cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lasse Litma
Litma oli Tapparan pitkäaikainen luottopuolustaja. Hän pelasi tamperelaisseurassa kaudet 1972–1986. Tuona aikana Litmalle kertyi 496 pääsarjaottelua runkosarjassa ja pisteitä niissä 93+111. Pudotuspeleissä hän pelasi 72 ottelua saldolla 12+16. Litma voitti urallaan kuusi Suomen mestaruutta ja yhteensä 11 mitalia.
Litma edusti Suomea neljä kertaa MM-kisoissa ja kerran olympialaisissa sekä Kanada Cupissa. Yhteensä hän pelasi 108 A-maaottelua tehoin 8+16.
Kullero
Kullero eli niittykullero (Trollius europaeus) on näyttävä, Euraasiassa kasvava keltakukkainen leinikkikasvi. Suomessa laji on yleinen. Kullero on Lapin maakuntakukka.
Pohjois-Suomessa kulleroa on kukkimisajankohtansa takia kutsuttu myös kansanomaisin nimin juhannuskukka ja juhannuspumpula.
Ulkonäkö ja koko
thumb|200px|vasen|Kulleron siemenet kypsyvät otakärkisissä tuppiloissa. pienoiskuva|Kukinto thumb|200px|oikea|Kullero kuvattuna Otto Wilhelm Thomén teoksessa Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885) Monivuotinen kullero kasvattaa pystyn, 30–60 cm pitkän, kaljun varren. Varsi on useimmiten haaraton. Juurakko on pysty. Aluslehdet ovat pitkäruotisia ja vanhat ruodit säilyvät säikeinä varren tyvellä. Aluslehtien lapa on 7–15 cm leveä, hieman pituuttaan leveämpi ja tavallisesti viisijakoinen tai -osainen. Lavan tyveen saakka ulottuvat liuskat ovat 3–6-hampaisia. Varsilehdet ovat aluslehtiä lyhyempiruotisia ja lehden lapa vähempi- ja kapeampiliuskainen. Ylimmät varsilehdet ovat ruodittomia. Kulleron kukat ovat yksittäin tai kukinto on kaksi- tai kolmikukkainen viuhko. Keltainen kukka on iso, litteähkö "pallo", joka on halkaisijaltaan 2–5 cm. Pallomaisuutta lisäävät varsinaisia terälehtiä ympäröivät terälehtimäiset verholehdet. Niitä on noin kymmenen kappaletta ja ne ovat heleänkeltaisia, 1,5–2,5 cm pitkiä, kuperia ja noin heteiden pituisia. Myös terälehtiä on kymmenkunta, ja ne ovat litteitä, kapeita mesilehtiä. Etelä-Suomessa kullerot aloittavat kukintansa toukokuussa, Lapissakin viimeistään juhannuksena tai heinäkuun alussa. Hedelmä on 7–10 mm pitkä tuppilo, joita on runsaasti. Tuppilon ota on yli 1 mm:n pituinen. Monien leinikkikasvien tapaan myös kullero on myrkyllinen.
Kulleron kukka aukeaa vasta lakastumisen alkaessa. Koska kukka vaatii ristipölytyksen, pölyttävien hyönteisten on osattava tunkeutua sulkeutuneeseen kukkaan. Kulleron pölyttämiseen ovat erikoistuneet juurikärpästen heimoon (Anthomyiidae) kuuluvat pienet, neljän millimetrin mittaiset kullerokärpäset (Chiastocheta). Kullerokärpäset paitsi imevät kulleron mettä, myös parittelevat kulleron kukassa ja munivat siihen. Toukat syövät osan kulleron kukan tuottamista siemenistä.
Levinneisyys
Kulleroa tavataan Euroopassa laajalla alueella Alpeilta läpi Itä-Euroopan aina Uralille saakka. Pohjois-eteläsuunnassa lajia tavataan Keski-Italiasta ja Balkanilta Fennoskandian pohjoisosiin. Lisäksi sitä kasvaa muun muassa Skotlannissa ja Pyreneiden vuoristossa. Levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella Keski-Siperiaan saakka. Kulleroa tavataan paikoitellen myös Kiinassa.
GP2 Espanjan Grand Prix 2007
GP2 Espanjan Grand Prix 2007 oli GP2-kauden 2007 toinen osakilpailu, joka ajettiin 12.–13. toukokuuta Circuit de Catalunyan moottoriradalla Espanjassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Espanjan GP:n ohessa.
Kristoffer Kolumbus
Kristoffer Kolumbus (,, 1451 Genova, Genovan tasavalta – 20. toukokuuta 1506 Valladolid, Kastilian kruunu) oli genovalainen tutkimusmatkailija. Kolumbus ylitti Atlantin vuonna 1492 ja saapui Karibialle ensimmäisenä eurooppalaisena. Kolumbus asettui löytämiensä alueiden kuvernööriksi ja teki kaikkiaan neljä matkaa Amerikkaan.
Hallitsijasuku
Hallitsijasuku eli dynastia tarkoittaa peräkkäisiä, samaan sukuun kuuluvia hallitsijoita. Yleisimmin dynastia-sanaa käytetään Kiinan historian yhteydessä (katso Kiinan dynastiat).
Kullero
Levinneisyys
Suomessa kullero on yleinen Pohjois-Suomessa Oulu–Kuusamo-linjan pohjoispuolella, sekä toisaalta Etelä-Hämeessä ja Järvi-Suomen eteläosissa. Muualla Suomessa laji on harvinainen ja se puuttuu lähes kokonaan Ahvenanmaalta, Keski- ja Etelä-Pohjanmaalta sekä Satakunnasta.
Hallitsijasuku
Venäjä
Rurik
Kristoffer Kolumbus
Kolumbus purjehti Aragonian ja Kastilian (nykyinen Espanja) kuningasparin suojelemana. Hän ei etsinyt uutta maanosaa vaan meritietä Intiaan, ja hän uskoikin kuolemaansa saakka löytäneensä Intian eikä uutta mannerta.
Kullero
Elinympäristö
Kullero kasvaa lehdoissa, lehto- ja lettokorvissa, kosteilla niityillä, tulvapensaikoissa, tunturien rinneniityillä ja tunturikoivikoissa. Lajia tavataan myös puutarha- ja viljelykarkulaisena asutuksen läheisyydessä. Keski- ja Etelä-Euroopassa se on vuoristojen kasvi. Alpeilla sitä tavataan yli 3000 metrin korkeuteen asti.
Hallitsijasuku
Venäjä
Godunov
Kullero
Elinympäristö
Etelä- ja Keski-Suomessa kullero on monin paikoin taantunut tai kokonaan hävinnyt. Tärkein syy tähän on perinteisten niittyjen ja hakamaiden umpeenkasvu maatalouden rakennemuutosten myötä. Paikoitellen kauniskukkainen laji kärsii myös keruusta.
Kristoffer Kolumbus
Varhaisvuodet
Kristoffer Kolumbuksen taustasta ja varhaisvaiheista ei tiedetä paljonkaan. Hän itse suhtautui aiheeseen vältellen, eikä hän koskaan esimerkiksi kertonut työläisvanhemmistaan vaan vain vihjasi suvussaan olleen amiraaleja. Kolumbuksen poika Fernando Colón kirjoitti isänsä elämäkerran kauan tämän kuoleman jälkeen. Italiaksi käännetty ja vuonna 1541 julkaistu teos on puutteellinen, kaunisteltu ja kiistanalainen. Ei ole kuitenkaan selvää, onko virheiden alkuperä Fernandolta vai Kristofferilta.
Kullero
Käyttö ja kulttuuriset viittaukset
Kulleroa on käytetty jo pitkään puutarhojen koristekasvina ja leikkokukkana.
Kristoffer Kolumbus
Varhaisvuodet
Kristofferin isä Domenico Colombo oli kankuri ja äitinsä Susanna Fontanarossa kankurin tytär. Hänellä oli neljä pikkusisarusta: veli Bartolomeo, nuorena kuollut veli Giovanni Pellegrino, sisar Bianchinetta ja veli Giacomo. Hänen ei tiedetä opiskelleen Pavian yliopistossa, vaikka hänen elämäkerrassaan näin väitetäänkin.
GP2 Espanjan Grand Prix 2007
Lauantain kilpailun voitti Ardenin Bruno Senna, jolle voitto oli uran ensimmäinen. Sunnuntain kilpailun voitti iSportin Timo Glock.
Kenian kansallinen tiedeakatemia
Kenian kansallinen tiedeakatemia (, lyhennys KNAS) on Keniassa toimiva kansallinen tiedeakatemia. Se on tieteellinen, epäpoliittinen, heimoista riippumaton ja voittoa tuottamaton organisaatio. Tiedeakatemian kotipaikka on maan pääkaupunki Nairobi.
KNAS on perustettu perustettu 2. marraskuuta 1983. Sitä edelsi vuonna 1963 perustettu Itä-Afrikan tiedeakatemia. Tiedeakatemian tarkoituksena on Kenian tiedeyhteisön aktivointi kansallisen kehityksen hyväksi, tiedettä ja tekniikkaa soveltamalla. Tämän toteuttamiseksi KNAS toimii yhteistyössä Kenian hallituksen, muiden tieteellisten organisaatioiden ja yleisön kanssa.
Tiedeakatemian asemaa määrittelee Kenian tiedettä ja tekniikkaa koskeva laki (Cap 250). Hallinnollisesti KNAS on valtiollisen, hallituksen neuvonantajana toimivan Kenian tiede-, teknologia- ja keksintökomission (, NACOSTI) alaisuudessa, ja Kenian presidentin suojeluksessa oleva organisaatio.
Jäsenkunta jakautuu kolmeen jäsenluokkaan: Fellows (kunniajäsenet, sis. perustajajäsenet, FKNAS), Honorary Fellows (kunniajäsenet, eivät varsinaisia jäseniä) ja Members (jäsenet, MKNAS).
Kristoffer Kolumbus
Varhaisvuodet
Kristoffer ja veli Bartolomeo lähtivät merille jo nuorina vaikka toisinaan työskentelivätkin villankarstaajina. Vuonna 1470 koko perhe muutti Savonaan, Genovasta länteen. Jossain vaiheessa Kolumbus muutti Lissaboniin. Kolumbuksen muistelmissa on monia vaikuttavia ja joidenkin epäilemiä tarinoita nuoruuden meriseikkailuista Välimerellä ja Islannin länsipuolella. Hänen tiedetään kuitenkin varmasti käyneen vuoden 1478 heinäkuussa Madeiralla ostamassa sokeria.
Kolumbus meni noin 1479 Lissabonissa naimisiin alhaisaatelistonaisen Filipa Moniz de Perestrellon kanssa ja sai Portugalin kansalaisoikeudet. Hänen ensimmäinen poikansa Diego syntyi 1481, eikä äidistä sen jälkeen ole tietoja. Merimatkojensa välillä Kolumbus asui Lissabonin lisäksi myös Porto Santossa ja Madeiralla. Hän hankki elantonsa kartanpiirtäjänä erään kartoittajan palveluksessa ja velkaantui huomattavasti. Kolumbus teki 1480-luvun alussa useita merimatkoja Guineaan, mistä siihen aikaan kuljetettiin kultaa ja orjia Portugaliin.
Ajatus meritiestä Intiaan
Kolumbus keräsi jatkuvasti tietoa portugalilaisten tekemistä merimatkoista Afrikkaan ja keskusteli usein merimiesten kanssa. Hän alkoi kehitellä ajatusta purjehtimisesta Aasiaan lännen kautta Atlantin valtameren yli Intiaan, missä oli monenlaisia rikkauksia. Kolumbus tutustui Pierre d’Aillyn vuonna 1480 ilmestyneeseen teokseen Imago Mundi ja opiskeli sitä ahkerasti. Hän kirjoitti tunnetulle kartantekijälle Toscanellille Firenzeen ja vaihtoi tämän kanssa käsityksiä maailmankartasta ja Aasiaan purjehtimisesta. Peter Frankopanin mukaan Kolumbuksen henkilökohtaisena motiivina oli lähes pakkomielteinen huoli Jerusalemista. ”Pyhän kaupungin” takaisin valtaaminen vaatisi kuitenkin varoja, joita voisi saada käymällä tuottoisaa kaukokauppaa jalometalleilla, mausteilla ja jalokivillä - siksi oli löydettävä uusi ja edullisempi kaupankäynnin reitti.
Maapallo tiedettiin pallonmuotoiseksi jo Kolumbuksen aikoina, mutta arviot sen koosta vaihtelivat. Guinean-matkoillaan Kolumbus teki tarkkoja muistiinpanoja ja laski maapallon ympärysmitaksi päiväntasaajan kohdalla 30 192 kilometriä, mikä on lähes 10 000 kilometriä todellista vähemmän. Kolumbus uskoikin löytävänsä Japanin vain 4 440 kilometrin päästä Kanariansaarilta länteen, vaikka todellisuudessa matkaa on 19 500 kilometriä.
Portugalissa
Kolumbus esitti purjehdussuunnitelmansa Portugalin kuningas Juhana II:lle, mutta ei saanut vastakaikua. Kuninkaallisen komission asiantuntijat totesivat matkan paljon pidemmäksi kuin Kolumbus kuvitteli eivätkä uskoneet täysin Japaninkaan olemassaoloon. Kuninkaalla ei myöskään ollut varaa antaa laivoja näin epävarmaan yritykseen. Kolumbus lähti Portugalista Kastiliaan vuoden 1484 lopussa.
Kastiliassa
300px|pienoiskuva|Kolumbus kuningatar [[Isabella Katolilainen|Isabellan luona]] Kolumbus saapui Kastiliaan luultavasti vuonna 1484 kolmivuotiaan Diego-poikansa kanssa. Hän alkoi käyttää Kastiliassa nimeä Cristóbal Colón. Kolumbus asui kreivi Luis de la Cerdan talossa kahden vuoden ajan. Kreivi kirjoitti Kolumbuksesta Kastilian kuningattarelle Isabellalle, joka kehotti lähettämään Kolumbuksen luokseen. Vuonna 1486 Kolumbus asui Córdobassa, odotti tapaamista kuningattaren kanssa ja myi kirjoja. Kesällä 1488 hän sai uuden naisystävänsä kanssa pojan nimeltä Fernando. Kun Kolumbus pääsi esittelemään ajatuksensa kuningattarelle ja kuningas Ferdinandille, nämä kiinnostuivat Kolumbuksen ajatuksesta mutta antoivat asian harkittavaksi oppineiden komissiolle. Komissio käsitteli asiaa monen vuoden ajan, ja Kolumbukselle maksettiin sinä aikana tukea valtion kassasta. Kolumbus kirjoitti myös Portugalin kuninkaalle ja pyysi tätä vielä kerran harkitsemaan ehdotustaan. Kuninkaan vastaus vuonna 1488 oli rohkaiseva, mutta Kolumbuksen ei tiedetä enää palanneen Portugaliin. Samana vuonna Bartolomeu Dias ilmoitti löytäneensä meritien Intiaan Afrikan eteläkärjen kautta, mikä teki Kolumbuksen kaavailemasta reitistä vähemmän tarpeellisen portugalilaisille.
Kolumbus lobbasi Kastilaissa väsymättä suunnitelmiaan. Hänen tukijoihinsa ja kannattajiinsa kuului Genovan ja Firenzen kauppiaita, La Rábidan luostarin ja kuninkaallisen hovin munkkeja, Kanariansaarten espanjalaisvalloituksen rahoittajia, prinssi Don Juanin hovi sekä Aragonian valtionrahasto.
Vuonna 1489 Kolumbus kutsuttiin asumaan hoviin Granadan edustalle, missä espanjalaiset piirittivät maureja. Seuraavana vuonna Kolumbuksen asiaa käsitellyt toimikunta antoi asiasta kielteisen lausunnon. Toimikunta ei uskonut Kolumbuksella olleen sellaista tietoa asioista, joita muilla ei ollut. He uskoivat matkan Intiaan kestävän kolme vuotta, eikä paluu olisi välttämättä enää mahdollista. Hallitsijapari ei kuitenkaan tyrmännyt Kolumbuksen ideaa vaan ilmoitti hänelle, että asia voidaan ottaa esille myöhemmin, kun sota Granadaa vastaan olisi ohi. Granada antautui tammikuussa 1492. Uusi toimikunta hyväksyi Kolumbuksen ajatukset. Kolumbus vaati itselleen kuitenkin niin suurta korvausta palveluksistaan, että toimikunta ja hallitsijapari torjuivat hänet aluksi jyrkästi. Hallitsijapari pyörsi kuitenkin päätöksensä, ehkä kuninkaan rahastonhoitajan Luis de Santángelin vaikutuksesta. Kolumbuksen kanssa tehtiin alustava sopimus, ja Kolumbus sai lainan. Hän meni Palosin kaupunkiin keväällä 1492 herättelemään merenkulkijaporvareissa kiinnostusta tulevaan matkaansa. Huhtikuun 17. päivänä 1492 kuningatar ja kuningas allekirjoittivat Kolumbuksen kanssa tehdyn sopimuksen. Siinä Kolumbuksesta tehtiin valtameren suuramiraali ja aatelinen, ja hän sai perinnöllisen varakuninkuuden ja kuvernöörinoikeuden löytämiinsä maihin sekä osuuden kaikista voitoista.
Ensimmäinen matka
pienoiskuva|[[Santa María (purjealus)|Santa Marían, Niñan ja Pintan replikat esillä Chicagon maailmannäyttelyssä 1893. Alkuperäiset laivat eivät ole säilyneet.]] Myönteisen päätöksen saanut Kolumbus lähti Granadasta toukokuussa 1492 ja matkusti satamakaupunki Palosiin. Siellä hän sai kaupungilta sopimuksensa mukaisesti käyttöönsä kaksi karavelia, Pintan ja Niñan, joiden miehistölle valtio maksoi etukäteen neljän kuukauden palkan. Lippulaivakseen Kolumbus sai Santa María -nimisen aluksen. Laivat olivat lähtövalmiit kymmenen viikon kuluttua. Matkan järjestelyissä ja miehistön hankinnassa tärkeässä osassa olivat Pinzónin veljekset. Kolmella laivalla matkaan lähti yhteensä 90 miestä, joista 86 oli espanjalaisia. Kolumbuksen osuus matkan kustannuksista oli ehkä kahdeksasosa, minkä hän oli lainannut.
pienoiskuva|400px|Kolumbuksen ensimmäinen matka Kolumbus lähti Palosista 3. elokuuta 1492. Hän purjehti ensin Kanariansaarille, jotka kuuluivat Kastilialle. Siellä hän täydensi varastojaan ja korjasi aluksia. 6. syyskuuta alkoi matka meren yli länteen. Kolumbus aikoi purjehtia suoraan länteen kunnes kohtaisi maata. Hän navigoi kartan, tähtitaivaan ja päivän pituuden mittauksen avulla. Spekulatiivinen kartta perustui Kolumbuksen virheelliseen käsitykseen maapallon ympärysmitasta sekä Cipangun (Japanin) oletetusta sijainnista.
Kapinahenki voimistui laivoilla viikko viikolta, kun maata ei alkanut näkymäänkään. Kolumbus alkoi väärentää lokikirjaan päivämatkojen pituuksia pienemmiksi, jotta miehistö ei tietäisi, kuinka kauas oli jo purjehdittu. Nämä lukemat olivat kuitenkin lähempänä todellisuutta kuin Kolumbuksen oikeat arviot, sillä Kolumbuksella oli tapa yliarvioida purjehdittu matka. Kolumbus käänsi kurssin lounaaseen 7. lokakuuta, ehkä koska miehistö näki lintuja tai koska kapinamieliala oli kasvanut liian voimakkaaksi.
Kolumbuksen päiväkirjamerkinnän mukaan ensimmäisenä maata näki Pintan miehistöön kuulunut Rodrigo de Triana. Kolumbus saavutti viimein 12. lokakuuta saaren, jolle hän antoi nimen San Salvador (Pyhä vapahtaja) ja kirjasi muistiin alkuasukkaiden sille antaman nimen Guanahani. Alkuasukkaat olivat rauhallisia ja ystävällisiä, ja Kolumbus uskoi, että heidät voitaisiin käännyttää kristinuskoon ilman väkivaltaa. Hän vangitsi joitain intiaaneja vietäväksi takaisin Espanjaan ja yritti selvittää heiltä, mistä löytyy kultaa. Vieläkään ei ole varmuutta, mikä Bahamasaarista Kolumbuksen ensin löytämä saari oli, sillä hänen muistiinpanonsa eivät tarjoa konkreettisia tuntomerkkejä. Saaren uskotaan yleisimmin olevan Watlings Island, joka 1926 nimettiin sen vuoksi uudelleen San Salvadoriksi. Muita suosituimpia ehdokkaita ovat Samana Cay ja Grand Turk. Bahamasaarten asukkaat olivat monien muiden Karibian saarten taino-intiaaneille sukua olleita lucayaneja, jotka katosivat melko pian Kolumbuksen vierailun jälkeen.
San Salvadorilta Kolumbus matkasi toisille saarille ja kirjoitti ylös havaintojaan saarten ihmeellisestä luonnosta ja alkuasukkaiden tavoista. Koska hän luuli tulleensa Aasiaan, hän kutsui alkuasukkaita nimityksellä indios, 'intiaanit' (Indias oli tuolloin Japanista, Kiinasta ja Intiasta käytetty yhteisnimitys). Kuuban pääsaaren Kolumbus tavoitti 28. lokakuuta. Yllätyksekseen hän ei löytänyt Kuubasta kuningasta, kultaa eikä mausteita. Muutamaa päivää myöhemmin Martín Alonso Pinzónin johtama Pinta lähti jostain syystä omille teilleen.
Tammikuun neljäntenä 1493 Kolumbus lähti paluumatkalle Hispaniolan pohjoisrannikkoa pitkin ainoalla laivallaan. Kolmantena päivänä he kohtasivat Pintan ja jatkoivat matkaa yhdessä. 12. tammikuuta he joutuivat pieneen kahakkaan karaibi-intiaanien kanssa. Tammikuun 16. päivänä he ottivat kurssin avomerelle koilliseen. 12. helmikuuta laivat joutuivat yhteen vuosisadan rajuimmista myrskyistä, mutta selviytyivät lopulta Portugalille kuuluneille Azoreille. Portugalilaiset halusivat pidättää Kolumbuksen, mutta hän näytti heille Kastilian kuninkaan ja kuningattaren kirjeitä ja kieltäytyi antautumasta.
Kolumbus jatkoi Azoreilta itään 24. helmikuuta. Myrskyt nousivat uudelleen ja Kolumbus joutui hädissään purjehtimaan Portugalin rannikolle. Kuningas otti hänet ystävällisesti vastaan, vaikka vaatikin aluksi löydettyjä saaria ja maita itselleen. Kolumbus nosti ankkurin 13. maaliskuuta ja purjehti lähtösatamaansa Palosiin, minne hän saapui 15. maaliskuuta 1493. Myös Azoreilla omille teilleen myrskyssä joutunut Pinta löysi tiensä takaisin Espanjaan.
Kastilian majesteetit kiittivät Kolumbusta tämän suurista palveluksista ja kutsuivat hänet luokseen. He pitivät hyvin tärkeänä, että Kolumbus tekisi pian uuden matkan, ja Kolumbus ehdottikin, että Hispaniolaan lähetettäisiin 2 000 siirtolaista, jotka rakentaisivat sinne kaupunkeja ja käännyttäisivät intialaisia kristinuskoon. Majesteetit pyrkivät myös varmistamaan, että löydetyt maat tunnustettaisiin heille kuuluviksi. Paavi vahvisti tämän oikeuden toukokuussa 1493.
Barcelonassa Kolumbus sai sankarin vastaanoton. Hän toi näytteille alkuasukkaita, eksoottisia eläimiä, kultaa, puuvillaa, aloeta, mausteita ja nahkoja. Intiaanit kastettiin, ja yksi heistä toimi myöhemmin tulkkina Kolumbuksen uusilla matkoilla. Kolumbuksen löytämien saarten luonteesta syntyi erimielisyyttä. Kolumbus uskoi löytäneensä juuri sen, mitä oli lähtenyt hakemaankin: meritien Aasiaan. Monet uskoivat häntä, mutta monet myös kiistivät Kolumbuksen löytämien saarten olevan Aasiassa. Kuningaspari asettui varauksellisesti Kolumbuksen kannalle.
Päiväkirja
Kolumbus kirjoitti ensimmäisestä matkastaan päiväkirjan (suomennettu Amerikan löytöretken päiväkirja, suomennos Erkki Valkeila), joka on säilynyt nykypäivään Bartolomé de las Casasin jäljentämänä. Las Casas on lyhennellyt kirjaa monin paikoin, mutta ilmeisesti kuitenkin poistanut vain lähes mielenkiinnottomia osia kuten mainintoja säästä.
Gaza Strippers
Gaza Strippers on 1990-luvun lopulla perustettu yhdysvaltalainen punk/rock-yhtye. Sitä oli perustamassa Didjits ja kitaristi Rick Sims yhtyeestä Supersuckers. Heidän ensimmäinen albuminsa Laced Candy julkaistiin vuonna 1999. Toinen albumi, 100 Watt Confessions, julkaistiin vuotta myöhemmin.
Kristoffer Kolumbus
Toinen matka
pienoiskuva|400px|Kolumbuksen toinen matka Toiselle matkalleen Kolumbus lähti 24. syyskuuta 1493. Hänellä oli seitsemäntoista laivaa, 1 500 henkeä, hevosia, siemenviljaa, viiniköynnöksiä ja muuta tavaraa uusiin maihin perustettavien siirtokuntien tarpeisiin. Mukana oli myös Kristofferin veli Diego Kolumbus. Hän jäi Hispaniolan saarelle perustetun La Isabela -siirtokunnan ylipäälliköksi. Kristoffer löysi saaren sisäosista kulta-alueen. Sen jälkeen hän purjehti Kuubaan ja Jamaikaan, mutta palasi sieltä huonossa kunnossa syyskuussa 1494 La Isabelaan, minne oli sillä välin tullut hänen toinenkin veljensä, Bartolomé. Kristofferin ollessa matkalla osa väestöä oli alkanut niskuroida Diegoa vastaan. Kapinoijat anastivat lopulta Bartolomén laivat ja lähtivät Espanjaan kantelemaan kuningasparille Kolumbusta vastaan.
Lähes satatuhantinen intiaaniväestö kävi mellastelevien espanjalaisten kimppuun, vaikka Kolumbus olikin kaikin tavoin omalta osaltaan pyrkinyt rauhallisiin väleihin intiaanien kanssa. Ennen matkaa kuningatar Isabella oli antanut hänelle tarkat ohjeet, että intiaaneja on kohdeltava ”hyvin ja rakkaudella”, jotta näistä tulisi katolisia kristittyjä ja Espanjan kuninkaan alamaisia. Syksystä kevääseen käytyjen taistelujen ja intiaanien oman poltetun maan taktiikan seurauksena intiaaneja kuoli historioitsija Pietro Martire d'Anghieran mukaan 50 000, mahdollisesti jopa kaksi kolmasosaa koko väestöstä. Kolumbus onnistui rauhoittamaan saaren ehkä ainakin väliaikaisesti maaliskuussa 1495 sen keskiosiin tekemällään invaasiolla, joskin taistelut jatkuivat seuraavana vuonna. Viisisataa intiaania lähetettiin Sevillaan myytäviksi orjiksi.
Espanjaan menneet niskurit saivat aikaan sen, että kuningaspari lähetti Hispaniolaan luottamusmiehen tutkimaan saaren oloja. Kolumbus palasi Espanjaan ja sai helposti kumotuksi häntä vastaan esitetyt syytökset.
Kolmas matka
Hallitessaan Karibialla varakuninkaana ja kuvernöörinä Kolumbuksen huhuttiin harjoittaneen kovaa kuria, johon saattoi kuulua rikoksiin syyllistyneiden silpominen, nöyryyttäminen ja myyminen orjaksi. Panettelijoiden puheiden seurauksena Hispaniolaan oli lähetetty uusi käskynhaltija Francisco de Bobadilla, joka perille tultuaan hankki itselleen joukkojen suosion antamalla kaikille kullankaivuluvan Kolumbuksen veljesten poissa ollessa. Kolumbusta koskeneiden väitteiden ja hänestä laaditun raportin seurauksena Kastilian kuningaspari palautti ongelmallisen Kolumbuksen kahlittuna Espanjaan. Siellä Kolumbus vapautettiin, mutta hän menetti arvonimensä ja ylivaltansa uudessa maanosassa.
Neljäs matka
pienoiskuva|400px|Kolumbuksen neljäs matka Neljännelle ja viimeiselle matkalleen meren taakse Kolumbus lähti 11. toukokuuta 1502. Hänellä oli neljä pientä laivaa ja sataviisikymmentä miestä, joukossa veljensä Bartolomé ja kolmetoistavuotias poikansa Fernando. Hispaniolan saaren käskynhaltija Ovando ei sallinut Kolumbuksen nousta lainkaan maihin, joten Kolumbus jatkoi matkaansa Hondurasin rannoille. Sieltä hän etsi salmea, josta pääsisi Intian valtamereen. Sellaista salmea ei löytynyt, mutta Veraguan tienoilla hän löysi kultaa. Hän ryhtyi perustamaan sinne siirtokuntaa mutta joutui pakenemaan intiaanien hyökkäystä Jamaikalle. Vuotavat laivat ohjattiin matalikolle, ja apua lähdettiin pyytämään Hispaniolasta, sitä kuitenkaan saamatta. Kolumbus sairastui ja espanjalaiset suututtivat saaren alkuasukkaat. Kolumbus pelastautui intiaaneilta 1. maaliskuuta 1504 tapahtuneen kuunpimennyksen avulla, jonka hän tiesi tapahtuvan. Hän lähetti intiaanipäällikölle sanan, että Jumala on päättänyt rangaista heitä, koska he näännyttivät nälkään hänen valittunsa, ja vihansa merkiksi Jumala pimentäisi kuun. Kun kuu pimeni Kolumbuksen ennustamalla hetkellä, kantoivat hätääntyneet intiaanit Kolumbukselle ruokatarvikkeita ja Kolumbus lupasi, että jos he vastakin huolehtisivat haaksirikkoisten muonituksesta, Jumala antaisi kuun paistaa.
Jäännösten kohtalo
pienoiskuva|Kolumbuksen hauta [[Sevillan katedraalissa.]] Kolumbus haudattiin aluksi Valladolidiin, mutta hänen jäännöksensä on sen jälkeen siirretty useasti. Vuonna 1509 hänen poikansa Diego siirrätti jäännökset Sevillaan, Las Cuevasin luostariin. Vuonna 1541 Diegon leski kuljetutti jäännökset Atlantin yli Santo Domingoon Hispaniolaan. Sieltä ne siirrettiin 1795 Havannaan Kuubaan. Vuonna 1898 jäännökset palautettiin valtameren yli Sevillaan. Santo Domingosta oli kuitenkin vuonna 1877 löydetty laatikko, jossa oli luunkappaleita ja Kolumbuksen nimi. Sevillaan palautetuista luista otettiin DNA-näytteet, joista vuonna 2006 varmistui tutkijoiden mukaan, että ainakin osa niistä todella oli Kolumbuksen jäännöksiä.
Säilyneet dokumentit
Tärkeimmät Kolumbukseen liittyvistä primaarilähteistä ovat Kolumbuksen omat päiväkirjat, joita hän kirjoitti matkoillaan kuningasparin luettavaksi. Alkuperäiset kirjat ovat kadonneet, mutta ensimmäisestä ja kolmannesta kirjasta on olemassa osittaiset ennallistukset. Neljännestä matkasta ei ole olemassa päiväkirjaa, mutta siltä on säilynyt Kolumbuksen pojaksi Ferdinandiksi oletetun kirjoittajan silminnäkijäkuvaus. Ferdinand kirjoitti isästään myös elämäkerran. Kolumbukselta on lisäksi säilynyt kirjeenvaihtoa kuningasparin ja näiden läheisten kanssa. Kolumbus oli syvästi uskonnollinen, ja hän kirjoitti vuosien 1501–1502 ja 1505 aikana kokoelman raamatullisista ennustuksista, joiden hän ilmeisesti ajatteli liittyvän itseensä.
Kiista Amerikan löytämisen kunniasta
Kolumbuksen kuoltua hänen poikansa Diego ja Fernando kävivät Kastilian kruunua vastaan pitkällisiä oikeuskiistoja tuotoista, jotka he katsoivat kruunun olevan heille velkaa. Kruunu tukeutui 1500-luvun alkupuoliskon aikana hanakasti erilaisiin väitteisiin, joiden mukaan Kolumbus ei olisi ollutkaan Amerikan todellinen löytäjä. Jotkut väittivät Martín Pinzónin tai Kolumbusta edeltäneen "tuntemattoman luotsin" löytäneen maanosan ennen Kolumbusta. Jotkut jopa todistivat oikeudessa ettei Kolumbus olisi edes käynyt mannermaalla kolmannen matkansa aikana. Kolumbuksen edelle nostettiin myös löytöretkeilijä Amerigo Vespucci, jonka väitettiin virheellisesti käyneen Amerikan mantereella ennen Kolumbusta. Lopulta koko maanosa nimettiin pian Kolumbuksen kuoltua Vespuccin mukaan, sillä Vespuccin väitettiin hataralta pohjalta ensimmäisenä tienneen käyneensä uudessa maanosassa eikä Aasiassa.
Myöhempi maine
Kolumbusta on kutsuttu Uuden maailman "löytäjäksi", vaikka viikinkejä olikin käynyt Pohjois-Amerikassa ennen häntä. Vasta Kolumbuksen matkan seurauksena Amerikka kuitenkin avautui eurooppalaisille löytöretkeilijöille, hyödyntäjille ja asuttajille. Historiankirjoitus olikin perinteisesti suhtautunut Kolumbukseen sankarina, jonka Eurooppaan tuomat rikkaudet ja Amerikan avaaminen eurooppalaisasutukselle hyödyttivät Espanjaa ja muuta Eurooppaa suuresti. Nykyisin Kolumbusta arvioitaessa kiinnitetään kuitenkin huomio Amerikan eurooppalaisvalloituksen tuottamaan tuhoon esimerkiksi alkuperäisasukkaille ja maanosaan rahdatuille afrikkalaisorjille. Esimerkiksi Méxicossa Kolumbuksen kunniaksi pystytetty patsas poistettiin vuonna 2020 ja sen tilalle asennetaan nuorta alkuperäiskansan naista esittävä patsas.
Kolumbuksen taidot kapteenina, kokeneena merenkävijänä ja navigoijana arvostetaan nykyisinkin korkealle. Kolumbus osasi valita reittinsä Amerikkaan ja takaisin taitavasti, ja samat reitit ovat edelleenkin käytössä. Hän osasi myös hyödyntää taitavasti Kanarianvirtaa. Hän kykeni lisäksi löytämään laskelmiensa avulla takaisin edellisillä matkoillaan löytämilleen satamille. Kolumbus piti kuitenkin lisääntyvistä todisteista huolimatta kuolemaansa saakka itsepintaisesti kiinni luulostaan, että hän oli löytänyt meritien Euroopan ja Aasian välillä.
Juhlistaminen ja muistopäivät
Kolumbuksen maihinnousua juhlistetaan edelleen monissa Amerikan maissa sekä Espanjassa ja Italiassa. Latinalaisessa Amerikassa monet juhlistavat Kolumbuksen sijaan alkuperäisväestön ja espanjalaisten kulttuurien yhdistymistä. Yhdysvalloissa vietetään vuosittain lokakuun toisena maanantaina kansallista juhlapäivää Kolumbuksen päivää. 1990-luvulle tultaessa Kolumbuksen juhlinta oli alkanut herättää myös vastustusta alkuperäiskansojen kohtalon vuoksi, ja jotkut ovat ehdottaneet päivän tilalle ”alkuperäiskansojen päivää”.
Kolumbuksen mukaan nimettyjä paikkoja
Kristoffer Kolumbuksen mukaan on nimetty Amerikassa useita kaupunkeja, alueita ja muita paikkoja, kuten Kolumbian tasavalta Etelä-Amerikassa, Washington, District of Columbia, Kanadan provinssi Brittiläinen Kolumbia, Ohion pääkaupunki Columbus, Oregonin Columbiajoki ja Columbian yliopisto.
Scáthach
Scáthach (gaeliksi: Sgàthach an Eilean Sgitheanach) tai Sgathaich on henkilöhahmo irlantilaisen mytologian Ulsterin syklissä. Hän on skotlantilainen soturinainen ja taistelulajien opettaja, joka koulutti sankari Cuchulainnia. Hänen kodikseen kerrotaan Skotlanti (Alpeach), ja hänet yhdistetään etenkin Skyeen, jossa hänen asuinpaikkansa Dún Scáith tai Dun Sgathaich (Varjojen linnoitus) sijaitsee. Häntä kutsutaan "Varjoksi" ja "Soturineidoksi", ja hänen kilpailijansa ja siskonsa on Aífe. He ovat molemmat Árd-Greimne Lethralaisen tyttäriä.
Scáthach toimii nuoren Cuchulainnin opettajana Tochmarc Emiressä (Emerin kosiskelu), joka on esikertomus Táin Bó Cúailngeen. Siinä Cuchulainnin pitää kunniansa tähden suorittaa erilaisia tehtäviä, ennen kuin hän voi mennä naimisiin Emerin, päällikkö Forgall Monachin tyttären kanssa. Cuchulainn lähetetään Skotlantiin Loégairen ja Conchobarin (ja myöhemmissä versioissa myös Conall Cernachin) kanssa soturi Domnallin oppiin. Domnall siirtää heidät myöhemmin Scáthachin huomaan lisäkoulutusta varten.
Cuchulainn ja hänen kumppaninsa Ferdiad matkaavat Dún Scáithiin, jossa Scáthach opettaa heille aseidenkäyttöä ja antaa Cuchulainnille tappavan keihäänsä, Gáe Bulgin. Cuchulainn aloittaa suhteen Scáthachin tyttären Uathachin kanssa, mutta murtaa vahingossa hänen sormensa. Uathach kiljuu, jolloin hänen rakastajansa Cochar Croibhe saapuu huoneeseen. Uathachin vastusteluista huolimatta Cochar haastaa Cuchulainnin kaksintaisteluun, ja Cuchulainn surmaa hänet helposti. Hyvittääkseen tämän Uathachille ja Scáthachille Cuchulainn ottaa Cocharin työt ja ryhtyy Uathachin rakastajaksi. Scáthach lupaa lopulta hänelle tyttärensä vaatimatta perinteisiä morsiuslunnaita. Kun Scáthachin kilpailija, soturinainen Aífe, uhkaa hänen aluettaan, Cuchulainn lyö Aífen taistelussa. Miekka kurkulla Cuchulainn päättää jättää Aífen henkiin sillä ehdolla, että Aífe makaa hänen kanssaan ja synnyttää pojan. Cuchulainn tappaa tämän pojan, Connlan, vuosia myöhemmin ymmärtäen vasta tekonsa jälkeen, kuka tämä oli.
Vytegran piiri
Maantiede ja luonto
Vytegran piiri sijaitsee Vologdan alueen luoteisosassa Äänisjärven rannalla. Se rajoittuu pohjoisessa Karjalan tasavaltaan, idässä Arkangelin alueeseen, etelässä Vologdan alueen Kirillovin, Vaškin, Belozerskin ja Babajevon piireihin sekä lännessä Leningradin alueeseen.
Pinta-alasta 76,5 % on metsää ja 21,4 % maatalousmaata. Tärkeimmät joet ovat Vytegra ja Kovža, joita pitkin kulkee Volgan–Itämeren vesitie. Suurimmat järvet ovat Kovžskoje ja Megorskoje. Luonnonsuojelualueita ovat Šimozeron, Kuštozeron ja Luhtozeron karstijärvet, Ježozeron ja Soidozeron maisemansuojelualueet, Verhneandomskin koskemattomat kuusimetsät, harvinaisen nuottaruohon kasvupaikka Jansorski sekä Atlantin, Pohjoisen jäämeren ja Kaspianmeren vedenjakajana toimiva Atleka. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, kalkkikivi, savet, hiekka ja sora.
Historia
200px|thumb|right|Vuonna 1963 palanut Vytegran pogostan Pokrovan kirkko oli aikoinaan seudun komeimpia nähtävyyksiä. [[Sergei Prokudin-Gorskin värivalokuva vuodelta 1911.]] Seudun muinaisia asukkaita olivat saamelaiset ja vepsäläiset. Vytegran pogosta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1496. Vytegran kaupunki on perustettu vuonna 1773. Itämeren ja Volgan vedenjakajan kautta kulki kauppareitti, jonka paikalle avattiin vuonna 1810 Marian kanavajärjestelmä. Vesitie uudistettiin vuonna 1964. Jatkosodan aikana suomalaisten hyökkäys pysähtyi Oštan seudulle.
Keskiajalla Vytegran seutu kuului Novgorodin Äänisen viidennekseen ja 1700-luvulta lähtien Aunuksen lääniin. Vuonna 1927 perustettiin Leningradin alueeseen kuulunut Vytegran piiri, joka vuonna 1937 liitettiin Vologdan alueeseen. 1950-luvulla siihen yhdistettiin entinen Andoman piiri sekä osia lakkautetuista Oštan ja Kovžan piireistä.
Hallinto ja väestö
Piirin hallinnollinen keskus on Vytegran kaupunki, josta on 334 kilometriä alueen pääkaupunkiin Vologdaan. Sen lisäksi piiriin kuuluu 12 maalaiskuntaa: Almozero (keskuspaikka Volokov Most), Andoma (Andomski Pogost), Annenski Most, Anhimovo (Belousovo), Devjatiny, Kazakovo (Paltoga), Kema (Mirnyi), Koštugi, Megra, Ošta, Samina (Oktjabrski) ja Janiševo. Kaupunkiväestön osuus on 37,2 % (vuonna 2010).
Liikenne ja talous
Vytegrasta on maantieyhteydet Vologdaan, Karhumäkeen ja Lotinapeltoon. Volgan–Itämeren vesitietä pitkin kulkee vuosittain noin 9 miljoonaa tonnia tavaraa (lähinnä öljytuotteita) ja yli 900 matkustaja-alusta.
Tärkeimmät elinkeinot ovat metsäteollisuus, kaivosteollisuus, sähköntuotanto, liikenne ja maatalous. Metsäteollisuus on keskittynyt puunhankintaan. Vain yksi yritys tuottaa sahatavaraa. Severstalin omistama Belyi Rutšein kalkkikiviesiintymä on toistaiseksi lähes kokonaan hyödyntämättä. Elintarviketeollisuutta edustaa kalatehdas, juomavesipullottamo ja muutama leipomo. Maatalous tuottaa maitoa, lihaa ja kananmunia.
Matkailu ja nähtävyydet
Matkailun kehittämisessä pyritään hyödyntämään Volgan–Itämeren vesitietä, seudun luontokohteita ja historiallisia nähtävyyksiä. Vytegrassa on kotiseutumuseo ja museoitu B-440 -sukellusvene. Maaseudun rakennusmuistomerkkejä ovat Saminon kylän puinen pyhän Eliaan kirkko (1692–1702), piirin vanhin kivikirkko Anhimovossa (1780), Paltogan pogostan puinen Jumalan ilmestyksen kirkko (1733) ja klassistinen Jumalanäidin ennusmerkin kirkko (1810) sekä Andoman pogostan pyhän kolminaisuuden kirkko (1811).
Mäyräjärvi (Ruovesi)
Mäyräjärvi on Pirkanmaalla Ruovedellä Mustajärven lähellä sijaitseva järvi.
Fred Grandy
thumb|Fred Grandy vuonna 1993. Fredrick Lawrence ”Fred” Grandy (s. 29. kesäkuuta 1948) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja republikaanisen puolueen poliitikko. Hän esiintyi purseri Burl ”Gopher” Smithin roolissa televisiosarjassa Lemmenlaiva (1977–1986).
Mäyräjärvi (Ruovesi)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järven rantaviivan pituus on 550 metriä.
Fred Grandy
Harvardista valmistunut Grandy istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä iowalaisista vaalipiireistä vuosina 1987–1995.
Mäyräjärvi (Ruovesi)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Tarjanneveden lähialueeseen (35.411) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 122,1 metriä mpy.
Alhaisen pintakirkkauden galaksi
Alhaisen pintakirkkauden galaksiksi (, LSB) kutsutaan galaksia, jonka pintakirkkaus eroaa taustataivaan kirkkaudesta alle magnitudin. Useimmat LSB:t ovat diffuuseja eli niissä ei ole erotettavissa erillistä keskusosaa, spiraalihaaroja tai muuta rakennetta ja ne luokitellaan kääpiögalakseihin.
Tutkimalla galaksin pyörimistä on saatu selville, että alhaisen pintakirkkauden galakseilla on äärimmäisen korkea massa-luminositeettisuhde ja niiden dynamiikka näyttää olevan kokonaan pimeän aineen dominoimaa. Tyypillisen LSB:n massasta on noin 95 % muodostuu pimeästä aineesta ja lopusta 5 %:sta ylivoimaisesti suurin osa on heikosti säteilevää neutraalia vetyä. Vain hyvin pieni osa galaksin kaasusta on tiivistynyt tähdiksi, mikä erottaa kuitenkin LSB:t pimeistä galakseista, joissa tähdenmuodostusta ei ole tapahtunut. LSB-galakseissa ei ole havaittu supernovajäänteitä. Syynä heikkoon tähdenmuodostukseen pidetään LSB-galaksien tyypillistä sijaintia "tyhjässä avaruudessa", mikä selvästi eroaa normaalien galaksien esiintymisestä ryhminä. Koska LSB:t ovat avaruudessa hajallaan, ne eivät ole kokeneet keskinäisiä ohituksia, joiden aikana esiintyvät painovoimahäiriöt olisivat aiheuttaneet tiivistymiä galaksin kaasupilviin ja näin laukaisseet tähdenmuodostusta (vrt. tähtiryöppygalaksi).
Sinivalas
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|240px|vasen|Sinivalaan koko verrattuna ihmiseen. Sinivalaat ovat yleensä 16,0–30,0 metriä pitkiä, ja niiden pyrstö on n. 7,5 metriä leveä. Aikuisen sinivalaan keskipituus on 25,5 metriä, suurimmat pyydystetyt yksilöt ovat olleet 33,6 ja 33,3 metriä pitkiä. Sinivalas painaa 90–150 tonnia, tosin painavimmat yksilöt voivat painaa jopa 200 tonnia. Valaan sydän on noin 680 kilon painoinen, ja sen keuhkoihin mahtuu noin 5000 litraa ilmaa. Naaras on suurempi kuin koiras. Vastasyntyneet poikaset ovat 6,5–8,5 metrin pituisia ja painavat lähes kolme tonnia. Sinivalas elää keskimäärin 80–120-vuotiaaksi.
Sinivalas on yleisväriltään siniharmaa, mutta vesi voimistaa sinistä sävyä. Yksilöt voidaan tunnistaa iholla olevista vaaleammista laikuista. Sillä on pitkä virtaviivainen ruumis. Takaruumiin alapuoli on tummempi kuin muu vartalo. Hetulat ovat sinimustat. Sinivalaan selkäevä on hyvin pieni ja matala. Sinivalaan hengityssuihku on pystysuora, yläosastaan alaskaartuva ja noin 3,0–7,5 metrin korkuinen.
Sinivalas on pitkä ja painava, mutta jättiläismäisestä koostaan huolimatta sutjakka ja solakka. Meri kannattelee sen suunnatonta painoa, joten maalle joutuessaan eläimen sisäelimet rusentuvat valtavan massan takia aiheuttaen sinivalaan kuoleman. Valaan valtavaa kokoa kuvaa esimerkiksi se, että afrikannorsu mahtuisi seisomaan sinivalaan kielelle, joka painaa jopa neljä tonnia. Sinivalaalla on paksu rasvakerros, joka sekä suojaa sitä kylmältä että toimii vararavintona, silloin kun se ei saa riittävästi ravintoa. pienoiskuva|Sinivalaan luuranko
Portobello Road
pienoiskuva|Portobello Road Market kesäkuussa 2010. Portobello Road on katu Lontoon Notting Hillissä Kensington and Chelsean kaupunkipiirissä. Se ulottuu Notting Hillin halki Pembridge Roadilta kaakossa Wornington Roadille luoteessa kutakuinkin Ladbroke Groven suuntaisena. Portobello Roadilla on toiminut pitkään kuuluisa katutori, Portobello Road Market, jossa kaupataan etenkin antiikkia mutta myös vaatteita ja kasviksia. Vilkkain toripäivä on lauantai.
Sinivalas
Elintavat
Sinivalaat elävät kylmissä merissä ja muuttavat talvisilta ruokailualueiltaan lämpimämpiin vesiin lisääntymistä varten. Uidessaan sinivalas lipuu eteenpäin noin 2–10 kilometrin tuntinopeudella, mutta voi pyrähdyksinä saavuttaa 37 kilometrin tuntinopeuden. Sinivalaan tavallinen uintinopeus on noin 2–15 kilometriä tunnissa.
Sinivalaat liikkuvat usein pienissä parvissa. Yhteyttä kaukanakin oleviin lajitovereihinsa sinivalas pitää erittäin voimakkaiden ja matalien, ihmiskorville lähes kuulumattomien äänien avulla. Sinivalaalla on kaikista eläimistä voimakkain ääni. Sinivalaalta on mitattu 188 desibelin ääntelyä. Tällaiset matalat murahdukset voivat niin sanotuissa syvänmeren äänitunneleissa kantaa satoja, ehkä jopa tuhansia kilometrejä.
Portobello Road
Monien muiden Lontoon katutorien tapaan Portobello Roadilla kaupattiin aluksi enimmäkseen ruokaa ja taloustavaroita. 1940-luvulla sinne alkoi ilmestyä ensin romukauppiaita ja sitten antiikkikauppiaita. Vaikka antiikki on yhä Portobello Roadin tunnetuin kauppatavara, kadulla kaupataan paljon muutakin. Se jaetaan summittaisesti seuraaviin viiteen vyöhykkeeseen tarjonnan perusteella:
Sinivalas
Levinneisyys ja kanta
Sinivalaita elää maailman kaikilla valtamerillä. Laji puuttuu vain muutamilta merialueilta, kuten Välimereltä ja Beringinmereltä. Laajasta levinneisyydestään huolimatta sinivalas on kaikkialla harvalukuinen.
Itämerellä sinivalas on erittäin harvinainen vierailija, ja joidenkin lähteiden mukaan lajista ei olisi tehty Itämeren piirissä lainkaan näköhavaintoja. Suomesta, Porin Preiviikissä sijaitsevasta pellosta löydettiin vuonna 1942 suuria selkänikamia, joiden on osoitettu kuuluneen sinivalaalle. Nikamat ovat hyvin vanhoja, mutta niiden tarkkaa ikää ei ole pystytty määrittämään. Ne saattavat olla peräisin jo esihistorialliselta ajalta. Nord Stream -maakaasuputken reitiltä Suomenlahdesta löydettiin 2000-luvulla suuren valaan luuranko, jonka epäillään kuuluneen sinivalaalle. Noin 70 metrin syvyydessä meren pohjassa lojuvasta luurangosta on nostettu muutamia luita niiden iän ja lajin määritystä varten. Tutkimukset olivat keväällä 2011 vielä kesken.
Sinivalas rauhoitettiin vuonna 1964. Tätä ennen sinivalas oli pyydetty lähes sukupuuton partaalle. Sinivalaiden määräksi ennen kaupallisen pyynnin alkua arvioitiin 300 000–400 000 yksilöä. Vuonna 1926 sinivalaita on arvioitu olleen ainakin 140 000 täysikasvuista yksilöä. Vuoden 2018 arvion mukaan yksilömäärä on 10 000 – 25 000. Kanta on lisäksi kasvussa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on arvioinut silti sinivalaan erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Sinivalaan alalajeista pikkusinivalas (Balaenoptera musculus brevicauda) on puutteellisesti tunnettu ja Balaenoptera musculus intermedia äärimmäisen uhanalainen.
Vuonna 1986 kiellettiin kaikki kaupallinen valaanpyynti, mutta siitä huolimatta Norja, Islanti ja Japani pyytävät edelleen valaita tieteellisiin syihin vedoten.
Ravinto ja ruokailu
Sinivalas syö lähes yksinomaan krillejä, pieniä katkarapuja muistuttavia planktonäyriäisiä. Eri sinivalaspopulaatiot käyttävät usein eri lajeja ravinnokseen. Antarktiksella sinivalaat syövät erityisesti etelänkrilliä, Australian eteläpuolella lajia Nyctiphanes australis, Australian länsipuolella lajia Euphausia recurva, Galápagossaarilla lajia Nyctiphanes simplex, Tyynenmeren pohjoisosissa tyynenmerenkrilliä ja Thysanoessa-lajeja ja Pohjois-Atlantilla norjankrilliä ja Thysanoessa-lajeja.
Aterioidessaan sinivalas ui suu auki krilliparveen ja ahmaisee vettä suuhunsa niin paljon kuin pystyy kurkun samalla laajetessa. Se sulkee suunsa ja puristaa kielellään ja suuontelonsa pohjalla veden ulos hetuloiden läpi. Sinivalaalla on yläleuassa n. 400 hetulaa, jotka toimivat siivilän tapaan. Saaliin se nielee käyttäen apuna kieltään. Sinivalas saattaa syödä jopa 40 miljoonaa krilliä päivässä. Rauhallisessa ruokauinnissa sinivalas hengittää kerran tai kahdesti minuutin aikana ja sukellus kestää yleensä 3–10 minuuttia. Tällöin myös uintinopeus on hidas, vain muutama kilometri tunnissa.
Muuttokäyttäytyminen
Sinivalaan muuttokäyttäytymisen yksityiskohdat eivät ole kovin hyvin tiedossa, mutta lähes kaikista populaatiosta on todisteita migraatiosta. Tästä huolimatta sekä talvi- että kesäalueilla on yksilöitä ympäri vuoden, ja jotkut elävät koko vuoden suotuisilla alueilla mutta toiset yksilöt muuttavat pitkiä matkoja trooppisilta vesiltä pohjoiseen ja etelään ruokailualueille.
Lisääntyminen
Sinivalaat, niin koiraat kuin naaraatkin, tulevat sukukypsiksi noin 10 vuoden iässä. Ne parittelevat talvella oleskellessaan lauhkean tai trooppisen vyöhykkeen vesissä 2–3 vuoden välein. Naaras on tiineenä 10–12 kuukautta. Poikanen voi olla seitsemän metriä pitkä ja painaa 2–3 tonnia, joka on maailman suurin eläimen jälkeläinen. Emo imettää sitä 7–8 kuukauden ajan. Poikanen tarvitsee vuorokaudessa n. 190 litraa maitoa, jonka rasvapitoisuus on 40–50 %. Emon rasvaisen maidon voimalla poikanen kasvaa nopeasti; sen paino saattaa lisääntyä jopa 90 kilogrammaa vuorokaudessa ja vuodessa sen paino kasvaa jopa 32 850 kg. Vastavieroitettu poikanen on kaksi kertaa pidempi kuin syntyessään. Naaras parittelee uudelleen vasta lopetettuaan imettämisen.
Peltoniemen Hintrikin surumarssi
Peltoniemen Hintrikin surumarssi (myös Peltoniemen Hintriikan surumarssi) on Keski-Pohjanmaalta Kaustisen pitäjästä peräisin oleva suomalainen kansansävelmä, joka on saanut nimensä paikallisen pelimannin Hintrikki Peltoniemen (1854–1936) mukaan. Kappaleen tunnetuin versio on Reino Helismaan sanoittama Tapio Rautavaaran levytys vuodelta 1964. Siinä alkuperäiselle sävellykselle nimensä antanut ”Hintrikki” on kuitenkin muuttunut naispuoliseksi ”Hintriikaksi”. Vuonna 2006 Helismaan ja Rautavaaran versio valittiin Suomen synkimmäksi lauluksi.
Alkuperäinen kansansävelmä
thumb|Vuonna 1964 julkaistu Tapio Rautavaaran EP-levy, joka sisältää myös kolme muuta kappaletta. ”Peltoniemen Hintrikin surumarssin” mollisävel on perinteinen kaustislainen melodia, jota paikkakunnalla oli soitettu jo ainakin 1800–1900-lukujen vaihteesta saakka. Alun perin se oli kuitenkin häissä soitettu onnittelumarssi, joka tunnettiin nimellä Koria marssi. Laajempaan tietoisuuteen sävelmä alkoi leviämään, kun kaustislainen pelimanni Friiti Ojala oppi sen Hintrikki Peltoniemen tyttäreltä vuonna 1948. Tiedossa ei ole, mistä Peltoniemi oli melodian oppinut, eikä myöskään, milloin kappaleesta tuli surumarssi. Sitä soitettiin kuitenkin surumarssina jo Friiti Ojalan hautajaisissa vuonna 1951. Kaksi vuotta myöhemmin tehty sävelmän ensimmäinen tallenne on myös kirjattu surumarssin nimellä. Sitä ennen kappale ehti soimaan Edvin Laineen 1951 ohjaamassa komediassa Vihaan sinua - rakas, jossa sen esittää ravintolassa soittava jousikvartetti. Elokuvan musiikista vastannut Heikki Aaltoila oli kuullut sävelmän Helsingissä Friiti Ojalan pojalta Lauri Ojalalta.
Sävelmän ensimmäinen varsinainen tallenne tehtiin vuonna 1953, jolloin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tutkijat Jouko Hautala ja Lauri Simonsuuri nauhoittivat sen Kaustisella. Kappaleen soittivat tuolloin neljä Kaustisen Purppuripelimannien viulistia ja harmoninsoittaja. Yksi viulisteista oli Konsta Jylhä, joka esitti kappaleen myös avausnumeronaan vuonna 1970 Turussa järjestetyillä ensimmäisillä Ruisrock-festivaaleilla. Hän sai siitä yleisöltä valtavat suosionosoitukset. Vuonna 1976 Purppuripelimannien versio soi radiossa Yleisradion iltauutisten jälkeen 40 kuolonuhria vaatineen Lapuan patruunatehtaan räjähdyksen uutisoinnin yhteydessä.
Rautavaaran levytys
Sävelmä tunnetaan erityisesti Reino Helismaan sanoittamana Tapio Rautavaaran tulkintana, joka julkaistiin ensimmäistä kertaa syyskuussa 1964 äänitetyn singlen ”Merenneidon kyynel” B-puolella nimellä ”Peltoniemen Hintriikan surumarssi”. Helismaan sanoituksessa ”Hintrikki” oli muuttunut naispuoliseksi ”Hintriikaksi”. Virhe ei kuitenkaan ollut Helismaan, vaan johtui siitä, että Purppuripelimannien nauhoituksesta oli vuonna 1959 julkaistu Decca-yhtiön levy, jonka etikettiin oli virheellisesti kirjoitettu ”Hintrikka”. Helismaa teki sen perusteella tekstin rutiköyhästä leskestä, vaikka Hintrikki Peltoniemi oli varakas talollinen.
Helismaan sanoituksessa Hintriikka Peltoniemi on suon keskellä sijaitsevassa mökissään asuva rutiköyhä leskirouva, joka kuolee heti laulun alussa. Äärimmäisen surumielisessä tekstissä mainitaan muun muassa hallan tuhoama sato ja Hintriikan nuorena kuollut puoliso. Hintriikan kuoleman jälkeen jäljelle jää vain autioituva mökki. Tekstissä kuolema on hänelle pelastus köyhyydestä ja kurjuudesta. Syrjäisessä suomökissä elämänsä viettänyt Hintriikka pääsee omissa hautajaisissaan kolmatta kertaa kirkkoon kasteensa ja häidensä jälkeen. Rautavaaran levytyksen tempo on myös huomattavasti hitaampi kuin vuoden 1951 elokuvasävelmässä ja Purppuripelimannien versiossa.
Kappaleen ilmestymisen jälkeen Purppuripelimannit lähettivät Helismaalle kirjeen, jossa he paheksuivat Rautavaaran levytystä. Pelimannit eivät pitäneet sopivana, että rillumarei-kulttuuria edustanut Helismaa teki sanoituksen arvokkaana pidettyyn sävellykseen. Häntä arvosteltiin myös ankarasti siitä, että Helismaa oli Hintrikin sijasta tehnyt sanoituksen naisesta. Lisäksi tekstissä korostettiin heidän mielestään liikaa köyhyyttä ja kurjuutta, vaikka Hintrikki Peltoniemi oli varakas talonomistaja.
Helsingin Sanomien vuonna 2006 järjestämässä lukijaäänestyksessä Helismaan sanoittama ”Peltoniemen Hintriikan surumarssi” valittiin Suomen kaikkien aikojen synkimmäksi lauluksi. Toiseksi kilpailussa sijoittui Hectorin kappale ”Lumi teki enkelin eteiseen” ja kolmanneksi Leevi and the Leavingsin ”Elina, mitä mä teen”. Kilpailun tuloksena syntyi albumi Synkkien laulujen maa, jolla ”Peltoniemen Hintriikan surumarssin” esittää Lauri Tähkä.