cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jacques Bénigne Bossuet
Kirjailija
thumb|Oeuvres, 1852. Bossuet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1671. Hän oli tuolin numero 37 haltija. Se oli aiemmin kuulunut Daniel Hay du Chastelet’lle. Lisäksi hän oli jäsenenä vuonna 1627 perustetussa vaikutusvaltaisessa salaseurassa La Compagnie du Saint-Sacrement.
Meaux’n piispa
Kun kruununperijän kasvatustehtävä oli 1681 päättynyt, Bossuet nimitettiin Meaux’n piispaksi, ja tämän jälkeen hän keskittyi huolehtimaan hiippakunnastaan, saarnasi säännöllisesti sekä taisteli katolisena teologina protestantteja vastaan. Hän kirjoitti kuuluisan Meaux’n katekismuksen (Catéchisme de Meaux) vuonna 1687 ja valmisti hiippakuntansa uskovaisille teokset Méditations sur l'Evangile sekä  Elévations sur les Mystères.
Saarnaaja
Bossuetilla oli merkittävä saarnaaja ja puhuja ja myös Ranskan papiston säätykokouksen johtaja. Vuoden 1682 papiston säätykokouksessa tapahtuneessa kuninkaan ja paavin välien rikkoutumisessa Bossuet laati julistuksen gallikaanisen kirkon vapaudesta. Tämä rajoitti paavin valtaa Ranskan kirkossa. Nämä vuoden 1682 neljä artiklaa määrittelivät suhteen valtioon ja ovat myöhemminkin olleet kiivaan keskustelun kohteina. Paavi reagoi tekstiin polttamalla sen.
Bossuet kuoli Pariisissa 12. huhtikuuta 1704 virtsakivien aiheuttamaan sairauteen.
Joe Abercrombie
Joe Abercrombie (s. 31. joulukuuta 1974 Lancaster, Englanti) on brittiläinen fantasiakirjailija. Hän on kirjoittanut muun muassa Ensimmäinen laki -trilogian, jonka ensimmäinen osa Ase itse ilmestyi suomeksi Kirjavan kustantamana vuonna 2009.
Jacques Bénigne Bossuet
Julkaisuja
Suomenkielinen näyte ”Englannin Henriette-Anne’in, Orleans’in herttuattaren, ruumissaarna” on antologiassa Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja (WSOY 1934).
Alissa Nikkinen
Alissa Claudia Nikkinen (ent. Mustavaara, s. 2. huhtikuuta 1993, es. Johanna Puhakka) on kuvitteellinen hahmo Salatuissa elämissä, joka esiintyi sarjassa vuosina 2015–2019. Salattujen elämien jälkeen hahmo on esiintynyt Rantabaari-sarjassa.
Perhe
Alissa on Aki Nikkisen tytär, joka saapui Pihlajakadulle vuonna 2015. Alissan äiti on mainittu ainoastaan Salattujen elämien spin-off-sarjassa Bikinejä ja timantteja, mutta hänen henkilöllisyyttään ei siitä huolimatta tiedetä. Alissalla on isäänsä viha-rakkaussuhde. He ovat keskenään hyvin samanlaisia persoonia.
Alissan isovanhemmat ovat Salme Hämäläinen sekä Erik Ekholm. Isöisäänsä Alissa ei ole koskaan ehtinyt tavata, koska tämä kuoli vuonna 2001 luuydinsyöpään. Isoäitinsä kanssa Alissa oli aluksi läheinen, mutta kuultuaan tämän hyväksikäyttäneen Akia seksuaalisesti katkaisi Alissa välinsä Salmeen välittömästi eikä koskaan antanut tälle anteeksi. Salme kuoli sydänkohtaukseen vuonna 2018.
Alissalla on myös yksi setä Markus Ekholm, joka on hänen isänsä velipuoli. Alissa ei ehtinyt tavata setäänsä koskaan, sillä Markus menehtyi vuonna 2002 huumeiden yliannostukseen.
Asunto
Saavuttuaan Pihlajakadulle Alissa asui lähinnä vain majatalo Amandan tiloissa, joko omassa huoneessaan tai isänsä vuokraaman huoneiston tiloissa. Keväällä 2018 hän päätti ostaa Pihlajakatu 23:sta asunnon B5 ja muutti sinne asumaan. Pihlajakadulla Alissan alivuokralaiseksi muutti Lola Vinberg, joka jäi asuntoon Alissan muutettua myöhemmin Ranskaan (Nizzaan).
Työelämä
Saavuttuaan Helsinkiin Alissa auttoi isäänsä tämän viinintuontifirmassa Vinottaressa. Myöhemmin kävi ilmi, että Aki oli perustanut veronkiertofirman Monetanumin tyttärensä nimissä. Alissa potki isänsä pihalle firmasta ja jatkoi yksin Vinottaren pyörittämistä. Monetanumin kautta Alissa omisti Vinottaren lisäksi myös osuuden Majatalo Amandasta. Amandan osuuden hän myi kuitenkin Sebastian Vuorelalle. Akin kieroilujen seurauksena Vinotar kuitenkin meni vararikkoon ja Alissa joutui luovuttamaan osuutensa takaisin Akille.
Suhteet Janneen ja Jiriin
Alissa iski silmänsä Janne Haukkalaan saavuttuaan Pihlajakadulle. Alun perin hän teki sen ärsyttääkseen Iida Mustosta, josta Alissa ei pitänyt ollenkaan, koska tämä oli Alissalle velkaa. Myöhemmin he saivat välinsä korjattua. Alissa ja Janne puolestaan pysyivät ystävinä, vaikkakin pientä flirttiä kaksikon välillä oli myöhemminkin. Alissan ensimmäinen seurustelusuhde Pihjalakadulla oli Jiri Viitamäen kanssa. Aluksi pariskunta piti suhteensa salassa, koska Jirin ex-tyttöystävä Eva Tamminen haikaili vielä Jirin perään. Alissan ja Jirin suhde kuitenkin syveni ja Jiri muutti lopulta Alissan luokse. Alissan ja Jirin suhde kuitenkin päättyi, kun Alissa jäi kiinni petettyään Jiriä Jannen kanssa. Alissa puolestaan ei pitänyt siitä että naapurin Monica Mustavaara odotti Jirin lasta.
Alissalla ja Jirillä oli pitkään nihkeät välit toisiinsa, mutta vuonna 2018 parin välit alkoivat lämmetä. He aloittivat seurustelusuhteen uudestaan. Sittemmin Alissa ja Jiri erosivat taas.
Avioliitto Gunnarin kanssa
Kevään 2017 päätösjaksossa Alissa meni naimisiin Alzheimerin tautia sairastavan varakkaan Gunnar Mustavaaran kanssa. Gunnarin piti alun perin mennä naimisiin Ulla Taalasmaan kanssa, mutta Alissa käytti hyväkseen Gunnarin muistisairautta ja yllätti pihalla odottavat häävieraat Gunnarin kanssa. Myöhemmin Gunnar tajusi Alissan haluavan vain hänen rahansa ja päätyi allekirjoittamaan avioeropaperit, minkä jälkeen Alissa kertoi tälle toivovansa Gunnarin kuolevan. Alissan lähdettyään pois paikalta hän sattui vilkaisemaan taakseen juuri, kun Gunnar kompastui ja kaatui raitiovaunun radalle. Raitiovaunu olisi ajanut hänen ylitseen, jos Alissa ei olisi pelastanut Gunnaria. Sittemmin hän vaihtoi itsellensä Mustavaara-sukunimen, vaihdettua sen taas takaisin Nikkiseksi. Alissan ja Gunnarin virallinen avioero astui voimaan tammikuussa 2018.
Rikokset ja kidnappaus
Myöhemmin Gunnarin ja Alissan eron myötä Alissa joutui kodittomaksi, mutta muutti asumaan majatalo Amandaan sovittuaan välinsä isänsä kanssa. Kun Sergei Kuula murtautui parkkihallista löytyneeseen autoon, hän näki takapenkillä nukkuvan vielä tällöin kodittoman Alissan. Sergei ja Alissa rupesivat tekemään yhteisiä rikosbisneksiä, mutta olivat vähällä joutua poliisiratsiaan. Kun Sergein rikollisystävät saivat tietää tästä, Alissa ja Sergei saivat tappouhkauksen ja heillä vaadittiin suuria rahasummia. He juonivat muutamia esitettyjä kidnappauksia, joiden seurauksena he olisivat saaneet tarvittavan rahasumman Gunnarilta. Kidnappaukset kuitenkin epäonnistuivat ja Sergei päätti lopettaa yhteistyönsä Alissan kanssa. Alissa päätti pyytää Akia kidnappaamaan hänet ja he lähettivät Gunnarille videoviestejä, joista näkyi kuinka myöhemmin Akiksi paljastunut henkilö osoitti kärsivän Alissan päätä aseella. Gunnarin olisi täytynyt maksaa kiristäjille, eli Alissalle ja Akille, miljoona euroa. Sergei sai tietää Nikkisten valekaappauksesta ja uhkasi kertoa siitä poliiseille, jos ei saisi puolta voitosta. Nikkiset suostuivat lopulta yhteistyöhön ja kolmikko teki yhteistyötä Alissan ”kaappauksessa”, kunnes Gunnarin tytär Camilla Mustavaara maksoi heille rahat. Kun Sergei lopulta sai osuutensa rahoista, Nikkiset päättivät kostaa hänelle. Sergei pidätettiin tekemistään rikoksista ja hän joutui vankilaan, mutta karkasi sieltä. Sergein pakoauto tuhoutui, ja pitkään hänen luultiinkin olevan kuollut. Kun selvisi hänen olevan elossa, paljastui, että hän on Alissan piinaaja.
Suhde Tommiin ja lähtö
Syksyllä 2018 Alissa tapasi Tommin Moosessa. Myöhemmin Alissa ja Tommi tapasivat sattumalta Vermossa, joka teki yhteistyötä Alissan ja Akin viiniyrityksen, Vinottaren kanssa. Aluksi Alissa oli epävarma Tommin suhteen. Alissan isä, Aki ei hyväksynyt Tommia, sillä hän työskenteli hevosten kanssa. Kuitenkin Alissa ja Tommi aloittivat seurustelemaan.
Keväällä 2019 Alissa ja Tommi muuttivat yhdessä Ranskaan, Nizzaan Tommin saadessa sieltä töitä.
Elämä Rantabaarissa
Sarjassa Alissa on muuttanut takaisin Helsinkiin erottuaan Tommista. Hän saa töitä Trissa-ravintolasta, joka on ystävänsä Lola Vinbergin työpaikka ja muuttaa myös Lolan ja Pietarin kämppikseksi. Myöhemmin Lola ja Alissa ostavat yhdessä Trissan, jotta sen silloiset työntekijät saisivat pitää työpaikkansa. Alissa seurustelee Perttu Männistön kanssa, kunnes tämä kaappaa hänet veneelle ja samalla paljastuu Pertun osallisuus Anssi Kosken ja tämän siskon Pinjan adoptiovanhempien kuolemaan. Alissa ja Anssi päätyvät yhteen kesän lopussa.
Seuraavana kesänä Alissa aloittaa suhteen Kaapo Järviahon kanssa, mutta kauden lopussa hän tajuaa yhä rakastavansa Anssia ja pari päättää mennä naimisiin.
Viidennellä kaudella, kaksi vuotta myöhemmin Alissa ja Anssi ovat eronneet ja Alissa on muuttanut ulkomaille. Kauden päätösjaksossa paljastuu kuitenkin, että Alissa on yhdessä Friida Kettusen kanssa päättänyt huijata Anssin rahat. Motiivi jää pimentoon.
Taimivakka
Taimivakka on istutustöissä käytettävä teline jossa kuljetetaan puun taimia.
Taimivakassa voi olla mahdollisuus olka- ja vyötäröhihnan käyttöön joten se kulkee mukavasti istuttajan mukana. Vakkoja on olemassa kiinteinä muovisina mutta myös esim. muovitettu kangas voi muodostaa vakan rakenteen sopivaan kehikkoon kiinnitettynä. Kaksoistaimivakassa on kaksi vakkaa jotka asettuvat työntekijän oikealle ja vasemmalle puolelle erityisten valjaiden avulla.
Joonian kapina
Joonian kapina oli ensimmäinen suuri konflikti Kreikan ja Persian välillä. Kapinointi kesti vuodesta 499 eaa. vuoteen 494 eaa. asti, jolloin kapina päättyi Persian voittoon.
Joonian kreikkalaiset nousivat kapinaan vuonna 499 eaa. persialaisia vastaan. Miletoksen tyrannin Aristagoraan johdolla kapina levisi pian koko Jooniaan. Ateena ja Eretria lähettivät kummatkin apua joonialaisille. Yhdessä ateenalaisten ja eretrialaisten kanssa joonialaiset hyökkäsivät paikallisen satraappi Artaferneen pääkaupunkia Sardesta vastaan. Kreikkalaiset pystyivät yllättämään Artaferneen ja polttivat Sardeen maan tasalle. Sardeen tuhon jälkeen kapina levisi Kyprokselle ja Hellespontokselle. Vuoteen 494 eaa. mennessä Persian joukot kuitenkin saivat kapinan kukistettua ja kapinallisille kostettiin hyvin julmasti: Miletos ja sen temppelit ryöstettiin ja väestö siirrettiin Mesopotamiaan tai myytiin orjiksi.
Hesykhios Miletoslainen
Hesykhios Miletoslainen oli bysanttilainen historioitsija ja elämäkertakirjailija. Hänen lisänimensä oli Illustrius. Hän oli asianajajan poika ja vaikutti Konstantinopolissa 500-luvulla keisari Justinianus I:n aikana.
Fotios ylisti Hesykhioksen tyyliä ja sanoi hänen olleen totuudessa pysyvä historioitsija. Hänen mukaansa (cod. 69) Hesykhios kirjoitti kolme merkittävää teosta:
Kirjallisuutta
Painoksia: J. C. Orelli (1820) ja J. Flach (1882); katkelmia teoksissa C. W. Muller, ''Frag. hist. Graec.'' iv. 143 ja Theodor Preger, Scriptores originis Constantinopolitanae, i. (1901); J Flach, Pseudo-Hesychius (1880); yleisesti katso Karl Krumbacher, Geschichte der byzantinischen Literatur (1897).
Luettelo Marko Haaviston kappaleista
Tämä on luettelo Marko Haaviston levyttämistä kappaleista aakkosjärjestyksessä.
Adam Oates
Adam Oates (s. 27. elokuuta 1962 Weston, Ontario, Kanada) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja.
Oates on toiminut pelaajauransa jälkeen jääkiekkovalmentajana. Hän toimi kauden 2009–2010 NHL-seura Tampa Bay Lightningin apuvalmentajana ja vuodet 2010–2012 samassa tehtävässä New Jersey Devilsissä. Kaudella 2011–2012 Devils ylsi Stanley Cup -finaaleihin asti. Kesällä 2012 Oates palkattiin Washington Capitalsin päävalmentajaksi. Samana päivänä ilmoitettiin, että hänet valitaan joulukuussa Hockey Hall of Fameen.
Vanhoillislestadiolaisuuden kritiikki
Vanhoillislestadiolaisuutta, lestadiolaisen herätysliikkeen selvästi suurinta suuntausta, ovat arvostelleet sekä evankelis-luterilainen kirkko, valtiollisen perustuslain ja tasa-arvolainsäädännön asiantuntijat sekä tähän liittyvät valtiolliset toimijat sekä yksittäiset kristityt herätysliikkeen sisällä ja ulkopuolella. Kirkon taholla voimakkain kritiikki on kohdistunut ekslusiiviseen (muut yhteisöt pois sulkevaan) seurakuntaoppiin, itse asiassa jo 1800-luvun lopulta lähtien nykypäivään saakka. Viime vuosina Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa esimerkiksi Kotimaa-lehden päätoimittaja Olli Seppälä ja teologian tohtori Kari Kuula ovat pitäneet ristiriitaisena, että luterilaisen kirkon sisällä toimii herätysliike, jonka käsitykset pelastuksesta, kasteesta ja seurakunnasta ovat ristiriidassa luterilaisen kristinopin kanssa.
Herätysliikkeen oman jäsenistön piirissä on esitetty uskonkäsitykseen liittyvää opillista kritiikkiä, erityisesti raamattukäsitykseen ja seurakuntaoppiin sekä elämäntapanormeihin liittyen.
Kun vanhoillislestadiolaisuuden piirissä alkoi paljastua useita lasten seksuaalisen hyväksikäytön tapauksia vuonna 2010, ne herättivät liikkeen sisällä keskustelua siitä, onko herätysliikkeen omissa toimintatavoissa mekanismeja, jotka luovat tilaa rikoksille ja niistä vaikenemiselle. Internet-keskustelujen vilkastuttua on alettu vaatia myös avointa ja vapaata keskustelua ilman pelkoa painostetuksi joutumisesta. Nuoremman polven teologit ovat nostaneet kysymyksenalaiseksi myös naispappeuden torjuvan SRK:n päätöksen vuodelta 1986, sen jälkeen kun evankelis-luterilainen kirkko päätti tiukentaa virkakäsityksen noudattamista ja olla jatkossa vihkimättä virkaan pappeja, jotka torjuvat naispappeuden.
Kun vanhoillislestadiolaiset kirkolliskokousedustajat asettuivat kannattamaan kirkolliskokouksessa samasukupuolisten parien puolesta rukoilemisen sallimista, ratkaisu herätti laajaa kritiikkiä liikkeen sisällä.
Vanhoillislestadiolaisuudessa harjoitettu sisäinen kuri ja ns. hoitokokous -käytäntö ovat herättäneet julkista kritiikkiä. Arvostelussa kyseistä menettelyä pidetään sekä sinänsä epäluterilaisena että hengellisenä painostuksena ja väkivaltana. Hoitokokousten ihmissuhteita pirstovat seuraamukset ovat järkyttäneet monia (esimerkiksi tv-toimittaja Hannu Karpo ja teologi ja pappi Päivi Aikasalo). Arkkipiispa Jukka Paarma nosti esiin kirkon toivomuksen hengellisestä väkivallasta luopumisesta ja avoimemmasta sisäisestä keskustelusta suviseurojen juhlapuheessaan vuonna 2009.
Herätysliikkeen sisällä on esitetty toivomuksia SRK:lle hoitokokouksiin liittyvän väkivallan selvittämisestä esim. riippumattoman tutkimuksen avulla. Myös Oulun yliopiston historian professori Jouko Vahtola, dosentti Seppo Lohi, dosentti Mauri Kinnunen ja Helsingin yliopiston kirkkohistorian professori Jouko Talonen ovat esittäneet julkisuudessa, että 1970–80-luvulla järjestettyihin hoitokokouksiin liittyvät asiat tutkittaisiin. Vuonna 2010 Lapin yliopistossa käynnistettiin Suomen Akatemian rahoittama vanhoillislestadiolaisuuden yhteiskunnallista valtaa koskeva tutkimushanke, jonka osana tutkitaan myös hoitokokouskokemuksia. Hanketta johtaa PhD Mika Luoma-aho. TT Mikko Ketola Helsingin yliopistosta on tutkinut hoitokokouksiin liittyen kysymystä SRK:n julkisesta anteeksipyynnöstä.
Liikkeen johto on puolustautunut hengellistä väkivaltaa koskevia syytöksiä vastaan nimittämällä hoitokokouksia "sielunhoidoksi", mutta kriitikot ovat kyseenalaistaneet tämän, viitaten evankelis-luterilaisen kirkon sielunhoitokäytäntöön ja määrittelyyn kristillisestä sielunhoidosta, jota hoitokokoukset eivät heidän mukaansa täytä (vapaaehtoisuus, sielunhoitoa tarvitsevan henkilön aloitteellisuus, kahdenkeskisyys sekä luottamuksellisuus ja vaitiolovelvollisuus).
Vanhoillislestadiolaista liikettä on arvosteltu myös patriarkaalisuudesta. Liikkeen keskusyhdistyksen, Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistys ry.:n johtokuntaan (nykyisin 24 jäsentä) ei ole valittu koskaan yhtään naista sen yli sadan toimintavuoden aikana. Naisia ei hyväksytä puhujiksi, eikä vanhoillislestadiolaisuus hyväksy naispappeutta. Naisiin myös muilla elämänalueilla kohdistuvaa kontrollia on arvosteltu julkisuudessa. Ihmisoikeusliitto ja Tasa-arvoasiain neuvottelukunta ovat todenneet v. 2009, että liikkeen ehkäisykielto loukkaa ihmisoikeuslainsäädäntöä, johon Suomi on kansainvälisesti sitoutunut.
Vanhoillislestadiolaisia on moitittu hengellisesti ylpeiksi, ja heidän on sanottu pitävän itseään muita parempina ihmisinä. Heitä on syytetty jopa antinomismista runsaan anteeksiannon takia, kun he "antavat anteeksi seiniä myöten". Syntien anteeksi saamista on pidetty liian helppona. Vanhoillislestadiolaisuudessa on monesti todettu, että he antaisivat synnit anteeksi "seinien ulkopuolellekin", jos vain muut haluaisivat.
Internetin keskustelupalstoilla lestadiolaisuutta arvostellaan siitä, että naiset alistetaan synnytyskoneiksi. 1970-luvulla Helsingin Sanomissa kirjoitettiin tapauksista, joissa lääkäri oli ehdottanut lestadiolaisnaisille sterilisaatiota huonon terveyden vuoksi, mutta rauhanyhdistys ei ole antanut siihen lupaa, jolloin äiti kuoli tultuaan jälleen raskaaksi.
Tutkija Aini Linjakumpu on kritisoinut liikettä siitä, että vaikka liikkeen yhtenäisyys rakentuu uskonnollisten määräysten, kuten televisio- ja ehkäisykiellon varaan, ei ole olemassa luetteloa synneistä, vaan synti määräytyy yhteisön sisällä. Linjakummun näkemyksen mukaan tämä mahdollistaa yhteisön johtajavaltaisessa rakenteessa vallankäytön muihin yhteisön jäseniin. Lestadiolaisuus, kuten muutkin suljetut uskonnolliset yhteisöt yleensä, on Liljakummun mukaan selkeä hierarkkinen organisaatio, jossa liikkeen johtajat määrittelevät uskonnollisen sanoman tulkinnan ja valvovat jäsenten toimintaa. Suljettu yhteisö rakentuu myös etäisyyden ottamiseen muihin uskonnollisiin ja yhteiskunnallisiin liikkeisiin ja kulttuureihin. Liikkeen opillinen käsitys kieltää niiden pelastumisen, jotka eivät ole heidän kanssaan samassa uskossa ja opissa.
Tutkija Aini Linjakumpu toteaa, että koska synnistä ei ole olemassa ehdotonta totuutta, toisten uskovaisten syntisyys on muiden uskovien tulkinnan varassa. Käytännössä vanhoillislestadiolaisen liikkeen johtajat ovat yhteisön puhtauden ja opin ylimpiä vartijoita. Hierarkian kautta puhdasoppisuus laskeutuu myös liikkeen alimmille tasoille.
Toimittaja Marjo Valtavaaran mukaan vanhoillislestadiolaisuudessa on kasvavaa tyytymättömyyttä uskonnon ulkoisia "sääntöjä" kohtaan. Tyytymättömyys purkautuu lähinnä pienissä piireissä ja internetin keskusteluissa, koska Valtavaaran mukaan julkista kritiikkiä ei liikkeen piirissä uskalleta esittää. Toisinajattelijat haluaisivat "puhdasta luterilaista uskoa" ilman heidän säännöiksi kokemiaan "armoneuvoja". Uskontojen uhrien tuen mukaan vanhoillislestadiolaiset ovat Jehovan todistajien ohella Suomessa runsaimmin hengellistä väkivaltaa harjoittava yhteisö.
Vanhoillislestadiolaisuuden kritiikki 1900-luvun lopulla ja 2000-luvulla
Vanhoillislestadiolaisuutta on kritisoitu erityisesti ihmisoikeuksiin ja tasa-arvoon liittyvistä kysymyksistä. Naisten, lasten ja homoseksuaalien ihmisoikeuksien toteutumisessa nähdään ongelmia. Joidenkin mielestä uskonnonvapaus ei voi ohittaa ihmisoikeuksien noudattamista, johon Suomen perustuslaki velvoittaa. Kriitikoiden mukaan herätysliike on rajoittanut erityisesti mainittujen ryhmien ihmisoikeuksia kannanotoissaan, päätöksissään ja sosiaalisissa käytännöissään, jotka liittyvät esimerkiksi parisuhteeseen, seksuaalisuuteen, avioliittoon ja toimintaan uskonyhteisössä. Näihin kysymyksiin liittyvät rajoitukset saattavat loukata yhtäläisesti myös miesten oikeuksia. Lisäksi uskonnonvapaus sallii eri ihmisryhmien erilaisen aseman uskonyhteisön sisällä, kunhan uskonyhteisöstä voi vapaasti erota.
Toiseksi liikkeessä määritellyt synnit, jotka liittyvät elämäntapaan, kuten henkilökohtaiseen ulkonäköön ja harrastuksiin, ovat jatkuvan keskustelun kohteena sekä liikkeeseen kuuluvien että siitä irrottautuneiden piirissä. Tällaisia rajoituksia ovat muun muassa televisiokielto, meikkaamiseen, korujen käyttöön sekä musiikkiin ja muihin kulttuuriharrastuksiin liittyvät kiellot.
Julkisessa keskustelussa vähemmän esillä ollut mutta olemassa oleva kritiikin teema on teologinen ja hengellinen: kysymys siitä, että vanhoillislestadiolaisuuden opetus on kriitikoiden mukaan olennaisella tavalla ristiriidassa luterilaisen tunnustuksen ja kristinopin kanssa. Asia liittyy herätysliikkeen ja evankelis-luterilaisen kirkon välisiin suhteisiin. Käytännössähän vanhoillislestadiolaiset harjoittavat uskontoa omissa seuroissaan paikallisissa rauhanyhdistyksissä. Toiminnalliset yhteydet paikallisiin evankelis-luterilaisiin seurakuntiin ovat vähäiset. Sitä vastoin vanhoillislestadiolaisten vaikutus seurakuntien ja kirkon hallinnossa ja päätöksenteossa on merkittävä, sillä liikkeeseen kuuluvat ehdokkaat ovat menestyneet hyvin seurakuntavaaleissa. Kirkolliskokouksen jäsenistä tiettävästi huomattava osa kuuluu lestadiolaisiin. Samoin merkittävä osa kirkon työntekijöistä – muiden muassa 120 pappia ja suuri osa kanttoreista – kuuluu lestadiolaisiin. Lestadiolaisia toimii myös kirkon keskushallinnon tehtävissä.
Kritiikki ilmenee evankelis-luterilaisen kirkon piirissä käydyssä keskustelussa, muualla julkisessa kansalaiskeskustelussa ja mediassa (esimerkiksi television ajankohtaisohjelmissa) sekä liikkeestä irrottautuneiden ja sen opetusta ja Raamatun tulkintaa epäilevien nettiyhteisöissä.
Vanhoillislestadiolaisuuteen liittyvät ongelmat ovat olleet myös tieteellisen tutkimuksen kohteena  Vuonna 2010 on Joensuun yliopiston teologisessa tiedekunnassa käynnistynyt aineistonkeruu pro gradu -tutkielmaan, jossa selvitetään nimenomaan vanhoillislestadiolaisuudesta irrottautumista
Myös vanhoillislestadiolaiset itse ovat osallistuneet kriittiseen keskusteluun liikkeen opetuksesta ja käytännön menettelytavoista, kuten ehkäisykiellosta. , ,
Näkyvintä julkisuudessa on ollut keskustelu ehkäisyn kieltämisestä sekä naisten epätasa-arvoisesta asemasta. Vanhoillislestadiolaisuuden ehkäisykielto kuuluu ehdottomuudessaan ankarimpiin maailmanlaajuisestikin kristillisten kirkkokuntien piirissä. Suhteessa kristikunnan ennen 1900-luvun yksimielisesti kannatettuun asentoon – niin protestanttisen kuin katolisen ja ortodoksisen – ehdoton ehkäisykielto toki ei ole eriävää.
Ihmisoikeusliitto on todennut asiaa koskevassa taustamuistiossa 4.3.2009, että vanhoillislestadiolaisuuden ehkäisykielto loukkaa ihmisoikeuksia, jos ehkäisykieltoon painostetaan uskonyhteisön taholta. Tasa-arvoasiain neuvottelukunta puolestaan totesi joulukuussa 2009, että "liikkeen johtajien auktoriteetti ja yhteisön paine eivät jätä lestadiolaiselle naiselle tosiasiallista mahdollisuutta päättää omasta kehostaan ja seksuaalisesta itsemääräämisoikeudestaan". Usein toistuvat raskaudet aiheuttavat riskejä naisen psyykkiselle ja fyysiselle terveydelle. Raskaudenpelko puolestaan kuormittaa parisuhdetta. Monissa lestadiolaisperheissä on jopa 10–18 lasta. Pitkään kestävä raskausaika naisen elämänvaiheena, tiheästi toistuvat raskaudet ja mahdolliset keskenmenot sekä vastuu suuresta perheestä voivat aiheuttaa naisille monenlaisia terveydellisiä ja elämänlaatua heikentäviä ongelmia. Kriitikot ovat peränneet herätysliikkeeltä perusteluja näin ehdottomalle ehkäisykiellolle. Kirkkoherra Seppo Lohi on esittänyt yhdeksi kiellon perusteluksi, että vanhoillislestadiolaisuus katoaisi Suomesta kokonaan viidenkymmenen vuoden sisällä, mikäli liike luopuisi kielteisestä suhtautumisesta ehkäisyn käyttöön.
Vastauksena kritiikkiin vanhoillislestadiolaisuuden johto puolestaan on korostanut, että liike "pyrkii aktiivisesti tukemaan lapsiperheitään ja pitämään huolta äideistä. Rauhanyhdistyksissä on tätä varten erityisiä tukihenkilöitä ja -ryhmiä. Ne voivat tulla vaikkapa synnytyssairaalasta palanneen äidin avuksi leipomaan ja siivoamaan."
Naisten erilainen asema ilmenee myös siinä, että sanajulistajan tehtävä on naisilta kielletty eivätkä he pääse myöskään vaikuttamaan suoraan liikkeen hallintoon eivätkä päätöksentekoon. Mikäli nainen on paikallisen rauhanyhdistyksen jäsen, hänellä on periaatteessa tasavartainen rivijäsenen puhe- ja äänioikeus yhdistyksen vuosikokouksissa. Käytännössä naisia ei valita päätöksentekijöiksi. Joskus nainen voidaan valita paikallisen rauhanyhdistyksen johtokuntaan. Esimerkiksi liikkeen keskusjärjestön SRK:n 24-jäseniseen johtokuntaan ei ole koskaan valittu yhtään naista yhdistyksen yli satavuotisen olemassaolon aikana. Raamatun tulkinnasta ja opillisista ratkaisuista päätetään kaksi kertaa vuodessa kokoontuvassa puhujien kokouksessa, jossa naiset eivät myöskään ole edustettuna, koska naisella ei ole oikeutta tulla nimetyksi puhujan tehtävään. SRK:n johtokunnan puheenjohtaja Olavi Voittonen on todennut naisista sananjulistajina: "Sananpalvelijana vanhoillislestadiolaisuuden piirissä on ollut ja on mies, saarnamies." "Minä en siihen ota kantaa, mutta lähtökohtana on ollut se, että johtokunnan koostumus nousee Uuden testamentin vanhin-ajatuksen pohjalta. Uuden testamentin mukaan seurakuntien päättäjät olivat miehiä kuten nyt meidän piirissämme. Paikallisissa rauhanyhdistyksissä naisia on myös johtokunnissa. – – Siitä, voisiko nainen olla liikkeessämme puhujana, ei minun korviini ole tullut edes keskustelua.”
Vanhoillislestadiolaisuudessa pidetään avioeroa syntinä. Hylätty puoliso ei saa solmia uutta avioliittoa niin kauan kuin entinen puoliso elää (SRK:n kannanotto "Oikea ja väärä"). Avioitumiskiellosta on seurannut monille lestadiolaisille vaikeita elämäntilanteita, sillä kiellosta seuraa väistämättä, että vanhoillislestadiolainen hylätty puoliso ei voi avioitua useinkaan koko elämänsä aikana, eikä ainakaan vielä silloin, kun lapset ovat pieniä ja toisen aikuisen tukea lasten kasvatuksessa ja hoidossa kaivattaisiin eroperheessä eniten. Monessa tapauksessa lestadiolainen hylätty puoliso joutuu huolehtimaan yksinhuoltajana usein suurestakin lapsijoukosta lasten aikuisuuteen saakka (mikäli hän haluaa edelleen pysytellä uskonyhteisössä eikä siis riko avioitumiskieltoa). (SRK:n kannanotto "Oikea ja väärä").
Koska nuorten seurusteluvaiheessa avoliitto on syntiä ja kaikenlainen esiaviollinen seksuaalisuus on kiellettyä, tämä johtaa usein lestadiolaisten nuorten vetäytymiseen tiiviisti vain oman liikkeen jäsenten keskuuteen. Tämä heikentää ystävyyssuhteiden rakentamista lestadiolaisyhteisön ulkopuolelle. Avioitumista ei-lestadiolaisen kanssa on tavattu pitää syntinä.
Vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen piirissä elää homoseksuaaleja, mutta liikkeen keskusjärjestön SRK:n kannanoton (2005) mukaan homosuhteet ovat syntiä. He eivät siten voi elää avoimesti homoseksuaalisuutensa tunnustaen. Lestadiolaiselle homoseksuaalille ei ole luvallista elää rekisteröidyssä parisuhteessa. Liikkeessä opetetaan, että homoseksuaalisuus on synnillinen taipumus, josta voi "vapautua Jumalan armon voimin".
Moni vanhoillislestadiolaistaustainen on kokenut irrottautumisen herätysliikkeestä sosiaalisesti ja psyykkisesti vaikeana. . Vanhoillislestadiolaisuuteen kasvatetaan kotona ja lapsi liitetään jo pikkulapsena lestadiolaiseen uskonyhteisöön. Rauhanyhdistyksen piirissä tehdään määrätietoista lapsi- ja nuorisotyötä, joka kytkee lapset ja nuoret tiiviisti yhteisöön koko nuoruuden ajaksi ja käytännössä eristää heidät ei-lestadiolaisista ikätovereista. Nuorena aikuisena sosiaalinen verkosto rakentuu siten pitkälle pelkästään vanhoillislestadiolaisen yhteisön varaan. Moni nuori on kokenut liikkeen kontrolloivaksi ja ahdistavaksi, esimerkiksi ulkonäköön, musiikkiharrastuksiin ja seurusteluun liittyvien normien takia. Mikäli irrottautuu uskonyhteisöstä, jää usein kokonaan vaille sosiaalista verkostoa ja ystäviä, eli tavallaan "tyhjän päälle". Moni onkin joutunut rakentamaan identiteettinsä, elämäntapansa ja ystävyyssuhteensa alusta alkaen uudelleen mm. terapian avulla.
Moni entinen lestadiolainen ja lestadiolaisuudesta eroon pyrkivä on saanut tukea myös Internetin keskustelupalstoista, joissa keskustelijat voivat vaihtaa kokemuksiaan anonyymisti. Myös Uskontojen uhrien tuki ry on auttanut lestadiolaisia levittämällä tietoa ja järjestämällä vertaistukitapaamisia.
Liike suhtautuu kielteisesti televisioon. TV-vastaanottimen hankkiminen kotiin määriteltiin synniksi vuonna 1963 SRK:n vuosikokouksen päätöksellä. . Suhtautuminen Internetiin on myös jossain määrin kriittinen. Televisio-ohjelmien seuraamista Internetin kautta ei tiettävästi kuitenkaan pidetä syntinä. . Nuoria on toisaalta kehotettu välttämään osallistumista uskonnollisiin nettikeskusteluihin.
Vanhoillislestadiolaisuuden kritiikkiä on esitetty erityisesti liittyen naisten asemaan, esimerkiksi vanhoillislestadiolaisuuden kielteinen suhtautuminen ehkäisyyn on herättänyt arvostelua. Keskustelua on herättänyt myös liikkeen kielteinen suhtautuminen naispappeuteen, ja siihen ettei naisia hyväksytä nykyisin puhujiksi tai liikkeen johtoasemiin. Arvostelua ovat saaneet aikaan myös liikkeen niin sanotut hoitokokoukset, joita on kritisoitu jäsenten painostamiseksi. Vuosina 2010–2011 esille tulleiden lasten hyväksikäyttötapausten yhteydessä kritisoitiin tapaa hoitaa vaikeatkin ongelmat liikkeen sisäisesti, ottamatta yhteyttä viranomaisiin.
Tutkija Aini Linjakummun mukaan lestadiolaisuus on ääriliike. Hän on katsonut lestadiolaisilla liikkeillä olevan yhteistä ääri-islamilaisten kaltaisten uskonnollisten ääriryhmien kanssa oman opin ja yhteisön korostamisessa samalla kun tehdään eroa ulkopuolisiin. Linjakummun mukaan kielteisessä mielessä yhteisön muodostaminen tulee ilmi oman ainutlaatuisuuden ja oikeamielisyyden ylikorostamisessa. Tällainen ajattelu voi ilmetä ahdasmielisyytenä ja toisten ihmisten arvon kieltämisenä.
Kohtuuttomana pidetty rippisalaisuus
Vanhoillislestadiolaisuudessa ripin vastaanottavalla maallikolla on sama asema kuin papilla, vaikka kirkkolaissa rippisalaisuus koskee vain pappeja ja lehtoreita. Ripin vastaanottajana käytetään usein oman perheen jäseniä, aviopuolisoa, siskoa, veljeä tai lasta ja heiltä vaaditaan vaitiolovelvollisuutta. Rippisalaisuuden pitäminen voi kuitenkin olla kohtuuttoman vaikeaa, jos syynä on ollut esimerkiksi aviopuolison uskottomuus, tai muu toiminta, jossa on loukattu henkilöä, jolle ripittäydytään tai tapaus koskettaa muuten läheisesti vastaanottajaa tai hänen perhettään. Kun ripin vastaanottaja ei jaksa pitää rippisalaisuutta, hänelle seuraa siitä syyllisyyttä ja ahdistusta. Vanhoillislestadiolaisuudessa opetetaan, ettei puolisoa pitäisi käyttää ripin vastaanottajana tilanteissa, jotka ovat häntä syvästi loukanneet. Tässä asiassa opetus ja käytäntö eivät vastaa toisiaan.
Pedofilian ja perheväkivallan kaltaisten rikosten yhteydessä vanhoillislestadiolaisten tulkinta rippisalaisuudesta voi antaa tekijälle mahdollisuuden jatkaa väkivaltaa. Toimittaja Tommi Niemisen mukaan vanhoillislestadiolaisessa liikkeessä uskotaan, että rippisalaisuus on ehdoton, joten kaikesta, mistä ripittäytyjä on kertonut, on liikkeen jäsenten vaiettava sen jälkeen, kun joku yhteisön jäsen on julistanut ripittäytyjälle synninpäästön. SRK:n ohjeistuksen mukaan ripin vastaanottajalla ei ole lupaa tehdä rikosilmoitusta. Liikkeessä uskotaan, että kun rippi-isä tai -äiti on kehottanut rikollista ilmoittautumaan viranomaisille saadakseen oikeuden tuomion, Jumala vaikuttaa niin, että rikollinen todella toimii näin.
Pappien vaitiolovelvollisuutta tutkineen lestadiolaispapin Johannes Alarannan mukaan maallikon, esimerkiksi maallikkosaarnaajan, Suomen laki määrää kertomaan viranomaisille ripissä ilmitulleen törkeän rikoksen. Ilmiannettavat törkeät rikokset sisältyvät Suomen laissa rikoslain 15. luvun kymmenenteen pykälään.
Syyllisyyden taakka voidaan sälyttää uhrin kannettavaksi. Uhrista voi tulla yhteisön silmissä syntinen, kun hän yrittää saada oikeutta ja rikolliset vastuuseen, jolloin armon saavatkin vain rikolliset.
SRK määrittelee synnit
Liikkeen jäsenten tiukka kuuliaisuusvaatimus rauhanyhdistyksille ja Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys SRK:lle on herättänyt kritiikkiä. SRK määrittelee mikä katsotaan synniksi, ja voi evätä tottelemattomalta seurakuntajäseneltä anteeksiannon.
Elokuvaohjaaja Dome Karukosken mukaan tiiviin yhteisön "säännöt" voivat vilpittömästi tuntua ihmisen omalta tahdolta, vaikka ne eivät sitä olisi. Lestadiolaisuudessa kaikkien elämänvalintojen pitää olla tukemassa uskoa.
Jatkuva ripittäytymisen tarve voi ilmentää lakihenkistä ja syntikeskeistä kristillisyyttä, jolloin pääpainon muodostaa synnin korostaminen armon sijasta. Ihminen jää jatkuvaan synnin ja syyllisyyden tunnustamiskierteeseen. Huono omatunto liittyy usein seksuaalisuuteen tai tunteisiin. Jotain ei tehdä siksi, että se on hyvää tai haluttavaa, vaan siksi kun niin on käsketty. Rikkomus omaatuntoa vastaan on rikkomus ulkopuolista käskijää tai kieltäjää vastaan, josta seuraa syyllisyys tuon auktoriteetin edessä. Ripittäytyjillä on negatiivinen kokemus itsestään ja he kokevat epäonnistuneensa.
Televisiokysymys
Vanhoillislestadiolaisuudessa television omistamiseen suhtaudutaan kielteisesti. Kielteistä kantaa perustellaan sillä, että ohjelmatarjonta on kristillisten perusarvojen vastaista, koska sisältää liikaa seksismiä ja väkivaltaa. SRK:n johto käyttää televisiokysymyksen yhteydessä termiä TV-päätös, jolla viitataan SRK:n vuosikokousten televisiota koskeviin kannanottoihin. Liikkeen ulkopuolisissa julkaisuissa on käytetty myös termejä televisiokielto tai TV-kielto. Suhtautuminen televisioon on herättänyt julkisuuden mielenkiintoa.
TV-päätöksen historia
Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistyksen vuosikokous antoi vuonna 1963 televisiosta periaatteellisen kannanilmaisun, jonka mukaan televisio ei sovi kristittyyn kotiin. Paikallisten rauhanyhdistysten johtokunnat velvoitettiin hoitamaan jäseniään tässä asiassa. Tutkija Mauri Kinnusen mukaan arvostettu kirkkoherra Kullervo Hulkko oli tuolloin puuskahtanut: "Kävi kuten 1930-luvulla, kun radio tuomittiin." Vanhoillislestadiolaisuutta paljon arvostelleen Lauri Pietilän mukaan on verrattain yleisesti tiedossa, ettei TV-päätös ollut läheskään yksimielinen.
Arvostelua
Uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäisen mukaan monet niistäkin liikkeen ulkopuolisista, jotka arvostelevat television turmelevaa vaikutusta, pitävät kieltoa ahdasmielisenä. Vieroksuntaa herättävät kiellon jumalallinen perustelu ja asian nimittäminen synniksi.
Nobatia
Nobatia oli keskiaikainen kristitty kuningaskunta Pohjois-Nubiassa. Se perustettiin mahdollisesti vuoden 297 tienoilla ja omaksui varhain koptilaisen kristinuskon. Vuonna 701 Nobatia liittyi tuntemattomista syistä Mukurraan. Se on voinut tosin tapahtua jo ennen vuoden 652 muslimihyökkäystä, sillä arabi-lähteet puhuvat vain yhdestä kristitystä valtiosta alueella. Nobatia säilytti kuitenkin jonkinlaisen autonomian, ja jotkut arabi-lähteet kutsuvat valtakuntaa "Mukurran ja Nobatian kuningaskunnaksi", mikä voi viitata kaksoismonarkiaan.
Nobatia oli Nubian osista lähinnä Egyptiä ja oli siksi kovimman arabialaistumisen ja islamilaistumisen paineen alaisena. Viimeiset osat kristittyä Nobatiaa kuuluivat Dotawon kuningaskuntaan kunnes Sennarin sulttaanikunta valloitti sen vuonna 1504.
Vanhoillislestadiolaisuuden kritiikki
Ehkäisyn synnillisyys
Vanhoillislestadiolaisten perheet ovat usein suuria, koska ehkäisyä ei käytetä. Lapsia pidetään Raamatun mukaisesti Jumalan lahjoina, joita saadaan eikä hankita.
Terveille naisille runsaskaan lapsenteko ei ole fyysisesti vaarallista, mutta joidenkin sairauksien, kuten reuman ja diabeteksen, hoitaminen raskauden aikana on vaikeaa. 1970-luvun lopulla on uutisissa raportoitu tapauksista, joissa lääkäri on ehdottanut naisille sterilisaatiota huonon terveyden vuoksi, mutta rauhanyhdistys ei ole antanut tähän lupaa, jolloin raskaaksi tullut äiti on kuollut. Päivi Alasuutarin mukaan liikkeen piirissä on kuollut naisia, koska heidän terveytensä ei ole kestänyt toistuvia raskauksia ja synnytyksiä.
Ekologisista syistä vanhoillislestadiolaisten torjuvaa suhtautumista ehkäisyyn on arvostellut ainakin Pentti Linkola.
Hoitokokoukset
Hoitokokous on vanhoillislestadiolaisuuden sisäinen, niin sanottua sielunhoidollista kokousta tarkoittava käsite. 1970-luvun yleisistä hoitokokouksista käytetään myös termiä henkien taistelu ja sanalla hoitokokous voidaan yhteisön piirissä toisinaan tarkoittaa henkien taistelun lisäksi myös muita sielunhoidollisia tilanteita. 1970-luvun kriisi herätti paljon huomiota mediassa. Lehtien mielipidekirjoituksissa kokouksista käytettiin mm. termejä selvityskokous, uskonterrori, terrori, henkinen väkivalta, lestadiolaiskuri ja ryhmäkuri. SRK:n johdon antaman neuvon mukaan hoitoon kutsujina toimivat rauhanyhdistysten johtokunnat. Hoitokokousmenettelyn taustalla oli näkemys, että veljen vartijana toimiminen on kristityn velvollisuus ja rikkoneen hoitamisessa tuli noudattaa Kristuksen kirkkolakia. Olli Lohen mukaan yleiset hoitokokoukset liittyivät 1970-luvun kriisiin ja ne päättyivät syksyllä 1979. Hannu Karpon mukaan yöllisiä kokouksia pidettiin kuitenkin vielä 1980-luvullakin.
Historia
Voitto Savelan mukaan hoitokokoukset käynnistyivät eräissä rauhanyhdistyksissä jo 1960-luvun loppupuolella ja lisääntyivät 1970-luvun taitteessa. 1970-luvulla ne kulkivat laajoina aaltoina läpi koko vanhoillislestadiolaisuuden. Kriisin taustalla oli vanhoillislestadiolaisuuden sekä yhteiskunnan maallistumisen ja sen mukanaan tuomien ilmiöiden välille syntynyt ristiriita.
Erkki Reinikaisen mukaan 1970-luvun hoitokokouksista on eriteltävissä neljä erityispiirrettä:
1980-luvulle tultaessa hoitokokoukset vähenivät.
Jumalan valtakunnan hallitusoppi
Lauri Pietilän mukaan 1970-luvulla SRK on määritellyt "Jumalan valtakunnan hallituksena", "seurakunnan nimissä" mikä on syntiä. Pietilä kertoo saarnaaja Heikki Saaren todenneen 1975 eräässä johtokunnan kokouksessa: "Tämä on Jumalan valtakunnan hallitus, jonka päätöksistä ei voi mihinkään vedota." SRK:n johdon päättämiä syntitietoja on Pietilän mukaan ollut Päivämiehessä paljonkin. Pietilän mukaan SRK:n johtajistoa on pidetty Jumalan valtakunnan hallituksena, jonka päätöksien noudattaminen on "autuuden ehto" ja päätöksistä ei voi valittaa. Myös muu opetuksen arvosteleminen on hänen mukaansa tuomittu synniksi. Jos arvostelusta ei tee parannusta joutuu erotetuksi ja samalla tuomituksi pakanaksi. Pietilän mukaan tehdyt päätökset hyväksyttiin SRK:n vuosikokouksissa.
Miikka Ruokasen mukaan asioita on synnillistetty seurakuntakurin nimissä "Jumalan valtakunnan" päätöksillä. Joitakin asioita on pidetty syntinä yksistään sen vuoksi, että ne ovat vastoin "valtakunnan päätöksiä". Ruokasen mukaan autuutta käytettiin pakotteena, jonka menettämisen uhalla "seurakunnan päätöksiä" oli noudatettava.
Arvostelu
1980 Vanhoillislestadiolaisuutta tutkineen Miikka Ruokasen mukaan SRK käytti hoitokokouksissa evankeliumia mielivallan välineenä ja avuttomia ihmisiä on kiristetty suljetuissa kokouksissa. Hänen mukaansa SRK antoi vääristellyn kuvan asioiden tilasta.
Lasten hyväksikäyttötapaukset
Liike myönsi laajan lasten seksuaalisen hyväksikäytön maaliskuussa 2011 sisäisessä selvityksessään. SRK:n mukaan liikkeessä on 1980-luvulta alkaen tullut tietoon jopa sata hyväksikäyttötapausta. SRK:n mukaan pedofiliatapaukset ovat olleet perheiden sisäisiä. .
Politiikan ja teologian sekoittaminen
Lauri Pietilän mukaan SRK:n uskovaisia on kehotettu äänestämään "omia Pyhän Hengen asettamia ehdokkaita" omaan tuntoon vedoten. Hänen mukaansa Keskustapuolue on pyrkinyt saamaan vanhoillislestadiolaisuudessa monopoliaseman. Hänen mukaansa myös Kokoomuksen kieltämistä oli suunniteltu, mutta se jäi lopulta pois Reisjärven suviseuroissa 1968 pidetystä alustuksesta, jossa mainittiin kiellettyjä puolueita.
Nykypäivänä vanhoillislestadiolainen nuori saattaa kuitenkin äänestää jopa vihreitä, koska lestadiolaisen herätysliikkeen poliittinen yhtenäisyys on murtumassa.
Sensuuri
Uskontososiologian dosentti Jouko Sihvon mukaan vanhoillislestadiolaisuuden sisäistä kapinointia on sensuroitu tarkasti Päivämies-lehdestä, ja siitä löytyy paremmin tietoa muista lähteistä. Tytti Isohookana-Asunmaan mukaan SRK ei esimerkiksi antanut elokuvatuottaja Eeli Aallon tehdä lestadiolaisuutta käsittelevää dokumenttia. Tutkija Miikka Ruokasen mukaan SRK:n pääsihteeri Einari Lepistö ei antanut tutkimuskäyttöön alle 10 vuotta vanhaa pöytäkirjamateriaalia, kun hän tutki lestadiolaisuutta 1970-luvun lopulla. Lauri Pietilän mukaan Myös TV2:n toimittaja Vesa Toijosen ohjelma Raportti lestadiolaisuudesta peruttiin SRK:n pyynnöstä.
Mielen hoitaminen omanatuntona
Mielen hoitamista ja jumalasuhteen hoitamista ei erotella. Omat suuttumuksen tunteet on pyydettävä anteeksi, koska ne pahoittavat Jumalan mielen. Omatunto mielletään mielialaan liittyväksi käsitteeksi, jolla on vastine "Jumalan mielessä", joka voi pahoittua ihmisen käytöksestä.
Eksklusiivinen seurakuntaoppi
Eksklusiivisen eli poissulkevan seurakuntaopin mukaan lestadiolaisuus on Jumalan valtakunnan ainoa oikea edustaja maan päällä. Vanhoillislestadiolaisuudessa uskotaan, että maissa, joissa vanhoillislestadiolaisuus merkittävästi vaikuttaa, pelastus ei ole mahdollinen liikkeen ulkopuolella, ei edes muissa lestadiolaisuuden suuntauksissa. Herätysliiketutkija Esko M. Laineen mukaan piispa Otto I. Colliander teilasi vuonna 1910 Kotimaa-lehdessä lestadiolaisuuden ja vapaakirkollisuuden ”niiden moittimisesta ja tuomitsemisesta, jotka eivät kuulu näihin hengellisiin liikkeisiin”. Vanhoillislestadiolaiset käyttävät ainoastaan omasta liikkeestään puhuessaan muun muassa sanoja Jumalan valtakunta, Jumalan seurakunta, uskovaiset, Jumalan lapset, siioni, kristillisyytemme ja jopa elävä kristillisyys ja pelkkä kristillisyys. Lestadiolaisen kirkkokäsityksen mukaan seurakunta, jolla lestadiolaiset tarkoittavat käytännössä rauhanyhdistystä, ei voi erehtyä, koska se on Jumalan todellinen seurakunta. Erehtynyt Siioni olisi inhimillinen instituutio kuten valtionkirkko ja erehtymisen myöntäminen veisi liikkeeltä rippiarvovallan.
Läsnäolo luterilaisessa kirkossa teologisesti kyseenalaista
Kari Kuulan mukaan vanhoillislestadiolaisuuden läsnäolo luterilaisen kirkon sisällä on teologisesti kyseenalaista. Siitä, mikä on lestadiolaisen liikkeen poikkeavien opinkappaleiden merkitys luterilaisen kirkon yhtenäisyydelle on esitetty toisistaan poikkeavia käsityksiä. Arkkipiispa Jukka Paarman mukaan kirkon yhtenäisyys ei ole eroavien seurakuntaoppien vuoksi vaarassa. Olavi Voittosen mukaan vanhoillislestadiolaiset kokevat olevansa luterilaisen kirkon ydintä, joka haluaa seistä Jumalan sanan perustalla.
Oppi seurakunnan historiallisesta jatkuvuudesta
Vanhoillislestadiolaisuudessa uskotaan, että Jumalan valtakunta on kulkenut läpi aikojen ja kansojen tarjoten kullekin kansalle vuorollaan etsikonajan. Palestiinan maaperältä elävä usko siirtyi hellenististen ja latinalaisten maiden kautta Saksaan, missä sai erityisen siunauksen Martti Lutherin työn vaikutuksesta. Valtakunta säilyi edelleen saksalaisessa pietismissä ja liikkui edelleen kohti pohjoista, kunnes se Ruotsissa lukijaisuuden välityksellä saavutti Lapin Marian ja Laestadiuksen. Näin pohjoiskalottialue saa viimeisinä aikoina pitää keskuudessaan Jumalan valtakuntaa. Niin ikään lestadiolaisuudessa uskotaan, että "Pyhä Henki toimittaa virkaansa puhuvana ja vanhurskauttavana ainoastaan Jumalan seurakunnassa Pyhän Hengen saaneiden ihmisten julistaman evankeliumin sovintosaarnan kautta". Samalla alueella ei heidän mukaansa voi olla kahta Kristuksen laumaa.
Edellä kuvattua oppia jatkuvuudesta on Miikka Ruokasen mukaan perusteltu lestadiolaisuudessa mm. Sakarjan profetialla:
Ruokasen mukaan raamatunkohta ei ole eksegeettisesti ongelmaton, koska "Hengen vaikuttaminen" voidaan alkukielestä kääntää myös Jumalan vihan tyydyttämiseksi eli kostoksi pohjoiselle viholliselle. Hänen mukaansa vanhoillislestadiolaisten vanhurskauttamisnäkemyksessä Hengen kategoria ja uskonyhteisö nousevat tärkeämmiksi kuin itse evankeliumin sana ja sen välittämä Kristus. Armo sidotaan SRK-laiseen Jumalan lasten joukkoon. Ruokasen mukaan tällainen näkemys on teologisesti selkeä lahkon tunnusmerkki.
Vastauksia arvosteluun
Kovin paljon vanhoillislestadiolaiset eivät ole vastanneet lehdistössä esitettyyn arvosteluun. Aika ajoin vanhoillislestadiolaiset ovat kuitenkin torjuneet toimintaansa kohdistetut syytökset. Esimerkiksi vuonna 1985 SRK:n silloinen puheenjohtaja Erkki Reinikainen kirjoitti Päivämies-lehteen laajan artikkelin ”Syytöksiä viime vuosikymmeninä”, jossa hän pyrki torjumaan syytökset muun muassa evankelis-luterilaisen kirkon tunnustuksen vastaisesta opetuksesta, lestadiolaisäitien huonosta asemasta ja poliittisesta painostuksesta. Hän vakuutti, että vanhoillislestadiolaisessa kristillisyydessä korostuvat Kristuksen armon tuoma ilo, vapaus ja valoisuus.