cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irlannin laivasto
Tehtävät ja organisaatio
Laivaston organisaation muodostavat esikunta, operaatioyksikkö, tukiosasto sekä merisotakoulu. Merisotakoulun ei-sotilaallista koulutusta lukuun ottamatta organisaatio on sijoitettu Haulbowlinen laivastotukikohtaan. Kommodorin arvoisen laivastonkomentajan johtamisen tukena on esikunta. Operaatioyksikkö vastaa kaikesta maalla ja merellä tapahtuvasta toiminnasta mukaan lukien laivaston alukset. Tukiyksikkö mahdollistaa laivaston operaatioyksikön toiminnan henkilöstöä kouluttamalla, huoltamalla kalustoa ja teknisesti tukemalla. Merisotakoulu vastaa kaikkien henkilöstöryhmien koulutuksen toteuttamisesta.
Coastal and Marine Service 1923–1924
Irlannin sisällissodan päätyttyä toukokuussa 1923 oli edelleen olemassa riski, että väkivaltaisuudet jatkuisivat tai ulkovallat puuttuisivat maan sisäisiin asioihin. Tällöin maan hallitus perusti Irlannin vapaavaltion rannikko- ja meriosaston, jonka tehtävänä oli estää aseiden salakuljetus sekä valvoa maan kalavesiä. Vaikka vuoden 1921 vapaavaltiosopimus esti sotalaivaston luomisen, tulli- ja kalastuksenvalvontalaivaston ylläpito oli mahdollista.
Rannikkojalkaväki lakkautettiin jo 1. syyskuuta 1923, ja sen tehtävät siirrettiin rannikolle sijoitetuille maavoimien yksiköille. Merivalvontajoukot lakkautettiin 1. joulukuuta. Joukkoon kuuluneiden 200 upseerin ja miehen vastuulla oli ollut rannikkovesien valvonta Carlingford Loughista Movilleen. Lakkauttamisen syynä oli lähinnä sisällissodasta toipuvan maan heikko talous.
Rannikko- ja meriosastolla oli kuitenkin käytössään runsaasti aluksia : Kaikki partioalukset oli aseistettu yhdellä 12 naulan tykillä ja pienemmät etukannelle sijoitetuilla konekivääreillä.
Maan heikon talouden takia Rannikko- ja meriosasto jouduttiin lakkauttamaan 31. maaliskuuta 1924. Kaikki palveluksessa olleet joko kotiutettiin tai siirrettiin maavoimiin. Muirchú siirrettiin maatalous- ja kalastusministeriölle, ja kaikki loput alukset menivät joko myytäväksi tai romutettavaksi.
Ennen toista maailmansotaa
Rannikko- ja meriosaston lakkauttamisesta seurasi, että Irlannin vapaavaltio menetti mahdollisuutensa valvoa aluevesiään. Ainoaksi alukseksi jäänyt Muirchú ei kyennyt valvomaan kalastusalueita. Rannikkojoukkojen lakkauttamiseen päättyi Yhdistyneen kuningaskunnan maahan luoman 109 rannikkovartioaseman valvontatehtävät. Tilalle luotiin vapaaehtoisuuteen perustuva pelastuspalvelu, mutta meripelastus jäi kuitenkin kuninkaallisen meripelastuspalvelun vastuulle.
Vuonna 1926 perustettiin satamakomissio valvomaan ja raportoimaan maan satamien tilaa. Raportti vuodelta 1930 kuvaa satamien toimintaa apaattiseksi ja henkilöstön kiinnostusta satamien ylläpitoon vähäiseksi. Raportissa korostettiin lisäksi tutkimusaluksen puutetta, mikä esti rannikon merikarttojen ajantasaistamisen.
1. heinäkuuta 1937 hyväksyttiin uusi perustuslaki, joka astui voimaan 29. joulukuuta. Laki muutti maan itsenäiseksi Irlannin tasavallaksi, jolloin sopimus vuodelta 1921 lakkasi olemasta voimassa. Kolmivärisestä lipusta tuli kansallislippu, iiristä virallinen kieli ja valtion päämieheksi presidentti. Vuoden 1921 sopimuksen 6. ja 7. artiklojen mukaisesti Britannian hallinnassa ja suojeluksessa oli ollut strategisesti merkittävät Queenstownin, Berehavenin ja Lough Swillyn satamat linnoituksineen. Nyt sen katsottiin loukkaavan maan itsemääräämisoikeutta. Maat pääsivät 25. huhtikuuta 1938 sopimukseen satamien siirrosta Éiren hallintaan 31. joulukuuta mennessä.
Brittijoukkojen poistuttua Irlanti vastasi itse satamiensa suojaamisesta. Luovutettujen satamien suojaksi sijoitettiin kuusi vasta perustettua rannikkotykistöpatteria, joista kaksi oli Lough Swillyssä, kolme Corkissa ja yksi Berehavenissa.
Corkin luonnonsataman suojana olivat Camdenin, Carlislen ja Templebreedyn linnakkeet, joiden aseistuksena oli runsaasti tykkejä ja konekivääreitä. Camdenissa oli yksi 9,2 tuuman, yksi 6 tuuman ja kaksi 18 naulan tykkiä sekä Vickers-konekivääreitä ja Lewis-pikakivääreitä. Carlislessa oli kaksi 6 tuuman tykkiä. Kummallakin linnakkeella oli lisäksi kaksi torpedoputkea. Templebreedyssä oli kaksi 9,2 tuuman vuosimallia 1896 olevaa tykkiä, jotka kumpikin vaativat viidentoista miehen miehistön. Lisäksi satamassa oli Westmorelandin linnake. Kaikkiaan Corkin sataman miehistönä oli 2 377 upseeria ja miehistönjäsentä. Nämä joukot eivät kuuluneet laivastoon vaan palvelivat osana maavoimia.
Marine and Coastwatching Service 1939–1946
Rannikkovalvonta perustettiin 29. elokuuta 1939. Jo maaliskuussa oli perustettu laivastolle varikko Portobellon kasarmille. Miehistön värväys aloitettiin elokuussa, ja 1. syyskuuta palveluksessa oli 34 miestä. Lisäksi rannikolle Cahore Pointin ja Dursey Headin välille oli perustettu kahdeksan valvontapistettä. Lopulta pitkin rannikkoa oli valmistettu kaikkiaan 88 vartiopistettä.
Merivalvonnan ensimmäiset alukset olivat ilmavoimilta siirretyt vesilentokoneiden emälaiva, maalilaiva ja pursi. Vesilentokoneiden emälaiva oli vuoteen 1940 Dublinissa ja sen jälkeen Corkissa. Maalilaiva sijoitettiin jokipartioveneeksi Lough Dergiin Shannoniin, missä se oli aina vuoteen 1945. Ainoastaan 13-jalkainen pursi oli koko palvelusuransa Dublinissa.
Jo toukokuussa oli päätetty, että satamapuolustus tarvitsee myös merellisen elementin. Vielä samassa kuussa tilattiinkin John I. Thornycroft and Companylta Woolstonista kaksi rannikonvalvontaan sopivaa moottoritorpedovenettä. Myöhemmin tilattiin vielä neljä lisää. Kaksi ensimmäistä, M1 ja M2, saapuivat Irlantiin maaliskuussa ja heinäkuussa 1940 ja loput M4, M5 ja M6 vasta 2. ja 23. joulukuuta 1942 sekä 24. helmikuuta 1943. Moottoritorpedoveneitä odotellessa palvelukseen oli 1939 siirretty maatalous- ja kalastusministeriöltä Fort Rannoch ja Muirchu.
Toisen maailmansodan alkaessa Irlannin hallitus yritti ostaa Britanniasta kaksi miinanraivaukseen soveltuvaa aseistettua troolaria, mutta ilman tulosta. 8. lokakuuta 1940 puolustusministeriö hankki S. Palmerilta Ringaskiddystä 162-tonnisen SS Sharkin, joka muutettiin miinalaivaksi. Puolustusministeriön viimeinen sodan ajan hankinta oli 134-tonninen kolmimastoinen kuunari Isaalt, joka palveli koululaivana.
Meri- ja rannikkovalvonta jaettiin 17. heinäkuuta 1942 jälleen kahtia. Viimeisen moottoritorpedoveneen astuessa palvelukseen 1943 oli merivalvonnan käytössä kaikkiaan kymmenen merikelpoista alusta: kuusi moottoritorpedovenettä, kaksi partioalusta, miinalaiva ja koululaiva. Näiden lisäksi oli käytössä yli viisitoista erilaista pienempää alusta, hinaajaa sekä venettä, jotka pääosin olivat satamien käytössä. Yksi näistä pienemmistä aluksista oli 1941 Araninsaarilta pelastettu maihinnousualus, joka palveli Corkin satamassa kuljetusaluksena. Käyttöön otettujen alusten joukossa oli myös kahdeksantoista pelastusvenettä, joita käytettiin merimiesten koulutuksessa.
Vaikka Dublinin satama suljettiin 3. syyskuuta 1939, jolloin ilmavoimien moottoriveneet aloittivat sen valvonnan, niin tosiasiassa vasta 7. kesäkuuta 1940 hallituksen julistama sotatila mahdollisti kauppamerenkulun valvonnan ja se saatiin toteutettua. Meri- ja rannikonvalvonnan tueksi perustettiin 1. heinäkuuta satamavalvojan virat sekä satamavalvonta ja tarkastusosasto. Satamavalvonta ja tarkastusosasto oli kaikkiaan kolmessatoista satamassa. Uudella organisaatiolla oli toimeenpanovalta kaikkiin miehistöihin, laivanvarustajiin ja satamatyöläisiin satamanalueella. Organisaatio lakkautettiin 1. kesäkuuta 1945.
Laivaston paikallisjoukot eli vapaaehtoinen reservi perustettiin 20. syyskuuta 1940 ja se alistettiin suoraan Meri- ja rannikkovalvonnan komentajalle. Vapaaehtoiset muodostivat satamiehisiä rannikkopuolustuskomppanioita, joita kesäkuussa 1942 oli kaikkiaan kaksitoista. Vuonna 1943 perustettiin vielä kaksi komppaniaa. Reservin päätehtävänä oli suojata omalla alueellaan olevia satamia ja rannikkoa, minkä suorittamiseksi tehtiin partioita jalan ja veneillä. Lisäksi joukot vartioivat satamissa olevia aluksia. Maritime Inscription organisoitiin uudelleen 10. kesäkuuta, ja siitä muodostettiin nykyinen laivastonreservi An Slua Muirí. Reservin nimi on sittemmin muutettu muotoon Naval Service Reserve eli Cúltaca Na Seirbhíse Cabhlaigh.
Euroopan sotatoimien päätyttyä Irlannin kaikki sodan ajan erikoismääräykset kumottiin 15. toukokuuta 1945 mennessä, jolloin muun muassa sotaoikeudet, sensuuri ja ulkomaalaisten rekisteröinti lakkautettiin. 15. maaliskuuta 1946 määrättiin merivalvonta puolustushaaraksi, joka tulee organisoida ja varustaa uudelleen rauhanajan tehtäviin.
Irish Naval Service
Irlannin laivasto perustettiin 1947 lakkautetuista toisen maailmansodan meri- ja rannikkovalvonnasta. Henkilöstön lukumäärä laski kolmesta sadasta noin puoleen, mistä se palautui nopeasti neljään sataan. Upseereita oli 23, joista kaksi Britannian kuninkaallisesta laivastosta, yksi Intian laivastosta ja loput kauppalaivastosta. Upseerien koulutus alkoi, kun ensimmäinen irlantilainen kadetti lähetettiin Dartmouthin Royal Naval Collegeen 1947.
Laivasto otti 1946–1947 palvelukseensa kolme Britannialta ostettua Flower-luokan korvettia. Viimeinen sodan aikana palvellut alus poistui palveluksesta 1952, jolloin korvetit muodostivat seuraavina vuosikymmeninä laivaston rungon. Alukset olivat 1960-luvun lopulla käyttöikänsä lopulla, ja ne poistettiin palveluksesta.
Vuoteen 1970 saakka laivasto oli lähinnä rannikon kalastusalueiden valvontaan tarkoitettu osasto. Laivaston merkitys kasvoi, kun sen valvontaan tarkoitettu alue laajeni. Tämä johtui kalastuksen siirtymisestä kauemmas avomerelle, Irlannin merialueiden laajentamisesta kahdestatoista kahteen sataan merimailiin ja rannikon luonnonvaroista.
Vuonna 1984 LÉ Eithne astui palvelukseen. Alus on tähän mennessä suurin alus Irlannin laivastossa. Se on kyennyt operoimaan NAFOn valvontatehtävissä Grand Banksin edustalla Newfoundlandin rannikolla. Maa hankki vuosikymmenen lopulla Britannialta vielä kaksi Peacock-luokan partioalusta.
1990-luvulla laivaston tehtävistä merkittävän osan muodosti salakuljetuksen estäminen. Lisäksi tehtäviin tuli irlantilaisten YK-joukkojen huoltotehtävät muun muassa Libanoniin, Kyprokselle ja entisen Jugoslavian alueille. LÉ Eithne teki Irlannin laivaston ensimmäisen Atlantin ylityksen 1986, kun se vieraili Yhdysvalloissa, mistä seurasi vuoden 2000 kansainvälisen laivastokatselmukseen osallistuminen.
Ilmavoimien merivalvonta
Irlannin ilmavoimat, joiden operoimat lentokoneet osallistuivat merivalvontaan, luopuivat 1991 Beechcraft Super King Air -koneesta. Tämän jälkeen ainoa tehtävään käytettävissä oleva lentokone oli CASA 235 -rahtikone, joka kykeni valvontaan ainoastaan lentäjien näkökyvyn rajoissa.
Vuonna 1994 Irlannin ilmavoimien merilaivue vastaanotti kaksi CASA CN-235 MP Persuader -merivalvontakonetta, jotka on varustettu FLIRillä sekä Littonin V5-tutkalla. Lentokoneiden lisäksi on pelastustehtävissä neljä siviililentäjien lentämää SA345F Dauphin 2 -helikopteria, joista päivystää ainoastaan yksi kerrallaan. Helikopterit ovat Finner Campissa Donegalissa.
Meripelastuspalvelun muodostaa viisi Irish Helicopters Ltd:n operoimaa Sikorsky S-61 -helikopteria. Ne on sijoitettu Dubliniin, Shannoniin, Waterfordiin ja Sligoon.
Kalusto
Palveluksessa olevat kahdeksan ulkovartioalusta soveltuvat pitkiin partiomatkoihin Pohjois-Atlantin vaativissa olosuhteissa.
Nivelmadot
Nivelmadot (Annelida) on yksi eläinkunnan pääjaksoista, johon kuuluvat muun muassa juotikkaat ja lierot. Ensimmäiset nivelmadot ilmaantuivat prekambrikauden lopussa, ja nykyään nivelmadoista tunnetaan yhteensä noin 15 000 lajia. Suomesta nivelmatoja tunnetaan 179 lajin verran.
Rakenne
Perustyypissä jokaisessa jaokkeessa on sivulla kaksiosaiset sukasekkaat jalakkeet eli parapodit. Ruumista peittävän epiteelin pinnalla on ohut kutikula ja alla rengas- ja pitkittäislihasten kerros. Ruumiinontelo on yleensä hyvin kehittynyt, ruoansulatuskanava suora (lähes aina kaksiaukkoinen, jolloin etupään aukko on suu ja takapään aukko on anus) ja verisuonisto umpinainen. Nivelmadoilla ei ole sydäntä. Hengityseliminä ovat iho tai kidukset. Kussakin jaokkeessa on erityseliminä nefridioputket. Nivelmatojen hermosto on rakenteeltaan tikapuumainen, ja sen etupäässä on kaksi suurta hermosolua, jotka muistuttavat alkeellisia aivoja. Nivelmatojen verenkierto on suljettu, ja verenkiertoelimistö muodostuu sykkivistä verisuonista. Niiden hengityselimistönä toimii iho. Joillakin lajeilla on alkeellisia valonaistimia. Sukupuolirauhasten määrä vaihtelee, ja jotkin lajit ovat kaksineuvoisia.
Esiintyminen
Nivelmadot elävät vedessä tai kosteassa maassa lahonsyöjinä tai petoina, ja niissä on myös loisia. Nivelmatoluokkia on kolme; harvasukasmadot, monisukasmadot ja juotikkaat. Tutuin nivelmato on kastemato, joka kuuluu harvasukasmatoihin. Osa nivelmadoista on kaksineuvoisia, eli suvullisessa lisääntymisessä yksilöt voivat olla sekä koiraita että naaraita. Jotkin lajit lisääntyvät suvuttomasti jakautumalla.
Wallace Spearmon
Wallace Spearmon (s. 24. joulukuuta 1984 Chicago) on yhdysvaltalainen pikajuoksija päälajinaan 200 metrin juoksu.
Osakan MM-kisoissa 2007 Spearmon sijoittui 200 metrin juoksussa pronssille ajalla 20,05 ja pikaviestissä hän voitti kultaa Yhdysvaltain joukkueessa. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän sijoittui toiseksi. Pekingin olympialaisissa 2008 hän tuli 200 metrin juoksussa kolmantena maaliin, mutta hänet hylättiin ratarikon vuoksi. Berliinin MM-kisoissa 2009 hän sijoittui jälleen 200 metrin juoksussa pronssille ajalla 19,85. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli toinen ajalla 20,21.
Spearmon voitti Splitin maanosien cupissa 2010 200 metriä ajalla 19,95. Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli samalla matkalla neljäs ajalla 19,90. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui 200 metrin välierissä.
Vuonna 2014 Spearmon sai kolmen kuukauden kilpailukiellon kiellettyjen aineiden listalle kuuluneen Metyyliprednisoloni-lääkkeen käytöstä. Wallace Spearmonin isä on myös nimeltään Wallace ja hän kilpaili myös pikajuoksussa.
Emily Howell Warner
Varhaiset vuodet
Emily Howell Warner (omaa sukua Hanrahan) syntyi 30. lokakuuta 1939 Denverissä, Coloradossa. Hänen äitinsä Emily Violet Boyd oli oopperalaulaja ja kotiäiti ja hänen isänsä John W. Hanrahan kuorma-auton kuljettaja. Perheeseen kuului kuusi lasta, mukaan lukien Warnerin kaksossisko Eileen. Warnerin isovanhemmat olivat irlantilaisia maahanmuuttajia.
Warner valmistui Holy Family High Schoolista Denverissä. Siellä opiskellessaan hän sai ensikosketuksensa ilmailuun luettuaan lentäjä ja kirjailija Antoine de Saint-Exupéryn kirjan Siipien sankarit. Hänen perheellään ei ollut varaa lähettää häntä korkeakouluun, joten high schoolin jälkeen hän kävi liiketalouden kursseja aikuisopistossa, työskenteli May-tavaratalossa ja suunnitteli ryhtyvänsä lentoemännäksi serkkunsa tavoin. Lentoemännän työhön vaadittiin kuitenkin 21 vuoden ikää. Warnerin työtoveri ehdotti, että hän kokeilisi lentämistä ennen uravalintaansa. Niinpä hän lensi vuonna 1958 Frontier Airlinesin Douglas DC-3 -koneen kyydissä Denveristä Gunnisoniin ja takaisin. Hän ihastui lentämiseen, ja paluumatkalla, jolla hän oli ainoa matkustaja, miehistö kutsui hänet ohjaamoon. Perämies huomasi hänen innostuksensa ja kehotti häntä ottamaan lentotunteja.
Clinton Aviation
Kolme päivää ensilentonsa jälkeen Warner meni tapaamaan Clinton Aviation -lentokoulun ja ilmailuyhtiön päälentäjä James E. Munceyä. Ansaitakseen tarpeeksi rahaa lento-opetusta varten Warner irtisanoutui työstään tavaratalossa ja palkkautui sen sijaan Clinton Aviationin vastaanottoon Stapletonin lentokentällä. Hän hankki yksityislentäjän lupakirjansa vuoden sisään ja sai työpaikan lentävänä liikenneraporttien antajana. Hän teki jopa 14-tuntisia työpäiviä: lensi aamulla ja illalla ja teki välissä täyden työpäivän toimistolla. Myöhemmin hän hankki kaupallisen lupakirjan, mittarilentoluvat, monimoottorikoneen lupakirjan ja lopulta lennonopettajan lupakirjan.
Warner toimi lennonopettajana vuodet 1961–1967 lentäen Cessna 150 -koneita. Lennonopettamisen ja liikenneraporttien antamisen lisäksi hän lensi koneita Cessnan tehtailta Wichitasta uusille omistajilleen, kouluttautui ensimmäisenä naisena Yhdysvaltain ilmailuhallinnon sertifioimaksi tarkastuslentäjäksi ja nousi lopulta Clinton Aviationin päälentäjäksi sekä lentotaksi- ja lentokoulutoiminnan johtajaksi. Lentokouluttajana hän oli päävastuussa ohjelmasta, jossa Clinton Aviation koulutti lentäjiä United Airlinesille. Lennonopetusvuosinaan Warner kerrytti yli 7 000 tunnin lentokokemuksen, mikä teki hänestä kokeneemman kuin monet hänen kouluttamistaan lentäjistä, joita palkattiin lentoyhtiöiden palvelukseen.
Liikennelentäjänä
Vuonna 1967, kun moni Warnerin lennonopettajakollegoista Clinton Aviationilla oli palkattu liikennelentäjiksi, Warner päätti itsekin hakea liikennelentäjän paikkaa. Hän lähetti hakemukset United Air Linesille, Continental Airlinesille ja Frontier Airlinesille. Edistääkseen asiaa Warner muun muassa kirjoitti kirjeen Continentalin johtaja Bob Sixin vaimolle Audreylle, joka oli aktiivinen naisten aseman edistämisessä, ja kävi Frontierin toimistolla parin viikon välein tiedustelemassa tilannetta. Naislentäjiin kohdistuneiden ennakkoluulojen lisäksi lentäjien tarve oli vähenemään päin, ja Warnerin hakemukset hylättiin.
Lentäjien tarve alkoi jälleen kasvaa vuonna 1972. Kun Warnerin kollega, jolla oli häntä vähemmän lentokokemusta, palkattiin Frontierille, hän päätti taas keskittyä liikennelentäjän paikan hakemiseen. Hänen Frontier Airlinesilla työskennellyt ystävänsä auttoi Warneria esittelemällä hänet yhtiön lentotoimintojen apulaisjohtajalle Ed O’Neilille. Alkuvuodesta 1973 hän pääsi O’Neilin haastatteluun. Yleensä työhaastettaluihin ei kuulunut tarkastuslentoa lentosimulaattorissa, mutta O’Neil vei Warnerin näyttämään taitonsa Convair 580 -simulaattoriin. Onnistuneen suorituksen jälkeen O’Neil palkkasi hänet, ja hän aloitti tyyppikoulutuksen tammikuussa 1973.
Warner lensi ensimmäisen kerran Frontier Airlinesilla toisena perämiehenä Boeing 737 -koneella Denveristä Las Vegasiin 6. helmikuuta 1973. Ensimmäisen lentonsa jälkeen Warnerille toimitettiin kukkakimppu, jonka oli lähettänyt länsimaiden ensimmäisenä täysaikaisena naislentäjänä pidetty Turi Widerøe. Warner aloitti täysiaikaisena ensimmäisenä perämiehenä seuraavana vuonna. Hänestä tuli Yhdysvaltain ensimmäinen naislentäjä kaupallisessa lentoliikenteessä sitten Helen Richeyn 1930-luvulla ja ensimmäinen täysiaikaiseksi liikennelentäjäksi palkattu nainen. Perämiehenä hän lensi aluksi Convair 580 ja de Havilland Canada DHC-6 Twin Otter -koneilla. Warner hyväksyttiin vuonna 1974 ensimmäisenä naisena liikennelentäjien Air Line Pilots Association -ammattiliittoon. Vuonna 1976 hänet ylennettiin Twin Otterin kapteeniksi, mikä teki hänestä Yhdysvaltain ensimmäisen naispuolisen kapteenin ja toi hänelle runsaasti huomiota tiedotusvälineissä. Myöhemmin hän siirtyi jälleen lentämään myös 737-koneita.
Warner jatkoi Frontier Airlinesin palveluksessa, kunnes yhtiö lopetti toimintansa vuonna 1986. Hän siirtyi Continental Airlinesin palvelukseen, jossa hän samana vuonna johti kapteenina ensimmäistä pelkästään naislentäjistä koostunutta miehistöä. Oltuaan lyhyen aikaa Continentalilla hän siirtyi UPS Airlinesille Boeing 727:n kapteeniksi. Hän lopetti aktiivisen lentämisen vuonna 1990 ja siirtyi Yhdysvaltain ilmailuhallinto FAA:n palvelukseen, jossa hän valvoi FAA:n edustajana United Air Linesin Boeing 737 -lentäjiä. Warner jäi eläkkeelle kesällä 2002. Hänellä oli tuolloin yli 21 000 lentotunnin kokemus, mikä oli siihen aikaan enemmän kuin yhdelläkään toisella naislentäjällä maailmassa.
Eläkkeelle jäätyään Warner jatkoi aktiivista toimintaa ilmailualan järjestöissä ja lensi itse Cessna 182 Skylane -koneella vähintään kerran kuukaudessa. Lentämisen lisäksi hän harrasti murtomaahiihtoa ja ratsastusta. Hän kuoli 80-vuotiaana vanhainkodissa Littletonissa kaatumisen ja Alzheimerin taudin aiheuttamiin komplikaatioihin.
Yksityiselämä
Warner oli naimisissa kahdesti. Vuosina 1963–1965 hän oli naimisissa kansalliskaartin sairaanhoitaja Stanley Howellin kanssa. He saivat yhden lapsen, jonka Warner kasvatti yksinhuoltajana liiton päätyttyä eroon. Vuonna 1976 hän meni naimisiin kiinteistökehittäjä Julius Warnerin kanssa. Pari asui Julius Warnerin perustamalla Ouray Ranch -alueella lähellä Granbyn kaupunkia Coloradossa. Liitto päättyi Julius Warnerin kuolemaan vuonna 2012.
Kunnianosoitukset
Warner sai vuonna 1973 Yhdysvaltain ilmailun vuoden naiselle myönnettävän Amelia Earhart -palkinnon. Hänen Frontier Airlinesin univormusa asetettiin näytteille National Air and Space Museum -ilmailumuseoon vuonna 1976. Vuonna 1978 hän oli mukana perustamassa naispuolisten liikennelentäjien International Society of Women Airline Pilots -järjestöä. Warner nimitettiin Coloradon ilmailun kunniagalleriaan vuonna 1983 ja ilmailun naispuolisten edelläkävijöiden kunniagalleriaan vuonna 1992. Vuonna 1993 hänen kunniakseen istutettiin puu kansainväliseen ystävyysmetsään Amelia Earhartin kotikaupungissa. Vuonna 2001 Warnerista tuli Yhdysvaltain kansallisen naisten kunniagallerian ja vuonna 2002 Coloradon naisten kunniagallerian jäsen. Yhdysvaltain kansalliseen ilmailun kunniagalleriaan hänet otettiin vuonna 2014.
Granbyn kaupungin kirjastoon perustettiin vuonna 1994 Warnerin mukaan nimetty ilmailukoulutuksen resurssikeskus. Kaupungin lentokenttä nimettiin Emily Warner Fieldiksi vuonna 2015.
Weimar
250px|thumb|Weimarin musiikkiakatemia 250px|thumb|Weimarin kaupungintalo Weimar on kaupunki Saksassa Thüringenin osavaltiossa. Sen nykyinen väkiluku on arviolta 62 000. Vanhin merkintä kaupungista on vuodelta 899.
Weimar on yksi Euroopan merkittävistä kulttuuripaikoista, ja se valittiin Euroopan kulttuuripääkaupungiksi vuonna 1999. Weimar on ollut saksalaisen älymystön pyhiinvaelluskohde ainakin myöhäiseltä 1700-luvulta lähtien. Kaupungissa sijaitsevat Johann Wolfgang von Goethen, Friedrich Schillerin ja Friedrich Nietzschen hautapaikat, samoin kuin Goethen ja Schillerin arkistot.
Aikakautta 1919–1933 Saksan historiassa kutsutaan Weimarin tasavallaksi, koska tasavallan perustuslain hyväksynyt kansalliskokous kokoontui Weimarissa pääkaupungin Berliinin ollessa katumellakoineen liian epävakaa.
Weimar oli myös arkkitehtonisen Bauhaus-liikkeen keskus. Kaupungissa sijaitsee useita taidegallerioita, museoita, Saksan kansallisteatteri ja Bauhaus-yliopisto. Toisen maailmansodan aikaan Weimarissa oli keskitysleiri, joka tunnetaan nimellä KZ Buchenwald. Buchenwald on pieni metsä, jossa Goethen kerrotaan mielellään käyneen.
3. syyskuuta 2004 tulipalo ryöstäytyi valloilleen kreivitär Anna Amalian kirjastossa. Kirjasto sisälsi 13 000 nidettä käsittävän kokoelman Goethen mestariteosta Faustia ja kreivittären laajan musiikkikokoelman. Autenttinen luterilainen Raamattu vuodelta 1534 pelastettiin tulipalolta. Rahallisesti vahingot nousivat miljooniin euroihin. Historiallisen kirjaston yli 200 000 niteestä 50 000 tuhoutui. Kirjasto on yksi Euroopan vanhimmista julkisista kirjastoista. Tulipalon aiheuttamat tuhot merkitsevät suurta kulttuurillista tappiota Saksalle, Euroopalle ja koko maailmalle. Osa kirjoista oli kuivapakastettuna Leipzigissa suojattuna mätänemiseltä.
Kirjasto on yksi kahdestatoista rakennuksesta Weimarin klassiselta ajalta, jotka muodostavat Unescon maailmanperintökohteen.
Kuutoset
Kuutoset voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Aino Pesonen
Aino Katariina Pesonen (4. syyskuuta 1884 Turku – 1975 Neuvostoliitto ) oli suomalainen ammattiyhdistysaktiivi ja toimittaja, joka oli yksi Suomen Kommunistisen Puolueen perustajajäsenistä.
Elämä
Turussa syntynyt Pesonen valittiin Hämeenlinnan työväenyhdistyksen naisjaoston puheenjohtajaksi vuonna 1907. Hän kirjoitti myös Hämeen Voimaan sekä toimi Työläisnaisen Hämeenlinnan kirjeenvaihtajana. 1910-luvulla Pesonen vaikutti Helsingissä, jossa hän toimi muun muassa Suomen sosialidemokraattisen naisliiton rahastonhoitajana. Toukokuussa 1917 Pesonen oli perustamassa Suomen Kauppa- ja Liiketyöntekijäin Liittoa.
Sisällissodan aikana Pesonen toimi kansanvaltuuskunnan hallussa olleen Suomen Pankin kassanhoitajana. Sodan loppuvaiheessa hän pakeni Pietariin, ja osallistui Moskovassa elokuussa 1918 järjestettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen. Pesonen palasi pian Suomeen organisoimaan SKP:n maanalaista toimintaa. Hän oli käynnistämässä puolueen toimintaa aluksi Porissa, ja keväällä 1919 Tampereella, jonne Pesonen saapui pidätetyksi joutuneen Lauri Hyrskyluodon tilalle. Talvella 1920 Pesosen seuraajaksi tuli J. H. Lumivuokko.
Vuonna 1921 Pesonen siirtyi Neuvostoliittoon, jossa hän työskenteli 1920–1930-luvuilla Lenin-koulun suomalaissektorin sihteerinä ja Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston kirjastonhoitajana. Niiden lakkauttamisen jälkeen Pesonen toimi vielä kirjastonhoitajana Moskovassa vuoteen 1954 saakka. Hän kävi Suomessa ainakin vuonna 1968, jolloin Pesonen osallistui kunniavieraana SKP:n 50-vuotisjuhliin ja laski seppeleen Santahaminan vankileirin punaisten muistomerkille Aarne Saarisen ja Inkeri Lehtisen kanssa.
Yksityiselämä
Aino Pesosen puoliso oli toimittaja Ville Ojanen, joka teloitettiin Stalinin vainojen aikana vuonna 1938.
Mälkiä (Loppi)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 18,4 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Se sijaitsee Räyskälän ympäristössä Pernunnummella, missä maaperä on muodostunut jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjoen muodostumissa, joista alueella sanduri tai delta on vallitsevin maa-aineksen kasautumismuoto. Sillä on kaksi saarta. Järven rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata lukuun ottamatta pohjoisrannalla Mälkiän maatilan peltoja. Rannolle on rakennettu noin 15 vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet yhdystieltä 16623.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 123,8 metriä mpy. Järven laskee vain lyhyt suo-oja ja sen laskuoja lähtee itäpäästä kohti Viiverinsuota, mutta kääntyy Pohjattomasta Pikku Särkijärven läpi Särkijärveen.
Rhecithangus
thumb|300px|Rooman ja Persian välinen raja myöhäisantiikin aikana. Phoenice Libanensis sijaitsee kartan vasemmassa alalaidassa. Rhecithangus (k. 552) oli itäroomalainen sotilaskomentaja, joka toimi Phoenice Libanensiksen provinssin duxina yhdessä Theoctistuksen kanssa vuonna 541. Hän osallistui sotapäällikkö Belisariuksen johtamalle sotaretkelle persialaisia vastaan ja toimi tämän jälkeen Lazicaan suuntautuneen sotaretken komentajana. Hän kuoli Illyriassa vuonna 552.
Elämä
Rhecithangus oli kotoisin Traakiasta. Hänet mainitaan Phoenice Libanensiksen provinssin sotilaskomentajana eli duxina yhdessä Theoctistuksen kanssa vuonna 541 ja hän piti päämajaansa joko Damaskoksessa tai Palmyrassa. Itä-Rooman ja sassanidien Persian välisen sodan aikana vuonna 541 Rhecithangus ja Theoctistus olivat Belisariuksen kanssa Darassa ja kannattivat sotaretkeä Persiaan. He olivat kuitenkin huolissaan siitä, että heidän provinssinsa altistuisi persialaisten lakhmidiliittolaisten hyökkäyksille. Belisarius sanoi kuitenkin, että nyt oli kesäpäivänseisaus, eivätkä lakhmidit uskonnollisista syistä voineet aloittaa sotaa kahteen kuukauteen. Rhecithangus ja Theoctistus liittyivät joukkoineen mukaan sotaretkelle, ja kun kaksi kuukautta oli melkein kulunut, he vaativat armeijaa palaamaan omille alueille, kuten lopulta tapahtui.
Jonkin ajan kuluttua, mutta ennen vuotta 549, keisari Justinianus I lähetti Rhecithanguksen armeijan kanssa Lazicaan. Hän näyttää kuitenkin viivytelleen, eikä tiedetä pääsikö hän koskaan perille asti.
Rhecithangus oli vuonna 552 yksi Rooman armeijan komentajista Illyriassa, yhdessä Aratiuksen, Leonianuksen ja Arimuthin kanssa. He pysähtyivät juomaan eräälle joelle, kun Itä-Roomaa vastaan kapinoineet gootti Goarin ja langobardi Ildigisalin joukot hyökkäsivät yllättäen ja tappoivat heidät kaikki jättäen Rooman armeijan ilman komentajia.
Aikalaishistorioitsija Prokopios kuvasi Rhecithangusta älykkääksi mieheksi ja hyväksi sotilaaksi.
Neuvostojen talo
Neuvostojen talo voi tarkoittaa ainakin seuraavia Venäjällä sijaitsevia rakennuksia:
Amerikanmerimetso
Amerikanmerimetso (Phalacrocorax auritus) on Pohjois-Amerikan yleisin merimetsolaji.
Levinneisyys
Pohjoisimmillaan lajia tavataan eteläisestä Alaskasta lännessä itärannikon Uuteen Englantiin saakka. Eteläisimmillään lajia tavataan Meksikossa ja Bahamalla. Pohjoisimmat yksilöt muuttavat talveksi lajin eteläisemmille pesimäalueille. Lajia on tavattu harvinaisena harhautuneena vieraana Isossa-Britanniassa tammi-huhtikuussa 1989, Irlannissa marraskuussa 1995 - tammikuussa 1996 ja Azoreilla.
Elinympäristö
Laji viihtyy sekä suolaisissa että makean veden vesistöissä sekä rannikoilla että sisämaassa. Joitakin pesimäyhdyskuntia on tavattu jopa kaivosaltaiden kuivien puiden luota. Lintu ui taitavasti ja sukeltaa syvällekin käyttäen räpylöitään potkurimaisesti hyväksi. thumb|left|250px|Amerikanmerimetsoja, etualalla nuori yksilö
Lisääntyminen
Lintu pesii yhdyskunnissa. Pesä tehdään risuista, joihin naaras munii noin 3-4 munaa maalis-elokuun välillä. Munat ovat sinertäviä.
Ravinto
Amerikanmerimetso syö pääasiassa kalaa, joskus sammakoita ja äyriäisiä.
Kynsilehto
Kynsilehto on Oulun 66. kaupunginosa, ja se sijaitsee Kuusamontien varrella, rajoittuen Takalaanilan, Ruskon, Korvensuoran, Haapalehdon ja Hintan kaupunginosiin. Kaupunginosassa asuu noin 1 600 asukasta.
Johan Jakob Tengström
thumb|Johan Jakob Tengström, [[J. E. Lindhin maalaama muotokuva.]] Johan Jakob Tengström (22. lokakuuta 1787 Kokkola – 11. huhtikuuta 1858 Helsinki) oli suomalainen tiede- ja kirjallisuusmies. Hän toimi 1827–1848 Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston käytännöllisen filosofian professorina. Hän kirjoitti Aura-lehteen sen ilmestyessä 1817–1818 ja kehotti siinä suomen kielen tutkimiseen ja kansanrunouden kokoamiseen. Hänen oma kotinsa oli Turun isänmaallis-kirjallisten harrastusten keskuksena Turun romantiikan aikana.
Tengström oli arkkipiispa Jakob Tengströmin veljenpoika ja vävy. Hänen poikansa Johan Robert Tengström (1823−1847) taas oli isänsä jälkiä seuraten filosofian dosentti ja isänmaallinen kirjailija.
Tengströmin kansallinen kulttuuriohjelma
Aura-seuran jäsenet julkaisivat kansallisia kulttuuriohjelmia. Tähän sarjaa lukeutuu myös Tengströmin kirjoitus Muutamista Suomen kirjallisuuden ja kulttuurin esteistä (Några hinder för Finlands litteratur och kultur, 1817). Ohjelmiin innoitti Suomen asema autonomisena suuriruhtinaskuntana.
Seuran jäsenistä Adolf Iwar Arwidsson kiivaili suomalaisten oman kansallisuuden puolesta. Tengström sen sijaan oli varovainen ja konservatiivinen. Hän kuvasi autonomian ensimmäisiä vuosia mustaksi aukoksi onnellisen muinaisuuden ja uhkaavan tulevaisuuden välissä. Hän pelkäsi maan kulttuurin luisuvan Venäjän vallan alla alaspäin. Tengströmin tulevaisuusskenaarioita kahlitsi ennen kaikkea menneisyyden haikailu. Hänen mielestään historian esimerkit olisivat olleet välttämättömiä, sillä Suomi oli liian köyhä epävarmoihin kokeiluihin.
Tengström etsi suomalaisille kuvastimia luonnosta. Hän ylisti Suomen maaperää, jota virrat, järvet, vuoret, kukkulat ja metsät halkoivat. Suomen ilmastoa hän sen sijaan piti voittamattomana esteenä kulttuurin kehittymiselle: "Missä ihmiseltä vaaditaan raskasta ja uutteraa työtä ensimmäisten fyysillisten tarpeiden tyydyttämiseksi, siellä ei kulttuurin siemen idä niin helposti". Käsitys nojasi Montesquieun maaperä- ja ilmasto-oppiin, jonka mukaan ihmiset ja kasvit saavat eri ilmapiireissä ja eri paikoissa oman fysionomiansa. Käsityksestä versoi deterministinen maailmankuva, jonka mukaan annetut olosuhteet määräsivät kehityksen rajat.
Tengström korosti kunkin kansan ominaislaatua ja murehti ranskalaisen kulttuurin epäsuotuisaa vaikutusta Suomessa. Hänen mukaansa se oli veltostuttanut suomalaiset niin, että nämä olivat alkaneet kaihtaa työtä ja vaivaa ja etsiä aistillisia nautintoja. Pohjolan karu luonto vaati ponnistuksia.
Suomen suuriruhtinas
Suomen suuriruhtinas on historiallinen arvonimi, joka kuului Ruotsin kuninkaan titteleihin vuosina 1581–1809 Suomen ollessa osa Ruotsia ja jota käytettiin Suomen suuriruhtinaskuntaa hallinneesta Venäjän keisarista vuosina 1809–1917.
Ensimmäisen kerran nimitystä käytti tilapäisesti ruotsalainen humanisti Johannes Magnus. Juhana III (aiempi Juhana-herttua) otti voittoja juhliakseen itselleen vuonna 1581 arvonimen Suomen suuriruhtinas. Se kuului sen jälkeen vuosisatojen ajan Ruotsin kuninkaiden virallisiin arvonimiin. Lisäksi sen saivat erillisenä arvonimenä tulevat kuninkaat Sigismund ja Kustaa II Aadolf kruununprinssiaikoinaan sekä Kustaa IV Aadolfin kaksivuotiaana kuollut poika Kaarle Kustaa. Suomen valtiolliselle asemalle nimityksellä ei ollut Ruotsin vallan aikana merkitystä ja joskus sillä tarkoitettiin koko Suomea tai jotain pienempää aluetta siitä.
Keisari-suuriruhtinaiden aika päättyi helmikuun vallankumoukseen maaliskuussa 1917, minkä jälkeen Venäjän väliaikainen hallitus käytti vielä jonkin aikaa entistä suuriruhtinaan valtaa Suomessa.
Otakar Vávra
thumb|Otakar Vávra vuonna 1980 Otakar Vávra (28. helmikuuta 1911 Hradec Králové, Itävalta-Unkari – 15. syyskuuta 2011 Praha, Tšekin tasavalta ) oli tšekkiläinen elokuvaohjaaja.
Vávra syntyi Hradec Královéssa ja opiskeli arkkitehtuuria yliopistoilla Brnossa ja Prahassa. Hän teki elokuva-alan töitä jo opiskeluaikanaan, ja ensimmäinen ohjaus Filosofská historie on vuodelta 1937. Useissa Vávran varhaisissa elokuvissa esiintyi paitsi Lída Baarová, myös hänen vähemmän tunnettu sisarensa Zorka Janů, joka kuoli oman kätensä kautta vain 24-vuotiaana. Vuodelta 1947 on Vávran sodanvastaisesti asennoitunut Karel Čapekin romaaniin pohjautuva Krakatit.
Vávran kenties tunnetuin ohjaus on Václav Kaplickýn kirjaan pohjautuva Kladivo na čarodějnice vuodelta 1969. Hän jatkoi ohjaajantöitä vanhuusiälleen saakka ja antoi huomattavia vaikutteita suurimmalle osalle myöhemmistä tšekkiläisistä ohjaajista. Hänelle myönnettiin vuonna 2002 Tšekin leijona (Český lev, maan tärkein kansallinen elokuvapalkinto) ja vuonna 2004 presidentillinen ansiomitali.
Vávran edellä mainitsemattomien tunnettujen töiden joukkoon kuuluu Romance pro křídlovku (1966). Hänestä tuli vuonna 1963 Prahan esittävien taiteiden akatemian professori, ja hänen opiskelijoidensa joukkoon lukeutuu muiden muassa Miloš Forman.
10P/Tempel
10P/Tempel tai Tempel 2 on Ernst Wilhelm Leberecht Tempelin vuonna 1873 löytämä Jupiterin ryhmään kuuluva komeetta, jonka keskimääräinen etäisyys Auringosta on noin 3,07 AU:ta. Komeetan ytimen läpimitta on noin 11 kilometriä ja albedo noin 0,022, eli se on tummapintainen kappale.
Emile Aiti Waro Leru’a
Emile Aiti Waro Leru’a (s. 9. joulukuuta 1936) on kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 21. joulukuuta 1963 ja nimitettiin Doruma-Dungun hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 15. marraskuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. huhtikuuta 1979. Pääkonsekraattorina toimi Guillaume van den Elzen, jota avustivat Edoardo Rovida ja Augustin Fataki Alueke.
7. toukokuuta 1983 Aiti Waro Leru’asta tuli Doruma-Dungun piispa. 25. syyskuuta 1989 hän sai nimityksen Isiro-Niangaran hiippakunnan piispaksi, jonka tehtävistä hän erosi 24. maaliskuuta 1994.
Need for Speed: World
Need for Speed World on Electronic Artsin julkaisema ajopeli. Peli on julkaistu vuonna Windowsille.
Electronic Arts kutsui peliä ensimmäiseksi MMO-ajopeliksi. Peli on ilmaispeli, jossa osa sisällöstä on saatavilla vain S-Boost-virtuaalivaluutalla, jonka ostaminen vaatii luottokortin.
Huhtikuussa 2015 EA kertoi sulkevansa Need for Speed World -palvelimet 14. heinäkuuta 2015. Samalla he estivät uusien tunnuksien luonnin sekä Play4Free Fundsien siirtämisen pelitilille.
Peli on saanut kritiikkiä maksa-voittaaksesi (pay-to-win) mikrotransaktioista, mutta tuen loppumisen jälkeen harrastajat ovat aloittaneet omia palvelimia ja karsineet mikromaksut pelistä. Harrastajat ovat kaapanneet pelin käyttämän protokollan paketteja ennen pelin sulkemista ja tämän pohjalta tehneet oman toteutuksen pelin tarvitsemalle palvelinohjelmalle. Harrastajien tekemä versio toimii kuitenkin laillisesti harmaalla alueella ja harrastajat ovat pyrkineet saamaan Electronic Artsilta luvan.
La Ley
La Ley on chileläinen, Santiagossa perustettu pop-rockyhtye. Sen ensimmäinen albumi (Desiertos) julkaistiin vuonna 1989. Yhtyeen kitaristi, Andrés Bobe kuoli vuonna 1994. Hänet korvasi Pedro Frugone. Vuonna 2004 La Ley julkaisi kokoelmalevy Historias e Histerian. Vuonna 2005 yhtye ilmoitti jäävänsä tauolle.
Punavatsakukastaja
Punavatsakukastaja (Dicaeum haematostictum) on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Punavatsakukastajaa tavataan kotoperäisenä Filippiineillä, missä sitä esiintyy Länsi-Visayasin alueella. Laji on luokiteltu elinvoimainen lajielinvoimaisksi. Sen kannaksi arvioidaan 10 000 sukukypsää yksilöä.
Elinympäristö
Punavatsakukastaja elää monenlaisissa ympäristöissä alangoilla ja mäillä yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Sitä tavataan luonnontilaisissa ja luonnontilattomissa metsissä, pensasalueilla sekä puutarhoissa.
Yli-Olhava
Yli-Olhava on kylä Iin kunnassa. Kylä sijaitsee noin 16 kilometriä Olhavasta itään seututien 855 varrella Oijärven suunnalla.
Asutus on keskittynyt Olhavajoen läheisyyteen ja sen varrelle. Asukaslukuun (noin 200) lasketaan mukaan myös lähellä sijaitseva Väli-Olhavan kylä. Aikoinaan jokivarren alueella asui lähes toista tuhatta asukasta, jotka harjoittivat lähinnä maa- ja metsätaloutta.
Historiaa
Yli-Olhava kuuluu maakirjoissa Olhavaan ja luultavasti asutus alueella on alkanut useampi sata vuotta sitten. Jokivarsi pysyi pitkään kehittymättömänä verrattuna Iin Haminaan. Tässä syynä olivat usein sattuneet hallat, jotka saattoivat viedä sadon koko kylältä. Lisäksi Olhavajoen tulviminen keväisin alaville pelloille heikensi edelleen viljelyn kannattavuutta. Koulun kylä sai 1923 ja 1930-luvulla Soinin taloon Tuomelaan perustettiin kauppa. Kauppoja oli kylällä vielä 1960-luvulla useita. Tuomelan tilan isäntä Artturi Soini oli mukana Iin valtuustossa ajamassa kylän asioita ja sai muun muassa puhelinpaikan kylään 1950-luvun alussa sekä vesijohdon 1970-luvun ensimmäisinä vuosina.
Erikoisjoukot (brittiläinen televisiosarja)
SAS: Erikoisjoukkojen kovassa koulussa (SAS: Who dares wins) on brittiläinen tositelevisio-ohjelma, jossa joukko taviksia tai julkisuudesta tunnettuja henkilöitä osallistuu lyhennettyyn brittiläisen maavoimien erikoisjoukkojen operaattorin valintakokeeseen.
Aleksanteri Vasten
Aleksanteri Pekanpoika Vasten eli Surka tai Saska Vasten (17. lokakuuta 1881 – 18. tammikuuta 1938) oli pietarinsuomalainen bolševikki, Adolf Taimin veli ja yksi korkea-arvoisimmista punapäälliköistä Tampereella Suomen sisällissodassa vuonna 1918. Hänet tunnetaan myös nimellä Aleksander Wastén. Vasten vangittiin Stalinin puhdistuksissa syyskuussa 1937 ja ammuttiin Leningradissa tammikuussa 1938.
Erikoisjoukot (brittiläinen televisiosarja)
Kurssin aikana kokelaita tullaan kohtelemaan kuin oikeassa koulutuksessa, ja esimerkiksi ravinnon puutteellisuus tai fyysiset kivut voivat tulla vastaan.
Aleksanteri Vasten
Punapäälliköstä punaupseeriksi
Vasten oli työskennellyt Helsingissä viilarina ennen sisällissotaa. Hän liittyi sodassa Helsingin A-komppaniaan, osallistui taisteluihin Vilppulan rintamalla ja kuului Tampereen punaisten pohjoisrintaman esikuntaan. Hän taisteli myös Lahdessa ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle, jossa komensi pataljoonaa suomalaisia punaisia.
Erikoisjoukot (brittiläinen televisiosarja)
Ohjelman idea
Kurssin aluksi joukko vapaaehtoisesti mukaan hakeneita kokelaita saapuu hylättyyn tukikohtaan, joissa heitä majoitetaan ankarissa, todellisuutta kuvaavissa olosuhteissa. Joka päivä he joutuvat kohtaamaan pelkonsa ja kokemaan fyysistä rasitusta raskaissa tehtävissä. Joka jaksolla on oma teema, jonka mukaan tehtävät on kehitetty.
Aleksanteri Vasten
Punapäälliköstä punaupseeriksi
Vasten toimi Neuvostoliitossa SKP:ssä, jonka keskuskomiteaan hän nousi marraskuussa 1923. Hän johti 1920-luvulla Muurmanskin etappikeskusta, josta hoidettiin yhteyksiä Pohjois-Suomeen, Ruotsiin ja Norjaan, ja sitten Lempaalan etappikeskusta vuoteen 1931. SKP:n komennuksille Suomeen lähtevät ja niiltä palaavat toimitsijat viettivät Neuvostoliiton puolella Lempaalassa sijainneessa Wasténin putiikissa yleensä päivän tai pari.
Erikoisjoukot (brittiläinen televisiosarja)
Ohjelman idea
Kurssin lopulla neljä kouluttajaa päättävät, ketkä läpäisevät kurssin. Yhtenä tärkeänä kriteerinä heillä on se, onko kyseinen henkilö valmis olemaan heidän rinnallaan, ja voivatko kouluttajat luottaa tähän oikeassa sotatilanteessa.
Kouluttajat
Kouluttajien tehtävänä ohjelmassa on "mentoroida" kokelaita selviytymään kurssin läpi. Samalla heidän on kuitenkin oltava tiukkoja sääntöjen kanssa, sillä ohjelmassa simuloidaan oikeita taistelutilanteita. Tästä johtuu luontaisesti ohjelmassa kuuluva kovaan ääneen huuto, jolla koetetaan saada myös kokelaiden huomio.
Ohjelman nykyiset kouluttajat ovat Jason "Foxy" Fox, Mark "Billy" Billingham, Chris Oliver, ja Rudy Reyes. Aiemmin mukana olleita kouluttajia mm. Matthew "Ollie" Ollerton, Remi Adeleke sekä Ant Middleton.
Yllä mainituista kouluttajista suurin osa on toiminut Erikoisjoukko-operaatioissa operaattorina ympäri maailmaa, kuten Lähi-idässä. Lisäksi heidän toimeenkuviinsa on saattanut kuulua vaikkapa tärkeiden henkilöiden henkivartijana toimiminen.
Anders Gustaf Westerlund
Anders Gustaf Westerlund (10. toukokuuta 1833 Raahe – 13. tammikuuta 1896 Rantasalmi) oli suomalainen pappi, opettaja ja moninkertainen valtiopäivämies.
Westerlundin vanhemmat olivat kauppias Olof Petter Westerlund ja Maria Elisabet Cajanus ja puoliso vuodesta 1862 Anna Sofia Storm. Kääntäjä Lyyli Reijonen oli heidän tyttärensä. Westerlund tuli ylioppilaaksi 1864, suoritti teologian erotutkinnon ja vihittiin papiksi 1859. Seuraavana vuonna hänestä tuli Kuopiossa vankilan ja lääninsairaalan saarnaaja, minkä ohella hän toimi kaupungissa opettajana. Vuonna 1862 Westerlund siirtyi Varkauteen tehtaan saarnaajaksi ja opettajaksi. Hän oli Rantasalmen kappalainen vuodesta 1882 ja kirkkoherra 1885–1896. Westerlund toimi talonpoikaissäädyn virkamiehenä valtiopäivillä 1863 ja oli itse pappissäädyssä valtiopäivämies 1872, 1877, 1882,1885 ja 1888. Hän oli myös kirkolliskokousedustaja 1876 ja 1886.
Antti Kiviranta
pienoiskuva|upright|Piirros Antti Kivirannasta vuodelta 1918. Antti Hjalmar Kiviranta (30. heinäkuuta 1886 Viljakkala – 26. lokakuuta 1948 Helsinki ) oli suomalainen puuseppä, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana toimi Suomen kansanvaltuuskunnan oikeusasiainvaltuutettuna. Sodan jälkeen Kiviranta jäi Suomeen ja onnistui piileskelemään viranomaisia kevääseen 1920 saakka, mutta sai lopulta pitkän vankeustuomion.
Kiviranta muutti 1910-luvun alussa Tampereelta Helsinkiin, jossa hän oli mukana Suomen Puutekijäin Liiton sekä sosialidemokraattisen puolueen toiminnassa. Vuonna 1912 Kiviranta toimi lyhyen aikaa Helsingin Sosialidemokraattisen Nuorisoseuran puheenjohtajana, ja samana vuonna hänet valittiin myös Suomen Sosialidemokraattisen Nuorisoliiton hallitukseen. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän työskenteli puuseppänä Port Arthuriksi eli Portuksi kutsutussa Katajanokan sotasatamassa.
Toiminta sisällissodan aikana
Kiviranta valittiin sosialidemokraattisen puolueen uusittuun puoluetoimikuntaan vain muutamaa päivää ennen sisällissodan käynnistymistä. 28. tammikuuta nimitettyyn kansanvaltuuskuntaan hänet valittiin oikeusasiainvaltuutetuksi yhdessä Lauri Letonmäen kanssa. Kivirannan vastuulle tuli vankeinhoito, kun taas Letonmäki huolehti lainvalmistelusta ja oikeuslaitoksen toiminnasta. Sodan aikana Kiviranta vapautti Sörnäisten vankilasta 355 punakaartiin liittymään suostunutta vankia. Hän päästi vapaaksi myös Eero Haapalaisen vangitseman Axel Charpentierin sekä Helsingin lääninvankilan johtajan F. W. Roosin. Kivirannan kerrottiin kohdelleen valkoisia vankeja hyvin.
Kiviranta pakeni Helsingistä 9. huhtikuuta muun kansanvaltuuskunnan mukana Viipuriin, mutta palasi paria päivää myöhemmin hakemaan perhettään. Kaupunkiin jääneet Helsingin punakaartin jäsenet vaativat häneltä kuitenkin kokouksessaan selkoa kansanvaltuuskunnan ja punaisen kaartin pääesikunnan suunnitelmista. Saksalaisten ollessa hyökkäämässä Helsinkiin Kiviranta kävi 12. huhtikuuta Leppävaaran taistelun aikana Espoossa pitämässä puheen, jolla hän sai taivuteltua jo antautumassa olleet punakaartilaiset vastarintaan. Kiviranta osallistui myös itse Helsingin taisteluun.
Saksalaisten vallattua 13. huhtikuuta Helsingin Kiviranta onnistui välttämään vangiksi jäämisen. Hän otti sodassa kadonneen Ville Jokelan henkilöllisyyden ja toimi hänen nimellään jonkin aikaa Hausjärven nuorisoseuran puheenjohtajana. Keväästä 1919 lähtien Kiviranta työskenteli Jokelan nimellä maatilalla Vesangalla, kunnes marraskuussa muutti tehdastyöläiseksi Vaasaan. Hän kirjoitti sanomalehtiartikkeleita, joita julkaistiin ainakin Keskisuomalaisessa, ja onnistui myös käymään Tukholmassa tapaamassa Ruotsiin paenneita punaisia. Kiviranta jäi lopulta kiinni Jyväskylässä maaliskuussa 1920, kun eräs nainen oli tunnistanut hänet.
Turun hovioikeus tuomitsi Kivirannan 12 vuoden kuritushuonerangaistukseen, jonka korkein oikeus maaliskuussa 1921 alensi kahdeksaksi vuodeksi. Hän kärsi tuomiotaan useiden muiden punaisten tavoin Tammisaaren vankileirillä, jossa samaan olivat muun muassa Sulo Vuolijoki, Eino Pekkala sekä Edvard Valpas. Kiviranta päästettiin ehdonalaiseen vapauteen huhtikuussa 1925. Myöhemmin 1920-luvulla hän toimi muun muassa kommunistien kaappaaman Helsingin Jyryn puheenjohtajana.
Janne Gallen-Kallela-Sirén
Jorma Janne Gallen-Kallela-Sirén (s. 29. syyskuuta 1970 Helsinki) on suomalainen filosofian tohtori. Gallen-Kallela-Sirén työskenteli Tampereen taidemuseon johtajana 2004–2007. Keväällä 2007 hänet valittiin Helsingin kaupungin taidemuseon johtajaksi.
Gallen-Kallela-Sirén valittiin tammikuussa 2013 Yhdysvaltain Buffalossa sijaitsevan Albright–Knox-taidemuseon johtajaksi.
Elämä
Gallen-Kallela-Sirénin vanhemmat ovat filosofian tohtori Matti Sirén ja museonjohtaja, sisustusarkkitehti Aivi Gallen-Kallela.