cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ontelokranaatti
Rakenne ja periaate
Ontelokranaatin vakavointi suurinopeuksisella pyörivällä liikkeellä, kuten rihlatusta tykistä ammuttaessa, synnyttää keskipakovoiman, joka hajottaa suihkua heikentäen vaikutusta. Nykyaikaisissa panssarivaunuissa käytetään sileäputkisia tykkejä ja ammukset ovat pyrstövakavoituja. Ontelokranaatin ampumiseksi rihlatusta tykistä on myös kehitetty ratkaisu, jossa räjähde erotetaan muusta ammuksesta laakeroimalla, jolloin se pyörii vain hitaasti tai ei lainkaan. Tällainen on ranskalainen Obus G -kranaatti, jota käytettiin AMX-30-vaunun 105 mm Modèle F1 -tykissä.
Taistelukäyttö ja vastatoimet
Taistelutoiminnassa ontelokranaatilla pyritään puhkaisemaan esimerkiksi kohteena olevan ajoneuvon panssarointi. Syntyneestä reiästä suihkuaa sisätiloihin suurella paineella sirpaleita ja sulaa metallia, jotka aiheuttavat vammoja miehistölle yhdessä painevaikutuksen kanssa. Osuma ammusvarastoon tai polttoainesäiliöön tuhoaa yleensä kohteen. Koska suihku on varsin kapea, se voi myös läpäistä panssarivaunun aiheuttamatta suurempia vaurioita.
Ontelopanoksia ja nuoliammuksia vastaan panssarivaunut voidaan suojata eri tavoin, yleisimmin reaktiivipanssarilla, aktiivipanssarilla tai muuta aktiivista suojausta käyttäen. Peruspanssarin kasvattaminen johtaa liian suureen vaunun painoon. Reaktiivipanssari on metalli- tai komposiittilaatikko, jonka sisältämä flegmatisoitu räjähdysaine syttyy ontelopanosiskusta lähettäen suihkua vastaan metalli- tai komposiittilevyjä. Nämä sotkevat suihkun etenemistä ja kuluttavat sen läpäisykykyä merkittävästi. Panssarointia voidaan käyttää vain varsinaisissa panssarivaunuissa, joiden peruspanssari on riittävä jälkiläpäisyä ajatellen. Se muodostaa vaaratekijän vaunun ympärillä olevalle miehistölle. Nykyisin esimerkiksi RPG-7-ontelokranaatti voidaan varustaa kaksoiskärjellä (PG-7VR) jonka ensimmäinen kärki tuhoaa reaktiivipanssarin ja seuraava kärki läpäisee panssarin.
Ontelopanos on lentovaiheessaan verrattain helppo torjua nykytekniikalla esimerkiksi lähettämällä sitä vastaan erilaisia heitteitä, kuten esimerkiksi venäläinen Arena. Järjestelmä edellyttää nopeita tutkia ja kehittynyttä muuta elektroniikkaa. Ontelopanoksen teho riippuu voimakkaasti sytytysetäisyydestä. Tätä ominaisuutta voidaan hyödyntää torjunnassa monin tavoin, kuten esimerkiksi ruotsalainen Stridsvagn 103, jonka etuosaan, ennen panssarointia, on sijoitettu terästangoista rakennettu ”aitapuskuri”.
Muita sovellusalueita
Suomen puolustusvoimat käyttävät ontelokranaatista sovellettua routapanosta avustamaan muun muassa poteron kaivamista talvella. Tällöin suunnattu räjähdysvaikutus ohjataan maata kohti, jolloin kuuma kuparisuihku tekee maahan syvyydeltään vähintään 40 cm kokoisen kuopan. Tämän jälkeen aukkoon asetetaan TNT-panos, joka kuopassa räjähtäessään rikkoo tehokkaasti roudan sen ympäriltä helpottaen kaivamista huomattavasti. Räjähdysaineena routapanoksissa käytetään usein aniittia. Pohjamiina ja kylkimiina toimivat eri periaatteella, niissä ei synnytetä kärkisuihkua, vaan kärkikartiosta muodostetaan ”ammus”, minkä nopeus on noin 2 000 m/s. Tästä ampumatarvikkeesta käytetään myös nimitystä räjähtämällä muotoutuva ammus (EFP).
Achraf Hakimi
Achraf Hakimi Mouh eli Achraf (s. 4. marraskuuta 1998 Madrid, Espanja) on marokkolainen jalkapalloilija. Hän edustaa Ranskan pääsarjassa pelaavaa Paris Saint-Germainia ja on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Seurajoukkueura
Hakimi kasvoi Espanjan pääkaupunkiseudulla Madridin naapurikaupungissa Getafessa. Hän jalkapalloili Ofigevissä, kunnes liittyi liittyi Real Madridin junioreihin vuonna 2006. Kauden 2016–2017 Hakimi pelasi Real Madridin reservijoukkueessa Castillassa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Kaudeksi 2017–2018 hänet nostettiin seuran edustusjoukkueeseen. Hän pelasi kauden aikana yhdeksän Primera Divisiónin ottelua ja teki kaksi maalia. Realin mestaruusjuhliin päättyneessä Mestarien liigassa hän pelasi kaksi alkulohkon ottelua. Hän oli lisäksi voittamassa seurajoukkueiden maailmanmestaruutta.
Hakimi siirtyi syyskuussa 2020 italialaisjoukkue Interiin. Hän pelasi kauden aikana 37 Serie A -ottelua ja teki niissä seitsemän maalia. Hän voitti Italian-mestaruuden. Mestarien liigassa hän pelasi viisi ottelua.
Hakimi siirtyi kesällä 2021 ranskalaiseen Paris Saint-Germainiin. Hän pelasi kaudella 2021–2022 Ligue 1:ssä 32 ottelua ja teki niissä neljä maalia. Hän voitti Ranskan-mestaruuden. Mestarien liigassa Hakimi pelasi kahdeksan ottelua.
Maajoukkueura
Kansainvälisesti Hakimi edustaa vanhempiensa kotimaata Marokkoa. Hän debytoi Marokon maajoukkueessa 11. lokakuuta 2016 ottelussa Kanadaa vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki MM-karsintaottelussa Malia vastaan syyskuussa 2017.
Hakimi pelasi täyden ajan Marokon kaikissa kolmessa ottelussa MM-kilpailuissa 2018, jokaisessa neljässä ottelussa Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2019 ja jokaisessa viidessä ottelussa tammikuussa 2022 käydyissä Afrikan-mestaruuskilpailuissa. MM-kilpailuissa 2022 Marokko selviytyi kaikkien aikojen ensimmäisenä afrikkalaismaana MM-kilpailujen välieriin ja Hakimi pelasi joukkueen kaikki seitsemän ottelua avauskokoonpanossa. Hän teki neljännesvälierän Espanjaa vastaan päättäneessä rangaistuspotkukilpailussa joukkueensa neljäntenä laukojana maalin, mikä vei Marokon tavoittamattomaan 3–0-johtoon.
Huomionosoituksia
Hakimi on valittu Vuoden nuoreksi afrikkalaispelaajaksi 2018 ja 2019. Hänet valittiin vuoden afrikkalaiseen tähdistökentälliseen 2019.
Yksityiselämä
Hakimi on naimisissa espanjalasi-tunisialaisen näyttelijä Hiba Aboukin kanssa ja heillä on vuosina 2020 ja 2022 syntyneet pojat, mutta vaimo on hakemassa avioeroa, Hakimi on joutunut syytteeseen raiskauksesta, jonka väitetään tapahtuneen pariskunnan kotona vainon ja lasten poissaollessa.
Ala-Lauttajärvi
Ala-Lauttajärvi, tai Ala-Lautajärvi eli Alajärvi , on Pirkanmaalla Orivedellä Vitelin ja Enonsivun pohjoispuolella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,3 hehtaaria, se on 1,2 kilometriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee kapeassa kalliomurroksessa yhdessä Lauttajärven ja Katajajärven kanssa. Se on hyvin kapea lukuun ottamatta sen pohjoispäätä, jossa on leveyttä 150 metriä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä ja sen rannat ovat suomaata tai metsämaata. Järven eteläpää sijaitsee lähes kilometrin pituisella Riuttanevalla. Sen itärannalla on kaksi vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet Hirsilästä tai Lauttakulmalta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,2 metriä mpy. Siihen on johdettu kuusi metsäojaa. Yksi ojista on Ahvenlammin laskuoja. Pohjoispään itärantaan Myllyniityllä siihen laskee oja, jonka valuma-alue on laaja. Myös pohjoispään pohjoisrantaan laskee Lauttajärvestä johdetun ojan vesiä. Järven eteläosa sijaitsee Riuttanevalla, joka on osittain ojitettu. Järven laskuoja on Riuttaoja, joka virtaa Riuttanevalla ja laskee yli kilometrin päässä Enojärven Riuttalahteen.
Historiaa
Vuoden 1964 peruskartassa järven nimi kirjoitettiin Ala Lauttajärvi ja sen pohjoispään luoteispuolella sijaitsi pienialainen maatila. Ahvenlammin laskuoja oli merkitty kulkevan Särkijärven suuntaan. Seuraavassa vuoden 1977 kartassa järven nimeksi oli kirjoitettu ”Ala-Lauttajärvi eli Alajärvi”. Ahvenlammin oja oli kaivettu nyt tännepäin samalla kun järven ympäristöä oli ojitettu muutenkin.
Jean-Baptiste Lully
Jean-Baptiste Lully (alun perin Giovanni Battista Lulli, 28. marraskuuta 1632 Firenze – 22. maaliskuuta 1687 Pariisi) oli italialaissyntyinen ranskalainen säveltäjä. Hän vietti suurimman osan elämästään Ludvig XIV:n hovin palveluksessa. Lully oli Ranskan kansalainen vuodesta 1661 lähtien. Lully sävelsi muun muassa baletteja ja oopperoita.
Elämä
Lully syntyi Firenzessä ja oppi lapsena soittamaan kitaraa ja viulua. Vuonna 1646 hän siirtyi Ranskaan. Täällä hän alkoi opiskella musiikin teoriaa Nicolas Métrun johdolla. Vuonna 1652 Lully nimitettiin kuninkaallisen hoviorkesterin kapellimestariksi ja vuonna 1653 hovisäveltäjäksi. Vuonna 1669 hän hankki siihen saakka Robert Cambertin ja Pierre Perrinin hallussa olleet oikeudet ranskalaisen kansallisoopperan johtoon ja hallitsi siitä lähtien miltei yksinvaltiaan tavoin ranskalaista oopperaa. Lully vakiinnutti ranskalaisen, silloisesta italialaisesta huomattavasti poikkeavan oopperatyylin, jossa kuoro- ja balettikohtauksilla on tärkeämpi rooli.
Lully teki musiikin myös Molièren näytelmään Porvari aatelismiehenä.
Lully menehtyi kuolioon, joka syntyi, kun hän oli 8. tammikuuta 1687 osunut tahtisauvalla jalkaansa, johtaessaan Ludvig XIV:n leikkauksesta toipumisen juhlistamiseksi säveltämäänsä Te Deumia.
M/S Finnfellow
M/S Finnfellow on Finnlinesin omistama ro-ro/matkustaja-alus. Laiva on rakennettu vuonna 2000 Astilleros Españolesin Puerto Realin telakalla Espanjassa. Finnfellow’n pituus on 189,7 metriä, leveys 29,5 metriä ja syväys 6,31 metriä. Laivan jääluokitus on 1A. Alus on rekisteröity Ruotsin lipun alle ja sen kotisatama on Malmö. Nykyisin Finnfellow liikennöi reitillä Malmö–Travemünde.
Finnfellowin sisaralukset ovat M/S Finnclipper, M/S Finneagle ja M/S Stena Germanica.
Käyttöhistoria
Alus laskettiin vesille 21. joulukuuta 1999, ja se luovutettiin 25. elokuuta 2000 Stena Ab:n omistukseen Ruotsin lipun alle. Kotisatamaksi tuli Göteborg. Alus lähti telakalta 8. syyskuuta kohti englantilaista Harwichin kaupunkia. Perille se saapui 11. syyskuuta, jonka jälkeen sitä sovitettiin ramppeihin. Seuraavana päivänä alus lähti kohti hollantilaista Wilton Feijenoordin telakkaa, jossa sen perään tehtiin muutoksia, jotta alus mahtuisi ramppeihin.
Alus kastettiin 2. lokakuuta 2000 Stena Britannicaksi, ja seuraavana päivänä sen vuokrasi Stena Line U.K. ja se alkoi liikennöidä reitillä Harwich – Hoek van Holland. Alus törmäsi 11. lokakuuta Hoek van Hollandissa laituriin. Kunnostustöiden jälkeen se palasi liikenteeseen jo seuraavana päivänä.
Finnfellow
Alus kastettiin 3. maaliskuuta 2003 Finnfellow’ksi ja rekisteröitiin ruotsalaiseen alusrekisteriin. Vastakastetun Finnfellow’n uudeksi kotisatamaksi tuli Tukholma. Huhtikuun alussa se aloitti Helsingin ja Travemünden välisen liikenteen. 6. tammikuuta 2004 alus siirtyi reitille Naantali–Kapellskär. 2. kesäkuuta 2004 aluksen omistajaksi rekisteröitiin Nordö Link. Alus meni joulukuun lopulla 2004 Landskronaan ruotsalaiselle Öresundsvarvetille kunnostettavaksi. Liikenteessä se jatkoi jälleen 1. helmikuuta 2005. Aluksen ollessa Naantalissa 5. helmikuuta sen peräsimeen tuli vika. Pian korjauksen jälkeen peräsimessä ilmeni jälleen vikaa. Korjaustöiden jälkeen Finnfellow palasi 10. helmikuuta 2005 liikenteeseen. 14. marraskuuta 2007 se siirtyi jälleen Finnlinesin omistukseen.
Laivalla syttyi tulipalo 29. elokuuta 2009, kun se oli Ahvenanmaan eteläpuolella matkalla Naantalista Kapellskäriin. Palo sai alkunsa laivan myymälän varastosta iltapäivällä puoli neljän aikaan. Paikalle hälytettiin useita pelastusyksiköitä. Laivalla oli runsaat 70 ihmistä, joista vajaat 40 matkustajaa jouduttiin siirtämään ulkokannelle sammutustöiden ajaksi. Laivan ruotsalaismiehistö sai tulen talttumaan reilussa puolessa tunnissa, ja avunpyyntö voitiin perua. Finnfellow pystyi jatkamaan matkaansa normaalisti, eikä kukaan laivalla ollut loukkaantunut.
Finnfellow törmäsi kevyesti Viking Linen M/S Amorellan kanssa 4. maaliskuuta 2010 vaikeissa jääoloissa Ahvenanmerellä lähellä Tjärvenin majakkaa.
Finnfellow siirrettiin 17. joulukuuta 2012 Suomen lipun alle, ja sen kotisatamaksi tuli Helsinki.
Kieltolaki
thumb|Yhdysvaltalaiset kieltolakia valvovat agentit kaatamassa laitonta alkoholia viemäriin.
Islamilaisissa maissa alkoholi on ollut uskonnollisista syistä kiellettyä tai rajoitettua jo 600-luvulta alkaen. Uudella ajalla kieltolaki on ollut käytössä muun muassa Suomessa 1919–1932, Venäjällä 1914–1923, Yhdysvalloissa 1920–1933, Prinssi Edwardin saarella Kanadassa 1901–1948 (myös muissa osissa Kanadaa lyhyempiä ajanjaksoja), Norjassa 1916–1927 ja Islannissa 1915–1935. Lisäksi moni siirtomaavalta kielsi alkoholin siirtomaissaan etenkin Afrikassa, joskus paikallisten johtajien omasta pyynnöstä.
Uskonnolliset kieltolait
Islamin uskonto kieltää alkoholin nauttimisen. Islamin profeetta Muhammed salli seuraajilleen aluksi alkoholin käytön, mutta kielsi sen havaitessaan juomisen johtavan väkivaltaan ja häiriöihin. Monessa muslimimaassa onkin ollut voimassa kieltolaki 600-luvulta lähtien. Islamin levitessä Arabiasta muualle maailmaan myös alkoholin kieltoalue laajeni. Viiniä on kuitenkin ylistetty paljon etenkin keskiaikaisessa arabiankielisessä runoudessa. Jotkin muslimihallinnot käytännössä nykyisin sallivat alkoholin käytön verottamalla sitä. Täydellinen kieltolaki on voimassa muun muassa Saudi-Arabiassa ja Iranissa, missä rangaistuksena kiellon rikkomisesta on julkinen ruoskinta. Alkoholin käyttö sallitaan näissäkin maissa kuitenkin ulkomaisille matkailijoille ja diplomaateille. Maallistuneemmissa muslimimaissa, kuten Egyptissä, Algeriassa, Tunisiassa ja Turkissa, alkoholia on saatavilla rajoitetusti.
Myös juutalaisuudessa ja varhaisessa kristinuskossa on ollut joitain lahkoja, jotka ovat kieltäneet alkoholinkäytön.
Suomessa
Suomessa kieltolaki astui voimaan 1. kesäkuuta 1919. Pian köyhimpien perheiden elintaso parani, koulupoissaolot vähenivät, lasten aliravitsemus väheni ja koululaiset jäivät entistä harvemmin luokalle. Myös haittavaikutuksia alkoi ilmetä. Kaupat saivat myydä alkoholia yhä reseptillä, mitä alettiin käyttää väärin. Salakuljetus etenkin Virosta lisääntyi. Rikollisuus ja väkivalta yleistyivät nopeasti. Kalliit ravintolat saivat tarjoilla alkoholia samalla kun työväen kapakoiden asiakkaita pidätettiin. Kieltolain rikkomisesta pidätetyistä 80 prosenttia olikin köyhiä tai erittäin köyhiä. Kieltolain kahden ensimmäisen vuoden aikana suurin osa kaupungeista ilmoitti alkoholinkäytön lisääntyneen eikä vähentyneen.
Vaatimuksia kieltolain purkamisesta alettiinkin esittää jo vuonna 1923, mutta eduskunta pysyi pitkään kieltolain kannalla. Joulukuussa 1931 pidetyssä kansanäänestyksessä yli 70 prosenttia äänestäneistä äänesti lain kumoamisen puolesta. Lopulta eduskunta kumosi kieltolain vuonna 1932.
Muissa Pohjoismaissa
Färsaaret sääti vuonna 1907 lain alkoholin myyntikiellosta. Alkoholin osto Tanskasta yksityiseen käyttöön sallittiin rajoituksin vuonna 1928. Kieltolaki kumottiin vuonna 1992.
Norja kielsi viinan myynnin vuonna 1916, joka laajennettiin väkeviin viineihin ja olueen. Viinin ja oluen myyntikielto kumottiin vuonna 1923. Väkevien alkoholien myynti sallittiin vuonna 1927.
Ruotsissa otettiin käyttöön vuonna 1914 ns. viinakortti järjestelmän käyttöön joka kumottiin vuonna 1955. Ruotsissa pidettiin vuonna 1922 kansanäänestys kieltolaista, joka torjuttiin.
Venäjällä
Venäjällä ensimmäinen maanlaajuinen kieltolaki astui voimaan vuonna 1914 väliaikaisena ensimmäisen maailmansodan ajaksi, sillä juopottelun pelättiin heikentävän sotilaskuria ja teollisuuden tuottavuutta. Kansa ja armeija eivät kieltolakia kuitenkaan noudattaneet. Bolševikit jatkoivat kieltolakia vallankumouksen 1917 jälkeen, kunnes kaikki rajoitukset purettiin vähitellen 1920-luvun loppuun mennessä.
Yhdysvalloissa
Monissa Yhdysvaltojen osavaltioissa säädettiin kieltolaki jo 1800-luvulla, ensimmäisenä Mainessa vuonna 1851. Alkoholin valmistus, kuljetus ja myynti kiellettiin koko maassa vuosien 1920–1933 ajaksi. Kieltolaki vähensi aluksi alkoholin kulutusta, mutta lain kannatus hiipui 1920-luvun loppua kohti. Alkoholin salamyynti ja salakuljetus hyödyttivät järjestäytynyttä rikollisuutta, lain valvominen kävi kalliiksi, ja alkoholia juotiin kuitenkin salaa. Valtakunnallinen kieltolaki kumottiin vuonna 1933, joskin muutama osavaltio jatkoi kieltoa senkin jälkeen.
Yhdysvaltain hallitus kielsi erikseen alkoholin kaikilta intiaaneilta vuosiksi 1892–1953, sillä viinan katsottiin tuhoavan intiaaniyhteisöjä.
Meksikossa
Meksikossa alkoholi kiellettiin vuoden 1910 vallankumouksen jälkeen, sillä uudet vallanpitäjät pitivät alkoholinkäyttöä köyhyyden tärkeänä syynä.
Eri maissa nykyään
Kieltolaki on edelleen käytössä Afganistanissa, Bangladeshissa, Bruneissa, Intian tietyissä osissa, Iranissa, Kuwaitissa, Libyassa, Saudi Arabiassa, Sudanissa, Yhdistyneiden arabiemiirikuntien Sharjan emiraatissa, Jemenissä ja Pakistanissa. Iranissa alkoholin juomisesta voidaan määrätä kuolemantuomio mutta tuomio voidaan muuttaa ruoskinnaksi, jos syyllinen katuu.
Vaikutukset
Kieltolakia on usein käytetty  esimerkkinä laista, joka toimii tarkoitustaan vastaan. Koska alkoholin käyttöä ei laissa kriminalisoitu eivätkä ihmiset pitäneet sitä rikoksena, pelättiin piittaamattomuuden laista laajenevan myös muille alueille. Tutkimusten mukaan alkoholinkulutus nousi, rikollisuus lisääntyi ja raaistui. Suomessa pirtun salakuljettajista tuli kansan sankareita. Usein kieltolain aikaan alkoholin maahantuonti kukoisti salakuljettajien ansiosta ja etenkin Yhdysvalloissa järjestäytynyt rikollisuus hallitsi pimeitä alkoholimarkkinoita.
Tampere-Seura
Tampere-Seura ry. on Suomen vanhimpiin kotiseutuyhdistyksiin kuuluva seura, jonka tarkoituksena on kotikaupunkinsa yleinen kehittäminen ja tunnetuksi tekeminen. Kotisivujensa mukaan seura tahtoo välittää tamperelaisuutta sukupolvelta toiselle. Seuran toimisto sijaitsee Tampereella Kauppakatu 1:ssä. Seura julkaisee Tampere-aiheisia kirjoja ja Tammerkoski-lehteä sekä ylläpitää erilaisia harrastuspiirejä.
right|Tampere-Seuran logo
Historia
Ajatus Tampere-Seuran perustamisesta syntyi piirtäjä Mauri Pesosen ja johtaja Onni Leonard Menanderin välisessä junakeskustelussa 10.5.1937. Herrat keskustelivat Tampereen asioista ja arvioivat, että kaupungin matkailuelämä ja koulupolitiikka kaipasivat kohennusta. Pesonen ja Menander alkoivat suunnitella vuonna 1934 perustetun Helsinki-Seuran kaltaisen kotiseutuyhdistyksen perustamista myös Tampereelle. Seuran toivottiin yhdistävän tamperelaisia yhteiskuntapiirejä ja työskentelevän kaupungin mainostamiseksi ulospäin.
Aloite edistyi nopeasti. Jo neljän päivän kuluttua Pesosen kutsusta kokoontui sanalle henkilöitä, joiden arveltiin olevan kiinnostuneita Tampereen kehittämisestä entistä merkityksellisemmäksi ja huomattavammaksi muitten kaupunkien joukossa. Neuvottelukokoukseen osallistuivat Pesosen lisäksi varatuomari Kaapo Murros, taiteilija Gabriel Engberg, toimittajat Uuno Sinisalo ja Tapio Hiisivaara, rehtori Kyösti Kaukovalta, päätoimittaja Jaakko Tuomikoski sekä lehtori Lauri Kuusanmäki. Kokouksen osanottajat olivat sen ajan tamperelaisille tuttuja kulttuurielämän ja lehdistön kautta. Neuvottelujen tuloksena asetettiin toimikunta, jonka tuli kesän aikana valmistella sääntöehdotus ja ohjelmaluonnos seuran perustamista varten.
Toiminta
Seuran näkyvin toimintamuoto on julkaisu- ja kustannustoiminta.
Seuran kustannustoiminta on myös 2008-09 saanut tunnustusta: tietokirjailija Pertti Rannan ja graafikko Pekka Rahkosen kaupunkiekologiasta kertova, syksyllä 2008 ilmestynyt Tampereen kaupunkiekologiaa palkittiin saman vuoden joulukuussa Pirkanmaan ympäristökeskuksen vuotuisella Pirkanmaan ympäristöpalkinnolla. Kyseinen teos sai Turun kirjamessuilla lokakuussa 2009 Suomen Kotiseutuliiton myöntämän Vuoden 2008 kotiseututietokirjapalkinnon.
Lisäksi seura julkaisee Tammerkoski-lehteä, joka ilmestyy nykyään kuusi kertaa vuodessa.
Seuran yksi toimintamuoto on erilaiset yleisötilaisuudet. Seura järjestää myös teatterimatkoja Suomessa. Valokuvanäyttelyjä järjestetään seuran omissa tiloissa, Raatihuoneen kivijalassa. Lisäksi seuran puitteissa toimii Tampere-Seuran orkesteri.
Tampere-Seuran Facebook-sivuilla julkaistaan viikoittain muun muassa vanhoja valokuvia Tampereen katumiljöistä ja tapahtumista.
Kirjallisuus
Tampere-Seura aloitti kotiseutuaiheisten teosten kustantamisen toimintansa alkuvaiheissa. Seura julkaisi alkuun kotiseutuaiheisia kuvateoksia, kaskukirjoja ja muisteloja Tampereen historiasta. 1980-luvun lopulla kustannustoiminta vilkastui, ja vuoteen 2017 mennessä julkaistuja teoksia oli jo 136. Viime vuosien kustannustoiminta on keskittynyt lähinnä Tampere-aiheisten tietokirjojen ja kuvateosten julkaisuun.
Poimintoja Tampere-Seuran kirjallisuudesta:
Tiilestä tehty Tampere (2006) Käytännössä Tampere muurattiin savesta ennen betonielementin läpimurtoa 1960-luvulla, vaikkakin monet vuosikymmenet jemmasivat punatiilen piiloon rappauksen taakse. Punatiili hehkuu Tampereella muuallakin kuin sen teollisessa kulttuuriperimässä. Teos kokoaa yhteen keskeisen osan Tampereen punatiilistä rakennusperintöä. Tamperetta voidaan hyvällä syyllä kutsua ”punatiilen pääkaupungiksi”.
Tamperelaisen Tiedon Portaat (2008) Hakuteos, opas ja näkökulma Tampereen historiaan ja nykyisyyteen. Teos esittelee hakusanoina muun muassa kaupunginosat, keskeiset paikat ja tapahtumat erikoisuuksiakaan unohtamatta. Kirja soveltuu oppikirjaksi, käsikirjaksi tai nopeaan tiedontarpeeseen.
Hämeenkatu – Tampereen sydän (2010) Hämeenkatu on jättänyt muistijälkensä moneen sukupolveen. Hämppi on nuorison kohtaamispaikka, tärkeiden historiallisten tapahtumien näyttämö, kaupan ja huvielämän keskus. Tampereen valtasuoni Hämeenkatu on myös suomalaisen yhteiskunnan historiaa ja tamperelaisen rakennuskulttuurin ydintä: kadun varrella voi havaita eri arkkitehtonisten tyylien kirjon tamperelaisen perinteen suodattamana.
Uudet kuvateokset Seuran uudenlaisessa kuvateossarjassa on ilmestynyt kolme eeposta: 200-250-sivuiset Tampereen kuvia (2007), Näin muuttui Tampere (2011) ja Tampere silloin ennen (2013) antavat vanhan kuvan puhua jopa aukeaman kokoisena. Pienempi kuva samasta miljööstä näyttää kaupungin muutoksen. Kaksi ensin mainittua ovat loppuunmyytyjä
Tammerkoski-lehti
Seuran äänenkannattaja on Tammerkoski-lehti, joka alkoi ilmestyä vuonna 1938. Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli varatuomari Kaapo Murros. Nykyinen päätoimittaja on Matti Rainio. Lehti käsittelee ennen kaikkea Tampereen historiaa, mutta myös nykypäivää.
Tammerkoski on Suomen vanhin kotiseutulehti. Lehden keskeisintä sisältöä ovat historia-artikkelit ja -muistelot, jotka tallentavat Tampereen historiaa läpi vuosikymmenten.
Tammerkoski-lehden Facebook-sivujen kautta tiedotetaan lehden tulevista numeroista ja artikkeleista.
Elieser Johansson
Elieser Johansson (28. tammikuuta 1846 Vimpeli – 27. helmikuuta 1904 Laukaa) oli suomalainen tehtailija, Jämsänkosken sellutehtaan perustaja ja Partolan patruuna.
Johansson-Kailan sukuun kuuluneen Johanssonin vanhemmat olivat Lempäälän kirkkoherra Gustaf Johansson vanhempi ja Johanna Emilia Schalin. Johannsson suoritti farmaseutin tutkinnon 1864, mutta ryhtyi sitten maanviljelijäksi Uudessakaarlepyyssä. Solmittuaan 1869 avioliiton Carolina Rosellin (k. 1877) kanssa hän osti Pirkkalasta Partolan säteritilan, rakensi sinne höyrysahan ja hankki muitakin sahoja omistukseensa. Vaimon kuoltua Johansson meni 1882 uusiin naimisiin Akaan höyrysahan hoitajan Per Benjamin Köhlinin tyttären Beda Fredrikan (k. 1925) kanssa. 1887 hän osti appensa kanssa Jämsänkosken sahan, tarkoituksena perustaa tehdas selluloosan valmistukseen, johon Köhlinin poika ja Johanssonin lanko Per August Köhlin oli tutustunut Amerikassa. Yhtiö perustettiin 1888 ja tehdas käynnistyi seuraavana vuonna. Tehtaan isännöitsijäksi tuli Per August Köhlin ja tuotanto nousi vuoteen 1894 mennessä 400 tonnista 1 600 tonniin, liikevaihto 400 000 markkaan. Kun sekä puun hankinnassa että tuotannon laadussa oli ongelmia ja selluloosan hinta laski, tehdas ajautui vaikeuksiin. Johansson joutui henkilökohtaiseen vararikkoon 1893, Partola myytiin sahoineen ja Johanssonista tuli Jämsänkosken tehtaan isännöitsijä. Myös tehdas meni konkurssiin seuraavana vuonna, mutta sen toiminta ei keskeytynyt, vaan omistajaksi tuli velkojana Kansallis-Osake-Pankki. Uuden valkaisulaitoksen turvin tuotantoa saatiin pidettyä yllä, mutta tehdas paloi 1896. Vaikka se päätettiin rakentaa uudelleen, Johansson erosi isännöitsijän toimestaan 1897. Uuden tehtaan valmistuttua 1898 sen teknilliseksi johtajaksi ja samalla osakkaaksi tuli Johanssonin poika John Johansson. Isäkään ei silti jättänyt kokonaan puunjalostusalaa, hän perusti Suolahdelle sahan ja sen lisäksi kaupan Korpilahdelle, jonne muutti myös asumaan.
Johansson veli oli professori, arkkipiispa Gustaf Johansson. Hänen poikansa toisesta avioliitosta, Elieser (Elpiö) Kaila (1885−1938), oli puolestaan Helsingin yliopiston oikeustieteen professori, joka toimi Suomen oikeusministerinä.
Matildanjärvi
Matildanjärvi on 57 hehtaarin kokoinen metsäjärvi Salon kaupungin Perniössä lähellä Matildan vanhaa ruukkikylää. Järven etelärannalla toimii Teijon luontokeskuksen luontotalo. Alueelle perustettiin 2015 Teijon kansallispuisto. Matildanjärvi on suosittu kalastus- ja retkeilykohde. Järven rannalla on uimaranta, vuokrattava sauna ja vene, laavuja, keittokatoksia, tulentekopaikkoja ja matkailuvaunualue.
Matildanjärven keskellä on Isoholma ja pari pienempää saarta. Järven itäpuolen Puolakkajärvi laskee Matildanjärveen, ja Matildanjärven laskuoja Saaristomereen. Laskuoja antoi 1800-luvulla vesivoimaa Mathildedalin ruukin tarpeisiin.
Žukovka
Ennen Venäjän vallankumousta Žukovkassa toimi pieni rautavalimo. Toisen maailmansodan aikana paikkakunta oli saksalaisten miehittämä. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1962. Nykyään siellä on mm. elintarvike-, huonekalu- ja laiteteollisuutta. Kaupungin lähellä Ovstugin kylässä sijaitsee kartano, jossa runoilija Fjodor Tjuttšev vietti lapsuutensa. Nykyisin siellä toimii museo, jossa järjestetään vuotuisia runojuhlia.
Etiopianvuorikauris
Etiopianvuorikauris eli abessinianvuorikauris eli walia eli etiopianvuohi (Capra walie) on vaarantunut vuohieläin, jota tavataan ainoastaan Etiopiassa. Se luettiin aiemmin vuorikauriin (Capra ibex) alalajiksi. Laji elää pieninä laumoina Etiopian luoteisosan vuoristossa.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”etiopianvuohi”.
Levinneisyys ja elinympäristö
thumb|vasen|210px|Simienvuoria [[Etiopian ylänkö|Etiopian ylängöllä.]] Etiopianvuorikauris on Etiopian endeeminen laji. Se elää vain maan luoteisosassa Amharan osavaltiossa sijaitsevilla Simienvuorilla ja niiden ympäristössä. Pääosa etiopianvuorikauriista elää Simienin kansallispuistossa, mutta muutama pieni populaatio elää myös suojelualueen ulkopuolella. Etiopianvuorikauriin levinneisyys on eteläisempi kuin muilla vuorikaurislajeilla.
Etiopianvuorikauriit elävät 2 500–4 500 metrin korkeudessa kivikkoisilla ja jyrkillä rinteillä. Ne liikkuvat vain kallioilla, jotka nousevat alempana olevalta tasangolta. Ne voivat tosin laskeutua tasangolle sellaisilla alueilla, joilla on vähän ihmisen aiheuttamaa häirintää. Etiopianvuorikauriit suosivat myös ruokapaikkoina toimivia tasanteita, joilla kasvaa ruohoa, puita ja pensaita. Alueen sijainti ja vuoriston korkeus aiheuttavat sen, että lajin elinalueilla esiintyy äärimmäisiä sääilmiöitä: seudun sademäärät vaihtelevat suuresti vuodenaikojen mukaan ja vuorokauden sisällä tapahtuvat lämpötilan vaihtelut ovat suuria. Touko-lokakuussa on sadekausi, jolloin kasvit kasvavat, mutta kuivana kautena suurin osa heinistä ja pensaista häviää. Lämpötilan vaihtelut eri vuodenaikoina ovat vähäisiä, mutta päivän ja yön välillä lämpötila putoaa +25 celsiusasteesta lähes nollaan.
Elintavat
Etiopianvuorikauriit liikkuvat hämärän aikaan eli varhaisaamulla ja iltamyöhään. Keskipäivällä ne ovat uneliaita ja piilottelevat tiheiden pensaiden alla, jotka tarjoavat suojaa keskipäivän auringolta ja pedoilta. Aikuisten etiopianvuorikauriiden vihollisia ovat ihmisen lisäksi vain hyeenat. Nuoria yksilöitä uhkaavat myös kissaeläimet ja ketut. Täysikasvuiset urokset muodostavat yleensä keskenään poikamiesryhmiä, joiden yksilöt ovat samankokoisia tai -ikäisiä. Naaraat elävät omissa laumoissaan poikastensa kanssa. Pienet ryhmät, jotka käsittävät vain emon ja poikasen, ovat harvinaisempia. Laumassa on tavallisesti enintään 15 yksilöä.
Ravinto
Etiopianvuorikauriiden ravintovalikoima on monipuolinen. Ne syövät ruohoja, yrttejä, pensaita, köynnöskasveja ja jäkäliä. Etiopianvuorikauriiden pääravintoa ovat alhaalla katajat ja ylempänä kanervat. Myös heinäkasvit ovat tärkeitä. Ne kurkottelevat usein takajaloillaan seisoen suurten kanervien nuoria versoja. Yleisimmin ne kuitenkin syövät tiheiden pensaiden suojissa.
Lisääntyminen
Etiopianvuorikauriit lisääntyvät ympäri vuoden, mutta ne ovat seksuaalisesti aktiivisimpia maalis–kesäkuussa. Parittelu tapahtuu yleisimmin helmi–huhtikuussa. Ne kokoontuvat tällöin suuremmiksi laumoiksi. Urokset eli pukit taistelevat keskenään naaraslaumojen hallinnasta. Taistelevat pukit ovat yleensä saman ikäisiä ja kokoisia. Useimmiten vanhempi pukki voittaa nuoremman, joten mikäli kahden uroksen välinen kokoero on liian suuri, ne eivät tavallisesti edes ryhdy kamppailemaan. Pukit saattavat kamppaillessaan nousta takajaloilleen ja iskeä sarvensa ja päänsä suurella voimalla yhteen. Naaraat synnyttävät 150–165 vuorokauden kantoajan jälkeen yhden, harvoin kaksi kiliä. Kilit saavuttavat sukukypsyyden vuoden ikäisinä, mutta niiden kasvu jatkuu tämän jälkeenkin.
Uhat ja suojelu
Etiopianvuorikauriit saivat elää rauhassa 1930-luvulle saakka, jolloin Etiopian sisäiset levottomuudet saivat ihmiset muuttamaan maan syrjäisimpiin osiin. Vuorikauriita tapettiin ruoaksi ja väestön kasvaessa vuorille perustettiin kyliä. Asukkaat toivat vuoristoon lampaita ja vuohia laiduntamaan, ja sopivia tasanteita otettiin viljelykäyttöön. Vuonna 1966 oli enää jäljellä 150 etiopianvuorikaurista. Paikalliset asukkaat metsästävät etiopianvuorikauriita lihan, nahan ja sarvien takia. Sarvista valmistetaan juomamukeja ja metsästäjille hieno metsästysmuisto, joka viedään kotiin koristeeksi. Lajin suurimmat uhat ovat kuitenkin asutuksen leviäminen, karjan laidunnus ja maanviljely. Lisäksi tienrakennus on sirpaloittanut etiopianvuorikauriiden elinympäristöä, aiheuttaa melua ja eroosiota. Kansallispuiston läheisyydessä asuu yli 30 000 ihmistä, eikä kansallispuistossa asuvia uudisasukkaita ole saatu muuttamaan alueen ulkopuolelle siirtoyrityksistä huolimatta.
Laji sai suojakseen Simienin kansallispuiston vuonna 1969, ja salametsästys on ilmeisesti saatu kuriin. Puisto otettiin vuonna 1978 Unescon maailmanperintöluetteloon. Kannan kooksi arvioitiin vuosina 1994–1996 200–250 yksilöä ja vuonna 2004 noin 500 yksilöä. Kanta näyttää olevan kasvussa. Etiopianvuorikauris on rauhoitettu laji.
Planeettojen kaasukehät
thumb|right|350px|Maan kaasukehä avaruudesta nähtynä.
Hudsoninlahti
thumb|200px|Hudsoninlahti Hudsoninlahti on 1 230 000 neliökilometrin laajuinen merivesialue koillisessa Kanadassa. Vesialue rajoittuu pääosin alueelle 78°—95° läntistä pituutta ja 51°—70° pohjoista leveyttä. Se on suurin yleisesti lahdeksi laskettava vesialue.
Planeettojen kaasukehät
Planeettojen kaasukehät ovat planeettojen ympärillä olevia kaasuvaippoja. Niiden koostumus riippuu saatavien aineiden lisäksi siitä, mitä aineita planeetta pystyy kaasukehässään pidättelemään. Hyvin suurilla planeetoilla raskas kaasukehä nesteytyy suurissa paineissa. Näin on muun muassa Jupiterilla.
Hudsoninlahti
Hudsoninlahteen virtaa useita jokia Ontarion, Québecin ja Manitoban provinsseista sekä Nunavutin territoriosta. Hudsoninlahden eteläosaan kuuluu myös Jamesinlahti. IHO:n luetteloissa Hudsoninlahti on Pohjoisen jäämeren lahti. Lahden suurin saari on Southamptoninsaari, joka on maailman 33. suurin saari. Belchersaarten saariryhmä lahden kaakkoisosassa käsittää kaikkiaan yli 1 500 saarta.
Planeettojen kaasukehät
Kaasukehää tuottavat tulivuoren purkaukset, pinnalta tapahtuva haihtuminen tai sublimaatio ja kosmisen hiukkassäteilyn sekä Auringon säteilyn ja mikrometeorien kaasuosasia pinnasta irrottava vaikutus. Kaasua tuottaa myös kivien rapautuminen ja komeettatörmäykset.
Hudsoninlahti
Hudsoninlahti on yhteydessä Atlantin valtamereen koillisessa sijaitsevan Hudsoninsalmen kautta, ja Pohjoiseen jäämereen Foxe, Fury, ja Hecla -nimisten salmien kautta. Kaikki Hudsoninlahden ja Jamesinlahden saaret kuuluvat hallinnollisesti Nunavutin territorioon.
Jarmo Ronkainen
Jarmo Ronkainen (s. 1967) on ollut Iisalmen kaupunginjohtaja toukokuun 2013 alusta. Aikaisemmin hän oli Haukiputaan kunnanjohtaja. Iisalmen valtuusto valitsi hänet yksimielisesti Iisalmen kaupunginjohtajaksi joulukuussa 2012. Haukiputaalla Ronkainen vastusti Haukiputaan liittymistä Ouluun. Hän on toiminut myös Oulun elinkeinojohtajana. Ronkainen on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri.
Planeettojen kaasukehät
Planeettojen ja kuiden kaasukehiä
Käytännössä kaasukehättömän Merkuriuksen pakonopeus on 4 400 m/s ja lämpötila 130–770 K. Sieltä niin kuin Kuustakin karkaa myös hiilidioksidi.
Hudsoninlahti
Hudsoninlahtea ympäröivät maa-alueet tunnetaan yleisesti nimellä Hudsoninlahden alamaa, ja sen pinta-ala on noin 324 000 neliökilometriä. Lahden keskisyvyys on 125 metriä ja alle 80 metriä 20–100 kilometrin etäisyydellä rannikosta. Tundramaisemaa halkovat lukuisat joet, ja alueen maannos tunnetaan yleisesti nimellä muskeg. Alue on muovautunut jäätiköiden laajetessa ja supistuessa vuosituhansien saatossa. Muinaisrantoja on jopa satojen kilometrien päässä nykyisestä rannikosta. Alueella on maailman suurin maankohoaminen, 13,1 mm vuodessa.
Planeettojen kaasukehät
Lisätietoja planeettojen/kuiden kaasukehistä
Kaasukehän kaasupylväs on neliömetrin alainen kaasupylväs, joka ulottuu koko kaasukehän korkeudelle. Kun tämän massa kerrotaan koko planeetan alalla, saadaan kaasukehän massa. Todellisissa kaasukehissä kaasun tiheys vaihtelee eri puolilla planeettaa.
Hudsoninlahti
Historia
Hudsoninlahti nimettiin aluetta vuonna 1610 Discovery-aluksella tutkineen Henry Hudsonin mukaan. Neljännellä matkallaan Hudson purjehti Grönlannin ympäri lahdelle, ja kartoitti suurimman osan sen itärannikosta. Talven tultua Hudsonin alus juuttui jäihin, mutta miehistö selviytyi maihin rakennetussa tukikohdassa Jamesinlahden eteläpäässä. Kun jää suli keväällä, Hudson halusi tutkia ja kartoittaa lahden länsiosaa, mutta Discoveryn miehistö nousi kapinaan 22. kesäkuuta 1611.
Planeettojen kaasukehät
Lisätietoja planeettojen/kuiden kaasukehistä
Vertailutieto: tulivuoren purkauskaasujen koostumus
Hudsoninlahti
Historia
Kuusikymmentä vuotta myöhemmin purjealus Nonsuch saapui lahdelle ja menestyksekkäästi harjoitti turkiskauppaa cree-intiaanien kanssa. Tämä johti Hudson's Bay Companyn perustamiseen, ja yhtiö on säilyttänyt nimensä aina näihin päiviin saakka. Britannian hallitsija myönsi yhtiölle yksinoikeuden kaupankäyntiin Hudsoninlahden valuma-alueella, Rupertinmaalla. Kyseessä olevan alueen koko oli noin 3 900 000 neliökilometriä, ja se luovutettiin vuonna 1870 Kanadalle osaksi Luoteisterritorioita jolloin myös monopoli menetettiin.
Planeettojen kaasukehät
Planeetan kaasukehän laskemista
Jotta kaasu pysyisi planeetan kaasukehässä, sen lämpöliikkeen eli äänen nopeuden kaasussa on oltava huomattavasti pienempi kuin planeetan pakonopeuden.
Planeetan pakonopeus riippuu planeetan läpimitasta:
,
missä
Jos kaasu liikkuu ilmakehässä pakonopeutta suuremmilla nopeuksilla, se karkaa avaruuteen. Kuulla on hyvin pieni pakonopeus Maahan verrattuna, koska se on maata kevyempi ja eikä niin tiheä kuin Maa. Siksi se ei kykene pidättelemään kaasukehää.
Lämpimämmiltä planeetoilta karkaa enemmän kaasua pois ilmakehästä avaruuteen kuin kylmemmiltä, koska suuremmassa lämpötilassa kaasuosasten lämpöliike on voimakkaampaa. Auringon lämmittäessä kaasukehän kaasua sen osaset saavuttavat tietyn nopeusjakauman. Jotkin kaasuhiukkaset saattavat liikkua auringon säteilyn kiihdyttämänä jopa viisi kertaa kaasumolekyylien keskimääräistä nopeutta nopeammin. Kevyet kaasut kuten vety liikkuvat raskaampia kaasuja, esimerkiksi happea ja hiilidioksidia vikkelämmin.
Ideaalisen kaasumolekyylin keskinopeus voidaan laskea seuraavasti: ,
Esimerkiksi vetymolekyylille H_2 molekyylimassa on 2, hapelle 32, hiilidioksidille 44 ja vesihöyrylle 18 atomimassayksikköä. Niinpä happimolekyylin massa on noin 5,3E-26 kg.
Ideaalikaasun yksittäisten osasten keskinopeus noudattaa Maxwellin nopeusjakaumaa, jossa keskinopeuden yläpuolella liikkuu huomattava osa kaasumolekyyleistä. Näin ollen suuri osa kaasua karkaa avaruuteen, jos kaasuosaset liikkuvat planeetan pakonopeudella tai vaikkapa murto-osalla tästä. Jos nopeusjakauman keskiarvo V_{keski} on sama kuin planeetan pakonopeus, kaasukehä karkaa hyvin nopeasti.
Koska kaasumolekyylien nopeusjakauma on liukuva, ei osata sanoa tarkkaa rajaa sille, missä ajassa ja miten suurelta planeetalta tietyistä kaasuista, esimerkiksi hapesta ja typestä koostuva kaasukehä karkaa. Käytännössä voidaan sanoa, että puolet kaasukehästä pysyy planeetan pinnalla 1000 miljoonaa vuotta jos eli kaasuhiukkasten keskinopeus on alle viidesosa pakonopeudesta. Mutta jos kaasumolekyylit liikkuvat neljäsosan nopeudella, kaasu pysyy ilmakehässä vain muutamia tuhansia vuosia, ja kolmasosan nopeudella pakonopeudesta vain muutaman viikon.
Nyrkkisääntönä pidetään monesti, että planeetta pystyy pitämään pitkiä aikoja (miljardeja vuosia) kaasua, jos
Isabel Soveral
pienoiskuva|Isabel Soveral Isabel Soveral (s. 1961 Porto) on portugalilainen taidemusiikin säveltäjä. Hän opiskeli konservatoriossa Jorge Peixinhon ja Joly Braga Santosin johdolla.
Markku Kehus
Markku Kehus oli Iin kunnanjohtaja. Hän oli Kuivaniemen viimeinen kunnanjohtaja ja siirtyi Iin palvelukseen, kun nämä kaksi kuntaa yhdistyivät. Hän jäi eläkkeelle heinäkuun alussa 2015. Kehus on koulutukseltaan insinööri.
Planeettojen kaasukehät
Planeetan kaasukehän laskemista
Erään toisen teorian mukaan kaasu pysyy varmasti kaasukehässä Aurinkokunnan eliniän, jos sen keskimääräisen liikenopeuden kymmenesosa on suurempi kuin pakonopeus,. Kaasu pysyy jonkin aikaa, jos. , ja jos, kaasu karkaa nopeasti.
Maalle näyttää olevan ominaista, että se heliumin liikenopeus on suurempi kuin Maan pakonopeuden kuudesosa eli. Happi liikkuu Maan ilmakehässä suunnilleen nopeudella 0,46 km/s 0-asteessa ja vety nopeudella 1,84 km/s. Maan pakonopeus on 11,2 km/s.
Jos siis planeetta on huomattavasti kevyempi kuin Maa, sen pinnalta karkaa suuri osa kaasusta pois kuten Marsissa on käynyt. Marsin massa on noin 0,15 Maan massasta. Pakonopeus on siellä noin 5 km/s. Keskilämpötila on 210 kelviniä. Näissä oloissa Marsilla on vain ohut ilmakehä, jonka paine on alle prosentin maan ilmanpaineesta eli 0,7–0,9 kPa.
Kaasun paine planeetan pinnalla
Kaasun painetta planeetan pinnalla ei kyetä laskemaan, jos ei tunneta kaasuosasten määrää. Silti voidaan laskea skaalakorkeus H, jonka pohjalta voidaan päätellä, että esimerkiksi planeetan, jonka painovoima pinnalla on 0,5 g ja joka omaa samankaltaisen ilmamäärän kuin Maa, ilmanpaine pinnalla on 0,5 ilmakehää, eli juuri ja juuri hengityskelpoinen. Joissain yhteyksissä on käytetty Maan ja Marsin ilmanpaineista johdettua arviota, jonka mukaan ilmanpaine olisi suunnilleen planeetan massa potenssiin kaksi. . Toisaalta jos samantyyppisen ilmakehän omaavia Marsia ja Venusta verraten tullaan siihen tulokseen, että potenssi onkin suunnilleen 4.
Isabel Soveral
Soveral aloitti vuonna 1988 opinnot Yhdysvalloissa. Tähän aikaan hän alkoi työstää laajamittaista, osin elektronista Morphoses-teosta. Soveralin musiikkia on esitetty paitsi eri puolilla Eurooppaa, myös Hongkongissa, Macaossa, Argentiinassa, Brasiliassa, Kuubassa ja Yhdysvalloissa.
Soveral on opettanut vuodesta 1995 musiikkianalyysiä ja sävellystä Aveiron yliopistossa.
Vaarinkaktukset
Vaarinkaktukset (Cephalocereus) on meksikolainen kaktuskasvisuku, johon kuuluu viisi pylväsmäistä lajia. Suvun tieteellinen nimi viittaa kasvullisen verson sivulle kehittyvään pseudokefalioon, johon kukat kasvavat. Kasvit kukkivat öisin.
Vaarinkaktukset kuuluvat kaktuskasvien (Cactaceae) Cactoideae-alaheimon tribukseen Pachycereeae. Ne ovat pylväsmäisiä, pystykasvuisia, haaraisia tai haarattomia, noin kymmenmetrisiksi kasvavia kaktuksia, joiden varren läpimitta voi olla 40 cm. Varret ovat vaaleanvihreitä, ajan mittaan harmaantuvia, kärjestään tiheäpiikkisiä. Varsissa on vähintään 12 pitkittäissärmää, ja niissä on kahdenlaisia piikkiryhmiä eli areoleita. Kussakin niistä on paljon piikkejä, joista suurimmat saavuttavat neljän senttimetrin pituuden. Osa piikeistä on karvamaisia ja usein ne peittävät varren tiheästi. Kukat kehittyvät pseudokefalioihin, jotka ovat usein selvästi erottuvia verson osia varren sivulla. Kukat ovat piikittömiä, keskikokoisia, putkimaisia tai kellomaisia. Hedelmä on soikea, sen pinnalla on pieniä suomuja, villakarvaa ja kuihtuneet kehälehtien jäännökset. Siemenet ovat päärynämäisiä, sileitä ja mustia.
Vaarinkaktukset kasvavat usein tiheinä metsikköinä Meksikon Pueblassa, Oaxacassa, Hidalgossa, Chiapasissa ja Guanajuatossa.
Paavo Koskivaara
Paavo Koskivaara (s. 30. toukokuuta 1945) on suomalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hän on pelannut pääsarjatasolla Helsingin Kisa-Tovereissa, Playboysissa ja Uudenkaupungin Urheilijoissa. Päävalmentajana Koskivaara on toiminut Uudenkaupungin Urheilijoissa vuosina 1976–1983. Lisäksi hän on pelannut Suomen koripallomaajoukkueessa.
Koskivaara toimi kahdeksan vuotta Hongan organisaatiossa, kunnes marraskuussa 2000 Espoon Hongan omistaja Mika Sohlberg erotti hänet.
Koskivaara on pitänyt pientä kalakauppaa Heikintorilla. Nykyisen eläkkeellä oleva Koskivaara toimii Korisliigassa pelaavan Uudenkaupungin Korihaiden taustahenkilönä mm. myyntimiehenä.
Olhavanjoki (Ii)
Olhavanjoki tai Olhavajoki on 29 kilometrin pituinen joki, joka virtaa Iin kunnan alueella. Joen alkulähde kunnan itäosassa sijaitseva Kaihuajärvi, josta se laskee Perämereen. Joen putouskorkeus on 76,5 metriä ja keskivirtaama 3,5 m³/s. Joen varrella sijaitsevat Yli-Olhavan, Väli-Olhavan sekä lähellä jokisuuta Olhavan kylät.
Jokea on ruopattu 1975–1976 tulvien, ojituksen helpottamisen sekä viljelypinta-alan lisäämisen vuoksi. Ruoppauksen vuoksi joen suosto- ja suvantoalueet ovat muuttuneet merkittävästi. Suvanto-osuuksien vedentilavuus on pienentynyt ja vedenpinta on laskenut jopa kahdella metrillä.
Olhavan rautatieasema
Olhavan rautatieasema oli kesäkuuhun 2004 saakka Suomen rataverkon liikennepaikka rataosalla. Asema sijaitsi Iin kunnan Olhavan kylässä suunnilleen Oulun ja Kemin välisen rataosuuden puolivälissä. Etäisyyttä Helsinkiin Haapamäen ja Seinäjoen kautta oli 805,5 kilometriä. Liikennepaikka lakkautettiin vuonna 2004, kun uusi Olhavan ja Kuivaniemen liikennepaikkoja korvaava Myllykankaan rautatieasema otettiin käyttöön.
Kaupalliset henkilö- ja tavaraliikenteen pysähdykset Olhavassa päättyivät 27.5.1990, kun lättähatut poistuivat liikenteestä. Tämän jälkeen Olhava toimi vain liikenteenhoidollisena liikennepaikkana.
Puolivälin asemana Olhava oli miehitettynä liikenteenhoidollisten syiden vuoksi suuren osan vuorokaudesta. Suurin osa Oulun ja Kemin välillä kulkevien junien kohtaamisista tapahtui Olhavassa.
Ratapiha
Olhavan ratapiha muodostui pääraiteen lisäksi kahdesta sivuraiteesta, joita voitiin käyttää junien kohtaamiseen. Näiden raiteiden lisäksi ratapihalla oli vielä neljäs raide, jota käytettiin kuormausraiteena. Ratapiha sijaitsi osittain kaarteessa. Tiukkojen kaarteiden vuoksi Olhavan ohittaville junille oli asetettu nopeusrajoituksia. Radan kaarteisuus myös esti ratapihan jatkamisen rataosan siirtyessä kauko-ohjaukseen. Sähköistys- ja parannustöiden yhteydessä ratapiha purettiin ja kaarteita loivennettiin.
Olhavan liikennepaikalle asennettiin jo varhaisessa vaiheessa kampiasetinlaite sekä liikennepaikkaa suojaavat siipiopastimet. Ratapihalla sattui 3. heinäkuuta 2000 ratatyön yhteydessä onnettomuus, jossa loukkaantui kolme ihmistä. Ratapihan molemmissa päissä oli tasoristeykset, jotka korvattiin 2011 ratapihan keskelle tulleella tasoristeyksellä aseman tavaramakasiinin vieressä. Näin kaarrepaikoissa sijaitsevat ylityspaikat korvautuivat turvallisemmalla ylityspaikalla.
Rakennukset
Olhavan alkuperäinen Bruno Granholmin suunnittelema puinen asemarakennus purettiin huonokuntoisena 1978 ja siirrettiin muualle. Asemarakennus korvattiin pienellä punatiilisellä rakennuksella. Alkuperäinen tavaramakasiini on edelleen olemassa, joskin tavaran kuormauslaituri on purettu, sekä aseman kellari nykyisen tiiliaseman takana. Asemapäällikön talo talousrakennuksineen on purettu. Olhavan rautatiesillan kupeessa on hieman muunneltuna pumppumiehen talo.
Maryam Yusuf Jamal
Maryam Yusuf Jamal (, alk. Zenebech Tola, s. 16. syyskuuta 1984) on etiopialaissyntyinen keskimatkojen juoksija, joka edustaa nykyisin Bahrainia.
Jamal muutti Lausanneen vuonna 2002 ja sai poliittisen turvapaikan. Hän on edustanut Bahrainia vuoden 2005 alusta lähtien. Samana vuonna hän juoksi maastojuoksun MM-kisoissa lyhyellä matkalla kolmanneksikymmenenneksikolmanneksi. Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui 1 500 metrin juoksussa viidenneksi ajalla 4.02,49. Kauden lopussa hän voitti samalla matkalla IAAF:n yleisurheilufinaalin ajalla 3.59,35.
Jamal voitti maastojuoksun Aasian-mestaruuden Ammanissa 2007. Hän voitti 1 500 metrin maailmanmestaruuden Osakassa 2007 ajalla 3.58,75; hän kukisti Jelena Sobolevan 0,24 sekunnilla. Myöhemmin samana syksynä Jamal voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin juostuaan 4.01,23. Hän paransi mailin Aasian-ennätystä kesäkuussa Genèvessä aikaan 4.22,34 ja syyskuussa Brysselissä lukemiin 4.17,75.
John Winter
John Winter (3. joulukuuta 1924 – 5. joulukuuta 2007) oli australialainen korkeushyppääjä, joka voitti olympiakultaa vuoden 1948 kesäolympialaisissa Lontoossa tuloksella 198 cm.
Maryam Yusuf Jamal
Lontoon olympialaisissa 2012 Jamal sijoittui 1 500 metrillä alun perin kolmanneksi ajalla 4.10,74, mutta nousi myöhemmin olympiavoittajaksi kun hänen edelleen sijoittuneet turkkilaiset Asli Cakir Alptekin ja Gamze Bulut hylättiin dopingin takia. Kyseessä oli Bahrainin ensimmäinen olympiamitali. Aikaisemmin Pekingin kisoissa Rashid Ramzi oli voittanut kultaa miesten 1 500 metrillä, mutta hän menetti mitalinsa dopingin vuoksi. Jamal voitti sisäratojen Aasian-mestaruuden 1 500 ja 3 000 metrillä 2014. Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 hän sai pronssia 3 000 metrillä.
John Winter
Ura
Winterin kyvyt huomattiin tämän ollessa 15-vuotias ja hän kilpaili koulujenvälisessä urheilukilpailussa ja voitti alle 16-vuotiaiden korkeuden tuloksella 179 cm ja yleisen sarjan tuloksella 185 cm.
Hän palveli Australian ilmavoimissa toisen maailmansodan aikana ja oli sodan loppuvaiheessa liittymässä Vickers Wellington-pommikonelaiveeseen. Sodan jälkeen hän jatkoi kilpailemista ja voitti Australian mestaruuden vuosina 1947 ja 1948.