cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yrjö Hietanen
Varhainen elämä
Hietanen syntyi vuonna 1927 Helsingissä perheensä toiseksi lapseksi. Kolmas poika syntyi vuonna 1936. Isä työskenteli kengitysseppänä ja myöhemmin autonkuljettajana. Isän matkustellessa paljon pojat olivat enemmän äidin hoidettavina. Perhe asui jonkin aikaa muun muassa äidinäidin luona ennen kuin oma talo valmistui Marjaniemeen vuonna 1936. Ennen sotia he muuttivat takaisin keskikaupungille. Yrjö Hietanen aloitti kansakoulun Kalliossa ja jatkoi Herttoniemessä, Mellunkylässä ja Snellmanin kansakoulussa. Hän meni vuonna 1940 Helsingin valmistavaan ammattikouluun opiskelemaan sähköasentajaksi. Vuonna 1942 hän meni Oy Strömberg Ab:lle muuntaja-asentajaoppilaaksi, ja vuodet 1943–1952 hän työskenteli Sähkö-Seppo Oy:llä sähkömoottorien korjaajana.
Hietanen harrasti nuorempana muun muassa pallopelejä, erityisesti pesäpalloa. Hän liittyi Helsingin Toverien pikajuoksuharjoituksiin vuonna 1940 ja olisi päässyt esiintymään seuran 25-vuotisjuhlissa Helsingin olympiastadionilla, ellei olisi sairastunut.
Melonta päälajiksi
Hietanen innostui melonnasta isoveljensä Niilon jäljillä ja kävikin noutamassa Marjaniemestä tämän kanootin käyttöönsä veljen ollessa sodassa. Hietanen liittyi Merimelojiin ja sai heti vuonna 1943 kehotuksen osallistua Pekka Harjolan kanssa kaksikolla juniorien Suomen-mestaruuskilpailuihin, jossa he voittivat kultaa 1 000 metrillä. Ensimmäisen aikuisten Suomen-mestaruutensa Hietanen voitti yksiköllä 500 metrin kilpailussa vuonna 1947 ollessaan armeijassa suorittamassa asevelvollisuuttaan. Mestaruus tiesi paikkaa maaotteluedustajaksi Tanskaan.
Kaksi olympiakultaa
Parin kuukauden rauhallisemman jakson jälkeen Hietanen aloitti marraskuussa 1951 kovan harjoittelun tähtäimessään seuraavana kesänä pidettävät Helsingin olympialaiset. Olympiaehdokkaat kokoontuivat tammikuussa 1952 leirille Vierumäelle ja maaliskuussa hiihtoleirille Kittilään. Toukokuussa oli ensimmäinen avovesileiri Espoon Solvallassa. Siellä paluuta kilparadoille tehnyt Kurt Wires ehdotti Hietaselle kilpailemista samassa kaksikossa ja pyrkimistä menestykseen olympialaisissa. He voittivat katsastuksissa Axelssonin ja Björklöfin ja pääsivät olympiaedustajiksi sekä tuhannelle että 10 000 metrille.
Olympiakisojen aikana Hietanen ja Wires asuivat huonekavereina Santahaminassa. Ensimmäisenä loppukilpailuna oli 10 000 metriä. Kilpailurata oli heille tuttu, joten kilpailua odotellessa he olivat vain puolisen tuntia vesillä ja tekivät sen jälkeen lähes tunnin juoksulenkin. Kilpailussa, jossa päästiin matkaan vasta toisella lähtöyrityksellä, he meloivat 3 300 metrin radalla 18 kajakin joukon kärjessä voidakseen säilyttää oman tahtinsa. Viimeisellä 600 metrillä ruotsalaispari Gunnar Åkerlund – Hans Wetterström saavutti heitä, mutta eroa jäi kolmisenkymmentä senttimetriä ja ajassa 0,4 sekuntia. Suomalaiset voittivat kultaa ajalla 44.21,3.
Seuraavana päivänä ohjelmassa oli 1 000 metrin kilpailu. Alkuerässä Hietanen ja Wires sijoittuivat toiseksi, edellään ruotsalaispari Lars Glassér – Ingemar Hedberg. Kajakkikaksikkojen loppukilpailu oli ohjelmassa päivän viimeisenä kilpailuna. Hietanen keskittyi matkan varrella vain tahdin pitämiseen eikä Wireksestä poiketen ollut tietoinen tilanteesta. Koska Wires ja Hietanen meloivat hieman eri kallistuksilla, olivat he virittäneet istuimiensa alle pienet kiilat, jotta he saisivat kajakin kulkemaan suorassa. He olivat 400 metrin kohdalla vielä neljäntenä mutta nousivat loppumatkasta ja voittivat kultaa kymmenen sentin erolla ruotsalaisiin; molemmat saivat ajan 3.51,1.
Suomen Olympiakomitea palkitsi Hietasen ja Wireksen vuoden parhaina olympiavoittajina amerikansuomalaisten lahjoittamalla hopeisella kahvikalustolla. Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä he sijoittuivat kuudenneksi.
Viimeiset kilpavuodet
Vuonna 1953 Hietanen keskittyi kilpailemaan yksikössä. Hän voitti Suomen-mestaruuden 500 metrillä. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui viidenneksi 500:lla ja 1 000 metrillä sekä saavutti pronssia 4 × 500 metrin viestissä. Vuonna 1954 Hietanen voitti Suomen-mestaruuden yksiköiden 1 000 metrillä. MM-kilpailuissa Mâconissa hän kilpaili kaksikoissa ja sijoittui Jouko Kilpiän kanssa 10 000 metrillä kuudenneksi sekä jäi pikkuveljensä Jorman kanssa alkueriin 500:n ja 1 000 metrin kilpailuissa.
Vuonna 1956 Hietanen voitti Simo Kuismasen parina Suomen-mestaruuden kaksikoiden 1 000:lla ja 10 000 metrillä. Ennen loppuvuodesta järjestettyjä Melbournen olympialaisia melojat olivat lokakuussa kolme viikkoa leirillä Italiassa mutta sitten tuli tauko, jolloin ei päästy vesille. Hietanen ei myöskään viihtynyt Melbournen kylmässä säässä, ja hän ja Kuismanen sijoittuivat olympialaisten 10 000 metrillä seitsemänneksi.
Kilparatojen ulkopuolella
Hietanen tapasi tulevan vaimonsa Merimelojien vappujuhlissa vuonna 1947. He kihlautuivat vuonna 1950 ja avioituivat Helsingin olympialaisten jälkeen vuonna 1952. Heille syntyi poika vuonna 1956 Melbournen olympiakisojen alla.
Hietanen siirtyi vuonna 1956 työskentelemään C. A. Lindbergin sähkömekaaniseen korjaamoon, jonka osakas hänestä vielä samana vuonna tuli. Vuonna 1969 hänestä tuli toimitusjohtaja.
Hietanen on toiminut Suomen Kanoottiliiton hallituksessa 1950-luvulla ja myöhemmin uudelleen.
Kid Koala
Kid Koala (oikealta nimeltään Eric San, s. 1974 Vancouver) on Quebecissa vaikuttava DJ ja turntablisti.
Ura
San on myös kuvittaja ja taiteilija, ja on suunnitellut itse levynkantensa. Carpal Tunnel Syndrome-levyn kansilehtenä oli hänen piirtämänsä sarjakuva-albumi. Albumin julkaisun jälkeen Kid Koala keikkaili laajalti, jolloin hän myös toimi lämmittelijänä useille hänen suosikkiyhtyeilleen, kuten Radiohead ja Björk.
Kid Koala on julkaissut myös kokopitkän sarjakuvaromaanin, Nufonia Must Fall, jonka mukana tuli hänen säveltämänsä soundtrack. Some of my Best Friends are DJs -levyn mukana tuli shakkilauta.
Tuota levyä seurasi kabareetyylinen The Short Attention Span Theatre -kiertue ympäri Pohjois-Amerikkaa Eurooppaa ja Australiaa, jonka konsertit alkoivat Kid Koalan, P-Loven ja DJ Jester the Filipino Fistn ennalta-arvaamattomalla kahdeksan DJ-pöydän setin yhtyeen kaltaisesti järjestetyllä aloitusnumerolla ja sisälsi välikeskeytyksiä, kuten bingokilpailuja. Kiertueen jälkeen Kid Koala on tehnyt dj-keikkoja ympäri Aasiaa, ja esiintynyt myös esimerkiksi Islannissa, Itä-Euroopassa, Venäjällä ja Etelä-Amerikassa työskennellen samalla uuden sarjakuva-albumin kanssa (joka esitietojen mukaan kertoo hyttysestä joka yrittää soittaa klarinettia) sekä ainutlaatuisen nukketeatteriesityksen parissa.
San julkaisi seuraavan Kid Koala -albumin nimeltään Your Mom's Favorite DJ 25. syyskuuta 2006.
Lokakuussa 2006 San oli mennyt naimisiin ja juuri päättänyt 90 kaupungin kiertueen.
Vuonna 2008 hän toimi DJ Shadow:n ja Cut Chemistin lämmittelijänä "The Hard Sell" -kiertueella jolla hän lopetti settinsä nykyään legendaarisella miksauksella "Moon River" -klassikkokappaleesta, jossa hän luo ja muokkaa pitkän viulusoolon soittamalla lukuisia pitkiä viulunuotteja kappaleen instrumenttisektiosta eri sävelkorkeuksilla neljällä turntablella täysin livenä.
Kid Koala on nähty Suomessa pariin kertaan: ensimmäisen kerran Ilosaarirockissa vuonna 2006 ja viisi vuotta myöhemmin yhtenä helsinkiläisen Funky Elephant -festivaalin pääesiintyjänä.
José María Vitier
José María Vitier (s. 7. tammikuuta 1954 Havanna) on kuubalainen säveltäjä ja jazzpianisti. Hänen vanhempansa ovat runoilijat Cintio Vitier ja Fina García Marruz. Vitier aloitti pianonsoiton opintonsa yksityisesti vuonna 1962 ja opiskeli myöhemmin Havannan Amadeo Roldán -konservatoriossa Cesar Lópezin johdolla (1968–75). Lisäksi hän opiskeli sävellystä José Loyolan johdolla Instituto Superior de Artessa (1977–81).
Vitier on säveltänyt muun muassa elokuvamusiikkia (mm. Odotuslista, 2000) ja musikaalin Fresa y Chocolate (2003–04). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös runsaasti orkesteri-, kamari-, vokaali- ja pianomusiikkia. Taidemusiikin lisäksi Vitier on säveltänyt jazzia; monet hänen jazzkappaleistaan on sovitettu uudelleen konserttiteoksiksi. Vitierin saamiin lukuisiin palkintoihin kuuluvat muiden muassa Distinción por la Cultura Nacional (1988) ja Venetsian elokuvajuhlien Premio Ocella (1988, musiikista elokuvaan Vanha mies, jolla on valtavat valkoiset siivet).
Vitier on esiintynyt jazzpianistina useissa Amerikan ja Euroopan maissa. Hän soitti pianoa Síntesis-nimisessä fuusioyhtyeessä 1970-luvun lopussa ja johti Grupo de José María Vitieriä vuosina 1984–91. Hän on myös opettanut pianonsoittoa ja kamarimusiikkia. Hänen vaimonsa on runoilija Silvia Rodríguez Rivero.
Jamppa Tuominen
Jarmo Antti Jussi ”Jamppa” Tuominen (joidenkin lähteiden mukaan kuoli vasta 25. marraskuuta tai sen vastaisena yönä 1998 ) oli suomalainen iskelmälaulaja. Hän oli suosionsa huipulla 1970- ja 1980-luvuilla, ja hänen tunnetuimpiin kappaleisiinsa kuuluvat muun muassa ”Aamu toi, ilta vei”, ”Kuumat kyyneleet” ja ”Kevään ensi kukkanen”. Yli 700 000 myydyllä levyllään Tuominen on yksi kaikkien aikojen suosituimmista iskelmälaulajista Suomessa.
Jamppa Tuomisella oli absoluuttinen sävelkorva. Laulamisen ohella hän soitti seitsemää instrumenttia, huilua, klarinettia, baritoni-, tenori- ja alttosaksofonia, kitaraa ja pianoa. Tuominen oli vasenkätinen ja opetteli kitaransoitossa omat otteet vaihtamatta kielien paikkaa, eli hän soitti soinnut ikään kuin ylösalaisin. Tuominen oli äänialaltaan tenori.
Sukutausta, lapsuus ja nuoruus
Jamppa Tuomisen isänpuoleisen suvun vaiheista tiedetään, että hänen isoisänsä vanhemmat olivat mahdollisesti ulkomailta Suomeen muuttaneita siirtolaisia, jotka olivat suomentaneet vierasperäisen sukunimensä Tuomiseksi. Jampan isoisä Anders Johan (Antti Jussi) Tuominen oli syntynyt Heinolassa, kouluttautunut räätäliksi ja ollut muun muassa Pietarissa keisarillisen hoviräätälin palveluksessa. Avioiduttuaan 1900-luvun alussa Anders Johan Tuominen suunnitteli aluksi lähtöä Amerikkaan parempien ansioiden toivossa, mutta muutti kuitenkin Ouluun ja perusti sinne räätäliliikkeen. Antti Jussi Tuominen osallistui työväenliikkeen toimintaan ja kuului sen vasemmistolaiseen siipeen. Vuonna 1923 hänet tuomittiin lyhytaikaiseen ehdolliseen vankeuteen osallistumisesta kielletyn Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen toimintaan. Hänen kuudesta pojastaan yksi oli Jorma Tuominen, joka toimi myöhemmin SDP:n kansanedustajana, Hyvinkään kauppalanjohtajana, Jyväskylän kaupunginjohtajana ja Hämeen läänin maaherrana.
Jamppa Tuomisen isä Turo oli ammattimuusikko. Turo Tuominen soitti pitkään selloa Oulun kaupunginorkesterissa. Myös Jamppa Tuomisen sisar Annette Tuominen tuli jo 1960-luvulla tunnetuksi iskelmälaulajana. Jamppa Tuominen itse lauloi poikaiässä Oulun tuomiokirkon poikakuorossa, johon kuului tuolloin myös tuleva SDP:n poliitikko Matti Ahde. Jampan ensimmäinen oma soitin oli klarinetti, jonka hän sai lahjaksi äidiltään vuonna 1959. 1960-luvun alussa Tuominen opiskeli Oulun musiikkiopistossa huilunsoittoa opettajanaan Simo Säilänne ja klarinettia opettajanaan Vilho Huomo. Musiikin ohella Jamppa Tuominen harrasti innokkaasti urheilua ja pelasi jalkapalloa Oulun Työväen Palloilijoissa sekä jääpalloa Oulun Luistinseurassa. Aikuisiällään hän löysi uudeksi harrastuksekseen tenniksen.
Uran alku
Ennen iskelmäuraansa Tuominen oli orkesterimuusikkona ja soitti altto- ja baritonisaksofonia sekä huilua ja klarinettia tanssimusiikki- ja jazzyhtyeissä. Hänen uransa alkoi kuitenkin 11-vuotiaana vuonna 1961 oululaisen Pertti Haipolan nuoriso-orkesterin laulusolistina. Noihin aikoihin hän soitti myös useissa muissa yhtyekokoonpanoissa. Lapsena ja nuorena hän osallistui myös moniin laulukilpailuihin. Vuonna 1962 hän voitti kansakoululaisten Suomen mestaruuden laulajana. Pertti Haipolan lähdettyä vuonna 1963 suorittamaan asevelvollisuuttaan Tuomisesta tuli nuoriso-orkesterin uusi johtohahmo, ja sen nimeksi tuli Jarmo Tuomisen orkesteri. Samalla yhtyeen ohjelmisto alkoi muuttua perinteisistä iskelmistä jazzillisempaan suuntaan.
Annette Tuominen, joka oli vuonna 1966 päässyt levyttämään Scandia-levy-yhtiöön, vei pikkuveljensä Jampan vuonna 1967 levytuottaja Jaakko Salon puheille. Kuunneltuaan Jampan laulua Salo totesi, että Jampalla oli hyvä ääni, mutta se ei soveltunut tangon tulkitsemiseen; tango ja muu vanha tanssimusiikki olivat silloin vielä suosiossa. Jamppa Tuominen sydämistyi Salon lausunnosta siinä määrin, ettei hän levyttänyt koko laulu-uransa aikana yhtäkään tangoa, yhtä ”piilotangoa” lukuun ottamatta. Vuonna 1968 Seppo Hanski järjesti Tuomiselle tapaamisen Finnlevyn tuotantopäällikön Toivo Kärjen kanssa. Koelaulun jälkeen Kärki kehotti Tuomista harkitsemaan vakavasti oopperalaulajan uraa. Kärki itse kertoi myöhemmin Maarit Niiniluodon toimittamissa muistelmissaan, ettei Tuomiselle löydetty sopivaa materiaalia. Kärki vertasi Tuomista kreikkalaiseen Demis Roussokseen, joka oli Suomessa 1960-luvun lopulla vielä täysin tuntematon.
Tuominen työskenteli 1970-luvulla musiikkiliikkeessä ja veti iltaisin lauluiltoja oululaisravintolassa. 1970-luvun alussa Tuominen pääsi kitaristina säestämään Olavi Virtaa Ylikiimingissä yhdellä tämän viimeisistä julkisista esiintymisistä. Parikymmentä vuotta myöhemmin Tuominen muisteli, että Virta jaksoi ainoastaan ”Kultainen nuoruus” -valssin puoleenväliin.
Keikkakausi 1970-luvulla ja iskelmäura
Tuominen soitti 1970-luvun alussa monta vuotta Polar Big Bandissä, jossa soitti myös Matti Esko. Levy-yhtiön tuottaja oli kerran sattumalta mukana lauluillassa ja kuuli Tuomisen laulavan Veikko Juntusen tekemää kappaletta ”Aamu toi, ilta vei” ja suositteli tälle osallistumista Iskelmähaavi-kilpailuun. Tuominen sijoittui vuonna 1976 Apu-lehden järjestämässä kilpailussa toiseksi ja menestyksekäs iskelmälaulajan ura alkoi. Ensimmäisen albumin nimikappale ”Aamu toi, ilta vei”, jonka sävelsi ja sanoitti Veikko Juntunen, nousi hitiksi ja esikoisalbumi Jamppa Tuominen sai peräti timanttilevyn (myyty yli 50 000 kpl). Toinen albumin kappaleista hitiksi noussut oli niin ikään Juntusen kynästä syntynyt ”Vesipisaroiden laulu”, jonka Eija Sinikka oli levyttänyt pari vuotta aiemmin ilman menestystä. Juntunen teki sittemmin kaikkiaan noin neljäsosan Tuomisen kappaleista. Tuomisen menestystä siivitti myös hänen esiintymisensä Heikki Hietamiehen juontamassa, parhaaseen katseluaikaan alkuillasta lähetetyssä MTV:n Lauantaitanssit-ohjelmassa. Tuominen kuvaili myöhemmin vuoden 1977 keikkatahtiaan sanoen ehtineensä viettää kotonaan Oulussa vain 30 yötä koko vuoden aikana.
Ensimmäiset levytykset tehtiin CBS-yhtiölle. Monikansallinen CBS perusti tytäryhtiön Suomeen vuonna 1976 ja kokosi talliinsa vuosikymmenen lopun aikana Tuomisen ja toisen tulokkaan Juhamatin ohella muiden muassa Tapani Kansan, Lea Lavenin ja Reijo Kallion, joka teki ”Yksinäinen”-hitillään vahvan paluun iskelmämaailmaan yli kymmenen vuoden tauon jälkeen. Suomalaisessa iskelmämusiikissa 1970-luku oli vahvasti käännöshittien aikaa, mutta Tuomisen ensimmäiselle levylle laitettiin poikkeuksellisen monta kotimaista kappaletta; toiselle levylle kaikki kappaleet olivat kotimaista tuotantoa. Tuomisen uran tärkeäksi vaikuttajaksi Veikko Juntusen ohella nousi 1980-luvulla Heikki Annala, joka paitsi laati sovitukset Tuomisen 1980-luvulla julkaistuihin albumeihin, myös sävelsi useita tämän suosikkikappaleita, kuten ”Yön syliin”, ”Tie miehen on tuulinen” ja ”Meidän laulu”. Viimeiseksi jäänyt eli 17. levy ilmestyi vuonna 1995. Sen jälkeen on kuitenkin julkaistu vielä useita kokoelmalevyjä, myös postuumisti.
Uransa ensimmäisinä vuosina Jamppa Tuomista säesti hänen oma yhtyeensä, jonka hän nimesi vuonna 1978 Zambooksi. Omasta yhtyeestään Tuominen luopui vuonna 1981. Sittemmin hänellä ei enää ollut vakituista säestäjää, vaan hän esiintyi enimmäkseen erilaisten tilapäisten keikkakokoonpanojen solistina. Vuosina 1983–1989 eräs tärkeimmistä Tuomista säestäneistä yhtyeistä oli Suonenjoelta kotoisin ollut nelijäseninen Sylvia. 1980-luvun aikana Tuominen vietti monet talvet Floridassa Yhdysvalloissa esiintyen amerikansuomalaisille.
Vuoden 1982 presidentinvaalissa Tuominen oli SDP:n valitsijamiesehdokkaana Oulun vaalipiirissä. Hänen saamansa äänimäärä ei riittänyt valintaan, mutta hänet kutsuttiin presidentti Mauno Koiviston virkaanastujaisiin eduskuntaan 27. tammikuuta 1982.
Vaikka Tuominen oli harrastanut liikuntaa jo nuoresta pitäen, hänellä alkoi ilmetä 1980-luvun alussa terveysongelmia. Erittäin tiivis keikkatahti, epäsäännölliset elämäntavat ja niiden aiheuttama stressi sekä ajoittain runsas alkoholinkäyttö alkoivat vaatia veronsa. Huhtikuussa 1982 Tuomisen ollessa kiertueella Ruotsissa, hän sai verenpurkautumia niin että suusta tuli hyytynyttä verta. Tuominen vietti kaksi viikkoa Östran sairaalan teho-osastolla, ja hänelle annettiin kaikkiaan 57 pussillista uutta verta. Verensyöksy johtui katkenneesta valtimosta ruokatorven alaosassa, mikä aiheutui monen tekijän yhteisvaikutuksesta. Kun Tuomisen tila oli kohentunut, hänet siirrettiin Oulun yliopistolliseen keskussairaalaan, josta käsin hän kävi vielä toipilaana ollessaan Helsingissä nauhoittamassa Elämäni parhainta aikaa -albumin kappaleet.
Vuoteen 1982 mennessä julkaistuista kuudesta Tuomisen albumista viisi oli saanut kulta- ja kaksi timanttilevyn, ja kuudes kultalevy tuli CBS:n julkaisemasta kokoelmalevystä Parhaat, jolle oli koottu 16 kappaletta vuosilta 1977–1981. Vuonna 1983 Tuomisen levy-yhtiö vaihtui CBS:stä Bluebirdiin, jonka oli vuonna 1979 perustanut Finnlevystä lähtenyt Osmo Ruuskanen. Bluebirdin laulajiin kuuluivat 1980-luvun aikana Tuomisen lisäksi muiden muassa Tapani Kansa, Lea Laven, Pasi Kaunisto ja Reijo Taipale, ja sen osuus kaikkien Suomessa tuotettujen levyjen myynnistä oli parhaimmillaan kymmenen prosenttia.
Vuoden 1983 Kuumat kyyneleet on Tuomisen ostetuin levy: sitä on myyty yli 73 000 kappaletta. Seuraavan vuoden Onnesta otteen sain sai myös timanttilevyn (myyty yli 50 000 kpl), 50 000 myydyn levyn ja timanttilevyn rajan on rikkonut vuoden 1979 En hyvästellyt sinua. Kultalevy Tuomiselle tuli useista albumeista: läpimurron jälkeen vuoteen 1988 mennessä julkaistuista 13 albumista 12 ja yksi kokoelmalevy myivät kultaa sekä kolme levyä saavutti timanttilevyn. Kolme seuraavaakin levyä olivat tosin lähellä kultalevyn 25 000 myydyn albumin rajaa. Yli 700 000 myydyllä levyllään Tuominen on yksi kaikkien aikojen suosituimmista iskelmälaulajista Suomessa. Levymyyntitilastoissa hän on neljäntenä Eppu Normaalin, Matin ja Tepon sekä Kirkan jälkeen, ja miltei tasoissa Tuomisen kanssa on Erkki Junkkarinen.
1980-luvun puolivälin jälkeen suomalainen iskelmä ajautui kriisiin, ja myös Jamppa Tuomisen oli tunnustettava, että hänenkin suosionsa oli jossakin määrin laskenut eikä keikkailu innostanut häntä enää samalla tavoin kuin ennen. Samaan aikaan myös alkoholi alkoi jälleen hallita Tuomisen elämää. Vuonna 1987 ilmestyi Tuomisen albumi Tähdet, tähdet, jonka nimikappale oli kunnianosoitus saman vuoden tammikuussa menehtyneelle Rauli Somerjoelle. Albumi myi kultalevyyn oikeuttavan määrän huolimatta siitä, että puolet sen kappaleista oli ollut mukana jo Tuomisen edellisellä levyllä Tuo muukalainen. Vuoden 1987 aikana kuoli myös kaksi Tuomisen ikätoveria ja tärkeää yhteistyökumppania, lauluntekijä Reijo Lumisalmi ja sanoittaja Raul Reiman. Vuonna 1988 suomalaisen iskelmän vaikeat ajat näyttivät olevan ohi Kirkan Syksyn sävel -voittokappaleen ”Surun pyyhit silmistäni” ja Irwin Goodmanin ”Rentun ruusun” noustessa listojen kärkeen. Sen sijaan Tuomisen toistakymmentä vuotta kestänyt yhtämittainen kultalevyjen putki katkesi samana vuonna, vaikka hän olikin tanssipaikoilla yhä kysytty esiintyjä.
Uran loppuvuodet
Tuomisen viimeiseksi jäänyt pitkäsoittolevy Kukkivat ruusut kerran julkaistiin vuonna 1995, ja vuosina 1996 ja 1997 häneltä ilmestyi vain kaksi kappaletta. Näistä jälkimmäinen, "Jääseppele", jäi viimeiseksi Tuomisen levyttämäksi, Veikko Juntusen säveltämäksi ja sanoittamaksi kappaleeksi. Vuonna 1995 Tuomisen oli tarkoitus osallistua Syksyn sävel -kilpailuun Timo Niemen kappaleella "Niin kaunis on taivas", mutta nauhoituksen koittaessa Tuominen oli jälleen kadonnut. Kappale osallistui uuden tulokkaan Jasminen esittämänä seuraavan vuoden Eurovision laulukilpailuun Oslossa. Tuomisen viimeiseksi esiintymiseksi kotimaassa jäi Merikarvian Merikievarissa uudenvuodenaattona 1997 pidetty keikka; samana iltana esiintyivät samassa paikassa myös Esko Rahkonen ja Reijo Taipale.
Apu-lehden haastattelussa maaliskuussa 1997 Tuominen muisteli yhteistä esiintymistään rahansa tuhlanneen ja terveytensä menettäneen Olavi Virran kanssa 1970-luvun alussa. Tuominen muisteli tuolloin ajatelleensa, ettei hänelle saa käydä yhtä huonosti kuin Virralle, mutta tunnusti, että hänelle itselleen oli käymässä vielä huonommin. Haastattelussa Tuominen pohti alkoholiongelmaansa ja laski olleensa 20-vuotisen uransa aikana viisi tai kuusi vuotta humalassa, vaikka hänellä oli välillä ollut pitkiäkin täysraittiita jaksoja. Tuominen myönsi, että juomakierre oli saattanut alkaa vaikkapa yhdestä tennisottelun jälkeen nautitusta olutlasillisesta.
Viimeiset vaiheet
Tammikuun lopulla 1998 Tuominen matkusti jälleen Kanariansaarille aavistamatta, ettei hän enää koskaan palaisi sieltä Suomeen. Helmikuussa Tuominen esiintyi Playa del Inglesissä turisteille viikon ajan. Hänen seinänaapurinaan olleessa huoneistossa asui eräs irlantilainen perhe, ja hän oli jo useana päivänä ihmetellyt sieltä kuulunutta lapsen itkua. Erään keikan jälkeen hän päätti mennä ottamaan selvää tilanteesta. Perheen isä, joka oli vahvassa humalassa, pahoinpiteli hänet ja molemmat joutuivat kuulusteluun. Juttu meni oikeuteen, ja Tuominen joutui 70 vuorokaudeksi tutkintavankeuteen, mikä oli hänelle traumaattinen kokemus. Tuominen pääsi vankeudesta vapaaksi odottamaan uutta oikeudenkäyntiä, mutta hän ei päässyt Espanjasta Suomeen hänelle asetetun matkustuskiellon vuoksi. Kesän 1998 Tuominen vietti Kanariansaarilla yksinäisenä, sillä suurin osa siellä asuneista suomalaisista oli matkustanut kesän ajaksi kotimaahan. Elokuun puolivälissä 1998 Tuomisen asiaa ryhtyi Helsingistä käsin hoitamaan ihmisoikeuskysymyksiin perehtynyt asianajaja Heikki Salo, joka yritti saada Tuomiselle määrätyn matkustuskiellon kumotuksi. Loppuvuodesta 1998 Tuominen teki vielä jonkin verran keikkoja paikallisissa ravintoloissa.
Tuominen löydettiin kuolleena hotellihuoneistostaan Playa del Inglesistä 25. marraskuuta ja kuolemansyyksi merkittiin verenvuoto, jonka oli aiheuttanut laskimolaajentumien rikkoutuminen. Tuominen siunattiin Hietaniemen kappelissa Helsingissä 14. joulukuuta 1998 ja hänet haudattiin kotikaupunkinsa Oulun hautausmaalle. Helmikuussa 1999 ilmoitettiin, että kaikki Tuomista vastaan esitetyt syytökset oli todettu aiheettomiksi. Tuomisen muistokonsertti pidettiin Madetojan salissa Oulussa 9. toukokuuta 1999 – kaksi päivää myöhemmin Tuominen olisi täyttänyt 50 vuotta –, ja siinä lauloivat muiden muassa Annette Tuominen, Esko Rahkonen, Matti Esko, Juhamatti, Tarja Ylitalo, Juhani Markola ja Keijo Minerva. Oulun hautausmaalla sijaitsevalle Tuomisen haudalle pystytettiin syyskuussa 2009 muistomerkki, johon on sijoitettu lasilevyjen väliin laminoitu kuva Tuomisesta.
Vuonna 1995 Tuominen oli nauhoittanut sovittaja ja kapellimestari Heikki Annalan valvonnassa muutamia kappaleita, jotka oli ollut tarkoitus julkaista Tuomisen seuraavalla albumilla. Annala kuoli kuitenkin saman vuoden heinäkuussa, albumi jäi julkaisematta ja nauhoitteet unohtuivat levy-yhtiön arkistoon yli kymmeneksi vuodeksi. Kyseiset kappaleet on julkaistu Tuomisen kuoleman jälkeen 2000-luvulla kokoelmalevyillä.
Kuolemanjälkeinen maine
Jamppa Tuomisen äkillinen kuolema oli järkytys, joka kosketti monia hänen fanejaan. Artistin ei kuitenkaan annettu painua unohduksiin, ja laaja kannatus johti Jamppa Tuomisen fani-klubi ry:n perustamiseen alkuvuodesta 2006. Ouluun keskittynyt faniklubin jäsenistö vaalii Tuomisen muistoa monin eri tavoin, kuten järjestämällä yhteislaulutilaisuuksia ja muita Jamppa-aiheisia tapahtumia sekä myymällä fanituotteita ja musiikkitallenteita.
Yhdistyksen toimelias omistautuminen Tuomisen elämäntyötä kohtaan innoitti Katja Kinnusen tekemään aiheesta medianomi-opintojen päättötyönsä Kemi-Tornion ammattikorkeakouluun.  Kinnusen lyhyt dokumenttielokuva Jamppamania julkaistiin vuonna 2013 ja se on nykyään nähtävissä kokonaisuudessaan YouTube-videopalvelussa.
Tuomisen urasta on esitetty myös kahta erillistä mutta samannimistä näytelmää vuonna 2014: Heikki Lundin musiikkinäytelmää Aamu toi, ilta vei Keski-Uudenmaan Teatterissa Keravalla sekä Pauli Ylitalon Aamu toi, ilta vei -iskelmänäytelmää Ylikiimingissä.
Dresdner Eislöwen
Dresdner Eislöwen on saksalainen jääkiekkojoukkue Saksin osavaltiosta Dresdenistä. Joukkue on perustettu vuonna 2000 ja se pelaa Saksan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 2. Bundesligassa. Perustamisen jälkeen joukkue pelasi kauteen 2007-2008 asti maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Oberligassa, kunnes onnistui nousemaan. Joukkue on pelannut tuosta kaudesta lähtien 2. Bundesligassa vaihtelevin menestyksin. Kaudella 2012-2013 joukkueessa pelasi SM-liigastakin tuttuja miehiä kaksi, Sami Kaartinen ja saksalainen Jan Benda.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Black Diamond (Stratovariuksen kappale)
Black Diamond on suomalaisen power metal -yhtye Stratovariuksen kappale vuonna 1997 ilmestyneeltä Visions-albumilta. Samana vuonna japanilainen Victor Entertainment julkaisi ”Black Diamondin” myös singlenä. ”Black Diamond” on yksi Stratovariuksen tunnetuimmista kappaleista, ja esimerkiksi Radio Rockin suurimmissa se äänestettiin Stratovariuksen parhaaksi kappaleeksi.
Kappale alkaa ytimekkäästi kosketinsoittaja Jens Johanssonin cembalomelodialla. Kappaleen on säveltänyt yhtyeen kitaristi Timo Tolkki ja sanoittanut laulaja Timo Kotipelto. Kappaleen sanoitusten voi tulkita käsittelevän mahdotonta rakkaussuhdetta, vaikka Kotipelto onkin kertonut sanoitusten syntyneen hänen ajatellessaan kissaansa.
Radiomafian Millenniumin kovin metallikappale -äänestyksessä ”Black Diamond” voitti kotimaan sarjan.
Visions-albumin Japanin painoksella julkaistiin bonuskappaleena ”Black Diamondin” demoversio, joka on yli puoli minuuttia lyhyempi kuin albumiversio ja poikkeaa siitä myös lyriikoiltaan.
Sergio Campana
pienoiskuva|Sergio Campana vuonna 2019. Sergio Campana (s. 5. kesäkuuta 1986 Reggio Emilia) on italialainen moottoriurheilija.
Ura
Campana kilpaili Karting-sarjoissa vuodet 2003-2007. Vuonna 2007 hän aloitti kilpa-uransa Italian Formula Renault -sarjassa sijoittuen sarjan 31:ksi. Campana jatkoi vuonna 2008 sijoittuen sarjan viidenneksi ajaen samana vuonna myös Eurocup Formula Renault -sarjassa. Vuonna 2009 Campana siirtyi Italian Formula 3 -sarjaan sijoittuen sarjan neljänneksi. Vuonna 2010 hän jatkoi sarjassa sijoittuen viidenneksi. Campana jatkoi vielä vuonna 2011 jolloin hän onnistui voittamaan sarjan mestaruuden. Vuonna 2012 Campana kilpaili Auto GP World Series -sarjassa voittaen yhden kilpailun Marrakechissä ja sijoittuen sarjan kuudenneksi. Vuonna 2013 Campana jatkoi samassa sarjassa voittaen kolme kilpailua ja ollen seitsemän kertaa palkintokorokkeella sijoittuen loppupisteissä sarjan kolmanneksi. Samana vuonna hän ajoi kaksi kilpailua GP2-sarjassa saavuttamatta pisteitä. Vuonna 2014 Campana piti ajaa täysi kausi Auto GP -sarjassa, mutta ajoi budjettiongelmien takia vain kaksi kilpailua. Samana vuonna Campana ajoi jälleen GP2-sarjassa muutaman kilpailun saavuttamatta pisteitä.
Valtiosimulaattori
thumb|260px|[[Civilization -peli]] Valtiosimulaattorit tai valtionrakentelupelit ovat videopelien lajityyppi, jossa pelaaja ohjaa kokonaista kansakuntaa tai valtiota ja kamppailee muita vastaan elintilasta ja johtoasemasta maailmassa. Valtiosimulaattorit ovat lähes poikkeuksetta strategiapelejä ja ovat näin jaettavissa vuoropohjaisiin simulaattoreihin (esimerkiksi Civilization-sarja) ja tosiaikaisiin simulaattoreihin (esimerkiksi Victoria: An Empire Under the Sun). Useimpia genren pelejä yhdistää valtiokeskeisyyden lisäksi monimutkainen ja yksityiskohtainen pelimekaniikka, joka painottaa taloudellisen ja teknologisen kehityksen merkitystä.
4X
Englanninkielisessä maailmassa on käytössä termi 4X, neljän x:n strategiapelit ( – tutki, laajennu, hyödynnä, tuhoa). Näistä elementeistä rakentuvien pelien kirjo ulottuu valtiosimulaattorien ulkopuolelle, ja käsite kattaakin kokonaisvaltaisemmin mitä erilaisimpien pelien muodostaman lajityypin, jonka saksalaiset tuntevat nimellä Globalstrategiespiele (”globaalistrategiapelit”). Suomessa nimitystä ei juuri kuule, vaan pelit mielletään osaksi simulaatiopelien ryhmää, ja käytössä on kokonainen -simulaattori-loppuisten sanojen perhe kuvaamaan näitä strategisia simulaatiopelejä (esimerkiksi avaruuskauppasimulaattorit). Useimmat näistä simulaattoreista ovat kuitenkin luettavissa valtiosimulaattorien alatyyppeihin.
HMS Myosotis (K65)
HMS Myosotis (viirinumero K65) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1941 valmistunut Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 31. elokuuta 1939 Aberdeenista J. Lewis and Sonsilta, missä köli laskettiin 21. kesäkuuta 1940 telakkanumerolla 153. Alus laskettiin vesille 28. tammikuuta 1941 ja valmistui 30. toukokuuta.
Palvelus
Alus myytiin 1946 Färsaarille, jossa se oli tarkoitus muuttaa troolariksi Grunningur. P/f Kimbalin omistama alus kuitenkin makasi ankkurissa Thorshavnissa. Alus myytiin 1949 Örneen ja Haug hinasi aluksen uudelle omistajalle Thor Dahlille Sandefjordiin, jossa Thororniksi nimetty alus muutettiin 1949-1950 Framnäs Mekaniska Verkstedillä poijualukseksi. Kesällä 1951 alus muutettiin Smiths Dock Companyllä valaanpyyntialukseksi. Alukselle asennettiin 1952-1953 2 400 hevosvoiman Sulzer-dieselmoottori. Alus oli vuokrattuna kesään 1956 saakka Aukra Hvalille. Alus oli Etelämantereella 1953-1967 ja oli Sandefjordissa toukokuusta 1967 kesäkuuhun 1969, kunnes se myytiin 1969 romutettavaksi Grimstadiin.
Ulvilan kirkko
Ulvilan kirkko (myös Pyhän Olavin kirkko, ) on Ulvilassa sijaitseva keskiaikainen kivikirkko, joka on rakennettu 1400–1500-lukujen vaihteessa. Se on yksi Suomen merkittävimmistä ja parhaiten alkuperäisessä asussaan säilyneistä keskiaikaisista harmaakivikirkoista, ja myös ainoa säilynyt merkki Ulvilan keskiaikaisesta kaupungista. Kirkon suojeluspyhimys on Pyhä Olavi.
Ulvilan kirkko sijaitsee Saarenluotoa Kokemäenjoesta erottavan Kirkkojuovan varrella Ulvilan Vanhakylässa parin kilometrin päässä kaupungin keskustaajamasta Friitalasta. Ennen nykyista kivikirkkoa samalla paikalla on sijainnut kaksi tai kolme puukirkkoa. Ulvilan kirkko on historiallisen Satakunnan vanhin keskiaikainen kivikirkko. Sisätilojen holvit pilastereineen muodostavat Suomen keskiaikaisissa kivikirkoissa ainutlaatuisen kokonaisuuden, ja myös ulkoseinien päätykoristelut olivat ensimmäiset Suomessa. Kirkon asehuoneessa on nähtävillä Suomen hienoimpiin kuuluvia 1600-luvun hautapaasia, jotka ovat aikoinaan olleet kirkkoon haudattujen merkkihenkilöiden haudoilla. Kirkon länsipuolella on 1750-luvulla rakennettu kellotapuli. Ulvilan kirkkoa ympäröivä hautausmaa on vihitty käyttöön vuonna 1347. Kirkko on restauroitu vuonna 1930 sekä kunnostettu 1970 ja 2004. Kesäaikana se toimii tiekirkkona.
Kirkon itäpuolitse kulkeva yhdystie 2440 on osa historiallista Pohjanlahden rantatietä, ja keskiaikaisen Ulvilan kaupungin perustamisen myötä kirkosta tuli jo esihistoriallisella ajalla syntyneen Huovintien toinen päätepiste. Museovirasto on luokitellut kirkon ympäristöineen yhdeksi valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Seurakunnan alkuvaiheet
Alun perin Ulvila kuului 1200-luvun puolivälissä perustettuun Kokemäen seurakuntaan, josta se irtaantui kappeliseurakunnaksi saman vuosisadan lopussa. Itsenäinen Ulvilan seurakunta perustettiin viimeistään vuonna 1344. Ulvilan ensimmäinen kirkko sijaitsi Liikistössä, jonne se kirkkohistorioitsija Iikka Kronqvistin mukaan rakennettiin jo 1200-luvun alkuvuosina. Näin ollen se olisi Ravattulan ja Koroisten kirkkojen jälkeen Suomen kolmanneksi vanhin tunnettu kirkonpaikka. Liikistön kirkkoa saattoi edeltää jo 1100-luvun lopussa Nakkilan Kirkkosaaressa toiminut kirkko tai saarnahuone.
Liikistön ja Ulvilan kirkot
1200-luvun lopusta lähtien Ulvilassa toimi ilmeisesti kaksi puukirkkoa. Ruotsalaisia uudisasukkaita ja kauppiaita palvelleen Liikistön kirkon ohella toinen oli Ulvilan nykyisen kirkon paikalla sijainnut puukirkko, joka oli sen ympäristössä vaikuttaneiden kauppiaiden ja käsityöläistem pyhäkkö. Kirkko toimi mahdollisesti saksalaisten kauppiaiden perustaman Pyhän Gertrudin killan yhteydessä. Kun Ulvilan seudun uudisasutus irtaantui seurakunnallisesti Kokemäestä, antoi Turun piispa Ragvald II vuonna 1311 määräyksen kivikirkon rakentamisesta Liikistöön. Rakentaminen jäi kuitenkin kesken, ja kirkosta valmistuivat vain perustukset. Joen madalluttua Liikistön saaren ympärillä asutuksen ja kaupan painopiste siirtyi puolentoista kilometrin päähän alajuoksulle, jonne muodostui 1365 kaupunkiprivilegiot saanut Ulvilan keskiaikainen kaupunki.
Iänmääritys
Arkeologi Juhani Rinteen 1920-luvulla vahvistaman ajoituksen mukaan kivikirkon oletettiin valmistuneen pian vuonna 1429 tapahtuneen tulipalon jälkeen, minkä vuoksi 1929 suunniteltiin vietettäväksi kirkon 500-vuotisjuhlia. Niitä silmälläpitäen Iikka Kronqvist suoritti vuosikymmenen lopussa lisätutkimuksia, joiden perusteella hän kuitenkin ajoitti kirkon rakennetuksi jo vuosina 1332–1337. Kronqvistin mukaan Liikistön kivikirkon rakentaminen keskeytettiin, ja uutta kirkkoa ryhdyttiin rakentamaan nykyiselle paikalleen vuonna 1332, jolloin piispa Pentti vaati anekirjeessään ”kivisen temppelin rakentamista” Ulvilaan. Kronqvist tulkitsi, että vuoden 1429 palon jälkeen kirkkoa ainoastaan korjattiin ja laajennettiin, ja rakennus viimeisteltiin holvauksilla 1400-luvun lopussa. Hänen tutkimuksiensa perusteella Ulvilan kirkon 600-vuotisjuhlia vietettiin 1932 ja 650-vuotisjuhlia 1982. Markus Hiekkanen kuitenkin esitti vuonna 1994 julkaisemassaan väitöskirjassa, että kirkko olisi rakennettu vasta 1485–1490. Hänen mukaansa Kronqvist oli tulkinnut käyttämiään lähteitä virheellisesti. Vuonna 2007 ilmestyneessä kirjassaan Suomen keskiajan kivikirkot Hiekkanen ajoitti kirkon vielä nuoremmaksi. Rakennuksen piirteiden, kirjallisten lähteiden ja puulustotutkimuksen mukaan sen kaikki osat on rakennettu vuosien 1495 ja 1510 välillä. Kirjallisten lähteiden perusteella Ulvilan kirkko paloi kokonaan vuonna 1429, eikä nykyisessä kirkossa ole havaittavissa jälkiä tulipalosta. Hiekkasen mukaan paikalle rakennettu uusi puukirkko ilmeisesti purettiin vuosina 1495–1510 valmistuneen kivikirkon tieltä. Ajankohtaa tukevat useat rakenteelliset ratkaisut, kuten holvien tukipilarien rakentaminen seinien yhteyteen. Tämä tarkoittaa, että kirkko on holvattu jo rakentamisen yhteydessä. Kronqvistin virheellisen tulkinnan mukaan ensimmäinen kivikirkko oli holvaamaton kapea yksilaivainen kirkko, jota laajennettiin 1400-luvulla ja holvattiin saman vuosisadan lopussa.
Hiekkasen näkemykset herättivät aluksi myös vastustusta, sillä hänen tulkintansa nuorensivat kirkon ikää lähes parillasadalla vuodella. Esimerkiksi kirkkohistoriaa tutkinut Ulvilan entinen kirkkoherra Heikki Huhtala ei uskonut Hiekkasen väitteisiin. Hän perusteli näkemystään muun muassa vuonna 2004 löydetyllä 1300-luvun lopun rahakätköllä, joka sijaitsi seinustalla kirkon perusanturan päällä. Huhtalan mukaan ei ollut mahdollista, että antura olisi voitu kaivaa kätkön alle sitä huomaamatta. Satakunnan historiaa pitkään tutkinut professori Unto Salo sen sijaan piti Hiekkasen tulkintoja luotettavina.
Arkkitehtuuri
Ulvilan kirkko kuuluu keskiajan lopulla rakennettuihin kolmannen sukupolven kirkkoihin, joita on valtaosa Suomen keskiaikaisista kivikirkoista. Se on yhtenäisen suunnitelman mukaan rakennettu kokonaisuus, joka on säilynyt lähes täydellisesti keskiaikaisessa asussaan. Kirkossa ole myöhemmin valmistuneita lisäosia ja myös runkohuoneen vesikattorakenteet ovat alkuperäisiä. Suunnittelijana oli todennäköisesti Taalainmaalta kotoisin ollut rakennusmestari, jonka Isokartanon omistaja Olof Drake palkkasi 1490-luvulla. Ulvilan kirkko jäi mestarin ainoaksi työksi Suomessa, jonka jälkeen rakennettuja Satakunnan kivikirkkoja urakoi hänen opissaan ollut muurari. Ulvilan kirkon arkkitehtuurilla oli suoraa vaikutusta Lempäälän kirkkoon sekä Rauman Pyhän ristin kirkkoon.
Kirkon runkohuone on ulkomitoiltaan noin 37×15 metriä. Sakaristo sijaitsee sen pohjoisseinustalla ja asehuone eteläseinustalla. Asehuone on keskeneräinen, sillä seinissä näkyvistä holvijaloista huolimatta sitä ei ole holvattu. Sakariston alla on viinikellari, jonka rakentamisajankohdasta ei ole tietoa. Kirkon pääsisäänkäynti sijaitsee länsipäädyssä. Sakariston ja asehuoneen ovien lisäksi runkohuoneen eteläsivustalla on yksi ovi. Oviaukot tiilikoristeineen ovat alkuperäisessä asussaan, ja eteläseinustan papinovessa on säilynyt 1500-luvun alusta peräisin oleva ovilevy. Kirkossa on seitsemän goottilaiseen tyylin tehtyä suippokaarista ikkunaa, joista kaksi on runkohuoneen päädyissä. Myös sakaristossa on ikkuna, mutta asehuone on ikkunaton. Ikkuna-aukot ovat pohjoisseinää lukuun ottamatta alkuperäisillä paikoillaan. Kirkon rakenteissa on käytetty 1200–1300-lukujen vaihteesta peräisin olevia kalkkikivisiä hautalaattoja, jotka todennäköisesti ovat peräisin paikalla sijainneesta vanhemmasta kirkosta. Niitä on muurattu muun muassa papinoven vieressä ulkoseinässä olevaan muurikomeroon.
Kirkon päätykolmiot on muurattu tiilestä. Ulvilan kirkko on Suomen keskiaikaisista kivikirkoista ensimmäinen, jossa esiintyy päätykoristelua. Vaikutteet ovat tulleet Ruotsista, sillä koristelua esiintyy lähes samanlaisena Upplannin ja Taalainmaan kirkoissa. Ulvilasta puolestaan otettiin mallia Tyrvään Pyhän Olavin ja Huittisten kirkkojen päätyihin. Ulvilan kirkon länsipäädyssä on kulmittain asetetuista tiilistä muodostuva porrasfriisi, joka liittyy samalla tyylillä muurattuun ristiin. Päätykolmion alareunassa on friisi, jonka keskelle on pyöreään komeroon muurattu seitsensakarainen tähti. Friisin molemmissa päädyissä vaakunakilpien muotoiset komeroaiheet. Kirkon itäpäädyssä on valkoinen risti, jonka kulmauksissa on vaakunakilvet. Päätykolmion alapuolella on harmaakiviseinään muurattu länsipäädyn tapainen tähtikuvio. Sakariston päädyssä on suuri kolmiapila ja asehuoneen päädyssä risti. Runkohuoneen ulkoseinissä ja nurkissa on kontreforeja.
Sisätilojen koristelu ja esineistö
Runkohuoneen yksilaivainen kirkkosali on jaettu kolmeen holvialaan eli traveeseen. Kirkon sisäkatto koostuu niin sanotuista Sture-holveista, jotka ovat muunnelma 28- tai 32-jakoisesta tähtiholvista. Suomessa ainutlaatuisten holvien esikuvana oli Sveanmaalla ja Norrlannissa 1480-luvulta lähtien yleistynyt holvimuoto. Sisäseinien ainoat kalkkimaalaukset ovat sakariston holvin kaksi heikosti erottuvaa vaakunamaalauksen osaa sekä runkohuoneen täysi 12 vihkiristin sarja. Keskimmäisen holvivälin eteläseinässä on kuvio, joka ilmeisesti kuului paikalla 1600-luvulle saakka olleen saarnastuolin kehyskoristeluun. Kirkon nykyinen saarnastuoli on vuodelta 1659, ja sen on lahjoittanut Porin kreivikunnan läänityksekseen saaneen marsalkka Kustaa Hornin puoliso Barbro Kurck (1615–1658). Saarnastuolin ovi vuodelta 1660. Siihen on maalattu taivaan portinvartijana esiintyvän Pyhän Pietarin kuva sekä jakeita Matteuksen evankeliumista ja psalmista 121. Saarnastuolin luona on ilmeisesti keskiajalta peräisin oleva säilytysarkku. Jeesuksen elämästä kertova keskiaikaistyyppinen alttaritaulu on peräisin 1700-luvun puolivälistä. Sen kehykset ovat vuodelta 1875. Ulvilan kirkkoherran poika Johan Tolpo mainitsee vuoden 1738 väitöskirjassaan sitä edeltäneen keskiaikaisen pyhimyskaapin, jonka toiseen oveen oli kuvattu kuningas miestensä ympäröimänä ja toiseen kuningas johtamassa sotajoukkoaan. Keskiaikaistyyppisen muuratun alttaripöydän molemmilla puolilla on katokselliset kuninkaantuolit. Kirkkosalin penkistö on uudelleenmuotoiltu 1930-luvun restauroinnin yhteydessä. Virsitaulu on 1700-luvulta.
Sisustukseen kuuluvia puuveistoksia on säilynyt 12 kappaletta. Niistä kolme on edelleen kirkossa ja muita säilytetään Porissa sijaitsevan Satakunnan Museon kokoelmissa. Kirkossa ovat 1430–1440-luvuilla Mecklenburgissa veistetyt triumfikrusifiksi ja Pyhä Olavi sekä 1400-luvun puolivälissä valmistettu Pyhä Anna. Veistokset on alun perin tehty vuoden 1429 tulipalon jälkeen rakennettuun puukirkkoon. Valtionarkeologi Carl Axel Nordmanin mukaan krusifiksin ja Pyhän Olavin veistoksen on tehnyt ”Ulvilan mestariksi” nimetty kuvanveistäjä, joka oli kotoisin Lyypekistä tai saanut siellä koulutuksensa. Hänen töitään on myös useissa muissa Satakunnan kirkoissa. Pyhän Annaa esittävässä veistoksessa ”Anna itse kolmantena” ovat mukana myös Kristus ja Neitsyt Maria. Se mahdollisesti tehty Gotlannissa. Satakunnan Museossa säilytettäviä keskiaikaisia veistoksia ovat muun muassa Pyhän Martinuksen, Pyhän Vituksen, Pyhän Erasmuksen, Pyhän Antoniuksen sekä Pyhän Birgitan kuvat. Veistoksista Pyhä Birgitta on ajoitettu noin vuodelle 1500, ja se on ilmeisesti Turussa vaikuttaneen suomalaisen taiteilijan työ.
Kirkossa on myös kaksi maalaamatonta kuninkaanpenkkiä, joista toinen on ajoitettu puulustotutkimuksella 1530-luvulle, ja toinen on valmistettu kuningas Kustaa III:n vierailua varten 1790-luvulla. Penkit ovat täynnä kaiverruksia ja vanhin niissä esiintyvä vuosiluku on 1617. Lisäksi esineistöön kuuluvat keskiajan lopulta oleva ehtoolliskalkki ja jouluaiheinen messukasukka. Ulvilan kirkkoherrana toimineen Gabriel Forteliuksen mukaan kirkossa oli vielä 1730-luvulla arvokas hopeinen öylättiastia, joka oli tehty Fincken sukuhaudasta löydetystä hopeasta, mutta 150 vuotta myöhemmin esinettä ei kirkossa enää ollut. Kuorissa säilytettiin aikaisemmin myös Akseli Kurjen haarniskaa, jonka seurakunta lahjoitti Helsingin yliopiston historialliselle museolle vuonna 1875, ja nykyään se on Kansallismuseon kokoelmissa.
Haudat ja hautakivet
Kirkon kuorin alla on viisi hautaa, joista yksi löydettiin vasta vuonna 2004. Kaksi haudoista kuuluu sotapäällikkö Akseli Kurjelle sekä käskynhaltija Gödik Finckelle ja hänen puolisolleen Ingeborg Nilsdotter Boijelle (k. 1580). Niiden hautakiviä pidetään Suomen hienoimpiin kuuluvina 1600-luvun hautapaasina. Kolmen muun haudan vainajien henkilöllisyyttä ei tunneta, mutta kirkkoon on haudattu ainakin Jöns Kurckin puoliso Sofia De la Gardie (1615–1647). Lisäksi asehuoneessa on jollekin Ulvilan kirkkoherralle tarkoitettu tyhjä hauta, jonka käytöstä luovuttiin, kun kirkkoon hautaaminen kiellettiin 1700-luvulla. Noin metrin kirkon lattiapinnan alla sijaitsevat haudat ovat tiilestä tai harmaakivestä muurattuja, ja kooltaan noin 225×150×100 cm.
Hautakivet olivat kuorin lattiapintana vuoteen 1838 asti, jolloin lattiat peitettiin irtolankuilla ja kivet nostettiin pystyyn alttarin viereisille seinustoille. Pahoin vaurioituneet Kurjen ja Fincken hautakivet korjattiin Yrjö Blomstedtin johdolla vuonna 1893 ja viisi vuotta myöhemmin ne siirrettiin näytteille asehuoneeseen. Samaan paikkaan sijoitettiin myös kaksi kynnyksinä toiminutta hautakiveä sekä kellotapulin edessä ollut kivi, jotka ovat peräisin 1200–1300-luvuilta. Hautakiviä on lisäksi ollut läheisten maatalojen rappukivinä, ja asehuoneen ja kirkkosalin välisenä kynnyskivenä on edelleen vaakunakuviolla koristeltu hautakivi.
Asehuoneen keskiaikaisista hautakivistä vanhin on 1290-luvulta. Joukossa ovat muun muassa saksalaisten kauppiaiden Herbordus Wiperenvorden (k. 1313), Tidemannus de Cumen (k. 1318) sekä Arnoldus Stolten (k. 1345) kalkkikivestä veistetyt muistokivet. Neljäs kokonaisena säilynyt keskiaikainen hautakivi kuuluu 1380 kuolleelle Anna-nimiselle naiselle. Aikaisemmin epäiltiin, että hautakivet olisivat peräisin Liikistöstä, josta ne siirrettiin nykyisen kirkon rakennustarpeiksi. Markus Hiekkasen mukaan ei kuitenkaan ole mitään perusteita olettaa niiden olleen muualla.
Urut
Ulvilan kirkon ensimmäiset urut valmistettiin Uudessakaupungissa toimineessa Jens Zachariassenin urkutehtaassa vuonna 1889. Nykyiset Kangasalan urkutehtaan valmistamat urut ovat vuodelta 1937.
Muutokset ja restaurointi
Kirkon ensimmäiset tunnetut muutostyöt tehtiin 1630–1640-luvuilla, jolloin katolista sisustusta muutettiin luterilaiseksi. Vuonna 1667 alttari siirrettiin kirkkosalin keskeltä nykyiselle paikalleen itäseinustalle. Ennen siirtoa kuorin raja sijaitsi ensimmäisen pilasteriparin kohdalla. Kirkossa oli tuolloin myös kuorilehteri, jonka kautta pääsi ullakolle johtaviin muurinsisäisiin portaisiin. Portaikon oviaukko on edelleen runkohuoneen eteläseinässä noin neljän metrin korkeudella. Samana vuonna kirkon molempia päätyjä korotettiin ja sen eteläsivu rapattiin. Vuoden 1765 piispantarkastuksen jälkeen kirkko maalattiin sisältä, jolloin keskiaikaiset vihkiristit jäivät peittoon. Ne löydettiin jälleen vuonna 1970, jolloin uudemmat maalauskerrokset poistettiin seinästä.
1800-luvun aikana kuorin kulmien tukipilareja korotettiin ja niiden tiiliä vaihdettiin kestävimpiin harmaakiviin. Vuonna 1834 kuorin ja sakariston tiili- ja kivilattiat peitettiin irtolankuilla. Samalla lattiapinnasta poistettiin 1600-luvun hautakivet, jotka sijoitettiin pystyasentoon kuorin seinustalle. Vuonna 1912 sakaristoon valettiin sementtilattia, mutta nykyään sen päällä laudoitus. Kirkon nykyinen lattiataso on peräisin vuodelta 1970, jonka jälkeen lattialankkuja on uusittu vielä vuosina 2004–2005. Asehuoneen lattialankut vaihdettiin samassa yhteydessä sementtilaattoihin. Vuonna 1893 kirkkoon asennettiin kolme valurautauunia ja sakaristoon muurattiin tiilinen tulisija. 1930-luvulla ne korvattiin kaminoilla, kunnes vuonna 1970 siirryttiin keskuslämmitykseen. Kynttilävalaistuksen tilalle saatiin ensimmäiset sähkölamput 1930-luvulla ja äänentoistolaitteet asennettiin 1970.
Najarra Townsend
Najarra Townsend (s. 5. joulukuuta 1989 Santa Barbara, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten trilleri elokuvista Contracted (2013) ja Contracted: Phase II (2015).
Ulvilan kirkko
Muutokset ja restaurointi
Lokakuussa 2004 korjaustöiden yhteydessä kirkon pohjoisseinustalta löytyi maahan haudattuna keskiaikainen rahakätkö. Se sisälsi yhteensä 1474 hopearahaa, joista nuorimmat ovat 1390-luvulta. Rahat oli laitettu sian virtsarakosta ommeltuun pussiin, joka oli sijoitettu tinakannun sisälle. Kolikoita on nähtävillä kirkon asehuoneessa ja niitä on myös Satakunnan Museon sekä Kansallismuseon rahakammion kokoelmissa.
Najarra Townsend
Townsenden ensimmäisiä kokemuksia elokuva-alalta oli rooli kauhuelokuvassa Menace (2001). Hän esiintyi vuoden 2005 draamakomediassa Me and You and Everyone We Know, joka esitettiin saman vuoden Cannesin elokuvajuhlissa. Townsend on vieraillut myös muun muassa televisiosarjoissa Todistettavasti syyllinen, Big Time Rush, CSI: New York ja Criminal Minds – FBI-tutkijat.