cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luokkakokous (vuoden 2015 elokuva)
Kriitikoiden vastaanotto
Elokuva sai ilmestyessään runsaasti negatiivisia arvosteluja. Ylen julkaisemassa ohjaaja Mustosen henkilökuvassa arvioitiin elokuvan saamaa vastaanottoa sanoin: "Härskin huumorin Luokkakokous on elokuva-arvioiden perusteella vuoden huonoin kotimainen elokuva". Kalle Kinnunen kirjoitti elokuvasta Suomen kuvalehden Kuvien takaa -blogissaan: "Luokkakokous ei ole harkitusti epäkorrekti saati karnevalistinen eli maailmaa nurin päin kääntävä ja kyseenalaistava. Se on elokuva, jossa kusipää ei saa ansionsa mukaan, vaan kaiken mitä haluaa." Iltalehden Tuomas Riskala kirjoitti: "Koko leffasta jää käsittämättömän tunkkainen ja masentava jälkimaku." Film-o-holicin Sampo Bergman kuvaili elokuvaa: "Tunne on vähän sama kuin kuuntelisi henkilöä, joka kertoo tunnin verran pissa-kakka-vitsejä heittäen lopulta mukaan yhden insestiläpän."
Monessa arvostelussa mainittiin negatiivisena esimerkkinä kohtaus, jossa Aku Hirviniemen hahmo raiskataan. Kohtauksessa Hirviniemen esittämä Niklas joutuu tajuttomana mukaan seksiaktiin Hedbergin esittämän Antin ja Inka Kallénin Reetan kanssa. Radio Helsingin Näköradio-ohjelman juontaja Anton Vanha-Majamaa piti kohtausta yhtenä esimerkkinä kaksinaismoralistisesta kulttuurista, jossa miesten raiskaamiseen suhtaudutaan vitsinä. "Kohtaus on jo itsessään inhottava, mutta kamalamman siitä tekee viitekehys, jossa se esitetään. Luokkakokous kuvaa kolmen kiimaisen keski-ikäisen miehen maailmaa, joka on yhtä raiskausfantasiaa." Elokuvassa näytellyt Sami Hedberg puolusti kohtausta YleX:n haastattelussa sanomalla sen sisältävän symboliikkaa ja kielikuvia: "Ne jotka näkee sen kohtauksen ja miettii sitä komedian ehdoilla, eivät näe siinä mitään pahaa." Hän myös sanoi, että komedia on paras tapa käsitellä vaikeita aiheita.
Elokuva sai myös positiivista palautetta. Ilta-Sanomien Taneli Topelius kutsui elokuvaa hauskimmaksi kotimaiseksi elokuvaksi Napapiirin sankarien jälkeen ja "auttamattoman sovinistiseksi ehdaksi äijäelokuvaksi". Nyt-liitteessä julkaistussa kahden tähden arviossa Juho Typpö piti Luokkakokousta seksistisenä, halpana ja huonona, mutta piti myös sen kökköyttä ja hällä väliä -meininkiä viehättävänä ja vertasi sitä Visa Mäkisen elokuviin.
Kaupallinen menestys
Elokuva rikkoi ensimmäisellä viikollaan elokuvateattereissa yli 100 000 katsojan rajan ja teki historiaa vetämällä elokuvateattereihin enemmän väkeä kuin mikään kotimainen elokuva aikaisemmin ensimmäisinä esityspäivinään.
Vuoden 2015 loppuun mennessä elokuva keräsi 505 000 katsojaa ollen vuoden katsotuin kotimainen elokuva sekä vuoden toiseksi katsotuin elokuva 007 Spectren jälkeen. Se oli myös toiseksi katsotuin kotimainen elokuva 25 vuoteen.
Elokuvan tallennemyynti on ylittänyt platinalevyrajan, sillä elokuvan dvd-versiota on myyty yli 60 000 kappaletta. Elokuva on julkaistu dvd:n ja Blu-Rayn lisäksi myös digitaalisena tallenteena.
Dan Dailey
Daniel James ”Dan” Dailey, Jr. (14. joulukuuta 1915 New York, New York, Yhdysvallat – 16. lokakuuta 1978 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja tanssija.
Dailey oli naimisissa neljä kertaa, jokaisen avioliiton päättyessä eroon. Dailey sai toisen vaimonsa kanssa pojan vuonna 1948. Poika, Dan Dailey III, teki itsemurhan vuonna 1975. Dailey itse kuoli 1978 yllättäen lonkkaleikkauksen komplikaatioihin.
Beta Cancri
Beta Cancri eli β Cancri on Ravun tähdistön kirkkain tähti. Sen etäisyys Maasta on noin 290 valovuotta. thumb|left|Beta Cancri merkittynä β:llä.
Beta Cancri on kaksoistähti. Ensimmäinen tähdistä, Beta Cancri A, on oranssi K-tyypin pääsarjan tähti, jonka näennäinen kirkkaus on +3,536. Toinen tähdistä on huomattavasti himmeämpi ja pienempi Beta Cancri B.
Tatuointistudio HelsINK
Tatuointistudio HelsINK on tositelevisio-ohjelma, jossa seurataan Helsingin Katajannokalle perustetun tatuointiliikkeen arkea. Päähenkilöinä nähdään Sini Tarkkinen, Mitzu, Tony Raita, Lassi Sidoro ja Tay Pham. Liikkeessä vierailee myös julkisuudesta tuttuja henkilöitä. Ensimmäinen tuotantokausi alkoi TV5-kanavalla 8. huhtikuuta 2013. Toinen tuotantokausi alkoi 8. lokakuuta 2013.
Hissillä mestauslavalle
Hissillä mestauslavalle (Ascenseur pour l’échafaud) on ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1958. Film noirin tyyliseksi luonnehditu mustavalkoelokuva oli Louis Mallen ensimmäinen pitkän elokuvan ohjaustyö. Elokuvan pääosia esittävät Jeanne Moreau ja Maurice Ronet, ja musiikin siihen teki Miles Davis kvintetteineen.
Absurdia teatteria muistuttavassa tarinassa kahden rikollispariskunnan aikeet sekoittuvat sattumien seurauksena kohtalokkaalla tavalla toisiinsa.
Juoni
Florence Carala (Moreau) ja Julien Tavernier (Ronet) ovat rakastavaisia, jotka ovat päättäneet raivata Florencen aviomiehen, rikkaan yritysjohtajan Simon Caralan (Jean Wall), pois yhteisen tulevaisuutensa tieltä. Julien työskentelee Caralan yrityksessä ja käyttää muukalaislegioonassa oppimiaan laskuvarjotaitoja kiipeämällä köyden avulla esimiehensä toimistoon, murhaamalla miehen ja lavastamalla tilanteen itsemurhaksi. Poistuessaan autoonsa Julien huomaa unohtaneensa köyden riippumaan rakennuksen seinälle, yrittää palata toimistoon, mutta juuttuu sähkön katketessa tyhjentyneen toimistorakennuksen hissiin.
Autovarkaat Louis ja Veronique ajavat Pariisin ulkopuolelle ja kirjoittautuvat motelliin auton papereista löytämällään nimellä herra ja rouva Julien Tavernier. Motellissa he tutustuvat saksalaiseen pariskuntaan Horstiin ja Friedaan, juovat samppanjaa ja ottavat yhteiskuvia Julienin autosta löytämällään pienoiskameralla. Saksalaisten mentyä nukkumaan Louis yrittää varastaa heidän Mercedes-urheiluautonsa. Horst saa hänet kiinni itse teossa, ja Louis päätyy tappamaan molemmat saksalaiset Julienin autosta löytyneellä aseella. Louis ja Veronique pakenevat Pariisiin saksalaisten Mercedeksellä ja piiloutuvat Veroniquen asuntoon. Veronique on varma että he jäisivät kiinni ja ehdottaa Louis’lle yhteistä itsemurhaa. He ottavat yliannokset lääkkeitä ja menevät makuulle.
Saksalaisten ruumiit löydetään aamuyöllä motellista yhdessä Julienin auton, aseen ja sadetakin kanssa, ja Julienistä tulee näin surmien pääepäilty. Julieniä etsivät poliisit tulevat hänen työpaikalleen vartijan kanssa, joka saa hissit jälleen toimintakuntoon. Julien onnistuu pakenemaan rakennuksesta, mutta jää kuitenkin pian kiinni läheisessä kahvilassa, koska hänen kuvansa on julkaistu aamun sanomalehdissä.
Poliisit löytävät Caralan ruumiin tämän toimistosta, mutta uskovat tapauksen itsemurhaksi. Julien saa syytteen saksalaisturistien tappamisesta, koska hänen tarinaansa hissiin juuttumisesta uskota. Florence uskoo Julienin tarinan ja lähtee etsimään ohi ajaneessa autossa näkemäänsä Veroniquea, jonka muistaa työskentelevän eräässä kukkakaupassa. Hän saa selville osoitteen ja löytää Veroniquen ja Louis’n elossa – heidän itsemurhansa on epäonnistunut. Louis ei usko että häntä vastaan löytyisi todisteita, mutta Veronique muistaa motelliin jääneellä pienoiskameralla otetut valokuvat. Louis palaa motelliin, jossa poliisi on jo kehittänyt valokuvat. Niiden ansiosta Louis’sta tuleekin pääepäilty saksalaissurmissa. Kameran kuvien joukossa on kuitenkin myös romanttisia yhteiskuvia Florencesta ja Julienista. Niiden avulla poliisi pääsee selville heidän suhteestaan ja todellisista aikeistaan. Elokuvan lopussa Louis’n perässä motelliin ajanut Florence tajuaa kuvat nähtyään, että hänet ja Julien tullaan tuomitsemaan Caralan murhasta.
Karate (videopeli)
Karate on vuonna 1982 julkaistu karateaiheinen videopeli. Ultravisionin kehittämä ja julkaisema peli julkaistiin vain Atari 2600:lle. Peli julkaistiin myöhemmin uudelleen Froggon kautta vuonna 1987. Pelin suunnittelusta vastasi tuolloin mustan vyön ja 25 vuotta karatea harjoitellut Joseph Amelio.
Vastaanotto ja arvostelu
Peliä pidetään yleisesti yhtenä huonoimmista Atari 2600:lle tehdyistä peleistä.
Bob Lind
Bob Lind (s. 25. marraskuuta 1942) on yhdysvaltalainen muusikko ja kirjailija. Hän solmi vuonna 1965 levytyssopimuksen World Pacificin kanssa. Seuraavana vuonna hän julkaisi listoille päässeen singlensä Elusive Butterfly. Hän vetäytyi musiikkibisneksestä vuonna 1969 julkaistuaan kolme albumia ja kaksi singleä. Nykyään Lind asuu Floridassa ja työskentelee kirjailijana. Hän on kirjoittanut viisi romaania.
Auguste Dumont
pienoiskuva|Auguste-Hyacinthe Debayn tekemä Augustin Dumontin muotokuva. Auguste Alexandre Dumont (14. heinäkuuta 1801 – 28. tammikuuta 1884) oli ranskalainen kuvanveistäjä ja Ranskan kuvataideakatemian jäsen. Hän oli kuvanveistäjä Jacques-Edme Dumontin (1761–1844) poika ja säveltäjä Louise Farrencin (o.s. Dumont, 1804–1875) veli. Dumont opiskeli kuvanveistoa ensin isänsä ja Pierre Cartellierin johdolla ja jatkoi sitten opintojaan Roomassa saamansa stipendin turvin.
Dumontin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu Vapauden henki -veistos, jossa vapautta edustava hahmo kohottaa soihdun ja pitää rikkinäisiä kahleita toisessa kädessään. Se on osa Heinäkuun vallankumouksen uhrien muistomerkkiä, jonka kuningas Ludvig Filip I tilasi vuonna 1830. Patsaan puoliokoinen kopio on Louvren taidemuseossa.
Ottolainen arkkitehtuuri
thumb|St. Pantaleonin luostarikirkon länsikkö, Köln, noin 980. thumb|Hildesheimin Mikaelinkirkon sisäkuva, noin 1001-1031.
Ottolainen arkkitehtuuri on saksilaisten Otto-keisareiden aikana (962–1002) vallinnut arkkitehtuurin tyylisuunta, jonka keskusaluetta oli läntinen Saksa. Ottolainen tyyli oli karolingisen ja romaanisen tyylin välinen siirtymävaihe.
Mikaelinkirkko on monissa kohdin koristeltu korkeilla reliefeillä. Muun muassa yhtä pylväistä kiertää spiraalina reliefinauha, jossa on kuvia Kristuksen elämästä ja jonka tekijää ovat ilmeisesti innoittaneet Roomassa sijaitsevat Trajanuksen ja Marcus Aureliuksen pylväät. Myös pronssisissa ovissa on reliefejä, joissa on kohtauksia Vanhasta ja Uudesta testamentista. Ottolaisena aikana tällaiset aiheet oli esitetty hyvin ihmisläheisesti ja dramaattisesti, eikä alastomien vartaloiden kuvaus ole enää yhteydessä klassisen tradition herooisuuteen vaan pyrkii kömpelyydellään ennemminkin korostamaan hengen haurautta.
Troija (elokuva)
Troija (Troy) on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut historiallinen sotaelokuva, jonka on ohjannut Wolfgang Petersen. Se perustuu Homeroksen kirjoittamaan Iliaaseen, joka kertoo Troijan sodasta. Elokuva on tehty runoelmaa toimintapitoisemmaksi.
Palkinnot
Elokuva oli ehdolla Oscar-palkintoon parhaasta puvustuksesta.
Tallinna 21. Kool
thumb|Tallinna 21. Kool. '''Tallinna 21. Kool''' on koulu Tallinnassa, Virossa. Koulussa toimii sekä peruskoulu että lukio. Se sijaitsee osoitteessa Raua 6. Lukuvuonna 2014-15 koulussa opiskeli yhteensä 1221 opiskelijaa.
Jenna Harrison
Jenna Harrison (s. 1981) on brittiläinen näyttelijä, joka palkittiin Verona Love Screens -elokuvajuhlilla elokuvasta My Brother Tom. Hän on esiintynyt pääosin draamasarjoissa ja elokuvissa, kuten Stranded, Confessions of an Ugly Stepsister, Puutarhaetsivät, Sairaalaelämää ja Against the Dark.
Kari Ketola
Kari Ketola (s. 12. marraskuuta 1963 Pyhäranta) on suomalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Mestaruussarjassa pelanneita Porin Pallo-Tovereita kaudella 1987 yhteensä 13 sarjaottelussa, joissa hän teki viisi maalia.
Ketola aloitti jalkapallon B-juniori-ikäisenä Uotilan Työväen Urheilijoissa. Aikuistasolla hän edusti PPT:n ja UTU:n lisäksi Vaasan Palloseuraa, Pallo-Iiroja, Rauman Palloa, Euran Palloa ja FC Raumaa. FC Raumassa pelatessaan hän oli Kakkosen kaudella 2003 Länsilohkon maalipörssin jaetulla toisella sijalla.
Ketola on naimisissa lentopalloa pääsarjatasolla pelanneen Jutta Loukolan kanssa. Heidän poikansa on kesäkuussa 2023 saksalaiseen Borussia Mönchengladbachiin siirtynyt jalkapalloilija Sulo Ketola (s. 2007).
Sound Blaster
AdLib-äänikortin klooniksi ja kilpailijaksi kehitetty Sound Blaster muodosti pitkään IBM PC -yhteensopivien koneiden de facto -äänistandardin, kunnes siirtyminen laitteistorajapinnoista käyttöjärjestelmien ohjelmistorajapintoihin ja emolevyille integroituihin AC'97-äänikortteihin teki erilliset äänikortit tarpeettomiksi.
Andrea Caldarelli
pienoiskuva|Andrea Caldarelli vuonna 2019. Andrea Caldarelli (s. 14. helmikuuta 1990 Pescara) on italialainen moottoriurheilija. Hän on kilpaillut mm Eurocup Formula Renault ja Italian Formula Renault-sarjoissa vuonna 2010. Hän kilpaili myös Aasian GP2-sarjassa kaudella 2011 saavuttamatta pisteitä. Vuonna 2011 Caldarelli kilpaili GP3-sarjassa Tech 1 Racing-tallissa. Hän aloitti kauden vahvasti ajamalla toiseksi kauden avauskilpailussa, jossa hän ajoi myös kilpailun nopeimman kierroksen. Hän kuitenkin joutui myöhemmin väistymään sarjasta, kun hänelle ei saatu kunnon budjettia kasaan siihen, että olisi saanut jatkaa kauden loppuun. Hänet korvasi Thomas Hylkema Valencian kilpailusta lähtien. Caldarelli ehti saavuttaa yhteensä 20 pistettä ja kaksi nopeinta kierrosta sijoittuen pisteissä kymmenenneksi. Caldarelli siirtyi loppukaudesta ajamaan Formula Nippon-sarjaa. Vuodesta 2012 Caldarelli on ajanut Super GT-sarjaa.
Taistelupari (Ankantekijät)
Ankantekijät 12: Taistelupari on vuonna 2010 ilmestynyt Ankantekijät-kirjasarjan kahdestoista osa. Kirjan seikkailut ovat Bas ja Mau Heymansin käsialaa.
Sisällys
Aku Ankka: Ankkalinnan pillipiipari Piirtäjä: Mau Heymans Kirjoittaja: Carl Barks
Aku Ankka: Salaperäinen laiva Piirtäjä: Bas Heymans Kirjoittaja: Jan Kruse
Roope-setä ja Andien parantajat Piirtäjä: Mau Heymans Kirjoittaja: Frank Jonker, Paul Hoogma & Remco Polman
Aku Ankka koenukkujana Piirtäjä: Bas Heymans Kirjoittaja: Frank Jonker
Tom Gabriel Fischer
pienoiskuva|Thomas Gabriel Fischer vuonna 2014. Thomas Gabriel Fischer (s. 19. heinäkuuta 1963) alias Tom G. Warrior on sveitsiläinen laulaja ja kitaristi. Hänet tunnetaan parhaiten avant-garde metal-yhtye Celtic Frostin perustajajäsenenä. Fischer perusti Celtic Frostin yhdessä Steve Warriorin kanssa vuonna 1984. Celtic Frost hajosi vuonna 1993, mutta kasattiin uudelleen vuonna 2001 ja toimi vuoteen 2008.
Taistelupari (Ankantekijät)
Sisällys
Aku Ankka: Kaksoisolentoja kerrakseen Piirtäjä: Mau Heymans Kirjoittaja: Leo van den Munkhof & Mau Heymans
Roope-setä: Kulta ei tee onnelliseksi Piirtäjä: Bas Heymans Kirjoittaja: Jan Kruse
Hydra (kuu)
Hydra, joka tunnetaan myös nimellä (134340) Pluto II, on Pluton ja Kharonin kiertoradalta löytyneen kiertolaisen nimi. Se on toinen kahdesta Hubble-avaruusteleskoopin kesäkuussa 2005 löytämästä kiertolaisesta. Pluto Companion Search Team -työryhmään kuuluivat Hal A. Weaver, Alan Stern, Max J. Mutchler, Andrew J. Steffl, Marc W. Buie, William J. Merline, John R. Spencer, Eliot F. Young ja Leslie A. Young. Nimensä kuu on saanut kreikkalaisen mytologian yhdeksänpäiseltä Hydralta. Aluksi Hydra tunnettiin väliaikaisella nimellä S/2005 P 1.
Tom Gabriel Fischer
Fischer on kasvissyöjä, eikä hän käytä päihteitä.
Taistelupari (Ankantekijät)
Sisällys
Aku Ankka: Muodin mestari Piirtäjä: Mau Heymans Kirjoittaja: Kirsten de Graaf & Mau Heymans
Aku Ankka: Tietokonevelho Piirtäjä: Mau Heymans Kirjoittaja: Evert Geradts
Hydra (kuu)
Kappaleen löytämiseen johtaneet valokuvat otettiin 15.–18. toukokuuta 2005 välisenä aikana. Ensimmäisenä kiertolaiset havaitsi Max J. Mutchler 15. kesäkuuta 2005. Havainnoista tiedotettiin 31. lokakuuta 2005, kun löytö oli varmistunut.
Taistelupari (Ankantekijät)
Sisällys
Veli Kani: Porkkana-aarre Piirtäjä: Bas Heymans Kirjoittaja: Jan Kruse
Aku Ankka: Jokamiesajot Piirtäjä: Mau Heymans Kirjoittaja: Kirsten de Graaf
Hydra (kuu)
Hydra kiertää Pluton ja Kharonin yhteistä painovoimakeskusta samantasoisella kiertoradalla kuin kaksoiskääpiöplaneettajärjestelmän komponentit toisiaan ja näiden toinen kuu Nix noin 65 000 kilometrin etäisyydellä kääpiöplaneetasta. Nixistä poiketen Hydran kiertorata on lähes ympyränmuotoinen, eksentrisyyden ollessa 0,0052. Kiertoaika on 38,2 vuorokautta, joka eroaa sen emokääpiöplaneettojen keskinäisestä kiertoajasta vain 0,3 prosenttia. Eron uskotaan selittävän Pluton ja Kharonin painovoimakenttien 15 prosentin suuruisen paikallisen ja säännöllisen vaihtelun.
Taistelupari (Ankantekijät)
Sisällys
Aku Ankka: Uutisankka Piirtäjä: Bas Heymans Kirjoittaja: Jan Kruse
Hydra (kuu)
Hydran kokoa ei ole vielä tarkasti mitattu, mutta sen halkaisijan arvellaan olevan noin 44—130 kilometriä. Kappaleen kirkkaus on lähes sama kuin Nixin, mutta kirkkausvaihteluiden eroksi on havaittu jopa 25 %. Tämän vuoksi Hydran uskottiin aluksi olleen kappaleista suurempi. Kirkkauserot johtunevat pinnanmuodoista. Hydra vaikuttaa olevan spektrisesti jopa neutraalimpi kuin Kharon, Pluton ja Nixin ollessa punaisempia. Punainen ja harmaa ovat yleisiä värejä Kuiperin vyöhykkeen taivaankappaleilla. Pluton ja sen kiertolaisten värejä on kuitenkin hankala selittää törmäysteorian avulla.
Taistelupari (Ankantekijät)
Sisällys
Aku Ankka: Meren urhot Piirtäjä: Bas Heymans Kirjoittaja: Edwin Loftus
Hydra (kuu)
New Horizons -luotain tutki Plutoa ja sen kumppaneita vuonna 2015.
Taistelupari (Ankantekijät)
Sisällys
Aku Ankka: Eläintarhan vetonaula Piirtäjä: Mau Heymans Kirjoittaja: Jan Kruse
Rondo (levymerkki)
Rondo on Finndiscille vuonna 1974 Fazerin lanseeraama levymerkki. 1963 perustetun Finndiscin osti Scandia-Musiikki vuonna 1971, jonka tuleva omistaja oli seuraavana vuonna Musiikki-Fazer. Scandian Finndisc herätettiin jälleen henkiin vuonna 1974 Musiikki-Fazerilla.
Rondon aikakausi
Rondo keskittyi suomalaiseen iskelmään. Rondon tuottajina toimivat etenkin Jaakko Salo ja Erik Lindström. Rondolle levytti mm. Jukka Raitanen, jonka debyytti Vangin toive sai platinalevyn ja myi 54.000 kappaletta. Rondo julkaisi Raitasen seitsemän albumia. Jaakko Salon jo 1960-luvun työtoveri Eino Grön teki Rondolle yhteensä kuusi albumia. Rondon läpimurtoa Mika ja Turkka Malia julkaistiin kolme albumia. Rondon huumoria edustivat Esa Pakarinen, Kivikasvot ja Seitsemän seinähullua veljestä. Kivikasvojen Tankeros Love oli myyntimenestys listoillakin. Rondo julkaisi lisäksi 11 kokoelmaa ja neljä lastenlevyä. Rondolta ilmestyi 1974–1985 yhteensä 75 LP-levyä ja 93 singleä.
Wiesener Viadukt
Wiesener Viadukt on Sveitsissä, Rhätische Bahn -yhtiön Filisur–Davos-rautatiellä sijaitseva kivibetonisilta vuodelta 1908. Silta ylittää Landwasserjoen ja sijaitsee Davosin kaupungissa, Wiesenin kylässä.
Silta on 204 metriä pitkä, ja sen pisin jänneväli on 55 metriä. Silta on 87 metriä joenpinnasta, ja se on Rhätische Bahnin rataverkon korkein silta.
Martti Rapola
Martti Olavi Rapola (10. marraskuuta 1891 Savonlinna – 27. elokuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen akateemikko ja Helsingin yliopiston suomen kielen professori 1930–1957.
Rapolan vanhemmat olivat kansanedustaja Frans Oskar Rapola ja Maria Josefina Jaeckell. Hänen sisarensa oli lastenkirjailija ja kääntäjä Sirkka Rapola. Rapolan ensimmäinen puoliso vuodesta 1917 oli Siiri Isola. Erottuaan hän avioitui vuonna 1933 Lyyli Maria Kokkosen kanssa. Rapolan tytär on dramaturgi ja televisiotuottaja Solja Kievari.
Opinnot ja ura
Rapola oli Suomen murteiden ja vanhan kirjakielen tutkija ja tuntija, ja hän julkaisi useita kymmeniä teoksia ja yli 400 artikkelia. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Porin lyseosta 1910 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1914, maisteriksi 1915, lisensiaatiksi 1919 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1923.
Rapola työskenteli Helsingin uuden yhteiskoulun suomen ja historian opettajana 1919–1924, Suomen liikemiesten kauppaopiston opettajana 1919–1920. Merkittävimmän uransa hän teki yliopistojen palveluksessa, ensin Helsingin yliopiston suomen kielen dosenttina 1921–1926, Turun yliopiston suomen kielen ja sen sukukielten virkaa tekevänä professorina 1923–1924 ja professorina 1924–1930. Hän oli myös Turun yliopiston vararehtori 1924–1925, humanistisen tiedekunnan dekaani 1927–1930 ja ylioppilaskunnan inspehtori 1926–1930. Turusta hän siirtyi Helsingin yliopiston professoriksi.
Katō Yoshiaki
thumb|Katō Yoshiaki maalauksessa. Katō Yoshiaki (, 1563 – 7. lokakuuta 1631) oli japanilainen daimio, joka palvelii sotilasdiktaattori Toyotomi Hideyoshia. Yoshiaki keräsi mainetta etenkin Shizugataken taistelussa, jonka myötä hänet nimettiin yhdeksi Shizugataken seitsemästä keihäästä. Yoshiaki myös osallistui Hideyoshin Korean kampanjaan, jonka aikana hän toimi laivaston amiraalina. Hänen laivastonsa kuitenkin tuhoutui korealaisen Yi Sun-sinin hyökkäyksessä.
Hideyoshin kuoltua Japanin daimiot hajosivat kahteen leiriin Ishida Mitsunarin ja Tokugawa Ieyasun ympärille, ja Yoshiaki valitsi näistä jälkimmäisen. Saatuaan tärkeän voiton Sekigaharan taistelussa, Ieyasu laajensi Yoshiakin läänityksen kaksinkertaiseksi.
Kökarin vaakuna
thumb|150px|Kökarin vaakuna Kökarin vaakuna on ahvenanmaalaisen Kökarin kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa tämän ulkosaaristolaiskunnan tärkeimpään elinkeinoon kalastukseen.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä hyppäävä hopeakala, jonka varukset punaiset.” Vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer, ja Kökarin kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 30. marraskuuta 1947. Ahvenanmaan maakuntahallitus vahvisti vaakunan käyttöön 16. huhtikuuta 1952.
Armatocereus
Armatocereus on kaktuskasvisuku, jonka tieteellinen nimi juontuu latinan sanasta arma ’aseet’ ja viittaa kasvien piikkiaseistukseen. Suvun 13 lajia ovat varsiltaan nivelikkäitä ja lieriömäisiä. Kukat avautuvat öisin, ja niitä voi kehittyä varren sivulle tai kärkeen. Ne ovat enimmäkseen valkoisia.
Levinneisyys
Armatocereus-pylväskaktukset kasvavat pääasiassa Kolumbian, Ecuadorin ja Perun Andeilla.
Tuntomerkit
Kasvien varret ovat pylväsmäisiä, enemmän tai vähemmän nivelikkäitä ja pystyjä tai kohenevia. Kasvutapa on pensasmainen tai puumainen. Varren hyvin kehittyneitä harjuja on 3–16. Areolit ovat kookkaita, ja niissä on tavallisesti tukevia piikkejä; ne voivat joskus puuttuakin.
Melko kookkaat kukat avautuvat öisin. Ne ovat putkimaisia tai kapean suppilomaisia, valkoisia tai harvoin punaisia. Kukkaperän ja pohjusmaljan areolit ovat nukkapintaisia ja tavallisesti piikkisiä. Heteet kiinnittyvät putkimaisen pohjuksen suulle tai yläosaan. Hedelmä on kookas, pallomainen tai munamainen, punainen tai vihreä. Malto on vaaleaa ja mehevää. Hedelmä on kypsänä piikitön; kehälehdet pysyvät siinä kiinni kuihtuneina. Hedelmässä on mustia ja isoja, soikeita tai munuaisen muotoisia siemeniä.
Lajit
Kaktustutkija E. F. Andersonin mukaan suvun lajit ovat seuraavat:
Tora Larsson
Alma Viktoria "Tora" Larsson (12. maaliskuuta 1891 Kristinehamn – 1. syyskuuta 1919 Tukholma) oli ruotsalainen uimahyppääjä. Hän kilpaili vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa ja jäi naisten kymmenen metrin kerroshypyissä kahdeksannelle sijalle.
Cuscon julistus
Cuscon julistus on kaksisivuinen aiesopimus, jonka allekirjoittivat kaksitoista Etelä-Amerikan valtiota 8. joulukuuta 2004 Cuscossa, Perussa. Julistuksessa ilmoitetaan Etelä-Amerikan valtioiden unionin perustamisesta ja esitetään alueellisen parlamentin, yhteisen talousalueen ja yhteisen rahayksikön käyttöönottoa.
William Z. Foster
thumb|175px William Zebulon Foster (25. helmikuuta 1881 Taunton, Massachusetts, Yhdysvallat – 1. syyskuuta 1961 Moskova, Neuvostoliitto) oli Yhdysvaltain kommunistisen puolueen puheenjohtaja vuosina 1945–1957.
Fosterin isä oli siirtolainen Irlannista ja äiti englantilaistaustainen katolinen. Foster varttui köyhyydessä Philadelphiassa ja asettui vuonna 1900 asumaan New Yorkiin, jossa työskenteli sekalaisissa työläisammateissa. Hän liittyi vuonna 1901 sosialistiseen puolueeseen ja vuonna 1909 Industrial Workers of the World (IWW) -ammattiliittoon. Foster edusti IWW:tä Budapestin vuoden 1911 kansainvälisessä ammattiyhdistyskongressissa. Sieltä palattuaan hän alkoi vaatia IWW:n jäsenten liittymistä solutustarkoituksessa American Federation of Laborin (AFL) jäsenliittoihin, ja kun tätä ei hyväksytty, hän jätti IWW:n ja liittyi lyhytikäiseen Syndicalist League of North America -nimiseen syndikalistiseen ammattijärjestöön. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän liittyi itse AFL:ään.
Foster sai vuonna 1932 sydänkohtauksen, ja joutui luovuttamaan puolueen johdon Earl Browderille. Seuraavat kolme vuotta hän oli hoidossa Moskovassa. Foster palasi kommunistisen puolueen johtoon vuonna 1945, kun Neuvostoliiton epäsuosioon sovittelevien puheidensa vuoksi päätynyt Browder jouduttiin yllättäen syrjäyttämään. Heinäkuussa 1948 Yhdysvaltain viranomaiset pidättivät Fosterin sekä yksitoista muuta kommunistisen puolueen johtajaa, joita syytettiin laittomasta kumoukseen yllyttämisestä vuonna 1940 säädetyn Alien Registration Act -lain nojalla. Foster vältti muista poiketen oikeudenkäynnin sydänsairautensa vuoksi. Hän säilytti asemansa puolueen johdossa aina siihen asti, kunnes Nikita Hruštšov käynnisti vuonna 1956 destalinisaation Neuvostoliitossa. Stalinistina pidetty Foster siirrettiin helmikuun 1957 puoluekokouksessa kunniapuheenjohtajaksi ja siten tosiasiassa pois vallasta. Hänen seuraajakseen puolueen johdossa tuli Gus Hall. Foster kuoli ollessaan matkalla Neuvostoliitossa vuonna 1961.
John Didrik Stenberg
John Didrik Stenberg (31. maaliskuuta 1841 Helsinki – 30. tammikuuta 1886 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja liikemies, joka perusti Helsinkiin nimeään kantavan konepajan.
Stenbergin vanhemmat olivat tehtailija Johan Daniel Stenberg ja Mathilda Johanna Hartmuth. Hän valmistui koneinsinööriksi Saksassa vuonna 1861, opiskeli valtion avustuksella ulkomailla, hoiti omaa teknillistä toimistoa Viipurissa ja johti vuosina 1867–1871 Paul Wahl & Co:n konepajaa Varkaudessa. Vuonna 1871 hänestä tuli isänsä perustaman konepajan J. D. Stenberg & Sönerin johtaja, mutta 1882 hän perusti oman yrityksen Helsingin Siltasaarelle, joka muutettiin hänen kuolemansa jälkeen 1892 osakeyhtiöksi. Stenberg oli Helsingin taide- ja teollisuus­näyttelyn johtohenkilöitä 1876 ja teki lahjoituksia ruotsinkielisen kulttuuritoiminnan hyväksi. Jonatan Reuter laati vuonna 1928 teoksen John Didrik Stenberg: en minnesteckning, John Stenbergin ranta -niminen katu taas tuli Siltasaareen vuonna 1984.
Stenbergin puoliso vuodesta 1867 oli Pauline Siliverstov (k. 1930).
Laskutaito
thumb|Laskutaito 7 -kirjan kansi
Laskutaito on WSOY:n kustantama matematiikan oppikirjasarja peruskouluun. Laskutaito-kirjaa käyttävät 5. vuosiluokan oppilaat menestyvät tilastollisesti merkittävästi paremmin kuin muiden kirjasarjojen käyttäjät.
Eduard Matusevitš
Eduard Antonovits Matusevitš (s. 16. marraskuuta 1937 Minsk) on entinen neuvostoliittolainen pikaluistelija, kansallisuudeltaan valkovenäläinen.
Euroopan mestaruuskilpailuissa Matusevitš saavutti kultaa vuonna 1965, pronssia 1967 ja hopeaa 1968.
Matusevitš osallistui 1 500 metrille talviolympialaisiin Innsbruckissa 1964 sijoittuen kuudenneksi ja Grenoblessa 1968 sijoittuen kahdeksanneksi.
Kansallisissa mestaruuskilpailuissa Matusevitš saavutti yhteispisteissä kultaa vuosina 1964–1966 ja 1968.
Parhaat lajikohtaiset tulokset:
Timo Kaukolampi
Vuonna 2018 Timo Kaukolampi julkaisi ensimmäisen 1-nimisen soololevynsä jota luonnehditaan tyyliltään analogiteknoksi ja ambientiksi.
Iatrogeneesi
right|framed|Lääkäri (iatros) iskee suonta potilaalta.
Iatrogeneesi tarkoittaa iatrogeenisen tilan eli hoitoperäisen tai hoidosta johtuvan epäsuotuisan tilan aiheuttamista potilaalle. Tila voi olla lääkäreiden, kirurgien, psykologien, terapeutin, hoitajan, hammaslääkärin tai muiden hoidosta vastaavien aiheuttama. Myös vaihtoehtoiset hoitomenetelmät voivat aiheuttaa iatrogeenisiä tiloja.
Jotkin iatrogeeniset tilat on helppo havaita, kuten kirurgisen hoitotoimenpiteen aiheuttama epätoivottu komplikaatio. Toiset voivat olla vaikeammin havaittavissa, kuten lääkehoidon sivuvaikutukset. Lapsuusiällä selvästi yleisin lisämunuaisen kuorikerroksen vajaatoiminnan muoto on iatrogeeninen, farmakologisesta glukokortikoidihoidosta johtuva.
Iatrogeeninen tila voi tulla sattuman, hoitovirheen, huolimattomuuden tai lääkkeiden yhteensopimattomuuden aiheuttamana. Yhdysvalloissa on arviolta 44 000 − 98 000 kuolemantapausta joka vuosi kokonaan tai osaksi iatrogeenisen syyn takia.
Historia
thumb|500px|Vuonna 1861 kirjoittamassaan kirjassa [[Ignaz Semmelweis|Semmelweis esitti todisteet, kuinka patologian laitoksen avaaminen Wienissä vuonna 1823 korreloi kuolemaan johtavien lapsivuodekuumetapausten välillä. Vuonna 1847 aloitettu kloorivedellä peseminen näkyy selvänä laskuna kuolemantapauksissa. Dublinin äitiyssairaalan kuolemantapaukset vertailun vuoksi (ei patologian osastoa).]]
Termin "iatrogeeninen" etymologia on "parantajan aiheuttama" (iatros tarkoittaa parantajaa kreikan kielessä); sellaisena se saattoi olla hyvää tai pahaa.
Hippokrateen päivistä alkaen on tiedostettu lääkärin potentiaaliset kyvyt aiheuttaa myös pahaa. Fraasi Primum non nocere ("ennen kaikkea vältä vahingoittamasta potilasta") on tärkeä osa lääketieteen etiikkaa, ja tarkoituksella aiheutettu iatrogeeninen tai muu sairaus tai kuolema onkin rikos monissa yhteiskunnissa.
Lääkärin siirtyminen suoraan ruumiinavauksesta hoitamaan synnyttäviä äitejä aiheutti paljon iatrogeenisiä lapsivuodekuolemia 1800-luvulla ennen kuin infektioiden mekanismi havaittiin (ks.Ignaz Semmelweis).
Lääketieteen kehittyminen 1900-luvulla on auttanut paremmin välttämään iatrogeenisiä tiloja. Antiseptiikka, anestesia, antibiootit ja paremmat kirurgiset toimenpiteet ovat vähentäneet huomattavasti iatrogeenisiä kuolemia.
Tony Martin
Tony Martin voi viitata ainakin seuraaviin henkilöihin:
Elmar Oliveira
Elmar Oliveira (s. 28. kesäkuuta 1950 Naugatuck, Connecticut) on yhdysvaltalainen viulisti. Hän on ensimmäinen Tšaikovski-viulukilpailun voittanut yhdysvaltalainen (1978 ). Hän tulkitsi sen finaalissa Henri Vieuxtempsin viidennen konserton ja sai ensipalkinnon. Oliveira on myös ensimmäinen Avery Fisher -palkinnon saanut viulisti. Hänen muihin voittoihinsa kuuluu varhainen Naumburg-kilpailun voitto.
Oliveira opiskeli Ariana Bronnen ja Raphael Bronsteinin johdolla New Yorkissa. Hän on tulkinnut standardiohjelmiston ohella vähemmän tunnettuja konserttoja muiden muassa Erich Wolfgang Korngoldilta, William Waltonilta ja Aleksandr Glazunovilta. Hän on myös kantaesittänyt useita teoksia esimerkiksi Andrzej Panufnikilta, Charles Wuoriselta, Ezra Ladermanilta, Joan Towerilta ja Morton Gouldilta. Hän sai vuonna 1986 Grammy-ehdokkuuden Samuel Barberin viulukonserton levytyksestä. Vuonna 2009 hän sai Grammy-ehdokkuuden levytyksellään Ernest Blochin ja Benjamin Leesin konsertoista. Hänen merkittävien levytystensä joukossa on myös Einojuhani Rautavaaran viulukonserton levytys Ondinelle vuodelta 1997.
Oliveira perusti vuonna 2016 mukaansa nimetyn viulukilpailun, joka järjestetään kolmen vuoden välein vuodesta 2017 lähtien.
Lunetti
thumb|[[Charles Sprague Pearcen maalaama muraali lunetissa Thomas Jefferson Buildingissa.]] Lunetti on arkkitehtuurissa puoliympyrän tai ympyräsegmentin muotoinen rajattu alue seinässä. Sana tulee ranskan kielen sanasta, joka on deminutiivimuoto sanasta ’kuu’, ’lune’. Lunettissa voi olla ikkuna, tai se voi toimia seinässä paikkana, johon voidaan sijoittaa ormanentteja tai patsaita. Lunetti voi olla myös yksinkertaisesti seinän osa, jota kaari tai holvi raja, jolloin lunetti saatetaan koristella muraalilla.
Meidän maa
Meidän maa on vuonna 1954 julkaistu tietokirja, joka esittelee Suomen eri osien historiaa, maantiedettä, kulttuuria ja nykypäivää. Kirjan kustansi WSOY ja siitä otettiin toinen painos 1966.
Kirjassa oli useita tunnettuja kirjoittajia, kuten Kustaa Vilkuna (Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan osuudet), Veikko Huovinen (Kainuu-osuus), Yrjö Kokko (Käsivarren Lappia käsittelevä osuus) ja Artturi Leinonen (Etelä-Pohjanmaan osio). Kirja liittyi jo 1800-luvulla syntyneeseen suomalaisten tietokirjojen jatkumoon, jolla pyrittiin kasvattamaan suomalaisten tietämystä kotimaan eri osista.
Toivola (Nurmijärvi)
Toivola on osa Nurmijärven kunnassa sijaitsevaa Klaukkalan taajamaa. Se on asuinalue, joka sijaitsee Klaukkalan itäosassa virtaavan Luhtajoen tuntumassa, lähellä Vantaan rajaa. Toivolassa sijaitsee vuonna 1974 perustettu retkeily- ja melonta-alan yritys Welhonpesä Oy.
Puna-antilooppi
Puna-antilooppi (Raphicerus campestris) on itäisessä ja eteläisessä Afrikassa elävä pienikokoinen onttosarvisten heimoon kuuluva sorkkaeläin. Se on hoikkarakenteinen, ruskeahkon värinen antilooppi, joka painaa korkeintaan 16 kiloa. Se suosii avointa ja tasamaastoista ympäristöä, josta täytyy kuitenkin löytyä sopivia suojapaikkoja. Puna-antiloopit liikkuvat yleensä yksinään tai pareittain. Niiden pääravintoa ovat lähellä maanpintaa kasvavien puiden ja pensaiden versot. Laji lisääntyy ympäri vuoden, ja naaras voi synnyttää jopa kaksi poikuetta vuodessa. Vasoja on poikueessa yleensä yksi, harvoin kaksi.
Etymologia
Buurit antoivat lajille nimeksi "Steenbok", mikä tarkoittaa hollanniksi vuorikaurista, vaikka lajit eivät muistuta toisiaan paljoakaan. Toisaalta on esitetty, että nimi viittaisi punaiseen väritykseen, koska "steen" tarkoittaa myös tiiltä. "Steenbok" on muun muassa englannin-, ranskan- ja afrikaansinkielinen nimi puna-antiloopille. Tieteellinen lajinimi "campestris" on latinaa ja tarkoittaa "tasaista" tai "tasankoa", mikä viittaa eläimen elinympäristöön.
Koko ja ulkonäkö
thumb|vasen|Puna-antilooppiuros. Puna-antilooppi painaa 7–16 kiloa. Ruumiin- ja päänpituus on 61–95 senttiä, säkäkorkeus 45–60 senttiä ja ohuen hännän pituus 4–10 senttiä. Eläimellä on hennot jalat ja hoikka ruumis. Turkki on melko karkea, väritykseltään vaaleanruskea. Värityksessä on kuitenkin aluekohtaista vaihtelua, yläruumiin värin vaihdellessa kellertävänruskeasta kirkkaanpunaiseen ja jopa harmaaseen. Vatsapuoli sekä hännän ja jalkojen sisäpuolet ovat valkoiset. Väritys on hyvin tasainen, ruskean ja valkoisen välinen raja pois lukien. Selkä on melko tasainen ja takapuoli pyöreä, jaloissa ei ole kannuksia. Sorkat ovat terävät ja monikäyttöiset. Vain uroksilla on sarvet. Ne ovat pystysuorat ja 9–19 senttiä pitkät. Sarvet ovat täysin sileät. Laji voidaan sekoittaa samanmuotoiseen, -kokoiseen ja -väriseen grimminsukeltajakauriiseen tai oribiin. Puna-antilooppi tunnistetaan suurista korvistaan, jotka ovat sisäpuolelta valkoiset. Kuonossa on myös tuntomerkkinä V:n muotoinen kiila, ja nenä on hieman ylöspäin suuntautunut. Silmiä ympäröivää mustaa ihoa reunustaa valkoisista hennoista karvoista muodostuva rajaus. Silmät ovat tummanruskeat. Mustat hajurauhaset sijaitsevat silmien edessä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Puna-antilooppia tavataan itäisessä ja eteläisessä Afrikassa kahtena erillisenä populaationa, jotka erottaa toisistaan miombo-metsä. Suurempi kanta on etelässä, missä levinneisyys kattaa Etelä-Angolan, Länsi-Sambian, Botswanan, Swazimaan, Etelä-Mosambikin, pääosan Zimbabwesta ja Etelä-Afrikasta sekä Namibian lukuun ottamatta sen karua rannikkoa. Pohjoisessa lajia tavataan Tansaniassa ja Keniassa. Aiemmin se eli myös Ugandassa, missä suotuisimmat elinalueet on nykyisin otettu viljelykäyttöön. thumb|vasen|Puna-antilooppiuros [[Etoshan kansallispuistossa, Namibiassa.]] Puna-antilooppi ei kuitenkaan ole uhanalainen ja sen kannaksi arvioidaan vähintään 600 000 yksilöä. Laji on mahdollisesti jopa hyötynyt ihmisen toiminnasta. Seuduilla, joilla laji on tavallinen, arvioidaan tiheydeksi 0,3–1,0 yksilöä neliökilometriä kohden, mutta varmoja tietoja ei ole. Puna-antilooppi on yhä melko yleinen, vaikka lukumäärä saattaa olla laskussa joillain suojelemattomilla alueilla. Lajia tavataan kuitenkin myös monilla suojelualueilla, joilla elää arviolta neljännes kannasta. Lisäksi 30 prosenttia puna-antiloopeista elää yksityisillä maatiloilla ja muilla yksityismailla. Niitä metsästetään lihan vuoksi ja myös urheilumetsästäjät kaatavat niitä. Pyynnissä käytetään esimerkiksi ansoja ja koiria.
Puna-antilooppia tavataan puoliaavikoilta Keniavuoren kanervanummille 3 500 metrin korkeuteen asti. Niitä tavataan laajalti myös kuivilta savanneilta, ruohostomailta ja pensaikkomailta. Ne suosivat avoimehkoja ja tasaisia maita, mutta vaativat elinympäristöltään myös korkeaa, suojaavaa kasvillisuutta. Metsistä ja täysin avoimilta mailta ne puuttuvat. Avomailla ne saavat suojaa jokiuomista ja pensaikkoalueilta. Maanviljelyn ja teiden rakentamisen vuoksi niitä on alkanut löytyä myös avoimemmilta mailta ja alueilta, jotka ovat hieman metsäisempiä kuin niiden tyypillisin elinympäristö. Etelä-Afrikassa ne elävät tyypillisesti avoimilla alueilla, mutta Itä-Afrikassa kivisillä, akasiaa kasvavilla savanneilla. Miombolla ne elävät vain harvoin. Ne pitävät epävakaasta tai siirtymävaiheessa olevasta ympäristöstä, jossa on tuoretta kasvillisuutta. Sellaista luovat norsut, maastopalot, maanviljelijät ja tienrakentajat.
Elintavat
Puna-antilooppi on pääosin päiväaktiivinen, mutta kuuma sää voi saada sen liikkumaan varhaisaamulla ja illalla, kun sää on viileämpi. Ne elävät yksin tai pareittain mutta voivat kulkea joskus myös pienissä laiduntamislaumoissa. Antilooppiparin reviiri on 4–100 hehtaarin laajuinen. Urokset pysyvät samalla reviirillä pitkään. Molemmat sukupuolet puolustavat aluettaan, jolle tunkeutuvat lajitoverit ajetaan pois. Vaikka puna-antilooppiparit elävät samalla reviirillä, suurimman osan vuodesta ne eivät ole tekemisissä toistensa kanssa, sillä rutiinit ja hajumerkit pitävät ne loitolla toisistaan muulloin kuin lisääntymisaikaan. Reviirit merkitään lantakasoilla, joita yhdistävät toisiinsa jalkojen hajurauhasilla tehdyt hajumerkinnät. Tehtyään tarpeensa puna-antiloopit kaapivat sorkillaan lantakasoja ehkä levittääkseen jalkojen hajurauhasten hajua siihen. Ne käyttävät merkinnässä myös naamarauhasia. thumb|200px|Puna-antilooppi lepäämässä ruohikossa [[Denverin eläintarhassa.]] Puna-antiloopilla on pienen kokonsa vuoksi paljon vihollisia. Niitä ovat sakaalit, leopardi, leijonat, gepardit, hyeenakoirat, hyeenat, aavikkoilvekset, kotkat (esimerkiksi gasellikotka) ja pytonit. Nuoria yksilöitä uhkaavat myös pienet kissaeläimet, mesimäyrät, paviaanit ja varaanit. Hätätilanteeseen jouduttuaan puna-antiloopit päästävät surkuttelevan huudon. Vaaran havaittuaan ne aluksi piiloutuvat jähmettymällä ja painamalla päänsä ja korvansa alas, jotta eivät tulisi havaituiksi. Jos uhka lähestyy, ne voivat paeta ja juosta nopeasti mutkitellen ja yrittävät piiloutua uudelleen. Puna-antiloopit voivat myös piiloutua saalistajaa maasian koloon.
Ravinto
thumb|vasen|200px|Puna-antiloopin ruokavalioon kuuluvan [[mopanepuun (Colophospermum mopane) lehtiä.]] Puna-antilooppi saa ravintonsa pääasiassa puiden ja pensaiden versoista läheltä maan pintaa. Se syö mieluiten ravinnepitoista ja helposti sulavaa kasviravintoa. Ravintokasveihin kuuluvat akasiat, mopanepuut sekä Combretum-, Ziziphus- ja Bridelia-sukujen puut ja pensaat. Se syö etenkin sadekaudella tai maastopalojen jälkeen myös heiniä. Juuret ja mukulat sitä vastoin kuuluvat ruokavalioon etenkin kuivana kautena. Niiden kaivamisessa auttavat terävät sorkat. Ajoittain puna-antiloopit syövät myös hedelmiä. Vesipaikka ei ole välttämätön, sillä ne selviävät pitkiäkin aikoja juomatta.
Lisääntyminen
Puna-antilooppi lisääntyy ympäri vuoden, mutta vasoja syntyy eniten marras-joulukuussa. Kantoaika kestää 168–177 vuorokautta. Vasoja syntyy kerralla yleensä yksi, harvoin kaksi. Naaras synnyttää 5,5–9 kuukauden välein, joten se voi saada kaksi poikuetta vuodessa. Vastasyntynyt poikanen painaa noin kilon. Vasat alkavat kävellä ja imeä maitoa emonsa neljästä nisästä jo viiden minuutin ikäisinä. Siitä huolimatta ne pysyvät piilossa ensimmäiset kaksi viikkoa ennen kuin alkavat seurata emoaan. Vasaa imetetään kolme kuukautta, mutta se alkaa syödä myös kiinteää ravintoa noin kahden viikon iässä. Naaraat tulevat sukukypsiksi 6–7 kuukauden ja urokset yhdeksän kuukauden ikäisinä. Puna-antiloopit voivat elää ainakin 7-, ehkä jopa 10–12-vuotiaiksi.
Kari Jussila
Kari Martti Jussila (s. 1. marraskuuta 1943 Laukaa) on suomalainen urkuri.
Jussila opiskeli Sibelius-Akatemiassa, josta sai päästötodistukset kirkkomusiikin osastolta ja yleiseltä osastolta vuonna 1966. Urkuridiplominsa hän suoritti vuonna 1969. Hän suoritti vielä 1970-luvulla jatko-opintoja Guy Bovet'n johdolla Genevessä ja Marie-Claire Alainin johdolla Pariisissa. Hän osallistui myös mestarikursseille Suomessa ja muualla. Jussila aloitti urkujensoiton opettamisen Sibelius-Akatemiassa vuonna 1966 ja pääsi siellä urkumusiikin lehtoriksi vuonna 1983. Hän toimi myöhemmin Sibelius-Akatemiassa myös urkumusiikin vt. professorina (1998–1999) ja professorina (1999–2011). Jussilan johdolla opiskelivat muiden muassa Ville Urponen ja Daniel Zaretski.
Jussila toimi vuosina 1967–1983 Pakilan seurakunnan kanttorina ja vuosina 1977–1980 Organum-seuran puheenjohtajana. Hän on esiintynyt Euroopan maissa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa orkesterin kanssa, kamarimuusikkona ja sooloresitalistina. Hän on kantaesittänyt kymmeniä teoksia, levyttänyt ja tehnyt nauhoituksia Ylelle. Hän sai vuonna 1973 ensipalkinnon kansallisissa urkukilpailuissa Helsingissä.
Lemlandin vaakuna
thumb|150px|Lemlandin vaakuna Lemlandin vaakuna on Lemlandin kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa 1300-luvulla rakennettuun Pyhälle Olaville pyhitettyyn Lemböten kappeliin.
Major League Baseball -kausi 1929
Major League Baseball -kauden 1929 päätteeksi pelatussa World Series -ottelusarjassa kohtasivat Philadelphia Athletics ja Chicago Cubs. Athletics voitti mestaruuden voitoin 4–1. Neljättä ottelua Cubs johti seitsemännen vuoroparin keskellä 8–0, mutta Athletics käänsi ottelun tasoittavallaan tekemällä peräti 10 juoksua. Viidennessä ottelussa Athletics käänsi voiton kotiin yhdeksännessä vuoroparissa nousten 0–2 -tappiotilanteesta voittoon.
Chicago White Sox ja Detroit Tigers pelasivat ennätysmäisen pitkän ottelun 24. toukokuuta. 21 vuoroparin ja 3 tunnin ja 31 minuutin pelin jälkeen ottelu päättyi Detroitin 6–5 -voittoon.
New York Yankees otti käyttöön pelaajanumerot pelipaidan selässä. Aluksi pelaajat numeroitiin lyöntijärjestyksen mukaan. Vuoteen 1931 mennessä kaikki American Leaguen joukkueet käyttivät numerointia. National Leaguen joukkueista osa oli vielä numeroitta kauteen 1933 saakka.
Nikkeli (Murmanskin alue)
Nikkeli eli Nikel (suom. aikaisemmin Kolosjoki) on kaupunkityyppinen taajama ja samannimisen kaupunkikunnan keskus Petsamon piirissä, Murmanskin alueella Venäjällä. Nikkeli on myös Petsamon piirin hallinnollinen keskus. Taajama sijaitsee noin seitsemän kilometrin päässä Norjan rajasta. Taajama, jonka rakentaminen aloitettiin 1937, oli vuoteen 1944 Suomelle kuuluneen Petsamon kunnan nuorin asutuskeskus, Kolosjoki. Petsamo ja Kolosjoki sen mukana luovutettiin vuonna 1944 Neuvostoliitolle.
Paikkakunnalla oli nikkelijalostamo, joka aiheutti korkeita rikkidioksidipitoisuuksia. Laitos suljettiin vuonna 2021.
Nikkelin kaupunkikunta
thumb|180px|left|Nikkelin kaupunkikunta käsittää [[Petsamon piirin eteläosan.]] thumb|270px|Nikkeliin v. 2003 thumb|270px|Kaivoskombinaatin tehdasalue, 2008 thumb|270px|Nikkelin tehdasalue 2015 thumb|270px|Nikkeli 2015 Nykyisen Nikkelin kaupunkikunnan alue kattaa Petsamon piirin eteläosan. Vuoden 2010 väestönlaskenannan mukaan koko Petsamon piirin asukasluku oli 38 920. Nikkelin kaupunkikunnassa osuus oli 13 131 henkeä, joista Nikkelin taajamassa asui 12 756 ja maaseudulla 375 ihmistä.
Kaivostoiminnan käynnistäminen
Petsamotunturien alueelta löytyi huomattavia nikkeliesiintymiä, joiden koko arvioitiin viideksi miljoonaksi tonniksi (1934). Suurin näistä löydöistä sijoittui Kaulatunturin alueelle. Vuonna 1934 Suomen valtio vuokrasi valtausalueen kanadalaisen International Nickel Co (Inco) -kaivosyhtiön englantilaiselle tytäryhtiölle The Mond Nickel Co:lle, joka perusti kaivostoimintaa varten Petsamon Nikkeli Oy -nimisen tytäryhtiön. Yhtiö aloitti kaivostoiminnan valmistelut vuonna 1935 ja seuraavana vuonna tehtiin päätös kaivoksen ja kaivoskaupungin perustamisesta.
Petsamon Nikkeli Oy rakennutti Kaulatunturin kaivokseen myös kapearaiteisen kaivosradan jonka raideleveys oli 750 mm. Lisäksi yhtiö rakensi raideleveydeltään normaalin (1 435 mm) teollisuusradan kaivokselta läheiseen sulattoon. Yhtiön tarkoituksena oli yhdistää Kolosjoki rautateitse Liinahamarin satamaan. Mitä yhtiö sai rakennettua suunnitellusta radasta talvisodan puhkeamiseen mennessä on vielä epäselvää, mutta Helsingin Sanomat julkaisi 1939 valokuvan sähköistetystä radasta ja rautatietunnelista. Lisäksi tiedetään että yhtiö osti Norjasta AS Sydvaranger -kaivosyhtiöltä Kirkkoniemestä Björnevatnin kaivosradalta kaksi käytettyä höyryveturia. Kaivostyöt aloitettiin Kaulatunturilla, josta louhittu malmi kuljetettiin rautateitse läheiseen sulattoon. Sulaton sähköuunit olivat tuolloin maailman suurimmat. Energia Kolosjoen sulattoon saatiin Paatsjoen Jäniskoskeen rakennetusta voimalaitoksesta. Kolosjoen kaivosteollisuuskaupungin rakentaminen alkoi varsinaisesti 1937. Kaivoksen ja jalostuslaitosten lisäksi rakennettiin asuinkerrostaloja ja muita rakennuksia, vesijohto- ja viemäriverkosto sekä muuta infrastruktuuria. Kolosjoen rakentamisella oli suuri työllistävä vaikutus, sillä jo vuonna 1938 Kolosjokea rakentamassa oli noin 700 miestä. Vuonna 1939 koko Petsamon alueella oli kaivostoiminnan aiheuttamissa rakennustöissä jo noin 2 500 miestä, joista Kolosjoella noin 1 200–1 300, Jäniskosken voimalaitoksella 600–900 ja Liinahamarin sataman laajennustöissä 200–300 miestä. Myös lentokentän rakentaminen aloitettiin ja tehtiin periaatepäätös Rovaniemi–Petsamo-rautatien rakentamisesta. Valtavan työntekijämäärän vuoksi alueella oli asunto- ja elintarvikepulaa sekä sosiaalisia ongelmia.
Sota-aika ja Kolosjoen menetys
Moskovan välirauhansopimus solmittiin syyskuussa 1944 ja Suomi luovutti Petsamon Neuvostoliitolle. Saksalaiset vetäytyivät Petsamosta Norjaan lokakuussa 1944. Samalla he tuhosivat muun muassa Jäniskosken voimalaitoksen ja osittain Kolosjoen sulaton. Alueen siirtyminen Neuvostoliitolle vahvistettiin Pariisin rauhansopimuksessa 1947.
Sodan jälkeen Neuvostoliitossa
Kolosjoen siirryttyä Neuvostoliitolle on siellä jatkettu nikkelimalmin louhintaa. Nikkelimalmivarat ovat osoittautuneet paljon 1930-luvun arvioita suuremmiksi. Vuonna 1945 suomalaisten rakentamasta Kolosjoesta muodostettiin Nikel-niminen kaupunkityyppinen taajama. Nikel yhdistettiin rautateitse Murmanskiin vasta 1966. Venäläiset ostivat vuonna 1945 Englannista kuusi 1 524 mm raideleveydelle rakennettua dieselveturia Petšengaan, joten rataa rakensi Neuvostoliiton sisäasiainministeriö (MVD) Petsamoon heti sodan päättymisen jälkeen.
Nikkelikaivoksille Neuvostoliitto hankki 1945 Yhdysvalloista Vulcan Iron Works Co:n valmistamia kapearaidesähkövetureita joihin Westinghouse Co toimitti sähköiset järjestelmät. Nämä veturit olivat vielä käytössä Kaulatunturin kaivoksella vuonna 1992. Neuvostoliiton sisäasiainministeriö (MVD) teki 23. huhtikuuta 1951 päätöksen rakentaa rautatien Liinahamari–Petsamo–Kitsa käyttäen rakennushankkeeseen vankityövoimaa. Rautatierakennushanke No 511 aloitettiin välittömästi jo 29. huhtikuuta 1951. Rakennushankkeesen kuului myös Punalippuisen pohjoisen laivaston uuteen tukikohtaan Kilpijärvelle vievän rautatien alku noin 10 km (Ylä) Luostarista. Rakennustöiden päällikkönä toimi insinöörimajuri B. I. Tsvelodub ja niihin osallistui: