cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yhteisöviestintä
Yhteisöviestinnän historia
Varhaisimpina yhteisöviestinnän muotoina voidaan pitää Caesarin ajan Rooman Acta Diurna –tiedotteita. Yhteisöjen viestintää on tutkittu ainakin 1800-luvun lopulta alkaen, mutta itsenäisenä oppialana yhteisöviestintä on suhteellisen tuore. Ennen yhteisöviestinnän itsenäistymistä siihen liittyviä ilmiöitä tutkittiin erityisesti osana yritysviestinnän ja joukkoviestinnän tutkimusta. Tällä hetkellä moderni yhteisöviestinnän tutkimus on vakiintunut ja sillä on omat teoriansa ja empiiriset kiinnostuksen kohteensa, jotka eroavat muista viestinnän suuntauksista ja organisaatioita tarkkailevista lähestymistavoista.
Yhdysvaltalainen Edward Bernays kirjoitti ensimmäisen PR-alan oppikirjan Crystallizing Public Opinionin vuonna 1923. Modernin yhteisöviestinnän tutkimuksen katsotaan alkaneen 1940-luvulla. Ensimmäiset PR-alan tutkinnot suoritettiin Institute of Public Relationissa Lontoossa vuonna 1957.
Vielä 1950-luvulla yhteisöviestinnän tutkimus keskittyi viestinnän rooliin organisaation toiminnan ja tuloksen parantamisessa. Siirtyminen bisnessuuntautuneesta viestintäkeskeiseen ajatteluun tapahtui 1980-luvulla, ja huomio kiinnittyi viestinnän rooliin organisaation muodostamisessa. 1990-luvulla viestintä alettiin nähdä osana organisaatioiden johtamisprosessia.
Yhteisöviestintä tieteen kentässä
Yhteisöviestintä on osa viestintätieteitä. Tiedejärjestelmässä se sivuaa humanististen tieteiden lisäksi taloustieteitä ja yhteiskuntatieteitä.
Historiallisen kehityksen myötä oppiainetta kuvaavalle yhteisöviestintä-termille (organizational communication) on muodostunut useita eri vastineita, joita käytetään erityisesti yhdysvaltalaisissa korkeakouluissa. Näistä tärkeimpiä ovat public relations, business communication, corporate communication, communication management ja uusimpana tulokkaana strategic communication. Vaikka termit eivät erottele yhteisöviestinnän tutkimusta millään yksiselitteisellä tavalla, on niistä kuitenkin muodostunut osittain autonomisia tieteenaloja, joista kullakin on oma tieteellinen järjestönsä ja akateemiset julkaisunsa.
Yhteisöviestinnän alan ammattilaiset ja opiskelijat toimivat niin kansallisissa kuin kansainvälisissäkin yhdistyksissä, kuten EUPRERA, ICA, IAMCR, NCA ja NIC. Esimerkiksi ICA:ssa (International Communication Association) ja ECREA:ssa (European Communication Research and Education Association) yhteisöviestinnällä on omat osastonsa. Syksyllä 2010 Jyväskylän yliopiston viestintätieteiden laitos isännöin EUPRERA 2010 -kongressia Communication in a Changing Society: Dynamics, Risks and Uncertainty. Suomessa yhteisöviestinnän asiantuntijoita yhdistää aatteellinen yhdistys ProCom, joka edistää viestinnän ammatillista kehittymistä. Viestinnän asiantuntijoiden ammattijärjestö Viesti ry on akavalainen etujärjestö, joka valvoo niin yksityis- kuin julkissektorilla ja ammatinharjoittajana toimivien viestinnän asiantuntijoiden palkkausta, työ- sekä virkasuhteisiin liittyviä ammatillisia, yhteiskunnallisia ja koulutuksellisia etuja, edistää viestintäammattilaisten yhteenkuuluvuutta, keskinäistä yhteistyötä ja edistää viestinnän arvostusta. Viesti on Akavan Erityisalojen jäsenjärjestö. Julkisen alan tiedottajat kokoaa JAT ry.
Yhteisöviestinnän tutkimuskohteet
Yhteisöviestintä tutkii useita eri organisaatioviestinnän ilmiöitä, joista seuraavassa on esitelty tärkeimmät.
Mediasuhteet
Yhteisöviestinnässä tavoitellaan usein suurien yleisöjen huomiota jolloin tarvitaan sekä traditionaalisia että uusia- ja sosiaalisia medioita. Traditionaalisesti mediasuhteilla tarkoitetaan organisaation yhteistyötä journalistien kanssa, mutta blogien ja mikroblogien yleistyttyä mediasuhteet on laajennettu kattamaan myös muut kirjoittajat ja vaikuttajat kuin ammattitoimittajat. Sosiaalisen median kehityksen myötä lehdistötiedotteet ja tiedotustilaisuudet ovat jääneet vain yhdeksi mediasuhteiden hoidon keinoksi, ja sosiaalisen median tiedote on yleistymässä. Kaikissa mediasuhteissa kuitenkin tärkeää on henkilökohtainen yhteistyö median edustajien kanssa.
Kriisiviestintä tai erikoistilanneviestintä
Kriisitilanteessa viestinnän tarve ja sisältö muuttuu ja yleisön tiedon tarve kasvaa. Kriisiviestinnän tärkein teema on usein nopeus, mutta tiedon on oltava myös oikeaa ja ymmärrettävää. Kriisitilanteita varten organisaatioissa tulisi luoda kriisiviestintäsuunnitelma, jossa jaetaan vastuut ja kerrotaan miten viestintä erikoistilanteissa hoidetaan. Hyvin suunniteltu ja hoidettu kriisiviestintä voi auttaa organisaatiota selviämään vaikeastakin kriisistä vähillä kolhuilla, kun taas heikko kriisiviestintä voi jopa pahentaa kriisiä.
Luotaus
Organisaatiota ympäröi laaja kenttä erilaisia toimijoita, joiden kanssa organisaatio on vuorovaikutuksessa ja joita kohtaan sillä on erilaisia velvollisuuksia ja vastuita. Organisaation on seurattava tarkasti tässä toimintaympäristössä tapahtuvia muutoksia ja niistä käytävää julkista keskustelua. Tätä järjestelmällistä seurantaa kutsutaan ympäristön luotaukseksi (environmental scanning). Luotauksen yleisin väline on mediaseuranta eli organisaatiota ja sen alaa käsittelevien uutisten poimiminen joukkoviestinnästä. Toimimalla vuorovaikutuksessa ympäristönsä kanssa ja luotaamalla toimintaympäristöänsä systemaattisesti organisaatio pystyy myös kehittämään omaa toimintaansa ja menestymään. Organisaatioille keskeistä on löytää ja osallistua keskusteluun erilaisilla teema-areenoilla (issue arenas ) joilla tärkeät organisaatiota koskevat teemat ovat puheenaiheena.
Mielikuvien hallinta
Organisaatioiden PR-toiminnan tehtäviin kuuluu myös yleisen mielipiteen ja organisaatioon liitettyjen mielikuvien seuranta sekä sellaisten prosessien tukeminen, joilla organisaatio toivoo saavansa yleisön myönteiseksi tavoitteilleen. Organisaation maine on se aineeton ominaisuus, joka määrittelee yhteisön aseman sen keskeisten kilpailijoiden joukossa. Maineeseen vaikuttavat mm. yhteisön ja toimialan historia, sen teot ja yhteisön niihin liittämät mielikuvat (imagot). Maine on merkittävä osa yrityksen aineetonta pääomaa. Organisaation on siis jatkuvasti rakennettava, vahvistettava ja suojeltava sen mainetta (reputation management).
Ympäristön teemojen hallinta
Käsitteellä teemat (issues) tarkoitetaan yrityksen toimintaympäristössä esillä olevia tai esiin nousemassa olevia yleisen kiinnostuksen, keskustelun ja huolen aiheita. Organisaation on seurattava toimintaympäristönsä muutoksia ja tarvittaessa mukautettava toimintansa niihin. Tätä toimintaa kutsutaan termillä issues management (ympäristön teemojen hallinta). Sen tavoitteena on kiinnittää huomiota sellaisiin suurta yleisöä tai osayleisöjä kiinnostaviin teemoihin, jotka sisältävät organisaation näkökulmasta ilmeisiä konfliktin uhkia tai jotka organisaation on muusta syystä otettavia huomioon toimintansa suunnittelussa. Teemojen havaitseminen ja oikeiden teema-areenoiden löytyminen parantavat organisaation mahdollisuutta osallistua ja vaikuttaa sidosryhmien mielipiteisiin.
Viestintäprosessit ja viestinnän tehtävät
Viestintäprosessien avulla pyritään tukemaan organisaation toimintastrategiaa, antamaan työkaluja organisaation sisäiseen ja ulkoiseen viestintään. Strategisella tasolla viestintäprosessit keskittyvät yhteistyöhön organisaation johdon kanssa, tutkimukseen, ympäristön luotaukseen, organisaation toimintastrategian linjojen myötäilemiseen. Operatiivisella tasolla yritysviestinnän prosesseja voivat olla esimerkiksi tiedottamiseen, julkaisujen laatimiseen tai verkkosivujen ja intranetin päivittämiseen liittyvät prosessit.
Viestinnän laatu
Viestinnän laatua voidaan parantaa kartoittamalla viestinnän sudenkuoppia tutkimuksen avulla. Strategisella tasolla laadun parantaminen voi ilmetä esim. paremmin integroidulla viestinnällä tai tehokkaammalla luotauksella. Operatiivisella tasolla laatua voidaan parantaa esimerkiksi viestintäteknologian avulla ja kehittämällä organisaation verkkoviestintää.
Viestinnän trendit
Sosiaalisen median lisäksi viestinnän tämän päivän trendeiksi voidaan lukea mm. työntekijöiden sitouttaminen organisaatioon ja mielikuvien rakentaminen. Epävarman taloustilanteen vuoksi organisaatioissa saatetaan myös lähteä hakemaan viestinnällisillä toimenpiteillä suoraa myyntiä, kun taas mielikuviin ja maineeseen panostava viestintä jätetään vähemmälle.
Viestintätehtävien koordinointi
Viestintäpäällikkö / tiedotuspäällikkö on ison yrityksen tai organisaation viestintäosaston esimies. Hänen työnkuvansa koostuu esimerkiksi viestinnän johtamisesta, mediaviestinnästä, yhteisökuvan ja brändin rakentamisesta sekä yhteistyöstä johdon kanssa. Suurimmissa yrityksissä ja organisaatioissa toimii usein viestintäjohtaja, joka on yleensä myös johtoryhmän jäsen. Tämän lisäksi tiedotuksesta vastaavat tiedottajat, joiden toimenkuvaan saattaa kuulua sisäinen viestintä, mediaviestintä, mediaseuranta sekä lehtien ja julkaisuiden toimittaminen, verkkopalvelun päivittäminen ja suunnittelu, viestinnän johtaminen, markkinointiviestintä sekä yhteisökuvan ja brändin luominen. Kansainvälisissä organisaatioissa toimenkuvien koordinointi on haastavampaa ja saattaa vaatia ylimääräisiä henkilöstöresursseja viestintätehtäviin vastaamaan kansainvälisistä suhteista.
Innovaatiot ja muutos
Yhteisöviestinnän merkitys on työelämässä korostunut, ja siten esimerkiksi viestintäkoulutukseen panostetaan yritysmaailmassa yhä enemmän. Johdon esimerkki yrityskulttuurin luomisessa on olennainen osa esimerkiksi viestintäilmaston kehittämistä sekä me-hengen luomista. Ylipäätään yksittäisten ihmisten, niin työntekijöiden kuin kuluttajienkin, odotukset ovat saaneet enemmän arvoa ja kuuluvuutta. Myös uusi viestintäteknologia on muovannut yritysten viestintästrategioita, eivätkä rahalliset resurssit ole enää markkinointi- viestinnässä yhtä merkityksellisiä kuin luovuus. Sosiaalinen media toimii tästä hyvänä esimerkkinä, sillä vaikkapa Facebookia viestintäkanavanaan hyödyntävän organisaation tulee osata hyödyntää kanavan resursseja omaksi edukseen. Teknologiavälitteinen vuorovaikutus on innovaatio itsessään, mutta tuo samalla haasteita ja paineita niille organisaatioille, jotka eivät hyödynnä sitä viestinnässään.
Yhteisöviestinnän tutkimusmenetelmät ja teoriat
Yhteisöviestinnässä tehdään sekä määrällistä eli kvantitatiivista että laadullista eli kvalitatiivista tutkimusta. Yhteisöviestinnän tutkimuksessa hyödynnetään pitkälti samoja tutkimusmenetelmiä kuin humanistisissa tieteissä ja yhteiskuntatieteissä yleensä. Yhteisöviestinnän tutkimuksessa hyödynnettäviä aineistonkeruumenetelmiä ovat muun muassa haastattelut, havainnointi ja survey-tutkimus.
Teoriat joita yhteisöviestinnän tutkimuksessa hyödynnetään:
Yhteisöviestinnän opiskelu Suomessa
Vaasan yliopiston viestintätieteiden oppiaineessa alaan voi erikoistua Viestinnän monialaisen maisteriohjelman organisaatioiden viestinnän suuntautumisvaihtoehdossa. Maisteriohjelmasta vastaa Markkinoinnin ja viestinnän yksikkö, ja suoritettava tutkinto on filosofian maisterin tutkinto (120 op). Opinnoissa yhdistyvät organisaatioiden viestinnän ja digitaalisen median näkökulmat, joita täydennetään julkisjohtamisen, henkilöstöjohtamisen, markkinoinnin ja talousoikeuden sisällöillä. Näin opinnot antavat valmiuksia monipuolisiin viestintätehtäviin sekä yrityksissä että julkisella sektorilla.
Yhteisöviestinnän opintojen pääpaino Jyväskylän yliopistossa on organisaatioviestinnän johtamisessa. Opintoihin kuuluvat mm. luotaus (monitoring) ja mielikuvien hallinta, viestintäprosessit, viestinnän tehtävät, innovaatio- ja muutosviestintä. Opiskelussa painottuu viestinnän alan kokonaisvaltainen hallinta. Viestintä- ja organisaatioteorioiden lisäksi opiskelussa käsitellään organisaation suhdetoimintaa (Public Relations), vaikuttamista, yhteisöllisyyttä sekä markkinointia, mainontaa ja tietämyksenhallintaa.
Valmistuttuaan yhteisöviestinnän opiskelijat voivat työskennellä tiedottajina, yrittäjinä tai erilaisissa asiantuntijatehtävissä, kuten viestinnän konsultteina tai kouluttajina. Opiskelu valmentaa myös yritysten, julkisen alan ja erilaisten järjestöjen viestintätehtäviin, jollaisia voivat olla esimerkiksi suunnittelu-, johtamis- ja esimiestehtävät.
Suoritettuaan ylemmän korkeakoulututkinnon, opiskelija voi jatkaa yhteisöviestinnän opintojaan hakemalla jatko-opintopaikkaa. Tällöin tähdätään joko lisensiaatin tai tohtorin tutkintoon. Jatko-opiskelijaksi voivat hakea muutkin kuin yhteisöviestinnästä valmistuneet.
Yhteisöviestintää voi lukea myös sivuaineena. Jyväskylän yliopiston varsinaiset opiskelijat voivat hakea yhteisöviestinnän sivuaineoikeutta perus-, aine- ja syventäviin opintoihin.
Help (yhtye)
Help oli suomalainen vuosina 1968–1969 toiminut Eero Raittisen säestysyhtye, joka hajosi kun Raittinen lähti Kirkan ja Anki Lindqvistin Rock and Roll Circus -kesäshow’hun 1969, jossa oli jo oma taustayhtye. Yhtye koottiin uudelleen 'viikonloppubändiksi' Raittisen ollessa suorittamassa asepalvelustaan vuonna 1970.
Kings of Metal
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Joey DeMaio, ellei toisin mainittu.
TGWU
Transport and General Workers' Union (TGWU) on Britannian kuljetusalan työntekijöiden ammattiliitto. Sen pääsihteerinä toimii Tony Woodley.
TGWU:lla on 835 000 jäsentä ja se on perustettu 1. tammikuuta 1922 14 ammattiliiton pohjalle, minkä jäsenistö koostui 350 000 ahtaajasta, huolitsijasta, tehdastyöntekijästä ja toimihenkilöstä. Yhdistyminen tapahtui Ernest Bevinin johdolla. Liiton alkuaikojen suurtapahtuma oli vuoden 1926 yleislakkoon osallistuminen. Britannia pysähtyi yhdeksäksi päiväksi eivätkä kaivoksenomistajat tai hallitus perääntyneet.
1920-luvulla Britannia pyrki palauttamaan punnan ensimmäistä maailmansotaa edeltäneeseen kultapariteettiarvoonsa, koska punta oli maailmalla Yhdysvaltain dollaria edeltänyt varantovaluutta. Tämä Ranskasta ja moinista muista voittajavaltioistakin poikkeava monetaristinen politiikkaa hidasti Britannian taloudellista elpymistä ja aiheutti tyytymättömyyttä.
TGWU liittyi Työväenpuolueeseen ja tuki 1924 sekä 1929 Työväenpuolueen vähemmistöhallituksia, joista jälkimmäinen, Ramsay MacDonaldin johtama ajautui suureen lamaan. Valtiontalouden tasapainottamiseksi hän ehdotti työttömyyskorvausten alentamista. Tuen saamiseksi muodostettiin laajempi kansallinen hallitus jota tukivat lisäksi liberaalit ja konservatiivit.
Muun Työväenpuolueen mukana TGWU vastusti Oswald Mosleyn oikeistoradikalismia ja senkin jäsenet osallistuivat Espanjan toisen tasavallan puolella taistelleeseen kansainväliseen prikaatiin Espanjan sisällissodassa, joista kuuluisin on pääsihteeri Jack Jones.
Pääsihteeri Tony Woodley on 2005 nostanut esille kysymyksen vaikeuksiin ajautuneen MG Roverin omistuskysymyksistä peläten omistuksen ajautumisen kiinalaisille hävittävän varsinaisen tuotannon Britanniasta. Tavoitteena on pelastaa MG Roverin Longbridgen tehtaan tuotanto.
Setouchmax
right|thumb|300px|Seton sisämeren alueen kartta. Setouchmax tarkoittaa suurinta laivaa, joka pystyy käyttämään Seton sisämeren satamia. Tämä meri sijaitsee Honshūn ja Shikokun saarten välissä. Tämän saaristomeren, japaniksi Seto naikai, tärkeimmät satamat ovat Kōbe, Okayama, Takamatsu, Tokushima, Matsuyama ja Hiroshima. Setouchi on etelä-japanilainen teollisuusalue, johon kuuluu osia Okayaman, Hiroshiman, Yamaguchin, Kagawan ja Ehimen prefektuureista. Setouchi ei ole hallinnollinen eikä poliittinen kokonaisuus.
Setouchmaxiksi kutsutun laivan pituuden tulee olla alle 300 metriä ja syväyksen pienemmän kuin 16,10 metriä. Tällaisen laivan kantavuus on noin 205 000 tonnia. Nämä hyvin suuret irtolastialukset (VLBC, very large bulk carrier) eivät voi käyttää Suezin eivätkä Panaman kanavaa, joten niistä käytetään myös nimitystä capesize.
Äänikerta
Äänikerta on uruissa koko äänialan kattava sarja urkupillejä, joilla on sama äänenväri. Useimmissa äänikerroissa jokaista kosketinta kohden on juuri yksi pilli, joissakin useampia. Kaikki äänikerrat on kytketty urkujen koskettimistoihin tai jalkioon. Äänikertoja voidaan vaihdella soittopöydässä olevilla rekisteritapeilla, jotka vedetään ulos, kun äänikertoja otetaan käyttöön, ja suljetaan, kun ne otetaan pois käytöstä. Moderneissa uruissa äänikertojen kytkiminä voivat olla sähköiset painonapit, keinukytkimet tai muut vastaavat. Niiden lisäksi uruissa voi olla myös erilaisia vipuja ja painikkeita äänikertojen yhdistelmien hallintaan.
Urkujen äänikertojen ja samalla myös äänenvärien kokonaisuutta nimitetään dispositioksi. Disposition suunnittelee useimmiten urkujen rakentaja tilaajan toiveiden pohjalta.
Urkujen lisäksi useita äänikertoja voi olla myös eräissä muissa soittimissa. Tällaisia soittimia ovat urkuharmoni, harmonikka ja cembalo.
Äänikertojen käyttö
Rekisteröintitaito on olennainen osa urkurin taiteellista ilmaisuvoimaa, eli on erottamaton osa soittotaitoa. Taitavimmat urkurit ovat tunnettuja paitsi virtuoosisesta soitostaan, myös ilmaisuvoimaisesta, aina kulloistenkin soittamiensa urkujen parhaat ominaisuudet esiin loihtivasta rekisteröintitaidostaan.
Useissa nykyaikaisissa suurehkoissa uruissa jopa satoja erilaisia rekisteröintejä voi ohjelmoida etukäteen tietokonemuistiin. Tämän avulla laajaa, dynaamista teosta soitettaessa äänikertayhdistelmiä voidaan vaihdella salamannopeasti soiton aikana. Samoin urkukonserttia varten jokaisen kappaleen ja jopa mahdollisesti esiintyvien eri urkureiden tarvitsemat erilaiset rekisteröinnit voi tallentaa etukäteen.
Äänikertojen liittyminen koskettimistoihin
Kun uruissa on vähintään kaksi koskettimistoa eli sormiota, niin kullekin sormiolle on tavallisesti omat äänikertansa. Samoin jalkiolle on omat jalkioäänikertansa. Eri sormioihin on yleensä kytketty toisistaan poikkeavan tyyppisiä äänikertoja esimerkiksi niin, että yhdeltä sormiolta voi soittaa tukevaa perussointia, toiselta herkempiä sävyjä ja niin edelleen. Näin eri sormioita voi käyttää erityyppisten kappaleiden soittoon, tai samassakin kappaleessa eri sävyjen soittamiseen (esimerkiksi eri käsillä eri sormioilta yhtä aikaa). Jalkioäänikerrat ovat yleensä keskimäärin matalampiäänisiä kuin sormioäänikerrat.
Äänikertojen sointiin vaikuttavat lisälaitteet
Uruissa voi olla myös laite, jolla ilmanpaine saadaan sykkimään niin, että joidenkin (tavallisesti samaan sormioon kuuluvien) äänikertojen ääni huojuu tremolona. Tällaista tremulanttia ei lasketa äänikerraksi, vaikka se yleensä dispositiossa ilmoitetaan.
Äänikertojen äänenvoimakkuuden säätämiseen ei voi käyttää ilmanpaineen vaihtelua: pilliin tulevan ilmanpaineen pudottaminen kyllä vaimentaa soinnin voimaa, mutta samalla äänenkorkeus alkaa pudota ja pilli soida epäpuhtaasti. Toisaalta ilmanpaineen nostaminen voi saada pillin äänen murtumaan ylisoivaksi eli viheltäväksi tai kirkuvaksi. Siksi urkujen ilmanpaineen on pysyttävä mahdollisimman tasaisena. Äänenvoiman säätelyyn onkin käytössä toinen tekniikka: varsinkin kaksi- ja useampisormioisissa uruissa yhden tai useamman sormion äänikerrat voidaan sijoittaa paisutuskaappiin, joka on esimerkiksi pystyssä olevan sälekaihtimen tapaan toimivalla tai taiteovityyppisellä etusivulla varustettu umpinainen kaappi. Urkuri käyttää paisutuskaapin avaamiseen ja sulkemiseen säätöpoljinta. Paisutuskaapin avulla sinne sijoitettujen äänikertojen äänenvoimaa saa säädeltyä portaattomasti. Paisutuskaapin ollessa suljettuna siellä soivien äänikertojen ääni kuulostaa vaimennetulta, yleensä kuin "seinän takaa" tulevalta (kuten todellisuudessa tapahtuukin).
Äänikertojen sointikorkeus
Urkujen sormiokoskettimiston laajuus on tyypillisesti hieman vajaa viisi oktaavia (C–g3), ja jalkiokoskettimiston 2,5 oktaavia. Toisaalta urkujen ääniala voi olla jopa kymmenen oktaavia. Tämä on mahdollista siksi, että eri äänikerroilla on erilaisia äänialoja. Ns. normaalikorkeutena pidetään äänikertaa, jossa keski-C sijoittuu koskettimelle c1. Tällaisen äänikerran pisin pilli on pituudeltaan n. 240 senttimetriä eli kahdeksan jalkaa, jos kyseessä on avonainen huulipilli. Äänikerran sointikorkeus ilmaistaankin jalkoina siten, että 4-jalkainen äänikerta soi oktaavia korkeammalta kuin edellä kuvattu 8-jalkainen äänikerta. Vastaavasti 16 jalan korkeus merkitsee, että äänikerta soi oktaavia matalammalta. Uruissa esiintyvien äänikertojen korkeus voi vaihdella välillä 64'–1', joskin aidosti 64-jalkaisia äänikertoja on tiettävästi vain parissa uruissa maailmassa, ja 32-jalkaisiakin vain suurten urkujen jalkiopillistössä.
Kaikki äänikerrat eivät soi oktaavissa, vaan soivat jotakin perussävelen yläsäveltä kuten kvinttiä tai terssiä. Näiden niin sanottujen alikvoottiäänikertojen sointikorkeus ilmoitetaan murtolukuina siten, että kvintit ovat kolmasosia ja terssit viidesosia.
Äänikertanimistö
Äänikerralla on rekisteritapissa nimi ja sointikorkeus jalkoina. Nimistä on monia muunnoksia, mutta nimi on usein saksalaisperäinen ja se voi kuvata äänikerran pillien rakennetta tai soitinta, jota äänikerta pyrkii soinnillaan jäljittelemään. Seuraavassa on lueteltu yleisimpiä äänikertoja ja niiden tyypillisiä korkeuksia. Äänikerrat on jaoteltu pillityypin mukaan.
Avoimet lieriömäiset pillit
Avoimet kartiomaiset pillit
Tukitut lieriömäiset pillit
Puolitukitut lieriömäiset pillit
Ylipuhaltavat pillit
Kaksisuuaukkoiset pillit
Huojuviksi viritetyt kaksi pilliriviä
Kieliäänikertoja
Suppilomaiset kaikutorvet
Suppilomaiset kaikutorvet vaakatasossa urkujen julkisivussa
Lieriömäiset kaikutorvet
Lyhyet kaikutorvet
Kuoroäänikertoja eli äänikertoja, joissa soi useampi pilli samanaikaisesti
Kertaavia
Luettelo Loire-Atlantiquen kunnista
border|right|200px|Loire-Atlantiquen sijainti Tämä on luettelo Loire-Atlantiquen departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 221 kuntaa.
Punavarpuset
Punavarpuset (Carpodacus) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintusuku.
Punavarpuset ovat peipon kokoisia varpuslintuja, joiden koirailla on usein kirkas punainen höyhenpuku. Useat lajeista elävät Aasiassa. Ne ovat enimmäkseen siemensyöjiä, ja nokka on tukeva kekonokka.
Punavarpuslajit
Luettelo perustuu BirdLife Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön. Punavarpusten luokittelu on ongelmallista, ja luokittelujen eroavuuksista johtuen lajisto voi olla erilainen eri lähteissä.
Lähteet
オオマシコ
Hän rakasti elämää
Hän rakasti elämää (Lust for Life) on yhdysvaltalainen Vincente Minnellin ohjaama elokuva vuodelta 1956. Se perustuu Irving Stonen samannimiseen Vincent van Goghin elämäkertaromaaniin. Vincent van Goghia näytteli Kirk Douglas ja hänen veljeään Theoa esitti James Donald. Anthony Quinn sai parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon roolistaan Paul Gauguinina, ja Douglas oli ehdolla parhaan miespääosan palkinnon saajaksi. Elokuvassa nähtiin aitoja van Goghin maalauksia, joita oli lainattu kuvauksia varten yksityisistä kokoelmista liki 200 kappaletta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Focke-Wulf Fw 190
Focke-Wulf Fw 190 Würger  oli yksipaikkainen yksimoottorinen hävittäjälentokone, joka oli Saksan ilmavoimien käytössä toisen maailmansodan aikana.
Fw 190 otettiin laajalti käyttöön vuonna 1941. Siitä tuli yksi toisen maailmansodan tärkeimmistä lentokoneista. Sitä valmistettiin Focke-Wulf Flugzeugbau AG:n tehtailla kaikkiaan yli 20 000 kappaletta, joista noin 6 000 muunnettiin hävittäjä-pommittajiksi. Osa oli varustettu tykein panssarivaunujen tuhoamiseen.
Kehitystyö
Fw 190 suunniteltiin käyttämään ilmajäähdytteistä BMW 139 -tähtimoottoria. Tässä se erosi huomattavasti toisesta ajan saksalaisesta huippuhävittäjästä Messerschmitt Bf 109:stä, joka käytti nestejäähdytteistä DB 600 -sarjan moottoria. Koneen tilasi Saksan ilmailuministeriö vuonna 1937 Bf 109:ää täydentämään. Koneen suunnitteli Kurt Tank, jonka mukaan koneen viimeinen sarjatuotantoversio oli tyyppimerkinnältään Ta 152.
Suunnittelutyössä harkittiin aluksi nestejäähdytteisen DB 601 -moottorin käyttöä. Ensimmäisen maailmansodan lentäjä-ässä ja Lufwaffen teknillinen johtaja Ernst Udet tuki kuitenkin tähtimoottorin käyttämistä huolimatta ensimmäisten BMW 139 -moottorimallien taipumuksesta vuotaa pakokaasua ohjaamoon, moottorin ylikuumenemisesta ja ohjaamon korkeasta lämpötilasta. Fw 190 käytti lopulta BMW:n 14-sylinteristä 801-moottoria.
Ensimmäinen prototyyppi lensi 1. kesäkuuta 1939 ja osoittautui käsiteltävyydeltään, näkyvyydeltään ja nopeudeltaan erinomaiseksi. Leveämpi laskuteline oli turvallisempi kuin Bf 109:n teline ja mahdollisti laskun huonommille kentille.
A-1-sarjan aseistuksena oli kaksi 7,92 mm MG 17 -konekivääriä moottorisuojuksessa, MG 17 molempien siipien tyvissä ja MG FF/M 20 mm -tykki molemmissa siivissä. A-2-sarjassa siipien tyvien konekiväärit vaihdettiin 20 mm MG151/20E-tykkiin. A-6-sarjassa uloimmat tykit korvattiin tehokkaammalla MG151/20E:llä ja A-7:ssä korvattiin MG 17:t 13 mm MG 131 -konekiväärillä.
A-7, A-8 ja A-9 mahdollistivat 30 mm MK 108 -tykin käyttämisen siipien MG 151/20E:n sijasta. Raskas aseistus oli suunniteltu pommittajia vastaan. Versiossa A-8/R8 lisättiin panssarointia suojaksi pommittajien konekivääreiltä.
Japanilaiset hankkivat yhden Fw 190 A koneen. Se oli myöhemmin mallina muunnettaessa kapealle rivimoottorille suunniteltu, kapearunkoinen Kawasaki Ki-61 - hävittäjä käyttämään tähtimoottoria. Tyypimerkinnäksi tuli Kawasaki Ki 100.
Koneen ominaisuuksia
Fw 190 oli vaativa kone, mutta lentäjän totuttua tehokas. Se lähti nopeasti kaartoon, mikä mahdollisti leikkaamisen kaartamalla väistävän vastustajan taakse tämän kaarron ulkopuolelta. Tämä oli tehokas Supermarine Spitfiren V-mallia vastaan. Fw:n nousu- ja syöksynopeus olivat hyvät, mitä voitiin hyödyntää sekä hyökkäyksessä että irrottautumisessa. Yhdysvaltain P-47 Thunderbolt ja North American P-51 Mustang hävittäjät veivät nämä edut suurella syöksynopeudellaan jota voi edelleen hyödyntää nousuunlähdössä.
Fw:n BMW-moottorin ahdin menetti tehoaan yli 6 800 metrin korkeudessa, mikä vaikeutti taistelua Spitfiren myöhäisempiä malleja sekä Mustang- ja Thunderbolt-hävittäjiä vastaan näiden moottorin säilyttäessä tehonsa paremmin.
pienoiskuva|Focke-Wulf Fw 190-D9 pienoiskuva|Focke-Wulf Fw 190-D9 Pommittajia vastaan varustellut versiot (Sturmbock = muurinmurtaja) oli tarkoitettu hyökkäämään osastoina pommikoneita vastaan yhdessä tavanomaisten hävittäjäosastojen kanssa. Saattohävittäjiä vastaan taisteltaessa ne olivat yksinään suurissa vaikeuksissa varustelun painon aiheuttaman kömpelyyden vuoksi.
Fw 190:n sakkausominaisuudet olivat vaikeat. Kone kaatui siivelleen tai jopa selälleen. Kokeneet lentäjät saattoivat käyttää ominaisuutta korkealla eräänlaisena viimeisenä keinona irrottautua, mutta oikaisussa korkeudenmenetys oli suuri. Matalalle pakotettuna ominaisuus rajoitti liikehtimistä tai oli pahimmillaan tuhoisa. Laskuteline oli jäykkä, joten huolimaton tai väärin arvioitu lasku saattoi ponnahduttaa koneen ilmaan ja edelleen jopa kohtalokkaasti ylösalaisin koneen sakatessa. Kun Fw 190:a kokeiltiin yöhävittäjänä ”Wilde Sau” -menetelmän yhteydessä, se aiheutti paljon onnettomuuksia heikoissa näkyvyys- ja sääoloissa. Me 109 -lentäjä selvisi vastaavista ongelmista usein laskutelineen hajoamisella.
Fw 190 oli lujarakenteinen ja sen tähtimoottori sieti osumia ja jopa sylintereiden menetyksiä pysähtymättä kokonaan.
Käyttö sodassa
pienoiskuva|Fw 190 F-8 [[Immolan lentokenttä|Immolan lentokentällä kesäkuussa 1944.]] Ensimmäiset koneet toimitettiin etulinjan yksiköihin myöhään 1940, mutta suuria vahvuuksia ei saavutettu ennen kuin elo- ja syyskuussa 1941.
Tiedustelu väheksyi raportoituja havaintoja uudesta hävittäjästä joten liittoutuneet olivat aluksi tietämättömiä uudesta koneesta, kun britit saivat haltuunsa toimivan Fw 190 A-3:n 1942 Luftwaffen luutnantti Armin Faberin laskeuduttua vahingossa brittien hallussa olleelle lentokentälle. pienoiskuva|Fw 190 F-8 Immolan lentokentällä kesäkuussa 1944.
Kun North American P-51 Mustang tuli käyttöön vuoden 1943 lopulla, Yhdysvaltain ilmavoimien joukot alkoivat saada selvää etua Fw 190:een nopeudessa. Uusi pitkänokkainen Fw 190 D-9 (Dora-Neun tai Langnase) käytti vesijäähdytteistä 1 750 hv:n Jumo 213A -moottoria. Siihen oli asennettu MW 50 -tehonlisäysjärjestelmä, jota käyttämällä moottorista saatiin tehoa hetkellisesti 2 100 hv. Koneen runkoa pidennettiin 50 cm painopisteen pitämiseksi oikeassa paikassa. Koska Doraa käytettiin pääasiassa hävittäjätorjunnassa, sen aseistus oli kevyempi kuin aikaisempien koneiden. Siipitykit jätettiin pois, joten koneeseen jäivät 2×13 mm MG 131 -konekiväärit ja 2×20 mm MG151/20E -tykit siipien tyveen. Dora käytti kuitenkin samaa siipeä kuin A-9 ja pystyi kantamaan myös siipiaseistusta, kuten malleissa D-11- ja D-13. D-9-version nousunopeus 1750 m/min oli parempi kuin P 51:n 1060 m/min.
Ta-152
pienoiskuva|Brittien sotasaaliiksi saama Focke-Wulf Ta 152H. D-mallin jälkeiset mallit nimettiin ’Ta’-malleiksi suunnittelija Kurt Tankin mukaan. Näistä lupaavin oli Ta 152 H, jossa oli Jumo 213 E -moottoria ja pidennetty pinta-alaltaan suurempi siipi paremman suorituskyvyn saavuttamiseksi korkealla. Mallin nopeus ylitti 700 km/h ja suurin saavutettava korkeus oli 15 000 m. Aseistuksena oli yksi 30 mm tykki ja kaksi MG 151/20E-tykkiä. Valmistusongelmien vuoksi Ta 152 H:ta rakennettiin kuitenkin vain 150 kappaletta. Voimavaroja jakoi edelleen prototyyppi Ta 152 C, joka käytti DB 603 L -moottoria ja oli aseistettu viidellä tykillä.
Ta oli valmiina sarjatuotantoon jo vuonna 1943. Tuotantoa ei aloitettu, koska se olisi aiheuttanut tuotannon laskun jo olemassa olevilla malleilla lentokonetarpeen samanaikaisesti kasvaessa erityisesti itärintamalla, ja koska suorituskykyinen suihkuhävittäjä Messerschmitt Me 262 oli odotettavissa tuotantoon. Tätä kannatti erityisesti General der Jagdflieger Adolf Galland.
Fw 190 D- ja Ta 152 H -malleja käytettiin suojana Me 262-suihkuhävittäjien lentokentille, koska Me 262 oli haavoittuva nousussa ja laskussa moottorien reagoidessa hitaasti tehon lisäämiseen ja vähentämiseen. Kuuluisin näistä suojattavista yksiköistä oli JV 44, joka toimi maaliskuusta 1945 toukokuuhun 1945. Muutamaa Fw 190 A -konetta käytettiin miehittämättömien Ju 88 -koneista muunnettujen Mistel-pommien ohjauskoneina aivan sodan lopussa.
Käyttö Suomessa
Luftwaffe käytti Fw 190 -koneita Suomen Lapissa sekä jatkosodan että Lapin sodan aikana. Lisäksi Lento-osasto Kuhlmey käytti koneita kesällä 1944 Talin–Ihantalan taistelussa. Suomen ilmailumuseossa Helsinki-Vantaalla on näytteillä Fw-190:n spinneri (potkurin navan muotosuojus), joka on peräisin Os. Kuhlmeyn koneesta. II/JG 54 "Grünherz" saavutti Immolan lentokentältä toimiessaan 66 ilmavoittoa.
Luettelo Lista 1:n vangeista
Tämä on luettelo "Lista 1:n vangeista". Lista 1 oli Liittoutuneiden valvontakomission Suomen hallitukselle 19. lokakuuta 1944 toimittama luettelo henkilöistä, joiden pidättämistä ja vangitsemista komissio vaati väittäen heidän syyllistyneen sotarikoksiin toisen maailmansodan aikana. Luettelon tarkoituksen esittävän kirjelmän allekirjoittajan kenraalieversti Andrei Ždanovin mukaan puhuttiin myös "Ždanovin listasta".
Einiosaurus
Einiosaurus oli keskikokoinen sarvinaamojen osalahkoon kuulunut dinosaurus. Sen kaulassa oli kaulus, jossa oli aaltomainen reunus. Kauluksessa oli kaksi pitkää ylöspäin osoittavaa sarvea. Se eli metsissä ja söi kasveja. Sarvet olivat luultavasti puolustautumista että koristautumista varten. Vuonna 1985 löydettiin viisitoista Einiosaurus-fossiilia samasta paikasta Yhdysvalloissa. Niiden arveltiin kuuluneen samaan laumaan ja kuolleen yhdessä.
Anastasija Kapatšinskaja
Anastasija Aleksandrovna Kapatšinskaja (, s. 21. marraskuuta 1979) on venäläinen pikajuoksija.
Kapatšinskaja voitti 2004 Venäjän sisäratojen mestaruuden 200 metrillä. Hän voitti samana vuonna kultaa Budapestin sisäratojen MM-kisoissa samalla matkalla, mutta kärähti kisojen yhteydessä dopingista, jolloin menetti kultamitalinsa ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Marcelo Silva
Marcelo Andrés Silva Fernández (s. 21. maaliskuuta 1989 Mercedes, Uruguay), joka tunnetaan paremmin nimellä Marcelo Silva, on uruguaylainen jalkapalloilija. Tällä hetkellä hän pelaa Las Palmasin joukkueessa ja on edustanut 11 kertaa Uruguayta alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Anastasija Kapatšinskaja
Vuonna 2008 Kapatšinskaja voitti Venäjän mestaruuden 200 metrillä. Pekingin olympialaisissa 2008 Kapatšinskaja sijoittui alun perin 400 metrillä viidenneksi ja pitkässä viestissä toiseksi, mutta hänen suorituksensa hylättiin vuonna 2016 kun hänen Pekingissä antamansa dopingnäyte tutkittiin uudestaan ja siinä oli merkkejä dopingista.
Marcelo Silva
Seurajoukkueura
Espanjan La Ligaan UD Almerían joukkueeseen kotimaastaan Uruguaysta Silva siirtyi 2010 ja hän pelasi siellä aina vuoteen 2014 asti. Käyden kuitenkin pelaamassa vuokralla kotimaassaan 2012 Club Atlético Peñarol joukkueessa.
Anastasija Kapatšinskaja
Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän oli 400 metrillä seitsemäs ja juoksi 4 × 400 metrin viestissä avausosuuden Venäjän pronssijoukkueessa. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui 200 metrillä neljänneksi ajalla 22,47 ja juoksi avausosuuden Venäjän kultajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.
Kapatšinskaja voitti 400 metrin Venäjän mestaruuden 2011 ennätyksellään 49,35. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän oli samalla matkalla kolmas ajalla 50,24. Pitkässä viestissä hän juoksi ankkuriosuuden kolmanneksi sijoittuneessa Venäjän joukkueessa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän juoksi alkuerissä Venäjän 4 × 400 metrin viestijoukkueessa ja sai alun perin hopeaa kun toisella kokoonpanolla loppukilpailussa juossut joukkue sijoittui toiseksi.
Kapatšinskaja sai vuonna 2017 neljän vuoden kilpailukiellon ajalle 1.7.2016–30.6.2020 kun Pekingin olympialaisten dopingnäytteen lisäksi hänen dopingnäytteensä Daegun MM-kilpailuista 2011 osoittautui uusintatutkimuksissa positiiviseksi. Kaikki hänen tuloksensa 17.8.2008 jälkeen hylättiin takautuvasti. Näin hän menetti viestimitalinsa Lontoon olympialaisista 2012 ja useita MM-mitaleita vuosilta 2009 ja 2011.
Gust Alonen
Gust Samuel Alonen (21. maaliskuuta 1877 Ruotsi – 1953 Cookin piirikunta, Illinois, Yhdysvallat ) oli amerikansuomalainen ammattiyhdistysaktiivi ja anarkisti. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1919, kun hänet tuomittiin yhdessä Carl Päiviön kanssa yli neljän vuoden vankeusrangaistukseen vallankumouksellisen materiaalin levittämisestä.
Ruotsista siirtolaiseksi
Gust Alonen syntyi suomalaisille vanhemmille Ruotsissa, josta hän muutti perheensä mukana jo lapsena Suomeen. Oikeudenkäynnissä antamansa kertomuksen mukaan Alonen teki töitä jo kuusivuotiaasta lähtien ja työskenteli muun muassa sekätyömiehenä, maalarina, puuseppänä ja metsätyömiehenä. Yhdysvaltoihin hän matkusti ensimmäistä kertaa siirtolaisena vuonna 1894. Alonen teki neljän vuoden ajan metsätöitä Kaliforniassa, muutti sen jälkeen Australiaan ja palasi jälleen Pohjois-Amerikkaan 1906. Alonen työskenteli Kalifornian lisäksi New Yorkin ja Oregonin osavaltioissa, kunnes hän vuonna 1913 muutti taas lyhyeksi aikaa Australiaan. Toukokuussa 1914 hän palasi San Franciscoon ja muutti sieltä kahden vuoden kuluttua New Yorkiin, jossa Alonen oli puuseppänä ja telakkatyöläisenä.
Aktivismi ja vankeustuomio
Alonen kuului 1910-luvun alkuvuosista lähtien anarkosyndikalistiseen Industrial Workers of the World -ammattiliittoon. Amerikkalaisen feministin ja kommunistijohtajan Elizabeth Gurley Flynnin mukaan hän toimi Carl Päiviön kanssa IWW:n suomalaisen Bronxin osaston sisälle syntyneessä radikaalissa ryhmittymässä. Se halusi lakkojen ja mielenosoitusten sijaan esimerkiksi sabotaasia ja muuta suoraa toimintaa. Venäjällä pari vuotta aikaisemmin tapahtuneen lokakuun vallankumouksen johdosta viranomaiset olivat alkaneet pelätä vastaavan radikalismin kasvua myös Yhdysvalloissa. Tämän ”punaisen uhan” torjumiseksi maan hallitus aloitti työväenliikkeeseen kohdistuneita pakkotoimia, joiden kohteeksi joutuivat myös Alonen ja Päiviö. He olivat julkaisseet Luokkataistelu-nimistä lehteä, jonka viranomaiset katsoivat sisältävän vallankumouksellista materiaalia.
Kesäkuussa 1919 lehdistön toimintaa valvonut niin sanottu Luskin komitea teki ratsian IWW:n toimitiloihin Manhattanilla. Sen yhteydessä takavarikoitiin muun muassa Alosen ja Päiviön toimittaman lehden numeroita. Syytteen heille toi lopulta maaliskuussa 1919 julkaistu artikkeli, jossa kyseenalaistettiin rauhanomainen vallankumous. Alonen ja Päiviö pidätettiin elokuussa, ja lokakuussa käynnistyneen oikeudenkäynnin jälkeen he saivat 4–8 vuoden vankeusrangaistukset ”rikollisesta anarkismista”. Ne olivat ensimmäiset kyseisen lakipykälän mukaan New Yorkin osavaltiossa annetut tuomiot. Heitä uhattiin myös maastakarkotuksella, mutta sitä ei kuitenkaan pantu täytäntöön.
Vankeustuomion jälkeen
Alonen kärsi aluksi tuomiotaan Auburnin vankilassa, josta hänet myöhemmin siirrettiin Sing Singin vankilaan. Alonen vapautui vuonna 1923. Hän asettui puolisonsa Idan kanssa New Yorkin Westchesteriin perustettuun Mohegan Colony -nimiseen anarkistiseen yhteisöön, jossa asui myös puolenkymmentä muuta suomalaisperhettä ja lisäksi paikkakunnalle oli muuttanut lukuisia muita vasemmistolaisia. Alonen työskenteli kirvesmiehenä ja auttoi muun muassa rakentamaan yhteisön koulua, joka toimi espanjalaisen anarkistin Francisco Ferrerin luoman ”nykyaikaisen koulun” (Escuela Moderna) mallin mukaisesti. Hänen tiedetään olleen myös kiinnostunut luontaishoidoista ja luonnonmuokaisesta ravinnosta. Lisätienestejä Alonen hankki muun muassa toimimalla joulukuusikauppiaana.
Gust Alosen viimeisistä vuosista ei ole tarkkaa tietoa, mutta hän asui perheineen Westchesterin piirikunnan Peekskillissä. Joidenkin lähteiden mukaan Alonen olisi kuollut Illinoisin osavaltiossa vuonna 1953, mutta professori Paul Avrichin kirjoittaman historiikin mukaan hän menehtyi auto-onnettomuudessa kotikaupungissaan, jossa myös Alosen Kankaanpäästä kotoisin ollut puoliso kuoli vuonna 1982. Pariskunnan poika Elmer syntyi 1920.
Reese Witherspoon
Hänet on uransa aikana palkittu Oscarilla, Golden Globella, Baftalla, Prime­time Emmyllä sekä Screen Actors Guild -palkinnolla. Vuonna 2010 hän sai tähden Hollywood Walk of Famelle.
Varhainen elämä
New Orleansissa syntynyt Wither­spoon asui ensimmäiset neljä vuottaan Saksassa, jossa hänen kirurgi-isänsä oli komennuksella Yhdys­valtain armeijan palveluksessa. Palattuaan Amerikkaan Wither­spoon vietti lapsuutensa Tennesseen Nashvillessä. Koulu­aikoina Wither­spoon luki paljon, sai hyviä arvosanoja ja oli koulunsa cheer­leader-ryhmässä.
Wither­spoon esiintyi ensimmäisen kerran televisio­mainoksessa seitsemän­vuotiaana ja voitti kyky­kilpailun ollessaan 11-vuotias. Tästä hän innostui aloittamaan näytelmä­tunnit.
1990-luku
Witherspoon koe-esiintyi ensimmäiseen elo­kuvaansa Vain kuu kuulee vuonna 1991. Hän haki koe­kuvauksessa pieneen osaan, mutta sen sijaan hänet valittiin elo­kuvan pää­rooliin. Hänen suoritustaan kehuttiin Varietyssa. Samana vuonna 15-vuotias Witherspoon sai toisen roolinsa televisio­elo­kuvasta Askel elämään. Vuonna 1996 Witherspoon esiintyi elo­kuvassa Hiipivää kauhua yhdessä Mark Wahlbergin kanssa.
2000-luku
Hänen läpi­murto­elo­kuvana on Blondin kosto (2001), jonka myötä hänen uransa nousi uudelle tasolle. Sweet Home Alabamassa vuonna 2002 Witherspoon näytteli pää­roolissa nuorta muoti­suunnittelijaa, jonka hän koki ”henkilö­kohtaisena”. Vuonna 2003 Wither­spoon esiintyi Blondin kosto 2 -elo­kuvassa, jonka palkkio 15 miljoonaa dollaria nosti hänet yhdeksi parhaiten ansaitsevista nais­näyttelijöistä.
Vuoden 2005 elo­kuvassa Walk the Line Wither­spoon esitti Johnny Cashin laula­javaimoa June Carter Cashia. Wither­spoon esitti laulu­osuutensa itse, kuten myös hänen vasta­näyttelijänsä Joaquin Phoenix. Hän voitti roolistaan parhaan nais­pää­osan Oscarin sekä Golden Globen, Baftan ja SAG-palkinnon.
Wither­spoon ääninäytteli Simpsonit-sarjan erästä hahmoa ja näytteli Frendeissä Jennifer Anistonin roolihahmon Rachelin siskoa.
2010-luku
pienois|pysty|Reese Wither­spoon vuonna 2012. Vuonna 2014 Wither­spoon tuotti jännitys­elo­kuvan Gone Girl, joka oli arvostelu­menestys. Vuonna 2016 Wither­spoon näytteli mini­sarjassa Big Little Lies. Hänet palkittiin sarjasta Prime­time Emmyllä tuottajana.
Vuonna 2018 ilmoitettiin, että Blondin kosto -elo­kuva­sarja saisi kolmannen elo­kuvan, jossa Wither­spoon näyttelee pää­osaa. Blondin kosto 3 saisi ensi-iltansa ystävänpäivänä vuonna 2020.
Yksityiselämä
Reese Wither­spoon meni vuonna 1999 naimisiin näyttelijä Ryan Phillippen kanssa, jonka hän tapasi syntymä­päivä­juhlillaan. Myöhemmin he esiintyivät yhdessä elo­kuvassa Julmia aikeita. Heillä on kaksi lasta, vuonna 1999 syntynyt tytär ja vuonna 2003 syntynyt poika. Wither­spoon ja Phillippe ilmoittivat avio­erostaan loka­kuussa 2006 seitsemän avio­liitto­vuoden jälkeen.
Wither­spoon avioitui maalis­kuussa 2011 näyttelijöiden agenttina työskentelevän Jim Tothin kanssa. Heillä on vuonna 2012 syntynyt poika. Pari ilmoitti erostaan maaliskuussa 2023.
Helmut Rellergerd
thumb|Helmut Rellergerd Helmut Rellergerd (s. 25. tammikuuta 1945 Dahle) on saksalainen kirjailija, joka on tullut tunnetuksi kirjailijanimellä Jason Dark. Tätä pseudonyymiä ovat tosin käyttäneet muutkin kirjailijat. Kirjailijan tuotantoon kuuluu mm. Jerry Cotton ja Yöjuttu -sarjat.
Rellergerd muutti syntymäkaupungistaan Dortmundiin, missä hän vietti poikavuotensa ja kävi koulunsa. Hän kokeili lehtimiehen uraa, mutta päätyi lopulta vanhempiensa toiveitten mukaisesti laborantiksi. Työnsä ohella hän kuitenkin kirjoitti. Vuonna 1973 hän jätti lopullisesti laboratoriotyönsä ja antautui kirjailijanuralle.
1973 hän kirjoitti kustantaja Bastei-Verlagin kauhusarjaan Gespenster-Krimi aave-etsivä -tarinan Die Nacht des Hexers (suom. Noidan yö, Yöjuttu 7/1985), joka oli ensimmäinen John Sinclair -kertomus. 50. tarinan jälkeen John Sinclair sai oman nimikkolehtensä Geisterjäger John Sinclair vuonna 1978. Sarjan 1616. numero ilmestyi 30.06.2009. Rellergerd on kirjoittanut sarjan kaikki osat muutamaa alkuaikojen poikkeusta lukuun ottamatta. John Sinclair -sarjaa on julkaistu Suomessa nimellä Yöjuttu.
Kivijärvi (Kuopio, Kivijoen valuma-alue)
Kivijärvi on järvi Kuopiossa Pohjois-Savon maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,9 neliökilometriä. Etäisyys Kuopion keskustasta on 24 kilometriä lounaaseen.
Maantiede
Kivijärven pituus kaakosta luoteeseen on viisi kilometriä. Sen keskiosassa sijaitsee länteen työntyvä Pitkäniemi, jonka eteläpuolella sijaitsee usean hehtaarin laajuinen Aittosaari. Järven eteläosa on syvä. Siellä sijaitsee noin viisi hehtaaria laaja pitkänomainen vähintään 20 metriä syvä vyöhyke, jonka sisällä on kaksi 27-metristä syvännettä. Pitkäniemen pohjoispuolella on 15-metrisiä syvänteitä. Luoteeseen kuljettaessa järvi madaltuu voimakkaasti. Noin viidennes Kivijärvestä on vähintään 10 metriä syvä.
Kivijärveen virtaa Saarisenjoki lännestä ja useita pieniä laskuojia. Järven luusua sijaitsee pohjoisessa, josta lähtee Kaijanjoki luoteeseen Kaija-järveen (108,9 metriä mpy). Virta vie Kuttajärven kautta Virmasveteen.
Kivijärven itärannalla ja Pitkäniemellä on useita pientaloja. Eteläisillä rannoilla ja Pitkäniemen rannoilla on jyrkkiä kohtia. Kivijärvenvuori järven länsipuolella kohoaa noin 180 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Kivijärven vesitilavuus on 11 738 000 kuutiometriä.
Kivijärvi (14.727.1.006) kuuluu Kivijoen valuma-alueeseen (14.727), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen vesistössä (14). Toinen jakovaihe on Virmasveden alue (14.72) ja ensimmäinen on Rautalammin reitin valuma-alue (14.7). Kivijoen valuma-alueeseen kuuluu 37 vähintään hehtaarin laajuista järveä, joista 14 on yli kymmenen hehtaarin laajuisia. Alueen laajin järvi on Kakkisenjärvi, toiseksi laajin on Kivijärvi.
Live Extreme, Vol. 2
Live Extreme, Vol. 2 on yhdysvaltalaisen metalliyhtye Racer X:n vuonna 1992 julkaistu albumi. Albumi on järjestyksessään yhtyeen neljäs albumi ja toinen live-albumi.
Võ Nguyên Giáp
Võ Nguyên Giáp (25. elokuuta 1911 – 4. lokakuuta 2013 Hanoi ) oli vietnamilainen poliitikko ja kenraali. Giáp organisoi japanilaismiehityksen aikana Vietnamin vastarintaliikkeen ja tuli vuonna 1946 ranskalaisia vastaan taistelleen armeijan ylipäälliköksi. Hän saavutti voiton Điện Biên Phủn taistelussa, jonka jälkeen Ranskan hallitus ilmoitti vetäytyvänsä Vietnamista. Giáp nimitettiin puolustusministeriksi Ho Tši Minhin hallitukseen vuonna 1954 ja hän jatkoi ylipäällikkönä Vietnamin sodassa 1964–1975.
Giáp oli riisinviljelijän poika, jonka syntyessä nykyinen Vietnam oli osa Ranskan Indokiinaa. Hän liittyi kansallismieliseen liikkeeseen 14-vuotiaana.
Giap aloitti lakitieteen opiskelun Hanoin yliopistossa vuonna 1933. Opiskelujensa aikana hänen kerrotaan olleen hyvin kiinnostunut historiasta ja kommunistisesta teoriasta. Hän tutustui myös Truong Chinhiin, joka oli yksi Vietnamin kommunistisen puolueen pääideologeista. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon (BL) 1937 ja liittyi Chinhin innoittamana itsekin kommunistiseen puolueeseen. Rahoittaakseen opintonsa Giap työskenteli historianopettajana hanoilaisessa yksityislukiossa. Hänen oppilaansa kutsuivat häntä "Kenraaliksi", sillä hän oli erityisen kiinnostunut sotahistoriasta.
Vuosien 1937-38 aikana Giap meni naimisiin Minh Thain kanssa. Minh Thain isä oli hanoilainen professori, jonka kotona Giap asui opiskeluaikanaan. Hänen sisarensa oli Vietnamin kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen Minh Khai. Vuonna 1938 Giapille ja Minh Thaille syntyi tyttölapsi.
Vuonna 1939 kommunistiset puolueet kiellettiin Ranskassa ja sen siirtomaissa, minkä jälkeen Ranskan salainen poliisi Sûreté alkoi pidättämään vietnamilaisia kommunisteja tuhatmäärin. Keskuskomitean määräyksestä Giap määrättiin pakenemaan Kiinaan Ho Tši Minhin kanssa. Hänen vaimonsa sisarineen määrättiin jäämään Vietnamiin yhteyshenkilöiksi ja kuriireiksi. Vuonna 1940 Sûretén hännystämä Minh Thai muutti siskonsa ja tyttärensä kanssa Vinhiin, jossa heidät kuitenkin pidätettiin seuraavana vuonna. Minh Khai teloitettiin giljotiinilla ja Minh Thai sai 15 vuoden vankeustuomion. Vuonna 1943 yhdysvaltalaisten tiedusteluraporttien mukaan ranskalaiset laittoivat hänet roikkumaan peukaloistaan, minkä jälkeen hänet pahoinpideltiin kuoliaaksi. Myös hänen noin viisivuotias tyttärensä kuoli samassa vankilassa noihin aikoihin.