cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adolf Wasenius
Adolf Waseniuksen vanhemmat olivat kirjakauppias Gustaf Otto Wasenius ja Anna Charlotta Meisner ja puoliso vuodesta 1860 Mathilda Catharina Charlotta Hjorth (k. 1918). Wasenius tuli ylioppilaaksi 1844, kävi kauppaopiston Lyypekissä 1848–1849 ja otti 1852 vastuulleen isänsä perustaman viljaliikkeen. Hän hankki yhdessä Leonard Borgströmin kanssa 1856 Tervakosken paperitehtaan ja ryhtyi sen johtajaksi. Wasenius oli porvarissäädyssä Haminan edustaja valtiopäivillä 1872 ja Helsingin 1882, 1885, 1888, 1891, 1897, 1899 ja 1900. Hän oli ensin Tanskan varakonsuli vuodesta 1887, sitten vuodesta 1895 pääkonsuli.
Hänen poikansa oli filosofian maisteri Adolf Wasenius (1861-1884), josta Albert Edelfelt on maalannut taulun. Taulu löytyi huutokaupasta vuonna 2017.
Ranskan 6. armeija
'''Ranskan 6. armeija''' oli Ranskan maavoimien yhtymä, joka osallistui ensimmäiseen ja toiseen maailmansotaan.
Ensimmäinen maailmansota
Armeija muodostettiin 26. elokuuta 1914, jolloin siihen liitettiin yksiköitä eri hajallelyödyistä Ranskan armeijoista muun muassa IV ja VII armeijakunta 3. ja 1. armeijoista sekä 5. ja 6. divisioonien reserviosastot, 45. ja 37. jalkaväkidivisioonat, prikaati ja ratsuväkiarmeijakunta.
Sommen taistelun alussa 6. armeijan joukoista osallistuivat taisteluun XX, I siirtomaa ja XXXV armeijakunnat.
Toinen maailmansota
Armeija perustettiin 2. syyskuuta 1939, se alistettiin suoraan yleisesikunnalle. Armeija siirrettiin 5. joulukuuta reserviin, kunnes se liitettiin 20. toukokuuta Ranskan 3. armeijaryhmään. Armeija siirrettiin 11. kesäkuuta 4. armeijaryhmään, mistä se palasi 3. armeijaryhmään 15. kesäkuuta.
Komentajat
Armeijankomentajina olivat :
Kirjailijaelämää
Kirjailijaelämää on Arthur Hillerin ohjaama elokuva, joka sai ensi-iltansa 18. kesäkuuta 1982. Siinä esiintyvät muun muassa Al Pacino, Dyan Cannon ja Tuesday Weld. Israel Horowitzin käsikirjoittama elokuva kertoo ihmissuhdeongelmien vaivaamasta Broadway-kirjoittajasta, Ivan Travalianista, joka yrittää kirjoittaa näytelmää English with Tears.
Elokuva sai negatiivisen vastaanoton kriitikoilta, mutta Al Pacino sai siitä huolimatta Golden Globe -ehdokkuuden roolisuorituksestaan. Video-oppaassa vuodelta 1995 Bello Romano antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Hänestä filmi voittaa puolelleen humaanisuudellaan ja tasaisen hyvällä näyttelijäntyöllä.
Vappu Tuomioja
Vappu Illike Tuomioja (o.s. Wuolijoki, 20. maaliskuuta 1911 Helsinki – 12. huhtikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Hänen vanhempansa olivat Sulo Wuolijoki ja Hella Wuolijoki. Hän oli naimisissa Sakari Tuomiojan kanssa ja heidän poikansa on Erkki Tuomioja.
Chloé Dufour-Lapointe
Chloé Dufour-Lapointe (s. 2. joulukuuta 1991 Montreal, Quebec) on kanadalainen freestylehiihtäjä, joka kilpailee kumparelaskussa.
Nuorten MM-kisoissa maaliskuussa 2007 Dufour-Lapointe voitti kultaa parikumparelaskussa ja pronssia kumparelaskussa. MM-kilpailuissa hän on saavuttanut parikumparelaskussa kultaa vuonna 2013 ja hopeaa vuonna 2011. Ensimmäisissä olympiakisoissaan Vancouverissa vuonna 2010 Dufour-Lapointe sijoittui kumparelaskussa viidenneksi. Sotšin talviolympialaisissa 2014 hän sijoittui kumparelaskussa hopealle sisarensa Justinen voittamassa kilpailussa.
Maailmancupissa Dufour-Lapointe kilpaili ensimmäisen kerran joulukuussa 2007. Hän on voittanut yhden osakilpailun ja sijoittunut 20 kertaa kolmen parhaan joukkoon. Hän sijoittui kumparelaskun maailmancupin pisteissä kolmanneksi kausilla 2013–2014 ja 2014–2015.
Hänen sisarensa Maxime ja Justine ovat myös kumparelaskijoita.
Jerring-palkinto
Palkinnon saajan valitsevat radiokuuntelijat. Sitä on siksi arvosteltu siitä, että valituksi tulee kansansuosikki eikä välttämättä paras urheilija.
We Are Born
We Are Born on australialaisen laulaja-lauluntekijä Sian albumi, joka julkaistiin kesäkuussa 2010.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 24.
Syklopenteeni
Syklopenteeni (C5H8) on sylkoalkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeerien ja useiden muiden erikoiskemikaalien valmistuksen lähtöaineena.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa syklopenteeni on väritöntä nestettä ja sillä on bensiininkaltainen haju. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen, mutta liukenee useimpiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Syklopenteenin reaktiot ovat tyypillisiä alkeeneille. Esimerkiksi halogeenit reagoivat additioreaktioilla muodostaen halogenoituja syklopentaanijohdannaisia ja yhdiste voidaan hapettaa epoksidikseen syklopenteenioksidiksi. Additiolla reagoivat myös eräät nukleofiilit esimerkiksi metanoli, jolloin muodostuu metyylisyklopentyylieetteriä. Syklopenteeni voi reagoida sykloadditioilla esimerkiksi alkeenien, dieenien (Diels–Alder-reaktio) ja fotokemiallisella reaktiolla aromaattisten yhdisteiden kanssa.
Kiiun munkkitorni
Kiiun munkkitorni (myös Kiiun torni tai Kiiun vasallilinnoitus) on pieni suippenevan tornin muotoinen linnoitus Kuusalun kunnan alueella Kiiun kartanon puutarhassa Viron Harjumaan maakunnassa Tallinnan itäpuolella.
Syklopenteeni
Valmistus ja käyttö
Syklopenteeniä voidaan käyttää monomeerinä polymeerien valmistamiseen. Yhdiste polymerisoituu booritrifluoridin ja vetyfluoridin toimiessa katalyytteinä 1,2-additiopolymeeriksi poly(1,2-syklopentenyleeni)hartsiksi, mutta tärkeämpiä ovat renkaanavautumismetateesillä syntyvät polymeerit. Esimerkiksi volframiheksakloridin tai metalloseenien tai Ziegler–Natta-katalyyttien katalysoimana muodostuu elastomeerinä käytettävää polyolefiineihin kuuluvaa polysyklopenteeniä. Myös muita alkeeneja, esimerkiksi eteeniä tai propeenia voidaan käyttää ko-monomeereina syklopenteenin kanssa. Nämä parantavat muodostuvan polymeerin elastomeerisuutta. Syklopenteenistä voidaan valmistaa myös eräitä muita kemikaaleja kuten syklopentyyliamiinia.
Kiiun munkkitorni
Kiiun munkkitorni on entisen Vanhan-Liivinmaan pienin keskiaikainen vasallilinnoitus. Tornin rakensivat sisterssiläismunkit 1300-luvulla ja se toimi turvapaikkana vaaran uhatessa. 1500-luvun alussa tornin omistus siirtyi aatelissuvulle ja se poltettiin ja ryöstettiin sodassa saman vuosisadan lopulla. Torni on kunnostettu vuonna 1974 ja sen yhteydessä toimii nykyisin kahvila.
Kalkkikivestä rakennetussa tornissa on neljä suurin piirtein yhtä korkeaa kerrosta ja koko tornin korkeus on 18 metriä. Jokaisessa kerroksessa on holvattu huone ja toinen kerros toimi asuintilana. Muut kerrokset toimivat vain puolustustarkoituksessa. Vihollisen lähestyessä tornin alaovi teljettiin ja vihollista saatettiin ampua jalkajousilla tornin seinien ampuma-aukoista.
Kilpukkakasvit
Kilpukkakasvit (Hydrocharitaceae) on yksisirkkaisten Alismatales-lahkoon kuuluva kasviheimo, jossa on 18 sukua ja 116 lajia. Kilpukkakasvit ovat vesikasveja, jotka kasvavat pääasiassa sisävesissä, mutta on myös meressä kasvavia lajeja. Karibianmeri ja Intian valtameri ovat merilajien pääasiallisinta esiintymisaluetta. Sisävesilajeja on kaikilla mantereilla, Afrikassa vain pohjoisosissa.
Tuntomerkit
Kilpukkakasvit ovat vesikasveja, minkä vuoksi puusolukosta puuttuvat putkilot. Varren sisäketto (endodermi) on heikosti kehittynyt tai sen soluissa on paksut soluseinät. Lehtikanta voi olla tuppimainen. Muutoin lehdet ovat tavallisesti erilaistumattomia, joillakin on valeruoti.
Kukintoa tukee kaksi usein yhteenkasvanutta ylälehteä. Siitepölyhiukkasessa ei ole huokosia ja sen pintakerros (eksiini) on ohut tai puuttuu. Kukassa on tavallisesti kolme joutoheteistä muuntunutta mesiäistä.
Kilpukkakasveilla on kehänalainen sikiäin, jossa on selvästi sikiäimen seinämästä esiin työntyvät istukat tai istukkatyyppi on laminaarinen eli lapaistukka. Vartaloita on yksi, se on lyhyt, ja luotit ovat tavallisesti kahtiajakautuneita. Siemenaiheita on kolme tai useampia. Hedelmä on usein vaihtelevissa määrin mehevä. Siemenkuoressa on kivisoluja. Siemenaiheen kalatsasta kehittyy siemenen ravintovarasto eli endospermi, ja siihen tunkeutuu yksisoluisia haustorioita eli imuelimiä alkioripustimesta (suspensori). Kromosomiluku on kilpukkakasveilla huomattavan vaihteleva.
Alaheimot
Kilpukkakasvien 18 sukua ja 116 lajia jakautuvat neljään alaheimoon.
Hydrocharitoideae
Hydrocharitoideae-alaheimon muodostaa kaksi sukua: kilpukat (Hydrocharis) ja Limnobium. Niissä on yhteensä viisi lajia, jotka kasvavat lauhkeilla ja subtrooppisilla alueilla, mm. Suomessa kilpukka (Hydrocharis morsus-ranae). Alaheimon kasveilla on lehdissään leveät ja ehytlaitaiset lavat sekä valeruoti. Lehtikantaan liittyvät myös kielekkeet, jotka sijaitsevat kannan ja varren välissä tai parillisina sivuilla. Kasvit ovat yksikotisia: yksineuvoiset kukat sijaitsevat samassa kasviyksilössä. Hedekukissa on kolmen verho- ja kolmen terälehden kiehkurat ja 1–6 hedettä, emikukissa kolme verholehteä ja tavallisesti kolme terälehteä tai joskus teriö puuttuu. Emiö on yhdislehtinen, 3–9 emilehden muodostama. Sikiäin on kehänalainen. Siemenaiheet ovat suoria. Siemenkuoren uloimman solukerroksen solut ovat hyvin suurentuneet. Kromosomiluku alaheimossa vaihtelee n = 7–11, 13–15.
Stratiotoideae
Alaheimossa on vain yksi laji, Suomessakin tavattava sahalehti (Stratiotes aloides). Se on euraasialainen laji. Sahalehden lehdet ovat kolmessa rivissä ruusukkeena ja reunoiltaan piikkiset. Kasvi on kaksikotinen, ja sen kukissa on kolmilehtiset verhiö ja teriö. Hedekukissa on paljon heteitä, joista vain osa on fertiilejä. Emikasvien kukissa on joutoheteitä, kuusi erillistä emiä kahdessa kiehkurassa. Kromosomiluku n = 10+.
Anacharidoideae
Anacharidoideae-kilpukkakasveihin kuuluu seitsemän sukua ja 38 lajia, jotka kasvavat trooppisilla, subtrooppisilla ja lauhkeilla alueilla erityisesti Amerikassa. Lajeilla on asennoltaan kiehkuraiset tai kierteiset lehdet, jotka ovat yleensä kapeita, ehyt- tai piikkilaitaisia ja tavallisesti vailla valeruotia. Kukat ovat yleensä yksineuvoisia ja kasvit kaksikotisia. Hedekukat vapautuvat tavallisesti jo nuppuvaiheessa kellumaan vapaasti ympäriinsä päästäkseen kosketuksiin emikukkien kanssa. Emikukissa on tavallisesti pitkä maljamainen pohjus (hypanthium) ja joutoheteitä. Emiö on yhdislehtinen, tavallisesti kolmen, joskus useamman emilehden muodostama. Hedelmä on kota, joka ei avaudu tai avautuu epäsäännöllisesti. Kromosomiluku on alaheimossa vaihteleva.
Hydrilloideae
Alaheimossa on myös meressä kasvavia lajeja, kuten sen lajimäärältään suurimmassa suvussa näkinruohot (Najas, 40 lajia). Näkinruohot on lähes yleismaailmallinen suku, muuten alaheimon lajeja tavataan tropiikissa ja subtropiikissa, erityisesti Vanhan maailman puolella. Lehdet sijaitsevat kaksirivisesti tai kiehkuroissa ja ovat tavallisesti kapeita, ehyt- tai hammaslaitaisia; valeruoti puuttuu. Kukassa on tavallisesti kaksi-, harvoin yksikiehkurainen kehä, joka ei ole erilaistunut verho- ja terälehdiksi; joskus kehä puuttuu. Kukat ovat yksineuvoisia. Emikukissa on pohjusmalja, joutoheteitä ja yhdislehtinen kehänalainen sikiäin. Hedelmä on mehevä mutta kotamainen tai epäsäännöllisesti avautuva. Kromosomiluku n = 6–8, 10, 12, 15.
Suvut
Suvut ja suomalaiset nimet:
Jon Øivind Ness
Jon Øivind Ness (s. 1968 Bærum) on norjalainen säveltäjä. Hän aloitti lapsena klarinetin-, kitaran-, nokkahuilun- ja viulunsoiton. Myöhemmin hän opiskeli kitaransoittoa Jan Birger Danielsenin johdolla Norjan musiikkiakatemiassa Oslossa (1987–88). Siellä hän opiskeli myös sävellystä Bjørn Krusen, Ragnar Søderlindin, Olav Anton Thommessenin ja Lasse Thoresenin johdolla vuosina 1989–95.
Nessin musiikkia on esitetty Norjan lisäksi myös Australiassa, Kanadassa, Tanskassa, Virossa, Suomessa, Ranskassa, Saksassa, Islannissa, Malesiassa, Puolassa, Ruotsissa, Sveitsissä, Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa.
OWSLA
OWSLA on yhdysvaltalainen elektronista musiikkia tuottava levy-yhtiö, jonka perusti elektronisen musiikin tuottaja Skrillex vuonna 2011. Levy-yhtiön tunnuslause on "Good People, Good Times" ("Hyviä ihmisiä, Hyviä hetkiä")
The Incredible String Band
The Incredible String Band oli psykedeelistä folkmusiikkia soittanut yhtye, joka perustettiin Skotlannissa 1966 ja hajosi 1974. Sitä pidetään yhtenä maailmanmusiikki-tyylilajin kehittäjänä, koska se otti vaikutteita monista musiikkiperinteistä niin musiikkiinsa kuin soitinvalikoimaansakin.
Historiaa
Vuonna 1963 Robin Williamson ja Clive Palmer alkoivat esiintyä yhdessä folkduona Edinburghissa, Archie Fisherin Crown Bar -klubilla, jossa usein esiintyi myös Bert Jansch. Loppuvuodesta 1965 duo päätettiin laajentaa rytmikitaristin myötä trioksi, ja koesoittojen perusteella paikan sai paikallinen rockmuusikko Mike Heron. Trio otti nimen The Incredible String Band, ja pian yhtyeen jäsen Clive Palmer alkoi pyörittää Glasgow’ssa omaa folk-klubia, jonka nimeksi tuli Clive's Incredible Folk Club ja yhtyeestä sen vakioesiintyjä. He saivat pian levytyssopimuksen Elektra Recordsin kanssa ja levyttivät yhtyeen nimeä kantavan esikoisalbuminsa Sound Techniques -studiolla Lontoossa toukokuussa 1966. Pääasiassa omaa materiaalia sisältävä albumi valittiin Melody Maker -lehden äänestyksessä vuoden folkalbumiksi, ja itse Bob Dylan kehui lehtihaastattelussa albumin raitaa ”October Song” yhdeksi senhetkisistä suosikkikappaleistaan.
Trio kuitenkin hajosi levytyksen jälkeen. Palmer lähti monien hippien tapaan Afganistanin ja Intiaan, kun taas Williamson suuntasi Marokkoon lupaamatta välttämättä palata lainkaan. Heron pysyi Edinburghissa ja alkoi soittaa yhtyeessä nimeltä Rock Bottom and the Deadbeats. Kun Williamson sitten palasi rahattomana mutta kassit täynnä marokkolaisia instrumentteja, miehet päättivät koota yhtyeen uudelleen.
Marraskuussa 1966 Heron ja Williamson pääsivät mukaan Tom Paxtonin ja Judy Collinsin lyhyelle kiertuelle. Seuraavana vuonna he esiintyivät säännöllisesti Lontoon klubeilla. Elektra Recordsin tuottajasta Joe Boydista tuli myös yhtyeen manageri, ja hän sai myytyä yhtyeen Newportin folkfestivaaleille, jonka muita esiintyjänimiä olivat Joni Mitchell ja Leonard Cohen.
The Incredible String Bandin toisella albumilla The 5000 Spirits or the Layers of the Onion soittavat myös Pentanglen kontrabasisti Danny Thompson ja vokalisti-rumpali Licorice. Albumi osoitti yhtyeen kehittyneen musiikillisesti ja sai kriitikoilta hyviä arvioita. Ne avasivat yhtyeelle tien muun muassa Lontoon Ufo- ja Speakeasy-klubeille, John Peelin merirosvoradio-ohjelmaan ja myös BBC:n Top Gear -radioshowhun. Albumi nousi Britannian folk-listan kärkeen.
Vuosi 1968 oli Incredible String Bandin huippuvuosi. Silloin yhtye julkaisi kaksi parhaana pidettyä albumiaan, The Hangman's Beautiful Daughter ja tupla-albumi Wee Tam and the Big Huge. Ensin mainittu ylsi albumilistan viiden myydyimmän joukkoon Britanniassa ja sai Grammy-ehdokkuuden Yhdysvalloissa. Led Zeppelinin Robert Plant sanoi yhtyeen löytäneen tyylinsä osin Hangman-albumia kuunnellessaan. Moniraitatekniikkaa kekseliäästi käyttävä albumi sisälsi useita Williamsonin kirjoittamia unenomaisia lauluja kuten ”The Minotaur's Song” ja Mike Heronin 13-minuuttisen teoksen ”A Very Cellular Song”. Esiintymispaikat vaihtuivat pikkuklubeista suuriin konserttisaleihin Britanniassa ja Yhdysvalloissa, johon suuntautuneella kiertueella yhtyeen jäsenet kiinnostuivat skientologiasta.
Näihin aikoihin useimmat yhtyeen jäsenistä asuivat maalaistalossa Walesin Pembrokeshiressä. Siellä yhtyeestä tehtiin fantasiaa ja dokumenttia yhdistävä elokuva Be Glad For the Song Has No Ending. Vuonna 1969 The Incredible String Band pääsi esiintymään Woodstockin festivaaleilla ja kiersi Yhdysvalloissa laajemminkin antamassa konsertteja, jotka olivat teatraalisempia kuin mitä muut yhtyeet tuohon aikaan harrastivat. Marraskuussa 1969 ilmestyi albumi Changing Horses, jota pidettiin pettymyksenä aiempaan tuotantoon nähden. Huhtikuussa 1970 oli vuorossa albumi I Looked Up. Samana vuonna yhtye kehitti suuren teatterinomaisen konserttispektaakkelin nimeltä U, jota esitettiin Lontoossa ja New Yorkissa, mutta jolle suunniteltu Yhdysvaltain-kiertue jouduttiin perumaan huonojen kritiikkien takia.
Heikentyvästä suosiosta ja managerinsa Joe Boydin lähdöstä huolimatta The Incredible String Band pysyi koossa vielä neljä vuotta. Yhtye vaihtoi Elektralta Island Recordsille, jolle se levytti vielä viisi albumia. Rose Simpson lähti yhtyeestä 1971, ja tilalle otettiin Malcolm LeMaistre. Mike Heron levytti hyvän arviot saaneen sooloalbumin Smiling Men with Bad Reputations, jolla olivat mukana myös Pete Townshend, Ronnie Lane, Keith Moon, John Cale ja Richard Thompson. Myös Robin Williamson teki sooloalbumin nimeltä Myrrh.
Yhtyeen kokoonpano koki isoja muutoksia, ja sen myötä tyyli muuttui tavanomaisen sähköisen rockin suuntaan. Island Records luopui yhtyeestä vähentyvän myynnin takia 1974, ja yhtye hajosi pian tämän jälkeen. 23 vuotta myöhemmin kolme alkuperäisjäsentä kuitenkin kokosi yhtyeen uudelleen, ja yhteistyötä kesti vuoteen 2006 saakka.
Jutta ja puolen vuoden superdieetit
Ensimmäinen tuotantokausi kulki nimellä Jutta ja superdieetit.
Marija Karan
Marija Karan (s. 29. huhtikuuta 1982 Belgrad, Jugoslavia) on serbialainen näyttelijä ja malli.
Ura
Karan esiintyi kotimaassaan Ljubav, navika, panika -komediasarjassa vuosina 2005–2006, kunnes teki vierasroolin brittiläisessä draamasarjassa Sairaalaelämää. Tammikuussa 2011 Karan esiintyi ensimmäisen kerran Hollywood-elokuvassa The Rite, jossa pääosaa esittivät Colin O’Donoghue ja Anthony Hopkins. Hänellä oli myös rooli vuonna 2011 ilmestyneessä toimintaelokuvassa Assassination Games.
Näyttelemisen ohella Karan tekee myös mallintöitä.
Poppelikoivu
Poppelikoivu (Betula populifolia) on Pohjois-Amerikan itäosista kotoisin oleva pienikokoinen, kesävihanta puu, joka kuuluu koivujen sukuun ja koivukasvien heimoon. Se muistuttaa paljon rauduskoivua, joka on sitä suurempi ja tyvestä rosokaarnainen. Samalla alueella tavattavasta paperikoivusta sen erottaa helpoiten pitkäsuippuisista lehdistä, sileästä kaarnasta ja mustista läiskistä oksien tyvessä.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|180px|Poppelikoivun kaarnaa kirjovat tummat korkkihuokosrivit. Poppelikoivu on nopeakasvuinen ja lyhytikäinen puu, joka kasvaa keskimäärin 6–9 metriä korkeaksi ja alkaa tuottaa siementä 8 vuoden ikäisenä. Sillä on lähelle maanpintaa levittäytyvä juuristo, yleensä monihaarainen runko, kapean kartiomainen latvus ja lyhyet, kierot haarat. Kaarna on nuorissa puissa tumman punaruskeaa, mutta muuttuu puun vanhetessa valkoiseksi tai harmaanvalkoiseksi ja tummenee tyveä kohti. Kaarna ei kesi juuri lainkaan mutta siinä on pitkiä, mustia korkkihuokosrivejä.
Poppelikoivu on yksikotinen kasvi, joka kukkii huhti–toukokuussa ja kantaa hedelmää syys–lokakuussa. Sen pienet kukat sijaitsevat erillisissä hede- ja eminorkoissa. Jopa 7,5 senttimetriä pitkät hedenorkot ovat keltaisia ja riippuvat oksien kärjistä. Pienemmät eminorkot ovat pystyjä ja vihreitä mutta kääntyvät pölytyksen jälkeen alaspäin ja kypsyvät ruskeiksi, lieriömäisiksi hedelmänorkoiksi, joissa on runsaasti siipipalteisia pähkylöitä. Norkot hajoavat kypsinä ja siemenet leviävät tuulen mukana puun ympäristöön.
Levinneisyys
thumb|160px|Hedenorkko talvella. Poppelikoivu on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista. Sen levinneisyysalue ulottuu koillisessa Nova Scotiaan, lännessä Ontarion eteläreunalle ja etelässä New Jerseyhyn, New Yorkiin ja Pennsylvaniaan. Yksittäisiä esiintymiä on lisäksi Pohjois-Ohiossa, Virginiassa ja Pohjois-Carolinan länsireunalla.
Elinympäristö
Poppelikoivu on pioneeripuu, joka valtaa nopeasti metsäpalojen tuhoamia alueita, hakkuuaukioita ja hylättyjä peltoja. Se menestyy aurinkoisilla paikoilla, kosteassa ja hyvin vettä läpäisevässä maaperässä, 100–600 metrin korkeudessa merenpinnasta. Yleensä se kasvaa virtaavan veden äärellä, järvien rannoilla ja soilla mutta myös kuivemmilla hiekka- ja soramailla.
Käyttö
Poppelikoivun puuta on helppo työstää ja se soveltuu erinomaisesti sorvaukseen. Siitä tehdään muun muassa lankarullia, pyykkipoikia ja koriste-esineitä, minkä ohella sitä käytetään paljon polttopuuna. Pienen kokonsa takia sen taloudellinen merkitys on kuitenkin huomattavasti vähäisempi kuin paperikoivulla. Irokeesit hoitivat poppelikoivulla peräpukamia, kun taas mi'kmaqit paransivat sillä tulehtuneita haavoja ja käyttivät sitä oksetusaineena.
Poppelikoivu on myös tärkeä ravinnonlähde monille villieläimille. Majavat ja puupiikkisiat jyrsivät sen kuorta ja puuta. Mahlatikat juovat mahlaa, röyhelöpyylle kelpaavat hedenorkot ja silmut ja amerikanvihervarpunen, tiaiset ja monet muut laululinnut syövät siemeniä. Lumikenkäjänis, hirvi ja valkohäntäpeura käyttävät puolestaan talviravintonaan sen vuosikasvaimia.
Uudenmaan historia
Nykyisin Uutenamaana tunnettu maa-alue Suomen etelärannikolla oli esihistoriallisella ajalla Varsinais-Suomen ja Hämeen takamaata. Omana historiallisena maakuntanaan Uusimaa syntyi ristiretkien vanavedessä ruotsalaisten tekemän Suomen rannikkoalueiden kolonisaation myötä.
Helsingin alue on ollut nimistön pohjalta alun perin hämäläisten asuttama alue. Myös Sipoon alkuperäinen väestö on ollut peräisin Hämeestä, mutta mahdollisesti myös Varsinais-Suomesta. Toisaalta Espoosta löytyneet rautakautiset esineet ovat pääosin peräisin savolais-karjalaisista muinaispuvuista ja alueen naisilla on ollut samanlaisia koruja kuin Mikkelin seudulla. Länsi-Uudenmaan asutus oli puolestaan peräisin Varsinais-Suomesta.
Läntiselle Uudellemaalle tuli kristittyä ruotsalaista asutusta mahdollisesti jo 1100-luvulla, mutta erityisesti 1200–1300-luvuilla, jolloin ruotsinkielinen asutus levittäytyi myös itäisen Uudenmaan alueelle. Johannes Bureus suunnitteli Helsingin ja Uudenmaan vaakunat tämän siirtolaisuuden kunniaksi. Ruotsinkielinen nimi Nyland esiintyy historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1326.
Vanhan linnan salaisuus
thumb|Barksin tarinaa varten alkuvuodesta 1948 laatima kansikuva oli hänen ensimmäisensä Disney-julkaisussa. Hän käytti sen verran taiteellista vapautta, että piirsi miekkaa pitelemään luurankokäden, vaikka tarinassa näkymättömän hahmon luut erottuvat vain varjoina auringonpaisteessa. Vanhan linnan salaisuus on Carl Barksin käsikirjoittama ja piirtämä 32-sivuinen Aku Ankka -sarjakuvatarina, joka julkaistiin alun perin kesäkuussa 1948. Barks oli saanut sen valmiiksi 3. joulukuuta 1947. Suomessa tarina julkaistiin ensimmäisen kerran Aku Ankka -lehden numeroissa 1–5 vuonna 1972. Sen suomensi Aku Ankan silloinen päätoimittaja Alli Peltonen, joka tiettävästi käänsi koko päätoimittajakaudellaan vain tämän yhden tarinan. Vanhan linnan salaisuus on toinen tarina, jossa Barks käytti vuoden 1947 joulutarinaa Joulu Karhuvuorella varten keksimäänsä Akun vanhan, rikkaan enonsa Roope Ankan hahmoa. Se on käännekohta Barksin tuotannossa myös sikäli, että kyseessä on hänen ensimmäinen aarrejahtiin alusta lähtien keskittynyt tarinansa.
Janna (albumi)
Singlet
Albumin ensimmäinen single, ”Sä et ole hullu” julkaistiin 18. lokakuuta 2013. Kappale nousi singlelistan 11:nneksi sekä latauslistan toiseksi ja se oli parhaimmillaan myös kolmanneksi soitetuin radiokappale. Helmikuussa 2014 single ylitti kultalevyrajan, yli 5000 kappaleen myynnillään. Sittemmin single on myynyt myös platinaa.
Maaliskuussa 2014 julkaistu toinen singlejulkaisu ”Läpinäkyvä” nousi latauslistan 22:nneksi ja 9:nneksi soitetuimmaksi radiokappaleeksi. Kolmas single ”Tytöt lähtee tanssimaan” julkaistiin 6. kesäkuuta 2014. Kappaleen toistaiseksi korkein radiolistasijoitus on 12. sija.
Vanhan linnan salaisuus
Tarinassa Aku, Tupu, Hupu ja Lupu sekä Roope lähtevät Skotlantiin etsimään aarretta Roopen vanhasta sukulinnasta, Ankkapurhasta. Suvussa salaisuutena kulkenut perimätieto kertoo 1000-luvulla eläneen sir Rikhard Ankanmielen kätkeneen aarrelippaan jonnekin linnan seinämiin, mutta sen sijainti on ollut unohduksissa yhdeksän vuosisataa. Uutta tekniikkaa edustavan röntgenlaitteen avulla Ankat löytävät aarteen, mutta joutuvat linnan sokkeloisissa käytävissä näkymättömän vastustajan ahdistamiksi. He olettavat, että kyseessä on aarrettaan suojeleva Ankanmielen kummitus. Lopulta kuitenkin paljastuu, että kyseessä on armeijalta varastetulla näkymättömyyssuihkeella varustautunut jalokivivaras Timantti-Timo, joka myös on ollut aarteen jäljillä ja esittänyt talonmies Skotti McTerrieriä tämän kuoltua joitakin kuukausia aiemmin.
Ankronikka-animaatiosarjan jakso ”Hotelli Outoankka” perustuu löyhästi Vanhan linnan salaisuuteen. Barksin tarinasta on lainattu keskiaikaisessa linnassa näkymättömyysmaalin avulla ”kummitteleva” henkilö, mutta jakso ei liity Roopen sukutaustaan.
Uudenmaan historia
Kivikausi
Kivikausi alkoi noin 8 600 vuotta ennen ajanlaskun alkua ja kesti seitsemän tuhatta vuotta. Uudenmaan alueella arvioidaan olleen asutusta ennen vuotta 7000 eaa. Tähän viittaavat löydöt Askolasta sekä erinäiset suolöydöt.
Pronssikausi
Pronssikauden (1500–500 eaa.) aikana rannikon yhteydet länteen lisääntyivät edelleen. Nykyinen Uusimaa kuului läntisen pronssikulttuurin piiriin. Viljelykselle suotuisa verraten lämmin ilmasto alkoi viilentyä. Vanhemman rautakauden ajalta 1 eaa.–200 jaa. Uudenmaan alueelta on löydetty muutama kalmisto. Uusimaa sijaitsi Idäntien varrella. On spekuloitu, että Idäntien varrelle kehittyi kauppapaikkoja todennäköisesti muun muassa Hankoniemelle ja Helsingin edustalle. Teorian mukaan sisämaan hämäläiset kävivät niissä kauppaa viikinkien kanssa. Jaakko Masosen mukaan Uudenmaan rannikon kauppapaikat ovat kuitenkin myytti, koska yhteydet Uudenmaan ja Hämeen välillä olivat hyvin vaikeakulkuisia.
Rautakausi
Etenkin Uudenmaan länsiosassa on tehty rautakautiseen asutukseen liittyviä löytöjä: Karjaalta on löydetty useita kalmistoja, hautoja ja linnavuoria vuosilta 300–1000, Tenholassa on asunut talonpoikaisväestöä noin vuosina 500–800. Myös Lohjan alueella on asuttu ennen viikinkiaikaa, todennäköisesti 400–700-luvuilla. Länsi-Uudenmaan rautakautinen asutus lienee ollut varsinaissuomalaisen asutuksen jatketta. Uusimaa sai väkeä myös Vanajan Hämeestä ja Hollolan Hämeestä. Nykyisen Uudenmaan itäiset ja pohjoiset alueet lienevät olleet rauta-aikana eränkäyntialuetta vailla pysyvää asutusta. Tämä vakiintunut käsitys on kuitenkin muuttunut 1990-luvulta lähtien ja muun muassa Pernajan Koskenkylänjoen, Loviisan Tesjoen ja Kymijoen suistoalueelta on löytynyt arkeologisia todisteita asutuksesta ja toiminnasta rautakauden eri aikoina.
Arkeologianharrastajien tekemien tutkimusten mukaan Tesjoen ja Kymijoen jokivarsilta on löydetty myös metallurgisia todisteita varhaisesta raudanvalmistuksesta ainakin seitsemästä kohteesta, jotka ajoittuvat radiohiilitutkimusten mukaan ajanlaskun molemmin puolin.
Kymijoen Ahvenkoskelta löytyi Koskenkylä–Kotka-moottoritiehankkeen yhteydessä keskiaikainen satama, jossa Museovirasto teki koe- ja pelastuskaivaustutkimuksia 2011. Satamassa sijainneella "Pajamäellä" tehdyt tutkimukset osoittavat toiminnan ajoittuneen pääosin 1200–1400-luvuille, mutta harrastajien työryhmä löysi arkeologiset todisteet myös viikinkiaikaisesta toiminnasta. Sataman alueella sijaitsee 800-luvun lopulle ajoitettu viikinkiaikainen polttohauta ja toinen mahdollinen polttohauta tuhoutui moottoritien meluvallin alle. Syksyllä 2014 myös Pyhtään Strukan jokisuistosta löydettiin viitteitä viikinkiajan polttohautauksesta, kuten pronssiesineen katkelmia ja palaneita hopeakoristeisen viikinkimiekan osia.
Löytöjen perusteella niin Uudenmaan länsi- ja keskiosat kuin itäosat ja Kymenlaakson rannikon jokilaaksot ovat aiemmista käsityksistä poiketen olleet asuttuja rautakaudella. Suuria asutuskeskittymiä tai kalmistoja ei ole löydetty, vaan kyse on pikemmin yhden tai korkeintaan muutaman asumuksen pienalaisista asuinpaikoista, jotka sijaitsivat verrattain kaukana toisistaan. Poikkeuksen tekee Kymijoen läntisen jokihaaran Tammijärven ja Ahvenkosken välinen suistoalue, jossa on havaittavissa tiheä asutuskeskittymä. Alueen kohteista lähes kaikki vaikuttavat esinelöytöjen ja keramiikan perusteella moniperiodisilta, eli asutusta lienee ollut pronssikaudesta lähtien esiroomalaiselle ja roomalaiselle rautakaudelle ja edelleen kansainvaellusajalta viikinkiaikaan ja keskiajalle. Suurin osa löydetyistä kohteista sijaitsee jo keskiajan kirjallisissa lähteissä mainittujen lohikoskien töyräillä.
Vaikka Uudenmaan ilmasto ja maaperä ovat yhtä suotuisia viljelylle kuin Varsinais-Suomen ja Vanajan Hämeen, sieltä ei ole löydetty vastaavassa määrin rautakaudelta nykyaikaan jatkuvaan katkeamattomaan asutukseen viittavia löytöjä. Karjaan Läppträskistä tehty siitepölyanalyysi tosin kertoo rautakaudelta nykyaikaan ulottuvasta maanviljelystä, joka viikinkiaikana oli vieläpä melko voimallista. 1100-luvulle asti asutus oli enimmäkseen tilapäistä, rannikko oli tuolloin virolaisten ja hämäläisten nautinta-aluetta. Näin sitä ehkä pidettiin Hämeen rantamaana.
Uudellamaalla sijaitsee useita rautakautisia tai keskiaikaisia muinaislinnoja:
Keskiaika
pienoiskuva|250px|vasen|[[Raaseporin linna Tammisaaressa.]] pienoiskuva|250px|vasen|[[Vantaan Pyhän Laurin kirkko|Pyhän Laurin kirkko Vantaalla.]]
Vanhin Uuteenmaahan mahdollisesti liittyvä historiallinen lähde on Olavi Pyhän saaga, jossa kerrotaan Herdalerin taisteluun päättyneestä, myöhemmin Norjan kuninkaaksi nousseen Olavin ryöstöretkestä alueelle vuonna 1008. Retken on katsottu suuntautuneen Inkooseen.
Ruotsalaisten kolonisaatio Uudellemaalle alkoi mahdollisesti hämäläisiä vastaan tehdyn voitokkaan ristiretken jälkeen 1200-luvun lopulla ja jatkui 1300-luvulla. Kolonisaatiolla pyrittiin vahvistamaan ruotsalaisten tuoreita aluevaltauksia. Uudiskyliä kasvoi Vantaanjoen ja Keravanjoen alajuoksujen vehmaille rantaseuduille. Näin saivat nimensä Helsinki ja Uusimaa, joka ruotsalaisten siirtolaisten näkökulmasta oli uusi maa. Maakuntana varhaisin maininta Uudestamaasta (Nyland) on kuningas Birgerin tekemässä sopimuksessa vuodelta 1310, nimitys lienee vastannut lähinnä asutus- ja kulttuurialuetta, joka muodostui Suomen ja Hämeen Suomenlahden puoleisesta alueesta. 1300-luvulla maakunnan rannikolla lienee ollut jo vankka kyläasutus, dokumenteissa on ensimmäisiä mainintoja esimerkiksi pitäjistä Kariis (1326), Borga (1327) ja Tenalum (1329).
Ensimmäisenä kaupunkioikeudet Uudellamaalla sai Porvoo 1380-luvulla. Kaupungin väkiluku oli keskiajalla noin 200. Porvoon suurpitäjä oli syntynyt 1200-luvun lopulla ja siihen kuului laajoja alueita Porvoon molemmin puolin. Läntiselle Uudellemaalle perustettiin Raaseporin linna 1300-luvulla. Linnoitus hylättiin 1550-luvulla ja se raunioitui. Uudenmaan alueelta tunnetaan yksitoista keskiaikaisiksi tulkittua muinaislinnaa. Ne ovat jääneet paikannimistöön Linnavuori- tai Linnamäki-nimisinä. Esimerkkinä mainittakoon Porvoon Linnamäki rautakautisine kalmistoineen ja keskiaikaisine linnoitusjäänteineen sekä luonnonsuojelullisine perinnebiotooppeineen. Keskiajalla Uudellemaalle rakennettiin yhteensä neljätoista kivikirkkoa joista kolmetoista on säilynyt nykypäivään. Säilyneitä kirkkoja ovat muun muassa Porvoon tuomiokirkko, Espoon tuomiokirkko ja Vantaan Pyhän Laurin kirkko sekä Lohjan Pyhän Laurin kirkko, joka on Suomen suurin keskiaikainen pitäjänkirkko. Vihdin kirkko on raunioina.
Cristina Valenzuela
Cristina Valenzuela (s. 11. heinäkuuta 1987) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan laajalti taiteilijanimellä Cristina Vee.
Ura
Valenzuela oli kiinnostunut ääninäyttelemisestä 16-vuotiaasta asti, ja pian hänen toiveensa toteutui, kun yhdysvaltalainen dubbausyhtiö Bang Zoom! Entertainment huomasi Valenzuelan kyvyn Anime Expossa vuonna 2004. Sittemmin yhtiö kutsui hänet äänityksiin animea, elokuvia ja mainoksia varten. Valenzuela on ääninäytellyt League of Legends -pelin Riven The Exile -hahmon äänen. Hän on ääninäyttelijänä myös Violetta-nimisessä telenovela-sarjassa Violettan roolissa.
Uudenmaan historia
Uusi aika
pienoiskuva|vasen|Tammisaaren Vanhaa kaupunkia. pienoiskuva|vasen|Suomenlinnaa alettiin rakentaa 1700-luvun puolivälissä. Linnoitus avitti merkittävästi Helsingin kehittymistä Uudenmaan keskukseksi. [[Augustin Ehrensvärdin maalaus kaleeritelakan rakennustöistä.]]
Kustaa Vaasa perusti Tammisaaren 1546 ja Helsingin 1550. Hän oli aikeissa myöntää Espoolle kaupunkioikeudet 1559, mutta suunnitelma kariutui hänen kuolemaansa 1560.
Vuonna 1560 Uudenmaan väestö keskittyi lähinnä jokivarsille ja rannikkoseudulle. Myös harjut houkuttelivat asujaimistoa. Kiinteä asutus oli tuolloin levinnyt jo maakunnan pohjoisimpiin kolkkiin saakka. Väestön painopiste oli vahvasti Länsi-Uudellamaalla, asumattomia alueita oli lähinnä Keski-Uudenmaan pohjoisosassa. Maakunnassa oli seitsemän kuninkaankartanoa ja 78 säterikartanoa. Kyliä ja yksittäistaloja oli 1 031. Uusmaalaiskylät olivat yleensä pieniä ja tiiviitä ryhmäkyliä, taloluvultaan korkeintaan viisi. Itään mentäessä kyläkoko suureni: Itä-Uudellamaalla oli muutama 20 talon suurkylä.
Uudenmaan teollisuus sai alkunsa 1500-luvulla, kun maakuntaan perustettiin Suomen ensimmäinen rautaruukki, Suitian ruukki. 1600–1800-luvuilla rautaruukkeja perustettiin kaikkiaan neljätoista, muun muassa Mustion (1616), Fagervikin (1646) ja Fiskarsin (1649) ruukit. Ruukkien myötä Uudellemaalle muutti ulkomaista ammattityöväkeä.
1570-luvulla venäläiset ja tataarit hyökkäilivät Uudenmaan rannikolle jäitse Viron puolelta. Hyökkäykset johtivat sotaväen uudelleensijoitteluun ja merialueiden vartioinnin tehostamiseen. Nuijasota 1590-luvulla ei ulottunut Uudenmaan alueelle, konfliktin eteläisimmät kahakat käytiin Asikkalassa.
1600-luvulla Uudenmaan keskiaikainen kylärakenne alkoi muuttua: vanhojen aateliskartanoiden maille perustettiin torppia. Ruotsin nousu suurvallaksi vaikeutti Uudenmaan asemaa: jatkuvat sotaväenotot ja linnaleirien ylläpito rasittivat talouselämää. 1400-luvulla alkaneen nelisensataa vuotta kestäneen viileän kauden kylmin jakso koettiin 1690-luvulla. Suomea ja koko Pohjois-Eurooppaa koettelivat niin sanotut suuret kuolonvuodet 1695–1697. Nälänhätä ja kulkutaudit tappoivat suuren osan väestöstä, rannikolla tuhot tosin jäivät pienemmiksi kuin sisämaassa. Toinen šokki koitti pian: 1710-luvun venäläismiehityksen aikana eli isonvihan vuosina Uudenmaan kehitys pysähtyi.
Ruotsin ja Venäjän välisten sotien aikana 1700-luvulla Venäjän luoteisraja siirtyi lännemmäksi aina Kymijoelle asti. Uudenmaan rannikolle rakennettiin linnoitusketju Loviisasta Hankoon. Päälinnoitus oli Sveaborg eli Suomenlinna. Degerbyn ratsutilan maille 1745 perustetun Loviisan oli määrä korvata valtakunnanrajan itäpuolelle jääneet Hamina ja Viipuri. Loviisa jäi Uudenmaan viimeiseksi Ruotsin vallan aikana perustetuksi kaupungiksi.
Venäjän vallan aika
pienoiskuva|Panoramakuva Porvoon ranta-aitoista. pienoiskuva|Gavril Sergejevin maalaus Loviisan satamasta (1808). pienoiskuva|Högforsin historiallinen ruukkialue Karkkilassa. pienoiskuva|[[Hvitträskin erämaa-ateljee Kirkkonummella.]]
Suomen sodan aikana keväällä 1808 Venäjän joukot piirittivät Viaporin linnoitusta. Piiritys päättyi linnoituksen antautumiseen toukokuussa. Porvoossa pidettiin valtiopäivät vuonna 1809. Sota oli tuolloin vielä käynnissä. Suomen pääkaupunki siirrettiin Varsinais-Suomesta Uudellemaalle Helsinkiin Venäjän vallan myötä. Uusimaa lakkasi olemasta rajamaakunta, kun Vanha Suomi liitettiin muun autonomisen Suomen yhteyteen 1812.
Helsingin voimakas kasvu ja suomenkielistyminen alkoi. Vuonna 1815 Helsinki oli Suomen toiseksi suurin ja Uudenmaan suurin kaupunki. Asukkaita Helsingissä oli noin 4 800. Loviisan väkiluku oli noin 2 400 ja Porvoon noin 2 200. Pienin uusmaalaiskaupunki oli Tammisaari: 1 095 asukasta. Vuosisadan kuluessa Helsingin väkiluku kasvoi yli 90 000 asukkaaseen muiden rannikon vanhojen kaupunkien jäädessä pikkukaupungeiksi.
Krimin sodan aikana englantilais-ranskalainen laivasto hyökkäsi Suomen rannikolle. Hankoniemen linnoitukset vallattiin ja tuhottiin kesäkuussa 1855. Samana kesänä laivasto pommitti Viaporia ja tuhosi Svartholman merilinnoituksen.
Teollinen vallankumous ennätti 1800-luvulla myös Uudellemaalle. Uusi tehdasteollisuus perustui usein vanhojen ruukkien varaan, lisäksi syntyi kokonaan uusia teollisuusympäristöjä. Satamien merkitys kasvoi ulkomaankaupan lisääntyessä. Talviliikenteelle suotuisa Hangon satama perustettiin 1873 ja seuraavana vuonna Hanko sai kaupunkioikeudet viidentenä Uudenmaan kaupunkina. Rautatieliikenne alkoi 1862, ensin Helsingistä Hämeenlinnaan. Rautatieverkko laajeni ja ratojen varteen syntyi teollisuutta ja taajamia. Rautatieyhteys Helsingistä Pietariin avattiin 1870 ja Tampereelle pääsi rautateitse 1876. Vuonna 1873 avattu Hyvinkää–Hanko-rata vauhditti paitsi Hangon, myös Lohjan seudun ja Nurmijärven Rajamäen kylän teollistumista. Kerava–Porvoo-rata avattiin 1874. Porvoon seudulle syntyi saha- ja selluteollisuutta. Teollistuminen ja uudet liikenneyhteydet vaikuttivat ratkaisevasti myös Helsingin kasvuun. Höyryvoima mullisti energiantuotannon, teollisuutta ei tarvinnut enää keskittää vesivoiman ääreen koskien rannoille. Helsingin lähelle alkoi muodostua toisaalta pienituloisten henkilöiden asuttamia esikaupunkialueita, toisaalta varakkaan väen huvilakaupunkeja.
Suomen itsenäisyyden aika
pienoiskuva|Helsingin Pitkänsillan muureissa näkyy edelleen vuoden 1918 sisällissodan jälkiä. pienoiskuva|Keski-Uudenmaan väkiluku kasvoi ripeästi 1900-luvun jälkipuoliskolla. Uusimaa oli Suomen sisällissodan aikana punaisten hallussa. Virallisesti sota myös alkoi Uudeltamaalta punaisten miehitettyä Helsingin keskeiset kohteet tammikuussa 1918. Helmikuun alussa Siuntio ja Kirkkonummi sekä Porvoo ja Sipoo olivat valkoisten hallinnassa, mutta punaiset valtasivat pian kyseiset alueet. Pellinkiin hyökkäsi kahden tuhannen punakaartilaisen joukko, joka vei valkoisten johtohenkilöt teloitettaviksi Helsinkiin. Vihdissä tehtiin helmikuun alussa niin sanotut Vihdin joukkomurhat, joissa punaiset murhasivat 17 valkoisten puolelle pyrkinyttä suojeluskuntalaista. Valkoiset valtasivat Uudenmaan saksalaisten joukkojen avulla huhtikuussa 1918, jonka jälkeen joukkomurha kostettiin Vihdin teloituksissa. Muita merkittäviä teloituksia olivat Västänkvarnin ja Perttulan teloitukset. Helsingin ympäristön sotatoimissa kaatui noin 200 saksalaista ja 20 valkoista suomalaista. Punaisia kaatui noin 300. Helsingin taistelun yhteydessä vangitut punaiset vietiin Suomenlinnan vankileirille. Tammisaaren vankileirillä kuoli tuhansia punavankeja. Valkoisten voitonparaati pidettiin Helsingissä 16. toukokuuta 1918.
Maailmansotien välillä Uudenmaan nopea kasvu jatkui. Rautatieverkko oli pääosin nykyisellään ja voimavaroja suunnattiin tieverkon kehittämiseen. Linja-autoliikenne mahdollisti asutuksen leviämisen Helsingistä alueille, jotka olivat rataverkon ulottumattomissa. Yhteydet muualle Eurooppaan kohenivat lentoliikenteen kehittymisen myötä: Helsingin Malmille avattiin lentokenttä 1936. Sitä ennen oli käytetty Katajanokan siviililentosatamaa.
Helsingin ympärille syntyneet huvilayhdyskunnat saivat itsenäisen kauppalan tai kunnan aseman 1920-luvun alkupuoliskolla. Maakunnan ensimmäinen kauppala oli Kauniainen, joka erotettiin Espoosta vuonna 1920. Sisämaassa rautateiden ja teollisuuden myötä syntyneistä taajamista perustettiin kauppaloita: Kerava 1924, Hyvinkää 1926 ja Karjaa 1930. Puunjalostuksen ja kaivosteollisuuden varassa kasvanut Lohja muutettiin kauppalaksi 1926. Kauppala erotettiin keskiaikaisesta Lohjan emäpitäjästä. Karkkila syntyi metalliteollisuuden ympärille, se erotettiin kauppalaksi Pyhäjärvi Ul:n kunnasta 1932.
Talvisodan aikana 1939–1940 Neuvostoliitto pommitti paitsi Helsinkiä, myös Hankoa, Kirkkonummea, Loviisaa, Nurmijärveä, Porvoota, Ruotsinpyhtäätä ja Tammisaarta. Jatkosodan aikana 1941–1944 Neuvostoliiton pommitusten kohteina olivat osapuilleen samat paikkakunnat. Talvisodan jälkeen Suomi vuokrasi Neuvostoliitolle Hankoniemen 30 vuodeksi. Neuvostoliitto veti joukkonsa alueelta kuitenkin jo loppuvuodesta 1941. Jatkosodan jälkeen Neuvostoliitolle vuokrattiin Porkkala 50 vuodeksi. Alueeseen kuului valtaosa Degerbystä sekä laajat alueet Kirkkonummea, Siuntiota ja Inkoota. Myös Espoon saaristoa kuului vuokra-alueeseen. Vuokratun alueen pinta-ala oli noin tuhat neliökilometriä, josta suurin osa oli merialuetta. Neuvostoliitto palautti Porkkalan vuokra-alueen Suomelle alkuvuodesta 1956.
Toisen maailmansodan jälkeen Uudenmaan itäiset kunnat liitettiin Viipurin läänin länsiosasta muodostettuun Kymen lääniin. Uudenmaan voimakas väestönkasvu jatkui. Helsingin olympiavuonna 1952 läänin henkikirjoitettu väkiluku oli 693 000, kaksi kolmasosaa väestöstä asui kaupungeissa ja kauppaloissa. Tavanomaisen muuttoliikkeen lisäksi Uuttamaata kasvatti karjalainen siirtoväki. Uudenmaan keskiosaan Suomenlahden rannalta maakunnan pohjoisrajalle muodostui 1900-luvun jälkipuoliskolla Helsingin suurkaupunkialue, jonka länsi- ja itäpuoliset alueet puolestaan kasvoivat maltillisemmin. 2010-luvun kaupunki–maaseutu-luokituksessa suurin osa Uudestamaasta luettiin kaupunkialueeksi tai kaupungin kehysalueeksi. Harvaan asuttua maaseutua oli paikka paikoin Uudenmaan saaristossa ja maakunnan läntisimmässä osassa.
Helsingin suuri alueliitos tammikuussa 1946 moninkertaisti kaupungin hallinnollisen alueen. Haagan kauppalan ja Kulosaaren huvilakaupungin kaltaiset hallinnolliset yksiköt muuttuivat Helsingin kaupunginosiksi. Rautatien myötä kasvaneesta Järvenpäästä tuli kauppala vuonna 1951 ja kaupunki 1967. Hyvinkään kauppalasta tuli virallisesti Uudenmaan ensimmäinen sisämaan kaupunki 1960. Espoon maalaiskunta muutettiin kauppalaksi 1963 ja kaupungiksi 1972. Helsingin maalaiskunnasta puolestaan tehtiin Vantaan kauppala 1972 ja Vantaan kaupunki kaksi vuotta myöhemmin. 1920- ja 1930-luvulla perustetut kauppalat virallistettiin kaupungeiksi 1960- ja 1970-luvuilla. Kaupunkien keskustaajamat kasvoivat kuntarajojen yli niiden maalaiskuntien alueille, joista ne oli aikoinaan erotettu. Lopulta kaupungit ja niitä ympäröivät maalaiskunnat liitettiin jälleen toisiinsa. 2000-luvulla myös kaupunkikuntia alkoi liittyä toisiinsa, Tammisaari ja Karjaa muodostivat Raaseporin kaupungin tammikuussa 2009.
George Jenkins
George Jenkins (19. marraskuuta 1908 Baltimore, Maryland – 6. huhtikuuta 2007 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvalavastaja. Hän sai Oscar-palkinnon lavastuksestaan vuoden 1976 elokuvaan Presidentin miehet. Jenkins työskenteli kaikkiaan runsaassa 30 elokuvassa, joiden joukossa ovat muun muassa Parhaat vuodet (1946), Yksin pimeässä (1967), Arvosanametsästys (1973), Kiina-ilmiö (1979) ja Sofien valinta (1982). Elokuvien ohella Jenkins toimi myös Broadwaylla.
The Local Stigmatic
The Local Stigmatic on David Wheelerin ohjaama lyhyelokuva. Sen tuottajana toimi Al Pacino, joka myös esiintyy elokuvassa yhdessä Paul Guilfoylen ja Joseph Maherin kanssa. Elokuva kuvattiin 1980-luvun lopulla, ja se esitettiin New Yorkin Museum of Modern Artissa maaliskuussa 1990. Elokuvaa ei koskaan esitetty elokuvateattereissa, mutta se julkaistiin DVD:llä osana Pacinon tuottamien ja ohjaamien elokuvien kokoelmaa The Al Pacino Box Set.
Elokuva seuraa kahta englantilaista ystävää, jotka kävelet ympäri Lontooa keskustellen vinttikoirakilpailuista ja Winston Churchillista. Se perustuu Heathcote Williamsin näytelmään.
Rosa Radom
Rosa Radom on puolalainen koripalloseura Radomin kaupungista.
Seura voitti Puolan cupin vuonna 2016 ja ylsi samana vuonna Puolan pääsarjassa hopealle. Kaudella 2015–2016 se osallistui FIBA Europe Cupiin ja seuraavalla kaudella Mestarien liigaan.
Ylihärmän seurakunta
Ylihärmän seurakunta on entinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi Ylihärmän kunnassa ja oli osa Lapuan hiippakuntaa. Ylihärmän kunnan liittyessä Kauhavaan vuoden 2009 alussa, liitettiin seurakuntakin osaksi Kauhavan seurakuntaa.
Historia
Erosi omaksi saarnahuonekunnaksi Lapuan emäseurakuntaan kuuluneesta Härmän kappelista vuonna 1786. Sai oman saarnaajan 1790. Kappeliseurakunta 1816 ja itsenäinen kirkkoherrakunta 1859. Vuonna 2009 Alahärmän, Kortesjärven, Ylihärmän kuntien liittyessä osaksi Kauhavan kaupunkia, myös seurakunta lakkautettiin itsenäisenä kirkkoherrakuntana ja siitä tuli Kauhavan kappeliseurakunta vuosina 2009–2022.
Toimipaikat
Ylihärmän seurakunnan kirkkona toimi vuonna 1787 valmistunut Kaapo Hakolan suunnittelema Ylihärmän kirkko joka siis nyt toimii kappeliseurakunnan kirkkona.
Teräskehä
Teräskehä on vuonna 2002 valmistunut toimintaelokuva. Sen ohjasi ja osin käsikirjoitti Walter Hill ja pääosissa ovat Wesley Snipes sekä Ving Rhames.
Juoni
Nyrkkeilyn raskaansarjan kiistaton maailmanmestari George "Iceman" Chambers (Rhames) tuomitaan syylliseksi raiskaukseen ja passitetaan vankilaan. Siellä käydään myös nyrkkeilyotteluita, tosin teräshäkissä ja ilman isoja nyrkkeilyhansikkaita. Paikan virallinen, ulkomaailmalle täysin tuntematon mestari Monroe Hutchen (Snipes) on käynyt kymmeniä (68 voittoa) otteluita eikä ole hävinnyt koskaan. Pian laitoksen vanhin vanki, nyrkkeilyasiantuntija Mendy Ripstein (Falk), järjestää ottelun näiden kahden välille. Otteluita järjestetään joka puolivuosittain ja Monroe Hutchen on istunut kymmenen vuotta. Tässä on pieni ristiriita voittojen kanssa. George Iceman idea on tullut tietenkin Mike Tysonista.
Shadows Between the Sky
Shadows Between the Sky on avantgardistisen kitaristi Bucketheadin kahdeskymmenesseitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 5. helmikuuta 2010. Se ilmestyi seuraavana päivänä TDRSMusic:sta. Albumi on tyyliltää hyvin samantapainen kuin hänen vuonna 2009 julkaistu A Real Diamond in the Rough -albumi.
Autorekisterikeskus
Autorekisterikeskus (lyhenne ARK ) oli vuosina 1966–1994 toiminut Suomen valtion virasto, joka ylläpiti valtakunnallista ajoneuvorekisteriä ja hoiti autokatsastustoimintaa.
Autorekisterikeskus perustettiin vuonna 1966 valtion väliaikaiseksi virastoksi ja se vakinaistettiin seuraavana vuonna. Autokatsastus ja kuljettajantutkinnot siirtyivät kunnallishallinnolta vastaperustettuun Autorekisterikeskukseen 1968. Ajokorttirekisterin ylläpito lisättiin viraston tehtäviin vuonna 1972. Katsastustoiminnan kilpailuttamisen myötä Autorekisterikeskus muutettiin 1994 liikelaitokseksi ja vuoden 1996 alusta lukien siitä muodostettiin valtion osakeyhtiö Suomen Autokatsastus Oy (nykyinen A-Katsastus). Ajoneuvorekisterien ylläpito ja muut hallinnolliset tehtävät siirtyivät samassa yhteydessä perustetulle ajoneuvohallinnolle eli AKE:lle.
UMF Tindastóll
Koripallo
Kaudella 2015–2016 seuran miesten edustusjoukkuetta valmensi hetken suomalainen Pieti Poikola apunaan toinen suomalaisvalmentaja Harri Mannonen.
Kapteeninkatu
Kapteeninkatu on noin 790 metriä pitkä pohjois-eteläsuuntainen katu Helsingin Ullanlinnassa. Se alkaa eteläpäässään Merikadulta ja jakautuu Pietarinkadun risteyksen jälkeen kahteen haaraan, joiden väliin jää kiilamainen Kapteeninpuistikko. Läntinen haara päättyy Tehtaankadulle, kun taas itäinen haara jatkuu Tehtaankadun poikki Vuorimiehenkadulle saakka, jonka pohjoispuolella sen jatkeena on Korkeavuorenkatu. Kapteeninkadun ajorata on koko pituudeltaan kaksisuuntainen.