cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
BioMEMS
Peptidi- ja proteiinimikrosarjat
Peptidi- ja proteiinimikrosarjojen käyttöä perustellaan ensinnäkin sillä, että mRNA-transkriptiot korreloivat usein huonosti syntetisoitujen proteiinien todellisen määrän kanssa. Toiseksi DNA-mikrosarjoilla ei voida tunnistaa proteiinien translaation jälkeisiä modifikaatioita, jotka vaikuttavat suoraan proteiinien toimintaan. Kolmanneksi joistakin kehon nesteistä, kuten virtsasta, puuttuu mRNA. Proteiinimikrosarja koostuu proteiinikirjastosta, joka on immobilisoitu substraattisirulle, joka on yleensä lasia, piitä, polystyreeniä, PVDF:ää tai nitroselluloosaa. Proteiinimikrosarjoja on yleensä kolmea tyyppiä: funktionaaliset, analyyttiset tai kaappaus- ja käänteisfaasiproteiinimikrosarjat.
Toiminnalliset proteiinirakenteet näyttävät taitettuja ja aktiivisia proteiineja, ja niitä käytetään molekyylien vuorovaikutusten seulontaan, proteiinireittien tutkimiseen, translaation jälkeisen modifioinnin kohteiden tunnistamiseen ja entsymaattisen toiminnan analysointiin. Analyyttiset tai kaappausproteiinirakenteet esittävät antigeenejä ja vasta-aineita proteiinien tai vasta-aineiden ilmentymisen profiloimiseksi seerumissa. Näitä matriiseja voidaan käyttää biomarkkereiden löytämiseen, proteiinien määrien seurantaan, signaalireittien aktiivisuustilojen seurantaan ja sairauksien vasta-ainerepertuaarien profilointiin.
Käänteisfaasiproteiiniryhmissä testataan solulysaattien ja seeruminäytteiden toistoja eri vasta-aineilla, jotta voidaan tutkia tiettyjen proteiinien ja proteiinimodifikaatioiden ilmentymisen muutoksia sairauden etenemisen aikana sekä biomarkkerien löytämistä. Proteiinimikrosarjoilla on tiukat tuotanto-, varastointi- ja koeolosuhteet, koska ne ovat vähän stabiileja ja koska immobilisoitujen proteiinien natiivin taittumisen on otettava huomioon. Peptidit sen sijaan ovat kemiallisesti kestävämpiä ja voivat säilyttää proteiinien toiminnan osatekijät. Näin ollen peptidimikrosarjat ovat täydentäneet proteiinimikrosarjoja proteomiikan tutkimuksessa ja diagnostiikassa. Proteiinimikrosarjoissa käytetään yleensä Escherichia coli -bakteeria kiinnostavien proteiinien tuottamiseen, kun taas peptidimikrosarjoissa käytetään SPOT-tekniikkaa (peptidien vaiheittainen synteesi selluloosalle) tai fotolitografiaa peptidien valmistamiseen.
PCR-sirut
Jatkuvaan virtaukseen perustuva PCR-mikrofluidijärjestelmä, jossa on ohutkalvolämmittimet, ruiskupumppu ja jatkuvan virtauksen PCR-kanava. Tämän esimerkin bio-MEMS:n sovellus on influenssa A RNA:n monistaminen hengitystietutkimusnäytteistä. Polymeraasiketjureaktio (PCR) on perustavanlaatuinen molekyylibiologinen tekniikka, joka mahdollistaa DNA-sekvenssien selektiivisen monistamisen, mikä on hyödyllistä harvinaisten näytteiden, kuten kantasolujen, biopsioiden ja kiertävien kasvainsolujen, laajennetussa käytössä. Reaktioon kuuluu DNA-sekvenssin ja DNA-polymeraasin lämpökierto kolmessa eri lämpötilassa. Lämmitys ja jäähdytys perinteisissä PCR-laitteissa ovat aikaa vieviä, ja tyypilliset PCR-reaktiot voivat kestää tunteja. Muita perinteisen PCR:n haittoja ovat kalliiden reagenssien suuri kulutus, lyhyiden fragmenttien monistamisen suosiminen ja lyhyiden kimeeristen molekyylien tuottaminen. PCR-sirujen avulla reaktioympäristöä voidaan pienentää, jotta saavutetaan nopea lämmönsiirto ja nopea sekoittuminen suuremman pinta-alan ja tilavuuden suhteen ja lyhyiden diffuusiomatkojen ansiosta. PCR-sirujen etuihin kuuluvat lyhyempi lämpökierron kesto, tasaisempi lämpötila, joka parantaa saantoa, ja siirrettävyys hoitopaikkasovelluksia varten. Mikrofluidisten PCR-sirujen kaksi haastetta ovat PCR:n estäminen ja kontaminaatio, jotka johtuvat suuresta pinta-tilavuus-suhteesta, joka lisää pinnan ja reagenssin vuorovaikutusta. Esimerkiksi piisubstraateilla on hyvä lämmönjohtavuus, joka mahdollistaa nopean lämmittämisen ja jäähdyttämisen, mutta ne voivat myrkyttää polymeraasireaktion. Piisubstraatit ovat myös läpinäkymättömiä, mikä estää qPCR:n optisen havaitsemisen, ja sähköisesti johtavia, mikä estää elektroforeettisen kuljetuksen kanavien läpi. Lasi puolestaan on ihanteellinen materiaali elektroforeesille, mutta se myös estää reaktion. Polymeerit, erityisesti PDMS, ovat optisesti läpinäkyviä, eivät estä reaktiota, ja niitä voidaan käyttää elektroforeettisen lasikanavan päällystämiseen. On olemassa myös erilaisia muita pintakäsittelyjä, kuten polyetyleeniglykolia, naudan seerumin albumiinia ja piidioksidia. On olemassa kiinteitä (kammiopohjaisia), dynaamisia (jatkuvaan virtaukseen perustuvia) ja mikropisara-arkkitehtuureja (digitaalinen PCR).
Kammiopohjainen arkkitehtuuri on seurausta perinteisten PCR-reaktoreiden kutistamisesta, ja niitä on vaikea skaalata. Tätä arkkitehtuuria käyttäen on kehitetty nelikerroksinen lasi-PDMS-laite, johon on integroitu mikroventtiilejä, mikrolämmittimiä, lämpötila-antureita, 380 nl:n reaktiokammioita ja kapillaarielektroforeesikanavia käänteistranskriptiopolymeraasiketjureaktiota (RT-PCR) varten, jonka havaitsemisherkkyys on attomolaarinen. Jatkuvaan virtaukseen perustuva arkkitehtuuri siirtää näytettä eri lämpötilavyöhykkeiden läpi lämpökierron aikaansaamiseksi. Tämä lähestymistapa kuluttaa vähemmän energiaa ja sen läpimenoteho on suuri, mutta reagenssin kulutus on suuri ja virtauskanaviin voi muodostua kaasukuplia. Digitaalinen PCR poistaa näytteen/reagenssin pinta-adsorption ja kontaminaation suorittamalla PCR mikropisaroissa tai mikrokammioissa. PCR pisaroissa estää myös homologisten geenifragmenttien rekombinaation, joten lyhyiden kimeeristen tuotteiden synteesi on poissuljettu.
Point-of-care-diagnostiikkalaitteet
Kätilö ottaa Ugandassa verta mitatakseen potilaiden CD4-määrän 20 minuutissa Pima point-of-care CD4-analysaattorilla. Kyky tehdä lääketieteellinen diagnoosi vuodeosastolla tai hoitopisteessä on tärkeää terveydenhuollossa, erityisesti kehitysmaissa, joissa keskussairaaloiden käyttömahdollisuudet ovat rajalliset ja kohtuuttoman kalliit. Tätä tarkoitusta varten on kehitetty hoitopaikkadiagnostiikkaan tarkoitettuja bio-MEMS-laitteita, jotka ottavat sylki-, veri- tai virtsanäytteitä ja suorittavat integroidussa lähestymistavassa näytteen esikäsittelyn, näytteen fraktioinnin, signaalin vahvistamisen, analyyttien havaitsemisen, tietojen analysoinnin ja tulosten näyttämisen. Erityisesti veri on hyvin yleinen biologinen näyte, koska se kiertää kehossa muutaman minuutin välein ja sen sisältö voi osoittaa monia terveyteen liittyviä seikkoja.
Näytteen käsittely
Verianalyysissä valkosolut, verihiutaleet, bakteerit ja plasma on erotettava toisistaan. Seuloja, siivilöitä, inertiatekniikkaa ja virtausohjauslaitteita käytetään veriplasman valmisteluun soluttomia analyysejä varten. Seuloja voidaan valmistaa mikrovalmisteisina, ja niihin voidaan liittää suuren kuvasuhteen pylväitä tai pylväitä, mutta ne soveltuvat vain pienelle kuormitukselle, jotta vältetään solujen tukkeutuminen. Siiviläputket ovat matalia pylväitä muistuttavia poikkileikkauksia, joita käytetään rajoittamaan virtaus kapeisiin rakoihin kerrosten välillä ilman pylväitä. Eräs pylväiden käytön etu on se, että pylväiden puuttuminen mahdollistaa tehokkaamman retenaatin kierrätyksen suodattimen läpi kulkevaa virtausta varten, jotta tukkeutuneet solut voidaan pestä pois. Magneettihelmiä käytetään apuna analyyttien erottamisessa. Nämä mikroskooppiset helmet on funktionalisoitu kohdemolekyyleillä ja niitä liikutetaan mikrofluidikanavien läpi vaihtelevan magneettikentän avulla. Tämä toimii nopeana menetelmänä kohteiden keräämiseksi analyysiä varten. Prosessin päätyttyä voimakkaaseen, paikallaan pysyvään magneettikenttään kytketään kohderyhmään sidotut helmet ja pestään sitoutumattomat helmet pois. H-suodatin on mikrofluidinen laite, jossa on kaksi sisääntuloaukkoa ja kaksi ulostuloa ja joka hyödyntää laminaarista virtausta ja diffuusiota erottaakseen komponentit, jotka diffundoituvat kahden sisääntulovirran välisen rajapinnan yli. Säätämällä virtausnopeutta, diffuusioetäisyyttä ja nesteen viipymäaikaa suodattimessa solut suljetaan suodoksen ulkopuolelle niiden hitaamman diffuusionopeuden ansiosta. H-suodatin ei tukkeudu, ja sitä voidaan käyttää loputtomiin, mutta analyytit laimennetaan kaksinkertaisesti. Soluanalyysejä varten soluja voidaan tutkia ehjinä tai lyysin jälkeen. Soluja sisältävän virtauksen rinnalle voidaan syöttää lyysipuskurivirta, joka diffuusion avulla saa aikaan lyysiä ennen jatkoanalyysiä. Soluanalyysi tehdään tyypillisesti virtaussytometrialla, ja se voidaan toteuttaa mikrofluidiikkaan, jossa nesteen nopeus ja läpimeno ovat alhaisemmat kuin perinteisissä makroskooppisissa vastaavissa laitteissa.
Näytteen fraktiointi
Näytteiden erottelu mikrofluidiikassa voidaan toteuttaa kapillaarielektroforeesilla tai jatkuvan virtauksen erottelulla. Kapillaarielektroforeesissa pitkä ohut putki erottaa analyytit jännitteen perusteella, kun ne siirtyvät sähköosmoottisen virtauksen avulla. Jatkuvan virtauksen erottelussa yleisenä ideana on soveltaa kenttää, joka on kulmassa virtaussuuntaan nähden, jotta näytteen virtausreitti ohjautuisi eri kanaviin. Esimerkkejä jatkuvan virtauksen erottelutekniikoista ovat jatkuvan virtauksen elektroforeesi, isoelektrinen fokusointi, jatkuvan virtauksen magneettinen erottelu ja molekyyliseulonta.
Avoimet haasteet
MEMS-diagnostiikkalaitteita on vaikea valmistaa laboratorioympäristön ulkopuolella. Suuri osa näitä laitteita koskevasta tutkimuksesta tapahtuu ilmastoidussa laboratoriossa, jossa laitteet voidaan testata pian niiden valmistuksen jälkeen. Koska monia näistä laitteista käytetään kuitenkin trooppisten sairauksien seulontaan, niiden on oltava riittävän kestäviä selviytyäkseen kuumissa ja kosteissa olosuhteissa. Niitä on myös varastoitava pitkiä aikoja valmistusajankohdasta käyttöajankohtaan.
Trooppisten tautien tutkimukseen on niukasti rahoitusta. Lisäksi ennen lääkinnällisen laitteen hyväksymistä on läpäistävä monia lainsäädännöllisiä esteitä, jotka voivat maksaa kymmeniä miljoonia dollareita. Näin ollen trooppisiin sairauksiin keskittyvien yritysten on usein yhdistettävä trooppisia sairauksia koskevat tutkimustavoitteensa muiden, paremmin rahoitettujen lääketieteellisen tutkimuksen alojen tutkimukseen.
Soluviljely
Perinteinen soluviljelytekniikka ei pysty tehokkaasti mahdollistamaan lääkeaineehdokkaiden, kasvutekijöiden, neuropeptidien, geenien ja retrovirusten kombinatorista testausta soluviljelyaineessa. Koska soluille on syötettävä säännöllisesti uutta elatusainetta ja ne on passagoitava, jo muutaman olosuhteen testaaminen vaatii suuren määrän soluja ja tarvikkeita, kalliita ja tilaa vieviä inkubaattoreita, suuria nestemääriä (~0,1-2 ml näytettä kohti) ja työlästä ihmistyötä. Ihmistyön vaatimus rajoittaa myös kokeiden aikapisteiden lukumäärää ja pituutta. Mikrofluidiset soluviljelmät ovat potentiaalisesti valtava parannus, koska ne voidaan automatisoida ja koska ne tuottavat alhaisemmat kokonaiskustannukset, suuremman läpimenon ja enemmän kvantitatiivisia kuvauksia yksittäisten solujen käyttäytymisen vaihtelusta. Sisällyttämällä kaasunvaihto- ja lämpötilan säätöjärjestelmät sirulle mikrofluidinen soluviljely voi poistaa inkubaattoreiden ja kudosviljelyhuppujen tarpeen. Tämäntyyppiseen jatkuvaan mikrofluidiseen soluviljelyyn liittyy kuitenkin myös omia ainutlaatuisia haasteitaan. Virtauksen hallinta on tärkeää, kun soluja kylvetään mikrokanaviin, koska virtaus on pysäytettävä solususpension ensimmäisen injektion jälkeen, jotta solut kiinnittyisivät tai jäisivät loukkuun mikrokuoppiin, dielektroforeettisiin loukkuihin, mikromagneettisiin loukkuihin tai hydrodynaamisiin loukkuihin. Tämän jälkeen virtaus on aloitettava uudelleen siten, että se ei aiheuta suuria voimia, jotka leikkaavat solut irti alustasta. Nesteiden annostelu manuaalisella tai robottipipetöinnillä voidaan korvata mikropumpuilla ja mikroventtiileillä, joissa nesteen annostelu on suoraviivaista määritellä, toisin kuin jatkuvan virtauksen järjestelmissä mikrosekoittimilla.
Täysin automatisoitu mikrofluidinen soluviljelyjärjestelmä on kehitetty ihmisen alkion kantasolujen osteogeenisen erilaistumisen tutkimiseen. Lisäksi on kehitetty kannettava mikrofluidinen soluviljelyinkubaattori, jolla voidaan lämmittää ja pumpata soluviljelyliuoksia. Mikrofluidisten viljelmien tilavuuden pienentämisen vuoksi kerätyt pitoisuudet ovat suurempia, mikä mahdollistaa paremman signaali-kohinasuhteen mittaukset, mutta kerääminen ja havaitseminen on vastaavasti vaikeampaa. Mikrofluidisten soluviljelmien avulla tehtävät in situ -mikroskopiamääritykset voivat auttaa tässä suhteessa, mutta niiden läpimenoteho on luonnostaan pienempi, koska mikroskoopin koettimella on vain pieni näkökenttä. Berkeley Lights Beacon -alustalla on ratkaistu keräys- ja havaitsemisongelma suorittamalla mikrofluidinen viljely valojohteiden joukon päällä. Se voidaan aktivoida optoelektrisesti solujen manipuloimiseksi sirun läpi. Amgen ja Novartis ovat ottaneet tämän alustan käyttöön biolääketeollisuuden solulinjojen kehittämisessä. Mikrokuvioidut rinnakkaisviljelmät ovat myös edistäneet kudostekniikassa käytettäviä bio-MEMS-menetelmiä, joilla voidaan jäljitellä in vivo -olosuhteita ja luonnollista 3D-rakennetta. Erityisesti hepatosyytit on kuvioitu yhteisviljelyyn tietyillä solutiheyksillä fibroblastien kanssa, jotta voidaan ylläpitää maksalle ominaisia toimintoja, kuten albumiinin eritystä, ureasynteesiä ja p450-pelkistystä. Vastaavasti mikrofluidiikan integroiminen mikrokuvioituihin yhteiskulttuureihin on mahdollistanut sellaisten elinten mallintamisen, joissa on useita verisuonitettuja kudoksia, kuten veri-aivoeste ja keuhkot. Keuhkojen elintason toimintoja on rekonstruoitu lung-on-a-chip-laitteissa, joissa huokoista kalvoa ja kylvettyä epiteelisolukerrosta venytetään syklisesti vierekkäisiin mikrokanaviin kohdistetulla alipaineella inhalaation jäljittelemiseksi.
Kantasolutekniikka
Integroitu mikrofluidinen laite, jossa on konsentraatiogradientin generaattori ja yksittäisiä solukammioita erilaistumista indusoivien tekijöiden annosriippuvaisten vaikutusten tutkimiseen. Kantasolutekniikan tavoitteena on pystyä hallitsemaan pluripotenttisten kantasolujen erilaistumista ja itseuudistumista soluhoitoa varten. Kantasolujen erilaistuminen on riippuvainen monista tekijöistä, kuten liukoisista ja biokemiallisista tekijöistä, nesteen leikkausstressistä, solun ja EKM:n välisistä vuorovaikutuksista, solujen ja solujen välisistä vuorovaikutuksista sekä alkionkappaleiden muodostumisesta ja organisoitumisesta. Bio-MEMS:ien avulla on tutkittu, miten kantasolujen viljely- ja kasvuolosuhteita voidaan optimoida näitä tekijöitä säätelemällä. Kantasoluja ja niiden erilaistuneita jälkeläisiä tutkitaan mikrosirujen avulla sen selvittämiseksi, miten transkriptiotekijät ja miRNA:t määrittävät solun kohtalon, miten epigeneettiset muutokset kantasolujen ja niiden tytärsolujen välillä vaikuttavat fenotyyppeihin sekä kantasolujen mittaamiseksi ja lajittelemiseksi niiden proteiiniekspression perusteella.
Biokemialliset tekijät
Mikrofluidiikka voi hyödyntää mikroskooppista tilavuuttaan ja laminaarista virtausominaisuuttaan kantasoluille annettavien biokemiallisten tekijöiden spatiotemporaaliseen ohjaukseen. Mikrofluidisia gradienttigeneraattoreita on käytetty annos-vastesuhteiden tutkimiseen. Happi on tärkeä biokemiallinen tekijä, joka on otettava huomioon erilaistumisessa hypoksian indusoimien transkriptiotekijöiden (HIF) ja niihin liittyvien signaalireittien kautta, erityisesti veren, verisuoniston, istukan ja luukudosten kehityksessä. Tavanomaiset menetelmät hapen vaikutusten tutkimiseksi perustuivat koko inkubaattorin asettamiseen tiettyyn happipitoisuuteen, mikä rajoitti analyysin pareittaiseen vertailuun normoksisten ja hypoksisten olosuhteiden välillä halutun pitoisuusriippuvaisen luonnehdinnan sijasta. Kehitettyihin ratkaisuihin kuuluu jatkuvien aksiaalisten happigradienttien ja mikrofluidisten soluviljelykammioiden rykelmien käyttö, jotka on erotettu ohuilla PDMS-kalvoilla kaasutäytteisiin mikrokanaviin.
Nesteen leikkausjännitys
Nesteen leikkausjännityksellä on merkitystä sydän- ja verisuonilinjojen kantasolujen erilaistumisessa sekä myöhäisessä embryogeneesissä ja organogeneesissä, kuten vasen-oikea-asymmetriassa kehityksen aikana. Makrotason tutkimukset eivät mahdollista leikkausjännityksen kvantitatiivista analyysia erilaistumisen kannalta, koska niissä käytetään rinnakkaislevyisiä virtauskammioita tai pyöriviä kartiolaitteita vain on-off-skenaarioissa. Mikrofluidiikan Poiseuille-virtaus mahdollistaa leikkausjännityksen systemaattisen vaihtelun kanavan geometrian ja virtausnopeuden avulla mikropumppujen avulla, kuten on osoitettu käyttämällä perfuusiokammioiden matriiseja mesenkymaalisten kantasolujen ja fibroblastisolujen adheesiotutkimuksissa.
Solujen ja EKM:n vuorovaikutukset
Solun ja ECM:n vuorovaikutukset aiheuttavat muutoksia erilaistumisessa ja itseuudistumisessa substraatin jäykkyyden kautta mekanotransduktiolla ja erilaisilla integriineillä, jotka ovat vuorovaikutuksessa ECM-molekyylien kanssa. ECM-proteiinien mikrokuviointia mikrokontaktipainatuksella (μCP), mustesuihkutulostuksella ja maskiruiskutuksella on käytetty kantasolujen ja ECM:n vuorovaikutustutkimuksissa. Käyttämällä mikrokontaktipainatusta solujen kiinnittymisalueen hallitsemiseksi on havaittu, että osteogeenisen/adipogeenisen linjan vaihtuminen ihmisen mesenkymaalisissa kantasoluissa voi olla riippuvainen solun muodosta. Mikropylväiden mikrovalmistuksella ja niiden taipumisen mittaamisella voidaan määrittää soluihin kohdistuvat vetovoimat. Fotolitografiaa voidaan käyttää myös soluihin kylvetyn valopolymerisoituvan ECM:n ristisilloittamiseen kolmiulotteisia tutkimuksia varten. ECM-mikrosarjojen käyttäminen kollageenin, laminaatin ja fibronektiinin kombinatoristen vaikutusten optimoimiseksi kantasoluihin on tavanomaisia kuoppalevyjä edullisempaa, koska sen läpimenoteho on suurempi ja kalliiden reagenssien tarve pienempi.
Solun ja solun vuorovaikutukset
Solujen kohtaloa säätelevät sekä kantasolujen väliset vuorovaikutukset että kantasolujen ja kalvoproteiinien väliset vuorovaikutukset. Solujen kylvötiheyden manipulointi on yleinen biologinen tekniikka solujen ja solujen välisten vuorovaikutusten hallinnassa, mutta paikallisen tiheyden kontrollointi on vaikeaa, ja usein on vaikea erottaa väliaineessa olevien liukoisten signaalien ja fyysisten solujen ja solujen välisten vuorovaikutusten vaikutukset toisistaan. Solujen adheesioproteiinien mikrotasolla tapahtuvaa kuviointia voidaan käyttää määriteltäessä eri solujen tilallisia sijainteja alustalla ihmisen ESC-proliferaation tutkimiseksi. Kantasolujen kylväminen PDMS-mikrosoluihin ja niiden kääntäminen substraatille tai toiselle solukerrokselle on menetelmä, jolla voidaan saavuttaa tarkka alueellinen kontrolli. Aukkoliittymäviestintää on tutkittu myös mikrofluidiikan avulla, jolloin keskikanavaa reunustavissa sivukanavissa virtaavan nesteen aiheuttama alipaine vangitsee solupareja, jotka ovat suorassa kosketuksessa toisiinsa tai jotka on erotettu toisistaan pienellä aukolla. Yleensä kantasolujen nollasta poikkeava liikkuvuus ja lyhyt solusykli häiritsevät kuitenkin usein näiden mikrotekniikoiden määräämää tilajärjestelyä.
Alkionmuodostus ja organisoituminen
Hiiren alkioidirakkuloita suspensioviljelmässä 24 tunnin kuluttua alkion kantasoluista muodostumisesta. Alkioidikappaleet ovat yleinen in vitro -pluripotenssitesti kantasoluille, ja niiden kokoa on hallittava, jotta voidaan indusoida suunnattu erilaistuminen tiettyihin sukulinjoihin. Yhdenmukaisen kokoisten alkioidielementtien muodostaminen mikrosolujen ja mikrofluidiikan avulla suurella läpivirtauksella mahdollistaa helpon talteenoton ja mikä tärkeämpää, skaalaamisen kliinisiä tilanteita varten. Alkionrungon solujen organisoinnin ja arkkitehtuurin aktiivisella ohjauksella voidaan myös ohjata kantasolujen erilaistumista käyttämällä endodermi-, mesodermi- ja ektodermi-indusoivien tekijöiden sekä itseuudistumistekijöiden mikrofluidisia gradientteja.
Avustetut lisääntymisteknologiat
Avustettujen lisääntymistekniikoiden avulla voidaan hoitaa hedelmättömyyttä ja parantaa geneettisesti karjaa. Näiden teknologioiden tehokkuus nisäkkäiden alkioiden kryosäilytyksessä ja in vitro -tuotannossa on kuitenkin heikko. Mikrofluidiikkaa on sovellettu näissä tekniikoissa, jotta voidaan jäljitellä paremmin in vivo -mikroympäristöä kuvioiduilla topografisilla ja biokemiallisilla pinnoilla, jotka mahdollistavat kontrolloidun spatiotemporaalisen solujen kiinnittymisen sekä kuolleiden tilavuuksien minimoinnin. Mikropumpuilla ja mikroventtiileillä voidaan automatisoida työläitä nesteen annostelumenetelmiä, ja erilaisia antureita voidaan integroida reaaliaikaiseen laadunvalvontaan. Bio-MEMS-laitteita on kehitetty siittiöiden liikkuvuuden arviointiin, siittiöiden valintaan sekä polyspermian estämiseen koeputkihedelmöityksessä.
Istutettavat mikroelektrodit
Istutettavien mikroelektrodien tavoitteena on liittyä kehon hermostoon biosähköisten signaalien tallentamiseksi ja lähettämiseksi sairauksien tutkimiseksi, proteesien parantamiseksi ja kliinisten parametrien seuraamiseksi. Mikrovalmistus on johtanut Michiganin antureiden ja Utahin elektrodiryhmän kehittämiseen, mikä on lisännyt elektrodien määrää tilavuusyksikköä kohti ja samalla ratkaissut ongelmat, jotka liittyvät paksuihin substraatteihin, jotka aiheuttavat vaurioita implantoinnin aikana ja laukaisevat vierasesinereaktion, sekä elektrodien kapseloitumiseen elektrodien sisältämän piin ja metallien avulla. Michiganin antureita on käytetty laajamittaisissa nauhoituksissa ja hermosolujen verkkoanalyyseissä, ja Utah-elektrodiryhmää on käytetty halvaantuneiden aivo-tietokone-rajapinnassa. Ekstrasellulaariset mikroelektrodit on kuvioitu sisäkorvaistutteissa käytettävään puhallettavaan kierteen muotoiseen muoviin, jotta ne voidaan asettaa syvemmälle ja parantaa elektrodin ja kudoksen välistä kosketusta, jotta äänet saadaan siirrettyä mahdollisimman tarkasti. Mikroelektroniikan integroiminen ohuille, joustaville alustoille on johtanut sellaisen sydänlaastarin kehittämiseen, joka kiinnittyy sydämen kaarevaan pintaan pelkän pintajännityksen avulla ja jolla voidaan mitata sydämen elektrofysiologiaa, sekä elektronisten tatuointien kehittämiseen ihon lämpötilan ja biosähköisyyden mittaamiseksi. Elektrofysiologisten signaalien langaton tallennus on mahdollista lisäämällä pietsokide kahden tallennuselektrodin ja yhden transistorin muodostamaan piiriin implantoidussa mikrolaitteessa. Ulkoinen anturi lähettää ultraäänienergiapulsseja}, jotka osuvat pietsokristalliin, ja solunulkoiset jännitemuutokset siroavat ultraäänellä takaisin pietsokristalliin, mikä mahdollistaa mittauksen. Niin sanottujen "hermopöly"-motiivien verkosto voi kartoittaa signaaleja koko kehon alueelta, johon mikroanturit on istutettu.
Mikrotyökalut kirurgiaa varten
Esimerkiksi pallokatetri, jossa on lämpötila-antureita, EKG-antureita ja LED-valoja, on kirurginen bio-MEMS.
Lääkkeiden toimittaminen
Transdermaalinen mikroneulalaastari on vähemmän invasiivinen kuin perinteinen lääkkeen antaminen hypodermisella neulalla. Mikroneulat, formulaatiojärjestelmät ja implantoitavat järjestelmät ovat bio-MEMS-järjestelmiä, joita voidaan soveltaa lääkkeiden toimittamiseen. Noin 100μm:n mikroneulat voivat läpäistä ihoesteen ja toimittaa lääkkeitä ihon alla oleviin soluihin ja interstitiaaliseen nesteeseen vähentäen kudosvaurioita, vähentäen kipua ja ilman verenvuotoa. Mikroneuloja voidaan myös integroida mikrofluidiikkaan lääkkeiden automatisoitua lataamista tai multipleksointia varten. Käyttäjän näkökulmasta mikroneulat voidaan sisällyttää laastarimuotoon itse annosteltavaa lääkettä varten, eivätkä ne muodosta terävää jätettä sisältävää biovaaraa (jos materiaali on polymeeristä). Mikroneulojen avulla tapahtuvaan lääkkeenantoon kuuluu pinnan päällystäminen terapeuttisilla aineilla, lääkkeiden lataaminen huokoisiin tai onttoihin mikroneuloihin tai mikroneulojen valmistaminen lääkkeellä ja päällystysmatriisilla lääkkeen maksimaalista lataamista varten. Kehitteillä on myös mikroneuloja interstitiaalisen nesteen uuttamiseen, veren uuttamiseen ja geenien toimittamiseen. Mikroneuloilla tapahtuvan lääkeannostelun tehokkuus on edelleen haaste, koska on vaikea varmistaa, ovatko mikroneulat tunkeutuneet tehokkaasti ihoon.
Jotkin lääkkeet, kuten diatsepaami, ovat huonosti liukenevia, ja ne on aerosolisoitava välittömästi ennen intranasaalista antoa. Bio-MEMS-tekniikkaa, jossa käytetään pietsosähköisiä antureita nestesäiliöihin, voidaan käyttää näissä olosuhteissa aerosolien kapean kokojakauman tuottamiseksi, jotta lääke saadaan paremmin toimitettua. Myös implantoitavia lääkeannostelujärjestelmiä on kehitetty sellaisten terapeuttisten aineiden annosteluun, joiden biologinen hyötyosuus on heikko tai jotka edellyttävät paikallista vapautumista ja altistumista kohdekohtaan. Esimerkkeinä voidaan mainita PDMS-mikrofluidilaite, joka istutetaan sidekalvon alle ja jonka avulla lääkeainetta voidaan annostella silmään silmäsairauksien hoitoon, sekä mikrosirut, joissa on kultakantaisia lääkesäiliöitä osteoporoosin hoitoon. Lääkeaineiden annosteluun tarkoitetuissa implantoitavissa bio-MEMS-mikropiireissä on tärkeää ottaa huomioon laitteen repeäminen ja annoksen poistaminen, laitteen kuitukapselointi ja laitteen poistaminen. Useimmat lääkkeet on myös toimitettava suhteellisen suurina määrinä (millilitroina tai jopa suurempina), mikä tekee implantoitavista bio-MEMS-lääkkeiden toimittamisesta haastavaa niiden rajallisen lääkeainepitoisuuden vuoksi.
Volodja Semitjov
Volodja Semitjov, oik. Vladimir Semitjov, myös W. Semitjov, Vladimir Semitjof, Vladimir Semitjov (1. heinäkuuta 1912 Pietari, Venäjä – 10. tammikuuta 1985 Tukholma, Ruotsi), oli venäläissyntyinen ruotsalainen toimittaja ja käsikirjoittaja. Hänen isänsä oli kirjailija Vladimir Semitjov ja veljensä kirjailija ja toimittaja Eugen Semitjov.
Semitjov työskenteli Dagens Nyheterin toimittajana. Hän raportoi lehdelle toisesta maailmansodasta Puolassa ja Suomessa sekä Lähi-idän vuoden 1948 tapahtumia, jotka johtivat Israelin valtion syntymiseen. 1950-luvulla hän siirtyi työskentelemään elokuvan pariin käsikirjoittajana. Semitjov on kääntänyt ruotsiksi muutamia Ilja Ehrenburgin teoksia.
Hailuodon kirjasto
Kirjasto päätettiin pitäjän kokouksessa perustaa, kun rovasti K. R. Heikel ehdotti kirjaston perustamista. Kirjasto oli aluksi pappilassa, kirkon sakastissa ja kirkonkylän koululla. Se muutettiin 1920-luvulla kantakirjastoksi, jota hoiti 1926 postinhoitaja Saimi Kilpinen kotonaan. Syksyllä 1982 kirjasto muutti entisen alakoulun tiloihin.
Kirjaston tilat ovat auki vain osina viikonpäivistä.
Costi
Costi on seuraavien henkilöiden taiteilijanimi:
Vladimir Tkatšov
Vladimir Tkatšov voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Fabella
thumb|Punainen nuoli osoittaa fabellaan. Fabella (latinaa, suomeksi 'pikku papu') on pieni luu polven takana jänteessä, jolla kaksoiskantalihas kiinnittyy reisiluuhun. Luun esiintyminen ihmisellä on lisääntynyt, ja nykyisin se on noin 39 prosentilla. Sitä on pidetty tarpeettomana, niin kuin aiemmin umpisuolta.
Koirilla ja kissoilla on fabella, kuten myös monilla apinoilla ja aiemmilla ihmislajeilla. Vuonna 1875 arvioitiin, että luu on lähes 18 prosentilla ihmisistä, mutta siitä se vielä väheni, kunnes jossakin vaiheessa alkoi yleistyä.
Syytä fabellan yleistymiseen ihmisellä ei tiedetä, joskin erilaisia teorioita on esitetty, muun muassa, että se olisi jonkinlainen luuston umpilisäke. Nivelrikkopotilailla se on tutkimusten mukaan yleisempi, mutta ei tiedetä, onko se syy vai seuraus. Jotkut asiantuntijat kehottavat poistattamaan sen, vaikka se ei aiheuttaisi kipua.
Musiikkivuosi 1996
Musiikkivuosi 1996 käsittelee vuoden 1996 tärkeitä musiikkitapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Doo Doo Doo Doo Doo (Heartbreaker)
”Doo Doo Doo Doo Doo (Heartbreaker)” on The Rolling Stonesin kappale vuonna 1973 ilmestyneeltä albumilta Goats Head Soup. Se ilmestyi myös singlenä joissakin valtioissa, kuten Yhdysvalloissa. Kappale nousi Billboard Hot 100 -listan sijalle 15.
Kappale kertoo kaksi tarinaa, joista kumpikaan ei perustu tositapahtumiin. Laulussa poliisi ampuu nuoren miehen erehtyessään tämän henkilöllisyydestä, minkä lisäksi kymmenvuotias tyttö kuolee huumeiden yliannostukseen. Kappale arvostelee amerikkalaista kaupunkielämää.
Puhaltimet ovat kappaleessa voimakkaasti esillä. Ne sovitti Jim Price. Bill Wymanin sijaan bassoa soittaa kitaristi Keith Richards. Kitarasoolon soittaa puolestaan Mick Taylor, joka käyttää kappaleessa wah-wah-pedaalia.
Rolling Stones on esittänyt kappaletta konserteissaan vuosina 1973, 1975, 1994–1995, 2003, 2005 ja 2007.
Albertina
Albertina voi tarkoittaa seuraavia:
Abdon Pamich
Abdon Pamich (s. 3. lokakuuta 1933 Fiume, Jugoslavia) on italialainen kilpakävelijä, jonka päämatkana oli 50 kilometriä.
Pamich on voittanut eniten kävelyn Italian-mestaruuksia. Hän voitti 10 kilometrin mestaruuden 13 kertaa (1956, 1958–1969), 20 kilometrin mestaruuden 13 kertaa (1958–1969, 1971) sekä 50 kilometrin mestaruuden 14 kertaa (1955–1968).
Josep del Hoyo
Josep del Hoyo on espanjalainen lintutieteilijä, joka toimittaa lintukirjasarjaa Handbook of the Birds of the World.
Del Hoyo on koulutukseltaan lääkäri. Hän työskenteli lääkärinä pienessä katalonialaisessa kylässä. Vuonna 1980 hän lähti kahden ystävänsä, joista toinen on hänen vaimonsa, kanssa 13 kuukauden mittaiselle maastoautoretkelle viiteentoista Afrikan maahan. Palattuaan Espanjaan hän päätti jättää lääketieteen ja keskittyä lintutieteeseen. Vuosien valmistautumisen jälkeen hän ryhtyi 1988 toimittamaan kirjaa kaikista maailman linnuista, jonka ensimmäinen osa Handbook of the Birds of the World, Volume 1 (julkaisija Lynx Edicions, jonka osakas Del Hoyo on) ilmestyi syyskuussa 1992. Toimittajina olivat hänen lisäkseen Andrew Elliott ja Jordi Sargatal ja artikkelien kirjoittajat olivat enimmäkseen espanjalaisia lintutieteilijöitä. Kirjasarjan varpuslinnuista kertova 16. osa ilmestyy vuonna 2011, jonka jälkeen kaikkiaan 9 774 lintulajia on kuvailtu.
August Fredrik (Sussexin herttua)
Elämä ja ura
August Fredrik kirjautui Göttingenin yliopistoon, eikä juurikaan asunut Englannissa ennen vuotta 1804. Italiassa matkustaessaan hän tapasi Augusta Murrayn, John Murray Dunmoren, Dunmoren 4. jaarlin toisen tyttären, ja avioitui salaa tämän kanssa Roomassa 4. huhtikuuta 1793 anglikaanisen kirkon seremoniassa. Jotta avioliittoa ei voitaisi vastustaa sen vuoksi, että se oli solmittu katolisessa maassa, pariskunta meni uudelleen naimisiin salanimillä Hanover Squaren St Georgen kirkossa, Westminsterissä, 5. joulukuuta 1793. Molemmat avioliitot solmittiin ilman isän suostumusta tai edes tämän tietoa. Elokuussa 1794 avioliitto julistettiin mitätöidyksi sillä perusteella, että se oli vastoin vuoden 1772 kuninkaallista avioliittolakia, koska kuningas ei ollut hyväksynyt liittoa. Muutaman vuoden ajan prinssi ei välittänyt hovin päätöksestä, mutta lopulta pariskunta erosi. Avioliitosta syntyi kaksi lasta, joiden huoltajuus jäi Lady Augustalle.
Vasta vuonna 1801 August Fredrik korotettiin aatelisarvoon Arklowin paronin, Invernessin jaarlin ja Sussexin herttuan arvonimellä. Hänen omaksumansa liberaalit poliittiset näkemykset vieraannuttivat hänet isästään ja hovista, eikä hänelle annettu muiden kuninkaallisten herttuoiden saamia taloudellisesti tuottoisia virkoja. Hän tuki tarmokkaasti aikansa edistyksellistä politiikkaa, kuten orjakaupan lakkauttamista, katolisten emansipaatiota, juutalaisten ja Englannin kirkosta irtautuneiden uskonnollisten toisinajattelijoiden kansalaisoikeuksien rajoitusten poistamista ja parlamenttiuudistusta. Hän oli kiinnostunut taiteen ja tieteen edistämisestä ja tuki mielellään vaikutusvaltansa avulla hyväntekeväisyyshankkeiden edistämistä. Myöhempinä vuosinaan hän oli haluttu juhlaillallisten seremoniamestari. Vapaamuurarien Englannin yhdistyneen suurloosin ensimmäisenä suurmestarina hän toimi vuodesta 1813. Hänet valittiin Royal Society of Artsin puheenjohtajaksi vuonna 1816, ja vuosina 1830–1839 hän oli Royal Societyn puheenjohtaja, mutta luopui tehtävästä Kensington palatsissa pidettyjen illallisten kustannusten vuoksi. Hänen kirjastossaan oli yhteensä yli 50 000 nidettä, noin 1 000 Raamatun painosta sekä monia hepreankielisiä ja muita muinaiskäsikirjoituksia. Hän oli erityisen kiinnostunut heprean ja raamatunaiheiden tutkimisesta. August Fredrik solmi toisen avioliiton Lady Cecilia Underwoodin kanssa, joka oli Arthur Goren, Arranin jaarlin yhdeksäs tytär ja Sir George Bugginin leski. Vuonna 1840 Lady Cecilia korotettiin Invernessin herttuattareksi. Avioliitosta ei syntynyt jälkeläisiä. Testamentissaan August Fredrik määräsi, että hänen jäännöksiään ei haudattaisi kuninkaallisen perheen kanssa Windsoriin vaan Kensal Greenin julkiselle hautausmaalle.
Gunnar Klettenberg
Gunnar Klettenberg (s. 27. lokakuuta 1967 Viljandi, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen esteratsastaja, Viron menestyneimpiä. Klettenberg on voittanut maailmancupin osakilpailuja. Vuonna 2006 hän sijoittui cupissa kolmanneksi. Hän on koulutukseltaan eläinlääkäri ja valmentaa myös esteratsastuksessa kilpailevaa tytärtään.
Musiikkivuosi 1995
Musiikkivuosi 1995 käsittelee vuoden 1995 tärkeitä musiikkitapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Ernest Gedge
pienoiskuva|oikea|250px|Ernest Gedgen ottama valokuva [[Kampalassa, Ugandassa]]
Ernest Gedge (1862–1935) oli brittiläinen toimittaja, joka toimi itäisessä Afrikassa ja osallistui myös alueen kartoitukseen. Gedge toimi The Times -lehden vakituisena kirjeenvaihtajana Ugandassa.
Gedge syntyi lokakuussa 1862 Ludboroughissa Englannissa. Vuosina 1889–1890 hän lähti Freferick Jacksonin kanssa tutkimusmatkalle Afrikan itärannikolta Victorianjärvelle. Matkan jälkeen Jackson palasi rannikolle, mutta Gedge jäi Ugandaan.
Kesällä 1894 Gedge avioitui Caroline Susan Alice Carrin kanssa Whickhamissa Englannissa. Pariskunta sai yhden lapsen, joka syntyi joulukuussa 1904.
Lämminveriset (televisiosarja)
Lämminveriset on yhdeksänosainen suomalainen televisiosarja, joka esitettiin ensimmäisen kerran MTV3:lla kevätkaudella 1996. Sarja on uusittu kesällä 2005. Helmikuussa 2014 sarja julkaistaan DVD:llä.
Sarjan käsikirjoittivat Kirsti Manninen ja Annina Holmberg. Sarjan ohjaaja oli Sina Kujansuu ja sen tuottivat Ville Koivisto ja Jari Matala. Tuotantoyhtiö oli Match Makers Oy.
Gevorg V Sureniats
Gevorg V Sureniats (k. 8. toukokuuta 1930) toimi Armenian katolikoksena vuosina 1911–1930. Hänen kaudellaan tapahtui Armenian kansanmurha, minkä vuoksi hän joutui virkakaudellaan huolehtimaan muun muassa laajasta joukosta pakolaisia. Gevorg V oli katolikos, joka uudisti kirkkoa osin radikaalistikin. Hän hyväksyi ensimmäisenä Armenian kirkon johtajana urkujen käytön, otti käyttöön gregoriaanisen kalenterin ja kumosi kieltoja, jotka koskivat kaukaisten sukulaisten välisiä avioliittoja.
Gevorg V kuoli 8. toukokuuta 1930. Huolimatta Neuvostohallinnosta hänen hautajaisiinsa osallistui kymmeniä tuhansia ihmisiä. Häntä seurasi katolikoksena Khoren I.
Elio Di Rupo
Elio Di Rupo (s. 18. heinäkuuta 1951 Morlanwelz, Vallonia, Belgia) on belgialainen poliitikko, joka toimi Belgian pääministerinä vuosina 2011–2014 ja ranskankielisen Parti socialiste -sosialistipuolueen (PS) puheenjohtajana vuosina 1999–2011. Hän on entinen ranskankielisen Vallonian osavaltiohallituksen pääministeri. Di Rupo on väitellyt luonnontieteiden tohtoriksi Mons-Hainaut'n yliopistosta.
Di Rupo on Vallonian suosituimpia ja arvostetuimpia poliitikkoja. Hän on Monsin kaupungin pormestari (kaupunginjohtaja). Hänen aloitteestaan Monsissa on vuodesta 1984 järjestetty kansainvälinen rakkauselokuvafestivaali.
Tausta ja yksityiselämä
Di Rupon vanhemmat muuttivat Belgiaan Italiasta etsiäkseen töitä. Di Rupon ollessa vain yksivuotias hänen isänsä kuoli auto-onnettomuudessa. Hänen lukutaidoton äitinsä päätyi elättämään yksin perheen seitsemää lasta, ja joutui lopulta antamaan osan lapsistaan läheiseen orpokotiin. Di Rupo on kuitenkin kertonut, ettei hän kaikesta huolimatta kuvailisi lapsuuttaan onnettomaksi.
Opiskellessaan kemiaa Mons-Hainaut'n yliopistossa Di Rupo alkoi olla aktiivisesti mukana sosialistipuolueen toiminnassa. Valmistuttuaan yliopistosta hän kuvaili äitinsä pitäneen sitä "yhtä hienona kuin häitä".
Vuonna 2011 di Rupo sanoi olevansa "ateisti, rationalisti ja vapaamuurari".
Sarafaani
Alun perin muualta Euroopasta Venäjälle tullut sarafaani mielletään venäläiseen pukuperinteeseen kuuluvaksi. Se kuuluukin osana joihinkin venäläisiin naisten kansanpukuihin ja on suosittu monin paikoin Itä-Euroopan keski- ja pohjoisosissa. Suorasarafaani tunnetaan myös karjalaisissa kansanpuvuissa sekä useiden muiden suomensukuisten kansojen kansanpuvuissa. Erityyppisiä sarafaaneja käytetään myös monissa muissa Euroopan maissa.
Elio Di Rupo
Poliittinen ura
Di Rupo valittiin Monsin kaupunginvaltuustoon vuonna 1982 ja terveys-, sosiaali- ja ympäristöasiain apulaiskaupunginjohtajaksi vuonna 1986. Hänet valittiin Monsin alueen kansanedustajaksi vuosina 1987 ja 1989. Vuonna 1991 hänestä tuli Belgian senaatin jäsen.
Sarafaani
Historiaa
thumb|upright|220px|Koristenauhoin korostettu miehustapaneeli sarafaanissa. Ivan Biblininin teoksesta Sunnuntaiaamuna (1901) painettu postikortti. Vaikka sarafaaniksi sanottu asu ymmärretään nykyisin venäläisiin perinteisiin kuuluvaksi, sen katsotaan tulleen sinne muualta Euroopasta 1200-luvulla. Asusta käytettiin tuolloin toista nimeä, suomalaisessa asussa feresi, ja kyseessä oli hihallinen kevyt miesten takki, joka kiinnitettiin edestä joko napeilla tai hakasilla. Asun nimeksi tuli sarafaani jo 1400-luvulla, mutta sanalla tarkoitettiin leveää kiilamaisista kappaleista koottua miesten päällysvaatetta.
Elio Di Rupo
Poliittinen ura
Di Rupo toimi Belgian ranskankielisen yhteisön ministerinä vuosina 1992 ja 1994, hän oli opetusministeri vuosina 1993 ja 1994, samalla hän vastasi ministerinä myös audiovisuaalisista asioista. Vuonna 1994 hänet valittiin jäseneksi liittovaltion hallitukseen, jossa hänelle kuuluivat varapääministerin tehtävät sekä kommunikaatio ja jukisten yhtiöiden ministeriöiden tehtävät. Hän toimi myöhemmin hallituksessa varapääministerin tehtävien lisäksi talous- ja viestintäministerinä.
Sarafaani
Historiaa
Naiset alkoivat käyttää hihattomaksi muuttuneita sarafaaneja 1600-luvulla, ja jonkin aikaa sitä käyttivät molemmat sukupuolet, kunnes 1700-luvun alussa siitä tuli selkeästi vain naisten vaate. Muutos nykymuotoiseen naisen asuun kävi neljän vaiheen kautta:
Elio Di Rupo
Poliittinen ura
Vuonna 1996 Marc Dutroux -pedofiiliskandaalin yhteydessä nuori tarjoilija Olivier Trusgnach ilmoitti julkisesti, että varapääministeri Di Rupo oli ostanut häneltä seksiä. Di Rupo tunnusti julkisesti olevansa homoseksuaali ja ostaneensa seksiä, mutta kielsi ostaneensa seksiä alaikäisiltä. Di Rupolla ei ollut mitään tekemistä Dutroux'n kanssa. Liberaalit väittivät, että syytösten tarkoitus oli mustamaalata Parti Socialistea ja kaataa keskustavasemmistolainen hallitus.
Sarafaani
Historiaa
Pitkä sarafaani tuli suosituksi Venäjän keski- ja pohjoisosissa. Se oli yleinen maaseudulla, mutta sitä käytettiin runsaasti myös kaupungeissa. Tyypilliseen asuun kuuluivat paita tai pusero, sarafaani, vyö ja esiliina. Sarafaanin koristeet osoittivat naisen yhteiskunnallisen aseman ja hänen varallisuutensa. Esimerkiksi kauppiaan vaimon sarafaani saatettiin valmistaa kalliista tuontikankaasta, kuten silkistä, satiinista tai brokadista, joka reunustettiin turkiksin ja koristeltiin kultanapein ja kirjottiin kulta- ja hopealangoin. Maaseudun naiset ja alempaan keskiluokkaan kuuluvat naiset käyttivät kotitekoisista pellava- ja villakankaista valmistettuja sarafaaneja. Ne koristeltiin varojen mukaan erilaisilla punotuilla tai kudotuilla nauhoilla, kirjomalla ja pitsillä, leveillä vöillä ja punoksilla.
Elio Di Rupo
Poliittinen ura
Vuonna 1998 Di Ruposta tuli Belgian kauppaministeri. Hänet valittiin Belgian ranskankielisen sosialistipuolueen puheenjohtaja vuonna 1999 ja uudelleen vuonna 2003. Samana vuonna hänet valittiin Sosialistisen internationaalin varapuheenjohtajaksi. Monsin kaupunginjohtajaksi Di Rupo valittiin vuonna 2000, kun hänen puolueensa oli saavuttanut ennätysmäisen voiton kunnallisvaaleissa, 61,35 prosenttia annetuista äänistä ja 30 paikkaa 45 jäsenisessä valtuustossa.
Sarafaani
Historiaa
1700-luvun alkuun saakka sitä käyttivät naiset ja tytöt kaikista yhteiskuntaluokista, kunnes Pietari Suuren aloittamat uudistukset muuttivat keski- ja yläluokkiin kuuluvien naisten vaateparren. 1800-luvulta alkaen sarafaania käyttivät pääasiassa enää Volgan alueen maaseudun naiset. Lokakuun vallankumouksen jälkeen sarafaania pidettiin epätoivottuna keisarillisen Venäjän jäänteenä.
Elio Di Rupo
Poliittinen ura
Vuonna 2006 Di Rupo perusti säätiön, jonka tehtävänä on huolehtia orpolapsista. Säätiön varat koostuvat hänen saamistaan korvauksista Dexia-pankin hallituksen jäsenenä.
Sarafaani
Sarafaani Suomessa
Tämän tyyppisiä asuja on ollut käytössä 1900-luvulle saakka Vienan Karjalassa, Aunuksessa ja osassa nykyistä Suomen Pohjois-Karjalaa, mutta paikoitellen Kannaksella ja Suomenlahden itäisessä saaristossa vanhoilla naisilla vielä 1900-luvun alkukymmenillä, evakkonaisilla jopa vielä tätäkin myöhemmin. Nyky-Suomessa sarafaani tai feresi ovat pääasiassa erilaisten karjalaiseen perinteeseen liittyvien juhlien esiintymisasuja. Niiden valinnassa kantajan uskonto, ikä tai siviilisääty eivät vaikuta entiseen tapaan asun valintaan.
Elio Di Rupo
Poliittinen ura
Kesäkuussa 2010 käytyjen parlamenttivaalien jälkeen Belgiaan ei kyetty muodostamaan hallitusta, mikä johti 540 päivää kestäneeseen hallituskriisiin. Lopulta joulukuun 2011 alussa kuningas nimitti sosialistien, kristillisdemokraattien ja liberaalien muodostaman koalitiohallituksen virkaansa. Pääministeriksi nousi sosialistipuolueen puheenjohtajana toiminut Di Rupo.
Kunnianosoituksia
Vuonna 2002 kuningas soi Di Rupolle valtioministerin arvon, joka oikeuttaa osallistumaan hyvin harvoin (viisi kertaa itsenäisen Belgian historian aikana) kokoontuvaan kuninkaan neuvostoon.
Sarafaani
Sarafaani ja feresi
Sarafaanista käytetään myös nimitystä feresi. Sanat ovat peräisin eri kielistä, sarafaani farsista ja feresi kreikasta, ja niillä on tarkoitettu aikojen kuluessa eri asioita esimerkiksi käytettyjen materiaalin tai kaavoituksen mukaan. Suomessa nimityksiä käytetään nykyisin ristikkäin niin, että merkitykset peittävät täysin toisensa. Pukusanastossa voidaan kuitenkin tehdä ero asun (sarafaani) ja esimerkiksi puseron, päähineen ja korut sisältävän asukokonaisuuden välillä (feresi), mutta sama ero tehdään myös toisin päin. Sanojen käytössä nähdään myös alueellisia eroja.
Sarafaanin uusi kukoistus Venäjällä
1950-luvulla Neuvostoliitossa alkoi sarafaanin uusi tuleminen, kun muotilehdet alkoivat korostaa perinteisen vaatteen monikäyttöisyyttä. Ne esittelivät naisille erilaisia sarafaaniversioita alkaen paksummasta kankaasta valmistetuista arkisista työvaatteista ja päätyen kevyemmistä ja iloisen värisistä kankaista valmistettuihin viikonloppuasuihin. Uudesta suosiosta voidaan puhua 1960-luvulta alkaen. 1970-luvulla nähtiin denimversioita ja 1980-luvulla tulivat muotiin ohuesta ja pienikuvioisesta painokankaasta runsashelmaisiksi valmistetut versiot. Nykyisin näitä malleja käytetään erityisesti kesällä.
Taifuuni Oliwa
Taifuuni Oliwa oli yksi ennätysmäisen vuoden 1997 Tyynenmeren taifuunikauden 11 supertaifuunista. Oliwa rantautui lounaiseen Japaniin, missä 12 asuntoa tuhoutui ja yli tuhat kärsi vesivahinkoja.
Murmanskin alue
Murmanskin alue on Venäjän federaation subjekti Pohjois-Euroopassa. Se käsittää Kuolan niemimaan, Petsamon ja Kantalahden ympäristön.
Maantiede
thumb|left|230px|Näkymä tuntureilta Imandrajärvelle
Murmanskin alue rajoittuu pohjoisessa ja koillisessa Barentsinmereen, idässä ja etelässä Vienanmereen ja etelässä Karjalan tasavaltaan, lännessä Suomeen sekä luoteessa Norjaan. Alueen pääkaupunki on Murmansk (1916–1917 nimenä Romanov-na-Murmane).
Alueella on monia tuntureita, joista korkein on Hiipinätuntureilla sijaitseva Jubytšvumtšorr (1 201 m, г. Юбычвумчорр). Vesistöistä mainittakoon Paatsjoki Norjan vastaisella rajalla, Tuulomajoki, Nivajoki. Pisin joki on itään virtaava Ponoi, 426 km. Kaikkiaan alueella on 130 000 järveä ja jokea. Suurin järvi on Imandra, jonka pinta-ala on 876 km². Pohjoisrannikon merkittävimmät vuonot ovat Kuolanvuono ja Petsamonvuono.
Ilmasto
Murmanskin alue sijaitsee lähes kokonaan pohjoisen napapiirin pohjoispuolella, joten kaamos talvella ja kesäyön aurinko vaikuttavat niin valoon kuin alueen lämpötasapainoon. Lämpimän Golfvirran ansiosta alueen subarktisessa mannerilmastossa on kostean lauhaa merellistä vaikutusta ja ilmasto on alueen pohjoisosissakin lauhan subarktinen. Keskilämpötila on tammikuussa rannikolla −8 °C ja sisämaassa −13 °C ja heinäkuussa rannikolla +8 °C ja sisämaassa +14 °C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä vaihtelee välillä 350–1 000 mm; eniten sataa tunturialueilla. Kasvukausi on kestoltaan 80–130 päivää.
Luonnonsuojelualueita
Murmanskin alueella on useita merkittäviä luonnonsuojelualueita. Luonnonpuistoja on kaksi: erityisesti pohjoiseen, Vienan- ja Barentsinmerien saaristoluontoon keskittyvä moniosainen Kantalahden luonnonpuisto (Кандалакшский Заповедник, 705,3 km², josta 209,5 km² maa-alueita ja loput kosteikkoja tai vesialueita) ja Lapin luonnonpuisto (2 784,3 km²:n biosfäärialue, kaivosalueiden läheinen valtiollinen luonnonmetsä, Лапландский Биосферный резерват). Muita valtiollisia, rajoitetumman suojelun rauhoitusalueita ovat: Kanozeron rauhoitusalue (Канозерский Заказник, 656,6 km²), Murmanskin tundran rauhoitusalue (Мурманский тундровый Заказник, 2 950,0 km²) ja Tuuloman rauhoitusalue (Туломский Заказник, Tulomski zakaznik, 337,0 km²). Osia näistä ja muita Murmanskin alueita suojeltiin tiukemmin, kun helmikuussa 2018 perustettiin Hiipinän kansallispuisto.
Kaupungit
Alueen suurimpiin kaupunkeihin vuonna 2010 kuuluivat Murmansk (307 257 as.), Apatiitti (59 672 as.), Severomorsk (50 060 as.), Montšegorsk (45 361 as.), Kantalahti (35 654 as.), Hiipinä (28 625 as.) ja Olenegorsk (23 072 as.). Suurimpien kaupunkien, samoin kuin Murmanskin alueen kunnallis- ja kaupunkipiirikuntien hallintokeskusten sijainti käy ilmi oheisesta kartasta.
Historia
Alueen alkuperäisasukkaita ovat saamelaiset. Suomalaiset ja karjalaiset ulottivat eräretkensä Kuolaan eli Turjan niemelle jo 800-luvulta alkaen. Molemmat verottivat turkisten muodossa saamelaisia. Norjalaiset viikingit ulottivat retkensä 900-luvulta alkaen Kuolan rannikolle ja jopa Vienanmerelle. Idästä päin taas novgorodilaiset, päästyään Vienajokea pitkin 1220-luvulla Vienanmeren rannikolle, alkoivat levittää vaikutustaan Jäämerellekin.
Ennen alueen merkityksen huomattavaa lisääntymistä, Kuolan niemimaa kuului Venäjän Arkangelin kuvernementtiin. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Kuolanvuonon jäätymättömän sataman merkitys Venäjälle kasvoi. Alueelle johtavaa Muurmannin rataa ryhdyttiin rakentamaan 1915 ja seuraavana vuonna vuonon rannalle perustettiin kaupunki nimeltä Romanov-na-Murmane (nykyinen Murmansk). Vuonna 1918 kaupungissa puhkesi bolševikkivallankumous, jonka ”valkoiset” joukot tukahduttivat. Vuosina 1918–1920 alue oli Ison-Britannian miehittämä (katso Pohjois-Venäjän interventio). Toisen maailmansodan aikana saksalaiset valloittivat alueen läntisimmän osan (Operaatio Hopeakettu), mutta eivät onnistuneet valtaamaan Murmanskia eivätkä Muurmannin rataa, jotka olivat Neuvostoliitolle tärkeä huoltoreitti. Talvisodan jälkeen Suomen luovuttama Kalastajansaarennon länsiosa liitettiin Murmanskin alueeseen ja jatkosodan jälkeen kävi samoin koko Petsamolle. Toisen maailmansodan jälkeen Kantalahden piiri ja siihen liitetty osa Suomen luovuttamaa Sallan-Kuusamon aluetta liitettiin Murmanskin alueeseen.
Hallinto
Murmanskin alue on yksi Venäjän federaation 86 jäsenalueesta (federaatiosubjekti). Sen pääkaupunki on Murmansk. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja alueduuma.