cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mel Gibson
2010-luku: Paluu ohjaajaksi
Kymmenen vuoden ohjaustauon jälkeen Gibson ohjasi sotaelokuvan Hacksaw Ridge – aseeton sotilas, joka sai ensi-iltansa vuonna 2016. Elokuva kertoo toisen maailmansodan lääkintämiehestä Desmond Dossista, joka kieltäytyi käyttämästä minkäänlaista asetta palveluksessaan. Hänestä tuli ensimmäinen aseistakieltäytyjä, joka palkittiin Yhdysvaltojen korkeimmalla sotilasansiomitalilla Medal of Honorilla. Elokuva sai erinomaisen vastaanoton kriitikoilta ja Gibson sai elokuvasta parhaan ohjauksen Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuudet. Elokuva palkittiin parhaan leikkauksen ja äänityksen Oscareilla vuoden 2017 gaalassa.
Avioliitot
Mel Gibson avioitui Robyn Mooren kanssa 7. kesäkuuta 1980. Pariskunnalla on seitsemän yhteistä lasta: (s. 1980, 1982, 1985, 1988, 1990 ja 1999). Gibson on katolilainen. Hänen vaimonsa oli anglikaani. Robyn Moore haki avioeroa Gibsonista huhtikuussa 2009 kolmen vuoden asumuseron jälkeen.
Gibson erosi edellisen naisystävänsä Oksana Grigorievan kanssa huhtikuussa 2010. Heillä on yhteinen tytär (s. 2009), jonka huoltajuudesta he taistelevat. Entinen naisystävä syyttää Gibsonia pahoinpitelystä.
Gibson on asunut vuodesta 2014 saakka avoliitossa Rosalind Rossin kanssa, joka on häntä 35 vuotta nuorempi. He saivat poikalapsen tammikuussa 2017.
Poliittiset näkemykset
Gibson tuomitsi 2004 kantasolututkimuksen ja ihmissikiöiden kloonaamisen ja tuhoamisen. Maaliskuussa 2005 hän vetosi Terri Schiavon puolesta. Hän myös kannattaa kuolemanrangaistusta.
Gibson liittyi monien muiden Hollywoodin tähtien kanssa vastustamaan Irakin sotaa ja on ylistänyt Michael Moorea ja tämän Fahrenheit 9/11 -elokuvaa. Gibsonin Icon Productionsin piti alun perin tuottaa elokuva, mutta hän luopui siitä viime hetkellä ja myi oikeudet Miramax Filmsille. Mooren mukaan huippurepublikaanit painostivat Gibsonia luopumaan elokuvasta.
Pidätys
28. heinäkuuta 2006 Gibson pidätettiin epäiltynä rattijuopumuksesta (1,2 promillea) Kaliforniassa. Vuotaneen poliisin raportin mukaan hän oli yhteistyöhaluton, uhkasi viranomaisia ja lausui juutalaisvastaisia ja muita kommentteja poliiseja kohtaan. Hän sanoi muun muassa juutalaisten olevan vastuussa kaikista sodista maailmassa, kehui naispoliisin rintoja ja yritti virtsata lattialle. Varsinkin juutalaisvastaisista kommenteista nousseen kohun jälkeen Gibson on tehnyt kaksi julkista anteeksipyyntöä.
Gibsonilla on synnynnäinen epämuodostuma, ”hevosenkenkämunuainen”, jossa munuaiset ovat liittyneet yhteen niin, että ne muodostavat hevosenkenkää muistuttavan kuvion.
Galaktinen tähtitiede
thumb|270px|Taiteilijan näkemys Linnunradasta ulkopuolelta katsottuna. Galaktinen tähtitiede on tähtitieteen osa-alue, joka tutkii Linnunrataa, sen syntyä ja kehitystä sekä sen sisältämiä kohteita. Se on vastakohta ekstragalaktiselle tähtitieteelle, johon kuuluvat kaikki Linnunradan ulkopuoliset kohteet.
Vaikka Linnunrata on kaikkein parhaiten tutkittu galaksi, ovat monet sen osat peittyneet tähtienvälisen aineen muodostamien pilvien taakse, jolloin niitä ei voida havaita näkyvän valon aallonpituuksilla. Sen sijaan käyttämällä muita aallonpituuksia, kuten infrapuna-, suurenergia- ja radiosäteilyä, on kokonaiskuva galaksistamme alkanut viime aikoina muodostua.
Tutkimuskohteet
Galaktinen tähtitiede voidaan jaotella tutkimuskohteen mukaan seuraavasti:
Survivor Series (2009)
Survivor Series 2009 on WWEn järjestämä vapaapainitapahtuma, joka järjestettiin Washington D.C.:ssä. Tapahtumassa oli kolme joukkue-eliminointiottelua. The Mizin, Mickie Jamesin ja Kofi Kingstonin joukkueet voittivat. Tunnusmusiikki vuonna 2009 oli "Get Thru This - Art Of Dying".
Lovro von Matačić
pienoiskuva|Lovro von Matačić Lovro von Matačić (14. helmikuuta 1899 Sušak – 4. tammikuuta 1985 Belgrad) oli kroatialainen kapellimestari ja säveltäjä. Matacic johti uransa aikana kaikkia Keski-Euroopan tärkeimpiä orkestereita sekä esiintyi merkittävimmissä oopperataloissa kuten La Scala ja Wienin Valtionooppera. Hän toimi lyhyen aikaa myös Staatskapelle Dresdenin ylikapellimestarina.
Molez
pienoiskuva|Pelinaikainen näkymä Molez on suomalaisen Fractile Gamesin kehittämä sivultapäin kuvattu Worms-henkinen ammuskelupeli, joka julkaistiin sharewarena MS-Dosille vuonna 1997. Vuonna 1999 peli julkaistiin freewarena.
Molezissa pelaajat ovat myyriä, jotka ammuskelevat toisiaan ruudun kokoisella alueella, joka koostuu tuhoutuvasta maa-aineksesta ja sinne tänne ripotelluista kivistä. Aseina myyrillä on muun muassa lapioita ja kranaatinheittimiä. Peliä voi pelata kahdesta neljään pelaajaa yhdellä koneella.
Vuonna 1998 Joosa Riekkinen ohjelmoi Lieron, josta tuli Molezia suositumpi.
Sorsimot
Sorsimot eli lettisorsimot (Glyceria) ovat heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu 40 lajia. Ne ovat monivuotisia, korkeaksi kasvavia karvattomia heiniä.
Suomessa on tavattu kahdeksaa eri sorsimolajia, joista ojasorsimo (Glyceria fluitans) on selvästi yleisin.
Nimistään huolimatta pohjansorsimot (Arctophila) ja suolasorsimot (Puccinellia) eivät kuulu sorsimoihin (Glyceria), vaan ovat sorsimoiden ohella omia sukujaan heinäkasvien heimossa.
Rafael López Gutiérrez
Rafael López Gutiérrez (28. helmikuuta 1855 Tegucigalpa, Honduras – 10. maaliskuuta 1924 Amapala, Honduras) oli hondurasilainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 1920–1924.
Gentlemen’s Quarterly
pienoiskuva|GQ:n logo Gentlemen’s Quarterly eli GQ on kansainvälinen kuukausittain ilmestyvä miestenlehti, joka käsittelee muun muassa miesten muotia, kulttuuria, seksiä ja urheilua. Lehti on suunnattu pääosin hyvin toimeentuleville miehille. Sen levikki oli vuoden 2003 lopussa 788 851.
Inkeri
Inkeri eli Inkerinmaa (, tai Ингерманландия, Ingermanlandija,  tai Ingerimaa,, vat. ja ink. Ingermaa) on Luoteis-Venäjällä sijaitseva historiallinen alue, joka nykyisin kuuluu Pietarin kaupunkiin ja sitä ympäröivään Leningradin alueeseen. Noin 15 000 neliökilometrin laajuinen alue ulottuu pohjoisessa Rajajokeen, lännessä Narvanjokeen ja Laukaanjokeen sekä idässä Laatokkaan ja Lavajokeen.
Rafael López Gutiérrez
López Gutiérrez oli Miguel R. Dávila kaudella 1909–1911 sota- ja laivastoministerinä. Myöhemmin hänestä tuli Tegucigalpan kuvernööri, ja hän toimi uudestaan sota- ja laivastoministerinä 1919–1920. López Gutiérrez organisoi Liberaalipuolueen vastaiskun, kun presidentti Francisco Bertrand ei ollut vuonna 1919 valmiina luopumaan vallasta vaan pyrki jatkamaan presidenttikauttaan. López Gutiérrez sai hallinnon vastaisille toimilleen tukea Nicaraguasta ja Guatemalasta. Bertrand luopui vallasta Yhdysvaltain puututtua asiaan. Seuraavana vuonna Hondurasissa järjestettiin vaalit, jotka López Gutiérrez voitti helposti.
Gentlemen’s Quarterly
Gentlemen’s Quarterly ilmeistyi ensimmäisen kerran vuonna 1933 Esquiren muotikatsauksena, jolloin se ilmestyi neljä kertaa vuodessa. Kuukausittaiseksi julkaisuksi se muuttui 1970-luvulla. 1983 lehdestä kehkeytyi Esquiren kilpailija päätoimittaja Art Cooperin monipuolistettua lehden linjaa.
Inkeri
Inkerin nimi todennäköisesti juontuu Inkereenjoen nimestä. Kansanetymologian mukaan Inkerin on sanottu saaneen nimensä ruotsalaiselta prinsessa Ingegerdiltä, joka meni vuonna 1019 naimisiin Novgorodin ruhtinaan Jaroslav I Viisaan kanssa. Eymundin saagassa kerrotaan, että Ingegerd sai Jaroslavilta myötäjäislahjaksi Laatokanlinnan ja siihen liittyvät maat. , jonka perusteella aluetta olisi kutsuttu Inkerinmaaksi eli Ingegerdin maiksi.
Rafael López Gutiérrez
Lokakuussa 1923 Hondurasissa järjestettiin presidentinvaalit, ja López Gutiérrez hyväksyi poikkeuksellisen vapaan vaalikampanjan. Vaaleissa ei kuitenkaan löytynyt voittajaa, sillä kukaan kolmesta ehdokkaasta ei saanut tarvittavaa äänimäärää. López Gutiérrez ilmoitti tammikuussa 1924 jatkavansa vallassa, kunnes uudet vaalit oltaisiin järjestetty. Hän ei kuitenkaan missään vaiheessa suostunut määrittelemään uutta vaalipäivää. Samaan aikaan vaaleissa eniten ääniä saanut Tiburcio Carías Andino julistautui presidentiksi, ilmeisesti United Fruit Companyn tuella, jolloin maassa syttyi aseellinen konflikti.
Gentlemen’s Quarterly
2009 GQ-lehden syyskuun numeroa ei toimitettu Venäjälle; numero jäi toimittamatta myös Suomeen. Venäjän osalta syyksi epäiltiin sitä, että lehdessä oli kriittinen ”Vladimir Putin’s Dark Rise to Power”-artikkeli. Freelance-toimittaja Scott Andersonin tekemä juttu käsittelee muun muassa virallisen linjan vastaisia näkemyksiä vuoden 1999 kerrostaloräjäytyksistä, joiden taustapiruksi on epäilty maan turvallisuuspalvelua. Julkisuuteen vuoti GQ:ta julkaisevan Conde Nastin edustajan Jerry S. Birenzin sähköpostimuistio, jonka mukaan lehden numeroa ei jaella Venäjällä. Muistion mukaan juttua ei myöskään julkaista internetissä eikä näytetä Venäjän viranomaisille, journalisteille tai mainostajille.
Inkeri
Inkeri oli itämerensuomalaisiin kansoihin kuuluvien vatjalaisten ja inkerikkojen kotimaa. Myös itäslaavilaista väestöä levittäytyi alueelle jo ensimmäisen vuosituhannen lopulla. Inkeri kuului Ruotsille vuonna 1617 solmitusta Stolbovan rauhasta aina suureen Pohjan sotaan, jolloin voidaan puhui Ruotsin Inkeristä. Tuolloin alueelle muutti paljon suomalaisia, joiden jälkeläiset tunnetaan inkerinsuomalaisina eli inkeriläisinä. Vastaavasti Tarton rauhan solmimisen jälkeen osa Länsi-Inkeriä liitettiin Viroon. Tämä alue tunnetaan nimellä Viron Inkeri. Nykyään sekin kuuluu Venäjään.
Gentlemen’s Quarterly
Suomen osalta jakelematta jättämisen syyksi arveltiin lähinnä sitä, että numeroita ei riittänyt maahan, mihin saattoi vaikuttaa syyskuun numeron kansikuvahenkilö Michael Jacksonin herättämä suuri kiinnostus keskeisemmillä markkinoilla. Virallista selitystä ei kuitenkaan saatu.
Inkeri
Maantiede
Inkerin kallioperä muistuttaa Pohjois-Viron geologisia olosuhteita. Vanhimmat kivilajit, kuten graniitti ja gneissi, ovat Suomeen verrattuna hyvin syvällä, Nevajoen ympäristössä 300 metrin ja etelämpänä jopa 400 metrin syvyydessä. Niitä peittävät nuoremmat kerrostumat, jotka ovat peruskalliona Pohjois-Inkerissä ja suuressa osassa Länsi-Inkeriä. Kambrikauden aikana muodostuneet hiekkakivet, saviliuskeet ja savet leimaavat kapeana vyöhykkeenä maaperää Narvasta aina Laatokalle saakka. Inkerin ylänköä dominoivat ordovikikauden kalkkikivet, dolomiitit ja hiekkakivet. Alueen eteläosista alkaa Venäjälle ulottuvat devonikauden muodostumat, lähinnä punainen hiekkakivi, merkeli ja savi.
Maalajit ovat tyypillisiä podsolimaita, joiden kerrokset ovat maanviljelysalueilla kuitenkin sekoittuneet. Mekaaniselta koostumukseltaan Inkerinmaalla tavataan neljää maalajityyppiä: 1) lännessä, Suomenlahden rannikolla ja Nevasta pohjoiseen hiekka- ja moreenimaata, 2) Keski-Inkerin ylängöllä kalkkipitoista savimaata, 3) etelässä ja kaakossa muita kevyitä savimaita sekä 4) turvemaat, joita on yksittäisinä alueina kaikkialla.
Inkeri on kokonaisuutena alavaa maata. Erityisesti Nevan laakso ja Laatokan rannikko on tasaista, samoin lännessä, etelässä ja idässä maaperä on alavaa ja usein soista. Keski-Inkerin ylängön korkeimmat kohdat kohoavat kuitenkin 150 metriä merenpinnan yläpuolelle. Ylängön koillisosassa Tuutarin kukkuloilla sijaitsevat koko Inkerin korkeimmat kohdat: Äijänmäki (168 metriä) ja Pulkkalanmäki. Ylängön pohjoisrajana on Suomenlahden rantapenkere, joka yhtenäisenä vallina ulottuu Jaaman ja Kattilan seuduilta Tuutarin ja Saaren tienoille Pietarin eteläpuolelle. Ylänköalue on tasaista ja avointa, samoin sieltä puuttuvat vaihtelua lisäävät vesistöt, jotka ovat tyypillisiä Pohjois-Inkerissä.
Suomenlahden tasaista rannikkoa halkovat runsaat joet ja purot, suurimpana lännessä Laukaanjoki. Soita on Inkerinmaalla kaikkialla lukuun ottamatta Keski-Inkerin ylänköä. Eniten soita on maan länsi-, etelä- ja itälaidalla sekä Pohjois-Inkerin Laatokan-puoleisella rannikolla.
Suomenlahden pohjukka on matalaa ja vesi vähäsuolaista. Suurimmat lahdet ovat Narvan, Laukaan, Kaprion ja Pietarin lahdet. Jokia ja järviä on paljon, mutta ne ovat pääasiassa pieniä. Suuri poikkeus on Nevajoki, joka on 74 kilometriä pitkä ja keskimäärin 500 metriä leveä. Putous on Laatokasta Suomenlahteen vain 4 metriä. Lännempänä Suomenlahteen laskevista joista merkittävimmät ovat Narvanjoki ja Laukaanjoki. Narvanjoen tekoallas Narvan kaupungin yläpuolella on pinta-alaltaan yli 190 km². Laukaanjoki on 300 kilometriä pitkä. Järviä on eniten Pohjois-Inkerissä, muun muassa Siestarjoenjärvi, Hepojärvi ja Lempaalan järvet. Länsi-Inkerissä on myös runsaasti pieni järviä, mm. Koppano, Baabina ja Valkeajärvi. Suurin järvi on Euroopan suurin järvi Laatokka, josta tosin vain lounaiskulma rajoittuu Inkeriin.
Väestö
pienoiskuva|Inkerin väestö kartassa, joka perustuu Köppenin laatimaan karttaan vuodelta 1849. Vaaleansinisellä vatjalaiset, punaisella inkerikot, keltaisella äyrämöiset, vihreällä savakot, violetilla virolaiset ja tummansinisellä saksalaiset.
Leningradin alueen asukkaista on venäläisiä 90 %. Alkuperäiskansat inkerikot, vatjalaiset ja suomalaiset (inkeriläiset) ovat marginaalivähemmistöjä, joista etenkin inkerikot ja vatjalaiset ovat kuolleet lähes sukupuuttoon. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Leningradin alueen 1,6 miljoonasta asukkaasta suomalaisia oli 0,5 % eli vajaat 8 000 henkeä. Inkerikkoja oli 177 ja vatjalaisia vain 12 henkeä.
Inkerin alkuperäisväestöä ovat itämerensuomalaiset vatjalaiset ja inkerikot (inkeroiset eli isurit). Slaavilaiset heimot levittäytyivät alueelle ensimmäisen vuosituhannen lopulla. Keskiajalla slaavien välityksellä levisi kristinusko sen ortodoksisessa (kreikkalaiskatolisessa) muodossa. Ylimystö ja hallitseva luokka oli jo uuden ajan alussa venäläistä, maaväestö valtaosin suomensukuisia. Suomalaisia alkoi muuttaa alueelle Viipurin ja Käkisalmen lääneistä 1610-luvulla. Myöhemmin 1600-luvulla muuttajia tuli Savosta sekä Viipurin läänistä, erityisesti Äyräpään kihlakunnasta.
Hundested
Hundested on kaupunki ja entinen kunta Tanskassa Region Hovedstadenin hallinnollisella alueella Sjællandin pohjoisosassa. Hundestedin kunta lakkautettiin 1. tammikuuta 2007 kuntauudistuksessa. Se liitettiin Frederiksværkin kuntaan, josta muodostettiin Frederiksværk-Hundestedin kunta. Tämän uuden kunnan pinta-ala on 120 km² ja asukasluku 30 253 henkeä (2007).
Inkeri
Väestö
Savosta, Jääskestä, Lappeelta ja Viipurista tulleita nimitettiin savakoiksi ja Kannakselta tulleita äyrämöisiksi. Yhdessä nämä ryhmät muodostivat pohjan Inkerinmaan suomalaisväestölle eli inkerinsuomalaisille. Vuoteen 1675 mennessä Pohjois- ja Keski-Inkeri luterilaistuivat ja suomalaistuivat käytännössä kokonaan. Länsi-Inkerissä ortodoksisuus säilytti asemansa enemmistön uskontona.
Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen Inkerinmaa alkoi venäläistyä. Pietaria ympäröivällä maaseudulla suomalaisuus säilyi 1900-luvulle saakka: vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan Neuvosto-Venäjällä asui 114 831 "Leningradin suomalaista" (eli inkerinsuomalaista). Rohkeampien arvioiden mukaan Inkerissä asui 150 000 suomalaista. Stalinin kaudella suomalaisväestön olot vaikeutuivat, alkoivat Stalinin vainot ja karkotukset. Toisen maailmansodan aikana Inkerinmaa käytännössä tyhjennettiin inkeriläisistä. Länsi- ja Keski-Inkeri joutui saksalaisten miehittämäksi syksyllä 1941. Suomen kanssa tehdyn sopimuksen mukaan alueen suomalaisväestö (myös vatjalaiset ja inkeroiset) evakuoitiin Suomeen 1943 ja 1944. Kaikkiaan Suomeen saapui yli 63 000 inkeriläistä. Puna-armeijan valvontaan jääneiltä inkeriläisalueilta karkotettiin talvella 1942–1943 arviolta 20 000–30 000 inkeriläistä Siperiaan leireille. Aihe on jossain määrin edelleen vaiettu Suomessa, vaikka toisinaan sitä nimitetään inkeriläisten kansanmurhaksi.
Moskovan välirauhan jälkeen 55 000 inkeriläistä palautettiin Neuvostoliittoon, missä heidät asutettiin Sisä-Venäjälle, Kalininin (Tverin), Novgorodin, Pihkovan, Velikije Lukin ja Jaroslavlin alueille, eikä heillä ollut paluuta kotiseudulleen ennen 1950-luvun puoltaväliä. Sodan jälkeen monet inkerinsuomalaiset muuttivat Karjalaan ja Neuvosto-Viroon. Toisesta maailmansodasta lähtien inkeriläiset ovatkin olleet hajaannuksessa. 1990-luvun alusta lähtien heitä on muuttanut paluumuuttajina Suomeen yli 25 000.
Esihistoria ja keskiaika
Inkerin vaiheista ennen 1000-lukua on vain vähän tietoa, sillä paikalliset, itämerensuomalaisten itäryhmän kulttuurit jättivät niukasti arkeologisia jälkiä itsestään. Keskiajan alkuun asti alueella asui kuitenkin vain suomensukuisia heimoja. Muinaisvenäläiset heimot asettuivat ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella Keski-Inkerin ylängölle, missä ne joutuivat tekemisiin suomalaisheimojen kanssa. Pohjoista kohti suuntautuneen slaavilaisekspansion myötä jäivät suomensukuiset heimot Novgorodin valtion alaisuuteen. Inkerinmaan eteläpuolisilla alueilla slaavilaisväestö kasvoi enemmistöksi keskiajan kuluessa.
Inkerinmaan itärajan tuntumassa, Olhavanjoen suussa sijaitseva Laatokanlinna (Staraja Ladoga) syntyi 750-luvulla. Sillä oli suuri merkitys Venäjän valtakunnan muodostumisessa. Viikinkisaagoissa (Eymundar þáttr hrings) kerrotaan, että Ruotsin kuninkaan Olavi Sylikuninkaan tytär Ingegerd meni naimisiin Novgorodin ja Kiovan suuriruhtinaan, Jaroslav I Viisaan kanssa vuonna 1019. Ingegerd sai Jaroslavilta häälahjaksi Laatokanlinnan ja siihen liittyvät maat (Aldeigjuborg ok þat jarlsríki, er þar fylgði). Siitä lähtien aluetta on kutsuttu nimellä Inkeri (eli Ingegerdin maat).
Inkerin asukkaat omaksuivat ortodoksisen kristinuskon viimeistään 1200-luvun alkupuolella, luultavimmin kristillinen vaikutus juontuu jo vuoden 1000 tienoilta. Heidän kerrotaan taistelleen Novgorodin ruhtinas Aleksanterin puolella taistelussa Ruotsia vastaan vuonna 1240. Lisänimen Nevski (nevalainen) saanut Aleksanteri liitti Inkerinmaan osaksi itäistä kulttuuripiiriä. Ruotsalaiset kilpailivat Novgorodin kanssa ja perustivat 1300 lyhytaikaisen Maankruunun linnan nykyisen Pietarin paikalle. Kalparitarit miehittivät länsiosaa ja perustivat Kaprion linnan. Vuonna 1478 Venäjä liitti Inkerin itseensä, mutta alueesta käytiin taisteluja 1500-luvulla.
Ruotsin vallan aika
Inkerin sodassa Ruotsi valtasi Inkerin itselleen. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Ruotsin voitot vahvistettiin. Karjalaisten ja pääasiassa savolaisten muutto Inkeriin alkoi. Venäläisiä tai ortodoksisia karjalaisia pakeni Venäjän puolelle. Vuonna 1642 Inkerin hallinnollinen keskus siirrettiin Tartosta Nevanlinnaan. Venäläisten tuhottua kaupungin vuonna 1656 lääninhallinto siirrettiin kuitenkin Narvaan. Ortodoksien pako Venäjälle ja luterilaisten tulo alueelle synnytti jännitteitä Venäjän ja Ruotsin välille.
Vuosina 1656–1658 käydyssä ruptuurisodassa Venäjä hyökkäsi Inkeriin, mutta sodan lopputuloksena rajat eivät muuttuneet. Sota aiheutui suuresta ortodoksien muuttoliikkeestä Venäjän puolelle sekä ortodoksien luterilaistamisesta. 1600-luvulla noin 20 000 ihmistä muutti Ruotsille siirtyneestä Inkeristä Venäjälle.
Venäjän vallan aika
Suuressa Pohjan sodassa 1702–1703 Pietari Suuri valloitti Inkerin ja aloitti Pietarin, uuden pääkaupungin, rakentamisen. Vuonna 1708 alueesta tuli Inkerin ja vuonna 1710 Pietarin kuvernementti. Ruotsi luovutti alueen virallisesti Uudenkaupungin rauhassa 1721 Suuren Pohjan sodan päätteeksi.
Inkeri Venäjän vallankumouksen pyörteissä
Vuoden 1917 vallankumousten ja myöhempien levottomuuksien aikana lähti Inkeristä arviolta 8 000 henkeä Suomeen ja yli 1 000 henkeä Viroon. Heistä suuri osa palasi olojen rauhoituttua takaisin.
pienoiskuva|[[Kirjasalon tasavalta|Pohjois-Inkerin julkaisema postimerkki]] Helmikuun vallankumouksen aikaan inkeriläisten keskuudessa heräsi itsenäisyysliike, joka vaikutti erityisesti Pohjois-Inkerissä. Suomalaiset tekivät yhdessä virolaisten ja valkoisten venäläisten kanssa retkiä Inkeriin, jotka olivat osana heimosotia. Pohjois-Inkeri mm. julkaisi omaa postimerkkiä. Inkerin asioiden hoitaja heimopolitiikan aikoina oli Inkerin Väliaikainen Hoitokunta. Pohjois-Inkerissä oli muutaman kylän itsehallintoalue, joka tunnettiin nimellä Kirjasalon tasavalta. Tarkoituksena oli liittää Pohjois-Inkeri Suomeen ja inkeriläisten asuinalueen länsiosa Viroon, mutta Tarton rauhassa 1920 inkeriläisalue jäi osaksi Neuvosto-Venäjää. Rauhanteon yhteydessä Venäjä mainitsi inkeriläisten kulttuuriautonomian, mutta siitä ei ole sanaakaan sopimuksessa.
Tarton rauhansopimuksen mukaisesti osa Länsi-Inkeriä liitettiin Viroon. Tästä alueesta ei käytetty rauhansopimuksessa mitään erityistä nimeä, vaan puhuttiin vain yleisesti Narvajoen itäpuolisista alueista. Suomessa alueesta käytettiin nimeä Viron Inkeri. Narvajoella oli Virolle strategista merkitystä, ja sen jääminen kokonaan Viron puolelle oli suuri voitto. Näin Viro onnistui siirtämään Venäjän vastaista rajaansa 5-10 km itään päin.
Inkeriläisten syrjintä
Inkerinmaan syöksykierre alkoi kohta kommunistien tekemän Lokakuun vallankumouksen jälkeen. Maakunnan jouduttua takaisin Venäjän valtaan, aiemmin 1700-luvun alussa luterilainen kirkko oli jäänyt ainoaksi inkeriläisiä yhdistäväksi viralliseksi tahoksi. Mutta vallankumouksen jälkeen aloitettu uskontojen vainoaminen johti yrityksiin korvata kirkko aluksi suomenkielisellä sivistyselämällä, joka pääsikin hyvään alkuun. Kommunistien keskinäinen valtakamppailu johti pian maltillisen suuntauksen, menševikkien häviöön ja yksinvaltiaiksi nousivat kansallismieliset eli bolševikit. Yhteiskunnan muuttaminen sai entistä rajumpia muotoja. Maatalouden kollektivisointi ja Suomen vastaisen rajaseudun etninen puhdistus johtivat 1930-luvulla kymmenientuhansien inkeriläisten karkottamiseen muille Neuvostoliiton alueille. Samassa yhteydessä teloitettiin ja sai surmansa tuhansia ihmisiä.
Inkeriläiset olivat lähinnä länsimaisen kirkkokuntansa vuoksi olleet epäilyttävien vierassyntyisten maineessa jo keisariajalla. Vallankumouksen jälkeen valtaväestön tuntemaan kansalliseen epäluuloon liittyi vielä Leningradin poliittisen johdon käsitys inkeriläisistä takapajuisina ja vallankumouksen vastaisina. Valtakunnanrajan kahden puolin asuvat vähemmistökansallisuudet nähtiin turvallisuutta vaarantavina tekijöinä. Josif Stalinin aikana 1930-luvulla jonkinasteinen autonomia lopullisesti päättyi. Inkeriläisten suomenkielinen yhteiskunnallinen elämä kouluineen ja kirkkoineen lakkautettiin. Vuoteen 1938 mennessä kaikki suomalaiset seurakunnat oli lakkautettu.
Sota jakaa Inkerinmaan kahtia
Saksan miehitettyä Leningradin aluetta toisessa maailmansodassa inkeriläisemigranttien perustama Inkerin asiain hoitokunta toivoi, että Inkeri liitettäisiin Suomeen. Saksalaiset puolestaan haluavat nälänhädän uhan vuoksi poistaa inkeriläissiviilit pois armeijansa hallitsemalta sotatoimialueelta ja aloittivat inkeriläisten kortistoinnin marraskuun puolesta välistä 1941. Saksan Suomen-suurlähettiläs Wipert von Blücher ehdotti 9. joulukuuta 1941, että Suomi ottaisi vastaan 50 000 inkeriläistä.
Inkeriläistä maaseutua jäi myös Leningradin saarron sisäpuolelle sekä Kannaksella että erillisessä Tyrön ja Hevaan saarekkeessa (Oraniembaumskii platsdarm). Tyrön ja Leningradin väliseltä sotatoimialueelta evakuoitiin siviilit Kannaksen puolelle Toksovaan jo syksyllä 1941. Saarron sisällä ankara ruokapula yltyi pian nälänhädäksi. Sotilaat teurastivat yksityisten karjan, pää ja sorkat jätettiin taloon, muu osa meni yhteiskunnalle. Myös kotipalstoilta korjatusta sadosta oli luovutettava suurin osa. Paikkakunnalle evakuoitujen tilanne puolestaan kärjistyi nopeasti nälkäkatastrofiksi, etenkin kun yhteiskunnan jakama päivittäinen leipäannos keskitalvella hupeni 125 grammaan. Tämän lisäksi salainen poliisi sepitti talvella 1942 Leningradissa syytöksen, jonka mukaan inkeriläiset hautoisivat kapinaa. Korkeimman valtiojohdon päätöksellä kevättalvella 1942 saarrosta karkotettiin 28 000 inkeriläistä. Saksalaiset ja suomalaiset Tyrön motista liitettiin samaan joukkoon. Karkotettavat kuljetettiin kuorma-autoilla Laatokan Jäätien kautta selustaan ja edelleen rautateitse ja jokiproomuilla Pohjois-Siperiaan, Laptevinmeren rannalle. Nälänhädän heikentämistä karkotetuista pääsi hengissä perille vajaa kolmannes. Inkeriläisten mukana saarron sisältä katosi suurin osa maanviljelysväestöä.
Elintarviketilanne heikkeni myös Saksan valtaamalla Inkerinmaalla. Tuhannet suomalaiset olivat joutuneet jättämään kotinsa sotatoimialueella. Nälkä pakotti myös rauhallisemmilla alueilla asuvat inkeriläiset liikkeelle ensin pakolaisleireille ja kauemmas Viroon. Ostlandin valtakunnankomissariaatin SS-Brigadeführer Walter Stahlecker vieraili Suomessa 20. tammikuuta 1942 kertoen saksalaisten väestönsiirtosuunnitelmista ja inkeriläisten nälänhädästä. Hän suhtautui myönteisesti inkeriläisten siirtämiseen Suomeen, mutta piti asiaa poliittisena, minkä vuoksi aikomusta ei voinut julkaista ilman poliittisen päätöksenteon vahvistusta. Suomalaiset päättivät lähettää asiaa tutkimaan Pelkosen komission, johon kuuluivat lehtori Lauri Pelkonen, pastori Juhani Jääskeläinen, valtiollisen poliisin esittelijä Kaarlo Stendal sekä kapteeni Jukka Tirranen Itä-Karjalan sotilashallinnosta.
Suomen elintarviketilanne muodostui kireäksi keväällä 1942. Kesällä 1942 noin 183 000 karjalaista kuitenkin pääsi muuttamaan jatkosodassa takaisin vallatuille alueille ja Suomea uhkasi työvoimapula. Suomen hallituksen kielteisyys inkeriläisten vastaanottamiselle lieveni ja Suomen Saksan-suurlähettiläs Toivo Kivimäki ehdotti 10 000 inkeriläisen tai virolaisen maanviljelijän siirtämistä Suomeen työvoimaksi. 20 000 inkeriläistä oli jo paennut heikkoa elintarviketilannetta Viroon.
Inkeriläisten siirtyminen Viroon ja Suomeen sopi Saksan suunnitelmiin Leningradin alueen asuttamisesta saksalaisilla. Inkeriläisten asuma-aluetta ei aiottukaan kaavailla luovutettavaksi Suomelle, vaan osittain itäministeriön kanssa kilpailevan SS:n Idän yleissuunnitelmaan laatiman tarkennuksen perusteella alue aiottiin asuttaa 25 vuoden kuluessa 350 700 saksalaisella. Alkuperäisväestö oli tarkoitus karkottaa tai surmata.
Kun Suomen työvoimatarve pysyi suurena ja saksalaiset olivat jo sijoittaneet virolaisia ja inkeriläisiä sotataloutensa palvelukseen mm. tuotannossa, suomalaiset alkoivat haluta inkeriläisiä Suomeen työvoimaksi, kun taas Saksan halukkuus luovuttaa heitä Suomeen muuttui vastustukseksi. Saksan maavoimien esikunta (OKH) ja Saksan valloitettujen Itäalueiden ministeriö vastustivat inkeriläisten siirtoa Suomeen työvoimaksi, kun taas Suomen hallitus oli valmis ottamaan vastaan 40 000 inkeriläistä kertasiirrolla. 23. tammikuuta 1943 Saksan ulkoasiainministeriö ilmoitti suostuvansa enintään 12 000 inkeriläisen siirtoon. Saksan valtakunnanhallitus ratkaisi asian 5. helmikuuta lähinnä poliittista suosiollisuuttaan. Siirrettäviksi suunnitelluista oli 8 000 työkykyisiä miehiä. Siirrossa pyrittiin pitämään perheitä koossa. Siirtoa varten nimitettiin Helasen komissio, joka lähti tutkimaan asiaa Tallinnaan 25. helmikuuta.
Siirrot Suomeen
Ensimmäiset vapaaehtoiset inkeriläisten siirrot alkoivat 29. maaliskuuta 1943 Kloogan leiriltä. 302 siirtolaista siirtyi Paldiskin satamassa yhteysalus S/S Arandaan. Kuljetuksia suoritettiin 2–3 päivän väliajoin Hangon leirille. Huhtikuun alkupuolella Arandan tueksi kuljetuksiin lisättiin S/S Suomi, joka kykeni kuljettamaan 450 matkustajaa. Heinäkuussa kolmanneksi alukseksi kuljetuksiin alkoi osallistua miinalaiva Louhi. Reitillä olivat ongelmana merimiinat, joita jouduttiin raivaamaan. Syksyllä kuljetukset siirrettiin yöaikaan tapahtuviksi Neuvostoliiton ilmavoimien toiminnan tehostuttua Suomenlahdella. Siirrot olivat vapaaehtoisia ja perustuivat jo Pelkosen komission uhanalaisimmiksi määrittelemiin lähimpänä rintamalinjaa asuvien inkeriläisten keskuuteen.
Siirroista laadittiin loppupöytäkirja 17. lokakuuta
Sotilaallisen tilanteen kehityttyä Saksalle epäedullisesti ryhtyivät Viron kenraalikomissariaatti ja Saksan pohjoinen armeijaryhmä evakuoimaan inkeriläisaluetta sotilaallisista syistä riippumatta Suomen kanssa aikaisemmin sovitusta vapaaehtoisesta evakuoinnista. Suunnitelman mukaan alueelta evakuoitavat, joita Suomi ei myöhemmin halua, voidaan sopia myöhemmin. Asiassa oli ollut aktiivinen Viron kenraalikomissariaatin Erwin Schott riippumatta Saksan valloitettujen Itäalueiden ministeriöstä ja Saksan ulkoasiainministeriöstä. Evakuoinnin oli tarkoitus tapahtua kuukauden aikana ja se aloitettiin 15. lokakuuta.
Valloitettujen itäalueiden ministeriö ja ulkoasiainministeriö hyväksyivät aloitetut siirrot. 2. marraskuuta saksalaiset hyväksyivät 40 000 inkeriläisen siirrot kustantaen siirron alkuosan satamaan. Sopimus siirroista tehtiin 4. marraskuuta. Myöhemmin sovittavaksi jäi vain työpalveluksessa olevien inkeriläisten siirto. Inkerinmaata koskevat tiedot toisen maailmansodan ajalta päättyvät yleensä tähän.
Sodan jälkeen
63 000 ihmistä siirrettiin Suomeen toisen maailmansodan aikana, mutta Neuvostoliitto vaati heitä takaisin vuonna 1944. Samaan aikaan Leningradin alueen (oblastin) viranomaiset myivät inkeriläisten ehjiksi jääneet tyhjät talot ja rakennukset venäläisille. Suomesta palaajat kuljetettiin venäläisille alueille, kuten Pihkovan, Tverin, Novgorodin maaseudulle ym. Jotkut joutuivat kauemmaskin, kuten Kazakstaniin, minne jo 1930-luvulla oli karkotettu paljon varakkaiksi luokiteltuja inkeriläisiä talonpoikia. Sodan jälkeen monet Suomessa olleet yrittivät palata kotiseudulle ja hankkivat jopa sitä varten lupia ylemmiltä viranomaisilta. Uudet asukkaat kuitenkin vastustivat ankarasti inkeriläisten paluuta ja estivät paikallisviranomaisten avulla useimpien asettumisen entisille kotipaikoille.
Neuvostoliiton romahdettua vuonna 1991 jäljelle jääneiden inkeriläisten on sallittu muuttaa paluumuuttajina Suomeen. 1990-luvulta lähtien Suomen hallitus on tukenut Inkeri-projektien puitteissa muun muassa kirkollisia toimintoja ja vanhusten terveydenhuoltoa Inkerissä ja Virossa. Inkeriläisten oma kansallinen luterilainen kirkko, Inkerin kirkko, aloitti itsenäisen toimintansa vuonna 1992.
Kansalliset symbolit
Inkerin vaakunalla on pitkät historialliset perinteet. Sen symboliikka periytyy 1580-luvulla laaditusta Iivananlinnan vaakunasta, vaikka värit ovat myöhemmin muuttuneet. Vasemmassa ylänurkassa oli keltainen risti kuvaamassa kristinuskon läntistä kirkkokuntaa. Nykymuotoonsa se vakiintui 1700-luvulle tultaessa. Siinä kultaisella (keltaisella) kentällä on sakaraharjainen vastapalkkinen, punainen muuri, jonka päällikkeenä on aaltokoroinen sininen vastapalkki. Kruununa on herttuakunnan kruunu.
Inkerin kansallislaulu on Mooses Putron 1888 säveltämä ja sanoittama Nouse, Inkeri!, joka kantaesitettiin yleisinkeriläisillä laulujuhlilla 1899. Hymnin toisen säkeistön sanat on kirjoittanut Paavo Räikkönen.
Uusin kansallinen symboli on kansalliskukka, joksi Inkerin kulttuuriseuran järjestämässä äänestyksessä valittiin 1996 keto-orvokki. Kukan värit sininen ja keltainen muistuttavat lipun väreistä. Kukan sitkeys ja vaatimattomuus kuvastaa omalla tavallaan inkeriläisyyttä.
Inkerin eepos on yhteinen Karjalankannaksen kanssa, ja sen nimi on Iku-Ruotus. Teoksen on laatinut Arvo Survo.
Inkerin suomalaismurteet
Inkeriläiset puhuivat murteita, jotka olivat hyvin lähellä Karjalankannaksella puhuttuja kaakkoismurteita (eli niin sanottuja Karjalan murteita) ja toisaalta lähellä inkeroiskieltä. Inkerin suomalaiseksi laskettava väestö jakautui ennen toista maailmansotaa kolmeen murreryhmään, äyrämöisiin, savakoihin ja Narvusin suomalaisiin. Pietarin kaupungin runsaslukuisen suomalaisväestön puhekielestä ei ole muistiinpanoja, mutta kirjakielen vaikutus siinä oli huomattavan suuri verrattuna inkeriläismurteisiin.
Inkerin äyrämöiset polveutuivat osaksi Äyräpään kihlakunnasta Länsi-Kannakselta tulleista uudisasukkaista sekä osaksi inkeroisista kanta-asukkaista. Äyrämöismurteet sekä Suomessa että Pohjois-Inkerissä ja Inkerinmaalla muistuttivat paljon toisiaan. Savakot olivat Äyräpäätä kauempaa sekä Savon eri kihlakunnista Inkeriin muuttaneiden jälkeläisiä. Heidän murteensa oli kuitenkin lähellä itäisen Kannaksen ja Saimaan etelärannan kaakkoismurteita. Savakkomurteita puhuttiin monin paikoin Pohjois- ja Keski-Inkerissä sekä koko Itä-Inkerissä.
Länsi-Inkerin Narvusin suomalaiset erosivat muista inkeriläisistä murteensa ja alkuperänsä puolesta. Heidän puhumansa kieli edustaa läntisempää murretta, jolla on yhteisiä piirteitä Viipurinlahden ja Kymijoen välisen rannikon murteiden kanssa. Heitä oli sotienvälisenä aikana arviolta 3000 henkeä eli vain muutama prosentti Inkerin suomalaisväestöstä.
Tyypillisiä piirteitä Inkerin suomalaismurteille ovat esimerkiksi ts-yhtymän säilyminen (metsä, vitsa), sananloppuisten vokaalien kato (talos, kotont), perfektin partisiippimuodot mänt, ottant, ei tult, ei sanont, persoonapronominit mie ja sie, hää/heä/hiä, myö, työ, hyö sekä sk-yhtymän astevaihtelu (sisko : sison, laskee/laskii : lasettii). Yksikön kolmannessa persoonassa käytetään määrätapauksissa aina labiaalistuneita muotoja: tulloo/tulluo, männöö/männyö jne. Monikon kolmannessa persoonassa käytetään muotoja antaat/antuat, ottaat/ottuat. ('antavat', 'ottavat'), antoit, ottiit ('antoivat', 'ottivat'). Myös kaakkoismurteille tyypillinen -loi-monikko oli yleinen (taloloi, tyttölöi eli 'taloja', 'tyttöjä'). Myös kantasuomen kr-, tr- konsonanttiyhtymien säilyminen oli tavallista erityisesti Soikkolan, Kaprion ja Tyrön äyrämöismurteissa esim. nakraa ('nauraa'), kakra ('kaura'), atra ('aura').
Vuosisatoja jatkunut rinnakkaiselo venäjän kielen naapurissa on tuonut inkeriläismurteisiin huomattavan määrän lainasanastoa. Sanasto kattaa monia elämän osa-alueita, kaupasta ja elinkeinoista ja arkipäivän esineistöön.1900-luvun kuluessa venäjän vaikutus ulottui myös kielen muille tasoille: idiomeihin, lauseoppiin eli lauserakenteisiin ja sanajärjestykseen.
Kielelliset olosuhteet vaihtelivat Inkerinmaalla suuresti. Vielä Neuvostoliiton alkuaikoina 1920- ja 30-luvuilla oli maaseutuväestö hyvin suomenkielistä, ja kylissä saattoi tulla toimeen täysin ilman venäjän kielen taitoa. Venäjän taito kuitenkin levisi nopeasti erityisesti kaupunkiin muuttamisen myötä. Varsinainen venäläistäminen alkoi 1930-luvun puolivälissä, ja karkotuksessa toisen maailmansodan jälkeen kielenvaihto tapahtui nopeasti.
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
pienoiskuva|Inkerin historiallisten luterilaisten seurakuntien rajat 1930-luvun alkupuolella. Seuraavassa on lueteltu Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat, niihin kuuluneiden kylien lukumäärät, seurakuntien väkiluvut vuonna 1917, seurakuntien kirkot ja rovastikunnat, johon seurakunnat kuuluivat.
Luettelo Euroopan valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin
Tämä on luettelo Euroopan valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin. Luettelo on osa artikkelikokonaisuutta, joka on sivulla Luettelo valtioiden johdon vierailuista Yhdysvaltoihin.
Vihan riivaama
Vihan riivaama (One-Eyed Jacks) on Marlon Brandon ohjaama lännenelokuva vuodelta 1961. Elokuva on Brandon ainoa elokuvaohjaus. Sen viimeistelystä ja lopullisesta leikkauksesta huolehti studio.
Elokuvaa pidetään visuaalisesti loistokkaana. Käsikirjoituksen pohjana oleva romaani on Billy the Kidin tarinan mukaelma. Pina Pellicer tekee elokuvassa ensimmäisen roolinsa Yhdysvalloissa. Hän kuoli parin vuoden kuluttua 30-vuotiaana.
Elokuvalla on hankala historia. Ohjaajiksi oli alun perin suunniteltu Stanley Kubrickia ja Sam Peckinpahia. Sam Peckinpah oli alkujaan mukana käsikirjoituksen teossa. Brando kutsui uransa alussa olevan Kubrickin tekemään käsikirjoitusta ja ohjaamaan. Kubrickin sovittu puolen vuoden toimeksianto ehti kuitenkin päättyä käsikirjoitusta työstettäessä, ja pian Brando ryhtyi itse ohjaajaksi. Elokuvan budjetti ylittyi, aikataulu petti, eikä työ pysynyt käsissä.
Juoni
Pankkiryöstäjä Dad Longworth (Karl Malden) pettää keikan jälkeen kaverinsa Rion (Marlon Brando), joka joutuu vankilaan viideksi vuodeksi. Sillä aikaa Longworth pääsee pienen kaupungin seriffiksi ja on perustanut perheen. Vapauduttuaan Rio palaa maisemiin, rakastuu Dadin tytärpuoleen Louisaan. Rio saa väärin syytettynä hirttotuomion, ja hänet pidätetään mutta hän karkaa Louisan avulla. Paetessaan hän ampuu Longworthin. Loppukohtauksessa Louisa ja Rio hyvästelevät ja Louisa tajuaa, ettei heillä ole yhteistä tulevaisuutta.
Trinity College (Cambridge)
200px|thumb|left|Trinity Collegen pääsisäänkäynti, Great Gate, joka johtaa Great Courtille. Portin yläpuolella [[Henrik VIII (Englanti)|Henrik VIII:n patsas.]]
242px|thumb|right|Great Court, Trinity College, Cambridge. Trinity College on suurin Cambridgen yliopiston 31 collegesta. Sen perusti Englannin kuningas Henrik VIII vuonna 1546 yhdistämällä kaksi varhaisempaa collegea, King's Hallin (perustamisvuosi 1317) ja Michaelhousen (perustamisvuosi 1324).
Alusta alkaen Trinity Collegen varallisuus oli kuitenkin monin verroin suurempi kuin edeltäjiensä yhteenlaskettu varallisuus; huomattavan osan lisävaroista Henrik VIII hankki luostarien lakkauttamisen yhteydessä. Kuningatar Elisabet I:n nimitettyä Thomas Nevilen Trinityn masteriksi vuonna 1593 collegen rakennuskanta alkoi hahmottua sellaiseksi, kuin sen nykyään tunnemme. Tältä ajalta ovat peräisin Great Court, Nevile's Court ja ruokasali. Myöhemmin Isaac Barrow'n ollessa Trinityn masterina Sir Christopher Wren sai suunnitellakseen kirjaston, erään hienoimmista Trinityn rakennuksista, jonka tunnemme nimellä Wren Library (valmistumisvuosi 1695).
Trinity on Cambridgen ja Oxfordin (ts. Oxbridgen) collegeista varakkain, ja sen omaisuuden arvioidaan olevan noin 700 miljoonaa puntaa.
Great Court Run
Great Court Run on juoksukilpailu, jonka tavoitteena on juosta Trinity Collegen Great Courtin ympäri (341 metriä) siinä ajassa, joka kuluu tornikellon lyödessä keskipäivän lyönnit (n. 43 sekuntia). Jotkut Trinityn opiskelijat yrittävät tätä ennen jokavuotista matrikulaatiopäivällistä. Traditio on tullut ikuistetuksi brittiläiseen draamaelokuvaan Tulivaunut, jota ei kuitenkaan ole kuvattu Trinity Collegessa.
Myyty maa
Myyty maa edustaa Heikkisen mukaan tyylilajiltaan ”sce-fiä” eli scenario fictionia. Scefi kertoo tieteisfiktion tavoin tulevaisuudesta, mutta kirjailijan mielikuvitus ei scefissä laukkaa vapaasti, vaan siinä etsitään tässä ajassa olevia signaaleja ja trendejä, ja niiden avulla maalataan mahdollinen – jopa todennäköinen – skenaario tulevaisuudesta.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1988
Vuoden 1988 Yhdysvaltain presidentinvaalit pidettiin tiistaina 8. marraskuuta 1988. Vaalin voitti republikaaniehdokas, istuva varapresidentti George H. W. Bush. Demokraattien ehdokas oli Massachusettsin osavaltion kuvernööri Michael Dukakis.
Istuva presidentti Ronald Reagan ei saanut asettua ehdolle kolmannelle kaudelleen. Hän oli ollut presidenttinä kaksi kautta, mikä on maan perustuslain mukainen maksimi.
Vaalit ovat tähän asti viimeiset, joissa Kalifornian, Connecticutin, Delawaren, Illinoisin, Mainen, Marylandin, New Jerseyn ja Vermontin osavaltioiden valitsijamiehet ovat menneet republikaaneille.
Matti Pulli
Matti Johannes Pulli (8. syyskuuta 1933 Terijoki – 24. syyskuuta 2016 Jyväskylä) oli suomalainen mäkihyppyvalmentaja. Hän valmensi muiden muassa Matti Nykästä.
Pulli valittiin Vuoden valmentajaksi 1982. Hän sai liikuntaneuvoksen arvonimen vuonna 2000 ja Pro Urheilu -mitalin vuonna 2007. Hän on Suomen Hiihtoliiton kunniajäsen. Vuonna 2009 Pulli sai Hiihtoliiton Hannu Koskivuori -mitalin.
Pulli pelasi pesäpalloa HoNsUssa viisi kautta, muun muassa SM-sarjassa 1957, jolloin oli lyöjätilastossa kymmenes. Koripallossa hän voitti nuorten Suomen-mestaruuden 1951.
Matti Pullin elämäkerta Voittohyppy ilmestyi vuonna 1999 Antero Kujalan kirjoittamana. Samana vuonna hän oli ehdolla eduskuntaan kokoomuksen ehdokkaana.
Matti Pulli on myös Matti-elokuvassa esiintyvän Nykästä valmentavan Maisterin esikuva.
Pulli sairasti Parkinsonin tautia.
Laajavuoren hyppyrimäistä yksi on nimetty Matti Pullin mukaan.
Grigol Robakidze
pienoiskuva|Grigol Robakidze Grigol Robakidze (, 28. lokakuuta 1882 Sviri – 19. marraskuuta 1962 Geneve) oli georgialainen kirjailija, promoottori ja julkisuuden henkilö, joka tunnettiin erityisesti eksoottisesta proosastaan ja neuvostovastaisesta toiminnastaan emigranttina.
Robakidze syntyi 28. lokakuuta 1882 Svirin kylässä Imeretin provinssissa Georgian länsiosassa, joka kuului tuolloin Venäjän keisarikunnan Kutaisin kuvernementtiin. Valmistuttuaan Kutaisin lukiosta hän opiskeli Tarton yliopistossa Virossa ja Leipzigin yliopistossa Saksassa. Robakidze palasi Saksasta vuonna 1908 ja nousi vähitellen nuorten georgialaisen symbolistien johtohahmoksi. Vuonna 1915 hän perusti Siniset sarvet -ryhmän, uuden symbolistikirjailijoiden ja -runoilijoiden seuran, jota hän johti ja jolla oli myöhemmin tärkeä rooli erityisesti seuraavan kahden vuosikymmenen kulttuurielämässä. Häneen vaikutti huomattavasti Friedrich Nietzschen tuotanto. Vuonna 1917 hän osallistui Georgian kirjailijaliiton perustamiseen. Koska hän oli mukana Georgian vapautusliikkeessä, hänelle annettiin Georgian itsenäistymisen jälkeen vuonna 1919 diplomaatin virka ja hän osallistui Pariisin rauhankonferenssiin Georgian demokraattisen tasavallan delegaation sihteerinä.
Sen jälkeen kun Neuvosto-Venäjän armeija oli vallannut Georgian vuonna 1921, hän pysyi maassa, vaikka hänet tunnettiin neuvostovastaisuudestaan. Johtava georgialainen teatteriohjaaja Sandro Akhmeteli ohjasi hänen kuuluisan Lamara-näytelmänsä vuonna 1930, ja esitys voitti palkinnon Moskovan draamaolympialaisissa samana vuonna. Näytelmän menestys oli niin suurta että senkin jälkeen, kun Robakidze oli loikannut Saksaan vielä saman vuoden aikana, näytelmän esittämistä jatkettiin neuvostoteatterin saavutusten todistamiseksi. Näytelmäkirjailijan nimi kuitenkin poistettiin ilmoituksista. Robakidzen loikkaus yhdessä Vladimir Majakovskin itsemurhan kanssa vaiensi muut runoilijat pitkäksi aikaa. Emigranttina Robakidzen elämä oli suhteellisen onnetonta.
Hän kuoli murtuneena miehenä Genevessä 19. marraskuuta vuonna 1962. Hänet haudattiin myöhemmin uudelleen Leuville-sur-Orgen hautausmaalle Ranskassa. Se toimii myös useiden muiden georgialaisten emigranttien hautapaikkana.
HMS John Ericsson (1865)
HMS John Ericsson oli Ruotsin laivaston vuonna 1865 vesillelaskettu John Ericsson -luokan monitori ja oli samalla luokkansa nimikkoalus. Aluksen suunnitteluun vaikutti ruotsalaissyntyinen John Ericsson, joka oli suunnitellut USS Monitorin Yhdysvaltain laivastolle. Alus suojasi Ruotsin puolueettomuutta ensimmäisessä maailmansodassa ja pian sodan päätyttyä se myytiin. Ostaja muutti aluksen proomuksi, missä tehtävässä se oli aina vuoteen 1953 saakka.
Valmistus
Aluksen rahoitus vahvistettiin vuoden 1864 budjetissa. Jacques D'Aillyn piirustusten pohjalta tehtiin tilaus 2. helmikuuta Motala verkstadille, joka lupasi valmistaa aluksen 841 507 Ruotsin kruunulla. Köli laskettiin jo saman vuoden kesäkuussa ja alus laskettiin vesille seuraavana vuonna 17. maaliskuuta. Alus otettiin palveluksen 13. marraskuuta. Alus saavutti joulukuussa koeajoissa 7,5 solmun nopeuden.
Palvelus
Alus otettiin palvelukseen ensimmäisenä päällikkönään kapteeni Lagerberg, jonka alaisuudessa se suoritti koeajot 9. joulukuuta mennessä ennen talviteloille siirtoa. Seuraavina purjehduskausina aluksen päällikkö vaihtui tiheään :
Heinäkuussa 1867 John Ericsson lähti sisaralustensa HMS Tordönin ja HMS Tirfingin, höyryfregatti HMS Vanadisin ja siipirataskorvetti HMS Thorin sekä Norjan laivaston monitorin KNM Scorpionin Tukholmasta ammuntoihin saaristoon. Kuningas Oskar II vieraili osastossa 17. heinäkuuta tarkastaen kaikki alukset sekä seuraten ammuntoja. Osasto lähti 24. heinäkuuta laivastovierailulle Helsinkiin ja Kronstadtiin vara-amiraali Christian Anders Sundinin johdolla. 20. kesäkuuta 1867 annetun kuninkaallisen määräyksen numero 242 mukaan osaston tuli viipyä Helsingissä viisi ja Kronstadtissa kaksitoista vuorokautta. Osasto saapui 3. elokuuta Kronstadtiin, jossa suurherttua Konstantin teki kahden ja puolen tunnin vierailun osaston aluksilla. Osasto lähti paluumatkalle 17. elokuuta. Vierailu oli monitorien ainoa yhdessä tekemä.
HMS John Ericsson makasi vuoden 1873 jälkeen ankkurissa, kunnes sen aseistusta vahvennettiin 1877 lisäämällä kaksi 12 millimetrin 78 pituuskaliiperin Palmcrantz M/75 -konekivääriä. Konekiväärit korvattiin 1880-luvun lopulla 25 millimetrin M/77 Nordenfelt -tykeillä, jotka asennettiin Palmcrantz-jalustalle. Aluksen tykit todettiin heikommiksi kuin myöhempiin luokan aluksiin asennetut 240 millimetrin tykit, ja sen vuoksi tykit korvattiin 1881 Finnspångin valmistamilla 240 millimetrin M/76-tykeillä. Samassa yhteydessä aluksen tykkitorni vaihdettiin M/81-torniin.
Modernisointien jälkeen se osallistui laivastopalvelukseen vasta vuonna 1882, jolloin se otettiin 12. kesäkuuta palvelukseen päällikkönään af Trolle. Alus palasi ankkuriin 2. syyskuuta. Tämän jälkeen se osallistui useana kesänä laivaston purjehduksiin oheisen luettelon mukaan :
John Ericsson oli modernisoitavana Karlskronan telakalla vuosina 1892–1895, jolloin sen aseistus, konehuone ja tilat modernisoitiin. Alukselle asennettiin kaksi sähkögeneraattoria, sähkövalot ja 50 senttimetrin Siemens & Halske M/83 -valonheitin. Asennettujen generaattorien oltua epätyydyttäviä alukselle asennettiin uudet vuonna 1898.
Aluksen M/81-tykit muutettiin kiinteiksi ja ne samalla asennettiin tornien sijasta tuliasemiin. Samalla kaksi 152 millimetrin M/89-tykkiä korvattiin kilven taakse asennetulla kaksiputkisella Boforsin valmistamilla tykeillä sekä kahdella Nordenfeltin 57 millimetrin M/92-tykillä ja kahdella 25 millimetrin tykillä.
Vuoden 1900 alussa John Ericssonin aseistusta lisättiin ensin kuudella ja myöhemmin kahdeksalla 57 millimetrin M/92-tykillä ja 25 millimetrin tykit poistettiin. Alus harjoitteli sisaralustensa kanssa Norjan vesillä vuonna 1905, jolloin oli uhka sodan puhkeamista valtion eri osien välillä.
John Ericsson siirrettiin vuonna 1913 Karlskronan tukikohtalaivueeseen. Alus oli palveluksessa ensimmäisessä maailmansodassa valvoen Ruotsin puolueettomuutta. Alus poistettiin palveluksesta 12. marraskuuta 1918 ja se myytiin marraskuussa 1919 Gotländska Kalkstenkompanietille. Se muutettiin seuraavana vuonna kuljetusalukseksi, ja se jatkoi palvelustaan Sliten satamassa Gotlannissa aina vuoteen 1953.
Yaogan 1
Sen kehitystyön teki Shanghain avaruuslennon teknologian akatemia. Se laukaistiin 27. huhtikuuta 2006 kello 22:48 UTC Pitkä Marssi-kantoraketilla Taiyuanin laukaisukeskuksesta aurinkosynkrooniselle kiertoradalle, jonka korkeus on noin 620 km. Satelliitin massa on 2700 kg. Satelliitti on ensimmäinen kiinalainen satelliitti, jossa on synteettisen apertuurin tutka (SAR-tutka).
Sarja satelliitteja
The Yaogan 2 laukaistiin 25. toukokuuta 2007. Sen hyötykuorma lienee optinen kamera.
Yaogan 3 laukaistiin vuonna 2007.
Yaogan 5 on lännessä nimetty kuvaavaksi tiedustelusatelliitiksi. Se laukaistiin 15. joulukuuta 2008.
Yaogan 6 laukaistiin 22. huhtikuuta 2009. Kiina käyttää sitä maan käytön mittauksiin, ympäristön tilan seurantaan, kaupunkien laajenemisen suunnitteluun, sadon arviointiin ja maanjäristys- ja tulva-alueiden kuvaamiseen. Länsimaat väittävät satelliittia kuitenkin tutkasatelliitiksi, yölläkin näkeväksi vakoilusatelliitiksi.
Yaogan 7-kaukokartoitussatelliitti laukaistiin 9.12.2009 Jiuquanin avaruuskeskuksesta.
Aiheesta muualla
Yaogan