cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emmi Jurkka
Varhainen elämä
Tuomet asuivat Helsingin Kampissa, ensin Eerikin­kadulla ja sitten Uudenmaan­kadulla, josta Emmi Tuomi muutti pois 20-vuotiaana. Hänen välittömin lapsuuden­ympäristönsä oli ahtaasti asuttu puutalo­kortteli, johon kuului useiden eri ammattien harjoittajia runsaine lapsi­katraineen. Emmi Tuomi aloitti koulu­tiensä Lapin­lahden­kadun ”pikku­koulussa” seitsen­vuotiaana. Hän oli lahjakas oppilas, mutta taloudellisista syistä hän ei jatkanut oppikouluun, vaan aloitti 13-vuotiaana opiskelun ammatti­koulun kaksi­vuotisella liina­vaate­linjalla. Myöhemmin elämänsä tiukkoina aikoina Emmi Jurkka paikkasi horjuvaa talouttaan ompelu­taitonsa avulla.
Brian Ferneyhough
Brian Ferneyhough (s. 16. tammikuuta 1943 Coventry, Englanti) on brittiläinen klassisen nykymusiikin säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu monenlaisia teoksia kamarimusiikista orkesterisävellyksiin.
Emmi Jurkka
Varhainen elämä
Emmi Jurkkaa on usein pidetty Jurkan teatteri­suvun kantaäitinä. Hän ei kuitenkaan ollut oman sukunsa ensimmäinen ammatti­näyttelijä. Hänen serkkunsa Bertha Berg­ström eli Ertta Virtamo aloitti ammattimaisen teatteri­uransa 1904. Virtamon nuorempi veli Rafael Bergström oli suvun ensimmäinen koulutuksen saanut näyttämö­taiteilija.
Brian Ferneyhough
Ferneyhough'n musiikin opiskelupaikkoina olivat 1960-luvulla Birmingham School of Music ja Royal Academy of Music. Vuonna 1968 hän sai Mendelssohn-apurahan ja lähti opiskelemaan Amsterdamiin Ton de Leeuwin oppilaana ja myöhemmin Baseliin, missä hän opiskeli Klaus Huberin johdolla. Vuosina 1973–1986 hän opetti säveltämistä Freiburgin Staatliche Musikhochschule -korkeakoulussa, jolloin hänen oppilaanaan oli muun muassa Kaija Saariaho.
Emmi Jurkka
1920- ja 1930-luku
Tuomen perhettä yhdisti intohimo teatteri­taiteeseen. Myös Emmi Tuomen serkut, hänen setänsä Teodor Berg­strömin lapset Ertta Virtamo ja Rafael Berg­ström työskentelivät näyttelijöinä. Emmi Tuomi aloitti näyttelijän­työt Kansan Näyttämöllä vuonna 1919. Kautena 1920–1921 hän sai ensimmäisen näyttelijä­väli­kirjansa, joten hän oli teatteri­koulutuksen puuttumisesta huolimatta ammatti­näyttelijä. Tuomen varhaisia näyttelijän­tehtäviä olivat Seitsemän veljeksen Venla ja yksi Mustalais­ruhtinattaren kuudesta Grisetti­tytöstä. Jälkimmäisestä näytelmästä muodostui hänen uransa kannalta merkittävä: hän näytteli operetin eri rooleja vuosi­kymmenten varrella ja nimi­roolia ruhtinattarena Teatteri Jurkassa vielä 1970-luvulla.
Emmi Tuomen ura Kansan Näyttämöllä päättyi teatterin talous­vaikeuksiin ja hän siirtyi Tampereen Työväen Teatteriin. Samoihin aikoihin Emmi Tuomi seurusteli tulevan miehensä, näyttelijä Eino Jurkan kanssa. Paris­kunta avioitui vuonna 1922; suuria häitä ei pidetty, vaan naimisiin­meno hoidettiin maistraatissa näytelmän harjoitus­tauolla. Tuore avio­pari suuntasi Ouluun: Eino Jurkka oli saanut paikan Oulun Työ­väen Näyttämön johtajana ja Emmi Jurkka sai kiinnityksen samaisen teatterin näyttelijäksi.
Jurkkien esikoinen Sakari Jurkka syntyi Oulussa syys­kuussa 1923. Seuraavana vuonna Emmi ja Eino Jurkka saivat näyttelijän­paikat Viipurin Näyttämöltä. Viipuri oli eloisa teatteri­kaupunki ja huomattavasti Oulua suurempi ja kansain­välisempi. Viipurin Näyttämölle Emmi Jurkka oli kiinnitettynä vuosina 1924–1928. Työtahti oli kiireinen, kuten suomalaisissa teattereissa yli­päätään. Jurkka näytteli muun muassa suosikki­näytelmässä Pohjalaiset ja Bajadeerissa, missä hän vuorotteli Marietten roolissa kälynsä Santa Tuomen kanssa. Kymmen­vuotis­taiteilija­juhlassaan Jurkka näytteli operetissa Iloinen leski Hanna Glavarin osassa. Eino Jurkan ohjaama Peer Gynt oli sekä kaupallinen että taiteellinen napa­kymppi: näytelmää esitettiin yli 70 kertaa, Emmi Jurkalla oli Vihreä­pukuisen rooli vuorotellen Elli Rannan kanssa. Peer Gyntin kesäkiertueen aikana Emmi Jurkka löysi oman puhe­äänensä, matalan ja täyteläisen, siihen saakka hänen äänensä oli ollut aavistuksen kypsymätön.
Brian Ferneyhough
Vuosina 1987–1999 Ferneyhough oli musiikin professorina Kalifornian yliopistossa San Diegossa. Vuodesta 1999 lähtien hän on ollut musiikin William H. Bonsall -professori Stanfordin yliopistossa. Hän on ollut myös vierailevana professorina Harvardin yliopistossa vuosina 2007–2008.
Emmi Jurkka
1920- ja 1930-luku
Viipurin vuosina marras­kuussa 1927 syntyi Jurkkien tytär Vappu Jurkka.
Brian Ferneyhough
Ferneyhough'n tuotannon on katsottu liittyvän läheisesti nykymusiikin niin sanottuun uuskompleksisuus-koulukuntaan, ja häntä on pidetty jopa sen isähahmona. Ferneyhough'n lähestymistapa hylkää muun muassa sarjallisuuden ja muut "generatiiviset" sävellysmenetelmät ja käyttää muodollisia järjestelmiä vain sävellysten materiaalin ja reunaehtojen tuottamiseen. Järjestelmien realisoituminen itse sävellyksissä jää impulsiiviseksi. .
Emmi Jurkka
1920- ja 1930-luku
Kun Eino Jurkan johtajan­pesti Viipurin Näyttämöllä päättyi, paris­kunta muutti Turkuun. Turun Teatteri oli juuri saanut uuden, Alvar Aallon suunnitteleman rakennuksen. Jurkkien kuopus Jussi Jurkka syntyi kesä­kuussa 1930. Turun kausi kesti vuodesta 1928 vuoteen 1931. Ensimmäisessä suomalaisessa näyttelijä­matrikkelissa, joka ilmestyi 1930, Emmi Jurkkaa luonnehdittiin ”luonne- ja tyttö­osien näyttelijättäreksi”. Turusta Jurkat siirtyivät Helsinkiin. Eino Jurkka oli saanut johtajan paikan Koiton Näyttämöltä, josta oli tehty ammatti­teatteri. Emmi Jurkka kiinnitettiin näyttelijäksi samaiseen teatteriin. Koitossa Emmi Jurkka sai merkittäviä rooleja ja tässä vaiheessa uraa kriitikot tunnustivat hänen taiteellisen lahjakkuutensa. Hän näytteli muun muassa Leo Tolstoin Ylös­nousemuksessa Katjušaa. Eino ja Emmi Jurkka ottivat avio­eron vuonna 1931, mutta heidän yhteis­työnsä näyttämöillä ja elo­kuvissa jatkui vielä pitkään.
Brian Ferneyhough
Vuonna 2007 Ferneyhough sai elämantyöstään Ernst von Siemens -palkinnon.
Emmi Jurkka
1920- ja 1930-luku
Emmi Jurkka siirtyi Suomen Kansallisteatteriin vuonna 1933. Hän sai suuria rooleja, kuten Ingerin osan Kaj Munkin näytelmässä Sana, mutta ei kokenut teatterin ilma­piiriä omakseen. Aleksis Kiven syntymän sata­vuotis­juhlan kunniaksi 1934 näyteltiin Seitsemän veljestä, Kullervo sekä Yö ja päivä. Jurkka oli mukana jokaisessa. Hänen viimeisiä roolejaan kansallisella pää­näyttämöllä oli Ginan osa Henrik Ibsenin klassikossa Villi­sorsa.
Jurkka jätti Kansallis­teatterin 1935, jonka jälkeen hän aloitti työt Helsingin Kansanteatterissa. Siellä hän näytteli muun muassa Maria Stuartin roolin ja pää­osan Aino Kallaksen Suden­morsiamessa. Hella Wuoli­joen Niska­vuoren naisissa Jurkka teki Telefuuni-Santran roolin ja sai yleisön ratkeamaan riemusta.
Kaksi­kymmen­vuotis­taiteilija­juhlassaan Emmi Jurkka näytteli nimi­osan Wuoli­joen Juurakon Huldassa. Kappale oli sekä yleisö- että arvostelu­menestys. Jurkan Kansan­teatterin kausi päättyi vuonna 1940.
Eino ja Emmi Jurkka olivat viettäneet kesä­lomiaan sukuloiden Jämsässä ja Oulussa. Varsinainen kesäparatiisi löytyi kuitenkin Teri­joelta 1920-luvun puoli­välissä. Teri­joella kesiään viettivät myös näyttelijä­paris­kunta Joel ja Rosi Rinne sekä Arvi Tuomi perheineen. Avio­liittonsa kariuduttua 1930-luvulla Emmi Jurkka hankki huvilan Teri­joelta ja vietti kesä­lomansa siellä. Jurkan lapsi­laumalle Teri­joki oli erin­omaisen virikkeellinen kesän­vietto­paikka.
1940-luku
Talvi­sodan kuukausina Emmi Jurkka lapsineen oli evakossa Jämsässä. Perheellä oli paikka­kunnalle veri­siteitä, sillä Eino Jurkan äiti Rosa oli sikä­läisen Saaren kartanon tytär. Jatko­sodan vuosina Emmi Jurkka näytteli Tampereen Teatterin riveissä. Hän sai hyviä rooli­tehtäviä, mutta ei viihtynyt Tampereella. Tällöin perheen kuopus Jussi muutti hänen mukanaan kaupunkiin. Samaan ajan­kohtaan sattui Emmi Jurkan suhde taiteilija Arvid Bromsin kanssa. Suhde kuitenkin kariutui.
Jurkan viisi­henkinen perhe teki ensimmäisen ja ainoan yhteisen kesä­kiertueensa 1945. Näytelmänä oli Isontalon Antti ja Rannanjärvi ja se menestyi erin­omaisesti. Kaudella 1944–1945 Emmi Jurkka näytteli vierailijana veljensä Arvi Tuomen luotsaamassa Helsingin Työväenteatterissa ja kaudella 1945–1946 niin ikään vieralijana Suomen Työ­väen Teatterissa. Lisäksi hän kierteli ympäri Suomea pieni­muotoisten monologiesitysten merkeissä, jotka eivät saavuttaneet yleisön suosiota.
1940-luvun loppu oli Emmi Jurkalle vaikeaa aikaa. Hän oli perheensä pää­huoltaja ja ainaisten talous­huolien rasittama. Hänen pestinsä Suomen Työ­väen Teatterissa päättyi siihen, kun entinen puoliso Eino Jurkka jätti teatterin. Vuosina 1947–1948 Emmi Jurkalla oli kiinnitys Radioteatteriin, joka oli hänelle eräänlainen säännölliset ansiot taannut hätä­apu. Radiossa hän esitti erinäisiä mono­logeja.
Emmi Jurkka oli mukana perustamassa Intimiteatteria 1940-luvun lopulla. Hankkeen alkuun­panija oli Mauno Manninen. Myös Jussi Jurkka liittyi samaan teatteriin; äidin ja pojan rooli­asetelma oli useissa teoksissa äiti ja poika, kuten Jean Cocteaun tragi­komediassa Kurittomat vanhemmat. He näyttelivät erin­omaisesti yhdessä, eikä nuori Jussi Jurkka tullut missään vaiheessa liian riippuvaiseksi äidistään, kuten eräät kriitikot varoittelivat. Kurittomien vanhempien ensi-ilta on mainittu yhdeksi Suomen teatteri­historian odotetuimmista ja siihen oli ladattu suuret ennakko-odotukset. Vastaan­otto oli lopulta tyly, ainoastaan näyttelijät saivat myönteistä kritiikkiä.
Näytelmässä Britannicus Emmi Jurkka näytteli Agrippinaa. Britannicus sai risti­riitaiset arviot: Emmi ja Jussi Jurkan näyttelijän­työt arvioitiin jälleen erin­omaisiksi, amatööri Jouni Kaarna­kari ei sen sijaan vakuuttanut pää­osassa. Ohjaaja Mauno Manninen oli matkustanut Emmi Jurkan, Jussi Jurkan ja Tiina Rinteen kanssa Roomaan hakemaan syvyyttä Britannicuksen tulkintaan, mutta näytelmästä ei muotoutunut Mannisen toivomaa merkki­tapausta. Emmi Jurkan Intimi­teatterin kautta kesti vuodesta 1949 vuoteen 1953.
Teatteri Jurkka
Oma teatteri oli siintänyt Emmi Jurkan mielessä tuon tuostakin: Huone­teatteri Jurkka aloitti toimintansa Helsingin Kruunun­haassa vuonna 1953. Intimi­teatterissa Jurkka oli tuossa vaiheessa lähinnä vieraileva tähti. Teatteri Jurkka sai alku­sysäyksensä puolestaan siitä, että näytelmälle Neiti Julie tarvittiin esitys­paikka. Teatteri Jurkan perustamisen keskeisiä syitä olivat niin ikään riittävän harjoitus­ajan ja näyttelijän sisäisen näkemyksen turvaaminen. Neiti Julien ensi-ilta 9. marras­kuuta 1953 oli menestyksekäs. Teatteri Jurkalle Emmi Jurkka asetti vain yhden päämäärän: tehdä mahdollisimman hyvää teatteria omilla ehdoillaan.
Teatteri Jurkan virallinen avajais­näytelmä oli komedia Että en unohtuisi. Emmi Jurkka teki teatterissaan melko rohkeita näytelmä­valintoja, kuten Eino Leinon lähes tuntemattomaksi jääneen teoksen Johan Wilhelm. Lisäksi hän teki ennakko­luulottomia sovituksia yhdys­valtalaisista nyky­draamoista. 40-vuotis­taiteilija­juhlansa näytelmäksi Jurkka valitsi Leinon mono­logi­näytelmän Puolan paanit ja sai jälleen taiteellisen voiton rooli­työstään.
1960-luvulla Teatteri Jurkasta puhuttiin usein ”Emmin teatterina”. Emmi Jurkan saamat arvostelut olivat lähes yksin­omaan myönteisiä. 1970-luvun taitteessa Jurkka teki jälleen rohkean valinnan. Hän näytteli primadonna Sylva Varescun osan Emmerich Kálmánin operetissa Mustalaisruhtinatar. Operetin soveltuvuutta huone­teatteriin epäiltiin, mutta siitä tuli suuri menestys. Jurkan vasta­näyttelijänä oli Ossi Ahlapuro. Helsingin Sanomien Sole Uexküll kirjoitti: "Verraton, uskomaton Emmi! Teatterin suur­kaupungeissa hänen Sylva Varescunsa myytäisiin yks' kaks' loppuun kuukausi­määriksi. Kiiruhtakaa jonoon Viron­kadulle!"
Emmi Jurkka perään­kuulutti näyttelijän­työltä vaiston­varaista herkkyyttä, jota hänen mielestään ei enää ollut sen enempää teatteri­koulutuksessa kuin esityksissäkään. Hänen mukaansa useat hyvätkin näyttelijät tulkitsivat pitkistä harjoitus­ajoista huolimatta lähinnä omia ajatuksiaan, eivät kirjailijan luomaa henkilöä. Teatteri Jurkassa oli paljon nuoria näyttelijöitä, joille oli annettava koulutusta työn ohessa. Eräässä vaiheessa Jurkka kaavaili oman teatteri­koulun perustamista ohjaaja Verna Piponiuksen kanssa, mutta suunnitelmat eivät edenneet.
Elokuvaura
Emmi Jurkka näytteli lähes 40 elo­kuvassa. Hänen elo­kuva­työnsä olivat paria poikkeusta lukuun ottamatta lähinnä pienehköjä sivu­osia. Jurkan elo­kuva­ura alkoi lasten­hoitajan osalla mykkä­elo­kuvassa Se parhaiten nauraa, joka viimeksi nauraa (1921). Kymmenen vuotta myöhemmin hän näytteli ääni­elo­kuvassa Sano se suomeksi. Elo­kuvasta on säilynyt vain jokunen leikkaus­poisto. Vuonna 1935 Jurkka teki Kyllikki Mattlerin osan Valentin Vaalan komediassa Kun isä tahtoo. Myöhemmin hän näytteli sivu­rooleja useissa Vaalan elo­kuvissa. Lisäksi hän näytteli parissa entisen puolisonsa Eino Jurkan ohjaamassa teoksessa ja poikansa Sakari Jurkan ohjaamassa elo­kuvassa Helunan häämatka (1955). Emmi Jurkka näytteli valkokankaalla useaan otteeseen myös Lasse Pöystin, Toivo Särkän, Aarne Tarkaksen ja Jack Witikan ohjauksessa. Vuonna 1949 Jurkka sai hyvät arviot suorituksestaan rouva Kolkkulana harvoin esitetyssä komediaelo­kuvassa Keittiökavaljeerit.
Elo­kuva­töiden suhteen Jurkan aktiivisimpia aikoja olivat toisen maailman­sodan vuodet ja 1950-luvun puoli­väli. Vaikka Jurkka ei juuri näytellyt elo­kuvien pääosissa, hänen roolinsa olivat varsin monipuolisia. Hän näytteli vahvoja kansannaisten osia niin draamoissa kuin komedioissakin. Tunnetuimpia ovat Hilda Husson rooli Erik Blombergin elo­kuvassa Kun on tunteet (1954) ja tupakka­kauppiaan rooli Tarkaksen elo­kuvassa Jokin ihmisessä (1956). Jorma Nortimon farssi­elo­kuvassa Oi, muistatkos (1954) Jurkalla oli pää­osa Emma Mäkisenä. Jurkan ainoaksi väri­elo­kuvaksi ja samalla viimeiseksi elo­kuvaksi jäi taiteellisilta ansioiltaan köykäinen Iloinen Linnanmäki, joka kuvattiin kesällä 1960.
Televisioura
pienois|pysty|Emmi Jurkka vuonna 1966. Suomalainen televisio­toiminta sai alkunsa 1950-luvulla. Teatteri Jurkan tulo­virrasta suuri osa oli peräisin maa­seutu­kiertueilta, joiden suosio väheni televisio­vastaan­ottimien yleistyttyä. Emmi Jurkka näki television mahdollisuutena esittää Teatteri Jurkan näytelmiä. Meno­puolelta jäivät pois kiertueiden aiheuttamat kustannukset harvaan­asutussa maassa. Televisio taltioi useita hänen yhden naisen esityksiään, muun muassa Walentin Chorellin näytelmän Kissan­tassu. 1960-luvun suositussa televisio­sarjassa Asemahotelli oli mukana lähes koko Jurkkien perhe: Emmi, Jussi ja Sakari. Teatteri Jurkka ja Sakari Jurkan perustama Arena-Jurkka esittivät television alku­aikoina suoria televisio­näytelmiä.
Mainos-TV aloitti Teatteri­tuokionsa syksyllä 1962. Ohjelma­paikalla esitettiin säännöllisesti koko­illan näytelmiä ja ohjelmisto oli alussa nimen omaan Emmi Jurkan varassa. Hän teki pää­roolit ja ohjasi ensimmäisiä Teatteri­tuokio-näytelmiä.
Liinahamarin reitti
thumb|250px|Liinahamarin reitti Rovaniemi-Petsamo thumb|250px|Liikennettä hoitamaan asetettu Paavo Talvela sai suuret valtuudet asian hoitamiseksi. Tarvittaessa hallitus oli valmis turvautumaan jopa sotatilalakiin. Kuvassa kenraalimajuri Talvela talvisodan aikana. Liinahamarin reitti oli välirauhan aikana 1940–1941 Suomen ja Ruotsin ainoa vapaa ulkomaankauppareitti ohi Saksan ja Neuvostoliiton hallitsemien alueiden. Liinahamarin reitti käsitti maantieosuuden Rovaniemeltä sorapäällysteistä Jäämerentietä pitkin Liinahamariin, yhteen suuntaan 531 kilometriä. Rovaniemelle asti tavara pystyttiin rahtaamaan rautateitse. Reitti katkesi Britannian kiellettyä laivaliikenteen satamasta kesäkuussa 1941; kiellon uhmaaminen olisi tarkoittanut aluksille suurta riskiä joutua liittoutuneiden voimien upottamiksi Pohjanmerellä.
Tilanne talvisodan jälkeen
Talvisodan päätyttyä Liinahamarin aina jäätön satama Petsamossa nousi korvaamattomaan asemaan koko maan huollon kannalta. Valtakunnan vienti oli pysähdyksissä, ja maa tarvitsi kipeästi viljaa, sokeria, rasvaa, koneita ja voiteluaineita. Britannia oli sulkenut Pohjanmeren ja Saksa Itämeren. Suomen kauppalaivastosta suurin osa oli suljettu Itämerelle, loput alukset olivat hajaantuneina eri valtamerille. Näille voitiin nyt ilmoittaa kotimaan määräsatamaksi Liinahamari. Ensimmäinen elintarvikelastissa ollut alus saapui satamaan 14. huhtikuuta 1940, seuraavana päivänä neuvostojoukkojen poistumisen jälkeen.
Ulkomaankaupan ainoa vapaa reitti
thumb|250px|Liinahamarin satama. Laivaa lastataan, kuorma-autot odottavat vuoroaan. Autojono saattoi olla kilometrien mittainen, ja joskus se ulottui Parkkinaan saakka.
Mustatiirat
Mustatiirat (Chlidonias) on tiirojen heimoon kuuluva rantalintusuku. Mustatiirojen sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan neljä lajia. Joissain lähteissä suvun lajimäärä poikkeaa edellä mainitusta.
Liinahamarin reitti
Ulkomaankaupan ainoa vapaa reitti
Suomen hallitus toimeenpani pikavauhtia poikkeuksellisen hankkeen: Liinahamarin satamayhteyden tueksi tarvittiin laajamittainen kuljetusoperaatio koko pohjoisen Suomen halki. Tähän tarkoitukseen suunniteltiin kuorma-autoilla tapahtuvia maakuljetuksia pitkin 1931 valmistunutta Jäämerentietä. Puolustusministeri, kenraali Rudolf Waldenin aloitteesta koottiin maaliskuussa 1940 neuvottelukunta, jolle asetettiin tehtäväksi valmistella valtioneuvostolle esitys Petsamon maakuljetusten järjestämisestä. Neuvottelukunta esitti huhtikuussa 1940 valmistuneessa mietinnössään, että kuljetukset annettaisiin valtioenemmistöiselle osakeyhtiölle, jolla olisi yksinoikeus Rovaniemen ja Petsamon väliseen tavaraliikenteeseen. Valtioneuvosto hyväksyi esityksen ja toukokuussa 1940 perustettiin Pohjolan Liikenne Oy. Yhtiön tarkoituksena oli alun perin toimia liikenteen organisoijana, jolloin varsinaiset kuljetukset olisivat tulleet yksityisten autoilijoiden hoidettavaksi. Vastoin odotuksia näitä ei kuitenkaan tullut reitille odotetulla tavalla, joten yhtiö osti omaksi kalustokseen puolustusvoimilta 150 perävaunullista Ford-kuorma-autoa. Liikenteen johtoon asetettiin huhtikuussa 1940 kenraali Paavo Talvela, jolle hallitus lupasi järjestää tarvittaessa diktaattorin oikeudet sotatilalain nojalla. Liikenne saatiin käyntiin kesäkuussa.
Aero Oy avasi myös lentolinjan Helsingin Malmilta Petsamoon; kolmimoottoriset Junkers Ju 52 -koneet käyttivät vuonna 1939 valmistunutta Yläluostarin turvepintaista lentokenttää. Lentomatka kesti yhdeksän tuntia.
Liinahamarin satama
Liinahamarin satama käsitti 1930-luvun alussa vain yhden laiturin ja tavaramakasiinin. Hampuri-Petsamo -linjan rahtialus saapui kerran kuussa. Vuonna 1934 rakennettiin kalanjalostuslaitos ja tehtaalle laituri, sekä konttori- ja makasiinirakennukset. Talvisodan jälkeen satamarakenteita parannettiin paikalle lähetetyn insinööriryhmän johtamana: rakennettiin kuusi laituria, 10 öljysäiliötä, 25 tonnin nosturi ja 10 000 m2 varastoja. Sataman vuorokautinen purkausteho oli tämän jälkeen 2 000 tonnia. Insinööriryhmää johti arkkitehti Lars Sonck.
Tunnetuimpana laivana redillä kävi amerikkalainen SS American Legion, jonka 16. elokuuta 1940 lähti mukanaan 870 matkustajaa mm. Norjan kuningashuoneen jäseniä kohti New Yorkia, jonne se saapui 12 vuorokauden matkan jälkeen kuljettuaan läpi venäläisten Petsamon edustalla olevan miinakentän sekä saksalaisten Skotlannin läheisyydessä olevan miinakentän.
Työväki ja asuinolot
Laajamittainen kuljetusoperaatio vaati myös laajaa rakentamista. Tuhansille miehille pystytettiin pikavauhtia erilaisia parakkiasumuksia. Huoltotiloja, ruokaloita ja majoitustilaa nousi Petsamoon ja Jäämerentien varrelle. Esimerkiksi Liinahamarin sataman ahtaajat asuivat kymmenissä sadan hengen parakeissa kuukausien ajan ilman mitään peseytymismahdollisuuksia. Liinahamarin tunturinrinteille nousi hökkelikylä. Rikollisuus, prostituutio ja runsas alkoholinkäyttö levisivät nopeasti. Syksyllä 1940-41 hökkelikylää koetteli tulirokkoepidemia, joka koitui kohtalokkaaksi monille lapsille.
thumb|250px|Rovaniemi-Petsamo-liikenteessä käytetty Niilo Lindströmin [[seka-auto 1930-1940-luvulta]]
Jäämerentien liikenteessä mukana olleet yksityiset autoilijat olivat enimmäkseen yhden auton yrittäjiä, jotka olivat ansiotyössä heille normaalissa rahdinajossa. Heidänkin ajojaan ohjasi Pohjolan Liikenne, mutta halutessaan he voivat olla ajamattakin. Tärkeä kannustin oli jatkuva sopimuspohjainen liikennöinti, varma varaosahuolto ja se, että kuljetuksissa saatiin käyttää heikompitehoisen ja työlään puukaasun sijasta bensiiniä. Yhtä hyvää ansiotyötä ei olisi Etelä-Suomesta tuolloin kenties löytynyt.
Jäämerentien kuljetukset
Maakuljetuksia varten varattiin 1 600 kuorma-autoa, ja palkattiin 3 000 kuljettajaa ja apumiestä, sekä 2 000 lastaajaa. Tien kunnossapitoon otettiin 1 400 pysyvää ja 4 000 osa-aikaista tietyömiestä, kaluston huoltotöihin tuhat miestä.
Ruotsi kärsi samasta merisaarrosta kuin Suomikin, ja sataman kapasiteetista osa luvattiin Ruotsin käyttöön. Ruotsalaista rahtia kuljettivat 400 ruotsalaista kuorma-autoa ruotsalaiskuljettajineen Rovaniemeltä, jonne rahti tuotiin rautateitse Haaparannan kautta. Näin saatiin maahan muun muassa Yhdysvalloista ostettuja lentokoneita. thumb|250px|Mauno Honkanen, Petsamon kuljetusten 1940-1941 muistomerkistä Inarin Saariselällä, Magneettimäen museotien varrella. Muistomerkki on paljastettu vuonna 1993. Yksi edestakainen matka pitkin Rovaniemeltä Liinahamariin tarkoitti 1 100 kilometrin ajoa pitkin sorapintaista Jäämerentietä. Osa autoista oli 10 tonnin kuorman kuljettavia rekkoja, osa pienempiä kuorma-autoja. Puukaasuautojen sijaan piti korkealla tunturiseudulla käyttää bensiinikäyttöisiä moottoreita. Autojen noustessa hitaasti kohti tuntureita arvokas lasti jäi helposti varkaille, jotka nousivat lavalle ja pudottivat kuorman alas. Alkuvaiheen jälkeen kuljetukset järjestettiin vartioituina kolonnina, ja tie jaettiin tarkastuspisteisiin 50 kilometrin välein. Ainakin ruotsalaiskuljettajat olivat aseistettuja.
Suurimmat vaikeudet Petsamon liikenteessä liittyivät niiden aikana vallinneisiin sää- ja kelioloihin sekä liikenneturvallisuuteen. Ennen kuljetusten alkamista tien kantavuudeksi oli arvioitu 400 tonnia tavaraa vuorokaudessa, mutta pahimmillaan – tai parhaimmillaan – tiellä kuljetettiin yhden vuorokauden aikana yli 5 000 tonnia tavaraa. Näin ollen oli selvää, että paikoitellen tie pehmeni ja sortui autojen alla. Tien kestokykyä saatiin kuitenkin parannetuksi liikenteen aikana. Suurien kuormien ja kovan ajon lisäksi autojen kestävyyttä koetteli tammikuussa 1941 kova pakkanen, joka kiristyi Rovaniemen ja Sodankylän välillä 16 vuorokautena alle –30 ja neljänä vuorokautena alle –40 asteeseen. Silloisten autojen lämmitys- ja huurteenpoistolaitteet olivat tällaisiin oloihin täysin riittämättömiä; käytettävissä ei ollut myöskään kelvollisia jäähdytysveden jäätymisen estoaineita. Liikenteellisesti haastavimpia tienkohtia oli Saariselän tunturien pohjoisrinteellä sijaitseva, sittemmin museotieksi jätetty pitkä, paikoitellen jyrkkä mäki, joka oli autoille rasittava kumpaankin suuntaan. Autoilijat ristivät paikan Magneettimäeksi.
Jäämerentien kapeuden ja liikenteen vilkkauden vuoksi reitillä sattui päivittäin yhteen- ja ojaanajoja. Autojen kuljettajat ottivat jopa tietoisia riskejä, jolloin väsymyksellä, suurilla kuormilla, kiireellä ja kuljetusten nopeuttamiseen tähdänneillä "piiskarahoilla" ei ollut liikenneturvallisuutta parantavaa vaikutusta. Pohjolan Liikenne hankki kuljettajansa osittain sellaisista asevelvollisista, joilla ei ollut aikaisempaa kokemusta autolla ajamisesta. Oman lisänsä asiaan toi ruotsalaisten autonkuljettajien tottumus vasemmanpuoleiseen liikenteeseen. Pahimmillaan tieltä suistumisia sattui muutaman sadan metrin välein. Petsamon liikennettä tutkineen ruotsalaisen Eric Björklundin laskelmien mukaan Jäämerentiellä sattuneissa onnettomuuksissa oli vuoden 1941 alkuun mennessä saanut surmansa 54 kuljettajaa; tämän mukaan 531 kilometriä pitkällä tiellä sattui kesäkuusta 1940 vuoden loppuun saakka keskimäärin kaksi kuolonkolaria viikossa.
Rahtitavaraa ja matkustajia
Kuljetusoperaation yhden vuoden keston aikana Liinahamarin sataman kautta kulki yli kaksisataa laivaa. Tavaraa Suomeen tuotiin 340 000 tonnia ja vietiin 180 000 tonnia. Tuonnista suurin osa, 85 prosenttia, oli elintarvikkeita, mutta joukossa oli myös autoja, lentokoneita, moottoreita, voiteluaineita ja metalleja. Vienti käsitti perinteisiä puuteollisuuden tuotteita. Erikoisin lasti oli valtionvelan maksuksi Suomen Pankista Yhdysvaltoihin rahdattu kultalähetys.
Kaikki laivaliikenne jouduttiin hyväksyttämään Saksan ja Britannian konsulaateissa, joissa tarkistettiin ettei mukana ollut sotatarviketavaraa kummallekaan osapuolelle. Konsulaatit olivat saapuneet Petsamoon heti talvisodan jälkeen. Petsamossa oli myös Neuvostoliiton konsulaatti.
Rahdin lisäksi kuljetettiin myös matkustajia. Liinahamarin vapaa satama veti puoleensa pakolaisia eri maista. Kesällä 1940 Yhdysvaltain Euroopassa oleskelleet kansalaiset pyrkivät joukolla kotiin. Elokuussa heitä odotti kaksi viikkoa sataman redillä suuri yhdysvaltalainen matkustaja-alus American Legion. Mukaan pääsi 900 matkustajaa, osa joutui odottamaan seuraavaa mahdollisuutta päästä pois Euroopasta.
Eniten Petsamon liikenteeseen liittyviä tarinoita on kerrottu ns. jobbareista, jotka hankkivat tavalla tai toisella kuljetuksista säännöstelyn alaista tavaraa myytäväksi mustassa pörssissä. Ylivoimaisesti halutuin tuote oli kahvi, jonka hankkimiseksi liikkui niin ammattimaisia välittäjiä kuin kotitarvehankkijoitakin. Kahvin hinta mustassa pörssissä oli yli kymmenkertainen säännöstelyhintaan verrattuna. Moni autonkuljettaja oli jopa liittoutunut "jobbareiden" kanssa, jolloin hän pudotti kahvisäkin ennalta sovittuun paikkaan, josta se kulkeutui metsäteitä pitkin etelän markkinoille. Kotitarvehankkijoiden yleisin tapa kahvin hankkimiseksi oli säkkien rei'ittäminen, jolloin kahvia varisi tien varteen. Kahvin ja muiden tarvikkeiden anastuksia pyrittiin estämään vartioinnilla, ja vuoden 1940 lopussa Pohjolan Liikenteellä oli 26 vakituista tarkkailijaa valvomassa kuljetusten sujumista. Näiden lisäksi tie jaettiin talven 1941 aikana 50 kilometrin pituisiin valvontaosuuksiin, joilla moottoripyöräpoliisit ja hinausryhmät partioivat vuorokauden ympäri. Autojen keskinäistä valvontaa tehostettiin järjestämällä kuljetukset kolonniksi, jolloin takana tullut pystyi pitämään silmällä edellään ajaneen kuormaa. Tehokkaimmaksi keinoksi anastusten vähentämiseksi osoittautui kuljettajan vastuun lisääminen, jolloin hänen oli korvattava kaikki kuormastaan matkan aikana kadonnut tavara mustan pörssin hinnoin. Varotoimien vaikutus tavaravarkauksiin jäi kuitenkin vähäiseksi. Selvittämättömäksi tapaukseksi jäi kokonaisen Chevrolet-kuorma-auton katoaminen kahvilasteineen jäljettömiin Ivalon ja Rovaniemen välillä talvella 1941 siitä huolimatta, että kaikkia risteyksiä ja sivuteitä vartioitiin. Jäämerentien liikenteessä mukana olleet automiehet ristivät tämän vielä vuosikymmeniä myöhemmin muistamansa tapauksen "Lentäväksi hollantilaiseksi".
Britannia sulkee reitin
Suomi oli sallinut Saksan sotavoimille kauttakulkuliikenteen Perämeren satamista Suomen halki Petsamoon ja Norjan Kirkkoniemeen syyskuusta 1940 lähtien. Liikenne oli alkanut Saksan ilmavoimien huolto- ja henkilökuljetuksista, ja oli laajentunut käsittämään kaikkien aselajien sotilas- ja tarvike- ja asekuljetuksia. Pohjois-Suomeen oli rakennettu saksalaisjoukkojen pysyvästi miehittämä etappiverkosto. Asian huomasivat myös ulkovallat, ja Britannia peräsi Suomelta useaan otteeseen miksi ja miten paljon saksalaisjoukkoja oli maassa. Saksalaistoiminta Lapissa lisääntyi keväällä 1941.
Kesäkuun alussa saksalaiset aloittivat massiiviset joukkojen keskitykset Suomen Lappiin Neuvostoliittoon tehtävää hyökkäystä varten. Britannia esitti vastalauseensa ja katkaisi 14. kesäkuuta 1941 laivaliikenteen Liinahamarista. Liittoutuneilla oli Jäämerellä meriherruus, ja luvaton rahtialus olisi todennäköisesti upotettu. Saksan Barbarossa-suunnitelman mukaiset valmistelut olivat jo pitkällä ja Suomessa oli jo 40 000 saksalaissotilasta. Jatkosota alkoi 25. kesäkuuta.
Jatkosodan puhjettua myös ruotsalaisrekat takavarikoitiin Suomen valtion käyttöön, joskin jotkut kuljettajat tämän tietäen ajoivat autonsa salaa Ruotsin puolelle.
Lopputuloksena Petsamon liikenteestä on todettu, että kyseessä oli ainutlaatuinen kansanhuoltoministeriön, kauppa- ja teollisuusministeriön, kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön sekä puolustusministeriön yhteistyöponnistus, johon liittyi tuhansia yksityisiä toimijoita. Tämä yhteistyö toimi pohjana jatkosodan aikaiselle keskitetylle kuljetusjärjestelmälle. Näin Petsamon liikenne nostikin omalta osaltaan huomattavasti Suomen puolustuskykyä. Lisäksi se osoitti ensimmäisen kerran Suomen historiassa, että kuorma-autoilla oli mahdollista tehdä kansantalouden kannalta merkittäviä kuljetussuoritteita. Yhteydellä Petsamon kautta Yhdysvaltoihin, "vapaaseen maailmaan", oli myös suuri henkinen merkitys. Kokonaisuutena runsaan vuoden kestänyt Jäämerentien liikenne, jossa Petsamosta lähti ja Rovaniemelle saapui noin 130 kuorma-autoa päivittäin, on kuljetussuoritteena vielä nykyisinkin huippuluokkaa.
Sädekehävaikutus
Sädekehävaikutus eli haloefekti eli sädekehäilmiö on kognitiivinen vinouma, jossa kohteeseen, jolla on jokin huomiota herättävä myönteinen ominaisuus, liitetään muitakin positiivisia piirteitä. Sädekehäilmiötä vastaavaa negatiivista vaikutusta kutsutaan stigma-ilmiöksi.
Yleinen esimerkki sädekehävaikutuksesta ilmenee silloin, kun jonkun henkilön oletetaan yleisesti olevan älykäs, koska hänellä on silmälasit. Toinen esimerkki sädekehävaikutuksesta on se, että kauniimpien tai komeampien koululaisten oletetaan myös olevan älykkäämpiä. Myös valta-asema saattaa aiheuttaa sädekehävaikutuksen: johtajan oletetaan olevan pätevä tehtävässään, koska hän on saavuttanut korkean aseman.
Markkinoinnissa sädekehävaikutusta käytetään yhdistämään positiivisia mielikuvia laajempaan tuote-brändiin.
Yves V
"Yves V" on päässyt useina vuosina DJ Magin Top 100 DJs-listalle, parhaimman sijoituksen ollessa vuonna 2015 saavutettu sija 34. Hän on esiintynyt uransa aikana muun muassa Afrojackin, Baston, Sander van Doornin ja Steve Aokin kanssa.
Deadshot
Sarjakuvissa
Floyd Lawton syntyi rikkaaseen perheeseen. Hänen isä George Lawton työskenteli kiinteistövälittäjänä ja äiti Genevieve Pitt kuului varakkaaseen bankkiiri sukuun. Floydin veli Edward oli päinvastainen luonne veljeensä nähden ja hänen vanhemmat kohtelivat lastaan hyvin. Sitä vastoin vanhemmat kohtelivat Floydia todella huonosti. Hän silti piti veljeään idolinaan ja kunnioitti Edwardia. Perheen isä oli uskoton ja julma vaimolleen, jonka vuoksi Genevieve pyysi lapsiaan tappamaan heidän isänsä. Edward lukitsi veljensä heidän veneeseen, kun hän yritti varoittaa isäänsä. Floyd murtautui ulos ja nappasi käsiinsä metsästyskiväärin. Edward oli ehtinyt sitä ennen halvaannuttaa isäänsä ammuttuaan häntä kirjaston toisessa kerroksessa. Floyd kiipesi puuhun ja tähtäsi veljeään ampuakseen hänen aseensa pois kädestä. Puun oksa kuitenkin katkesi ja hän ampui veljeään silmien väliin. Tapahtuma peiteltiin, jotta hän ei häpäisisi perheensä nimeä. George ei ottanut eroa vaimostaan Genevievesta ja pakotti hänet asumaan yksin pienellä elannolla. Vuosia myöhemmin tapahtumasta Floyd meni ammattilaissalamurhaajan David Cainin oppiin, joka opetti häntä muun muassa tarkka-ammunnassa.
Varsinaisen Deadshotin synty
Vuosia myöhemmin Deadshot pakeni vankilasta tultuaan rikolliseksi, eikä enää välittänyt satuttaa viattomia sivullisia. Hän syytti Batmania elämänsä pilaamisesta ja yritti tappaa hänet. Deadshot kehitti itselleen uuden punaisen asun, johon oli asennettu ranteisiin konepistoolit. Kaksikko kohtasi lopulta uudelleen, mutta Batman päihitti hänet ja lähetti takaisin vankilaan. Lyhyen aikaa myöhemmin Rupert Thorne auttoi Deadshotia karkaamaan vankilasta, jotta voisi palkata hänet salamurhaamaan Bruce Waynen, jonka Thorne uskoi olevan Batman. Human Target palkattiin esittämään Bruce Waynea, kun Batman taisteli Deadshotin kanssa. Nähtyään molemmat Bruce Wayne ja Batman yhdessä, Deadshot yritti tappaa molemmat. Human Target kuitenkin sai päihitettyä Deadshotin, jonka seuraksena Thorne uskoi ettei Wayne ja Batman ollut sama henkilö.
Batman vieraili myöhemmin Deadshotin luona vankilassa tiedustellakseen Thornesta ja auttoi Deadshotia karkaamaan vankilasta saatuaan selville, että eräs korruptoitunut vanginvartija halusi heidät molemmat hengiltä. Deadshot oli tämän jälkeen vankila lepakkoluolassa silmät sidottuna, jotta ei tietäisi luolan sijaintia. Päästyään vapaaksi syyrialainen terroristijärjestö palkkasi hänet tappamaan Julia Remarquen. Hän ei onnistunut tehtävässään, kun Batman pysäytti koko organisaatioon yhdessä Julian ja Alfred Pennyworthin kanssa. Deadshot oli tämän jälkeen Crisis on Infinite Earths aikana jäsenenä superroistojen armeijassa, jonka pysäytti Creeper. Sittemmin Ra’s al Ghul vapautti jokaisen superroiston Gothamin vankilasta ja Arkhamin mielisairaalasta Batmanin ensimmäisenä juhlavuotena. Deadshot auttoi tuolloin Jokeria valloittamaan Gothamin poliisiaseman päämajan. Batman esti kaksikon aikeet ja Talia al Ghul Deadshotin.
Suicide Squad
Salama pidätti Deadshotin Manhattanilla yrittäessään ryöstöä. Amanda Waller lähetti Pronssitiikerin ja Rick Flagin vierailemaan Rikerin saaren vankilassa. He tarjosivat anteeksiannon mikäli Deadshot liittyisi Suicide Squadiin. Hän suostui tarjoukseen ja oli osa uutta ryhmää. Deadshot tappoi ensimmäisen kohteensa Brimstonen Mount Rushmorella kokeellisella laserkiväärillä. Deadshot ei jättänyt ryhmää, kun muut jäsenet vapautettiin tehtävän jälkeen. Waller pyysi tämän jälkeen Deadshotia salamurhaamaan Kapteeni Bumerangiin, kun hän uhkasi paljastaa Suicide Squadin olemassa olon. Rick Flag esti Deadshotin tehtävän ja antoi Lumoojattaren ratkaista ongelman väkivallattomasti.
Deadshot päätti jäädä Suicide Squadiin henkilökohtaisten syiden vuoksi. Hän oli Belle Reven vankilassa Louisianassa, jossa psykologi Marnie Herrs ehotti Deadshottia liittymään ryhmään podettuaan itsemurha ajatuksia. Heidän seuraava tehtävä oli hyökätä Jihadien päälle Quracissa, Lähi-idässä. Deadshotin oli tarkoitus tappaa Manticore, jota hän ampui kasvoihin lähietäisyydeltä. Female Furies hyökkäsi Belle Reve vankilaan, jonka vuoksi häntä pyydettiin auttamaan henkilökuntaa. Deadshot ei suostunut, koska ei pitänyt turvallisuustehtäviä osana sopimustaan. Deadshotin venäjän kielen taidot tulivat tarpeeseen, kun ryhmä lähetettiin sieppaamaan Zoya Trigorin Moskovaan. Tehtävä sai toisen käänteen, kun Lumoojatar toimi liian impulsiivisesti, jonka vuoksi Deadshot joutui pysäyttämään hänet ei-tappavalla luodilla. Tämä kuitenkin johti ampumisvälikohtaukseen Venäjän armeijan kanssa. Deadshotilla ei ollut enää asetta, jonka myötä hän joutui improvisoimaan ja käytti Molotovin cocktaileja. Lumoojatar yritti samaan aikaan tappaa Deadshotin kostaakseen tapahtuman, mutta Kapteeni Bumerangi tyrmäsi naisen. Vankilanjohtaja Economos lähetti ryhmän tappamaan Manhuntersit. Deadshot taisteli androideja vastaan Kapteeni Bumerangin kanssa, kunnes molemmilta oli ammukset loppu. Kaksikko kuitenkin selvisi taistelusta, mutta ryhmä ei saanut voitosta tunnustusta.
Jihad teki paluun ja Deadshot lähettiin salamurhaamaan heidän nopealiikkeinen Jaculi. Hän ampui terroristia polveen, jonka jälkeen Jaculi käski Deadshotia ampumaan hänet tai hän tulee tappamaan Deadshotin. Deadshot kertoi uskovansa Jaculia ja ampui hänet.
The New 52
Vuoden 2011 syyskuussa DC Comics lakkautti kaikki supersankarisarjakuvansa, ja ne käynnistettiin uudelleen nimellä The New 52. Lawtonin perhe oli rikas ja he asuivat Gotham Cityn ulkopuolella sijaitsevassa kartanossa. Hänen isä George oli väkivaltainen alkoholisti ja äitinsä Genevieve kärsi usein aviomiehensä väkivallasta. Äitinsä puolestaan purki turhautumisensa poikiinsa Floydiin ja Eddieen. Siitä huolimatta hänen veljensä Eddie oli hyväntahtoinen ja otti usein veljelleen tarkoitetut väkivallat. Lopulta heidän äiti sai tarpeekseen ja rohkaisi Floydia ampumaan isänsä. Floyd kiipesi eräänä yönä puuhun ampuakseen isänsä. Hän oli kuitenkin erittäin hermostunut ja ampui sen vuoksi ohi osuen veljeensä kohtalokkaasti. Tapon jälkeen Floyd lupasi itselleen kaksi asiaa. Ei ampuisi enää ikinä ohi ja tappaisi isänsä seuraavan kerran, kun hän näkisi hänet.
Lawton meni harjoittelemaan taitojaan, jonka jälkeen hän ryhtyi palkkamurhaajaksi nimeltä Deadshot. Hän sai kaksi tytärtä Suchin ja Zoe, joista jälkimmäisestä tuli isänsä tavoin palkkamurhaaja.
War of Jokes and Riddles
Batmanin toisena vuotena Gothamin puolustajana, Jokeri ja Arvuuttaja taistelivat Gothamin herruudesta ja oikeudesta tappaa Batman. James Gordonin epäonnistuessa ratkaisemaan rauhallisesti kaksikon välisen riidan, Jokeri ja Arvuuttaja palkkasivat molemmat omat palkkamurhaajat päästäkseen eroon Batmanista. Jokeri lähetti asialle Deadshotin, kun taas Arvuuttaja Deathstroken. Kumpikin hylkäsi oman tehtävänsä tappaa Batman ja sitä vastoin ottivat mittaa toisistaan. Viiden päivän aikana Deadshot ja Deathstroke tappoivat yhteensä 62 siviiliä, jotka joutuivat heidän eteen. Näistä Deadshot tappoi 28, kun hän räjäytti erään rakennuksen. Batman puuttui kaksikon väliseen taisteluun ja erityisesti Deadshottiin, jonka hän hakkasi sairaalakuntoon.
Suicide Squad
Deadshot joutui liittymään Suicide Squadiin, kun Amanda Waller sieppasi ja pakotti hänet liittymään ryhmäänsä. Deadshot sai tehtäväkseen salamurhata Gotham Cityn senaattorin, mutta Batman esti hänen aikeet. Deadshot lähetettiin Belle Reven vankilaan, jossa hän sai kuolemanrangaistuksen. Hänen sellinsä täytettiin kaasulla ja Deadshotille asennettiin mikrosirupommi, jotta hän tottelisi käskyjä. Kaiken kiduutuksen jälkeen Waller oli tyytyväinen Deadshotin uskollisuuteen ja hänet liitettiin Suicide Squadiin.
Deadshot otti ryhmän johtajuuden haltuun ja Suicide Squad lähettiin ensimmäiselle tehtävälle puhdistamaan urheilustadion, jossa oli tekno-orgaanisten zombien vuoksi sairastuneita siviilejä. Ryhmä löysi ratkaisun, joka estäisi ruton leviämisen; raskaana ollut nainen, jonka he murhasivat estääkseen sairauden leviämisen. Deadshot leikkasi vauvan ulos, joka oli jostain syystä immuuni ja piti sisällään parannuskeinoa sairaudelle. Deadshot käski Voltaicia käyttämään voimiaan tappaakseen kaikki stadiossa olleet ihmiset, jonka jälkeen hän tappoi Voltaicin, jotta voisi lavastaa hänet syylliseksi. Ennen kuin heidät evakuoitiin valtionvirka käski ryhmää pitämään matalaa profiilia ja suojelemaan vauvaa. Suorittaessaan tehtävää Deadshot huomasi itse saaneen tartunnan ja teki hänestä epätoivoisen saamaan parannuskeinon. Ongelmat vain pahenivat, kun Mad Dog oli vauvan perässä palkkion vuoksi.
Persoonallisuus
Hänen psykologinsa Marnie Herrsin tekemän arvion mukaan Deadshotilla on vahvoja itsetuhoisia haluja. Herrs uskoi Deadshotin etsivän keinoja kuolla, jonka vuoksi Herrs toivoi Suicide Squadiin liittymisen antavan hänelle sellaisen vaihtoehdon. Siitä huolimatta Herrs kertoi Deadshotilla olleen toinen puoli, joka halusi pärjätä elämässä, mutta ei tiennyt miten. Deadshot itse kuvaili itseään samantyyppiseksi, kuin Rick Flag ja kertoi molempien olevan "yksinäisiä susia", jotka eivät sopeudu laumaan. Herrs kysyi myös hänen seksisuhteista, johon Deadshot vastasi käyvänsä yksinomaan prostituoiduilla. Hän haluaa seksin olevan yksinkertaista, kuten liiketoiminnan rahansiirto ja vihaa selvittää mitä naiset haluavat suhteissa. Deadshot kertoi myös psykologilleen ettei elämä merkitse hänelle mitään. Hänen veli Edward oli ainoa henkilö kenestä hän on välittänyt. Deadshot ei kuitenkaan omien sanojen mukaan koe syyllisyyttä tai katumusta veljentä murhaamisesta. Hänen psykologi Herrsin mukaan Deadshot ei kykene tunnustamaan tunteitaan, koska ei kykene käsittelemään omaa vihaa ja suruaan.
Kyvyt ja voimat
Deadshotilla ei ole yli-inhimillisiä kykyjä, mutta on erittäin taitava tarkka-ampuja DC-universumissa ja pitää sen kehumisesta ettei hän ikinä ammu ohi kohteestaan. Deadshot on myös erittäin hyvä taktisessa ja strategisessa sodankäynnissä. Hän kantaa useimmiten mukanaan tarkkuuskivääriä, kaksi konepistoolia, jotka on sijoitettu molempiin ranteisiin. Deadshot osaa puhua englannin lisäksi venäjää, jota hän opiskeli nuoruudessaan. Deadshot hallitsee aseiden käsittelyn lisäksi myös kamppailutaitoja, harjoitellessaan karatea, jujutsua, judoa, nyrkkeilyä, krav magaa ja thainyrkkeilyä. Näiden lisäksi hän osaa eri tyylejä veitsitappelutekniikkoja.
Kutre Dulecha
Kutre Dulecha (s. 22. elokuuta 1978 Sidamo, Etiopia) on etiopialainen entinen maasto- ja keskimatkojen juoksija.
Dulecha voitti vuonna 1995 All-Africa Games -kisoissa pronssia 800 metrin juoksussa ja kultaa 1 500 metrin juoksussa. Samana vuonna Göteborgin MM-kisoissa hän karsiutui 800 metrin alkuerissä ajalla 2.01,74 ja 1 500 metrin välierissä ajalla 4.11,86. Kaksi vuotta myöhemmin hän sijoittui Pariisin sisäratojen MM-kisoissa 1 500 metrillä yhdeksänneksi ajalla 4.09,76 ja Torinon maastojuoksun MM-kisoissa nuorten sarjassa kahdenneksikymmenenneksi. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi uuden nuorten maailmanennätyksen 1 500 metrillä ajalla 4.05,67 ja sijoittui Ateenan MM-kisoissa samalla matkalla yhdeksänneksi. Vuonna 1998 hän voitti MM-pronssia Marrakechin maastojuoksun MM-kisoissa lyhyellä matkalla ja juoksi toiseksi GP-finaalissa 1 500 metrillä ajalla 4.04,72.
Dulecha sijoittui Maebashin sisäratojen MM-kisoissa 1999 kahdeksanneksi 1 500 metrillä. Myöhemmin samana vuonna hän oli kahdestoista Belfastin maastojuoksun MM-kisoissa lyhyellä matkalla ja voitti MM-pronssia Sevillan MM-kisoissa 1 500 metrillä ajalla 4.00,96. Seuraavana vuonna hän voitti Vilamouran maastojuoksun MM-kisoissa kultaa lyhyellä matkalla ja sijoittui Sydneyn olympialaisissa 1 500 metrillä neljänneksi. Kauden lopussa hän oli GP-finaalissa toinen.
Dulecha juoksi Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 2003 yhdeksänneksi 1 500 metrillä, mutta karsiutui myöhemmin samana vuonna Pariisin MM-kisoissa saman matkan välierissä. Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 hän voitti MM-kultaa 1 500 metrillä. Samana vuonna Ateenan olympialaisissa hän karsiutui välierissä.
Tango
pienoiskuva|Tangotanssijoita [[Montevideossa.]] Tango on tanssi, jonka juuret ovat Buenos Airesissa Argentiinassa ja Montevideossa Uruguayssa. Musiikinlajina tangon juuret ovat kauempana, Afrikassa. Tangomusiikki on kehittynyt käsi kädessä tanssin kanssa. Nykyään useista tanssityyleistä Suomessa merkittävimmät ovat argentiinalainen tango, suomalainen tango ja kilpatanssitango. Näistä argentiinalaista tangoa pidetään yleensä autenttisimpana ja lähimpänä eteläamerikkalaista tangokulttuuria.
Tangomusiikin aiheena on lähes aina rakkaus tavalla tai toisella, ja tanssi ilmentää dramatiikkaa ja intohimoa. Sana tango onkin latinaa ja tarkoittaa ”kosketan”.
Latinalaisamerikkalainen tango julistettiin Unescon aineettomaksi kulttuuriperintökohteeksi vuonna 2009.
Argentiinalainen tango
Argentiinalaisen tangon tunnetuimpia tulkitsijoita oli ranskalaissyntyinen Carlos Gardel (1890–1935). Suomalaisille hänen tangoistaan lienee tunnetuin ”Por una Cabeza”, jonka Eino Grön on levyttänyt nimellä ”Kuoleman paikka” (suomennos Jukka Virtanen).
Argentiinalaiseen tangoon liittyy toisinaan myös yhteiskunnallista sisältöä. Yksi argentiinalaisen tangon suurimmista uudistajista on niin kutsutun tango nuevon luoja Astor Piazzolla. Argentiinalainen tango on kehittynyt itse asiassa oleellisesti naapurivaltio Uruguayn puolella, jonka pääkaupunki Montevideo oli tärkeässä osassa.
Saksalainen tango
Saksassa ja Keski-Euroopassa tangon tempo on nopeahko, tyyli suhteellisen reipas ja poljento marssimainen. Haikeutta on havaittavissa. Monet katsovat saksalaistyyppisen tangon poikkeavan suomalaista tangoa enemmän argentiinalaisesta tyylistä.
Suomalainen tango
Suomalaiset ovat kehittäneet tangosta oman, suomalaisen versionsa, niin musiikissa kuin tanssissa. Tango on edelleen melko suosittua Suomessa, mistä kertovat muun muassa suuri tangomusiikkia esittävien artistien määrä sekä jokakesäinen tangofestivaali, Seinäjoen tangomarkkinat, joka on järjestetty vuodesta 1985 lähtien. Festivaalin näkyvin osa on laulukilpailu, jonka voittaja kruunataan tangokuninkaalliseksi. Kahtena ensimmäisenä vuonna ainoastaan Tangokuningas valittiin Tangolaulukilpailun voittajaksi, mutta vuosina 1987–2008 ja vuodesta 2013 alkaen myös Tangokuningatar. Ainoastaan yksi henkilö valittiin Tangokuninkaalliseksi vuosina 2009–2012. Tunnetuimpiin suomalaisiin tangokappaleisiin lukeutuvat muun muassa Unto Monosen ”Satumaa”, Toivo Kärjen ”Liljankukka”, Olavi Virran säveltämä ja tulkitsema ”Punatukkaiselle tytölleni”. Uudempaa polvea edustavat Mika Toivasen säveltämä ja Kirsi Rannon levyttämä ”Jää” sekä Timo Forsströmin ”Soittakaa lujempaa”, jonka on levyttänyt Mikko Kilkkinen. Yksi suomalaisen tangon erikoispiirteitä on rytmin vaihtaminen kertosäkeessä beguineksi, joka on enemmänkin rumban tyylinen rytmi, mutta kotiutunut lähtemättömästi suomalaiseen tangoon. Toinen suomalaisessa tangossa säilynyt erityispiirre on Habaneran rytmi, esimerkiksi Arja Korisevan ”Rannalla”, jossa vuorottelevat niin habanera kuin myös tangolle ominainen staccato.
Tunnettuja suomalaisia tangojen sanoittajia ovat olleet muun muassa Kerttu Mustonen, Helena Eeva, Reino Helismaa, Kullervo (Tapio Lahtinen), Lauri Jauhiainen, Sauvo Puhtila ja Juha Vainio.
Tangon on katsottu saapuneen Suomeen syksyn 1913 aikana. Helsinkiläiset tanssikoulut tarjosivat tuon vuoden syys- ja lokakuussa tangotunteja, joiden opettajat Bertha Corander ja Hilma Liiman olivat tutustuneet Eurooppaa valloittaneeseen uutuuteen Pariisissa ja Berliinissä. Lokakuun aikana Helsingin Sanomiin ilmestyi sarja mainoksia, joissa kerrottiin helsinkiläisessä elokuvateatteri Apollossa 2. marraskuuta järjestettävästä tangomatineasta. Aikaisemman uransa balettitanssijana hylännyt Toivo Niskanen oli muokannut tangosta salonkitanssin jätettyään pois ”pariisilaisyleisön alhaisimpiin vaistoihin vetoavan himon hekuman, rohkeat vartalokontaktit ja riettaat taivutukset”. Niskasen ja Elsa Nyströmin esitystä saapui seuraamaan noin 600 henkeä. Yhtenäistä kuvausta matineasta ei ole säilynyt, mutta myöhemmistä tapahtumista, valokuvista, piirroksista ja mykkäelokuvien tangonumeroista päätellen kyse oli argentiinalaisen tangon salonkitangoksi tyylitellystä versiosta. Ei myöskään tiedetä, mitä tangomusiikkia tanssipari käytti. Esitys uusittiin kolme kertaa ja sen näki kaikkiaan noin 3 000 henkilöä. Seurauksena oli valtaisa tangoinnostus suurimmissa kaupungeissa Helsingissä, Turussa, Tampereella ja Viipurissa; sen sijaan maaseudulla tango jäi vielä tuntemattomaksi. Jo tällöin syntyi myös ensimmäinen suomalainen tangoparodia. Kuplettilaulaja Iivari Kainulainen irvaili tangoinnostukselle vuonna 1915 sanoittamallaan ja levyttämällään ”Tanko-laululla”. Kappaleen säveltäjä ei ole tiedossa.