cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abu Hassan
Juoni
Asia ilmoitetaan kalifille ja hänen vaimollaan. Hassan ja Fatima heittäytyvät leposohvalle, menevät peitteen alle ja tekeytyvät kuolleiksi. Kalifi lupaa 1000 kultarahaa kenelle tahansa, joka kertoo, kumpi oli kuollut ensin. Hassan polvistuu kalifin eteen sanoen: "Se olin minä – minä kuolin ensin." Hän esittää anteeksipyynnön, mutta pyytää myös kultaa. Fatima tekee samoin, ja kalifi antaa molemmille anteeksi. Omar, joka oli maksanut Hassanin velat siinä toivossa, että voittaisi Fatiman sydämen, häädetään paikalta ja joutuu häpeään.
Äänitteitä
Oopperan äänitti vuonna 2003 Capella Coloniensis Bruno Weilin johdolla. Muita äänitteitä ovat tehneet Wolfgang Sawallisch, Leopold Ludwig, Heinz Rögner, Gustav Kuhn ja Gennady Rozhdestvensky, viimeksi mainittu venäjäksi.
Kronberger
Kronberger voi tarkoittaa:
Cyril Collard
Cyril Collard (19. joulukuuta 1957 – 5. maaliskuuta 1993) oli ranskalainen kirjailija, elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Elokuvien lisäksi Collard ohjasi myös musiikkivideoita. Collard on tunnettu erityisesti biseksuaalisuutta käsittelevistä töistään. Hän oli itse biseksuaali ja maansa varhaisimpia avoimesti HIV-positiivisia kuuluisuuksia. Collard menehtyi AIDS-komplikaatioihin vain 35-vuotiaana.
Collard'n omaan elämään perustuva, erityisesti hänen biseksuaalisuuttaan, ihmissuhteitaan ja HIV-tartuntaansa käsittelevä elokuva Villit yöt (1992) oli menestys ja voitti neljä César-palkintoa. Collard ohjasi ja käsikirjoitti elokuvan sekä esiintyi sen pääosassa. Lisäksi hän sävelsi ja esitti elokuvan musiikkia.
Open Sesame (Kool & the Gangin albumi)
Open Sesame on yhdysvaltalaisen Kool & the Gang -yhtyeen vuonna 1976 julkaistu kahdeksas studioalbumi. Se pääsi Yhdysvaltain Billboard 200 -listan sijalle 110. Levyn nimikappale ”Open Sesame” nousi vuonna 1977 Billboard Hot 100 -listan sijalle 55 sekä Dance Music/Club Play Singles -listan sijalle 13. Se kuultiin myös samanvuotisessa elokuvassa Saturday Night Fever sekä sen soundtrackilla. Albumin singleistä menestystä saavutti myös ”Super Band”, joka ylsi R&B Singles -listan sijalle 17.
Kokoonpano
Muusikot:
Muut:
Koripallo Pan-Amerikan kisoissa 2019
right|230px Koripallossa kilpailtiin Pan-Amerikan kisoissa 2019 27. heinäkuuta – 10. elokuuta 2019. Kilpailut käytiin Eduardo Dibós Coliseumissa. Koripallossa pelattiin sekä tavallisessa 5x5-koripallossa että 3x3-koripallossa. Kummallekin sukupuolelle oli omat turnaukset. 3x3-turnaukseen osallistui kuusi maata ja 5x5-turnaukseen kahdeksan maata. Menestynein maa oli Yhdysvallat, joka voitti kaksi neljästä turnauksesta sekä yhteensä neljä mitalia.
Jacksonin piirikunta (Oregon)
Jacksonin piirikunta on Yhdysvaltojen Oregonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 220 944 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Medfordin kaupunki. Piirikunta on perustettu 12. tammikuuta 1852.
Christopher M. Raymond
Christopher Mark Raymond on yhteiskuntatieteilijä ja Helsingin yliopiston kestävyystieteen professori. Hän kuuluu tieteenrajat ylittävän tutkimuksen alalla maailman viitatuimpiin tutkijoihin (2019).
Tutkijakoulutuksen jälkeen hän työskenteli Kööpenhaminan yliopistossa (2014–2015) ja Ruotsin maatalousyliopistossa (Alnarp, 2016–), jonka vierailevana professorina hän jatkaa vielä Helsingin yliopiston professuurin aikanakin. Helsingin yliopiston kestävyystieteen professorina hän aloitti lokakuussa 2018. Raymond nousi marraskuussa 2019 maailman viitatuimpien tutkijoiden joukkoon poikkitieteellisten tutkimusalojen ryhmässä (Highly Cited Researchers, luokka Cross-Field). Tunnustus pohjautuu analyytiikkayritys Clarivaten ylläpitämään Web of Science -julkaisutietokantaan. Marraskuussa 2019 julkaistuun luetteloon oli valittu yhteensä noin 6 200 tutkijaa, joista 3 700 oli ryhmitelty johonkin 21:stä selvityksessä mukana olleesta tieteenalaryhmästä ja 2 500 oli poikkitieteellisten aihepiirien tutkijoita. He kaikki kuuluvat tieteenalaryhmässään viitatuimman prosentin joukkoon kaikista julkaisutietokannassa mukana olevista alan tutkijoista.
Molukkienvaris
Molukkienvaris (Corvus validus) on varisten heimoon kuuluva Indonesian kotoperäinen varpuslintu. Se elää Molukkien saariston pohjoisosassa Morotailla, Halmaheralla, Kayoalla, Kasirutalla, Bacanilla ja Obilla. Charles Lucien Bonaparte kuvaili lajin holotyypin Halmaherasta vuonna 1850.
Reading (täsmennyssivu)
Reading voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Rovaniemen Teatteri
pienoiskuva|Rovaniemen Teatteri toimii [[Lappia-talossa.]] Rovaniemen Teatteri – Lapin Alueteatteri on Rovaniemellä toimiva ammattiteatteri. Teatteri järjestää vuosittain 200–300 näytöstä lasten- ja musiikkiteatteria, klassikoita, komediaa, draamaa ja kantaesityksiä. Monet niistä pohjautuvat lappilaisten kirjailijoiden teoksiin tai pohjoisiin aiheisiin. Teatterin esityksiä järjestetään Lappia-talossa Rovaniemellä ja kiertävän alueteatterin esityksinä Lapin kunnissa.
Rovaniemen Teatteri on Euroopan unionin pohjoisin ammattiteatteri. Lapin Alueteatteriyhdistys ylläpitää sitä valtion, veikkausvoittovarojen, Rovaniemen kaupungin sekä 14 lappilaisen jäsenkunnan tukemana. Teatteri on aloittanut harrastajateatterina vuonna 1949, muuttunut ammattiteatteriksi 1962 ja aloittanut alueteatteritoiminnan 1969. Rovaniemen Teatteri muutti vuonna 1975 Lappia-taloon. Lappia-talon on suunnitellut arkkitehti Alvar Aalto, joka suunnitteli koko Rovaniemen hallintokeskuksen eli pääkirjaston, kaupungintalon sekä kulttuuritalo Lappia-talon. Lappia-talossa on teatterin lisäksi toiminut Ylen toimitus sekä Lapin musiikki- ja tanssiopisto. Vuonna 1999 sen hallinto muuttui kunnallisesta teatterista yhdistyspohjaiseksi. Kaudella 2018–2019 teatteri työllisti vakituisesti 47 esittävän taiteen ammattilaista. Lisäksi se palkkaa tuotantokohtaisesti ammattilaisia eri aloilta.
Rovaniemen Teatterin toiminnanjohtajana on vuodesta 2018 asti toiminut Sari Alatalo. Ennen toiminnanjohtajaksi nimeämistä Alatalo toimi teatterin hallintojohtaja vuosina 2015–2018. Teatterin taiteellisena johtajan toimii Miika Muranen. Murasen sopimus päättyy 31.7.2023, ja 1.8.2023 alkaen taiteellisena johtajana toimii Riku Innamaa.
Doggermatalikon taistelu
Doggermatalikon taistelu oli ensimmäisen maailmansodan meritaistelu 24. tammikuuta 1915 Britannian ja Saksan laivasto-osastojen välillä. Britit voittivat saksalaisen laivastoeskadroonan, jonka tehtävänä oli upottaa brittien kalastusaluksia. Saksalaiseen laivasto-osastoon kuuluivat taisteluristeilijät SMS Derfflinger, SMS Moltke ja SMS Seydlitz, panssariristeilijä SMS Blücher ja kevyt risteilijä SMS Kolberg, joista SMS Blücher upposi vieden 782 miestä mukanaan. Saksan laivaston aluksista ainoastaan SMS Moltke säilyi taistelukuntoisena, mutta myös brittien taisteluristeilijään HMS Lioniin osui. Doggermatalikon taistelu oli pieni, mutta vahvisti brittilaivaston taisteluintoa. Se paljasti myös brittilaivojen keskinäisessä viestityksessä väärinkäsityksiä aiheuttavia puutteita, jotka tulivat esille myöhemmässä Skagerrakin taistelussa, koska viestitystä ei korjattu asialliseksi.
Tausta
Hipperin johtama laivasto-osasto oli merellä 16. joulukuuta 1914 hyökäten rannikkokaupunkeihin, jolloin saksalaisen laivastoeskadroonan tykit surmasivat 18 Scarboroughissa, ja aiheuttivat vaurioita Whitbyssä ja Hartlepoolissa.
Doggermatalikko
left|thumb|Doggermatalikon sijainti punaisella Saksan laivasto lähetti 23. tammikuuta 1915 amiraali Franz von Hipperin laivasto-osaston tuhoamaan Doggermatalikolla mahdollisesti olevat brittiläiset kevyet voimat. Saksalaiset meriupseerit pitivät aluksia mahdollisesti vakoojina, jotka ilmoittaisivat Saksan laivaston liikkeet Amiraliteetille. Tämä ei kuitenkaan ollut mahdollista, koska ainoastaan muutamissa aluksissa oli radiot. Britannian Amiraliteettii mursi viestin salauksen jo samana päivänä saaden selville saksalaisten suunnitelman, jolloin se antoi määräyksen osaston lähettämisestä merelle.
thumb|left|Taisteluristeilijät SMS Derfflinger, SMS Moltke ja SMS Seydlitz matkalla Doggermatalikolle. Amiraali Franz von Hipperin osastoon kuuluivat panssariristeilijä SMS Blücher ja taisteluristeilijät SMS Derfflinger, SMS Moltke, SMS Seydlitz sekä kevyet risteilijät SMS Kolberg, SMS Graudenz, SMS Rostock ja SMS Stralsund sekä 18 torpedovenettä. Saksalaisosasto hyökkäsi Doggermatalikolla olevien brittiläisten kalastusalusten kimppuun. Britit olivat saaneet kuitenkin tästä suunnitelmasta tiedon jo edellisenä päivänä kuuntelemalla Saksan salattua radioliikennettä, jonka brittien laivastotiedustelu "Huone 40" selvitti.
Aamulla 24. tammikuuta britit havaitsivat Saksan laivaston panssariristeilijä SMS Blücherin ja lähestyivät nopeasti saksalaisia, jotka virheellisesti uskoivat laivojensa olevan brittien laivoja nopeampia. Saksalaiset totesivat englantilaisten ylivoiman ja Hipper antoi perääntymiskäskyn välttääkseen yhteenoton. Tämän todettuaan amiraali Beatty antoi takaa-ajokäskyn.
Kello 09:30 HMS Lion avasi tulen 15 km:n etäisyydeltä ja osui SMS Seydlitziin, joka oli panssariristelijä SMS Blücherin edessä. Saksalaisaluksen kaksi taaimmaista tykkitornia saivat suoran osuman, jolloin 160 miestä kuoli. Kello 09:50 SMS Blücher oli kärsinyt pahoja vaurioita, ja sen vauhti oli hidastunut. 10:18 brittien HMS Lion vaurioitui SMS Derfflingerin tulitettua ja saaden siihen kolme osumaa, joista yksi osui vesirajan alapuolelle. HMS Lioniin osui vauhdin hidastuttua uusia osumia ja se jäi pois taistelusta 11:00. Kontra-amiraali Arthur Moore HMS New Zealandilla otti samalla komennon, vaikka Beatty ei sitä koskaan kyennyt virallisesti luovuttamaan HMS Lionin viestijärjestelmien lakattua toimimasta.
Saksalaisen laivastoeskadroonan tuho näytti varmalta, mutta 10:50 HMS Lionista väitettiin nähdyn saksalaisen sukellusveneen periskooppi, ja britit määräsivät oman laivastoeskadroonansa sukellusveneentorjunta-manööveriin. Koska manööverin vaatimaa 90 asteen käännöstä ei voitu tehdä, brittien komentaja päätti tehdä 45 asteen käännöksen juuri SMS Blücherin suuntaan. Väärinkäsityksen vuoksi muut brittien alukset ympäröivät SMS Blücherin ja upottivat sen. SMS Blücher vei mukanaan 782 miestä. Saksa uskoi brittien saaneen vihiä heidän suunnitelmistaan Doggermatalikolla vakoilijalta, joka oli lähellä heidän "Jade"-laivastotukikohtaansa.
Vierailijat
Vierailijat on R. L. Stinen kirjoittama kirja. Se on julkaistu osana The Nightmare Room -kirjasarjaa. Kirjan päähenkilö on Ben Shipley, joka yrittää löytää elämää ulkoavaruudesta.
Juoni
Jesse Shipley on aivan tavallinen kiharatukkainen poika. Hän tutkii päivittäin lukuisia nettisivuja ja surffailee internetin keskustelupalstoilla. Oikeastaan hän viettää lähes kaiken aikansa tietokoneen äärellä. Miksi?
Hän yrittää löytää merkkejä ulkoavaruuden elämästä.
Jessen ystävät ovat huolissaan hänestä. Miksi ihmeessä hän haluaa niin kovasti löytää avaruusolentoja? Miksi hän päivästä toiseen yrittää epätoivoisesti saada yhteyttä toiselle planeetalle? Eikö hän ymmärrä, että ufot ovat huuhaata?
Iltaisin Jesse tarkkailee taivasta toivoen näkevänsä edes vilauksen jostakin tuntemattomasta. Hän ei kuitenkaan tiedä, että todellisuudessa oikea, elävä avaruusolento on paljon lähempänä kuin hän ikinä voisi kuvitellakaan.
Iris Chang
Iris Shun-Ru Chang (28. maaliskuuta 1968 Princeton, New Jersey, Yhdysvallat – 9. marraskuuta 2004 Los Gatos, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen toimittaja. Hän nousi maailmanmaineeseen historiallisella teoksellaan Nankingin verilöyly (1997), joka kuvaa Kiinan–Japanin sodan aikaista vuoden 1937 Nankingin verilöylyä. Hän teki 36-vuotiaana itsemurhan jättäen jälkeensä aviomiehen ja kaksivuotiaan pojan.
Lapsuus ja opiskelu
Chang syntyi Princetonissa New Jerseyssä. Hänen isänsä oli fyysikko ja äitinsä mikrobiologi. Hän vietti lapsuutensa Illinoisin Champaign-Urbanassa, jossa hänen vanhempansa olivat opettajina yliopistossa. Chang suoritti bachelor-tutkinnon journalismista Illinoisissa vuonna 1989 ja työskenteli sen jälkeen lyhyen aikaa Associated Pressin ja Chicago Tribunen toimittajana. Vuonna 1991 Chang suoritti master-tutkinnon kirjallisuudesta Johns Hopkinsin yliopistossa.
Kirjallinen ura
Chang julkaisi ensimmäisen kirjansa Thread of the Silkworm vuonna 1995. Se kertoo kiinalaissyntyisestä tiedemiehestä Qian Xuesenista (tunnetaan myös nimellä Hsue-Shen Tsien), joka oli perustamassa sekä Yhdysvaltain että Kiinan kansantasavallan ohjus- ja avaruusohjelmia.
Chang kirjoitti kirjan Nankingin verilöyly (The Rape of Nanking: The Forgotten Holocaust of World War II), joka julkaistiin vuonna 1997 joukkomurhan 60-vuotispäivänä. Se oli julkaisunsa jälkeen kymmenen viikkoa New York Timesin bestseller-listalla ja sitä myytiin miltei puoli miljoonaa kappaletta. Changin kirja oli ensimmäinen tietokirja tästä joukkomurhasta. Kun japanilaiset joulukuussa 1937 saapuivat Kiinan tasavallan silloiseen pääkaupunkiin Nankingiin, he aloittivat joukkomurhan, jonka aikana murhattiin alle kahdessa kuukaudessa 300 000 kiinalaista ja raiskattiin yli 80 000 naista.
Changin isovanhemmat olivat kotoisin Nankingista, josta he olivat paenneet juuri ennen miehitystä, muuttaneet Yhdysvaltoihin ja asettuneet asumaan Keskilänteen. Hän kuuli lapsuudessaan paljon tarinoita joukkomurhasta, mutta ei aikuisena löytänyt siitä juuri mitään tietoa kirjallisena. Kiinassa, Japanissa ja lännessä tieto siitä oli miltei painunut unohduksiin. Chang matkusti Kiinaan, missä hän pystyi sujuvan mandariinikiinan taitonsa avulla tutkimaan arkistoja ja haastattelemaan vanhuksia, jotka olivat olleet tapahtumien silminnäkijöitä. Hän oli Nankingissa kuukauden ajan ja kuuli siellä sodan aikana asuneesta saksalaisesta John Rabesta, joka oli perustanut Nankingiin ulkomaalaisten hallitseman vapaan alueen, minne tuhannet kiinalaiset olivat paenneet turvaan. Changin onnistui jäljittää Saksasta Raben tyttärentytär, jolla oli isoisänsä kirjoittama pitkä ja yksityiskohtainen päiväkirja silloisista tapahtumista. Päiväkirjasta tuli tärkeä lähde Changin kirjalle.
Japanilaisten raiskaukset, kidutukset ja murhat olivat niin sanoin kuvaamattomia, että kirja herätti laajaa kansainvälistä huomiota ilmestyessään. Vuonna 1998 Chang tapasi Japanin suurlähettilään Kunihiko Saiton yhdysvaltalaisessa televisio-ohjelmassa ja vaati tältä anteeksipyyntöä mutta sitä ei tullut. Japanin äärikonservatiivit julistivat kirjan olevan epätarkka ja pelkkää propagandaa ja mustamaalausta. Japanissa vuodeksi 1999 suunniteltu kirjan julkaisu peruttiin kohun vuoksi.
Ennen kuolemaansa Chang tutki tulevaa kirjaansa varten Bataanin niemimaalla Filippiineillä panssarivaunuyksiköissä palvelleita Yhdysvaltojen sotilaita, joista moni jäi japanilaisten vangiksi Bataanin taistelun yhteydessä. Tutkimustensa aikana hän masentui vakavasti ja joutui sen vuoksi sairalahoitoon. Hänet löydettiin 9. marraskuuta 2004 kuolleena autostaan Los Gatosin eteläpuolen maaseudulta. Chang oli ilmeisesti ampunut itsensä. Hän oli jättänyt kotiinsa itsemurhaviestin.
Georgina Spelvin
pienoiskuva|Georgina Spelvin vuonna 2008 Georgina Spelvin (s. 3. tammikuuta 1936) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on kuulunut XRCO Hall of Fameen vuodesta 1985.
Spelvin aloitti uransa näyttämöllä (muun muassa Guys and Dolls), mutta siirtyi pornoon tutustuttuaan ohjaaja Gerard Damianoon. Tunnetuimpiin elokuviin kuuluu The Devil in Miss Jones (1973).
Teksasissa syntyneen Spelvinin oikea nimi on Michelle Graham. Kymmenien pornoelokuviensa ohella hän esiintyi lyhyesti Poliisiopisto-sarjan ensimmäisessä ja kolmannessa elokuvassa 1980-luvulla.
Aleksi Litovaara
Lauri Aleksi Litovaara (s. 22. huhtikuuta 1976 Helsinki) on suomalainen entinen lumilautailija, joka osallistui Naganon talviolympialaisiin vuonna 1998. Urheilu-uransa jälkeen hän on työskennellyt muun muassa televisiojuontajana, valmentajana ja luennoitsijana.
Urheilu-ura
Litovaara voitti half-pipessa Suomen mestaruuden ja Suomi-Cupin vuonna 1994 sekä junioreiden maailmanmestaruuden 1995. Vuonna 1996 hän oli half-pipen maailman rankinglistan ykkönen ja voitti maailmancupin. Vuonna 1997 Litovaara voitti half-pipen EM-pronssia. Hän kilpaili half-pipessa myös vuoden 1998 talviolympialaisissa, joissa lumilautailu oli ensimmäistä kertaa olympialajina, ja sijoittui neljänneksitoista.
Litovaara on ainoa suomalainen, joka on voittanut International Snowboard Federationin miesten maailmancupin kokonaiskilpailun. Lisäksi hän on ensimmäinen suomalainen lumilautailija, joka on saanut omaa nimeään kantavan pro model -nimikkolaudan. Laudan valmistaja oli ranskalainen Rossignol ja siitä tuli maailman myydyin pro model vuonna 1996 sekä Ranskan myydyin lumilauta. Litovaaralle kertyi pro model -lautoja urallaan yhteensä kolme.
Muuta
Nykyään Litovaara työskentelee mindfulness-ohjaajana, business coachina, työnohjaajana, ratkaisukeskeisenä lyhytterapeuttina, parisuhdevalmentajana, Firstbeat-asiantuntijana ja luennoitsijana. Hän on toiminut myös Mäkelänrinteen urheilulukion psyykkisenä valmentajana. Litovaara kirjoittaa myös blogia Hidasta elämää -sivustolla.
Vuosina 2001–2010 Litovaara teki Aleksi Litovaara Snowboarding (ALS) -nimistä lumilautailusta kertovaa televisio-ohjelmaa. Se äänestettiin vuoden 2005 toiseksi parhaaksi suomalaiseksi urheiluohjelmaksi. Syksyllä 2009 Litovaara juonsi MTV3:n Ennätystehdas-ohjelmaa.
Koripallon I-divisioona-kausi 2009–2010
Kausi 2009–2010 on koripallon I-divisioonan 35. kausi. Se pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana.
Ennen kauden alkua
Kauden alussa Helsingin NMKY luopui sarjapaikastaan ja sen tilalle nousi Keravan Kori-80. Samalla helsinkiläisten joukkueiden määrä korkeimmilla sarjatasoilla laski entisestään. Myös KaU Basket vetäytyi ennen kauden alkua johtuen taloudellisista syistä. KaU Basketin paikasta I-divisioonassa karsivat Säynätsalon Riento ja Namika Lahti II.
Pelitapa
Runkosarjan ensimmäiseksi ja toiseksi sijoittuneet joukkueet pääsevät suoraan välieriin. Runkosarjan kolmas ja kuudes pelaavat toisiaan vastaan, sekä neljäs ja viides pelaavat toisiaan vastaan puolivälierissä. Välierässä runkosarjan voittaja pelaa runkosarjassa huonoiten sijoittunutta joukkuetta vastaan ja runkosarjan kakkonen pelaa toiseksi huonoiten sijoittunutta vastaan. Välierien voittajat kohtaavat finaalissa, joka pelataan paras viidestä -järjestelmällä kuten välierätkin. Finaalin voittaja nousee kaudeksi 2010–2011 Korisliigaan ja finaalin hävinnyt joukkue pelaa karsintasarjan Korisliigan toiseksi huonoiten sijoittunutta joukkuetta vastaan.
I-divisioonan runkosarjan huonoiten sijoittunut joukkue putoaa suoraan alueellisen II-divisioonaan ja toiseksi huonoiten sijoittunut pelaa II-divisioonan parhaiden joukkueiden kanssa kahdesta paikasta I-divisioonassa.
Täältä jostakin
Täältä jostakin on talvi- ja jatkosodan aikana käytetty ilmaus, kun rintamalta lähetetyissä kirjeissä ei saanut ilmaista tarkkaa sijaintipaikkaa. Se tarkoittaa myös seuraavia:
Galvatek
Oy Galvatek Ab on suomalainen täysautomatisoitujen pinta- ja vedenkäsittelylaitosten toimittaja, joka toimii kansainvälisillä markkinoilla. Suurin osa pintakäsittelylaitoksista menee ilmailuteollisuuteen, kuten lentokoneiden ja helikoptereiden huoltoon ja valmistukseen. Se on myös osa John Cockerill -konsernia.
Varhainen historia
Muut valmistajat kiinnostuivat Upo Engineeringin erikoistuneesta osaamisesta; pinta- ja vedenkäsittelylaitosten tuotanto syntyi vastauksena suoralle kysynnälle. Ensimmäinen tilaustyö oli kromaamo Oras Oy:lle. Sen jälkeen vuorossa oli kaksi pintakäsittelylaitosta Suomen ulkopuolelle. Ensimmäiset tehdastekoiset vedenpuhdistamot valmistettiin sveitsiläisellä Metoxy-lisenssillä.
Vuonna 1980 UPO yksinkertaisti toimintaansa ja myi Upo Engineeringin Partekille. Liiketoimintaa jatkamaan perustettiin 1.4.1980 Oy Galvatek Ab.
1980-2010 -luvuila yhtiön omistajia olivat Partek, Outokumpu, Galvatekin toimiva johto, Kemira ja Folmer Equity Fund. 2019 omistajaksi tuli belgialainen John Cockerill -konserni. John Cockerill on eri teollisuudenaloja palveleva maailmanlaajuinen monialayhtiö, jonka pintakäsittelydivisioonaan Galvatek kuuluu.
Markkina-alueet eri vuosikymmeninä
2000-luvulla ilmailuteollisuuden laitokset ovat nousseet merkittävimmäksi toiminta-alueeksi. Neljässä vuosikymmenessä Galvatekille on muodostunut täysautomaattisista laitoksista markkinoiden pisin maailmanlaajuinen kokemus.
Tuotteet
Galvatek myy pintakäsittelyn tarpeisiin erilaisia järjestelmiä, jotka pyrkivät erityisesti parantamaan pintakäsittelyn työturvallisuutta ja tehokkuutta. Tuoteperheeseen kuuluvat ainakin prosessi- ja tuotannonohjausjärjestelmä, ilmanvaihtojärjestelmä ja kuljetusjärjestelmä.
Ilmailuteollisuus
Yksi Galvatekin erikoisaloista ovat täysautomatisoidut ilmailualan pintakäsittelylaitokset, joissa työntekijät ohjaavat vaarallisten kemikaalien käsittelyprosessia tietokoneilta.
Galvatekin ensimmäinen täysautomaattisen laitoksen toimitus ilmailuteollisuudelle oli heti 80-luvun alussa. Ruotsiin toimitettiin Saab Fairchild –lentokoneen valmistuksessa tarvittavat alumiinin anodisointilinjat sekä jäteveden puhdistamo sen yhteyteen.
Galvatek on toimittanut täysautomatisoituja puhdistuslaitoksia lentokonemoottoreiden osien puhdistamiseen (CCL) sekä kemiallisia prosessilinjoja muun muassa entokoneen turbiinisiipien huoltoon lentoyhtiöille ympäri maailmaa, kuten SAESL:lle Singaporeen, ANA lle Japaniin, N3:lle Saksaan ja Finnairille Suomeen.
Vedenkäsittely
Suurin osa Galvatekin vedenpuhdistamoista toimitetaan pintakäsittelylaitoksen yhteyteen puhdistamaan laitoksen huuhtelu- ja jätevedet. Laitokset voivat olla niin sanotusti suljettuja, jolloin huuhtelu- ja jätevedet kierrätetään laitoksen sisällä eikä prosessista synny jätevesipäästöjä lainkaan. Syntynyt jäte kerätään järjestelmästä konsentraattina ja toimitetaan edelleen jätteenkäsittelyyn. Teollisuudelle Galvatek toimittaa järjestelmiä jätevesien neutralointiin, voimalaitosten savukaasujen puhdistukseen sekä ongelmajätteiden kierrätykseen.
John Cockerill
Oy Galvatek Ab:n nykyinen omistaja on belgialainen John Cockerill. John Cockerill on kansainvälisesti toimiva monialakonserni, joka palvelee esimerkiksi energia-, teräs-, vety- ja puolustusteollisuutta. Galvatek kuuluu John Cockerillin Surface Treatment -osastoon yhdessä ranskalaisen CM Sleti - ja kiinalaisen Cockerill Tempro -yhtiöiden kanssa. John Cockerill -yhtiöllä oli noin 5000 työntekijää, sen liikevaihto oli 947 miljoonaa euroa ja sillä oli toimintaa 23 maassa vuonna 2021. John Cockerill -yhtiön historia yltää vuoteen 1817 asti.
Carl Theodor Sørensen
Søren Carl Theodor Marius Sørensen (24. heinäkuuta 1893 Altona, Hampuri, Saksa – 12. syyskuuta 1979 Brønshøj-Husum, Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen maisema-arkkitehti, yksi aikansa merkittävimmistä. Hän edusti modernismia: nykytaide innoitti hänen muotosuunnitteluaan, ja hän otti huomioon myös sosiaaliset näkökohdat, esimerkiksi suunnitellessaan Kööpenhaminan ensimmäistä leikkipuistoa.
Sørensen opiskeli puutarha-alaa vuosina 1908–1916 ja työskenteli piirtäjänä puutarha-arkkitehti Erik Erstad-Jørgensenin palveluksessa vuosina 1916–1922. Hän osallistui Kööpenhaminan kaavoitustyöhön ja julkaisi useita kirjoja ja satoja artikkeleita. Sørensen suunnitteli lukuisia puutarhoja Tanskaan. Hän sai useita huomionosoituksia, esimerkiksi Dannebrogin ritarikunnan kunniamerkin sekä Prinssi Eugenin mitalin vuonna 1972. Hän toimi opettajana Tanskan kuninkaallisessa taideakatemiassa vuodesta 1940 lähtien ja maisema-arkkitehtuurin professorina 1954–1963. Suomalainen Jussi Jännes oli hänen oppilaitaan.
Cam Ward
thumb|250px|Cam Ward vuonna 2008.
Cameron Kenneth ”Cam” Ward (s. 29. helmikuuta 1984 Saskatoon, Kanada) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti. Hänen kotipaikkansa on Sherwood Park Albertassa. Hän nousi tunnetuksi, koska hän pelasi tulokkaana Stanley Cup -finaalissa 2006 – ensimmäisenä sitten Patrick Royn.
Ura
Ward valittiin NHL:n varaustilaisuudessa Carolina Hurricanesiin numerolla 25. Hän pelasi 2001–2004 Red Deer Rebelsissä WHL:ssä loistavasti vieden joukkueen finaalipeleihin kahdesti. Solmittuaan sopimuksen Hurricanesin kanssa hän pelasi kahtena kautena farmiliiga AHL:ssä.
pudotuspeleissä Carolina oli pudota Montreal Canadiensille ensimmäisellä kierroksella. Gerber siirrettiin syrjään huonojen esitysten vuoksi, ja Ward laitettiin maalille. Carolina pudotti Montrealin ensimmäisellä kierroksella, New Jersey Devilsin toisella kierroksella, sekä kolmannella kierroksella seitsemännessä ottelussa Buffalo Sabresin. Ward torjui loistavasti myös finaaleissa ollen 20 vuoteen ensimmäinen maalivahti, joka sai nollapelin finaaliottelussa. Carolina voitti Stanley Cupin. Ward sai Conn Smythe Trophyn pudotuspelien parhaana pelaajana ja oli näin ensimmäinen tulokas sitten Ron Hextallin 1987, joka sai kyseisen palkinnon.
Ward jatkaa yhä Carolina Hurricanesin ykkösmaalivahtina. Ward voitti myös maailmanmestaruuden Kanadan paidassa 2007. Kaudella Ward loukkaantui Rick Nashin luistimen viiltäessä häntä jalkaan. Kyseessä oli jo Wardin uran toinen kerta, kun hän loukkaantui vastustajan luistimesta.
Kaudeksi 2018-19 Ward siirtyi yksivuotisella sopimuksella NHL-seura Chicago Blackhawksin riveihin.
Xilingol
Xilingol on liitto (alueyksikkö prefektuuritasolla) Kiinan Sisä-Mongoliassa. Liiton pinta-ala on 201 493 neliökilometriä ja väkiluku 1,03 miljoonaa (2010). Liiton hallintokeskus sijaitsee Xilinhotin piirikuntatason kaupungissa.
Xilingol rajoittuu pohjoisessa Mongoliaan. Naapurit sen etelän puolella lännestä itään ovat Ulanqabin, Zhangjiakoun, Chengden, Chifengin, ja Tongliaon prefektuuritason kaupungit, sekä Hingganin liitto.
Hallinnollinen jako
thumb|350px|vasen|Xilingolin hallinnollinen jako. Piirikuntatasolla Xilingol jaetaan 12 osaan seuraavasti (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Engdahl
Engdahl tai Engdal on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Nettotuotanto
Nettotuotanto tarkoittaa mihin tahansa trofiatasoon kuuluvien eliöiden sitomaa energiaa, jota seuraavan trofiatason eliöt voivat käyttää. Nettotuotanto on bruttotuotanto, josta on vähennetty eliöiden kuluttama energia. Nettoprimaarituotanto on autotrofien esim. kasvien tuottama biomassa tai energia.
Daimler Company
Daimler Company Ltd, vuoteen 1910 asti Daimler Motor Company Ltd, oli brittiläinen ajoneuvoja valmistanut yhtiö. Liikemies Harry J. Lawson perusti yhtiön Lontooseen vuonna 1896. Myöhemmin pääkonttori ja ajoneuvojen valmistus siirtyivät Coventryyn, luoteis-Englantiin. Lawson hankki oikeudet Daimler-nimen käyttöön sekä Gottlieb Daimleriilta että Daimler-Motoren-Gesellschaftilta.
Vuonna 1960 Jaguar Cars osti kaikki Daimlerin osakkeet niiden silloiselta haltijalta Birmingham Small Arms Company Ltd:ltä (BSA). Vuonna 1961 esitelty Daimler DR450 oli viimeinen yhtiön omaa suunnittelua ollut malli, sen jälkeen mallit olivat Daimlerin ulkoisilla tunnuksilla varustettuja Jaguareja. Daimler on merkkinä edelleen Jaguar Land Rover Ltd:n omistuksessa. Sen emoyhtiö on Jaguar Land Rover Automotive PLC, jonka omistaa intialainen Tata Group.
Jaguar jakaa oikeudet "Daimler"-nimen käyttöön saksalaisen ajoneuvojen valmistajan Daimler AG:n kanssa. Jaguar teki vuonna 2007 sopimuksen, jonka mukaan saksalaisella sopimuskumppanilla on oikeus käyttää nimeä "Daimler" yhtiön ja sen tuotteiden yhteydessä. Näitä oikeuksia ei saksalaisilla aiemmin ollut. Sopimus ei rajoita Jaguarin oikeuksia valmistaa Daimler-nimisiä autoja.
Vuosina 2005–2007 Jaguar käytti Daimler-nimeä yhden ajoneuvonsa, Daimler Super Eightin yhteydessä.
Yhtiön alkutaival
pienoiskuva| Nimeä "Daimler" ovat käyttäneet kaksi toisistaan erillistä ajoneuvovalmistajaa. Molempien juuret ovat lähtöisin saman henkilön, saksalaisen insinöörin ja keksijän Gottlieb Daimlerin patenteista. Hän valmisti ensimmäisen nelipyöräisen, moottorikäyttöisen autonsa vuonna 1889.
Cannstatt
Saksalainen yhtiö, joka on lähtöisin Stuttgartin lähistöllä sijaitsevasta Cannstattista, oli perusta niille liiketoimille, joista ensin muodostui vuosina 1890–1926 toiminut Daimler-Motoren-Gesellschaft. Tämän jälkeen siitä tuli osa Daimler-Benz-yhtiötä, joka valmisti autoja Mercedes-Benz -nimellä, vuosina 1926–1998. Vuosina 1998–2007 yhtiön nimi oli DaimlerChrysler ja nykyisin Daimler AG. Yhtiö ei kuitenkaan ole vuoden 1908 jälkeen valmistanut yhtään ajoneuvoa "Daimler"-nimellä.
Coventry
pienoiskuva|Daimlerin kaksisylinterinen moottori Britanniassa liiketoiminnan Daimlerin patenttien alaisilla tuotteilla aloitti insinööri ja liikemies Frederick Simms. Simmsin vanhemmat olivat englantilaista syntyperää, mutta hän oli syntynyt ja kasvanut Hampurissa. Näin saksalainen teknologia oli hänelle tuttua ja suhteet saksalaisiin insinööreihin ja tekniikan alan ihmisiin läheiset. Simms rakensi vuoden 1889 Bremenin messuille suunnittelemansa, ilmakaapelivaunun esittelyä, kun hän tutustui samaisessa näyttelyssä Daimlerin valmistamaan polttomoottorikäyttöiseen raitiovaunuun, joka teki häneen suuren vaikutuksen. Daimler, joka oli kiihkeä anglofiili, oli työskennellyt Englannissa syksystä 1861 kesään 1863, höyryvetureita valmistaneen Beyer, Peacock & Company -yhtiön palveluksessa ja piti Englantia teknisen kehityksen kehtona. Näin miehet, joiden elämänpiiri oli saksalais-englantilaisen kulttuurin värittämä ja kiinnostuksen kohteena lupaava tulevaisuuden tekniikka, ystävystyivät, huolimatta siitä että Simms oli lähes kolmekymmentä vuotta Daimleria nuorempi.
Simms aloitti Daimlerin moottoreiden Britannian maahantuonnin vuonna 1890 ja ne esiteltiin aluksi vene- ja paikallismoottorikäyttöön. Sopimuksella joka on päivätty 18. helmikuuta vuonna 1891, hän sai oikeudet Daimlerin patenttien alaisten tuotteiden valmistukseen ja myyntiin Brittiläisen imperiumin alueella. Tätä tehtävää varten hän perusti heinäkuussa 1891 Lontooseen Simms & Co Consulting Engineers -yhtiön. Simms perusti toukokuussa 1893 Daimler Motor Syndicate Ltd:n, jonka alaisuuteen kaikki Daimleriin sidoksissa olleet toiminnot ja sopimukset siirrettiin. Heinäkuussa 1895 hän aloitti Daimlerin moottoreita voimanlähteenään käyttävien Panhard & Levassor -autojen edustuksen Britanniassa. Simms pyysi ystävänsä Gottlieb Daimlerin uuteen yritykseen konsultoivaksi insinööriksi.
Samoihin aikoihin liikemies Harry J. Lawson oli tutkinut mahdollisuutta autojen kaupalliseen valmistamiseen ja hän hankki haltuunsa kaikki alaan liittyvät patentit, jotka vain kykeni. Vuonna 1895 hän osti Simmsiltä Daimler-moottoreiden valmistamisen patenttioikeudet sekä tämän yhtiön ja muutti Daimler Motor Syndicate Ltd:n British Motor -syndikaatiksi. Lawson näki tulevaisuuden olevan moottorikäyttöisten vaunujen ja pääeste niiden kaupallisen myynnin kasvulle oli laki, joka määräsi ajoneuvon edessä kulkemaan henkilön punaista varoituslippua heiluttaen. Laki oli peräisin vuodelta 1865, ja se oli säädetty itseliikkuvien höyrykäyttöisten koneiden ihmisille ja hevosille aiheuttaman vaaran välttämiseksi. Lawson sai vaikutusvaltaisten suhteidensa ansiosta vaikutettua lakiasäätäviin elimiin ja vuonna 1896 ajoneuvojen suurimmaksi sallituksi nopeudeksi sallittiin 12 mailia tunnissa (n. 19 km/h). Lakimuutoksen kunniaksi Lawson organisoi autoilla ajettavan Lontoo–Brighton-retkeilyajon (Emancipation Day drive), joka ajetaan edelleen vuosittain.
Autojen valmistus alkaa
pienoiskuva|1897 Daimler 6 hp "Shooting brake" Lawson oli perustanut Great Horseless Carriage Company -nimisen yhtiön, joka oli itse asiassa British Motor -syndikaatin kulissiyhtiö, jonka alaisuuteen moottorialan patentteja kerättiin. Tarkoituksena oli, että yhtiön ja syndikaatin hallussa olisi kaikki tärkeimmät patentit siten, että Britanniassa ei valmistettaisi yhtään autoa, ilman että syndikaatti saisi siitä osinkoja. Simms alkoi etsiä sopivaa paikkaa autojen ja moottoreiden tuotannon aloittamiseksi ja löysi mielestään loistavan paikan tehtaalle Cheltenhamista, lounais-Englannista. Siellä olisi ollut tarvittavat konepajan työkalut ja työvoimaa tarjolla. Lawsonilla oli kuitenkin tiedossaan liikekumppaninsa omistuksessa ollut vanha kutomorakennus Coventryssä, luoteis-Englannissa ja Lawson sekä British Motor -syndikaatti sopivat kaupat Coventryn tehtaasta. Daimler Motor Companyn perustamisen ja tehtaan hankkimisen myötä lausuttiin brittiläisen autoteollisuuden syntysanat.
Simmsillä oli ollut Panhard & Levassorin autojen edustukseen liittyvä ehto, jonka mukaan Daimler-Cannstatt saa jokaisesta Britanniassa myydystä autosta 10 prosentin komissiopalkkion. Vuosi 1896 kului ainoastaan Panhardin ja Peugeotin autoja myyden. Cannstatt tuntui olevan kyvytön tai haluton toimittamaan tilattuja moottorien osia tai sopimuksen mukaisia piirustuksia. Vuoden aikana valmistui neljä koekappaletta, joista osan moottoreissa oli Coventryn tehtaan uudelleen suunnittelemia yksityiskohtia.
Ensimmäinen auto valmistui tehtaalta tammikuussa 1897 ja se oli varustettu Panhard-moottorilla. Ensimmäinen coventrylaisella Daimler-moottorilla varustettu auto valmistui maaliskuussa 1897. Vuoden puolivälin paikkeilla valmistustahti oli kolme omaa autoa viikossa. Näiden ohessa tehdas valmisti lisenssillä Léon Bollée-autoja.
Ensimmäisen kahdeksan toimintakuukautensa aikana yhtiö valmisti 89 kappaletta valmiita ajoneuvoja. Simmsiä ei oltu nimetty uuden yhtiön johtajistoon, hänellä oli siellä ainoastaan konsultin paikka. Hän kuitenkin istui saksalaisen Daimler-Motoren-Gesellschaftin johtokunnassa. Vuonna 1897 Simms sanoutui irti Daimler Coventryn konsultintoimestaan, keskittyäkseen työhönsä Saksan Daimlerin johdossa. Myös Lawson irtisanoutui yhtiöstä saman vuoden aikana. Syyksi hän ilmoitti liiallisen työtaakan, mutta hänellä oli myös niskassaan huomattavia velkoja ja petossyytteitä, joista hän sai tuomion vuonna 1904.
1897–1900
pienoiskuva|Daimler Wagonette 1899–1900 pienoiskuva|Ensimmäinen kuninkaallinen Daimler vuodelta 1900. Sen alkuperäinen omistaja oli tuolloinen Walesin prinssi Albert Edward, myöhempi kuningas [[Edvard VII.]]
Alkuperäisen suunnitelman mukaan Coventryssa oli tarkoitus valmistaa autoja, joiden voimanlähde perustuisi Saksan Daimlerin moottoreihin. Sopimuksesta huolimatta Cannstattin tehdas oli vastahakoinen toimittamaan tarvittavia piirustuksia, joten Coventryssä purettiin muutama Panhardin moottori palasiksi ja niiden mukaan tehtiin tarvittavat piirustukset. Vaikka myös Panhardin moottorit olivat alkuperäiseen Daimler-moottoriin perustuvia, olivat ne saaneet osakseen jo paljon kehitystä. Myös Coventryssa valmistetut moottorit saivat osakseen parannuksia, alkuperäisiin verrattuna.
Vuonna 1898 Lawsonin omistama, Daimlerille koreja valmistanut Great Horseless Carriage Company joutui selvitystilaan ja siitä muodostettiin uusi yhtiö, Motor Manufacturing Company. Yhtiö perusti Daimlerilta vuokratuille maille konepajan ja alkoi omien moottoreiden ja alustojen valmistuksen. Samana vuonna alkuperäisen patentinhaltijan, Daimler Motor -syndikaatin jälkeen muodostetusta British Motor -syndikaatista tuli British Motor Company eli virallinen yhtiö. Yhtiö kävi kovaa kamppailua pitääkseen elinkelpoisina patentit, jotka Harry Lawson oli Simmsiltä ostanut ja lisensoinut Daimler Motor Companylle ja muille moottoreiden valmistajille. Ajonevo- ja moottoriteknologia eteni kuitenkin jättiharppauksin ja kalliit patentit vanhenivat nopeasti.
Heinäkuussa 1899 tapahtui Britannian ensimmäinen raportoitu kuolemaan johtanut auto-onnettomuus. Kuljettaja eli koneenkäyttäjä ja hänen matkustajansa menettivät henkensä, kun heidän ajoneuvonsa, 6HP Daimlerin, toinen takapyörä hajosi kappaleiksi ja kuljettaja menetti ajoneuvonsa hallinnan. Vuoden 1900 puolivälissä Simms ehdotti Daimler-Coventryn ja Daimler-Cannstattin fuusiota, mutta Daimler Motor Companyn johtokunta ei lämmennyt ajatukselle.
1900-luvun alku
pienoiskuva|1903 Daimler Tonneau
Simms oli yhdessä saksalaisen insinöörin ja keksijän, Robert Boschin kanssa, kehittänyt polttomoottorien sytyshetken tarkempaan asettamiseen suunnitellun matalajännitemagneeton. Coventryssa ei laitteesta ja sen toiminnasta oltu kovin vakuuttuneita, mutta se luvattiin ottaa testikäyttöön. Boschin matalajännitemagneetto ei saavuttanut moottorivalmistajien keskuudessa suurta suosiota, ja myös Daimler-Coventry hylkäsi sen. Yhtiön piirtäjänä toiminut insinööri E.W. Lewis oli kehittänyt oman, katkojan kärkiin perustuvan sytytyslaiteiston, joka asennettiin ensimmäisenä Iso-Britannian kuninkaalle, Edward VII:lle toimitettuun autoon. Lewis siirtyi myöhemmin Rover Companyn palvelukseen ja suunnitteli yhtiön ensimmäisen moottoripyörän ja ensimmäisiä autoja. Motor Manufacturing Company joka toimi Daimlerilta vuokratulla maalla oli taloudellisissa vaikeuksissa ja vuonna 1905 Daimler otti yhtiön haltuunsa. Tähän mennessä Daimler oli valmistanut autoja 8-, 12-, 16- ja 22-hevosvomaisilla moottoreilla, 6'6" sekä 7'6" (1981 mm ja 2286 mm) akselivälin alustoille. Vuonna 1906 tarjolla olevat moottoritehot kasvoivat lukemiin 28-, 30- ja 35-hevosvoimaa, moottorien iskutilavuuksien ollessa vastaavasti 6787 cm³, 7247 cm³ ja 8462 cm³. Johtokunta hyväksyi myös 10,5 litran iskutilavuudella olleen, 50-hevosvoimaisen moottorin suunnitelmat. Aikakautena ennen sähköstartteja tällaisen moottorin kammella käyntiin pyöräyttäminen vaati koneenkäyttäjältä voimaa ja vankkaa rakennetta.
Jäähdytinkenno
Vuodesta 1903 lähtien jäähdyttäjän kennon päätysäiliöiden nesteputket ja jäähdytinsiivekkeet ovat olleet Daimlerin näkyvä tunnusmerkki. Myöhemmin, kun jäähdytinkenno piilotettiin maskin taakse, suojaan vaurioilta, kennon nesteputkia imitoiva teema jäi Daimlerin muotoilun tunnusomaiseksi piirteeksi. Jäähdyttimen päätysiivekkeet ovat selvästi nähtävillä vuoden 1903 Daimler Tonneauta esittävässä kuvassa.
Luistiventtiilimoottori
pienoiskuva|Kuningas [[Yrjö V:n 1910 Daimler Limousine, 9,4 litran kuusisylinterisellä Knight-moottorilla]]
"Silent Knight"-moottorin ominaisuuksista viehättyneenä Daimlerin pääjohtaja otti yhteyttä amerikkalaiseen keksijään, Charles Knightiin, joka asettui kutsun myötä asumaan Coventryn lähistölle vuonna 1907. Daimler palkkasi liikemies, insinööri ja keksijä Frederick Lanchesterin konsultoimaan uuden Knight-moottorin valmistus- ja asennussovelluksia. Lanchesterin teknisiä innovaatioita on muun muassa moottorin värinöitä vaimentava ja vääntömomenttia parantava kampiakselin vauhtipyörä. Daimler osti moottorin valmistuksen Britannian Imperiumia koskevat oikeudet ja jakoi Euroopan oikeudet belgialaisen Société Anonyme Minerva Motorsin kanssa. Knight-luistiventiilimoottorien myötä Daimler pudotti lautasventtiileillä varustettujen moottoreiden valmistuksen täysin ohjelmastaan.
Daimlerin luistiventtiili-moottorit olivat mekaanisilta käyntiääniltään hiljaisia, mutta haittana niillä oli korkea moottoriöljyn kulutus. Tästä aiheutui palavalta öljyltä tuoksuva, sininen pakokaasu. Oman aikansa moottoreiden käyttöominaisuuksissa äänettömyys painoi kuitenkin vaakakupissa enemmän kuin raskaat pakokaasupäästöt.
Daimler käytti luistiventtiilimoottoreita 1930-luvun puoliväiin. Ensimmäisenä lautasventtiileillä varustetun moottorin sai vuonna 1933 valmistajan alemman hintaluokan malli Fifteen.
BSA-fuusio vuonna 1910
pienoiskuva|1909 Daimler TB22 4-cyl 3 568 cm³ 22.8 hp. Open 2+2 -korin valmistaja Hewers Motor Bodies. Alusta no. 5103, moottori no. 5614
Daimler Motor Companyn ja Birmingham Small Arms Company Ltd:n fuusion isänä toimi BSA:n silloinen hallituksen puheenjohtaja Dudley Docker. Dockerin tarkoituksena oli saada vaikeuksissa rämpivä BSA:n autonvalmistus kannattavaksi Daimlerin tietotaidon ja varojen avulla. Hänen poikansa, Sir Bernard Docker, ja hänen järjestyksessä toinen vaimonsa, Lady Norah Docker, tulisivat näyttelemään merkittävää roolia Daimlerin värikkäässä historiassa.
Syyskuussa 1910 Daimler Motor Company Ltd:n osakkeenomistajat suostuivat järjestelyyn, jossa BSA maksoi Daimlerin kauppahinnan käteisellä sekä oman yritysryhmänsä osakkeilla. BSA oli näennäisen vakaa monialayhtiö, joka valmisti tuliaseita, autoja, polku- ja moottoripyöriä ja omisti monia metallinjalostusyhtiöitä. Daimlerin hallitus näki suuryhtiön vakaana selkänojana, koska Britannian hallituksen asettama hevosvoimavero kuritti nimenomaan Daimlerin kaltaisia, suurimoottoristen autojen valmistajia. Veron voimaantulon jälkeen Daimlerin myynti oli lähtenyt rajuun laskuun. Fuusiossa ei haettu mitään etuja päällekkäisyyksien karsimisella vaan BSA:n autonvalmistus vain yksinkertaisesti siirrettiin saman katon alle Daimlerin Coventryn tehtaille. Vuonna 1912 tehtaalla työskenteli 5 000 henkilöä valmistaen vuodessa 1 000 autoa. Tämä suhde kertoi sen, että hallinto ei kyennyt uudelleenorganisoimaan tuotantoa järkevällä tavalla.
Ensimmäinen maailmansota
Iso-Britannian aloitettua sotatoimet Euroopan mantereella vuonna 1914 myös Daimler siirtyi sotatuotantoon. Ajoneuvojen valmistuksen painopiste siirrettiin kuorma- ja linja-autojen valmistukseen. Lisäksi tuotantokapasiteettia nostettiin ja tehtaat alkoivat valmistaa moottoreita myös muille ajoneuvovalmistajille, tykinvetäjiin ja uuteen keksintöön, tankkiin. Lisäksi yhtiö valmisti lentokoneiden tähtimoottoreita ja kokonaisia lentokoneita sekä kenttätykkien kranaattien kuoria.
Sotien välinen aikakausi
pienoiskuva|3,7 litran Daimler Double-Six -luistiventtiilimoottori vuodelta 1926 pienoiskuva|1933 Daimler Fifteen drophead coupé pienoiskuva|1937 Daimler Twenty-Four drophead coupé. Erillisjousitus mahdollisti moottorin asentamisen alemmas ja jäähdytinkennon tuomisen eteenpäin pienoiskuva|1939 Daimler 4 litre Light-Straight-Eight, Vanden Plas 4-light saloon
Suuren sodan päättyminen aiheutti autoteollisuudelle suuria vaikeuksia. Sotatuotannon päätyttyä tehtailla oli runsaasti tarpeetonta työvoimaa ja inflaatiosta johtuen vähän tilauksia. Euroopassa monarkioiden kaatuminen merkitsi korkealaatuisten autojen markkinoiden huomattavaa kaventumista. Daimlerille tilanne oli erittäin vaikea. Henkilöautojen myynti laski tasaisesti 1920-luvun kuluessa ja romahti 1927–1928, josta johtuen yhtiö ei maksanut lainkaan osinkoja vuosien 1929–1936 välisenä aikana. Luistiventtiilimoottori alkoi olla vanhentunut, samoin Daimlerin autojen valmistuksen toimintatavat. Mallisto oli suorastaan yliampuvan laaja, mikä aiheutti ylimääräisiä kuluja esimerkiksi materiaalihankinnoissa. Vuonna 1925 Daimlerin nimen alla oli seitsemän perusmallia ja BSA:n nimellä kuusi. Teknistä kehitystä toki tapahtui ja vuonna 1925 Daimlerin moottorit saivat toimintavarmuutta lisäävän sytytyksen kaksoisjärjestelmän ja nokka-akselin painevoitelun.
Vuonna 1926 Associated Equipment Company (AEC) ja Daimler perustivat yhteisyrityksen nimeltä Associated Daimler Company (ADC). Yhtiön oli määrä valmistaa hyötyajoneuvojen alustoja, joissa voimanlähteenä olisi joko Daimlerin valmistama luistiventtiilimoottori tai AEC:n lautasventtiileillä varustettu. Yhteistyö ei päässyt edes kunnolla alkuun, kun yhtiö jo saman vuoden aikana purettiin. Daimlerille jäi oikeus ADC-nimeen. Samana vuonna esiteltiin ensimmäinen eurooppalainen autokäyttöön sovellettu V12-moottori, Daimler Double-Six.
Vuonna 1929 yhtiö sulki oman korinvalmistusosastonsa ja siirsi autojen korituksen ulkopuolisille toimijoille. Vuonna 1930 esiteltiin uusi 30HP-malli, jonka moottorin karstanpoistoväli oli jopa 40 000 mailia; aiemmin karstanpoisto oli suoritettu 8 000 mailin välein tai jopa useammin.
Vuonna 1930 Daimler luopui tytäryhtiöstään, Daimler Hire:sta, joka oli tarjonnut limousiineja kuljettajineen vuokrapalveluna. Suuren sodan jälkeen palvelukonseptiin oli liitetty lentotaksi-palvelu, joka asiakkaan tilauksen mukaan lensi haluttuihin kohteisiin Britaniassa ja manner-Euroopassa. Lisäksi yhtiö luopui osuuksistaan Singer Motorsissa mutta samaan aikaan siihen liitettiin BSA:n omistukseensa hankkima Lanchester Motor Company. Alkuun yhtiöt valmistivat autoja selkeästi eri merkeillä eri hinta- ja kokoluokkiin ja vain Lanchesterin suurimmat mallit nimettiin Daimlereiksi. 1930-luvun puolivälin paikkeilla nämä kaksi merkkiä kuitenkin jakoivat komponentteja keskenään ristiin ja esimerkiksi vuoden 1936 Lanchester 18 ja Daimler Light 20 eroavat toisistaan vain varusteiden ja maskin osalta.
Vuonna 1933 oma koritehdas otettiin takaisin käyttöön koska Daimler ei ollut täysin tyytyväinen kaikkien korittajien laatuun. Vuoden 1933 aikana yhtiö valmisti 5 000 kappaletta pientä Lanchester Ten-mallia, 1100 kappaletta keskiluokan Daimler Fifteen-mallia, 850 kappaletta kappaletta keskiluokan Lanchester Eighteen-mallia ja 150 kappaletta suuremmalla moottorilla varustettuja Daimler Twenty-malleja.
Nestekytkin ja puoliautomaattivaihteisto
Daimler tuli tunnetuksi voimansiirrossa käyttämistään Wilson-esivalintavaihteistosta sekä nestekytkimestä. Ne esiteltiin ensi kertaa, vuoden 1930 lopulla, Light Double-Six -uutuusmallin valinnaisena varusteena ja pian ne olivat käytössä kaikissa Daimlerin ajoneuvoissa, pienimmistä henkilöautoista kuorma- ja linja-autoihin. Tämä sovellus oli käytössä aina 1950-luvun puoliväliin asti, jolloin täysautomaattinen Borg-Warner tuli Daimlerin autojen vaihteistoksi. Lanchesterien automaattivaihteistoksi kaavailtiin myös Hobbs-vaihteistoa, mutta nämä suunnitelmat eivät toteutuneet.
Toinen maailmansota
pienoiskuva|Daimler Dingo tiedusteluajoneuvo Britannian valmistautessa sotatoimiin hallitus pyysi Daimleria rakentamaan uusia tehtaita. Näin teollisuuden tuotantoa saataisiin nostettua, samalla kun tuotantolaitokset olisivat hajautettuna ja ilmapommitusten aiheuttamat vahingot olisivat mahdollisimman vähäiset. Vuonna 1939 Coventryssa aloitti toimintansa tehdas, joka valmisti Bristol Hercules -lentokonemoottoreita. Nykyisin tällä alueella toimii Jaguarien päätehdas. Vuonna 1938 Daimler teki sopimuksen nelivetoisen tiedusteluajoneuvon kehittämisestä. Ajoneuvon tulisi kyetä kiipeämään ja laskeutumaan 1:2 jyrkkyyden omaavia rinteitä ja kulkemaan sekä etu- että takaperin 60 mailin tuntinopeudella (96 km/h). Daimler Dingo saatiin tuotantoon kolme kuukautta sen jälkeen, kun Britannia oli julistanut sodan Saksalle. Ajoneuvosta kehitettiin myös tykkitornilla varustettu raskaampi versio Daimler Armoured Car. Sodan aikana Daimler valmisti yli 6 600 kevyttä tiedusteluajoneuvoa ja 2 700 tykkitornilla varustettua panssariautoa. Näiden lisäksi yhtiö valmisti 50 800 lentokonemoottoria sekä tarpeellisen määrän osia 9 500 moottorin valmistamiseen, 14 356 raskaan pommikoneen tykkitornia Browning-konekivääreineen, 74 000 Bren-konekivääriä sekä lisäksi kaksikerrosbusseja, sotatarvikkeiden valmistusta ja toimituksia koordinoivan ministeriön tilausten mukaisesti. Tämän kaiken ohessa Daimler oli sodan loppuun mennessä saanut valmiiksi oman 8,6-litraisen dieselmoottorinsa suunnitelmat. Moottorilla oli tarkoitus kyetä 250 000 mailia vastaavaan käyttötuntimäärään ennen kuin se olisi tarpeellista peruskunnostaa.
Sodan jälkeen
pienoiskuva|1949 Lanchester Ten, Briggs 6-light saloon pienoiskuva|1950 27 limousine, Ruotsin kuningashuoneen virkaiältään vanhin auto