cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peugeot
Historia
Vuonna 1810 kaksi veljestä, Jean-Pierre Peugeot’n vanhimmat pojat Jules ja Emile Peugeot, muodostivat yhtiön paikallisen suurliikemiehen J. Maillard-Salinsin kanssa. He muuttivat yhtiön jauhatusmyllyn rautasulatoksi, mutta tuottamaton sulatto lopetti toimintansa jo vuonna 1814. Yhtiö vaihtoi toimialaa ja otti tuotantoalakseen sahanterät sekä kelloteollisuuden työvälineet. Tätä voidaan pitää perheen todellisen teollisen uran alkuna. Seuraava sukupolvenvaihdos tapahtui 1865, kun Julesin ja Emilen pojat, Eugène ja Armand, ryhtyivät hoitamaan yritystä.
Vuonna 1858 takajaloilla seisovasta leijonahahmosta tuli yhtiön virallinen tunnus. Sen suunnitteli Montbéliardin kaupungin graafikko Justin Blazer. Tunnus on säilynyt lähes samanlaisena tähän päivään saakka.
Laajeneva yritys
Uuden tunnuksen myötä myös yrityksen tuotevalikoima laajeni. Erilaiset käsityöammattien harjoittajien työvälineet, kotitalouden laitteet, kuten tunnetuksi tullut kahvimylly, ompelukone ja aikakauden naisten pukeutumiseen liittyvät hameiden tukirungot olivat keskeinen osa yrityksen tuotantoa.
Peugeot-yhtiö säästyi vuoden 1870 Saksan–Ranskan-sodan aiheuttamilta ongelmilta ja sen toiminta-alue jäi edelleen osaksi Ranskaa, vaikka suuri osa maan itäisistä maakunnista liitettiin Saksaan syntyneeseen keisarikuntaan.
Vuonna 1885 Armand Peugeot aloitti polkupyörien tuotannon Beaulieun tehtaassa. Ensimmäisen kolmipyöräisen ja höyryllä toimivan ajoneuvonsa hän esitteli vallankumouksen satavuotisjuhlien kunniaksi järjestetyssä Pariisin maailmannäyttelyssä 1889. Näin Peugeot sijoittuu auton historiassa uranuurtajiin. Mutta jo seuraavana vuonna Peugeot hylkäsi höyryvoiman bensiinin hyväksi. Tähän johti höyryajoneuvojen heikko toiminta, sekä Gottlieb Daimlerin ja Levassorin vierailu yhtymän Valentigneyn tehtailla 1888. Tuolloin hän huomasi tulevaisuuden kuuluvan räjähdysmoottoreille.
Autonvalmistaja
Vuoden 1889 lokakuussa, heti maailmannäyttelyn päättymisen jälkeen, Daimler lähetti ajoneuvonsa prototyypin Panhard ja Levassorille Pariisiin. Nämä aloittivat lisenssillä Daimlerin moottoreiden valmistuksen ja etsivät autoilleen korinrakentajaa. Armand Peugeot hyväksyi tehdyn ehdotuksen ja 20. tammikuuta 1890 nelipyöräisen Peugeot-ajoneuvon suunnitelmat olivat valmiit. Valmis auto, malli 2 (malli 1 oli kolmipyöräinen höyryajoneuvo) ajoi ulos tehtaalta.
Vuonna 1891 Armand Peugeot onnistui puhumaan ympäri Petit Journal-lehden päätoimittajan, joka antoi Peugeot 3 mallille luvan seurata mukana Paris-Brest-Paris polkupyöräkilpailua.
Yhtiö jakautuu
Perheriitojen ja Armand ja Eugène Peugeot’n näkemyserojen vuoksi perusti Armand vuonna 1896 uuden osakeyhtiön, ”Société des Automobiles Peugeot”’n, yksinomaan autojen valmistamista varten. Vanha ”Fils de Peugeot Frères” -yhtiö jatkoi Eugènen johdolla perinteisten tuotteiden, kuten polkupyörien ja talouslaitteiden, valmistamista.
Uudelleen yhdessä
Vuonna 1910 kaksi yhtiötä fuusioituivat ja perhe lähti yhtenäisenä mukaan syntyneeseen ja voimakkaaseen kasvuun lähteneeseen autoteollisuuteen. Nyt nimeksi tuli ”Société Anonyme des Automobiles et Cycles Peugeot”.
Ensimmäisen maailmansodan päättyessä Peugeot-tehtaat olivat huonosti varautuneet syntyneeseen kovaan kilpailuun. Tuotanto ei käynyt kaupaksi markkinoilla, joilla hallitsevassa asemassa oli brittiläinen ja yhdysvaltalainen tuotanto. Myös sotineiden osapuolien ylijäämävarastojen ajoneuvot vaikuttivat markkinoihin.
Peugeot-yritys velkaantui, ja 1926 kannattava polkupyörien ja muiden metallituotteiden valmistus erotettiin omaksi yhtiökseen tappiollisesta autonvalmistuksesta. Tällöin autoteollisuuden kotipaikaksi tuli Beaulieun tuotantolaitokset.
Autourheilu
Peugeot on ottanut osaa autokilpailuihin niiden alkuvaiheista saakka.
Peugeot Suomessa
Suomen ensimmäisen Peugeot-auton osti toimittaja L. M. Viherjuuri. Korpivaara & Halla Oy toi Suomeen 22 Peugeot-autoa vuosina 1918–1920. 1920- ja 1930-luvuilla eri yhtiöt toivat maahan pieniä eriä Peugeot’ja. Viimeisen erän ennen toista maailmansotaa, 30 Peugeot-autoa, toi maahan helsinkiläinen Töölön Autotarvike Oy kesällä 1939.
Johtaja Aimo Aho perusti yhtiökumppaneineen Oy Maan Auto Ab:n vuonna 1945. Yhtiö solmi maahantuontisopimuksen Peugeot’n kanssa vuonna 1948, ja ensimmäiset Peugeot 203 -autot tulivat Suomeen seuraavana vuonna. 1950-luvun kuluessa Peugeot-henkilöautoja tuotiin maahan muutama sata kappaletta vuodessa. Olympiavuonna 1952 tuonti oli peräti 1 250 autoa, ja tuhannen maahan tuodun Peugeot'n raja ylittyi seuraavan kerran vuonna 1958. Peugeot'n tunnettuutta Suomessa lisäsi paljolti se, että suomalaiset osallistuivat Peugeot-autoilla useana vuonna mm. Monte Carlo -ralliin ja Jyväskylän Suurajoihin. Peugeot 403 esiteltiin Suomessa vuonna 1955, ja vuodesta 1961 alkaen maahantuotu 403:n farmarimalli käynnisti Suomessa ensimmäisen ns. piilofarmarivillityksen. Auto rekisteröitiin pakettiautoksi, mutta siihen sai tietyin ehdoin asentaa takaistuimen. Esko Keinänen voitti Peugeot 403:lla ralliautoilun ensimmäisen Suomen mestaruuden vuonna 1959.
Peugeot’n pääasiallinen myyntimalli Suomessa oli 1960-luvun ajan 404, joka oli suosittu myös taksikäytössä suurelta osin sen vuoksi, että se oli saatavissa myös dieselmoottorilla varustettuna. 1960- ja 1970-lukujen taitteessa Peugeot oli Mercedes-Benzin ohella Suomen ainoa henkilöauto, jossa oli tehdasasenteinen dieselmoottori. Oy Maan Auto Ab:n päätoimipaikka sijaitsi 1960-luvun puolivälistä lähtien Helsingin Lauttasaareen rakennetussa kiinteistössä. 1960-luvun lopussa Suomessa oli rekisterissä hieman alle 18 000 Peugeot-henkilöautoa, mikä oli miltei täsmälleen saman verran kuin kahdella muulla ranskalaismerkillä, Renaultilla ja Simcalla.
Joulukuussa 1974 koko Maan Auton osakekanta siirtyi SOK:n haltuun, ja Maan Auton toiminta jatkui SOK:n itsenäisenä tytäryhtiönä. Tässä vaiheessa Maan Auto oli keskittynyt yksinomaan Peugeot-autojen ja niiden varaosien maahantuontiin, mutta vuonna 1980 yhtiö aloitti myös japanilaisten Daihatsu-henkilö- ja -pakettiautojen tuonnin. Vuonna 1979 SOK oli ostanut muun muassa Talbotia maahantuoneen Crys-Auto Oy:n, joka sulautettiin Oy Maan Auto Ab:een vuonna 1983. Vuoden 1988 lopussa Suomessa oli rekisterissä 41 496 Peugeot-henkilöautoa, jolloin se oli 13. yleisin henkilöautomerkki.
Autot
Edellä kuvattu mallinumerointi otettiin käyttöön vuonna 1929, kun Peugeot 201 esiteltiin. Kaikki numerot 101 ja 909 väliltä ovat suojattuja tavaramerkkejä. Tämän vuoksi Porsche joutui vuonna 1963 muuttamaan uutuusmallinsa mallinumeron 901:stä 911:een. Erilaiset erikoismallit nimetään nykyisin ”tuplanolliksi” eli muodossa X00Y. Ensimmäinen tällainen malli, Peugeot 1007, tuli myyntiin vuonna 2005 ja sen erikoisuutena ovat muun muassa sähkö-/manuaalikäyttöiset liukuovet.
Toukokuussa 2012 Peugeot ilmoitti uudistavansa mallimerkintästrategiaansa. Uudet, lähinnä kehittyville markkinoille suunnatut autot tulevat saamaan mallimerkintänsä viimeiseksi numeroksi 1:n, kuten Peugeot 301 ja nykyiset Euroopassa myytävät mallit säilyttävät viimeisenä numeronaan 8:n, kuten 308.
Peugeot käyttää myös joidenkin automallien erittelyssä kirjainyhdistelmiä. Esimerkiksi SW tarkoittaa ”sport wagonia”, joka on urheilullinen farmarimalli. CC taas tarkoittaa ”coupé-cabriolet” eli avoautoa.
Pakettiautot
Peugeot’n pakettiautot valmistaa Fiatin ja PSA:n yhteisyritys Sevel.
Vilijärvi
Vilijärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Vehkajärven osa-alueella ja kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,5 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Vesijaon valuma-alueeseen (35.784) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 113,3 metriä mpy.
When We All Fall Asleep, Where Do We Go?
When We All Fall Asleep, Where Do We Go? on yhdysvaltalaisen laulaja Billie Eilishin esikoisalbumi. Tyyliltään albumi on sekoitus popmusiikkia, elektropopia ja trap-musiikkia. Se julkaistiin 29. maaliskuuta 2019. Eilish on kirjoittanut albumin kaikki kappaleet itse veljensä Finneas O’Connellin kanssa. O’Connell on myös tuottanut kaikki 14 kappaletta.
Hieman ennen albumin julkaisua sitä oli ennakkotilattu Apple Music -palvelun kautta yli 800 000 kappaletta, mikä on kaikkien aikojen ennätys. Heti julkaisunsa jälkeen When We All Fall Asleep, Where Do We Go? nousi Billboard 200 -listan kärkeen. Kaikkiaan se nousi 24 eri albumilistan kärkipaikalle ja oli vuoden 2019 myydyin albumi Yhdysvalloissa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Ruotsissa, Itävallassa ja Latviassa.
Albumilta on julkaistu seitsemän singleä: ”You Should See Me in a Crown”, ”When the Party’s Over”, ”Bury a Friend”, ”Wish You Were Gay”, ”Bad Guy”, ”All the Good Girls Go to Hell” ja ”Ilomilo”.
Albumi palkittiin muun muassa vuoden 2019 parhaan albumin Grammy-palkinnolla. Emma-gaalassa 2020 albumi palkittiin edellisen vuoden myydyimpänä: sitä oli striimattu Suomessa yli 54,7 miljoonaa kertaa.
Vastaanotto
Metacritic-sivustolla, joka kokoaa levyarvioita muualta ja laskee niistä painotetun keskiarvon, When We All Fall Asleep, Where Do We Go? on saanut 82 pistettä sadasta, joka vastaa ”yleistä ylistystä”.
Ann Brashares
thumb|Ann Brashares
Ann Brashares (1967 Aleksandria, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka kirjoittaa lähinnä nuorille aikuisille. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on sarja Neljä tyttöä ja maagiset farkut.
Opiskeltuaan filosofiaa Brashares työskenteli kustannustoimittajana, vaikka hänen oli alun perin tarkoitus jatkaa opintojaan pidemmälle. Muutaman vuoden kustannustoimittajana työskenneltyään hän ryhtyi kirjoittamaan itse. Neljä tyttöä ja maagiset farkut (alkup. The Sisterhood of the Traveling Pants) ilmestyi 2001 vuonna ja on menestynyt eri puolilla maailmaa. Sarjassa on sen jälkeen ilmestynyt neljä teosta. Neljä tyttöä ja maagiset farkut muokattiin samannimiseksi elokuvaksi vuonna 2005. Sittemmin Brashares on kirjoittanut romaanin myös aikuisille, The Last Summer (of You and Me), joka ilmestyi vuonna 2007.
Brashares asuu New Yorkissa miehensä, taiteilija Jacob Collinsin kanssa, ja heillä on kolme lasta: Nathaniel, Samuel ja Susannah.
Yngve Larsson
thumb|250px|Yngve Larsson työhuoneessaan Tukholman kaupungintalossa.
Gustaf Richard "Yngve" Larsson (13. joulukuuta 1881 Sundsvall – 16. joulukuuta 1977 Tukholma) oli merkittävä ruotsalainen poliitikko, joka toimi Tukholman kaupungin hallinnossa ja myöhemmin kansanedustajana. Hänestä on käytetty mainesanaa "legendaarinen".
Pyhän Henrikin kirkko
Lisäksi tarkoittaa seuraavia kirkkorakennuksia:
En Avant de Guingamp
Kaudella 2008–2009 seura juhli historiansa ensimmäistä Coupe de Francen voittoa kaadettuaan finaalissa Stade Rennes'n 2–1. Guingampin mestaruus oli historiallinen, sillä edellisen kerran toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaava seura oli voittanut cupin 1959.
Cup-mestaruuden jälkeinen kausi 2009–2010 sujui kuitenkin surkeasti ja Guingamp putosi kauden jälkeen Nationaliin. Visiitti jäi kuitenkin yhden kauden mittaiseksi seuran sijoituttua kauden 2010–2011 päätteeksi sarjassa kolmanneksi. Kaudella 2012–2013 Guingamp oli yllättäen Ligue 2:n toinen ja nousi liigaan. Kaudella 2013–2014 joukkue varmisti sarjapaikkansa liigassa ja voitti seurahistorian toisen Coupe de Francen mestaruuden. EAG kaatoi finaalissa jälleen Stade Rennes'n, tällä kertaa maalein 2–0.
Terttu Vikström
Terttu Vikström, myös Wikström, (12. lokakuuta 1932 Leningrad – 3. tammikuuta 1990) oli neuvostoliittolainen suomen kielellä kirjoittanut toimittaja, kääntäjä, kirjailija ja tulkki.
Vikström toimi Petroskoissa sijainneessa Karjala-kustantamossa kaunokirjallisuuden toimittajana vuodesta 1955, ja vuosina 1961–1982 hän oli kustantamon suomenkielisen kaunokirjallisuuden toimituksen johtaja.
Vikström suomensi venäjänkielistä kirjallisuutta ja käänsi suomalaisten kirjailijoiden (Marja-Leena Mikkola, Nestori Parkkari, Hella Wuolijoki, Uljas Vikström, Antti Timonen, Taisto Huuskonen) teoksia venäjän kielelle. Marja-Leena Mikkolan kirjan "Anni Manninen" käännös tuli laajalti tunnetuksi. Venäjästä suomeen Wikström käänsi Juri Trifonovin, Sergei Antonovin ja Ion Drutan teoksia.
Terttu Vikströmin isä oli sisällissodan aikana Venäjälle siirtynyt kirjailija Uljas Vikström. Hänen puolisonsa oli Vladimir Masnin, joka oli Edistys-kustantamon haaraosaston johtaja.
Ruskomyrkkyluikero
Ruskomyrkkyluikero (Meiacanthus mossambicus) on luikeroihin kuuluva kala. Sen purema on myrkyllinen.
Koko ja ulkonäkö
Ruskomyrkkyluikero kasvaa noin 9 cm pitkäksi. Se on ruskeansävyinen keltaista pyrstöä lukuun ottamatta.
Alkuperä
Ruskomyrkkyluikero elää luonnossa Intian valtameren länsiosassa: Itä-Afrikan, Komorosaarten ja Madagaskarin rannikolla. Se pysyttelee koralliriuttojen läheisyydessä, etenkin sellaisissa osissa joissa korallit kasvavat melko hitaasti ja niistä on irronnut kiviä ja korallisoraa.
Käyttäytyminen
Ruskomyrkkyluikero on rauhallinen kala. Jos petokala nappaa sen suuhunsa, ruskomyrkkyluikero puraisee myrkkyhampaillaan petoa suuhun ja pelastuu. Kalan purema on myrkyllinen ja voi aiheuttaa allergisen reaktion.
Vesiolot ja ravinto
Ruskomyrkkyluikero syö lihapitoista ruokaa: massiäyriäisiä, artemiaa ja kuivaruokia. Sitä tulisi ruokkia useita kertoja päivässä. Se elää 24–28-asteisessa merivedessä.
Decemberunderground
Decemberunderground on AFI:n seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 29. toukokuuta 2006.
Albumin myötä AFI voitti MTV Music Awardsissa vuonna 2006 parhaan rocktulokkaan palkinnon.
Joe Mantegna
Joseph Anthony ”Joe” Mantegna, Jr. (s. 13. marraskuuta, 1947 Chicago) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura
Mantegna on valmistunut DePaulin yliopiston Goodman School of Dramasta.
Mantegna teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1977. Hän on myöhemmällä urallaan paitsi esiintynyt laajoissa rooleissa useissa elokuvissa, myös ääninäytellyt Fat Tonya Simpsoneissa ja näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Joanin salaisuus (2003–2005, hahmona Will Girardi) ja Criminal Minds – FBI-tutkijat (vuodesta 2007, hahmona David Rossi).
Mantegna on voittanut Tony-palkinnon ja Venetsian elokuvajuhlien Volpi Cupin. Hän on ollut ehdolla kolmesti Emmyn ja kerran Golden Globen saajaksi. Vuonna 1999 hänelle myönnettiin Commitment to Chicago Award.
Yksityiselämä
Mantegna on ollut vuodesta 1975 naimisissa puolisonsa Arlenen kanssa. Parilla on tyttäret Mia ja Gina.
Haukijärvi (Multia)
Haukijärvi on 7,5 hehtaarin laajuinen, erittäin matala järvi Multialla. Se on yksi Pengerjoen ja Jämsän reitin neljästä latvajärvestä. Etäisyys Multian kuntakeskuksesta on noin neljätoista kilometriä koilliseen.
Maantiede
Haukijärven keskisyvyys on vain 33 senttimetriä ja vesimäärä noin 25 000 kuutiometriä. Niukkojen havaintojen mukaan sen vesi on erittäin hapanta ja ruskeaa. Veden fosforipitoisuus osoittaa keskiravinteikkuutta eli mesotrofiaa. Alle kilometri Haukijärvestä itään on kolmen järven kokonaisuus: Salmijärvi, Kylkiäinen ja Pääkkö. Ne kuuluvat Saarijärven reitin ensimmäisen jakovaiheen valuma-alueeseen, Haukijärvi sitä vastoin kuuluu Jämsän reitin ensimmäisen jakovaiheen valuma-alueeseen, ja sijaitsee sen luoteiskulmalla. Molempien valuma-alueiden päävesistö on Kymijoen vesistö.
Haukijärvi on osa Rajajoen valuma-alueen kolmannen jakovaiheen vesistöä, toinen jakovaihe on Pengerjoen valuma-alue. Rajajoen valuma-alueeseen kuuluu Haukijärven lisäksi Hoikka-Viheriä. Järvien vedet virtaavat etelään Pengerjokeen ja edelleen Päijänteeseen.
Haukijärven länsipuolella sijaitsee Haukisuon turvetuotantoalue.
Pengerjoen latvajärvet:
Pengerjoki → Jämsänvesi–Petäjävesi (111,1 metriä mpy).
David Lumsden
David James Lumsden (s. 19. maaliskuuta 1928 Newcastle-upon-Tyne) Sir, on brittiläinen cembalisti, urkuri, kuoronjohtaja ja musiikkipedagogi..
Lumsden opiskeli urkujensoittoa Durhamin katedraalissa Conrad Edenin ja Salisburyssa David Willcocksin johdolla. Tämän jälkeen hän pääsi stipendillä Cambridgen yliopiston Selwyn Collegeen, jossa pääsi Boris Ordin opetukseen. Hän sai opetusta myös Patrick Hadleylta. Lumsden sai musiikin kandidaatin arvon vuonna 1951 ja neljä vuotta myöhemmin filosofian tohtorin arvon väitöskirjalla Elisabetin aikakauden luuttumusiikista. Toimiessaan vuonna 1954 St Mary's -kirkon urkurina Nottinghamissa Lumsden perusti Nottinghamin Bach-kuoron (Nottingham Bach Choir), jota johti vuoteen 1959. Vuonna 1959 hän seurasi Meredith Daviesia New Collegen (Oxfordin yliopisto) kuoronjohtajana. Hänen johdollaan kuoro teki yhteistyötä Magdalen Collegen kuoron kanssa muun muassa äänittämällä BBC:lle ja esiintymällä yhdessä Westminster Abbeyn 900-vuotisjuhlassa (1965). Ensimmäisen kerran 600-vuotisen historiansa aikana kuoro myös esiintyi ulkomailla, Miamissa. Samalla kuoron ohjelmisto laajeni; levytyksiä tehtiin modernien säveltäjien, kuten Benjamin Brittenin, Igor Stravinskyn ja Kenneth Leightonin teoksista. Inkorporaation kautta Lumsden sai myös Oxfordin yliopiston tohtorinarvon vuonna 1959.
Lumsden toimi vuosina 1976–1982 Glasgow'n Royal Scottish Academy of Musicin ja vuosina 1982–1993 Lontoon Royal Academy of Musicin rehtorina. Hän sai ritarinarvon vuonna 1985 ja jäi eläkkeelle 1993. Hänen poikansa on kuoronjohtaja Andrew Lumsden.
Punainen torni (Pärnu)
Punainen torni on 1400-luvulla rakennettu puolustus- ja vankitorni keskiaikaisen kaupunginmuurin kaakkoiskulmassa Pärnussa, Virossa.
Sijainti ja nimi
Punainen torni sijaitsee 136,4 hehtaarin kokoisella Pärnun vanhankaupungin ja lomakohteen perintösuojelualueella. Tällä hetkellä rakennus on Pärnun kaupunginhallituksen omistuksessa ja sitä käytetään joskus matkamuistomyymälänä, kaupungin käsityöläisten työpajana ja joskus kaupungin museon näyttelypaikkana. Elsbet Parekin v. 1970 kirjoittaman Punaisen tornin historiallisten taustatietojen mukaan Pärnun keskiaikaisista puolustuslinnoituksista jäljellejääneen tornin nimi oli ”de Rode thorn” tai ”Rode vangen thorn”. Ensimmäinen maininta nimestä on vuodelta 1543 ja todennäköisesti torni sai sen tuonaikaisen sisä- ja ulkopuolen punatiilisen verhoilun ansiosta. Vanhin kirjallisten tietojen lähde on kaupunginjohtajan Barenfeldin vuonna 1543. perustettu perimys- tai perimäkirja, jossa vuosina 1543-1674 torni mainitaan toistuvasti, viisi kertaa Punaisena vankilatornina ja 4 kertaa nimellä Punainen torni. Tornia käytettiin rikollisten pidätyskeskuksena t. vankilana vuosisatojen ajan 1500-luvun perimyskirjassa toistuvasta nimestä ”vangenthorn” päätellen. E. Parekin mukaan samaa nimeä käytetään edelleen baltiansaksalaisen arkkitehtuuritutkijan Karl von Löwis of Menarin teoksessa ”''Burgenlexikon für Alt-Livland. Mit 24 Plänen und 56 Ansichten''” koskien Vanhan Liivinmaan linnoituksia, jossa tämä pyörötorni kuuluu v. 1640, 1668 ja 1696 aikaiseen kaupunkikaavaan, samoin asiakirjakansiossa Ruotsin hallituskauden loppupuolella ja Suuren Pohjan sodan aikana.
Muistomerkin kuvaus ja historialliset kunnostukset
Uuden-Pärnun ja Liivinmaan ritarikunnan ainoan merisataman puolustukseksi rakennetun kaupunginmuurin kanssa samanaikaisesti nousseen tornin sisä- ja ulkopinta on tiiltä ja muurauksen ydin e. runko maakiviä. Torni suunniteltiin pohjapiirustukseltaan pyöreäympyräiseksi rakennukseksi ja sen puolustustarkoituksiin käytettävien kerrosten alakertaan muonavarasto tai vankila. Joidenkin lähteiden mukaan sellaisen tornimallin esimerkkinä pidetään Tallinnan kaupunginmuurien v. 1371 rakennettua Pitkää Hermannia. Tornia on kuvattu kolmikerroksiseksi puisine välikattoineen, koska 1700-luvun lopulla tornilla on vankila- ja kaksi puolustuskerrosta. Tietoja aikaisemmasta tilanteesta antaa kuitenkin v. 1624 suoritettu tarkistus, jolloin kaupungin aseistuslaskennan yhteydessä huomautetaan, että tornissa tykit sijaitsevat kolmessa kerroksessa. Tornin alakertaa ei voi pitää tykkien sijaintipaikkana, koska siinä puuttuvat ampuma-aukot. Näin voi olettaa, että tornilla on ollut neljä kerrosta ja neljäs kerros on joko tuhoutunut tai se saattoi olla avoin tasanne. Tornia käytettiin puolustusrakennuksena niin Liivin sodan aikaisten kuin v. 1575 Venäjän, v. 1577 ristiretkeläisten ja v. 1582 Puolan piirityksien aikana.
Vuosina 1617–1710 Pärnusta tuli ruotsalainen linnoitus. Tähän mennessä keskiaikainen torni oli jo lakannut täyttämästä puolustuslinnakkeen vaatimuksia. Uudet hallitsijat kuitenkin suuntasivat pyrkimyksiään puolustusrakenteiden vahvistamiseen ja osa vanhoista rakennuksista purettiin, vain luoteis-koillisalue ja Punainen torni jätettiin jäljelle. Tunnetun asiantuntijan Eric Dahlbergin suunnittelemat puolustuskiinteistöt kasvattivat linnoituksen alueen 2,5 kertaiseksi. Muurit ja tornit korvattiin maavallien vahvistamilla bastionijärjestelmillä, mikä oli sopivampi suojautumistapa tykistöiltä. Punainen torni muutettiin vankilaksi.
Vankila että varasto sijaitsivat alemmassa maanalaisessa kerroksessa. E. Parekin kirjelmän mukaan arkistotiedostoon vuodelta 1770 tämän kerroksen korkeudeksi ennen kunnostustöitä oli merkitty 20 jalkaa (n. 6 metriä), seinien paksuudeksi 7 jalkaa (2,1 m) ja tilan halkaisijaksi yli 2 syltä 5 jalkaa (n. 5,80 m). Kerrokseen oli viisi erillistä oviaukkoa. Toinen ja kolmas kerros puisine välikattoineen olivat puolustustoiminnan käytössä. Toisen e. maanpäällisen kerroksen seinämuuraus on 6 jalkaa (1,8 m) paksu, sisätilan halkaisija on 3 syltä 1 jalka (n. 6,7 m) ja korkeus 11 jalkaa (n. 3,35 m), siinä on takka ja ilma-aukko. Kolmas kerros on 20 jalkaa korkea, halkaisijalta 3 syltä 3 jalkaa ja seinämuurauksen paksuus 5 jalkaa, tässä on takka ja ikkuna. Tornin sisäinen kokokorkeus ennen laajennusta oli 51 jalkaa (15,54 m).
E. Parekin mukaan asiakirja raatihuoneen jäsenten vierailusta Punaisessa tornissa sijainneessa kaupunginvankilassa vankien paon yhteydessä vuonna 1706 keskikerroksen huoneessa on ollut oviaukko "salaiselle käytävälle" e. kierreportaille rakennuksen pohjoispuolisten seinien välissä. Portaat saattoivat johtaa perustuksesta korkeimpaan kerrokseen asti, mutta portaista vangit olivat paenneet ylempään kerrokseen ja sieltä laskeutuneet ikkuna-aukosta alas. Aikoinaan Pärnun museon johtajana toiminut Ed. Bliebernicht on kuvannut vielä aikaisempaa pakoa. Kaupunginvaltuuston pöytäkirjassa vuodelta 1695 todetaan, että Punaisesta tornista on paennut kolme vaarallista rikollista. Yhden rikollisista kuvattiin paenneen poistamalla seinämuurauksen oven saranoista. Tässä tornissa jotkut Jemeljan Pugatšovin kansannousuun osallistuneet suorittivat rangaistuksensa, samoin kuin ikuisesti silloiseen Pernoviin karkotettu Donin kasakka-armeijan sotapäällikkö Stepan Danilovitš Efremov. Sitten päätettiin vahvistaa tornin katto kaksi- tai kolmekertaisilla hirsillä, lujittaa palkit ja ovien saranoiden kiinnityksiä. Pakoa toistettiin. Vartioinnin järjestäminen pyörötorniin ilman sivutiloja osoittautui vaikeaksi. Vankilana käytetyn tornin jatkolaajennus kävi välttämättömäksi.
Kunnostus- ja laajennustöiden yhteydessä huomiota kiinnitettiin lämmitysjärjestelmiin ja lisättiin valoaukkoja ja niiden jälkeen päävankila oli massiivinen kivirakenne, jossa oli kaksi kerrosta ja puiset välikatot ja tornissa oli tuuliviiri. Sen ylin kerros oli halkaisijaltaan 21 jalkaa ja sen korkeus 9 jalkaa. Alempi kerros 18 jalkaa ja 10 jalkaa korkeaa. Rakennusmestarin J.H.Heyerin suunnittelun mukaisten laajennustöiden yhteydessä vuonna 1783 tornin korkeutta laskettiin 12 jalan (n. 3,66 m) verran, seinien välinen portaikko suljettiin, rakennettiin uunit ja kolmanteen kerrokseen kupolikatto. Lisäksi tontille rakennettiin sivurakennus manttelisavupiippuineen.
Muistomerkki nykyaikana
Nykyvuosituhannella vuodesta 1908 lähtien tornia on käytetty erilaisiin tarkoituksiin, mm. varastotilana, joidenkin laitosten arkistona, myymälänä ja nuorten partiolaisjärjestön kerhona. E. Parekin kirjelmässä mainitaan neuvostoaikaisessa kaupunkibudjetissa käytössäolleista vuosittaisista pienehköistä rahoituksista historiallisen tornin ylläpitoon, mutta torni nykyisen korkeutensa ansiosta näyttää edelleen pikkuruiselta eikä sille löydy paikkaa kaupunkikuvassa. Kirjoittajan mielestä vuonna 1892 jälleenrakennuksen yhteydessä ulkoseinään hakatut ikkunat vääristävät tornin ulkonäköä ja uudelleenkunnostuksen lopputuloksena pitää olla torni vuodelta 1783 e. ennen laajennusta. Vuosina 1973-1980 torni entisöitiin Pärnun haaramuseon käyttöön. Yhdenkään kunnostushankkeen yhteydessä tornin punatiiliverhoilua ei palautettu. Rakennusrekisterin mukaan tornia käytetään pääasiassa kahvilana, baarina tai ruokailupaikkana. Siinä on ollut lasinpuhallustyöpaja, näyttelygalleria ja käsityöliike, jossa on esillä matkamuistoja ja kansallisia käsitöitä, tornin pihalla järjestetään joka kesä hansamessuja, työhuoneita ja kulttuuritapahtumia.
Huhtikuussa 2004 kaupunginhallitus järjesti tarjouskilpailun pitkään tyhjillä pysyneen Pärnun vanhimman kulttuurimonumentin vuokralaisen löytämiseksi ja sai yhden tarjouksen. Oikealle vuokralaiselle oli edellytyksinä, että hänellä pitää olla valmiina liiketoimintasuunnitelma, so. minkälaisia palveluita tarjotaan ja miten kiinteistöä käytetään kokonaisuudessaan, jotta pääsy Punaiseen torniin taataan vähintään viitenä päivänä viikossa ympäri vuoden. Tulevan Punaisen tornin vuokralaisen olisi yhteistyössä Pärnun museon kanssa asennettava rakennukseen tietoteline, jossa on keskiaikaisen kaupungin suunnitelma, ja valmisteltava tornia esittelevät julkaisut jaettavaksi vierailijoille. Syksystä 2012 alkaen siinä toimi Pärnun kuuluisa Punaisen tornin viiniravintola ja kesällä 2015 tornista tuli osa Pärnun museota. Toukokuussa 2018 torniin vielä pääsi vierailemaan historiallisen asekokoelman esillepanossa. Sen jälkeen joulukuussa v. 2019 tyhjillä olleeseen ja museolle palautettuun torniin suunniteltiin rakentaa pian panoraamaelokuvateatteri, jossa voidaan katsoa aikaan 11 000 vuotta taaksepäin. Kysymys olisi innovaatiosta, jota vastaavanlaista ei löydy koko Virossa ja joka ottaisi käyttöönsä koko tornin, mitä juuri on haettu vuosikymmenien ajan. Tornin jälleenrakennushankkeen suunnitteli Anne Strati Arhitektuuribüroo-arkkitehtitoimisto Oü ja toteutti rakennusyhtiö AS Pärnu REV. Marraskuun lopussa v. 2020 avattiin Punaisessa tornissa innovatiivinen vierailukeskus ja aiemmin suljetusta puolustuskerrokseen oli asettunut pyöreä panoraamateatteri, jonka saliin mahtuu kerralla 10 katsojaa. Rakennuksen tämänkertainen entisöinti säästi sekä kapeat ja jyrkät portaat että korkeat kynnykset.
Tyhjä taulu (albumi)
Tyhjä taulu on suomalaisen popyhtye Suurlähettiläiden seitsemäs studioalbumi. Se julkaistiin 27. helmikuuta 2008 levymerkillä Capitol Records.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 21, ja pysyi listalla yhteensä 3 viikkoa.
Vilhonvuorenkatu
pienoiskuva|Osa kadusta on kahdessa tasossa. Taustalla [[Marjatan talo.]] Vilhonvuorenkatu on poikittaissuuntainen katu Sörnäisten kaupunginosassa Helsingissä. Se alkaa Vilhonvuoresta lähellä Hämeentien kurvia ja laskee mäkeä alas kaakkoon kohti Kalasatamaa, jossa se päättyy Koksikadun ja Parrukadun risteykseen. Matkalla se risteää Sörnäisten rantatien kanssa. Vilhonvuorenkadulta on aiemmin ollut autoliikennettä myös Hämeentielle, mutta nykyään kadulla on kääntöpaikka juuri ennen Kurvia.
Vilhonvuorenkadun varrella on muutamia asuinkerrostaloja ja toimistorakennuksia. Pohjoiseen kadusta haarautuvat Pääskylänrinne ja Suvilahdenkatu.
Kadun nimen alkuperä on Wilhelmsberg-nimisessä huvilassa, jonka tehtailija Gabriel Wilhelm Andsten rakennutti kaakelitehtaansa viereen. Vilhelmsperinkatu, Vilhelmsbärgsgatan, vahvistettiin vuonna 1909. Nykyisiin asuihin sekä suomen- että ruotsinkieliset nimet vaihdettiin vuonna 1928.
Jatke vuonna 2022
pienoiskuva|Vilhonvuorenkadun jatke Kalasatamaan kulkee [[Hanasaaren voimalaitos|Hanasaaren voimalaitoksen ohi.]] Vilhonvuorenkatua jatkettiin Sörnäisten rantatien yli Suvilahden halki Kalasatamaan, jossa se muodostaa Kalasataman asuinalueen kokoojakadun. Uusi yhteys paransi merkittävästi itäisen kantakaupungin autoliikennettä, kuten yhteyttä Itäväylältä Kalasatamaan. Uudella katuosuudella on myös yksisuuntaiset pyörätiet. Laajennushanke alkoi syksyllä 2019, ja katu avattiin 17. kesäkuuta 2022.
Laajennuksen rakentamista kutsuttiin vaikeaksi, sillä osuudelta jouduttiin purkamaan vanhojen teollisuusrakennusten perustuksia ja raskasta rantapenkerettä sekä uusimaan vanhaa kunnallistekniikkaa. Katu jouduttiin paaluttamaan, koska alue on vanhaa merenpohjaa, jota on 1900-luvun alussa täytetty sekalaisilla täyttömaa-aineksilla. Koska maaperässä oli paljon Suvilahden energiantuotannon pilaamaa maata, katua rakennettiin kuukausien ajan suuressa ilmatiiviissä teltassa. Työntekijät käyttivät hengityssuojaimia ja kaasumittareita. Laajennus maksoi 20 miljoonaa euroa, josta noin 15 miljoonaa euroa kului esirakentamiseen, mukaan lukien pilaantuneiden maamassojen käsittelyyn ja kuljetuksiin.
Jeff Probst
Jeffrey Lee Probst (s. 4. marraskuuta 1962 Wichita, Kansas) on yhdysvaltalainen televisiojuontaja, joka on tullut parhaiten tunnetuksi Selviytyjät -tositelevisiosarjasta. Probst voitti Emmy-palkinnon vuonna 2001. Ennen Selviytyjät -sarjaa Probst työskenteli toimittajana. People-lehti valitsi Probstin yhdeksi maailman kauneimmaksi ihmiseksi vuonna 2001.
Probst syntyi Kansasissa, mutta kasvoi pääasiassa Washingtonissa. Lukiosta valmistuttuaan Probst lähti opiskelemaan Seattlen yliopistoon ja työskenteli muun muassa Boeing Motion Picture/Television studiossa tuottajana ja kertojana. Probst erosi vaimostaan Shelley Wrightista vuonna 2001. Pari ehti olla naimisissa 5 vuotta. Vapaa-ajallaan Probst on mukana Elizabeth Glaser Pediatric Aids -järjestön toiminnassa. Vuonna 2005 Probst alkoi seurustella Julie Berryn kanssa, joka oli yksi Selviytyjät: Vanuatu -kilpailijoista. Vuonna 2008 Probst ilmoitti seurustelun päättyneen.
Palkinnot
Probst on voittanut neljä peräkkäistä kertaa parhaan tosi-tv-juontajan Primetime Emmy -palkinnon vuosina 2008-2011.
Aasian Formula BMW -kausi 2010
Aasian Formula BMW -kausi 2010 oli Formula BMW Pacific -sarjan kolmas ja viimeinen kausi. Sarja tunnettiin vuodesta 2011 eteenpäin nimellä JK Racing Asia Series. Kausi alkoi Malesian Kuala Lumpurista ja päättyi Macaossa Guia Circuitin radalla. Sarjan mestaruuden voitti singaporelainen Richard Bradley. Toiseksi sijoittui kolumbialainen Óscar Tunjo ja kolmanneksi australialainen Jordan Oon.
Pnyks
Pnyks (, myös, Pnykos; , Pyknos), nykyinen Pnýka , on kukkula Ateenassa Kreikassa. Se sijaitsee noin puoli kilometriä länteen Akropolis-kukkulasta.
Charles Avison
Charles Avison (kastettu 16. helmikuuta 1709 Newcastle-upon-Tyne – 9. toukokuuta 1770 Newcastle-upon-Tyne) oli brittiläinen säveltäjä ja urkuri.
Pnyks
Pnyksillä kokoontui antiikin Ateenan kansankokous eli ekklesia, toisin sanoen se toimi Ateenan ekklesiasterionina. Kukkulalla sijaitsi muun muassa kalliosta hakattu puhujanlava eli bēma, joka on vielä nykyäänkin nähtävänä. Nykyisin kallioinen kukkula on puistojen ympäröimä. Se yhdistyy arkeologisena alueena Akropoliin ja Agoran alueisiin.
Historia
Pnyks toimi klassisella kaudella ekklesian eli Ateenan kaupunkivaltion kansankokouksen kokoontumispaikkana. Kansankokous oli merkittävä osa Ateenan demokratiaa, ja kokoontui kerran yhdeksässä päivässä päättämään kaupunkivaltion asioista.
Charles Avison
Avison syntyi musikaaliseen perheeseen ja sai varhaisimman opetuksen isältään Richardilta. Hän oppi soittamaan viulua, huilua ja cembaloa. Myöhemmin hän jatkoi opintojaan Lontoossa Francesco Geminianin johdolla ennen paluutaan Newcastle-upon-Tyneen vuonna 1735. Siellä hän otti vastaan viran St John's -kirkon urkurina, jonka tehtävistä hän seuraavana vuonna siirtyi St Nicholas -kirkkoon eli nykyiseen Newcastlen tuomiokirkkoon. Tässä tehtävässä Avison toimi loppuelämänsä ajan. Vuonna 1735 hän perusti joka toinen viikko toistuneiden konserttien sarjan Newcastle-upon-Tynessa. Menestynyttä konserttisarjaa jatkettiin vielä Avisonin kuoleman jälkeenkin.
Pnyks
Historia
thumb|left|240px|Pnyks-kukkulan katsomotasanne, taustalla puhujankoroke (bēma). thumb|left|240px|Pnyks-kukkulaa. Alun perin eli Kleistheneen uudistusten jälkeen vuodesta 508 eaa. alkaen kansankokous kokoontui Agoralla (tai Arkaaisella agoralla). 400-luvun eaa. alkupuolella kokouspaikka siirrettiin Akropoliin länsipuolella sijainneelle kukkulalle. Kukkula sai nimen Pnyks, mikä viittaa paikan ”tiiviisti yhteen pakattuihin” kiviin. Tämä nimi on todennäköisesti peräisin myöhemmiltä rakennusvaiheilta, ja kuvasi ilmeisesti paikan antamaa ulkoista vaikutelmaa.
Pnyksin kehityksestä voidaan erottaa kolme eri vaihetta. Ensimmäinen vaihe (Pnyks I) rakennettiin 400-luvun eaa. alkupuolella. Puhujankoroke (bēma) oli kukkulan koillisrinteessä, ja ihmiset istuivat luonnonrinteessä sen ylä- eli lounaispuolella katse kohti Agoraa ja kaupunkia. Puhujankorokkeen takana oli suora tukimuuri. Tilaa on ollut arviolta noin 5 000 hengelle. Tästä vaiheesta on löydetty jäänteinä lähinnä kallioon tehtyjä leikkauksia sekä rajakivi.
Velkuan kirkko
Ainoastaan kirkon vuonna 1882 rakennettu länsieteinen ei ole alkuperäinen. Kirkon pihalla sijaitseva kellotapuli on rakennettu myös vuonna 1793. Kirkon ympärillä on vanha hautausmaa ja sen lähellä sijaitsee 1800-luvun jälkipuolelta peräisin oleva pappilan päärakennus. Kirkon alttaritaulu kuvaa taivaaseenastumista, ja sen on lahjoittanut piispa Jakob Gadolin vuonna 1796.
Suomalaistyttöjä Tukholmassa
Suomalaistyttöjä Tukholmassa on suomalainen elokuva vuodelta 1952. Elokuvan on ohjannut Roland af Hällström ja tuottanut Mauno Mäkelä. Sen ensi-ilta oli 4. huhtikuuta 1952 Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa.
Pnyks
Historia
Toinen vaihe (Pnyks II) rakennettiin klassisella kaudella peloponnesolaissotien jälkeen noin vuonna 404–403 eaa. Tässä vaiheessa kokouspaikka käännettiin toisin päin eli päinvastaiseksi rinteen luonnolliseen kallistumaan nähden. Puhujankoroke oli nyt lounaispäässä eli ylärinteessä. Sen koillispuolelle luotiin katsomoa varten porrastettu, lounaaseen päin viettänyt tasanne.
Altti
Altti on suomalainen miehen etunimi, Albert-nimen suomalainen mukaelma. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 1 564 miehelle sekä muutamalle naiselle. Nimi oli suosituimmillaan 1920–1950-luvuilla.
Suomalaistyttöjä Tukholmassa
Elokuva perustuu Kaarlo Nuorvalan ideaan. Suomalaiset osuvat järkytyksekseen ”ruotsalaismallisiin” homobileisiin. Ruotsin lehdistö esitti elokuvasta vastalauseensa. Elokuva sisältää tekoajankohtaansa nähden verraten rohkeita aiheita ja kohtauksia. Käsikirjoituksessa leikitellään ennakkoluuloilla, koska homoseksuaalisuus oli laillistettu Ruotsissa vuonna 1944, ja vaurasta länsinaapuria pidettiin muutenkin ”syntisenä”.
Juoni
Elokuvan juoni perustuu moraaliseen opetukseen ja pyrkii varoittamaan liiasta hyväuskoisuudesta. Kolme suomalaistyttöä, joita nailonit ja banaanit houkuttelevat, matkustaa Tukholmaan työnhakuun. Matkalla he tutustuvat Olaviin, joka opiskelee eläinlääkäriksi. Monet muut heidän tapaamansa henkilöt osoittautuvat vähemmän luotettaviksi.
Vastaanotto
Elokuvaa on pidetty varhaisena suomalaisena eksploitaatioelokuvana, ja sitä on arvosteltu homofobiasta ja Ruotsiin kohdistuvista ennakkoluuloista.
Pnyks
Historia
Syy kokouspaikan suunnan kääntöön saattoi olla poliittinen, sillä Ateena oli tuolloin kolmenkymmenen tyrannin vallassa. Plutarkhoksen mukaan syynä oli se, että Ateenan merivalta nähtiin keskeisenä Ateenan demokratian synnylle. Siksi puhujankoroke haluttiin tyrannian aikana kääntää niin, ettei se enää suuntautunut merelle päin vaan sisämaahan. Toisaalta syyksi on ehdotettu myös halua suojata kokouspaikkaa voimakkailta koillistuulilta. Toisessa vaiheessa kokouspaikalla oli tilaa suurin piirtein samalle määrälle ihmisiä kuin Pnyks I:ssä eli noin 5 000–6 000 hengelle.
Kailajärvi (Kangasala)
Kailajärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Vehkajärvellä sijaitseva järvi.
Pnyks
Historia
Kolmas vaihe (Pnyks III) rakennettiin myöhäisellä klassisella kaudella noin 345–335 eaa. Tuossa vaiheessa kokouspaikka rakennettiin uudelleen samalla kun sitä laajennettiin. Puhujankoroke, joka oli edelleen lounaisosassa mutta etelämpänä, sekä katsomon eteläosa kaiverrettiin kallioon. Puhujankorokkeen ylä- eli lounaispuolelle aivan kaupunginmuurin kylkeen alettiin rakentaa kahta stoaa eli pylväshallia, jotka eivät kuitenkaan koskaan valmistuneet. Laajimmassa vaiheessa kokouspaikalle on mahtunut noin 13 500 henkeä. Merkittävimmät paikalla olevat jäänteet, kuten puhujankoroke ja puolikaarenmuotoinen tukimuuri, ovat peräisin tästä rakennusvaiheesta.
On epäselvää, kuinka kauan Pnyks-kukkula säilyi kansankokouksen käytössä. Jossain vaiheessa hellenististä kautta ja viimeistään ensimmäisellä vuosisadalla eaa. kokouspaikka oli siirtynyt Dionysoksen teatterille Akropoliin etelärinteeseen. Laivastoon liittyvissä asioissa kokoonnuttiin myös Pireuksessa sekä Munikhiassa. Hellenistisellä ja roomalaisella kaudella kukkulan alue kehittyi hautausmaaksi. Roomalaisella ajalla Pnyks-kukkulalle rakennettiin myös Zeus Hypsistokselle omistettu pyhäkkö.
Kailajärvi (Kangasala)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,8 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Pnyks
Historia
Pnyksin kukkula todettiin kansankokouksen mahdolliseksi paikaksi jo vuonna 1765. George, Aberdeenin jaarli, suoritti puhujankorokkeen paikalla kaivauksia vuonna 1803. Vuonna 1862 alueella kaivoi Ernst Curtius. Hän oletti paikan vielä yksistään Zeus Hypsistoksen pyhäkköalueeksi. Vuosina 1882–1883 alueella suoritti lisätutkimuksia John M. Crow. Kukkulan varsinaiset arkeologiset tutkimukset alkoivat vuonna 1910. Kaivaukset suoritti Ateenan arkeologinen seura, ja niissä kukkula varmistui kirjallisista lähteistä tunnetuksi Pnyksin paikaksi. Laajamittaisemmat arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1930–1937 Homer A. Thompsonin johdolla. Niissä on selvitetty tarkemmin alueen historia ja eri rakennusvaiheet.
Rakennukset ja löydökset
thumb|340px|Kaavakuva Pnyksin alueesta III vaiheessa. Kaikki rakenteet ovat klassiselta kaudelta. 1. Puhujankuroke (bēma) 2. Katsomotasanne 3. Stoat 4. [[Themistokleen muuri|Kaupunginmuuri]]
Bugs Bunny: Lost in Time
Juoni
Pelin päätähti on kuuluisa sarjakuvahahmo Väiski Vemmelsääri (Bugs Bunny), joka löytää ja aktivoi aikakoneen käännyttyään väärään suuntaan Albuquerquella. Hän päätyy "Nowhereen", Merlin Munroen kotiin. Merlin selittää Väiskille, että hän on eksynyt ajassa ja joutuu matkaamaan erilaisiin paikkoihin ja samalla keräämään kellosymboleja ja kultaisia porkkanoita päästäkseen nykyisyyteen.
Olivia Burnette
Olivia Burnette (s. 24. maaliskuuta 1977) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt esimerkiksi elokuvassa Silmä silmästä (1996) ja televisiosarjassa The Torkelsons (1991–1992; myöhemmin Almost Home, 1993).
Pnyks
Rakennukset ja löydökset
Katsomotasanne ja puhujankoroke thumb|left|240px|Puhujankoroke eli bēma.
Charles Avison
Avison julkaisi vuonna 1752 esseen Essay on Musical Expression, johon Oxfordin yliopiston musiikkiprofessori William Hayes vastasi vuonna 1753 pamfletilla, johon Avison liitti vastauksensa esseensä laajennetussa versiossa. Tämä essee ja muut Avisonin kirjoitukset ovat 1700-luvun esityskäytäntöjen lähteitä. Vuonna 1757 Avison avusti säveltäjä John Garthia Benedetto Marcellon psalmien englanninkielisen laitoksen laatimisessa.
Olivia Burnette
Burnette sai useita Young Artist Award -ehdokkuuksia.
Velkuan kirkko
Venäläiset sotilaat ryöstivät kirkon irtaimiston Palvan meritaistelun seurauksena vuonna 1808. Ainoastaan piilotettu alttaritaulu säilyi. Kirkko sai uudet kellot vuonna 1813, koska edelliset olivat piilotettu tai venäläiset olivat ryöstäneet ne. Toinen kelloista hajosi myöhemmin ja vaihdettiin uuteen vuonna 1880.
The Killing Time
pienoiskuva|Covenantin kannattajia vastaan suunnattu säädös vuodelta 1685. The Killing Time on 1670-luvun lopulla alkanut Skotlannin historian ajanjakso, jolloin covenantilaisia presbyteerejä vainottiin. Skotlannin kuninkaana oli silloin Kaarle II vuoteen 1685 ja hänen jälkeensä Jaakko VII vuoteen 1688. Vainoaika päättyi mainioon vallankumoukseen, jolloin Vilhelm III Oranialainen nousi valtaan ja antoi presbyteereille lain suojan.
Charles Avison
Tammikuussa 1737 Avison meni naimisiin Catherine Reynoldsin kanssa. Pariskunnalle syntyi yhdeksän lasta, joista kolme (Jane, Edward ja Charles) selviytyivät aikuisikään. Molemmista pojista tuli myöhemmin St Nicholas -kirkon urkureita isänsä tavoin.
The Killing Time
Vainojen kohteena olivat erityisesti radikaalit cameronilaiset, joiden johtaja Richard Cameron kaatui taistelussa vuonna 1680. Heidän mukaansa nimettiin myöhemmin kiväärirykmentti, joka lakkautettiin vuonna 1968.
Pnyks
Rakennukset ja löydökset
Pnyksin kokouspaikka muodosti teatterinkaltaisen, puolikaarenmuotoisen rakennelman. Viimeisessä eli III vaiheessa katsomo muodosti kivetyn ja porrastetun, osittain luonnonkallioon kaiverretun tasanteen, joka oli sijoitettu päinvastaiseksi rinteen luonnolliseen kallistumaan nähden ja vietti lounaaseen puhujankorokkeelle päin. Tasanne oli tuettu pohjoisesta ja koillisesta puolikaarenmuotoisella tukimuurilla.
Velkuan kirkko
Velkua Soi -musiikkijuhlat järjestettiin kahdeksannen kerran vuonna 2009. Musiikkijuhlat pidetään heinäkuun alussa Velkuan kirkossa, ja ne painottuvat selloilla soitettavaan kamarimusiikkiin. Vuonna 2009 tapahtumassa esiintyi muun muassa Erkki Rautio.
Velkuan kirkkomaisema, johon Velkuan kirkon ohella kuuluu myös Velkuan kirkonkylä, on Museoviraston vuonna 2009 julkistamassa inventoinnissa määritelty valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Aiheesta muualla
60.46572°N, 21.6695°W
Pnyks
Rakennukset ja löydökset
Themistokleen muuri eli kaupunginmuuri kulki kukkulan halki heti kokouspaikan lounaispuolelta.
Zeus Hypsistoksen pyhäkkö thumb|right|180px|Zeus Hypsistoksen pyhäkkö.
Zeus Hypsistokselle omistettu pyhäkkö sijaitsi heti puhujankorokkeen itäpuolella eli vasemmalla puolella katsomosta nähtynä. Siitä on säilynyt lattiaa, portaikkoa sekä kallioseinämään jumalpatsaita varten kaiverrettuja syvennyksiä, joita on yhteensä 58 kappaletta. Pyhäkön alueelta on löydetty paljon ihmisruumiin osia esittäviä votiivilahjoja, mikä viittaa siihen, että kyseessä oli parantajajumaluus.
Stoat
Kaksi suurta stoaa eli pylväshallia sijaitsivat kokouspaikan lounaispuolella. Ne rakennettiin III vaiheessa noin vuonna 330–326 eaa., ja niiden tehtävänä oli suojan tarjoaminen kokousväelle huonon sään aikana. Stoia ei mainita kirjallisissa lähteissä, ja pidetään todennäköisenä, etteivät ne koskaan valmistuneet.
Zeus Agoraioksen alttari
Zeus Agoraioksen alttari sijaitsi alun perin stoien tavoin puhujankorokkeen lounaispuolella. Se rakennettiin samaan aikaan niiden kanssa eli noin vuonna 330–326 eaa. Alttari siirrettiin keisari Augustuksen aikana Agoralle Metroonin eteen Pnyksin menetettyä poliittisen merkityksensä. Pnyksillä alttarista on jäljellä kallioon tehty suuri suorakulmainen leikkaus.
Propylaia
Stoien välissä oleva suuri kallioleikkaus, jonka koko on noin 19 x 13 metriä, on tunnistettu kokouspaikan sisäänkäyntipylväikön eli propylaian perustuksiksi. Sen rakentaminen aloitettiin samaan aikaan kuin stoat ja alttari, mutta jäi kuitenkin stoien tavoin kesken.
Antiikin aikaisten lähteiden mukaan kukkulalla sijaitsi myös tähtitieteilijä ja geometrikko Metonin heliotropion eli eräänlainen kehittynyt aurinkokello. Se sijaitsi keskellä puhujankorokkeen takana, ja siitä on säilynyt neliömäinen jalusta.
Muut kohteet
Alueella oli myös Panille omistettu luolamainen pyhäkkö. Sieltä on löydetty Pania, nymfiä ja koiraa esittävä reliefi. Pyhäkön alapuolella sijaitsi niin kutsuttu Pnyksin lähde, joka on kallioon noin 500-luvulla eaa. kaiverrettu vesisäiliö. Toisen maailmansodan aikana siihen kätkettiin Ateenan museoiden muinaismuistoja turvaan maata miehittäneiltä natseilta.
thumb|none|600px|Pnyks-kukkula panoraamakuvassa. Etualalla kansankokouksen kokoontumispaikka, taustalla [[Akropolis (Ateena)|Akropolis.]]
The Stig
The Stig on BBC:n auto-ohjelma Top Gearin testikuljettaja. Ohjelmassa häntä kuvaillaan "kesytetyksi kilpa-ajajaksi", jolla on hyvin erikoisia tai epäinhimillisiä ominaisuuksia ja tapoja. The Stig esiteltiin Top Gear -yleisölle ensimmäisen kerran vuonna 2002 ja hänen ainoaksi toimenkuvakseen määriteltiin "ajaa lujaa". Hän esiintyy aina pukeutuneena ajohaalariin ja kypärään, joten henkilöllisyys jäi aina mysteeriksi. The Stigin todellinen henkilöllisyys selvisi elokuussa 2010, kun muun muassa FIA GT ja BTCC-sarjoissa kilpaillut kuljettaja Ben Collins paljasti asian muistelmissaan.
The Stig on listattu ohjelman lopputeksteissä ohjelman yhdeksi päähenkilöksi yhdessä Jeremy Clarksonin, Richard Hammondin, James Mayn ja aikaisemmin myös Jason Dawen kanssa.
Musta Stig
right|thumb|250px|Musta Stig, joka esiintyi Top Gearin tuotantokausilla 1 & 2 Ensimmäinen The Stig käytti mustaa pukua ja mustaa kypärää. Top Gearin ensimmäisessä jaksossa Jeremy Clarkson esitteli hänet sijaisena, koska ohjelman tekijät eivät löytäneet ammattilaiskilpa-ajajaa, joka olisi kyennyt nopeisiin kierrosaikoihin. Clarkson sanoi The Stigistä:
Clarkson kuvaili The Stigillä olevan myös "Nigel Mansell -syndrooma". The Stigin ainoa työohje oli: "Mene tuonne ja aja lujaa." Musta Stig ajoi Top Gearin "kohtuuhintaisella autolla", Suzuki Lianalla ajan 1.44,4.
Entinen Formula 1 -kuljettaja Perry McCarthy paljasti vuonna 2003 kirjoittamassaan kirjassa Flat Out, Flat Broke, että hän oli musta Stig. Sarjan tekijät eivät tästä pitäneet, joten musta Stig "kuoli" 3. tuotantokauden alussa ajaessaan viritetyn Jaguar XJ-S -urheiluauton HMS Invinciblen kannelta mereen.
Valkoinen Stig
Arvailuja Valkoisen Stigin henkilöllisyydestä on esitetty runsaasti. Hänen on huhuttu olevan muun muassa Formula 1 -kuljettaja, kuten Julian Bailey, Damon Hill tai Nigel Mansell. Mark Webberin ollessa vieraana Top Gearissä 31. heinäkuuta 2005 hän sai Clarksonilta lahjaksi t-paidan, jossa oli teksti "I am The Stig" eli. Webberiä varoitettiin käyttämästä paitaa F1-tilaisuuksissa, koska "Michaelkaan (Schumacher) ei aina pukeudu punaiseen".
Medal of Honor: Airborne
Medal of Honor: Airborne on Electronic Artsin kehittämä ja julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli on julkaistu vuonna PlayStation 3:lle, Windowsille ja Xbox 360:lle.
The Stig
Valkoinen Stig
Kun Top Gearin talviolympialaiset-erikoisjaksossa The Stig hyppäsi mäkihyppyristä moottorikelkalla, ruotsalainen sanomalehti Aftonbladet kirjoitti, että stuntin teki ruotsalainen Dan Lang.
Medal of Honor: Airborne
Peli sijoittuu toiseen maailmansotaan ja kuuluu Medal of Honor -sarjaan.
The Stig
Valkoinen Stig
Tammikuussa 2007 Russ Swift, Top Gearissä aiemminkin esiintynyt stunt-ajaja, sanoi haastattelussa, että The Stig ei ole aina sama ihminen. Kun Damon Hill vieraili ohjelmassa ajamassa kohtuuhintaista autoa, Clarkson kysyi suoraan, onko Hill The Stig. Hill vältteli kysymystä, eikä antanut myönteistä tai kielteistä vastausta.