cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rantakurvi
Elinympäristö
pienoiskuva|245px|Rantakurvi Lapissa. Luonnossa rantakurvin pesäpaikat ovat rantaniittyjä. Suomessa se suosii satamia, puun lajittelualueita ja muita kosteita aukeita paikkoja.
Lisääntyminen
Suomessa lajia on tutkinut varsinkin biologi Nils Fritzén Perämeren pohjukassa.
Ravinto
Hyönteiset, nilviäiset, äyriäiset ja madot. Ruokailee kiireisen oloisena ja usein pesee löytämänsä ötökän.
Tulio Botero Salazar
thumb|right|Tulio Botero Salazar Tulio Botero Salazar (9. maaliskuuta 1904 – 1. maaliskuuta 1981) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin lasaristien papiksi 19. joulukuuta 1931 ja nimitettiin Cartagenan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Maridan titulaaripiispaksi 7. toukokuuta 1949. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernardo Botero Alvarez, jota avustivat Crisanto Luque Sánchez ja Julio Caicedo Téllez.
1. toukokuuta 1952 Botero Salazar sai nimityksen Zipaquirán hiippakunnan piispaksi ja 8. joulukuuta 1957 Medellínin arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 2. kesäkuuta 1979. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Beatmania IIDX
Historia
Ensimmäinen IIDX-sarjan peli julkaistiin vuonna 1999. Pelisarjalla on juuret beatmania-sarjassa, joka oli ajoittain hyvin suosittu kotimaassaan Japanissa.
Ensimmäinen Japanin ulkopuolinen IIDX-peli on USA-versio, nimeltään beatmania. Pelistä löytyy sekä vanha viisinappinen pelimuoto että uudempi seitsemän kosketinta sisältävä pelitila.
Viimeisimmän IIDX-sarjan pelin beatmaniaIIDX23 COPULA:n testikäyttö alkoi Japanissa 10. Kesäkuuta vuonna 2015 ja se julkaistiin 11. Marraskuuta samana vuonna
Pelaaminen
Peliä pelataan erikoisohjaimella, jossa on 7 kosketinta ja pyöritettävä "levylautanen". Kolikkopelissä ohjaimia on kaksi kappaletta, jotka ovat toistensa peilikuvia: vasemman puoleisella (1P) pelaajalla levylautanen on vasemmalla ja napit oikealla, oikean puoleisella pelaajalla (2P) toisin päin.
Ruudulla on kahdeksan pystypalkkia, joista seitsemän on varattu koskettimille ja yksi leveämpi palkki levylautaselle. Riveiltä kulkee ylhäältä alaspäin nuotteja, joiden avulla ohjainta käytetään. Nuottien osuessa alareunaan on pelaajan painettava vastaavaa kosketinta tai pyöritettävä levylautasta. Näppäimiä painamalla ja levylautasta pyörittämällä soitetaan äänet, joista musiikki muodostuu. Kappaleen taustalla soi taustamusiikki, joka sisältää kaiken mitä pelaaja ei itse "soita".
Tavallisessa (Normal) tilassa yksi pelaaja pelaa seitsemällä koskettimella ja levylautasella. Pelissä on valittavissa Double-mode, jossa yksi pelaaja käyttää kahta ohjainta musiikin soittamiseen. Tätä pelimodea varten on peliin tehty omat nuotit. Battle-modessa puolestaan kaksi pelaajaa pelaa yhdenaikaisesti samaa kappaletta. Tässä tilassa käytetään Normal-moden nuotteja.
Pelejä pelataan muista kolikkopeleistä tutulla krediittijärjestelmällä. Pelihallin omistaja voi säätää, kuinka monta kappaletta yhdellä krediitillä saa pelata. Yleensä määrä on pelihallista riippuen asetettu kolmesta viiteen kappaleeseen.
Mikäli pelaaja pelaa viimeisen kappaleensa hyvin, aukeaa pelaajalle Extra Stage (ES). Se on yleensä yksi koneen vaikeimmista kappaleista. Tässä kentässä pystyy myös avaamaan One More Extra Stage:n (OMES), jota pidetään kunkin pelinsä johtajakappaleena. Kun uusi peli julkaistaan arcadessa, sen OMES on tavallisesti senhetkinen vaikein kappale, mitä IIDX-sarjasta löytyy.
Pelin ominaisuudet
Pelin pääpaino on arcade-kabineteissa, mutta sarjan kolmannesta osasta lähtien se on myös julkaistu PlayStation 2:lla kotiversiona. Kotiversiot julkaistaan noin vuoden viiveellä.
Peli on oikeastaan beatmania-sarjan "päivitetty" versio: beatmaniaa pelataan 5 koskettimella ja levylautasella, kun taas beatmania IIDX:ssä koskettimien määrää on lisätty kahdella. Edeltäjästään poiketen IIDX keskittyy ruokkimaan pelin kovimpia fanejaan. Jokaisessa sarjan uudessa pelissä julkaistaan ennennäkemättömän vaikeita kappaleita.
Pelin graafinen ulkoasu noudattelee pelin pääasiallista musiikkityyliä technoa ja se on kehitetty jokaisessa uudessa julkaisussa huippuunsa. Pelissä esiintyy myös pelin omia manga-hahmoja. Arcade-kabinetti on melkeinpä massiivinen ja sisältää erinomaisen äänentoiston, jättikokoisen näytön sekä muun muassa taajuuskorjaimen. Pelaaja seisoo alustan päällä, joka värisee musiikin matalien äänien mukaan.
Pelin musiikki
beatmania IIDX:n musiikki on suurimmaksi osaksi elektronista musiikkia, japanilaista poppia sekä muuta instrumentaalimusiikkia. Japanin ulkopuolella tuotettu musiikki on sarjassa erittäin harvinaista. Useat Konamilla työskentelevät musiikkituottajat käyttävät pseudonyymejä, eli esiintyvät useampana artistina pelisarjassa. Tapa on tuttu myös Konamin muista rytmipeleistä, esimerkiksi Dance Dance Revolution -tanssipelisarjasta.
Kulttuuri
Peliä pelataan eniten Japanissa ja kotiversiona myös Yhdysvalloissa. Vaikka periaatteessa pelin kolikkopeliversioiden levittäminen Japanin ulkopuolelle on laitonta, niitä löytyy melko runsaasti ympäri Yhdysvaltoja, Kiinaa ja Eurooppaa.
Parhaat pelaajat toistaiseksi löytyvät Japanista, mutta muutamia tasokkaita pelaajia löytyy myös länsimaista. Japanilaisten pelaajien taidoista lähinnä kertovat Konamin Internet Ranking -sivusto sekä Internetissä levitettävät tatsujinit (jap. tatsujin, 達人), joissa pelaajat näyttävät taitonsa videolla.
Ambulocetus
Ambulocetus ("kävelevä valas") on valaiden esimuotona pidetty nisäkässuku. Se oli kolmen metrin pituinen ja 300 kilogramman painoinen. Ambulocetus eli 50–48 miljoonaa vuotta sitten, vähän sen jälkeen kun dinosaurukset kuolivat sukupuuttoon.
Ulkonäkö ja käyttäytyminen
Ambulocetus eli Aasiassa, nykyisen Pakistanin alueella. Tällöin alueella oli paljon merenlahtia, jokisuistoja ja rannikoita, jotka olivat täydellinen ympäristö Ambulocetukselle. Se vietti suurimman osan ajastaan rannoilla loikoilemassa auringon lämmössä, kuten krokotiilit. Luultavasti Ambulocetuksen elämä ja luonne oli samanlainen kuin krokotiililla. Se väijyi veden alla niin, että vain silmät näkyivät, ja nappasi sitten juomaan tulleen eläimen kitaansa.
Ambulocetusin suhde valaisiin
Kun Ambulocetus vuonna 1904 löydettiin, tutkijat saivat vastauksen valaiden alkuperästä. Joidenkin tutkijoiden mukaan valaat polveutuvat Andrewsarchuksen kaltaisista mesonykeista. Ambulocetuksen korvat, hampaat ja luuranko osoittivat, että se oli selvästi alkeellinen valas, mutta sillä oli myös monia mesonykien piirteitä. Nämä tosiasiat yhdistettynä siihen, että Ambulocetus käveli kuivalla maalla, merkitsivät sitä, että kyseessä oli puuttuva lenkki Andrewsarchuksen kaltaisten maalla kävelevien mesonykien ja Basilosauruksen kaltaisten täydellisesti vesielämään sopeutuneiden valaiden välillä. Se oli samalla vedenpitävä todiste siitä, että valaat ovat kehittyneet maanisäkkäistä. Tämän jälkeen Aasiasta löydettiin lisää primitiivisiä valaita, ja Aasiaa pidetäänkin nyt valaiden syntypaikkana.
Lähteet
1.↑ Haines, Tim & Chambers, Paul: Esihistoriallinen eläinmaailma, s. 181. Gummerus, 2007. ISBN 978-951-20-7276-7.
Bibiana Fernández
thumb|right|250px|Fernández vuonna 2018 Bibiana Manuela Fernández Chica (s. 13. helmikuuta 1954 Tanger, nyk. Marokko) on espanjalainen näyttelijä, juontaja ja laulaja. 1990-luvun lopulle asti hän käytti taiteilijanimeä Bibí Andersen.
Ura
Fernández on yksi harvoista transsukupuolisista näyttelijöistä. Hän syntyi poikana ja sai nimen Manuel, mutta kävi myöhemmin läpi sukupuolenkorjausprosessin. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän vietti Málagassa, josta hän muutti Barcelonaan toteuttaakseen unelmansa ryhtyä esiintyväksi taiteilijaksi. Barcelonassa Fernández esiintyi useissa vaudevilleissä ennen ensiesiintymistään valkokankaalla transsukupuolisuutta käsittelevässä Vicente Arandan elokuvassa Cambio de sexo (1977), jossa näytteli myös nuori Victoria Abril. Elokuvan menestyksen myötä hän nousi nopeasti kuuluisuudeksi Espanjassa.
Vuonna 1980 Fernández levytti albumin Bibí Andersen, jolta ilmestyi singlenä kappaleet ”Call Me Lady Champagne”, ”Sálvame”, ”I Wanna Be Loved by You” ja ”Canto”. Samalla hän vieraili erinäisissä televisio-ohjelmissa ja jatkoi esiintymistä teatterissa. Fernández on toiminut 1980-luvun alusta lähtien myös televisiojuontajana. Suurta suosiota sai musiikkiohjelma Sábado noche (1988–1989), jossa katsojia miellytti erityisesti Fernándezin ja hänen juontajaparinsa Carlos Herreran luonnollinen esiintyminen ja keskinäinen kemia.
Vuonna 1984 Fernández esiintyi Manuel Gutiérrez Aragónin draamassa La noche más hermosa, jonka pääosissa olivat Victoria Abril ja José Sacristán, ja vuonna 1985 Fernando Trueban komediassa Sé infiel y no mires con quién muun muassa Ana Belénin, Carmen Mauran ja Antonio Resinesin rinnalla. Vuonna 1985 hän oli mukana myös Pedro Almodóvarin televisioelokuvassa Tráiler para amantes de lo prohibido, josta alkoi 1990-luvulle ulottunut elokuvat Matador, Intohimon laki, Korkeat korot ja Kika kattanut yhteistyö ohjaajan kanssa.
Sittemmin Fernández on esiintynyt muutamissa elokuvissa ja vieraillut televisiosarjoissa. Hän on ollut myös suosittu vieras erilaisissa keskustelu- ja visailuohjelmissa. Hänen edellinen elokuvansa Rojo sangre on vuodelta 2004.
Bhutanin historia
Bhutanin sijainti eristyksissä Himalajan vuoristossa on aiheuttanut sen että maan varhaishistoriasta ei ole tarkkaa tietoa. Maahan saapui buddhalaisuus tiibetiläisten mukana 600-luvulla. Maan ensimmäisenä hengellisenä johtajana pidetään Ngawang Namgyalia, joka otti itselleen arvonimen shabdrung. Hänen onnistui yhdistää Bhutanin hallitsevat suvut yhden hallinnon alaisuuteen, ja hänen toimestaan maahan rakennettiin dzongeja maan puolustamiseksi ja hallitsemiseksi.
Shabdrung hallitsi Bhutania hengellisenä johtajana aina 1900-luvun alkuun asti. Vuonna 1907 maan suurimman maakunnan Tongsan hallitsija Ugyen Wangchuck, käytti hyväkseen tilannetta jossa shabdrungin kuoltua ei tämän seuraajaa ollut valittu kolmeen vuoteen. Hän kruunautti itsensä maan johtavien buddhalaismunkkien ja sukujen hyväksynnällä Bhutanin kuninkaaksi, ja otti arvonimekseen druk gyalpo ja maasta tuli absoluuttinen monarkia. Iso-Britannia, joka oli tehnyt Bhutanin kanssa suojelusopimuksen, hyväksyi Ugyen Wangchukin kuninkuuden. Kun Intia itsenäistyi, Bhutan siirtyi Ison-Britannian suojeluksesta Intian suojelukseen vuonna 1949.
1990-luvulla Bhutan kärsi sisäisistä levottomuuksista, johtuen kymmenientuhansien nepalia puhuvien karkottamisesta maasta. Ongelmista huolimatta Bhutan on kehittynyt kohti demokraattisempaa järjestelmää. Ensimmäiset vapaat vaalit maassa pidettiin vuonna 2008.
Esihistoria
Kivityökalut, aseet ja suurten kivirakennelmien jäänteet kertovat maan olleen asutettu jo 2000-luvulla eaa. Neoliittiselta kaudelta peräisin olevien legendojen puuttuminen antaa olettaa että tätä aiempaa asutusta ei ole ollut. Historioitsijat ovat rakentaneet Bhutanin varhaisista vaiheista teorian, että alueella sijaitsi valtio nimeltä Lhomon, kirjaimellisesti etelän pimeys, tai Monyul, eli pimeä maa. Monyul viittaa myös Bhutanin alkuperäisasukkaisiin monpa-kansaan.
Tämän maan on arveltu olleen olemassa noin 500 eaa.–600 jaa., sillä maan eri nimet on mainittu vanhoissa bhutanilaisissa ja tiibetiläisissä teksteissä. Myös nimet Lhomon tsendenjong, eli santelipuumaa ja Lhomon khazhi, eli neljän tulitien maa esiintyvät vanhoissa tiibetiläisissä ja bhutanilaisissa kronikoissa. Jotkut tutkijat uskovat että varhaiset aluetta asustaneet olivat vuoriston alkuperäisasukkaita, monpia, jotka eivät olleet tiibetiläisiä eivätkä mongolitaustaisia, jotka myöhemmin saapuivat Bhutanin alueelle.
Varhaisen Monyulin asukkaat harjoittivat shamanistista bon-uskontoa, joka korosti luonnon palvomista ja hyvien ja pahojen henkien olemassaoloa. Tämän jakson jälkipuoliskolla historiallisista legendoista ilmenee että Monyulin vaikutuspiiri ulottui duarien alueelle, joka rajoittuu nykyisiin Assamin, Länsi-Bengalin ja Biharin alueille Intiassa.
Buddhalaisuuden saapuminen
Vuonna 747 buddhalainen pyhimys Padmasambhava, joka Bhutanissa tunnetaan nimellä Guru Rimpoche, ja joskus myös nimellä Toinen Buddha, tuli Bhutaniin Intiasta yhden lukuisten paikallisten kuninkaiden kutsumana. Kertoman mukaan hän kukisti paholaiset ja käännytti kuninkaan, minkä jälkeen hän jatkoi Tiibetiin. Tiibetistä palattuaan hän valvoi uusien luostarien rakentamista Paron laaksossa ja perusti päämajansa Bumthangiin. Perimätiedon mukaan hän perusti Nyingmapa-lahkon, joka tuli joksikin ajaksi maan hallitsevaksi uskonnoksi. Guru Rimpochella on suuri historiallinen ja uskonnollinen rooli kansallisena suojeluspyhimyksenä, joka osoitti tantran, ohjeet jotka kuvaavat luonnonläheisyyden voimaa. Gurun oppien jälkeisellä aikakaudella Bhutanin alueelle levisi intialaisia vaikutteita, kunnes tiibetiläisten muuttoliikkeen kasvu toi uusia kulttuurillisia ja uskonnollisia vaikutuksia.
Tänä aikana Bhutanin alueella ei ollut valtionhallintoa. Sen sijaan maassa alkoi kehittyä pieniä itsenäisiä monarkioita 800-luvun alussa. Jokaista hallitsi kuningas, joista jotkut väittivät olevansa jumalallista alkuperää. Merkittävin näistä oli Bumthangin kuningaskunta. Samaan aikaan tiibetiläiset buddhalaismunkit olivat juurtaneet uskontonsa ja kulttuurinsa Bhutanin alueelle. Maahan suuntautui myös tiibetiläisten ja mongolien sotilasretkikuntia, jotka asettuivat maan hedelmällisiin laaksoihin. 11. vuosisadalla koko Bhutania asuttivat tiibetiläis-mongolialaiset joukot.
Tiibetin ja Bhutanin alueet olivat mongolien vaikutuspiirissä 1300-luvulle asti, kunnes heidän oma poliittinen taantumansa vähensi heidän vaikutusvaltaansa. Tuolla ajanjaksolla Bhutanin poliittinen kehitys sai voimakkaita uskonnollisia vaikutteita. Maassa kilpailivat keskenään buddhalaisuuden eri koulukunnat, joista merkittävimmäksi oli 1400-luvulle tultaessa noussut gelug-suuntaus, jonka mukana Bhutaniin tuli Tiibetistä pienempiin vastakkaisiin lahkoihin kuuluneita munkkeja. Heidän mukanaan tuli Kagyu-koulukunta, jonka ansioksi on luettu dzongien, eli linnoitettujen luostarien käyttöönotto.
Hallitsevimmaksi uskonlahkoksi maassa nousi kaguyn alalahko, drukpa-suuntaus, jonka perustajana oli tiibetiläinen munkki Phajo Drugom Zhigpo. Drukpa-suuntauksesta muodostui Bhutanin alueella uskonnollisen käytännön hallitseva muoto. 1100-luvulta 1600-luvulle asti kaguy- ja drukpa-suuntauksen lahkolaiset kilpailivat keskenään omista dzongeistaan.
Keskusvallan synty
pienoiskuva|Shabdrung [[Ngawang Namgyal 1800-luvun maalauksessa. Häntä pidetään Bhutanin ensimmäisenä hallitsijana ja maan yhdistäjänä.]] pienoiskuva|Paron laaksossa oleva [[Dzong, joka on rakennettu vuonna 1646.]] 1600-luvun alkuun saakka Bhutan koostui pienistä toisiaan vastaan sotineista läänityksistä, kunnes maan yhdisti tiibetiläinen lama ja sotilasjohtaja shabdrung Ngawang Namgyal, joka saapui Bhutaniin vuonna 1616. Hän tuli Bhutaniin etsimään vapautusta gelug-koulukunnasta, jota johti Dalai Lama Lhasasta käsin. Hänen toimestaan maahan perustettiin teokraattinen hallinto, joka oli riippumaton tiibetiläisestä poliittisesta vaikutusvallasta, ja syntyi esimoderni Bhutan.
Kukistettuaan kilpailevien koulukuntien johtajat ja tiibetiläiset hyökkääjät, Ngawang Namgyal otti itselleen arvonimen shabdrung, ja hänestä tuli Bhutanin ajallinen ja hengellinen johtaja. Hän julkisti lakijärjestelmän ja yhdisti voimakkaiden bhutanilaisten perheiden johtajat saman keskusvallan alle. Puolustaakseen maata hän rakennutti dzongeista linnoitusketjun tiibetiläisten hyökkäyksiä vastaan. Monet dzongit ovat yhä olemassa.
Tiibetiläiset sotajoukot hyökkäsivät Bhutaniin vuosina 1629, 1931 ja 1639, toivoen että Ngawang Namgyalin suosio tukahtuisi, ennen kuin se leviäisi liian pitkälle. Hyökkäykset tukahdutettiin ja drukpa-koulukunnan voimakas läsnäolo kehittyi Bhutanin länsi- ja keskiosissa, mikä nosti Ngawang Namgyalin suosiota. Ensimmäisen sodan aikana Bhutanissa vieraili portugalilaisia jesuiittoja, mikä oli ensimmäinen kirjattu eurooppalaisten vierailu Bhutaniin. He tapasivat Ngawang Namgyalin ja esittelivät tälle tuliaseita, ruutia ja kaukoputkia ja tarjosivat apuaan tiibetiläisiä vastaan käydyissä taisteluissa, mutta shabdrung hylkäsi tarjouksen.
Bhutan koki taas uuden hyökkäyksen Tiibetin suunnalta vuonna 1643, kun mongolien ja tiibetiläisten joukko pyrki tuhoamaan Bhutaniin, Nepaliin ja Sikkimiin pakenevat nyingmapa-pakolaiset. Mongolit olivat ottaneet haltuunsa uskonnollisen ja siviilivoiman valvonnan Tiibetissä 1630-luvulla ja he asettivat gelug-suuntauksen valtionuskonnoksi. Ngawang Namgyalin bhutanilaiset vastustajat tukivat mongolien hyökkäystä, mutta mongolit kukistettiin helposti Etelä-Bhutanin alangolla. Myös toinen vuonna 1647 tehty hyökkäys Bhutaniin epäonnistui.
Ngawang Namgyalin aikana hallinto koostui valtiorakenteesta jossa oli valittu je khenpo, eli pääapotti ja teokraattinen siviilihallinto, jota johti druk desi, joka oli joko munkki tai maallikkojäsen. Hänet valittiin kolmivuotiskaudeksi, ja hänet valitsi aluksi lakiasiainneuvosto, myöhemmin valtioneuvosto eli Lhengye Zhungtshog. Valtioneuvosto oli keskeinen hallintoviranomainen, johon kuului alueellisia hallitsijoita, shabdrungin kamariherroja ja druk desi. Shabdrung oli valtionpäämies ja hänellä oli lopullinen valta uskonnollisissa ja siviilipuolen asioissa. Maan hallituksen kotipaikka oli 1200-luvulta alkaen Thimphuun rakennettu dzong keväällä, kesällä ja syksyllä. Talvipääkaupunki oli Punakha, jonne perustettiin dzong 1527. Valtakunta oli jaettu kolmeen alueeseen, itään, keskiseen ja länteen, joista kutakin johti ponlop, eli kuvernööri.
Ngawang Namgyalin hallintoa sitoi Tsa Yig -niminen lakikirja, joka kuvasi henkistä ja siviilijärjestystä ja sääti lait julkishallinnolle ja yhteiskunnalliselle moraaliselle käyttäytymiselle. Buddhalaisen dharman luontaiset tehtävät ja hyveet olivat suuressa osassa uudessa lakikoodissa, joka säilyi 1960-luvulle saakka.
Ngawang Namgyal kuoli vuonna 1651. Ja jotta Bhutan ei hajoaisi, hänen kuolemansa oli varjeltu salaisuus 54 vuotta. Hänen sanottiin hakeutuneen uskonnolliseen piilopaikkaan Bhutaniin, Sikkimiin tai Tiibetiin. Ngawang Namgyalia seurasivat vallassa hänen poikansa ja velipuolensa vuosina 1651 ja 1680. He aloittivat valtakautensa ollessaan vielä alaikäisiä, ja uskonnolliset ja siviilihallitsijat toimivat sijaishallitsijoina. He käyttivät harvoin valtaa omissa nimissään. Jatkuvuuden lisäämiseksi je khenpo ja druk desi kehittivät reinkarnaation käsitteen, jotta he pystyisivät säilyttämään valtansa jota he olivat kasvattaneet Ngawang Namgyalin aikana. Viimeinen hallitsija, joka miellettiin uudestisyntyneenä Ngawang Namgyalina, kuoli 1700-luvun puolivälissä. Kuitenkin shabdrungin puheen ja mielen uudestisyntyminen oli hyväksytty käsite 1900-luvulle saakka.
Valtion uskonnon voima lisääntyi myös uudella luostarijärjestelmällä, joka pysyi voimassa 1990-luvun alkuun asti. 1600-luvun lopulla perustettiin käytäntö, jossa jokaisesta perheestä josta oli kolme tai useampi poika, vähintään yhden pojan tuli liittyä luostariin. Ajan myötä valtioneuvosto muuttui kuitenkin maallisemmaksi.
Ensimmäisen perintöjakson aikana Bhutan ajautui konfliktiin Tiibetin ja Sikkimin kanssa. Maan sisäinen druk desin vastainen oppositio lähestyi tämän vastustajia Tiibetissä ja Sikkimissä. 1680-luvulla Bhutan hyökkäsi Sikkimiin kukistaakseen paikallisen kapinoivan valtiaan. Vuonna 1700 Bhutan hyökkäsi uudelleen Sikkimiin, ja vuonna 1714 tiibetiläiset hyökkäsivät Bhutaniin mongolien avustamana, mutta he eivät kuitenkaan saaneet hallittua maata.
Vuonna 1728 Jigme Dakpa, jonka uskottiin olevan Ngawang Namgyalin ensimmäinen reinkarnaatio, tunnustettiin uudeksi shabdrungiksi. Häntä vastustivat Tiibetin tukemat oppisitiovoimat. Jigme Dakpan kannattajat voittivat tiibetiläisten tukemat joukot, mutta poliittinen tilanne jäi epävakaaksi. Alueelliset kilpailut vaikuttivat Bhutanin asteittaiseen hajoamiseen silloin, kun ensimmäiset brittiasiamiehet saapuivat.
1700-luvulla bhutanilaiset miehittivät Cooch Beharin kuningaskunnan Bhutanin eteläpuolella. Cooch Beharin rajah pyysi tukea Bhutania vastaan moguleilta vuonna 1730 ja Bhutanin vaikutusvalta alueella väheni. 1760-luvulla Thimphun hallinto katsoi taas Cooch Beharin kuuluvan alusmaakseen ja perusti sinne varuskunnan ja alkoi ohjata sen siviilihallintoa. Kun druk desi hyökkäsi Sikkimiin vuonna 1770, Cooch Beharin joukot tukivat hyökkäyksessä bhutanilaisia.
Brittien saapuminen
Rajakahakat vaivasivat brittiläisten ja Bhutanin suhteita vielä vuoden 1774 rauhansopimuksen jälkeen. Erimielisyyksien sovittamiseksi Bhutan lähetti Kalkuttaan lähettilään ja britit lähettivät lähetystön Thimphuun vuosina 1815 ja 1838. Vuonna 1838 britit tarjosivat sopimusta, jossa määrättiin luovuttamaan rajakahakoista vastuussa olevien virkamiesten luovuttamisesta, vapaata ja rajoittamatonta kauppaa Intian ja Bhutanin välillä, sekä Bhutanin siirtokunnan velkojen suorittamista briteille. Bhutan hylkäsi tarjouksen yrittäessään suojella riippumattomuuttaan.
Bhutan säilytti lisääntyneistä sisäisestä levottomuudesta huolimatta määräysvallan osassa Assamin Duaareja sen jälkeen kun se joutui luopumaan Cooch Beharista 1760-luvulla. Kun brittiläiset saivat hallintaansa Ala-Assamin vuonna 1826, maiden välinen jännitys alkoi nousta. Bhutanin vuosittaiset maksut Assamin Duaarialueelle jäivät rästiin, mikä johti brittien sotilaallisiin maksupyyntöihin ja Bhutan menetti alueen tilapäisesti 1830-luvulla. Britit joutuivat kukistamaan sepoykapinan Intiassa vuosina 1857-1858, minkä jälkeen kauppakomppanian määräysvalta Intiassa päättyi, mikä esti brittien toiminnan joksikin aikaa. Bhutanin armeija tunkeutui Sikkimiin ja Cooch Behariin tehden ryöstöretkiä väestön keskuudessa. Britit vaativat druk desiä palauttamaan ryöstetyn omaisuuden ja vapauttamaan vangit, mutta vaatimukset jäivät huomiotta sillä druk desin väitettiin olevan tietämätön raja-alueen virkamiesten toimista Sikkimiä ja Cooch Beharia vastaan.
Britannia lähetti rauhanehdotuksen Bhutanille vuonna 1864, jolloin maa kärsi sisäisistä levottomuuksista. Punakhan dzongpon, eli dzongin johtaja tai kuvernööri, oli noussut voitokkaasti druk desin valtaa vastaan. Bhutan hylkäsi tarjotun sopimuksen, minkä jälkeen britit julistivat sodan marraskuussa 1864. Bhutanilla ei juuri ollut toimintakykyistä armeijaa, ja olemassa olevat joukot koostuivat dzongien vartijoista, jotka olivat varustettu jousilla ja nuolilla, katapulteilla, miekoilla ja veitsillä. Maiden välille syttynyt duaarisota kesti viisi kuukautta ja se päättyi Bhutanin tappioon. Sodan jälkeen laaditussa Sinchulan rauhansopimuksessa Bhutan luovutti Assamin Duaarialueet ja Bengalin Duaarialueet, sekä osan Bhutanin kaakkoisesta Dewangirin alueesta brittien hallintaan, vastineeksi vuosittaisesta 50 000 rupian maksusta.
1870- ja 1880-luvuilla puhkesi Paron brittiläisvastaisen ja Trongsan brittiläismielisen ponlopin, eli kuvernöörin, välille valtataisteluja, jotka johtivat Tongsan ponlopin Ugyen Wangchuckin nousuun. Hän oli lyönyt poliittisia vastustajiaan ja yhdistänyt maan useiden sisällissotien ja kapinoiden seurauksena 1882-1885. Hänen voittonsa oli kuitenkin valtionhallinnolle kriisin aikaa, sillä brittivalta laajeni maan eteläosassa. Bhutanin länsipuolella Tiibet oli rikkonut Sikkimin vastaista rajaa, mikä aiheutti Tiibetin joutumisen brittien epäsuosioon. Britit pyrkivät löytämään vastineen mahdolliselle venäläisten vaikutusvallan nousulle Lhasassa, minkä vuoksi he halusivat avata kauppasuhteet Tiibetin kanssa. Ugyen Wangchuck näki tässä mahdollisuuden Britannian avustamiseen ja hän toimi välittäjänä Lhasassa Britannian valtuustossa. Britannia arvosti Ugyen Wangchuckin toimia ja tämän valta kasvoi Bhutanissa.
kilpailevien laaksojen välille valtataisteluja, joiden seurauksena Bhutanissa syttyi sisällissota ja valtaan nousui Trongsan ponlop (kuvernööri) Ugyen Wangchuck. Valtakeskuksestaan Keski-Bhutanissa Wangchuck voitti poliittiset vihollisensa ja yhdisti maan vuosina 1882–1885 useiden kapinoiden ja sisällissotien jälkeen.
Kuningaskunnan synty
Ugyen Wangchuck toiminta maan kansallisena johtajana liittyi siihen, että maan kaksinkertainen poliittinen järjestelmä oli vanhentunut ja tehoton. Hän raivasi tieltään johtavan kilpailijansa Paron ponlopin, ja istutti tämän tilalle oman kannattajansa ja sukulaisensa. Kun viimeinen shabdrung kuoli vuonna 1903, eikä hänen seuraavaa reinkarnaatiotaan ollut valittu vielä vuonna 1906, siviilihallinto tuli Uguen Wanchukin hallintaan. Vuonna 1907 54:s ja viimeinen druk desi vetäytyi syrjään eläköitymisen vuoksi.
Ugyen Wangchuck käytti tilannetta hyväkseen ja kasvatti valtaansa. Marraskuussa 1907 johtavien buddhalaismunkkien, valtion virkamiesten ja tärkeiden perheiden johtajien kokous päätti lopettaa 300-vuotiaan kaksoisjärjestelmän, ja luoda Bhutanista absoluuttisen monarkian, ja vallasta tuli periytyvää. Ugyen Wanchuk valittiin maan ensimmäiseksi kuninkaaksi, Druk Gyalpoksi. Britannian hallitus, joka halusi Bhutaniin poliittista vakautta, tunnusti heti uuden monarkian.
Bhutanin pohjoispuolella Tiibetissä tapahtumilla oli odottamattomat seuraukset. Kiina oli huolissaan brittien vallan kasvusta, ja Kiinassa pelättiin että britit saisivat valtaansa myös Tiibetin. Kiina päätti toimia ensin ja Kiinan armeija valtasi Tiibetin vuonna 1910. Tapahtumien seurauksena Dalai lama pakeni Intiaan. Tiibetin lisäksi Kiina asetti vaatimuksia myös Bhutanille, Nepalille ja Sikkimille. Kiinan toimien myötä brittien ja Bhutanin edut yhdistyivät.
Bhutan ja Britannia laativat Punakhassa sopimuksen vuonna 1910, jonka mukaan britit saivat kaksinkertaistaa vuotuisen palkkionsa 100 000 rupiaan, eikä Britannia puuttuisi Bhutanin sisäisiin asioihin. Bhutan taas suostui noudattamaan Britannian neuvoja ulkosuhteissaan. Punakhan sopimus takasi Bhutanille myös puolustuksen Kiinaa vastaan.
Bhutanissa suoritetut sisäiset uudistukset sisälsivät länsimaisten koulujen käyttöönottoa, Intian välisen kaupankäynnin kasvua ja buddhalaisen luostarijärjestelmän elvyttämistä. Ugyen Wangchuck oli valtakautensa loppupuolella huolissaan dynastian jatkuvuudesta, ja hän sai vuonna 1924 brittien vakuutuksen siitä, että hänen perheensä säilytti vallitsevan aseman Bhutanissa. Hänen pyyntönsä johti Bhutanin todellisen aseman kyseenalaistamiseen suhteessa alueen brittiylivaltaan, jolloin myös Bhutanin suhde Brittiläiseen Intiaan pysyi epäselvänä.
Ugyen Wangchuck kuoli vuonna 1926, ja häntä seurasi toisena Druk Gyalpona hänen poikansa Jigme Wangchuck, joka hallitsi maata vuoteen 1952 asti. Hän jatkoi isänsä työtä modernisoimalla maata, rakensi lisää kouluja ja paransi tieverkostoa. Hänen aikanaan yhä useampia luostareita ja piirien hallituksia otettiin suoraan kuninkaan alaisuuteen.
Brittivallasta Intian suojelukseen
Bhutanin asema suhteessa Intiaan tarkistettiin uudelleen vuonna 1932, sillä oli edelleen epäselvää oliko Bhutan todellisuudessa osa Intiaa, jolla oli vain sisäinen itsemääräämisoikeus. Lontoossa tehdyn päätöksen mukaan Bhutanille jätettiin mahdollisuus liittyä Intiaan tai säilyä itsenäisenä, kun Intian itsenäisyys Britanniasta toteutuu. Bhutan päätti pysyä itsenäisenä, jonka myös Intia hyväksyi. Kun Britannia vetäytyi Intiasta vuonn1947, päättyi myös Britannian ja Bhutanin välinen liitto. Bhutan säilytti sisäisen hallintansa ja Intia seurasi Britanniaa Bhutanin suojelijana ja päätti olla puuttumatta Bhutanin sisäisiin asioihin. Jotkut historioitsijat uskovat, että jos Intialla olisi ollut eturistiriitoja Kiinan kanssa tällä ajankohdalla, joita sillä oli kymmenen vuotta myöhemmin, se ei ehkä olisi suostunut niin helposti Bhutanin itsenäiseen asemaan.
Kolmantena Druk Gyalpona aloitti vuonna 1952 Jigme Dorji Wangchuck. Hänen ensimmäinen uudistuksensa oli lakiasäätävä kansalliskokous, Tshongdu, joka perustettiin vuonna 1953. Tämä oli merkittävä edistysaskel kohti perustuslaillista monarkiaa. Kuningas pystyi edelleen antamaan kuninkaallisia asetuksia ja pystyi käyttämään veto-oikeutta kansalliskokouksen päätöksiin.
Kiinan kansanarmeijan hyökättyä Tiibetiin vuonna 1951 Bhutan sulki pohjoisen rajansa ja vahvisti siteitään Intiaan, Kiinan mahdollisen hyökkäyksen torjumiseksi. Vähentääkseen Kiinan uhkaa Bhutan aloitti suureksi osaksi Intian rahoittaman nykyaikaistamisohjelman. Uudistuksiin liittyi orjuuden ja köyhyyden poistaminen, sekä oikeuslaitoksen erottaminen hallituksen toimeenpanovallasta. Tieverkon kehittämistä jatkettiin ja yhteyttä Intian tasankojen ja Keski-Bhutanin välillä parannettiin. Dzonghasta tehtiin maan kansallinen kieli ja muihin kehityshankkeisiin kuuluivat Paron kansallismuseon ja kansallisarkiston perustaminen. Dorjin hallitsijasuvun asema päivitettiin vuonna 1958, ja lonchenille, eli pääministerille, jaettiin osa vallasta. Uudistukset heikensivät absoluuttista monarkiaa ja vallan perinteistä hajauttamista alueellisten johtajien kesken, mutta keskushallinnon rooli taloudellisten ja sosiaalisten asioiden hoidossa vahvistui.
Lonchenina toimineen kuninkaan veljen Jigme Palden Dorjin johdolla modernisoitumispyrkimyksiä jatkettiin 1960-luvulla. Vuonna 1962 Dorji kuitenkin joutui epäsuosioon kuninkaallisen armeijan päälliköiden keskuudessa, sotilasajoneuvojen käytön vuoksi ja noin viidenkymmenen upseerin pakkoeläköitymisen vuoksi. Dorji myös pyrki supistamaan valtion tukemia uskonnollisia instituutioita. Huhtikuussa 1964 Druk Gyalpon ollessa Sveitsissä sairaalahoidossa, Dorji murhattiin Phuntsholingissa. Murhan takana oli sotilashenkilöstö, joiden mukana oli armeijan esikuntapäällikkö Namgyal Bahadur, joka oli Druk Gyalpon setä. Hänet teloitettiin salamurhan vuoksi.
Vuonna 1966 valtionhallinnon tehostamiseksi kuningas Jigme Dorji Wangchuck teki Thimphusta maan ympärivuotisen pääkaupungin. Vuonna 1968 kansalliskokouksen toimivaltaa lisättiin Druk Gyalpoon nähden, kuningas itse ei tehnyt mitään Wangchuck-dynastian vallan heikentämisen eteen, mutta seuraavana vuonna hän vaati että kansalliskokous uudistaa kolmen vuoden välein kuninkaan valtuudet hallita maata.
Ulkopolitiikassa Jigme Dorji Wangchuckin aikana tehtiin myös uudistuksia. Bhutan pyrki olemaan neutraali ja sitoutumaton suhteissaan Kiinaan ja Intiaan. Maa pyrki lisäämään kansainvälisiä yhteyksiään, kuin mitä aiemmin oli ollut Intian ohjatessa maan ulkopolitiikkaa. Vuonna 1962 Bhutan liittyi Aasian ja Tyynenmeren maiden väliseen Colombo-yhteistyöohjelmaan. Vuonna 1971 Bhutan otettiin YK:n jäseneksi. Intia pyrki pitämään Bhutanin vakaana puskurivyöhykkeenä ja jatkoi Bhutanille myönnettävää huomattavaa kehitysapua.
Jigme Dorji Wangchuck kuoli vuonna 1972, ja häntä seurasi Druk Gyalpona hänen poikansa Jigme Singye Wangchuck, joka oli valtaan noustessaan 16-vuotias. Wangchuck-dynastian ja Dorji-suvun siteet korostuivat, sillä uuden kuninkaan äiti oli lonchenina toimineen Jigme Palden Dorjin sisar. Kuninkaan neuvonantajina toimivat aluksi hänen vanhemmat sisarensa ja äitinsä. Hänen viralliset kruunajaisensa pidettiin vuonna 1974, minkä jälkeen Wanchukin ja Dorjin sukujen välejä helpotettiin perumalla maanpaossa olleiden Dorji-suvun jäsenten karkotukset. Tätä kuitenkin edelsivät selonteot uuden Druk Gyalpon salamurhasuunnitelmista, ennen tämän virallisia kruunajaisia. Juoni paljastui kolme kuukautta ennen kruunajaisia, ja sen alullepanija oli Yangki. Kolmekymmentä henkilöä pidätettiin, heidän joukossaan korkeita hallinto- ja poliisiviranomaisia.
Pakolaisongelmia ja demokratiakehitystä
Bhutanin länsipuolella sijaitsevan Sikkimin kuningaskunnan vuoden 1975 tapahtumilla oli merkittävä vaikutus Bhutanin tulevaan politiikkaan. Nepalin ja Bhutanin välissä sijaitsevan Sikkimin monarkia oli kestänyt yli 300 vuotta, mutta kansanäänestyksen myötä kuningaskunta lakkautettiin. Sikkimiläiset olivat maassa vähemmistönä, ja kansanäänestyksessä vaikutti erityisesti Sikkimin nepalilainen enemmistö. Sikkim liittyi Intiaan maan 22. osavaltiona.
Hallitus pyrki 1980-luvulla erilaisin määräyksin säilyttämään Bhutanin kulttuurisen omaleimaisuuden ”yksi valtio, yksi kansa” -politiikalla, jota kutsutaan nimellä driglam namzha, eli kansalliset tavat ja etiketti. Kaikkien bhutanilaisten, myös nepalinkielisten, täytyy esimerkiksi pitää bhutanilaisten kansallispukua hallituksen rakennuksissa, dzongeissa ja temppeleissä. Koulutuksessa on suosittu dzongkhan kieltä nepalin kielen kustannuksella, joka pudotettiin pois koulujen opetusohjelmasta vuonna 1989.
Politiikkaa ovat kritisoineet paitsi ihmisoikeusjärjestöt, myös Bhutanin nepalilaista alkuperää oleva Lhotshampa-väestönosa, joka tuntee sen olevan suunnattu heitä vastaan. Omasta näkökulmastaan bhutanilaiset suojelevat himalajanbuddhalaista kulttuuria ja elämäntapaa, joka on käytännössä tuhoutunut viereisessä Sikkimissä nepalilaisten liian suuren maahanmuuton vuoksi.
1980-luvulla nepalilaisia oli arvioita 28 % Bhutanin väestöstä, epävirallisten arvioiden mukaan määrä saattoi olla 30–40 %. Bhutanin eteläosissa nepalilaiset muodostivat enemmistön.
Jännitteet nepalilaisten ja bhutanilaisten välillä kasvoivat 1980-luvun lopulla vuoden 1985 kansalaisuuslain myötä. Lain mukaan vain ennen vuotta 1958 Bhutanissa asuneet nepalilaiset maahanmuuttajat saisivat Bhutanin kansalaisuuden, mikäli he pystyvät todistamaan asuneensa Bhutanissa tuolloin.
Theo Mackeben
Theo Mackeben (5. tammikuuta 1897 Stargard, Länsi-Preussi – 10. tammikuuta 1953 Berliini) oli saksalainen pianisti, kapellimestari ja säveltäjä, joka teki paljon elokuvamusiikkia 1930-luvulta 1950-luvun alkuun. Hänen tunnetuimpia sävelmiään ovat ”Nur nicht aus Liebe weinen” (suom. ”Itke en lemmen tähden”), ”Bei dir war es immer so schön” (suom. ”Luonasi oli aina niin ihanaa”) ja Miliza Korjusin vuonna 1935 tunnetuksi tekemä ”Warum?” (suom. ”Miksi?”, mm. Mauno Kuusisto).
Alain Giresse
Alain Giresse (s. 2. elokuuta 1952) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Helmikuusta 2022 lähtien hän on toiminut Kosovon jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Elokuussa 2012 Giresse lyötiin Ranskan kunnialegioonan ritariksi.
Ura pelaajana
Pienikokoinen Giresse edusti FC Girondins de Bordeaux'n joukkuetta 16 vuoden ajan ja pelasi joukkueessa kaikkiaan 519 liigaottelua ja teki niissä 158 maalia, mikä on joukkueen kaikkien aikojen ennätys. Giresse kuului Aimé Jacquet'n valmentaman 1980-luvun menestysjoukkueen avainmiehiin ja oli juhlimassa Ranskan mestaruutta 1984 ja 1985. Eurokentillä Giresse eteni Bordeaux'n kanssa Euroopan Cupin välieriin 1984–85, mutta joutui taipumaan Juventukselle yhteismaalein 3–2.
1986 Giresse siirtyi Girondins de Bordeaux'sta Olympique de Marseilleen, jossa pelasi kaksi kautta lopettaen kauteen 1987–88.
Giresse lukeutui myös Ranskan maajoukkueen runkopelaajiin. Hän oli mukana Ranskan joukkueessa vuosien 1982 ja 1986 MM-kisoissa. Edellisissä hän oli Ranskan paras maalintekijä tehtyään jatkolohkossa kaksi maalia Pohjois-Irlantia vastaan ja välierässä yhden maalin Saksaa vastaan. Jälkimmäisissä kisoissa hän sai MM-pronssia.
Giresse oli tärkeä pelaaja myös Ranskan voittaessa Euroopan mestaruuden 1984. Noissa kisoissa hän teki yhden maalin, alkulohkossa Belgiaa vastaan. Maajoukkueessa hän pelasi kaikkiaan 47 ottelua ja teki kuusi maalia. Viimeisen maaottelunsa Giresse pelasi MM-kisojen välierissä Saksaa vastaan heinäkuussa 1986.
Ura valmentajana
Giressen valmennusura on toistaiseksi jäänyt menestyksekkään peliuran varjoon. Hän on luotsannut Toulouse FC:tä kahteen otteeseen. Marraskuussa 1995 hän korvasi erotetun Rolland Courbis'n toimien tehtävissä kesään 1998 saakka, kunnes siirtyi Paris Saint-Germainin päävalmentajaksi. Vaikka Giresse avasi uransa PSG:ssä Trophée des Championsin voitolla, ura PSG:ssä jäi. Kohtalokkaaksi Giresselle jäi tappio Cup-voittajien Cupissa israelilaiselle Maccabi Haifalle ja lokakuussa portugalilainen Artur Jorge korvasi Giressen.
Tammikuussa 1999 Giresse palasi Toulouse FC:hen, kun Guy Lacombe sai potkut seurasta. Toinen rupeama seurassa päättyi lokakuussa 2000 potkuihin.
2001–2003 Giresse luotsasi marokkolaista FAR Rabatia ja pääsi 2003 juhlimaan Marokon Cupin voittoa.
2004–2005 Giresse kokeili siipiään Georgian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana, mutta pesti ei ottanut sujuakseen. Maaliskuusta 2006 lähtien Giresse on luotsannut Gabonin jalkapallomaajoukkuetta, muttei onnistunut johdattamaan joukkuetta Afrikan mestaruuskilpailuihin 2008. Hän kuitenkin jatkoi Gabonin päävalmentajana, mutta paikka MM-kisoissa 2010 jäi myös haaveeksi. Hänen ensimmäinen arvokisasaavutuksensa Gabonissa oli selviytyminen Afrikan mestaruuskisoihin 2010. Gabon aloittikin turnauksen hyvin voitettuuaan Kamerunin 0–1, mutta päätöskierroksen dramaattinen 1–2 tappio Sambialle tiesi Gabonin putoamista jatkosta. Giressen sopimus päättyi Afrikan mestaruuskisojen jälkeen, eikä ranskalainen jatka enää tehtävissään. Helmikuun alussa hän ilmoitti olevansa kiinnostunut Ranskan maajoukkueen päävalmentajuudesta.
Huhtikuussa 2010 Malin jalkapalloliitto ilmoitti palkanneensa Giressen uudeksi maajoukkueensa päävalmentajaksi. Giressen johdolla Mali eteni Afrikan mestaruuskisojen 2012 pronssiotteluun. Kolme edellistä pronssiotteluaan hävinnyt Mali onnistui Giressen johdolla vihdoin päättämään kehnon mitalipelimenestyksensä ja 2-0 voitto Ghanasta toi Malille maan historian ensimmäiset mestaruusmitalit 40 vuoteen. Toukokuun alkupuolella 2012 Giresse ilmoitti, ettei jatka toukokuun lopussa päättyvää sopimustaan Malin liiton kanssa.
Tammikuussa 2013 Giresse allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen Senegalin maajoukkueen kanssa. Giresse luotsasi Senegalin Afrikan mestaruuskilpailuihin 2015. Joukkue joutui tiukkaan lohkoon Ghanan, Algerian ja Etelä-Afrikan kanssa. Avausottelussa Senegal kukisti Ghanan 1–2, mutta tasapeli Etelä-Afrikkaa vastaan ja tappio Algerialle pudottivat joukkueen jatkopeleistä. Turnauksen jälkeen Giresse sai potkut tehtävästään.
Maaliskuussa 2015 Giresse palasi Malin jalkapallomaajoukkueen peräsimeen. Giressen johdolla Mali jäi lohkovaiheeseen Afrikan mestaruusturnauksessa 2017 eikä selvinnyt MM-lopputurnaukseen 2018. Giresse jätti tehtävänsä syyskuussa 2017.
Tammikuun alussa 2019 Giressestä tuli Tunisian maajoukkueen päävalmentaja. Hän luotsasi Tunisian Afrikan mestaruuskisoissa neljänneksi. Tunisia erotti Giressen elokuussa 2019.
Raisa Maria Toivo
Raisa Maria Toivo (s. 1972) on suomalainen historioitsija, joka toimii historian professorina Tampereen yliopistossa. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Tampereen yliopistossa vuonna 2006.
Toivo on erikoistunut Suomen ja Ruotsin historiaan varhaismodernilla ajalla. Hän tutkii "monenlaisia varhaismoderniin uskoon ja uskontoon, noituuteen, noitavainoihin, sukupuoleen ja perheeseen sekä perheväkivaltaan ja rikoshistoriaan liittyviä teemoja." Hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2021.
Kansainyhteisö
Kansainyhteisö (vuodet 1926–1949 Brittiläinen kansainyhteisö, ) on Britannian ja sen entisten alusmaiden ja territorioiden muodostama yhteisö. Jäsenvaltioiden joukossa on myös neljä valtiota, Gabon, Mosambik, Ruanda ja Togo, joilla ei ole brittiläistä siirtomaataustaa.
Organisaatio ja toiminta
Kansainyhteisö poikkeaa monista muista kansainvälisistä järjestöistä siinä, ettei sillä ole peruskirjaa eikä virallisia sääntöjä. Jäsenmaita sitovat yhteen yhteiset perinteet, instituutiot sekä taloudelliset siteet. Järjestön toiminta perustuu pitkälti sen jäsenten välisiin yhteisneuvotteluihin. Yhteisön mailla ei ole valtaa puuttua toistensa asioihin, eivätkä yhteisön maat toimi yhdessä esimerkiksi ulkopoliittisissa kysymyksissä.
Kansainyhteisön päämies on Britannian monarkki, jonka tehtävä on lähinnä symbolinen. Hän on myös 16 jäsenvaltion valtionpäämies. Kansainyhteisön keskeisin elin on jäsenvaltioiden hallitusten päämiesten tapaaminen, joka järjestetään kahden vuoden välein. Sen yhteydessä eri valtioiden johtajat voivat keskustella yhteisistä haasteista ja asettaa uusia tavoitteita.
Pääsihteerin johtama Kansainyhteisön sihteeristö järjestää järjestön toimintaa ja pyrkii pitämään yllä jäsenvaltioiden suhteita. Sihteeristö toimii yhteistyössä jäsenvaltioiden hallitusten kanssa päämiesten tapaamisen asettamien tavoitteiden toteuttamisessa. Sihteeristön toimisto on Lontoossa Marlborough Housessa. Hallituksen päämiehet valitsevat pääsihteerin, joka voi istua maksimissaan kaksi nelivuotista kautta. Sihteeristö vastaa hallintoneuvostolle, jossa istuu jäsenvaltioiden Britannian korkeat edustajat.
Britannian kuningas Charles III hallitsee myös suoranaisena valtionpäämiehenä Commonwealth realm -nimellä tunnettuja Kansainyhteisön sisäpiirin jäseniä Antigua ja Barbudaa, Australiaa, Bahamaa, Belizea, Kanadaa, Grenadaa, Jamaikaa, Uutta-Seelantia, Papua-Uutta-Guineaa, Saint Kitts ja Nevisiä, Saint Luciaa, Saint Vincent ja Grenadiineja, Salomonsaaria ja Tuvalua. Yhteisön tehtävänä on kehittää jäsentensä demokratiaa sekä koordinoida kehitysyhteistyötä rikkaiden ja köyhien jäsenmaiden välillä johtamalla esimerkiksi koulutushankkeita. Kansainyhteisön maiden parhaat urheilijat puolestaan osallistuvat joka neljäs vuosi Kansainyhteisön kisoihin, joissa järjestetään kilpailuja useissa lajeissa.
Historia
Kansainyhteisö perustettiin Westminsterin säädöksellä vuonna 1931, kun brittiläinen imperiumi alkoi vähitellen murtua ja koska aikaisemmin Britannian hallitsemien alueiden välinen suhde tarvitsi uuden organisaation. Imperiumi oli 1800-luvun lopulla alkanut asettaa siirtomaidensa johtoon hallintoelimiä, jotka toimisivat itsenäisti sisäpolitiikassa. Ne saivat hiljalleen lisää autonomiaa. Vuoden 1926 Imperiumin konferenssi oli julkistanut jokaisen siirtomaahallituksen autonomiseksi toimijaksi. Konferenssin päätöksen mukaan kaikilla oli yhtäläinen asema brittiläisen imperiumin sisällä, ja kaikkia yhdisti uskollisuus Britannian kruunua kohtaan.
Kansainyhteisöä kutsuttiin Brittiläiseksi kansainyhteisöksi vuoteen 1949 asti, jolloin Lontoon julistus pudotti sanan ’brittiläinen’ pois nimestä. Intia oli sitä ennen ilmoittanut muuttavansa valtiomuotonsa tasavallaksi, mikä oli ollut vastoin Kansainyhteisön silloisia sääntöjä. Lontoon julistuksen jälkeen yhteisön säännöt hyväksyivät jäsenvaltioksi myös tasavallat, sillä niiden valtionpäämiehenä ei enää välttämättä tarvinnut olla Britannian monarkki. Jäsenvaltion tarvitsi vain hyväksyä monarkki Kansainyhteisön johtajana.
Kansainyhteisö kasvoi merkittävästi 1960–1980-lukujen aikana, kun monet entiset siirtomaat itsenäistyivät ja liittyivät järjestöön. Kansainyhteisön sihteeristö perustettiin vuonna 1965, jolloin järjestössä oli 21 jäsenvaltiota. Vuonna 1970 jäseniä oli 31 ja vuonna 1980 jo 44. Viideskymmenes jäsen liittyi vuonna 1990.
Frans Rantala
Frans Rantala (24. tammikuuta 1876 Tyrvää − 6. marraskuuta 1918 Helsinki) oli tyrvääläinen puutyömies ja Tyrvään punakaartin ylipäällikkö sisällissodan aikana.
Kansainyhteisö
Jäsenvaltiot
Kansainyhteisössä on 56 jäsenvaltiota, joista kaikki paitsi neljä valtiota (Gabon, Mosambik, Ruanda, Togo) ovat aikoinaan olleet osana brittiläistä imperiumia.
Nykyiset jäsenvaltiot ovat:
Frans Rantala
Hän oli kotoisin Lousajan kylästä. Rantala teloitutti paikkakunnalta vangitun liikemiehen Akseli Soivion, ja oli mahdollisesti osallisena paikkakunnalla vangittujen valkoisten joukkosurmiin. Hän joutui sodan jälkeen oikeuteen ja tuomittiin valtiorikosoikeudessa kuolemaan. Rantala ammuttiin Suomenlinnan vankileirillä. Akseli Soivion veljen, varatuomari Vilho Soivion kerrotaan henkilökohtaisesti pitäneen huolen Rantalan joutumisesta teloitettavaksi. Rantala oli yksi viimeisistä, jotka ehdittiin ampua ennen kuin valtiorikosoikeuksien langettamien kuolemantuomioiden täytäntöönpano keskeytettiin ja yleinen armahdus lievensi ne elinkautisiksi kuritushuonerangaistuksiksi.
NHL Plus/Minus Award
175px|thumb|Palkinnon kahdesti voittanut [[Chris Pronger Philadelphia Flyersin paidassa.]] NHL Plus/Minus Award oli NHL-liigan vuosittain jakama palkinto sille pelaajalle, jonka plus/miinus-tilasto oli runkosarjan parhain kuluneella kaudella. Plus/miinus-tilastoa on ylläpidetty vuodesta 1968 lähtien, mutta voittajalle annettiin palkinto vasta vuodesta 1983 lähtien, aluksi Emery Edge Award -nimellä. NHL Plus/Minus Award lakkautettiin kauden 2007–2008 jälkeen.
Palkinnon nimi vaihteli vuosien mittaan sponsoreiden vaihduttua. Palkinnon voittaja sai palkinnon sponsorilta 5 000 dollaria valitsemalleen hyväntekeväisyyskohteelle. Lisäksi jokaisen joukkueen plus/miinus -tilaston voittaja sai samaan tapaan 1 000 dollaria.
NHL Plus/Minus Awardin voittajat
175px|thumb|Huonoin +/– lukema, jolla palkinto voitettiin, oli [[Ron Francisin +30 kaudelta .]] 175px|thumb|Ainoa ruotsalainen voittaja oli [[Peter Forsberg.]]
Voittajat maittain: (1983-2008)
Kanada 18, Tšekki 4, USA 4, Venäjä 2, Ruotsi 1, Itävalta 1
Plus/miinus-tilaston voittajat 1968–1982
175px|thumb|[[Bobby Orr voitti tilaston kuudesti pelatessaan Boston Bruinsissa.]] 175px|thumb|[[Larry Robinson oli viimeisin palkinnon voittanut pelaaja, joka pääsi yli +100:n.]] NHL Plus/Minus Awardin myöntämisperusteena oleva plus/miinus-tilasto oli aloitettu jo 1968. Ennen vuotta 1983 voittajalle ei kuitenkaan jaettu palkintoa.
Johan Vonlanthen
right|220px|thumb|Johan Vonlanthen maajoukkuepaidassa 2006
Johan Vonlanthen (s. 1. helmikuuta 1986 Santa Marta, Kolumbia) on sveitsiläinen jalkapalloilija, joka pelaa Itävallan Bundesliigan FC Red Bull Salzburgssa. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä.
Vonlanthen pelasi nuoruudessaan BSC Young Boysissa. Hän teki debyyttinsä Sveitsin pääsarjassa kaudella 2001–2002 kuusitoistavuotiaana. Hän teki sillä kaudella kahdeksassa ottelussa yhden maalin. Seuraavalla kaudella hän pelasi 27 ottelua, joissa teki neljä maalia. Vonlanthen teki kesällä 2003 sopimuksen PSV Eindhovenin kanssa. Kevään 2005 hän oli lainassa Brescia Calciossa ja kauden 2005–2006 NAC Bredassa. Kesäkuussa 2006 hän liittyi jälleen PSV Eindhoveniin, josta siirtyi samana kesänä itävaltalaisseura Red Bull Salzburgiin. Vonlanthen pelasi 33 ottelua ja teki 5 maalia kaudella 2006-07, kun Red Bull Salzburg voitti Itävallan mestaruuden.