cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Generaattori
Sähkömotoriikka
Sähkövirran muuttuminen pyrkii korvaamaan magneettikentän muutoksen ja magneettikentän muuttuminen sähkövirran muutoksen. Edellisessä tapauksessa kyse on generaattorista, jälkimmäisessä tapauksessa puolestaan sähkömoottorista. Näin ollen kytkentöjä sopivasti muuttaen (konetyypistä riippuen) sähkömoottori voidaan muuttaa generaattoriksi, tai päinvastoin.
Magnetointi ja sähkötuoton säätö
Sähköverkossa täytyy kuitenkin kulutuksen ja tuoton olla jatkuvasti tasapainossa. Tämän vuoksi voimalaitoksissa sähkö tuotetaan pääasiassa vierasmagnetoiduilla tahtigeneraattoreilla, joissa on automaattinen jännitteen säätö.
Tahtigeneraattorin magnetointi
Tahtigeneraattori magnetoidaan roottorin akselilla olevan apukoneen avulla. Tämä apukone on ulkonapainen vaihtovirtageneraattori, jonka tuottama sähkövirta tasasuunnataan ja johdetaan roottorin napoihin. Pienemmissä synkronigenerattoreissa samalla akselilla oleva tasavirtageneraattori on hyvin tavallinen magnetointivirran lähde. Vanhemmissa generaattoreissa magnetointivirran tasasuuntaus tehdään yleensä kommutaattorin avulla ja johdetaan liukurenkaiden kautta roottorille. Uudemmissa synkronigeneraattoreissa käytetään puolijohteita tasasuuntaukseen, akselin mukana pyörivä tasasuntaaja mahdollistaa rakenteen, jossa ei ole kuluvia liukurenkaita laisinkaan.
Automaattinen jännitteen ja loistehon säätö toimii siten, kun loistehon tarve verkossa kasvaa, lisätään virtaa apukoneen staattorille, jolloin myös magnetointivirta kasvaa ja generaattori tuottaa enemmän loistehoa. Loistehon tuotanto ylläpitää verkon jännitettä. Ilman verkon kuormitusta pyörivässä synkronigeneraattorissa magnetoinnin lisäys näkyy jännitetason nousuna. Loistehon tuotanto teoriassa ei vaadi energiaa generaattoria pyörittävältä voimakoneelta. Käytännössä suurentuneet virrat aiheuttavat häviötä ja siten tehontarpeen nousun.
Periaatteessa kuluttajan sytyttäessä hehkulampun (lisäten resistiivistä kuormaa), jossakin generaattorissa kasvaa samanaikaisesti generaattorin pyörittämisen voimantarve. Jos kuluttaja kytkee verkkoon jotakin, joka kuluttaa loistehoa, esim. kuormittamaton kolmivaihemoottori, periaatteessa kasvaa jonkin generaattorin loistehon tuotantotarve, vaikka energiantarve lisääntyykin vain siirtohäviöiden verran. Samoin, jos kuluttaja kytkee kapasitiivista kuormaa verkkoon loistehon tarve pienentyy, tällöin jonkin generaattorin on supistettava loistehon tuotantoa ja voimantarve lisääntyy vain siirtohäviöiden verran. Yleensä sähköyhtiöt ja suuret kuluttajat tuottavat loistehoa kondensaattoriparistoilla, joka on synkronigeneraattorien loistehon tuotantoa taloudellisempi tapa. Voimalaitoksissa synkronigeneraattorit yleensä lievästi alimagnetoidaan. Tällöin häiriöiden johdosta verkosta tippuvan synkronigeneraattorin napajännite ei kasva ryntäyksen seurauksena tolkuttoman suureksi. Induktiivisen tehon irrottaminen verkosta rasittaa kytkinlaitteita myös vähemmän.
Alarik Böök
Alexander Alarik Böök (23. heinäkuuta 1860 Padasjoki – 6. heinäkuuta 1936) oli suomalainen näyttelijä, piirustuksenopettaja ja taidemaalari.
Generaattori
Tahtigeneraattorin magnetointi
Valtakunnan verkossa pienet sähkönkulutuksen muutokset kumoavat toisiaan ja kulutus on varsin tasaista. Valtakunnan verkossakin tarvitaan jonkin verran niin sanottua säätövoimaa eli energialähteitä, joissa pystytään nopeasti säätämään generaattorin pyörittämiseen tarvittavaa voimaa. Suomessa tällaisena säätövoimana käytetään vesivoimalaitoksia.
Alarik Böök
Böökin vanhemmat olivat Padasjoella Alhon kartanon omistanut kuvernementin sihteeri, nimismies Thure Wilhelm Böök (1815–1871) ja Carolina Forssell (1825–1898). Hänen veljiänsä olivat näyttelijä Bruno Böök ja Hämeenlinnassa asunut opettaja, museomies ja kirjailija Albert Theodor Böök.
Generaattori
Tahtigeneraattorin magnetointi
Magnetointivirralla pystytään säätämään myös tahtigeneraattorin loistehoa. Ylimagnetoimalla roottori eli käyttämällä suurempaa magnetointivirtaa kuin jännitteen ylläpitäminen vaatisi, saadaan tahtigeneraattori tuottamaan induktiivista loistehoa. On rakennettu myös synkronigeneraattoreita, jotka pyörivät verkossa reilusti ylimagnetoituna loistehoa tuottaen. Niissä on vain pieni sähkömoottori, joka antaa alkuvauhdin, jotta synkronikone saadaan tahdistettua verkkoon. Tämän jälkeen generaattori pyörii synkronimoottorina ja ylimagnetoituna tuottaa loistehoa. Tämän loistehon tuotantotavan on syrjäyttänyt kondensaattoriparisto.
Alarik Böök
Böök opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuodesta 1877 ja lisäksi piirustuksenopettajatutkintoa varten Pariisissa Léon Bonnatin johdolla. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosien 1892 ja 1907 välillä. Böök toimi näyttelijänä 1884–1903. Böökin maalauksissa oli vaikutteita impressionismista erityisesti sen jälkeen kun hän teki vuonna 1889 stipendiaattimatkan Pariisiin.
Generaattori
Tahtigeneraattorin magnetointi
Alimagnetoimalla synkronikoneen roottori saadaan kulutettua loistehoa. Tällöin synkronikone näkyy verkkoon päin induktiivisena, ts. loistehoa kuluttavana laitteena. Jos alimagnetointi on kovin rajua suhteessa koneen akselitehoon voi tapahtua tahdista tippuminen. Jos koneessa ei ole lainkaan magnetointivirtaa ylläpitäviä laitteita, mutta roottorin magnetointipiiri on oikosuljettu, tai säätövastuksen avulla yhdistetty, alkaa koneen jättämä generoida piiriin magnetointivirtaa. Sähköistyksen alkuaikoina heikkojen verkkojen aikaan liukurengasmoottori oli hyvin tavallinen voimakone, koska se voitiin käynnistää pienten sulakkeiden läpi. Liukurenkailta magnetointivirta johdettiin säätövastukseen, joka kierrettiin kiinni koneen kiihdyttyä käyttönopeuteensa. Joissain koneissa oli vielä erityinen oikosulkupala, jolloin hiiliharjat nostettiin ylös ja liukurenkaat oikosuljettiin käynnistysjakson päätteeksi. Tämän vuoksi liukurengaskone on hyvin helppo muuttaa generaattoriksi vaihtamalla säätövastus magnetointivirtalähteeksi.
Jotkin sähkölaitteet, kuten induktiomoottorit ja loistelamput kuluttavat loistehoa verkosta toimiessaan. Tällöin loistehon kulutus näkyy energiankulusta suurempana virrankulutuksena, ts. laite vaatii suuremmat sulakkeet, kuin pätötehon perusteella tulee. Energiaa ei kumminkaan kulu enempää, koska tehoa kulutetaan ja tuotetaan puolijakson aikana, summa on vasta pätöteho, tehojen itseisarvojen erotus on loisteho. Energia virtaa siis edestakaisin, joka puolijaksolla. Loistehon kulutus ilmoitetaan cos-arvona. Induktiomoottorille tyypillinen cos-arvo on 0,8, tällöin tehon puolesta laskettu esim. 10 A muuttuukin 10 A/0,8=12,5 A virraksi. Induktiomoottorin tapauksessa käynnistysvirrat saattavat olla huomattavasti suurempia.
Vaihtovirtageneraattori
Vaihtovirtageneraattorit tuottavat vaihtovirtaa, jonka suunta ja suuruus muuttuvat jatkuvasti generaattorin pyörimisen tahtiin sinikäyrän muotoisesti. Generaattorin tuottama vaihtojännite on mahdollista muuntaa sähkön siirtoon tai haluttuun käyttötarkoitukseen paremmin sopivaksi muuntajan avulla, joko suuremmaksi tai pienemmäksi.
Generaattori voi olla sähköisiltä kytkennöiltään induktiomoottoria vastaava, mitä ratkaisua käytetään pienemmissä aggregaateissa.
Muuttuvanopeuksisissa voimaloissa, kuten tuulivoimaloissa, voidaan myös käyttää epätahtigeneraattoreja. Nämä ovat kaksoissyöttökytkettyjä liukurengasepätahtigeneraattoreita, joissa staattori on kytketty suoraan verkkoon ja roottorin kolme vaihetta on kytketty liukurenkaiden ja taajuusmuuttajan kautta verkkoon. Tässä taajuusmuuttajan rakenne on sellainen, että tehoa voidaan siirtää sekä roottorilta verkkoon että verkosta roottorille. Eli tasavirtavälipiirin molemmilla puolilla on vaihtosuuntaaja. Tällaista konstruktiota voidaan käyttää tahtinopeuden ylä- ja alapuolella. Sillä voidaan myös tuottaa loistehoa verkkoon.
Vaihtovirtatahtigeneraattori
Vaihtovirtatahtigeneraattori on tahtimoottoria vastaava, jolloin koneen ollessa vierasmagnetoitu, magnetointivirtaa muuttamalla voidaan muuttaa generaattorin tuottaman loistehon määrää.
thumb|Suuri voimalaitosgeneraattori magnetointikoneineen [[Zwevegemin voimalaitosmuseossa Mechelenissä, Belgiassa.]]
Suuret voimalaitosgeneraattorit, jotka tuottavat virtaa valtakunnalliseen sähköverkkoon, ovat vaihtovirtatahtigeneraattoreita, ja lähes poikkeuksetta vierasmagnetoituja, joka on parhaiten säädettävissä oleva generaattorityyppi.
Voimalaitosgeneraattorit ovat yleensä tahtigeneraattoreita, koska ne voidaan kierroslukua säätämällä saada tuottamaan tarkalleen tietyntaajuista (esimerkiksi Suomessa 50 Hz) vaihtovirtaa. Tämä siksi, että koko valtakunnallinen sähköverkko toimii kaikkialla samalla taajuudella ja samassa vaiheessa, ja jos verkkoon syötettäisiin eritaajuista virtaa, vaihe-erot voisivat aiheuttaa oikosulkuja ja sähkölaitteiden rikkoutumista. Pieniä yksinkertaisia voimalaitoksia on toteutettu myös oikosulkukoneilla rakenteen yksinkertaisuuden vuoksi.
Tästä syystä käyttöön otettavat ja pysähdyksissä olleet voimalaitosgeneraattorit aina tahdistetaan toimimaan tarkalleen samassa vaiheessa ja samalla taajuudella muun verkon kanssa ennen generaattorin kytkemistä verkkoon.
Tasavirtageneraattori
Tasavirtageneraattorissa vaihtovirta tasasuunnataan, joko kääntämällä johdinsilmukan napaisuus puolen kierroksen välein hiiliharjojen ja kommutaattorin avulla kuten vanhoissa auton latureissa, tai tasasuuntaamalla virta diodisillan avulla, kuten esimerkiksi nykyaikaisissa autojen vaihtovirtaa tuottavissa latureissa.
Sotilas (pelikortti)
oikea|pienoiskuva|225px|Ruutu-, risti-, hertta ja patasotilas. Sotilas eli jätkä on yksi kolmestatoista pelikortista peruskorttipakassa. Tavallisen sijoituksen mukaan sotilas on kympin ja kuningattaren välissä.
Ruotsiksi sotilaan lyhenne on Kn, joka oli myös vanha brittiläinen nimitys (lyhenne knave:sta), mutta amerikkalaista nimeä J (Jack) käytetään usein.
Ranskalaisessa pakassa neljää sotilasta edustavat Étienne de Vignolles (hertta), Hektor (ruutu), Holger Danske (pata) ja Lancelot (risti).
Julius Stjernvall
Julius Stjernvall (26. lokakuuta 1874 Mäntsälä – 6. toukokuuta 1939) oli suomalainen vuorineuvos ja Kone- ja Siltarakennus Oy:n toimitusjohtaja. Hän toimi myös Metallityönantajain Liiton puheenjohtajana.
Eversti-isänsä Carl Julius Stjernvallin ja isänisänisänsä luutnantti Hans Henrik Stjernvallin lailla Julius Stjernvall antautui ensin sotilasuralle. Hän kävi Haminan kadettikoulun ja valmistui sitten koneinsinööriksi Helsingin polyteknillisestä opistosta vuonna 1900. Hän oli aluksi Siemens & Halske -yhtiön palveluksessa Helsingissä noin kymmenen vuotta ja siirtyi sitten 1914 Kone- ja Siltarakennus Oy:n apulaisjohtajaksi. Hänestä tuli yhtiön toimitusjohtaja 1917. Kone- ja Siltarakennus Oy, myöhempi Wärtsilä, valmisti ensimmäisen maailmansodan aikana tykistön ammuksia sekä Venäjän laivaston laskuun suuria laivankorjaustöitä. Lisäksi tehtaan monipuoliseen tuotantoon kuului separaattoreita, rautatiesiltoja, sulfiittiselluloosan keittoastioita ja puserrettuja metallitavaroita. Laivoja rakennettiin yhtiön omissa veistämöissä. 1926 Kone- ja Siltarakennus Oy osti Hietalahden telakka- ja konepajan kaikki osakkeet ja siirsi laivanrakennuksen Hietalahdelle.
Stjernvall oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1905–1906.
Ruotsalaista kansanpuoluetta edustanut Stjernvall toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Ingmanin I hallituksessa 1918–1919. Hän oli mukana myös Helsingin kunnallispolitiikassa. Hänen mukaansa on nimetty Helsingin Kulosaaressa Stjernvallintie, vuodesta 1958 Vuorineuvoksentie.
Karjalan armeija
Karjalan armeija (Kar. A) oli Suomen maavoimien sotatoimiyhtymä jatkosodassa.
Joukko-osastot
Armeijaan kuului kaksi armeijakuntaa ja yksi erillinen taisteluryhmä.
Luettelo Lucky Luke -albumeista
Tässä on luettelo kaikista Suomessa ilmestyneistä Lucky Luke -albumeista. Suluissa on Suomen ilmestymisvuosi.
Karjalan armeija
Joukko-osastot
Armeijakuntiin kuului yhteensä viisi jalkaväkidivisioonaa. Ryhmä Oinoseen kuului Ratsuväkiprikaati sekä 1. ja 2. jääkäriprikaatit. Myöhemmin myös Saksan 163. jalkaväkidivisioona liitettiin armeijaan.
Tausta
Sodanjulistus annettiin 26. kesäkuuta 1941 ja Karjalan armeija perustettiin 29. kesäkuuta komentajanaan kenraaliluutnantti Erik Heinrichs ja esikuntapäällikkönä eversti K. A. Tapola. Armeijan joukot oli ryhmitetty puolustukseen rajalle.
Jatkosodan hyökkäysvaihe
thumb|Karjalan armeijan tärkeimmät komentajat kesällä 1941. Kuvassa toinen vasemmalta armeijan komentaja kenraaliluutnantti [[Erik Heinrichs hänen vieressään 1. jääkäriprikaatin komentaja eversti Ruben Lagus ja oikealla VI armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Paavo Talvela, Talvelan ja Laguksen välissä taustalla Karjalan armeijan tykistökomentaja eversti William Häkli]]
Karjalan armeija aloitti hyökkäyksen Laatokan Karjalaan 10. heinäkuuta 1941. Tarkoituksena oli vallata talvisodassa menetetyt alueet takaisin, mutta hyökkäystä jatkettiin yli vanhan rajan Neuvostoliiton puoleiseen Itä-Karjalaan, kun raja oli elokuussa saavutettu. Armeijan pohjoista sivustaa tuki 14. divisioona, ja etelässä Laatokka erotti sen Kannaksella toimivista joukoista. Syyskuussa armeijalle perustettiin oma radioasemansa, Aunuksen Radio. Armeija eteni ripeästi käyttäen hyökkäyksen kärkenä kevyitä jääkärijoukkoja. Lokakuussa vallattiin Petroskoi, jonka nimi muutettiin Äänislinnaksi.
Asemasota
Karjalan armeija lopetti hyökkäyksensä 7. joulukuuta 1941 ja siirtyi puolustusryhmitykseen linjalle Laatokka-Syväri-Ääninen-Maaselkä. Kenraaliluutnantti Heinrichs siirrettiin 29. tammikuuta 1942 yleisesikunnan päälliköksi ja väliaikaisena komentajana oli kenraaliluutnantti Lennart Oesch 1. maaliskuuta 1942 saakka, jolloin Karjalan armeija lakkautettiin ja Päämajan alaisuuteen muodostettiin kolmen kannaksen ryhmät; Aunuksen ryhmä, Kannaksen ryhmä ja Maaselän ryhmä.
Lakkauttaminen
Päämaja antoi käskyn Karjalan armeijan lakkauttamisesta ja nimen muuttamisesta Aunuksen ryhmäksi (Aun. R) 25. helmikuuta 1942. II armeijakunta sille alistettuine taistelu- ja huoltojoukkoineen erotettiin Karjalan armeijasta ja siitä muodostettiin suoraan Päämajan alainen Maaselän ryhmä (Maa. R). Aunuksen ryhmään käskettiin V, VI ja VII armeijakunta sekä 163. divisioona. Ryhmien väliseksi rajaksi määrättiin silloinen II ja VII armeijakunnan välinen raja. Käskyssä toimeenpanohetkeksi oli määrätty 1. maaliskuuta 1942 kello 12.00.
Kajto
thumb|Kajto Kajto on alankomaalainen rockyhtye, jonka sanoitukset ovat esperantoksi. Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa vuonna 1989.
New Religion
New Religion on Primal Fearin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 21. syyskuuta 2007.
HMCS Algoma
HMCS Algoma (viirinumero K127) oli Kanadan kuninkaallisen laivaston Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa. Alus otettiin palvelukseen 11. heinäkuuta 1941 ja suojasi Atlantilla saattueita. Sodan päätyttyä alus poistettiin palveluksesta 6. heinäkuuta 1945 ja myytiin Venezuelan laivastolle.
Palvelus
Alus saapui 18. heinäkuuta Halifaxiin. Se suojasi syyskuussa ensimmäisen saattueensa Islantiin ja oli sen jälkeen saattuetehtävissä toukokuuhun 1942. Tuona aikana se osallistui kahteen merkittävään saattuetaisteluun suojatessaan saattueita ONS67 helmikuussa ja ONS92 toukokuussa 1942. Heinäkuussa oltuaan kuusi viikkoa Liverpoolissa telakalla alus liitettiin WLEF:iin. Lokakuussa aluksen tehtäviin liitettiin Pohjois-Afrikan maihinnousun saattueiden suojaaminen ja se suojasi Britteinsaarilta saattueen SC107, joka menetti matkalla sukellusvenehyökkäyksissä viisitoista alusta.
Alus oli Britannian kuninkaallisen laivaston alaisuudessa muutaman kuukauden suojaten saattueita Britteinsaarilta Välimerelle. Helmikuussa 1943 alus oli Algeriassa Bonessa, mistä se palasi huhtikuussa Britteinsaarten kautta St. John'siin. Alus oli liitettynä hetken läntiseen tukiosastoon, joka lakkautettiin toukokuussa. Kesäkuussa alus liitettiin Quebecin saattajaosastoon. Alus suojasi Quebecin ja Labradorin välisiä saattueita, kunnes se siirrettiin marraskuun puolivälissä Kanadan saattajaryhmä 4:ään yhtä Britteinsaarten matkaa varten. Alus palasi joulukuun lopulla Liverpooliin, missä se siirrettiin modernisoitavaksi telakalle. Alus palasi huhtikuussa 1944 palvelukseen varustettuna pidennetyllä keulalla.
Toukokuussa alus liitettiin Kanadan saattajaryhmä 5:een ja se saapui 1. kesäkuuta Bermudalle koulutettavaksi. Alus palasi 27. kesäkuuta St John'siin, mistä se teki kolme matkaa Britteinsaarille ennen siirtoaan Plymouthin alaiseen saattajaryhmä 41:een syyskuussa. Alus oli saattue- ja partiointitehtävissä Kanaalissa toukokuun loppuun vuonna 1945, jolloin se aloitti paluumatkan Kanadaan.
Alus poistettiin 6. heinäkuuta palveluksesta ja siirrettiin romutettavaksi Sydneyyn. Alus myytiin 1946 Venezuelalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä ARV Constitucion. Alus poistettiin 1962 alusluettelosta.
Päälliköt
Aluksenpäällikköinä olivat :
Kansainvälinen geofysiikan vuosi
thumb|Kansainvälinen geofysiikan vuosi japanilaisessa juhlapostimerkissä vuodelta [[1957. Kuvassa japanilainen tutkimusalus Sōya ja pingviini.]] Kansainvälinen geofysiikan vuosi (, IGY) oli geofysiikan ja sitä lähellä olevien tieteenhaarojen maailmanlaajuinen tutkimusprojekti, joka alkoi 1. heinäkuuta 1957 ja päättyi 31. joulukuuta 1958. Nimestään huolimatta se kesti siis puolitoista vuotta. Siihen liittyi myös samanaikainen kolmas kansainvälinen polaarivuosi. Kaksi aikaisempaa polaarivuotta olivat olleet 1882–1883 ja 1932–1933, neljäs 2007–2009.
Tutkimusprojekti käsitteli yhtätoista aihetta: revontulia, kosmista säteilyä, Maan magneettikenttää, painovoimaa, ionosfäärin fysiikkaa, leveys- ja pituusasteen määrittämistä tarkkoja karttoja varten, meteorologiaa, oseanografiaa, seismologiaa sekä auringon aktiivisuutta.
Sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto lähettivät ensimmäiset satelliittinsa avaruuteen kansainvälisen geofysiikan vuoden aikana. Neuvostoliiton 4. lokakuuta 1957 lähettämä Sputnik 1 olikin ensimmäinen keinotekoinen satelliitti. Muita vuoden tärkeitä saavutuksia olivat Van Allenin vyöhykkeiden sekä valtamerten keskellä olevien selänteiden löytyminen, joista jälkimmäinen merkittävästi vahvisti silloin vielä kiistanalaista teoriaa laattatektoniikasta.
Tausta
Tämän tapaamisen jälkeen Lloyd Berkner ja muut läsnäolijat ehdottivatkin Tieteellisten yhdistysten kansainväliselle neuvostolle (International Council of Scientific Unions, ICSU, nyk. International Council for Science), että kansainvälinen geofysiikan vuosi (IGY) voitaisiin pitää vuosina 1957–58. Ajankohta valittiin, koska auringon aktiivisuus oli silloin maksimissaan.
Etelämantereen tutkimus
Kansainvälisen geofysiikan vuoden aikana tutkittiin 18 kuukauden ajan erityisesti Etelämannerta. Tutkimushankkeita johti ISCU, jonka vaikutuksesta napaseutujen tutkimukset laajenivat yleisemmäksi geofysiikan tutkimusta. Tutkimuksiin Etelämanterella osallistui 70 eri maiden tieteellistä järjestöä.
Vuoden aikana Etelämanterelle perustettiin brittiläisen Royal Society'n Halleyn tutkimusasema. Se samoin kuin sen sijaintipaikka, Halleyn lahti, sai nimensä tähtitieteilijä Edmond Halleyn mukaan.
Vinilkosmo
Vinilkosmo on Floréal Martorellin johtama kaikenlaista esperantonkielistä musiikkia julkaiseva levy-yhtiö.
Se julkaisee muun muassa seuraavien artistien ja yhtyeiden musiikkia:
Arvīds Žilinskis
Arvīds Žilinskis (31. maaliskuuta 1905 Jēkabpilsin piiri – 31. lokakuuta 1993) oli latvialainen säveltäjä ja pianisti.
Žilinskis valmistui Latvian konservatoriosta vuonna 1927 pianonsoitossa ja vuonna 1933 Jāzeps Vītolsin opettamana sävellyksessä. Myöhemmin hän itse työskenteli opettajana konservatoriossa. Žilinskiksen sävellystuotantoon kuuluu muun muassa baletteja, konsertot pianolle, käyrätorvelle ja viululle, kuusi kantaattia, viulu-, urku- ja pianokappaleita sekä yksinlauluja. Hän sävelsi myös Latvian ensimmäiset musiikkikomediat.
Harvialan kartano
thumb|right|300px|Harvialan kartanon hautaholvi [[Vanajan kirkkomaalla]] Harvialan kartano on Janakkalan ja Hämeenlinnan alueilla sijaitsevassa Harvialan kylässä sijaitseva kartano. Kartano on useasta eri tilasta muodostettu kartano ja eräs Janakkalan suurkartanoista.
Harviala-nimen etymologiasta
Tämän Harvialan nimen puitteissa voidaan koota eräänlainen nimipesue, johon kuuluvat: Harvia, Harviala, Harviainen, Harvio, Harva, Harvi[la], Harvo, Harvola, Harvonen sekä esimerkiksi Vanajassa Harvoilanmäki, Harwoila 1766 (Mäskälässä). Tämä nimipesue on Suomen nimistössä melko yleinen.
Historia
Perimätiedon mukaan kylän paikalle syntyi kartano Ruotsin vallan aikana. Kartanon ensimmäinen omistaja olisi ollut Birger-jaarlin poika Pentti (1254–1291), myöhempi Suomen herttua ja Linköpingin piispa. Harviala oli Vanajan pitäjän suurin yhtenäinen rälssiomistus. Kartano periytyy siis jo keskiajalta, jolloin se oli mm. Kurki-suvun omistuksessa. Näin se kilpailee Laukon kartanon kanssa Kurki-suvun synnyinsijana.
Harvialan lääni (vertaa Jokioisten lääni), kuten tilakokonaisuutta yleisesti kutsuttiin, jaettiin neljään osaan 1400-luvun lopulla. Lepaan sukuinen valtaneuvos Björn Klasson omisti vuonna 1527 neljäsosan Harvialasta, Äikäälän ja maita myös Janakkalan Kiialasta. Björn oli yksi Klas Hanssonin perillisistä. Näitä maitansa hän laajensi ostamalla sisarusten osuuksia Harvialasta. Vuonna 1530 hän osti lisäksi Yläneen ja Höitilän talot. Tämän suureksi muodostuneen Harvialan läänin lisäksi hän omista alueita myös muualla Hämeessä, Uudellamaalla sekä Varsinais-Suomessa. Vuonna 1555 Björnin maaomaisuus oli Hämeen mahtavin ja koko Suomen viidenneksi suurin.
Myöhemmin kartanolle on ollut tyypillistä kuulua korkeille ruotsalaisille aatelissuville, jotka eivät ole itse asuneet kartanossa. Kartanon maista on erotettu mm. Äikäälän tila, josta on myöhemmin muodostunut Vanajanlinna ja entinen lampuotitila josta muodostui Suvikkaan kartano. Aikojen kuluessa on Harvialaan yhdistetty 23 säteri-, rälssi- ja verotilaa, yhteensä 27 manttaalia. Torpparivapautuksen jälkeen tilasta myyttiin 57 torppaa, joiden pinta-ala on 1 939 ha, itsenäisiksi taloiksi, muut Harvialan torpat on liitetty kartanon maihin. Kartanon pinta-ala oli vielä 1930-luvulla, torpparivapautuksen jälkeenkin 10 914,8 ha; josta puutarhaa 12, peltoa 430, laidunta 129,58, metsämaata 9 815,26 ja joutomaata 527,96 ha.
Kartanon omistajat
Harvialan kantatila on entinen rälssisäteri, johon on yhdistetty Niemenpään yksinäinen (ainoa talo kylässä) rälssisäteri, joka oli keskiaikainen asumiseen tarkoitettu kartano. Se on vuodesta 1600 lähtien kuulunut samalle omistajalle Harvialan kanssa, joka on todennäköisesti ollut päätila. Niemenpää on nykyisen tulkinnan mukaan Laukon asemesta todettu vanhemman Kurki-suvun kantatilaksi.
Harvialan kartanon lampuotitiloina ovat ainakin 1600-luvulta lähtien olleet Höitilän, Kirrin, Sillanpään ja Syvänojan sekä Mäntsälässä sijaitsevan Olkisen (vuosina 1589–1804) yksinäiset rälssitilat.
Syrjäntaan yksinäinen rälssitila ostettiin rälssiksi vuonna 1639. Tämän lisäksi Koljalan koko kylä kuului kartanoon. Kylä käsitti 1600-luvulla 13 tilaa, joista 3 oli vanhaa rälssiä ja 10 ostettiin rälssiksi vuonna 1624. Näin kymmenestä tilasta reduktion yhteydessä peruttiin kolme ja näin syntyivät Hakkolan ratsutila sekä Lintulan ja Raivolan perintötilat, jotka uudelleen yhdistettiin kartanoon 1850-luvulla.
Kartanon omistajista saamme seuraavan luettelon:
Harviala Oy
Harvialan tilasta muodostettiin v. 1908 osakeyhtiö Harviala Oy, joka otti kartanon ja sen tilukset haltuunsa. Vuonna 1913 yhtiön osakkeet myytiin W. Rosenlew & Co -osakeyhtiölle. Yhtiön johtokunnan puheenjohtajana toimi tri W. Rosenlew, kartanon isännöitsijänä oli agr. B. Schildt ja metsätalouden johtajana metsänhoitaja, fil. maist. L. Runeberg.
Harviala Oy toimii edelleen, joskin se on luopunut maa-, metsä- ja karjataloudesta. Yritys on nykyään keskittynyt tuottamaan viherrakentamiseen tarvittavia koristetaimia, erityisesti kotimaisia lehti- ja havupuita. Tuotantopinta-ala on noin 140 ha.
Aiheesta muualla
60.95583°N, 24.58389°W
GeneRally
GeneRally on suomalaisten Hannu ja Jukka Räbinän kehittämä ilmainen ajopeli, joka julkaistiin vuonna 2002. Peli on ollut vuodesta 2003 asti kuukaudesta toiseen Suomipelit.comin lataustilastojen kärkipaikoilla.
Kilpailuun ottaa osaa maksimissaan kuusi autoa, joita ohjaa ihmispelaaja tai tekoäly. Peliä kuvataan useimmissa radoissa hieman yläviistosta. Mukana tulevalla rataeditorilla voi luoda omia ratoja vapaasti, ja editoriin saa itsekin tehtyä omia rataelementtejä. Peli on kolmiulotteinen, mutta muistuttaa grafiikaltaan ja pelituntumaltaan vanhoja klassikkopelejä, kuten suomalaista Slicks ’n Slideä ja Atarin vuonna 1986 julkaistua Super Sprintiä. Netissä on paljon ilmaisia apuohjelmia GeneRallyyn, kuten autoeditori, radan esikatseluohjelma ja yörataohjelma.
Formula
Auto, joka muistuttaa Generalia, mutta on voimakkaampi, painavampi, ja siinä on etu- ja takasiivet. Johtuen sen uniikista ajettavuudesta asfaltilla tämä auto on monien pelaajien valinta. Kiitos Formulan tasaisennopean vauhdin ja hyvien kääntymisominaisuuksien, se on ehkä pelaajien eniten suosima auto. Se ei kuitenkaan ole kovin kilpailukykyinen maastossa.
Onewheeler
Onewheeler on varsin erikoinen, sillä siinä on vain yksi pyörä keskellä auton alla. Se ei ole kovinkaan nopea asfaltilla, mutta maastossa Onewheeler pärjää nopeimmillekin autoille. Varsinkin lumella Onewheeler on vahvimmillaan, millä se pääsee eteenpäin vaivatta muiden autojen liukastellessa. Haittapuolena se on yksi keveimmistä autoista, minkä vuoksi raskaamman auton on helppo kiilata se radalta.
McTurbo
McTurbo muistuttaa paljolti kiihdytysautoa: se on pitkä ja siinä on siivekkeet, avo-ohjaamo ja isot takarenkaat. McTurbo onkin pelin nopein auto, jollei pelaajien omatekoisia autoja lasketa. Nopeuden hintana on hankala käännettävyys ja pitkä jarrutusmatka, minkä vuoksi se ei sovi tiukkamutkaisiin ratoihin. McTurbo on vaikea vastus varsinkin suoremmilla asfalttiradoilla, mutta taitava kuljettaja pärjää sillä myös vähän hankalemmillakin rataosuuksilla. Auto ei ole parhaimmillaan maastossa eikä varsinkaan lumella, koska se alkaa liukkaalla pinnalla helposti liukua.
Gala (hallitsija)
Gala tai Gaïa oli nykyisen Algerian ja tuolloisen Numidian alueella sijainneen massyliesien heimon hallitsija 200-luvulla eaa. Gala oli Karthagon liittolainen ja taisteli toista numidialaista heimopäällikkö Syfaxia vastaan. Galan kuolema johti sekasortoon Massyliessa, mutta hänen poikansa Masinissa nousi lopulta miltei koko Numidian kuninkaaksi.
Elämäkerta
270px|thumb|vasen|Numidian kartta, Syphaxen hallitsema alue vihreällä ja Galan hallitsema alue keltaisella. Massyliesien alue sijaitsi Numidian itäosassa ja sen pääkaupunki oli todennäköisesti Cirta. Gala oli perinyt vallan isältään Zilalsanilta, jolla oli Numidialaiselle hallitsijalle epätavalliseen tapaan arvonimi sufet, joka oli yleensä karthagolaisille kaupunginjohtajille annettu arvonimi. Tarkkaan ei tiedetä miksi hänen jälkeläisiään alettiin nimittää kuninkaiksi. Gala taisteli hänestä länteen hallinnutta Syfaxia vastaan ja otti myös jossain vaiheessa yhteen Karthagon kanssa liittäen alueeseensa joitakin näiden alueita. Myöhemmin hänellä oli kuitenkin vahvat liittolaissiteet Karthagoon. Hänen poikansa Masinissa oli koulutettu Karthagossa ja hänen veljensä Oezalcesin yksi vaimoista oli Hannibalin sukulaistyttö. Massyliesit avustivat Karthagoa Syphaxia vastaan käydyssä sodassa vuosina 215-212 eaa., mutta sota päättyi ratkaisemattomana rauhaan. Gala kuoli vuonna 208 eaa., mikä ajoi hänen hallitsemansa Massylien kriisiin ja johti lopulta alueen liittämiseen Syphaxin kuningaskuntaan. Galan poika kukisti kuitenkin myöhemmin Syfaxin roomalaisten tuella ja nousi miltei koko Numidian käsittäneen kuningaskunnan johtoon.
Oksana Bajul
Oksana Serhijivna Bajul (, s. 16. marraskuuta 1977 Dnepropetrovsk, Neuvostoliitto) on ukrainalainen taitoluistelija ja olympiavoittaja. Hän asuu nykyisin New Jerseyssä Yhdysvalloissa.
Ura
Oksana Bajul oli vasta 15-vuotias, kun hän voitti vuonna 1993 taitoluistelun maailmanmestaruuden. Seuraavana vuonna hän voitti olympiakultaa Lillehammerin talviolympialaisissa 16-vuotiaana. Olympiakulta oli jäädä haaveeksi, kun Bajul loukkaantui kesken kisojen. Hän törmäsi lyhytohjelman jälkeisissä harjoituksissa Saksan Tanja Szewczenkon kanssa, mutta luisteli kuitenkin vapaaohjelman luvallisten kipulääkkeiden avulla. Bajul oli Ukrainan ainoa olympiavoittaja talvikisojen osalta aina vuoteen 2014 asti.
Bajul siirtyi ammattilaiseksi heti vuoden 1994 talviolympialaisten jälkeen, vaikka ikänsä puolesta hän olisi ehtinyt luistella vielä monissa arvokisoissa. Oksana Bajul saavutti amatööriurallaan olympiakullan, maailmanmestaruuden ja kaksi EM-hopeaa.
Lisääntyneet ammatilliset ja henkilökohtaiset ongelmat ajoivat Bajulin alkoholin pariin. Vuonna 1997 hänet pidätettiin, kun hän oli kolaroinut humalassa. Myöhemmin hän kävi katkaisuhoidossa ja on ajoittain luistellut taitoluistelutapahtumissa muun muassa Broadway on ice -show’ssa. Bajul on myös esiintynyt televisiossa reality-show’ssa muun muassa julkkispokerissa ja Master of Champions nimisessä ohjelmassa tuomaristossa. Ohjelma oli eräänlainen kykyjenetsintäohjelma, jossa erilaisten erikoisten taitojen omaavat kilpailivat siitä, kuka on ohjelman paras.
Water Street Atelier
The Water Street Atelier on yhdysvaltalainen taidekoulu, joka toimii nykyään Manhattanilla, New Yorkissa. Aiemmin koulu sijaitsi Brooklynissä, mistä sen nimi juontaa juurensa. Jacob Collinsin johtama koulu opettaa vanhojen mestarien tapaa piirtää ja maalata.
Marjo Anttoora
Marjo Anttoora (s. 1969) on suomalainen varatuomari ja poliitikko. Vuodesta 2021 lähtien Anttoora on toiminut Karkun evankelisen opiston hallintojohtajana. Aikaisemmin Anttoora on tehnyt työtä asianajajana ja varatuomarina. Koulutukseltaan Anttoora on oikeustieteiden maisteri ja teologian maisteri.
Anttoora on työskennellyt Kristillisdemokraateissa kansanedustajan avustajana, eduskuntaryhmän lainsäädäntösihteerinä sekä valtiosihteerinä. Vuosina 2007–2009 Anttoora oli Kristillisdemokraattien varapuheenjohtaja. Vuosina 2005–2017 Anttoora toimi Sastamalan kaupunginvaltuutettuna.
Kathy Mattea
pienoiskuva|Kathy Mattea Kathleen Alice ”Kathy” Mattea (s. 21. kesäkuuta 1959 South Charleston, Länsi-Virginia) on yhdysvaltalainen countrymuusikko. Toisinaan kappaleissa on kuultavissa kelttiläisen musiikin vaikutteita.
Water Street Atelier
Oppilaat tulevat usein opiskelemaan kouluun neljäksi vuodeksi. Ensimmäisenä vuotenaan oppilaat viettävät suurimman osan ajastaan piirtäen ja maalaten kipsipatsaita ja elävää mallia, piirtäen lyhyitä ja pitkiä asentoja. Tämän jälkeen siirrytään pelkästään figuuriin ja enimmäkseen pitkään asentoon (3–4 viikkoa), joita piirretään lyijykynällä. Tämän jälkeen siirrytään grisaille-figuurimaalaukseen (paletilla yleensä ainoastaan mustaa ja valkoista), josta sitten siirrytään koko palettiin. Collins esittelee myös asetelma- ja maisemamaalausta.
Kathy Mattea
Mattea vietti lapsuutensa Cross Lanesissa Länsi-Virginiassa. Hän valmistui Nitro High Schoolista ja liittyi bluegrassyhtye Pennsboroon opiskellessaan Länsi-Virginian yliopistossa 1976. Hän jätti opintonsa kesken ja muutti Nashvilleen, Tennesseen osavaltioon; hän toimi oppaana Country Music Hall of Fame -museossa, mutta myös muun muassa taustalaulajana Bobby Goldsborolle.
Mattea sai ensimmäisen levytyssopimuksensa vuonna 1983. Kolmas albumi Walk the Way the Wind Blows (1986) oli menestys sekä kriitikkojen että yleisön keskuudessa. Hänen coverversionsa Nanci Griffithin ”Love at the Five and Dimesta” nousi listojen kolmannelle sijalle ja hänen ensimmäiseksi suureksi hitikseen.
Mattean myöhempien vuosien hitteihin lukeutuvat "Goin' Gone" (ensimmäinen listaykkönen), ”Eighteen Wheels and a Dozen Roses” (1988), ”Come From the Heart” (1989), ”Burnin’ Old Memories” (1989), ”She Came from Fort Worth” (1990), ”Lonesome Standard Time” (1992), ”Walking Away a Winner” (1994), ”Nobody’s Gonna Rain on Our Parade” (1994), ”Maybe She’s Human” (1994), ”455 Rocket” (1997). Hän on voittanut useita arvostettuja palkintoja, muun muassa toistuvasti Grammyt.
Kyytilaitos
Kyytilaitos voi tarkoittaa seuraavia:
Brive-la-Gaillarde
Brive-la-Gaillarde [bʁiv la ɡajaʁd], usein pelkkä Brive, on Ranskan kunta Limousinin hallintoalueen Corrèzen departementissa ja sen suurin kaupunki, asukasluvultaan noin 47 500. Departementin prefektuuri sijaitsee kuitenkin Tullessa. Brive on Limousinin alueen toiseksi väkirikkain kaupunki Limogesin jälkeen.
Ranskan keskiylängön länsireunalla sijaitseva Brive alkoi kasvaa 400-luvulla Saint-Martin-l'Espagnol -kirkon ympärille. 1100-luvulla kaupungin ympärille rakennettiin muuri ja satavuotisen sodan aikana 1300–1400-luvulla toinenkin, mutta muurit ovat saaneet tehdä tilaa kehäbulevardeille. Keskiajalta periytyvä vanha kaupunki on nyt tärkeä kauppakeskus monine liikkeineen ja kahviloineen. Siellä sijaitsevat myös kaupungintalo, poliisiasema ja Labenche-museo.
Kaupunki tunnetaan Ranskassa Georges Brassensin suositusta laulusta ”Au marché de Brive-la-Gaillarde”.
Liikenneyhteydet
Brive-la-Gaillardesta on rautatieyhteydet Limogesiin, Périgueux’hön, Bordeaux’hon, Clermont-Ferrandiin ja Toulouseen. A20-moottoritie kulkee Briven kautta Limogesista Toulouseen ja tie A89 Bordeaux’hon.
Noin 13 kilometriä Brivestä etelään sijaitsee Brive–Souillacin lentokenttä, viralliselta nimeltään Aéroport de Brive – Vallée de la Dordogne. Sieltä on ympäri vuoden lentoja Pariisin Orlyyn ja London City Airport -kentälle Lontooseen.
Syfax
Syfax tai Syfaks oli nykyisen Algerian ja tuolloisen Numidian alueella eläneen masaesylii-heimon kuningas ja yksi merkittävimmistä paikallisista hallitsijoista omana aikanaan kolmannella vuosisadalla eaa. Syfax taisteli ensin Karthagoa vastaan, mutta liittoutui sittemmin näiden kanssa Roomaa vastaan. Hänet vangittiin toisen puunilaissodan aikana ja hän kuoli vankeudessa Italiassa.
Varhaiset vaiheet
270px|thumb|vasen|Numidian kartta, Syfaxin hallitsema alue vihreällä ja Galan hallitsema alue keltaisella. Numidia oli jakautunut useiden eri heimojen hallitsemiin alueisiin, joista ehkä voimakkain oli masaesylii alueen länsiosassa. Heimon pääkaupunki oli Sigan rannikkokaupunki, joka oli vielä neljännellä vuosisadalla eaa. kuulunut Karthagolle. Masaesyleitä hallitsi Syfaxia ennen todennäköisesti hänen esi-isänsä, mutta antiikin lähteiden perusteella tästä ei ole varmuutta. Masaesyliiden kuninkaana Syfaxilla on saattanut olla valtaa myös muihin Numidian heimohallitsijoihin, tai ainakin näin voidaan ymmärtää kreikkalaisen historioitsija Appianin kirjoituksista. Syfax oli tuon ajan Numidian heimohallitsijoista ainoa, joka lyötti omia kolikoitaan. Syfaxin vastustaja Numidiassa oli Gala, joka hallitsi Massyliesia Numidian itäosassa. Kiistoja syntyi näiden kahden hallitsijan raja-alueista. Gala oli myös Karthagon läheinen liittolainen.
Sodat Karthagoa ja Massyliesia vastaan
Syfax kävi sotaa Karthagoa ja Massyliesia vastaan vuosina 215–212 eaa. Roomalaisten komentajat Espanjasta lähettivät Syfaxin avuksi sotilasneuvonantajia. Sota oli lopputulokseltaan kuitenkin ratkaisematon ja vuonna 212 eaa. solmittu rauhansopimus jätti Syfaxin hallitsemaan hänen jo aikaisemmin hallitsemiaan alueita. Sodasta huolimatta Syfax liittoutui lopulta karthagolaisten kanssa Hasdrubalin naitettua tälle tyttärensä Sophoniban, jonka tarkoitus oli aiemmin ollut avioitua Galan poika Masinissan kanssa. Syfaxin vastustajan hallitsema kuningaskunta ajautui kriisiin Galan kuoltua vuonna 208 eaa. Perimystaistelujen jälkeen johtavaan asemaan nousi Mazaetullus, joka liittoutui Syfaxin kanssa tuolloin Espanjassa ratsuväkeä komentamassa ollutta Masinissaa vastaan, jonka tämä pelkäsi palaavan ja ottavan isänsä aseman. Massylies palasikin vuonna 206 eaa. ja voitti Mazaetulluksen joukot nopeasti. Karthagon tuella Syfax kuitenkin hyökkäsi häntä vastaan, voitti ja liitti tämän kuningaskunnan omaansa. Hän myös ilmeisesti siirsi pääkaupunkinsa Sigasta Cirtaan. Masinissa pakeni itään Tripolitaniaan.
Sota Roomaa vastaan
220px|thumb|Syfax ja Scipio [[Alessandro Allorin freskossa.]] Roomalaiskomentaja Scipio Africanuksen noustessa maihin Afrikassa toisen puunilaissodan aikana vuonna 204 eaa. Masinissa liittyi roomalaisjoukkoihin pienen ratsuväkiosastonsa kanssa ja Syfax puolestaan liittyi joukkoineen appensa Hasdrubalin komentamien karthagolaisjoukkojen puolelle. Syfaxin joukkoihin mainitaan kuuluneen 50 000 jalkaväen ja 10 000 ratsuväen sotilasta. Scipion voittojen jälkeen vuonna 203 eaa. Syfax pakeni joukkoineen länteä kohti Masinissan ja osan roomalaisarmeijasta seuratessa perässä. Roomalaiskomentaja Laeliuksen johtamat joukot ottivat Syfaxin kiinni Cirtassa vuonna 203 eaa. Syfaxin henki säästettiin, mutta hän vietti loppuelämänsä vankeudessa Tiburissa, nykyisessä Tivolissa. Masinissa sai takaisin isänsä alueet, mutta Syfaxin perilliset jatkoivat hallitsemista masaesyliiden alueella. Syfaxin poika Vermina ja myöhemmin pojanpoika Arcobarzanes taistelivat Masinissaa vastaan, jälkimmäisen kuitenkin lopulta lyödessä nämä ja luoden kuningaskunnan, joka kattoi suurimman osan Numidiaa.
Howard Hawks
Howard Winchester Hawks (30. toukokuuta 1896 Goshen, Indiana, Yhdysvallat – 26. joulukuuta 1977 Palm Springs, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja. Hän teki pitkän uran itsenäisenä tuottajana ja kuvasi elokuvia kaikille suurille amerikkalaisille elokuvayhtiöille. Hawks oli monipuolinen ohjaaja, ja hänen elokuvansa edustavat useita elokuvan lajityyppejä. Hän oli määrittelemässä 1930-luvulla muun muassa gangsterielokuvaa ja screwballkomediaa. Tämän jälkeen hän teki muun muassa film noir -klassikon Syvä uni, Marilyn Monroen ensimmäisen tähtielokuvan Herrat pitävät vaaleaveriköistä ja John Waynen lännenelokuvan Rio Bravo.
Sähkövatkain
thumb|Käsikäyttöinen sähkövatkain Sähkövatkain on sähkömoottorilla toimiva vatkain. Sitä käytetään ruoanlaitossa, varsinkin leivonnassa, kevyehköön vatkaamiseen ja sekoittamiseen. Sähkövatkaimia on kahta mallia: käsivatkaimia ja telinevatkaimia (lähenevät yleiskoneita). Sähkövatkaimien tehot ovat noin 150–300 wattia. Sähkövatkaimet painavat noin kilogramman verran.
Howard Hawks
Nuoruus ja opiskeluaika
Howard Hawks syntyi vuonna 1896. Hän kuului varakkaaseen sukuun. Sekä hänen isänsä että isoisänsä olivat metsäteollisuuden johtohenkilöitä. Howard oli vanhin perheen kolmesta pojasta, ja hän oli läheinen kaksi vuotta nuoremman Kennethin kanssa. Kenneth toimi myöhemmin myös elokuvaohjaajana ja toinen veli William tuottajana. Heillä oli myös kaksi siskoa, Grace, joka kuoli 1927 tuberkuloosiin, ja Helen, joka kuoli lapsena ruokamyrkytykseen.
Sähkövatkain
Sähkövatkaimessa on yleensä 3–10 erilaista nopeusaluetta. On myös portaattomalla säädöllä varustettuja vatkaimia. Nopeusalue valitaan kytkimellä.
Howard Hawks
Nuoruus ja opiskeluaika
Howard ei pärjännyt kovinkaan hyvin koulussa, mutta hän pääsi silti Cornellin yliopistoon, missä hän valitsi pääaineekseen konetekniikan. Yliopistoaikana Hawks tutustui Victor Flemingiin, jonka kanssa hän ystävystyi ja josta tuli hänen harvoja läheisiä ystäviään. Fleming oli ihastunut elokuvamaailmaan, ja Hawks seurasi häntä Hollywoodiin, missä hän sai kesäksi 1916 paikan Famous Players-Laskyn elokuvastudiolle järjestäjäksi.
Erhu
thumb|Erhu Erhu on kiinalainen kaksikielinen jousisoitin. Sitä käytetään kiinalaisessa musiikissa sekä soolosoittimena että yhtyeissä. Erhu kuuluu niin sanottuun huqin-soitinten ryhmään. Erhua on käytetty kiinalaisessa musiikissa yli tuhannen vuoden ajan.
Howard Hawks
Ensimmäiset elokuvat
Ensimmäisessä maailmansodassa Hawks palveli ilmavoimien kouluttajana, ja sodan jälkeen hän työskenteli hetken kilpa-autojen ja lentokoneiden parissa. Tämän jälkeen hän ohjasi joitakin lyhyitä komedioita ja toimi riippumattomana tuottajana. Hawks aloitti 1923 Paramount Picturesilla käsikirjoitusosastolla ja työskenteli siellä noin 40 elokuvan käsikirjoituksen parissa, yleensä ilman mainintaa tekijäluettelossa. Hän siirtyi 1924 MGM:lle toiveenaan päästä ohjaajaksi. Hawks jätti MGM:n käsikirjoitusosaston seuraavana vuonna ja sai ohjaajasopimuksen William Foxilta. Hän käsikirjoitti neljä elokuvaa ennen kuin sai mahdollisuuden ohjata ensimmäisen elokuvansa.
Hawksin ensimmäiset ohjaustyöt olivat vuonna 1926 ilmestyneet The Road to Glory ja Viikunalehti. Ensimmäisissä elokuvissaan Hawks otti vaikutteita Ernst Lubitschilta, Erich von Stroheimilta ja Josef von Sternbergiltä, mikä näkyi erityisesti elokuvissa Viikunalehti, Paid to Love (1927) ja Prinssi Fazil (1927).
Sähkövatkain
Sekoittimet
Sähkövatkaimeen kuuluu yleensä kaksi vaihdettavaa sekoitinparia: lankavatkaimet ja spiraalimaiset taikinakoukut. Sekoittimet kiinnitetään koneeseen ja ne lukittuvat kiinni lukkomekanismilla. Lukitus vapautuu erityistä painonappia painamalla. Joissakin vatkaimissa on varoitus, että koukkuja ei saa irrottaa silloin kun virtajohto on seinässä.
Howard Hawks
Toimintaelokuvista screwballkomedioihin
Fox-kauden jälkeen Hawks ei toiminut enää urallaan minkään yhtiön vakituisena ohjaajana, vaan hän tuotti elokuvia itsenäisesti kaikille Hollywood-studioille. Hawksin ensimmäiset äänielokuvat olivat toimintaelokuvia. Ensimmäisenä Hawksin omaa tyyliä edustavana elokuvana pidetään brittilentueesta kertovaa ilmasotaelokuvaa Öinen eskaaderi (1930). Hänen seuraavat elokuvansa olivat gangsterielokuvat The Criminal Code (1931) ja Arpinaama (1932), jonka pääosassa oli Paul Muni.
Sähkövatkain
Sekoittimet
Lankavatkaimilla tehdään kermavaahtoa, sokerikakkutaikinaa ynnä muita nesteestä vaahdotettavia asioita. Sähkövatkaimella tulee kiinteämpää vaahtoa kuin esimerkiksi monitoimikoneella, koska sen nopeus on sopiva vaahdottamiseen.
Taikinakoukuilla voi vaivata pienen hiivataikinan, tai sekoittaa esimerkiksi lihamureketaikinan. Isompia määriä kiinteää ainetta sekoitetaan monitoimikoneella, tehosekoittimella tai sauvasekoittimella. Joissakin sähkövatkaimissa on vakio- tai lisävarusteena vatkaimeen kytkettäviä ja siitä voimansa ottavia lisälaitteita, kuten tehosekoitin, erilaisia leikkureita, viipaloijia ja raastimia tai mehulinko.
Howard Hawks
Toimintaelokuvista screwballkomedioihin
Hawks käytti näyttelijä James Cagneyn maanista hahmoa toimintaelokuvissa Huimapäitten kuningas (1932) ja Kuolemanlentäjät (1936). Huimapäitten kuningas oli ensimmäisiä merkittäviä rallielokuvia. Kuolemanlentäjät oli puolestaan siinä mielessä henkilökohtainen elokuva, että Hawks tunsi lentäjien kuolemanvaaran. Monet hänen nuoruudenystävistään olivat kuolleet maailmansodassa ja hänen veljensä Kenneth, joka oli myös ohjannut muutamia elokuvia, kuoli vuonna 1930 lento-onnettomuudessa.
Hawks oli 1930-luvulla perustamassa screwballkomedian lajityyppiä. Genren ensimmäisiä töitä oli Charles MacArthurin ja Ben Hechtin käsikirjoituksen pohjalta tehty satiiri Primadonna (1934). Maineikkaimpia Hawksin screwballkomedioista ovat Hätä ei lue lakia (1938) ja Meidän vastaeronneiden kesken (1940).
Sähkövatkain
Valmistajia ja tuotemerkkejä
Sähkövatkainten nykyisiä tai aiempia tuotemerkkejä ovat muun muassa ABC, Adax, AEG, Bamix, BBC, Bosch, Braun, CleverMixx, Dualit, Electrolux, Grundig, Kenwood, Kitchen Aid, Krups, Kulz, Logik, Matsui, OBH Nordica, Philips, Point, Rotel, Russell Hobs, Senz, Tefal, Siemens, Slev, Starmix, Turmix, Vorwerk ja WMF. 1970-luvun alussa sähkövatkaimia valmisti myös suomalainen Fiskars. Kun halvimmat sähkövatkaimet maksoivat vuonna 1970 noin 60 Suomen markkaa (nykyrahassa 87 euroa), nykyisin niiden hinnat alkavat 20 eurosta.
Howard Hawks
Toimintaelokuvista screwballkomedioihin
Tukkikuninkaassa (1936) pääosassa oli Hawksin löytämä Frances Farmer, jota hän itse piti parhaana näyttelijänä, jonka kanssa oli työskennellyt. Farmerin suoritus oli myös keskeinen niin sanotun ”hawksilaisen naisen” kehityksessä. Itse elokuva oli kuitenkin puolivillainen tuottaja Samuel Goldwynin sekaantumisen takia. Hawks ohjasi Jesse L. Laskylle, jolta oli saanut ensimmäisen työpaikkansa, Kersantti Yorkin (1941), joka oli epätyypillinen Hawks-elokuva. Se kertoo pasifistisesta maanviljelijästä, josta tulee sotasankari. Se oli kuitenkin Hawksin menestynein elokuva.
Sähkövatkain
Historia
Vuonna 1870 Turner Williams keksi Rhode Islandissa ensimmäisen käsikäyttöisen kananmunanvatkaimen (U.S. Patent 103811).
Howard Hawks
Film noirista lännenelokuviin
Vuoden 1944 Kirjava satama perustui Hawksin ystävän Ernest Hemingwayn samannimiseen romaaniin. Elokuvan lopputulos oli kaukana alkuperäisromaanista, mutta sen sijaan se oli humoristinen mietiskely itsekunnioituksesta ja vastuusta. Miespääosassa oli Humphrey Bogart ja naispääroolissa tämän tuleva vaimo Lauren Bacall, josta Hawks muovasi tähden. Bacall ja Bogart olivat pääosissa myös vuonna 1946 valmistuneessa film noir -teoksessa Syvä uni. Raymond Chandlerin romaaniin perustuvassa elokuvassa Hawks hylkäsi juonen logiikan ja antoi sen edetä henkilöiden jännitteiden kautta.
Hawksin ensimmäinen lännenelokuva oli vuonna 1948 valmistunut Punainen virta, johon hän riskeerasi itsenäisenä tuottajana ison pääoman. Se oli myös Hawksin ensimmäinen elokuva John Waynen kanssa ja Montgomery Cliftin ensirooli. Elokuva levitettiin United Artistsin kautta, ja sen levitys vei Hawksin voimia. Hän rentoutui ensimmäisen värielokuvansa, Professorin (1948) parissa, joka oli elokuvan Jään tänne yöksi uudelleenfilmatisointi.
Cary Grantista oli tullut Hawksin suosikkinäyttelijä, ja hänen kanssaan Hawks teki 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa kaksi komediaelokuvaa. Olin mies-sotamorsian (1949) kuvattiin toisen maailmansodan runtelemassa Euroopassa, ja elokuvassa Rakas, minä nuorrun (1952) Grant esittää kemistiä, joka suunnittelee nuorennuslääkettä.
Hawksin oma yhtiö Monterey oli kaatunut Punaisen virran takia, mutta hän perusti uuden Winchester-nimisen yhtiön. Se tuotti muun muassa elokuvan ’Se’ toisesta maailmasta (1951), jonka Hawks antoi luottoleikkaajansa Christian Nybyn ohjattavaksi. Winchesterille Hawks ohjasi itse toisen lännenelokuvansa Korkean taivaan alla (1952).
Marilyn Monroe oli esiintynyt jo sivuroolissa Hawksin elokuvassa Rakas, minä nuorrun, mutta Monroen ensimmäinen todellinen tähtielokuva oli Hawksin ohjaama pop-klassikko Herrat pitävät vaaleaveriköistä (1953). Hawks päätti seuraavaksi kokeilla CinemaScopen ja stereoäänen mahdollisuuksia spektaakkelissa Faaraoitten maa (1955).
Rio Bravo ja viimeiset elokuvat
Faaraoitten maan jälkeen Hawks piti neljän vuoden tauon, jonka aikana hän huomasi televisiosta, että lännentarinoiden kysyntä oli edelleen voimissaan. Hawks käytti televisioestetiikkaa viimeisenä mestariteoksenaan pidetyssä lännenelokuvassa, Rio Bravo (1959). Se oli Hawksin lakonisin elokuva, ja kriitikko Robin Wood on sanonut siitä, ettei se sisällä yhtään kaunista kuvaa. Siinä pääosaa näytteli John Wayne, joka oli noussut Grantin ohi Hawksin suosikkinäyttelijäksi ja alter egoksi.
Hawks ohjasi Rio Bravon jälkeen 1960-luvulla joitakin viihde-elokuvia. Hatari (1962) oli kepeä seikkailukomedia, Miehen lempiurheilu? (1964) kertoi ensimmäistä kertaa kalaan joutuvasta kalastusoppaiden kirjoittajasta ja Vauhtihurjat (1965) sijoittui kilpa-autoilun maailmaan. Hawksin viimeiset elokuvat El Dorado (1967) ja Rio Lobo (1970) olivat eräänlaisia muunnelmia Rio Bravosta, ja niissäkin pääosassa oli John Wayne.