cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kustaa III:n paviljonki
Kustavilaista uusklassismia edustavan paviljongin rakennustyöt aloitettiin 1787, kun kuningas Kustaa III muurasi paviljongin peruskiven. Arkkitehti Olof Tempelmanin suunnittelema paviljonki rakennettiin vuosina 1787–1789. Sisustuksesta vastasi tuolloin tunnettu arkkitehti Louis Masreliez, joka oli vuosia opiskellut Italiassa. Paviljongin sisustus onkin täynnä roomalaisen antiikin vivahteita, mutta se edustaa kuitenkin pääpiirteittän ruotsalaista uusklassismia. Masreliez’n suunnittelemaan sisutukseen kuuluu pompeijilaistyylisiä seinämaalauksia melkein joka huoneessa.
Paviljongin ympärille rakennettiin 1780–1790-luvuilla Fredrik Magnus Piperin suunnittelema englantilaistyylinen maisemapuisto, johon valmistui joukko paviljonkeja ja johon suunniteltiin myös toteutumatta jäänyttä linnaa. Kustaa III:n paviljonkiin tehtiin muutoksia 1800-luvun puolivälissä ja se restauroitiin 1937–1948.
Paviljonki on nykyisin kesäisin auki yleisölle, opastetuin kierroksin.
Aiheesta muualla
Hagapark
Kuumatka
Kuumatka: Päiväkirja viikolta jolloin ihminen ensi kerran uskalsi mennä Kuun lähelle on kirjailija Erkki Ahosen vuonna 1969 julkaisema päiväkirjamuotoinen proosateos. Teoksessa käsitellään useita niitä ajatuksia, joita Ahonen pohtii varsinaisissa tieteiskirjoissaan, kuten tekniikan ja fysiikan kysymyksiä.
Byurakan
Byurakan (armeniaksi Բյուրական, myös Burakan, Bjurakan ja Biurakan) on kunta Aragatsotnin maakunnassa Armeniassa. Byurakanissa oli vuonna 2001 yhteensä 4 312 asukasta ja vuonna 2008 heitä oli 4238.
Siellä sijaitsee Pyhän Hovhanneksen basilika ja Byurakanin observatorio.
Yliopistokeskus
Yliopistokeskus on suomalainen opetusministeriön hallinnoima koulutusorganisaatio, joka koordinoi alueellista yliopisto-opetusta paikkakunnilla, joilla ei ole omaa yliopistoa. Suomessa on kuusi yliopistokeskusta. Opetusministeriö perusti vuoden 2004 alusta yliopistokeskukset Kajaaniin, Kokkolaan, Lahteen, Mikkeliin, Poriin ja Seinäjoelle. Yliopistokeskuksissa toimii yleensä yksiköitä useasta yliopistosta ja ne antavat yliopistokoulutusta sijaintipaikkakunnallaan.
Pesäpallon miesten Mestaruussarjan kausi 1970
Pesäpallon Mestaruussarjan kausi 1970 oli järjestyksessään 49. Mestaruussarjan kausi. Ulvilan Pesä-Veikot voitti ensimmäisen Suomen mestaruutensa ja varmemmaksi vakuudeksi myös Suomen Cupin lyömällä kireässä finaalissa Seinäjoen Maila-Jussit 8-7.
Naisten mestaruuden voitti Puna-Mustat.
Sarjataulukko
Kolme viimeistä joukkuetta putosi sarjasta. Tilalle nousivat suomensarjan lohkovoittajat Imatran Pallo-Veikot, Ilmajoen Kisailijat ja Riihimäen Pallonlyöjät.
Ottelut
Ulvilan joukkue: Erkki Rantamäki, Pertti Kurppa, Hannu Laine, Kimmo Syrjänen, Heikki Virtanen, Raimo Papinaho, Juhani Leppäniemi, Jouko Kaijanen, Jouni Jokela, Erkki Leppäniemi, Jukka Fagerross, (Kalevi Lahti, Heikki Virta vaihtopelaajina). Pelinjohtaja Usko Siirtonen,
Robbie Coltrane
Anthony Robert McMillan (30. maaliskuuta 1950 Rutherglen, South Lanarkshire, Skotlanti – 14. lokakuuta 2022 ), taiteilijanimeltään Robbie Coltrane, oli skotlantilainen näyttelijä. Hän otti taiteilijanimekseen Coltrane kunnianosoituksena edesmenneelle jazzmuusikko John Coltranelle.
Ura
Coltrane näytteli pääroolissa televisiosarjassa Fitz ratkaisee sekä esiintyi lukuisissa elokuvissa kuten Ocean's Twelve, Buddy, Mona Lisa, Viesti mereltä, Huckleberry Finnin seikkailut sekä Bond-elokuvissa Kun maailma ei riitä ja 007 ja kultainen silmä.
Menestystä hän sai myös sympaattisena puolijättiläisenä Rubeus Hagridina J. K. Rowlingin seitsemän osan Harry Potter -kirjasarjaan perustuvissa elokuvissa Harry Potter ja viisasten kivi (2001), Harry Potter ja salaisuuksien kammio (2002), Harry Potter ja Azkabanin vanki (2004), Harry Potter ja liekehtivä pikari (2005), Harry Potter ja Feeniksin kilta (2007), Harry Potter ja puoliverinen prinssi (2009) Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 1 (2010) ja osa 2 (2011).
Elämänvaiheet
Coltrane kävi koulunsa Glenalmond collegessa, joka on yksi Skotlannin arvostetuimmista kouluista. Hänellä on hankaluuksia kurinpidon kanssa, mutta hän sai hyvät arvosanat taideaineista. Hän opiskeli taidetta Glasgowin taidekoulussa vuosina 1968-1972, mutta koki ettei ollut tarpeeksi lahjakas ja luopui haaveistaan tulla taidemaalariksi. Coltran osallistui näytelmiin jo taidekouluaikoinaan, ja opiskeli vielä vuoden verran näyttelemistä Edinburghissa Moray Housessa.
1980-luvulla hän esiintyi useissa BBC:n sketsikomedioissa Emma Thompsonin, Hugh Laurien, Ben Eltonin, Stephen Fryn ja Rik Mayallin kanssa. Hänestä tuli televisiokomedioiden vakioesiintyjä, joka sai merkittävän roolin myös Musta kyy-komedioissa. Hän siirtyi komedioista vakavammin otettavaksi näyttelijäksi vuonna 1987 Emma Thompsonin vastanäyttelijänä Tutti Frutti -sarjassa, josta hän oli Bafta-ehdokkaana. Lisää palkintoja tuli Fitz ratkaisee -sarjasta, mutta elokuvaura alkoi taas keveistä komedioista, joita seurasivat kaksi Bond-filmiä ja Harry Potter -sarja.
Menestys toi Coltranelle rahaa, mutta sillä oli varjopuolensa. Hän ylpistyi ja käytti liikaa alkoholia. Ylipaino tuotti terveysongelmia. Hän tapasi 1980-luvun lopulla eli lähes 40-vuotiaana Rhona Gemmellin. Pari oli naimisissa viisi vuotta ja sai pojan ja tyttären.
Coltrane valittiin sai vuonna 2006 arvonimen OBE (Officer of the Order of the British Empire). Samana vuonna hän sijottui kuudenneksi äänestyksessä kuuluisimmasta skotlantilaisesta.
Pöytäjalkapallo
thumb|right|Pöytäjalkapallopeli Pöytäjalkapallo (tunnetaan myös nimillä kikkeri ja pöytäfutis) on jalkapalloon perustuva pöytäpeli. Ihmispelaajat kontrolloivat kaksinpelissä neljää ja nelinpelissä kahta pelaajahahmoryhmää.
Pelipöytä
Pelipöytä on päältä avoin laatikko. Leveähköt aukot pelikentän päätyseinissä toimivat maaleina. Pelaajahahmot ovat kiinni sivuseinien läpi kulkevissa tangoissa, joilla liikutetaan kokonaista pelaajaryhmää kerralla. Pelaajien määrä ryhmissä vaihtelee. Joukkueen omaa maalia lähinnä olevassa tangossa on normaalisti yksi "maalivahti", seuraavassa kaksi puolustajaa. Keskikentän ryhmässä on yleensä viisi ja hyökkääjäryhmässä kolme pelaajaa. Tämä on yleisin jako, mutta pelaajien määrät voivat vaihdella eri pöytämalleissa. Pelivälineenä on pieni, yleensä puinen, korkkinen tai muovinen pallo. Pelialueen nurkat ovat useimmissa pöydissä siten kallistetut, että pallo vierii nurkasta maalivahdin ulottuville.
Pelin kulku
Pelin tavoite on siirtää pallo vastustajan maaliin. Jokaisesta maalista saa yhden pisteen, ja oma maali tuo pisteen vastustajalle. Peli alkaa joko keskikenttätangon keskimmäisellä pelaajahahmolla (kilpapelit) tai yhden ihmispelaajan pudottaessa pallon kentän keskialueelle pöydän sivussa olevan aukon kautta (ajanvietepelit). Peli päättyy tavallisesti kun jompikumpi joukkue on kerännyt viisi tai kymmenen pistettä.
Historia
Pöytäjalkapallon uskotaan saaneen alkunsa Saksassa 1920- tai 1930-luvulla. Näihin aikoihin jokaisessa kylässä oli oma jalkapallojoukkueensa. Voittojen jälkeen joukkueet menivät paikallisiin baareihin juhlimaan. Nykyään uskotaankin, että he keksivät pöytäjalkapallon eräänlaiseksi jälkipeliksi, imitoimaan oikeaa jalkapalloa. Pelin suosio nousi nopeasti ja se levisi ympäri Eurooppaa. Tultaessa 1940-luvulle peliä tuotettiin monessa yhtiössä, joista kaikissa peli rakennettiin hieman erilaiseksi käyttäen eri muotoja sekä värejä. Peli levisi Yhdysvaltoihin 1950-luvulla, muttei ollut yhtä suosittu. Peliä pidettiin siellä yksinkertaisesti heikkona jalkapallon matkintana. Siitä huolimatta vuonna 1969 pöytäjalkapallosta tuli yksi suosituimmista peleistä koko Yhdysvalloissa. Pöytäjalkapallon pelaajien määrä kasvaa jatkuvasti.
ITSF
ITSF (engl. International Table Soccer Federation) on kansainvälinen pöytäjalkapallon kattojärjestö. Se toimii kattojärjestönä 62 jäsenjärjestölle ja järjestää lajin maailmanmestaruuskilpailut. ITSF perustettiin 16. elokuuta 2002 Ranskan Nantesissa, jossa järjestön päämaja sijaitsee.
Pöytäjalkapallon maailmanmestaruuskilpailut
Pöytäjalkapallon maailmanmestaruuskilpailut on ITSF:n järjestämä vuosittainen turnaus. Maajoukkueturnauksen lisäksi MM-kisat käydään useissa eri sarjoissa (miehet, naiset, juniorit ja seniorit, kaksin- ja nelinpelit jne.). Kisoja on järjestetty Keski-Euroopassa säännöllisesti vuodesta 2010.
Miesten maajoukkueiden MM-kisojen parhaat
MM-kisoissa ja MM-turnauksissa voidaan käyttää viiden eri pöytävalmistajan kisapöytiä: Bonzini, Tornado, Roberto Sport, Garlando ja Leonhart. Alemmilla kansainvälisillä turnaustasoilla ITSF hyväksyy lisäksi Warrior-, Fireball- ja Rosengart-pöydät. Suomen maajoukkueen virallisena kisapöytänä on toiminut Fireball, joita on runsaasti Etelä-Suomessa, varsinkin Helsingissä, Turussa ja Tampereella.
Rattus detentus
Ulkonäkö ja koko
Rattus detentus on suurikokoinen, yhteensä 26 senttimetrin mittainen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Laji elää sademetsissä.
Bridgette B
Bridgette B (s. 15. lokakuuta 1983 Barcelona, Katalonia), tunnettu myös nimellä Spanish Doll, on espanjalainen pornonäyttelijä. Muutettuaan Yhdysvaltoihin vuonna 2004 hän aloitti collegeopintonsa sekä työskenteli eroottisena tanssijana, kunnes aloitti pornonäyttelijänä vuonna 2008. Hän on toiminut myös Penthousen mallina.
Argentiinan historia
pienoiskuva|[[La Platan alueen kartta noin vuodelta 1600.]] Argentiinan historia alkaa ensimmäisten ihmisten saapumisesta alueelle noin 14 000 vuotta sitten. Aluetta hallitsivat tuhansien vuosien ajan metsästystä ja keräilyä harjoittaneet intiaanit, vaikkakin vaikutteita saatiin myös korkeakulttuureilta, kuten Tiwanaku-kulttuurilta ja Inkavaltakunnalta. Ensimmäiset eurooppalaiset löytöretkeilijät saapuivat 1500-luvulla, ja 1500-luvun loppuun mennessä Espanja oli perustanut siirtokuntia La Plata -joen varrelle nykyisten Argentiinan ja Uruguayn alueille. Alueiden hallinta virallistettiin Espanjan imperiumissa varakuninkaan hallinnassa. 1700-luvulle saakka jesuiitoilla oli merkittävästi vaikutusvaltaa maan hallinnossa.
Napoleonin sotien seurauksena Espanjan hallinto heikkeni ja kriisiytyi, minkä seurauksena maa itsenäistyi 9. heinäkuuta 1816. Seuranneella kansallisen hajaannuksen aikakaudella käytiin ajoittaisia taisteluita, ja maa sai pysyvän tasavaltaisen hallitusmuodon vasta vuonna 1862. Toisen maailmansodan jälkeen Perónien juntat hallitsivat maata ajoittain, kunnes vuonna 1982 käyty Falklandin sota kriisiytti sotilasdiktatuurin. Tämän jälkeen valta siirrettiin siviileille ja demokratia vakiintui maahan. 1990-luvun jälkeen maa on ollut usein talousvaikeuksissa.
Varhaishistoria
Alueen kasvava väestö ei pystynyt elämään pelkällä keräilyllä, ja seudulla alkoi perunan ja maissin viljely noin 1000–500 eaa. Myöhemmin alluviaalitasangoilla ryhdyttiin paimentamaan laamalaumoja. Ajanlaskun alkaessa alueella kudottiin kangasta ja poltettiin tupakkaa.
Vuosina 650–850 alueelle tuli Tiwanaku-kulttuurin vaikutteita. Uudet viljelykasvit levisivät ja muun muassa kullasta ja hopeasta valmistettiin hienoja metalliesineitä. Vuosien 850–1480 välillä aluetta asuttaneet ryhmät rakensivat muurien suojaamia kaupunkimaisia asutuskeskuksia juomavesilähteiden lähelle. Asukkaat valmistivat taidokasta keramiikkaa ja palvoivat maaäiti Pachamamaa.
Inkat saapuivat Calchaquín laaksoihin 1400-luvulla. He rakensivat maantien Tyynenmeren rannalle koko Andien pituudelta. Tiestä tuli vilkas kauppareitti, joka yhdisti alueen inkojen pääkaupunkiin. Inkojen ketšuasta tuli hallitseva kieli, mutta varhaisempi Pachamaman palvonta jätti jälkensä inkojen uskontoon.
Maan harvaan asutussa eteläosassa metsästys-keräilykulttuuri säilyi vielä espanjalaisvalloituksen jälkeenkin. Tulimaassa ja Patagonian eteläosassa eli neljä kansaa. Onat ja haushit pysyivät maalla, metsästivät kettuja ja guanakoita ja rakensivat asumuksikseen jurtan tapaisia vuotatelttoja. Rannikolla elivät yaghanit ja alacalufit, jotka kalastivat keihäillä, metsästivät hylkeitä ja rakensivat kanootteja. Elämäntapa jatkui muuttumattomana 1800-luvulle saakka, mutta alkuperäiskansat katosivat 50 vuodessa, kun alueella ryhdyttiin harjoittamaan lampaiden kasvatusta.
Löytöretket La Platan alueelle
pienoiskuva|Espanja ja Portugali jakoivat [[Tordesillasin sopimus|Tordesillasin sopimuksella maailman vuonna 1494 pitkin 47° läntistä pituuspiiriä. Aikaa myöten tästä muodostui summittaisesti Argentiinan ja Brasilian sekä espanjan- ja portugalinkielisen alueen rajalinjaksi.]] Suurten maantieteellisten löytöjen aikakautta elettiin 1400-luvun lopulta 1500-luvun alkuun, ja merkittävimmät merivallat Espanja ja Portugali kilpailivat löytöretkien kunniasta ja tuotoista. Kun Portugali valtasi Molukkien saariston ja löysi Brasilian, kateus sai espanjalaiset varustamaan retkikunnan, jonka perimmäinen tavoite oli ollut löytää läntinen meritie Intiaan. Retkue lähti Cadizista lokakuussa 1515, ja sitä johti taitavana merenkulkijana pidetty Juan Diaz de Solis. Hän löysi La Platan jokisuun ja nousi maihin saaressa Paranán ja Uruguayn yhtymäkohdassa, mutta alkuasukkaat surmasivat hänet toisessa maihinnousupaikassa joen itärannalla lähellä nykyistä Maldonadon kaupunkia. Tämän jälkeen kului 12 vuotta ennen kuin eurooppalaiset uskaltautuivat seuraavan kerran Rio Solisin rannoille.
pienoiskuva|vasen|La Platan alueen alkuperäisasukkaita [[Hendrick Ottsenin maalauksessa vuodelta 1603.]] Vuonna 1527 Etelä-Amerikkaan saapui venetsialainen löytöretkeilijä Sebastian Gaboto eli Cabot, joka oli joutunut miehistönsä kapinan vuoksi luopumaan aikeestaan etsiä meritie Atlantilta Tyynelle valtamerelle. Gaboto purjehti Paraguayhin saakka, mutta joutui palaamaan takaisin paikallisten intiaanien vihamielisyyden vuoksi.
Gaboto perusti vuonna 1527 Carcarañá ja Coronda -jokien yhtymäkohtaan ensimmäisen eurooppalaisen siirtokunnan, Fort Sancti Spiritusin. Hänen jalometalleja etsinyt retkikuntansa teki tutkimusmatkoja sisämaahan ja kohtasi alkuasukkaita, joilla oli hopeisia koruja, esineitä ja astioita, mikä sai espanjalaiset päättelemään, että seudulla oli suuria hopearikkauksia. Gaboto nimesi joen Rio de la Plataksi (suom. hopeajoki), vaikka kultaa tai hopeaa ei lopulta alueelta löytynytkään. Jonkin ajan kuluttua Gaboto palasi Madridiin tehdäkseen tiliä löydöistään ja hankkeistaan. Fort Sancti Spiritusin siirtokunta ajautui pian riitoihin alkuperäisasukkaiden kanssa ja tuhoutui intiaanien yllätyshyökkäyksessä syyskuussa 1529. Muutamia eloonjääneitä espanjalaisia pelastautui portugalilaisten hallitsemalle alueelle Brasilian rannikolla.
Ensimmäiset siirtokunnat
pienoiskuva|Portugalin (vihreä) ja Espanjan (punainen) hallitsemat alueet noin 1650. Kartta korostaa Buenos Airesin merkitystä Espanjalle Atlantin puoleisena satamana. Ensimmäiset yritykset perustaa siirtokunta epäonnistuivat, mutta espanjalaiset eivät lannistuneet. Seikkailunhalu ja mahdollisuus rikastua nopeasti siirtokuntien tuotoilla kannustivat uusien retkikuntien lähettämiseen. Ylhäisöperheestä lähtöisin ollut Pedro de Mendoza teki kuningashuoneen kanssa sopimuksen, joka valtuutti hänet kaikkien valloittamiensa alueiden maaherraksi, mikäli hän varustaa retkikunnan omalla kustannuksellaan. Vuonna 1536 Mendoza saapui La Platan läntiselle rannalle ja laski tulevan Buenos Airesin peruskiven 2. helmikuuta. Kaupunki sai nimekseen Santissima Trinidad, ja sen satama nimitettiin Santa Maria de Buenos Airesiksi. Nimen Buenos Aires, hyvät ilmat, alkuperästä on erilaisia legendoja; erään mukaan nimi tulee merestä nostetusta Neitsyt Marian patsaasta, joka oli tyynnyttänyt myrskyn ja jonka palvonnan espanjalaiset merimiehet veivät mukanaan Uuteen maailmaan, kun taas toiset selittävät sen puhtaasti ilmastollisilla olosuhteilla.
pienoiskuva|vasen|Buenos Aires vuonna 1536. Alkuvaiheessa elintarvikepula ja intiaanien hyökkäykset pakottivat Mendozan jättämään uuden siirtokunnan ja vetäytymään ylemmäksi jokivarteen Fort Sancti Spiritusiin. Sieltä lähetettiin vuonna 1537 Juan de Ayolasin johtama retkikunta, joka löysi Paraguayn ja perusti maan nykyisen pääkaupungin Asunciónin. Retkikunta yritti tutkimusmatkaa myös Peruun, mutta sai surmansa paluumatkalla intiaanien väijytyksessä näiden saatua tietää, että sillä oli mukanaan Perusta vietyä hopeaa.
Vähittäinen siirtolaisasutus jatkui seuraavina vuosina. Myös Perusta tehtiin 1500-luvun mittaan tutkimusretkiä, joiden aikana perustettiin Santiago del Esteron, Tucumanin, Córdoban, Salton, La Riojan ja Jujuyn asutukset. Chilestä tulleet uudisasukkaat asettuivat Cuyon maakuntiin, jotka luettiin vielä osaksi Chileä. Vuonna 1555 alue sai ensimmäisen piispansa, Pedro la Torren, joka toimi Madridista siirryttyään virkavahvistuksena uudisasukkaiden itsensä valitsemalle maaherralle Yralalle. Asunción toimi espanjalaisen siirtokunnan pääkaupunkina. 11. kesäkuuta 1580 Juan de Garay perusti Buenos Airesin kaupungin uudestaan; muutamia vuosia myöhemmin intiaanit surmasivat hänet matkalla Santa Féhen.
Espanjalaiset ja alkuperäisasukkaat suhtautuivat toisiinsa vihamielisesti. Käytännössä elettiin jatkuvassa sotatilassa, jossa espanjalaiset eivät osoittaneet minkäänlaista sääliä alkuperäisasukkaita kohtaan, vaan olivat tunnettuja julmuudestaan ja kovuudestaan. Suojellakseen alamaisiaan Paraguayn maaherra kutsui maahan jesuiittoja, ja vuonna 1591 alueelle saapuivat isä Tuomas Field ja isä Ortega. 37 vuotta myöhemmin siellä laskettiin olevan 110 000 uutta kastettua katolilaista ja jesuiitat nousivat hallitsevaan asemaan Paraguayssa, joka julistettiin itsenäiseksi siirtomaaksi vuonna 1680. Jesuiittojen hallinto oli patriarkaalista, mutta toisin kuin muissa maakunnissa intiaaneja kunnioitettiin.
Varakuninkaiden valtakausi
pienoiskuva|Varakuningas Sobremonte. Perun varakuningas hallitsi Buenos Airesia 1600-luvulla, vaikka sillä olikin oma kuvernööri. Buenos Airesin kasvava kauppa ja vaurastuminen herättivät kateutta Sevillan porvareissa, jotka onnistuivat järjestämään kaupungille maahantuontikiellon muualta kuin Perun kautta. Samalla kaupungin vienti rajoitettiin 16 000 busheliin viljaa, 25 tonniin lihaa sekä samaan määrään talia vuodessa. Kieltojen seurauksena alkoi laaja salakauppa, jota edistääkseen portugalilaiset perustivat vuonna 1680 Colonia de San Sacramenton joen toiselle puolelle Buenos Airesia vastapäätä. Vuonna 1713 britit saivat Utrechtin rauhassa monopolin tuoda mustia orjia La Plataan.
1700-luvun kuluessa portugalilaiset ja intiaanit hyökkäsivät Buenos Airesiin lukuisia kertoja. Vuonna 1724 Portugalin laivasto purjehti Montevideon lahdelle, mutta kenraali Bruno de Zabala, joka kahta vuotta myöhemmin perusti Montevideon kaupungin, pakotti laivat vetäytymään. Vuonna 1762 Buenos Airesia jatkuvasti häirinneet portugalilaiset pakotettiin luovuttamaan joen varrella sijainnut varustettu Colonia de San Sacramenton tukikohta espanjalaisille. Seuraavana vuonna Portugali sai sen takaisin Pariisin rauhassa, mutta vuoden 1777 alussa päättyneessä lyhyessä sodassa se menetettiin lopullisesti. Jesuiittojen toiminta määrättiin vuonna 1767 lopetettavaksi niin La Platassa kuin emämaassakin, ja heidän luostarinsa suljettiin ja heidät laivattiin La Platan siirtokunnista Cadiziin.
Napoleonin sotien aikana Britannia yritti maihinnousua La Platan alueelle vuosina 1806 ja 1807, mutta hyökkäys pysäytettiin. Varakuningas Rafael de Sobremonte oli paennut sisämaahan vihollisen lähestyessä, ja kun hän näiden poistuttua palasi takaisin, kansanjoukot eivät enää halunneet häntä hallitsijakseen ja hänet erotettiin virastaan. Espanjasta lähetettiin uusi varakuningas, sotamarsalkka Baltasar Hidalgo de Cisneros, joka kuitenkin osoittautui virkaansa sopimattomaksi. Kansa vihasi ankaraa ja kansan mielipiteestä piittaamatonta Cisnerosta, joka vastusti jyrkästi kaikkia itsenäisyyspyrkimyksiä. Samaan aikaan emämaassa oli sisällissota Napoleonin veljen Joseph Bonaparten hallinnon ja brittien tukemien kansallismielisten, maanpaossa ollutta kuningas Ferdinand VII:tä kannattaneiden junttien välillä. Kun Buenos Airesiin saapui tieto, että Sevillassa hallinnut juntta oli kaatunut, syntyi epätietoisuus siitä, kuka oli hallitsija: kuningas, joka oli erotettu vai juntta, joka oli syrjäytetty. Kaupungissa kutsuttiin vanhan lain mukaisesti koolle kansalliskokous, joka julisti 22. toukokuuta 1810 varakuninkaiden ajan loppuneeksi. Hallintoa valvomaan päätettiin asettaa hallintoneuvosto.
Even Thorsen
thumb|Even Thorsen. [[Christian Olsenin maalaus 1855.]] Even Thorsen (1778 Austre Moland, Norja – 1867 Flosta, Norja) oli norjalainen matruusi, talonpoika ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja 1814.
Argentiinan historia
Vapaussota
pienoiskuva|vasen|Kenraali San Martín. Kevään 1810 vaalit voitti espanjalaismielinen puolue, ja Cisneros valittiin hallintoneuvoston presidentiksi. Tyytymättömät buenosairesilaiset pakottivat vallanpitäjät valitsemaan uuden neuvoston, jonka jäseniksi valittiin pelkkiä itsenäisyysmielisiä. Uutta vaalipäivää 25. toukokuuta 1810 on myöhemmin pidetty Argentiinan itsenäisyyspäivänä. Buenos Airesissa tappiolle jäänyt espanjalaismielinen puolue asettui Montevideoon taistellakseen itsenäisyysliikettä vastaan. Vallankumoukselliset lähettivät asiamiehiä keräämään liittolaisia kaikkialta maasta. Kapinaliike sai apua myös Britannialta, eikä espanjamielinen puolue pystynyt pysäyttämään kansannousua.
Even Thorsen
Tausta
Thorsen varttui köyhissä oloissa Bjornesin pientilalla Østre Molandissa, joka on nykyisin osa Arendalin kuntaa Itä-Agderin läänissä. Hän ottikin jo nuorena pestin merille. Vuodet 1807–1810 hän oli sotavankeudessa Britanniassa, koska Tanska-Norja oli Napoleonin sodissa tuolloin Englannin vastustaja. Palattuaan Norjaan Thorsen komennettiin välittömästi laivaston palvelukseen. Hän toimi laivastossa aina tultuaan valituksi sen kansalliskokousedustajaksi 1814.
Argentiinan historia
Vapaussota
Kapinalliset uskoivat vapauttavansa koko espanjalaisen Etelä-Amerikan emämaan ylivallasta. Vuonna 1811 armeija lähti kenraali Manuel Belgranon johdolla liittämään Paraguayta osaksi vallankumousta, mutta lopputulos oli pettymys. Paraguay irtautui Espanjan vaikutuspiiristä kuten oli ajateltu, mutta julistautui itsenäiseksi valtioksi sen sijaan, että olisi liittoutunut Argentiinan kapinallisten kanssa. Seuraavana vuonna Belgranon joukot voittivat Tucumanin luona Perusta hyökänneen espanjalaisen armeijan. Vuonna 1813 Belgranon joukot tuhosivat ja vangitsivat espanjalaisen sotajoukon Salton läheisyydessä ja marssivat juhlakulkueessa kaupunkiin.
Even Thorsen
Kansalliskokousedustaja 1814
Kansalliskokouksessa Thorsen lukeutui itsenäisyyspuolueen riveihin. Kouluja käymättömänä hän oli ainut kirjoitustaidoton kokousedustaja, minkä vuoksi hän allekirjoitti perustuslain kirjoitustaitoisen henkilön ohjaamana. Itse kokouksessa hän pysytteli enimmäkseen taustalla. Hänen suurin aktiviteettinsa koski yleisen asevelvollisuuden ajamista yhdessä Peder Johnsenin kanssa.
Argentiinan historia
Vapaussota
pienoiskuva|San Martín ylittää Andit. 31. tammikuuta 1813 kaikkien maakuntien edustajat kokoontuivat kongressiin Buenos Airesiin. Kongressi hyväksyi Belgranon ja hänen armeijansa esittämät kansallisvärit (sininen, valkoinen, sininen), vahvisti maan vaakunan ja julisti kaikki maassa tulevaisuudessa syntyvät orjien lapset vapaiksi. Espanja lähetti laivaston ja apujoukkoja Montevideoon, mutta talvella 1813 amiraali Brownin johtamat itsenäisyysmielisten joukot tuhosivat laivaston ja valloittivat Montevideon. Kansalliskongressi kokoontui uudelleen vuonna 1816 Tucumanissa ja julisti juhlallisesti 9. heinäkuuta "yhdistyneet maakunnat" itsenäisiksi.
Even Thorsen
Loppuelämä
Kansalliskokouksen jälkeen Thorsen oli jonkin aikaa laivaston palveluksessa, kunnes hän asettui aloilleen Flostan kuntaan, joka on nykyisin osa Arendalia Itä-Agderissa. Loppuelämä oli ankaraa ja hänestä tuli ennen pitkää työkyvytön. Vuonna 1857 Storting myösi hänelle 100 speciedalerin vuotuisen eläkkeen. Vuonna 1864 hänet kutsuttiin Norjan perustuslain 50-vuotisjuhliin, mutta hän oli liian huonokuntoinen matkustaakseen. Kolme vuotta myöhemmin hän kuoli 89-vuotiaana.
Argentiinan historia
Vapaussota
Argentiinan tilanteen ratkettua myös Chilessä ja Perussa aloitettiin vapaustaistelu. Belgranoa ylipäällikkönä seurannut kenraali San Martín johti vuonna 1818 sotajoukkonsa Andien yli ja vapautti Chilen voitokkailla taisteluilla Chacobucossa ja Maypússa. 3. heinäkuuta 1821 kapinalliset valloittivat Liman, Espanjan viimeisen linnakkeen Etelä-Amerikassa. Euroopassa kuningasvaltaa puolustanut Venäjän, Itävallan ja Preussin muodostama liittouma, pyhä allianssi, aikoi lähettää sotajoukon ja laivaston palauttaakseen monarkkien vallan Etelä-Amerikassa, mutta Britannia esti hankkeen. Espanjan valtakausi Etelä-Amerikassa oli nyt ohi.
Kansallisen hajaannuksen aikakausi
pienoiskuva|Argentiinan ensimmäinen presidentti Bernardino Rivadavia yritti lopettaa maan poliittisen hajaannuksen. Itsenäisyytensä alkuvaiheessa Argentiina oli lähes anarkiassa. Vuosisatoja kestäneen Espanjan vallan jälkeen maassa ei ollut kokemusta hallinnon järjestämisestä, sillä kaikki virkamiehet olivat aiemmin olleet syntyperäisiä espanjalaisia. Monet sotapäälliköt olivat päässeet pitkän sota-ajan seurauksena vallan makuun, ja heistä oli tullut autoritäärisen yksinvallan kannattajia. Saavutetuista asemista luopuminen osoittautui vaikeaksi. Tavoitteissa oli myös alueellisia eroja: Buenos Aires halusi yhdistää maakunnat yhteisen keskushallituksen alaisuuteen, kun taas nämä tavoittelivat Sveitsin tai Yhdysvaltain kaltaista federalistista hallintomuotoa. Maahan muodostuivat tosiaan vastustaneet unitaarinen (keskusvaltaan pohjautuva) ja federalistinen (liittovaltiolle rakentuva) puolue.
Vuosien 1814−1820 välisenä aikana hallitusten johto vaihtui tiheästi joko vapaaehtoisesti eroamalla tai poliittisten vastustajien painostamana. Unitaarinen hallitusmuoto lakkautettiin vuonna 1820 ja maakunnat saivat vapauden järjestää hallintonsa haluamallaan tavalla, mutta vuonna 1825 valtio yhdentyi uudelleen Buenos Airesissa järjestetyn kongressin päätöksellä. Helmikuussa 1826 ensimmäiseksi presidentiksi valittiin Bernardino Rivadavia, joka oli aiemmin ollut ministerinä pääkaupungissa ja jota pidettiin yleisesti taitavana valtiomiehenä.
Argentiina ja Brasilia sotivat vuosina 1825–1827 Uruguayn alueen hallinnasta. Argentiinan joukot voittivat brasilialaiset Uruguayn tasangoilla, mutta Brasilian laivasto saartoi Río de la Platan lamauttaen Argentiinan kaupan. Rivadavia, joka ei kyennyt lopettamaan sotaa suotuisilla ehdoilla, erosi heinäkuussa 1827, ja kansallinen hallitus hajosi. Buenos Airesin maakunnan johtajaksi tuli federalisti Manuel Dorrego, joka solmi rauhan Brasilian kanssa. Vuonna 1828 kiistanalaisesta itäisestä maakunnasta tuli itsenäinen valtio, Uruguayn itäinen tasavalta. Joulukuussa 1828 sodasta palaavat joukot kaatoivat Dorregon ja asettivat hänen tilalleen kenraali Juan Lavallen. Dorrego joutui teloitetuksi.
Vaikka Buenos Airesin uutta kuvernööriä vastustettiin vähän, kansannousut alkoivat nopeasti maakunnan syrjäseuduilla. Suurmaanomistaja Juan Manuel Rosasin alaisten federalistien hallitsema maakuntien edustajien kokous kokoontui Santa Fessä ja kehotti Santa Fen kuvernööriä ryhtymään toimiin Lavallen hallintoa vastaan. Lopulta Lavalle ja Rosas tekivät kompromissin, jonka mukaan Buenos Airesissa järjestetään vaalit uudesta maakunnallisesta lainsäädäntöelimestä, ja Buenos Airesin kuvernööriksi nimitetään maltillinen federalisti. Poliittiset jännitteet olivat kuitenkin liian suuria ja Rosas kutsui uudelleen koolle vanhan, Lavallen hajottaman lainsäädäntöelimen, mikä merkitsi voittoa äärifederalistisille voimille. Rosas valittiin yksimielisesti Buenos Airesin kuvernööriksi 5. joulukuuta 1829.
Juan Manuel Rosasin hallinto
pienoiskuva|vasen|Kapinallismaakunnat taistelivat liitossa Brasilian kanssa Buenos Airesin joukkoja vastaan Caserosissa, jossa sota ratkesi Buenos Airesin hyväksi. Rosasin hallinto oli alkuvaiheessaan huomattavasti suositumpi kuin mikään edeltäjistään. Vaikka Rosas olikin federalisti, hän hallitsi keskusjohtoisesti, ja vuoteen 1832 mennessä federalismin vastustus oli loppunut koko maassa. Vuonna 1831 allekirjoitettiin Santa Fen, Buenos Airesin ja Entre Ríosin välinen liittovaltiosopimus, johon myös muut maakunnat myöhemmin liittyivät. Tässä vaiheessa Rosas luovutti vallan lailliselle seuraajalleen, kenraali Juan Ramón Balcarcelle, jonka kuitenkin syrjäyttivät pian Rosasin liittolaiset. Rosasista tuli nyt Buenos Airesin kuvernööri laajoin valtaoikeuksin, ja hänen virkakauttaan pidennettiin kolmesta viiteen vuoteen. Rosasin hallinto muuttui nopeasti autoritääriseksi diktatuuriksi, jossa salainen poliisi Mazorca metsästi diktaattorin todellisia tai kuviteltuja vihollisia. Alipäällikkönsä Quirogan Rosas lähetti maan sisäosien kuvernööriksi, mutta tämä murhattiin matkalla. Rosas reagoi teloituttamalla Santa Fén ja Corrientesin kuvernöörit, vaikka heidän osallisuudestaan murhaan ei ollut mitään todisteita.
Rosasin ulkopolitiikka oli nationalistista ja usein harkitsematonta, ja hänen aikakauttaan leimasivat myös ulkopoliittiset ristiriidat. Rosas muun muassa julisti Paraná- ja Uruguay-joet suljetuiksi kaikkien vieraiden valtioiden aluksilta ja sai näin vihollisikseen Britannian ja Ranskan, joilla oli merkittävää laivaliikennettä kulkuväylillä. Tammikuussa 1833 Britannia liitti Argentiinan edustalla sijaitsevat Falklandinsaaret itseensä, ja ensimmäinen avoin yhteenotto Ranskan kanssa tapahtui vuonna 1838, kun maa lähetti sotalaivoja saartamaan Buenos Airesin. Ranska myös tuki Uruguayssa asuneita argentiinalaisia ekspatriaatteja, jotka tavoittelivat Rosasin hallinnon kaatamista, ja pohjoiseen muodostui Rosasia vastustaneiden maakuntien liittouma. Vastarinta kuitenkin luhistui pian, ja Buenos Airesille uskolliset joukot etenivät Argentiinan sisämaassa ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1820 Bolivian ja Chilen rajoille asti. Uruguayn syrjäytetty presidentti Manuel Oribe valloitti argentiinalaisten tuella suurimman osan Uruguaysta ja aloitti yhdeksän vuotta kestäneen Montevideon piirityksen helmikuussa 1843.
Rosasin yksinvaltainen hallintotapa aiheutti tyytymättömyyttä ja suoranaisia kapinoita myös omien keskuudessa. Corrientesin maakunta nousi kapinaan vuonna 1839, mutta Rosas tukahdutti yrityksen. Vuonna 1841 syttyi uusi kapina kenraali Lavallen johdolla, mutta hänet vangittiin ja ammuttiin saman vuoden lokakuussa. Lopulta Rosasin vastustajien johtoon nousi Entre Riosin maakunnan kuvernööri, kenraali Justo José de Urquiza, joka mursi Montevideon piirityksen yhdessä Corrientesin maakunnan ja Brasilian armeijan kanssa. Rosas lyötiin lopullisesti Caserosin taistelussa 3. helmikuuta 1852 lähellä Buenos Airesia; diktaattori pakeni brittiläisellä sotalaivalla Englantiin, missä hän kuoli vuonna 1877. Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan laivastot olivat jo aiemmin murtaneet Obligadon meritaistelussa Uruguay-joen sulun ja julistaneet laivaliikenteen vapaaksi kaikille.
Kanadan Suomalainen Järjestö
Kanadan Suomalainen Järjestö (lyh. FOC, ) on Kanadassa toimiva vuonna 1911 perustettu kanadansuomalainen kulttuurijärjestö.
Argentiinan historia
Juan Manuel Rosasin hallinto
Argentiinan perustuslaki vahvistettiin 25. toukokuuta 1853, mutta Rosasin kukistumista seurasivat uudet sisäiset kiistat. Vuonna 1854 Urquiza valittiin Paranán kaupungissa pidetyssä kansalliskokouksessa Argentiinan liittovaltion ensimmäiseksi presidentiksi, mutta Buenos Aires oli ehtinyt julistautua toisista maakunnista eli osavaltioista riippumattomaksi ja ajautui konfliktiin näiden kanssa. Paraná toimi jonkin aikaa Argentiinan pääkaupunkina, kunnes Urquiza liitti vuonna 1859 Buenos Airesin takaisin muun Argentiinan yhteyteen aseellisesti. Pian seurasi kuitenkin toinen sisällissota, joka päättyi Buenos Airesin voittoon ja sopimukseen, jonka mukaan maata johtaa Buenos Airesin kuvernööri Bartolomé Mitre, mutta Urquiza käyttää valtaa Entre Ríosin ja Corrientesin maakunnissa.
Kanadan Suomalainen Järjestö
Se on maan vanhin kanadansuomalainen järjestö, joka toimi vuoteen 1923 saakka nimellä Kanadan Suomalainen Sosialistinen Järjestö (Finnish Socialist Organization of Canada). FOC:ta pidetään vielä nykyäänkin poliittisena, eikä esimerkiksi kanadansuomalaisia edustava keskusjärjestö Kanadan Suomalainen Kulttuuriliitto (FCCF) ole suostunut ottamaan sitä jäsenekseen, vaikka Kanadan Suomalaisen Järjestön jäsenet kelpuutetaan myös FCCF:n toimintaan yksityishenkilöinä.
FOC oli aikoinaan merkittävä poliittinen tekijä myös kanadansuomalaisen yhteisön ulkopuolella ja sillä oli tuhansia jäseniä. Nykyään FOC:llä on enää kolme paikallisosastoa ja vajaat parisataa jäsentä. Järjestö julkaisee epäsäännöllisesti ilmestyvää uutislehteä Kaiku/Echo.
Argentiinan historia
Tasavalta vakiintuu
pienoiskuva|[[Patagonian valloitus saatettiin loppuun kenraali Julio Argentino Rocan hallintokaudella.]] Vuonna 1862 Argentiinan tasavallalle määritettiin liittovaltainen hallitusmuoto. Presidentiksi kuuden vuoden virkakaudelle valittiin kenraali Bartolomé Mitre, mutta kiistaa uuden valtion pääkaupungista ei saatu ratkaistua. Seurauksena oli kaksikymmentä vuotta jatkunut epävarmuus, joka päättyi vasta kun Buenos Aires valittiin pääkaupungiksi vuonna 1881. Uuden presidentin auktoriteettia heikensi oppositio hänen omassa maakunnassaan Buenos Airesissa. Vuosina 1865–1870 Argentiina osallistui Kolmoisliiton sotaan, jossa sen, Brasilian ja Uruguayn liittouma taisteli Paraguayta vastaan.
Kanadan Suomalainen Järjestö
Historia
Kanadan Suomalaisen Järjestön perusti lokakuussa 1911 tunnettu poliittinen agitaattori, toimittaja Sanna Kannasto. Edellisenä vuonna oli 146 Torontossa asuvaa suomalaista erotettu Kanadan sosialistisesta puolueesta "liian oikeistolaisina", ja he olivat liittyneet Kanadan sosialidemokraattisen puolueen (SDP) jäseniksi. Suomalaiset muodostivat vuoden 1910 loppuun mennessä enemmistön SDP:n jäsenistä ja seuraavana vuonna he päättivät Kannaston johdolla perustaa oman järjestön. Parissa kuukaudessa FOC oli saanut jo yli 1 500 jäsentä ja paikallisosastoja toimi 19. Ensimmäisen maailmansodan alkuun mennessä vuonna 1914 jäseniä oli yli 3 000 ja osastoja 64. Jäsenistä yli 500 oli naisia. Kaikki FOC:n jäsenet kuuluivat myös sosialidemokraattiseen puolueeseen ja sen suomalainen osasto muodostikin puolueen suurimman etnisen ryhmän.
Argentiinan historia
Tasavalta vakiintuu
Poliittisen elämän rauhoituttua pystyttiin kehittämään koululaitosta, rakentamaan rautateitä ja vetämään lennätinlinjoja. Maan ulkomaankauppa kasvoi huomattavasti ja maahanmuutto lisääntyi. Argentiina otti vastaan siirtolaisia toiseksi eniten maailmassa Yhdysvaltain jälkeen. Rautateitä rakennettiin ja uudet innovaatiot, kuten sinimailasen viljely, piikkilanka, uudet nauta- ja lammasrodut ja lihan pakastaminen saapuivat maahan.
Kanadan Suomalainen Järjestö
Historia
Vuonna 1917 Venäjällä tapahtuneen lokakuun vallankumouksen jälkimainingeissa Kanadan hallitus päätti kieltää kaikki SDP:n vieraskieliset osastot. FOC harjoitti vielä jonkin aikaa yhteistyötä syndikalistisen One Big Union -ammattiliiton kanssa, kunnes 1920-luvun alussa läheni Kanadan kommunistista puoluetta. Myöhemmin 1920-luvun aikana kaikki FOC:n jäsenet olivat myös kommunistisen puolueen jäseniä.
Argentiinan historia
Tasavalta vakiintuu
Kansallisista asevoimista tuli yksi uuden keskusjohtoisen valtion tukipilareista, vaikka armeija ei aina noudattanutkaan presidenttien politiikkaa. Yksi Rosasin veljenpojista sai armeijan tuen San Juanista kotoisin olleen, puolueisiin kuulumattoman Domingo Faustino Sarmienton presidenttiehdokkuuden taakse, ja tämä nousi valtaan vuonna 1868. Seuraavan presidentin, vuosina 1874–1880 vallassa olleen Nicolás Avellanedan aikana Euroopan vuoden 1873 talouskriisin vaikutukset heijastuivat Argentiinaan; Avellanedaa seurasi presidenttinä kenraali Julio Argentino Roca. 1800-luvun loppupuolella Patagonia liitettiin lopullisesti Argentiinaan, ja pitkäaikainen kysymys pääkaupungista ratkaistiin tekemällä Buenos Airesista liittovaltion alue ja muuttamalla se kansalliseksi pääkaupungiksi. Buenos Airesin maakunnan uudeksi pääkaupungiksi tehtiin La Plata.
Kanadan Suomalainen Järjestö
Historia
Vuonna 1931 FOC hajosi kahtia, kun sosialidemokraatit erosivat järjestöstä. Koko organisaatio kiellettiin 1940 ja kaikki sen omaisuus takavarikoitiin. Myös FOC:n julkaisema sanomalehti Vapaus lakkautettiin. Järjestön tilalle perustettiin nopeasti "Kanadan Suomalainen Demokraattinen Liitto (Finnish Canadian Democratic League", mutta se ei saanut suurta kannatusta. FOC laillistettiin jälleen 1943, sen tuettua Neuvostoliittoa, josta oli tullut Kanadan liittolainen toisessa maailmansodassa vuonna 1941. Vaikka FOC luopui poliittisuudestaan sodan jälkeisten vuosikymmenten aikana, oli järjestö Kanadan turvallisuuspoliisin tarkkailussa aina 1980-luvulle saakka.
Lehdet
thumb|Vapaus-lehden logo 1980-luvun lopulta. Järjestö julkaisi sanomalehteä Vapaus Sudburyssä 1917–1974. Lehti siirtyi sitten Torontoon ja jatkui nimellä Viikkosanomat 1980-luvun lopulle. Tuolloin se otti takaisin vanhan nimensä Vapaus. Lehden ilmestyminen päättyi 1990. Sen seuraajana järjestö alkoi kustantaa neljästi vuodessa ilmestyvää aikakauslehteä Kaiku-Echo.
Argentiinan historia
1800-luvun lopulta toiseen maailmansotaan
pienoiskuva|vasen|Rautatietä 1800-luvun Argentiinassa. 1800-luvun lopussa Argentiinaa hallitsi Kansallinen autonomistipuolue, joka oli alun perin tukenut Avellanedan ehdokkuutta ja oli nyt Rocaa tukevien eri ryhmien liitto. Argentiinan talous kasvoi aikakaudella nopeasti, suurelta osin brittiläisen pääoman ansiosta, ja rautatieverkosto laajeni entisestään. Väestö kasvoi vuoden 1869 alle kahdesta miljoonasta vuoden 1914 lähes kahdeksaan miljoonaan. Argentiinan ja Chilen rajankäynnissä vuonna 1881 sovittiin Tulimaan jakamisesta ja Argentiinan yksinoikeudesta Atlantilla.
Nopea talouskasvu johti lopulta inflaatioon, liialliseen paperivaluutan liikkeellelaskuun ja finanssikriisiin, mikä puolestaan laukaisi poliittisen kriisin. Maassa puhkesi armeijan tukema kapina heinäkuussa 1890, mutta se kukistettiin. Presidentti Miguel Juárez Celman joutui kuitenkin eroamaan virastaan Rocaa tukeneen varapresidentti Carlos Pellegrinin hyväksi. Vastauksena 1890-luvun vaikeuksiin ja poliittiseen epävakauteen syntyi uusi puolue, Radikaali kansalaisliitto, joka vastusti voimassa ollutta hallintoa. Vuonna 1898 Roca palasi presidentiksi toiselle kaudelle ja sai maltillisemmat radikaalit palaamaan muiden poliittisten ryhmien yhteyteen, kun taas Hipólito Irigoyenin johtamat jyrkkämielisemmät radikaalit pysyivät oppositiossa.
Vaikka poliittinen oppositio väheni, yhteiskunnalliset levottomuudet lisääntyivät, ja itse hallituksen sisällä oli kasvavaa epäjärjestystä. Rocan seuraaja Manuel Quintana tukahdutti radikaalien vallankumousyrityksen vuonna 1905, mutta kuoli seuraavana vuonna; häntä seurasi presidenttinä José Figueroa Alcorta, joka nimitti vuonna 1910 seuraajakseen Roque Sáenz Peñan. Vuonna 1912 tämä pyysi kongressia hyväksymään vaaliuudistuslain, jossa edellytti pakollista salaista äänestystä kaikilta miespuolisilta kansalaisilta. Vaalilaista koitui kuitenkin konservatiivien tappio ja radikaalien voitto, ja vuonna 1916 maalle valittiin ensimmäinen radikaaleja edustanut presidentti Hipólito Yrigoyen.
Yrigoyenia seurasi presidenttinä Marcelo T. de Alvear, jonka jälkeen Yrigoyen valittiin toiselle kaudelle vuoden 1928 vaaleissa. Yrigoyenin aikana tapahtuneen talouskasvun takana oli taloudellisen vallan siirtyminen Argentiinan maanomistajaluokalta ulkomaisille kauppiaille ja jalostajille. Yksityiset investoinnit tulivat edelleen pääasiassa Isosta-Britanniasta, joka oli myös Argentiinan tärkein vientikumppani. Kauppakumppanuudesta huolimatta Yhdysvallat asetti tulli- ja muita esteitä argentiinalaisten tavaroiden tuonnille, minkä vuoksi Yrigoyen omaksui Yhdysvaltain vastaisen ja brittiläismielisen ulkopoliittisen linjan. Yrigoyenin hallitus ei kuitenkaan kestänyt 1930-luvun suurta lamaa, ja armeija syrjäytti hänet syyskuussa 1930. Seurannutta 13 vuoden ajanjaksoa, jona konservatiivit palasivat valtaan armeijan tuella, on kutsuttu Argentiinassa myös "pahamaineiseksi vuosikymmeneksi".
Yrigoyenin jälkeen asevoimat asetti presidentiksi kenraali José Félix Uriburun, jonka hallintotapa oli fasististyyppinen. Radikaalien johtajat pidätettiin tai karkotettiin, ja heidän osallistumisensa vaaleihin estettiin. Vuoden 1931 osittain vilpillisissä vaaleissa presidentiksi valittiin entinen sotaministeri, kenraali Agustín Pedro Justo. Uusi presidentti käynnisti vaikeassa taloustilanteessa useita kiistanalaisia uudistuksia; hän muun muassa allekirjoitti vuonna 1933 Ison-Britannian kanssa sopimuksen, joka takasi Argentiinalle kiinteän osuuden Ison-Britannian lihamarkkinoista ja poisti Argentiinan viljan tullit. Vastineeksi Argentiina suostui kauppaa ja valuutanvaihtoa koskeviin rajoituksiin ja säilytti Ison-Britannian kaupalliset etuoikeudet maassa. Monet argentiinalaiset pitivät sopimusta myönnytyksenä Britannialle, vaikka brittiläisestä näkökulmasta sopimus myönsi etuoikeuksia, joita ei annettu millekään muulle imperiuminsa ulkopuoliselle maalle. Justoa seurasi presidenttinä Roberto M. Ortiz, joka erosi virasta terveyssyistä vuonna 1940. Hänen seuraajansa Ramón S. Castillo palautti valtaan konservatiivien koalition.
Peronismin ajasta 1960-luvulle
Toisen maailmansodan puhjettua Argentiina julistautui puolueettomaksi ja kieltäytyi vielä Pearl Harborin hyökkäyksen vuonna 1942 jälkeenkään katkaisemasta suhteita akselivaltoihin natsi-Saksaan ja Japaniin. Vuonna 1943 vallan kaappasi akselivalloille myötämielinen asevoimien juntta, jonka johtajiin kuului eversti Juan Domingo Perón. Presidentiksi nousi kenraali Arturo Rawson, joka kuitenkin joutui eroamaan jo kahden päivän kuluttua riitaannuttuaan näkemystensä vuoksi muun juntan kanssa. Hänet korvasi Pedro P. Ramírez, joka syrjäytettiin jo vuonna 1944 Edelmiro J. Farrellin hyväksi. Samana vuonna Argentiina myös katkaisi suhteet akselivaltoihin ja julisti niille sodan vuonna 1945. Tästä huolimatta monet kansallissosialistit onnistuivat pakenemaan natsien Kolmannesta valtakunnasta sodan päätyttyä Argentiinaan.
Sodan jälkeen varapresidentti ja sotaministeri Juan Perón voitti vuoden 1946 presidentinvaalit lupaamalla työläisille palkankorotuksia ja sosiaaliturvaa. Hänen peronismiksi kutsutussa politiikassaan etusijalla olivat työllisyys ja ammattiyhdistysten vahvistaminen. Myöhemmin Perónia on kuitenkin myös arvosteltu maatalouden laiminlyömisestä ja inflaation käynnistämisestä palkankorotuksillaan. Perónin "Evitaksi" kutsuttu vaimo Eva Perón oli vastuussa suhteista työväkeen, ja hänestä tuli Argentiinassa miltei pyhimys. Evita työskenteli ahkerasti naisten aseman parantamiseksi, ja he saivat äänioikeuden vuonna 1947.
pienoiskuva|Juan Perón vuonna 1946. Vuonna 1949 Argentiinalle säädettiin uusi perustuslaki, joka vahvisti presidentin valtaa ja Perónin tukijoiden hallitsema kongressi sääti lain, joka kielsi kaikkinaisen hallinnon arvostelemisen. Perón valittiin uudelle kaudelle suurella äänienemmistöllä vuonna 1951. Hänen kansansuosionsa alkoi kuitenkin hiipua, kun Evita Perón kuoli syöpään vuonna 1952. Kesäkuussa 1955 laivasto nousi kapinaan, mutta Perónille uskollisena pysynyt armeija murskasi yrityksen. Saman vuoden syyskuussa kenraali Eduardo Lonardin onnistui kaapata valta kaikkien kolmen asevoimien haaran tuella kolmipäiväisten, tuhansia ihmisiä surmanneiden taisteluiden jälkeen. Syrjäytetty Perón pakeni paraguaylaisella sotalaivalla maasta, asettui Espanjaan ja vuoden 1853 Yhdysvaltain mallin mukainen perustuslaki palautettiin voimaan.
1950- ja 1960-luvuilla sotilas- ja siviilihallinnot vuorottelivat Argentiinan johdossa. Kenraali Pedro Eugenio Aramburu syrjäytti Lonardi syrjäytti Lonardin marraskuussa 1955 ja perusti maahan sotilasdiktatuurin, tavoitteenaan kuitenkin perustuslaillisen hallituksen palauttaminen. Antiperonistinen Aramburu sai kuitenkin Perónin kannattajien vihat niskoilleen, ja nämä tukivat vuonna 1958 presidentiksi radikaalijohtaja Arturo Frondizia, joka voittikin sekä presidentinviran että liittolaisilleen enemmistön kongressin molemmissa huoneissa. Frondizin kaudella inflaatio kiihtyi nopeasti ja hänen talouspolitiikastaan tuli epäsuosittua, minkä seurauksena armeija syrjäytti hänet vuonna 1962, hajotti kongressin ja muodosti uuden hallituksen José María Guidon alaisuuteen. Hänen vain 18 kuukautta kestäneen hallintonsa aikana kaksi sotilasryhmittymää taisteli vallasta: colorados ("punaiset") tavoittelivat äärivasemmistolais- ja peronististyyppistä diktatuuria, kun taas azules ("siniset") kannattivat peronistit sisältävää koalitiohallitusta. Heinäkuun 1963 vaalit voitti radikaalin kansalaisliiton ehdokas Arturo Illia.
Sotilashallinto 1966–1973
Jo kuukauden verran Argentiinassa kytenyt kriisi leimahti ilmiliekkiin, kun Illia erotti erään kenraalin, ja asevoimat suoritti verettömän vallankaappauksen 28. kesäkuuta 1966. Presidentti Arturo Illia erotettiin ja häntä uhattiin maastakarkotuksella. Juntta asetti presidentiksi entisen armeijan komentajan kenraali Juan Carlos Onganían, azules-ryhmän aiemman johtajan.
Sotilasjuntan aikana talous- ja työministeri Adalbert Krieger Vasena yritti vakauttaa taloutta devalvoimalla jälleen valuutan ja kohentamalla infrastruktuuria. Toukokuussa 1969 opiskelijoiden ja työläisten konfliktit puhkesivat avoimiksi levottomuuksiksi Corrientesin, Rosarion ja erityisesti Córdoban kaupungeissa nousivat opiskelijoiden ja työvoiman konflikteista; nämä tapahtumat, joista käytetään nimitystä Cordobazo, tulkittiin vastalauseeksi Krieger Vasenan talouspolitiikalle. Krieger Vasena erotettiin, mutta Onganían hallinto ei saanut aikaan sopimusta vaihtoehtoisesta talouspolitiikasta. Maan alla vaikuttivat eri peronistiryhmät ja trotskilainen Kansan vallankumouksellinen armeija, Ejército Revolucionario del Pueblo. Vuonna 1970 yksi peronistijärjestöistä tuhosi maltillisen peronistiliiton johdon ja sieppasi ja tappoi entisen presidentti Aramburun. Onganía syrjäytettiin kesäkuussa 1970 ja hänen tilaalleen tuli Roberto Marcelo Levingston, kunnes hänetkin syrjäytettiin maaliskuussa 1971. Uusi presidentti, kenraali Alejandro Agustín Lanusse, lupasi järjestää demokraattiset vaalit vuoden 1973 loppuun mennessä.
Entinen presidentti Perón tuki peronistista vastarintaliikettä, mutta käytti myös muita keinoja pyrkiessään uudelleen valtaan. Hän oli edelleen muodollisesti liitossa Frondizin seuraajien kanssa, mutta hänen strategiansa kulmakivenä oli yhteisymmärrys suurimman ei-peronistisen puolueen, radikaalien, kanssa. Sotilashallitus kielsi Perónia osallistumasta vaaleihin, mutta ei pystynyt estämään peronistisen liittouman, Frente Justicialista de Liberaciónin, vaalivoittoa maaliskuussa 1973.