cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ähtärin historia
Teollistuminen
Muu teollisuus kasvoi ruukin rinnalla. Rautatie oli ratkaiseva tekijä monen teollisuusyrityksen perustamisessa. Johan Johansson ja Kustaa Emil Lönnqvist perustivat Ostolan höyrysahan 1898. Se toimitti puuta Englantiin. Ähtärissä toimi myös kaksi paperitehdasta: Ryötön paperitehdas (J.A. Johansson 1896) ja Vääräkosken kartonkitehdas (G.A. Lönnqvist 1900).
Kunnan todellinen teollisuus- ja etenkin kauppakeskittymä oli kuitenkin Myllymäki. Siellä sijaitsivat kaksi terva- ja tärpättitehdasta (Hagertin ja Myllymäen), sähköosakeyhtiö (1912) sekä toistakymmentä erikois- ja vähittäistavarakauppaa, muun muassa suuri leipomo ja kaksi suutarinliikettä. Tukkumyyntiä harjoitti useampikin liike (Finnilä, Wiri, Lassila & Tikanoja, myöh. myös Osuuskauppa). Myllymäellä oli myös katuvalot ja valaistu luistinrata.
Ähtärin matkailun ensimmäinen aalto koettiin vuosisadan vaihteen molemmin puolin. Ähtäri oli yksi niistä kunnista, joihin Suomen taiteen nationalismin kultakauden edustajat suuntasivat hakemaan innoitusta ja lomailemaan. Taiteilijat majoittuivat maatiloille, enimmäkseen Peränteelle, mutta osin myös Niemisvedelle ja Ähtärinrannalle. Järnefeltit viettivät kesiään Suihkossa ja Sibelius Jaakkolassa. Jaakkolassa myös Eugen Schauman harjoitteli pistooliammuntaa ladon seinään. Peränteen Sarkola jäi Hugo Simbergin kuolinpaikaksi. Oppineita vieraita oli myös Ähtärinrannan Ohraniemessä, Männikössä ja Niemisveden Kauppalassa. Wilho Sjöström tallensi ähtäriläismaisemia erityisesti Inhassa. Siellä eli myös merkittävä taiteenkerääjä, ruukin patruuna Keirkner.
Sortokaudet ja sisällissota
thumb|Vuonna 1918 Ähtärissä teloitettujen miesten muistokivi Inhassa: "Toverit, tähän päättyi matkanne v. 1918." Suomen itsehallinnon ajan kehitys katkesi vuosisadan vaihteen sortokausiin. Ensimmäinen sortokausi kutsuntalakkoineen näkyi myös Ähtärissä. Toinen sortokausi jätti maisemassakin näkyviä jälkiä: vallitustyöt, joita tehtiin 1916–17. Ne rakennettiin Pietarin puolustuksen tueksi. Tehtiin kolme kehänmuotoista linnoitusketjua, joista yksi kulkee Ähtärin kohdalla.
Linnoitushanke oli koko maailmanmittakaavassakin huomattava. Pelkästään Ähtärissä se työllisti satoja rakentajia. Esimiehinä oli upseereita, kaivajina sotilaita mutta myös siviilityömiehiä. Aluksi kaivettiin juoksuhaudat tärkeimpien kulkuväylien läheisyyteen, myöhemmin kaivauksia täydennettiin varsinaisella linnoittautumisella. Jäljet ovat edelleen nähtävissä monin puolin pitäjää, esimerkiksi pururadalla Törönmäessä ja yläaste-lukion vieressä Kampinmäessä. Samanlaisia kaivauksia on Peränteellä, Vääräkoskella, Inhassa, Mekkokalliolla, Rämälässä jne.) Vallituksia ei koskaan käytetty sotatoimissa. Vuoden 1917 vallankumoukset Venäjällä katkaisivat linnoitushankkeen. Sortokausi päättyi ja Suomi itsenäistyi Venäjästä joulukuussa 1917.
Itsenäistymisajan räjähdysherkkä tilanne tuntui myös Ähtärissä. Pitäjän teollinen perinne oli vahva. Inha, Myllymäki ja Ostola olivat työväen kyliä. Myllymäeltä oli lähtöisin määrätietoisena tunnettu sosialistijohtaja Edvard Valpas – Hänninen, SDP:n puheenjohtaja ja sanomalehtimies. Hän omisti yhä isänsä asuttaman kiinteistön Myllymäellä. SDP:llä oli myös oma ähtäriläinen kansanedustaja, leipuri Emanuel Pohjanväre. Me vaadimme -ohjelman mukaisesti Inhassa oli omalla lakolla jo siirrytty 8-tuntiseen työpäivään. 13.11. yleislakko pyrki samaan koko maassa.
Tärkeä ähtäriläinen erityispiirre on kuitenkin se, että työväenliikkeen ilmeisestä valveutuneisuudesta huolimatta paikalliset työväenyhdistykset eivät sittenkään yhtyneet kapinallisiin, kun nämä pääsivät valtaan puolueessa. Tämä saattoi johtua juuri Valpas – Hännisen vaikutuksesta – hänen oma toimintansahan suuntautui vallankumousta vastaan.
Tuomarniemen metsänvartijakoululla pidettiin suojeluskunnan perustava kokous 17. syyskuuta 1917. Suojeluskunta perustettiin myös Myllymäelle. Ähtärin tapahtumien kannalta keskeisessä roolissa oli kuitenkin Ähtärin Suojeluskunnan sihteeri, tuomarniemeläinen Arvid Borg. Kun pohjalaiset aloittivat ulkomaalaisiksi muuttuneiden venäläisten aseistariisumisen 28.1.1918 Ähtärin valkoiset pitivät vihollisinaan linnoitustöissä vielä olleita 40 venäläistä. Ähtärissä punaiset eivät ottaneet haltuunsa rautateitä. Inhan ruukille oli kyllä muodostettu tehtaalaisten suojelukaarti (4.11.1917), mutta se pysyi toimettomana. Suojeluskunta sai rautateitse välineet venäläisten karkottamiseen ja karkotti myös joukon kiihkeimpiä ähtäriläisiä (30.1.1918).
Vaasan läänissä teloitetuista 67 punaisesta ähtäriläisiä oli peräti 32. Näistä yhdeksän ammuttiin yhdellä kertaa Juurikkakankaan verilöylyssä. Juurikkakankaalla teloitettiin kaikkiaan 12 punaista. Koko Jyväskylän sotilaspiirissä teloitettuja oli enemmän vain Keuruulla, joka olikin varsinaista sotatoimialuetta. Vuoden 1918 tapahtumat näyttävät olleen ähtäriläisten oma välienselvittely. Vain kaksi ähtäriläistä teloitettiin Vaasan läänin ulkopuolella. Punaista terroria ei Ähtärissä ollut. Terrorin uhreina kaatuivat Heinolassa Ähtärin rovastin pidetyt kaksi poikaa Karl ja Martti von Pfaler. Tämä kuumensi tunteita Ähtärissä, vaikka paikallisilla työväenyhdistyksillä oli tapahtumaan tuskin minkäänlaista osaa.
Itsenäisyyden alun kunnanhallinto
Kuntakokous korvattiin vuonna 1917 pakollisella, vaaleilla valittavalla kunnanvaltuustolla. Valmistelevana ja täytäntöön panevana elimenä oli kunnallislautakunta (myöh. kunnanhallitus). 1918 joulukuussa pidettiin ensimmäiset vaalit. Ähtärille tyypillinen, mutta Etelä-Pohjanmaalla hyvinkin poikkeuksellinen porvarillinen vaaliliitto voitti ja piti hallussaan valtuuston puheenjohtajan paikkaa aina vuoteen 1964. Ruukkipitäjän perinne näkyi SDP:n hyvänä vaalimenestyksenä. Se oli suurin puolue yhtäjaksoisesti toisen maailmansodan alkuun, ja vahvistui taas jälleenrakennuksen aikana.
Vuonna 1921 Ähtärin kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi valittiin Niini Hyrkki, ensimmäisenä kunnanvaltuuston naispuolisena puheenjohtajana Suomessa. Kaikki Hyrkin seuraajat olivat 2000-luvun vaihteeseen asti miehiä.
Ähtäriläiset sota-aikana
Syksyllä 1939 Suomessa varauduttiin mahdolliseen sotaan ylimääräisin kertausharjoituksin lokakuun alussa. Sotatila Neuvostoliiton kanssa julistettiin 30. marraskuuta.
Talvisodan joukko-osastot muodostettiin paikkakunnittain. Varsinaiseksi ähtäriläisosastoksi voi tämän mukaisesti nimetä II pataljoonan esikuntakomppanian Jalkaväkirykmentti 30:ssä (EK/II/JR30; myöh. EK/II/JR21) sekä kaksi konekiväärikomppaniaa samasta rykmentistä (2.KKK/II/JR30 ja 3.KKK/III/JR30). Joukko-osastot osallistuivat taisteluihin Karjalankannaksella, ennen muuta Taipaleenjoella. Siellä myös kaatui 70 sodan 103:sta ähtäriläisuhrista.
Jatkosodassa joukko-osastoja ei enää muodostettu kuntakohtaisesti. Muun muassa soinilaisten ns. Jylhän komppanian surkea kohtalo sai aikaan sen, että saman seudun miehet pyrittiin jakamaan rykmentin sisällä eri pataljooniin. Ähtäriläiset sijoittuivat jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 16:een (JR 16), erityisesti III pataljoonaan, tykkipattereihin ja kranaatinheitinkomppanioihin. Uudelleensiirtojen jälkeen suuri osa JR 16:n ähtäriläisistä soti Jalkaväkirykmentti 58:ssa (JR 58), mutta myös monissa muissa osastoissa. Osa nuorimmista ikäluokista osallistui myös Lapin sotaan. Jatkosodassa kirjattiin 175 ähtäriläisuhria. Kannas oli tälläkin kertaa ähtäriläisille tuhoisin rintamalohko.
Sotatalous tuntui myös kotirintamalla. Elettiin säännöstelytaloudessa, ja työvoimasta oli kova pula. Sotavankeja sijoitettiin työvelvollisiksi maataloihin. Kriisiaika toi armeijan tehtäviä kaikille. Ilmavalvontaa tarvittiin paitsi siviilikohteiden myös kunnan alueella toimineen sotatarviketeollisuuden turvaksi (ampumatarvikevarikko, Fiskars, Ryöttö).
Sodan päättyessä Ähtärissä oleskeli tilapäisesti 2 000 evakkoa, mutta keväällä 1946 enää 949. Eniten oli vuoksenrantalaisia (805), joiden sijoitusalueeksi Ähtäri oli sodan aikana nimetty. Uudistiloja luotaessa sijoitusalueita vielä muutettiin, ja niinpä vuoden 1950 väestönlaskennassa 5,6 prosenttia ähtäriläisistä oli siirtoväkeä, tässä vaiheessa jo suurimpina ryhminä olivat jaakkimalaiset ja lumivaaralaiset, joiden sijoitusalueeksi Ähtäri nimettiin.
Palvelurakenteen monipuolistuminen
Koko itsenäisyyden ajan Ähtärissä on rakennettu voimakkaasti uusia palveluja, mutta erityisen vahva palvelurakenteen muutos vavisutti Ähtäriä sotien ja jälleenrakentamisen aikana. Näistä ensimmäinen oli Ampumatarvikevarikko 8:n perustaminen Inhaan. Toiminta aloitettiin jo talvisodan aikana. Sotien jälkeen varikkojärjestelmää muutettiin rauhanolojen tarpeita vastaavaksi, ja Inhan asevarikosta tuli keskusvarikko (sittemmin Asevarikko 7, Ähtärin Asevarikko ja edelleen Ähtärin Varikko). Nopea palaaminen rauhan ajan vahvuuteen aiheutti varikolla kiireitä. Enimmillään varikkoa rakentamassa, materiaalia luetteloimassa ja varastoimassa uurasti yli 400 henkilöä, mutta varikon normaalivahvuuskin on ollut 75–150 työntekijää.
Toinen sodanaikainen rupeama oli vanhainkodin rakentaminen välirauhan aikana Kaijanniemeen Ouluveden rannalle. Heti sodan päätyttyä alettiin suunnitella myös oman oppikoulun rakentamista. Yksityinen kannatusyhdistys perustettiin helmikuussa 1945, ja jo samana syksynä aloitettiin opinnot kahdella luokka-asteella. Oma koulurakennus valmistui 1950.
Seuraavana vuonna otettiin käyttöön uusi kunnantalo, ja voimakas rakenteiden kehittäminen jatkui 60-luvulla: vuonna 1962 aloitti toimintansa Ähtärin ammattikoulu, ja kun ammattikoulun uudisrakennus valmistui (1965), aloitettiin jo seuraavan suuren hankkeen, Ähtärin aluesairaalan, perustusten louhinta. Molemmissa hankkeissa kunnanjohtaja Väinö Jaakolan rauhallisen sitkeä työskentely koitui Ähtärin eduksi. Ammattikoululle ja aluesairaalalle olisi lähikunnissa ollut muitakin ottajia.
Jaakolan varsinainen kuningasajatus oli kuitenkin Ähtärin matkailun ideointi 1960-luvun lopussa. Tavoitteena oli pysäyttää väkiluvun lasku ja luoda Ähtäriin uusia työpaikkoja. Ensimmäisessä vaiheessa kuntaan haluttiin ravintola, sitten leirintäalue ja lopuksi hirvitarha – ajatus, joka laajeni sittemmin kokonaiseksi eläinpuistoksi ja lopulta matkailualueeksi. Ähtärin eläinpuisto aloitti toimintansa 17.6.1973. Matkailutoimi on laajentunut Hotelli Mesikämmenen, Mini-Suomen (Santerin Seikkailumaa) ja monien yksityisten matkailualanyrittäjien ansiosta niin, että ympärivuotisia työpaikkoja on syntynyt Ähtäriin lähes 200 (1999).
Samaan aikaan kunnassa tapahtui myös toisen aallon teollistuminen: 1900-luvun lopun suurimmat teolliset työnantajat loivat uusia työpaikkoja juuri 70-luvulla – samaan aikaan, kun hyvinvointisektori laajeni sairaalan, terveyskeskuksen, peruskoulun ja Ähtärissä myös matkailun alueilla.
Kunnalliselämä sotien jälkeen
SDP:n hyvä menestys jatkui kunnallispolitiikassa 1950-luvulle. Ei-sosialistisilla puolueilla on kuitenkin ollut enemmistö Ähtärin kunnanvaltuustossa kahta katkosta lukuun ottamatta. Vuonna 1945 SKDL nousi Paasikiven puheen saattelemana kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi, ja Ähtäri oli vuoteen 1948 vasemmistoenemmistöinen. Toisen kerran niukka sosialistienemmistö tuli vuoden 1964 vaaleissa yhdeksi kaudeksi.
Kunnanjohtaja valittiin ensimmäisen kerran vuonna 1961. Valituksi tuli Väinö Jaakola, joka viihtyi tehtävässä eläkkeelle saakka. 1983 Jaakolan seuraajaksi valittiin Hannu Marttala ja 1992 Lea Tolonen.
1960-luvun alussa Ähtärille ennustettiin synkkää tulevaisuutta. Vuosituhannen vaihteessa muuttotappiokunnassa asuisi 6 000–6 500 asukasta. Ennuste ei ollut niin virheellinen, kuin miltä se kuulostaa. Ilman sairaalan, ammattikoulun ja matkailuyhtiön antamaa kasvusysäystä tappion profetia olisi toteutunut. Ähtäristä tuli kaupunki 1986. Vuosituhannen vaihteessa Ähtärissä asui 7 300 asukasta – se oli tuhat asukasta vähemmän kuin vuonna 1960, mutta jokseenkin yhtä paljon kuin 1980.
Jessica Lutz
Jessica Lutz (s. 24. toukokuuta 1989 Thai) on sveitsiläinen jääkiekkoilija sekä lajin olympiamitalisti. Pelipaikaltaan hän on hyökkääjä.
Lutz on edustanut Sveitsiä vuoden 2013 maailmanmestaruuskilpailuissa sekä Sotšin vuoden 2014 talviolympialaisissa. Lutz teki olympialaisissa kuudessa pelaamassaan ottelussa kaksi maalia sekä yhden syöttöpisteen. Sveitsi voitti turnauksen päätteeksi pronssia.
Anne Waldman
pienoiskuva|Anne Waldman vuonna 2003. Anne Waldman (s. 2. huhtikuuta 1945) on yhdysvaltalainen runoilija. Hän on yksi beat-sukupolven runoilijoista. Waldman oli perustamassa Allen Ginsbergin kanssa vuonna 1974 Naropa-instituuttiin runokoulua, Jack Kerouac School of Disembodied Poetics, missä hän on myös opettanut runoilijoita. Waldmanin tuotanto käsittää yli 40 runokokoelmaa, äänilevyjä ja elokuvia.
Anne Waldman osallistui vuonna 2013 Annikin runofestivaaliin Tampereella.
Leena Nio
Leena Nio (s. 1982 Helsinki) on suomalainen, Helsingissä työskentelevä nykytaiteilija.
Elämä ja ura
Leena Nio on valmistunut kuvataiteen maisteriksi Kuvataideakatemian maalaustaiteen osastolta vuonna 2010. Hänellä on myös kuva-artesaanin tutkinto Hyvinkään taidekoulusta vuodelta 2004. Nion työt ovat pääasiassa oljyvärimaalauksia, joiden kerroksellisuus tuottaa kuvatilaan sekä materiaalisia että illusorisia ulottuvuuksia. Nio on toteuttanut myös erilaisia installaatioita.
Nion töitä on ollut esillä yksityisnättelyissä mm. Galerie Forsblomolla ja Forum Boxissa, sekä yhteisnäyttelyissä mm EMMA – Espoon modernin taiteen museossa ja Ars Fennica, Nykytaiteen museo Kiasma (2014).
Idar-Oberstein
Idar-Oberstein on kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa Saksassa. Kaupungin asukasluku on 28 350 (31.12.2015). Idar-Oberstein on tunnettu jalokivistään. Bruce Willis on kotoisin kaupungista.
Arvovaltainen opetus
Arvovaltainen opetus on kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi VI, kirja 3). Kirjoitus on peräisin noin vuosilta 150–255. Se on kirjoitettu alun perin kreikaksi, ja Nag Hammadista löydetty teksti on tästä tehty koptinkielinen käännös.
Arvovaltainen opetus ei ole suoranaisesti gnostilainen kirjoitus, sillä se ei sisällä mitään varsinaista gnostilaista myyttiä, kuten kuvausta maailman synnystä. Se kuvaa monien muiden antiikin ajan tekstien ja joidenkin gnostilaisten tekstien tavoin sielun matkaa taivaan täyteydestä alas ruumiiseen, jossa se joutuu tunteiden ja syntien valtaan. Kirjoitus jakaa samalla ihmiset niihin, joilla on tietoa, ja tietämättömiin. Elaine Pagelsin mukaan kirjoitus hyökkää samalla katolisia oikeaoppisina itseään pitäneitä kristittyjä vastaan katsomalla näiden olevan ymmärtämättömiä ja ”pakanoita pahempia”.
Johann Andreas Naumann
thumb|Johann Andreas Naumann Johann Andreas Naumann (1744–1826) oli saksalainen lintutieteilijä.
Naumann oli maanviljelijä Köthenissä. Hän kirjoitti teokset Vogelsteller (1789) ja 12-osaisen Naturgeschichte der Vögel Mitteleuropas (1896–1905). Yhdessä poikansa Johann Friedrich Naumannin (1780–1857) kanssa hän kirjoitti teoksen ''Naturgeschichte der Vögel Deutschlands. Nach eigenen Erfahrungen entworfen.'' Fleischer, Leipzig 1822–1866, osat 1–13.
Johann Andreas Naumann ja Johann Friedrich Naumann nimesivät yhdessä ruokokerttusten suvun Acrocephalus vuonna 1811.
Kaj Helminen
Kaj Reino Helminen (s. 10. lokakuuta 1944 Helsinki) on suomalainen kolmiloikkaaja.
Helminen voitti kolmiloikassa poikien Suomen mestaruuden vuonna 1961. Hän paransi vuonna 1965 ennätystään toista metriä; 29. heinäkuuta Itä-Saksaa vastaan käydyssä maaottelussa hän voitti kolmiloikkakilpailun tuloksella 16,04 ollen Kari Rahkamon jälkeen toinen 16 metriä ylittänyt suomalainen kolmiloikkaaja. Hieman runsasta viikkoa myöhemmin hän voitti Suomen mestaruuden tuloksella 16,12 m. Myöhempinä vuosina hän saavutti yhden SM-hopean (1966) ja kaksi SM-pronssia (1967, 1969) ja oli vielä vuosina 1972–1973 Kalevan kisoissa seitsemäs. Hän edusti Suomea maaotteluissa ja hyppäsi lopullisen ennätyksensä 16,13 m Ruotsi-maaottelussa Tukholmassa vuonna 1967.
Seuratasolla Helminen edusti Toukolan Terästä, Helsingin Kisa-Tovereita ja Esbo IF:ää. Hänen pituushyppyennätyksensä on ulkoradoilla 716 cm ja hallissa 717 cm.
Suomen suuriruhtinaskunnan armeija
Suomen suuriruhtinaskunnalla oli vuosina 1812–1905 erilaisia omia joukko-osastoja. Vuosina 1881–1901 Suomella oli asevelvollisuuteen perustunut oma armeija, niin sanottu Suomen vanha sotaväki.
Armeija
Siitä pitäen Suomen asevoimat olivat pienet ja yleensä rakentuivat palkka-armeijaperiaatteelle. Tällöin niitä voitiin yhdistää Venäjän asevoimiin ja käyttää myös Suomen rajojen ulkopuolella, mitä lainsäädäntö ei olisi sallinut "omalle armeijalle".
Napoleonin sotien aikana vuonna 1812 muodostettiin kolme 1 200 miehen rykmenttiä, ja Haminaan perustettiin topografikunta, joka vuodesta 1821 järjestettiin kadettikouluksi. 1. Jääkärirykmentin alaisia olivat Turun ja Hämeenlinnan pataljoonat, 2. Jääkärirykmentin alaisia Heinolan ja Kuopion pataljoonat, 3. Jääkärirykmentti käsitti ainoastaan Viipurin pataljoonan. Viipurin pataljoona sijoitettiin 1½ vuodeksi Pietariin suorittamaan vahtipalvelusta keisarin palatsissa. Vuonna 1819 vahvennettiin jääkärirykmentit jalkaväkirykmenteiksi ja Suomen opetuspataljoona siirtyi Helsinkiin.
Vuonna 1819 Suomessa olivat seuraavat sotaväen joukot:
1827 sotaväki järjestettiin uudelleen: Pataljoonassa oli neljä sadan miehen komppaniaa. Yhdessä joukot muodostivat divisioonan.
Suomen kaarti
Heinäkuussa 1829 sai Anders Edward Ramsayn johtama Suomen Opetustarkk'ampujapataljoona Nuoren Kaartin arvonimen ja siitä tuli Henkikaartin 3. Suomen Tarkk'ampujapataljoona, Suomen Kaarti. Muut joukot hajotettiin 21. toukokuuta 1830 paitsi samana vuonna perustettu 1. Suomen meriekipaasi. Suomen Kaarti osallistui etunenässä muiden Venäjän kaartinjoukkojen kanssa Puolan kapinan kukistamiseen vuosina 1830–1831.
Helsingin junkkarikoulu
Helsingissä venäläistä divisioonaa komentanut kenraaliluutnantti August von Manderstjerna perusti kaupunkiin 1846 valtion rahoittaman junkkarikoulun, joka opetti Venäjän armeijaan haluaville suomalaisille nuorille venäjän kieltä ja sotilaallisia aineita. Se lakkautettiin asevelvollisuuden tultua voimaan Suomessa vuonna 1880.
Krimin sota
Krimin sodan aikana perustettiin yhdeksän pataljoonaa, jotka värvättiin Ruotsin vallan ajan ruotulaitoksen mukaan. Pataljoonan vahvuudeksi määrättiin 600 miestä, kokonaisvahvuus siten 5400 miestä. Pataljoonista kuusi ensimmäistä perustettiin 1854 ja loput kolme 1855.
Suomen kaarti kunnostautui vielä Turkin sodassa eritoten Gornyi Dubnjakin taistelussa 1877 ja sai palattuaan vanhan kaartin arvonimen.
Asevelvollisuus
Useimmat Euroopan valtiot siirtyivät 1800-luvun aikana asevelvollisuusarmeijoiden käyttöön. Venäjällä tsaari Aleksanteri II antoi marraskuussa 1870 käskykirjeen, jossa määrättiin ottamaan yleinen asevelvollisuus käyttöön aiemman pakko-ottojärjestelmän sijaan. Laki asevelvollisuudesta astui Venäjällä voimaan vuoden 1874 alussa ja se koski koko väestöä säädystä riippumatta. Palveluksesta ei enää aiempaan tapaan voinut vapautua maksulla tai hankkimalla sijaisen tilalleen. Lakiin sisältyi kuitenkin useita perhesyihin liittyneitä vapautusperusteita, joiden seurauksena suurin osa ikäluokista välttyi edelleen palvelukselta. Palvelusaika määrättiin viideksitoista vuodeksi, josta kuusi vuotta oli aktiivista palvelusta ja loput vietettiin reservissä.
Pian vuoden 1870 keisarillisen käskykirjeen jälkeen ryhdyttiin pohtimaan, miten asevelvollisuus saatettaisiin voimaan myös Suomessa. Venäjän sotaministeriö laati Suomea koskeneen ehdotuksen, jonka mukaan suuriruhtinaskunta olisi voinut asettaa noin 40 000 miestä omia joukkoja. Suomessa asiaa pohdittiin useassa komiteassa. Venäjän sotaministeri Dmitri Miljutin vastusti suomalaisen komission mietinnössä ehdotettuja poikkeusjärjestelyitä, joiden mukaan suomalaisia joukkoja ei saisi viedä Suomen rajojen ulkopuolelle, niitä ei saisi alistaa kenenkään muun kuin Suomen kenraalikuvernöörin alaisuuteen ja niiden upseereiksi saisi nimittää vain suomalaisia. Kun komission näkemyksiä myötäillyt Suomen senaatin lakiehdotus tuli esiteltäväksi Pietariin lokakuussa 1876, Turkin sota oli jo ovella ja sotaministerin huomio suunnattu siten muualle. Keisari antoi 7. joulukuuta 1876 esityksen Suomen asevelvollisuuslaiksi, joka pääosin vastasi suomalaisten erityistoiveita. Suomen säätyvaltiopäivät ottivat lakiesityksen käsittelyyn vuotta myöhemmin ja se hyväksyttiin 16. tammikuuta 1878. Keisari vahvisti sen saman vuoden joulukuussa, mutta järjestelyä pidettiin väliaikaisena.
Vuoden 1878 asevelvollisuuslaki loi Suomelle oman armeijan, joka toimi erillään Venäjän armeijasta. Asevelvollisuus koski kaikkia 21 vuotta täyttäneitä miehiä, mutta aktiiviseen palvelukseen määrättiin vain osa, jotka valittiin arpomalla kutsuttujen joukosta. Aktiivinen palvelus kesti kolme vuotta ja sitä seurasi kaksi vuotta reservissä. Loput asevelvolliset siirtyivät suoraan reserviin kolmeksi vuodeksi ja joutuivat osallistumaan sinä aikana kerran vuodessa 30 päivän reserviharjoituksiin. Suomessa palvelusaika oli siis selvästi lyhyempi kuin muualla Venäjällä. Reservistä vapauduttuaan kaikki asevelvolliset kuuluivat nostoväkeen 40-vuotiaiksi asti, kuten Venäjälläkin. Ensimmäiset kutsunnat pidettiin keväällä 1881. Suomen armeijan rauhanajan kooksi määriteltiin 5600 miestä. Asevelvollisen sotaväen päällikkönä toimi koko sen olemassaolon ajan kenraali Georg Edvard Ramsay.
Helsinkiin asetettiin 1879 Suomen Opetuskomppania (200 miestä), jonka tuli harjoittaa alipäällystöä joukkoja varten. Vuonna 1881 tämä komppania lakkautettiin ja aliupseerit jaettiin 8 uuden tarkk'ampujapataljoonan kesken. Pataljoonat perustettiin läänien pääkaupunkeihin vuosina 1880–1881, ja ne olivat täydessä vahvuudessa vuonna 1883. Tällöin sotaväki koostui seuraavista yksiköistä:
Yhdessä pataljoonassa oli neljä komppaniaa, rakuunarykmentti koostui kuudesta eskadroonasta. Lisäksi perustettiin 32 reservikomppaniaa. Suurin osa asevelvollisista palveli kolmena kesänä 90 päivää reservikomppaniassa. Pääsy kolmen vuoden palvelukseen vakinaisessa armeijassa johti usein valtion virkaan postissa tai rautateillä ja sosiaaliseen nousuun.
Suomen sotaväen vahvuus ei milloinkaan ylittänyt puolta maassa olleiden venäläisten joukkojen vahvuudesta. Suomalaiset joukkoyksiköt olivat luonteeltaan kevyttä jalkaväkeä eikä niitä ollut varustettu raskaalla aseistuksella, koska sodan sattuessa venäläiset joukot olisivat tarjonneet tykistötuen.
Poliittisista syistä pataljoonia ei koottu kahden pataljoonan tarkk'ampujarykmenteiksi kuin sotaharjoituksissa. Reservikomppaniat harjoittelivat aika ajoin pataljoonakokoonpanossa. Eräissä harjoituksissa nähtiin jopa neljästä reservipataljoonasta muodostettu rykmentti. Sodan aikana tällaisilla rykmenteillä olisi pyritty korvaamaan vakinainen väki kotirintaman vartiointi- ja järjestyksenpitotehtävissä. Varsinaiseen taistelukäyttöön reservijoukot eivät olisi soveltuneet kuin rajoitetusti. Sen sijaan vakinaisessa väessä palvelleista miehistä olisi voitu koota reservin tarkk'ampujapataljoona kunkin vakinaisen pataljoonan rinnalle. Näin Suomi olisi asettanut sodan sattuessa kahdeksan rykmenttiä tarkk'ampujia ja yhden ratsuväkeä valtakunnan puolustuksen tueksi. Tykistön ja pioneerien puuttuminen olisi kuitenkin aiheuttanut tarpeen venäläisten joukkojen välittömälle tuelle. Venäjä olisi kuitenkin voinut siirtää valtaosan maassa rauhan aikana olleista vakinaisista joukoista painopistealueelle Suomen ulkopuolelle.
Joukkojen koulutuksessa päähuomio oli ammunnan tarkkuudessa, jossa yksiköt saavuttivat toistuvasti yleisvaltakunnallista menestystä. Taktiikan alalla tehtiin kokeiluja sissitoiminnasta, mutta pääpaino oli venäläisen jalkaväenohjesäännön mukaisessa taktiikassa. Puolustussuunnitelmien laatimisessa ongelmaksi nähtiin se, että Suomessa oli verrattain vähän venäläisen taktiikan vaatimia laajoja aukeita, joilla joukkoja olisi voitu liikutella sujuvasti. Metsän käyttöä puolustukseen ei edes ehdotettu.
Tarkk’ampujapataljoonat ja rakuunarykmentti lakkautettiin ensimmäisellä sortokaudella vuonna 1901, Haminan kadettikoulu 24. huhtikuuta 1903 ja kaartin pataljoona 8. elokuuta 1905. Suomalaisia ei saatu Venäjän armeijaankaan, vaan kutsuntalakot aiheuttivat suomalaisten asevelvollisuuden lopettamisen ja asevoimat korvattiin rahallisella korvauksella, ns. sotilasmiljoonilla. Vastaavaa ratkaisua käytettiin Venäjän keisarikunnassa myös muualla. Muun muassa tataarikaanikunnat korvasivat asevelvollisuuden ylimääräisellä verolla.
Tapuwa Kapini
Tapuwa Kapini (s. 17. heinäkuuta 1984 Harare) on zimbabwelainen jalkapallomaalivahti. Hän pelasi Highlanders-seurassa Zimbabwessa, kunnes siirtyi vuonna 2006 Etelä-Afrikkaan, jossa pelaa yhä Premier Soccer Leaguen Platinum Starsissa. Kapini on pelannut Zimbabwen jalkapallomaajoukkueessa 23 ottelua (2009).
Tarhapeukaloinen
Tarhapeukaloinen (Thryomanes bewickii) on Pohjois-Amerikassa tavattava peukaloisiin kuuluva varpuslintu. Se on noin 14 senttimetriä pitkä, hoikka ja pitkäpyrstöinen lintu. Väritykseltään tarhapeukolainen on harmahtavan ruskea. Tarhapeukolaiset liikkuvat yleensä yksin, mutta joskus niitä tavataan pareittain. Naaras munii 5–6 munaa pesimäkoloon.
Koko ja ulkonäkö
Tarhapeukaloinen on noin 14 cm pitkä laji, ja rakenteeltaan se on hoikka ja pitkäpyrstöinen. Selkä ja päälaki ovat harmahtavan ruskeat. Tyynenmeren rannikolla elävät linnut ovat harmaampia kuin itäisempiin populaatioihin kuuluva tarhapeukaloiset, jotka ovat punaruskeampia. Päässä on kaksi valkoista silmäkulmajuovaa. Vatsa on harmahtavan valkoinen ja pyrstö valkoviiruinen. Ulkonäöltään tarhapeukaloinen muistuttaa matkijapeukaloista (Thryothorus ludovicianus), joka eroaa suuremman kokonsa ja tukevamman rakenteensa perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö
Tarhapeukaloista tavataan Kanadasta Ontariosta, Yhdysvaltain länsi- ja eteläosista sekä Meksikosta. Lajin elinympäristöä ovat pensaikot usein jokien ja maatalousalueiden lähettyvillä. Laji on harvinaistunut erityisesti elinalueensa itäosissa ja Mississipin osavaltiossa se luokitellaan uhanalaiseksi. Kannan harvinaistumisen arvellaan johtuvan pihapeukaloiskannan (Troglodytes aedon) kasvusta. Pihapeukaloinen voittaa tarhapeukaloisen kilpailussa pesimäpaikoista.
Elintavat
Tarhapeukaloiset elävät pensaikoissa ja puissa. Laji liikkuu hyppimällä ja on hyvin harvoin pitkiä aikoja paikoillaan. Yleensä tarhapeukaloiset liikkuvat yksinään, mutta joskus niitä tavataan pareittain.
Tarhapeukaloiset ovat kolopesijöitä ja rakentavat pesänsä kallion koloon, vanhaan tikan koloon tai pesimälaatikoihin. Naaras rakentaa koloon kuppimaisen pesän sammalista, lehdistä, karvoista ja höyhenistä ja munii viidestä kuuteen munaa. Naaras hautoo niitä yksin noin kaksi viikkoa. Koiras huolehtii hautovan naaraan ruokkimisessa ja auttaa kuoriutuneiden poikasten hoidossa.
Tarhapeukaloiset käyttävät ravintonaan pääasiassa hyönteisiä ja hämähäkkieläimiä. Ravinto etsitään pensaikosta lehdiltä tai toisinaan maasta.
Laibachin konferenssi
right|270px|thumb|Paraati keisarien konferenssin aikana Laibachin konferenssi oli Laibachissa (nykyään Ljubljana Sloveniassa) 26. tammikuuta – 12. toukokuuta 1821 järjestetty kansainvälinen konferenssi, jossa Pyhään Allianssiin kuuluneet suurvallat antoivat Itävallalle valtuudet kukistaa Napolissa kesäkuussa 1820 puhjennut vallankumous. Kokous oli jatkoa edellisenä syksynä järjestetylle Troppaun konferenssille.
Laibachin konferenssiin osallistuivat Itävallan, Preussin ja Venäjän hallitsijat ministereineen, Molempain Sisiliain ja Sardinia-Piemonten kuninkaat sekä Modenan ja Toscanan herttuat. Kokous päätti Molempain Sisiliain kuningaskunnan uuden perustuslain kumoamisesta ja valtuutti Itävallan palauttamaan absoluuttisen monarkian sotilaallisella väliintulolla. Konferenssin ulkopuolelle jääneet Englanti ja Ranska eivät hyväksyneet päätöstä, mikä kannusti napolilaiset yrittämään vastarintaa. Itävalta kuitenkin kukisti kumouksen sekä Napolissa että Piemontessa kevään 1821 aikana. Venäjän Aleksanteri I:n aloitteesta Troppaun ja Laibachin päätökset hyväksyttiin neliliiton nimissä, minkä tarkoituksena oli lähentää neliliittoa vastavallankumoukselliseen Pyhään Allianssiin. Käytäntö jatkui seuraavana vuonna Veronan konferenssissa. Englannin ja Ranskan pidättäytymisen vuoksi nämä kokoukset kuitenkin tosiasiassa merkitsivät kongressijärjestelmän merkityksen heikkenemistä.
Rullaluistinhockey
Rullaluistinhockey on joukkuepeli, jota pelataan vanhanaikaisilla rullaluistimilla (quad) ja pallolla salissa kahden joukkueen välillä.
Rullaluistinhockeyta pelataan lähinnä Etelä-Euroopassa ja -Amerikassa, joten Suomessa laji on melko tuntematon. Rullaluistinhockeyta ei pidä sekoittaa jääkiekosta kehittyneisiin rullakiekkoon ja rullapalloon, joissa käytetään moderneja rullaluistimia (inline). Rullaluistinhockeyssa käytettävillä suorakulmiomallisilla rullaluistimilla liikkuminen on lähempänä jaloin liikkumista ja vie lajia jääkiekosta enemmän koripallon ja jalkapallon suuntaan.
Vuonna 1992 rullaluistinhockey oli Barcelonan kesäolympialaisissa näytöslajina. Viimeisimmät MM-kisat pelattiin Sveitsissä vuonna 2007, jolloin mestaruuden voitti Espanja.
Yksi maailman kuuluisimmista rullaluistinhockeyseuroista on espanjalainen FC Barcelona, jolla on lajissa ammattilaisjoukkue.
Maneesi
thumb|right|200px|Wienin [[Espanjalainen ratsastuskoulu.]] thumb|right|200px|Ratsastusta maneesissa. Maneesi eli ratsastushalli on ratsastuskenttä, jota suojaa rakennus.
Maneesit ovat tavallisesti suorakaiteen muotoisia. Maneesin yhteydessä on usein katsomo ja säilytystilaa esimerkiksi estekalustolle. Maneesin pohjana käytetään mm. turvetta tai kumimurske-hiekka-sekoitetta. Pelkkää hiekkaa käytetään harvemmin sillä se pölisee kuivana ja haittaa näkyvyyttä ja heikentää ilmanlaatua. Pohjoisilla leveysasteilla maneesit ovat käytännössä aina seinällisiä ja ikkunallisia umpirakennuksia, lämpimissä maissa ne voidaan rakentaa myös seinättömiksi tai matalaseinäisiksi katoksiksi suojaamaan kuumuudelta ja sateelta.
Maneesiin voi olla myös integroituna talli, joskin tämä ratkaisu on Suomessa melko harvinainen.
Vektori
thumb|Vektori osoittaa A:sta B:hen Vektori on matematiikassa, fysiikassa ja tekniikassa geometrinen malli, jota käytetään kuvaamaan suureita, joilla on sekä suuruus että suunta. Vektoria kuvataan janalla, jonka toisessa päässä, vektorin kärjessä, on suunnan osoittava nuoli.
Tarkemman matemaattisen määritelmän mukaan vektori on matematiikassa vektoriavaruuden alkio. Tyypillisesti vektori on n:n muun alkion (usein reaali- tai kompleksilukujen) järjestetty joukko. Alkioiden lukumäärä n ilmaisee myös vektorin ulottuvuuden. Tällainen vektori on matriisin erikoistapaus eli matriisi, jonka leveys on yksi.
Laajemmassa merkityksessä vektorin ei kuitenkaan tarvitse olla järjestetty lukujoukko eikä muukaan järjestetty joukko, vaan vektoreita voivat olla mitkä tahansa oliot, joiden välillä summa ja skalaarilla kertominen on määritelty. Tämä vektorien yleiskäyttöisyys on tehnyt lineaarialgebrasta tehokkaan matemaattisen työkalun.
Vektorit voidaan merkitä lihavoiduilla kirjaimilla, esimerkiksi \mathbf{a} tai merkitsemällä vektorisuureen tunnuksen yläpuolelle oikealle osoittava nuoli, esimerkiksi \vec{a}.
Vektorit geometriassa ja fysiikassa
Geometriassa ja fysiikassa vektoreita käytetään kuvaamaan suureita, joihin suuruuden lisäksi liittyy määrätty suunta. Tasogeometriassa käytetyt vektorit voidaan esittää kahden, kolmiulotteisessa avaruusgeometriassa ja useimmissa fysikaalisissa sovelluksissa käytetyt vektorit kolmen reaaliluvun järjestettyinä joukkoina, joiden alkiot ovat reaalilukuja. Geometrisesti vektoreita voidaan kuvata janoilla, joiden toiseen päähän on tapana merkitä nuolenkärki. Tällöin kuitenkin kaikki suunnatut janat, jotka ovat yhtä pitkiä ja samansuuntaisia, katsotaan ekvivalenteiksi, toisin sanoen ne esittävät samaa vektoria. Lukujonona tällaisissa vektoreissa on vain kolme tai tasogeometriassa kaksi lukua, joista ensimmäinen vastaa tämän janan projektiota x-akselin suunnassa, toinen y-akselin suunnassa ja kolmas z-akselin suunnassa. Erikoistapauksena on nollavektori, jossa kaikki nämä luvut ovat nollia. Sen suunta on määräämätön (mielivaltainen) ja pituus 0.
Geometriassa vektorilla voidaan kuvata annetun pisteen sijaintia suhteessa toiseen pisteeseen. Pisteen paikkavektori kuvaa sen sijainnin suhteessa koordinaatiston origoon, ja sen alkioina ovat pisteen koordinaattien arvot. Fysiikassa esimerkiksi nopeus on vektorisuure, ja sen itseisarvo, vauhti, on skalaari. Fysiikan eri aloilla tärkeitä vektorisuureita ovat myös kiihtyvyys ja voima sekä sähkö- ja magneettikenttien voimakkuudet.
Yleisiä laskutoimituksia
Yleisiä vektoriavaruudelle määriteltyjä laskutoimituksia ovat vektoreiden summa:
sekä kerroinkunnan alkiolla kertominen :
Näiden lisäksi usein vektoriavaruuksissa määritellään normi, joka on vektorin pituuden yleistys
Vektoreille voidaan myös määritellä pistetulo, joka ilmaisee vektoreiden samansuuntaisten komponenttien tulon. Pistetulo merkitään muodossa missä \theta on vektoreiden välinen kulma. Pistetuloa voidaan merkitä symbolilla sillä pistetulo on erikoistapaus sisätulosta ja pistetulolla täydennettyä vektoriavaruutta kutsutaankin sisätuloavaruudeksi.
Perusavaruuksien vektorit
Vastaavasti jos kaikki alkiot ovat kompleksilukuja, on vektori kompleksiarvoinen vektori, eli
Jos vektori kuuluu avaruuteen voidaan se piirtää myös koordinaatistoon. Jos vektori piirretään alkamaan origosta (paikkavektori), sen kärkipiste osoittaa komponenttien lukuarvojen mukaista koordinaatiston pistettä. Eli esim. vektorin kärki on pisteessä (7, -5). Vastaava suhde löytyy myös avaruuden vektoreilla kolmiulotteiseen koordinaatistoon. Usein nämä vektorit rinnastetaankin koordinaatiston pisteisiin. Kyseessä on kuitenkin tarkkaan ottaen eri asia.
Yhteen- ja vähennyslasku
thumb|Vektorit a ja b sekä niiden summavektori a+b. Kaksi reaaliavaruuden vektoria lasketaan yhteen laskemalla niiden vastaavat alkiot yhteen:
Vastaavasti vektorista vähennetään toinen vektori vähentämällä ensimmäisen vektorin kustakin alkiosta jälkimmäisen vektorin vastaava alkio:
Samoin kuin reaalilukujen, myös vektorien yhteenlasku noudataa vaihdanta- ja liitäntälakia, toisin sanoen vektoreillekin pätee: ja
Tason tai kolmiulotteisen avaruuden vektorien yhteenlaskulla on yksinkertainen geometrinen tulkinta. Piirretään samasta pisteestä alkamaan vektoreita a ja b vastaavat suuntajanat sekä suunnikas, jonka kahtena sivuna ne ovat. Tällöin vektorien summa vastaa samasta pisteestä lähtevää suunnikkaan lävistäjää.
Vektorin kertominen luvulla
Vektori kerrotaan reaaliluvulla eli skalaarilla kertomalla sen jokainen alkio kyseisellä skalaarilla.
Jos kerroin a on positiivinen, tuloksena saatavaa vektoria esittävä jana on samansuuntainen alkuperäisen kanssa, mutta sen pituus on alkuperäiseen verrattuna a-kertainen. Jos a on negatiivinen, saatu vektori on alkuperäiseen nähden vastakkaissuuntainen, ja vastaavan janan pituus on -a-kertainen.
Pituus eli normi
Vektorin x pituus eli normi määritellään vektorin alkioiden  neliöiden summan neliöjuurena lausekkeella
Yksikkövektorit
Jos vektorin pituus on 1, sitä sanotaan yksikkövektoriksi.
Erityisen tärkeitä ovat koordinaattiakselien suuntaiset yksikkövektorit. Tavallisesti käytetään tasossa ja kolmiulotteisessa avaruudessa  x-akselin suuntaiselle yksikkövektorille merkintää   ja y-akselin suuntaiselle merkintää, kolmiulotteisessa avaruudessa lisäksi z-akselin suuntaiselle merkintää \vec{k}. Tällöin tason vektori
voidaan kirjoittaa myös muotoon
ja vastaavasti kolmiulotteisen avaruuden vektori
muotoon
Skalaaritulo eli pistetulo
Pistetulo on kahden vektorin välinen erikoistapaus sisätulosta. Se yleistyy suoraan n-ulotteisen avaruuden vektoreille.
Vektoreille x = ai + bj + ck ja y = di + ej + fk  pistetulo voidaan laskea myös kaavalla "vektoreiden x ja y pistetulo" = ad + be + cf.
Pistetulo noudattaa vaihdanta- ja osittelulakia, toisin sanoen jos a, b ja c ovat vektoreita, pätee: ja
Liitäntälaki sen sijaan ei ole mielekäs, koska pistetulo on skalaari eikä sen ja vektorin välinen pistetulo ole määritelty.
Pistetulon sovellutuksia
Jos voima vaikuttaa liikkeen suuntaan, työ (W) voidaan laskea pelkkänä voiman (F) ja matkan (s) tulona: Jos voima on eri suuntainen kuin liike, työ pitää laskea voimavektorin ja liikevektorin pistetulona:
Vektoritulo eli ristitulo
Ristitulo on esimerkki ulkoisesta tulosta. Se on määritelty ainoastaan :n ja :n vektoreille
missä e on vektoreita x ja y (siis näiden määrittelemää tasoa) vastaan kohtisuora yksikkövektori (eli vektori, jonka normi ) ja vektorit x, y ja e muodostavat oikeakätisen koordinaatiston, toisin sanoen ristitulovektorin suunta määräytyy oikean käden säännön mukaisesti.
FIBA Hall of Fame
FIBA Hall of Fame on koripallomuseo Alcobendasissa Madridissa. Idea koripallomuseosta syntyi jo 1990-luvun alussa. Vuonna 1996 Juan Antonio Samaranch hankki Alcobendasista suuren näyttelytilan, ja kolme vuotta myöhemmin Pedro Ferrándiz ehdotti koripallomuseon rakentamista alueelle. Vuonna 2001 Kansainvälinen koripalloliitto hyväksyi ehdotuksen, ja museota alettiin rakentaa kesällä vuonna 2004. Museo valmistui vuonna 2007.
Vektori
Vektoritulo eli ristitulo
Määritelmästä seuraa, että ristitulo ei noudata vaihdantalakia, vaan sen etumerkki vaihtuu, jos sen tekijät vaihdetaan keskenään:
Karteesisessa koordinaatistossa x,y ja z akselien suuntaisilla yksikkövektoreilla määriteltyjen vektoreiden \mathbf x ja \mathbf y ristitulo voidaan laskea determinantin avulla:
FIBA Hall of Fame
Ensimmäiset henkilövalinnat Hall of Fameen tehtiin vuonna 2007 ja seuraavat vuonna 2009.
Vektori
Vektoritulo eli ristitulo
Erityisesti koordinaattiakselien suuntaisten yksikkövektorien ristitulot ovat:
Teddy Biaudet
Teodor (Teddy) August Biaudet (15. toukokuuta 1886 Helsinki – 11. joulukuuta 1967 Kauniainen) oli suomalainen lääkäri ja ruotsin kielellä kirjoittanut muistelmakirjailija.
Vektori
Vektoritulo eli ristitulo
Mikäli vektorit ovat yhdensuuntaiset, on niiden ristitulo nolla.
Teddy Biaudet
Henkilöhistoria
Biaudetin vanhemmat olivat yliopistonlehtori Léon Gabriel Biaudet ja Marie Louise Gerber. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen kandidaatiksi 1910 ja lisensiaatiksi 1915. Ensimmäisen maailmansodan aikana Biaudet oli 1916–1917 Nobelin sotasairaalan ylilääkärinä Bakussa. Biaudet toimi Kirkkonummen kunnanlääkärinä 1918–1945 ja Kauniaisten kauppalanlääkärinä 1945–1954.
Vektori
Vektoritulo eli ristitulo
Perusfysiikassa ristitulo esiintyy esim. voiman momentin kaavassa.
Teddy Biaudet
Henkilöhistoria
Biaudetin ensimmäinen puoliso vuodesta 1910 oli Anna Lisa Selin ja toinen vuodesta 1930 Mia Louise Avellan, lääkäri ja kirjailija Herman Wilhelm Avellanin sisar.
Vektori
Skalaarikolmitulo
Kolmelle vektorille a = (a1, a2, a3), b = (b1, b2, b3) ja c = (c1, c2, c3) määritellään skalaarikolmitulo eli lyhemmin kolmitulo V seuraavasti:
Esimerkki
Esimerkki selkokielellä tasogeometrian näkökulmasta.
Liikutaan XY-koordinaatistossa. Lähdetään liikkeelle origosta (0,0), kuljetaan ensin kaksi ylös (vektori \vec{a}) ja sitten kaksi oikealle (vektori \vec{b}), jolloinka päädytään pisteeseen (2,2).
Lasketaan muutokset:. Yhteenlaskulla saadaan:, poistamalla kirjaimet saadaan loppupiste (2,2).
Caroline Ansink
Caroline Ansink (s. 8. elokuuta 1959 Amsterdam) on alankomaalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli Utrechtin konservatoriossa, jossa hänen huilunsoitonopettajanaan oli Abbie de Quant ja sävellysopettajanaan Joep Straesser. Valmistuttuaan hän soitti huilua Clara Schumann -orkesterissa Kölnissä ja työskenteli opetustehtävissä Utrechtin konservatoriossa.
Vuonna 1992 Ansink ja toinen säveltäjä, Catharina van Rennes, olivat I compose as a human being -nimisen televisiodokumentin aiheina.
Ansinkille on myönnetty erinäisiä palkintoja useissa eri maissa. Hänen tuotantoonsa kuuluu kamarimusiikkia sekä orkesteri- ja kuoroteoksia.
Annette Dytrt
Annette Dytrt (s. 7. syyskuuta 1983) on saksalainen taitoluistelija. Hän syntyi tšekkiläisille maahanmuuttajavanhemmille Landshutissa ja edustikin kilpauransa alkuvaiheessa Tšekkiä.
Dytrt voitti vuoden 1999 Tšekin-mestaruuden ja oli Saksan-mestarina neljästi peräkkäin vuosina 2003–2006. Pyrkimyksistään huolimatta hän ei ole päässyt mitaleille taitoluistelun arvokilpailuissa.
Reija Vesa
Reija Salminen (o.s. Vesa, s. 29. marraskuuta 1961 Nokia ) on suomalainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Suomen maajoukkueessa Vesa pelasi vuosina 1976–1984 94 ottelua 9,2 pisteen keskiarvolla. Hän kuului Suomen joukkueeseen vuosien 1980 ja 1981 EM-kilpailuissa.
Valmentaja Rauno Mäkelän mukaan Vesa oli erinomainen heittäjä. Mäkelän mukaan Vesa onnistui pelatessaan kaukoheitoissaan 60–80-prosenttisesti, ja harjoituksissa hän onnistui muun muassa minuutin ajan kaikissa 28 vapaaheittoviivan päistä heitetyissä heitoissaan ja 96–98 peräkkäisessä vapaaheitossa.
Vesa nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen vuonna 2019.
Vesa avioitui miekkailija Mikko Salmisen (en) kanssa. He ovat harrastaneet muun muassa golfia.
Kiimkallion seisake
Kiimkallion seisake on Uudenkaupungin radan varressa sijaitseva lakkautettu seisake. Vehmaan Kiimkallion kylään valmistunut, Thure Hellströmin suunnittelema seisake palveli alusta alkaen vain muutamaa lähistön tilaa, joiden maantieyhteys oli huono. Siksi Kiimkallio muutettiin laiturivaihteesta miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1955 ja seisakkeeksi tavaraliikenteen loppuessa kaksi vuotta myöhemmin, vuonna 1957. Myös seisakkeen sivuraiteet purettiin 1950-luvulla. Asema palveli kuitenkin henkilöliikennettä koko radan lakkauttamiseen asti 1.1.1993.
Vuonna 2007 asema siirtyi Senaatti-kiinteistöjen myyntikohteeksi, jolloin myyntiin tulivat noin puolen hehtaarin tontilla sijaitsevat asuinrakennus, sauna, ulkorakennus ja käymälä. Ne siirtyivät uudelle omistajalle vuoden 2008 alkupuolella.
Kai Nieminen (muusikko)
Hän on säveltänyt musiikkia kitaran lisäksi erilaisille kamarimusiikkikokoonpanoille sekä sinfonia- ja kamariorkesterille. Hänet tunnetaan erityisesti lyyristen konserttojen säveltäjänä (mm. huilukonsertto Palomar, klarinettikonsertto Through Shadows I Can Hear Ancient Voices ja alttoviulukonsertto La Serenissima). Niemisen teosluetteloon kuuluu myös lukuisia sooloteoksia. Kai Niemisen musiikkia on levytetty Pilfink- ja Naxos -levymerkeille.
Arty (kuningatar)
Arty oli Nubian kuningas ja Egyptin faarao Shebitkun vaimo, joka eli 25. dynastian aikana 700-luvulla eaa.
Silmarilit
Silmarilit (quenyaksi silmaril, mon. silmarilli) ovat fiktiivisiä esineitä Keski-maassa J.R.R. Tolkienin kirjassa Silmarillion. Silmarilit olivat kolme jalokiveä, jotka oli luonut noldorin suurin haltia Fëanor, kun eldar vielä pysyivät Valinorissa. Ne luotiin kovasta kristallista, silimasta, jonka mukaan ne myös nimettiin. Silmarilit hohtivat Valinorin Kahden Puun valoa, jonka Fëanor oli niihin vanginnut.
Arty (kuningatar)
Arty oli kuningas Piyen tytär. Hänet tunnetaan Karnakista löytyneestä patsaasta Cairo Statue 49157. Hänen nimensä mainitaan Haremahketia esittävän patsaan jalustassa.
Silmarilit
Kun Fëanor karkotettiin Formenosiin, silmarilit suljettiin rautaiseen kammioon. Kun Melkor oli tuhonnut Kaksi Puuta yhdessä Ungoliantin kanssa, yksin Silmarileissa säästyi noiden puiden valo. Sen jälkeen valar yrittivät saada Fëanorin luopumaan kivistä, jotta he voisivat elvyttää puut, mutta hän kieltäytyi. Sitten saapuivat uutiset: Melkor oli surmannut Fëanorin isän, Finwën, Noldorin Korkean Kuninkaan, ja varastanut kaikki jalokivet, mukaan lukien Silmarilit. Sen jälkeen Melkor vetäytyi Keski-Maan pohjoisosiin, missä hänen linnoituksensa sijaitsi. Melkor, jonka Fëanor nimesi Morgothiksi, asetti Silmarilit rautakruunuunsa, jota hän ei ottanut hetkeksikään pois päästään.
Silmarilien varastaminen oli yksi pääsyy noldorin kapinaan ja heidän poistumiseensa Valinorista; Fëanor halusi päästä Keski-Maahan kostamaan Melkorille ja ottamaan jalokivensä takaisin. Fëanor oli raivoissaan Melkorille ja valar halusivat ottaa jalokivet omiin tarkoituksiinsa, mutta sitten Fëanor ja hänen poikansa vannoivat valan etteivät lepäisi, ennen kuin saisivat Silmarilit takaisin. Fëanor johti noldorin takaisin Keski-Maahan, ja hänen taistelunsa johti Ensimmäisen ajan alkuun, mutta se ei tuonut lohtua haltioiden suruun. Viisi suurta taistelua käytiin Beleriandissa, mutta noldor epäonnistuivat.
Arty (kuningatar)
Arty haudattiin El-Kurrun nekropoliin hautaan Ku.6.
Silmarilit
Yhden Silmarilin palauttivat Beren ja Lúthien suurten taisteluiden ja menetysten jälkeen. Se päätyi Doriathin kuninkaalle Thingolille, Lúthienin isälle. Hän sai päähänsä yhdistää ne Nauglamíriin eli Kääpiökäätyihin, mutta toimeksiantoa suorittamassa olleet kääpiöt tappoivat hänet ja yrittivät viedä silmarilin. Tämän kiven vei myöhemmin Eärendil Länteen ja valar lähettivät sen tähdeksi taivaalle. Kaksi muuta Silmarilia pysyivät kuitenkin Morgothin hallussa, mutta lopulta ne otettiin häneltä Vihan Sodan lopussa. Fëanorin pojat olivat vannonneet ottavansa silmarilit takaisin ja valansa vuoksi he hyökkäsivät Doriathiin ja tuhosivat sen. Silmarilia he eivät kuitenkaan saaneet, vaan Elwing vei sen meren rannikolle, jonne kerääntyi Doriathin pakolaisia. Juuri tämä kivi päätyi Elwingin miehen Eärendilin otsalle, ja loistamaan taivaalle tähtenä Eärendilin seilatessa taivaan kannen yli laivallaan.
Suurimmassa osassa tekstejä, Melkorin viimeistä paluuta ja tappiota Dagor Dagorathissa (Taisteluiden Taistelussa), maailma muuttuu ja Kolme Silmarilia palaavat valarille ja Yavanna särkee ne ja niiden valolla hän elvyttää kaksi puuta, poistaa Pelori-vuoret ja kahden puun valo kirkastaa Ardaa jälleen ikuisena siunauksena.
Gegenstände in Tolkiens Welt
Someron Seiväskarnevaalit
Someron Seiväskarnevaalit on Somerolla vuosittain järjestettävä seiväshyppyyn keskittyvä kansainvälinen yleisurheilutapahtuma. Tapahtumaa on järjestetty vuodesta 1979.
Tunnettuja seiväshyppääjiä Somerolla ovat olleet 1960-luvulla kilpailleet Pentti Nikula ja Kauko Nyström. Someron Seiväskarnevaalien perustamisessa ja kehittämisessä merkittävän työn teki Kauko Nyström (1933–2009), jonka muistokisoina Seiväskarnevaalit nykyään järjestetään.