cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merivaara
Merivaara Oy  on suomalainen, Lojer -konserniin kuuluva yhtiö, joka kehittää ja valmistaa leikkauspöytiä, leikkausvalaisimia sekä saliohjaus- ja AV-järjestelmiä leikkaussaleihin.
Karavás
Karavás sijaitsee Kytheran pohjoisosassa muutaman kilometrin päässä saaren suurimmasta kylästä Potamóksesta pohjoiseen. Se muodostaa laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Καραβά, Topikí Koinótita Karavá), johon kuuluvat varsinaisen Karaváksen kylän lisäksi kylät Gerakári, Kryonéri, Petroúni, Plateía Ámmos, Progkí ja Vounó. Koko yhdyskunnan väkiluku on 222. Platiá Ámmos sijaitsee merenrannalla Karaváksesta pohjoiseen, Petroúni ja Gerakári puolestaan sijaitsevat Karaváksen eteläpuolella.
Karavás sijaitsee lähellä suurta raviinia, jossa on lähteitä, ja siellä kasvaa erilaisia puulajeja. Lähteistä tunnetuimmat ovat Portokaliá, Amír Alí ja Keramári. Portokaliá-lähde (”appelsiinipuu”) on saanut legendan mukaan nimensä appelsiinipuulta, joka tuotti 100 000 appelsiinia. Tämä puu kuoli ankaran talven seurauksena joitain vuosikymmeniä sitten. Kylän Portokalía-yhdistys järjestää vuosittain tivolin perinteisine tansseineen ja urheiluaktiviteetteineen.
Merivaara
Historia
Merivaaran edeltäjä, Helsingin Uusi Rautasänkytehdas, Polsa & Sjöstedt, perustettiin vuonna 1901 Helsingissä. Sairaalakalusteiden tuotanto alkoi vuonna 1910, kun ensimmäiset leikkauspöydät valmistuivat.
Vähitellen alettiin valmistaa myös muita sairaalakalusteita, kuten sänkyjä. Perustajan Juho Merivaaran kuoltua vuonna 1938 yritys siirtyi vähitellen Instrumentariumin omistukseen. Merivaara oli seuraavien vuosikymmenten ajan Instrumentariumin divisioona, mutta kun General Electric osti Instrumentariumin 2003, joukko johtajia osti Merivaaran.
Merivaara tuotti sairaalakalusteiden ohella myös metallirunkoisia huonekaluja koteihin ja julkisiin tiloihin. 1920- ja 1930-luvulta tunnetaan erityisesti Pauli E. Blomstedtin funktionalistiset putkihuonekalut. Instrumentariumin vuosina Merivaaralle suunnittelivat muun muassa Aarne Ervi (kesäkalusteita), Ola Kettunen (Ulla- ja Kulho-tuolit), Ilmari Tapiovaara (Kiki- ja Nana-tuolit), Seppo Paatero (Jaana-tuoli), ja Esko Pajamies (tuoleja ja naulakoita).
Toukokuussa 2019 sastamalalainen sairaalakalustevalmistaja Lojer Oy kertoi ostavansa Merivaaran sairaalasänkyjen liiketoiminnan Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa, liikevaihdoltaan noin 9 miljoonaa euroa vuodessa. Merivaara-konsernista siirtyy Lojerille 28 työntekijää. Sairaalasänkyjen valmistus pysyy edelleen Lahdessa.
Vuonna 2022 Lojer Oy osti Merivaara Oy:n koko osakekannan pääomasijoittaja Intera Partners Oy:ltä. Kaupan jälkeen yhtiön toiminta on siirtynyt Lahdesta Hollolaan.
Rošorvin kieli
Rošorvin kieli on Pamirin ylängöllä puhuttava iranilainen kieli.
Kieli on saanut nimensä Tadžikistaniin kuuluvalla Vuoristo-Badahšanin autonomisen alueella sijaitsevasta Rošorvin kylästä. Sen kirgiisinkieliseen muotoon perustuu nimitys orošorin kieli. Puhujien perinteistä asuinseutua ovat Pandžiin laskevan Bartangi-joen yläjuoksu sekä sen sivujokien Gudarin ja Tanymasin rannat. Vuonna 1954 osa Rošorvin asukkaista siirrettiin Vahšin laaksoon, josta myöhemmin monet ovat palanneet takaisin. Väestönlaskennoissa kielen puhujia ei ole rekisteröity. Arvioiden mukaan heitä on noin 2 000 henkeä.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Kirjakielenään puhujat käyttävät tadžikkia. Viime aikoina rošorvia varten on laadittu lisämerkein täydennetty kyrillinen kirjaimisto.
Kati Hurme
Kati Hurme (s. 1968) on suomalainen entinen esteratsastaja ja estevalmentaja ja nykyinen urheilutoimittaja ja urheiluselostaja.
Hurme aloitti ratsastuksen jo alle kouluikäisenä ja kävi ratsastustunneilla Husön, Tuomarinkylän, Eriksnäsin ja Karlvikin ratsastuskouluissa. 14-vuotiaana vuonna 1982 hänelle ostettiin ensimmäinen oma hevonen Satin, jolla hän alkoi vuonna 1983 kilpailla esteratsastuksessa Veikko Heikkilän valmentamana ja oli jo samana vuonna mukana juniorien PM-joukkueessa. Hän voitti juniori- ja nuorten ratsastajien tasolla kymmenen SM- ja PM-mitalia, joista viisi oli kultamitaleja. Vuonna 1984 hän sai käyttöönsä hollantilaisruuna Metropolitanin (kilpailunimi Pohjola Metropolitan), jolla hän voitti vuonna 1988 nuorten ratsastajien Euroopan mestaruuden Chaudfontainessa, Belgiassa. Vastaavantasoiseen suomalaissaavutukseen ylsi uudelleen vasta 25 vuotta myöhemmin Elmo Jankari, joka voitti kenttäratsastuksessa nuorten ratsastajien EM-kultaa vuonna 2013.
Hurmeen isä Veikko toimi hänen urheilumanagerinaan ja hänellä oli jo junioriaikoina sponsorisopimukset Volvo-Auton ja Pohjolan kanssa. Mirri Kynsilehdon tavoin hän kuului junioriaikoinaan myös vuonna 1985 perustettuun Enso-Gutzeitin sponsoroimaan Enso-Teamiin, joka tuki lahjakkaita nuoria ratsastajia.
Hurme muutti ulkomaille Englantiin valmentautumaan ja kilpailemaan vuonna 1986 ylioppilaskirjoitustensa jälkeen ja siirtyi 1989 Hollantiin, 1992 Saksaan ja 1993 Belgiaan. Vuonna 1988 Metropolitanin loukkaannuttua hänen tärkeimmäksi kilparatsukseen tuli Vancouver (kilpailunimi Pohjola Vancouver). Ratsukko osallistui noin neljäänkymmeneen Grand Prix-, maailmancup- ja Nations Cup -luokkaan keräten sijoituksia, maailmancup-luokissa seitsemän kertaa. Suomen Nations Cup -joukkueessa ratsukko kilpaili vuosina 1991–1993, ja Hurme ja Vancouver edustivat Suomea myös seniorien EM-kilpailuissa vuonna 1991. Helsinki International Horse Show'ssa Hurme keräsi vuosien varrella kolme luokkavoittoa, muiden muassa kansainvälisen kaksintaisteluratsastusluokan voiton Metropolitanilla vuonna 1986 ollessaan vasta juniori.
Vancouver-ratsu loukkaantui vuonna 1994, ja 1990-luvun alun lama sai Hurmeen sponsorit vetäytymään. Hän lopetti kansainvälisen kilpailu-uransa ja palasi Suomeen, ryhtyi valmentajaksi, perusti perheen ja opiskeli ensin tradenomiksi, sitten urheilujournalistiksi. Hän on muun muassa toiminut kansainvälisten ratsastuskilpailujen selostajana Yleisradiolle ja Eurosportille ja esimerkiksi Helsinki International Horse Shown lehdistöpalvelussa sekä kirjoittanut lehtijuttuja.
Hurme edusti koko kilpailu-uransa ajan Suomen Kenttäratsastusseuraa. Hän toimi Suomen Ratsastajainliiton (SRL) Lounais-Suomen aluevalmentajana esteratsastuksessa vuosina 2000–2007. Hänet on nimitetty SRL:n Huippuvalmentajaksi ja hän toimii edelleen estevalmentajana. Lisäksi hän kasvattaa estehevosia.
Celebesinpalmunäätä
Celebesinpalmunäädällä on lyhyt ja tiheä turkki. Sen väritys on eläimen selkäpuolella tumman ruskeanharmaa, vatsapuoli on punervansävyinen ja vaaleampi. Kyljillä voi olla heikkoja tummia täpliä ja hännässä vaaleanruskeita sivusuuntaisia juovia. Silmien ylä- ja alapuolella sekä kuonon takana kasvaa valkoista karvaa. Ruumiin pituus on alle 80 senttimetriä, hännän pituus 60 senttimetriä ja paino noin 44 kilogrammaa.
Celebesinpalmunäätää tavataan kotoperäisenä Sulawesin eli Celebesin saaren pohjois-, keski- ja kaakkoisosissa. Fossiililöytöjen perusteella se on historiallisesti elänyt koko saaren alueella. Nykyisin sukukypsien celebesinpalmunäätien lukumäärän arvioidaan olevan noin 9 000. Celebesinpalmunäätä elää metsissä.
Celebesinpalmunäädän ravintoa ovat pienet jyrsijät sekä hedelmät kuten papaijat. Se kiipeilee usein puissa.
Von Haartmanin senaatti
von Haartmanin senaatti oli Suomen senaatti vuosina 1841–1858. Talousosaston varapuheenjohtaja toimi Lars Gabriel von Haartman, joka oli samanaikaisesti myös valtiovaraintoimituskunnan päällikkönä.
Sotilastoimituskunta lakkautettiin senaattia nimitettäessä 1.10.1841, mutta perustettiin uudelleen 11.1.1858. Valtiovaraintoimituskunnan apulaispäällikön tehtävät erotettiin vuosiksi 1845–1856 erityiseksi viraksi, jonka hoitaja saattoi kuitenkin osallistua senaatin kokouksiin toimituskunnan päällikön ollessa estyneenä.
Monique Drilhon
Monique Jeannine Marie Dubreuilh (o.s. Drilhon, 16. joulukuuta 1922 Bordeaux, Ranska – 11. joulukuuta 2019 Gradignan ) oli ranskalainen pikajuoksija.
Monique Drilhon saavutti Oslon EM-kilpailuissa 1946 hopeaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 48,5 s. Viestijoukkueen jäsenistä Claire Brésolles ja Léa Caurla vaihtoivat myöhemmin sukupuolensa mieheksi. Drilhon osallistui Oslossa myös 100 metrin juoksuun, jossa hän karsiutui välierissä ajalla 12,7 s.
Drilhon voitti Ranskan mestaruuden sekä sadan että 200 metrin juoksussa vuonna 1943. Hän juoksi kahdesti Ranskan ennätyksen 4 × 100 metrin viestissä elokuussa 1946: ensin Strasbourgissa ajan 49,7 s ja sitten Oslon EM-kilpailuissa ajan 48,5 s.
J. E. Huttunen
Juho Emil Huttunen (25. toukokuuta 1901 Rovaniemi – 1980 Helsinki) oli suomalainen sirkustaiteilija, hammasatleetti, lauluntekijä, keksijä ja kirjailija.
Elämä
Huttunen oli lähtöisin Rovaniemeltä taloudellisesti vaatimattomista olosuhteista. Hänen vanhempansa olivat Nurmeksesta muuttanut metsätyömies Olli Huttunen ja hänen rovaniemeläissyntyinen vaimonsa Ida Margareta Oikarainen. Vaikka Huttunen oli nuoruudessaan mukana paikallisen työväenyhdistyksen urheiluseurassa, osallistui hän Suomen sisällissotaan valkoisten puolella kuuluen muun muassa Petsamon valloitusta yrittäneeseen Thorsten Renvallin johtamaan retkikuntaan.
Ensimmäiset akrobaattinumeronsa Huttunen antoi 15-vuotiaana Rovaniemen markkinoilla. Hän kiersi ensin pohjois-suomalaisilla metsätyömailla ja kansanjuhlissa esittämässä akrobatiaa ja laulamassa kupletteja. Varsinaisen sirkusuransa Huttunen aloitti vuonna 1925 kuuluen eri sirkuksiin. Huttunen oli kuuluisa varsinkin hammastempuistaan: hän saattoi vetää autoa hampaillaan tai tanssia musiikin tahdissa pitäen samalla suussaan parimetriä pitkää tankoa, jonka päässä lapsi istui polkupyörän istumatelineessä. Huttunen esitti myös itse sanoittamiaan lauluja ja kirjoitti runoja. Erityisen mielellään Huttunen esiintyi Kanadassa ja Yhdysvalloissa, jonne hänen perheenjäseniään, muun muassa kaksi hänen sisartaan, oli muuttanut. Huttunen itse oli poikamies.
Kirjailija Pentti Haanpää muokkasi vuonna 1946 ilmestyneen romaanin Sirkussankari Huttusen omaelämäkerrallisen käsikirjoituksen pohjalta. He sopivat, että Huttunen saisi vain kymmenesosan tekijänpalkkiosta ja Haanpää loput. Huttunen vaati myöhemmin turhaan oman osuutensa suurentamista, koska kertoi suostuneensa sopimukseen humalassa.
Rušanin kieli
Rušanin kieli (rušaniksi rihůn ziv) on Pamirin ylängöllä puhuttava iranilainen kieli.
Kielen puhujia arvioidaan olevan noin 18 000 henkeä. He asuvat länsi-Pamirissa Pandžjoen muodostamassa Rušanin laaksossa. Joen oikea rantaa kuuluu Tadžikistanin Vuoristo-Badahšanin autonomisen alueen Rušanin piiriin. Vasen ranta kuuluu Afganistanin Badahšaniin.
Rušani kuuluu šugnanilais-rušanilaisiin kieliin, jotka yhdessä jazguljamin kanssa muodostavat itäiranilaisten kielten pohjoispamirilaisen ryhmän. Pamirin muiden iranilaisten kielten kanssa se luetaan myös pamirilaisten kielten ryhmään.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Kirjakielenään puhujat käyttävät tadžikkia. Viime aikoina rušania varten on laadittu kyrilliseen kirjaimistoon perustuva aakkosto.
Mike Parkes
Michael Johnson Parkes (24. syyskuuta 1931 Richmond, Englanti, Iso-Britannia – 28. elokuuta 1977 Torino, Italia) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja ja insinööri.
Parkes kävi koulua Haileyburyssä, jossa Stirling Moss toimi kahden vuoden ajan hänen seniorinaan. Hän päätti kuitenkin koulunsa aikaisin ja siirtyi kisälliksi Coventryyn, jossa oppi autonkehitystyöstä. Vuonna 1962 hän sai paikan Ferrarilta kuljettajana sekä kehitystyöinsinöörinä, ja tuona aikana yritys huomasi hänen soveltuvan hyvin pitkien matkojen kilpakuljettajaksi. Hän oli toinen Nürburgringin 1 000 kilometrin ajossa yhdessä Willy Mairessen kanssa vuonna 1962.
Parkes osallistui seitsemään Formula 1 -osakilpailuun kausilla 1959 ja 1966–1967. Hän saavutti yhteensä 2 palkintosijaa, yhden paalupaikan ja 14 MM-pistettä. Hän oli parhaimmillaan toinen Ranskan GP:ssä ja Italian GP:ssä kaudella 1966. Lisäksi hän ajoi sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa, joissa voitti Britannian BRDC International Trophyn ja Syrakusan GP:n vuonna 1967. Parkesin F1-ura päättyi hänen murtaessa jalkansa Belgian GP:ssä 1967.
Parkes ajoi vielä 1970-luvulla urheiluautoja ja toimi konsulttina Italiassa, jossa auttoi vuonna 1974 Lancia Stratoksen kehitystyössä. Hän kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1977.
Ford Mustang (1979)
Kolmannen sukupolven Mustang oli Ford Motor Companyn vuosina 1979–1993 valmistama urheiluautomalli. Fox-pohjalevylle valmistettu malli sai valmistushistoriansa aikana osakseen lukuisia muutoksia sekä varustukseensa että voimalinjaansa. Mallin ajatellun elinkaaren ollessa päätepisteessään vuonna 1987, näytti hetken siltä että sen seuraaja olisi Mazda-perustainen, etuvetoinen malli. Yhtiön päättäjät kuitenkin kuuntelivat ostajien ääntä ja Mustang jatkoi perinteisenä takavetoisena konfiguraationa. Mustang-entusiastit jakavat tämän sukupolven kahteen segmenttiin: tuplavaloilla varustetut 1979–1986 autot ja aerodynaamisilla valaisimilla varustetut 1987–1993 autot. Sarjan valmistus päättyi, kun markkinoille lanseerattiin Ford Mustangin 4. sukupolvi (SN-95), mallivuodelle 1994.
1979 – 1982
thumb|1980 Mustang Coupe right|250px
Lehtori (täsmennyssivu)
Lehtori tarkoittaa seuraavia:
Ford Mustang (1979)
1979 – 1982
Moottoripalettiin kuului 88 hv:n 2,3-litrainen Pinto-rivinelonen, 109 hv:n 2,8-litrainen Köln V6 (joka oli siis Saksan Fordin valmistama) sekä 140 hv:n 302 Windsor V8, jota 4,9 litran iskutilavuudestaan huolimatta markkinoitiin 5.0 L -moottorina. Kaikki em. moottorit periytyivät Mustang II -sarjasta. 2,8-litraisen V6 -moottorin toimitusmäärät jäivät riittämättömiksi, jonka vuoksi tämä optio korvattiin loppuvuodesta 1979 Fordin 85 hv:n 3,3-litraisella rivikuutosella. Uutena tulokkaana esiteltiin 132 hv:n 2,3-litrainen turbo rivinelonen, joka numeraalisesti antoi saman tehon kuin V8-moottori. Fordilla oli visio, että kyseinen moottori toimisi suunnannäyttäjänä tehomoottoreiden uudelle aikakaudelle. Cobra-version erikoisuutena olivat metrijärjestelmän mukaan mitoitetut Michelin 190/65R-390 TRX -renkaat.
Jälleen kerran Mustang valittiin Indianapolis 500 -ajojen turva-autoksi. Tämän kunniaksi Ford valmisti 10 478 auton "Indy 500" -erikoiserän. Pääväritykseltään hopeanharmaata ja mustaa kaksivärimaalausta korostivat oranssit ja punaiset raidat. Mallin keulalla oli sumuvaloin varustettu uniikki spoileri, poikkirivoitettu maski ja takaa imevällä scoopilla varustettu konepelti. Takana oli spoileri. Pääväriltään mustaan sisustukseen kuului Recaron istuimet valko-mustalla insertillä. Voimalinja koostui 2,3-litraisesta turbomoottorista, jonka jatkeeksi sai ainoastaan neliportaisen manuaalivaihteiston tai 5.0 L V8 -moottorista, joka voitiin naittaa joko manuaalin tai kolmeportaisen automaatin kanssa. Kolme kilpailuihin valmistettua autoa varustettiin T-roof -katolla, kun taas kuluttajamarkkinoille valmistetut autot saivat lasisen kattoluukun. T-roof -optio tuli tarjolle vasta mallivuoden 1981 autoissa.
Toisen, vuoden 1979 öljykriisin jälkeen, 302-kuutiotuumainen "5.0 L" V8 -moottori poistui ja sen paikan otti 255-kuutiotuumainen (4,2 l) V8, hieman paremman polttoainetaloutensa ansiosta. Kyseinen moottori, joka oli V8-optio vuosina 1980 ja -81, oli tehty 302:n lohkoon, pienemmällä porauksella. Sen sylinterikansien hengittävyys oli huomattavasti edeltäjäänsä heikompi ja se antoi tehoa 120 hevosvoimaa, joka on pienin V8-moottorien lukema Mustangin historiassa. 4,2-litraisen moottorin yhteyteen sai ainoastaan kolmeportaisen automaattivaihteiston. Tämä tarkoitti sitä, että 2.3 L Turbo 4 oli Mustangin ainoa "performance"-moottori. Turbo 4 taas oli alusta alkaen kärsinyt luotettavuusongelmista. Puutteellinen voitelu aiheutti lukuisia ahtimien rikkoontumisia ja sytytti jopa moottoripaloja. Turbomoottori poistui valikoimasta kesken mallivuoden 1981 ja sen tilalle tuli 255 V8. Ahdettu moottori teki paluun mallivuoden 1984 Turbo GT -mallissa. Luistonestolla varustettu "Traction-Lok" -perä tuli tarjolle kaikkien moottorivaihtoehtojen kanssa vuonna 1981. Viisiportainen ylivaihdelaatikko lisättiin optiolistalle mallivuodelle 1981. Mallivuosien 1980–81 Cobra sai uuden maskin, uuden etuspoilerin ja konepellin valescoopin, uuden takaspoilerin ja edellisvuoden Indy 500 -mallissa olleet Recaron istuimet. Teippigrafiikka oli myös uudistettu ja siihen kuului vyötärölinjalla kulkenut kaksoisraidoitus, konepellin käärmedekaali ja "Cobra"-tekstit takaspoilerissa ja taemmissa sivuikkunoissa.
Mustang GT palasi mallistoon vuodelle 1982, 13 vuoden jälkeen. Samalla perinteikäs Cobra jätettiin pois. Uuden GT:n valinnaisena voimanlähteenä toimi 160-hevosvoimainen, 302-kuutiotuumainen "5.0 L H.O. V8" -moottori, joka oli saanut uudet venttiilit, uuden nokka-akselin (joka oli perua vuoden -73 Torinon 351W -moottorista). suuremman kaksikurkkuisen kaasuttimen, uusitun sytytysjärjestyksen sekä paremmin hengittävän imu- ja pakojärjestelmän. GT:n varusteita olivat sumuvaloin varustettu etuspoileri, oma maski ja takaspoileri. Edellisvuoden Cobran Recaro-istuimet olivat optiovaruste. GT:n keulapeite muistutti aiempien Turbo-mallien valescooppi-konepeltiä, joka antoi sopivasti lisätilaa korkealle ilmanpuhdistinasetelmalle. Mallien varustetasoja kuvaavat merkinnät olivat nyt L, GL, GLX ja GT. Kaikkien mallien vakiovoimalinjana oli 2,3-litrainen OHC-rivinelonen ja 4-portainen manuaalivaihteisto.
1983 – 1986
thumb|1984 Mustang GT convertible right|250px thumb|1985 Mustang GT liftback thumb|1986 Mustang SVO
Mallivuodelle 1983, tuolloin viiden vuoden ikäiseen "Fox-Mustangiin" tehtiin joukko muutoksia ja parannuksia. Auton keula sai uudet pyöreämmät muodot ja uuden maskin, jonka muoto taas vaikutti ajovalojen aukon muotoon. Uudet ja suuremmat vaakasuuntaisesti muotoillut, oransilla suuntavilkulla varustetut takavalot, korvasivat aiemmat pystysuuntaista muotoilua edustaneet yksiköt. Yhdeksän vuoden tauon jälkeen Ford toi markkinoille avo-Mustangin, vastauksena Chryslerin vuotta aiemmin aloittamalle avomallien valmistukselle. Valtaosa avomalleista varustettiin GLX-tasoon ja 3,8-litraisella V6-moottorilla, mutta 1001 autoa (993 myytiin USA:ssa, 8 Kanadassa) valmistettiin 5.0 V8 GT -versiona. Nelikurkkuinen kaasutin ja uusi imusarja antoivat Mustang GT:lle 175 hevosvoiman tehon. 3,3-litrainen rivikuutonen pudotettiin vähäisen kysynnän takia pois vuoden 1982 jälkeen ja sen korvasi 3,8-litrainen Essex V6.
Mallivuodelle 1984 GL- ja GLX -versiot pudotettiin pois valikoimasta. Tarjolla olivat L, LX, GT, Turbo GT ja uutuusmalli SVO. 302 V8 -moottori oli tarjolla kahtena eri versiona, nelikurkkuisella kaasuttimella tai uutena, polttoaineen EFI-ruiskulla (Electronic Fuel Injection) varustettuna. Ruiskuversion teho oli 165 hevosvoimaa. 2,3-litrainen turboahdettu rivinelonen teki paluun EFI-polttoaineen ruiskutuksella varustettuna, ja sen teho oli 145 hevosvoimaa. GT:n taka-akselin slapper bar -tehdasoption korvasi uusi "Quadra Shock" -tuenta, joka tuli tarjolle joitain kuukausia mallivuoden alkamisen jälkeen. Mallivuoden 1984 jälkeen TRX -alustaoptio pudotettiin pois valikoimasta. Vuonna 1984 Ford juhlisti Mustangin 20-vuotista taivalta G.T.350 -erikoismallilla. Mallia valmistettiin rajoitettu, 5260 auton erä, sekä avo- että liftback-korilla. Autojen väri oli Oxford White -valkoinen, Canyon Red -sisustuksella. Helmoissa oli punaiset "GT 350"-raidat ja etulokasuojissa tri-bar Pony -emblemmit. Voimanlähteenä toimi joko 2.3 Turbo tai 302 V8.
Vuonna 1984 Ford esitteli CFI (central fuel injection) -polttoaineensyöttöjärjestelmän. Tämä yksipisteruisku oli kaikkien automaatti-Mustangien varusteena vuosina 1984-1985. Vuoden 1984 CFI-versiot olivat ensimmäiset Mustangit, jotka oli varustettu elektronisella moottorinohjauksella.
Uutuusmalli Mustang SVO tuli markkinoille ensi kertaa vuonna 1984 ja sitä valmistettiin mallivuoden 1986 loppuun. Mallin voimanlähteenä toiminut 2,3-litrainen turboahdettu rivinelonen tuotti vuoden 1984 versiossa tehoa 175 hevosvoimaa. Mallivuoden -85 puolivälissä moottorin teho nostettiin 205 hevosvoimaan ja vuoden -86 malleissa tehoa on 200 hv. SVO:n erikoisominaisuuksia, vakio-Mustangiin verrattuna, olivat mm. nelipyörä-levyjarrut, omat 16-tuumaiset alumiinivanteet sekä kaksitasoinen takaspoileri. Mallin uniikki ilme muodostui konepellin keskilinjan viereen sijoitetusta ahtimen ilmanottoaukosta ja maskittomasta keulasta, jonka ajovaloumpiot oli upotettu syvälle, kun taas pysäköintivalo ja kulman ympäri kiertävä suuntavilkku olivat keulapellin ja puskurin pintojen kanssa tasassa. Autoon oli alun perin suunniteltu aerodynaamisesti konepellin ja puskurin kanssa tasassa olevat ajovaloyksiköt, mutta Yhdysvaltain silloisten valomääräysten näiden käyttö ei ollut mahdollista. (Amerikkalaisessa autosanastossa ajovaloumpio on sealed beam, eli oikea umpio, joka vaihdetaan yksikkönä kun se lakkaa palamasta. Meikäläisittäin ajovaloumpiota tarkoittava komponentti, johon vaihdetaan pelkkä polttimo, on Amerikoissa composite headlamp, koska se koostuu kahdesta eri elementistä ja on siten komposiitti.) Aero headlamp -ajovalot saatiin SVO:n keulalle 1985½ -vuosimallissa ja samantyyppiset valaisimet tulivat myöhemmin 1987 Mustangin keulalle. SVO:n myyntihinta oli huomattavasti korkeampi kuin lähes samalla varustuksella olleen V8 GT:n, joten niitä myytiin kolmen vuoden aikana alle 10 000 kappaletta.
Vuodelle 1985 Mustang sai maskittoman keulan, vaakatasossa olevalla ilmanottoaukolla. Samalle vuodelle Mustang GT sai uudet E5AE -sylinterikannet, uudistetun nelikurkkuisen Holley-kaasuttimen sekä joitain muita muutoksia. Näillä eväillä sen teho oli 210 hv @ 4600 r/min ja vääntö 265 lbs-ft (359 Nm) @ 3400 r/min. Kyseinen malli oli viimeinen kaasuttimella varustettu V8-Mustang. Mallivuosi 1985 pudotti valikoimasta L- ja Turbo GT -versiot, jättäen LX:n, GT:n ja SVO:n.
Mallivuoden 1986 polttoaineen elektronisella ruiskutuksella varustettu GT 5.0 HO V8 on Mustangin historiassa vedenjakajamalli. Fordin ensimmäinen EEC (electronic engine control) -moottorinohjausjärjestelmä oli tullut markkinoille vuonna 1978 ja sen neljäs sukupolvi, EEC-IV, oli esitelty vuonna 1984. Vaikka GT:n teholukema oli 10 hevosvoimaa pienempi kuin vuotta aiemmin, sille kellotettiin paremmat 0-60 mph kiihtyvyys- ja varttimailiajat kuin kaasuttimella varustetulle edeltäjällään. Tämä oli uuden ruiskujärjestelmän ansiota, koska se antoi moottorille mm. laakeamman vääntökäyrän. Vuonna 1986 Yhdysvalloissa otettiin käyttöön keskelle-ylös asennettu jarruvalo pakollisena varusteena. Liftback-mallissa se on sijoitettu takaspoileriin, porrasperämallissa auton sisälle, takaikkunan alareunaan ja avomallissa vakiovarusteiseen takaluukun tavaratelineeseen.
Motorsport
Mustangista tuli Fordin ase muita merkkejä vastaan alkuvuosien vakioautojen A-ryhmässä, sekä Euroopassa että Australiassa. Euroopassa turboahdettu Ford Sierra XR4i otti 4,9-litraisella V8-moottorilla varustetun Mustangin paikan jo kaudella 1985. Australialainen kilpa-ajaja Dick Johnson osti vuoden 1984 puolivälissä kaksi saksalaisen Team Zakspeedin rakentamaa Mustangia, koska Australian Ford ei hankkinut kisaluokituksia paikallista valmistetta olleille XE- ja XF Falcon -malleille. Mustangeja kilpailutettiin Australian Touring Car -sarjassa kausilla 1985 ja 1986. Johnson voitti vuoden 1985 Australian Grand Prix:n yhteydessä ajetun A-ryhmän tukikilpailun ja sai joitain pistesijoja kausien 1985 ja -86 Australian Touring Car Championship -sarjassa. Mustangin A-ryhmän kilpailu-ura tuli päätökseen kauden 1986 päätyttyä. Kaudella 1987 sen paikan otti Ford Sierra RS Cosworth.
Mercury Capri
thumb|Mercury Capri RS
Vuosina 1979–1986 USA:n Lincoln/Mercury -dealereiden kautta oli myynnissä kolmannen sukupolven Mustangin sisarmalli Mercury Capri. Mallin myötä Mercury sai jälleen palettiinsa pony car -luokan auton, koska aiemmin Mustang-perustainen Cougar oli vuonna 1974 siirtynyt valmistettavaksi luokkaa isommalle pohjalevylle. Varusteversiot olivat perus-Capri, Capri Ghia, Capri GS, Capri RS ja Capri Turbo RS. American Sunroof Company ja McLaren Automotive olivat yhteistyönä suunnitelleet ASC McLaren -erikoismallisarjan, johon kuului myös kaksiovinen avoauto. Toisen sukupolven Caprit olivat ainoat Mercury Caprit, jotka oli mahdollista saada V8-moottorilla varustettuna.
Fox-pohjalevylle perustunut Mercury Capri ei kokenut suuria muutoksia valmistushitoriansa aikana. Suurin näkyvä muutos tehtiin mallivuodelle 1983, jolloin mallin takaluukku sai aerodynaamisemman taka-ikkunan, (ns. bubble back), samalla myös takavalot ja takapuskuri muuttuivat. Caprin voimalinja- ja sisustusvaihtoehdot noudattivat melko lailla samaa linjaa Mustangin kanssa. Eroja toki löytyy, mutta päälinjat vastaavat toisiaan.
Meksiko
Vuodesta 1981 vuoteen 1984 Meksikossa valmistetut Ford Mustangit olivat ulkoiselta olemukseltaan eräänlaisia hybridejä, koska niissä käytettiin joitain Mercury Caprin korin osia. Alkuvuosien malleissä käytettiin Caprin takavaloja ja vuosimalleissa 1982 ja -83 oli myös Caprin keula. Vuosina 1983–86 käytössä oli Caprin bubble back -takaluukku.
Ajateltu seuraaja
thumb|Ford Probe
1980-luvun puolivälissä Mustangin myynti oli jälleen kerran laskusuunnassa. Autoja meni edelleen kaupaksi yli 100 000 kappaletta vuodessa, joka oli silti valmistajayhtiön mittakaavassa vähän, aiempiin myyntimääriin verrattuna. Fordilla uskottiin että Mustang on menettänyt paikkansa markkinoilla ja yhtiö ilmoitti korvaavansa sen etuvetoisella, Mazda-pohjaisella mallilla. Mustang-fanit reagoivat ilmoitukseen nopeasti ja yhtiö sai vastaanottaa satoja tuhansia kirjeitä, joissa pyydettiin Mustangin säilymistä takavetoisena. Ford kuunteli herkällä korvalla asiakaskunnan toivetta ja päätti jatkaa Mustangin valmistusta takavetoisena. Etuvetoiselle mallille annettiin nimi Probe ja se korvasi Pohjois-Amerikan markkinoilla Ford EXP:n. Euroopassa Probe tuli markkinoille täysin uutena mallina
1987 – 1993
thumb|Ford Mustang sedan thumb|Ford Mustang 5.0 T-top thumb|1993 Ford Mustang LX thumb|Ford Mustang convertible thumb|Mustang GT convertible
Vuoden 1987 Mustang uudistettiin täydellisesti sekä sisätiloiltaan että ulkoisesti. Ulkoinen design muistutti aiemman SVO:n "Aero"-tyyliä, samalla kun siihen oli yhdistetty Fordin sen aikaisia design-piirteitä. Sisällä kaikki oli uutta: kojetaulu, keskikonsoli, istuimet ja ovipanelit varusteineen. SVO:n jäätyä pois vuoden 1986 jälkeen, mallit olivat nyt LX- ja GT, porrasperä-, liftback- ja avokorisina versioina. LX:n takavalot oli uudistettu ja suuntavilkun linssi oli nyt kirkas, kun taas GT:n takavaloja peitti auton korin värinen, takavalon kolmeen osaan jakava louvers-ritilä. Taempien sivulasien jäähdytysritilät eli louversit oli poistettu, ja lasi oli nyt suurempikokoinen ja koripellin kanssa tasan. Lasin taemmassa alanurkassa oli "Mustang"-tekstit. GT:n varusteisiin kuuluivat uudet pyöreät sumuvalot, helmasarja ja mallin omat, 15-tuumaiset turbiinivanteet. V6-moottori oli pudotettu pois valikoimasta ja vaihtoehtoina olivat nyt 2,3-litrainen EHI OHC-rivinelonen ja 5,0-litrainen EFI HO V8, joka oli saatavilla myös porrasperäiseen LX-malliin optiovarusteena.
Vuonna 1987 V8-moottoriset Mustangit saivat E7TE-kannet ja takoalumiinimännät venttiilikoloilla, edellisvuoden tasakantisten mäntien tilalle. E7-sylinterikannet otettiin käyttöön Fordin truck-moottorista, koska ne olivat hengittävyydeltään paremmat kuin vuoden 1986 pyörrevirtaus-kannet. Moottorin teholukema nousi 225 hevosvoimaan, vääntömomentin ollessa 410 Nm. Vuosi 1988 ei tuonut tullessaan mitään muita isoja muutoksia, kuin että T-roof -optio poistui valikoimasta kesken mallivuoden. Vuodelle 1989 the Mustangin ajonopeuden mittaukseen perustunut moottorinohjaus vaihtui ilmamassan mittaukseen perustuvaan järjestelmään. Kaliforniassa myydyt autot oli varustettu MAF-tunnistimella (Mass Air Flow) jo vuotta aiemmin. Tämä muutos laski hieman moottorin tehoa, mutta teki siitä huomattavasti helpommin viritettävän. MAF-tunnistimella varustettu moottorinohjaus kykenee ottamaan huomioon moottorin imu- ja pakopuolelle- sekä moottorin sisälle tehdyt muutokset, jolloin moottorinohjauksen keskusyksikkö (ECU) pystyy säätelemään polttoaineseoksen suhteen optimaaliseksi. Kuljettajan turvatyyny tuli vakiovarusteeksi mallivuoden 1990 autoissa, mutta niitä alettiin asentamaan jo vuoden -89 autoihin. Ford ei huomioinut Mustangin 25-vuotisjuhlaa erityisen näyttävästi. Ainoa juhlavuoden erikoisvaruste on 27. maaliskuuta 1989 – mallivuoden 1990 lopun välisenä aikana valmistettujen autojen kojelaudan oikean reunan pieni emblemmi.
Vuonna 1989 Ford alkoi siirtää resursseja seuraavan sukupolven Mustangin suunnitteluun. Malli oli tarkoitus saada markkinoille vuoden 1993 lopulla. Muutokset mallivuosien 1990–1993 välisenä aikana olivat vähäisiä ja enimmäkseen visuaalisia. Vuonna 1990 virvoitusjuomabrändi 7-Up päätti järjestää kilpailun, jonka palkintoina jaettaisiin avo-Mustangeja. Yhtiö perui kilpailun aivan viime metreillä ja Fordille jäi käteen 4103 auton erikoiserä smaragdinvihreitä, valkoisella nahkasisustuksella varustettuja LX 5.0-Mustangeja, jotka menivät sitten myyntiin normaaleja kanavia myöten. Vuosina 1992 ja -93 Mustangilta tuli avokoreihin toteutettuja erikoismalleja; Vuonna 1992 erä Feature- tai Summer Special 5.0 LX -malleja Vibrant Red -värillä ja valkoisella katolla ja sisustuksella, vuonna 1993 Canary Yellow -värillä ja valkoisella tai mustalla katolla ja sisustuksella sekä Vibrant White -värillä ja valkoisella sisustuksella ja katolla.
Vuoden 1991 mallivuoden muutoksia on 2,3-litraisen rivinelosen tehon nousu 88 hevosvoimasta 105 hevosvoimaan. Tehon kasvu oli saatu aikaan uudella sylinterikannella, jossa oli kaksi sytytystulppaa per sylinteri.
Vuonna 1992, mallisukupolven lopun jo häämöttäessä, Ford siirtyi käyttämään kaikissa 302-kuutiotuumaisissa V8-moottoreissaan hypereutektisia mäntiä. Samalla GT:n teknisiksi arvoiksi kirjattiin 205 hv tehoa ja 373 Nm vääntöä. Nämä lukemat ovat hyvin lähellä arkikäyttäjän moottorin todellista ulosantia. Vuosien 1989–1992 teholukema 220 hv on enemmänkin suuntaa antava, eikä kerro tismalleen moottorin oikeaa tehoa. Ao. vuosina mm. moottoreiden nokka-akselin profiili muuttui, samoin monet pienemmät seikat, joilla kaikilla kuitenkin on oma vaikutuksensa. Ford piti teholukeman kuitenkin samana vuodesta toiseen.
Juuri perustettu Fordin SVT-divisioona toi vuonna 1993 markkinoille Ford Mustang SVT Cobra -mallin, jonka 302-kuutiotuumainen Windsor V8 -moottori antoi tehoa 235 hv ja vääntöä 380 Nm. Ulkoisesti GT:tä hillitymmän näköisen Cobran moottori oli varustettu Fordin GT-40 high performance -osilla. (Nimestä huolimatta näillä ei ole mitään tekemistä Ford GT40 -kilpa-auton kanssa) Vuonna 1993 markkinoille tuli myös Cobra R, jonka voimanlähteenä toimi sama moottori. Cobra R oli varustettu suuremmilla jarruilla, Koni-vaimentimilla sekä moottoriöljyn ja ohjaustehostimen nesteen jäähdytyksellä. Mallissa ei ollut lainkaan takaistuinta eikä siihen ollut mahdollista saada esim. ilmastointia tai äänentoistolaitteita. Vakiomallien puolelta mainittakoon uutena optiovarusteena vuonna 1993 tarjolle tullut AM/FM-radio / CD-soitin.
Kolmannen sukupolven Mustangin valmistus päättyi syyskuussa 1993.
Guineanhuiskulepinkäinen
Guineanhuiskulepinkäinen (Dryoscopus sabini) on afrikanlepinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Guineanhuiskulepinkäistä tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Sen on kuvattu olevan harvinainen tai paikallisesti yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mark Feldman
thumb|right|Mark Feldman Mark Feldman (s. 1955 Chicago, Illinois) on jazzviulisti. Hänellä on klassinen koulutus. Hän on osallistunut useisiin John Zornin projekteihin ja ollut jäsenenä Arcado String Triossa. Hän on esiintynyt myös muiden muassa Pharoah Sandersin, Ray Andersonin ja Bill Frisellin kanssa. Hän on ollut mukana esimerkiksi Lee Konitzin, They Might Be Giantsin, Willie Nelsonin, Johnny Cashin ja Jimmy Swaggartin levytyksillä. Hän oli aiemmin studiomuusikkona Nashvillessä.
Vuosina 1994–1995 Down Beat -jazzlehti äänesti Feldmanin "laajempaa tunnustusta ansaitsevaksi lahjakkuudeksi". Vuonna 1997 ilmestyi hänen levynsä Music for Violin Alone Tzadik-levymerkillä. Hän on naimisissa pianisti Sylvie Courvoisierin kanssa.
Feldman kantaesitti Guus Janssenin viulukonserton Alankomaiden radion filharmonisen orkesterin solistina.
Yöloma paratiisisaarella
Yöloma paratiisisaarella on vuonna 1955 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen CinemaScope-elokuva, jonka ohjasi John Ford, Mervyn LeRoy ja Joshua Logan. Genreltään elokuva on komedia- ja draamaelokuva ja sen pääosissa ovat Henry Fonda, joka näyttelee nimiroolia sekä James Cagney kapteeni Mortonina, William Powell viimeisessä elokuvassaan luutnantti "Docina" ja Jack Lemmon Oscar-palkitussa roolissaan aliluutnantti Pulverina. Sivuosissa ovat muun muassa Betsy Palmer ja Ward Bond.
Yöloma paratiisisaarella sai ensi-iltansa kotimaassaan 10. heinäkuuta vuonna 1955 Los Angelesissa ja 14. heinäkuuta New Yorkissa. Suomeen Yöloma paratiisisaarella ilmestyi teattereihin 24. helmikuuta vuonna 1956. Elokuvan tuotantoyhtiönä toimi Warner Bros..
Yöloma paratiisisaarella oli Warner Brothersin suurin kassamagneetti ilmestymisvuonnaan ja toiseksi menestynein elokuva The Walt Disney Companyn Kaunotar ja Kulkurin jälkeen tuottaen 21,2 miljoonaa dollaria Yhdysvalloissa. Yöloma paratiisisaarella sai vuonna 1956 kolme Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti yhden; Jack Lemmon voitti suorituksestaan parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Elokuva oli myös ehdolla myös parhaan elokuvan Oscar-palkintoon.
Juoni
Yöloma paratiisisaarella on toisen maailmansodan loppuvaiheisiin sijoittuva kertomus Tyynellä valtamerellä lojuvasta USS Reluctant -rahtilaivasta ja sen miehistöstä. Laivan sympaattinen perämies Doug Roberts (Fonda) toimii lenkkinä öykkärimäisen kapteenin ja tiukan kurin alla napisevan miehistön välillä. Miehistöä kiinnostaa eniten viinan ja naisten jahtaaminen, ja Roberts tuntuu ainoalta, joka ottaa sodan vakavasti.
Robertsin ja kapteeni Mortonin (Cagney) välinen kärhämöinti huipentuu, kun ylennystä janoavan kapteenin ja taistelutehtäviin kaipaavan perämiehen edut joutuvat ristiriitaan. Kolmantena päähenkilönä on laivan pesulaa hoitava aliluutnantti Pulver (Lemmon), joka yrittää voittaa pelkonsa ärjyä kapteenia kohtaan.
Tuotanto
Henry Fonda näytteli "Doug" Robertsin roolia myös näytelmäversiossa Broadwaylla vuosina 1948–1951 1157 näytöksen verran, josta hän voitti Tony-palkinnon. Näytelmä voitti myös kaksi muuta Tonya parhaasta tuotosta ja näytelmästä. Elokuvaversion tuottaja Hayward tuotti myös näytelmän. Näytelmää esitettiin Alvin Theatressa helmikuusta 1948 tammikuuhun 1951. Fonda ei ollut alun perin ehdokkaana Robertsin rooliin elokuvaversioon; Warner Bros. harkitsi William Holdenia ja Marlon Brandoa pääosaan, jotka kuitenkin kieltäytyivät. Studio kuitenkin päätyi Fondaan, koska hän oli ollut pois elokuvista Broadwaylla jo kahdeksan vuotta ja eikä ollut pitkään aikaan ollut lippuluukkumenestyksenä. Elokuvan kuvauksien alkaessa Fonda oli jo 49-vuotias eli paljon vanhempi mitä junior luutnantti -luokassa ollaan. Fonda palkattiin rooliin vain koska ohjaaja Ford oli sitä vaatinut.
William Powellin roolia ("Doc") tarjottiin aluksi Spencer Tracylle, mutta tämä kieltäytyi.
Elokuvan ohjaustyöt aloitti John Ford, joka ulkokuvien ottamisen jälkeen kuitenkin sairastui ja joutui luovuttamaan tehtävänsä Mervyn LeRoylle. Lisäksi Ford ja Henry Fonda riitaantuivat pahasti kuvausten aikana, eivätkä he enää koskaan työskennelleet samassa elokuvassa. Fordilla ja Cagneyllakin oli sanaharkkaa kuvauksien aikana. Cagney myöhemmin kommentoi Fordia sanoen: "Olisin potkinut hänen aivonsa pihalle. Hän oli tosi hitonmoisen ilkeä kaikille. Hän oli todella ilkeä vanha mies."
Yöloma paratiisisaarella jäi 63-vuotiaan William Powellin viimeiseksi elokuvaksi. Powellilla oli kuvauksien aikana vaikeuksia muistaa enää vuorosanojaan, mitä ei ollut tapahtunut hänelle aikaisemmin. Tämä oli yksi syy siihen miksi Yöloma paratiisisaarella jäi hänen viimeiseksi näyttelijätyöksi. Powell jäi ensi-illan jälkeen melkein kolmekymmentä vuotta kestäneelle eläkkeelleen. Elokuva jäi myös Cagneyn viimeiseksi Warner Brothers -elokuvaksi.
Yöloma paratiisisaarella on pääosin kuvattu Havaijilla sekä Warner Brothersin studioilla Burbankissa, Kaliforniassa.
Yöloma paratiisisaaren DVD-julkaisu julkaistiin muutamia vuosia ennen Jack Lemmonin 2001 kuolemaa. DVD:n yhteydessä on dokumentti, jossa Lemmon kertoo tarinoita kokemuksistaan elokuvan kuvauksissa. Elokuvan kuvauksista alkoi hänen ja Cagneyn pitkäaikainen ystävyys, joka kesti aina hänen kuolemaansa 1986 asti.
Henry Fonda kertoi vuonna 1982 kirjoittamassaan omaelämäkerrassaan My Life, että "uskoi näytelmäversion olleen parempi kuin elokuvaversio, vaikka sekin oli hyvä".
Vastaanotto
Yöloma paratiisisaarella tuotti Yhdysvalloissa ilmestymisvuonnaan 1955 9,9 miljoonaa dollaria ja yhteensä 21,2 miljoonaa dollaria. Vuonna 1956 elokuva sai kolme Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti yhden. Parhaan miessivuosan Oscarin voitti Jack Lemmon. Se oli ehdokkaana myös parhaan elokuvan Oscariin.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Yöloman paratiisisaarella vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Jatko-osa ja televisio
Yöloma paratiisisaaresta tehtiin myös televisiosarja Mister Roberts, jota esitettiin vuodet 1965–1966 ja siitä tehtiin myös televisioelokuva Mister Roberts vuonna 1984.
Mimi Pollak
Mimi Pollak, oik. Maria Helena Pollak, (9. huhtikuuta 1903 Karlstad, Värmlanti, Ruotsi – 11. elokuuta 1999 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hänen vanhempansa olivat Itävallan juutalaisia.
Pollak oli Dramatenin ensimmäinen naisohjaaja 1948 ohjauksellaan Jean Genet'n näytelmästä Piiat (Les Bonnes). Hän työskenteli Dramatenissa 1920-1950-luvuilla pääasiassa näyttelijänä, sittemmin ohjaajana 1950-1970-luvuilla, ja hän opetti Dramatenin koulussa. Hän ohjasi kuutisenkymmentä näytelmää ja teki lisäksi 30 roolia elokuvassa ja televisiossa.
Pollak oli jonkin aikaa naimisissa näyttelijä Nils Lundellin kanssa.
Pollak julkaisi 1989 muistelmat Teaterlek.
Tim Parnell
Reginald Harold Haslam ”Tim” Parnell (25. kesäkuuta 1932 Derby – 5. huhtikuuta 2017 ) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja ja Reg Parnellin poika. Hän osallistui neljään F1-osakilpailuun kausilla 1959, 1961 ja 1963. Hän oli 10. Italian GP:ssä 1961.
Parnell johti BRM-tallia vuosina 1970–1974.
Étienne Bacrot
Étienne Bacrot (22. tammikuuta, 1983 Picardie, Ranska) on ranskalainen shakin suurmestari.
Gustaf Björlin
Gustaf Björlin (14. lokakuuta 1845 Tukholma, Ruotsi – 13. kesäkuuta 1922 Åmål, Ruotsi ) oli ruotsalainen sotilas ja kirjailija. Björlin kävi sotakorkeakoulun Mariebergissä 1867–1870 ja oli sittemmin muun muassa yleisesikunnassa, jossa hän sotahistoriallisen osaston päällikkönä toimitti teoksen Sveriges krig åren 1808 och 1809. Björlin on kirjoittanut muitakin historiallisia tutkimuksia, kuten Sveriges krig i Tyskland 1805–1807 (1882), Kriget mot Danmark 1675–1679 (1885), Karl XII (1888), Karl X Gustaf (1889), Gustaf II Adolf (1890) ynnä muita sekä myös kaunokirjallisia teoksia. Björlin oli merkittävä myös Ruotsin valtiopäivillä ja puolustuslaitoksen uudestijärjestelyssä.
Keltainen lehdistö
Keltainen lehdistö eli sensaatiolehdistö tai juorulehdistö (varsinkin muissa kielissä usein tabloidi- tai bulevardilehdistö) on lehdistö (tai laajemmassa merkityksessä mikä tahansa media), jonka jutut ovat värikkäitä, sensaatiohakuisia, juoruja sisältäviä ja jotka eivät juuri sisällä tutkivaa journalismia.
Suosittuja juttujen aiheita ovat muun muassa julkisuuden henkilöiden yksityiselämää ja ihmissuhteita koskevat juorut. Näitä tietoja keltainen lehdistö saa usein salaiselta tietolähteeltä, jollaisia sanotaan syväkurkuiksi. Maailmalla keltaisen lehdistön suosikkihenkilöt ovat usein kuninkaallisia, Suomessa missejä, laulajia, urheilijoita tai poliitikkoja. Keltaisessa lehdistössä esiintyy runsaasti niin kutsuttuja turhia julkkiksia. Keltaisen lehdistön palveluksessa työskentelee toimittajien lisäksi paparazzikuvaajia.
Lähimpiä ulkomaisia verrokkeja suomalaisille iltapäivälehdille ovat pohjoismaiset iltapäivälehdet, kuten Ruotsin Aftonbladet ja Expressen sekä Norjan Verdens Gang eli VG ja Dagbladet. Paperisessa maailmassa lehtien erottelu oli Kiviojan mukaan vielä helppoa, mutta verkossa iltapäivälehdet ja muut suomalaiset päivälehdet tuottavat jo hyvin samankaltaista sisältöä toistensa kanssa.
Ulkomaisia keltaisen lehdistön edustajia ovat esimerkiksi brittiläiset Daily Mail ja The Sun.
Termin alkuperä
Nimitys ”keltainen lehdistö” tulee Richard F. Outcaultin sarjakuvasta The Yellow Kid (”Keltainen poika”), jota pidetään usein maailman ensimmäisenä sarjakuvana. Sen tarkoitus oli lisätä sanomalehden levikkiä. Sarjakuva ilmestyi 1800–1900-lukujen taitteessa kahdessa yhdysvaltalaisessa sanomalehdessä, Joseph Pulitzerin New York Worldissä ja William Randolph Hearstin New York Morning Journalissa, joita pidetään nykyaikaisen sensaatiolehdistön ensimmäisinä edustajina. Keltainen lehdistö julkaisee edelleen runsaasti sarjakuvia.
Konséguéla
Konséguéla on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Koutialan piirissä Malissa. Se sijaitsee 45 kilometriä Koutialasta länteen. Kunnassa on 30 100 ja kylässä 5 400 asukasta (vuonna 2009).
Konséguélan kunta rajoittuu lännessä Koutialan piirin Diédougoun ja Koninan, pohjoisessa Miénan ja N’Tossonin, idässä N’Golonianasson ja Faguin ja etelässä Sikasson piirin Dogonin sekä Koulikoron alueen Dioïlan piirin N’Dlondougoun kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja laaksot. Etelärajalla virtaa Banin sivujoki Banifing. Kasvillisuus on pensassavannia.
Kuntaan kuuluu 16 kylää. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja ja fulbeja.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimmät viljelykasvit ovat puuvilla, maissi, hirssi ja durra. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Julien Mawule Kouto
Kouto erosi tehtävistään 1. maaliskuuta 2006.
Bandyliigakausi 2017–2018
Jääpallon Suomen mestaruus kaudella 2017-2018 ratkaistiin kymmenen joukkueen runkosarjan jälkeen kahdeksan parhaan joukkueen pudotuspeleillä. Sarjaan oli tullut uutena joukkueena LRK Tornio, joka näin jatkoi keväällä 2014 päättynyttä Bandyliigan torniolaisjoukkueen esiintymistä.
Bandyliigajoukkueisiin tuli useampia pelaajia Venäjältä. Nimekkäimpiä pelaajia olivat Akillekseen tullut 250 ottelua Venäjän liigassa pelannut Mongolian jääpallomaajoukkueen Roman Murzin sekä Pavel Kuznetsov. Narukerään tuli myös kaksi venäläispelaajaa Maxim Nikisov ja hyökkäykseen Andrei Krainov. Ruotsin sarjoista tuli takaisin Bandyliigaan suomalaisia maajoukkuemiehiä - Elitserienin Gripen Trollhättanista Veiterään maajoukkuemies Eetu Peuhkuri sekä LRK Tornioon Kalix Bandyn riveistä Antti Ekman sekä konkurssiin menneestä ja Allsvenskanista pudonneesta HT Bandystä Pasi Hiekkanen, Pekka Hiltunen ja Tuomas Mokko. Paluumuuttajana tuli Richard Laibert Ruotsin Allsvenskanin Blåsut BK:sta.
Suomen mestarit
Veiterän joukkue 2016-2017: Topi Peuhkuri (mv), Miika Kontra (mv), Jere Oravuo (mv), Kalle Pesonen, Kerkko Äikäs, Pyry Kunnas, Jaakko Kyllönen, Antti-Juuso Ropo, Santtu Nurmi, Johan Segerman, Cristian Laibert, Joonas Ylä-Outinen, Topi Pesonen, Emil Segerman, Tomi Hauska, Juuso Kärmeniemi, Janne Hauska, Valtteri Hauska, Matias Lehtonen, Emil Fedorov, Tero Liimatainen, Tuukka Loikkanen, Eetu Peuhkuri, Aleksi Seppänen, Ere Verhelä Taustajoukot: valmentajat: Aleksei Nikišov, Otso Ikävalko, huoltajat: Ilkka Hauska, Kimmo Heikkinen, Reino Tuulasvaara, fysioterapeutti: Pekka Tujula, joukkueenjohtaja: Lauri Segerman
All Stars - pelaajat kaudella 2017-2018
Bandyliigan pelaajat äänestivät ensimmäistä kertaa keskuudestaan pelikauden All-Stars-pelaajat :
Peuratunturi
Sallassa on ainakin kaksi Peuratunturia. Todennäköisesti myös muualla on muitakin Peuratuntureita.
Isidora Žebeljan
Isidora Žebeljan (27. syyskuuta 1967 Belgrad – 29. syyskuuta 2020) oli serbialainen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari.
Peuratunturi
Lähteet
thumb|left|250px|Peuratunturin rinnettä (17.9.2007)
Isidora Žebeljan
Žebeljan opiskeli Belgradin taideyliopiston musiikin tiedekunnassa, josta sai maisterin arvon sävellyksessä opiskeltuaan Vlastimir Trajkovićin johdolla. Vuodesta 2002 hän toimi saman oppilaitoksen sävellysprofessorina. Hänet valittiin vuonna 2006 Serbian tiede- ja taideakatemian jäseneksi. Vuodesta 2012 hän oli myös World Academy of Art and Sciencen jäsen.
Peuratunturi
Peuratunturi Sallan keskustan läheisyydessä
Sallan keskustasta noin 15 km lounaaseen sijaitsee toinen Peuratunturi, jonka korkeus on noin 405 m (m.p.y.). Tunturi on Natura 2000 -aluetta.
Isidora Žebeljan
Žebeljan saavutti menestystä Amsterdamissa vuonna 2003 kantaesitetyllä oopperallaan Zora D. Hänen teoksiaan on esitetty lähes kaikissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa ja Kaukoidässä. Hänen tuotantoonsa kuuluu esimerkiksi oopperoita, orkesteri- ja kamarimusiikkia sekä musiikki lukuisiin teatterinäytöksiin. Žebeljan sai useita merkittäviä palkintoja, kuten Stevan Mokranjac -palkinnon (2004) ja kolmesti teatterisävellyksistään Sterija-palkinnon. Vuonna 2014 hän sai Välimeren parlamentaarisen edustajakokouksen (PAM) palkinnon. Häneltä tilattiin Zora D -oopperan saavuttaman menestyksen vanavedessä teoksia muiden muassa Venetsian biennaaliin ja Bregenzer Festspieleen.
Žebeljan sävelsi Brodsky-kvartetille, Academy of St. Martin in the Fieldsille, Wienin sinfoniaorkesterille ja monille muille kokoonpanoille. Hänen teoksiaan ovat esittäneet myös muiden muassa RAI:n kansallinen sinfoniaorkesteri, Ostravan Janáček-filharmonikot, I Solisti Veneti, Zagros Ensemble, Wiener Kammeroper, Nieuw Ensemble ja Lutosławski-kvartetti. Žebeljanin teoksia on esitetty myös ISCM:n festivaaleilla. Usein hänen teoksiaan on esittänyt Belgradin filharmoninen orkesteri, ensimmäisen kerran vuonna 1993, jolloin se kantaesitti hänen ensimmäisen sinfoniansa (Escenas Picaras).
Žebeljan esitti sekä pianistina että kapellimestarina omia teoksiaan ja muiden serbialaissäveltäjien teoksia. Hän johti Dušan Radićin ja Vasilije Mokranjacin teosten kantaesityksiä. Hän esiintyi pianistina myös Brodsky-kvartetin kanssa ja perusti oman Žebeljan-orkesterinsa. Žebeljan kuoli 53-vuotiaana pitkään sairastettuaan.
Tanskan kielipolitiikka
250px|thumb|oikea|Pysäköintikieltomerkki tanskaksi ja grönlanniksi Tanskan kielipolitiikka tarkoittaa Tanskan valtion suhdetta eri kieliin ja eri kieliä puhuviin ihmisryhmiin.
Grönlanti
Grönlannin kieli on virallinen kieli Tanskan hallitsemassa Grönlannissa. Noin 50 000 ihmistä puhuu grönlantia, ja heistä noin 7000 asuu Tanskassa. Vuonna 2009 grönlannista tuli Grönlannin ainoa virallinen kieli.
Färsaaret
Fäärin kieli on tanskan kielen ohella virallinen Färsaarilla.
Giannutri
Giannutri on pieni, Toscanan saaristoon kuuluva kuun sirpin muotoinen saari Tyrrhenanmeressä, Toscanan rannikon edustalla. Saari on saariryhmän eteläisin ja sen pinta-ala on vain 2.6 neliökilometriä. Muinaiset roomalaiset tunsivat saaren nimellä Dianium ja kreikkalaiset nimellä Artemisia.