cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sidney Rigdon
Pennsylvania ja New York, 1845-1876
Sidney Rigdon alkoi koota ympärilleen kannattajia, ja esimerkiksi entinen apostoli William E. M'Lellin ilmoitti kannattavansa häntä kirkon johtoon. Rigdonin kannattajat alkoivat järjestäytyä joulukuussa 1844, ja 6. huhtikuuta 1845 hänet valittiin virallisesti Siionin lasten Jeesuksen Kristuksen kirkon johtoon. Rigdon järjesti kirkon Smithin ajan mallin mukaan, valiten sille ensimmäisen presidenttikunnan, kahdentoista apostolin neuvoston, seitsenkymmenten neuvoston ja johtavan piispakunnan. Rigdon teki useita puhujamatkoja niiden Smithin seuraajien luokse, jotka eivät olleet seuranneet Youngia tämän vaellukselle länteen, kohti Suuren suolajärven laaksoa, nykyistä Utahia. Rigdonin kirkon keskuspaikka oli Pittsburghissa, Pennsylvaniassa. Rigdon vastusti ennen muuta Smithin käyttöön ottamaa ja Youngin jatkamaa moniavioisuuden periaatetta.
Keväällä 1846 Rigdon ilmoitti kirkkonsa ottavan käyttöön Smithin jonkin aikaa kokeileman "pyhityksen lain" eli omaisuuden yhteyden. Hän kehotti seuraajiaan muuttamaan "Adventure Farm" -nimiselle maatilalle lähelle Greencastlea Pennsylvaniassa ja perustamaan siellä omaisuuden yhteyteen perustuvan kommuunin. Kuten monet muutkin vastaavanlaiset yritykset, Rigdonin yritys epäonnistui. Vain pieni osa hänen seuraajistaan suostui muuttamaan maatilalle. William E. M'Lellin erosi Rigdonista ja perusti yhdessä David Whitmerin kanssa uuden kirkon, Kristuksen kirkon (whitmeriläiset). Eräs toinen hänen seuraajistaan, William Bickerton, perusti hänkin oman kirkon, Jeesuksen Kristuksen kirkon.
Keväällä 1847 Adventure Farm oli ajautunut hajaannukseen, eikä kevättöitä enää saatu alkuun. Sidney Rigdon hylkäsi laumansa ja muutti sukulaistensa elätettäväksi New Yorkin osavaltioon. Hänen johtamansa kirkko kuitenkin jatkuu Bickertonin Jeesuksen Kristuksen kirkossa.
USS Charles S. Sperry
USS Charles S. Sperry (runkonumero DD-697) oli Yhdysvaltain laivaston Allen M. Sumner -luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Federal Shipbuilding and Drydock Companyltä Kearnystä New Jerseystä. Alus laskettiin vesille 13. maaliskuuta 1944 kumminaan neiti M. Sperry ja otettiin palvelukseen 17. toukokuuta ensimmäisenä päällikkönään H. H. McIlhenny.
Palvelus
Havaijilla järjestetyn koulutuksen jälkeen alus saapui 28. joulukuuta 1944 Ulithiin, missä se liittyi nopeaan tukialusryhmään TP38. Sodan päättymiseen saakka alus suojais ryhmän kolmannen osaston, joka tunnettiin joko TF38:na tai TF58:nä, aluksia. Charles S. Sperry purjehti ensi kerran osaston mukana 30. joulukuuta osaston lentokoneiden iskiessä Formosalle ja Luzonille valmistauduttaessa Lingayeninlahden maihinnousuihin. Estettäessä alueella olevien japanilaisten lentotukikohtien toimintaa osasto iski seuraavaksi Indokiinaan Etelä-Kiinan meren rannikon tukikohtiin sekä Okinawalle ennen paluuta Ulithiin 26. tammikuuta 1945.
Alus lähti 10. helmikuuta osaston mukana valmistautumaan Iwo Jiman maihinnousuun. Tehtävä alkoi 16.-17. helmikuuta lentotukialuskoneiden iskiessä Tokioon, mikä oli ensimmäinen kerta Doolitlen iskun jälkeen. Tämän jälkeen osasto siirtyi tukemaan Iwo Jimalle lähetettäviä joukkoja. Osasto joutui 19. helmikuuta ja 20.-21. helmikuuta ilmahyökkäykseen, jotka torjuttiin ilmatorjuntatulella. Osaston lentokoneet iskivät vielä kerran Tokioon ennen paluuta Ulithille 5. maaliskuuta.
Osasto lähti 14. maaliskuuta Okinawalle, missä alus oli lähes keskeytyksettä 1. kesäkuuta saakka. Osaston lentokoneet iskivät Kyushulle, mistä japanilaiset lento-osastot hyökkäsivät osaston kimppuun 19. ja 20. maaliskuuta. Hyökkäyksissä vaurioitui pahoin lentotukialus USS Franklin. Alus lähti osaston mukana Okinawalle, missä hävittäjät ampuivat 27. maaliskuuta tykeillään Minamo Daito Shiman lentokenttää. Osaston lentokoneet suojasivat 1. huhtikuuta maihinnousua, jolloin alus oli opastus- ja lentopelastustehtävissä. Aluksen ilmatorjuntamiehistöt torjuivat 11., 14., 16. ja 29. huhtikuuta sekä 11. toukokuuta kamikaze-hyökkäyksiä, joissa USS Hancock ja USS Bunker Hill vaurioituivat. Aluksen miehistö avusti alusten miehistöjä alusten pelastamisessa.
Alus oli Kaukoidässä osallistuen harjoituksiin ja kuljettaen materiaalia 30. joulukuuta saakka, jolloin se lähti Sasebosta Yhdysvaltain itärannikolle. Alus saapui 19. helmikuuta 1946 Baltimoreen. Seuraavan vuoden alus oli Bostonissa supistetulla miehistöllä, kunnes se siirrettiin maaliskuussa 1947 New Orleansiin reservin koulutusalukseksi heinäkuuhun 1950.
Norfolkissa tehdyn huollon jälkeen alus lähti Kaukoitään ja saapui 14. lokakuuta 1950 Koreaan, missä se oli lähes keskeytyksettä kesäkuuhun 1951. Kahden ensimmäisen viikon aikana aluksen tykistö tulitti Songjinia, suojasi merenkulkua ja valvoi miinoista raivattuja alueita estääkseen niiden uudelleen miinoituksen. Marras-joulukuussa alus tulitti maakohteita, suojasi uudelleen ryhmittymistä Kojosta, Wonsanista ja Hung-namista sekä suojasi pelastustoimia. Aluksen tulittaessa 23. joulukuuta Songjinia siihen osui kolme rannikkotykistön kranaattia. Aluksen miehistöstä ei saanut kukaan surmansa ja aluskin vaurioitui vain lievästi. Vauriot korjattiin tammikuussa 1951 Sasebossa.
Telakalta vapauduttuaan alus palasi Korean rannikolle. Se tunkeutui Wonsanin satamaan 17. tammikuuta kyetäkseen suojaamaan sataman edustalla oleville saarille maihinnousevia joukkoja. Alus poistui 5. maaliskuuta Wonsanista Songjiniin, missä se liittyi piirittäviin joukkoihin. Alus partioi alueella ja tulitti Songjinin maakohteita, kunnes se lähti 6. kesäkuuta Yhdysvaltoihin. Alus saapui 2. heinäkuuta Norfolkiin.
Alus liitettiin Atlantilla operoiviin hävittäjiin. Se partioi 1953, 1955, 1956, 1958 ja 1959 Yhdysvaltain 6. laivaston mukana Välimerellä. Suezin kriisin aikana 1956 alus suojasi Yhdysvaltain kansalaisia Egyptistä evakuoivia aluksia. Koulutuspurjehdukset ja Naton harjoitukset veivät aluksen Pohjois-Euroopan satamiin, mistä osa liittyi Välimeren partiomatkoihin.
Vuoden 1959 lopulla alus siirrettiin modernisoitavanksi, missä se oli koko vuoden 1960.
Ministro Zenteno
Alus myytiin 8. tammikuuta 1974 Chilelle, joka liitti sen samana päivänä laivastoonsa nimellä Ministro Zenteno hävittäjänä numero 16. Alus myytiin romutettavaksi 1990.
Richard Serra
thumb|right|Richard Serra, Fulcrum, 1987, Liverpool Streetin asema, Lontoo. thumb|Viewpoint, 2006.
Richard Serra (s. 2. marraskuuta 1939) on yhdysvaltalainen kuvanveistäjä ja videotaiteilija, tyyliltään minimalisti. Hänet tunnetaan erityisesti kookkaista metallilevyistä rakentuvista asetelmista.
Serra syntyi San Franciscossa Kaliforniassa. Hänen äitinsä oli espanjalainen ja isä Venäjän juutalaisia. Richard on perheen kolmesta pojasta keskimmäinen. Hän opiskeli englanninkielistä kirjallisuutta Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä sekä Santa Barbarassa ja myöhemmin kuvataidetta Yalen yliopistossa vuosina 1961–1964.
Serra on kuulunut Yhdysvaltain taiteiden ja kirjallisuuden akatemiaan vuodesta 1995. Hänellä on tunnettu lakimiesveli Tony. Serra avioitui nykyisen vaimonsa Clara Weyergrafin kanssa 1981. Nykyään Serra asuu ja työskentelee New Yorkin Tribecassa sekä Nova Scotiassa Kanadan itärannikolla.
Serra Suomessa
Richard Serra osallistui teoksellaan Ars 83 -näyttelyyn Helsingissä. Hänen kolme teostaan oli esillä galleria Forum Boxin avajaisnäyttelyssä Helsingissä vuonna 1999 yhdessä Anthony Caron teosten kanssa. Näyttely järjestettiin yhteistyössä Kiasman kanssa. Valtion taidemuseon kokoelmissa on kymmenen Serran teosta vuosilta 1973-1997, joista viisi on veistoksia, kolme multimediateosta ja muut piirustuksia ja grafiikkaa.
R-2 (ohjus)
R-2 eli länsimaisittain SS-2 Sibling oli käytännössä pidennetty R-1. R-1 taas oli hieman muunneltu saksalainen V-2. R-2 käytti edeltäjiensä mukaan nestehappea hapettimena ja alkoholi/vesi-seosta polttoaineenaan.
Ohjukseen tehtyjä parannuksia olivat muun muassa irrotettava paluukärki ja kantavat polttoainesäiliöt. R-1:ssä oli ollut kantava runko joka lisäsi raketin painoa.
Kantomatka oli 550 km, taistelukärki 1500 kg. Taistelukärki saattoi olla radiologinen, ts radioaktiivisesti saastuttavaa nestettä sisältävä. Ohjuksen pituus 17.65 m, leveys 1,65 m. Lähtöpaino 20 416 kg. Moottorin tyyppi RD-101. Vettä alkoholipolttoaineessa enää 8% V-2:n 15%:een verrattuna, ja alkoholi oli nyt metanolia.
Tämä ohjus oli hyvin epätarkka. Ohjuksen tarkkuus oli pituussuunnassa 8 km, leveyssuunnassa 4 km. R-2 oli yhtä tarkka kuin R-1, vaikka sen kantomatka oli tätä kaksi kertaa pidempi. Tämä johtui radio-ohjauksesta.
Aloite "pidennetyn V-2:n" eli R-2:n kehittämiseen tuli silloin Itä-Saksassa olleelta Sergei Korolevilta vuonna 1946. Kehitystyön tekivät pääosin venäläiset 1947-1948 käyttäen suurelta osin hyväksi saksalaisten sodanaikaisia ideoita. R-2 voitti saksalaisten G-1-ehdotuksen.
Ensi koelento tehtiin 1949 Kapustin Jarista. Ohjuksia alettiin asentaa vuoden 1951 lopussa, mutta laajoissa määrin vasta 1953. R-2 oli viimeinen venäläinen ohjus, joka pohjautui suoraan saksalaiseen suunnitteluun.
Kehitys vei R-2:sta eteenpäin venäläisin voimin kohti Scud-ohjuksia ja SS-3 Shyster-ohjusta. Vuosina 1957-1961 raketin tekniikkaa vietiin Kiinaan sikäläisen rakettitekniikan pohjaksi.
Noitarumpu
pienoiskuva|Saamelainen šamaani ja noitarumpu (meavrresgárri). O. H. von Loden kaiverrus teoksessa Beskrivelse over Finnmarkens Lapper, deres Tungemaal, Levemaade og forrige Afgudsdyrkelse, 1767. Noitarumpu eli kannus on šamaanin rumpu, jota käytetään arpomiseen ja transsin aikaansaamiseen.
Noitarumpu on tietäjien (kuten niin sanottujen lapinnoitien) käyttämä riittiesine. Noitarummuiksi kutsutaan yleensä Pohjois-Euraasian rumpuja, mutta vastaavalla tavalla käytettyjä rumpuja on lisäksi Afrikassa, Pohjois-Amerikassa ja muuallakin.
Saamelaiset noitarummut valmistettiin tekemällä ensin puukehikko, jonka päälle viritettiin yleensä poron nahka rumpukalvoksi. Rumpukalvolle piirrettiin esimerkiksi henkien palvontapaikkojen merkkejä, ja kuvattiin Elämänpuu, maailman rakenne. Tämä ristiä muistuttava kuvio on samankaltainen monien Pohjois-Euraasian kansojen noitarummuissa, ja tunnetaan myös eskimoilta. Tästä on päätelty pohjoisten samanististen kulttuurien erityistä keskinäistä sukulaisuutta, mutta kuvio on ollut yleinen myös muun muassa Lähi-idässä ja Intiassa, samoin sen merkitys maailmanpuuna.
Tietäjä käytti noitarummulla lyötyä rytmiä transsitilaan vajoamiseen. Tietäjät myös söivät transsitilan saavuttamiseksi kärpässieniä tai lauloivat tai (Lapissa) joikuivat. Transsissa olevan tietäjän uskottiin pääsevän henkien kanssa yhteyteen, ja pystyvän tulkkaamaan kansalle henkien tahdot. Noitarummulla ennustettiin ja tiedusteltiin henkien mielipiteitä myös arpomalla. Arpa (yleensä luu) tipautettiin rummun kalvolle, joka värisi ja siten arpa liikkui tiettyyn paikkaan rumpuun kuvattua elämänpuuta. Arvan sijainnista saattoi päätellä tulevaisuutta tai henkiolentojen vastauksia kysymyksiin.
Suomen Lapissa kristillinen lähetystyö tuhosi suurimman osan aidoista noitarummuista 1700-luvun keskivaiheilla. Suomalaisten mahdollisista noitarummuista ei ole säilynyt paljon tietoja, vaikka tietäjiin liittyvistä perinteistä tiedetään muutoin paljon.
Tyramiini
Aineenvaihdunta
Tyramiini sitoutuu TAAR1-reseptoreihin agonistina ihmisissä. Tyramiini metabolisoituu monoamiinioksidaasin kautta. Tyramiini on sympatomimeetti, sillä se voi aiheuttaa varastoitujen katekoliamiinien (adrenaliini, noradrenaliini ja dopamiini) erityksen. Ihmisessä tyramiinin saanti voi aiheuttaa voimakkaan verenpaineen nousun (hypertension) monoamiinioksidaasi-inhibiittoreita (MAOI) käyttävillä.
Aiemmin ajateltiin punaviinin ja juustojen aiheuttamien oireiden, johtuvan tyramiinista. Tutkimusten mukaan tyramiinilla ei kuitenkaan ole tekemistä oireiden kanssa.
Tyramiini elintarvikkeissa
Tyramiinia esiintyy laajasti sekä kasveissa että eläimissä. Ruoissa tyramiinia esiintyy käymisreaktion tai maatumisen yhteydessä tyrosiinin dekarboksilaation johdosta.
Meijerituotteet
Paljon tyramiinia sisältävät juustot ja smetana. Ricotta, jugurtti, maitorahka sekä kerma-, rae- ja tuorejuusto sisältävät vain vähän tyramiinia.
Hedelmät ja vihannekset
Paljon tyramiinia sisältävät vihreät pavut ja avokado, minkä lisäksi pieniä määriä esiintyy härkäpavun paloissa ja banaanin kuorissa. Luumut, hapankaali ja pinaatti sisältävät jonkin verran tyramiinia. Pieniä määriä esiintyy banaanissa, munakoisossa, hedelmämehuissa, pähkinöissä, vadelmissa, tomaateissa ja appelsiineissa, varsinkin pomeranssissa jota käytetään joululeivonnaisissa.
Siipikarja, liha ja kala
Paljon tyramiinia sisältävää pilaantunut, marinoitu, savustettu, säilötty tai ikääntynyt kalan-, kanan-, naudan- ja etenkin sianliha. Tuoreet lihat, elimet ja pateet eivät sisällä merkittäviä määriä tyramiinia.
Soija
Jotkin soijavalmisteet, kuten soijakastike ja tofu sisältävät erittäin paljon tyramiinia. Soijamaito ja useimmat soijatuotteet sisältävät jonkin verran tyramiinia.
Hiiva- ja lihauutteet
Lihaliemikuutiot ja muut valmisliemet sisältävät usein tyramiinia.
Alkoholijuomat
Paljon tyramiinia sisältävät punaviini sekä useat alkoholittomat oluet.
Gqeberha
Gqeberha (vuoteen 2021 virallisesti Port Elizabeth) on Etelä-Afrikan tasavallan kaupunki Itä-Kapin provinssissa Intian valtameren rannikolla. Se on Etelä-Afrikan tärkeimpiä satamia sekä maan viidenneksi suurin taajama runsaalla miljoonalla asukkaallaan.
Port Elizabeth on Itä-Kapin suurin kaupunki. Kaupungin nimen lyhenne on PE, jota käytetään kaikenlaisissa epämuodollisemmissa yhteyksissä. Yleinen afrikaansinkielinen lempinimi on "Die Baai", englanniksi "The Bay" (suomeksi "lahti").
Viime vuosina Port Elizabeth on nimennyt monia tärkeitä kohteitaan Nelson Mandelan mukaan, vaikkei tällä ole mitään varsinaista yhteyttä kaupunkiin. Niinpä vuonna 2001 muodostettu suurkaupunkialueen käsittävä yli miljoonan asukkaan kunta on nimeltään Nelson Mandela Metropol. Vuonna 2005 puolestaan kaupungin yliopistot ja korkeakoulut yhdistyivät Nelson Mandelan Metropolitan yliopistoksi.
Maantiede
Port Elizabeth sijaitsee Etelä-Afrikassa Itä-Kapin provinssin eteläosissa. Se sijaitsee Intian valtameren rannikolla Algoanlahdella. Kaupunki sijaitsee Baakensjoen molemmilla rannoilla, ja kaupunki levittäytyy yli 60 metrin korkeuteen tasangolle. Kaupungin läheisillä merialueilla on yleisesti ottaen voimakkaat merivirrat.
Ilmasto
Port Elizabethissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lauhkea meri-ilmasto. Vuoden ympäri on sateista, kesäisin on lämmintä, talvisin leutoa. Vuoden keskilämpötila on noin 17 °C ja keskimääräinen sademäärä 560 millimetriä. Helmikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 21 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 14 °C. Sateisin kuukausi on lokakuu, jolloin sataa keskimäärin noin 60 millimetriä. Tammikuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 36 millimetriä.
Historia
Portugalilainen merenkulkija Bartolomeu Dias rantautui ensi kertaa Port Elizabethin paikkeille 1488 ja pystytti rannalle suuren ristin. Englantilaisten levitettyä 1800-luvulle tultaessa valtaansa Kapmaassa, katsottiin Port Elizabeth hyväksi paikaksi suuremmalle asutukselle. Kapmaan siirtokunnan brittikuvernööri perusti vaimonsa mukaan nimeämänsä kaupungin 1820 ja sen asutti muutama tuhat paikalle tuotua brittisiirtolaista. Siitä tuli virallisesti kaupunki vuonna 1861.
Kimberleyn radan valmistuminen vuonna 1873 vilkastutti sataman kehittämistä. Vuonna 1913 Port Elizabethistä tuli suurkaupunki (city).
Helmikuussa 2021 Etelä-Afrikan urheilu-, taide- ja kulttuuriministeri Nathi Mthethwa hyväksyi kaupungin uudeksi viralliseksi nimeksi Gqeberhan, mikä tulee Walmerin townshipin xhosankielisestä nimestä. Nimenmuutosta ehdotti aiemmin Eastern Cape Geographical Names -komitea.
Talous
Port Elizabeth on Etelä-Afrikan auto- ja moottoriliikenneteollisuuden keskus. Volkswagenin tehtaat siellä ovat koko Afrikan suurimmat, ja myös Fordilla, General Motorsilla ja eräillä muilla valmistajilla on siellä suuren luokan teollista toimintaa. Kaupungin ja alueen muu teollisuus tukee autoteollisuutta ja on keskittynyt siihen liittyvien tuotteiden, kuten renkaiden, valmistukseen. Tämän lisäksi kaupungista viedään mangaanimalmia, villaa ja hedelmiä.
Liikenne
Port Elizabethin kansainvälinen lentoasema sijaitsee viiden kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Sieltä on lentoja esimerkiksi Kapkaupunkiin, Johannesburgiin ja Durbaniin. Kaupungissa on kattavat linjaautolinjat ja taksipalvelut. Junalla pääsee Cradockin ja Bloemfonteinin kautta Johannesburgiin kolmena päivänä viikossa. Liikenneyhteydet Port Elizabethiin ovat hyvät myös meriteitse, ja Kapkaupungista Durbaniin kulkevat pääliikenneväylät seurailevat paljolti rannikkoa ja kulkevat tietenkin suurimman välillä olevan kaupungin lävitse.
Kulttuuri
Port Elizabeth on tunnettu merentutkimuksesta ja siellä on nähtävillä meriakvaarioita sekä luonnontieteellisiä näyttelyitä. Merentutkijoille itäisen Kapmaan rannikot ovat tärkeitä vesiä. Muutaman kymmenen kilometrin päässä pohjoisessa on puolestaan Addon kansallispuisto, joka on tunnettu norsuistaan.
Port Elizabethin ystävyyskaupunkina on 1998 lähtien ollut Göteborg, ja kaupungit ovat pyrkineet suuntaamaan kehitystä yhteisiin kiinnostuksen kohteisiin kuten julkisiin kirjastoihin ja ympäristöystäväliisyyteen.
Matkailu
thumb|[[Nelson Mandela Bay Stadium.]] Lähellä kaupunkia olevat merta reunustavat pitkät vaaleat hiekkarannat ovat kaupungin matkailun pääkohde. Avoimet rannat jatkuvat lähes silmänkantamattomiin ja niemien ympäri. Avoimella merellä on toisaalta vaaransakin: kaukaisin tapaninpäivän tsunamin 2004 vaatima uhri menehtyi eräällä Port Elizabethin rannoista, 8 000 kilometrin päässä tsunamin aiheuttaneen maanjäristyksen tapahtumapaikasta.
Port Elizabethissa pelattiin vuoden 2010 jalkapallon MM-kilpailujen otteluita. Kisoja varten kaupunkiin rakennettiin uusi stadion, lähes 50 000-paikkainen Nelson Mandela Bay Stadium.
Fiat Tipo (1988)
Fiat Tipo on Fiatin vuosina 1988–1995 valmistama alemman keskiluokan automalli, joka korvasi Fiat Ritmon. Malli valittiin Vuoden autoksi Euroopassa 1989. Tipo oli korimalliltaan aina hatchback, ja sen sedan- ja farmarikoriset sisarmallit myytiin Fiat Tempra -nimellä. Tipon seuraajiksi tulivat Fiat Bravo ja Brava.
Tipo esiteltiin tammikuussa 1988 viisiovisena korimallina, joka oli suunniteltu tilavaksi ja aerodynaamiseksi. Ilmanvastuskerroin olikin 0,31 ja auto sai kiitosta erityisesti sisätiloistaan ja tavaratilan koosta. Yli 70 prosenttia korin osista oli galvanoitu, millä pyrittiin parempaan kestävyyteen ja turvallisuuteen. Ensimmäisenä sarjatuotantona valmistettuna hatchback-korisena autona Euroopassa Tipoon oli saatavana digitaalinen mittaristo. Moottorivalikoimassa olivat 1,1-, 1,4- ja 1,6-litraiset bensiinimoottorit sekä 1,7- ja 1,9-litraiset dieselmoottorit, joista jälkimmäinen oli turboahdettu. vasen|pienoiskuva|Fiat Tipo Sedicivalvole Vuoden 1989 loppupuolella mallistoa täydensi 16-venttiilinen 1,8-litrainen (136 hv). Seuraavana vuonna dieselvalikoimaan lisättiin vapaasti hengittävä 1,9-litrainen (65 hv) ja samalla turboversio sai pakokaasun takaisinkierrätysjärjestelmän. Uusia bensiinimoottoreita olivat 1,8- (109 hv) ja 2,0-litraiset (113 hv), joissa oli elektroninen polttoaineen ruiskutus. 1,4- ja 1,6-litraisten yhteyteen tuli saataville Selecta-niminen CVT-automaattivaihteisto. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin viisiovinen Fiat Tipo. Geneven autonäyttelyssä keväällä 1991 esiteltiin malliston huipulle 2,0ie 16V (’Sedicivalvole’), jossa oli tehoa 148 hevosvoimaa. Mallissa oli lisäksi tehokkaammat jarrut, säädetty alusta ja suuremmat kevytmetallivanteet. Saman vuoden syyskuussa 16-venttiilinen 1,8-litrainen väistyi suuremman moottorin tieltä. vasen|pienoiskuva|Kolmiovinen Fiat Tipo. Vuonna 1993 Tipo koki kasvojenkohotuksen, jossa huomattavin ulkonäöllinen muutos oli uudenmallinen etusäleikkö. Samalla esiteltiin myös kolmiovinen korimalli. Auton turvallisuutta parannettiin vahvistetulla korirakenteella, sivutörmäyspalkeilla, turvatyynyillä ja turvavöiden esikiristimillä. Kaikkiin bensiinimoottoreihin tuli katalysaattori. Uuden moottorivalikoiman muodostivat 1,4ie (71 hv), 1,6ie (76 hv), 1,8ie (105 hv), 2,0ie (115 hv), 2,0ie 16V (142 hv), 1,7D (58 hv), 1,9D (65 hv) ja 1,9D GT (92 hv).
Leptolepis
Leptolepis on sukupuuttoon kuollut varsinaisten luukalojen suku joka eli makeanveden ja meriympäristöissä triaskauden keskivaiheilta varhaisliitukaudelle. Suku oli yksi ensimmäisistä varsinaisista luukaloista.
Aiemmin sukuun luettuja lajeja
thumb|right|Reconstruction of Waldmanichthys (Leptolepis) koonwarri
Kuvaus
Leptolepis oli noin 30 senttiä pitkä silliä muistuttanut kala, vaikka se ei sille sukua ollutkaan. Vaikka se oli pieni huomaamatomman näköinen kala, se oli ensimmäinen tunnettu luukala joka todella täytti nimensä odotukset, omaten täysin luusta koostuvan luurangon. Sitä aiemmilla suvuilla kuten Pholidophoruksella luuranko koostui sekä luusta että rustosta, mikä tarkoittaa sitä että ne säilyivät vain täysin oikeissa olosuhteissa. Toinen Leptolepikseen moderni omainaisuus olivat sen ohuet, pyörentyneet suomut. Niistä puuttui hammaskiilteinen päällyste joka vielä aikaisimmilla lajeilla oli jäljellä. Molemmat kaksi kehitystä helpottivat sen uimista. Selkäranka muodosti vahvan, mutta joustavan varren vastustamaan kalan uidessa muodostuvaa ruumiin S-muotoista taivutusta. Ohuet suomut pienensivät kalan painoa, ja niiden pyöristynyt muoto teki ruumiista hydrodynaamisemman.
Levinneisyys ja fossiilit
thumb|left|Leptolepis knorri, [[Solnhofen (Saksa). Jurakausi]] Leptolepiksen fossiilien löytöpaikkoja ovat Afrikka (Tansania), Australia (Uusi Etelä-Wales), Eurooppa (Itävalta, Englanti, Ranska ja Saksa) sekä Pohjois-Amerikka (Nevada). Joukkohaudat osoittavat sen luultavasti eläneen parvissa, mikä antoi yksilöille suojaa kun ne söivät planktonia pinnan lähellä. Fossiilien suuri määrä ja laaja levinneisyys viittaavat kosmopoliittiin levinneisyysalueeseen. Pelagosaurus tunnetaan Leptolepisin saalistajana, sillä eräässä Pelagosauruksen fossiilista löydettiin Leptolepisin jäänteitä sen vatsasta.
Populaarikulttuurissa
Leptolepis esiintyi sarjan Matkalla dinosaurusten kanssa jaksossa Julma meri, jossa se kuvataan yleisenä saaliskalana.
Armo (etunimi)
Armo on suomalainen miehen etunimi. Sitä ehdotti nimeksi H. A. Reinholm vuonna 1879 ja Yrjö Karilas vuonna 1919 ja se otettiin almanakkaan huhtikuun 28. päiväksi vuodesta 1929 lukien, mutta sai niin vähän kantajia, että poistettiin vuodesta 1950 lukien. Vuoden 2019 loppuun mennessä Armo on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu nimeksi noin 340 henkilölle, joista melkein puolet on 1920- ja 1930-luvuilla syntyneitä.
Nimi on samaa kantaa kuin Armas.
Leave Your Dead Behind
Leave Your Dead Behind on Amoralin ensimmäinen single. Se julkaistiin digitaalisesti 6. toukokuuta 2007.
Ateena
Varsinainen Ateenan kaupunki muodostaa samannimisen kunnan (Δήμος Αθηναίων, Dímos Athinaíon) ja on Keski-Ateenan alueyksikön hallinnollinen keskus. Kunnan pinta-ala on 38,964 neliökilometriä ja väkiluku 664 046. Ateenan metropolialue koostuu lisäksi neljästä muusta alueyksiköstä, Pohjois-Ateenan, Etelä-Ateenan, Länsi-Ateenan ja Pireuksen alueyksiköistä, ja siihen voidaan lukea myös suuri osa Itä-Attikan ja Länsi-Attikan alueyksiköiden kunnista, yhteensä noin 60 kuntaa. Koko metropolialueen pinta-ala on 2 928,717 ja väkiluku 3 737 550 (vuonna 2011). Lisäksi alueella asuu noin 500 000 maahanmuuttajaa, joiden status ei ole pysyvä. Ateenan varsinainen kaupunki on erittäin tiheään asuttu, sen väestötiheys on noin 20 000 asukasta/km². Ateenan metropoli on kasvamassa ja levittäytymässä sekä pohjoiseen että itään päin.
Ateena on Kreikan politiikan, talouden, yritysmaailman, teollisuuden ja kulttuurin keskus. Antiikin aikaan Ateena hallitsi muuta Attikaa ja oli yksi Kreikan johtavista kaupunkivaltioista. Kaupungista ovat lähtöisin niin länsimainen demokratia-käsite kuin filosofiakin. Ateenan nimi pohjautuu kreikkalaisen jumaltaruston Pallas Athene -nimiseen viisauden jumalattareen.
Nimen merkitys
Kaupungin muinaiskreikkalainen nimi on monikossa ("Ateenat"), kuten monet muutkin antiikin kreikkalaisten ja roomalaisten kaupunkien nimet. Tämä näkyy edelleen monien kielien nimissä Ateenalle, esimerkiksi latinaksi Athenae, espanjaksi Atenas ja englanniksi Athens. Monikollisuus saattaa johtua esimerkiksi siitä, että Ateena on syntynyt useiden kylien yhdistyessä.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|pysty=1.4|[[Akropolis (Ateena)|Ateenan Akropolis.]]
Ateena sijaitsee manner-Kreikassa Attikan niemimaan eteläreunalla. Kaupunki levittäytyy Attikan tasangolle, jonka itäpuolella kohoaa Ymittós- eli Hymettosvuori, koillispuolella Pentéli- eli Pentelikonvuori, pohjoispuolella Párnitha- eli Parnesvuori ja länsipuolella Aigáleo- ja Poíkilo-vuoret. Lounaassa kaupunkialue ulottuu Saroninlahdelle. Tasangolla kaupungin alueella sijaitsee useita kukkuloita, joista tunnetuin on Akropolis, muinaisen Ateenan linnavuori. Muita kukkuloita ovat Akropoliin viereiset Areiopagi, Filopáppou (Filopappos) ja Pnyks sekä Akropoliista koilliseen sijaitseva Lykavittós (Lykabettos). Ilisós- ja Kifisós-jokien laaksot sijaitsevat Ateenan länsiosissa.
Ateenan vanha keskusta, nykyinen Plákan vanhakaupunki ja Monastirákin alue, sijaitsee Akropoliin itä-, koillis- ja pohjoispuolella. Ateenan tultua Kreikan pääkaupungiksi kaupungille suunniteltiin uusi asemakaava, jonka keskeiseksi piirteeksi tuli vanhan keskustan pohjoispuolella sijaitseva kolmion muotoinen alue, jota rajaavat Stadíou-, Peiraiós- ja Ermoú-kadut. Sen sisäpuolella on Psyrín kaupunginosa. Kolmion itäisen sivun kulmissa ovat keskusaukiot Sýntagma ja Omónoia. Tämän vanhan keskustan ympärillä ovat muun muassa kaupunginosat Thiseío, Makrygiánni, Akadimía, Exárcheia, Kolonáki ja Mets sekä Kansallispuutarhan ja Záppeion puiston alueet.
Nykyään Suur-Ateena on levinnyt koko tasangon alueelle, mikä vaikeuttaa kaupungin tulevaa laajenemista. Kaupungin nopea kasvu 1900-luvulla ja siihen liittynyt teollisuuden ja autoliikenteen lisääntyminen ovat aiheuttaneet vakavia ympäristöongelmia, muun muassa savusumua ja vesistöjen saastumista.
Kaupunginosat
Varsinainen Ateenan kunta (dímos) on jaettu seitsemään suuralueeseen (dimotikí koinótita, ”kunnallisyhdyskunta”). Suuralueet sekä niissä sijaitsevat kaupunginosat ja muut alueet ovat:
Suur-Ateena ja Ateenan metropolialue
Ateenan kaupunkialueeseen kuuluvat varsinaisen Ateenan kaupungin ja kunnan lisäksi Keski-Ateenan, Pohjois-Ateenan, Etelä-Ateenan ja Länsi-Ateenan alueyksiköiden kunnat. Nämä neljä alueyksikköä muodostavat Suur-Ateenan alueen. Aiemmin alue muodosti Ateenan prefektuurin, joka lakkautettiin vuoden 2011 alussa. Alueen väkiluku on 2 640 701 (vuonna 2011).
Suur-Ateenaan kuuluvat seuraavat 35 kuntaa:
Ateenan taajaan asuttuun kaupunkialueeseen voidaan lukea Suur-Ateenan lisäksi Suur-Pireus eli Pireuksen alueyksikön viisi kuntaa. Ne ovat Pireus, Keratsíni-Drapetsóna, Korydallós, Níkaia-Ágios Ioánnis Réntis ja Pérama. Näin laskettuna koko Ateenan suurkaupunkialueen väkiluku on 3 089 698.
Varhaisvaiheet
Varhaisimmat jäänteet asutuksesta Ateenassa ovat neoliittiselta kaudelta noin 4000–3000 eaa. Tuolloin asutus keskittyi Akropolis-kukkulalle, mutta viimeistään keskisellä pronssikaudella 2000–1600 eaa. asutus oli levinnyt myös kukkulaa ympäröivälle tasangolle muun muassa myöhemmän Agoran alueelle. Varsinaisena kaupunkina Ateenasta voidaan kuitenkin puhua vasta mykeneläisellä ajalla 1500-luvulta eaa. lähtien, jolloin Athene-jumalatar voitti tarun mukaan kaupungin herruuden meren jumala Poseidonilta. Samoihin aikoihin sijoittuu myös tradition mukaan kaupungin perustaminen, joka tapahtui Kekropsin hallituskaudella vuonna 1581 eaa.
Todennäköisenä pidetään, että Ateena on useimpien muiden Kreikan kaupunkivaltioiden tavoin ollut alkujaan kuningaskunta. Akropoliilla oli kuninkaanpalatsi noin 1400–1100 eaa. Antiikin lähteissä mainitut Ateenan kuninkaat ovat kuitenkin, joitakin myöhäisimpiä mahdollisesti lukuun ottamatta, ilmeisesti taruhenkilöitä. Mykeneläisen ajan päättymisestä Ateena vaikuttaa selvinneen muita keskuksia rauhallisemmin. Se ei tuhoutunut doorilaisvalloituksissa muiden mykeneläisten keskusten tavoin, mutta koki silti kulttuurisen muutoksen niin kutsuttujen pimeiden vuosisatojen aikana.
Arkaainen ja klassinen aika
Viimeistään 600-luvulla eaa. Ateenan hallintoa johtivat arkontit, eikä kuningasta enää ollut. Mainitun vuosisadan arkonteista tunnetuin on Drakon, joka myös sääti Ateenan vanhimmat tunnetut lait.
pienoiskuva|[[Agora (Ateena)|Ateenan Agoran arkeologista aluetta: Hefaistoksen temppeli ja Keskistoan rauniot.]] Viimeistään arkaaisella ajalla 500-luvulla Akropoliilla oli varhaisia temppelirakennuksia. Solon uudisti kaupungin hallintoa, lakeja ja taloutta noin 594 eaa. Uudistuksia voidaan pitää eräänä Ateenan demokratian alkupisteistä. Hieman myöhemmin Peisistratos kuitenkin nousi kaupungin tyranniksi. Peisistratoksen suvun tyrannia kesti vuodet 561–555 ja 546–528 eaa. Pysyvästi demokratian vakiinnutti vasta Kleistheneen valtiosääntöuudistus vuonna 510 eaa. Uudessa järjestelmässä Ateenan köyhimmätkin vapaat miespuoliset kansalaiset saivat olla mukana päättämässä valtion asioista, sitä vastoin eivät edelleenkään naiset, orjat eivätkä kansalaisoikeutta vailla olevat maahanmuuttajat. Kansalaiset kokoontuivat kansankokouksessa eli ekklesiassa.
Jo 500-luvulla Ateena valtasi koko Attikan maakunnan. Kun Vähän-Aasian joonialaiskaupungit kapinoivat Persian valtakuntaa vastaan, Ateena lähetti joukkoja heidän tuekseen. Tämä sai persialaiset lähettämään kaksi retkikuntaa Kreikkaan (niin kutsutut persialaissodat). Dareios I:n aloittama sotaretki päätyi Ateenan voittoon Marathonin taistelussa vuonna 490 eaa. Kymmenen vuotta myöhemmin Dareioksen poika Kserkses I aikoi vallata koko Kreikan. Tässä yrityksessä, vuonna 480 eaa., persialaiset hävittivät Ateenan kaupungin, mutta Ateenan ja muiden kaupunkivaltioiden laivastot löivät persialaisten laivaston pian tämän jälkeen Salamiin taistelussa.
Persialaiset lyötiin lopullisesti Plataiain taistelussa 479 eaa. Sen jälkeen Ateena jälleenrakennettiin. Klassisen antiikin aikana Ateena oli merkittävin kreikkalainen kaupunki ja koko kreikkalaisen maailman kulttuurin ja kaupankäynnin keskus. Kaupunkiin rakennettiin myös suuri kaupunginmuuri, Themistokleen muuri, sekä myöhemmin Pireuksen satamakaupunkiin ulottuvat niin kutsutut Pitkät muurit. Ateena perusti niin sanotun Deloksen meriliiton, johon kuului suurin osa Egeanmeren saarista. Seuraavien vuosikymmenien aikana liitosta muodostui Ateenan imperiumi ja muista liiton jäsenistä tuli Ateenan alamaisia. Tuon ajan merkittävin johtaja oli Perikles. Akropoliin suuret rakennushankkeet, mukaan lukien Parthenon, toteutettiin 447–425 eaa.
Ateenan kasvava valta sai Spartan aloittamaan peloponnesolaissodan vuonna 431 eaa. Sota loppui Ateenan tappioon vuonna 404 eaa. Spartalaiset asettivat Ateenan johtoon niin sanotut kolmekymmentä tyrannia, mutta demokratia saatiin palautettua jo seuraavana vuonna. 300-luvulla eaa. Ateena sai osittain jälleenrakennettua vanhan imperiuminsa, mutta Makedonian kuningas Filippos II kukisti Ateenan ja Theban joukot vuonna 338 eaa.
Hellenistinen ja roomalainen aika
pienoiskuva|Keisari Hadrianuksen viimeistelemä [[Olympoksen Zeuksen temppeli.]]
Roomalaisen ylemmän luokan nuorukaisen koulutukseen kuului useimmiten opiskelu Ateenan filosofikouluissa. Rikkaat roomalaiset suosivat kaupunkia myös tekemällä sille lahjoituksia, ja varsinkin keisari Hadrianus (117–138) piti kaupungista erityistä huolta. Hän muun muassa rakennutti sinne yhden kokonaan uuden kaupunginosan ja restauroi useita vanhoja rakennuksia.
Vuonna 267 gootteihin kuulunut herulien heimo tuhosi kaupunkia, mikä tarkoitti käytännössä klassisen kaupungin loppua. Väestö vetäytyi pienelle alueelle Akropoliin pohjoispuolelle. Sata vuotta myöhemmin, vuonna 396 länsigootit ryöstivät kaupunkia Alarikin johdolla. Kaupunki kuitenkin rakennettiin uudelleen näiden hyökkäysten jälkeen.
Antiikin aikana klassiselta ajalta aina roomalaisajalle kaupungissa toimi useita filosofikouluja, joista tunnetuimmat olivat Platonin Akatemia ja Aristoteleen perustama Lykeionin peripateettinen koulu. Kyyninen koulukunta sai nimensä Kynosargeen gymnasionista, stoalainen koulukunta puolestaan Stoa poikilesta. Ateena säilyi tärkeänä opiskelukaupunkina vuoteen 529, jolloin sen viimeisetkin filosofikoulut lakkautettiin. Kaupungin pakanallisia temppeleitä muutettiin kirkoiksi jo 400-luvulta lähtien.
Bysanttilainen aika
pienoiskuva|[[Pyhien apostolien kirkko (Ateena)|Pyhien apostolien kirkko, yksi Ateenan bysanttilaisista kirkoista.]]
Ateena säilyi Bysantin osana 1200-luvun alkuun. Vuonna 1205 italialais- ja frankkiristiretkeilijät valtasivat kaupungin. 1200–1400-luvut Ateena oli osa erilaisia ristiretkeläisvaltioita, kuten Ateenan herttuakuntaa vuodesta 1259.
Osmanivallan aika
Osmaanien valtakunnan sulttaani Mehmed II valloitti kaupungin vuonna 1458. Sulttaani ihastui kaupunkiin ja kielsi tuhoamasta sen raunioita kuoleman uhalla. Parthenon muutettiin moskeijaksi.
pienoiskuva|vasen|Piirros Ateenasta osmanivallan viimeisiltä vuosilta, vuodelta 1821. Osmaniajalla kaupungin väkiluku laski ja muutoinkin kaupunki taantui muun valtakunnan mukana 1600-luvulla. Ajan myötä antiikin rakennuksista ei enää pidetty huolta, ja Parthenonkin päätyi ammusvarastoksi venetsialaisten hyökkäyksen aikana 1687. Temppeliin osui taistelujen aikana tykinlaukaus, mikä aiheutti sille suurta tuhoa. Propylaia oli vaurioitunut ruutivaraston räjähdyksessä jo 1656. Kaupunki oli venetsialaisten vallassa 1687–1688 ja sen jälkeen tyhjillään kaksi vuotta. Kreikkalaiset ja turkkilaiset palasivat kaupunkiin 1690.
Kaupungin antiikin aikaiset muistomerkit olivat 1800-luvulle tultaessa rappeutuneen niin pahoin, että usein ajateltiin niiden säilymisen kannalta olevan parasta viedä ne pois maasta. Tunnetuimpana tapauksena ovat Lordi Elginin Parthenonista irrottamat marmorit (niin kutsutut Elginin marmorit), jotka vietiin Lontooseen.
Kreikan itsenäisyyssodan (1821–1831) aikana kaupunki oli vuoroin osmaanien, vuoroin itsenäisyystaistelijoiden hallinnassa. Ateenalaiset piirittivät Akropoliilla olleita turkkilaisia 1821–1822 ja tämän jälkeen karkottivat nämä. Kaupunki oli kreikkalaisten valvonnassa vuoteen 1826, jolloin turkkilaiset puolestaan piirittivät Akropoliilla olleita kreikkalaisia. Ateena antautui turkkilaisille 1827 ja nämä pitivät Akropoliin hallussaan vuoteen 1833. Tuona aikana taisteluissa pahoja vaurioita kärsinyt muu osa kaupungista oli pari vuotta tyhjillään, mutta 1831 kreikkalaiset alkoivat jo rakentaa uutta Ateenaa Akropoliin ympärille. 31. maaliskuuta 1833 turkkilaiset lopulta antautuivat ja Ateenasta tuli osa Kreikkaa.
Kreikan itsenäisyyden aika
Ateena kasvoi huomattavasti seuranneina vuosikymmeninä. Kaupungista rakennettiin moderni kaupunki uusklassiseen tyyliin. Samaan aikaan sai alkunsa kaupungin arkeologinen tutkimus sekä antiikin monumenttien aktiivinen suojelu. Kaupungissa järjestettiin vuoden 1896 kesäolympialaiset, jotka olivat ensimmäiset modernit olympialaiset.
Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämä toukokuusta 1941 lähtien. Kaupunki kärsi suuresta nälänhädästä vuosina 1941–1942. Ateena ja Kreikka vapautettiin 12. lokakuuta 1944. Sodan jälkeen kaupunki jatkoi kasvuaan kiivaaseen tahtiin ja lähes hallitsemattomasti aina noin vuoteen 1980. Väkiluvun nousu johti saasteongelmiin, joita on 1990-luvulla pyritty ratkaisemaan muun muassa rajoittamalla autoliikennettä keskustassa ja parantamalla julkista liikennettä. Toimet ovat tehonneet, ja varsinkin smogin aiheuttamat ongelmat pienenneet huomattavasti.
Antiikin rauniot
pienoiskuva|[[Parthenonin temppeli Ateenan Akropoliilla.]]
Antiikin aikana kaupunki levittäytyi Ateenan linnavuoren Akropoliin ympärille. Muinaisen kaupungin rakennuksista on jäljellä jonkin verran raunioita eri puolilla keskustaa. Persialaissotien aikana vuonna 480 eaa. Akropoliin koko siihenastinen rakennuskanta hävitettiin, mutta pian sen jälkeen alueelle rakennettiin entistä komeampia rakennuksia, joista osa on säilynyt nykyaikaan saakka. Kuuluisin on Athene-jumalattarelle omistettu Parthenonin temppeli, jota on kunnostettu pitkään. Akropoliilla sijaitsi myös muita temppeleitä, muun muassa Erekhtheion, joka on tunnettu naishahmoisista pylväistään eli karyatideista, sekä pieni Nikelle eli voiton jumalattarelle omistettu temppeli kukkulan länsireunalla. Ainoa sisääntuloreitti kukkulalle oli antiikin aikaan, kuten nykyäänkin, sen länsireunalla, jossa edelleen kohoaa mahtava porttirakennelma, Propylaia.
Akropoliin länsipuolella sijaitsee Areiopagin kukkula. Siellä toimi antiikin aikana Ateenan korkein tuomioistuin, jonka tehtävät tosin eri aikoina vaihtelivat. Areiopagi on tullut tunnetuksi myös apostoli Paavalin siellä Raamatun (Ap.t. 17:19-34) mukaan pitämästä puheesta, jonka vaikutuksesta syntyi Ateenan ensimmäinen kristillinen seurakunta. Puhe on nykyisin kaiverrettuna myös paikalle kiinnitettyyn metallilaattaan.
Antiikin aikaisen kaupungin keskusta sijaitsi Agoralla eli torilla Akropoliin luoteispuolella. Alueella on suoritettu arkeologisia kaivauksia 1930-luvulta lähtien, ja löytöihin kuuluu muun muassa useita stoia eli pylväshalleja (esim. Kuninkaallinen stoa ja Stoa poikile), roomalaisaikainen Agrippan odeion, temppeleitä ja hallintorakennuksia (esim. bulen eli neuvoston kokoontumispaikka Buleuterion). Alueen näyttävimpiä rakennuksia ovat Hefaistoksen temppeli, jota kutsuttiin aiemmin virheellisesti Theseuksen temppeliksi, sekä 1950-luvulla uudelleen rakennettu Attaloksen stoa.
Klassisen Ateenan maamerkkejä olivat myös Akropoliin etelärinteellä sijainnut Dionysoksen teatteri, jolla useimmat meille säilyneistä antiikin kreikkalaisista näytelmistä on kantaesitetty. Akropoliin etärinteessä sijaitsevat myös Asklepioksen kulttipaikka Asklepieion, Eumeneen stoa ja hyvin säilynyt Herodes Atticuksen odeion, jossa järjestetään edelleen näytelmä- ja musiikkiesityksiä.
pienoiskuva|vasen|[[Tuulten torni Roomalaisella agoralla.]] Roomalaisaikana kaupungin painopiste siirtyi agoralta hieman itään, minne muodostui uusi torialue, Roomalainen agora. Se sijaitsee nykyisen Monastiráki-aukion lähellä. Roomalaisajan innokkaimpia kaupungin uudistajia oli keisari Hadrianus 100-luvulla jaa. Hän rakennutti muun muassa suuren kirjastorakennuksen, niin kutsutun Hadrianuksen kirjaston, roomalaisen agoran tuntumaan, sekä saattoi loppuun noin 650 vuotta aiemmin aloitetun Zeus Olympioksen temppelin (Olympieion) rakentamisen noin puoli kilometriä Akropoliista kaakkoon sijaitsevalla alueella, jossa on tehty myös muita arkeologisia löytöjä. Kyseinen temppeli on suurin antiikin kreikkalaisista temppeleistä.
Agoran luoteispuolella sijaitsi antiikin aikana Kerameikoksen kaupunginosa. Se tunnettiin erityisesti savenvalajien kaupunginosana, ja sen nimikin on samaa alkuperää kuin sana keramiikka. Kaupungin muuri jakoi Kerameikoksen sisempään ja ulompaan Kerameikokseen. Muurin ulkopuolella sijaitsi myös Kerameikoksen hautausmaa, sillä hautaaminen muurien sisäpuolelle oli antiikin aikana kielletty. Alueella on suoritettu arkeologisia kaivauksia. Hautakivien lisäksi sieltä on löydetty myös jäänteitä kaupungin muureista ja Dipylon-portista.
Muita antiikin raunioita kaupungissa ovat muun muassa Pnyks-kukkulalla säilyneet jäänteet kansankokouspaikasta (muun muassa puhujan koroke) sekä Lysikrateen muistomerkki Plákassa. Platonin Akatemiasta on säilynyt joitakin jäänteitä sen mukaan nimetyssä Akadimía Plátonoksen kaupunginosassa noin 1,5 kilometriä Dipylon-portilta luoteeseen. Lykeionin osia on arveltu löydetyn Rigíllis-kadun varrelta Kolonákista.
Uudempi Ateena
pienoiskuva|Ateenan [[Sýntagma-keskusaukio.]] pienoiskuva|[[Ateenan akatemia.]]
Elävän Ateenan suosituimpia ja idyllisimpiä alueita on vanha kaupunki Pláka, jonka kadut säästyivät 1960- ja 1970-luvulla suurimmassa osassa kaupunkia tapahtuneelta uudelleenrakentamiselta. Alueen kadut ovat kapeita ja sokkeloisia ja vanhoissa taloissa toimii paljon ravintoloita, kauppoja ja hotelleja. Plákan alueeseen voidaan lukea myös Monastiráki sekä Akropoliin koillisrinteessä sijaitseva pieni Anafiótikan alue, joka muistuttaa rakennustyyliltään perinteistä kykladista saaristokylää.
Plákan alueella sijaitsevat myös useat Ateenan lukuisista bysanttilaisista kirkoista. Niistä vanhimpia on Panagía Kapnikaréan kirkko, joka sijaitsee Plákan pohjoislaidalla keskellä Ermoú-katua. Toinen tunnettu bysanttilaisaikainen kirkko on Ateenan entinen piispankirkko Pikku-Mitrópolis eli Panagía Gorgoepíkooksen kirkko, joka on rakennettu 1100–1200-luvulla ja jossa on upeat seinämaalaukset. Pikkuruinen kirkko sijaitsee aivan Ateenan arkkihiippakunnan nykyisen katedraalin eli Neitsyt Marian ilmestyksen katedraalin (”Suuren Mitrópoliksen”) kyljessä Plateía Mitropóleos -aukiolla.
Modernin Ateenan keskusaukio on Sýntagma eli Perustuslain aukio. Sen laidalla sijaitsee muun muassa entinen kuninkaallinen palatsi eli nykyinen Kreikan parlamenttitalo, Tuntemattoman sotilaan hauta sekä joitakin kaupungin kalleimmista hotelleista, kuten kaupungin ensimmäinen hotelli Grande Bretagne. Aukio on myös tärkeä liikenteen solmukohta: kaksi Ateenan kolmesta metrolinjasta kulkee sen ali ja lisäksi sieltä lähtee useita linja-autolinjoja. Sýntagmalta länteen kulkee Ermoú-katu, joka on kaupungin keskeisimpiä ostoskatuja.
pienoiskuva|[[Panathinaïkó-stadion.]] Parlamenttitalon takana levittäytyy Kansallispuutarha, joka on vihreä keidas kaupungin keskellä. Muutoin Ateenassa on kokoonsa nähden suhteellisen vähän puistoja. Kansallispuutarhan läheisyydessä sijaitsee Panathinaïkó-stadion. Se rakennettiin 1800-luvun lopulla kaupungin antiikin aikaisen stadionin paikalle ja sen mallin mukaan ensimmäisiä nykyaikaisia olympialaisia varten. Stadion tunnetaan myös nimellä Kallimarmaron eli ”Kauniin marmorinen”, sillä se on maailman ainoa stadion, joka on rakennettu kokonaisuudessaan valkoisesta marmorista.
1800-luvun uusklassisen tyylin parhaita esimerkkejä kaupungissa ovat Panepistimíou-kadulla sijaitsevat Ateenan yliopisto, Ateenan akatemia ja Kreikan kansalliskirjasto. Kaikki kokonaisuuden kolme rakennusta ovat kööpenhaminalaisten Hansenin veljesten suunnittelemia. Ensimmäisenä valmistui Christian Hansenin suunnittelema yliopisto 1841, sitten Theofil Hansenin suunnittelemat akatemia 1885 ja kansalliskirjasto 1891. Merkittäviin uusklassisiin rakennuksiin kuuluu myös Theofil Hansenin suunnittelema Zappeion.
Museot
pienoiskuva|[[Kansallinen arkeologinen museo (Ateena)|Ateenan kansallinen arkeologinen museo.]]
Ateenassa toimii lukuisia museoita. Osa niistä on valtion, osa yksityisten tahojen ylläpitämiä. Tärkeimmät museot ovat:
Liikenne
Ateenan julkisen liikenteen muodostavat linja-auto-, raitiovaunu- sekä metroliikenne.
Raideliikenne
Ateenan metro koostuu kolmesta linjasta, Linja 1, Linja 2 ja Linja 3. Linja 1 vihittiin alun perin käyttöön 27. helmikuuta 1869 höyryjunayhteytenä Ateenan ja Pireuksen välillä. Linja sähköistettiin vuonna 1904. Nykyään metrolinja 1 kulkee Pireuksesta Kifisián esikaupunkialueelle, ja se tunnetaan myös vihreänä linjana. Se on edelleen pääosin maanpäällinen. Varsinaisten metrolinjojen 2 ja 3 rakentaminen alkoi marraskuussa 1991. Metrolinjojen lisäämisellä tavoiteltiin liikenneruuhkien pienentämistä ja Ateenan yllä leijuvan savusumun vähentämistä. Linjat vihittiin käyttöön vuonna 2000. Metrolinja 2, josta käytetään myös nimitystä punainen linja, kulkee Ellinikósta Peristérin Anthoúpoliin. Metrolinja 3, joka tunnetaan sinisenä linjana, kulkee Pireuksesta Ateenan kansainväliselle lentoasemalle. Metron keskeisimmät risteysasemat ovat keskustan Sýntagma, Monastiráki ja Omónoia sekä Pireus.
Ateenan rautatieasema sijaitsee kaupungin keskustan luoteispuolella, ja sinne kulkee metron Linja 2. Asemalta kulkee kaukojunia muun muassa Thessalonikiin, josta pääsee edelleen muun muassa Sofiaan, Skopjeen ja Belgradiin. Ateenan paikallisjunaliikenteen junista käytetään nimitystä proastiakós. Myös paikallisjunalinjoja on kolme, Linja 1, Linja 2 ja Linja 3. Junia kulkee muun muassa lentoasemalle sekä Áno Liósiaan, Kiátoon ja Chalkídaan.
Lentoliikenne
Ateenan kansainvälinen lentoasema sijaitsee kaupungista noin 20 kilometriä itään pääosin Spáta-Artémidan kunnan alueella. Kenttä aloitti toimintansa vuonna 2001 ja korvasi vanhan vuonna 1938 rakennetun Ellinikón kansainvälisen lentoaseman, joka suljettiin uuden lentoaseman valmistuttua. Lentokenttä on Kreikan tärkein ja vilkkain, ja sille laskeutuu noin 500 lentokonetta päivässä.
Koulutus ja tutkimus
Ateenassa toimii kuusi yliopistoa. Nämä ovat Ateenan yliopisto, Ateenan kansallinen teknillinen korkeakoulu, Ateenan kauppakorkeakoulu, Ateenan maatalousyliopisto, Ateenan taidekorkeakoulu ja Charokópeio-yliopisto. Lisäksi siellä toimii osa Länsi-Attikan yliopistosta, jonka pääpaikka on Aigáleossa. Ateenan metropolialueella sijaitsevat lisäksi Kallithéassa toimiva Panteion-yliopisto sekä Pireuksessa toimiva Pireuksen yliopisto.
Ateenassa toimii useita ulkomaisia arkeologisia instituutteja. Eräs niistä on Suomen Ateenan-instituutti, jonka rakennus sijaitsee Makrygiánnin kaupunginosassa Akropoliin eteläpuolella. Pohjoismaisia instituutteja palvelee yhteinen Pohjoismainen kirjasto.
Olympialaiset
Ensimmäiset nykyaikaiset olympialaiset olivat Ateenassa järjestetyt vuoden 1896 kesäolympialaiset. Ateena on ollut olympialaisten isäntäkaupunki myös vuoden 1906 kesäolympialaisissa (niin kutsutut välikisat) sekä vuoden 2004 kesäolympialaisissa.
Urheiluseuroja
Ateenasta ovat kotoisin urheiluseurat AEK, Panathinaikos ja Panionios. AEK:lla on toimintaa muun muassa jalka- ja koripallossa, Panathinaikosilla jalka-, kori- ja lentopallossa sekä Panioniosilla jalka- ja koripallossa.
Ystävyyskaupungit
Ateenalla on 34 ystävyyskaupunkia:
Samothraken Nike
Samothraken Nike on veistos antiikin Kreikan voiton jumalattaresta Nikestä.
Löytyminen
Patsas löydettiin yhtenä kappaleena 15. huhtikuuta 1863 Samothraken (nykyinen Samothráki) saarelta. Patsaan löysi Ranskan Edirnen varakonsulin sijainen Charles Champoiseau erään tutkimusretken aikana. Kokonaisuus mahdollisti löytäjän tunnistamaan patsaan esittävän Nikeä, voittoa, joka tavanomaisesti kuvattiin siivekkääksi naiseksi. Kokonaisuus lähetettiin Pariisiin ja siellä kuuluisaan Louvren museoon.
Vuonna 1875 itävaltalainen arkeologinen retkikunta suoritti alueella uusia kaivauksia. Silloin tunnistettiin suuri harmaa marmorinen kappale, joka oli aiemman löytöpaikan lähistöllä. Kyseessä oli laivan keulaosan kuvio, joka oli palvellut Niken patsaan jalustana, tällainen kokonaisuus esiintyy Demetrios Poliorketeen rahoissa. Löydökset paljastivat myös, että patsaan normaaliasento oli sijoitettu siten, että sitä tuli katsoa etuviistosta vasemmalta (kuten oheisessa kuvassa) vastakkainen oikea puoli on melko viimeistelemätön. Näiden löytöjen pohjalta sekä muutamien muotinnosten (oikea siipi, vasen rinta ja selkä) avulla pystyttiin luomaan täydellinen rekonstruktio, joka sijoitettiin Louvren Daru-portaikon ylemmälle tasanteelle, jossa se on yhä.