cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruotsinkielinen opetus Helsingin yliopistossa
Opetus Turun akatemiassa oli latinan ja ruotsinkielistä. 1900-luvun alussa yliopiston opetuskieleksi tuli suomi.
Vuonna 2007 yliopistoon perustettiin lahjoitusvaroilla ruotsinkielinen eläinlääketieteen professuuri.
Preacher Roe
thumb|Preacher Roe Elwin Charles "Preacher" Roe (26. helmikuuta 1916 – 9. marraskuuta 2008) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi MLB-tasolla vuosina 1938–1954 joukkueinaan St. Louis Cardinals, Pittsburgh Pirates ja Los Angeles Dodgers. Hänet muistetaan taitavana syöttäjänä.
Ruotsinkielinen opetus Helsingin yliopistossa
Neljä yliopiston osakunnista ovat ruotsinkielisiä: Åbo Nation, Vasa nation, Östra Finlands Nation ja Nylands Nation.
Sakari Rimminen
Vuonna 1970 Taideteollisen oppilaitoksen kamerataiteen osastolta valmistunut Rimminen ohjasi kaksi pitkää elokuvaa, Pilvilinna (1970) ja Sadeaika (1981), sekä lukuisia dokumentteja. 1970-luvun dokumenttituotanto koostui pääosin teollisuus- ja tilauselokuvista, joista yhdessä Tuure A. Korhosen kanssa ohjattu I-lasi kanssamme (1979) palkittiin parhaan lyhytelokuvan Jussilla. 1980- ja 1990-luvuilla Rimmisen tuotanto käsitteli yhä enemmän niin yhteiskunnallisia kuin suomalaista arkitodellisuuttakin kuvaavia aiheita.
Rimmisen sisar on animaatioelokuvien tekijä Marjut Rimminen. Rimmisen poika Mikko Rimminen on Finlandia-palkittu kirjailija.
Siris (Sardinia)
Siris on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 230 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 6,00 neliökilometriä. Se sijaitsee 161 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Kriitikko
thumb|[[J. V. Snellman oli paitsi valtiomies ja filosofi, myös toimittaja ja taidekriitikko. Oskar Nylanderin maalaama muotokuva vuodelta 1849.]] Kriitikko (kreikan sanasta κριτικός, ”erittelytaitoinen”) eli arvostelija tutkii ja arvottaa jotakin yksittäistä taiteen tai kulttuurin alaa tai useampia aloja. Kriitikoksi kutsutaan usein myös henkilöä, joka arvostelee jotakin ilmiötä toistuvasti.
Suomalaisen kritiikin historiasta voi mainita esimerkiksi J. V. Snellmanin ja Zachris Topeliuksen, jotka molemmat toimivat aikoinaan kriitikoinakin osana toimittajan töitään. Kriitikot alkoivat toimia Suomessa 1800-luvulla, mutta vasta 1900-luvun alussa alkoivat vaikuttaa ensimmäiset ammatti- tai ammattimaisesti toimivat kriitikot sanomalehdissä.
Kriitikko saattaa erikoistua jonkin taiteenalan tutkimiseen ja kritiikkiin, tai hän saattaa valita kritiikkinsä kohteeksi useita taiteenaloja. Taidekriitikot kirjoittavat tavallisesti sanomalehtiin, aikakauslehtiin tai muihin julkaisuihin, kirjoihin tai verkkosivuille.
Suomessa on vain muutamia päätoimisia kriitikoita. Suurin osa työskentelee avustajina sanomalehdissä tai muissa julkaisuissa muun työnsä ohella. Suomen arvostelijain liitto ilmoittaa verkkosivullaan, että sillä on lähes tuhat jäsentä. Järjestö on jakautunut jaoksiin eri taiteenalojen mukaan, joita ovat elokuva, kirjallisuus, kuvataide, musiikki sekä tanssi ja teatteri.
Yleisradion elokuussa 2008 julkaiseman Taloustutkimuksella teettämässä kyselyssä kulttuuriammateista vähiten arvostettuja ovat lausuntataiteilija, underground-taiteilija, kulttuuritoimittaja, taidegalleristi ja kriitikko. Kyselyn arvostetuimpia olivat kirjailija, näyttelijä, klassisen musiikin säveltäjä, elokuvaohjaaja, kapellimestari ja taidemaalari.
Ian Abercrombie
Ian Abercrombie (11. syyskuuta 1934 Grays, Iso-Britannia – 26. tammikuuta 2012 Los Angeles, Yhdysvallat) oli brittiläinen näyttelijä.
Hän saapui Yhdysvaltoihin 17-vuotiaana vuonna 1951, ja hänen näyttämödebyyttinsä tapahtui neljä vuotta myöhemmin Vankileiri 17 -näytelmäversiossa. Abercrombien läpimurtorooli oli televisiosarjassa Seinfeld, jossa hän esitti Mr. Pittiä, Elainen johtajaa, vuonna 1998. Hän esiintyi myös useissa elokuvissa, teatterissa, televisiosarjoissa sekä ääninäyttelijänä.
Intef IV
Sehetepkare Intef (myös Intef IV tai Intef V) oli Egyptin faarao, joka hallitsi 13. dynastian, Egyptin toisen välikauden aikana Memfistä noin 1759 eaa. – 1749 eaa ollen mahdollisesti sen 23. kuningas. Tiedot hänestä perustuvat pääosin Torinon papyrukseen sekä Karnakin Kuningasluetteloon.
Gho
pienoiskuva|Gho Gho on bhutanilainen perinteinen miesten asuste. Se on polviin asti ulottuva kaapu, jonka kuvioinnin ja värien kirjo on laaja. Yhdessä kabney-huivin ja tsho lham -saappaiden kanssa gho muodostaa Bhutanin miesten kansallisasun.
Ghon käyttö on pakollista bhutanilaisille miehille mm. kouluissa, valtion virastoissa ja juhlatilaisuuksissa.
Musta norjanhirvikoira
Musta norjanhirvikoira (norsk elghund sort) on norjalainen koirarotu, joka on harvinainen kotimaassaankin. Norjassa rekisteröidään noin 100 yksilöä vuosittain ja naapurimaassa Ruotsissa vain muutamia.
Ulkonäkö
Musta norjanhirvikoira on harmaata sukulaistaan hieman pienirunkoisempi, pitkäraajaisempi ja lyhytkarvaisempi. Se on kiiltävänmusta, kippurahäntäinen tyypillinen pystykorva - vankkarakenteinen, ylväsryhtinen ja rungoltaan neliömäinen. Tunnusmerkkeihin lukeutuvat kiilamainen ja kuonoa kohti kapeneva pää, pystyt teräväkärkiset korvat ja yleensä tummanruskeat silmät. Karvapeite on tiheä ja karhea; peitinkarva on suora ja pitkä, aluskarva pehmeä. Urosten säkäkorkeus on 46–49 cm (ihanne 47 cm) ja narttujen 43–46 cm (ihanne 44 cm).
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on tarmokas, rohkea ja peloton riistakoira. Harmaaseen muunnokseen verrattuna musta on luonteeltaan riidanhaluisempi, karumpi ja vähemmän lempeä.
Alkuperä
Musta norjanhirvikoira polveutuu saamelaisten koirista ja on hyvin samankaltainen kalixinkoiran kanssa. Se on todennäköisesti sukua myös harmaalle norjanhirvikoiralle ja ruotsinlapinkoiralle – Norjassa kuvatuissa yksilöissä on havaittu selkeitä yhtäläisyyksiä lapinkoiran kanssa. Se on alun perin kotoisin Itä-Norjasta, missä sitä käytettiin hirven, karhun ja lintujen metsästykseen. Se tunnustettiin omaksi, harmaasta norjanhirvikoirasta erilliseksi rodukseen jo vuonna 1877, ja ensimmäinen rotumääritelmä laadittiin vuonna 1895.
Terveystilanne
KoiraNetin tilastojen mukaan yhdenkään koiran lonkkia, kyynäriä, polvia tai silmiä ei ole virallisesti tutkittu.
Conda
Conda on kunta ja kaupunki Angolan Cuanza Sulin maakunnassa. Kunta sijaitsee maan länsiosassa, melko lähellä rannikkoa. Kunnassa asuu 90 911 asukasta, sen pinta-ala on 1 997 neliökilometriä ja väestötiheys on 45,5 henkilöä neliökilometrillä.
Väestö
Condassa asui vuonna 2015 90 911 asukasta, ja vuoden 2022 arvion mukaan kunnan väkiluku on 112 738. Kunnan väkiluku on kasvussa ja samalla tasolla muun maakunnan kanssa. Ennusteen mukaan väestö jatkaa kasvuaan, ja kunnassa olisi 200 000 asukasta 2060-luvulla. Väestönkasvu on kuitenkin hiukan matalampaa kuin muualla Angolassa. Asukkaista noin puolet on lukutaitoisia.
Asukkaista lähes puolet on alle 15-vuotiaita. Asukkaiden keski-ikä on 16,4 vuotta: miesten keski-ikä on 15,8 vuotta, naisten 16,9 vuotta.
Wienin toinen välitystuomio
thumb|Unkarin vuosina 1938–1941 saamat alueet. Wienin toinen välitystuomio oli Saksan ja Italian toisen maailmansodan aikana antama välitystuomio koskien Romanian ja Unkarin rajakiistoja. Välitystuomio tehtiin Wienin Belvedere-palatsissa 30. elokuuta 1940. Sen seurauksena Pohjois-Transilvania siirtyi Romanialta Unkarin hallintaan.
Tausta
Unkarille tappiollisen ensimmäisen maailmansodan jälkeen monikansallinen Unkarin kuningaskunta joutui luovuttamaan kesäkuussa 1920 solmitussa Trianonin rauhansopimuksessa useita historiallisia alueitaan naapureikseen syntyneille uusille kansallisvaltioille. Sen seurauksena Unkarin kuningaskunnan alue supistui vain kolmasosaan maailmansotaa edeltäneestä valtiosta. Samalla miljoonia etnisiä unkarilaisia siirtyi Unkarin rajojen ulkopuolisten naapurivaltioiden kansalaisiksi.
”Trianonin häpeärauha” ja sen seuraukset leimasivat Unkarin maailmansotien välisen ajan julkista keskustelua. Kuninkaatonta kuningaskuntaa johti valtionhoitaja, amiraali Miklós Horthy, joka loi 1930-luvulla läheiset suhteet fasistiseen Italiaan ja sen johtajaan Benito Mussoliniin. Syyskuussa 1938 solmittu Münchenin sopimus johti Tšekkoslovakian Sudeettialueiden luovuttamiseen natsi-Saksalle. Edelleen sen seurauksena Unkari esitti omat vaatimuksensa Tšekkoslovakian alueeseen, mikä johti marraskuussa 1938 natsi-Saksan ja fasistisen Italian johtamaan ensimmäiseen Wienin välitystuomioon. Sen mukaan Unkari sai takaisin Trianonin rauhassa menettämänsä eteläisen Slovakian vahvasti unkarinkielisiä alueita. Maalis–huhtikuussa 1939 Unkari kävi rajasodan itsenäistyneen Slovakian kanssa. Unkari sai Saksalta luvan miehittää vielä sodan seurauksena Rutenian alueen.
Nämä Trianonin rauhan korjaukset Unkarin kannalta eivät olleet riittäviä, sillä Romanialle Trianonin rauhan tuloksena luovutettu Transilvanian alue oli Unkarin pääkohde korjattaessa Trianonin rauhan seurauksia.
Unkarin ja Romanian keskinäiset neuvottelut Transilvaniasta kesällä 1940
thumb|Romanian Unkarille luovuttama Transsilvanian alue merkitty keltaisella. Neuvostoliitto esitti kesäkuussa 1940 uhkavaatimuksen Romanialle Bessarabian ja Bukovinan liittämisestä Neuvostoliittoon. Tämä oli osa Saksan ja Neuvostoliiton elokuussa 1939 tekemää Molotov-Ribbentrop-sopimuksen salaista lisäpöytäkirjaa, jolla Saksa oli antanut Neuvostoliitolle valtuudet aluejärjestelyyn. Kun Romania joutui suostumaan ao. alueluovutuksiin Neuvostoliitolle, Unkarin hallitus valtionhoitaja Horthyn johdolla päätti hyödyntää tilannetta ja esitti vaatimuksen Transilvanian aluejärjestelyihin.
Euroopassa tilanne oli muuttunut Saksan kannalta edulliseksi lähes vuoden käynnissä olleessa toisessa maailmansodassa, sillä Ranska joutui tekemään tappion kärsineenä aselevon Saksan kanssa 22. kesäkuuta 1940. Ranska oli ollut Romanian länsirajan takaaja, mutta nyt Saksa oli nujertanut Ranskan. Tilanne oli Romanialle uusi. Romanian kuningas Kaarle II kääntyi tilanteessa Saksan ja sen johtajan Adolf Hitlerin puoleen vaatien Saksaa tukemaan Romanian koskemattomuuden Unkarin vaatimuksille. Saksalaiset kehottivat romanialaisia tässä tilanteessa neuvottelemaan unkarilaisten kanssa. ,
Neuvottelut asiasta Unkarin ja Romanian välillä alkoivat 16. elokuuta 1940 Romanian Turnu Severinin kaupungissa. Unkarin valtuuskunta esitti laajoja aluevaatimuksia, kun taas Romania esitti vain väestönsiirtoja ja pieniä rajakorjauksia. Unkarin vaatimat alueet käsittivät 69 000 km² ja niillä asui 3,8 miljoonaa ihmistä, joista 2/3 oli romanialaisia. Neuvottelut ajautuivat umpikujaan 24. elokuuta 1940. Neuvottelujen katkettua Unkari mobilisoi 400 000 miestä. Romanialla puolestaan oli Transilvaniassa aseissa 450 000 miestä. Rajalla syntyi myös kahakoita. Unkari esitti Saksan ja Italian osallistumista jälleen välimiehinä Transilvanian asian järjestelyyn. Koska Saksa ei halunnut riidan eskaloituvan Unkarin ja Romanian välillä, Saksa ja sen kanssa liitossa ollut Italia päättivät rauhoittaa tilanteen. Saksa halusi erityisesti, että Ploiestin öljyn kuljetuksissa ei tapahtuisi mitään häiriötä.
Wienin toinen välitystuomio
thumb|Pohjois-Transsilvanian etninen jakauma. Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop ja Italian ulkoministeri Galeazzo Ciano kutsuivat osapuolet Wieniin Belvedereen 30. elokuuta 1940. Neuvotteluissa Unkarin vaatimuksia supistettiin kolmanneksella unkarilaisten alkuperäisiin vaatimuksiin nähden siten, että Unkarille siirtyisi sovintoesityksen mukaan Transilvanian pohjoisosasta 43 492 km², jossa asui lähes 2,7 miljoonaa ihmistä, heistä runsas miljoona romanialaisia. Romaniaan jäävään osaan Transilvaniaa jäi vielä noin 400 000 unkarilaista. Heille jäi vuoden pituinen harkinta-aika siirtyä Unkariin.
Unkarilaisten iloitessa Romanian ulkoministeri Mihail Manoilescu pyörtyi kokouspöydän ääreen nähtyään välitysehdotuksen. Lääkintätoimenpiteiden jälkeen kokousta voitiin kuitenkin jatkaa. Romanian kruununneuvosto kuningas Kaarlen johdolla kokoontui seuraavana yönä ja hyväksyi esityksen. Vaatimukset kuningas Kaarlen erosta ja hänen 1930-luvun lopulla syntyneen diktatuurinsa lopettamisesta lisääntyivät tällöin Romaniassa. Kuninkaan asemaa heikensi samaan aikaan Bulgarian kanssa sovittu Etelä-Dobrudžan palauttaminen Romanialta Bulgarialle. Kuningas Kaarle luopuikin kruunusta vain viikon kuluttua.
Romanialaisilla oli 14 päivää aikaa vetäytyä luovutettavalta alueelta. Alueella olivat merkittävät Oradean ja Cluj-Napocan (Koloszvár) kaupungit. Unkarilaisjoukot aloittivat alueen haltuunoton 5. syyskuuta 1940. Valtionhoitaja Horthy seurasi joukkoja Unkarille siirtyneellä alueella ratsastaen alueen suurimpiin kaupunkeihin, kuten Nagyvarádin ja Koloszváriin, kuten hän oli tehnyt kukistaessaan Unkarin neuvostotasavallan ja noustessaan valtaan vuonna 1919. Alueen siirtyminen Unkarin hallintaan tapahtui 13. syyskuuta 1940 mennessä.
Etniset unkarilaiset ottivat Unkarin kuningaskunnan osaksi siirtymisen vastaan tyytyväisyydellä. Unkarin armeija sorti alueelle jääneitä romanialaisia. Suoranaisia romanialaisiin kohdistuneita murhiakin tapahtui miehitysvaiheessa. Alueluovutusten vastapainona Romania sai Saksan ja Italian takuut rajoilleen. Aiemmin Saksaan poliittisesti etäisyyttä pitänyt Unkari joutui ottamaan huomioon tarkemmin Saksan edut ja solmimaan uuden taloussopimuksen Saksan kanssa. Unkarin oli annettava paremmat toimintamahdollisuudet saksalaismieliselle Nuoliristi-puolueelle ja vapautettava puolueen johtaja Ferenc Szálasi vankilasta.
Romanian liittyminen akselivaltioihin tuli selväksi Saksan siirtäessä Romaniaan divisioonan turvaamaan saksalaisetuja alueella. Samana syksynä marraskuussa 1940 molemmat kiistelevät osapuolet, Unkari ja Romania, liittyivät Saksan, Italian ja Japanin syyskuussa 1940 solmimaan kolmen vallan sopimukseen. Unkari ja Romania olivatkin mukana Saksan hyökätessä kesällä 1941 Neuvostoliittoon. Saksan valtakunnankansleri Hitler tarjosi Romanialle kompensaationa Transilvanian menetyksestä Neuvostoliitolta vallattua Transnistrian aluetta eli niin sanottu Transnistrian kuvernoraattia. Romaniassa kuningas Kaarlen jälkeen valtaan noussut marsalkka Ion Antonescu hyväksyi tämän ratkaisun.
Sardiinit
Sardiini on nimitys useille eri puolilla maailmaa eläville sillikalojen lahkoon kuuluville kalalajeille, erityisesti suvuista Sardina, Sardinops ja Sardinella. Nimeä käytetään purkitettuina myös muista silleistä tai sillimäisistä kaloista. Sardiinit ovat pieniä ja öljyisiä ja ne kalastetaan 14–25 senttimetrin mittaisina. Kalastetut sardiinit yleensä purkitetaan ja säilötään öljyyn.
Etymologia
Sana sardiini tulee kreikan kielen sanasta sardine tai sardinos joka viittaa Sardinian saareen.
Käyttö
pienoiskuva|vasen|Sardiinisäilyke Sardiineja kalastetaan kaupallisesti pääasiassa ihmiskäyttöön, ja ne ovatkin monille kansoille tärkeä ravinnonlähde. Niitä käytetään niin säilykkeinä, kuivattuina, suolattuina kuin savustettuina. Erityisen tärkeä sardiini on monien muiden lajien tavoin portugalilaisessa ruokakulttuurissa. Sardiineista saadaan myös sardiiniöljyä, jota on käytetty muun muassa maalin, lakan, linoleumin ja margariinin valmistukseen. Sardiineista valmistettua kalajauhoa käytetään ravintona eläimille.
Käyttö kielikuvissa
Sardiinien säilönnästä on tullut kielikuva muutamissa ilmauksissa, joilla kuvataan suurta ihmismäärää pienessä tilassa. Suomessa vastaava ilmaus "kuin sillit suolassa".
Italialainen poliittinen sardiiniliike liike otti nimensä viitteenä säilykekalojen tiukkaan pakkaamiseen. Myös englannin kielessä väkijoukon tiiviyttä kuvataan sardiinipurkkiin viittaavalla ilmauksella "packed like sardines."
Lähteet
pienoiskuva|Sardiineja akvaariossa.
Géza Szilvay
Géza Ellák Jenő Szilvay (s. 13. syyskuuta 1943 Budapest, Unkari) on unkarilaissyntyinen viulunsoitonopettaja ja suomalainen musiikkivaikuttaja. Hän on entinen Itä-Helsingin musiikkiopiston rehtori ja Kuhmon Prima Nota -kurssin pääkouluttaja.
Géza Szilvay opiskeli Budapestissa musiikkia ja musiikkipedagogiikkaa sekä valtio-oppia ja oikeustiedettä. Hän on opettanut Itä-Helsingin musiikkiopistossa vuodesta 1971 ja toiminut opiston rehtorina vuodesta 1984 lähtien. Szilvay tuli suuren yleisön tuntemaksi 1970-luvulla tv-sarjasta Viuluviikarit musiikkimaassa, jossa sovellettiin unkarilaista musiikkipedagogiikkaa suomalaisiin lapsiin. Unkarilaisen Zoltán Kodályn periaatteiden pohjalta Géza ja hänen vanhempi veljensä Csaba Szilvay ovat kehittäneet kansainvälisesti menestyneen värikieli-menetelmän (Colourstrings), jota käytetään Helsingin Lapsi- ja Juniorijousten kasvatuksessa sekä myös muissa oppilaitoksissa ympäri maailman. Juniorijousten jäsenet soittivat vuorollaan viulun ”lintukielellä, äitikielellä, isäkielellä ja karhukielellä” eri väreillä merkityistä nuoteista. Silloisista Colourstrings-lapsista musiikkimaailman tähdiksi ovat nousseet muiden muassa Réka Szilvay, Pekka Kuusisto ja Linda Lampenius.
Veljeksille on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan kunniamerkki 1981, Suomen Valtion kulttuuripalkinto 1983, Unkarin valtion kunniamerkki 1990, Helsingin kaupungin kulttuuripalkinto 1995, Pro Musica -palkinto 1999 ja Kansainvälinen Kodály-palkinto 2007.
Szilvay esiintyi yhdessä Lapsijousten kanssa NBC:n joulushow’ssa, jota isännöi Andy Williams. Jakso kuvattiin Suomessa 1980-luvulla.
Szilvaylle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2009.
Leo Vroman
Vroman pakeni Lontooseen natsien saavuttua Alankomaihin 10. toukokuuta 1940. Hän matkusti myöhemmin sodan aikana Jakartaan, jossa hän täydensi opintojaan ennen joutumistaan japanilaisten vangitsemaksi.
Sodan jälkeen Vroman muutti New Yorkiin. Hänelle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus vuonna 1951. Hän aloitti runouden julkaisemisen vuonna 1946 ja voitti siitä lähtien lukuisia tunnettuja runopalkintoja.
Iso-Löytänä
Iso-Löytänä on Keski-Suomessa Saarijärvellä Löytänänrannassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Iso-Löytänä on 3,9 kilometriä pitkä, 1,8 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 298 hehtaaria eli 3,0 neliökilometriä. Sitä ympäröi mäet ja kumpareet. Suurin niistä on Sikamäki, joka on osa Kalmarinselän ja Iso-Löytänän erottavaa pitkää harjannetta. Harjanteen rinteen laskevat järven länsirantaan paikoin jyrkästikin. Sikamäki kohoaa yli 215 metrin mpy. korkeuteen eli 77 metriä vedenpinnan yläpuolelle. Järven itärannasta työntyy järvelle 500 metriä pitkä Jauhoniemi, joka jakaa järven pohjois- ja eteläosaan. Järven rantaviiva on muuten varsin selkeäpiirteinen, vaikka eteläosasta voi nimetä Kaihlalahden, Saunaniemen ja Kuikanlahden, sekä pohjoisosasta Sammallahden, Matoniemen ja Heinälahden. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta, jotka sijaitsevat järven eteläosassa. Ne ovat Selkäsaari ja Kaihlalahden suulla sijaitseva Multaluoto.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 16,37 miljoonaa kuutiometriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 5,5 metriä. Sen syvänne sijaitsee Sammallahdella ja siinä on 17,1 metriä syvää. Syvänteen ympärillä kilometrin pituinen laaja syvänne, jossa on yli 10 metriä vettä. Eteläosassa on myös kilometrin pituinen vastaava syvänne, mutta se on kapea. Heinälahdella on vesi matalaa.
Järven rantaviivan pituus on 13,4 kilometriä. Kartasta katsoen järven rantaviivasta on korkeintaan neljännes peltomaata. Rantaan ulottuvia peltomaita löytyy pääasiassa Kaihlalahdelta, Kuikanlahdelta, ja Matoniemeltä Heinälahteen. Rannikolla sijaitsee kymmenisen maatilaa tai muuta kiinteää asutusta, ja rannoilla on arviolta 25 vapaa-ajan asuntoa. Valtatie 13 kulkee järven pohjoispuolelta ohitse. Siitä haarautuu itärantoja seuraamaan Löytänänrannan kautta kulkeva kylätie. Länsirantoja seuraa kauempana vesirajasta kulkeva Koskenkylän tielle johtava kylätie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Mahlunjärven alueella (14.62), jonka Iso-Löytänän valuma-alueeseen (14.629) järvi kuuluu. Iso-Löytänän valuma-alueen pinta-ala on 47,9 neliökilometriä. Iso-Löytänä laskee Kaihlapuroa myöten ensin Kaihlalampeen (4 ha), sitten puroa myöten Tarvalampeen (3 ha), josta se jatkaa Tarvopuroa myöten yhtyen Kalmujokeen. Järven vedenpinnan korkeus on 138,3 metriä mpy ja Kalmunjoen 124,7 metriä mpy., joten lakupurolle tulee pudotusta 13,6 metriä.
Iso-Löytänään tulee eri suunnilta pieniä puroja, joista karttoihin on merkitty nimellä ainakin Jouhteenpuro, Kantalaisenpuro, Sammalpuro ja Pajupuro. Sammalpuron valuma-alueella sijaitsee Tervalampi (2 ha). Kantalaisenpuroon laskee useiden järvien ja lampien laskuojat. Heti alajuoksulla siihen yhtyy Iso-Löytänän läjialueelta Pieni-Löytänän (9 ha) ja Alajärven (22 ha) yhteinen laskuoja. Niiden pohjoispuolella kulkee Puustinharju, jonka pohjoispuolella sijaitsee Honkalampi (1 ha). Vaikka sillä ei ole laskuojaa Iso-Löytänään, luetaan se kuitenkin mukaan sen valuma-alueeseen. Kantalaisenpuroon yhtyy kaakosta tuleva sivuoja, jonka valuma-alueella sijaitsee pieni ja kaukainen Rauskalampi (1 ha). Keskijuoksulla siihen yhtyy Kalatonlampi (2 ha) ja yläjuoksulla Ylä-Jokilampi ja Ala-Jokilampi (1 ha). Näihin laskee erikseen Kaitanen (10 ha) ja Saarinen (68 ha) omia puroja myöten. Saariseen tulee vielä Rimminlammen ja kauempaa Kaivantolammen vedet. Seuraavat neljä järveä kuuluvat kartan korkeuskäyrien perusteella edellisten kanssa samaan valuma-alueeseen. Ne ovat Hoikanlampi (3 ha), Hoikanlampi (4 ha), Mätäsjärvi (38 ha) ja Suolampi (1 ha). Vastaavalla tavalla epäselviä ovat keskijuoksun korkeudella sijaitsevien järvien kuuluminen valuma-alueeseen. Ne ovat Lehmilampi (3 ha), Pieni Lehmilampi, Tuomilampi (2 ha), Valkoinenlampi (1 ha), Haukilampi (3 ha), Pitkälampi, Kalliolampi ja Saunalampi. Näiltä puuttuu selvä pintavesiyhteys esimerkiksi Kantalaisenpuroon.
Geiranger
thumb|right|260px|Risteilyaluksia Geirangerin rannalla elokuussa 2008.
Liikenneyhteydet
Riksvei 63 -tie kulkee Geirangerin läpi.
Lauttayhteydet
Geirangerista on autolauttayhteydet Hellesyltiin ja Valldalin Sylteen ja niistä vastaa norjalainen kuljetuksiin keskittynyt monialayhtiö Fjord1 Nordvestlandske AS.
30px Valldal (Sylte) - Geiranger
M/F Kvernes -lautta kulkee 20.6.– 20.8. päivittäin. Lähdöt ovat Valldalista (Sylte) klo 9.30 ja 14.45 ja Geirangerista klo 12.00 ja 17.15.
30px Geiranger - Hellesylt
M/F Bolsøy- ja M/F Veøy -lautat kulkevat 1.6.–2.9. päivittäin. Lähdöt tapahtuvat 1½ tunnin välein klo 8.00–18.30 kummastakin satamasta.
Nähtävyyksiä
Geiranger lähiympäristöineen tarjoaa monenlaisia nähtävyyksiä.
Suomen vaakuna
thumb|[[Olof Eriksson, Suomen vaakuna, 1978. ]]
Suomen vaakuna on Suomen valtion tunnus. Suomen vaakunaa käyttävät aina sineteissään ja leimoissaan tasavallan presidentti ja tasavallan presidentin kanslia, valtioneuvosto, ministeriöt, valtioneuvoston oikeuskansleri ja oikeuskanslerinvirasto, korkein oikeus ja korkein hallinto-oikeus, valtakunnansyyttäjä ja valtakunnansyyttäjänvirasto, Helsingin yliopiston kansleri, Suomen Pankki, Puolustusvoimat ja Rajavartiolaitos sekä Suomen ulkomaanedustustot.
Vaakunan syntyhistoria on osittain tuntematon. Se esiintyi ensimmäisen kerran Uppsalan tuomiokirkossa olevan Kustaa Vaasan hautamuistomerkin jalustassa vuonna 1580. Autonomisella Suomen suuriruhtinaskunnalla oli 1800-luvulla käytössään leijonavaakuna, ja vuonna 1917 siitä tuli itsenäisen Suomen tunnus. Vaakunan yksityiskohdat ovat vaihdelleet vuosien varrella. Nykyisen Suomen vaakunan vuodelta 1978 suunnitteli Olof Eriksson.
Määritelmä
Suomen vaakunan heraldinen selitys on määritelty Suomen vaakunasta annetussa laissa seuraavasti:
Henkilöä, joka myy Suomen vaakunana yllä kuvatusta poikkeavaa vaakunaa, voidaan sakottaa.
Vaakunan käyttö
Suomen vaakunaa käyttävät valtioneuvoston päätöksen mukaan asiakirjojen varmenteena ja sinettinä valtioneuvosto, ministeriöt, puolustusvoimat, Korkein oikeus, Korkein hallinto-oikeus, Suomen pankki ja Helsingin yliopiston kansleri. Muut valtion virastot käyttävät niille erikseen vahvistettuja tunnuskuvia. Suomen vaakuna on myös Suomen molemmissa valtiolipuissa ja niiden johdannaisissa, kuten tasavallan presidentin lipussa.
Suomen lipun tai Suomen vaakunan käyttö tavaramerkissä on sallittu vain erityisellä luvalla, joka on haettava sisäministeriöltä. Vaakunan käytöstä muissa yhteyksissä ei ole erityisiä säännöksiä. Vaakunan leijonan tulee olla ajoneuvojen oikeassa kyljessä niin, että leijona katsoo oikealle, jotta ei synny vaikutelmaa, että leijona peruuttaa, kun ajoneuvo liikkuu eteenpäin. Toisin sanoen, leijona katsoo aina menosuuntaan.
Ruotsin vallan aika
thumb|Suomen vaakuna Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä (1583). Tämä [[Uppsalan tuomiokirkko|Uppsalan tuomiokirkossa oleva vaakuna oli Eric O. W. Ehrströmin lähtökohtana hänen suunnitellessaan itsenäisen Suomen ensimmäistä vaakunaa.]] Suomen vaakunan varhaisin tunnettu versio esiintyy ensimmäisen kerran flaamilaisen William Boyn 1580-luvulla Uppsalan tuomiokirkkoon veistämässä Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä. Hautamuistomerkissä on esitetty useita maakuntavaakunoita, joista yksi on Suomen suurruhtinaskunnan vaakuna. Sen aatteellisena alkuna olivat muistomerkin valmistuessa vallassa olleen kuningas Juhana III:n maailmankuva ja poliittiset tavoitteet. Samoihin aikoihin hän liitti arvonimeensä tittelin ”Suomen suurruhtinas”. Vaakunan heraldinen selitys kuului 1580-luvulla näin: Vaakunan punainen väri kuvasi sotaisuutta. Suurruhtinaan kruunu on yhteydessä Liettuan vaakunaan, joka oli läntisen kristikunnan ainoa varhaisempi suurruhtinaskunta.
Euroopan valtiolliset vaakunat voidaan jakaa karkeasti ottaen kotkiin ja leijoniin. Fennoskandiassa leijonat ovat olleet historian saatossa suositumpia. Myös Ruotsin heraldiikka käytti paljon leijonaa vaakunoissaan, missä se esiintyy rohkeuden, voiman ja valppauden symbolina. Sitä käytettiin esimerkiksi Länsi-Götanmaan ja Smoolannin vaakunoissa ja myös nykyisessä Ruotsin vaakunassa. Suomen vaakunan leijona on mahdollisesti peräisin Ruotsin hallitsijasukuihin keskiajalla kuuluneesta Folkunga-suvun käyttämästä goottilaisesta leijonatunnuksesta. Folkunga-sukuun kuulunut Suomen herttua Valdemar Maununpoika käytti leijonaa vaakunassaan jo 1300-luvun alussa. Vaakunan leijona voi toisaalta juontua myös Flanderin kreivien 1100-luvulta saakka käytössä olleen vaakunan leijonasta. Oletettavasti leijonan veistänyt William Boy päätti käyttää hyväksi havaittua mallia.
Vaakunan suoran miekan oletetaan viittavan saksalaistyyppiseen ratsuväen käyttämään suoraan pistomiekkaan ja sapelin olevan turkkilais-tataarilaista tyyppiä, jota Iivana Julman ja hänen seuraajiensa ratsuväki käytti. Suomen vaakunan kaksi miekkaa muistuttavat myös vielä vanhemman Karjalan vaakunan miekkoja. Ruotsi ja Venäjä kävivät Karjalan alueista vuosina 1579–1595 ankaraa taistelua. Vaakunan on toisinaan tulkittu symboloivan sitä: leijonalla on oikeassa etukäpälässä lännen suora miekka ja samalla se polkee jalkoihinsa idän käyrän sapelin.
Matti Klingen näkemyksen mukaan käyrä sapeli ei Suomen ja Karjalan vaakunoissa alun perin suinkaan viitannut Venäjään, jonka sotilaat eivät ole sellaisia koskaan käyttäneetkään, vaan mongoleihin, jotka vielä 1500-luvulla pitivät hallussaan laajoja alueita Etelä-Venäjällä, sekä mahdollisesti myös turkkilaisiin, joita kaikkialla Euroopassa tuohon aikaan pidettiin uhkana.
Autonomian aika
Suomen suurruhtinaskunnan tullessa osaksi Venäjän keisarikuntaa Suomen sodan seurauksena vuonna 1809, leijona ei voinut enää luonnollisesti polkea Venäjään viitannutta sapelia. Brennerin versioon perustuva vaakuna oli käytössä, kun keisari Aleksanteri I kohtasi Porvoon valtiopäivät maaliskuussa 1809.
Lokakuussa 1809 Aleksanteri I vahvisti Venäjän säädöskokoelmassa Suomen vaakunan, jossa oli kruunupäinen leijona seisomassa hopeasapelilla, jota se pitelee vasemmalla etutassullaan. Vaakunan perustana oli Brennerin vaakunatyyppi ja siinä alkuperäinen vaakasuora sapeli oli sijoitettu vinommin, niin että sitä oli vaikea polkea.
Vuoden 1857 Venäjän säädöskokoelman määrittämässä Suomen vaakunassa leijonan vasen takakäpälä on luiskahtanut pois sapelilta ja leijona ei enää polje tai seiso sillä, vaan pitää siitä kiinni oikealla takakäpälällään ja tukeutuu siihen. Sapeli muutettiin samalla ”käyrämiekaksi”. Aiemmin poljettu ase muutettiin vaakunassa käytössä olevaksi aseeksi ja tueksi. Tällä vaakunamuunnoksella oli esikuvansa vuoden 1618 ruotsalaisessa Raamatussa esitetyssä versiossa.
Kolmeen jalkaan tukeutuva leijona painettiin Suomen postimerkkeihin 1880-luvun puoliväliin asti. Litografi Ferdinand Tilgmann toteutti valtionarkistonhoitaja Karl Bomanssonin suunnitteleman Suomen suuriruhtinaskunnan vaakunan vuonna 1886. 1880-luvulla käyttöön otetussa vaihtoehtoisessa vaakunassa ei puuttunut poliittista kärjistystä ja sen esikuvana oli Upsalan tuomiokirkon vaakuna. Leijonahahmo yleistyi Suomessa valmistetuissa vaakunoissa, postimerkeissä ja leijonalipuissa. Postimerkeissä ja -korteissa leijonavaakunan käyttö loppui kuitenkin venäläistämisen seurauksena, ja kaksipäinen kotka tuli postimerkeissä leijonan rinnalle vuoden 1891 postimanifestin jälkeen. Suomalaiset suosivat kuitenkin leijonamerkkejä. Vuoden 1900 alusta lähtien Suomen postilaitos ei saanut ottaa vastaan postilähetyksiä, joissa näkyi erikseen painettuna Suomen vaakuna. Maakuntatunnukset tulivat leijonan tilalle postikortteihin ja leijona-aiheisten postimerkkien käyttö loppui kokonaan 14. tammikuuta 1901.
Venäjän vallan loppuvuosina Suomen vaakuna oli sekä keisarikunnan pienessä että suuressa vaakunassa. Suuressa vaakunassa (1882) Venäjän kaksipäistä kotkaa ympäröivät myös imperiumin kuuden alisteisemman osan vaakunat.
Itsenäisessä Suomessa
Itsenäisen Suomen tunnus leijonavaakunasta tuli vuonna 1917. Muun muassa sosiaalidemokraattisen puolueen vasemmistosiiven Otto Wille Kuusinen pilkkasi eduskunnassa porvareita leijonan käyttämisestä vaakunassa toteamalla: ”...miten he olivat löytäneet sellaisen otuksen Suomen metsistä, jota siellä ei olekaan. Monenlaisia metsänpetoja siellä kyllä löytyy, mutta ei leijonaa!”. Punaisella pohjalla olevaa vaakunaleijonaa, leijonalippua käytettiin itsenäisyyden alussa myös Suomen lippuna, kunnes sinivalkoiseen ristilippuun siirryttiin toukokuussa 1918.
Valtion sinettikomitea ei pitänyt Karl Bomanssonin suunnittelemaa vaakunaa täysin onnistuneena. Eric O. W. Ehrström otti suunnittelutyönsä pohjaksi Kustaa Vaasan hautamonumentin vaakunan. Sen päällä oli suuriruhtinaskunnan kruunu, jonka valtioneuvosto poistatti vuonna 1920.
Taiteilija Akseli Gallen-Kallela esitti 1929 valtioneuvostolle laatimansa ehdotuksen, jossa vaakunan kilpi oli muutettu nelijakoiseksi niin, että ensimmäinen ja neljäs kenttä olisivat mustia, toinen ja kolmas punaisia. Taiteilijan mukaan historiallinen punainen kuvaa menneisyyttä, musta taas on nykyisyyden ja tulevaisuuden ”vakava tunnusväri”. Lisäksi hän asetti kilven päälle patalakkiin perustuvan rautaisen päähineen, jota koristaa neljä kuusenoksaa muistuttavaa ristiä. Myös pääkonsuli Rudolf Ray ehdotti Suomen vaakunan uusimista, ja hän ajoi Suomen vaakunaeläimen vaihtamista Ruotsista lainatusta leijonasta kotoperäiseksi karhuksi. Hän suunnitteli Suomelle uuden vaakunan, jossa oli iestä katkova musta karhu symboloimassa Suomen vapautumista. Tämä karhuvaakuna on kuvattuna Rayn Helsingin Kaivopuistoon vuonna 1931 lahjoittamassa Itsenäisyyden kuusen muistokivessä.
Vuonna 1934 valtioneuvosto asetti komitean suunnittelemaan tasavallalle täysvaakunaa eli suurta valtakunnanvaakunaa. Taiteilija Germund Paaerin piirtämissä luonnoksissa varsinainen vaakunakilpi olisi ollut Suomen vanhan leijonavaakunan kaltainen, mutta lisäksi vaakunassa olisi ollut kilvenkannattajina kaksi heraldista karhua, arvokruununa suurruhtinaan kruunu sekä jalustana havuja. Tunnuslauseena ehdotuksissa oli ”Vapaa, vankka, vakaa”. Vaihtoehtoisessa luonnoksessa kilven päällä kuvattiin ritarikypärä ja kypäränkoristeena kahdeksansakarainen kultatähti. Vaakunan uudistustyö eteni kuitenkin hitaasti ja se unohtui sotavuosina.
Suomen vaakunan nykyisen ulkomuodon on suunnitellut Olof Eriksson. Myös hän teki vuonna 1978 valmistuneeseen suunnittelutyöhönsä muutoksia Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä olevan vaakunan pohjalta.
Suomen vaakuna taiteessa ja kulttuurissa
pienoiskuva|200x200px|Leijona [[Suomen jääkiekkomaajoukkue|Suomen jääkiekkomaajoukkueen tunnuksena.]] Korkein oikeus tuomitsi vuonna 1974 taiteilija Harro Koskisen valtakunnanvaakunan häpäisemisestä Sikavaakuna-teoksissa (1969) sakkoihin.
Kuvataiteilija Emmi Mustosen suunnittelemassa Kaikkien leijona -t-paidassa neljä leijonavaakunakuvaa kuvaavat Suomen eri etnisyyksiä, perinteisiä arvoja, seksuaalista monimuotoisuutta ja uskonnonvapautta. Paidasta julkaistu kuva vaatemyymälän Facebook-sivulla aiheutti kymmeniä raivokkaita kommentteja alkuvuonna 2016.
Vaakunan leijonasymboliikkaa onkin käytetty useissa yhteyksissä, muun muassa koruissa ja Suomen jääkiekkomaajoukkueen pelipaidassa.
Shani Davis
Shani Davis (s. 13. elokuuta 1982 Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen pikaluistelija, jonka parhaat matkat ovat 1 000 ja 1 500 metriä.
Tammikuussa 2005 Davis voitti jo kolmannen kerran peräkkäin Pohjois-Amerikan mestaruuden. Kisoissa hän teki 1 500 metrillä silloisen maailmanennätyksen 1.43,33. Saman vuoden helmikuussa hän voitti Moskovassa yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden pistein 150,777.
24. marraskuuta 2005 Davis luisteli 1 000 metrillä maailmanennätyksen 1.07,03, jonka Pekka Koskela alitti 10. marraskuuta 2007 ajalla 1.07,00. Torinon olympialaisissa 2006 hän voitti kultamitalin 1 000 metrin kilpailusta kautta aikain ensimmäisenä tummaihoisena yksilölajin urheilijana talvikisoissa. Lisäksi hän saavutti 1 500 metrillä hopeaa. Samana vuonna Davis voitti myös yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden Calgaryssä. Hän teki samassa kaupungissa 1 500 metrin maailmanennätykset 1.42,68 maaliskuussa 2006 ja 1.42,32 maaliskuussa 2007. 2007 matkakohtaisissa MM-kilpailuissa hän voitti mestaruudet 1 000 ja 1 500 metrillä. Sprinttereiden MM-kilpailuissa hän sai pronssia. Davis uusi 1 000 metrin maailmanmestaruutensa ja sijoittui hopealle 1 500 metrillä 2008 Naganon MM-kisoissa. Yleisluistelijoiden MM-kilpailuissa Berliinissä hän sai samana vuonna pronssia. Hän voitti sprinttereiden maailmanmestaruuden Moskovassa 2009.
Pikaluistelun maailmancupin finaaleissa 6. maaliskuuta 2009 Salt Lake Cityssä Davis luisteli 1 500 metrin maailmanennätyksen 1.41,80. Seuraavana päivänä hän luisteli 1 000 metrillä uuden maailmanennätyksen 1.06,42, jolla alitti Pekka Koskelan virallisen maailmanennätyksen 1.07,00. Davisin maanmies Trevor Marsicano oli myös alittanut Koskelan ennätyksen hieman ennen Davisia luistelemalla 1.06,88. Vuoden 2009 matkakohtaisissa MM-kilpailuissa Kanadan Richmondissa Davis voitti kultaa 1 500 metrillä ja pronssia 1 000 metrillä. Joulukuussa 2009 Davis paransi 1 500 metrin maailmanennätystään aikaan 1.41,04.
Vancouverin olympialaisissa 2010 Davis voitti kultaa 1 000 metrillä ja hopeaa 1 500 metrillä. Vuonna 2011 hän sai pronssia sprinttereiden MM-kilpailuissa. Matkakohtaisissa MM-kisoissa hän voitti kultaa 1 000 metrillä ja joukkuetakaa-ajossa sekä hopeaa 1 500 metrillä. Heerenveenin matkakohtaisissa MM-kilpailuissa 2012 hän sai hopeaa joukkuetakaa-ajossa ja pronssia 1 000 metrillä. Sotšin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui 1 500 metrillä toiseksi ja 1 000 metrillä kolmanneksi. Hän sai hopeaa sprinttereiden MM-kilpailuissa Naganossa 2014. Hän voitti 1 000 metrin maailmanmestaruuden Heerenveenissä 2015 ajalla 1.08,57.
Davis on voittanut maailmancupin kokonaiskilpailun 2014 sekä sijoittunut kolmanneksi 2012 ja 2013. 1 000 metrin maailmancupin hän on voittanut 2006, 2008, 2009, 2010, 2012 ja 2014, ollut toinen 2013 sekä kolmas 2007 ja 2011. 1 500 metrin maailmancupin hän on voittanut 2008, 2009, 2010 ja 2011 sekä ollut kolmas 2012 ja 2014
Gita Mehta
Gita Mehta (s. 1943 Delhi ) on intialainen kirjailija ja dokumenttielokuvien ohjaaja, joka saavutti menestystä vuoden 1979 teoksellaan Karma Cola. Teos käsitteli Intian mystisten perinteiden kaupallistumista ja hyväksikäyttöä tietämättömien länsimaalaisten matkailijoiden ja intialaisten huijarien käsissä. Hänen toinen teoksensa Raj menestyi kansainvälisesti ja oli myyntimenestys Saksassa ja Yhdysvalloissa. Hän opiskeli Saksassa ja Cambridgen yliopistossa, jossa tapasi aviomiehensä kustantaja Sonny Mehtan.
Mehtan vanhemmat olivat intialaisia itsenäisyysaktivisteja. Hänen isänsä Biju Patnaik oli kuuluisa lentäjä ja Odishan osavaltiopääministeri. Mehtan veli Naveen Patnaik on vastaavasti toiminut Odishan pitkäaikaisena pääministerinä. Intian hallitus tarjosi Mehtalle Padma Shri -palkintoa vuonna 2019, mutta hän kieltäytyi vastaanottamasta sitä välttyäkseen mahdollisilta nepotismiepäilyksiltä.
Taivaan pilarit (lautapeli)
Taivaan pilarit (2006) on Ken Follettin samannimiseen romaaniin perustuva lautapeli, jonka päätarkoituksena on rakentaa Kingsbridgen katedraalia. Pelin ovat suunnitelleet Michael Rieneck ja Stefan Stadler.
Kuuden pelikierroksen aikana pelaajien on tarkoitus hankkia raaka-aineita ja käsityöläisiä. Joka kierroksen lopussa käsityöläiset muuttavat raaka-aineet voittopisteiksi. Pelaajia pelissä voi olla maksimissaan neljä ja kaikki pelaavat eri väreillä. Väreistä tunnistaa pelaajien omistamat rakennusmestarit, työläiset ja kulta- ja voittopistekiekot.
Kierroksen alussa pelaajat keräävät itselleen resursseja. Saatavilla on raaka-aineiden lisäksi muutamia käsityöläisiä. Käsityöläisille maksetaan kultaa palkaksi, raaka-aineiden keräykseen tarvitaan taas työläisiä. Molempia on pelaajilla rajallisesti. Yhteensä yhdellä pelaajalla on 12 työläistä: 7 pientä ja yksi iso nappula, joka vastaa viittä työläistä. Työläiset, joita ei käytetä, ovat yksi tärkeimmistä rahanlähteistä, niitä voi sijoittaa esimerkiksi kehräämöön jossa ne tuottavat kultaa.
Seuraavassa vaiheessa pelaajien mustaan pussiin asettamat rakennusmestarit (3 per pelaaja) nostetaan pussista yksi kerrallaan, sillä tavalla etteivät pelaajat tiedä kuka saa asettaa rakennusmestarinsa seuraavaksi. Näin määräytyvät pelaajien vuorot.
Taivaan pilarit on valittu vuoden 2007 aikuisten peliksi.
Uskonnollisuus
thumb|320px|Kartta näyttää maakohtaisen uskonnollisuuden. Perustuu vuosien 2006–2008 välisiin galluptuloksiin. Uskonnollisuus on käsite, joka viittaa uskontoon perustuvaan tai sille ominaiseen asiaan tai ihmisiin, joiden elämässä uskonto on tärkeässä asemassa, uskovaisiin.
Uskonnollisuuden osatekijät
Ninian Smart on esittänyt, että monissa uskonnoissa olisi seitsemän uskonnon ulottuvuutta. Näitä ovat Smartin mukaan käytännön ja uskonnollisten menojen ulottuvuus, kokemuksen ja tunteen ulottuvuus, kertomusten ja myyttien ulottuvuus, opin ja ajattelun ulottuvuus, moraalin ja säädösten ulottuvuus, yhteisöjen ja laitosten ulottuvuus ja aineellinen ulottuvuus.
Ninian Smartin luokittelun kaltaisia tutkimukseen perustumattomia luokitteluja on arvosteltu siitä, että ne ovat mielivaltaisia. Smart ei ilmaise täsmällistä kokemusperäistä menetelmää jäsennysten muodostamiseksi. Hän ei esitä perusteluja sille, miksi kyseiset ulottuvuudet on valittu.
Cela
Cela on kunta ja kaupunki Angolan Cuanza Sulin maakunnassa. Kunta sijaitsee maan länsiosissa, melko lähellä rannikkoa. Kunnassa asuu 284 115 ihmistä vuoden 2022 arvion mukaan. Väestö on kasvussa.
Uskonnollisuus
Uskonnollisuuden osatekijät
Osmo Koskelainen teki vuonna 1968 sosiologian väitöskirjan aiheesta Maallistuva suomalainen suurkaupunki. Hänen suorittamiensa tilastollisten tutkimusten mukaan uskonnollisuus jakautuu seuraaviin osatekijöihin:
Cela
Kunnan väestö on nuorta: mediaani-ikä on 16,4 vuotta ja yli puolet asukkaista on alle 15-vuotiaita. Väestöstä noin 58,5 % osaa lukea ja kirjoittaa, ja väestön enemmistö puhuu portugalia. Väestöstä suurin osa on uskonnottomia, ja suurimmat uskonnot kunnassa ovat protestantismi ja katolisuus.
Uskonnollisuus
Uskonnollisuuden psykologia
Kokeellinen psykologia on tutkinut uskonnollisiksi luokiteltaviin uskomuksiin altistavia tai niitä ennustavia tekijöitä. Esimerkiksi kyky kognitiiviseen reflektioon vaikuttaisi korreloivan negatiivisesti taipumuksen uskoa "yliluonnollisiin" ilmiöihin kanssa. Mitä parempi kyky kognitiiviseen reflektioon ihmisellä on, sitä varmemmin hän ei usko Jumalaan, henkiin, noituuteen, enteisiin, ajatustenlukuun ja astrologiaan. Kyseinen kyky kuvaa ihmisen taitoa löytää pohtimalla spontaanin vastauksen sijaan oikea vastaus. Kykyä mitattiin seuraavilla kysymyksillä: Myös uskonnollisuuden psykologisia vaikutuksia on yritetty tutkia kokeelliseksi. Tutkittaessa uskonnollisuuden suhdetta hyvinvointiin ja onnellisuuteen, vaikuttaisivat uskonnolliset ihmiset olevan merkittävästi uskonnottomia onnellisempia ja tyytyväisempiä elämäänsä.
Uskonnollisuuden kannatus
Vuonna 2009 julkaistun Gallup Internationalin mielipidekyselyn mukaan vähiten uskonnollisia ovat virolaiset, ruotsalaiset, tanskalaiset ja norjalaiset. Suomalaiset ovat naapurikansojaan uskonnollisempia ollen vertailussa 14. vähiten uskonnollinen maa. Suomessa 29 prosenttia vastaajista piti uskontoa tärkeänä elämässään ja 70 prosenttia vastaajista ei pitänyt uskontoa tärkeänä elämässään. Tutkimuksen mukaan uskonnollisuudella on taipumus vähetä, mitä enemmän yhteiskunta vaurastuu. Länsimaista uskonnollisimpiin kuuluu Yhdysvallat, jossa 65 prosenttia vastaajista piti uskontoa tärkeänä. Maan sisällä uskonnollisuus vaihteli itäisen Vermontin 42 prosentista etelävaltioiden Mississipin 82 prosenttiin.
Win-Gallup-tutkimuslaitos on tutkinut uskonnollisuuden ja ateismin kehitystä maailmanlaajuisesti vuosina 2005–2012. Tutkimuksen mukaan Suomi kuuluu rikkaista maista uskonnollisimpaan kolmikkoon Belgian ja Yhdysvaltojen kanssa. Uskonnollisiksi itsensä mieltävien määrä on noussut Suomessa 51 prosentista 53 prosenttiin tarkastelujaksolla. Ateistiksi tunnustautuvien määrä on pudonnut yhden prosenttiyksikön seitsemästä kuuteen. Maailman viisi uskonnollisinta valtiota ovat tutkimuksen mukaan Ghana, Nigeria, Armenia, Fidži ja Pohjois-Makedonia. Viisi ateistisinta maata ovat järjestyksessä Kiina, Japani, Tšekki, Ranska ja Etelä-Korea.
Uskonnollisuuden tulevaisuus
Uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäinen on vastustanut fideististen ja wittgensteinilaisten teologien käsitystä uskonnollisuudesta pelkkänä sisäisenä elämänä. Uskovaisten ehdoton enemmistö on aina ajatellut, että heidän uskonnolliset käsitteensä ja käsityksensä viittaavat todellisuuteen ja ovat tosia. Pyysiäinen toteaa, että Homo sapiens -laji on kehittynyt ympäristössä, joka ei ole suosinut nimenomaan tieteellisen ajattelun kehitystä. Uskonto on osa evoluutiossa kehittynyttä arkiajattelua. Monien ihmisten on edelleen helpompi ajatella uskonnollisesti kuin tieteellisesti. Nykyisin ihmisen ympäristö on kuitenkin erilainen. On esitetty, että kun tieteellinen ajattelu leviää entistä laajemmalle yhteiskunnassa, siitä alkaa vähitellen tulla sääntö ja uskonnollisuudesta poikkeus.
Beauvoir-sur-Niort
Beauvoir-sur-Niort on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Uuden-Akvitanian hallintoalueella. Se sijaitsee Niortin eteläpuolella. Kunnan pinta-ala on 23,5 neliökilometriä ja siellä on arviolta 1 763 asukasta (vuonna 2016).
Kabney
pienoiskuva|Oranssi kabney. Alla perinteinen [[gho-kaapu.]] Kabney (dzongkhaksi བཀབ་ནེ་, bkab-ne) on bhutanilainen silkistä valmistettu huivi, joka on osa Bhutanin miesten kansallisasua. Se kiedotaan käyttäjän ylle siten, että se tulee vasemman olkapään ja lantion oikean puolen yli. Kabneyn käyttö on pakollista mm. virallisissa yhteyksissä ja luostareihin mentäessä. Naiset käyttävät kabneyn sijaan rachu-huivia. Kabneyn mitat ovat yleensä 90 x 300 cm..
Kabneyn väri määräytyy käyttäjänsä sosiaalisen aseman mukaan:
Lisäksi käytössä on punainen väri: sen voivat saada henkilöt, jotka ovat tehneet jotain poikkeuksellista kansan hyväksi. Huivi oikeuttaa dasho-arvonimen käyttöön, jonka vahvistaa kuningas. Kunnianosoitus otettiin uudelleen käyttöön vuonna 2014 ja sen ensimmäinen saaja oli entinen pääministeri Dasho Tshering Tobgay.
Bhutanissa on väitelty siitä, saavatko esimerkiksi entiset ministerit käyttää ministereille varattua oranssia kabneyta virkakautensa jälkeen vai eivät. Vuodesta 2008 alkaen kabneyn on katsottu olevan virkaan kuuluva asuste, eli ministerien täytyy luopua ministereille varatusta kabneysta sen jälkeen, kun virkakausi on ohi.
Eirik Hornborg
Eirik Mikael Hornborg (29. syyskuuta 1879 Helsinki – 29. joulukuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja, kirjailija ja merenkulun ja sodankäynnin historiaan erikoistunut historioitsija. Hän oli yksi Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän allekirjoittajista.
Opinnot
Hornborgin vanhemmat olivat kamreeri Albrecht Hornborg ja Alma Maria Hornborg. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1897 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1901. Hornborg toimi Uusmaalaisen osakunnan kuraattorina syyslukukauden vuonna 1904. Tukholman yliopiston kunniatohtorin arvonimen hän sai vuonna 1936.
Opetustoimi
Hornborg toimi historian ja ruotsinkielen opettaja Helsingin uudessa ruotsalaisessa tyttökoulussa vuodesta 1900 alkaen ja saman koulun johtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1907. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1915 saakka. Helsingin uuden ruotsalaisen yhteiskoulun johtajana hän toimi vuodet 1914–1918 ja sen jälkeenkin vielä koulun historian ja ruotsinkielen opettajana.
Jääkäriaktivistina
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Hornborg osallistui aktiivisesti kirjalliseen propagandatyöhön, joka ajoi Suomen oikeuksia, ja julkaisi aiheesta muun muassa vuonna 1914 Tukholmassa kirjoitelman Rysslands frammarsch. Hän liittyi vuoden 1914 jälkipuoliskolla jääkäriliikkeeseen ja julkaisi vuoden 1915 puolella ruotsalaisille lukijoille anonyymisti kirjasen Finlands öde och Sveriges trygghet, jolla hän pyrki muokkaamaan ruotsalaisten yleistä mielipidettä myönteiseksi Suomen itsenäisyyspyrkimyksille.
thumb|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Hornborg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 11. heinäkuuta 1916, ja hänet siirrettiin 1. lokakuuta pataljoonan 2. komppaniaan. Sotilasarvoltaan hän oli Saksassa Hilfsgruppenführer. Hän osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla Riianlahdella, ja 23. marraskuuta 1916 hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin Berliiniin Suomen toimistoon sanomalehtijaoston johtajaksi. Hän toimi samalla jääkäripataljoonan rintamajulkaisun Suomen Jääkärin toimittajana. Muiden töidensä ohella hän toimi Saksasta käsin myös Suomen vapausliikkeen ulkomaanvaltuuskunnan kirjallisena avustajana.