cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juho Haapoja
Haapoja voitti ammattilaisten raskaansarjan Suomen mestaruuden 28. marraskuuta 2008 teknisellä tyrmäyksellä Sami Elovaarasta. Hän puolusti mestaruuttaan 27. marraskuuta 2009 Jarno Rosbergia vastaan. Rosberg voitti tasaisen ottelun hajaäänituomiolla, mutta ottelun jälkeisessä doping-testissä Rosberg kärähti anabolisista steroideista.
Haapoja voitti maaliskuussa 2010 Pavels Dolgovsin. Ottelun jälkeen hän ilmoitti pudottavansa painonsa alempaan raskassarjaan (90,7 kg), mutta suostuvansa myös puolustamaan raskaansarjan SM-titteliä mahdollista haastajaa vastaan. Toukokuussa 2010 hän otteli angolalaista Antonio Pedro Quigangia vastaan. Haapoja otteli kotipitäjässään Ylihärmässä ja fanit saivat riemuita hänen tyrmäysvoittoaan neljännessä erässä. Seuraavan ja viimeisen ottelunsa Steel Ring -tallin alaisuudessa Haapoja otteli Seinäjoella Zoltan Czekusta vastaan. Haapoja tuuletti voittoaan toisen erän puolivälin paikkeilla.
Vuonna 2011 Haapojan ja Häjy Teamin toimintaan tuli muutoksia. Hänen painonpudotuksensa oli onnistunut ja valmennukselliset vaatimukset muuttuivat. Haapojaa valmensivat CJ Hussein ja Jyri Kujala. Hänen managerinsa oli Matti Larikka.
Haapoja pääsi ottelemaan Euroopan mestaruudesta 15. joulukuuta 2012 Nürnbergissä Saksassa puolalaista Mateusz Masternakia vastaan, mutta hävisi 12-eräisen ottelun pistein.
Vuoden 2013 puolella Haapoja teki voitokkaan paluun kehään kun hän kohtasi Espoossa georgialaisen Levan Jomardashvilin. Haapoja löi ylipainoisen nyrkkeilijän luovutuskuntoon viidennessä erässä. Kuukautta myöhemmin Haapoja otteli Tampereen nyrkkeilyillassa ja kohtasi italialaisen Michele De Meon. Haapoja kukisti Meon ensimmäisessä erässä tyrmäyksellä.
Haapoja hävisi 6. heinäkuuta 2013 Italiassa Silvio Brancolle pistein. Kamppailu toimi nelimiehisen MM-karsintaturnauksen välieränä pääsystä alemman raskaansarjan WBC-liiton MM-otteluun.
Haapoja kohtasi 15. maaliskuuta 2014 Moskovassa venäläisen Rahim Tsahkievin, joka on Pekingin olympialaisten raskaan sarjan kultamitalivoittaja. Haapoja hävisi ottelun tyrmäyksellä 9. erässä.
Haapoja on otteli vuonna 2015 neljä ottelua, joista toukokuussa käyty hurja 10-eräinen taistelu Serhiy Demchenkoa vastaan – on yksi Suomen ammattinyrkkeilyhistorian brutaaleimmista otteluista. Ottelu päättyi ratkaisemattomaan. Joulukuun 19. päivä Haapoja voitti Hartwall Arenassa Helsingissä kuubalaislähtöisen, nykyisin Tšekissä asuvan Miguel Velozon tyrmäyksellä ottelun 7. erässä.
Haapoja tuli 2. huhtikuuta 2016 tyrmätyksi 3. erässä Helsingin Hartwall Arenassa käydyssä ottelussa unkarilaista Tamas Lodia vastaan. He ottelivat uudestaan Seinäjoella 17. syyskuuta 2016 ja tällä kertaa Haapoja voitti kaikin tuomariäänin.
21. lokakuuta 2017 Haapoja otteli Kauhavalla EBU:n EU-mestaruusottelun Romanian Alexandru Juria vastaan ja hävisi hajaäänituomiolla pistein. Ottelun jälkeen Haapoja ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa. Hän kuitenkin pyörsi päätöksensä ja ottelee 8. elokuuta 2020 Savonlinnan Olavinlinnassa vielä nimeämätöntä vastustajaa vastaan.
Haapojan perheeseen kuuluu vaimo ja neljä lasta.
Kasvot väkijoukossa
Kasvot väkijoukossa (A Face in the Crowd) on Elia Kazanin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1957. Sen on käsikirjoittanut Budd Schulberg oman novellinsa ”Your Arkansas Traveler” pohjalta. Pääosia näyttelevät Andy Griffith, Patricia Neal, Lee Remick, Walter Matthau ja Anthony Franciosa.
Juoni
Arkansasilaisen paikallisradioaseman toimittaja (Patricia Neal) löytää öykkärimäisen, karkean huulenheittäjän ja countrymuusikon Larry ”Lonesome” Rhodesin (Andy Griffith) ja alkaa tehdä tästä ensin paikallista ja sitten valtakunnallista televisiotähteä. Miehen suosion kasvaessa hänet vedetään politiikkaan. Välit hänen keksineeseen naistoimittajaan alkavat rakoilla, ja toimittaja alkaa paljastaa miehen vastenmielisiä puolia yleisölle.
Vastaanotto ja myöhempi arvostus
Kasvot väkijoukossa sai ensi-iltansa aikoihin vaihtelevia arvioita muun muassa epämiellyttävän päähenkilönsä vuoksi. Myöhemmin elokuvan arvostus on kasvanut, ja se valittiin vuonna 2008 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
HMS Wale
HMS Wale (runkonumero 3) oli Ruotsin laivaston ensimmäinen Ruotsissa valmistettu hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Kockums Mekaniska Verkstad AB:lta Malmöstä ja se muistutti John I. Thornycroft and Companyn valmistamaa HMS Magnea. Alus laskettiin vesille 21. syyskuuta 1907 ja liitettiin laivastoon 14. huhtikuuta 1908.
Palvelus
Vuonna 1911 aluksen aseistusta täydennettiin kahdella 6,5 millimetrin M/10 konekiväärillä. Alus osallistui laivaston mukana maan puolueettomuuden valvontaan ensimmäisessä maailmansodassa. Aluksen torpedoputkien määrä kaksinkertaistettiin 1916. Alus poistettiin palveluksesta 18. lokakuuta 1940 ja se upposi Färåsundin edustalla rannikkotykistön ja HMS Gävlen maalina.
Moukari
Moukari voi tarkoittaa muun muassa seuraavia asioita:
Suur-Tapiola
thumb|200px|Sijainti Espoon kartalla Suur-Tapiola on Espoon suuralue, joka koostuu Haukilahden, Laajalahden, Mankkaan, Niittykummun, Otaniemen, Pohjois-Tapiolan, Tapiolan ja Westendin kaupunginosista.
Vuoden 2021 lopussa Suur-Tapiolassa asui 51 990 henkilöä, joista Kanta-Tapiolan alueella asui 26 577 henkeä (51,1 % väestöstä), Otaniemen alueella 4 353 henkeä (8,4 %), Haukilahden–Westendin alueella 9 058 henkeä (17,4 %), Mankkaan alueella 8 407 henkeä (16,2 %) ja Laajalahden alueella 3 595 henkeä (6,9 %). Pinta-alaa suuralueella oli vuodenvaihteessa 2004–2005 25,1 km², ja se on 8,0 % Espoon kokonaispinta-alasta. Pinta-alasta on kaavoitettu 77,6 %.
Suur-Tapiolan naapurialueita ovat Helsingin kaupunki, Suur-Leppävaara ja Suur-Matinkylä. Tapiola on Suur-Tapiolan aluekeskus. 1990-luvun lopulla kolmannes Espoon työpaikoista sijaitsi Suur-Tapiolan alueella.
Peräseinäjoen seurakunta
Historia
Peräseinäjoen seurakunta perustettiin jo vuonna 1765 Ilmajoen seurakunnan kappeliseurakunnaksi. Seuraavana vuonna se sai oman vakituisen kappalaisensa Arvid Henrik Walleniuksen. Omaksi kirkkoherrakunnakseen se erotettiin vuonna 1882 mutta ensimmäinen kirkkoherra valittiin vasta vuonna 1894. Tätä ennen seurakunnassa toimi vt. kirkkoherrana Juho Alfred Lilius. Vuonna 2005 Peräseinäjoen kunnan liittyessä osaksi Seinäjoen kaupunkia, myös seurakunta lakkautettiin itsenäisenä kirkkoherrakuntana ja siitä tuli Seinäjoen kappeliseurakunta.
Toimipaikat
Peräseinäjoen seurakunnan kirkkona toimi vuonna 1892 valmistunut lääninarkkitehti Ivar Aminoffin suunnittelema Pyhän Paavalin kirkko. Seurakunnan edellinen kirkko purettiin tämän tieltä huonokuntoisena. Peräseinäjoen kirkon omistaa nykyisin Seinäjoen seurakunta.
Luettelo MTV Europe Music Awardsin voittajista
Tämä on luettelo MTV Europe Music Awardsin voittajista. MTV Europe Music Awardit ovat musiikkikanava MTV Europen jakamia musiikkipalkintoja.
HMS Vidar (1909)
HMS Vidar (runkonumero 4 ja syksystä 1940 alkaen 23) oli Ruotsin laivaston Vidar-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Kockums Mekaniska Verkstad AB:lta Malmöstä. Alus laskettiin vesille 6. syyskuuta 1909 ja liitettiin laivastoon 14. huhtikuuta 1910.
Palvelus
Vidar osallistui laivaston mukana maan puolueettomuuden valvontaan sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja se upposi 1961 tykistömaalina.
Steampunk
pienoiskuva|Steampunk-aiheinen valokuva, taustalla [[Baldwin 60000 -höyryveturi.]] Steampunk on 1980-luvulla kiteytynyt tieteiskirjallisuuden alalaji, jossa tulevaisuudessa tai vaihtoehtoisessa historiassa käytetään erilaisia höyrykoneisiin pohjautuvia teknologioita. Steampunk-kirjoissa tapahtumaympäristön muodostaa 1800-lukua ja usein erityisesti viktoriaanista Britanniaa muistuttava vaihtoehtoinen todellisuus. 2000-luvulla steampunkista on kehittynyt kokonainen alakulttuuri.
Steampunkissa sekoittuvat scifin, kauhun, fantasian ja vaihtoehtohistorian piirteet. Höyrypunkiksi luokitellusta kirjallisuudesta voi löytää myös dystopian elementtejä ja yhteiskuntakriittisyyttä. Steampunk yhdistelee höyrykoneiden aikakautta nykyaikaan ja uusimpaan tekniikkaan. Yleensä nykytekniikan keksinnöt on käännetty höyryvoimalla tai kellokoneistoilla toimiviksi, ja ne tuovat ulkonäöltäänkin mieleen viktoriaanisen aikakauden muotoilun. Steampunkissa ei yleensä kiinnitetä huomiota siihen, olisiko tällainen kuvitteellinen tekniikka todellisuudessa mahdollista tai käyttökelpoista. Sen sijaan steampunkissa leikitään usein ajatuksella, että 1800-luvun epäonnistuneet teknologiset suunnitelmat tai silloisten tieteiskirjailijoiden mahdottomatkin näyt olisivat olleet toteuttamiskelpoisia ja tulleet yleiseen käyttöön. Steampunk-maailmaan voivat kuulua esimerkiksi tietokoneet, jotka Charles Babbagen analyyttisen koneen tavoin ovat mekaanisia eivätkä sähköisiä.
Historia ja erityispiirteet
Steampunkin innoittajia ovat 1800-luvun romantiikan kirjailijat ja varhainen tieteiskirjallisuus, kuten Mary Shelleyn Frankenstein. Jules Vernen, H. G. Wellsin ja Mark Twainin kirjat ovat tärkeimpiä vaikuttajia ja innoittajia steampunkin synnyssä ja kehityksessä. Heidän teoksensa olivat niin sanotusti steampunkin prototyyppejä. 1960-luvulla alkoi ilmestyä näiden prototyyppien innoittamaa uutta tieteiskirjallisuutta. Brittiläinen Michael Moorcock mainitaan nykykirjailijana, joka ensimmäisten joukossa kirjoitti viktoriaanista tai edvardiaanista aikakautta muistuttavaan vaihtoehtoistodellisuuteen sijoittuvia romaaneja (Ilmojen sotaherra, 1971). Lajityyppinimensä steampunk sai kuitenkin vasta 1980-luvulla K. W. Jeterilta. Nimi mukailee kyberpunk-termiä, joka viittaa kybernetiikan ja informaatiotekniikan mahdollistamia tulevaisuusnäkyjä tutkailleeseen pessimistiseen tieteiskirjallisuuteen. Michael Moorcockin mielestä suuri osa steampunkista on pikemminkin ”höyryoopperaa” (vrt. saippuaooppera, avaruusooppera): se nostalgisoi mennyttä samalla tavoin kuin valtavirran genrefantasia, josta Moorcock on usein kirjoittanut arvostelevasti.
K. W. Jeterin 1979 ilmestynyt Morlock Night oli ensimmäisiä romaaneja, jossa oli selviä steampunk-tyylipiirteitä. Kirjassa H. G. Wellsin Aikakone-romaanista tutut morlokit matkaavat ajassa taaksepäin 1800-luvun Lontoon viemäreihin. Tim Powers julkaisi 1983 romaanin Anubiksen portit ja James P. Blaylock vuonna 1986 romaanin Homunculus. Näissä kolmessa kirjassa dickensmäinen Lontoo oli pääosassa. William Gibsonin ja Bruce Sterlingin vuonna 1990 ilmestynyttä romaania The Difference Engine pidetään teoksena, joka määritti steampunkin kyberpunkin alalajina.
2000-luvulla steampunk on edelleen elinvoimainen tieteiskirjallisuuden alalaji, mutta se eroaa varhaisemmasta steampunk-kirjallisuudesta. Lajin edustajia ovat monet naiskirjailijat kuten Gail Carriger, Cherie Priest, Karin Lowachee, Ekaterina Sedia ja Catherynne M. Valente. Näkökulmia ja aiheita haetaan nykyisin myös viktoriaanisen kulttuurin ulkopuolelta. Steampunkia ovat viljelleet teoksissaan lisäksi muun muassa Philip Pullman, Scott Westerfeld ja China Miéville. Suomessa Magdalena Hai on kirjoittanut nuorille suunnatun Gigi ja Henry -trilogian.
Steampunkin suhde 1800-lukuun
pienoiskuva|pysty|Tähtitieteilijä ja teleskooppi vuonna 1926. 1800-luvulla ilmestynyt tieteisfantasia ja nykyinen steampunk-kirjallisuus muistuttavat toisiaan vaihtelevassa määrin. Tyypillisessä steampunkissa sähkökoneisto on korvattu esimerkiksi höyrykoneistolla, kun taas 1800-luvun tieteisfantasiassa useammin korvattiin lihasvoima höyry- tai sähkövoimalla. Esimerkiksi Jules Vernen kirjassa Höyrytalo on perässävedettävän talon veturina metallista rakennettu höyrykoneistolla toimiva norsu. 1800-luvun tieteisfantasia sijoittuu yleensä suurin piirtein kirjoittamishetkellä vallinneeseen ajankohtaan, kun taas steampunkissa kuvailtu aikakausi voi vaihdella kuvitteellisesta menneisyydestä tulevaisuuteen. Steampunk ei siis välttämättä kuvaa vaihtoehtoista 1800-lukua, jossa tekniikka on kehittynyt todellisesta historiasta poikkeavaan suuntaan. Mahdollisuutena on myös vaihtoehtoinen 2000-luku, jossa kulttuuri, yhteiskunta ja poliittiset järjestelmät ovat 1800-luvun tilassa. Steampunkiksi saatetaan joskus nimittää myös ulkoavaruuteen tai puhtaaseen fantasiamaailmaan sijoittuvaa fiktiota, jos siinä on viitteellisiä yhteyksiä 1800-lukuun.
Steampunkin johdannaiset
Steampunk-käsitteen pohjalta on johdettu lisää termejä, jotka viittaavat historiaa ja tieteiskirjallisuutta risteyttäviin fiktioihin tai alakulttuureihin. Jossain määrin vakiintuneita esimerkkejä tästä ovat seuraavat:
Steampunk viihteessä
pienoiskuva|Steampunk-kirjailija Geoffrey D. Falksen on pukeutunut asuun, johon kuuluu oikean käsivarren peittävä mekaaninen veistos. Kerrassaan merkillisten herrasmiesten liiga on vuosina 1999–2003 julkaistu steampunk-teemainen sarjakuva. Sen pohjalta tehtiin elokuva Herrasmiesliiga vuonna 2003.
Vuoden 1999 elokuvassa Wild Wild West, joka perustuu 1960-luvulla esitettyyn televisiosarjaan The Wild Wild West, on steampunk vahvassa asemassa.
Studio Ghibli on julkaissut useita elokuvia, joista voi löytää viitteitä steampunkiin. Tunnetuimpia ovat ohjaaja Hayao Miyazakin Henkien kätkemä (2001) ja Liikkuva linna (2004). Myös Katsuhiro Ōtomon Steamboy vuodelta 2004 on steampunk-elokuva. Lisäksi hänen Memories – muistoja tulevaisuudesta -elokuvansa (1996) jaksossa ”Cannon Fodder” on vahvoja steampunk-vaikutteita.
Genren elokuvallisiin edustajiin kuuluvat myös Jean-Pierre Jeunetin Kadonneiden lasten kaupunki (1995) ja Christian Riversin Mortal Engines (2018). .
Vuoden 1993 videopeli The Chaos Engine ottaa vaikutteita The Difference Engine -kirjasta.
Vuoden 2012 videopeli Dishonored mukailee viktoriaanisen aikakauden Lontoota ja on hyvin steampunk-vaikutteinen.
Steampunk alakulttuurina
pienoiskuva|Steampunk-tyyliin muunnettu tietokone. Steampunk on harrastajakuntansa vaikutuksesta löytänyt tiensä myös populaarimusiikkiin. Steampunk ei ole kovin vakiintunut tai yleisesti tunnettu populaarimusiikin suuntaus, mutta nimitystä on kuitenkin käytetty kuvaamaan joitakin yhtyeitä. Näiden yhtyeiden esittämä musiikki on yleensä on saanut vaikutteita goottirockista, klassisesta musiikista ja kabareesta. Tunnetuimmat steampunk-yhtyeet ovat Abney Park, Vernian Process, The Cassettes sekä Johnny Hollow.
Tampereella toimii vuonna 2020 perustettu Steampunk Tampere ry. Kaupungissa järjestettiin syksyllä 2021 Steampunk Tampere Festival -tapahtuma. Tamperelainen Osuuskumma-kustantamo on julkaissut useita steampunk-aiheisia teoksia.
Steampunkin kehitys
Google-hauissa termi steampunk saavutti huippunsa vuosien 2012–13 tienoilla, minkä jälkeen sen suosio on laskenut alaspäin.
Erään näkemyksen mukaan steampunk on vastareaktio digitaalitekniikan kehitykselle. Steampunkin viehätys perustuu siihen, että se on voimaannuttava kuvitelma, jonka kautta monimutkainen, käsittämätön ja huolenaiheita sisältävä digitaalitekniikka voidaan tehdä ainakin näennäisesti yhtä ymmärrettäväksi kuin mekaaninen koneisto. Steampunkin suosio hiipuu, kun älypuhelinten kanssa kasvaneet nuoremmat sukupolvet kohtaavat kuluttajaelektroniikan luonteen eri tavalla. Samalla steampunk-kulttuurin sisältämät ongelmat ja sen rajoittunut estetiikka kohtaavat kritiikkiä. Steampunk-muotoilija Jake von Slattin mukaan etenkin 2010-luvulta alkaen nousseet sukupolvet kyseenalaistavat epätasa-arvoiset yhteiskunnalliset rakenteet, jotka olivat osa 1800-luvun kulttuuria. Steampunk-kulttuurin pyrkimys hallita teknologiaa elää edelleen kuluttajan oikeuksia ajavassa ja suunniteltua vanhenemista vastustavassa right to repair -liikkeessä.
Kirjallisuutta
Kuvateoksia:
Novelleja:
Olli Heikkinen
pienoiskuva|Olli Heikkinen Olli-Pekka Heikkinen (1961–2020 ) oli suomalainen muusikko. Hän toimi Miljoonasade-yhtyeen kosketinsoittajana ja sävelsi ja sovitti sen kappaleita. Hänen tunnetuimmat kappaleensa ovat "506 ikkunaa", "Tulkoon rakkaus" ja "Rakkaus on lihaa".
Heikkinen soitti myös tanssiyhtyeessä ja Mestari Orikanto -yhtyeessä, joka voitti humpan suomenmestaruuden.
Heikkinen teki myös akateemista uraa. Hän työskenteli populaari- ja kansanmusiikin lehtorina Tampereen yliopiston musiikintutkimuksen laitoksessa sekä seinäjokelaisen Rytmimaisterit-hankkeen vastuuopettajana. Sen jälkeen hän toimi Suomen Akatemian tutkijatohtorina Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa. Heikkisen musiikkitieteellinen tohtorinväitöskirja Äänitemoodi: Äänite musiikillisessa kommunikaatiossa tarkastettiin Jyväskylän yliopistossa joulukuussa 2009.
Chalasménos
Chalasménos (myös Halasménos) on minolaisaikaisen asutuksen arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Ierápetran kunnassa lähellä Monastirákin kylää ja Chan rotkon suuta. Paikan nimi on nykyaikainen, eikä asutuksen muinaista nimeä tunneta.
pienoiskuva|vasen|240px|Chalasménoksen asutuksen raunioita. Chalasménoksen paikka on ollut asuttuna myöhäisellä minolaisella kaudella IIIC (LM IIIC) noin 1200–1100/1070 eaa. Historialtaan se on monista muista poikkeava siinä, ettei paikalla ollut asutusta tätä ennen eikä enää tämän jälkeen pronssikauden päätyttyä. Asutus, joka on suhteellisen suurikokoinen, on rakennettu kallioiselle kukkulalle. Pohjakaavassa on merkkejä suunnitelmallisuudesta. Rakennuksia on tunnistettu yhteensä 27, niiden joukossa kolme megaron-tyyppistä taloa sekä muun muassa pyhäkkö. Rakennuksissa ja paikalta tehdyissä esinelöydöissä on paljon vaikutteita mykeneläisestä kulttuurista, jonka valtaan Kreeta tuolloin kuului.
Asutusta on ehdotettu minolaisten jälkeläisten ja mykeneläisten yhteiseksi turvapaikaksi mykeneläisen hallinnon ja kulttuurin romahtamisen jälkeen. Suhteellisen lähellä, muutaman kilometrin päässä, sijaitsee toinen vastaavantyyppinen asutus, Kavoúsi Vrontás.
Närhet
Närhet (Garrulus) on varisten heimoon kuuluva euraasialainen varpuslintusuku. Sukuun kuuluu kolme lajia, joista laajimmalle on levinnyt Suomessakin yleinen närhi (Garrulus glandarius):
Ismo Falck
Ismo Kalevi Falck (s. 22. elokuuta 1966 Paltamo ) on suomalainen jousiampuja ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiahopeaa Barcelonan kesäolympialaisten 1992 jousiammunnan joukkuekilpailussa yhdessä Tomi Poikolaisen ja Jari Lipposen kanssa. Loppuottelussa Suomi hävisi Espanjalle pistein 236–238. Soulin olympialaisissa 1988 Falck kuului neljänneksi sijoittuneeseen Suomen joukkueeseen. Henkilökohtaisessa kilpailussa hän sijoittui Soulissa 27:nneksi ja Barcelonassa 57:nneksi.
Falck saavutti joukkuekilpailun Euroopan-mestaruuden Nymburkissa 1994. Lisäksi hän sai joukkuekilpailussa EM-pronssia Luxemburgissa 1988 ja MM-hopeaa Krakovassa 1991. Seuratasolla hän edusti Suomussalmen Vastusta.
Hän toimi Jyväskylässä Kuokkalan koulun rehtorina, ennen kuin vastaanotti viran Savonlinnan Lyseon lukion rehtorina.
Mars Audiac Quintet
Mars Audiac Quintet on englantilaisen indie rock -yhtye Stereolabin kolmas studioalbumi, jonka julkaisi Duophonic Records ja Elektra Records 8. elokuuta 1994. Yhdysvaltalainen muusikkosivusto Pitchfork nimesi albumin 78:nnelle sijalle Top 100 Albums of the 1990s -listalla vuonna 2012.
Piitsjoki
Piitsjoki on kylä Loimolan kunnan itäosassa Suojärven piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Kylä sijaitsee Suomen luovuttamalla alueella. Kylä sijaitsee 18 kilometriä Suojärveltä lounaaseen Matkaselkä–Suojärvi-radan varrella. Piitsjoen kylässä oli 1 046 asukasta vuonna 1996. Metsäteollisuus on tärkeä elinkeino.
Historia
Suomelle kuuluessaan Piitsjoki oli osa Suojärven kuntaa. Piitsjoella toimi Torasjoen Saha Oy:n saha. Suomi luovutti Piitsjoen Neuvostoliitolle vuonna 1940, valtasi sen takaisin seuraavana vuonna, mutta luovutti sen uudelleen vuonna 1944. Suurin osa rakennuskannasta tuhoutui sodissa.
Venäjällä Piitsjoen kylä muodosti kylähallintoalueen ennen vuotta 2006, jolloin siitä tuli osa uutta Loimolan kuntaa. Piitsjoen kylähallintoalueella oli 1200 asukasta vuonna 1987.
Lähteet
62.02778°N, 32.1°W
Luiza Gega
Luiza Gega (s. 5. marraskuuta 1988) on albanialainen 3 000 metrin estejuoksun EM-mitalisti, joka kilpailee myös keskimatkojen juoksuissa ja kestävyysjuoksussa. Hän on pituudeltaan 166 cm.
Suur-Leppävaara
Suur-Leppävaara on Espoon suuralue, joka koostuu Karakallion, Kilon, Laaksolahden, Leppävaaran, Lintuvaaran, Lippajärven, Sepänkylän ja Viherlaakson kaupunginosista.
Luiza Gega
Gega karsiutui 800 metrin juoksun alkuerissä 2011 sekä Pariisin EM-hallikisoissa että Daegun MM-kilpailuissa. Seuraavana vuonna hän karsiutui 1 500 metrillä ensimmäisen juoksun jälkeen Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa ja Helsingin EM-kilpailuissa. Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 hänet hylättiin 800 metrin alkuerissä.
Suur-Leppävaara
Suur-Leppävaarassa asui vuoden 2021 lopussa 74 624 henkilöä, joten se on asukasluvultaan Espoon suurin suuralue. Suuralueen asukkaista vuonna 2006 Kanta-Leppävaarassa asui 23 951 henkeä (42,3 % väestöstä), Kilon–Karakallion alueella 13 455 henkeä (23,8 %), Laaksolahden alueella 9 078 henkeä (16,0 %), Viherlaakson alueella 9 021 henkeä (15,9 %) ja Sepänkylän alueella 1 065 henkeä (1,9 %). Pinta-alaa suuralueella on 30,2 km2 (31.12.2004), ja se on 9,7 % Espoon kokonaispinta-alasta. Pinta-alasta on kaavoitettu 79,7 %. Alueen väestötiheys on 1 903,9 asukasta neliökilometrillä.
Luiza Gega
Gega saavutti 1 500 metrillä vuonna 2013 hopeaa Mersinin Välimeren kilpailuissa ja pronssia Kazanin universiadeissa. Moskovan MM-kilpailuissa hän selviytyi samalla matkalla välieriin. Hän sijoittui 1 500 metrillä kuudenneksi Sopotin sisäratojen MM-kilpailuissa 2014. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 ja Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän karsiutui saman matkan alkuerissä.
Suur-Leppävaara
Suur-Leppävaaran naapurisuuralueita ovat Pohjois-Espoo, Suur-Tapiola, Suur-Matinkylä ja Vanha-Espoo. Leppävaara on Suur-Leppävaaran aluekeskus.
Luiza Gega
Gega karsiutui 1 500 metrin alkuerissä Portlandin sisäratojen MM-kilpailuissa 2016. Saman vuoden Amsterdamin EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa 3 000 metrin estejuoksussa ajalla 9.28,52. Rio de Janeiron olympialaisissa hän karsiutui estejuoksun alkuerissä. Hän sijoittui 2017 Belgradin EM-hallikilpailuissa 1 500 metrillä viidenneksi. Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 hän karsiutui 1 500 metrin alkuerissä. Saman vuoden Berliinin EM-kilpailuissa hän oli 3 000 metrin estejuoksussa neljäs. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui estejuoksussa yhdeksänneksi Albanian ennätysajalla 9.19,93. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän oli estejuoksussa kolmastoista. Belgradin sisäratojen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui 3 000 metrillä 13:nneksi.
Gega voitti Oranin Välimeren kilpailuissa 2022 kultaa 3 000 metrin estejuoksussa Albanian ennätysajalla 9.14,29. Hän sijoittui kolme viikkoa myöhemmin Eugenen MM-kilpailuissa viidenneksi jälleen maansa ennätysajalla 9.10,04. Myöhemmin samana kesänä hän voitti 3 000 metrin estejuoksun Euroopan-mestaruuden Münchenissä ajalla 9.11,31.
Balkanin-mestaruuskilpailuissa Gega on saavuttanut kultaa 1 500 metrillä 2011 ja 2015, 5 000 metrillä ja 3 000 metrin estejuoksussa 2022 sekä hopeaa 3 000 metrin estejuoksussa 2011 ja 800 metrillä 2015. Sisäratojen Balkanin-mestaruuskilpailuissa hän on voittanut kultaa 1 500 metrillä 2012, 2013, 2014 ja 2016 sekä 3 000 metrillä 2018, 2019, 2020 ja 2022.
Sisäradat
NR = maan ennätys
Ibn Khaldun
pienoiskuva|upright|Ibn Khaldunin patsas Tunisiassa. Ibn Khaldun (alk. Abu Zeid Ar-Rahman; 27. toukokuuta 1332 Tunis – 19. maaliskuuta 1406 Kairo) oli arabiankielinen historioitsija ja filosofi. Hänet voidaan lukea sosiologian, historiografian ja taloustieteen varhaisiin edeltäjiin, vaikka hänen teoksiinsa harvoin nykyään viitataan.
Elämä ja ura
Perheen korkean aseman auttamana pojalle annettiin paras mahdollinen pohjoisafrikkalainen koulutus. Koulutukseen kuuluivat Koraani ja arabialainen kielitiede, joka mahdollisti Koraanin ja islamilaisen lain ymmärtämisen. Mystikko, matemaatikko ja filosofi Al Abli johdatti hänet matematiikkaan, logiikkaan ja filosofiaan, jolloin hän perehtyi Avicennan, Averroëksen, Razin ja al-Tusin teoksiin. On arvioitu, että Ibn Khaldun kykeni poikkeuksellisen kriittiseen ajatteluun, koska häntä ei koskaan pantu islamilaiseen madrasaan, joiden opetus oli dogmaattista ulkoa opettelua. Myöhemmin Ibn Khaldun arvosteli koraanikoulujen antamaa opetusta siitä, että lapset eivät niissä aina oppineet yhtään mitään.
Aluksi Ibn Khaldun isänsä ja isoisänsä tavoin toimi hovimiehenä ja ministerinä. Hän palveli peräkkäin tunisialaisia Hafsideja, Bougien ja Fesin Merinidejä, Tlemeen Abd el Huadita, Grenadan ja Egyptin sulttaaneja. Eräässä vaiheessa hän toimi palkkasotilaana. Vuonna 1401 Ibn Khaldun tapasi tataari-mongolivalloittaja Timur Lenkin Damaskoksessa.
Historioitsija ja politologi
Ibn Khaldun alkoi suuntautua historian ja politiikan tutkimukseen, joissa hänen kokemuksensa hallinto- ja sotilastehtävistä mahdollistivat vertailut erilaisten käsitysten ja perinteiden suhteen. Ibn Khaldun arvosteli tunnettujakin historioitsijoita ja palautti korkealentoisia historiankirjoituksia realistisemmalle tasolle.
Koska Ibn Khaldun elämänuransa aikana vaihtoi usein isäntää, hän toi kirjoituksissaan ilmi suurta henkistä itsenäisyyttä, joka erottaa hänet keskiajan kristillisistä kronikoitsijoista ja annalisteista. Esimerkiksi eurooppalaiset kronikoitsijat Joinville ja Commines olivat elämänsä aikana sitoutuneet yhteen ainoaan monarkkiin ja jättivät se tähden meille näiden hallitsijoiden elämän ja vallan mukaisen version. Ibn Khaldun arvosteli myös arabialaisen historiankirjoituksen koulukuntaa, joiden suuntautumisena oli rajoittuminen jonkun monarkin tai hallitsevan dynastian sukuhistorian tutkimiseen. Hänen näkökantansa mukaisesti näissäkin kirjoituksissa olisi pitänyt antaa niille sosiaalisille tapahtumille, jotka selittivät kirjoituksen kohteena olevien dynastioiden syntyä, kestoa, vaikutusta ja katoamista.
Ibn Khaldunin selkeä ero oman aikakautensa kristillisiin kronikoitsijoihin syntyi myös siitä, että hän käsitteli myös tapahtumia suhteellisen objektiivisesti, hänellä ei ollut syytä moralisoida tapahtumia, niiden syitä tai seurauksia. Hän oli todisteiden käytössä empiirinen ja kriittinen, yrityksissään ymmärtää menneisyyden muutoksia hän oli kiihkoton ja järkiperäinen.
Tunnetuin Ibn Khaldunin teoksista on Kitab al-Ibar (Yleinen historia), joka on kokonaisesitys hänen historiankirjoituksestaan. Etenkin teoksen johdanto-osa on tullut tunnetuksi.
Muqaddimah ja historianfilosofia
pienoiskuva|Ibn Khaldunin Muqaddimah Kitab al-Ibarin johdannossa nimeltä Muqaddimah (1377) tulee esille Ibn Khaldunin historianfilosofia. Vapaa­kaupasta, markkina­taloudesta ja oikeusperiaatteista hän esitti hyvin kehittyneen käsityksen jo vuosisatoja ennen Adam Smithiä. Hän esitti kulttuurien romahduksia tavalla, jossa pyrki yhdistämään nämä ilmaston­muutoksiin. Jotkut tutkijat vertaavat Ibn Khaldunia poliittisena ajattelijana sekä Niccolò Machiavelliin että Thomas Hobbesiin.
Ibn Khaldunin mukaan kaikki sivilisaatiot käyvät läpi useita vaiheita, alkavat nuoruudesta ja päätyvät seniliteettiin. Ibn Khaldun arvioi, että suuret valtakunnat pysyivät koossa keskimäärin vain noin kolmen sukupolven eli 120 vuoden ajan. Arnold J. Toynbee on kuitenkin selittänyt hänen tällä tarkoittaneen nimenomaan sellaisia valtakuntia, joita paimentolais­taustaiset valloittajat ovat aikojen kuluessa perustaneet maata viljelevien kansojen alueelle.
Ibn Khaldunin mukaan sivilisaatio (umran) voi nousta ja syntyä vain silloin, kun vallitsee asabiyya (ryhmätunne, heimoajattelu, yhteishenki, solidaarisuus) eli tietoisuus yhteisö- tai verisiteistä. Ibn Khaldun vertaa beduiineja, paimentolaiskansaa, paikalleen asettuneisiin ja paljon sivistyneempiin ryhmiin, jotka kuitenkin menettävät vähitellen kykynsä solidaarisuuteen ja saavat täten aikaan sivilisaationsa rappion ja kuoleman. Sivilisaation kehityksen päämäärä on paikalleen asettuminen. Tämä puolestaan luo tarvittavat edellytykset kukoistaville taiteille ja tieteille. Kaupankäynti ja sen myötä yksityisomaisuus ovat sivilisaation menestyksen olennaisia edellytyksiä. Paikalleen asettumisen takia kulttuuriin tulevat automaattisesti myös ylellisyys ja vauraus, ja nämä puolestaan johtavat turmeltumiseen. Johtopäätöksissään Ibn Khaldun esittää tuhon selvimmiksi ilmentymiksi avio­rikokset ja homoseksuaalisuuden. Näiden myötä steriiliksi tullut sivilisaatio hylkää uskontonsa ja siten sinetöi kohtalonsa.
Aura (albumi)
Aura on CMX:n neljäs albumi, joka julkaistiin helmikuussa 1994. Levy oli korkeimmillaan albumilistan kolmosena. Rumba-lehden kriitikot äänestivät levyn vuoden 1994 parhaaksi suomalaisalbumiksi. Lehden kirjoittaja Samuli Knuuti otsikoi arvostelunsa ”90-luvun suurin taiteellinen läpimurto suomalaisessa rockissa”.
Auran kappaleista ”Ruoste” ja ”Kultanaamio” julkaistiin singleinä.
Osalla albumin kappaleista käytetään jousisoitintaustoja. Tuottaja Gabi Hakanen oli tuottanut Topi Sorsakosken tangolevyn, jonka jousisovitukset oli tuottanut Veikko Huuskonen. Häneltä tilattiin jousisovitukset myös CMX:lle.
Kappaleet
Sävellykset: A. W. Yrjänä ellei muuta mainita, sanoitukset: A. W. Yrjänä
Vuoden 2014 uudelleenjulkaisu sisältää ensimmäisellä CD-levyllä uuden miksauksen Aura-albumista sekä bonuskappaleen ”Saatana”, ja toisella levyllä alkuperäisen albumin uudelleen masteroituna.
Nagashinon taistelu
Nagashinon taistelu (jap. 長篠の戦い, Nagashino no tatakai) käytiin vuonna 1575 Shitaragaharassa Mikawan alueella Japanissa. Taistelussa Oda Nobunagan ja Tokugawa Ieyasun joukot torjuivat Takedojen "voittamattoman" ratsuväen hyökkäyksen.
Taistelu on perinteisesti nähty käännekohtana japanilaisessa sodankäynnissä tuliaseiden voittona samuraiden ratsuväkirynnäköstä. Tämä tulkinta on kuitenkin vahvasti kyseenalainen.
Nobunagan nousu
Oda Nobunaga peri Owarin hanin, läänin, isältään Nobuhideltä 17-vuotiaana 1551. Vuonna 1560 eräs lähiseudun voimakkaimmista daimioista, Imagawa Yoshimoto, marssi Owarin alueelle naapurikunta Mikawasta 25 000 miehen armeijan voimin. Nobunaga kuitenkin yllätti ja tappoi Yoshimoton Okehazaman rotkossa vain 3000 sotilaan avulla. Yoshimoton alaisena ollut panttivanki Matsudaira Motoyasu vapautettiin. Myöhempi historia tuntee hänet paremmin Tokugawa Ieyasun nimellä.
1567 Nobunaga solmi Matsudaira Yasunobun kanssa liiton turvaten selustansa. Samana vuonna hän tuhosi Minon läänissä asuvan Saiton suvun. Tämä avasi hänelle reitin Kiotoon, jonka vehkeilyt toivat hänen luokseen shōgunin epätoivoisen nuoremman veljen, Ashikaga Yoshiakin. 1568 Nobunaga marssi Kiotoon 60 000 miehen armeijan johtajana ja asetti Yoshiakin omaksi nukkehallitsijakseen. Tämän jälkeen hänen sotaretkensä alkoivat kokea takaiskuja, joiden hän alkoi uskoa olevan Ashikaga Yoshiakin työtä.
Takedojen uhka
Kain maakunnasta kotoisin olevan Takeda Shingenin armeija marssi Mikawan rajalle matkallaan kohti Kiotoa. Shingen murskasi pahasti alivoimaisen Matsudaira Motoyasun Mikatagaharassa ja Motoyasu perääntyi Hamatsun linnaan viimeistä epätoivoista taistelua varten. Takedat kuitenkin vetäytyivät, sillä heillä oli muita strategisia suunnitelmia.
Takeda Shingen kuoli sairauteen huhtikuussa 1573. Seuraajaksi tuli hänen poikansa Katsuyori, joka osoittautui voimakkaaksi daimioksi. Kesäkuussa 1575 Katsuyori vastasi shōgun Ashikaga Yoshiakin pyyntöön tuhota Nobunaga ja siirsi armeijansa Mikawan rajalle.
Ensimmäisessä vaiheessa 17. kesäkuuta Takedat hyökkäsivät Nagashinon linnaa vastaan, koska se uhkasi heidän huoltolinjojaan. Tokugawan vasalli Okudaira Sadamasa kuitenkin puolusti linnaa sitkeästi. Takedat aloittivat piirityksen, mutta eivät kyenneet valtaamaan linnaa ennen Odan ja Tokugawan yhtyneiden joukkojen saapumista.
Tapahtumahetkellä uskottiin, että Takedan armeija oli vastustajiaan suurempi, ja siksi liittoutuneet päättivät taistella puolustusasemista. Itse asiassa Shinchō kōkin mukaan vain 12 000 Takedojen sotilasta kohtasi heidät Shitaragaharassa, sillä loput jätettiin piirittämään linnaa.
Taistelun kulku
pienoiskuva|[[Edo-kausi|Edo-kauden arkebuuseja Japanista.]]
Olosuhteet
Shitaragaharassa kukkuloiden välistä kulki pohjoisesta etelään Rengogawa -niminen puro soisen alanteen läpi. Puron molemmin puolin oli kapea, tasainen alue, josta kukkuloiden rinteet nousivat jyrkästi.
Liittoutuneet olivat rakentaneet puron länsipuolelle kolme peräkkäistä puolustuslinjaa, joihin kuului vallihautoja, kaivetusta maasta tehtyjä valleja ja puunrungoista tehtyjä suoja-aitoja. Kaivetut ojat olivat täynnä vettä, ja sadekaudelle tyypillinen sumu peitti puolustuslinjojen syvyyden.
Sotilaita oli jyrkästi kielletty poistumasta linnoitteiden suojasta ja hyökkäämästä Takedan sotilaiden kimppuun. Myöhemmin kaivaukset ovat paljastaneet, että suojalaitteet olivat varsin massiivisia.
Takedojen hyökkäys
Jousin, lunttulukkoisin musketein ja pitkin keihäin aseistautuneet liittoutuneiden yksiköt odottivat Takedojen hyökkäystä. Ensimmäinen hyökkäysaalto koostui miehistä, joiden tehtävä oli murtautua linnoituslaitteiden läpi. Heidät pyyhittiin kentältä muskettitulella heidän rämpiessään soisessa maastossa kohti linnoitteita. Seuraava aalto pääsi ensimmäisten suoja-aitojen luokse ja repi ne maahan, vain löytääkseen niiden takaa syväksi kaivetun ojan.
Hyökkäyksiä tehtiin pienillä osastoilla ja epämääräisin väliajoin puolustuslinjan eri kohtiin. Omia kuolleita saatettiin käyttää ojien täyttämiseen.
Toisen puolustuslinjan kimppuun käyminen maksoi paljon ruumiita, ja lopulta lopen uupuneet eloonjääneet kutsuttiin takaisin. Katsuyori oli päättänyt lopettaa hyökkäyksen. Voittamattoman Takedojen armeijan myytti hautautui Shitaragaharan ojiin sen vainajien mukana.
Taisteluun liitetyt myytit
Arkebuusit näyttelivät tärkeää osaa taistelun alussa, mutta niitä oli kaikesta huolimatta alle kymmenesosa puolustajista, eikä 1500-luvun lunttulukkomuskettia voi rinnastaa nykyaikaiseen kivääriin. Oda Nobunaga, Tokugawa Ieyasu tai Takeda Katsuyori eivät ikinä maininneet mitään arkebuusin poikkeuksellisesta tehokkuudesta. Japanilaisessa sodankäynnissä tulenkäyttö oli jo vanha asia.
Toisen myytin mukaan Takedojen ratsuväki hyökkäsi puolustajia kohti yhtenä suurena joukkona, joka tuhoutui viimeiseen mieheen. Heian-kauden lopulla ja vielä Kamakura-kaudella ratsastavat samurai-jousimiehet muodostivat armeijoiden pääosan, mutta uusien taistelumenetelmien ilmaantuminen oli muuttanut tapaa, jolla ratsuväkijoukkoja käytettiin. Tuliaseiden ulottuville joutumista pyrittiin erityisesti välttämään.
Nagashinon ja Shitaragaharan aikoihin samurait laskeutuivat satulasta käyden taisteluun jalan, vasalliensa tukemana. Akira Kurosawan Kagemushassa kuvailemaa hyökkäystä ei enää käytetty, ja joka tapauksessa voidaan olla varmoja, että ensimmäisen epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen Takedat ymmärsivät maaston olevan ratsuväkihyökkäykseen kelvoton.
On myös esitetty, että olisi väärin pitää Takedojen joukkoja ratsuväkenä; kaivauksissa on löydetty todisteita, että ajan hevosen säkäkorkeus olisi noin 130 cm. Toisaalta mongolianhevonen on säältään 127–147 cm, ja sen sukuiset hevoset olivat Tsingis-kaanin mongolien käytössä näiden sotaretkillä.
Elokuvat
Nagashinon taistelu ja Takedojen viimeiset vuodet on kuvattu Akira Kurosawan vuoden 1980 elokuvassa Kagemusha – varjokenraali. Elokuvassa kuriton varas on värvätty esittämään kuollutta Takeda Shingeniä Nagashinoa edeltävinä vuosina. Elokuvan lopussa hän näkee taistelun ja on lopulta viimeinen joka pitelee Takedan lippua. Sekä Shingeniä että kagemushaa esittää Tatsuya Nakadai.
Video- ja tietokonepelit
Nagashinon taistelulla on merkittävä osa joissain PlayStation 2 -peleissä, lähinnä Koein Kessen III:ssa ja Samurai Warriors:ssa. Jos Shingen on pelattavana jälkimmäisessä, pelaaja joutuu mitä jos -tilanteeseen, jossa tarkastellaan miten olisi käynyt jos Shingen ei olisikaan kuollut ja olisi voinut taistella Nagashinossa. Samurai Warriors 2 lisää mukaan vielä Uesugi Kenshinin.
Taistelu esiintyy myös Total War: Shogun 2 -pelissä, mutta on saatavilla vain Limited Edition -versiossa ja steam verkkokaupasta, jossa se on osa "Hattori" DLC pakettia. Pelaaja saa hallintaansa Odan joukot ja joutuu puolustautumaan Takedojen voimakasta ratsuväkirynnäkköä vastaan. Tämän jälkeen hänen on vielä estettävä loppuja Takedoita valtaamasta Nagashinon linnaa, joka kuuluu taistelukenttään.
Lockstedter Lager
thumb|Lockstedter Lager vuonna 1908 ilmapallosta otetussa kuvassa. thumb|Lockstedtin sotilaskoti thumb|upright|Wasserturm – vesitorni, joka toimi jääkärien maamerkkinä harjoituksissa Lockstedter Lagerin ympäristössä thumb|upright|Kuvanveistäjä [[Lauri Leppänen|Lauri Leppäsen toteuttama jääkärien muistomerkki Hohenlockstedtissa.]] thumb|upright|Lageruhr Lockstedter Lager oli nykyisen Hohenlockstedtin alueella Holsteinissa sijainnut Saksan armeijan harjoitusalue. Aluetta alettiin rakentaa vuodesta 1870 lähtien. Sen käyttö sotilasharjoitusalueena päättyi vuonna 1927. Suomessa leiri tunnetaan jääkärien koulutuspaikkana. Alueella on suomalaisten jääkärien muistomerkki.
Lockstedter Lager kuului suurimpiin sotilaallisiin harjoitusalueisiin 1910-luvun Saksassa. Se oli kooltaan noin 8×12 kilometriä eli 96 neliökilometriä.
Lockstedter Lager sijaitsi Itzehoen ja Kellinghusen pikkukaupunkien lähellä, noin 60 kilometriä tuolloisen Hampurin luoteispuolella. Aluetta rajaavat Elbe-joki ja Kielin kanava. Alueen rakentaminen oli aloitettu vuosina 1870–1871 Saksan–Ranskan sodan aikana ranskalaisten sotavankien työnä.
Suomalaisten jääkärien koulutus
Kun harjoitusjoukko vähitellen laajeni pataljoonaksi, komppaniat sijoitettiin omiin kasarmeihinsa. Loppuvuonna 1915 perustetut 3. ja 4. komppania sekä tykistöjaos saivat asuakseen kesäkäyttöön tarkoitetut peltiparakit, joita lämmitettiin kehnoilla kivihiiltä käyttävillä kamiinoilla.
Leirialueesta osaksi Hohenlockstedtin kuntaa
Versaillesin rauhansopimus merkitsi Lockstedter Lagerin sotilaskäytön loppua vuonna 1919. Alue suljettiin ja sotilaskäyttöön liittyvät tilat ja laitteet purettiin. Tyhjilleen jääneitä kasarmeja korjattiin asuntokäyttöön vuodesta 1926 lähtien. Lockstedter Lagerin kunta perustettiin seuraavana vuonna. Alueelle alettiin rakentaa urheilukoulua vuonna 1932. Natsien valtaannousun myötä se muutettiin SA-järjestön urheilukouluksi ja vuonna 1938 edelleen SA:n koulutuskeskukseksi.
Vuonna 1956 Lockstedter Lager ja lähitaajamat Springhoe, Bücken, Hungriger Wolf, Ridders ja Hohenfiert yhdistyivät Hohenlockstedtin kunnaksi. Hohenlockstedt on Lapuan ystävyyskunta.
Rautakantele
Rautakantele on CMX:n viides, helmikuussa 1995 julkaistu albumi.
Levy päättyy virsihenkiseen lauluun ”Hiljaisuuteen”, jossa ei kuulla lainkaan soittoa. Kappaleella laulavat A. W. Yrjänä ja Kampin Laulu -kuoro.
Rautakanteleen lauluista ”Rautakantele”, ”Yöllisiä”, ”Talviunia”, ”Kirosäkeet”, ”Pelasta maailma”, ”Linnunhammas”, ”Veden ääri” ja ”Hiljaisuuteen” on julkaistu kokoelmalla Cloaca Maxima. Levyn kappaleesta ”Rautakantele” on tullut yhtyeen itsensä mukaan eniten keikoilla soitettu kappale.
Stewart Shapiro
Stewart Shapiro (s. 15. kesäkuuta 1951) on yhdysvaltalainen akateeminen filosofi. Hän toimii O'Donnell -oppituolin filosofian professorina Ohion valtionyliopistossa ja vierailevana professorina St Andrewsin yliopistossa Skotlannissa.
Shapiro tunnetaan ennen kaikkea toisen kertaluvun predikaattilogiikan kehittäjänä muun muassa George Boolosin ohella, sekä matematiikan filosofiastaan, jossa hän on puolustanut omaa versiotaan strukturalismista.
Dispilió
Dispilió on neoliittisen kauden aikaisen asutuksen arkeologinen kohde Länsi-Makedoniassa pohjoisessa Kreikassa. Se sijaitsee Kastorián kunnassa lähellä nykyistä Dispilión kylää (976 asukasta vuonna 2011), josta kohde on saanut nimensä. Asutuksen muinaista nimeä ei tunneta.
Dispilión asutuspaikka sijaitsee nimellä Nisí (”Saari”) tunnetussa paikassa Orestiáda- eli Kastoriá-järven etelärannalla. Paikka on ollut asuttu varhaiselta neoliittiselta kaudelta noin 6000 eaa. myöhäiselle helladiselle kaudelle (pronssikaudelle) noin 1200 eaa. saakka. Keskisellä ja myöhäisellä neoliittisella kaudella noin 5470–4850 eaa. paikalla on ollut suhteellisen suurikokoinen asutus, ja se on yksi merkittävimpiä tunnettuja aikakauden kohteita. Asutuksen rakennukset oli tehty puusta ja kaislasta. Elinkeinoina ovat olleet maanviljely, karjankasvatus, metsästys ja kalastus. Esinelöytöihin lukeutuu muun muassa useaa eri tyyppiä olevaa keramiikkaa sekä nuolenkärkiä ja luusta tehtyjä koukkuja. Merkittävimpiin löytöihin kuuluu mahdollisesti varhaista kirjoitusta sisältävä niin kutsuttu Dispilión puutaulu, joka on ajoitettu noin vuoteen 5260 eaa.
Asutus löydettiin vuonna 1932 järven pinnan laskettua, kun puisia rakenteita tuli näkyviin. Alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1992. Järvenrantakaivaukset ovat vaatineet erityisiä menetelmiä. Paikalle on nykyisin rakennettu rekonstruktio osasta kylää.
HMS Ragnar
HMS Ragnar (runkonumerot 5 ja 22) oli Ruotsin laivaston Vidar-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Kockums Mekaniska Verkstad AB:lta Malmöstä. Alus laskettiin vesille 30. toukokuuta 1908 ja liitettiin laivastoon 20. tammikuuta 1909.
Palvelus
Ragnar osallistui laivaston mukana maan puolueettomuuden valvontaan sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa. Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja se myytiin romutettavaksi 1961.
Etiopian lippu
thumb|205px|Etiopian lippu
Etiopian lippu on Etiopian kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 28. elokuuta 2009 ja sen mittasuhteet ovat 1:2. Vihreä-kelta-punainen vaakatrikolori oli ensimmäisen kerran käytössä lippuna jo vuonna 1897. Tuolloin lipun katsottiin viittaavan pyhään kolminaisuuteen. Modernin tulkinnan mukaan vihreä kuvaa maata, hedelmällisyyttä ja toivoa, keltainen rauhaa ja punainen taas uskoa, voimaa ja uhrausta. Viisisakarainen Salomonin sinetti lisättiin vuonna 1996 lippuun ja se symboloi hyvinvointia ja sininen ympyrä taas kuvaa rauhaa.
1930-luvulla jamaikalaiset ottivat etiopialaiset värit käyttöön, koska he ajattelivat, että Afrikka on heidän henkinen kotimaansa. Kun musta lisätään etiopialaisiin väreihin, saadaan rastafariliikkeen tunnusvärit. Etiopian lippu on ollut esimerkkinä monien afrikkalaisten maiden lipuille, sillä sen lipusta on johdettu panafrikkalaiset värit.
Shōgun
thumb|250px|[[Kamakura-shōgunaatti|Kamakura-shōgunaatin ensimmäinen shōgun Minamoto no Yoritomo]]
Shōgun oli samurai-armeijan ylipäällikön ja Japanin todellisten hallitsijoiden arvonimi vuodesta 1192 aina Meiji-restauraatioon asti vuonna 1868, vähäisin keskeytyksin. Länsimaisiin kieliin lainattu sana shōgun tarkoittaa itse asiassa yksinkertaisesti kenraalia; japaninkielinen titteli sei-i taishōgun tarkoitti "suurta kenraalia, joka kukistaa barbaarit". Barbaarit viittasivat alun perin pohjoisen ainu-kansaan.
Historia
Alkuperäisessä merkityksessään pohjoisalueiden komentajana shōgun-arvonimi oli käytössä lähinnä 800-luvulla. Tällöin ei ollut kyse mistään laajemmasta vallasta Japanin muilla alueilla. Kun ainuväestö oli alistettu Honshū-saaren pohjoisnokkaan asti, arvo jäi pois käytöstä.
1100-luvulla Japani siirtyi niin kutsutusta klassisesta kaudesta feodaaliaikaan. Hoviaateliston valta alkoi murtua nousevan samurailuokan tieltä etenkin 1100-luvulla, jolloin feodalismi lujitti myös huomattavasti otettaan niin että suurten maaomistusten hallinta siirtyi poissa olevilta hoviaatelisilta paikallisille samuraijohtajille. Lopulta näiden mahtavimmat johtomiehet saivat huomattavaa valtaa valtionkin asioiden suhteen, hoviaatelin johtohenkilöiden sijasta. Syntyi samuraihallinto. Sen johtohahmolle titteliä kehitettäessä, vuonna 1192 otettiin käyttöön uudestaan shōgun-arvonimi. Ensimmäinen tällainen shōgun oli Minamoto no Yoritomo, joka siirsi Kioton keisarinhovilta todellisen vallan itselleen. Hän perusti Kamakuraan feodaalistyyppisen hallinnon, jossa kaikkea poliittista valtaa käytti samurailuokka, Kioton keisarin ja aristokraattien jäädessä vain nimellisiksi hallitsijoiksi. Shōgunien johtamaa keskushallintokoneistoa kutsuttiin nimellä bakufu kaikkien seuraavienkin shōgunaattien kausilla. Varsin pian Kamakura-shōgunaatti menettivät todellisen vallan alaisilleen samuraijohtajille, erityisesti Hōjō-klaaniin kuuluville ministereilleen.
thumb|250px|[[Tokugawa-shōgunaatti|Tokugawa-shōgunaatin ensimmäinen shōgun Tokugawa Ieyasu.]]
Tilanne alkoi purkautua 1300-luvun alkuvaiheilla, jolloin itsepäinen keisari Go-Daigo yritti palauttaa valtaa keisarinhallinnolle. Tuloksena riidoista ja sisällissodista seurasi, että kenraali Ashikaga sai shōgunin arvonimen ja vallan, ja käynnisti parisataa vuotta oman sukunsa vallassa pysyneen Ashikaga-shōgunaatin. Tämän shōgunaatin valta-asema heikkeni samuraisukujen välisten pikkusotien roihahdettua laajaksi sisällissodaksi 1400-luvun loppupuolella, ja Ashikaga-shōgunaatti musertui lopullisesti Sengoku-kauden lopussa. Sodan voittajaksi kohosi lopulta Oda Nobunaga ja tämän murhan jälkeen valta siirtyi käytännössä Toyotomi Hideyoshille. Kummallekaan heistä ei kuitenkaan myönnetty shōgunin arvonimeä.
Lopulta 1600-luvun alussa heidän liittolaisensa Tokugawa Ieyasu (jonka valtaannousuun Shōgun-romaani on juoneltaan löyhästi perustettu) varmisti vallan itselleen ja perusti Tokugawa-shōgunaatin. Näiden shōgunien aikana Japanin pääkaupungiksi tuli heidän tukikohtansa Edo, nykyiseltä nimeltään Tokio. Heidän shōgunaattinsa oli erittäin keskusjohtoinen ja yhteiskuntaa kaikilla tasoilla kontrolloiva. Japani muun muassa sulkeutui ulkomaailmalta lähes täysin. Noita pariasataa vuotta on kutsuttu jopa sotilasdiktatuurin kaudeksi. Shōgunien aika päättyi Meiji-restauraatioon 1868.
Kun Yhdysvallat ja Brittiläinen kansainyhteisö miehittivät Japania toisen maailmansodan päätyttyä (1945–1952), miehityshallinnon johtajaa, yhdysvaltalaista kenraali Douglas MacArthuria kutsuttiin toisinaan valkoihoiseksi shōguniksi.
Pieni kultainen avain
Pieni kultainen avain on Arja Korisevan kymmenes albumi, joka julkaistiin 1998. Albumin on julkaissut CD-levynä ja C-kasettina Sony Music Entertainment (Finland) Oy. Albumi sisältää Disneyn Pocahontas II – matka uuteen maailmaan -elokuvan kappaleen "Suudelmien silta".
Jumalanäidin ennusmerkki
thumb|250px|Tyhjentymätön malja, 1878. Ikoni.
Jumalanäidin ennusmerkki on yksi vanhimmista ja kuuluisimmista ikonityypeistä. Se tunnetaan myös venäjästä tulevalla nimellä Znamenie, kreikkalaisilla nimillä Pangaia ja Platytera (Πλατυτέρα) ja latinasta tulevalla nimellä orantti.
Ikonissa Jumalanäiti, Neitsyt Maria, on kuvattu seisovana tai puolivartalokuvana rukoilevassa asennossa kädet koholla ja hänen rintansa päälle on valokehään tai ilman sitä kuvattu Jeesus-lapsi.
Ortodoksinen kirkko kunnioittaa ikonia ja Jumalanäidin muistoa vuosittain marraskuun 27. päivänä.
Andrae Williams
Andrae Williams (s. 12. heinäkuuta 1983) on bahamalainen pikajuoksija.