, politiikan tutkimukseen ja sosiaalipsykologiaan ovat hämärtyneet. Tutkimusalojen sisällöt muuttuvat yhteiskunnallisen muutoksen mukana.
Maahikit
Maahikit (Cistanche) on näivekasvien (Orobanchaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu reilut 25 lajia.
Sofia Boutella
Sofia Boutella (s. 3. huhtikuuta 1982 Bab El Oued) on Algeriassa syntynyt ranskalainen hip-hop-tanssija, malli ja näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa Niken mainoksissa. Hänen isänsä on säveltäjä ja koreografi Safy Boutella.
Boutella on näytellyt muun muassa elokuvissa Kingsman: Salainen palvelu (2015), Star Trek Beyond (2016), Atomic Blonde (2017), The Mummy (2017) ja Climax (2018).
Elämäkerta
Boutella syntyi Algeriassa, josta hän muutti 10 vuoden ikäisenä perheensä kanssa Ranskaan. Ennen muuttamista hän oli aloittanut tanssin opiskelun. Heti Ranskaan muutettuaan hän aloitti GRS-tanssin opiskelun. Myöhemmin hän vaihtoi tanssityylin hip-hopiin.
Sofia tanssi myös Vagabond Crewn rinnalla, oli mukana luomuksessa nimeltä "Chienne de vie" ja Aphrodite-ryhmässä, jonka oli perustanut Vagabond Crewn Momo.
Nike teki hänestä mainoskasvonsa tarkoituksenaan saada julkisuuskuvaansa lisää hip-hoppia ja naisellisuutta, mikä tarjosi hänelle tilaisuuden tehdä yhteisytyötä koreografi Jamie Kingin kanssa. Sittemmin hän on tehnyt töitä monien tähtien kanssa kuten Madonna, Jamiroquai ja Rihanna. Hän osallistui Madonnan The Confessions Tour -kiertueelle vuonna 2005 ja "Sweet and sticky" -kiertueelle vuosina 2008-2009.
Sam Clemmett
Ura
Clemmet on näytellyt urallaan useissa teatterinäytöksissä Lontoossa. Hän on myös esiintynyt BBC:n televisiosarjoissa The Musketeers ja Foylen sota, sekä ollut sivurooleissa muun muassa Holby Cityn sairaalassa, Tohtoreissa ja Our World War:ssa.
Helfrid Eriksson
Helfrid Eriksson (o.s. Strandborg; 23. kesäkuuta 1908 – 23. lokakuuta 2018) oli pitkäikäinen suomalainen. Hän asui lapsena Pernajassa ja viimeisinä vuosinaan Mustasaaressa.
Eriksson oli kertonut pitkän ikänsä salaisuudeksi sen, että oli aina ollut iloinen. Kristinusko oli hänelle tärkeää ja sen antama toivo kantoi häntä läpi elämän. Erikssonin vanhemmat olivat William ja Olga Strandborg, joista kumpikin eli 96-vuotiaaksi. Hän vietti lapsuutensa Pernajassa, muutti Helsinkiin Lapinlahdenkadulle ja sieltä 2000-luvulla Mustasaareen tyttärensä Lailan kanssa. Eriksson avioitui vuonna 1932 Paul Erikssonin kanssa, ja he saivat kolme lasta. Mies työskenteli taksinkuljettajana ja Helfrid oli kotiäitinä. Hän jäi leskeksi 67-vuotiaana. Hänellä oli useita lastenlapsia ja lastenlastenlapsia, ja 109-vuotispäivänsä aikaan hänellä oli yksi lapsenlapsenlapsenlapsikin. Hän kuoli 110 vuoden iässä.
Särsjärvi
Särsjärvi eli Iso Särsjärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella kirkonkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 63 hehtaaria, se on 1,9 kilometriä pitkä ja 800 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta. Sen rantaviivan pituus on 6,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Pannijoen valuma-alueeseen (14.253) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 123,6 metriä mpy.
Fruits Basket
pienoiskuva|200px|Fruits Basket 1 Suomen kansikuva, päähahmo Tõru Honda Fruits Basket, (フルーツバスケット, furūtsu basuketto) (myös "Furuba") on Natsuki Takayan luoma 23-osainen mangasarja. Sangatsu Manga julkaisi Fruits Basket -mangan Suomessa 2008 - 2010. Kirjasarjan käänsi Antti Kokkonen. Mangan pohjalta on tehty myös 26-osainen anime vuonna 2001. Animen tapahtumat sijoittuvat mangan alusta osiin 6–8 saakka. Future Film on julkaissut vuoden 2001 animesarjan kokonaisuudessaan myös Suomessa. Vuosina 2019–2021 sarjasta tehtiin uusi, 63-jaksoinen animesarja, joka kattaa koko mangan.
Juoni
Fruits Basketin pääosassa on nuori tyttö nimeltä Tōru Honda. Sarjan alussa hän on asunut isoisänsä luona. Isoisän talon joutuessa remonttiin tyttö joutuu etsimään uuden majapaikan. Tōru ei kehtaa pyytää yösijaa ystäviltään Saki Hanajimalta (Hana-chan) tai Arisa Uotanilta (Uo-chan), ja niinpä hän muuttaa asumaan telttaan erääseen metsikköön. Tietämättään Tōru on leiriytynyt Sooman perheelle kuuluvalle alueelle.
Eräänä päivänä Tōrun palatessaan telttapaikalleen, löytävät hänen luokkatoverinsa Yuki Sōma ja tämän serkku Shigure Sōma Tōrun teltaltaan. He kutsuvat Tōrun yöpymään luokseen kunnes tämä löytää uuden majapaikan. Shiguren ja Yukin kotona Tōru tapaa myös Sōman perheeseen kuuluvan Kyōn. Kun hän vahingossa halaa poikaa, selviää hänelle Sōman perheen salaisuus; kun joku vastakkaisen sukupuolen edustaja halaa heitä, he muuttuvat kiinalaisen eläinradan eläimiksi.
Tōru Hondan vanhemmat ovat kuolleet tarinan alkaessa. Isä Katsuya on menehtynyt flunssan aiheuttamaan keuhkosairauteen. Äiti Kyōko on kuollut liikenneonnettomuudessa. Perhe on ollut onnellinen ja ennen Katsuyan menehtymistä vanhemmat vitsailivat toisen lapsen tekemisellä. Kyōko masentui viikoiksi Katsuyan kuoleman jälkeen mutta Tōru jaksoi odottaa hänen parantumistaan vaikka oli vielä pieni lapsi.
Tōrun isän sukulaiset eivät hyväksyneet avioliittoa ja Katsuyan kuoltua he ilmaisivat halveksuntansa Tōrua kohtaan luullen ettei lapsi ymmärtäisi ja huomaisi vihamielisyyttä. Katsuyan isä joka hyväksyi liiton puhuu suoraan ”turhista sukulaisista puhumassa turhia asioita. ”
Tarinan keskeisenä elementtinä on Tōrun myönteisyys ja perhetaustan lämpö verrattuna Sōman suvun esiin tulevaan kylmyyteen, hyljeksintään ja jatkuviin muistutuksiin asemasta ja perheiden sisäisistä jännitteistä ikään katsomatta. Tōrulle laskelmointi on vierasta, mutta toisaalta hän joutuu pohtimaan omia tunteitaan ja sitä, missä määrin hänellä on oikeus puuttua suvun asioihin. Useat tarinan henkilöistä käyvät sisäistä kamppailua menneisyyden asioiden ja tulevaisuuden odotusten välillä.
Tarinan kuluessa Tōrulle selviää vähitellen siteen laatu ja se, miten hengen saaneet joutuvat elämään tietoisena erikoislaatuisuudestaan ja siitä että joutuvat ehkä luopumaan haaveistaan. Kyōn vuoksi hän asettaa tavoitteekseen murtaa side tai kirous, joka sitoo Kaksitoista Sōman suvun päämieheen Akitoon. Tōru kohtaa myös omat lapsuuden pelkonsa ja joutuu ratkaisemaan suhtautumisensa lapsuuden tapahtumiin ja muistoihin niistä.
Tōru elättää itsensä tekemällä siivoustöitä yhtiön toimistorakennuksessa. Hän saa myöhemmin tietää, että Sōman suku omistaa rakennuksen jossa yhtiö toimii tavattuaan Momijin siellä.
Hyvän ja pahan tuolla puolen
'''Hyvän ja pahan tuolla puolen. Erään tulevaisuuden filosofian alkunäytös''' on Friedrich Nietzschen vuonna 1886 julkaisema kirja, joka tarkastelee länsimaisten moraalikäsitysten juuria. Kirjassa ne pyritään osoittamaan taikauskoksi ja itsepetokseksi. Hyvä ja paha eivät ole kirjan mukaan erillisiä ilmiöitä, vaan ne sekoittuvat jatkuvasti.
Rangpur
Rangpur on arkeologinen löytöpaikka Gujaratissa, Intiassa. Sieltä on löydetty Indus-kulttuurin aikainen asutuskeskus. Paikan ala on noin 80 ha, muinoin asutun keskuksen ala jopa 320 ha.
Rangpurin kulttuuri
Paikan koko oli myöhäisharappalaisella jaksolla noin 50-100 ha. Niin sanottu kiillotettu punainen keramiikka Rangpur III-jaksolla lienee alkanut noin 1850-1800 eaa. ja jatkunut ehkä vuoteen 1400 eaa. Rangpur III-kaudelta on löydetty paikan ensimmäiset muutamat hevosen ja koiran jäänteet.
Rangpurin aikakausien jako
Summittainen aikajako.
Pihlajanmarja
pienoiskuva|Pihlajanmarjoja Pihlajanmarja on jonkin pihlajalajin (Sorbus) syötäväksi kelpaava pohjusmarja; yleensä pihlajanmarjoista puhuttaessa tarkoitetaan kotipihlajan (Sorbus aucuparia) marjoja. Kotipihlajassa marjat kypsyvät elo- syyskuussa ja marjojen määrä puuta kohti vaihtelee kymmenistä kiloista noin kahteen sataan kiloon. Vanhat pihlajat tekevät enemmän marjoja kuin nuoret puut ja parhaimmassa sadontuottamisiässä pihlajat ovat kahden tai useamman kymmenen vuoden iässä.
Pihlajanmarjat sisältävät paljon kuitua ja yhtä paljon C-vitamiinia kuin lakka. Pihlajanmarjoissa on myös flavonoleja fenolihappoja ja useita fenoleja, joita ovat antosyaanit ja proantosyanidiinit. Pihlajanmarjojen karvas maku johtuu niiden sisältämistä parkkiaineista ja sorbiinihaposta. Tämä kasvas maku vähenee sen jälkeen, kun on ollut yöpakkasia. Kotipihlajasta on kehitetty lajikeryhmä, jonka marjat sisältävät vähemmän karvaanmakuisia aineita ja ovat makeampia, joka on makeapihlaja.
Pihlajanmarjat sopivat hyytelöihin, hilloihin, jälkiruokiin ja mehuihin. Niiden makua voidaan pehmentää sekoittamalla niitä makeiden marjojen tai hedelmien kanssa. Pihlajanmarjoja voidaan säilöä myös pakastamalla ja kuivaamalla. Pakastetut pihlajanmarjat voidaan ryöpätä.
Pihlajanmarjoja voidaan käyttää myös kotitekoisiin kauneudenhoitoaineisiin. Niitä voidaan käyttää voiteen, kasvoveden tai kuorinta-aineen valmistukseen.
Muista pihlajalajeista myös nykyisin lumipihlajien sukuun luetun suomenpihlajan (Hedlundia hybrida) marjat sopivat mehustukseen.
David Schneider
David Schneider (s. 24. elokuuta 1979 Melrose Park, Illinois) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkopuolustaja.
Ura
Schneider pelasi kaudet 1998–2002 Yhdysvaltain yliopistosarjaa Princetonin yliopiston joukkueessa. Ammitalaisuransa hän aloitti ECHL-liigan Trenton Titansissa.
Rauman Lukko hankki Schneiderin kesken kauden 2002–2003 Trentonista, jossa oli tehnyt 26 ottelussa pisteet 5+11. Raumalla Schneider pelasi vain yhdeksän peliä nivusvamman takia ja hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi Turun Palloseuraan, jossa hän pelasi kaksi kautta, joista jälkimmäinen kausi jäi jälleen tyngäksi miehen kärsittyä aivotärähdyksen jälkioireista.
Turusta mies matkasi kaudeksi 2005–06 Hämeenlinnan Pallokerhoon, johon Schneider hankittiin isoon rooliin korvaamaan Vladimír Sičákia. Hämeenlinnassa miehestä kehittyi loistava kiekollinen puolustaja, ja oli yhdessä Jukka-Pekka Laamasen kanssa liigan pelätyimpiä siniviivapelotteita. Schneiderille kertyi 51 ottelussa tehot 8+18 ja pudotuspeleissä 1+3. Heti ensimmäisellä HPK-kaudellaan Schneider sai juhlia Suomen mestaruutta. Toisella kaudella HPK:ssa Schneider jatkoi hyviä otteitaan. Tällä kertaa joukkueen kausi päättyi pronssimitaliin.
Heliodoros
Heliodoros on usean tunnetun antiikin Kreikkalaisen henkilön nimi.
Ari Grönthal
Ari Grönthal (s. 11. maaliskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Grönthal voitti Timo Mustakallio -laulukilpailun vuonna 1988.
Grönthal on opiskellut Helsingin konservatoriossa Kimmo Lappalaisen johdolla 1985–1988 ja Sibelius-Akatemian oopperastudiossa 1988–1991. Hän on ollut kiinnitettynä Suomen kansallisoopperaan vuodesta 1994 ja sitä ennen Bonnin oopperaan 1992–1994. Hän on vieraillut muun muassa Savonlinnan Oopperajuhlilla, Tampereen Oopperassa ja ollut Deutsche Oper am Rheinin vierailulla Prahassa.
Alexander Gullichsen
Alexander Gullichsen (18. elokuuta 1865 Drammen Norja – 16. heinäkuuta 1917 Kotka) oli norjalaissyntyinen yritysjohtaja, jonka johdolla W. Gutzeit & Co -yhtiö, sittemmin Enso-Gutzeit, muuttui suuryritykseksi.
Gullichsenin vanhemmat olivat laivanvarustaja Alexander Julius Gullichsen ja Karen Claudine Cordsen ja puoliso vuodesta 1892 Ines Edit Maria Brunila. Hovineito Ragni Østgaard ja vuorineuvos Harry Gullichsen olivat heidän lapsiaan. Alexander Gullichsen sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1890, mutta oli toiminut jo vuodesta 1884 W. Gutzeit & Co -yhtiössä, ensin konttoriharjoittelijana. Vuonna 1888 hänestä tuli yhtiön konttoripäällikkö ja 1908 toimitusjohtaja, mitä tehtävää hän hoiti kuolemaansa asti. Gullichsenin vaikutus yhtiön kehitykseen, ns. Gullichsenin aika, alkoi kuitenkin jo mainitusta vuodesta 1888. Hänen aloitteestaan yritys ryhtyi hankkimaan metsiä, sillä oli 1895 maata noin 2 000 hehtaaria, mutta vuonna 1914 jo noin 435 000 hehtaaria. Toinen Gullichsenin pyrkimyksistä oli ostaa kokonaisia muita liikeyrityksiä. Tämä johti siihen, että yhtiöön tuli muutakin liiketoimintaa kuin puun sahausta, kuten puuhiokkeen, kartongin, selluloosan ja jonkin verran paperin valmistusta. Viimeksi mainitussa edettiin kuitenkin hitaasti ja myös Gullichsenin yksityinen sijoitus Venäjälle 1913 perustettuun paperitehtaaseen epäonnistui. Tämä ilmeisesti vaikutti hänen terveytensä murtumiseen.
GP2 Belgian Grand Prix 2013
GP2 Belgian Grand Prix 2013 oli GP2-kauden 2013 kahdeksas osakilpailu, joka ajettiin 24.–25. elokuuta Circuit de Spa-Francorchampsn moottoriradalla Belgiassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Belgian GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voittoon ajoi Russian Time -tallin kuljettaja Sam Bird. Sunnuntain kilpailun voitti ART Grand Prix -tallin James Calado.
Porthaninkatu
Porthaninkatu -nimisiä katuja ovat:
Muutoksii
Muutoksii on suomalainen nuortenelokuva vuodelta 2014. Se on ohjannut ja käsikirjoittanut Sami Laitinen, joka pyysi herttoniemeläisiä jenginuoria mukaan elokuvaan. Elokuva kertoo skinien ja somalien yhteenotosta ja kahden pojan ystävyydestä.
Juoni
Päähenkilö Antti on 12-vuotias helsinkiläispoika, jolla on monia ongelmia. Koulu menee huonosti, hän ei keskity tunneilla ja luokan pahis Riku kiusaa häntä. Antilla todetaan myöhemmin tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö, joka selittää hänen ongelmiaan. Antin paras kaveri on somalipoika Muhis, joka käy samaa koulua Herttoniemessä Antin kanssa. Muhis esittelee Antille uutta puhelintaan, joka on varastettu Rikun isältä rasisti-Ranelta. Pojat joutuvat käsirysyyn Ranen kanssa, jolloin Rane putoaa kalliolta mereen. Riku, hänen isoveljensä ja muut uusnatsit vannovat kostoa somaleille Ranen kohtalosta, jolloin somalien ja natsien välit kuumenevat. Muhis ja Antti päättävät karata välienselvittelyä Tanskaan. Antti keksii myydä ADHD-lääkkeitään diilerille saadakseen rahaa pakomatkaa varten.
Johan Viktor Havu
Johan Viktor Havu, sukunimi vuoteen 1906 Falck (16. lokakuuta 1862 Kontiolahti – 17. elokuuta 1949 Turku) oli suomalainen juristi ja Turun hovioikeuden varapresidentti.
Havun vanhemmat olivat kanavankaitsija Gustaf Falck ja Amanda Wilhelmina Åkerman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 Viipurin ruotsalaisesta lyseosta ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1887. Havu sai varatuomarin arvon 1890. Havu oli Turun hovioikeudessa asessorina vuodesta 1903, hovioikeudenneuvoksena vuodesta 1905 ja varapresidenttinä 1911–1932.
Havu oli mukana raittiusliikkeessä ja hän kuului Raittiuden Ystävien perustajiin. Hänestä tuli Viipurin nuorison raittiusseuran kunniajäsen 1900 ja Raittiuden Ystävien kunniajäsen 1933.
Havu oli naimisissa vuodesta 1907 Sigrid Alma Johanna Blomströmin kanssa. Heidän lapsiaan olivat kääntäjä Teijo Havu ja kirjallisuuskriitikko Toini Havu. Johan Viktor Havun veli Gustaf Evert Havu (1864–1935) oli Turun hovioikeudessa hovioikeudenneuvoksena 1905–1907 ja 1910–1932 sekä varapresidenttinä vuodesta 1932.