cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ballista (pretoriaaniprefekti)
Keväällä 261 Macrianus vanhempi ja nuorempi kokosivat armeijansa ja lähtivät länteen kohtaamaan Gallienuksen joukkoja. Ballista ja Quietus jätettiin valvomaan idän provinsseja. Gallienuksen kenraalit kuitenkin löivät Macrianusten armeijan Illyriassa syksyllä 261, jonka jälkeen Palmyran hallitsija Septimius Odaenathus päätti siirtyä Gallienuksen puolelle. Hän hyökkäsi Quietuksen ja Ballistan joukkoja vastaan ja kukisti ne Emesassa. Kaupunkilaiset murhasivat Quietuksen, mutta Ballistan sen jälkeiset vaiheet ovat epäselviä. Historia Augustan mukaan hän julistautui keisariksi, mutta se ei ole todennäköistä. Luultavasti Odaenathus teloitutti hänet.
Elisabetta Sirani
Elisabetta Sirani (8. tammikuuta 1638 Bologna – 28. elokuuta 1665 Bologna) oli italialainen taidemaalari. Hänen tyylisuuntansa oli barokki. Hän oli aikansa kuuluisin bolognalainen naistaiteilija, ja hän perusti naisille tarkoitetun taideakatemian.
Sirani ja hänen sisarensa, joista tuli myös taiteilijoita, saivat taiteellisen perusopetuksensa isältään. Taidehistorioitsija Carlo Malvasia huomasi hänen kykynsä ja rohkaisi ryhtymään ammattitaiteilijaksi. Kun isän terveys heikkeni, Sirani otti hoitaakseen perheen ateljeen. thumb|right|Madonna, 1663, National Museum of Women in the Arts, Washington, DC.
Velimatti Sutela
Velimatti Sutela on suomalainen jalkapallovaikuttaja, urheilutoimittaja ja -selostaja. Sutela selostaa mm. Eurosport-kanavalla Formula E -sarjan osakilpailuja. Hän on nykyään Kansallisessa Liigassa pelaavan FC Hongan manageri. Hän on toiminut FC Espoon toiminnanjohtajana ja valmentanut seuran naisten edustusjoukkuetta. Vuonna 2021 lähtien Sutela teki kotimaista naisjalkapalloa käsittelevää Pelinavaus-podcastia.
Borum Eshøj
Ympäristö
Eshøj on korkea moreenimäki, jonka muodostui viimeisen jääkauden kylmimmän vaiheen aikana. Silloin mannerjäätikkö eteni tälle seudulle ja jätti sulaessaan mukanaan tuomat kivi-, sora-, hiekka- ja saviainekset korkeiksi mäiksi. Mäen korkeus on noin 100 metriä ja sen ylänkö on pinta-alaltaan neljä neliökilometriä. Mäen laelta näkee ympäristöön selkeällä säällä 25 kilometrin päähän. Ylängöllä sijaitsi aikoinaan paljon muitakin hautakumpuja ja vanhoja valokuvia tutkimalla on päädytty noin 25–30 hautakumpuun. Tutkittuja hautakumpuja on tässä kutsuttu samalla nimellä, mutta nimen perässä on attribuuttina luku alkaen numeroista I, II, III ja IV. Ne sijaitsevat kaikki alle 300 metrin etäisyydellä toisistaan. Eshøjn alueen hautakummut ovat yleensä hävinneet joko maanotossa tai ne on kynnetty peltomaiksi. Aikaisempien tutkimuksien tuloksista tiedetään, että niissä on pääasiassa pronssikauden hautauksia, vaikka joukossa on myös rautakaudelle ajoitettavia hautauksia.
Historiaa
pienoiskuva|Piirros kaivauksista vuodelta 1875. Ennen Borum Eshøjn hautakummun tutkimista se oli yksi Pohjois-Euroopan suurimpia hautakumpuja. Vuonna 1850 Højballegaardin maatilan omistaja kaivoi hautakummun itärinnettä ja löysi sieltä itä-länsi-suuntaisen paasiarkun sisältä pronssimiekan ja muita pronssiesineitä. Arkun mitat olivat 2,5 metriä pitkä, 1,9 metriä leveä ja 0,94 metriä korkea. Omistaja kävi vuonna 1853 lahjoittamassa pronssimiekan kuningas Frederik VII:lle ja pyysi hautakummulle rauhoitusta. Hänen mukaansa muitakin tahoja kävi kaivelemassa kumpua. Kummusta tulikin ensimmäinen tanskalainen rauhoitettu hautakumpu, mutta sitten, kun omistaja myi maatilansa vuonna 1856, raukesi rauhoitus tähän. Uusi omistaja kertoi myöhemmin, että hautakumpu romahti talvella 1859–1960 ensimmäisen paasiarkun päälle. Silloin paljastui toinen arkkuhautaus, jossa oli ihmisen poltetut luut. Arkussa oli myös pitkä pronssineula ja kolme lyhyttä pronssimiekkaa, joista yhdellä oli kultalangasta valmistettu koriste kahvassa. Koristeltu miekka lahjoitettiin Århusin museoon. Uusi paasiarkku sijaitsi kummussa itä-länsi- suuntaisesti ja se oli 1,6 metriä pitkä ja 1,3 metriä leveä.
Vuonna 1871, kun edellinen uusi omistaja otti kummusta maata sen itäosasta peltojensa maanparannukseksi, löysi hän ensimmäisen tammiarkun. Se sisälsi vaatetetun luurangon ja sille mukaan annettuja hauta-antimia. Noin 2,5 metriä pitkä tammipuun tukista koverretussa arkussa makasi nainen, joka oli haudattu kumpuun 40–50-vuotiaana. Arkkua kohdeltiin kovakouraisesti ja se onkin tuhoutunut, mutta sen sisältö otettiin myöhemmin talteen Tanskan kansallismuseoon. Nyt herättiin lopullisesti rauhoittamaan hautakumpu, jotta se voitaisiin tutkia tarkemmin. Hautakumpu tutkittiinkin vuonna 1875 kansallismuseon toimeksiannosta ja C. Engelhardtin johdolla, jolloin siitä piirrettiin pohjapiirros. Kummusta tuli esille kaksi muutakin tammiarkkuhautausta. Hautaa tutkittiin lisää 1890-luvulla, mutta nämä olivat tuloksettomia kaivauksia. Hautakummusta oli tähän mennessä kaivettu suuri osa pois ja jäljellä oli enää murto-osa kummun alkuperäisestä tilavuudesta. Tämä kummun viimeinen osa rauhoitettiin vuonna 1937.
Vuonna 1989 aloitettiin Eshøjllä uudet tutkimukset. Ensimmäiseksi kaivettiin hautakumpu Eshøj II. Kaivauksien aikana saatiin vapaaehtoisia lisää ja silloin aloitettiin seuraavan hautakummun Eshøj III kaivaukset. Eshøj II kaivaus valmistui vuonna 1991 ja Eshøj III vuonna 1992. Hautakummun Eshøj II valmistuttua aloitettiin saman tien neljännen kummun Eshøj IV kaivaukset. Sen pohjoissivulta ilmaantui merkkejä kivikautisesta kaksilaivaisesta pitkätalosta.
Hautakumpu
pienoiskuva|Rekosntruktio Bourm Eshøj I:stä ennen uusia kaivauksia. Suurinta hautakumpua Borum Eshøjtä kutsutaan tässä tekstissä jatkossa nimellä Eshøj I. Se on samaa tyyppiä kuin etelässä jo kauan käytetty tumulushaudat. Se eroaa kuitenkin siitä, että tähän kumpuhautaan on tehty useita hautauksia. Kun tutkimukset alkoivat, oli hautakummun pohjan halkaisija 38–40 metriä ja kummun lakikorkeus oli noin 9 metriä. Siitä on otettu maata tienpohjiin ja peltojen maanparannukseen. Sen valtavasta koosta johtuen maata onkin riittänyt moneen tarpeeseen ja silti kummun jäänne on ollut suuri. Jos ajatellaan kumpua pallosta pois leikattuna kalottina, on se tilavuus ollut noin (säde 19 metriä ja korkeus 9 metriä) 18 000 kuutiometriä. Se on tutkimusten mukaan rakennettu turvelevyistä, joita on irrotettu maasta lapion avulla ja kuljetettu paikalle erilaisilla kuljetusvälineillä. Ne on pinottu toistensa päälle, mikä on näkynyt turvekerrosten välisinä värieroina. Turvelevyjä on laskelmien mukaan käytetty noin 630 000 ja niiden irrottamiseksi on täytynyt käydä läpi arviolta 66 hehtaaria laidunmaata.
Suurimmasta hautakummusta on löytynyt 8 hautaa, joista kolme olivat tammiarkkuihin tehtyjä ruumishautauksia, kaksi olivat paasiarkkuihin tehtyjä polttohautauksia, ja kolme muuta olivat muita polttohautauksia. Esineiden tyyliin ja muotoiluun perustuvaa ajoitus antaa haudoille väljän ajoituksen 1500–1300 eaa. eli ne kuuluvat kaikki periodille II. Seuraavassa selostetaan hautakummusta Eshøj I löytyneet kolme tammiarkkuhautausta.
Borumin vanha mies
pienoiskuva|Borumin vanha mies Tanskan kansallismuseon näyttelyssä Vuonna 1875 löytyi aivan keskeltä hautakummun pohjatasoa 50–60-vuotiaan ja noin 170 senttimetriä pitkän miehen arkkuhautaus. Arkku oli valmistettu halkaistusta tammitukista, johon oli koverrettu ruumiille onkalo. Tukin yläpuolisko toimi arkun kantena. Tällaista arkkua kutsutaan tammiarkuksi. Vainaja oli laskettu alustana toimineen naudan nahan päälle ja ruumis oli puettu villavaatteisiin. Tammiarkun kaatamisvuodeksi arvioitiin sen vuosirenkaista laskien 1348 eaa. (virhemahdollisuus -10 vuotta/+18 vuotta). Arkku ja sen löydöt ovat esillä Tanskan kansallismuseossa.
Luettelo Afganistanin valtionpäämiehistä
Tämä on luettelo Afganistanin valtionpäämiehistä (ennen vuotta 1881 Kabul ja Herat).
Borum Eshøj
Borumin vanha mies
Vanha mies makasi arkussa selällään kädet vartalon sivuilla. Vainaja oli peitetty koko pituudeltaan kankaisella manttelilla. Mantteleita on säilynyt Tanskassa vain kolmesta hautauksesta. Yksi mantteli on tästä hautauksesta, ja kaksi muuta ovat Trindhøjin- ja Muldbjergin hautauksista. Vainaja oli puettu miesten hameeseen, jota kannatteli vyötäröllä kangasvyö, joka muistuttaa kaksoiskierteistä narua, ja hänen päässään oli pipomainen lakki. Jaloissaan hänellä oli kevytrakenteiset kengät, jotka ovat yleensä olleet nahkalappuja, mutta tässä kangaslappuja, joka kiedottiin jalkaterän ympäri ja sidottiin nilkkaan narulla. Miehen ainoa koru oli vaateneula, jossa oli lukkolaite (hakaneula). Miehen vaatteissa oli käytetty villaa, jonka alkuperä on jossakin eteläisessä tai keskisessä Euroopassa.
Borumin nuori mies
Vuoden 1875 kaivauksissa löytyi 20–22-vuotiaan ja 166 senttimetriä pitkän miehen hautaus. Vainajan hiukset olivat runsaat ja suurilla kiharoilla. Hänen päässään ei ollut lakkia. Vainaja oli asetettu tammiarkkuun naudan nahan päälle ja hänellä oli yllään hyvin säilyneet villavaatteet. Hänen peitokseen oli laskettu kaulasta alaspäin villakankainen mantteli ja hänen vyötärönsä ympärille oli kiedottu kankainen miesten hame. Jalkoihin oli puettu kankaiset kengät, jotka oli sidottu kiinni nilkkoihin. Arkkuun oli laitettu mukaan lyhyt pronssitikari pitkässä puisessa miekan tupessa, kaarnasta valmistettu rasia, sarvesta valmistettu kampa, luinen vaateneula ja puinen kaksoisnappi. Arkun ajoitus tehtiin tammiarkun vuosirenkaista, jotka ajoittivat sen 1344 eaa. (virhemahdollisuus -10 vuotta/+18 vuotta). Vainaja on osa Tanskan kansallismuseon näyttelyä.
Borumin nainen
pienoiskuva|200px|Borumin naisen vaatetus Naisvainaja löydettiin vuonna 1871 hautakummun itäreunasta, kun kummusta otettiin maata. Vainaja makasi tammiarkussa, jota silloin käsiteltiin kovakouraisesti eikä se ole säilynyt nykypäivään asti. Vainaja, joka oli 157 senttimetriä pitkä, makasi arkussa naudan nahan päällä selällään käden vartalon sivuilla. Hänellä oli noin 70 senttimetriä pitkät hiukset ja ne oli koottu yhteen myssyllä, jonka voi solmia leuan alta kiinni. Kaulassa oli lankamainen kaularengas, jossa oli paksu lukko, ja hänellä oli käsissään avoimet käsirenkaat. Kolmessa sormessa oli spiraalisormus. Yllään hänellä oli lyhyt villasta kudottu paita, jossa oli puolipitkät hihat. Asujen villa oli hyvänlaatuista villaa, joka on tutkimusten mukaan peräisin eteläisestä- tai keskisestä Euroopasta. Paidassa oli koristelevyt, jollaisia kutsutaan nimellä tutulus. Niiden halkaisijat olivat yli neljä senttimetriä ja niissä oli keskellä parin senttimetrin piikit. Ilmeisesti vyötärön ympäri oli kiedottu pitkä naisten hame, joka oli sidottu vyötärölle pitkällä kanttinauhalla, jonka päissä oli runsaat tupsut. Vyön solmu jäi pronssista valmistetun vyölevyn suojaan. Vyölevy oli ympyräkiekon muotoinen ja sen halkaisija oli 17,8 senttimetriä. Levyn navasta työntyi ulos useita senttejä pitkä piikikäs kärki ja sitä kierisivät eri säteillä 3–4 viivoitettua rengaskuvioparia, joiden väliin oli piirretty kaksi spiraaliornamenttia. Sisemmässä oli ollut 13 ja uloimmassa ehkä 15 spiraalikuviota. Mukana oli myös hänen pronssitikarinsa, joka oli valettu yhdeksi kappaleeksi, ja sarvesta valmistettu kampa. Jalkoihin oli laskettu pieni keraaminen astia, joka oli pronssikauden tyyliä, sekä puurasia. Näiden sisällöstä ei ole tietoa.
Eshøj II
Eshøj II sijaitsi noin 100 metriä itään kummusta Eshøj I. Sen pohjan halkaisija oli 27,5 metriä ja kummun korkeus oli 1,90 metriä. Kumpu oli loivarinteinen ja sen rinteet ja laki olivat aktiivisessa viljelyssä. Kumpua oli kaivettu jo 1959. Silloin läheisen museon johtaja kävi keskeyttämässä maatalon koulupojan kaivutyön, jonka tarkoituksena oli löytää kummun keskelle haudattu aarre. Hän oli jo löytänyt pronssimiekan osia, puisen tupen, spiraalikuviolla koristellun vyönsoljen (nämä periodilta II) ja laipallisen kirveen (tämä periodilta I). Pojan avustuksella löytöesineiden paikat merkittiin ja dokumentoitiin ennen kummun peittämistä uudelleen. Löytöesineet otettiin talteen kotiseutumuseoon.
Vuosina 1988–1991 suoritettiin hautakummussa huolelliset arkeologiset kaivaukset. Nyt löydettiin kaksi ruumishautausta periodilta II. Kummun keskellä ja alkuperäisen maanpinnan tasalla oli sijainnut yksi hauta, joka oli ollut tuettu paikalleen 3,6 metriä pitkällä ja 2 metriä leveällä kivilatomuksella. Kyseessä oli ollut tutkijoiden mukaan tammiarkkuhauta, jossa sekä arkku että vainaja olivat lahonneet jäljettömiin. Kivilatomukseen oli jäänyt 2,0 metriä pitkä ja 0,6 metriä leveä syvennys, joten arkun mitat olivat olleet hieman suuremmat. Arkun suunta olisi ollut itä-länsi-suuntainen. Arkusta löytyi pieni puinen jäänne ja vainajasta löytyi hammaskiilteen kappale. Ainoan vihjeen vainajan sukupuolesta löytyy miekan terän kappaleista ja vaateneulasta, jollaisia on tavattu miesten haudoista. Tämän vuoksi vainajaa pidetään miehenä.
Se hauta, jota edellä mainittu koulupoika oli jo kaivanut, sijaitsi edellisen haudan kivetyksen vieressä ja sen luoteisnurkassa. Kummun keskellä sijainnut hauta on tulkittu olevan hautakummun ensimmäinen hautaus, mutta päänvaivaa on tuottanut koulupojan löytämä hauta, koska talteen otettu kirves on vanhempaa tyylisuuntaa kuin ensimmäinen hautaus. Eli ongelma on siinä, kumpi hautaus oli tehty aikaisemmin? Hautakummusta löytyi merkkejä muistakin hautauksista. Viisi metriä pohjoiseen löytyi toinen itä-länsi-suuntainen kivilatomus, jonka sisälle olisi mahtunut tammiarkku. Kivilatomus sijaitsi noin metrin korkeudella alkuperäisen maanpinnan tasosta, joten se on tehty valmiiseen hautakumpuun. Sekä arkku että vainaja olivat taas lahonneet näkymättömiin, mutta löytynyt käsirengas periodilta II on naisten käyttämää mallia. Tätä vainajaa pidetään sen vuoksi naisena. Kun muut hautaukset ajoitettiin varhaiselle pronssikaudelle, on näiden lisäksi löytynyt uurnahauta myöhäiseltä pronssikaudelta. Siinä vainaja oli ensin poltettu roviolla ja sitten oli rovion tuhkat laitettu keraamiseen uurnaan. Sen malli on periodilta IV tai V. Kaivauksen lopuksi löytyi kummun reunalta kivetyksen jäänteitä. Ne on ilmeisesti hajonneet ympäriinsä peltojen syväaurauksen takia. Niiden sijainnin avulla voitiin esittää arvio hautakummun halkaisijasta, joka on todennäköisesti ollut 19–20 metriä leveä. Kummun maapohjasta löytyi pitkiä vakoja, joita oli vedetty ristikkäin kahdesta suunnasta käsin. Näitä pidetään aatran kynnösjälkinä, joilla koko hautakummun pohja ensin käsiteltiin ennen hautausta. Toinen tulkinta on, että ne ovat myöhäiseltä neoliittiselta kivikaudelta ja ne olisivat säilyneet maanpinnan alla suojassa siitä lähtien.
Eshøj III
Kun vuonna 1918 mitattiin pellolla sijainnutta vuosittain viljeltyä hautakumpua, saatiin sen pohjan halkaisijaksi 18,25 metriä ja korkeudeksi 1,20 metriä. Se sijaitsi hautakummusta Eshøj I 150 metriä koilliseen. Sitä tutkittiin vuosina 1989–1992. Hautakummun pohjalta löydettiin taas aatran kynnysjälkiä, joita oli vedetty kahdesta suunnasta ristikkäin yli koko alueen. Sitten löydettiin toisesta Eshøj II hautauksesta poiketen pyöreä kivikehä, joka kiersi koko hautakummun keskustan ympäri niin, että sen sisähalkaisijaksi tuli 20–22 metriä. Kivikehässä oli ladottu kiviä kolmeen kerrokseen ja se oli neljää lyhyttä katkosta lukuun ottamatta täysin ehjä. Tämä kivikehän ulkopuolelta löytyi vielä kaksi muutakin kivikehää, jotka sijaitsivat kukin 1,5 metriä edellisestä sisemmästä kivikehästä ulospäin.
Hautakummun keskellä sijaitsi kaksi kivilatomusta vierekkäin niin, että niiden väliin olisi voinut sijoittaa tammiarkku. Kuitenkin sekä arkku että vainaja olivat lahonneet olemattomiin. Tammiarkusta löydettiin toki merkkejä, mutta ne olivat pikemminkin jäänteitä puusta kuin puuta. Myöskään mitään hauta-antimia ei löytynyt.
Eshøj IV
pienoiskuva|Rekostruktio Borum Eshøj IV:stä ja sen alta löytyneestä pitkätalosta (katon kannatintolpat). pienoiskuva|Rekonstruktio pitkätalosta alueen tien varressa. Vuonna 1918 mitattiin myös Eshøj IV, joka oli viljelyssä oleva loivarinteinen kumpu. Sen pohjan läpimitta oli 23,5 metriä ja korkeus 2,20 metriä. Se sijaitsi hautakumpujen Eshøj II ja Eshøj III välissä ja noin 125 metriä hautakummusta Eshøj I koilliseen. Hautakumpu tutkittiin vuosina 1990–1992. Tutkimuksissa huomattiin kummun keskellä olevassa sekoittuneessa täytemaassa palaneen luun kappaleita. Tutkijat arvelevat, että hautakumpu on joskus ryöstetty arvoesineiden toivossa. Ryöstäjät ovat löytäneet polttohautauksen jäänteet ja mahdollisesti joitakin vainajan mukaan laitettuja pronssiesineitä. Hautakummusta ei löytynyt kaivauksissa mitään pronssiesineitä.
Hieman kummun keskustasta pohjoiseen löytyi tammiarkkuhautauksen jäänteet. Tammiarkkua olivat tukemassa vain muutama pohjaa vasten laitettu kivi ja arkku oli lahonnut olemattomiin lukuun ottamatta muutamaa senttimetriä puuainesta. Ainoa esine, joka kummusta löydettiin, olivat puiset kantopaarit. Niillä on todennäköisesti kannettu ruohoisia turvepaakkuja, joista hautakumpu oli rakennettu. Hautakummun keskustaa kiersi kivikehä, josta puuttui paljon kiviä monista kohtaa. Puutteista huolimatta sen halkaisijaksi saatiin mitattua 20–21 metriä. Kivikehän ulko- ja sisäpuolella sijaitsi laajoja kivetyksiä, jossa oli kiviä 1–3 kerroksen paksuudelta. Useat kivilatomukset oli rakennettu hautakummun ulkopuolelle. Kun päästiin kaivauksissa aivan hautakummun pohjalle, huomattiin taas aatran kynnösjälkiä ja yllättäin löydettiin myös jäänteet kaksilaivaisesta pitkätalosta. Sen pituus oli paalunjäljistä päätellen ollut 19,4 metriä ja leveys 6,5 metriä. Se ajoitettiin myöhäiselle neoliittiselle kivikaudelle noin 2000 eaa. Maahan hautautuneita kivisiä kuoppaliesiä, jotka liittyivät selvästi pitkätaloon, löytyi muutama.
Kožym
Kožym (, venäjäksi myös Кожим, Kožim) on lähes kokonaan autioitunut kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Intan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Usan sivujokeen Kosjuun laskevan Kožimjoen varrella 54 kilometriä Intasta lounaaseen. Taajaman ohi kulkee Kotlasin ja Vorkutan välinen rautatie. Asukkaita on 5 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta syntyi 1930–1940-lukujen vaihteessa rakennetun rautatieaseman yhteyteen. 1950-luvun lopulle saakka siellä oli vankityövoimalla toiminut hiilikaivos. Vuonna 1954 muodostettiin Kožimin kaupunkimainen taajama. Vuonna 1989 asukkaita oli yli 700 henkeä. Kaivostoiminta loppui 1990-luvun alussa.
Marko Ritola (muusikko)
Marko Ritola on kotkalainen muusikko ja lauluntekijä, joka tunnetaan Sydänmaa-yhtyeen laulaja-kitaristina ja lauluntekijänä. 2000-luvulta lähtien Ritola on ollut soolouralla, jolloin häneltä ilmestyi debyyttialbumi Löytöretki. Albumilla on uusien kappaleiden lisäksi myös joitakin Sydänmaa-yhtyeen kappaleita.
Ritola tekee nykyään keikkoja trubaduurina sekä duo- ja triokokoonpanojen kanssa. Usein keikat tapahtumat erilaisissa pubeissa, joissa on Ritolan mukaan tapahtunut paljon muutoksia.
Ritola on myös tehnyt yhteistyötä Isto Hiltusen kanssa ja yhteistyön tuloksena on syntynyt kappaleita muun muassa Salla Krokille ja Tanja ja Mino -lauluduolle. Lisäksi hän on tehnyt myös käännöstekstejä Isto Hiltusen soolotuotantoon. Pertti Haverisen kanssa on myös syntynyt joitakin kappaleita muutamille artisteille. Ritola on tehnyt sävellyksiä sekä Sydänmaalle, omalle soolotuotannolle että joillekin artisteille. Jani Taipaleelle Ritola on sanoittanut kappaleen ”Mustasiipisen tie”, jonka Taipale on säveltänyt itse.
Sella Giudicarie
Sella Giudicarie on kunta Pohjois-Italiassa Trentino-Etelä-Tirolin alueella olevassa Trenton maakunnassa. Kunta perustettiin vuonna 2016, kun neljä kuntaa Bondo (704 asukasta), Breguzzo (572 asukasta), Lardaro (228 asukasta) ja Roncone (1 451 asukasta) yhdistyivät.
Ecuadorinaratti
Ecuadorinaratti (Pyrrhura orcesi) on uhanalainen Lounais-Ecuadorissa elävä papukaija. Sen holotyypin kuvailivat Robert Ridgely ja Mark B. Robbins El Oron provinssista Ecuadorista 1988.
Katherine Johnson
Katherine Johnson, o.s. Coleman (26. elokuuta 1918 White Sulphur Springs, Länsi-Virginia, Yhdysvallat – 24. helmikuuta 2020) oli yhdysvaltalainen matemaatikko, jonka laskelmat olivat tärkeässä osassa Nasan astronauttien lähettämisessä kiertoradalle 1960-luvun alussa ja kuuhun vuonna 1969.
Nuoruus ja opiskelu
Katherine Johnson syntyi pienessä White Sulphur Springsin kaupungissa Länsi-Virginiassa. Hänen isänsä Joshua Coleman oli maanviljelijä ja metsätyömies ja hänen äitinsä Joylette oli opettaja. Greenbrierin piirikunnassa afroamerikkalaiset saivat opetusta vain 12-vuotiaaksi asti, minkä takia Katherine ja tämän kolme sisarusta lähetettiin 200 kilometrin päähän opiskelemaan. Katherine aloitti 10-vuotiaana West Virginia State Collegen pitämässä high schoolissa.
Katherine Johnson jatkoi collegeen 15-vuotiaana ja valmistui sieltä 18-vuotiaana. Hän sai parhaat mahdolliset arvosanat sekä matematiikasta että ranskasta. Colemanin opettajiin kuului muun muassa tunnettu afroamerikkalainen matemaatikko William Schieffelin Claytor.
Valmistumisensa jälkeen Johnson opetti kahden vuoden Länsi-Virginian afroamerikkalaisille tarkoitetuissa julkisissa kouluissa, missä hän tapasi myös tulevan aviomiehensä James Goblen. Johnson sai vuonna 1939 mahdollisuuden suorittaa Länsi-Virginian yliopistossa maisterin opintoja, kun hän oli yksi kolmesta mustasta naisesta, jotka valittiin yliopistoon NAACP:n rotuerottelun lopettamiseksi tähdänneen suunnitelmna ansiosta.
Pedro Paterno
Pedro Alejandro Paterno (1858–1911) oli Filippiinien valtionpäämies, runoilija ja kirjailija.
Katherine Johnson
Avaruuslentojen
Lentotutkimusyksikkö siirtyi tutkimaan avaruusaluksia, kun Neuvostoliitto oli vuonna 1957 laukaissut Sputnikin. Johnson teki joitakin laskelmia vuoden 1958 julkaisua ”Notes on Space Technology”, joka oli insinööreille esitettyjen luontosarjojen tiivistelmä. Nasaksi nimetyssä organisaatiossa Johnson oli mukana tekemässä lentoratalaskelmia Alan Shepardin Mercury-Redstone 3 -lentoa varten, joka oli Yhdysvaltain ensimmäinen miehitetty avaruuslento. Hän julkaisi vuonna 1960 Ted Skopinski kanssa raportin, jossa esiteltiin laskelmia kiertoratalentoihin ja niistä laskeutumiseen. Se oli ensimmäinen lentotutkimusyksikön raportti, jossa nainen oli saanut nimensä kirjoittajaksi.
Johnson on tunnetuin työstään John Glennin avaruuslennosta, jota varten Nasa oli rakentanut tietoliikenneverkon, joka yhdisti asemia Washingtonin, Cape Canaveralin ja Bermudan IBM-tietokoneisiin. Muutamia päiviä ennen lentoansa Glenn vaati Johnsonia tarkistamaan käsin mekaanisella laskentakoneellansa tietokoneiden tekemät laskelmat. Elektroniset laitteissa oli monia ongelmia, ja Glenn kertoi, että jos Johnsonin mukaan laskelmat ovat oikein, hän on valmis lennolle.
Glennin lento onnistui, ja se oli myös käänteentekevä avaruuskilvassa. Johnson jatkoi uraansa Nasalla vuoteen 1986, ja hän oli Glennin lennon jälkeen laskemassa muun muassa Apollo 11:n pysäköintikiertoratalaskelmia. Viimeiset vuotensa hän työskenteli avaruussukkuloiden parissa. Eläköitymisensä jälkeen Johnson kiersi kouluissa ja innosti oppilaita tieteen, teknologian ja matematiikan pariin.
Merkitys ja tunnustukset
Johnson oli tunnustetuin Nasan ja sen edeltäjän NACA:n niin sanotuista ihmistietokoneista. Hän itse oli ylpein osallisuudestaan Apollo 11 -kuulentoon, vaikka ammatillisesti hänet tunnettiin erityisesti John Glennin lennosta. Johnson oli kuitenkin varsin tuntematon Nasan ulkopuolella ja jopa sen sisällä, kunnes Margot Lee Shetterly julkaisi vuonna 2016 teoksensa Hidden Figures, jossa hän kirjoitti Nasan afroamerikkalaisista naismatemaatikoista. Kirjasta tehtiin myös elokuva Hidden Figures – varjoon jääneet, jossa Johnsonia näytteli Taraji P. Henson.
Vuonna 2015 Yhdysvaltain silloinen presidentti Barack Obama myönsi Johnsonille Presidential Medal of Freedom -kunniamerkin.
Keskustalli
Se toimii yhteistyössä ympärilleen vuonna 1930 perustetun Helsingin Ratsastajat ry:n kanssa. Tallin toiminta siirtyi Ruskeasuon ratsastushallille, kun maneesi ja tallirakennukset valmistuivat vuonna 1940. Sotien aikana koulun toiminta keskeytettiin, sillä hevoset otettiin sotatoimiin.
Tallin kasvatteja ovat muun muassa olympiaratsastajat Christopher Wegelius, Kyra Kyrklund, Jenny Eriksson ja Wilhelm (R. W.) Stewen
Bromietikkahappo
Bromietikkahappo eli bromietaanihappo (C2H3BrO2) on etikkahapon bromattu johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisessa synteesissä.
Ominaisuudet
Bromietikkahappo esiintyy huoneenlämpötilassa heksagonaalisia tai rombisina värittöminä kiteinä. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja polaarisiin orgaanisiin liuottimiin, kuten alkoholeihin ja asetoniin, ja myös dietyylieetteriin. Elektronegatiivisen bromiatomin aiheuttaman induktiivisen efektin vuoksi bromietikkahappo on etikkahappoa vahvempi happo ja sen pKa-arvo on 2,9. Yhdiste reagoi helposti nukleofiilisellä substituutiolla bromidi-ionin ollessa lähtevänä ryhmänä. Esimerkki tästä on bromietikkahapon hydrolysoituminen glykolihapoksi. Bromietikkahapon reaktiot ovat tyypillisiä karboksyylihapoille, ja se muodostaa muun muassa estereitä ja amideja.
Valmistus ja käyttö
Bromietikkahappoa voidaan valmistaa usealla eri tavalla. Tyypillisiä valmistustapoja ovat etaanihapon suora bromaus bromilla etikkahappoanhydridin ja pyridiinin toimiessa katalyyttinä ja niin kutsuttu Hell–Volhard–Zelinsky-reaktio, jossa katalyyttinä on punainen fosfori. Katalyyttinä voidaan käyttää myös fosforitribromidia, mutta tällöin sivutuotteena voi muodostua myös dibromietikkahappoa. Muita tapoja valmistaa bromietikkahappoa on kloorietikkahapon reaktio vetybromidin tai vaihtoehtoisesti natrium- tai kaliumbromidin kanssa, bromieteenin hapetus typpihapolla, dibromivinyylieetterin hydrolyysi ja bromiasetonin hapetus ilman avulla.
Bromietikkahappoa käytetään orgaanisten synteesien lähtöaineita. Sen estereitä hyödynnetään Reformatski-reaktioissa.
Delia Bacon
thumb|upright|Delia Bacon Delia Salter Bacon (2. helmikuuta 1811 Ohio, Yhdysvallat – 2. syyskuuta 1859 Connecticut, Yhdysvallat) oli Yhdysvallatyhdysvaltalainen opettaja ja kirjailija, joka uskoi, että William Shakespearen näytelmät olivat todellisuudessa eri henkilöiden kirjoittamia. Hänen omien kirjojensa joukossa on hänen ajatuksiaan Shakespearesta käsittelevä The Philosophy of the Plays of Shakespeare Unfolded (1857).
Jacksonville IceMen
Jacksonville IceMen on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Jacksonvillestä, Floridasta. Se pelaa ECHL-liigaa. IceMenin ECHL-liigassa pelaava joukkue toimii farmijoukkueena New York Rangersille ja AHL-joukkue Hartford Wolf Packille. Seura toimi kaudet 2012–2016 Evansvillessä, Indianassa.
Joukkue kaudella 2023–2024
(Tilanne 17. elokuuta 2023)
Jelena Vujičić
Vujičić osallistui vuoden 2018 talviolympialaisiin. Hän sijoittui suurpujottelussa 58:nneksi ja keskeytti pujottelussa.
His Dark Materials (televisiosarja)
His Dark Materials on Philip Pullmanin Universumien tomu -fantasiakirjasarjaan perustuva televisiosarja. Sitä esitetään Britaniassa BBC One -kanavalla ja muualla suoratoistopalvelu HBO:ssa. Tuotantoyhtiönä toimivat Bad Wolf ja New Line Cinema.
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi perustuu Universumien tomu -trilogian ensimmäiseen kirjaan nimeltä Kultainen kompassi, toinen kausi perustuu kirjasarjan toiseen teokseen nimeltä Salaperäinen veitsi ja kolmas kausi kirjasarjan viimeiseen osaan nimeltä Maaginen kaukoputki.
Culex albinensis
Culex albinensis on kaksisiipisten (Diptera) lahkoon ja hyttysten (Culicidae) heimoon kuuluva hyönteislaji. Laji kuvattiin tieteelle ensimmäisen kerran vuonna 1919. Sillä ei ole alalajeja.
Linnahall
Linnahall on kulttuuri- ja urheilukeskus Tallinnassa, Virossa. Satama-alueella sijaitseva Raine Karpin ja Riina Altmäen suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1980 käytyihin Moskovan kesäolympialaisten yhteydessä Tallinnassa pidettyihin purjehduskilpailuihin (Olympic Regatta 1980). Rakentamisen tarkoituksena oli säilyttää näkymä vanhan kaupungin siluettiin mereltä. Lisäksi arkkitehdit onnistuivat suunnittelemaan rakennuksen linkiksi meren ja vanhankaupungin välille. Alun perin keskuksen nimi oli V. I. Leninille nimetty kulttuuri- ja urheilukeskus, joka sai Viron uudelleen itsenäistyttyä syksyllä 1991 nykyisen nimensä. Rakennuksessa on 4 200-paikkainen amfiteatteri sekä 3 000-paikkainen jäähalli. Koska Tallinnan satamaan johtavaa rautatietä ei voitu siirtää rakennuksen rakentamisen aikana, rakennus toimi myös jalankulkijoiden rautatiesiltana. Linnahall-hankkeen suunnitellut ja toteuttanut ryhmä sai tunnustuksena työstään vuonna 1984 Neuvostoliiton valtionpalkinnon.
Linnahallin käyttö
Linnahall tuli tunnetuksi Viron itsenäistymisen eli laulavan vallankumouksen aikaan, jolloin muun muassa Kansanrintaman perustamiskokous järjestettiin 1.–2. lokakuuta 1988 Linnahallin tiloissa.
Linnahallin urheilukeskuksen puolella olevaa jäähallia käytti jääkiekkojoukkue Tallinna HK Stars kotikenttänään vuosina 2002–2009.
Linda Linen terminaali sijaitsi rakennuksen lähistöllä. Linnahallin tulevaisuus on ollut vaakalaudalla muutaman vuosikymmenen ajan. Rakennus liitettiin vuonna 1997 suojeltavien rakennuskohteiden listaan. Rakennuksen yhteydessä sijaitsee helikopterikenttä, jota muun muassa Copterline käytti.
Linnahallin käyttösuunnitelmista tulevaisuudessa
Sittemmin rakennus on pitkälti autioitunut. Viimeiset tapahtumat ovat vuodelta 2010. Tallinnan kaupunki on tehnyt useita suunnitelmia ja aiesopimuksia Linnahallin tulevaisuuden käytöstä. Jo vuonna 2003 pidettiin kaupungin järjestämä arkkitehtuurikilpailu, jonka tavoitteena oli luoda visio Linnahallin tulevaisuuden käytöstä ja alueen suunnitteluratkaisu. Myöhemmin eräänä uudelleenkäyttömahdollisuutena on esitetty sijoittaa rakennukseen esimerkiksi 5 300-paikkainen konsertti- ja kokoustila.
Tallinnan kaupunginneuvosto päätti 2015 peruskorjata Linnahallin. Suunnitelmien toteutus kuitenkin viivästyi. Vuonna 2020 Tallinnan kaupunki, laivayhtiö Tallink ja sijoitusyhtiö Infotar tekivät sopimuksen, jonka mukaan ne rakentavat Linnahalliin uuden matkustajasataman, jonka yhteyteen tulee myös kokouskeskus, hotelli ja kauppakeskus.
Mahlu
62.64778°N, 25.02556°W Mahlu on noin 20 kilometrin päässä Saarijärven keskustasta lounaaseen sijaitseva kylä, jossa asuu suunnilleen 300 asukasta. Valtaosa asutuksesta keskittyy Myllymäentien eli seututie 633:n varteen. Keski-Suomen korkeimmilla mäillä sijaitsevan Mahlun pinnanmuodostus on jylhä. Kylän korkeimmat kohdat ovat Kulhanvuori ja Soidinmäki, kumpikin runsaat 260 metriä merenpinnasta. Alempana kylän keskellä on Mahlunjärvi, jonka pinta on 120 metriä merenpinnan yläpuolella. Kylän nähtävyyksiä ovat Kulhanvuoren lisäksi Mahlun Maapallopatsas ja Mahlun maamoottorimuseo.
Ilpo Jalamo
Ilpo Jalamo (s. 24. heinäkuuta 1954 Turku) on suomalainen ammattimainen budo-opettaja. Karaten harjoittelun hän on aloittanut syksyllä 1970 Turun AKJ:n (Turun Akateeminen Judo klubi) karate-kurssilla. AJK:n ja Turun judoseuran yhdistyttyä Budokwaiksi, Jalamo jatkoi karaten harjoittelua ja opettamista siellä. Palattuaan pitkältä harjoittelumatkalta Japanista 1970-luvun lopulla Jalamo liittyi vastaperustettuun Budoseura Shaoliniin. Jalamon tullessa seuran karatenopettajaksi vaihtui tyylisuunta Wado ryustä Yuishinkaihin. Jalamo on opettanut karaten ja kobudon lisäksi myös terveysliikuntaa. Ennen kaikkea hän on pitkän linjan karaten ja kobudon harjoittelija ja opettaja. Jalamo on aktiivisesti kirjoittanut suomeksi karatesta ja budosta. Jalamo korostaa opetuksessaan perinteisen ja syvällisen kata-harjoittelun oleellisuutta karateharjoittelussa.
Mahlu
Historiaa
Mahlun erämaiden omistajina olivat 1400-luvulla parisataa kilometriä etelämpänä Hämeen Saarioisissa sijainneet Sääksmäen talot, kuten Kantalan kartano. Vuonna 1552 Mahluun syntyi ensimmäinen vakituisesti asuttu maatila, Lamminmäki, jonka perusti Lauri Hänninen. Vuonna 1630 siitä erotettiin Harjun ja Mahlunmäen (myöh. Mahlu, nyk. Ramsi) tilat. Harjusta tuli 1600-luvun lopulla Rautalammin komppanian majoittajan sotilasvirkatalo. 1700- ja 1800-luvulla uudistaloja raivattiin myös Konttimäelle ja Eteläperälle, ja vanhoja tiloja jaettiin edelleen. 1700-luvun lopulla syntyneitä tiloja olivat Pajumäki, Huuhanmäki, Etelämäki ja Mesiäislehto. 1840-luvun taitteessa perustettiin Sahinaho, Marja-Aho, Pykälistönmäki, Ylimesiäislehto, Lehtomäki sekä Ylimmäinen ja Alimmainen Konttimäki. 1800-luvun loppupuolella Mahlulle perustetuista torpista syntyi vuoden 1918 torpparilakien myötä 82 uutta tilaa. Vuonna 1914 Mahlun kylästä liitettiin osa uuteen Pylkönmäen kuntaan, kunnes vuoden 2009 kuntaliitoksessa Pylkönmäki liitettiin Saarijärven kaupunkiin ja Mahlu kuuluu taas kokonaan samaan kuntaan. 1940-luvun asutustoiminnassa uudistiloina perustettiin Jokiniemi, Lylymäki, Hatanpää, Rajakangas, Kivimäki ja parikymmentä muuta.
Mahlulta Saarijärven kirkolle johtava tie rakennettiin vasta vuonna 1869. Tien varrella toimi Mahlun kievari vuoteen 1931 saakka, enimmän ajan Ramsin talossa. Kylässä oli parhaimmillaan viisikin kauppaa, pankkikonttori, posti ja 1914–1936 toiminut Mahlun osuusmeijeri, jonka paikalle rakennettiin vuonna 1978 vanhainkoti. Suurin työnantaja oli Mahlun saha nykyisen Sahanrannan paikalla. Myllyjä Mahlun seudulla on tiettävästi ollut eri aikoina yhteensä jopa 17. Niistä parhaiten säilyneitä ovat käyttökuntoon kunnostettu Pirttipuron jalkamylly Kulhanvuoren lähellä ja vuonna 1890-luvulla rakennettu Silmäkosken kaksikivinen ratasmylly, joka muutettiin vuonna 1916 vesiturbiinikäyttöiseksi ja sai kylkeensä raamisahan ja sähkölaitoksen.
Ilpo Jalamo
Yuishinkai-karatejutsu
Jalamo oli harjoitellut useita karaten tyylisuuntia. Japanissa Jalamolle tarjoutui mahdollisuus päästä Motokatsu Inouen (1918-1993) oppilaaksi. Inouella oli oma tyylisuunta, 1950 perustettu Yuishinkai-karatejutsu. Ilpo Jalamolla on 7. danin musta vyö ja on myös yuishinkai-karatejutsun pääopettaja Suomessa. Siinä harjoiteltiin useita japanilaisia kamppailulajitaitoja kokonaisuutena. Inouen opettajina olivat legendaariset Seiko Fujita (viimeinen Koga-ninjojen suurmestari), kobudo-opettaja ja Shinken Taira, mies joka oli okinawalaisten asetaitojen asiantuntija sekä karaten opettaja Yasuhiro Konishi, (Shindō jinen-ryū).
Asahi-terveysliikunta
Jalamo ja Keijo Mikkonen ideoivat yhdessä eräällä karateleirillä molempien omilla tahoillaan tuumimaa "terveysliikuntaa". Mukaan Asahin kehittämiseen he ottivat Timo Klemolan ja Yrjö Mähösen. Asahi on länsimaisille suunnattu terveysliikunnan muoto, joka ammentaa itämaisesta liikuntatraditiosta.
Mahlu
Historiaa
Vuonna 2014 lakkautettu Mahlun koulu valmistui 1918, vuonna 1894 perustetulle nuorisoseuralle oma jugendhenkinen seurantalo saatiin 1919. Vuonna 1926 rakennettu Mahlun työväentalo jouduttiin pakkohuutokauppaamaan jo 1935, ja siitä tehtiin rukoushuone. Mahlun viimeinen kyläkauppa loppui vuonna 2014 ja kauppias Ilpo Salokivi siirtyi R-kioskin pitäjäksi Saarijärven keskustaan.
Mahlun saha
Saarijärveläinen Vilho Kauppinen perusti kaksiraamisen Mahlun sahan vuonna 1950 Mahlunjärven eteläisimpään lahteen, mutta toiminta keskeytyi Korean sodan aiheuttamaan lamaan 1952. Metsänomistajat yrittivät elvyttää sahan osakemerkinnällä, mutta jo 1955 se piti pakkohuutokaupata. Antti Lampisen omistuksessa vuodesta 1957 saha menestyi hyvin yhtiönimellä Saarijärven Puu Oy ja työllisti parhaimmillaan puolensataa henkeä. Vuonna 1970 saha siirtyi Heikki Nieppolan omistukseen, mutta pysähtyi lamaan 1975. Lopullisesti sahan toiminta päättyi tulipaloon heinäkuussa 1979. Kunta osti sahan tontin ja teki siitä Sahanrannan yleisen uimarannan.
Mahlun nuorisoseura
Vuonna 1894 on perustettu Mahlun nuorisoseura ry. Aloitteen tekijänä Mahlun koulun opettajaksi tullut Niilo Lampinen. Uusi seura liitettiin Etelä-Pohjanmaan nuorisoseuraan, koska Keski-Suomen nuorisoseuraa ei ollut vielä perustettu. Oma nuorisoseurantalo valmistui 1919. Seuran tärkein toimintamuoto on ollut näytelmätoiminta, toiseksi tärkeimpänä urheilu- ja liikuntaharrastukset. Sotien jälkeen järjestettiin vuosittain Mahlun hiihtoja, ja 1980-luvulla Mahlun Mahtihölkkä oli maamme tunnetuimpia hölkkätapahtumia. Pesäpallotoiminta yhdistettiin 1980-luvulla Saarijärven Pullistuksen kanssa, ja pelit siirtyivät Saarijärven keskustaan. Mahlun Nuorisoseura oli Suomen suosituin tanssipaikka sunnuntaisin vuosina 1975–1985. Nykyisin nuorisoseurantalon näyttämö on toiminnassa talvi- ja kevätaikaan, ja siellä esitetään vuosittainen näytelmä. Mahlun nuorisoseurantalolla on monenlaista toimintaa: 4H-kerho, bingo ja kuntosali. Kesällä nuorisoseurantalolla on mahdollista harrastaa mölkyn peluuta.
Lucjan Czaplicki
Lucjan Czaplicki on suomalainen puhallinmuusikko ja kapellimestari. Puolalaissyntyinen Czaplicki on vaikuttanut Suomessa 1960-luvun lopulta lähtien. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.
Nokialla asuva Czaplicki soittaa klarinettia ja saksofonia tamperelaisessa jazzyhtyeessä Ewa Kaarela Swing Band. Lisäksi hänellä on oma yhtye, joka esiintyy eri solistien kanssa.
Czaplicki on yksi Suomen eniten levyttäneistä sessiomuusikoista. Hän on soittanut muun muassa Heikki Silvennoisen, Kauko Röyhkän, Juice Leskisen, Joel Hallikaisen, Pate Mustajärven, Heikki Helan, Eino Grönin ja Popedan levytyksillä.
1970-luvulla Czaplicki oli mukana yhden albumin julkaiseessa Uranus-yhteessä. Hän on myös ollut muusikkona kymmenissä elokuvissa sekä TV2:n tuotannoissa. Ensimmäiset levytyksensä Czaplicki on tehnyt vuonna 1966.
Laura Nyro
Laura Nyro ['nɪəroʊ] (18. lokakuuta 1947 New York, New York– 8. huhtikuuta 1997 Danbury, Connecticut) oli yhdysvaltalainen laulaja ja laulunkirjoittaja. Hänen tunnetuimpia laulujaan ovat ”And When I Die”, ”Stoney End”, ”Wedding Bell Blues”, ”Stoned Soul Picnic”, ”Sweet Blindness”, ”Save the Country” ja ”Eli's Coming”.
Laura Nyro oli Joni Mitchellin ohella omakohtaisesti tunnustuksellisten ja vapaamuotoisten laulujen uranuurtaja ja toimi esikuvana muun muassa Rickie Lee Jonesille, Kate Bushille, Suzanne Vegalle, Tori Amosille ja Toni Childsille. Pianonsoittoa opiskelleen Nyron omat musiikilliset vaikutteet ulottuivat Claude Debussystä John Coltraneen. Nyron lauluja ovat levyttäneet myös muun muassa Peter, Paul and Mary, Blood, Sweat and Tears, Fifth Dimension ja Barbra Streisand.
Debyyttialbumin More Than a New Discovery (1966) jälkeen Laura Nyron uralle sattui epäonnistunut esiintyminen Montereyn popfestivaalilla kesäkuussa 1967, jossa hänet buuattiin pois lavalta. Siellä häneen kuitenkin kiinnitti huomionsa levytuottaja David Geffen, joka ryhtyi Nyron manageriksi. Vuoden 1968 hyvät arvostelut saaneen albumin Eli and the Thirteenth Confession ja sitä seuranneen New York Tendaberryn jälkeen Nyro riitaantui Geffenin kanssa ja vetäytyi vähitellen julkisuudesta. Hän levytti yhä harvakseltaan, mutta sai menestystä enää vain pienissä piireissä.
Nyro kertoi 24-vuotiaana jättävänsä musiikkialan huonon kaupallisen menestyksen vuoksi. Viiden vuoden kuluttua hän kuitenkin palasi julkaisemalla albumin Smile. Nyro kuoli munasarjasyöpään 49-vuotiaana.
Marco Pezzaiuoli
Marco Pezzaiuoli (s. 16. marraskuuta 1968) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Lokakuusta 2014 lähtien hän on toiminut Guangzhou Evergranden junioritoiminnan johtajana.
Ura
Pezzaiuolin pelaajaura jäi lyhyeksi ja hän lopetti uransa vain 23-vuotiaana siirtyen valmennuspuolelle. Pezzaiuoli hankki valmennusoppinsa Karlsruher SC:n organisaatiossa, jossa aloitti juniorivalmentajana 1991. Hän toimi seuran juniorivalmennuksessa yhdeksän vuoden ajan ensin valmentajana ja 1999–2000 nuorisovalmennuksen koordinaattorina. Joachim Löwin saatua potkut huhtikuussa 2000 Pezzaiuoli nousi seuran väliaikaiseksi päävalmentajaksi kunnes Stefan Kuntz otti heinäkuun alussa tehtävät hoitaakseen. Kuntzin saatua potkut syyskuussa 2002 Pezzaiuoli toimi yhden ottelun ajan joukkueen päävalmentajana.
Bir Moghrein
Bir Moghrein (myös Bir Mogrein, Bir Moughrein ja muita kirjoitusasuja, ; ennen vuotta 1969 Fort-Trinquet ) on kaupunkikunta ja samannimisen departementin hallinnollinen keskus Tiris Zemmourin alueella Mauritaniassa. Se sijaitsee lähellä Länsi-Saharan rajaa 400 kilometriä alueen pääkaupungista Zouérattista pohjoiseen. Departementissa on 3 900 ja sen keskustaajamassa 1 600 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).
Marco Pezzaiuoli
Ura
Pezzaiuoli jätti Karlsruhen kesällä 2003 ja jatkoi lokakuussa uraansa korealaisen Suwon Samsung Bluewingsin apuvalmentajana. Hän työskenteli Koreassa aina syksyyn 2006 saakka, kunnes Eintracht Trier palkkasi hänet uudeksi päävalmentajakseen. Pesti päättyi kuitenkin lyhyeen hänen saatuaan potkut jo lokakuussa viiden ottelun jälkeen.
Heinäkuussa 2007 Pezzaiuoli siirtyi Saksan jalkapalloliiton palvelukseen alle 16-vuotiaiden maajoukkuevalmentajaksi. Elokuussa 2008 hän siirtyi U15- ja U17-joukkueiden valmentajaksi. Toukokuussa 2009 hän luotsasi U17-joukkueen ikäluokan Euroopan mestaruuteen. Menestyksen myötä hän nousi kesällä 2009 U18-joukkueen päävalmentajaksi.
Bir Moghrein
Maantiede ja ilmasto
Bir Moghreinin departementti eli moughataa käsittää Tiris Zemmourin alueen pohjoisosan. Siihen kuuluu keskustaajaman lisäksi kolme kunnan ulkopuolista asutusta: Boir Mariem, Hassi Loughar ja Lehfeira. Asukkaista 39 prosenttia on nomadeja.
Marco Pezzaiuoli
Ura
Kesällä 2010 Pezzaiuoli jätti Saksan jalkapalloliiton kolmen vuoden palveluksen jälkeen siirtyen Ralf Rangnickin apulaisvalmentajaksi TSG 1899 Hoffenheimiin. Rangnickin erottua tammikuun alussa 2011 Pezzaiuolista tuli seuran uusi päävalmentaja kesään 2014 ulottuvalla sopimuksella. Pezzaiuoli ei saanut TSG:n tuloksia kehittymään riittävällä tavalla ja huhtikuussa 2011 seura ilmoitti Pezzaiuolin lähtevän seurasta kauden jälkeen.
Kesällä 2014 Pezzaiuolista tuli japanilaisseura Cerezo Osakan päävalmentaja. Joukkue pelasi kuitenkin heikosti Pezzaiuolin alaisuudessa eikä voittanut yhtään J. Leaguen ottelua. Kun Cereza lisäksi putosi Japanin cupin puolivälierissä, sai Pezzaiuoli potkut jo syyskuussa 2014.
Bir Moghrein
Maantiede ja ilmasto
Seudulla vallitsee subtrooppinen aavikkoilmasto. Talvet ovat leutoja ja aurinkoisia ja kesät hyvin kuumia. Keskilämpötilat vaihtelevat tammikuun 16,8 ja elokuun 33,2 asteen välillä. Vuotuinen sademäärä on 40 millimetriä.
Marco Pezzaiuoli
Ura
Lokakuussa 2014 Pezzaiuolista tuli kiinalaisseura Guangzhou Evergranden junioritoiminnan johtaja.
Perhe
Pezzaiuoli syntyi ja varttui Saksassa, mutta hänen isänsä on italialainen ja äitinsä alankomaalainen. Pezzaiuoli on naimisissa korealaisen muotisuunnittelija Je Wonin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Bir Moghrein
Historia
Bir Moghreinista on löydetty neoliittinen asuinpaikka, jolla on yhteyksiä Arguininlahden kulttuuriin. Sen pohjoispuolella Aïouneghtissa, Oummat Cheggagissa ja Oummat El Lhamissa on kalliopiirroksia ja -maalauksia, jotka esittävät norsuja, kirahveja, antilooppeja, strutseja, krokotiileja, nautoja ja hevosella ratsastavia ihmisiä jousineen.
1930-luvulla perustettu Fort-Trinquet oli yksi ranskalaisten viimeisistä Saharaan rakentamista linnoituksista. Se oli nimetty Marokon eteläosan valloitusta johtaneen Maurice Trinquetin mukaan. Alueella käytiin taisteluja Marokon tukemia kapinallisia vastaan vuonna 1958, ja Ranska piti siellä joukkojaan vielä Mauritanian itsenäistymisen jälkeen. Alueella taisteltiin Länsi-Saharan Polisario-liikettä vastaan vuosina 1975–1979, jolloin Bir Moghreinissa oli marokkolaisia joukkoja. Paikkakunnalla on myöhemmin ollut Mauritanian armeijan varuskunta ja pahamaineinen vankila.
Liikenne, talous ja palvelut
Bir Moghreinin kautta kulkee Fdeirickistä ja Zouérattista Länsi-Saharan rajalle Ain Ben Tiliin ja edelleen Algerian Tindoufiin johtava tie. Paikkakunnalla on sotilas- ja siviilikäytössä oleva lentokenttä.
Matkailu
Seudun nähtävyyksiä ovat Saharan maisemat vuorineen ja mustine kallioineen. Alueella on maamiinoja, sen turvallisuustilanne on heikko ja matkustaminen vaatii poliisin luvan. Bir Moghreinissa ei ole mitään matkailupalveluja.
Suur-Armenia
pienoiskuva|"Yhdistynyt Armenia" [[Armenian vallankumouksellinen liitto|Armenian vallankumouksellisen liiton esittämän nykyisen käsityksen mukaan. ]] Suur-Armenia on armenialainen poliittinen käsite, joka tarkoittaa pyrkimystä yhdistää kaikki historiallisesti armenialaisten asuttamat alueet saman kansallisvaltion alle. Suur-Armeniaksi nimitetty alue käsittää nykyisen Armenian lisäksi Länsi-Armeniaksi kutsutun osan Turkkia, Azerbaidžanista Artsakhin tasavallan (ent. Vuoristo-Karabahin) alueen ja Nahitševanin eksklaavin sekä Georgiasta Javakhetin alueen. Näistä Artsakh ja Javakheti ovat edelleen pääasiassa armenialaisten asuttamia. Myös Turkin Länsi-Armeniassa ja Nahitševanissa oli vielä 1900-luvun alussa huomattava armenialaisväestö, mutta ei enää.
Armenofiilit Theodore Roosevelt ja Woodrow Wilson kannattivat ajatusta.
Jarmo Lehtonen
Jarmo Lehtonen -nimisiä henkilöitä ovat:
Intercontinental Le Mans Cup
Intercontinental Le Mans Cup oli Automobile Club de l’Ouest (ACO) järjestämä kestävyys- ja urheiluautokilpailusarja. Sarjaa ajettiin vuosina 2010 ja 2011.
Vuodelle 2012 ACO ja FIA ilmoittivat FIA World Endurance Championship -sarjan aloittamisesta.
Anni Lintula
Anni Lintula (s.1981) on suomalainen toimittaja, A-lehtien B2B-liiketoiminnan johtaja sekä A-lehtien johtoryhmän jäsen vuodesta 2018. Hän toimii myös neuvonantajana Bonfire-bisnesmediassa ja viestinnän asiantuntijana THL:n koronaepidemian torjunnan strategisessa työryhmässä. Anni Lintula on myös kysytty puhuja, joka oli ehdolla Speakersforumin Vuoden puhuja 2019 -kilpailussa.
Teistit
Teistit (Pholidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kylmistä vesistä Atlantilta, Tyynestämerestä ja Pohjoisesta jäämerestä.
Anni Lintula
Lintula on työskennellyt aiemmin tyttöjen media Demin päätoimittajana (2012–2017), toimituspäällikkönä (2010–2011), toimitussihteerinä (2008–2009) ja toimittajana (2006–2007). Lintula on perustanut YouTube-kulttuuriin erikoistuneen Tube-lehden vuonna 2016. Lintula on julkaissut kirjan Nuoren toimittajan eloonjäämisopas (Gummerus, 2009) yhdessä toimittaja Meri Valkaman kanssa.
Teistit
Taksonomia
Teistien heimoon kuuluu kolme sukua ja noin 15 lajia. Se jaetaan kahteen alaheimoon: Apodichthyinae, johon kuuluvat suvut Apodichthys ja Rhodymenichthys, ja Pholinae, johon kuuluu suku Pholis. Teistilajit ovat läheistä sukua sarvielaskoille (Stichaeidae) ja kivinilkoille (Zoarcidae).
Anatomia
Teistit ovat rakenteeltaan hyvin pitkulaisia kaloja. Kooltaan ne ovat pieniä tai keskikokoisia ja kasvavat tyypillisesti korkeintaan 13–46 cm pitkiksi. Suurin laji on viherteisti (Apodichthys flavidus). Selkäevä teistilajeilla on hyvin pitkä ja ulottuu pyöreään, pienehköön pyrstöevään asti. Myös peräevä on pitkä. Rintaevät ovat pienet tai puuttuvat ja vatsaevät ovat alkeelliset. Suu ja hampaat ovat pienikokoiset. Pholinae-alaheimon kalat ovat usein täplikkäitä, kun taas Apodichthyinae-alaheimon kalat ovat yksivärisen ruskeita, punaisia tai vihreitä.
Anni Lintula
Lintula on valmistunut medianomiksi Laurea Ammattikorkeakoulusta vuonna 2006, sitä ennen hän on opiskellut journalismia vuonna 2004 Tukholman yliopistossa. Parhaillaan Lintula suorittaa maisterin tutkintoa Helsingin Yliopiston Valtiotieteellisessä tiedekunnassa, pääaineenaan viestinä.
Teokset
Zetapodi-podcast: https://www.a-lehdet.fi/yrityksille/ajankohtaista/zetapodi
Teistit
Levinneisyys ja elintavat
Ainoastaan kaksi lajia, raitateisti (Pholis fasciata) ja teisti (Pholis gunnellus), elää pohjoisella Atlantilla ja Jäämeressä ja teisti myös Itämeressä, muita lajeja tavataan Tyynenmeren pohjoisosista. Teistilajit elävät makroleviä kasvavilla rannikkoalueilla, kivikkopohjilla ja vuorovesilammikoissa. Kalat piileskelevät usein kivien alla. Teistien ravintoa ovat pienet äyriäiset ja nilviäiset.
Suur-Bulgaria
San Stefanossa muodostetun Suur-Bulgarian jakamisesta kolmeen osaan sovittiin kansainvälisessä Berliinin kongressissa vuonna 1878.
Vesa Tapio Valo
Vesa Tapio Valo (s. 16. helmikuuta 1951 Halsua) on suomalainen dramaturgi. Valo työskenteli vuosina 2009–2015 Seinäjoen kaupunginteatterin johtajana.