cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Filioque
Filioque on latinaa ja tarkoittaa ’ja Pojasta’. Filioque-lisäys ja siitä seurannut Filioque-kiista liittyy idän ja lännen kirkkojen väliseen erimielisyyteen Nikaian uskontunnustuksen tekstistä. Tunnustuksen kolmas kappale, joka käsittelee Pyhää Henkeä, kuului alun perin ”Et in Spiritum Sanctum, Dominum et vivificantem, qui ex Patre procedit”. Myöhemmin lännen kirkkojen piirissä tuli tavaksi lisätä lauseeseen sana Filioque (”Et in Spiritum Sanctum, Dominum et vivificantem, qui ex Patre Filioque procedit”.
Filioque-lisäys oli merkittävässä osassa katolisen ja ortodoksisen kirkon Suuressa skismassa, joka johti kirkkojen eroon. Ortodoksit eivät hyväksyneet lisäystä. Ero oli monisatavuotinen prosessi, jonka tärkein askel oli paavin lähettilään ja Konstantinopolin patriarkan molemminpuoliset pannaanjulistukset vuonna 1054, jotka purettiin vasta vuonna 1965
Lähteet
רוח הקודש (נצרות)
Borat (elokuva)
Borat (tyyliteltynä BORДT) on Larry Charlesin ohjaama ja Sacha Baron Cohenin tähdittämä yhdysvaltalainen komedia vuodelta 2006.
Elokuva on pseudodokumentti Baron Cohenin esittämästä fiktiivisestä kazakstanilaisesta toimittajasta Boratista, joka lähetetään Yhdysvaltoihin kuvaamaan dokumenttielokuvaa maansa kansalaisia varten.
Tuotanto
Elokuvan budjetti oli 18 miljoonaa dollaria. Elokuvalla oli ylimalkainen käsikirjoitus, mutta suuri osa kohtauksista on improvisoituja. Pääosan esittäjä Sacha Baron Cohen oli koko kuuden viikon kuvausten ajan aamusta iltaan roolihahmossaan, koska hän ei halunnut paljastua, ja koska elokuvaan sopivia tilanteita tuli usein eteen yllättäen. Elokuvaa varten kuvattiin materiaalia yhteensä yli 400 tuntia.
Alkukohtauksissa esiintyvä kazakstanilainen kylä oli todellisuudessa köyhä romanialainen Glodin kylä.
Joissain kohtauksissa Borat saa haastateltavansa paljastamaan oman ennakkoluuloisuutensa, antisemitisminsä, homofobiansa ja sovinisminsa. Joissain kohtauksissa Borat vain joutuu epätavallisiin tilanteisiin, kuten kristilliseen herätyskokoukseen, tai hän tuhoaa vahingossa antiikkikaupan tavaroita tai käyttäytyy moukkamaisesti päivällisellä.
Elokuvan hahmoista näyttelijöitä olivat Boratin lisäksi muun muassa Boratin tuottaja Azamat sekä musta prostituoitu Luenell. Myös Boratin rakkauden kohde, näyttelijä Pamela Anderson oli tiettävästi mukana juonessa. Baron Cohen puhuu elokuvassa hepreaa ja Azamatia esittävä Ken Davitian armeniaa.
Julkaisu
Elokuva sai ensi-iltansa Belgiassa 1. marraskuuta 2006 ja 3. marraskuuta mennessä Yhdysvalloissa, Kanadassa ja neljässätoista Euroopan maassa. Boratin lipputulot Pohjois-Amerikassa avausviikonloppuna olivat 26,4 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, joka on kaikkien aikojen suurin elokuvalle, jota on esitetty alle 1 000 elokuvateatterissa.
Vastaanotto
Elokuva herätti ristiriitaisia tunteita. Kazakstanin hallitus suuttui tavasta, jolla Kazakstan elokuvassa esitettiin. Antisemitismin vastainen Anti-Defamation League ei pitänyt Boratin äärimmäisestä antisemitismistä, vaikka ymmärsikin sen olevan satiiria. Monet amerikkalaiset näyttelijät asettuivat puolustamaan Baron Cohenia. Moni elokuvaan päätynyt nosti tai yritti nostaa elokuvan tekijöitä vastaan kanteen, mukaan lukien romanialainen Glodin kylä.
thumb|150px|Sacha Baron Cohen Boratista saamansa Golden Globe -palkinnon kanssa vuonna 2007. Elokuvalle myönnettiin palkintoja ja ehdokkuuksia, kuten:
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Boratin kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Aiheesta muualla
Борат
Mazamet
43.49278°N, 2.37417°W
Markku Koskinen
Markku Koskinen (s. 7. marraskuuta 1965 Petäjävesi) on kirjailija, runoilija, sanoittaja ja pakinoitsija.
Mazamet
Maantiede
Kaupunkikunta sijaitsee Montagne Noiren (suom. 'Musta vuori') juurella ja sen läpi virtaavat sekä Thiré- että Arnette-joet. Joista johtuen kaupungin ilmasto on kohtuullisen kostea, mutta kuitenkin leuto. Toisaalta Mazamet’n kaupungin ympäristössä on runsaasti järviä, jotka mahdollistavat monipuolisen vapaa-ajan viettämisen. Myös luonnolla ja eritoten Mustalla vuorella on oma osuutensa ihmisten elämässä. Orbiel-joki saa alkunsa kaupungin alueella sijaitsevalta Montaud-vuorenhuipulta.
Historiaa
right|thumb|200px|Villan työstämistä Mazamet’ssa. Mazamet’n maine luotiin Tarnissa yli 150 vuotta sitten ja tämän maineen varassa saatettiin elää aina 1980-luvulle asti. Kaupunki poikkesi muista vastaavista, koska 1800-luvun keskivaiheilla siitä muodostui alueen kaupallinen ja teollinen keskus, vaikka kaupungin maantieteellinen asema ei suinkaan ollut toiminnoille suotuisa.
Markku Koskinen
Koskinen on toiminut sanoittajan ominaisuudessa mm. Jani Wickholmin, Wirtavuoren, Blues Funnelin, Päämiehien ja Rujo Katras-yhtyeen levyillä.
Mazamet
Historiaa
Mazamet’n kaupungissa luotiin teollisuus, joka perustui villan erottamiseen lampaiden nahoista, ja tämä puolestaan johti tiiviiden kauppasuhteiden solmimiseen eri puolille maailmaa, kuten Argentiinaan, Australiaan, Etelä-Afrikkaan, Uruguayhin, Uuteen-Seelantiin sekä kaikkialle Eurooppaan. Toisaalta tämän teollisuuden sivutuotteena, joskin huomattavasti pienemmässä määrin, syntyi kaupunkiin myös nahkojen parkitsemiseen erikoistunutta teollisuutta. Nykyään tämä kansainvälinen toiminta ja sen laajuus ovat vain osa historiaa, mutta kuitenkin kaupungissa näkyy yhä asukkaiden halu ja kyky etsiä uusia innovaatioiden kohteita. Tällaisia uusia toimialoja on löydetty tarkkuutta vaativista mekaanisista töistä, kuten hammasproteeseista ja uudesta teknologiasta. Myös elintarviketeollisuus on voimistunut kaupungissa.
Markku Koskinen
Markku Koskinen on sanoittanut muun muassa kannustusbiisin Kimi Räikköselle, Suomen jääkiekkomaajoukkueelle Tämä petäjäinen kansa -biisin sekä Huuhkajille räätälöidyn, Pala nurmea sielussa -kappaleen.
Mazamet
Historiaa
thumb|right|250px|Vuoristojärvi seitsemän kilometrin päässä kaupungin keskustasta.
Tunnettuja kaupunkilaisia
Nykyisin ainakin Ranskassa tunnetuimmat kaupungissa syntyneet ovat veljekset Laurent Jalabert (s. 1969) sekä Nicolas Jalabert (s. 1973), jotka ovat molemmat useita kilpailuja voittaneita maantiepyöräilijöitä.
C/-43 K1
C/-43 K1 tai Caesarin komeetta on komeetta, joka näkyi kirkkaana vuonna 44 eaa.. Se on todennäköisesti antiikin ajan kuuluisin komeetta. Vaikka komeetta oli hyvin kirkas ja näkyi päivälläkin, niin sen kuuluisuus ei tule niinkään sen näkyvyydestä, vaan siitä että se näkyi juuri Julius Caesarin murhan jälkeen Rooman yllä.
Toböle träsk
Toböle träsk on järvi Saltvikissa Ahvenanmaan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 51,8 hehtaaria. Etäisyys Maarianhaminasta on 24 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Toböle träskin pituus kaakosta luoteeseen on 1,4 kilometriä. Tobölen kolmiomainen niemi jakaa altaan läntiseen ja itäiseen osaan. Toböle träskin länsirannan Västerberget on jyrkkä, 60 metrin korkeuskäyrä on useissa kohdin alle sadan metrin päässä rantaviivasta. 20 metrin korkeuskäyrä on aivan rannan tuntumassa eli korkeusero järven pintaan on noin 12 metriä. Toböle träskin lounaisrannalla sijaitsee pieni luonnonsuojelualue. Järven itärannalle virtaa laskuoja pohjoisesta, järven lounaisosasta lähtee laskuoja etelään. Toböle träskin länsipuolella sijaitsee Dalsträsk ja itäpuolella Inre Verkviken.
Toböle träsk (82.A46.1.001) kuuluu vesistöalueeseen 82.046A, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Saaristomeren rannikkoalueen ja Ahvenanmaan päävesistössä (82). Se on alueen 82.046A ainoa järvi ja Saltvikin kolmanneksi laajin järvi.
Hatzerim
thumb|260px|IAI "[[:commons:IAI Kfir|Kfir" hävittäjäpommittaja Hatzerimin lentotukikohdassa (2001)]] Hatzerim on Beersheban lähellä Negevissä Israelissa sijaitseva (sijainti 31°14'N 34°39'E) lentokenttä, jossa on ilmavoimien tukikohta. Hatzerimissa on mm. 69. laivue, joka käyttää kalustonaan F-15I -hävittäjiä.
Hatzerimissa sijaitsee myös Israelin ilmavoimien museo.
Hannu Mykrä
Hannu Tapani Mykrä (s. 19. toukokuuta 1954 Pori) on suomalainen pikajuoksija.
Mykrä oli 1980-luvun alkupuoliskon paras suomalainen 400 metrin juoksija. Hän voitti matkan Suomen mestaruuden 1980, 1981, 1982 ja 1984. Vuonna 1980 hän voitti myös 200 metrin mestaruuden. Mykrä osallistui 400 metrille Ateenan EM-kisoissa 1982, mutta karsiutui alkuerissä.
Mykrä juoksi 400 metrillä ennätyksensä 46,43 Turussa 3. elokuuta 1982. Ajallaan hän on matkan kaikkien aikojen seitsemänneksi nopein suomalainen.
Seuratasolla Mykrä edusti Porin Tarmoa ja Turun Tovereita.
Taas kaikki kauniit muistot
Taas kaikki kauniit muistot on Sulho Rannan Viljo Kojon runoon säveltämä joululaulu. Runo ja sen nuotit julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1931 sanomalehti Karjalan joululiitteessä. Kojo oli Viipurissa toimineen Karjalan toimittaja, Ranta puolestaan Viipurin musiikkiopiston opettaja. Kappale kuuluu suomalaiseen jouluperinteeseen. Vuodesta 1955 lähtien Yleisradio on soittanut sen vuosittain radiossa jouluaattona heti Turun joulurauhanjulistuksen jälkeen, nykyään Yle Radio 1 -kanavalla. Kappaleen laulaa perinteisesti baritoni Sulo Saarits ja urkuja soittaa Tauno Äikää.
Laulussa kertoja muistelee lapsuuden joulua. Pellot ja puistot olivat lumesta valkeita. Hän muistelee kirkkokäyntiä, johon hänet vietiin parhaisiin puettuna. Hän kuunteli kirkossa sanaa ja äidinsä laulua. Kertoja kertoo muistavansa siitä vain tunnelman, jota ”milloinkaan ei viedä, ei ryöstetä sielustain”. Jouluna elpyvät muistot antavat kertojalle voimaa vuoden vaikeuksiin.
Fuel for the Fire
Albumin ovat tuottaneet Nino Laurenne ja Pasi Heikkilä, ja sille ovat tehneet musiikkia muun muassa Marco Hietala, Timo Tolkki, Tony Kakko, Janne Joutsenniemi ja Jarkko Ahola.
Sonata Arctican vuonna 2012 julkaistulla Stones Grow Her Name -albumilla kuullaan Tony Kakon sanoittama ja säveltämä kappale "Losing My Insanity", jonka hän teki alun perin Koivusen Fuel for the Fire -albumille.
Andronikos IV Palaiologos
Andronikos IV oli keisari Johannes V:n poika. Hän kapinoi isäänsä vastaan osmannien sulttaani Murad I pakotettua Johannes V:n vasallikseen vuonna 1373. Andronikos IV oli liitossa Murad I:n pojan kanssa, joka hänkin kapinoi omaa isäänsä vastaan. Kummankin kapina epäonnistui. Murad I antoi sokaista oman poikansa ja vaati alaistaan Johannes V:tä menettelemään samoin. Johannes V ei kuitenkaan sokaissut kun toisen Andronikos IV:n silmistä.
Vuonna 1376 genovalaiset auttoivat Andronikos IV:tä kaappaamaan vallan. Mutta Genovan suurin vihollinen Venetsia hyökkäsi heti häntä vastaan. Vuonna 1379 venetsialaisten onnistui syrjäyttää Andronikos IV ja asettaa hänen isänsä Johannes V takaisin valtaistuimelle. Andronikos IV kapinoi vielä kertaalleen vuonna 1385, mutta kuoli pian tämän jälkeen.
Franz Abt
thumb|Franz Abtin muistomerkki Braunschweigissa. Franz Wilhelm Abt (22. joulukuuta 1819 – 31. maaliskuuta 1885) oli saksalainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa useita lauluja.
Abt syntyi Eilenburgissa ja opiskeli Leipzigissa. Vuonna 1841 hän pääsi kapellimestariksi Bernburgiin. Pian hän kuitenkin muutti Zürichiin ja sieltä myöhemmin Wiesbadeniin, jossa hän kuoli vuonna 1885.
Ceylonin tee
thumb|Srilankalaisia teeviljelmiä.
Ceylonin tee on mustaa teetä, jota tuotetaan Ceylonin saarella eli Sri Lankassa. Nimitys Ceylonin tee on peräisin ajalta, jolloin Sri Lanka ei vielä ollut itsenäistynyt Britannian alaisuudesta ja vaihtanut nimeään Sri Lankaksi. Nykyään nimitys Ceylonin tee on sekä ilmaus teen alkuperämaasta että kertoo sen täyttävän maan teetuotantoa ohjaavan Sri Lankan teelautakunnan määrittelemän tuotebrändin ehdot. Tee on Sri Lankalle keskeinen vientituote: sen osuus oli noin 15 % Sri Lankan ulkomaankaupasta, yhteensä 1,55 miljardia Yhdysvaltain dollaria (2013).
Teenviljely sai alkunsa Ceylonilla 1800-luvun jälkipuoliskolla, kun kasvitauti oli tuhonnut suurimman osan Ceylonin kahviviljelmistä. Teetuotanto syntyi täydentämään Ison-Britannian kasvavaa teen kulutusta, osittain koska Britannia halusi tulla riippumattomaksi teekaupasta Kiinan kanssa.
Ceylonin tee luokitetaan matalalla kasvaneeseen (low grown, merenpinnasta 550 metriin), keskikorkeaan (medium grown, 550–1 050 m) ja parhaaseen eli korkealla kasvaneeseen (high grown, yli 1 050 m). Ehkä kaikkein tunnetuin Sri Lankan eri teealueiden tee on Ceylon Nuwara Eliya, joka on peräisin maan korkeimmalta teealueelta ja jonka luonnehditaan poikkeavan maultaan muusta Ceylonin teestä jo Orange Pekoe -laatuisenakin. Muita kuuluisia korkealla kasvaneita ovat Ceylon Uva ja Ceylon Dimbula.
Suurin osa Ceylonin teestä kuitenkin käytetään Ceylon-teesekoituksiin, joissa tee tulee useilta eri teetiloilta, tai osana English Breakfast -teetä tai muita vastaavia sekoituksia. B.O.P.-laatuinen tai useammin CTC-menetelmällä valmistettu tee pakataan teepusseihin, joiden vahva annostus perustuu olettamukseen, että tämä heikompilaatuinen tee juodaan joko maidon tai sitruunan kera.
Diego Placente
thumb|Diego Placente Diego Rodolfo Placente (s. 24. huhtikuuta 1977 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka pelasi kotimaansa lisäksi Saksassa, Espanjassa, Ranskassa ja Uruguayssa. 176 senttimetriä pitkän Placenten pelipaikka oli vasen laitapuolustaja. Hänellä on myös Espanjan kansalaisuus.
Placente aloitti ammattilaisuransa kaudella 1996–1997 Argentinos Juniorsin joukkueessa. Kahden ja puolen kauden jälkeen hän siirtyi yhteen maan mahtiseuroista, River Plateen. River Platessa hän pelasi kaksi kokonaista kautta ja kaksi vajaata, kunnes siirtyi kesken kauden 2000/01 saksalaiseen Bayer 04 Leverkuseniin. Leverkusenissa vietettyjen neljän ja puolen kauden aikana Placente nousi yhdeksi parhaista Euroopassa pelaavista pelaajista pelipaikallaan. Hän oli seuran runkopelaajia aina vuoteen 2005 saakka, jolloin hän siirtyi Bayer 04:sta Primera Divisiónin Celta Vigoon.
Placenten ura espanjalaisseurassa jäi kahteen kauteen. Kaudeksi 2007-08 hän palasi kotimaahansa CA San Lorenzoon. 14 ottelun visiitti Argentiinassa jäi lyhyeksi ja kesällä 2008 Placente palasi Eurooppaan, tällä kertaa Ranskan liigassa pelaavan FC Girondins de Bordeaux'n paitaan.
Argentiinan maajoukkueessa Placente pelasi 22 maaottelua, joista ensimmäisen joulukuussa 2000 Meksikoa vastaan. Hän oli mukana vuoden 2002 MM-kisoissa ja pelasi avauskokoonpanossa kahdessa Argentiinan kolmesta ottelusta.
Maali!
230px|thumb|Palloliiton jäsenlehdet vaihtelevin ulkoasuin ennen yhdistämistä. Maali! (aikaisemmin Futari ja Football) on Suomen Palloliiton julkaisema ja neljästi vuodessa ilmestyvä jalkapalloaiheinen aikakauslehti. Maali! toimii samalla Palloliiton jäsenlehtenä ja se jaetaan kaikille Palloliiton lisenssipelaajille. Maali!-lehden painosmäärä on yli 80 000 kappaletta.
Historia
Futari perustettiin vuonna 1982. Sitä julkaisivat yhdessä Suomen Palloliitto ja Sanoma Oy. Aluksi lehti ilmestyi neljästi vuodessa ja myöhemmin 6-8 kertaa.
Vuoden 2006 alussa Futari jakautui 55 000 kappaleen painoksen Futari Magazineksi ja 25 000 painoksen Football Magazineksi. Futari suunnattiin alle 16-vuotiaille, ja enemmän kotimaisiin edustusjoukkueisiin sekä A-maajoukkueeseen perehtyvä Football vanhemmille. Lehdet ilmestyivät viidesti vuodessa, jonka lisäksi jouluna ilmestyi suurempi yhteisnumero.
Vuonna 2010 lehdet yhdistettiin jälleen yhdeksi lehdeksi. Yhtenä syynä oli yhtenäistää lehtien sisältö, sekä vaihtelevat ulkoasut yhtenäiseksi ja Palloliiton arvoja ja strategiaa vastaavaksi. Aluksi lehden nimeksi tuli Futis mutta myöhemmin nimeksi vakiintui Maali!.
Tuiran kamarikuoro
Tuiran kamarikuoro r.y. on oululainen sekakuoro, joka on perustettu vuonna 1969. Sitä ovat johtaneet Pekka Mäntymaa, Leena Hyvönen ja vuodesta 1998 lähtien Risto Laitinen. Varajohtajana toimii musiikin lehtori Satu Pienihäkkinen. Äänenhuoltajana toimii laulupedagogi, sopraano Sari Hourula.
Sigrid Elmblad
Sigrid Agneta Sofia Elmblad, o.s. Pettersson (28. toukokuuta 1860 Tukholma, Ruotsi – 23. toukokuuta 1926Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija, toimittaja ja kääntäjä. Hän käytti myös nimimerkkiä Toivo.
Biografi
Elmblad vanhemmat olivat Abraham Pettersson (1824–1866) ja Elma Edvina Rosalie (Rosa) af Heurlin. Isä työskenteli yli-intendentinvirastossa ja kuului Kaarle XV:n lähipiiriin, isänisä oli Abraham Zacharias Pettersson, jonka isoisä taas oli hovisaarnaaja Abraham Pettersson. Musikaalisen äidin isä oli suomalainen valtioneuvos Carl Edvard af Heurlin.
Perheen isä kuoli kun Sigrid oli kuusivuotias, ja Sigrid vietti suuren osan lapsuusvuosistaan sukulaisten luona Suomessa. Hän solmi avioliiton 1888 oopperalaulaja Johannes Elmbladin (1853–1910) kanssa. Heille syntyi kaksi tytärtä. Sigrid Elmblad asui Tukholmassa, mutta vuodesta 1888 hän oleskeli miehensä kanssa jaksoittain useita vuosia ulkomailla tämän uran vuoksi.
Elämä eristyksissä ruotsalaisesta elämästä esti Elmbladin kirjallisen läpimurron, mutta Elmbladit seurustelivat Richard Wagnerin lähipiirissä, ja sitä kautta Elmblad sai tehtäväkseen kääntää ruotsiksi Wagnerin oopperoiden librettoja. Hänen kääntäminään niitä esitettiin Tukholman kuninkaallisessa oopperassa vuoteen 1955, jolloin esityskieleksi tuli saksa. Niillä on kuitenkin teksteinä ollut suuri merkitys ruotsalaisille oopperanharrastajille, jotka eivät aina päässeet katsomaan näyttämöesityksiä.
Elmblad kirjoitti paljon musiikista, myös Wagnerista, ja Jenny Lindin elämäkerran. Lind kuului heidän perheystäviinsä.
Puolisonsa kuoltua 1910 Elmblad palasi Ruotsiin. Hän kirjoitti ja teki käännöstyötä kirjankustantamoille.
Elmbladin runoja ilmestyi 1880-luvulta alkaen kirjallisissa kalentereissa, ja 1885 ilmestyi runokokoelma Vind för våg. 1880-luvun puolivälissä hän alkoi työskennellä Dagens Nyheterissä ja oli myös Svenska Familj-Journalenin toimitussihteeri. Vuonna 1928 ilmestyi runokokoelma Dröm och längtan. Hän liittyi mukaan Nya Iduniin ja oli sen puheenjohtaja 1918–1921. Hän tutustui siinä tehtävässä ruotsalaisen naisliikkeen merkittäviin edustajiin, joista Ellen Keystä tuli hänelle tärkeä esikuva.
Teokset
Elmbladin kertomuksia on julkaistu suomeksi kokoelmissa:
Khii1 Orionis
Khii1 Orionis (χ1 Ori / χ1 Orionis ) on hieman Aurinkoa muistuttava tähti. Se on löydetty tähdenpeiton avulla.
Tähti on mahdollisesti Ison karhun tähdistön liikkuvan ryhmän jäsen. Sen jäsenyydestä ei kuitenkaan ole yksimielisyyttä.
Rosario (Argentiina)
Rosario on kaupunki Argentiinassa. Se on Santa Fen maakunnan suurin kaupunki ja koko Argentiinan kolmanneksi suurin taajama Córdoban ja Buenos Airesin jälkeen. Itse kaupungissa oli vuonna 2010 noin 967 000 asukasta, sen suurkaupunkialueella 1,2 miljoonaa. Kaupunki sijaitsee noin 300 kilometriä Buenos Airesista pohjoiseen. Rosarion asukasluku on noin 910 000 ja pinta-ala 178 neliökilometriä.
Nykyisen Rosarion alue asutettiin ensimmäistä kertaa 1600-luvulla. Rosarion varsinaisesta perustamisajasta ei ole tietoa. Siitä tuli kaupunki 5. elokuuta 1852. Tämän jälkeen Rosarion asukasluku alkoi kasvaa nopeammin kuin koskaan ennen. Vielä 1850-luvun alussa Rosarion asukasluku oli ollut noin 3 000. Vuonna 1887 siellä oli noin 50 000 asukasta.
Kaupunkiin vedettiin rautatie joka yhdisti sen sisämaahan, ja satamaa uusittiin useaan otteeseen. Niinpä Rosario säilyi Argentiinan johtavana satamana ja yhtenä maailman tärkeimmistä viljasatamista 1940-luvulle asti.
Rosariosta on lentoyhteys Buenos Airesiin, Cordobaan ja Chilen Santiagoon. Linja-autot vievät sekä tärkeimpiin kotimaan kohteisiin että Paraguayhin, Brasiliaan, Chileen ja Uruguayhin.
Club Atlético Rosario Central ja Newell's Old Boys ovat kaupungin  kaksi jalkapallojoukkuetta maan pääsarjassa. Jälkimmäisessä pelannut Lionel Messi on kotoisin kaupungista, samoin kuin Che Guevara.
Sanginjoki (täsmennyssivu)
Sanginjoki voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Eridu
pienoiskuva|Karkea Eridun kartta, jossa näkyy poraspyramidi ja muutamia muita suuria rakennuksia. Kolmiulotteisena kuvattu on E-abzun temppeli. pienoiskuva|Eridun sijainti muinaisen Sumerin kartalla.
Eridu (, Eridug, ) nykyinen Tell abu Shahrain  oli muinainen sumerilainen kylä, myöhemmin kaupunki Etelä-Mesopotamiassa, nykyisessä Irakissa. Eridu kasvoi arkeologian mukaan jo 5. vuosituhannella ympäröiviä kyliä suuremmaksi monen tuhannen asukkaan keskukseksi, ja myös sumerilaisten legendojen mukaan ensimmäinen kuningas hallitsi siellä. Eridussa palvottiin Enki-jumalaa, joka oli maan ja veden jumala. Eridussa on kaivauksissa saatu selville se, että paikan temppeli kasvoi vuosituhansien saatossa tasaisesti yhä suuremmaksi, kun uusi temppeli rakennettiin aina entisen päälle. Tämä liittyi kaupungin väkiluvun kasvuun.
Eridu
Muinainen jo hylätty Eridun kaupunki on Etelä-Irakissa oleva nykyinen rauniokumpu Tell Abu Shahrain. Se on Etelä-Irakissa Dhi Qarin maakunnassa noin 315 kilometriä Bagdadista kaakkoon ja suunnilleen 180 kilometriä Basrasta länteen. Eridu on noin 30 kilometriä An Nasiriyahin kaupungista etelälounaaseen ja noin 30 kilometriä Ash Shyukista länsilounaaseen. Se sijaitsee paikassa 30° 48′ 34″ N 45° 59′ 31″ E eli 30.809532, 45.992031 Eridu noin 12 kilometriä muinaisesta Urin kaupungista lounaaseen.
Kaupunki oli Eufratin sivuhaaran varrella, ei meren rannalla ainakaan historiansa myöhemmässä vaiheessa. Eridun nimi oli sumeriksi Eri.dugga (”hyvä kaupunki”) tai NUN.KI (”mahtipaikka”).
Eridun kylä perustettiin varhaisella Ubaid-kaudella ehkä jo noin 5850 eaa., viimeistään 5400 eaa. Tällöin varhainen asutus oli levittäytynyt Mesopotamian tulvatasangolle. Kylän asukkaat elivät muun muassa kasteluviljelyllä.
Eridu kasvoi nopeasti muutaman tuhannen asukkaan keskukseksi ja sinne rakennettiin temppeli. Se oli koostaan päätellen merkittävä keskus tuohon aikaan. Kylästä tuli Etelä-Mesopotamian suurin asutuskeskus. Sumerilainen kuningasluettelo mainitsee ensimmäisen kuninkaan Alulimin asuneen Eridussa. Alulimin poika oli sumerilaisten myyttien mukaana puolijumalana palvottu Adapa.
Ei silti olla varmoja, keitä Eridun esihistorialliset asukkaat olivat.
Sumerilaiset saapuivat Eriduun joko pohjoisesta tai Persianlahdelta, ehkä Dilmunista Bahrainin seuduilta. Gwendolyn Leick on väittänyt Eridun kehittyneen kolmen kulttuurin kautta: Pohjoisesta saapui mutatiilitaloissa kasteluviljelyn tuonut Samarran kulttuuri, etelästä kaistalatoissa alkujaan asuneiden sumerilainen kalastukseen ja simpukan keräilyyn perustuva kulttuuri, ja aavikoilta ja aroilta seemiläinen paimentolaiskulttuuri. Nämä kulttuurit näkyisivät jo varhain kaupungissa.
Joidenkin tietojen mukaan Ubaid-kaudella ehkä noin 4000 eaa. Eridun ala oli 8–10 hehtaaria ja siellä asui noin 4 000 asukasta.
Erään arvion mukaan kaupungissa olisi asunut varhaisella Uruk-kaudella noin 3700 eaa. 6 000–10 000 asukasta. ja kaupungin ala 40 hehtaaria.
Kaupunkiin rakennettiin lopulta 400 × 100 metrin kokoinen muurien ympäröimä pyhä alue.
Kaupungin väkiluku romahti jo noin 2050 eaa., niihin aikoihin, jolloin Uus-Sumeri luhistui. Edelleen väestökato koetteli joskus vuosien 1800–1600 välillä eaa. Viimeinenkin asutus hävisi varmasti noin 600 eaa.
Eridun temppelien kehitysvaiheita
Eriduun rakennettiin varhain löydetyitä kalauhreista ja myöhemmistä kirjoituksieta päätellen luultavasti Enkille, alkujaan maan herralle, myöhemmin meren jumalalle pyhitetty temppeli. Eridun temppeli oli nimeltään veden jumalalle Enkille pyhitetty E-abzu tai E-engur-a, Eridun zikkurat, porraspyramidi on Mesopotamian vanhin tunnettu temppeli.
Eridun temppelit XVI–VI rakennettiin noin 5000–3500 eaa. Eridun temppelit 6–18 (VI–XVIII) ovat Ubaid-kaudelta. Ubaid-kaudella tapahtui temppelin koon kasvua mikä kertoo pappien vallan ja väestön kasvusta. Varhaisimmat julkiset temppelit lienee rakennettu Samarraan ja Halafiin.
Eridussa näkyi erityisen selvästi muinainen temppelin koon kasvu. Eridun suuri mutatiilinen temppeli, joka rakennettiin uudestaan aina 150–200 vuoden välein 13–17 kertaa vuoteen 2000 eaa.
Ubaid-kauden loppupuolella Eridun temppeli oli 10 × 20 metrin levyisellä ja 1 metrin korkuisella mutatiilisellä korokkeella.
Loppuvaiheessaan esidynastisella kaudella Eridun temppeli I oli jopa 8–12 metrin korkuisella korokkeella oleva suuri temppeli. Koroketta ympäröi noin 4–6 metrin korkuinen muuri.
Sumerilaisen temppelin koon kasvua oli myöhemmin nähtävissä muualla Eridun VII tason jälkeen muualla esim. Tepe Guranin kerrostumassa XIII ja Urukissa Uruk-kaudelle temppeli D ja valkoinen temppeli merkitsivät kehityksen huippua. .
KMS
KMS voi tarkoittaa seuraavia:
Luettelo Viron saarista
Tämä on luettelo Viron saarista.
Ronald Waterreus
185 senttimetriä pitkä ja 84 kilogrammaa painava Waterreus aloitti ammattilaisuransa vuonna 1992 Roda JC Kerkraden joukkueessa. Sen jälkeen hän edusti PSV Eindhovenia, jonka selkeä ykkösmaalivahti hän oli kymmenen vuotta ja jossa hän voitti neljä Alankomaiden mestaruutta, englantilaista Manchester Cityä, jossa ei kuitenkaan pelannut yhtään liigaottelua, skotlantilaista Glasgow Rangersiä ja AZ Alkmaaria. Viimeisen kautensa hän pelasi vuonna 2007 Yhdysvaltain MLS-liigan New York Red Bullsissa.
Waterreus debytoi Alankomaiden maajoukkueessa 15. elokuuta 2001 Englantia vastaan ja kuului maajoukkueeseen myös EM-kisoissa 2000. Hän pelasi yhteensä seitsemän maaottelua.
S/S Lokki
S/S Lokki on vuonna 1913 rakennettu suomalainen sisävesihöyrylaiva. Laiva toimi ammattiliikenteessä matkustaja-aluksena vuoteen 1971 asti. Samana vuonna laiva muutettiin halkokäyttöisestä öljykäyttöiseksi. Laiva upposi Laitaatsillan telakalla vuonna 1997, eikä se ole sen jälkeen ollut liikenteessä.
Laiva nostettiin maalle loppuvuodesta 2005, ja sitä kunnostaa sen nykyinen omistaja. Laivasta on purettu kaikki puurakenteet ja seinät. Aluksen runko, höyrykone ja kattila on korjattu Billnäsissä, kansirakenteet ja sähköt ym. rakennettiin Helsingissä Hietalahdessa. Alus valmistui 2016 ja 2017 rekisteröitiin kaupalliseksi matkustaja alukseksi kotimaa 2 alueelle.
Tekniset tiedot
Aluksen höyrykattilan tuubien uusimiseen on museovirasto vuonna 2014 myöntänyt 9 000 euroa.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Självik
Självik on järvi Föglössä Ahvenanmaan kaakkoisosassa. Sen pinta-ala on 2,94 hehtaaria. Etäisyys Maarianhaminasta on 34 kilometriä itäkaakkoon.
Maantiede
Självikin polveilevan rantaviivan pituus on 1 181 metriä. Etäisyys järven lounaisrannalta koillisrannalle on 370 metriä. Saaria ei ole. Självikiä ympäröi metsämaa, noin 300 metriä itään sijaitsee Insjön.
Självik on toiseksi pienin Föglön neljästä järvestä. Suurin on Fladan. Kaksi muuta ovat Insjön ja Finholms strömmen.
Självik (92.412.1.004) kuuluu Ahvenanmaan kaakkoiseen saaristoalueeseen (92.412), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Eteläisen saaristomeren päävesistössä (92). Kaakkoisen saaristoalueen laajin järveksi luokiteltu vakavesi on Oppsjön, toiseksi laajin on Fladan ja Insjön kolmanneksi laajin.
Esa Pakarinen
Feliks Esaias ”Esa” Pakarinen (9. helmikuuta 1911 Rääkkylä – 28. huhtikuuta 1989 Varkaus) oli suomalainen näyttelijä, hanuristi, laulaja, kansantaiteilija ja viihdyttäjä. Hän kuului sotien jälkeisen rillumarei-viihteen keulakuviin. Pakarisen ura esiintyvänä taiteilijana kesti yli 40 vuoden ajan miltei hänen viimeisiin elinpäiviinsä saakka.
Lapsuus ja nuoruus
Esa Pakarinen syntyi 1911 Rääkkylän Hernevaarassa Pohjois-Karjalassa kiertävän kyläsuutarin Paavo Pakarisen ja Angeliina Hirvosen kuusilapsiseen perheeseen. Isä oli itseoppinut haitarinsoittaja. Perhe kiersi Esan varhaiset vuodet ympäri Savoa ja Pohjois-Karjalaa, kunnes asettui vuonna 1920 Joensuuhun. Syksyllä 1921 Pakarinen meni kansakouluun suoraan kolmannelle luokalle, mutta hänen koulumenestyksensä jäi varsin vaatimattomaksi. Nuoruusvuosinaan Pakarinen työskenteli muun muassa sisävesilaivoilla lämmittäjänä, juoksupoikana Karjalaisen kirjapainossa, tiilenlyöjänä, maalarina ja muissa sekatöissä.
Musiikkiuran alku
Vuonna 1929 Pakarinen meni Joensuun Singerille apulaismekaanikoksi. Palkkarahoillaan hän osti ensimmäisen haitarinsa ja aloitti soittoharjoittelut korvakuulolta, sillä vaikka hän olikin lapsena näpelöinyt isänsä soittopeliä, hän ei kuitenkaan ollut saanut tältä soitto-oppeja. Seuraavana vuonna Pakarinen perusti Keskiyö-orkesterin, joka soitti viikonloppuisin Joensuun Työväenyhdistyksen tilaisuuksissa sekä keikkaili Lieksassa, Sortavalassa, Tuupovaarassa, yleensä pitkin Pohjois-Karjalan työväentaloja. Orkesterin muita jäseniä olivat tuleva sosiaalidemokraattinen kansanedustaja Varma Kosto Turunen rummuissa ja Heikki Piiparinen viulussa. Myöhemmin Turunen ryhtyi laulusolistiksi ja trumpetinsoittajaksi; Otto Tikkanen tuli rumpalistiksi. Yhtye soitti 1930-luvun hittejä ja Turunen lauloi välillä megafoniin. 1931 orkesteriin liittyi toiseksi viulistiksi Eino Kosonen.
Elokuussa 1931 Pakarinen lähti suorittamaan asepalvelustaan 2. Polkupyöräpataljoonan konekiväärikomppaniaan Valkjärvelle. Vapauduttuaan armeijasta seuraavana kesänä hän palasi Keskiyöhön. Soittajakavereiden ehtona paluulle oli, että Pakarinen opettelee soittamaan nuoteista. Keskiyön hanuristina työskentelyn lisäksi hän soitti Joensuun Työväenyhdistyksen soittokunnassa kornettia ja tenoritorvea. Päivätyökseen Pakarinen teki muun muassa maalarin ja kuorma-auton apumiehen töitä ja toimi Joensuun Sähkön "tolppa-apinana".
Jouluna 1934 Pakarinen meni naimisiin Joensuun Työväenteatterin laulaja-näyttelijä Aino Juntusen kanssa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1937. Vuonna 1937 Keskiyö oli viisimiehinen kokoonpano joka kierteli viikonloput ja joitakin arki-iltojakin pitkin Pohjois-Karjalan työväentaloja. Seuraavana vuonna jo seitsenmiehiseksi paisunut yhtye siirtyi haitarijazziin ja alkoi käyttää amerikkalaisia sovituksia. Näihin aikoihin Pakarinen alkoi näytellä pienissä rooleissa Joensuun Työväenteatterissa.
Syksyllä 1938 Joensuun Työväenteatteriin tuli Kemin teatterista näyttelijä Orvokki Vesaranta (1915–2010), jonka Pakarinen kihlasi vappuna 1939. Kesällä oli edessä muutto Jyväskylään Vesarannan työn perässä. Pakarinen sai työpaikan Mäki-Matin rautaosaston varastolla. Syksyllä pariskunta meni naimisiin, mutta avio-onni katkesi lyhyeen sodan uhan takia. Liikekannallepanomääräys komensi Esan Vihtavuoreen ilmatorjuntakoulutukseen.
Sota-aika
Marraskuussa 1939 Pakarinen komennettiin ilmatorjuntapatteristoon Survon kartanoon Kuokkalaan, joka kuului tuolloin Jyväskylän maalaiskuntaan. Survon kartanossa hän palveli talvisodan ajan. Samassa paikassa palveli Tauno Palo patteripäällikön autonkuljettajana. Keväällä 1940 talvisodan päätyttyä Pakarinen ja Palo näyttelivät yhdessä Aleksis Kiven Kihlauksessa Jyväskylän nuorisoseurantalolla. Välirauhan aikoihin Pakarinen jatkoi töissä Mäki-Matilla ja perusti nelimiehisen Rytmi-orkesterin, joka soitti Jyväskylän työväentalolla jatkosotaan asti. Tuolloin syntyi Pakarisen ensimmäinen lapsi Paula.
Jatkosodan alkaessa Pakarinen komennettiin Haapamäelle ilmatorjuntapatteriin, josta hän siirtyi Sulkavalle ja edelleen eri puolille Karjalankannasta. Varsinaisen palveluksen ohessa hänellä oli viihdytyskeikkoja hanuristina muun muassa rykmentin kuoron kanssa ja kiertue 14-miehisessä orkesterissa oopperalaulaja Aulikki Rautawaaraa säestäen.
1943 Pakarinen siirrettiin Päämajan viihdytysjoukkoihin Helsinkiin. Heti ensimmäiseksi hän joutui oopperalaulaja Kalle Ruususen säestäjäksi ja lähti tämän kanssa viikon harjoittelun jälkeen ensimmäiselle kiertueelle Karjalankannakselle. Muita kiertuepaikkoja olivat muun muassa Ylä-Syväri, Äänislinna, Suomenlahden ranta, Ivalon seutu, Kuola, Liinahamari, Parkkina ja Luttojoki. Esityksiä annettiin myös saksalaisille joukoille Kuolan niemimaalla ja Pohjois-Norjassa, muun muassa kuukauden mittainen keikka Tenossa Eino Katajavuoren, Aune Roihan ja Bruno Nurmi-Johanssonin kanssa. Sodan loppuvaiheessa viihdytysjoukot hajotettiin ja Pakarinen sai siirron jalkaväkeen Möhköön, josta käsin hän kävi komennuksilla Messuhallin aseveli-illoissa.
Kiertuemieheksi
Sodan päätyttyä Pakarinen palasi Jyväskylään, työskennellen päivät Keski-Suomen rautakaupassa ja illat seitsenmiehisessä Jyväspojat-orkesterissa amerikkalaista jazzia soittaen. Ex-Melody Maker, Kale Pohjola, oli bändin alttosaksofonisti. Keikkoja oli useita, mutta Pakarinen erosi ryhmästä ja perusti oman kolmihenkisen Rytmi-orkesterin, joka kierteli muun muassa Laukaassa ja Keuruulla. Lisäksi hän soitti alttoviulua ja huilua Jyväskylän Työväenyhdistyksen orkesterissa.
Vuoden 1944 lopulla Pakarinen muutti perheensä kanssa Lahteen, vain saadakseen huomata, että hänelle luvattua työpaikkaa ei ollutkaan. Avioliitosta tuli virallinen ero tammikuussa 1946. Vailla vakituista työpaikkaa Pakarinen ryhtyi ensi kertaa täysipäiväiseksi viihdyttäjäksi. Yksi kesä meni ruotsalaisen Zoo-sirkuksen orkesterissa, minkä jälkeen hän lähti kiertueelle Toivo Alajärven, Paula Eron ja Maire Tammenlaakson kanssa. Kiertueen pistäytyessä Varkaudessa 1946 Pakarinen jäi paikkakunnalle asumaan hattukauppias, leskirouva Elli Ahon (o.s. Vartiainen) alivuokralaiseksi. Hän sai työpaikan paikalliselta konepajalta ja perusti Varkauden Työväentalolle jo kolmannen Rytmi-orkesterinsa. Nelihenkinen yhtye soitteli ympäri Kuopion lääniä, Arvo Ukkolan tullessa laulusolistiksi. 1947 Pakarinen avioitui Elli Ahon kanssa ja jouluna syntyi lapsi Esa Pakarinen Junior. Ellillä oli edellisestä avioliitosta jo kaksi poikaa.
Mentyään naimisiin Pakarinen jätti työnsä konepajalla ja meni vaimonsa hattuliikkeeseen modistiksi. Hattuhommat vaihtuivat kuitenkin pian kiertueisiin, kun Pakarinen pääsi hanuristiksi SAK:n ohjelmallisille viihdytyskiertueille, aluksi Viljo Vesterisen tuuraajaksi. Kiertueilla hän esiintyi muun muassa Kauko Käyhkön, Siiri Angerkosken ja Eugen Malmsténin kanssa. Näihin aikoihin Pakarinen, joka aiemmin oli esiintynyt vakavana muusikkona, ryhtyi kehittelemään esityksensä oheen humoristisia numeroita. Hän kehitti savon murretta vääntävän hampaattoman hanuristin Severi Suhosen roolin, josta tuli myöhemmin Pekka Puupään ohella Pakarisen tunnetuin roolihahmo.
1940-luvun lopulla Pakarinen lyöttäytyi yhteiselle kiertueelle Reino Helismaan ja Tapio Rautavaaran kanssa. Hän jatkoi Severi Suhosena esiintymistä ja kehitti myös uuden hahmon, vanhapiika Impi Umpilammen. Helismaa nikkaroi tekstejä Suhosen ja Umpilammen hahmoille. Pakarisen mukaan kolmikko oli epätasainen, sillä Rautavaara oli olympiavoittaja, elokuvanäyttelijä ja laulajanakin jo tunnettu, kun taas Helismaa ei ollut vielä lyönyt itseään läpi ja Pakarinen oli suurelle yleisölle täysin tuntematon. Syksyllä 1950 Tapio Rautavaara lähti omille teilleen ja Jorma Ikävalko tuli tämän tilalle. Myöhemmin sekä Helismaa että Pakarinen myönsivät Rautavaaran tehneen oikean ratkaisun hajottaessaan kiertuekolmikon.
Filmitähti
thumb|Pakarinen Reino Helismaan (kesk.) ja Jorma Ikävalkon (oik.) kanssa. Kesällä 1951 alkoivat musiikillisen komediaelokuvan Rovaniemen markkinoilla kuvaukset Lapissa ja Rovaniemellä. Pääosissa kolmena epäonnisena kullankaivajana oli kolmikko Pakarinen-Helismaa-Ikävalko ja elokuvan muissa rooleissa olivat muun muassa Siiri Angerkoski, Marja Korhonen ja Mai-Brit Heljo. Pakarinen esiintyi elokuvassa Severi Suhosen hahmossaan. Kuvausten lomassa filmiryhmä järjesti iltamat, joihin saapui 700 maksanutta katselijaa. Elokuvan Pohjanhovin-keikalla voi nähdä, kun Pakarinen vetää kiertuenumeronsa frakissa, ilman Severi-asua. Elokuva tuli ensi-iltaan marraskuussa 1951, ja kriitikot löivät filmin täysin lyttyyn. Suomen Sosialidemokraatin Eugen Terttula otsikoi kuuluisan murska-arvionsa "Törky on törkyä"; tuottaja Särkkä suurennutti tämän arvostelun ja laittoi sen koeteatterinsa seinälle. Yleisöä riitti teattereiden lippuluukuilla arvosteluista huolimatta, ja elokuvasta muodostui niin sanotun rillumarei-viihteen lähtölaukaus. Syksyllä Pakarinen levytti ensimmäisen levynsä Severi Suhosen jenkka / Hölmölän häät. Kappaleista edellinen oli Pakarisen oma, jälkimmäinen Toivo Kärjen sävellys ja Reino Helismaan sanoitus. Joulukuussa 1951 ilmestyi Pakarisen toinen levy Lentävä kalakukko / Lännen lokarin veli. Kummankin kappaleen levyetikettiin painettiin – puhtaasti elokuvakriitikkojen kiusaksi – sanat ”Samannimisestä elokuvasta”, vaikka kyseiset elokuvat olivat tuolloin vasta suunnitteilla.
Rovaniemen markkinoiden jälkeen Pakarinen pääsi toiseen elokuvaan Lännen lokarin veli, jonka muissa rooleissa esiintyivät Henry Theel, Sirkka-Liisa Wilén ja Elsa Turakainen. Filmi tuli ensi-iltaan huhtikuussa 1952 ja sai Rovaniemen markkinoiden kohtelun: kriitikot haukkuivat mutta yleisö virtasi katsomoon. Elokuvan nimisävelmä nousi kesällä levylistan kärkeen. Välissä Pakarinen käväisi kiertueilla Kärjen, Helismaan, Pärre Förarsin, Henry Theelin ja Matti Louhivuoren kanssa, sekä keikkaili Helsingissä. Hotelli Tornin huoneesta 602 tuli Pakarisen koti lähes kymmeneksi vuodeksi, kotona Varkaudessa hän ei kiireisimpinä vuosina käynyt kuin joulunpyhinä kääntymässä.
Seuraavaa elokuvaa Rantasalmen sulttaani lähdettiin keväällä 1952 kuvaamaan aina Espanjaan ja Marokkoon asti. Matka oli Pakarisen ensimmäinen ulkomaanmatka, lukuun ottamatta jatkosodan aikana viihdytysjoukoissa tehtyjä esiintymisiä Pohjois-Norjassa. Mukaan lähtivät muut pääosanesittäjät Oke Tuuri, Assi Nortia ja Kauko Käyhkö. Kuvausmatkalla ei syntynyt ihmeempiä tuloksia, kun ryhmä keskittyi lähinnä hauskanpitoon, ja elokuva pitikin lopulta kuvata suurimmaksi osaksi SF:n Liisankadun studioilla pahvikulisseissa. Tuottaja Särkkä ei erityisemmin ilahtunut lopputuloksesta.
Talvella 1953 kuvattiin elokuvaa Lentävä kalakukko, jossa Pakarisella oli junan konduktöörin rooli (elokuva sisälsi yhden Suomen varhaisimmista alkuteksti-animaatioista, kalan päällä ja pyrstöllä varustetun junan, jonka vaunuissa esiintyjien nimet). Elokuvan tunnussävelmän levyversio myi yli 10 000 kpl ja jäi pysyväksi numeroksi Pakarisen ohjelmistoon. Elokuvan sivuosassa Läski-Leevinä oli Masa Niemi. Hän ja Pakarinen tapasivat tuolloin toisensa ensi kertaa. Reino Helismaa keksi heidän muistuttavan Ola Fogelbergin sarjakuvasankareita Pekkaa ja Pätkää. Heidät palkattiin välittömästi tulevaan Puupää-filmiin, joka tehtiin heti Kalakukon perään.
Pekka Puupää
thumb|Pätkä ([[Masa Niemi), Justiina (Siiri Angerkoski) ja Pekka (Esa Pakarinen.)]] Ensimmäinen Pekka Puupää-filmi, Ville Salmisen ohjaama Pekka Puupää (1953) oli nopeasti purkitettu tuotos, jolta ei ihmeitä odotettu. Suuren suosion myötä se kuitenkin sai pikaisesti jatkoa. Seuraavana kesänä kuvattiin Pekka Puupää kesälaitumilla, jossa Pakarisen, Masa Niemen ja Siiri Angerkosken ohella esiintyivät Olavi Virta ja Ruth Johansson. Olavi Virta esiintyi vielä kahdessa seuraavassakin Puupää-filmatisoinnissa, vastanäyttelijöinään Anneli Sauli ja Eila Peitsalo. Pekka ja Pätkä puistotäteinä oli elokuva, jossa eräs Puupää-elokuvien vakiohahmoista, talonmies Pikkarainen (Armas Jokio), näyttäytyy ensimmäisen kerran.
Välissä Pakarinen teki yhden ei-Puupää -filmatisoinnin Hei, rillumarei!, jossa hän palasi Severi Suhosen rooliin. Elokuvassa irvittiin korkeakulttuuria ja annettiin pieni näpäys kriitikoille. Tämän jälkeen jatkettiin taas Puupää-filmien parissa, parhaimmillaan jopa kolmen filmin vuosivauhdilla. Kaikkiaan Puupää-elokuvia syntyi kolmetoista, joista 11 ohjasi Armand Lohikoski. Elokuvien käsikirjoittajina vuorottelivat Reino Helismaa ja Lohikoski.
Alkoholisoitunut Masa Niemi riisti henkensä kesken kiertueen Tampereen uimahallin retkeilymajassa toukokuussa 1960. Masa Niemen kuoltua Puupää-filmit loppuivat, ja seuraavana vuonna tehty Veikko Itkosen Mullin mallin jäi Pakarisen viimeiseksi elokuvaksi yli kymmeneen vuoteen. Mullin mallin, jossa Pakarisen lisäksi esiintyivät muun muassa Eemeli, Repe Helismaa, Spede Pasanen ja Matti Louhivuori, oli oikeastaan kiertueiltamanäytös siirrettynä filmille. Elokuvassa Pakarinen esiintyy niin Severi Suhosena kuin Impi Umpilampenakin ja esittää monia vakionumeroitaan. Pakarinen jatkoi näyttelemistä löydettyään uudeksi Pätkäksi Pekka Lappalaisen. He tekivät vain teatteriesityksiä Osuuspankin nimiin ympäri Suomea. Pakarinen oli löytänyt Lappalaisen mikkeliläisestä pankista, jossa tämä toimi sihteerinä.
Hiljaiseloa ja uusi nousu
1950-luvun loppupuolisko ja 1960-luvun alkupuolisko olivat Pakariselle levytysten osalta hyvin hiljaista aikaa. Vuonna 1962 Pakarinen ja Eugen Malmstén lähtivät kolmen kuukauden kiertueelle viihdyttämään amerikansuomalaisia Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Keikkoja tehtiin kaikkiaan viitisenkymmentä. Samaan aikaan he levyttivät Reino Helismaan parodiamielessä sanoittamat tangosikermät Eugen ja Esa tangoja tärvelemässä 1 ja 2.
1960-luvun alussa televisio levisi kulovalkean tavoin ympäri Suomea ja iltamakulttuuri näivettyi hiljalleen pois. Samalla rillumarei joutui väistymään, kun suuret ikäluokat varttuivat ja rockmusiikki valtasi lavat. Pakarinen tunsi myös kiristyneen tilanteen ja epäili joutuuko vielä palaamaan "oikeisiin töihin". Pelastukseksi koitui Sokos-tavaratalo, joka pestasi Severi Suhosen tavarataloviihdyttäjäksi Pohjois-Karjalan myymälöihinsä. Näissä hommissa Pakarinen viihtyi seitsemisen vuotta. Apu-lehden haastattelussa lokakuussa 1971 Pakarinen kertoi, ettei hän ollut lähes kuuteen vuoteen tehnyt yhtäkään kiertuetta tavaratalojen ulkopuolella:
Pakarisen tärkeä yhteistyökumppani Reino Helismaa kuoli vuonna 1965, minkä vuoksi Pakarinen jäi Severi Suhonen -hahmoineen käytännössä yksin. Tapio Rautavaaran laulelmalinja oli kaukana Pakarisen tyylistä, ja Jorma Ikävalko oli jo vuosia sitten jättänyt kiertueet ja levyttämisen ja siirtynyt työelämään. Helismaalta pöytälaatikkoon jääneet Pakariselle tehdyt tekstit hupenivat pian, ja Toivo Kärki sovitti Pakariselle Matti Jurvan, Tatu Pekkarisen ja muiden vanhojen kupletintekijöiden ralleja, mutta sävelsi myös uutta, enimmäkseen vaatimattomasti menestynyttä materiaalia eri sanoittajien teksteihin.
Kiertue-elämän ja elokuvanteon loputtua Pakarinen jatkoi levyttämistä. Vuonna 1966 ilmestyivät hänen ensimmäiset LP:nsä Severi Suhonen ja Severi Suhonen Ala-Tölöviössä. Samaisena vuonna julkaistiin Terho Könösen Suhmuran Santra ja seuraavana vuonna Toivo Kärjen ja Juha Vainion Rapurallaa, jotka nousivat Pakarisen harvoiksi tuolloisiksi hiteiksi. 1970-luvun puolella ilmestyivät LP:t Lonkalta Irwin Goodmanin kanssa, sekä Esa & Eemeli. Kaksikko teki vuonna 1972 kiertueen Yhdysvalloissa ja Kanadassa suomalaissiirtolaisten keskuudessa. Samana vuonna ilmestyi myös albumi Vihoviimeiset tangot, joka sisälsi Toivo Kärjen säveltämiä tangoja Vexi Salmen uudelleen sanoittamina.
1970-luku toi tullessaan myös jonkinlaisen kulttuuripiirien siunauksen Pakarisen työlle, kun kulttuurintutkijat alkoivat arvostaa 1950-luvun rillumareitä. Pakarinen esiintyi muun muassa Jyväskylän Kulttuuripäivillä, KOM-teatterin lauluillassa Helsingissä ja Varkauden huumoritapahtumassa. Vuonna 1973 Pakarinen piti näyttävän juhlakonsertin Finlandia-talossa. Mainostelevisio televisioi tapahtuman, jossa taustalla oli Eino Virtasen johtama 20-miehinen orkesteri. Illan aikana lavalla nähtiin muun muassa Pekka Puupää, Impi Umpilampi ja Severi Suhonen. Muina illan esiintyjinä Eila Itkonen Justiinana, Masa Niemen sisko Taimi Mäkinen Pätkänä ja Armas Jokio talonmies Pikkaraisena. Samana vuonna konsertin kanssa syntyi Pakarisen viimeinen elokuva, Matti Kassilan ohjaama Meiltähän tämä käy (1973), jossa hän esiintyi ikääntyneenä Severi Suhosena. Elokuvan muissa rooleissa esiintyivät Kauko Helovirta, Pentti Siimes, Jussi Jurkka, Kirsti Ortola ja Olavi Ahonen.
Vuonna 1974 Pakarinen jäi sairauseläkkeelle astman vuoksi, mutta jatkoi kuitenkin epäsäännöllistä keikkailua. Samaisena vuonna tehtiin Eugén Malmstenin kanssa kiertue Australiassa – 13 keikkaa paikallisilla Suomi-taloilla. 1974 sanoittaja Vexi Salmi lähestyi Pakarista idealla levyttää 1950-luvun rock'n'rollia. Syntyi albumi Pakarock joka myi yli 26 000 kappaletta, yltäen kultalevyyn. Seuraavana vuonna Pakarinen teki muutaman rokkikeikan Savonlinnassa ja Mikkelissä ja teki toisen Pakarock-levyn, jolta kuitenkin jäi kultalevy saamatta, levymyyntirajan noustua vuoden aikana ylöspäin. Vuonna 1978 Pakarinen osallistui Syksyn Säveleen kappaleella "Vaasan junassa", joka ei selviytynyt loppukilpailuun.
Vuosikymmenen lopulla hänet nähtiin myös televisio-ohjelmissa kuten Omissa jutuissa, Tosimiehissä ja vierailijana Kivikasvoissa. Kesällä 1980 nähtiin Severi Suhosen jäähyväisesiintyminen Tervon kesätapahtumassa. Hahmo teki kuitenkin vielä paluun, vaikka Esa olikin välillä Severiin kyllästynyt. 1980-luvulla Pekka Puupää herätettiin henkiin, Pekka Lappalaisen toimiessa Pätkänä. Keikkoja tehtiin Säästöpankin lastenjuhlissa. Vuosikymmenen aikana ilmestyi vielä kolme albumia ennen Pakarisen kuolemaa. Viimeisimmäksi albumiksi jäi Savolaesta sanarrieskoo (1988/cd94), jonka tuotti Jaakko Salo.
Esa Pakarinen kuoli syöpään 78-vuotiaana. Hänet haudattiin Könönpellon hautausmaalle Varkauteen. Hän oli viimeinen suomalainen viihdetaiteilija, jonka hautajaiset valtio kustansi.
Kuoleman jälkeen
Vuonna 1995 Pakarisen kunniaksi pystytettiin Rääkkylän kuntaan muistomerkki ja Esa Pakarisen museo aloitti toimintansa Rääkkylän kunnantalolla vuonna 2011. Ennen vuotta 2011 Esa Pakarisen museo sijaitsi Varkaudessa, mutta museo lopetettiin vuonna 2002. Nykyään Varkaudessa sijaitsee Esa Pakarisen puisto.
Vuonna 1999 Pakarisesta julkaistiin postimerkki, jossa Pakarinen näkyy Severi Suhosena ja merkki mainostaa elokuvaa Lentävä kalakukko.
9.2.2011 julkaistiin kaksi Esa Pakarisen kokoelmalevyä: Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988 ja Meiltähän tämä käy! 48 ikimuistoisinta kappaletta.
Helmikuussa 2011 sai ensi-iltansa Helsingin Kulttuuritalossa Esa Pakarinen 100v -juhlarevyy, jonka ohjasi ja käsikirjoitti Ville Virkkunen, revyyssä esiintyivät Tuure Kilpeläinen ja Kaihon karavaani, Kuunkuiskaajat, Esa Pakarinen jr, Maarit Niiniluoto ja Matti Muhonen. Revyyn vierailevina solisteina nähtiin Kai Hyttinen ja Pauli Hanhiniemi.
Adrien Rabiot
Adrien Rabiot (s. 3. huhtikuuta 1995 Saint-Maurice) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Serie A:ssa pelaavaa Juventusta. Vasenjalkainen Rabiot on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Rabiot edusti nuorten tasolla viittä seuraa; US Créteil-Lusitanosia kolmeen otteeseen, Alfortvilleä, muutaman kuukauden Manchester Cityä, Pau FC:tä sekä Paris Saint-Germainia. PSG:n kanssa Rabiot teki ammattilaissopimuksen heinäkuussa 2012. Hän debytoi seuran paidassa Ligue 1:ssä elokuussa 2012 Bordeaux'ta vastaan. Mestareiden liigassa Rabiot teki debyyttinsä marraskuussa 2012 lohkovaiheen ottelussa Dinamo Zagrebia vastaan. Kevätkauden kaudesta 2012–2013 Rabiot vietti lainalla niin ikään Ligue 1:ssä pelanneessa Toulouse FC:ssä, jossa hän teki 13 ottelussa yhden osuman. Kauden päätteeksi Rabiot juhli Ligue 1:n mestaruutta PSG:n kanssa. Tämän jälkeen hän on voittanut Ranskan mestaruuden myös vuosina 2014, 2015, 2016, 2018 ja 2019. Ranskan cupin hän voitti 2015–2018 ja liigacupin 2014–2018. Hän pelasi PSG:ssä seitsemän kauden aikana kaikkiaan 150 Ligue 1 -ottelua ja teki niissä 13 maalia. Mestarien liigassa hän pelasi 36 ottelua ja teki niissä neljä maalia, joista kolme kaudella 2015–2016.