cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chicago Seven
Historiaa
Syytetyistä David Dellinger oli pasifisti ja Vietnamin sotaa vastustaneen valtakunnallisen järjestön puheenjohtaja. Tom Hayden ja Rennie Davis olivat Students for a Democratic Society (SDS) -opiskelijajärjestön johtajia. Abbie Hoffman ja Jerry Rubin olivat Youth International Party -nimisen puoleen (YIP, ”Yippies”) perustajia. John Froines ja Lee Weiner olivat Chicagon mellakoiden organisoijia. Kahdeksas syytetty Bobby Seale oli ollut mukana perustamassa Mustat pantterit -järjestöä.
Ryhmää vastaan käydyt oikeudenkäynnit synnyttivät vain uusia mielenosoituksia eri puolilla Yhdysvaltoja. Ne saivat runsaasti huomiota televisiossa ja vaikuttivat siksi voimakkaasti Vietnamin sodan vastaisen ja vallanpitäjiin kriittisesti suhtautuvan mielialan voimistumiseen.
Walkerin raporttina tunnettu selvitys osoitti myöhemmin, että suuri osa Chicagon mielenosoitusten väkivallasta oli poliisin aikaansaamaa.
Näsykkäjärvi
Näsykkäjärvi on Petsamonjoen vesistöön kuuluva järvi Petsamon kunnan länsiosassa Petsamon piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Järvi sijaitsee Petsamonvuonon ja Vuoremijoen välisellä alueella Petsamon kaupunkityyppisen taajaman länsipuolella. Järven pinta on 66 metriä merenpinnan yläpuolella. Näsykkäjärveä ympäröivät tunturit; lännessä Kivitunturi, pohjoisessa Selkätunturi ja idässä Parkkinatunturit. Näsykkäjärveen laskee pohjoisesta muutama pieni järvi, joista isoimmat ovat Pieni-Näsykkä ja Saarijärvi. Näsykkäjärvi puolestaan laskee eteläpäästään alkavaa Näsykkäjokea pitkin Petsamonjokeen juuri ennen kuin Petsamonjoki laskee Petsamonvuonoon. Näsykkäjärvi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan pohjoisosassa. Näsykkäjärven laskujoen suulla sijaitsi Suomen aikana Näsykän kylä.
Kritinía
Kritinía on Kreikan kylä, joka sijaitsee Ródoksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ródoksen kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Kylän väkiluku on 454 (vuonna 2011).
Kritinía muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Κρητηνίας, Topikí Koinótita Kritinías), johon kuuluvat varsinaisen Kritinían kylän lisäksi Kámeiros Skálan kylä sekä Makrýn saari. Koko yhdyskunnan väkiluku on 503. Aiemmin kylä kuului Attávyroksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ródoksen kunnan Attávyroksen kunnallisyksikköön.
Tammivireo
Tammivireo (Vireo huttoni) on pohjoisamerikkalainen varpuslintu. Sen esiintymisalue ulottuu Kanadan lounaiskolkasta Yhdysvaltain länsi- ja lounaisosiin, Meksikoon ja Guatemalan lounaisosaan. Lajista tunnetaan 11 alalajia. John Cassin kuvaili lajin holotyypin Kalifornian Montereystä vuonna 1851.
Vanadoseeni
Vanadoseeni eli bis(syklopentadienyyli)vanadiini (C10H10V) on metalloseeneihin kuuluva vanadiinin organometalliyhdiste.
Ominaisuudet
Vanadoseeni on huoneenlämpötilassa tummanviolettia kiteistä ainetta. Yhdiste on niin kutsuttu sandwich-yhdiste ja vanadiini-ioni on kahden syklopentadienyyliligandin välissä. Vanadoseeni on erittäin herkkää ilman vaikutuksille ja hapettuu helposti. Sille tapahtuu myös hapettavia additioita, joissa vanadiini-ioni sitoutuu halogeeneihin ja hapettuu hapetusluvulta +II hapetusluvulle +III, +IV tai +V. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee hyvin eettereihin kuten tetrahydrofuraaniin. Vanadoseeni on paramagneettista.
Valmistus
Vanadoseenia voidaan valmistaa vanadiini(II)kloridin ja syklopentadienyylinatriumin välisellä reaktiolla.
Cristina Calderón
Elämä
Calderón syntyi Puerto Williamsissa vuonna 1928. Hänen vanhempansa olivat Juan Calderón ja Carmen Harban. Calderón jäi orvoksi ollessaan vain 4-vuotias, ja hän muutti asumaan isoäitinsä luo, joka alkoi opettamaan hänelle yaganien kulttuuria.
Ollessaan 15-vuotias Calderón meni naimisiin Filipe Garayn kanssa. Mies oli reilusti vanhempi, mutta hänen katsottiin olevan hyvä mies. Pari ei kuitenkaan voinut mennä laillisesti naimisiin, sillä Garayn ensimmäinen vaimo oli lähtenyt omille teilleen eikä virallisesti eronnut miehestään. Tämän vuoksi Calderón ei voinut saada perintöä mieheltään, ja jäi vuonna 1948 kodittomaksi ja selviytyi köyhien sukulaistensa avun varassa. Seuraavana vuonna hän tapasi Lucho Zárragan, joka työskenteli paimenena. Pari sai yhteensä viisi lasta. Zárraga kuoli vuonna 1962. Kaksi vuotta myöhemmin Calderón tapasi kolmannen miehensä, Teodosio Gonzálezin, jonka kanssa he muuttivat vuonna 1972 Pictonin saarelle. Muutto oli osa Chilen valtion yritystä lujittaa aluevaatimuksiaan Argentiinaa vastaan alueella, minkä vuoksi Calderónin perhe sai mm. valtion kustantaman talon. González kuoli vuonna 2009.
Yhteensä Calderón sai elämänsä aikana 10 lasta ja 19 lastenlasta, joista kukaan ei ole oppinut yaghania äidinkielenään.
Kuolema ja tunnustukset
Calderón vietti elämänsä viimeiset vaiheet kotiseudullaan Punta Arenassa, jossa hän teki perinteisiä käsitöitä ja pyrki opettamaan yaghanien kulttuuria ja kieltä perheenjäsenilleen. Hän kuoli 16. helmikuuta 2022 ja siitä ilmoitti hänen tyttärensä, Lidia González Calderón. Presidentti Gabriel Boric ilmaisi osanottonsa Twitterissa ja tunnusti Calderónin tekemän valtaisan elämäntyön merkityksen.
Vuonna 2004 Calderón ja hänen kälynsä Emelinda Acuña olivat ainoat elossa olevat äidinkieliset yaghaninpuhujat. Vuodesta 2009 Chilen hallitus on tunnustanut hänet "eläväksi ihmisaarteeksi", ja vuonna 2017 kertoi olevansa yaghanin kielen viimeinen puhuja.
Viimeisinä vuosinaan Calderón sai lisänimen abuela. Lisäksi hän sai virallisesti arvonimen "Magallanes y Antártica Chilenan alueen loistelias tytär".
Vandaalisota
thumb|Eri germaaniheimojen hyökkäykset Rooman valtakuntaan vuosina 100–500 jaa. Vandaalien liikkeet sinisellä. thumb|Hilderik lyöttämässään kolikossa thumb|upright|Itä-Rooman keisari [[Justinianus I (hallitsi 527–565).]]
Jeannette Sorrell
Jeannette Sorrell (s. 1965 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen cembalisti ja kapellimestari. Hänen opettajiensa joukossa olivat Roger Norrington, Leonard Bernstein ja Gustav Leonhardt. Hän sai taiteilijadiplominsa Oberlinin konservatoriosta vuonna 1990 ja opetti sen barokkiesitysinstituutissa tämän jälkeen vuoteen 1994 saakka. Hän on esiintynyt eri maissa resitalistina ja lisäksi konserttosolistina muun muassa Ohion kamariorkesterin kanssa.
Sorrell perusti vuonna 1992 Clevelandin barokkiorkesterin eli Apollo's Firen. Hän on vieraillut useiden johtavien yhdysvaltalaisorkestereiden kapellimestarina. Hänen saamiensa tunnustusten joukossa on Erin Body -palkinto vuodelta 1994. Hän on levyttänyt muiden muassa Johann Sebastian Bachin tuotantoa.
Vandaalisota
Vandaalisota käytiin Pohjois-Afrikassa nykyisen Tunisian alueella vuosina 533–534. Sodassa Itä-Rooman valtakunnan joukot valtasivat vandaalien valtakunnan, jonka vandaalit olivat perustaneet Pohjois-Afrikkaan 400-luvulla.
Vuonna 530 vandaalien roomalaismielinen kuningas Hilderik syrjäytettiin, mikä antoi Itä-Rooman keisari Justinianukselle verukkeen ryhtyä sotaan vandaaleja vastaan. Itä-Rooman joukot nousivat sotapäällikkö Belisariuksen johdolla maihin Tunisian itärannikolla vuonna 533 ja kukistivat vandaalien kuningas Gelimerin johtaman armeijan Ad Decimumin taistelussa 13. syyskuuta. Taistelun jälkeen Belisarius marssi Karthagoon, joka antautui roomalaisille. Kun Belisarius kukisti vandaalit uudelleen Trikamaronin taistelussa saman vuoden joulukuussa, oli jo selvää, että roomalaiset tulisivat voittamaan sodan. Gelimer pakeni Numidian vuorille, mutta antautui roomalaisille maaliskuussa 534, jolloin sota päättyi. Se merkitsi vandaalien kuningaskunnan loppua.
Vandaalien kuningaskunta
Vandaalien germaanikansa oli tunkeutunut Galliaan vuonna 406 ja Hispaniaan vuonna 409. Vuonna 429 vandaalikuningas Geiserik perusti valtakunnan Pohjois-Afrikkaan, ja vuonna 439 vandaalit valtasivat Karthagon ja tekivät siitä valtakuntansa pääkaupungin. Itä-Rooman yritykset Pohjois-Afrikan takaisin valtaamiseksi epäonnistuivat. Keisari Theodosius II lähetti vuonna 441 laivastonsa kukistamaan vandaaleja, mutta se jouduttiin kutsumaan takaisin, kun hunnit ja persialaiset uhkasivat Itä-Rooman rajoja. Theodosius solmi rauhan vandaalien kanssa seuraavana vuonna. Sopimuksessa tunnustettiin vandaalien hallitsemat alueet erilliseksi, itsenäiseksi valtakunnaksi entisen Rooman valtakunnan rajojen sisällä. Tämä oli merkittävä tapahtuma, sillä aiemmin Rooman valtakuntaan asettuneet germaanikansat olivat virallisesti Rooman liittolaisia (foederatus). Vuonna 455 Geiserikin johtamat vandaalit ryöstivät Rooman kaupungin. Itä-Rooman keisari Leo I käynnisti vuonna 468 suuren sotaretken vandaalien lyömiseksi, mutta se päättyi katastrofiin, kun vandaalit onnistuivat tuhoamaan roomalaisten laivaston. Vuoteen 476 mennessä Itä-Rooma teki rauhan Geiserikin kanssa. Vandaalien hallussa olivat Pohjois-Afrikka, Sisilia, Sardinia, Korsika ja Baleaarit.
Geiserik kuoli vuonna 477, ja hänen poikansa Hunerik (hallitsi 477–484) aloitti laajat katolisten vainot. Vandaalit olivat areiolaisia kristittyjä, joita katoliset pitivät harhaoppisina. Vainot jatkuivat Gundamundin hallituskaudella (484–496), kunnes kuningas Trasamund (hallitsi 496–523) lopetti ne ja päätti mieluummin yrittää käännyttää katoliset rauhanomaisin keinoin. Trasamundin seuraajaksi nousi vuonna 523 Hunerikin poika Hilderik. Hänen aikanaan suhteet Itä-Roomaan olivat hyvät. Hilderik lopetti roomalaisten alamaistensa käännyttämisen areiolaisuuteen, kutsui karkotettuja katolisia piispoja takaisin ja avasi useita kirkkoja. Hilderik oli myös Itä-Rooman keisari Justinianus I:n henkilökohtainen ystävä. Hilderikin aikana vandaalien poliittinen ja sotilaallinen vaikutusvalta alkoi kuitenkin heiketä. Armeija kärsi tappioita maureja vastaan, ja liitto ostrogoottien kuninkaan Theoderik Suuren kanssa purkautui. Hilderik yritti korvata tämän lähentymällä keisari Justinianusta ja nimittämällä kuuluisan sotapäällikön ja serkkunsa Gelimerin armeijan komentajaksi, mikä osoittautui kuitenkin vakavaksi virheeksi.
Gelimer syrjäyttää Hilderikin
thumb|left|Eurooppa vuonna 500 jaa.
Gelimer kukisti maurit taistelussa ja alkoi neuvotella heidän kanssaan liiton solmimisesta. Hän oli kuitenkin huolissaan Hilderikin harjoittamasta politiikasta. Gelimer oli perimysjärjestyksessä toisena Hilderikin jälkeen, ja hän pelkäsi menettävänsä perintöoikeutensa siksi, että Hilderik nöyristeli roomalaisia. Gelimerin voittoisa sota maureja vastaan oli nostanut hänen arvostustaan sotilaskomentajana ja lisännyt hänen vaikutusvaltaansa. Gelimer väitti Hilderikiä liian heikoksi kuninkaaksi, ja vandaalit pelkäsivät, että tämä luovuttaisi valtakunnan roomalaisille. Gelimer onnistui saamaan puolelleen ylimystön tuen, ja toukokuussa 530 hän teki vallankaappauksen. Hilderik ja hänen läheisimmät seuraajansa vangittiin ja Gelimer nosti itsensä kuninkaaksi.
Gelimer yritti solmia ystävälliset suhteet naapurivaltioihin. Hän lähetti lahjoja keisari Justinianukselle, joka kuitenkin kieltäytyi ottamasta niitä vastaan tai tunnustamasta Gelimeriä. Justinianus lähetti viestin myös ostrogooteille ja neuvoi heitä toimimaan samoin. Justinianus syytti Gelimeriä kapinasta ja uhkasi sodalla, jos Hilderikiä ja muita vangittuja ei vapautettaisi ja päästettäisi matkustamaan Konstantinopoliin. Hilderikin vapauttaminen olisi kuitenkin horjuttanut Gelimerin asemaa, eikä hän uskonut, että Justinianus pystyisi hyökkäämään.
Valmistelut sotaa varten
Hilderikin syrjäyttäminen antoi Justinianukselle verukkeen ryhtyä sotaan vandaaleja vastaan, ja hän alkoi neuvotella ostrogoottien kanssa saadakseen luvan käyttää Sisiliaa tukikohtanaan. Goottien kuningatar Amalasuntalla oli henkilökohtaista kaunaa vandaaleja vastaan, sillä vandaalit olivat vanginneet hänen sukulaisensa Amalafridan, joka oli myöhemmin kuollut vankeudessa. Amalasunta salli roomalaisten pysähtyä Sisiliassa ja ostaa tarvikkeita ja hevosia Syrakusasta.
Myös Gelimerin valtakunnassa oli tyytymättömyyttä. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan Gelimer oli taitava sotilas, mutta myös ovela ja häikäilemätön. Hänen väitettiin teloittaneen useita vandaaliylimyksiä ja takavarikoineen ihmisten omaisuutta. Vandaalit olivat myös vainonneet katolisia, jotka olivat pyytäneet apua Konstantinopolista, ja Justinianus käytti avunpyyntöjä lisäoikeutuksena sodalle.
Roomalaiset olivat vuodesta 527 lähtien käyneet sotaa Persian sassanideja vastaan, eivätkä he voineet aloittaa sotaa myös vandaaleja vastaan ennen kuin Persian kuningas Kavadh I:n kuolema vuonna 531 mahdollisti rauhanneuvottelut. Vuonna 532 solmittu "ikuinen rauha" vapautti Rooman joukkoja käytettäväksi vandaaleja vastaan ja vähensi sotilaallista painetta itärajalla.
Justinianuksen neuvonantajat eivät ilahtuneet sotasuunnitelmasta. Roomalaiset olivat epäonnistuneet kahdesti Pohjois-Afrikan takaisin valtaamisessa, eikä yksikään sotilaskomentajista halunnut lähteä riskialttiille sotaretkelle. Lisäksi Johannes Kappadokialainen ja muut taloudelliset neuvonantajat pitivät sotaretkeä liian kalliina. Prokopioksen mukaan Justinianus alkoikin epäröidä, mutta kun eräs piispa kertoi unesta, jossa jumala oli luvannut tulla roomalaisten avuksi, Justinianus innostui uudestaan ja päätti aloittaa sodan. Konstantinopolissa oli myös joukko vaikutusvaltaisia kauppiaita, kirkonmiehiä ja syrjäytettyjä maanomistajia, jotka painostivat Justinianusta. Sotaretken komentoon valittiin Belisarius, joka oli taistellut persialaisia vastaan idässä ja ollut mukana kukistamassa Nika-kapinaa Konstantinopolissa.
Armeijan koostumus
Aikalaishistorioitsija Prokopios, joka osallistui myös itsekin sotaretkelle ja kirjoitti teoksen "Justinianuksen sotien historia", on kuvannut Belisariuksen armeijaa yksityiskohtaisesti. Armeijan pääosa koostui 5 000 miehestä ratsuväkeä ja 10 000 miehestä jalkaväkeä. Armeijaan kuului myös foederatus -joukkoja ja Belisariuksen henkilökohtaiset vartiojoukot bucellariukset, joita nykyhistorioitsija J. B. Bury arvioi olleen noin 1 400–1 500. Lisäksi armeijassa oli kaksi osastoa palkkasotureita: 400 herulia ja 600 hunnia, joita Prokopios kehuu rohkeiksi ja kestäviksi. Joukkojen kuljettamiseen tarvittiin 500 alusta, joissa oli 30 000:n hengen miehistö, pääosin egyptiläisiä, kilikialaisia ja joonian kreikkalaisia. Armeijaa saattamassa oli 92 nopeaa sota-alusta, dromonia, joissa oli 2 000 sotilasta soutajina. Belisariuksen vaimo Antonina ja kirjuri Prokopios lähtivät myös mukaan sotaretkelle. Belisarius oli sotaretken ylipäällikkö, mutta vähentääkseen hänen taakkaansa Justinianus nimitti armeijan prefektiksi entisen pretoriaaniprefektin Arkhelaoksen, joka vastasi armeijan huollosta.
Historioitsija Ian Hughes katsoo, että perinteinen näkemys 15 000 sotilaan armeijasta on väärä, sillä Prokopios ei näytä laskeneen Belisariuksen omia joukkoja tai palkkasotilaita mukaan tähän lukuun ja on myös epäselvää, kuuluiko foederatus -osasto siihen. Hughesin mukaan armeijaan saattoi kuulua ainakin 17 000 miestä ja se oli suuri ja hyvin tasapainotettu. Irlantilainen historioitsija J. B. Bury arvioi armeijaan kuuluneen enintään 16 000 miestä, James Evans ja Warren Treadgold puolestaan noin 18 000.
Vandaalien armeijan koosta ei ole tarkkaa tietoa. Historioitsija Ian Hughes arvioi vandaaleiden väkiluvuksi noin 100 000, mistä voidaan laskea taistelukykyisten miesten määräksi noin 25 000. Vandaalit kärsivät kuitenkin tappioita maureja vastaan, joten armeijaan saattoi Hughesin mukaan kuulua 20 000 miestä. J. B. Buryn mukaan vandaalien armeija oli Geiserikin kuoltua menettänyt tehokkuuttaan, eikä hän usko siinä olleen enempää kuin 30 000 miestä.
Kapinat Vandaalien kuningaskunnassa
Samaan aikaan Vandaalien kuningaskunnassa syttyi kaksi kapinaa. Tripolitaniassa Pudentius nousi kapinaan ja pyysi apua Justinianukselta luvaten liittyä Itä-Rooman valtakuntaan. Justinianus lähetti pienen sotajoukon Tripolitaniaan, joka liittyi Pudentiuksen joukkoihin. Vandaaleilla ei ilmeisesti ollut joukkoja Tripolitaniassa, sillä roomalaiset saivat alueen nopeasti haltuunsa. Tämä tapahtui luultavasti vuonna 533 keväällä tai alkukesällä. Sardiniassa goottilainen Godas, jonka Gelimer oli nimittänyt saaren komentajaksi, nousi kapinaan ja pyysi myös apua Justinianukselta. Historioitsija Ian Hughesin mukaan on todennäköistä, että molemmat kapinajohtajat olivat olleet yhteydessä Justinianukseen, sillä kapinat sattuivat lähes samaan aikaan roomalaisten hyökkäyksen kanssa. Gelimer lähetti veljensä Tzazonin kukistamaan Godasta 5 000 miehen ja 120 aluksen kanssa, mutta joukkoja ei riittänyt enää Pudentiusta vastaan. Suurin osa vandaalien parhaista laivoista lähti Tzazonin mukaan, joten Belisariuksen laivastolla oli vapaa pääsy Pohjois-Afrikkaan. Godas lähetti Justinianukselle kirjeen, jossa hän pyysi lähettämään joukkoja avukseen mutta sanoi myös, ettei tarvinnut roomalaista sotapäällikköä. Kyrillos, yksi foederatus-joukkojen komentajista, lähetettiin 400 miehen kanssa Sardiniaan. Kyrillos matkusti Belisariuksen laivaston mukana, mutta Prokopioksen tekstistä ei kuitenkaan käy ilmi, oliko hänen miehensä otettu Belisariuksen armeijasta.
Laivaston matka
Estääkseen laivaston hajoamisen myrskyssä Belisarius ja hänen upseerinsa matkasivat kolmessa laivassa, joiden purjeet oli maalattu osittain punaisiksi ja joihin oli kiinnitetty lyhtyjä tunnistamisen helpottamiseksi. Abydoksesta laivasto purjehti Sigeioniin ja sieltä Aigeianmeren yli Maléakseen Peloponnesokselle. Matka jatkui edelleen Tainaroniin ja lopulta Mothoneen, Messeniaan. Methonessa roomalaiset saivat Valerianuksen ja Martinuksen toimittamia vahvistuksia. Niiden lukumäärää ei kuitenkaan tiedetä. Matkaa ei pystytty jatkamaan tuulettomuuden vuoksi, ja Belisarius käski joukkonsa maihin organisoidakseen ne paremmin. Samaan aikaan viisisataa sotilasta kuoli syötyään pilaantunutta ruokaa. Johannes Kappadokialainen oli yrittänyt karsia sotaretken menoja ja hankkinut muonaksi leipää, joka ei ollut tarpeeksi hyvin paistettua. Belisarius käski sotilaiden syödä paikallista ruokaa ja lähetti tapahtuneesta tiedon Justinianukselle, mutta ilmeisesti Johanneksen toimet jäivät rankaisematta. Methonesta laivasto jatkoi Zakynthokselle, jossa vesivarastot täytettiin, minkä jälkeen laivat lähtivät ylittämään Adrianmerta. Tuuli oli kuitenkin heikkoa ja vesi ehti pilaantua. Laivasto pääsi Sisiliaan Etnan lähistölle 16. päivänä. Huonot tuuliolosuhteet olivat hidastaneet matkantekoa. Todennäköisesti Kyrillos lähetettiin nyt 400 miehen kanssa Sardiniaan.
Belisarius lähetti Prokopioksen Syrakusaan ostamaan ruokaa ja tarvikkeita joukoille, ja hän sai myös tehtäväkseen hankkia tietoja vandaaleista. Syrakusassa Prokopios tapasikin vanhan ystävänsä, joka toimi kauppiaana. Kauppias kertoi, että hänen palvelijansa oli palannut Karthagosta kolme päivää aikaisemmin ja sanonut, etteivät vandaalit odottaneet hyökkäystä. Tzazon oli lähetetty 5 000 miehen kanssa Sardiniaan, ja kuningas Gelimer oli Hermianan kaupungissa Byzacenassa, neljän päivämatkan päässä rannikosta. Roomalaiset voisivat siis purjehtia Afrikkaan ennen kuin vandaalit saisivat tietää heistä. Prokopios matkasi kauppiaan palvelijan kanssa Cataniaan, missä Belisarius saisi kuulustella häntä henkilökohtaisesti. Dorotheos oli sillä välin kuollut, ja joukot surivat häntä suuresti. Belisarius käski laivaston matkaan. Roomalaiset ohittivat Gauluksen (nykyinen Gozo) ja Melitan (nykyinen Malta) saaret ja rantautuivat vastarintaa kohtaamatta syyskuun alussa Caput Vadassa (nykyinen Ras Kaboudia). Roomalaiset pystyttivät leirin ja löysivät sattumalta raikasta lähdevettä, mitä pidettiin hyvänä enteenä sotaretkelle.
Kohti Karthagoa
thumb|left|upright|Osa [[Ravennassa sijaitsevaa mosaiikkia, jonka uskotaan esittävän Belisariusta.]]
Roomalaisten saavuttua Afrikkaan Belisarius rankaisi joitakin sotilaita, jotka oli saatu kiinni ruoan ryöstelystä. Hän halusi pysyä hyvissä väleissä paikallisten asukkaiden kanssa ja määräsi, että sotilaiden oli maksettava heille ruoasta. Sotilaille kerrottiin, että alueen asukkaat olivat yhä roomalaisia ja heitä tuli kohdella hyvin, jotteivat he siirtyisi vandaalien puolelle. Samana päivänä Belisarius lähetti osaston bucellarius -ratsumiehiä Boriadesin komennossa valtaamaan Syllectumin kaupungin, joka oli päivämarssin päässä. Boriadesta kiellettiin tiukasti vahingoittamasta kaupungin asukkaita. Roomalaiset pääsivät kaupunkiin huomaamatta vankkurien joukossa ja ottivat portin haltuunsa. Kun kaupungin asukkaat huomasivat tämän, he antautuivat ja luovuttivat kaupungin porttien avaimet Belisariukselle. Roomalaiset vangitsivat erään vandaalien lähetin, ja Belisarius antoi hänelle kultaa ja kirjeen vietäväksi vandaalien johtajille. Siinä selitettiin hyökkäyksen syyt, ilmoitettiin, että Justinianus ei käynyt sotaa vandaalien kansaa vaan Gelimeriä vastaan, ja pyydettiin vandaalijohtajien tukea. Lähetti kuitenkin pelkäsi, että hän jäisi kiinni propagandan levittämisestä, eikä vienyt kirjettä perille.
Kun Gelimer sai tietää maihinnoususta, hän käski ensin veljensä Ammatan teloittaa Hilderikin. Seuraavaksi hän komensi Ammatan joukot Ad Decimumin solaan, noin 12 kilometriä Karthagosta etelään, minne hän suunnitteli väijytystä. Ammatan piti tukkia solan pohjoinen ulosmenotie, ja kun Belisariuksen joukot saapuisivat, Ammata hyökkäisi heidän etujoukkojaan vastaan ja ajaisi roomalaiset takaisin solaan, toivon mukaan aiheuttaen sekaannusta ja epäjärjestystä. Samalla Gelimerin joukot saapuisivat etelästä ja hyökkäisivät roomalaisten selustaan. Suunnitelma oli yksinkertainen, mutta sen toteutuminen oli pitkälti sen varassa, että Ammatan ja Gelimerin joukot pystyisivät hyökkäämään oikeaan aikaan.
Belisarius marssitti samaan aikaan armeijaansa kohti Karthagoa. Hän antoi 300 bucellariusta optionsa Johannes Armenialaisen komentoon. Tämä oli optiona vastuussa Belisariuksen palveluskunnan raha-asioista mutta toimi myös sotilaskomentajana. Johannes sai tehtäväkseen kulkea pari kilometriä pääjoukon edellä ja raportoida vihollisen liikkeistä, ja 600 hunnin piti vartioida samalla tavoin armeijan vasenta sivustaa. Belisarius piti parhaat osastonsa jälkijoukossa siltä varalta, että Gelimerin armeija hyökkäisi etelästä heitä vastaan, ja laivaston piti seurata armeijaa merellä. Roomalaiset marssivat Syllectumiin, missä asukkaat ilmoittivat tukevansa Belisariusta. Armeija marssi noin 14 kilometriä päivässä, ja sen kohtaamat kaupungit antoivat tukensa Belisariukselle. Joukot marssivat Leptis Minorin kaupungin läpi Hadrumetumiin ja sieltä edelleen Grasseen, josta oli Karthagoon 64 kilometriä ja jossa Gelimerin lähettämät etummaiset joukot ottivat yhteen Belisariuksen armeijan jälkijoukkojen kanssa. Lyhyen kahakan jälkeen molemmat osapuolet vetäytyivät leireihinsä. Belisarius kohtasi nyt matkan vaarallisimman osan: Karthagoon vievä tie jatkui sisämaahan, mutta rannikko kaartoi pohjoiseen muodostaen Cap Bonin niemen, ja laivasto joutui purjehtimaan niemen ympäri Belisariuksen näkymättömiin. Belisarius antoi prefekti Arkhelaokselle ja laivaston päällikölle Kalonymokselle ohjeen suunnata kohti Karthagoa mutta pysytellä ainakin 35 kilometrin päässä. Sitten hän johti joukkonsa kohti Karthagon tien kymmenen mailin kiveä (Ad Decimum).
Ad Decimumin taistelu
thumb|Vandaalien suunnitelma Ad Decimumin taistelussa.
Belisarius pystytti leirin 6 kilometrin päähän Ad Decimumista 13. syyskuuta ja lähetti Johanneksen joukot edelle, samalla kun hunnit turvasivat yhä vasenta sivustaa. Jalkaväen Belisarius sijoitti puolustusasemiin leiriin, minne hän jätti Antoninan ja kuormaston, ja lähti ratsuväen kanssa tiedustelemaan vihollisen sijaintia ja vahvuuksia. Samalla hän lähetti foederatus-joukot ottamaan yhteyttä Johannekseen. Belisarius ei aikonut taistella tässä vaiheessa. Gelimer puolestaan oli lähettänyt sukulaisensa Gibamunduksen turvaamaan Karthagon, mutta hunnit kohtasivat Gibamunduksen osaston, kukistivat sen ja surmasivat Gibamunduksen. Gelimer ja Ammatas eivät onnistuneet ajoittamaan hyökkäyksiään oikein. Johannes kohtasi Ammataksen joukkojen kolonnan kärjen, ja Ammatas sai surmansa ja hänen joukkonsa pakenivat. Foederatus-joukotkin saapuivat pian paikalle ja ottivat yhteen Gelimerin joukkojen kanssa. Gelimer ajoi ne pakoon, mutta pysähtyi haudatakseen veljensä Ammataksen ruumiin. Sillä aikaa Belisarius saapui paikalle, käytti vandaalien sekaannusta hyväkseen ja kukisti Gelimerin osaston. Ad Decimumin taistelu oli päättynyt Belisariuksen voittoon.
Karthagon antautuminen
Ad Decimumin taistelun jälkeen Gelimer pakeni länteen kohti Bulla Regian tasankoa ja Numidian rajaa. Belisariuksen armeija järjestäytyi uudelleen ja lähti etenemään kohti Karthagoa, jonne se saapui 14. syyskuuta. Oli kuitenkin jo ilta, ja Belisarius pelkäsi väijytystä, vaikka portit olivat auki ja kaupunki oli valaistu. Hän halusi myös pitää miehiään silmällä, jotta he eivät ryhtyisi ryöstelemään. Samaan aikaan laivasto oli purjehtinut Cap Bonin ympäri. Kuultuaan Belisariuksen voitosta laivaston päälliköt päättivät lähestyä Karthagoa ja ankkuroituivat Stagnumiin, seitsemän kilometrin päähän. Kalonymos kokosi joukon merimiehiä ja antoi heidän ryöstellä lähistön kauppiaiden omaisuutta, Belisariuksen käskyistä piittaamatta. Syyskuun 15. päivän aamuna Belisarius ryhmitti joukkonsa taistelumuotoon ja muistutti yhä, ettei asukkaita saanut vahingoittaa. Sitten joukot marssivat Karthagoon, missä asukkaat toivottivat roomalaiset tervetulleiksi. Belisarius ja hänen upseerinsa söivät voittonsa kunniaksi Gelimerin palatsissa juhla-aterian, jonka vandaalit olivat valmistelleet omia voitonjuhliaan varten. Belisariuksen joukot käyttäytyivät hyvin asukkaita kohtaan, ja tämä sai suurimman osan heistä tukemaan valloittajia. Kauppiaat tosin valittivat Belisariukselle Kalonymoksen toimista, ja Prokopioksen mukaan Kalonymos lupasikin palauttaa varastetut tavarat mutta ei koskaan täyttänyt lupaustaan. Kauppiaat onnistuttiin kuitenkin rauhoittamaan. Jotkut vandaalit olivat paenneet kaupungin temppeliin mutta tulivat ulos saatuaan lupauksen, ettei heitä vahingoitettaisi.
Belisarius päätti vahvistaa Karthagon puolustusta vandaalien hyökkäyksen varalta, teetti kaivantoja kaupungin ulkopuolelle ja korjautti muurit. Seuraavien viikkojen ajan Belisarius pysyi Karthagossa seuraamassa linnoitustöiden edistymistä. Samoihin aikoihin Tzazon oli kukistanut Godaksen kapinan, ja koska hän ei tiennyt Karthagon valloituksesta, hänen lähettinsä tulivat kaupunkiin kertomaan voitosta. Belisariuksen joukot vangitsivat heidät. Kyrillos oli myös palannut Karthagoon, ja hänen miehensä olivat tervetullut vahvistus Belisariuksen joukoille. Gelimer oli lähettänyt miehiä visigoottien kuningas Theudiksen luo ehdottamaan liittoa. He olivat kuitenkin matkanneet hyvin hitaasti, ja Theudis, joka oli jo saanut tietää Karthagon valloituksesta, torjui liittoutumisehdotuksen. Gelimerin lähetit palasivat Karthagoon, ja Belisariuksen joukot vangitsivat heidätkin. Belisarius oli näin saanut hyvät tiedot Välimeren tapahtumista. Samaan aikaan Gelimer odotti turhaan tietoja läheteistään ja Tzazonista. Jotkut mauripäälliköt olivat liittoutuneet Gelimerin kanssa, mutta useimmat lupasivat auttaa Belisariusta taistelussa vandaaleja vastaan. Belisarius lähetti heille lahjoja, mutta maurit eivät kuitenkaan osallistuneet taisteluihin vaan pysyttelivät niistä sivussa.
Trikamaronin taistelu
thumb|left|[[Africa ja Numidia.]]
Samaan aikaan kun Belisariuksen joukot korjasivat Karthagon muureja, Gelimer ei jäänyt toimettomaksi. Hän jakoi Bulla Regian tasangon asukkaille rahaa ja yritti saada heidät tukemaan vandaaleja, ja hän lupasi myös palkkion jokaisesta tapetusta roomalaisesta. Gelimeriin liittyivät pian hänen maurilaiset liittolaisensa, joiden lukumäärä tosin oli vähäinen. Hän kutsui myös Tzazonin takaisin Sardiniasta, ja tämän joukot saapuivat ehkä lokakuun puolivälissä. Gelimer päätti marssia Karthagoa vastaan ja houkutella Belisariuksen taistelemaan kaupungin ulkopuolella. Vandaalit olisivat voineet vielä voittaa yhden, ratkaisevan taistelun, mutta heillä ei olisi mahdollisuuksia, jos sota pitkittyisi. Gelimer tuhosi osan Karthagoon johtaneesta akveduktista ja leiriytyi kaupungin lähelle.
Gelimer odotti leirissään ja toivoi, että alueen asukkaat tai Belisariuksen armeijan areiolaiset joukot vaihtaisivat puolta. Hän neuvotteli myös hunnien kanssa, jotka olivat tyytymättömiä palvelukseen roomalaisten riveissä. Belisarius puolestaan vältti taistelua ja odotti, että kaupungit muurit olisi korjattu kokonaan. Hän pysyi valppaana petoksen varalta ja antoi seivästää erään karthagolaisen, joka oli liittynyt vandaalien palvelukseen. Se sai kaikki puolenvaihtoa suunnitelleet karthagolaiset perumaan aikeensa. Belisarius lupasi hunneille, että sodan jälkeen heidän annettaisiin palata kotiinsa ryöstösaaliin kanssa. Hunnit pysyivätkin toistaiseksi Belisariuksen puolella mutta päättivät kuitenkin odottaa, kumpi osapuoli selviytyisi todennäköisemmin voittajana.
Vasta kun linnoitustyöt oli saatu päätökseen, Belisarius päätti marssia Gelimeriä vastaan. Hän lähetti ratsuväen edelle Johannes Armenialaisen komennossa, 500:aa miestä lukuun ottamatta, ja lähti perään jalkaväen ja lopun ratsuväen kanssa seuraavana päivänä. Johannes löysi vandaalien armeijan Trikamaronista, noin 30 kilometrin päässä Karthagosta. Ratkaisevassa Trikamaronin taistelussa joulukuussa 533 Belisarius voitti vandaalit, surmasi Tzazonin ja valtasi vandaalien toiseksi suurimman kaupungin Hippo Regiuksen. Prokopioksen mukaan roomalaiset menettivät taistelussa 50 miestä ja vandaalit 800. Johannes ajoi Gelimeriä takaa viisi päivää, mutta sai sitten surmansa metsästysonnettomuudessa. Hippo Regiuksessa roomalaiset saivat haltuunsa Gelimerin henkilökohtaisen omaisuuden. Belisarius riisui vangitut vandaalit aseista ja lähetti heidät Karthagoon. Hän lähetti myös joukkoja erään Cyrilluksen komennossa valtaamaan Sardinian ja Korsikan. Lisää joukkoja lähetettiin Mauretaniaan, Etelä-Hispaniaan ja Baleaareille. Roomalaiset yrittivät myös vallata Sisiliassa sijaitsevan Lilybaionin, jonka he väittivät olleen vandaalien hallussa, mutta luopuivat aikeistaan, kun gootit vastustivat suunnitelmaa.
Gelimerin antautuminen ja sodan loppu
Hävittyään taistelun Gelimer pakeni Numidiaan Hippo Regiuksen kaupunkiin ja sieltä maurien muinaiseen kaupunkiin Medeukseen, joka sijaitsi Papuavuoren rinteillä. Kaupungin asukkaat olivat Gelimerin liittolaisia ja valmiina kestämään piiritystä. Belisarius lähetti herulijohtaja Pharaksen 400 miehen kanssa saartamaan Medeuksen ja suuntasi itse Hippo Regiukseen.
Gelimer oli antanut sihteerilleen Bonifatiukselle ohjeen, että vandaalien valtion kassa pitäisi lastata laivoihin Hippo Regiuksessa ja viedä tappion uhatessa visigoottien kuninkaan Theudiksen luo. Bonifatius lähtikin purjehtimaan kohti Espanjaa, mutta epäsuotuisat tuulet ajoivat laivat takaisin ja myrsky sulki ne satamaan. Bonifatius lähetti miehiä Belisariuksen luo kertomaan, että valtion kassa oli hänellä, mutta kielsi paljastamasta sen tarkkaa sijaintia, kunnes saisi takeet omasta turvallisuudestaan. Belisarius hyväksyi ehdotuksen, ja Bonifatius päästettiin vapaaksi ja hänen sallittiin pitää omaisuutensa. Roomalaiset saivat kassan haltuunsa, mutta Prokopioksen mukaan Bonifatius varasti siitä suuren osan.
Kun Medeuksen piiritystä oli jatkunut monta viikkoa, Pharas kävi kärsimättömäksi ja johdatti miehensä hyökkäykseen kaupunkia vastaan. Reitin jyrkkyyden ja puolustajien valppauden takia hyökkäys kuitenkin epäonnistui ja Pharas menetti 110 miestä. Osoittautui, että Pharas ei pystynyt valtaamaan kaupunkia eikä Gelimer pakenemaan sieltä. Pharas yritti suostutella Gelimeriä antautumaan ja lupasi, että häntä kohdeltaisiin kuninkaan arvoisesti. Gelimer kuitenkin kieltäytyi, ja Prokopioksen mukaan hän pyysi vain saada leipää, pesusienen, leipää ja lyyran. Viestintuoja selitti, että Gelimer ei ollut syönyt leipää aikoihin ja pesusieni oli hänen silmiensä pesemistä varten. Lyyraa taas tarvittiin soittamaan suruvirttä, jonka Gelimer oli säveltänyt epäonnensa vuoksi. Pharas täytti Gelimerin pyynnön mutta ei kuitenkaan hellittänyt piiritystä, ja lopulta vaikean talven jälkeen ja nälkäkuoleman uhatessa Gelimer antautui vuoden 534 maaliskuun lopulla.
Gelimer vietiin Belisariuksen eteen Karthagoon. Prokopioksen mukaan Gelimer nauroi hillittömästi, niin että jotkut pitivät häntä hulluna. Hänen ystävänsä kuitenkin selittivät, että hän oli aivan järjissään ja vain nauroi kurjaa onneaan, kun hän oli ensin saanut kuninkaallisen syntyperän ja suuren omaisuuden, mutta menettänyt lopulta kaiken.
Sodan jälkeen
thumb|upright=1.25|Justinianus I:n aikana takaisin vallatut alueet merkitty vihreällä. Sodassa häviö merkitsi vandaalien kuningaskunnan loppua. Kun Belisarius jatkoi vallattujen provinssien uudelleenjärjestelyä, eräät hänen upseereistaan alkoivat juonitella ja yrittivät syrjäyttää hänet. Juonittelijat käskivät kahden lähetin mennä keisari Justinianuksen puheille ja väittää, että Belisarius aikoi nousta kapinaan ja ryhtyä vandaalien kuninkaaksi. Belisariuksen onneksi toinen läheteistä vangittiin, joten hän sai tietää juonittelusta. Keisari päätti koetella Belisariuksen uskollisuutta ja antoi hänelle mahdollisuuden valita: hän voisi joko jäädä Afrikkaan tai palata Konstantinopoliin ja ilmoittautua keisarille. Todistaakseen uskollisuutensa Belisarius päätti palata.
Baazigar
Baazigar (suomeksi ”Peluri”) on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen jännityselokuva, jonka on ohjannut Abbas-Mustan. Pääosia näyttelivät Shah Rukh Khan, Kajol ja Shilpa Shetty. Elokuva oli aikanaan hyvin suosittu ja se voitti neljä Filmfare Awards -palkintoa, mukaan lukien parhaasta miespääosasta.
Vandaalisota
Sodan jälkeen
Prokopios väittää Salatussa historiassaan (tunnetaan myös nimellä Anekdota), jonka hän kirjoitti hyökkäykseksi keisari Justinianusta vastaan, että keisari syytti Belisariusta maanpetoksesta ja kutsui tämän Konstantinopoliin vastaamaan syytteisiin. Tämä on kuitenkin vain panettelua. Justinianus ei koskaan syyttänyt Belisariusta petoksesta.
Baazigar
Juoni
Madan Chopra (Dalip Tahil) on vilpillisin keinoin vallannut Vishwanath Sharman (Anant Mahadevan) yrityksen. Tämä johtaa Sharman perheen ongelmien ja sairastelun kierteeseen, mikä maksaa sekä Vishwanathin että tämän pienen tyttären hengen. Vuosien epäonni saa Vishwanathin lesken Shobhan (Raakhee) mielen järkkymään ja heidän poikansa Ajay (Shah Rukh Khan) vannoo kostoa Madan Chopralle. 15 vuotta myöhemmin aikuinen Ajay liehittelee Seemaa (Shilpa Shetty), Madanin tyttäristä nuorempaa, tapaillessaan samalla toista tytärtä Priyaa (Kajol) valenimen turvin. Kostonhimoinen Ajay tappaa Seeman työntäen tämän alas katolta, mikä saa kuoleman näyttämään itsemurhalta. Priya kuitenkin uskoo vahvasti sisarensa kuoleman olleen murha ja alkaa selvittää murhaajan henkilöllisyyttä poliisiystävänsä Karanin (Siddharth Ray) avulla.
Vandaalisota
Sodan jälkeen
Roomalaiset saivat sotasaaliina muun muassa aarteita, jotka Titus oli ryöstänyt Jerusalemista vuonna 70. Vandaalit olivat puolestaan ryöstäneet ne Roomasta, mutta nyt ne lähetettiin takaisin Jerusalemin kirkkoihin. 2 000 vandaalisoturia pestattiin Itä-Rooman palvelukseen. Heidät järjestettiin viiteen 400 miehen joukko-osastoon, Vandali Justiniani (”Justinianuksen vandaalit”), ja lähetettiin Persian vastaiselle rajalle. Justinianus antoi Gelimerille Galatiasta maatilan, missä hän asui sukulaisineen kuolemaansa saakka.
Vallatusta Pohjois-Afrikan alueesta muodostettiin vuonna 534 African pretoriaaniprefektuuri, jonka ensimmäiseksi pretoriaaniprefektiksi ja sotilaskomentajaksi nimitettiin Solomon. Vaikka vandaalit oli lyöty, Itä-Rooman joukot kävivät Pohjois-Afrikassa pitkään sotaa maureja vastaan. Belisarius palasi Pohjois-Afrikkaan vuonna 536 kukistamaan armeijassa noussutta kapinaa. Solomon kuoli maureja vastaan käydyssä taistelussa vuonna 544, ja hänen seuraajakseen tuli hänen veljenpoikansa Sergius, joka osoittautui kuitenkin kyvyttömäksi ja epäsuosituksi. Justinianus lähetti provinssiin pätevän sotapäällikön Johannes Troglitan, joka kukisti maurit Caton kenttien taistelussa vuonna 548, minkä jälkeen rauha palasi joksikin aikaa alueelle. Taistelut jatkuivat kuitenkin vielä 570- ja 580-luvuilla. Vuonna 578 keisari Tiberius II Constantinus nimitti African magister militumiksi Gennadiuksen, joka surmasi maurien päällikön ja vahvisti alueen linnoituksia. Keisari Maurikioksen 500-luvun lopulla suorittamien uudistusten jälkeen provinssi oli suhteellisen rauhallinen ja kukoistava. Vuonna 698 arabit valloittivat Karthagon ja itäroomalaiset menettivät Pohjois-Afrikan provinssinsa.
Antiikin lähteet
Aikalaishistorioitsija Prokopios Caesarealaisen pääteos Justinianuksen sotien historia (nimi vaihtelee eri käsikirjoituksissa) on tärkein lähde vandaalisodasta. Teos koostuu kahdeksasta kirjasta, joista 3. ja 4. käsittelevät vandaalisotaa. Prokopios alkoi luultavasti kirjoittaa teosta vuonna 540 ja sai sen valmiiksi 550-luvun alussa. Prokopios oli Belisariuksen lainopillinen avustaja ja sihteeri, ja hän oli itse mukana sotaretkellä Pohjois-Afrikassa.
Haladžin kieli
Haladžin kieli on Iranissa asuvien haladžien puhuma turkkilainen kieli.
Turkkilaiset haladžit asuvat pienellä alueella Qomin länsipuolella 200 kilometriä Teheranista lounaaseen. Heitä arvioidaan olevan noin 20 000 henkeä. Haladžeiksi kutsutaan myös erästä iranilaista kieltä puhuvaa kansanryhmää.
Gerhard Doerferin mukaan haladži on eronnut kantaturkista heti tšuvassin ja bolgaarin jälkeen. Eräät tutkijat ovat pitäneet sitä azerin kielen murteena. Nykyään sen katsotaan olevan itsenäinen oguusilainen kieli.
Haladži toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielenään puhujat käyttävät persiaa. Enemmistö osaa myös azeria. Kieli on katoamassa varsinkin alueen länsiosassa, jossa iranilaisvaikutus on ollut voimakasta.
Georg Andersen
Georg Andersen (s. 7. tammikuuta 1963) on norjalainen kuulantyöntäjä. Hänen parhaita saavutuksiaan olivat kuulantyönnössä sisäratojen EM- ja MM-pronssit vuonna 1989 tuloksilla 20,22 ja 20,98 sekä ulkoratojen EM-pronssi vuonna 1990 tuloksella 20,71. Norjan mestaruuden Andersen voitti neljä kertaa vuosina 1987, 1988, 1990 ja 1995.
Andersen oli hopealla myös Tokion MM-kilpailuissa vuonna 1991 työnnettyään tuloksen 20,81, mutta hänen suorituksensa hylättiin anabolisia steroideja sisältäneen dopingnäytteen vuoksi. Hän palasi dopingrikkeistään saamansa kilpailukiellon jälkeen kilpailemaan vielä vuoden 1995 MM-kisoihin mutta jäi tuolloin karsintaan tuloksella 18,84.
Andersen ehti uransa aikana edustaa kolme eri seuraa: IK Granea, IK Tjalvea ja Urædd Friidrettiä.
Siviiliammatiltaan Andersen on poliisi. Myös hänen poikansa Stian Andersen oli urheilija, joka kilpaili yleisurheilun moniotteluissa junioreiden arvokisatasolla saavuttamatta kuitenkaan suurempaa menestystä.
Ellen Cajander
Ellen Sofia Cajander (14. helmikuuta 1863 Mikkeli – 28. helmikuuta 1956) oli suomalainen kielten opettaja ja sanakirjojen ja kielioppaiden tekijä.
Ellen Cajanderin vanhemmat olivat oikeusraatimies Mortimer Cajander (1824–1865) ja Lovisa Hällström. Hän kävi Pietarissa Smolnan instituuttia 1882 ja sen jälkeen Helsingissä ruotsalaisen tyttökoulun yhteydessä toiminutta ruotsalaista jatko-opistoa valmistuen opettajakandidaatiksi 1884. Cajander opiskeli ranskan, saksan ja venäjän kieliä ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1886. Hän toimitti G. W. Edlundin kustantamon vuonna 1891 julkaisemaa venäläis-ruotsalais-suomalaista sanakirjaa. Cajander toimi kääntäjänä ja piti oppikursseja venäjän, ranskan, englannin ja saksan kielissä. Hän laati kielioppaita ja sanakirjoja joiden kustantajana oli helsinkiläinen Lindstedtin Antikvaarinen kirjakauppa.
Kuotsjärvi
Kuotsjärvi on Paatsjoen vesistöön kuuluva järvi Nikkelin kunnan pohjoisosassa Petsamon piirissä Murmanskin alueella Venäjällä. Kuotsjärvi on pohjois-eteläsuunnassa pitkämäinen järvi ja se sijaitsee Paatsjoen ja Petsamontunturien välisellä alueella Norjan rajan tuntumassa. Järvi laskee Paatsjokeen hyvin lyhyttä lasku-uomaa myöten. Kuotsjärven itäpuolella sijaitsee Nikkelin taajama ja pohjoispäässä Mirnyin kylä. Kuotsjärvi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan keskiosassa.
Yosumin!
Yosumin! on Square Enixin kehittämä ja julkaisema pulmapeli. Peli julkaistiin alun perin selainpelinä. Sittemmin siitä on julkaistu omat versionsa Xbox Live Arcadeen (Yosumin! LIVE) sekä Nintendo DS:lle (Yosumin DS).
Tauno Taivainen
Tauno Heikki Taivainen (17. tammikuuta 1908 Ruokolahti – 1971) oli suomalainen kommunisti, joka ryhtyi Etsivän keskuspoliisiin ilmiantajaksi vuonna 1936. Hänestä tuli poliisin merkittävin tietolähde, joka paljasti Suomessa toimineen maanalaisen kommunistisen liikkeen lähes kokonaan. Lisäksi Taivaisen tiedoilla oli osuutensa Kivimäen hallituksen kaatumiseen syksyllä 1936.
Varhaiset vuodet
Taivainen oli varsinaiselta ammatiltaan valaja. 1920-luvun lopulla hän oli mukana kielletyn Suomen kommunistisen nuorisoliiton (SKNL) toiminnassa, kunnes sai lokakuussa 1931 puolentoista vuoden pituisen vankeusrangaistuksen. Taivainen suoritti tuomionsa Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta vapauduttuaan hän liittyi SKP:n johtamaan salaiseen Punaiseen ammattijärjestöön.
Neuvostoliitossa
Kommunistisen toimintansa vuoksi Taivaisen oli vaikea saada töitä, joten heinäkuussa 1934 hän lähti yhdessä Unto Miettisen kanssa opiskelemaan Moskovan Lenin-kouluun. Matka Neuvostoliittoon piti tehdä viranomaisilta salassa, joten miehet matkasivat aluksi Vaasaan, missä he tapasivat etappimiehenä toimineen SKP:n keskuskomitean jäsenen Veikko Hauhian. Taivainen ja Miettinen siirtyivät veneellä Ruotsin puolelle Uumajaan ja matkustivat sieltä edelleen Tukholmaan, jossa he väärillä papereilla nousivat Leningradiin purjehtineeseen neuvostoliittolaiseen rahtilaivaan. Taivainen opiskeli Moskovassa lukuvuoden 1934–1935 salanimellä Erik Friman.
Paluu Suomeen
Ennen Suomeen palaamistaan Taivainen sai Lenin-koulun opettajana toimineelta Arvo ”Poika” Tuomiselta ohjeet tulevasta toimenkuvastaan. Hänestä tehtiin piiriorganisaattori eli instruktori, johon tehtävään sijoitettiin ainoastaan kaikkein lahjakkaimmat koulusta valmistuneet puoluekaaderit. Taivainen lähetettiin takaisin Suomeen lokakuussa 1935. Tuominen käski hänen hakea töitä joltakin paikkakunnalta, missä häntä ei tunnettaisi. Taivaista evästettiin lähtemään mukaan järjestötoimintaan, kuten ammattiliittoon ja sosialidemokraatteihin tai liittymään jopa äärioikeistolaisen IKL:n jäseneksi.
Keväällä 1936 Taivainen sai käskyn lähteä järjestelemään SKP:n hajallaan ollutta Kemin ja Oulun nuorisotoimintaa. Tehtävä kuitenkin epäonnistui, koska osa paikallisista yhteyshenkilöistä ei osoittautunut luotettaviksi, eikä myöskään Pohjois-Suomessa täysin tuntemattomaan Taivaiseen luotettu. Samalla hän paljastui viranomaisille ja joutui pidätetyksi Kemissä, missä Taivainen onnistuttiin värväämään EK:n tietolähteeksi. Ilmiantajana nimillä ”Urmas Uimonen” tai ”P. Uimonen” esiintynyt Taivainen pystyi pian antamaan todella arvokkaita tietoja, kun hän eteni SKP:n organisaatiossa puoluejohdon välittömään alaisuuteen. Taivaisen tehtäviin puolueessa kuului muun muassa Moskovaan lähtevien uusien opiskelijoiden valinta. Viimeisen ryhmänsä hän lähetti matkaan kesällä 1937, ennen kuin Lenin-koulu lakkautettiin Stalinin vainojen ulottuessa myös Kominternin ulkomaisiin työntekijöihin.
Paljastukset
Marraskuussa 1938 poliisi teki sisäministeri Urho Kekkosen alullepanemat kommunistipidätykset, joiden jälkeisessä oikeudenkäynnissä Taivainen oli päätodistaja. Hän paljasti lukuisia SKP:n toiminnassa mukana olleita henkilöitä, Neuvostoliitossa vaikuttaneita suomalaisia ja Espanjan sisällissotaan tasavaltalaisten puolelle taistelemaan lähteneitä vapaaehtoisia. Lisäksi Taivainen kertoi tietojaan muun muassa Moskovan Lenin-koulusta sekä SKP:n ja Kominternin välisistä suhteista. Oikeudenkäynnin ajan myös lehdistö kirjoitti ahkerasti Taivaisen paljastuksista ja kutsui niitä ”taivaallisiksi tarinoiksi”.
Keväällä 1939 tuomion sai yhteensä 18 syytettyä. Heidän joukossaan oli Taivaisen ilmiantamia Espanjan sisällissodan suomalaistaistelijoita, kuten Paavo Koskinen ja Eino Laakso. Muita tuomittuja kommunisteja olivat muun muassa hänen Moskovan matkakumppaninsa Unto Miettinen, Veikko Sippola, Elli Parkkari sekä myöhempi kansanedustaja Elli Stenberg. Myös Taivaiselle langetettiin 3,5 vuoden pituinen vankilatuomio, mutta presidentti Kyösti Kallio armahti hänet jo seuraavana syksynä. Vapautumisensa jälkeen Taivainen työskenteli Valpon hänelle järjestämillä työpaikoilla muun muassa Valtion sytytintehtaalla Jyväskylässä sekä Kilpisjärvellä ja Petsamossa. Taivaisen ei ollut ainoa SKP:n sisällä toiminut ilmiantaja, sillä esimerkiksi hänen Lenin-koulun kurssitoverinsa kotkalainen satamatyömies Väinö Kälviäinen oli poliisin tiedottajana koko sotavuosien ajan.
Taivainen oli jo ennen Kekkosen suurta ”kommunistileikkausta” paljastanut, kuinka SKP aikoi vuoden 1936 eduskuntavaaleissa tukea edistyspuolueen ehdokkaaksi lähtenyttä Ihmisoikeuksien liiton puheenjohtajaa Väinö Lassilaa. EK oli jo aikaisemmin epäillyt Lassilaa kommunistiksi ja katsoi nyt saaneensa lopulliset todisteet. Poliisi ilmoitti tietonsa pääministeri T. M. Kivimäelle, eikä Lassila lopulta päässyt ehdokkaaksi. Samalla EK epäili Ihmisoikeuksien liiton olevan merkittävässä asemassa kommunistien ajamassa kansanrintamassa ja ryhtyi jarruttamaan yhdistyksen rekisteröintiä. Asia ratkaistiin lopulta oikeudenkäynnissä, jonka aikana vahingossa julkisuuteen tulleet EK:n kansanrintamamuistiot johtivat pääministeri Kivimäen hallituksen kaatumiseen syyskuussa 1936. Muistioissa lukuisia eri järjestöjä ja yksityishenkilöitä syytettiin kommunistisiksi.
Devilish Act of Creation
Devilish Act of Creation on puolalaisen death metal -yhtye Thy Diseasen ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2001.
Kokoonpano
Vierailijat
P. F. Sloan
pienoiskuva|P. F. Sloan P. F. Sloan, oik. Philip Schlein (18. syyskuuta 1945 New York, Yhdysvallat – 15. marraskuuta 2015 Los Angeles, Yhdysvallat), oli yhdysvaltalainen laulaja ja laulunsanoittaja. Hän aloitti laulajanuransa 14-vuotiaana singlellä. Ensimmäisen albuminsa hän teki Steve Barrin kanssa pari vuotta myöhemmin perustamanaan duona The Fantastic Paggys, mutta duo toimi usealla muullakin nimellä. Hänen ensimmäinen menestyksensä sanoittajana oli aikakauden protestimielialoja ennakoinut kappale "The Eve of Destruction", jonka hän oli tehnyt mielessään yhtye The Byrds. Byrds ei kuitenkaan kelpuuttanut sitä, ja sen levytti Barry McGuire tunnetuin seurauksin: levyä myytiin miljoonia. Hän julkaisi neljä soololevyjä 1965–1972, jotka eivät kuitenkaan olleet myyntimenestyksiä.
Robert Salo
Robert Salo (s. 7. kesäkuuta 1968 Mustasaari) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän on pelannut Kiekko-Espoossa (nykyään Espoo Blues) ja SM-liigassa yli 300 ottelun verran. Lisäksi Robert Salo on edustanut Vaasan Sportia, ajalla jolloin joukkue ei ollut liigajoukkue.
Yksityiselämä
Robert Salon poika Robin on myös jääkiekkoilija.
P. F. Sloan
Sloan kirjoitti vuonna 2014 ilmestyneet muistelmat What's Exactly The Matter With Me?, jossa hän kertoo alalla kokemistaan ongelmista, kuten ajojahdista ja riistosopimuksista. Hän kärsi mielenterveysongelmista ja joutui 1970-luvulla psykiatriseen hoitoon, jossa ei kuitenkaan uskottu siviilinimellä Philip Schleinina hoitoon tullutta miestä tunnetuksi tähdeksi. Jimmy Webb teki hänestä vuonna 1970 kappaleen "P. F. Sloan".