cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Patsy Ruth Miller
Ura
Miller vetäytyi pois valkokankaalta vuonna 1931. Hän teki pienen sivuosaroolin vuonna 1951 elokuvassa Quebec, jossa pääosaa esitti John Barrymore Jr. Miller esiintyi vielä vuonna 1978 elokuvassa The Mother.
Myöhemmin hän työskenteli kirjailijana. Hän voitti O. Henryn palkinnon novelleillaan, kirjoitti romaanin, omaelämäkerran, käsikirjoituksia radio-ohjelmiin sekä näytelmiä. Hän myös esiintyi lyhyen aikaa Broadwaylla.
Miller oli naimisissa kolmesti. Liitoista kaksi ensimmäistä päättyi eroon. Hänen ensimmäinen aviomiehensä oli elokuvaohjaaja Tay Garnett ja toinen käsikirjoittaja John Lee Mahin. Hänen kolmas aviomiehensä, liikemies E. S. Deans, kuoli vuonna 1986. Patsy Miller sai tiheiden rakkauselämäänsä koskevien uutisten ansiosta lempinimen ”Hollywoodin varatuin tyttö”.
Miller kuoli kotonaan Palm Desertissä, Kaliforniassa vuonna 1995 sydäninfarktiin.
Hagia Sofia
Hagia Sofia (, 'Pyhä viisaus') on historiallinen kirkko, museo ja moskeija Istanbulissa Turkissa. Alun perin kirkoksi vuonna 537 valmistunut rakennus on historiansa aikana vaihtanut käyttötarkoitustaan useasti: se on ollut sekä lännen katolisen että idän ortodoksisen kirkkokunnan käytössä että moskeijana ja vuosina 1934–2020 museona, kunnes se päätettiin jälleen muuttaa moskeijaksi. Hagia Sofiaa pidetään yhtenä bysanttilaisen arkkitehtuurin mestariteoksista.
Kirkko, moskeija, museo ja taas moskeija
Vuonna 1204 neljännessä ristiretkessa ristiretkeläiset valtasivat Konstantinopolin ja perustivat Latinalaisen keisarikunnan, jonka aikana se muutettiin katoliseksi kirkoksi. Vuonna 1261 bysanttilaiset valtasivat Konstantinopolin takaisin jolloin se palautettiin ortodoksiseksi kirkoksi. Lopulta se muutettiin moskeijaksi, kun turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453. Vuodesta 1934 alkaen rakennus on toiminut museona. Vuonna 2015 se oli 3,4 miljoonalla kävijällään yksi Euroopan suosituimmista museoista.
Heinäkuussa 2020 presidentti Erdoğan päätti muuttaa Hagia Sofian takaisin moskeijaksi, kun Turkin korkein hallinto-oikeus vahvisti ettei muutokselle ole estettä. Ensimmäinen rukoushetki moskeijassa pidettiin 24. heinäkuuta 2020.
Kirkon rakentaminen
Hagia Sofian paikalla oli aluksi ollut Constantius II:n rakennuttama kirkko, joka oli rakennettu vanhan Apollon temppelin raunioiden paikalle. Tämä kirkko tuhoutui 15. tammikuuta 532 niin sanotun Nika-kapinan yhteydessä. Keisari Justinianus I päätti rakennuttaa vanhan paikalle uuden kirkon. Sen arkkitehdit olivat Platonin Akatemian viimeinen johtaja Isidoros Miletoslainen ja Anthemios Tralleislainen. Justinianuksen tavoite oli rakentaa kaikkien aikojen loisteliain kirkko. Kirkon valmistuttua hänen kerrotaan huudahtaneen: ”Olen voittanut sinut, Salomo!” Kirkon 55 metriä korkeaa kupolia reunustaa kaksi puolikupolia, ja sen alareunassa olevat 40 ikkunaa luovat vaikutelman, että kupoli leijuu ilmassa. Hagia Sofia vihittiin käyttöön 27. joulukuuta 537. Kirkon suuri kupoli romahti maanjäristyksen yhteydessä vuonna 557, mutta se jälleenrakennettiin ja kirkko vihittiin jälleen käyttöön vuonna 563. Hagia Sofiasta tuli pian Konstantinopolin ja koko Bysantin valtakunnan tärkein kirkko ja myös tärkein bysanttilaista arkkitehtuurin tyyliä edustava rakennus.
Rakennukseen tehdyt muutokset
Vuonna 1204 neljännen ristiretken jäsenet valtasivat Konstantinopolin ja perustivat Latinalaisen keisarikunnan. Hagia Sofia toimi katolisena kirkkona siihen asti, kun Nikaian keisarikunta valtasi takaisin Konstantinopolin.
Vuonna 1453 osmanit valtasivat Konstantinopolin, ja tuolloin varsin huonokuntoinen Hagia Sofia korjattiin moskeijaksi. Samalla kirkon useat mosaiikit peitettiin. Moskeijalle rakennettiin kaksi minareettia sulttaani Bayezid II:n määräyksestä. Myöhemmin sulttaani Selim II määräsi rakennettavaksi moskeijan länsipuolelle kaksi uutta minareettia, joiden rakentamisesta vastasi hänen luottoarkkitehtinsa Mimar Sinan. Vuonna 1934 Turkin tasavallan yksinvaltainen presidentti Kemal Atatürk määräsi, että moskeijasta tehdään museo.
Vuoden 2020 päätös muuttaa rakennus moskeijaksi merkitsee muun muassa keskiaikaisten kristillisten mosaiikkien peittämistä.
Lintonin rautatieasema
Lintonin rautatieasema oli rautatieasema Stour Valley Railwayn varrella Lintonissa, Cambridgeshiressä. Se oli käytössä vuosina 1865–1967.
Asema avattiin 1. kesäkuuta 1865. Stour Valley Railwayta ehdotettiin suljettavaksi vuoden 1963 Beechingin leikkauksissa. Lopullinen sulkemispäätös tehtiin vuonna 1965, joskin sulkeminen viivästyi paikallisneuvostojen harkitessa taloudellisen tuen myöntämistä, jotta liikenne jatkuisi. Kustannukset olisivat kuitenkin olleet liian suuret, ja niinpä liikenne linjalla lakkasi 6. maaliskuuta 1967. Lintonin asema suljettiin samana päivänä.
Asemasta on jäljellä kaikki asemarakennukset sekä osa kummastakin laiturista. Varsinainen asemarakennus on toimistokäytössä, ja asemamestarin talossa toimii koulu. Laitureiden pohjoispää on purettu ja tilalle rakennettu toimistorakennus.
Archaeornithomimus
Archaeornithomimus on sukupuuttoon kuollut teropodeihin kuuluva dinosaurusten suku. Sen edustajat elivät myöhäisliitukaudella noin 96–70,6 miljoonaa vuotta sitten.
Fossiilit
Koska Gilmore ei ollut määrittänyt holotyyppinäytettä, valitsivat vuonna 1990 David Smith ja Peter Galton lektotyypiksi jalkafossiilin AMNH 6565. Fossiilit löydettiin Iren Dabasun muodostumasta, joka on peräisin Cenomanum-vaiheelta, noin 95,8 miljoonan vuoden takaa.
Vuonna 1995 Lev A.Nesov nimesi kolmannen oletetun Archaeornithomimus-lajin. Laji sai nimekseen Archaeornithomimus bissektensis, joka perustuu holotyyppiin N 479/12457. Se perustuu nuoren yksilön reisiluuhun ja jalkaterään. Ne löydettiin Uzbekistanin Bissekty-muodostelmasta, joka on peräisin Cenomanum- ja Turonia-vaiheelta. Siitä huolimatta A. bissektensiksen olemassaoloa epäillään sillä ei ole varmuutta sen oikeellisuudesta.
Kuvaus
Archaeornithomimus oli keskikoinen Ornithomimidae-heimon jäsen. Pituudeltaan se oli noin 3,4 metriä ja painoi noin 45–96 kilogrammaa. Muilta strutsisaurien sukulaisilta saatu näyttö viittaa siihen, että Archaeornithomimuksella oli höyhenpeite. Sen höyhenpeite on saattanut muistuttaa nykyajan strutsilintujen höyhenpeitteitä. Niillä on myös saattanut olla nokka. Archaeornithomimuksella oli luultavasti vankat takaraajat, pieni pää ja pitkä kaula.
Luokittelu
Russell määritteli Archaeornithomimuksen Ornithomimidae-heimoon.
Paleoekologia
pienoiskuva|Taiteilijan näkemys kahdesta [[Gigantoraptor|Gigantoraptorista, jotka puolustavat pesäänsä kahdelta Archaoernithomimukselta ja takana on myös Alectrosaurus.]]
Elinympäristö
Archaeornithomimuksen jäännökset löydettiin Iren Dabasun muodostumasta, joka juontaa juurensa Cenomanum-vaiheeseen noin 96 miljoonan vuoden takaiselle myöhäiselle liitukaudelle. Tuolloin muodostelman ympäristö oli pääasiassa tulvatasankoa ja metsikköä.
Archaeornithomimukset yleensä jakoivat elinympäristönsä monien muiden teropodien, kuten Alectrosaurusten, Erliansaurusten, Gigantoraptorien ja Neimongosaurusten kanssa. Archaeornithomimus eli myös erilaisten kasvinsyöjädinosaurusten (esimerkiksi Bactosaurus, Gilmoresaurus ja Sonidosaurus) rinnalla.
B. J. Vorster
Balthazar Johannes Vorster, yleisemmin John Vorster, (13. joulukuuta 1915 Jamestown, Itä-Kap – 10. syyskuuta 1983) oli Etelä-Afrikan pääministeri vuodesta 1966 vuoteen 1978 ja maan valtiollinen presidentti vuodesta 1978 vuoteen 1979.
Vorster opiskeli oikeustiedettä Stellenboschin yliopistossa ja osallistui aktiivisesti opiskelijapolitiikkaan. Hän valmistui vuonna 1938 ja meni töihin maan korkeimman oikeuden Kapmaan osastoon. Pian hän kuitenkin siirtyi käräjälakimieheksi Port Elizabethiin ja myöhemmin Brakpaniin.
Ossewabrandwag
Vorster vastusti kiivaasti pääministeri Jan Smutsin päätöstä viedä Etelä-Afrikka toiseen maailmansotaan liittoutuneiden puolelle ja aktivoitui siksi Ossewabrandwag-liikkeessä. Ossewabrandwag oli kansallissosialismia kannattanut järjestö, joka pyrki hankaloittamaan maan sotaponnistuksia. Järjestö harjoitti sabotaašia ja väkivaltaa sodanaikana. Vorster ilmoitti myöhemmin ettei ollut osallistunut näihin tekoihin. Vorster nousi järjestön organisaatiossa kenraalin asemaan. Hän ilmoitti tuona aikana kannattavansa "kristillis-kansallista" ideologiaa, jota hän nimitti eteläafrikkalaiseksi vastineeksi kansallissosialismille. Syyskuussa 1942 Vorster vangittiin keskitysleirille Koffiefonteiniin, jossa oli vankina aina helmikuuhun 1944 asti.
Vuonna 1948 Vorster pyrki Afrikaaneripuolueen ehdokkaaksi parlamenttivaaleihin Brakpanista. Afrikaaneripuolue liittoutui vaaleissa Kansallispuolueen kanssa Jan Smutsin United Partya vastaan ja Kansallispuolue kieltäytyi tukemasta Vorsteria. Hän osallistui vaaleihin lopulta sitoutumattomana ehdokkaana ja hävisi vain neljällä äänellä. Hän pääsi lopulta parlamenttiin vuonna 1953 Kansallispuolueen ehdokkaana Nigelin vaalipiiristä.
Oikeusministerinä
Vorster nousi Kansallispuolueen puoluehierarkiassa nopeasti ja hänestä tuli apulaisopetusministeri vuonna 1958 ja vuonna 1961 hän nousi oikeusministeriksi. Oikeusministerinä hän laajensi Sharpevillen verilöylyn jälkeen turvallisuuspoliisin valtuuksia uudella lainsäädännöllä, joka mahdollisti muun muassa epäiltyjen pidättämisen ilman syytteitä määräämättömäksi ajaksi. Vorsterin tiukka politiikka Sharpevillen verilöylyn aiheuttamien levottomuuksien kukistamisessa lisäsi hänen mainettaan Kansallispuolueessa. Tämän vuoksi, kun pääministeri Hendrik Verwoerd murhattiin vuonna 1966, Vorster valittiin yksimielisesti Kansallispuolueen johtajaksi ja uudeksi pääministeriksi.
Pääministerinä
Pääministerinä Vorster pyrki esiintymään maltillisena poliitikkona ja yritti parantaa Kansallispuolueen välejä maan englanninkielisen väestöön ja afrikkalaisten maiden johtajiin. Tämä johti hänet riitaan puolueen vanhoillisten (Verkramptes) ryhmien kanssa. Vorster yritti kahden vuoden ajan pitää puoluetta yhtenäisenä, mutta lopulta hän ajoi verkramptesit pois puolueesta. Ryhmän nopeasti perustama Uudelleenrakennettu kansallispuolue hävisi vuoden 1970 vaalit selkeästi.
Valtiollisena presidenttinä
Puolueen sisäiset kiistat kuitenkin jatkuivat ja vuonna 1978 Vorster erosi puolueen puheenjohtajuudesta ja pääministeriydestä. Hän toimi vielä vuosina 1978–1979 maan valtiollisena presidenttinä.
Open Directory Project
5. kesäkuuta 1998 kaksi Sun Microsystemsin insinööriä, Rich Skrenta ja Bob Truel, perustivat ODP:n nimellä Gnuhoo. Myöhemmin Gnuhoo nimettiin uudelleen Newhooksi, kun Slashdotin artikkeli väitti Gnuhoon olevan pelkkä GNU:n nimellä ratsastava kaupallinen yritys.
Lokakuussa 1998 Netscape osti Newhoon, joka oli välissä ehtinyt vaihtaa nimensä ODP:ksi. AOL osti myöhemmin Netscapen ja sen mukana ODP:n. ODP:ssä oli yli neljä miljoonaa linkkiä.
ODP:n sisältö oli peilattu useisiin satoihin portaaleihin ympäri verkkoa joka onkin ollut ratkaiseva tekijä ODP:n menestykselle. ODP:n avoin suhtautuminen omaan linkkitietokantaan erottikin sen useimmista kilpailevista projekteista. Esimerkiksi Google Hakemisto hyödynsi ODP:n linkkitietokantaa.
28. helmikuuta 2017 ODP ilmoitti lopettavansa toimintansa 14. maaliskuuta 2017.
Salon pyhän Ristin tšasouna
Salon pyhän Ristin rukoushuone eli tšasouna on Salossa sijaitseva ortodoksinen rukoushuone. Malliltaan se on karjalaistyylinen pyöröhirsitšasouna. Rukoushuone valmistui 1989 ja se vihittiin Pyhän Ristin muistolle 9. syyskuuta 1990. Rukoushuoneen suunnitteli salolainen Turun ortodoksisen seurakunnan jäsen Arvo Happo, joka valmisti myös rukoushuoneen puuleikkauskoristukset. Rukoushuoneen ikonit on maalannut Margit Lintu. Rukoushuone kuuluu Turun ortodoksiselle seurakunnalle. Rukoushuone on jäämässä Turun ja Helsingin välisen "Tunnin juna"-nimisen oikoratahankkeen linjan alle.
Þorsteinn Häränjalan tarina
Þorsteinn Häränjalan tarina (isl. Þorsteins þáttr uxafóts) on keskiaikaista islantilaista saagakirjallisuutta edustava tarina, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin islantilaissaagoihin. Tarina on todennäköisesti saatettu kirjalliseen muotoon vasta 1300-luvulla. Se kertoo ensin norjalaismiehestä nimeltä Ívarr ljómi (suom. ”säde”), joka saattaa raskaaksi islantilaisen naisen, mutta ei tunnusta isyyttään. Pojasta, jota kutsutaan Þorsteinniksi, tulee suuri sankari. Hän matkustaa Norjaan ja saapuu kuningas Olavi Tryggvenpojan hoviin. Norjassa hän tekee suuria urotekoja ja taistelee peikkoja ja eläviä kuolleita vastaan ja kääntyy lopulta myös kristityksi. Lopulta hän saa myös isänsä hyväksynnän. Þorsteinn Häränjalan tarinaa ei ole suomennettu.
Yhteydet muuhun saagakirjallisuuteen
Þorsteinn Häränjalan tarinan alku seuraa Islannin asuttamisesta kertovaa Landnámabókia kertoessaan Þorsteinnin äidinpuoleisen suvun sekä islantilaisten varhaisimman, vielä pakanallisen lain (Úlfljótslög) saapumisesta saarelle. Þorsteinnin äidin, mykän Oddnyn, veli Þorkell Geitisson mainitaan myös Landnámabókissa. Þorsteinnin isä Ívarr ljómi taas mainitaan lisäksi muinaissaagassa Sörlin tarina, missä Ívarr surmaa Olavi Tryggvenpojan siunauksen alaisena päättymätöntä taistelua käyvän elävien kuolleiden armeijan.
Tarinan merkitykset
Þorsteinn Häränjalan tarina on säilynyt 1300-luvun lopulta peräisin olevassa Flateyjarbók-käsikirjoituksessa osana kuningas Olavi Tryggvenpojasta kertovaa pitempää saagaa. On esitetty, että tarinan olisi alkujaan Flateyjarbókiin lisännyt Jón Þórðarson, joka oli toinen käsikirjoituksen laatijoista. Tarinan tarkoituksena olisi tällöin ollut toimia eräänlaisena temaattisena johdatuksena islantilaisten kristinuskoon kääntymiseen. Sen mukaan islantilaiset eivät ennen virallista kääntymistä vuonna 999/1000 olleetkaan olleet pakanoita vaan esi-kristillisiä: saagassa kerrotaan, miten Þorsteinn taistellessaan peikkoja vastaan lupaa kääntyä kristityksi, jos selviää koitoksesta. Kääntymisen jälkeen Þorsteinn taistelee kristityn kuninkaan Olavi Tryggvenpojan joukoissa, mutta saa tarinan mukaan surmansa Svolderin (isl. Svölðr) meritaistelussa yhdessä kuninkaan kanssa. Tarinassa kuvataan Þorsteinnin päätöstä kääntyä kristityksi hänen taistellessaan elävää kuollutta vastaan:
Karjalan 3. rykmentin 9. pataljoona
'''Karjalan 3. rykmentin 9. pataljoona''' oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 3. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkäri Hjalmar Raatikainen, myöhemmin E. Sandström.
Joukko-osastot
Päällikkö: A. Liljander. Päällikkö: A. Kumlin. Päällikkö: U. Zimmerman.
Karjalan 3. rykmentin 8. pataljoona
thumb|right|250px|Edvart Astola '''Karjalan 3. rykmentin 8. pataljoona''' oli valkoisten itäarmeijan Karjalan 3. rykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli Edvart Astola.
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit
Komppanianpäällikkönä ja pataljoonan varakomentan apulaisena jääkärivääpeli Hjalmar Raatikainen.
Tarhadaalia
Tarhadaalia eli joriini (Dahlia × hortensis) on daalioiden sukuun kuuluva risteymälaji. Kasvin korkeus vaihtlee lajikkeittain paljon, 30 cm:stä 150 cm:ään. Tarhadaalia on kesäkukka. Lajikkeet ryhmitellään kukan muodon mukaan ryhmiin, jotka ovat vuokkodaalia, koristedaalia, pompondaalia, pallodaalia, pionidaalia, kaulusdaalia, kaktusdaalia, kesädaalia, lummedaalia ja mignondaalia. Tarhadaalian kasvutapa on pysty ja pensasmainen. Kasvi on erittäin arka kylmyydelle. Se viihtyy aurinkoisella kasvupaikalla tuoreessa, vettä läpäisevässä ja kohtalaisesti ravinteikkaassa maassa. Kasvi ei siedä ylenmääräistä märkyyttä. Tarhadaalia kukkii kesäkuulta syyskuulle ja kukat voivat olla sekä yksinkertaisia, puolikerrottuja että kerrottuja. Kukan värejä ovat punainen, oranssi, keltainen, valkoinen ja violetti. Lehtien muoto on päätöparinen ja ne ovat yleensä tummanvihreitä, mutta jollakin lajikkeella ne ovat punavihreät. Tarhadaalia soveltuu ruukkukukaksi ja myöskin ryhmäkasviksi.
Holiday in New York ’59
Holiday In New York '59 on Sleepy Sleepersin neljäs studioalbumi vuodelta 1978.
Mukana myös:
Äänitys ja miksaus: Pekka Nurmikallio, Microvox, Lahti
Ernst Heinrich Weber
thumb|Ernst Heinrich Weber. Ernst Heinrich Weber (Wittenberg, 24. heinäkuuta, 1795 – 26. tammikuuta, 1878) oli saksalainen lääkäri, joka vaikutti merkittävästi kokeellisen psykologian syntyyn.
Weber opiskeli lääketiedettä Wittenbergin yliopistossa. Vuonna 1818 hän sai vertailevan anatomian apulaisprofessorin viran Leipzigin yliopistosta. Vuodesta 1821 alkaen hän toimi Leipzigin yliopistossa anatomian ja fysiologian professorina. 1860-luvulla Weber työskenteli Gustave Fechnerin kanssa ja yhdessä he kehittivät psykofysiikan peruslainalaisuuksia kuten Weberin–Fechnerin lain. Vuonna 1866 Weber jäi eläkkeelle fysiologian professorin virasta ja vuonna 1871 anatomian professorin virasta.
Teoksia
Yhteisteoksia hänen veljiensä Wilhelm Eduard Weberin and Eduard Friedrich Weberin kanssa:
Idänkotelokilpikonna
Idänkotelokilpikonna (Terrapene carolina) on kotelokilpikonnien sukuun kuuluva laji. Täysikasvuisen yksilön pituus on noin 20 senttimetriä. Kilpi on pääosin ruskea ja yleensä siinä on kuvioita, jotka ovat oransseja tai keltaisia. Idänkotelokilpikonnaa tavataan Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltojen itäosissa. Se oleskelee enimmäkseen maalla veden läheisyydessä. Naaras munii 3–8 munaa, jotka kuoriutuvat 9–18 viikon kuluttua. Laji syö hedelmiä ja muuta kasviravintoa.
Amenemhet II
pienoiskuva|pysty|[[Berliinissä, Pergamon-museossa oleva Amenemhat II:n jättimäinen patsas.]] Amenemhet II oli muinaista Egyptiä 12. dynastian aikaan vuosina 1929–1892 eaa. hallinnut faarao.
Manethon mukaan Amenemhet hallitsi 38 vuotta, mikä saattaa olla yliarvioitu, sillä Amenemhetin hallituskaudella rakennettiin hyvin vähän monumentteja. Torinon papyrus taas on vahingoittunut Amenemhetin kohdalta ja vahvistaa vain 10 ensimmäistä hallitusvuotta. Amenemhetin edeltäjän, Senusret I:n, pitkästä hallituskaudesta johtuen hän oli todennäköisesti jo vähintäänkin keski-ikäinen noustuaan valtaan. Amenemhet hallitsi kolme ensimmäistä vuottaan edeltäjänsä kanssahallitsijana, todennäköisesti johtuen Senusret I:n korkeasta iästä.
Amenemhetin isä oli hänen edeltäjänsä Senusret I, ja hänen äitinsä oli Kuningatar Nefru. Amenemhetin pojista tunnetaan vain yksi, Senusret II, josta tuli hänen seuraajansa. Tyttäristä tunnetaan ainakin Ita, Khenemet, Sithathor ja Mennebi. Amenemhetin kuningatarten nimistä on säilynyt vain yksi, Mereret, mutta ei tiedetä, ketkä lapsista olivat hänen synnyttämiään.
Amenemhetin ulkopolitiikka oli hyvin samankaltaista hänen edeltäjänsä hallintokauteen verrattuna. Hän piti yllä hyviä suhteita aasiaan (nyk. Lähi-itä) ja kävi runsaasti kauppaa sikäläisten kanssa. Erään Thotin temppelin raunioista, joka on ajoitettu Amenemhetin hallituskaudelle, on löytynyt esineitä, jotka on tuotu aina Mesopotamiasta ja Kreetalta asti. Useita tämän ajan egyptiläisiä esineitä, kuten patsaita ja amuletteja, on taas löydetty Palestiinasta ja sen ympäristöstä. Syyriasta on löydetty myös prinsessa Itaa kuvaava sfinksi, joka on todennäköisesti lähetetty sinne lahjana. Syyrialaisen Bybloksen sataman lähistöllä on syyrialaisten aatelisten kaiverruttamia hieroglyfi-tekstejä, jotka viittaavat Egyptiin ja egyptiläisiin jumaliin. Amenemhetin tiedetään myös lähettäneen Puntin maahan retkikunnan, jota johti virkamies nimeltä Khentikhetaywer.
Amenemhet ei hallituskaudellaan tehnyt suuria sotaretkiä, mutta beduiinien ryösteltyä karavaaneja hän hyökkäsi kahteen nimeämättömään kaupunkiin Siinailla. Amenemhet järjesti myös yhden sotaretken Nubiaan, mutta siitä ei ole säilynyt tarkempia tietoja.
Amenemhetin ei tiedetä rakentaneen juurikaan suuria monumentteja hallitusaikanaan. Ainoat tunnetut ovat pyloni Hermopoliksessa, Thotin temppelin perustukset sekä hänen pyramidinsa Dahshurissa. Hänen tiedetään kuitenkin raivanneen Faijumia ympäröivää suota viljelys- ja asutuskelpoiseksi maaksi.
Amenemhet rakennutti pyramidikompleksinsa Dahshuriin lähelle 4. dynastian faarao Sneferun taitettua ja punaista pyramidia, toisin kuin hänen isänsä ja isoisänsä, joiden pyramidit ovat el-Lishtissä. Paikanvalinnallaan Amenemhet halusi mahdollisesti yhdistää itsensä Sneferun dynastiaan. Pyramidikompleksin tyyli on myös poikkeuksellinen, sillä se noudattaa hyvin samanlaista kaavaa kuin 3. dynastian aikaiset haudat. Pyramidin nimi on ollut "Amenemhetistä pidetään hyvää huolta", mutta nykyään sitä kutsutaan valkoiseksi pyramidiksi, todennäköisesti johtuen pyramidin lähistöllä olevista valkeista kalkkikivikasoista, joita on syntynyt kun pyramidin ulkokuoresta on siirretty kiviainesta muuhun käyttöön. Kompleksiin kuuluva hautatemppeli on lähes täysin tuhoutunut.
Myös itse pyramidi on lähes tuhoutunut, mutta sen luota on löydetty, Amenemhetin tyttärille tarkoitetuista haudoista, erinomaisen hyvin säilyneitä ja taidokkaasti valmistettuja koruja, mm. sormuksia, rannekoruja, kaulakoruja ja diadeemejä. Pyramidikompleksista on löytynyt myös 13. dynastian kuningattarelle, Keminebulle, kuulunut hauta.
Love Land
Love Land tai Jeju Loveland on Etelä-Korean Jeju-saarella sijaitseva veistospuisto, jonka teemana on seksi. Puistossa on 140 ihmisiä eri seksiasennoissa esittävää veistosta ja muun muassa suuria fallos-patsaita, kiviset häpyhuulet sekä erilaisia näyttelyitä. Puiston Internet-sivut kuvaavat aluetta "paikaksi, jossa seksuaalisesti suuntautunut taide ja erotiikka kohtaavat".
Vuonna 2002 Soulin Hongikin yliopiston oppilaat alkoivat valmistaa lopputyökseen puiston veistoksia. Puisto avattiin 16. marraskuuta 2004. Alue on kahden jalkapallokentän kokoinen, ja kaikki veistokset pystyy näkemään tunnin mittaisen vierailun aikana. Puistossa on myös kuukausittain vaihtuva näyttely, jossa esitellään eri korealaisten taiteilijoiden teoksia.
Puiston ikäraja on 18 vuotta. Erillinen leikkipaikka on tarjolla lapsille.
Vartius
Vartius tai Vartius–Lyttä on Kuhmossa sijaitseva Suomen ja Venäjän välisen maantie- ja rautatieliikenteen kansainvälinen rajanylityspaikka, joka sijaitsee noin 140 kilometriä itään Kajaanista. Rajanylityspaikka on avoinna päivittäin 27.3.2016 alkaen kello 07:30–21:30. Lyttä on Venäjän puoleisen raja-aseman nimi. Venäjän puolen ylityspaikka Lyttä on jaettu rautateitä palvelevaan (, sijainti: Kivijärven rautatieasema) ja tieliikennettä palvelevaan toimipisteeseen.
Sen kautta kulkevat sekä kantatie 89 että Kontiomäki–Kostamus-rautatie, jonka varrella sijaitseva Vartiuksen rautatieasema toimii rautatieyhdysliikenteen luovutus- ja vastaanottoasemana.
Vartiuksen raja-asemasta tuli kansainvälinen rajanylityspaikka Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuonna 1992. Vuonna 2012 raja-asemalla tehtiin yhteensä 502 150 henkilön rajatarkastus.
Looginen pommi
Looginen pommi on tietokoneverkoissa käydyn vaikuttamisen tai sodankäynnin keino. Looginen pommi toimii samalla tavalla kuin Troijan hevonen: Käynnistää viruksen, madon tai tekee jonkin salaisen tehtävän. Tavallisesti loogisen pommin on asettanut ohjelmoija tai järjestelmäkehittäjä. Looginen pommi suorittuu itsekseen, kun jokin tietty ehto täyttyy.
Ohjelmoija saattaisi esimerkiksi liittää yrityksensä palkanlaskentaohjelmistoon koodia, joka poistaa koko työntekijätietokannan, jos ohjelmoijan nimi häviää työntekijälistasta esimerkiksi potkujen seurauksena.
Begga
pienoiskuva|Begga Begga (kuollut 693, 698 tai 709) oli pyhimys sekä Austrasian major domus Pipin I:n ja pyhän Itan tytär. Begga oli Gertrud Nivellesiläisen nuorempi sisar. Begga meni naimisiin Metzin piispa Arnulf Metziläisen pojan Ansegiselin kanssa, ja heidän poikansa oli Pipin Heristalilainen, josta tuli isoisänsä Pipin I:n tavoin Austrasian major domus.
Begga vetäytyi nunnaluostariin 33 vuotta sisarensa kuoleman jälkeen, kun Ansegisel oli teloitettu osallisuudestaan yritykseen nostaa Kildebert Adoptivus Austrasian kuninkaaksi. Begga vietti elämänsä lopun luostarissa. Beggan muistopäivä on 17. joulukuuta.
Heinäkuu
thumb|200px|Heinäkuu. 1400-luvun ranskalaisen rukouskirjan ja kalenterin [[Les Très Riches Heures du Duc de Berryn kuvitusta heinäkuun kohdalla. ]] Heinäkuu on gregoriaanisessa kalenterissa vuoden seitsemäs kuukausi, kesäkuukausista keskimmäinen. Se on yleisesti vuoden lämpimin kuukausi pohjoisella pallonpuoliskolla ja päinvastoin kylmin eteläisellä pallonpuoliskolla. Heinäkuussa on 31 päivää. Heinäkuuta edeltää kesäkuu ja sitä seuraa elokuu.
Keskilämpötila
Heinäkuun keskilämpötilat vaihtelevat eri puolilla Suomea. Vantaalla heinäkuun keskilämpötila on noin +17,5 astetta, Lahdessa noin +17,2 astetta, Tampereella noin +17 astetta, Kuopiossa noin +16,5 astetta, Oulussa noin +16 astetta ja Sodankylässä noin +14 astetta. Tyypillinen päivälämpötila Etelä-Suomessa heinäkuussa on 20–25 astetta, Pohjois-Suomessa 20 asteen molemmin puolin.
Sademäärät
Heinäkuussa Suomen ilmamassa on usein lämmintä ja kosteaa, ja tämän takia iltapäivän kuurosateet ja ukkosmyrskyt ovat tavallisia Etelä- ja Keski-Suomen sisämaassa, Lapissa ne ovat usein vaimeampia ja harvinaisempia. Rannikkoseuduilla mennyt talvi näkyy vielä meren viileytenä etenkin alkukuusta. Heinäkuussa myös alkukesän öiden raikkaus on poistunut ja lämpötila pysytteleekin 15 asteen molemmin puolin. Toisinaan voi lämmintä olla yötä päivää yli 20 astetta; tätä ilmiötä kutsutaan trooppiseksi yöksi. Atlantilta Eurooppaan tulevat matalapaineet ovat heinäkuussa kevättä ja alkukesää voimakkaampia, mutta matalapaineiden määrä saattaa yllättäen olla alkukesää pienempi. Puolet vuosittaisista ukonilmoista ja yli puolet koko vuoden aikana tulevasta salamamäärästä saadaan Suomessa heinäkuun aikana. Heinäkuussa keskimäärin joka toinen päivä mitataan jossain päin Suomea hellelukemia iltapäivätunteina. Korkeimmat päivälämpötilat mitataan useimmiten 15.–31. heinäkuuta, jolloin ainakin jossain päin Suomea päästään vuosittain jopa 30 asteen päivälämpötiloihin. Suomen lämpöennätys, 37,2 astetta, mitattiin 29. heinäkuuta 2010 Liperissä. Heinäkuu on kesä- ja toukokuiden ohella vuoden aurinkoisimpia kuukausia. Heinäkuussa Lapissa on yöttömät yöt kuun lopulle asti, eteläisessä Suomessa huomaa öiden pimenemisen ja niiden selvän lämpenemisen.
Heinäkuun nimi
Kuukauden suomenkielinen nimi johtuu siitä, että kesän lämpimimpänä aikana Suomessa korjataan heinä karjalle ja hevosille. Heinäkuussa on lämmintä koko Suomessa, ja se on siksi myös suosituin lomakuukausi. Kesän marjastusaika alkaa Suomessa heinäkuun puolen välin tienoilla, jolloin mustikat ja ahomansikat ovat kypsiä.
Serra da Estrela
thumb|Vanhoja tutka-asemia
Serra da Estrela on vuoristo Portugalissa ja Kastilian rajavuorten läntisin osa. Siellä sijaitsee Manner-Portugalin korkein kohta (1 993 metriä).
Pisin kokonaan Portugalin alueella sijaitseva joki, Mondego, saa alkunsa Serra da Estrelasta. Vuoristo on nykyään osa Serra da Estrelan luonnonpuistoa.
Rockinghamin piirikunta (Virginia)
Rockinghamin piirikunta on Yhdysvaltojen Virginian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 81 948 vuonna 2019. Piirikunnan väkiluvultaan suurin asutuskeskus on Elktonin kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1778.
Ludvig XV
Ludvig XV Rakastettu (15. helmikuuta 1710 – 10. toukokuuta 1774) oli Ranskan kuningas 1. syyskuuta 1715 lähtien aina kuolemaansa saakka. Ludvig XV oli edeltäjänsä Ludvig XIV:n pojanpojanpoika.
Lapsuus
Ludvig XV syntyi vuonna 1710 Versaillesin palatsissa. Hänen isänsä oli Burgundin herttua Ludvig ja äitinsä Marie-Adélaide de Savoie. Syntyessään Ludvigista tehtiin perinteen mukaisesti Anjoun herttua ja hänen kasvatuksensa uskottiin de Ventadourin herttuattarelle, joka oli vuodesta 1704 toiminut Ranskan Lasten (kuninkaallisten lasten yleisarvonimi oli l'enfant de France) hoitajana. Kasvatuksen oli tarkoitus jatkua aina seitsemän vuoden ikään saakka.
Ludvigin isoisä, kruununprinssi (dauphin) Ludvig kuoli 11. huhtikuuta 1711. Kruunun­perimys­järjestyksessä seuraavana oli Ludvigin isä. Tästä ei kuitenkaan tullut koskaan kuningasta, koska hän ja hänen vaimosa kuolivat vähän yli puoli vuotta tämän jälkeen eräänlaiseen tuhkarokkoon. Saman kohtalon koki myös Ludvigin vanhempi veli, Bretagnen herttua Ludvig. Tapahtumaketjun seurauksena Ludvigista tuli vasta kaksivuotiaana Ludvig XIV:n valtaistuimen perijä. Myös Anjoun herttuan oli käydä rokon vuoksi hullusti, mutta hänen hoitajansa kielsi lääkäreiden suorittaman suoneniskennän.
Ludvigille määrättiin vuonna 1714 opettajaksi abbé Perot. Tämän tehtävänä oli opettaa oppilaansa lukemaan ja kirjoittamaan, sekä myös perehdyttää historian ja maantiedon perusteisiin. Kasvatus oli monipuolista ja tiukan uskonnollista. Nuoren kruununperijän kasvatusta valvoi markiisitar de Maintenon, kuningas Ludvig XIV:n rakastajatar.
Tammikuussa 1715 Ludvig osallistui ensimmäiseen julkiseen tilaisuuteensa, Persian lähettilään valtuuskirjeen jättämiseen Versailles’n palatsissa. Kuningas Ludvig XIV kuoli 1. syyskuuta 1715 ja Anjoun herttuasta tuli viisivuotiaana kuningas Ludvig XV. Edesmenneen kuninkaan veljenpojasta Orléansin herttuasta tuli sijaishallitsija.
Sijaishallitsijan kausi
Ludvig XV:n lapsuus jäi hyvin lyhyeksi, sillä vaikka valtakunnan asioita hoiti sijaishallitsija, niin kuninkaalla oli runsaasti virallisia velvollisuuksia, lähinnä kuitenkin läsnäololla hoidettavia. Heti 3. ja 4. syyskuuta 1715 Ludvig suoritti ensimmäiset kuninkaalliset tekonsa. Ensinnäkin hän osallistui edesmenneen kuninkaan kunniaksi järjestettyyn sielunmessuun Versaillesin kappelissa ja sen jälkeen hän vastaanotti pappissäädyn edustajat, jotka olivat kokoontuneet juhlistamaan uuden kuninkaan valtaannousua. Tämän jälkeen 12. syyskuuta hän osallistui lit de justice -oikeudenistuntoon, joka oli Ranskan monarkian kaikkein juhlallisimpia tapahtumia. Tämän jälkeen seurasivat Suuren neuvoston, Pariisin yliopiston ja Ranskan akatemian tervehdyskäynnit, ja tietenkin myös kaikki ulkovaltojen lähettiläät, jotka esittivät osanottonsa ja samalla onnittelunsa uudelle kuninkaalle. Heti hallintansa alkuvaiheissa joutui nuori poika todella koviin ja kuria vaativiin tehtäviin.
Vanha, kuollut kuningas oli ollut epäluuloinen veljenpoikaansa Orléansin Filipiä kohtaan. Testamentissaan Ludvig olikin määrännyt aviottoman poikansa Mainen herttuan Louisin sijaishallitsijaksi Ludvig XV:n alaikäisyyden ajaksi. Heti kuninkaan kuolemaa seuranneena päivänä, 2. syyskuuta Pariisin parlamentti kokoontui päättämään sijaishallitsijasta. Orleansin Filip teki parlamentin kanssa sopimuksen, jossa hän palautti sille Ludvig XIV:n aikana menetetyn veto-oikeuden kuninkaan antamiin säädöksiin. Tämän seurauksena edesmenneen kuninkaan tahto sijaishallitsijasta tehtiin mitättömäksi. Näin parlamentti teki 41-vuotiaasta Orléansin herttuasta sijaishallitsijan. Symbolisena tekona sijaishallitsija siirsi hallituksen toiminnan Pariisiin ja Versaillesin hovi hajaantui.
Vuonna 1717 seitsenvuotias kuningas oli saavuttanut "järjellisen iän" ja joutui eroon lapsuutensa kasvattajasta Ventadourin herttuattaresta, joka oli kasvattanut häntä yhdessä kahden suutarin lapsen ja nuoren irokeesin kanssa, ja nyt Ludvig uskottiin isosetäpuolensa, Mainen herttuan hoiviin. Vastedes hänen kasvatuksensa uskottiin Villeroyn herttualle sekä kotiopettajana toimineelle Fréjusin piispalle André Hercule de Fleurylle. Nyt hänen opiskeluohjelmaansa sisältyi latinaa, matematiikkaa, kartografiaa ja piirustusta, sekä astronomian perustiedot. Myös metsästyksen taidetta tuli hänen opiskella.
Orléansin Filip johti valtakunnan hallintoa Pariisin keskustassa olevasta palatsistaan, Palais-Royalesta. Nuori Ludvig XV siirrettiin asumaan Vincennesin linnan yhteen rakennettuun uuteen asuinosaan. Tämä linnoitus oli seitsemän kilometrin päässä Pariisista, keskellä Vincennesin metsää. Se katsottiin olevan ilmastoltaan huomattavasti Pariisia terveellisemmän nuorelle monarkille. Myöhemmin sijaishallinnon aikana hän kuitenkin muutti asumaan Pariisin keskustassa ja lähellä Palais-Royalea olevaan Tuileries’n palatsiin. Sijaishallinnon aikana Orléansin Filip, tukea itselleen hakiessaan, suosi voimakkaasti aatelistoa, joka Ludvig XIV:n aikana oli eristetty kauaksi vallankäytön keskipisteestä. Hän perusti polysynodian, joka mahdollisti aateliston osallistumisen vallankäyttöön. Järjestelmä osottautui niin tehottomaksi, että se purettiin 1718.
Kansainvälisessä politiikassa Orléansin Filip pyrki eristämään Ludvigin sedän, Espanjan kuninkaan Filip V:n mahdolliset pyrkimykset valtaan Ranskassa, jos nuorelle kuninkaalle kävisi huonosti. Tämän eristyspolitiikan eräs looginen seuraus oli 1717 solmittu kolmoisliitto eli ns. trippeliallianssi, jossa Ranska, Iso-Britannia ja Alankomaat halusivat estää Espanjan laajentumispyrkimykset Euroopassa. Kun Pyhän roomalaisen keisari­kunnan hallitsija Kaarle VI liittyi seuraavana vuonna liittoon neljäntenä jäsenenä, siitä tuli neliliitto eli kvadrupelallianssi.
Sijaishallitsija Filip kohtasi aatelistossa täydellisen puutteen hallitusasiain asiantuntijoista. Filip palasi takaisin Ludvig XIV:n aikana olleeseen kuninkaalliseen hallintoon, ja vuonna 1718 hän palautti valtiosihteerien eli ministerien virat. Läheisen uskottunsa kardinaali Duboisin hän nimitti pääministeriksi vuonna 1722. Saadakseen valtion raha-asiat uudelleen erinomaiseen kuntoon pyrki hän kokeilemaan useita erilaisia talousmalleja, joista ehkä tunnetuin oli John Lawn’n kehittämä järjestelmä. Siitä syntyi talouskupla, joka päättyi konkurssiin ja raunioitti monen aateliston jäsenen talouden.
Vuodesta 1721 lähtien suunniteltiin kuninkaan naittamista. Kuninkaan setä, Espanjan Filip V, tarjosi tytärtään, Espanjan infanta Maria Anne Victoirea, joka oli tuskin kolmen vuoden ikäinen. Ei Ludvigkaan ollut kuin yhdentoista ikäinen. Sijaishallitsija hyväksyi ehdotuksen ja 2. tammikuuta 1722 tuleva aviopari tapasi Bidassoassa, lähellä Espanjan rajaa, paikassa, jossa myös Ludvig XIV ja hänen myöhempi puolisonsa Marie-Thérèse olivat tavanneet vuonna 1660. Tästä lähtien "lapsikuningattareksi" kutsuttu morsian asettui asumaan Versaillesin linnaan.
Kesäkuussa 1722 nuori kuningas ja hovi palasivat Versaillesiin, missä se pysyi hänen hallituskautensa loppuun saakka. Saman vuoden 1722 elokuussa Ludvig XV konfirmoitiin. Näihin aikoihin Velleroyin herttua erotettiin tehtävästään ja kuninkaan kasvatus uskottiin Charos'in herttuan vastuulle. Hänen tehtävänään oli eritoten johdattaa kuningas finanssien ja sotilaallisen strategian hallitsemiseen. thumb|200px|Ludvig XV pukeutuneena ns. kruunajaisasuun
Nuoruus
Pariisin parlamentti julisti Ludvig XV:n täysi-ikäiseksi 15. helmikuuta 1723. Hallitsijan täysi-ikäisyysikä perustui Kaarle V:n vuonna 1374 antamaan asetukseen. Reimsin katedraalissa 25. lokakuuta 1722 Ludvig XV voideltiin ja kruunattiin Ranskan kuninkaaksi. Tämä oli sijaishallituksen loppu, mutta Orleansin herttua pysyi valtakunnan tärkeimpänä henkilönä heti kuninkaan jälkeen. Näin herttualle jäi paljolti kuningaskunnan hallitusasioiden hoitaminen. Pääministerin tehtävässä jatkoi kardinaali Dubois, joka kuitenkin kuoli elokuussa 1723. Tällöin Orleansin herttua otti tehtävän hoitaakseen. Herttua kuitenkin kuoli saman vuoden joulukuussa. Tässä tilanteessa nuori kuningas kuunteli de Fleuryn neuvoja ja nimitti sukulaisensa, Bourbonin herttuan ja Condén prinssin pääministeriksi.
Saatuaan näin valtakunnan hallinnon järjestettyä ja muiden hoitoon saattoi nuori kuningas omistautua sukunsa keskeiselle harrastukselle, metsästykselle, joka oli mitä parhainta ajanvietettä. Esimerkiksi 3. marraskuuta 1724, Pyhän Hubertuksen päivänä, kokoontui kuninkaan metsästysseurue, jossa oli satoja torvensoittajia, yli 900 koiraa ja tuhat hevosta.
Koska kuningas oli tullut täysi-ikäiseksi ja oikeutetuksi itsenäiseen päätöksentekoon, myös kysymys avioliitosta ja tulevasta kruununperijästä tuli ajan­kohtaiseksi. Espanjan "lapsikuningatar" oli vasta kuuden vuoden ikäinen. Vuonna 1725 tehtiin päätös tytön lähettämisestä takaisin Espanjaan ja päätettiin uuden puolison etsinnästä. Tapahtuma, olipa se sinänsä hyvä tai huono, herätti suurta pettymystä hovissa. Kuitenkin Puolan vallasta syöstyn kuninkaan Stanisław Leszczyńskin 21-vuotias tytär Maria Leszczyńska valittiin uudeksi kuninkaalliseksi puolisoksi. Avioliittoon pari vihittiin Fontainebleaussa 5. syyskuuta 1725. Nuoret näyttivät kiintyneiltä toisiinsa, ja avioliiton sanotaan pannun käytäntöön samana yönä.
Melko pian vuonna 1726 kuningas oli päättänyt päästä eroon serkustaan Bourbonin herttuasta, joka oli äärimmäisen epäsuosittu henkilö. Samalla myös de Fleury poistui hovista. Kuitenkin hänet pian kutsuttiin takaisin. Joka tapauksessa muutama päivä de Fleuryn paluun jälkeen kuningas karkotti Bourbonin herttuan tämän tiluksille Chantillyn linnaan, lähelle Pariisia. Tämän päätöksenteon jälkeen 16. kesäkuuta 1726 kuningas ilmoitti neuvostossaan selkeästi päätöksensä hallita vastedes yksin. Bourbonin herttuan pääministerikautta hallitsivat mm. protestanttien vainoaminen vuonna 1726, useat rahan arvon muuttamiset, uusien verojen kehittäminen sekä viljan kohonneet hinnat. Kaikki nämä olivat omiaan luomaan maahan taloudellista levottomuutta. Lisäksi herttua oli valmistellut sotaa Espanjaa ja Itävaltaa vastaan.
Kardinaali de Fleuryn hallinto
thumb|Kardinaali [[André Hercule de Fleury|de Fleury]] Ludvig XV:n päätös hallita yksin ja syrjäyttää Bourbonin herttua pääministerin tehtävästä olivat tavallaan tekoja, joista voidaan jo katsoa hänen aikuisuutena alkaneen. Sitä seuraavaa lähes kahdenkymmenen vuoden aikaa, vuosina 1726–1742, hallitseekin pääministerinä kuninkaan entinen opettaja, kardinaali de Fleury.
De Fleuryn pääministerikausi oli rauhanomaisinta ja hyvinvoinnin kasvun kannalta parasta aikaa koko Ludvig XV pitkän hallituskauden aikana, lukuun ottamatta parlamentin jäsenten ja jansenistien kahinointiyrityksiä. Historioitsijat yleisesti näkevätkin Ludvig XIV:n ajan loppupuolella raunioituneen talouden ja henkisten kykyjen rappioitumisen jälleenrakentamisen aikakauden eräänlaisena uudelleenrakentamisena, josta ansio lankeaa de Fleurylle. On vaikea määritellä mikä oli kuninkaan oma rooli kaikissa pääministerin muutoksissa ja uudistuksissa, tosiasia kuitenkin on, että hän tuki pääministeriään hovin juonitteluja ja muiden ministereiden salaliittoja vastaan.
Valtiovarain ylitarkastajan Le Peletier des Frotsin (1726–1730) ja eritoten Philibert Orryn (1730–1745) kanssa de Fleury vakautti Ranskan valuutan ja sai tasapainoon valtion budjetin. Taloudellinen kasvu oli hallituksen keskeisiä tavoitteita, samoin liikenneyhteyksien parantaminen, tähän liittyi muun muassa Oisen ja Sommen välisen Saint-Quentinin kanavan rakentaminen 1738, ja myöhemmin sitä laajennettiin Ecautjokeen ja Alankomaihin saakka. Myös systemaattinen kansallisen tieverkoston rakentaminen oli hallituksen ohjelmassa.
Absoluuttisen monarkian voimaa näytettiin kun kukistettiin jansenistien ja gallicanien oppositiot. Toisaalta 139 parlamentaarikkoa karkotettiin maaseudulle, ja Pariisin parlamentti rekisteröi paavin Unigenitus-bullan, jossa yksiselitteisesti tuomittiin jansenistien harhaoppiset väittämät. Pääministerin politiikkana oli rauha lähes millä hinnalla hyvänsä. Hänen politiikkansa päätavoite oli allianssi Englannin kanssa ja Espanjan suhteiden uudelleenlämmittäminen.
Aluelaajennukset
Pääministeri de Fleuryn pettymykseksi kuningas onnistui vuonna 1733 sekaannuttamaan Ranskan Puolan perimyskysymykseen. Ludvigin tarkoituksena oli palauttaa appensa Stanisław Leszczyński takaisin maan valtaistuimelle. Samalla Ranska toivoi saavansa Lorrainen herttuakunnan turvaamaan itärajaansa. Olihan tämän itärajapolitiikan, jonka mukaan raja oli aina kulkenut Reinillä, luonut jo kuningas Kaarle VII 1400-luvun puolivälissä. Eritoten Lorrainen herttuan Frans III:n aikeet avioitua Pyhän Saksalaisen keisarin Kaarle VI:n tyttären Maria Teresian kanssa herättivät epäilyjä, sillä Itävalta olisi näin tullut liian lähelle Ranskaa.
Ranska ei onnistunut palauttamaan Stanislausta Puolan valtaistuimelle, mutta Lorrainen herttuakunnan sen joukot valtasivat nopeasti. Wienin rauhassa, marraskuussa 1738, herttuakunta annettiin Stanislaus Leszczynskille korvauksena lopullisesti menetetystä Puolan kruunusta. Herttuakunnan oli määrä siirtyä Ranskan kruunulle herttuan kuoltua hänen tyttärensä, Ranskan kuningattaren kautta. Voidaan todeta tämän sodan maksaneen Ranskalle todella vähän niin taloudellisesti kuin humaanistikin, varsinkin jos sitä verrataan edeltäjän Ludvig XIV:n käymiin sotiin ja niiden kustannuksiin. Kun herttua Stanislaus kuoli vuonna 1766, herttuakunta siirtyi Ranskalle, ja tämä oli Ranskan viimeinen aluelaajeneminen ennen Ranskan suurta vallan­kumousta vuonna 1789.
Kun Itävallan keisari Kaarle VI kuoli vuonna 1740, hänen tyttärensä Maria Teresian nousu valtaistuimelle aloitti Euroopassa ns. Itävallan perimyssodan. Vanhalla kardinaali de Fleuryllä ei ollut enää kylliksi voimia vastustaa sotaan osallistumista, niin kuningas otti voimakkaasti kantaa anti-itävaltalaisen ryhmittymän puolesta. Ludvig meni mukaan sotaan vuonna 1741 liittoutumalla Preussin kanssa. Sota päättyi vuonna 1748, ja merkittävin seuraus oli Sleesian jääminen Preussin haltuun. Itävallan hallitsija Maria Teresia yritti saada Sleesian takaisin ja keräsi liittolaisiksiin mm. Venäjän, Ruotsin ja Ranskan. Seitsenvuotisesta sodasta (1756–1763) Preussi selvisi kuitenkin voittajana ja varsinkin Ranskan armeija kärsi useita nöyryyttäviä tappiota, kuten Rossbachin (5.11.1757) ja Krefeldin (23.6.1758) taisteluissa. Samaan aikaan Ranska soti Preussin ainoaa liittolaista Englantia vastaan mm. Pohjois-Amerikassa ja Intiassa ja menetti tässä suuressa siirto­maa­sodassa siirtomaitaan Englannille. Ranska oli palaamassa Ludvig XIV:n ajan jatkuvaan sodassa olemisen aikakauteen.
Ikääntynyt pääministeri de Fleury ei nähnyt enää sotien päättymistä, sillä hän kuoli tammikuussa 1743. Nyt kuningas päätti seurata edeltäjänä esimerkkiä ja ilmoitti hallitsevansa vastedes ilman pääministeriä. Tästä voidaan katso hänen täysin henkilökohtaisen hallitsemisensa alkaneen.
Yksinvaltiuden aika
Kuningas oli liian kokematon ja epävarma ohjatakseen valtakunnan politiikkaa ja pitääkseen ministereitään kurissa ilman pääministerin apua. Hallitus hajosi kilpaileviin kuppikuntiin. Ludvig XV vetäytyi hoviinsa ja keskittyi lukuisiin rakastajattariinsa, joista jotkut sekaantuivat myös politiikkaan. Jo Pauline de Mailly-Nesle, joka oli rakastajatar vuosina 1739–1741, oli johdatellut Ranskaa sekaantumaan Itävallan perimyssotaan. Vuodesta 1745 virallinen rakastajatar oli Madame de Pompadour, jonka poliittinen vaikutusvalta jatkui hänen kuolemaansa vuonna 1764.
Ludvig XV sooloili ulkopolitiikassa lähettämällä eri maihin omia salaisia lähettiläitään, jotka toisinaan neuvottelivat erilaisista ratkaisuista ja liittoumista kuin virallinen Ranska. Epäonniset liitot johtivat Amerikassa ja Intiassa olleiden siirtomaa-alueiden menetykseen Britannialle, ja Euroopan vallan keskittymiseen Venäjälle ja Itävaltaan, vaikka Madame de Pompadourin suosikki Choiseulin herttua Étienne-François oli vahvistanut Ranskan sotavoimia toimiessaan ulkoministerinä vuosina 1758–1770.
Aikakauden loppu
Ludvig XV oli sairastunut isorokkoon, joka todettiin 26. huhtikuuta 1774. Hän kuoli Versaillesissa omassa huoneistossaan 10. toukokuuta 1774. Kansan unohtamana ja suuren osan hovista juhliessa hän jätti kruununsa pojanpojalleen, tulevalle Ludvig XVI:lle.
Ludvig XV:n elämän suurin tragedia näyteltiin hänen kuolemansa yhteydessä. Koko kansan rakastama, hurmaava lapsikuningas oli muuttunut epäsuosituksi ja halveksituksi hallitsijaksi. Hänet haudattiin lähes salaa, vain yhden saattajan läsnä ollessa. Yhtenä syynä tähän oli pelko isorokon tarttumisesta. Toisaalta Ranskassa koko monarkian ajan kuninkaat haudattiin hyvin vähäeleisesti.
Jälkeläiset
Maria Leszczyńskan kanssa Ludvig XV:llä oli kymmenen lasta, joista kolme kuoli hyvin varhaisessa lapsuudessa: Kaksoset Élisabeth ja Henriette (1727), Louise (1728), dauphin, kruununprinssi Ludvig (Louis-Ferdinand, 1729), Philippe, Anjoun herttua (1730), Adélaïde (1732), Victoire (1733), Sophie (1734), Thérèse (1736) ja Louise (1737). Kardinaali Fleuryn neuvosta muut prinsessat paitsi kaksoset ja Adélaïde viettivät lapsuutensa poissa Versaillesista, Fontevraudin luostarissa. Seitsemän lapsista eli aikuisikään asti.
Tämän lisäksi Ludvig XV:llä oli runsaasti avioliiton ulkopuolisia suhteita, rakastajattaria, ja heillä enemmän tai vähemmän tunnustettuja jälkeläisiä.
Taika tapahtuu
Albumin kappaleet ovat edellisalbumiin nähden pidempikestoisia, soundillisesti muhkeampia sekä aavistuksen hitaampia. Klemetti on luonnehtinut albumin teeman olevan inspiraation ja ”hetkien kipinän”, ja totesi halunneensa tehdä ”lempeän, kepeän ja mukavan kotipuuhastelulevyn”.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 27, ja fyysisten äänitteiden listan sijalla 10. Radio Helsinki valitsi Taika tapahtuu -albumin toukokuussa 2018 viikon levyksi. Musiikkilehti Rumban kriitikot äänestivät albumin vuoden kymmenen parhaan kotimaisen levyn listan seitsemänneksi. Soundi-lehden vastaavalla listalla levy sijoittui kolmanneksi.
Vastaanotto
Albumi sai erinomaisen vastaanoton. Keskisuomalaisen Ville Luoma-aho kehui albumia Klemetin uran parhaaksi kokonaisuudeksi, joka sisältää puolia niin hiotusta studiotyöskentelystä omaleimaiseen tee-se-itse -toteuttamiseen. Verkkomedia Nuorgamin Niko Peltonen antoi albumille arvosanan 83/100. Hän koki levyn loppupuolen pidempien progekappaleiden olevan yllättäen albumin kiinnostavinta antia ja piti itse kokonaisuutta yhtenä luontevimmista Love Recordsin perinnön kierrätyksistä. Soundin Mikael Mattila antoi albumille neljä tähteä viidestä ja totesi sarjakuvamaisten sävellysratkaisujen toimivan mielikuvituksella leikittelevässä kappaleannissa sekä olevan oiva välitilinpäätös siihenastisista konsepteista ja tulevasta potentiaalista.
Achílleio (kunnallisyksikkö)
Achílleio (virallisesti Δημοτική Ενότητα Αχιλλείων, Dimotikí Enótita Achilleíon) on yksi Keski-Korfun ja Diapontisten saarten kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Korfun alueyksikössä Jooniansaarten alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 10 651 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|[[Achílleio|Achílleion palatsi.]] Achílleion kunnallisyksikkö käsittää alueen Korfun saaren keskiosista. Kunnallisyksikkö on saanut nimensä Achílleion palatsista eli Achilleionista, joka sijaitsee sen alueella lähellä Gastoúrin kylää. Kunnallisyksikön suurin asutus on Viróksen kylä.
Achílleio oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Korfun kunnaksi yhdessä Ágios Geórgioksen, Ereikoússan, Esperíeen, Faíakeen, Kassopaían, Korfun kaupungin, Korissían, Lefkímmin, Mathrákin, Meliteieíin, Othonoín, Palaiokastrítsan, Parélioin ja Thinálin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi. Vuonna 2019 se tuli Kleisthenes I -suunnitelman myötä osaksi Keski-Korfun ja Diapontisten saarten kuntaa.
Kunnallisyksikön osat
Achílleion kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Thai Smile Airways
Historia
20.5.2011 Thai airways iloitti suunnittelevansa uutta halpalentoyhtiötä Thai Wingsiä. Suunnittelusta ilmoitti Ampon Kittiampon ja Thaimaan hallituksen puheenjohtaja elokuussa 2011. Thai Smile valittiin 2,229 ehdotuksesta.
Thai airwaysin mukaan, Thai Smilen pitäisi tuottaa viisi miljoonaa Bahtia kahden vuoden toiminnan jälkeen.