cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piano
Historia
Pianon kehitys sai alkunsa dulcimer-tyyppisistä soittimista, joihin keskiajalta lähtien yritettiin lukuisia kertoja liittää koskettimisto ja koneisto. Tämän kehityksen tuloksena eriytyivät ensin klavikordi ja cembalo. Modernin pianon kehittäjänä ja jopa keksijänä pidetään italialaista Bartolomeo Cristoforia (1655–1731). Kolme hänen 1720-luvulla rakentamaansa soitinta on säilynyt, ja niiden koneiston toimintaperiaate on sama kuin modernissa konserttiflyygelissä. Cristofori kutsui rakentamiaan soittimia nimellä clavicembalo [tai gravicembalo] col piano e forte eli sananmukaisesti cembalo, jolla voi soittaa hiljaa ja voimakkaasti  (cembalolla, toisin kuin pianolla, äänenvoimakkuus ei vaihtele sen mukaan, kuinka suurella voimalla koskettimia painetaan). Tämäntyyppisiä soittimia ryhdyttiin pian kutsumaan nimillä fortepiano, josta on tullut suomenkielinen nimitys piano. Pianon rakenne on Christoforin jälkeen merkittävästi kehittynyt. Tärkeitä merkkipaaluja ovat mm. valuraudasta valmistettu tukikehikko, jolloin soittimen kokoa ja kielten jännitystä voitiin huomattavasti lisätä, huovan käyttöönotto nahan sijaan vasaroiden päällysteenä sekä koneiston monet kehitysvaiheet. Kehityksen tuloksena pianon ääni on voimistunut ja tullut kantavammaksi.
Modernin mekaanisen, akustisen pianon tekninen rakenne on peräisin 1900-luvun alusta. Sen jälkeen kehitys on ollut vähäistä. Kosteusvaihteluihin reagoivan puun korvaaminen muovilla erityisesti edullisimman hintaluokan pianojen koneistossa, mikä on samalla alentanut valmistuskustannuksia, on viime aikojen muutoksista ehkä merkittävin.
Nykyaikainen piano
thumb|200px|[[Pierre-Auguste Renoir, Kaksi tyttöä pianon ääressä, 1892–1893.]] Nykyisin valmistetaan ja käytetään kahden tyyppisiä pianoja: pystypianoja ja flyygeleitä.
Pystypiano
Pystypiano – jota kutsutaan vain nimellä piano, jos sekaannuksen vaaraa ei ole – on yleinen koti- ja koulusoitin. Rakenne on kompakti ja tilantarve vähäinen. Pystypiano on yleensä hinnaltaan halvempi kuin flyygeli.
Kielet ovat pystysuorassa ja koneisto on soittajasta katsoen kielten edessä. Kaikupohja on vastaavasti kielten takana. Vasarat liikkuvat likimain vaakasuorassa ja palautuvat lepoasentoonsa koneiston jousien voimasta.
Pianon koon mitta on sen korkeus; tällä hetkellä valmistettavien mallien korkeus on yleensä 109–132 cm. Yleensä katsotaan pianon korkeuden kasvaessa saavutettavan etuja äänen laadussa ja kantavuudessa. Suomessa ei ole tapana kutsua pystypianoja niiden korkeuden mukaan eri nimillä, toisin kuin anglo-amerikkalaisessa maailmassa.
Flyygeli
Flyygelin nimitys tulee soittimen muodosta, joka muistuttaa siipeä ( 'siipi').
Flyygelin kielet ovat vaakatasossa, kaikupohja on niiden alla ja vasarat lyövät kieliin altapäin. Vasarat palautuvat lepoasentoon painovoiman vaikutuksesta, eli säädettäviä ja kuoleutuvia jousia ei ole. Flyygelin koneistossa on ominaisuus, joka mahdollistaa saman sävelen nopean toistamisen eli repetition. Flyygelin kielet ovat yleensä pidemmät kuin pystypianon kielet ja kaikupohja on suurempi.
Konserttisoittimena käytetään yksinomaan flyygeliä. Flyygeli on myös ammattilaisen ja vaativan harrastajan soitin, sillä flyygelin koneisto on nopeampi kuin perinteisen pystypianon. Flyygeli on kuitenkin tilaa vievä ja usein hyvin kallis. Pienimmät flyygelit ovat noin 150 cm pitkiä. Konserttiflyygelinä yleisen Steinway & Sonsin D-mallin pituus on 274 cm ja paino 480 kg. Tämän kokoista flyygeliä kutsutaan täysmittaiseksi.
Ääniala
Nykyään valmistettavien ja käytettävien pianojen ääniala on liki poikkeuksetta 7 ¼ oktaavia eli 7 oktaavia ja pieni terssi. Koskettimia on vastaavasti 88, joista 52 valkoista ja 36 mustaa. Matalin sävel, joka pianolla voidaan soittaa, on subkontraoktaavin A (A2) ja korkein viisiviivainen c (c5).
Kokeiluja äänialan laajentamiseksi on tehty, mutta se ei ole yleistynyt. Itävaltalainen Bösendorfer-tehdas valmistaa flyygeliä, malli 290 Imperial (mallimerkintä viittaa soittimen kokonaispituuteen), jossa on yhdeksän ylimääräistä bassokosketinta. Alin soitettava sävel on siis subkontraoktaavin C (C2), jonka perustaajuus on noin 16,5 Hz. Ääni on niin matala, että yksittäiset värähdykset kuuluvat. Sekaannusten välttämiseksi ylimääräiset "valkoiset" koskettimet ovat väriltään mustia tai laajennus voidaan haluttaessa peittää kannella.
Kielet
Pianon keskialueella ja diskantissa jokaista säveltä kohden on kolme jäykästä teräslangasta, ns. pianolangasta, valmistettua kieltä, jotka viritetään samalle taajuudelle. Kolmen kielen ryhmää kutsutaan kielikuoroksi tai lyhyemmin vain kuoroksi. Bassoaluetta kohti siirryttäessä kuoron kielien määrä vähenee ensin kahteen, ja alimpia säveliä vastaa vain yksi kieli.
Jännitetyn kielen perustaajuus f saadaan Mersennen kaavasta:
kun L on kielen värähtelevän osan pituus; T voima, jolla kieltä jännitetään, ja m kielen massa pituusyksikköä kohden.
Jännitys ja massa ovat neliöjuuressa, mikä osoittaa, että kielen pituuden muutoksella on värähtelytaajuuden kannalta olennaisesti suurempi merkitys kuin jännityksen tai massan muutoksilla. Pianon ääniala on kuitenkin niin laaja, että jos koko ääniala katettaisiin suhteessa samanmassaisilla ja samassa jännityksessä olevilla kielillä, matalimman ja korkeimman kielen pituuksien suhde olisi noin 150:1, mikä olisi käytännössä mahdotonta. Siksi kielilangan paksuus kasvaa siirryttäessä diskantista bassoon. Basson kielet tulisivat homogeenisesta teräslangasta valmistettuina liian paksuiksi, minkä vuoksi bassoalueella kielet tehdään kiertämällä teräslangan ympärille tiukka kuparilankaspiraali. Alimmissa kielissä kuparilankaa saatetaan lisätä vielä toinenkin kerros.
Viisiviivaisen c:n kielien pituus on kaikissa pianoissa noin 54 mm. Matalimpien sävelten kielten pituus määräytyy soittimen koon asettamien rajoitusten mukaan. Konserttiflyygelin A2:n pituus on 2010 mm (Steinway & Sons D-malli). Pystypianon pisimmät kielet ovat tästä enimmillään noin puolet, matalissa soittimissa vielä vähemmän.
Koneisto
Koskettimia painettaessa pianon koneisto välittää soittajan sormien energian vasaraan. Koneisto on monimutkainen vipu- ja jousijärjestelmä, jonka toiminta on niin nopea, ettei sitä pysty ihmissilmällä seuraamaan. Seuraava selostus kuvaa vain keskeiset vipujen liikkeet.
Pystypianon koneiston toiminta
Pystypianon koneisto
left|250px
(1) Viritystukki (2) Viritystappi (3) Agraffi eli kieliruuvi (pystypianossa harvoin) (4) Koneiston kiinnitysruuvi (5) Kieli (6) Sammuttaja (7) Sammuttajan varsi (8) Vasaran istukka (9) Koneistopalkki (10) Sammuttimien nostovipu (11) Lusikka (12) Kosketin (13) Pilotti (14) Pääjäsen (15) Työntäjän mutka (16) Löysäysnuppi (17) Työntäjä (18) Koppari (19) Kannus (20) Vasaralista (21) Vasara
Soittajan painaessa pystypianon kosketinta (12) sen takapäässä oleva pilotti (13) kohottaa pääjäsentä (14) ja siihen akseloitua työntäjää (17) ylöspäin. Työntäjän yläpää kääntää vasaran istukkaa (8) jolloin istukkaan varrella kiinnitetty vasara (21) lähtee liikkeelle kohti kieliä (5).
Koskettimen ja koneiston ollessa noin liikkeensä puolivälissä kohtaa pääjäsenen lusikka (11) sammuttimen varren (7) ja sammuttaja (6) nousee irti kielistä, jotka siis voivat nyt värähdellä vapaasti siihen saakka kunnes kosketin vapautetaan.
Kosketin, koneisto ja vasara jatkavat liikettään, kunnes vasara on muutaman millimetrin päässä kielistä. Sillä hetkellä työntäjän alapäässä oleva mutka kohtaa löysäysnupin (16), joka pääjäsenen jatkaessa edelleen nousuaan pakottaa työntäjän yläpään luistamaan pois vasaran istukan alta. Kuvassa työntäjän yläpää siirtyy oikealle. Yhteys koskettimen ja vasaran välillä katkeaa; tätä tapahtumaa kutsutaan löysäykseksi tai irrotukseksi.
Vasara jatkaa liikettään oman liike-energiansa voimasta, iskeytyy kieliin ja kimpoaa kielen jousivoiman voimasta takaisin. Kosketin on tässä vaiheessa edelleen alas painettuna ja pääjäsen siis yläasennossaan, näin vasara ei pääse palautumaan kokonaan lepoasentoonsa, vaan jää kannuksen (19) varassa kiinni koppariin (18). Kun kosketin vapautetaan, pääjäsenen ja työntäjän mutkan väliin viritetty kierrejousi siirtää työntäjää niin, että työntäjän yläpää kääntyy takaisin vasaran istukan alle (kuvassa vasemmalle) ja koneisto on valmis uuteen iskuun.
Jos uusi isku tapahtuu välittömästi, ei vasara ehdi palautua lepoasentoonsa vasaralistan (20) varaan vaan liike kohden kieliä alkaa heti kopparin vapautettua vasaran istukan. Tämä helpottaa saman sävelen nopeaa toistoa (repetitiota), joskaan pystypianon repetitio ei ole likikään niin varma, täsmällinen ja nopea kuin flyygelissä. Jos samaa kosketinta ei isketä heti uudelleen, vasara palautuu lepoasentoonsa oman jousensa (kaareva lattajousi kuvassa vasaran istukan ja sammuttajan varren välissä; ei numeroitu) voimasta ja istukkaan kiinnitetyn nykäisijän nauhan (kuvassa kopparin alapuolella) vetämänä. Samalla sammutin palautuu jousensa voimasta takaisin kieliin kiinni ja tukahduttaa kielten värähtelyn: ääni sammuu.
Flyygelin koneiston toiminta
Flyygelin koneisto
left|500px
(1) Kosketin (2) Pilotti (3) Pääjäsen (4) Löysäysnuppi (5) Työntäjä (6) Vasaran kapseli ja ruuvi (7) Pysähdyttäjän (ruuvi) (8) Vasaran varsi (9) Repetitio- eli toistojäsen (10) Vasara (11) Koppari (12) Sammuttimen vipu (13) Sammuttimen nostolista (14) Lusikka (15) Sammuttaja (16) Kieli (17) (Valurauta)kehys (18) Agraffi eli kieliruuvi (19) Viritystappi (20) Viritystukki
Soittajan painaessa flyygelin kosketinta (1) pilotti (2) nostaa pääjäsentä (3) ja siihen akseloitua työntäjää (5). Työntäjä on suoraan kontaktissa vasaran varressa (8) olevan rullan kanssa, koska repetitiojäsenessä (9) on reikä, jonka läpi työntäjän yläpää pääsee liikkumaan. Työntäjä työntää vasaran liikkeeseen ylöspäin kohti kieliä.
Koskettimen ollessa noin liikkeensä puolivälissä koskettimen takapää kohtaa lusikan (14), joka nostaa sammuttimen vivun (12) ja siihen teräspuikolla kiinnitetyn sammuttajan (15) ylös ja irti kielistä, jotka voivat nyt värähdellä vapaasti siihen saakka, kunnes kosketin vapautetaan.
Kosketin, koneisto ja vasara jatkavat liikettään, kunnes vasara on muutaman millimetrin päässä kielistä. Sillä hetkellä työntäjän alapäässä oleva mutka kohtaa löysäysnupin (4), joka pääjäsenen ja työntäjän jatkaessa edelleen nousuaan pakottaa työntäjän yläpään pois vasaran rullan alta. Kuvassa työntäjän yläpää siirtyy oikealle. Yhteys koskettimen ja vasaran välillä katkeaa; tätä tapahtumaa kutsutaan löysäykseksi tai irrotukseksi.
Vasara jatkaa liikettään oman liike-energiansa voimasta, iskeytyy kieliin ja kimpoaa takaisin. Koska työntäjä on irti-asennossa, vasaran rulla kohtaa työntäjän sijasta repetitiojäsenen. Repetitiojäsen on noussut ylös vasaran rullaa seuraten repetitiojousen voimasta (ohut ruskea kaareva viivamainen rakenne pääjäsenen ja repetitiojäsen välissä; ei numeroitu kuvassa). Vasara palautuessaan painaa repetitiojäsen alas jännittäen samalla jousen ja lopuksi jää kiinni koppariin (11).
Kosketin on alhaalla, se pitää sammuttajan irti kielestä ja samalla pitää kopparilla kiinni vasaraa keskiasennossa. Repetitiojousi on jännittyneenä, repetitiojäsen kiinni rullassa. Kun nyt soittaja antaa koskettimen nousta hivenen ylös, repetitiomekanismi toimii: repetitiojousi nostaa repetitiojäsenen välityksellä vasaraa niin, että työntäjä pääsee luistamaan takaisin rullan alle. Koneisto on valmiina uuteen toimintosykliin, vaikka kosketin on lähes alhaalla.
Repetitiomekanismin merkitys on siinä, että koneisto on täysin valmiina, vaikka kosketin on vielä liki ala-asennossa: soittajan ei tarvitse odottaa koskettimen palautumista takaisin lepoasentoon, vaan hän voi iskeä kosketinta sen ollessa vain osittain palautuneena. Koska kosketin on massaltaan ja inertialtaan koneiston suurin ja hitain osa, tämä seikka on kriittinen repetition kannalta. Äärimmäisen herkäksi säädetty koneisto voi toistaa iskun jopa 1/15 sekunnin välein, rajoittava tekijä on vain pianistin sorminäppäryys.
Jos uutta iskua ei heti tule, vaan kosketin vapautetaan täysin, painovoima palauttaa vasaran ala-asentoonsa ja koneisto palautuu lepoon. Sammuttaja laskeutuu kieliin, vaimentaa niiden värähtelyn ja ääni lakkaa kuulumasta.
Toimintaperiaatteen seurauksia
Pystypianon ja flyygelin koneisto on rakennettu siten, että vasaran iskeytyessä kieliin (äänen syntyhetki, kontaktihetki) yhteyttä koskettimen ja vasaran välillä ei ole. Yhteyttä ei siis ole liioin soittajan ja kielen välillä. Tämä on välttämätöntä, jotta vasara pääsee kimpoamaan irti kielistä ja kielet voivat jatkaa värähtelyään vapaasti. Jos vasara iskun jälkeen jäisi kontaktiin kielten kanssa, ääni sammuisi heti alukkeen jälkeen.
Tärkein seuraus tästä rakenneperiaatteesta on, että vasaran nopeus kontaktihetkellä (vasaran loppunopeus vasaran koskettaessa kieltä) on ainoa ääneen (äänen laatuun tai voimakkuuteen) vaikuttava parametri, johon soittaja voi soittaessaan vaikuttaa. Tässä yhteydessä tietoisesti jätetään huomiotta pedaalit, muut mahdollisesti vapaana olevat kielet ja niiden resonanssi ja muut vastaavat seikat. Pianossa ei esimerkiksi ole vibratoa (toisin kuin klavikordissa) tai viulun jousitekniikkaan verrattavia sävytysmahdollisuuksia.
Tästä huolimatta käsite kosketus on pianonsoiton keskeisiä käsitteitä. Puhtaan fysikaalisesti ajatellen sillä seikalla, miten soittaja ja koneisto yhdessä soitettaessa toimivat, ei kuitenkaan ole muuta merkitystä kuin se, kuinka suuren liike-energian vasara on löysäyshetkellä koskettimen ja koneiston välityksellä soittajan sormesta saanut eli, koska tietyn soittimen tietyn vasaran massa ja koneiston muut ominaisuudet ovat vakiot, mikä on vasaran loppunopeus.
Koskettimisto
thumb|[[Steinway & Sons-merkkisen flyygelin koskettimistoa.]] Pianon koneistoa ja vasaroiden liikettä hallitaan koskettimilla. Koskettimet muodostavat kokonaisuuden, jota kutsutaan koskettimistoksi tai klaviatuuriksi. Koskettimiston muoto ja suhteet vakiintuivat jo ennen pianon keksimistä. Pianoon otettiin käyttöön uruissa, klavikordissa, cembalossa ja muissa aikaisemmissa kosketinsoittimissa käytössä ollut valmiiksi kehitetty koskettimisto. Sama klaviatuurijärjestely on siirtynyt moniin uusiin soittimiin, kuten celestaan ja sähköisiin kosketinsoittimiin.
Pianon koskettimet toimivat keinulaudan tavoin: soittajan painaessa koskettimen näkyvää osaa kosketin kääntyy tukipisteen varassa ja koskettimen takapää nousee ja aktivoi koneiston. Koskettimessa ei ole akselia ja se pysyy linjassa koskettimen alla olevien pystysuorien nastojen varassa. Nastat on sovitettu mahtumaan koskettimessa olevien huovalla pehmustettujen kolojen sisään.
Valkoiset koskettimet päällystettiin perinteisesti norsunluulla. Myös valaanluuta on käytetty. Nämä eläimet ovat nykyään rauhoitettuja ja kansainvälisin sopimuksin norsun- ja valaanluun kauppa, tuonti ja vienti on kielletty. Luun käyttö pianon koskettimiin on tätä kautta tietysti loppunut. Tuonnin ja viennin kieltäminen on aiheuttanut myös sen, että vanhoja norsunluisilla koskettimilla varustettuja soittimia ei voi — ainakaan laillisesti — kuljettaa valtioiden rajojen yli edes muuttokuormassa. Valkoiset koskettimet päällystetään nykyään erilaisilla muoveilla, jotka eivät useinkaan ole kaikesta tuotekehityksestä huolimatta ole tuntumaltaan norsunluun veroisia, joskin lupaavia malleja on nähty, esimerkkinä Rolandin patentoima Ivory Feel -teknologia, jossa muovin pintaa uurretaan vastaamaan norsunluussa luonnollisesti ilmeneviä uria. Tasaisen muovipinnan huonona puolena on ensisijaisesti sen nesteensiirtokyky, hiki ja rasva jäävät kerrokseksi koskettimen pinnalle. Myös koskettimen painossa on hieman eroja, mutta laadukkaissa muovikoneistossa tätäkään ongelmaa ei enää ole. Kalleimmat koneistot ovat puukoneistoja, jotka ovat pinnoitettu muovilla, edullisemmissa koneistoissa koko rakenne on muovia.
Mustien koskettimien näkyvään osaan perinteisesti käytetty materiaali on eebenpuu. Myös muita mustia tai tummia puulajeja käytetään, tarvittaessa värjättyinä. Edullisimmissa soittimissa käytetään muovia.
Itse kosketin tehdään tiheäsyisestä kuusesta, männystä tai muusta havupuusta. Tukipisteen kohdalla on kovemmasta puusta tehty vahvike.
thumb|vasen|Pystypianon koneistoa: vasararivistö kuvan yläreunassa.
Vasarat
Pianon vasarat ovat villahuovalla päällystettyä nuijia, jotka kieliin iskeytyessään saattavat kielen värähtelemään.
Vasaran päässä on puinen ydinosa, johon tehtaalla puristetaan suurella paineella kerroksittain huopaa niin, että ulommat huopakerrokset ovat tiukassa jännityksessä ja sisemmät vastaavasti puristuksessa. Jännityksen ja puristuksen tasapaino tekee vasarasta sopivasti kovan ja samalla joustavan. Puiseen ydinosaan porattuun reikään kiinnitetään ohut puinen vasaran varsi.
Vasarahuovan kovuus ja pehmeys, jännityksen ja puristuksen suhde ja huovan laatu vaikuttavat suuresti pianon ääneen. Kielet painavat vasarahuopaan ajan mittaan syvät urat ja tiivistävät huopaa muutoinkin. Urat täytyy hioa aika ajoin pois ja huovan pehmeys palauttaa pistelemällä huopaa neulamaisella työkalulla. Tätä kutsutaan intonoinniksi eli sävytykseksi.
Victoria Principal
Victoria Principal (s. 3. tammikuuta 1950 Fukuoka, Japani) on Yhdysvalloissa vaikuttava näyttelijä. Hänen alkuperäinen nimensä oli Concettina Ree Principale, ja hän on osin filippiiniläistä syntyperää.
Piano
Vasarat
Vasaran ja kielen kosketuskohta kielen pituussuunnassa on äänenlaadun kannalta kriittinen. Erityisesti diskantissa vähäinenkin säädön liukuminen pois paikaltaan on kuuluvissa. Flyygelissä iskupisteen paikka on säädettävissä koneiston lukitusta muuttamalla, pystypianossa tämä ei ole mahdollista.
Victoria Principal
Principal on tunnettu myös kosmetiikkasarjastaan.
Piano
Vasarat
Vasaroiden massa on pianon kehityksen aikana kasvanut. Basson alimman vasaran pää painaa nykyään noin 8,5 grammaa ja vasarat kevenevät diskanttia kohden niin, että ylimmän vasaran paino on noin 4 grammaa. Vasaran kulkema matka lepoasennosta kieleen on noin 45–47 millimetriä.
Victoria Principal
Vuonna 1973 Principal poseerasi Playboy-lehden alastonkuvissa.
Piano
Sammuttajat
Koneiston ollessa lepotilassa kielen päälle on painuneena sammuttaja. Kosketinta painettaessa sammuttaja nousee irti kielestä, joka voi silloin värähdellä vapaasti. Vapautettaessa kosketin, sammuttaja palaa takaisin kiinni kieleen ja tukahduttaa värähtelyn.
Sammuttaja on tukikappaleeseen kiinnitetty villahuovan kappale, joka on muotoiltu kielikuoron mukaan: yksikielisessä kuorossa huovassa on ura, johon kieli painautuu, kaksikielisessä kuorossa on kiilamaiset sammuttajat, jotka painuvat kielten väliin, kolmikielisessä kuorossa on keskialueella kaksoiskiila ja ylempänä litteä levy. Korkeimmassa diskantissa noin 1½–2 oktaavin alueella ei sammuttajia ole lainkaan, sillä ääni vaimenee tällä alueella muutenkin nopeasti ja jatkuvasti vapaana värähtelevät kielet antavat loistoa ja kimallusta alempiin ääniin resonoidessaan niiden mukana.
Kaikupohja ja tallat
Pianon äänen laadun kannalta kaikupohja on keskeisimpiä tekijöitä. Kaikupohja muuttaa kielten värähtelyn ilman värähtelyksi, siis kuultavaksi ääneksi. Kaikupohjan tehtävänä on myös värittää ääntä.
Pianon kaikupohja valmistetaan perinteisesti massiivikuusesta. Laudat sahataan tukista säteen suuntaisesti ja liimataan reunoistaan yhteen yhtenäiseksi levyksi. Puun vuosilustot ovat siis kohtisuorassa pintaan nähden. Puun syyrakenteen tulisi olla mahdollisimman tasainen, suora ja tiheä, tyypillisesti 3–8 vuosilustoa senttimetrillä. Oksia tai minkäänlaisia kasvuvikoja ei tulisi olla. Väriltään vaalean, avaraonteloisen, pehmeän ja keveän kevätpuun osuus vuosilustosta tulisi olla mahdollisimman suuri tummaan kesäpuuhun verrattuna; tästä katsotaan olevan äänellistä etua. Tasainen vaaleansävyinen yleisvaikutelma on siis laadun merkki. Valmis kaikupohja on noin 7–12 millimetriä paksu ja hieman kieliin päin kupera, joustava levy. Pintakäsittelynä on lakkaus.
Massiivipuisen kaikupohjan raaka-ainetta kuivatetaan ulkona ja sisätiloissa useita vuosia. Valmistus on hidasta käsityötä ja korkealaatuinen puu on kallista. Massiivipuinen kaikupohja reagoi voimakkaasti ilmankosteuden vaihteluihin turvoten kosteassa ja supistuen kuivassa. Liian kuivissa olosuhteissa se halkeilee ja menettää kuperuutensa. Näistä syistä erityisesti edullisissa soittimissa ryhdyttiin 1960-luvulta lähtien käyttämään laminoitua kaikupohjaa, joka valmistetaan liimaamalla kerroksittain yhteen höylättyjä tai sorvattuja puuviiluja. Rakenne on sama kuin vanerissa. Laminoitu kaikupohja ei halkeile ja kosteusliikkeet ovat massiivipuista pienemmät. Ongelmana on perinteisesti pidetty laminoidulla kaikupohjalla varustetun soittimen äänenlaatua: ääni vaimenee nopeasti, basso ja keskialue ovat sameita ja voimattomia, kun taas diskantti on liiankin kirkas. Laminoitu kaikupohja on kuitenkin merkittävästi halvempi valmistaa kuin massiivipuinen ja tuotekehitys on parantanut äänenlaatua. Edullisissa ja keskihintaluokan pianoissa sitä käytetään nykyään yleisesti. Kalleimmissa soittimissa käytetään edelleen yksinomaan massiivipuista, traditionaalista kaikupohjarakennetta.
Kaikupohjan alapuolelle (flyygelissä) tai taakse (pystypianossa) liimataan useita äänipinnoja kohtisuoraan syysuuntaa vastaan. Ne tukevat kuperuutta, vaikuttavat värähtelyn jakautumiseen ja leviämiseen ja osaltaan myös sitovat laudoista liimattua kaikupohjaa yhteen.
Kaikupohja ja kielet ovat yhteydessä toisiinsa tallan eli kielisillan välityksessä. Talla välittää kielten värähtelymoodit kaikupohjaan. Pianossa talloja on kaksi: diskantille ja bassolle omansa. Talla on puinen palkki, joka on liimattu kiinni kaikupohjaan ja jonka yli kielet kulkevat. Kielet ja talla painautuvat toisiinsa tiukasti, koska kupera kaikupohja asennetaan pianotehtaalla sellaiselle korkeudelle kielten tasoon nähden, että kuperan, joustavan talla-kaikupohja-äänipinna-yhdistelmän jousivoima nostaa kireälle jännitettyjä kieliä hieman. Vastaavasti kielten jousivoima painaa kaikupohjan kuperuutta litteämmäksi. Näitä samansuuruisia, vastakkaissuuntaisia voimia kutsutaan kaikupohjapaineeksi. Jos paine on liian suuri, ääni on voimakas, mutta vaimenee nopeasti. Jos paine on liian pieni, ääni on voimaton, mutta kestää pitkään.
Kielten jatkuvassa paineessa puuaines vähitellen viruu, jolloin kaikupohjan joustavuus vähenee ja kuperuus pienenee vuosikymmenten mittaan. Tästä syystä pianon ikääntyessä sen ääni vaimenee ja väsyy, vaikka soitin muutoin olisi kunnossa.
Tallassa oleviin reikiin asetetaan teräksiset nastat, jotka poikkeuttavat kieliä sivusuunnassa. Kieli on siis kontaktissa tallaan sekä kohtisuoraan kaikupohjan pintaan nähden että pinnan suuntaisesti. Kontaktipisteiden (jotka siis määräävät kielen värähtelevän osan pituuden) tulee olla erittäin tarkoin samalla kohdalla kielen pituussuunnassa. Valmistusvirheet tässä suhteessa saattavat aiheuttaa sen, että kieli värähtelee useammalla, keskenään riitasoituisella taajuudella. Ääni on epämiellyttävä ja virittäminen ongelmallista.
Viritystukki ja -tapit
Viritystukki on vaahterasta tai muusta kovasta puulajista valmistettu lankku, johon porattuihin reikiin lyödään teräksiset viritystapit. Kielen vapaat päät kiinnitetään tappeihin. Tappeja kiertämällä kielet saadaan viritettyä halutulle äänenkorkeudelle.
Tukki valmistetaan liimaamalla vaahteralautoja kerroksittain yhteen niin, että peräkkäisten lautojen syysuunnat poikkeavat toisistaan. Tällä tavoitellaan mahdollisimman lujaa rakennetta ja kosteusliikkeiden minimointia. Paljon käytetty on rakenne, jossa on 5 tai useampia kerroksia, kukin 4,5–6,5 mm paksu. Toinen yleinen ratkaisu on käyttää noin 1 mm paksuja kerroksia eli puuviilua, jolloin kerroksia tarvitaan useita kymmeniä. Mikään ratkaisu ei ole osoittautunut ehdottomasti muita paremmaksi. Tärkeämpää on raaka-aineen huolellinen valinta, pitkä kuivaus, asianmukainen työstö, oikeanlainen liimaus ja muut valmistustekniset seikat.
Tapin tulee sopia reikäänsä tiukasti, jotta viritys pysyisi mutta olla samalla kuitenkin niin väljä, että pianoa viritettäessä tarpeelliset äärimmäisen pienet muutokset ovat mahdollisia. Viritystukin puuaineksen väsyessä ja kuluessa tapit vähitellen löystyvät, jolloin niitä joudutaan vaihtamaan paksumpiin. Jos tappien ja ympäröivän puun otteen irtoaminen johtuu viritystukin halkeilusta, on soitin yleensä elinkaarensa päässä: viritystukin vaihto on kalliimpaa kuin keskihintaisen soittimen uushankintahinta.
Tukirakenteet
Pianon kielet jännitetään hyvin tiukalle. Tavallisen keskikokoisen pystypianon yhden kielen keskimääräinen jännitys on noin 700 newtonia. Kun kieliä on noin 230, kielien yhteinen soittimen runkoon kohdistuva voima on suuruusluokaltaan 160 kN. Konserttiflyygelin kielten jännitys on yli 260 kN. Nämä voimat ottaa vastaa valurautainen kehys, tukikehikko, jonka ympärille koko piano rakentuu.
Kehys on yhtenäinen hiekkaan valettu valukappale. Valmistusmenetelmällä ei saada sarjatuotannossa täysin samanlaisia tuotteita, jonka vuoksi kehyksiä joudutaan viimeistelemään käsin. Uutta tyhjiövalutekniikkaa on otettu käyttöön. Perinteisesti valurauta maalataan kullanväriseksi.
Suurikokoisissa (yli 120 cm) pystypianoissa pianon taakse asennetaan usein puinen apukehikko. Tämä voidaan korvata mitoittamalla rautakehys erityisen tukevaksi, mutta tällöin soittimen paino nousee huomattavasti. Flyygelissä on säännönmukaisesti tukevat säteittäiset puiset tukipalkit kaikupohjan alapuolella.
Flyygelin puinen kaareva ulkokehä on osa tukirakennetta. Se liitetään pyrstöliitoksin, pulteilla ja liimaamalla metallikehykseen ja puisiin tukipalkkeihin. Pystypianon näkyvät puiset osat ovat irrallisia, ja niillä on merkitystä vain akustisten ominaisuuksien ja ulkonäön kannalta.
Pedaalit
thumb|right|Pedaalit. Pianossa on kaksi tai kolme jaloilla painettavaa pedaalia.
Niin sanotuissa silent-pianoissa keskimmäinen pedaali laskee vasaroiden ja kielten väliin tavallisesti alumiinisen palkin, joka estää kokonaan vasaroiden osumisen kieliin. Uusimmissa silent-pianoissa on koskettimien alla jokaiselle koskettimelle oma infrapunalla toimiva liikkeen tunnistin. Tämä mittaa kunkin koskettimen lyönnin voimakkuuden ja keston. Lisäksi hiljennys- ja sustain-pedaaleissa on omat tunnistimensa, jotka mittaavat pedaaleiden painallukset. Tieto koskettimen ja pedaalin liikkeistä välitetään midi-tekniikalla äänilähteeseen eli soundimoduliin. Se on yleensä sijoitettu näkyviin koskettimiston alapuolelle, josta sitä on helppo käyttää. Äänilähde kytketään esimerkiksi kuulokkeisiin, jolloin pianolla voi harjoitella äänettömästi. Etuna on lisäksi "oikean" pianon tuntuma verrattuna esimerkiksi sähköpianoihin.
Ylläpito
Piano täytyy virittää säännöllisesti. Konserttiflyygeli viritetään ennen jokaista esitystä, ja äänitysstudiossa viritystä voidaan joutua korjaamaan päivittäin useitakin kertoja. Kotikäytössä suositellaan yleisesti viritystä kerran tai kahdesti vuodessa, mutta viritystarve riippuu mm. vaatimustasosta, käytön määrästä ja ympäristön olosuhteista. Kosteudenvaihtelut ovat yksi epävireyden aiheuttajista. Ilmankosteuden noustessa, Suomen olosuhteissa tyypillisesti kesällä, kaikupohjan puu imee itseensä lisää kosteutta ja turpoaa. Tämä lisää kielten jännitystä eli viritystaso nousee. Vastaavasti huoneilman kuivuessa, kuten yleensä talvisaikaan käy, kaikupohja kuivuu, supistuu ja viritys laskee. Muita epävireisyyttä aiheuttavia tekijöitä ovat mm. kielten venyminen (erityisesti uusissa pianoissa), pianon soittaminen ja lämpötilan muutokset. Virittämättä jättämisen ei kuitenkaan tiedetä vahingoittavan pianoa.
Pianon monimutkainen koneisto vaatii aika ajoin säätöä. Säätökohteita on kymmeniä ja jokaisen 88 koskettimen koneisto on säädettävä erikseen. Tehtävä on siis työläs ja hidas, eikä sitä tehdä kotisoittimien kohdalla jokaisella virityskerralla. Konserttisoitin säädetään pianistin tarpeiden ja mieltymysten mukaiseksi aina tarvittaessa.
Intonointi tarkoittaa pianon äänen säätämistä vasarahuopaa eri tavoin käsittelemällä. Vasaran huopa painuu kasaan ja kovettuu käytön myötä. Tällöin soittimen ääni muuttuu kirkkaammaksi ja kovemmaksi. Muutos on suurin yleensä keskialueella ja niiden sävelten kohdalla, jota soitetaan eniten. Vasaroita voidaan pistellä neulamaisella työkalulla, jolloin huopa ja vastaavasti ääni saadaan pehmeämmäksi. Vasarahuopaa voidaan myös tiivistää käsittelemällä sitä lämmöllä ja kosteudella. Pianon ääntä voidaan intonoida muutenkin soittajan vaatimusten mukaisesti kirkkaammaksi, verhotummaksi, hiljaisemmaksi jne.
Pianon virityksen hoitaa usein alan ammattilainen, ja tarkkaan vireeseen saaminen onkin vaikeaa ilman koulutusta ja suurta kokemusta. Tosin nykyaikaiset virityslaitteistot ovat helpottaneet kotivirittämistäkin. Koneiston säätäminen ja intonointi ovat ammattilaisen työtä.
Pianon siirtämisen hankaluutena on toisaalta soittimen paino ja fyysiset mitat ja toisaalta sen herkkyys kolahduksille ja iskuille ja ilmasto-olosuhteiden muutoksille. Pystypianon siirtäminen onnistuu vahvoilta kantajilta suurta varovaisuutta noudattaen. Soittimen paino on valtaosin sen selkäpuolella, jonne useissa pianomalleissa onkin rakennettu kantokahva. Selkäpuolen muut vaakarakenteet eivät kestä nostoa. Piano tulee kuljettaa pystyasennossa. Kuljetusauton tavaratilan tulee olla umpinainen, sopivasti pehmustettu ja tarvittaessa lämmitettävä, koska soitin ei kestä sadetta, kosteaa ulkoilmaa tai kylmyyttä.
Flyygelin kuljettamiseksi täytyy sen jalat irrottaa ja koko pedaalirakennelma purkaa. Soitin kaadetaan pitkälle sivulleen ja nostetaan erikoisvalmisteisen kuljetusalustan päälle. Flyygelin kuljettaminen on siihen erikoistuneiden yritysten työtä.
Agustinia
Agustinia on sukupuuttoon kuollut sauropodien suku, joka eli varhaisen liitukauden Apt-vaiheelta Alba-vaiheelle.
Piirteet
Tämän keskikokoisen sauropodin hämmästyttävin piirre oli sen selässä sijainnut luulevyjen asetelma. Ne olivat stegosaurien laattojen tapaan kääntyneet sivuttain. Ne olivat suorakulmaisia, vaikka jotkut olivat vetäytyneet ulos sivuttain sojottaviksi piikeiksi. Miten loppuun ruumiista tulee, jotkut piirteet viittavat sen olleen diplodocidi, kun taas toiset ovat epäilyksettä titanosauri. Tällä hetkellä luokittelu on epäselvä. Agustinian pituus oli arviolta 15 metriä.
Fossiilit
Monien muiden sauropodien tapaan myös Agustinia tunnetaan epätäydellisistä fossiileista. Ne löydettiin Patagoniasta, Argentiinasta, Neuquénin maakunnasta 1990-luvun lopulla. Agustinialla oli hämmästyttäviä suojalevyjä hännästä kaulaan, hieman kuten Stegosauruksella. Jos panssari olisi olisi löydetty erillään, sitä tuskin olisi tunnistettu sauropodiksi, sillä vastaavanlaista ei ole tavattu millään muulla sauropodilla. Myöhemmissä tutkimuksissa on ilmennyt, että Agustiniasta löydetyt fossiloituneet suojalevyt saattavatkin olla oikeasti kylki- ja lonkkaluiden osia. Asiasta ei kuitenkaan ole varmuutta. Agustinian nimi oli alun perin Augustia, mutta tämä nimi oli jo käytössä toisella eläimellä, joten nimeksi vaihdettiin Agustinia.
McLaren MCL33
McLaren MCL33 on Formula 1 -talli McLarenin käyttämä auto kaudella 2018. Autolla kilpailevat Stoffel Vandoorne ja Fernando Alonso.
Matias Korpela
pienoiskuva|Matias Korpela vuonna 2015.Matias Arttu Oskari Korpela (s. 16. marraskuuta 1989 Pyhäjoki) on suomalainen kilpakävelijä. Hän edustaa Turun Urheiluliittoa ja hänen valmentajanaan toimivat Marko Kivimäki ja Kari Ahonen. Vuoteen 2015 Korpela edusti Raahen Vesaa.
Kalevan kisoista Korpela voitti pronssia 20 kilometrin kävelyssä vuonna 2013 ja 20 000 metrin kävelyssä vuonna 2020. Lisäksi hän on saavuttanut maantiekävelyn SM-kilpailuissa (30 km) kultaa vuonna 2020, hopeaa vuonna 2015 ja pronssia 2012 sekä sisäratojen SM-kilpailuista hopeaa 5 000 metrin kävelystä vuonna 2009 ja 2014 sekä pronssia 2016.
OCLC
Yhtiön perusti Frederick G. Kilgour vuonna 1967.
Yhtiö tarjoaa tietokoneistettuja luettelointi-, viite- ja aineistonjakopalveluja, sähköisiä sisältöjä, kirjastoalan hallinnointia, tallennus- ja verkkopalveluja. OCLC ylläpitää maailman laajinta avointa bibliografista luettelopalvelua verkossa (WorldCat) ja tarjoaa alustan monelle muullekin palvelulle, esimerkiksi VIAF-nimiauktoriteettitunnisteille. WorldCat piti sisällään maailmanlaajuisesti jo 380 miljoonaa tietuetta (records) ja 2,4 miljardia tallennetta (holdings) (2016). OCLC:n jäsenverkostoon kuului noin 17 000 kirjastoa yhteensä 122 maasta; käyttäjissä oli niin koulukirjastoja ja yleisiä kirjastoja kuin maailman suurimpia kansallis- ja tutkimuskirjastoja (2016).
OCLC on laajentunut paljon yritysostojen kautta. Maailman laaja-alaisimmin käytetyimmän kirjastoaineistojen luokittelujärjestelmän eli Deweyn kymmenluokitusjärjestelmän tekijänoikeudet OCLC sai ostettuaan Forest Pressin toiminnot vuonna 1988.
Haltiala
Haltiala on laaja viher- ja ulkoilualue ja Helsingin keskuspuiston osa Pohjois-Helsingissä, Vantaanjoen eteläpuolella. Haltiala on Tuomarinkylän kaupunginosan osa-alue. Haltialassa asuu yhdeksän henkeä (31.12.2018) ja työpaikkoja alueella on 19 (31.12.2017).
Haltialan naapureina ovat etelässä Tuomarinkartano, Torpparinmäki, Paloheinä ja Länsi-Pakila. Länsinaapureita ovat Maununneva, Hakuninmaa ja Kuninkaantammi. Pohjoisessa Vantaanjoen toisella puolella sijaitsevat Vantaan Ylästön, Pakkalan ja Tammiston kaupunginosat. Joen yli kaupunkeja yhdistää Haltialan kohdalla kaksi kevyen liikenteen siltaa, jotka sijaitsevat Pitkäkosken yläjuoksulla ja Haltialan kotieläintilan eteläpuolella.
Haltiala kuuluu peltoineen, metsineen ja joenvarsimaisemineen pohjoisena osana Helsingin keskuspuistoon.
Historia
Haltiala oli vuosina 1589-99 Henrik Larssonin omistama ratsutila, joka varusti ratsumiehen Ruotsin armeijaan yhdessä Helsingin pormestarina toimineen Erik Sigfridssonin ja Kirkonkylän Johan Markussonin kanssa. Henrik Larsson oli naimisissa aatelisen käskynhaltijan Tönne Olsson Wildemanin tyttären Karinin kanssa. Henrik Larssonin jälkeläiset aateloitiin 1600-luvulla Hammarstiernan ja Creutzhammarin nimillä.
Nimen etymologia
Haltialan ruotsinkielinen nimi Tomtbacka esiintyy vanhoissa asiakirjoissa mm. muodoissa Tomtebackäby (1540), Tomtbackeby (1543), Tomtebacka (1544) ja Tomptbacka (1581). Suomalaisen nimiasun sepittäjä on olettanut, että nimen alkuosana on sana tomte (suomalainen vastine haltija 'suojelushahmo', 'tonttu'). Ruotsin sana-asu tomte on kuitenkin lyhentymä vanhoista tomtegubbe, tomtebisse 'tonttu-ukko' yms. sanoista, joissa määriteosa on rakennustonttia merkitsevä sana tomt. Koska paikannimi Tomtbacka periytyy jo keskiajalta, kantasanana on todennäköisimmin juuri tomt eikä tomte. Uudenmaan ruotsin murteesta ja vanhoista karttaselityksistä tunnetaan yhdyssana tomtbacke 'paikka, johon asuintalo on rakennettu ja sen lähin ympäristö', siis tomt-sanan synonyymi. Nimipari Haltiala–Tomtbacka vahvistettiin kaupunginosan nimeksi vuonna 1946. Vuonna 1959 Haltialasta tuli Tuomarinkylän kaupunginosan osa-alue.
Haltialan tila
thumb|left|Haltialan tilan karjaa laitumella. Haltiala-nimellä viitataan usein myös vanhaan maatilaan, jonka rakennuksissa sijaitsee Haltialan kotieläintila. Tilan mailla on neljä luonnonsuojelualuetta:
Aarnialue ja arboretum
Haltialan aarnialue on merkittävä linnustoltaan, kasvikunnaltaan ja eläimistöltään. Siellä pesii mm. pikkusieppo sekä lahoamaan jätettyjen puiden ansiosta paljon kolopesijöitä, kuten tikkoja ja puukiipijöitä. Alueella voi nähdä myös nisäkkäitä, esimerkiksi mäyriä, kettuja, jäniksiä ja oravia. Myös tietyt lepakkolajit viihtyvät alueella.
Niskalan arboretum on Tuomarinkylän kartanon omistajan Jacob Kavaleffin perustama puulajipuisto. Se on perustettu vuosina 1906–1917.
Lehto- ja koskialueet
Haltialan tilalta pääsee myös Pitkäkosken ja Ruutinkosken koski- ja lehtoalueelle. Pitkäkoski on Vantaanjoen alajuoksun pisin luonnontilainen koski. Perinnemaiseman keskellä sijaitseva Ruutinkoski on monipuolinen luontokohde kosteikkoineen ja lehtoineen. Molemmat lehto- ja koskialueet ovat luonnonsuojelualueita ja luokiteltu linnustoltaan arvoluokkaan I. Alueella kasvaa myös useita harvinaisia kasveja kuten luonnonmuistomerkkinä rauhoitettu kynäjalavaryhmä. Molemmat kosket ovat myös merkittäviä koskikalastuspaikkoja pääkaupunkiseudulla.
Palvelut
Haltialan alueen etelälaidalla on Paloheinän ulkoilumaja. Sieltä lähtee monia suosittuja ulkoilureittejä läheiseen maastoon; urista useat ovat valaistuja. Ulkoilua alueella tukee myös Pitkäkosken maja Haltialan luoteisnurkassa.
Paloheinän ja Torpparinmäen kyljessä sijaitseva Paloheinän golfkenttä kuuluu myös Haltialaan.
Dirletonin linna
Dirletonin linna on keskiaikainen linnoitus Dirletonin kylässä Skotlannissa, noin 31 kilometriä Edinburghista itään. 1200-luvulla rakennettu linna vaurioitui pahasti Skotlannin itsenäisyyssodissa. Englannin sisällissodassa Oliver Cromwellin joukot piirittivät sitä vuonna 1650. Sir John Nisbet, jolle omistus siirtyi vuonna 1663, rakennutti läheiselle Archerfieldin tilalle uuden rakennuksen.
Historia
Linnan rakennutti de Vauxin suku 1200-luvulla ja siitä on jäljellä vain sydänlinna. Skotlannin itsenäisyyssotien aikaan linna vaihtoi omistajaa monta kertaa.
Haliburtonit rakennuttivat uuden porttihuoneen 1400-luvulla.
Linna siirtyi valtiolle vuonna 1923 ja sitä hoitaa nykyään Historic Scotland. Läntinen puutarha palautettiin vuonna 1993 David Thompsonin 1800-luvulla suunnittelemaan tyyliin.
Constantine (elokuva)
Constantine on Francis Lawrencen ohjaama vuonna 2005 ensi-iltansa saanut toiminta- ja kauhuelokuva, joka perustuu löyhästi Hellblazer-sarjakuvaan. Elokuva keräsi maailmanlaajuisesti 230 miljoonan dollarin lipputulot.
Juoni
John Constantine polttaa kuin korsteeni ja lähettää ihmisten keskuudessa kulkevia pahoja henkiä takaisin helvettiin, jonne hänet itsekin on tuomittu. Hän on kuitenkin kuolemassa syöpään ja yrittää keksiä keinon päästä taivaaseen. Hän tapaa skeptisen poliisin Angela Dodsonin, jonka kaksoissisko on kuollut hämärissä olosuhteissa. Tapauksen selvittely vie heidät demonien maailmaan ja keskelle yliluonnollisia tapahtumia.
Erot sarjakuvaan
Elokuva sai faneilta ankaria moitteita, sillä sarjakuvassa John Constantine on vaaleahiuksinen britti joka muistuttaa Stingiä, kun taas elokuvassa hän on tummahiuksinen amerikkalainen. Sarjakuvassa Constantine on tuomittu suoraan helvettiin noituuden harjoittamisesta ja isänsä murhayrityksestä; elokuvassa hän yritti itsemurhaa, mikä epäsi häneltä pääsyn taivaaseen.
Videopeli
Elokuvan pohjalta julkaistiin samoihin aikoihin myös samanniminen videopeli.
720p
alt=|pienoiskuva|Kaaviossa on yleisimmät näytön kuvatarkkuudet, ja 720p on yksi 16:9-kuvasuhteen kuvatarkkuuksista (sinisellä). 720p (1 280 × 720 kuvapistettä, kutsutaan teräväpiirtovalmiiksi ja standarditeräväpiirroksi) on progressiivinen eli lomittamaton teräväpiirtotelevision läheteformaatti, jossa on 720 vaakasuuntaista juovaa ja kuvasuhteena 16:9, joka tunnetaan myös laajakuvateräväpiirtotelevisiona (1,78:1). Kaikkissa tärkeimmissä teräväpiirto-TV:n lähetysstandardeissa (kuten SMPTE 292M:ssä) käytetään 720p:n lähetysmuotoa, jonka kuvatarkkuus on 1 280 × 720. On kuitenkin olemassa muitakin tallennusmuotoja, mm. HDV Playback ja videokameroissa käytettävä AVCHD, joissa käytetään 720p:tä teräväpiirtotelevision standarditarkkuudella. Kuvataajuus riippuu standardeista, ja tavallisessa lähetyksessä se on 50 kuvaa sekunnissa (50 Hz) lomittamattomana PAL/SECAM-maissa (Euroopassa, Australiassa, ym.) ja 59,94 Hz NTSC-maissa (Pohjois-Amerikassa, Japanissa, Brasiliassa ym.)
Luku 720 tarkoittaa, että kuvassa on 720 vaakajuovaa (ja pystysuuntainen kuvatarkkuus on 720 kuvapistettä). Kirjain p tarkoittaa peräkkäispyyhkäisyä eli lomittamatonta (progressiivistä) kuvaa. Kun lähetteessä on 60,00 kuvaa sekunnissa, 720p tarjoaa korkeimman mahdollisen hetkellisen kuvatarkkuuden ATSC- ja DVB-standardeissa. Kuvasuhteen oletetaan olevan laajakuva eli 16:9, joten kuvatarkkuus on 1 280 × 720 kuvapistettä (0,9 megapikseliä).
720i (i tarkoittaa lomitettua kuvaa) on virheellinen käsite, joka löytyy lukuisista lähteistä ja julkaisuista. Se on yleensä kirjoitusvirhe, ja kirjoittaja viittaa 720p-teräväpiirtotelevisioformaattiin. Joissakin tapauksissa sitä luullaan virheellisesti todelliseksi 720p:lle vaihtoehtoiseksi tallennusmuodoksi, mutta missään olemassa olevassa tai suunnitellussa lähetysstandardissa ei ole käytetty 720 juovan lomitettua kuvaa millään kuvataajuudella.
Vertailu 1080i:n kanssa
Peräkkäispyyhkäisy vähentää tarvetta ehkäistä välkkymistä laskostamalla vaakajuovia, joiden sävykkyys on korkea. On myös helpompi esittää 50↔60 Hz:n muunnokset ja hidastusleikkeet lomittamattomina.
720p60:n (kuvataajuus 59,94 Hz) etuna verrattuna 480i:hin ja 1080i60:een (29,97 kuvaa sekunnissa, 59,94 Hz) on se, että se vähentää 3:2:n häiriöitä, jotka johtuvat elokuvan kuvataajuuden 24 kuvaa sekunnissa muunnoksesta. 576i ja 1080i50 (25 kuvaa sekunnissa, 50 Hz), jotka ovat yleisiä Euroopassa, eivät kuitenkaan yleensä ole häiriöllisiä, koska elokuva toistetaan yksinkertaisesti 25 Hz:n taajuudella ja äänenkorkeus korjataan 25/24:llä. Tämän vuoksi 720p60:tä käytetään Yhdysvaltojen läheyksissä, kun taas Euroopan lähetyksissä käyteään usein 1080i50:tä kuvataajuudella 24, ja pystysuuntainen kuvatarkkuus on 1920 tai 1440 kaistanleveyden rajoitteista riippuen. Joissakin eurooppalaisissa lähetyksissä käytetään 720p50-lähetysmuotoa. Sitä ovat käyttäneet mm. saksalaiset ARD ja ZDF, norjalainen NRK ja espanjalainen TVE HD. Arte: kaksikielinen ranskalais-saksalainen kanava, jota ARD, ZDF ja France Télévisions tekevät yhteistyössä, lähetetään Saksassa 720p50:nä mutta Ranskassa 1080i50:nä. Belgialainen Vlaamse Radio- en Televisieomroeporganisatie käytti ennen 720p50:ä, mutta siirtyi 1080i50:een muutamia vuosia sitten.
Jarosław Kalinowski
Hänet valittiin ensimmäisen kerran Sejmiin vuonna 1993 ja hänet valittiin uudelleen myös seuraavissa vaaleissa: 1997, 2001, 2005 ja 2007. Vuoden 2005 parlamenttivaaleissa hän sai 15 855 ääntä kahdeksannestatoista vaalipiirissä, Siedlcen vaalipiirissä. Hänet valittiin uudelleen Sejmiin jälleen 21. lokakuuta 2007 pidetyissä parlamenttivaaleissa. Kalinowski valittiin 7. kesäkuuta 2009 Euroopan parlamentin jäseneksi Masovian voivodikunnan vaalipiiristä. Hän sai 51 014 ääntä.
Sotilaspoliisi
Tunnukset
Suomessa varusmiessotilaspoliisin koulutushaaratunnus on vaakunakilven sisällä oleva miekka, jonka kahvana on leijonan pää. Koulutushaaratunnus on samankaltainen kuin poliisin käyttämä tunnus, jossa miekkaleijona on sijoitettu ovaalin sisään. Leijonan päällä varustettu miekka on ollut ensimmäisenä käytössä puolustusvoimissa.
Varusmiessotilaspoliisit käyttävät sotilaspoliisitehtävissä mustaa hihavaatetta, jossa on sotilaspoliisin lyhenne SP ja mahdollisesti sotilasarvo tai joukko-osastotunnus.
Henkilökuntaan kuuluvat sotilaspoliisit käyttävät sotilaspoliisitehtävissä pääasiallisesti maastopukua ja samaa hihavaatetta kuin varusmiehet tai kokovihreää haalaria, jonka selässä on vihreällä pohjalla valkoinen teksti SOTILASPOLIISI. Tästä poiketen sotilaspoliisit, jotka suorittavat virkatehtäviä pääasiassa varuskuntien ulkopuolella, ovat oikeutettuja palvelusohjesäännön mukaisesti poikkeamaan sotilaspuvusta annetuista säädöksistä. Tyypillisesti nämä ovat virassa olevia operatiivisten osastojen sekä Pääesikunnan sotilaspoliiseja.
Sotilaspoliisit Suomessa
Talvisodan aikana sotapoliisin tehtävät eivät vielä ehtineet kaikilta osin vakiintua. Esimerkkeinä mainitaan seuraavia 7. Sotapoliisikomppanian suorittamia tehtäviä: liikenteen ohjaus, kohteiden vartiointi, siviilien evakuointi, junapartioiden asettaminen ja päivystys rautatieasemilla, sotavankien kuljetukset ja vartiointi järjestelypaikoilla ja desanttien etsintä.
Puolustusvoimien henkilöstöä ryhdyttiin kouluttamaan sotilaspoliisitehtäviin vuonna 1963 kun Sotilaspoliisikoulu perustettiin Helsinkiin osaksi erillistä autokomppaniaa Mechelininkadun kasarmeille.
Suceava (piirikunta)
Suceava [suˈt͡ʃe̯ava] on piirikunta Romanian Moldaviassa ja Bukovinassa. Piirikunnan pääkaupunki on Suceava. Sen pinta-ala on 8 554 km² ja siellä on noin 631 410 asukasta (vuonna 2014).
Maantiede
Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 8 554 km². Alueen länsiosassa kohoaa Karpaattien vuoristo. Itään päin siirryttäessä maasto muuttu alavaksi. Piirikunnan läpi virtaa Siretjoki.
Ruskeala (Karjalan tasavalta)
pienoiskuva|Ruskealan eläintarha 24.10.2016 Ruskeala on Karjalan tasavallan Sortavalan piirin Kaalamon maalaiskunnassa sijaitseva maaseututaajama Venäjällä. Taajama on entinen Suomen Ruskealan kirkonkylä, joka sijaitsee noin 30 kilometriä Sortavalasta pohjoiseen. Kansainvälinen matkailutie, Sininen tie, Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Venäjälle Äänisen rannalle, kulkee Ruskealan kautta. thumb|Ruskeala-kauppaliike Ruskealassa vuonna 2008
Sotilaspoliisi
Sotilaspoliisit Suomessa
Normaaliolojen eli rauhan aikana vartio- ja päivystystehtävää suorittavien sotilaspoliisien tehtävänä on järjestyksen turvaaminen puolustusvoimien alueilla. Sotilaspoliisin toimivalta perustuu erilaisiin säädöksiin, esimerkiksi laki puolustusvoimista (jossa erityisesti turvallisuuden ja järjestyksen ylläpitoa koskeva luku) ja yleinen palvelusohjesääntö.
Ruskeala (Karjalan tasavalta)
Eläintarha
Ruskealassa on eläintarha, jossa on jo yli 45 eläinlajia. Eläintarhan erikoisuuksia ovat esimerkiksi kissaeläimiin lukeutuva servaali, Afrikasta peräisin oleva antilooppi ja koiran kokoinen hirvieläin kiinanmuntjakki.
Suceava (piirikunta)
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan piirikunnassa oli 614 451 asukasta ja sen väestötiheys oli 71,84 asukasta neliökilometrillä.
Sotilaspoliisi
Sotilaspoliisit Suomessa
Poikkeusolojen aikana sotilaspoliisijoukkojen tehtäviin kuuluvat seuranta-, valvonta-, tarkkailu-, etsintä- ja kiinniottotehtävät ja tuhoamistehtävät. Erikoisjoukkojen vastaiseen toimintaan kuuluvat myös avainkohteiden ja -henkilöiden suojaamistehtävät. Kohteiden suojaustehtävistä vastaavat pääsääntöisesti vartiokomppaniat.
Suceava (piirikunta)
Väestö
Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 96,14 prosenttia, romaneja 1,92 prosenttia, ukrainalaisia 0,92 prosenttia, lipovaneja 0,27 prosenttia ja saksalaisia 0,11 prosenttia.
David Roberts
150px|thumb|David Roberts vuonna 1844 David Roberts (24. lokakuuta 1796 Stockbridge, Edinburgh – 25. marraskuuta 1864) oli skotlantilainen taidemaalari. Hänet tunnetaan erityisesti Egyptiin ja Lähi-itään liittyvistä orientalistisita maalauksistaan, joita hän teki 1840-luvulla.
Jeff Stinco
thumb|Jeff Stinco Jean-François "Jeff" Stinco (s. 22. elokuuta 1978) on kanadalainen rockmuusikko, joka tunnetaan parhaiten Simple Plan -yhtyeen kitaristina. Hän syntyi Montréalissa, Québecissä. Vuonna 1999 hän tapasi entiset lukiotoverinsa Chuck Comeaun sekä Sébastien Lefebvren. Stinco on esiintynyt myös näyttelijänä muun muassa elokuvassa Nitro (2007).
David Roberts
Roberts teki pitkiä matkoja Lähi-idässä. Näillä matkoilla tehdyt työt sekä samoista aiheista tehdyt öljymaalaukset tekivät hänestä tunnetun. Vuonna 1841 hänet valittiin Kuninkaalliseen taideakatemiaan.