Suomen_lähiöt
Aluesuunnittelun käynnistyminen ja ensimmäiset lähiöt
Kajaanin yleiskaava valmistui vuonna 1950 laatijoinaan Otto-I. Meurman, Olli Kivinen ja Keijo Petäjä. Suunnittelun periaatteita olivat soluperiaatteinen asumakunta ja Eliel Saarisen hajakeskitysperiaate. Meurmanin ja Aarne Ervin laatima Oulun yleiskaava noudatti samaa hierarkkista lähiöperiaatetta. Kouvolan ja Joensuun vuonna 1954 valmistuneet yleiskaavat sekä Iisalmen vuoden 1956 yleiskaava noudattivat nekin samaa kaavaa. Meurman ei ollut ainoa soluperiaatetta noudattanut kaupunkisuunnittelija – esimerkiksi Turun yleiskaavan 1951 laatinut Olavi Laisaari hyödynsi tätä jaottelua (asumakunta, asumalähiö, asumasolu). Laisaari piti Turun kaupunkirakennetta vanhanaikaisena, koska sillä oli vain yksi keskus. thumb|left|Pohjois-Haaga vuonna 1964. Vuonna 1946 perustettiin Helsingin ja sen ympäristön aluesuunnitelmatoimisto, jonka edustajat kävivät hakemassa oppia muun muassa Englannista. Matkaajat, joiden joukossa oli arkkitehti Otto Flodin, esittelivät valtuuskunnalle englantilaista neighbourhoodia eli asumalähiötä esimerkkinään Hemel Hempstead: ”englantilaisilla on hyvin selvä käsitys siitä, että heillä täytyy olla paitsi koti, ’minun linnani’, myös sopiva ympäristö, pieni eristetty yhdyskunnan osa, sellainen alue, jota leikki-ikäiset lapset hallitsevat”. Tällaista asumalähiötä kotimaisiin omakotitaloalueisiin verratessaan he sanoivat suomalaisten tuhlaavan pinta-alaa. Helsingin kaupunki perusti 1948 asuntotuotantokomitean valmistautuakseen arava-lakien tuloon. Vuonna 1949 aloitetut asuntorakennuskohteet sijaitsivat Käpylässä, Maunulassa ja Ruskeasuolla. Seuraavina vuosina mukaan tuli kohteita myös Herttoniemestä. Kaudella 1946–1950 rakennettiin vielä enemmän kantakaupunkiin kuin vuonna 1946 hankituille esikaupunkialueille. 1950-luvulla painopiste siirtyi näille alueille, lähinnä Lauttasaareen, Pohjois-Haagaan, Maunulaan, Munkkiniemeen ja Herttoniemeen. Näistä Pohjois-Haagaan, Herttoniemeen ja Maunulaan tehtiin ensimmäiset lähiösuunnitelmat. thumb|Perhe-elämää uudessa asunnossa Helsingin Roihuvuoressa 1950-luvun lopulla. Helsingin yleiskaavaa alettiin laatia vuonna 1953, ja se valmistui seitsemän vuotta myöhemmin. Asemakaavoituksen perustaksi laaditussa ehdotuksessa määriteltiin periaatteet esikaupunkialueen asuntoalueiden suunnittelulle: selostus aloitettiin esittelemällä Englannin sodanjälkeistä kehitystä ja lähiöperiaatetta. ”päätarkoituksena oli jakaa kaupunki sellaisiin osiin, joiden koko luo parhaat mahdolliset edellytykset -- yhteenkuuluvaisuudentunteen kehittymiselle. Näitä yksiköitä kutsuttiin nimellä ’neighbourhood units’ - asumalähiöt”. Tarkoituksena oli suunnitella alueet niin, että asukkaat voisivat tyydyttää perustarpeensa asuinalueellaan. Huomiota kiinnitettiin myös väestön sosiaaliseen rakenteeseen paikallisen yhteenkuuluvuuden tunteen luomiseksi sekä liikenneyhteyksien joustavuuteen. Sopivana kokona pidettiin noin 5 000–10 000 asukasta. Ryhmittelyä tehtäessä raideliikenteen merkitys ja palvelutaso arvioitiin toteutunutta korkeammaksi. Lähiöt ryhmiteltiin neljään viheralueiden erottelemaan ryhmään ilmansuuntien mukaisesti. Malmille, Munkkivuoreen ja Vartiokylään suunniteltiin omat suurkeskukset.