cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neandertalinihminen
Yhteisöt
DNA-analyysin perusteella tiedetään, että neandertalilaiset elivät pienissä toisistaan erillä olevissa populaatioissa. Geneettinen diversiteetti oli vähäistä ja sisäsiittoisuus yleistä. Tšagirskajan aineistosta sisäsiittoisuutta on havaittu paljon enemmän kuin missään tunnetussa nykyihmisyhteisössä ennen tai nykyisin. Tutkimustulos vastaa sukupuuton partaalle joutuneiden eläinlajien geenipoolin tilaa. Se tukee pohdintoja, joiden mukaan sisäsiittosuuden aiheuttama rapautuminen saattoi olla yksi neandertalilaisten sukupuuttoon vaikuttaneista tekijöistä. Toisaalta, äidiltä perityssä mitokondio-DNA:ssa osoittautui olevan paljon enemmän vaihtelua kuin isältä saaduissa Y-kromosomeissa. Ei tiedetä, koskiko naisten liikkuvuus vain Altain yhteisöjä vai neandertalilaisia yleensä.
Yhdessä ryhmässä oli tavallisesti 8–16 henkeä, joista puolet lapsia. Ryhmät olivat useimmiten suurperheitä, jotka naapuriryhmien kanssa muodostivat klaanin tai heimon. Altaivuorilla eläneen ryhmän geenitutkimuksen perusteella ryhmät olivat virilokaalisia eli koostuivat toisilleen sukua olevista miehistä ja toisista ryhmistä tulleista naisista. Ryhmät saattoivat lyöttäytyä yhteen esimerkiksi metsästyksen ajaksi.
Elintavat
Neandertalilaisten elämä oli rankkaa, sillä monesta fossiilista on löytynyt merkkejä elinaikana saaduista vammoista. Jotkin vammoista olivat johtaneet elinikäiseen haittaan. Vammautuneetkin yksilöt olivat kuitenkin eläneet pitkään, mikä kertoo siitä, että neandertalilaiset pitivät huolta ryhmänsä avuttomimmistakin jäsenistä, niin vammautuneista kuin vanhuksistakin.
114 neandertalilaisten pääkalloista tehdyn tutkimuksen mukaan neandertalilaisten elämä ei ollut väkivaltaisempaa kuin nykyihmisen elämä.
Asumukset
Neandertalilaiset asuivat yleensä kodassa tai alkeellisessa majassa. Luolissa saatettiin asua talvisin, jolloin niissä oli lämpimämpää kuin ulkona, vaikkakin kosteaa. Majojen sisällä poltettiin nuotioita lämmön ylläpitämiseksi. Majat rakennettiin usein sateelta ja auringolta suojaavan kalliolipan alle, jyrkänteen tyveen, jollaisia muualla Euroopassa on enemmän kuin Suomessa. Majojen rungot ja seinät tehtiin puiden oksista tai rangoista, riu’uista ja parista pystytolpasta. Seinäriu’ut tuettiin kivillä ja seinät katettiin jollain tuulelta ja vedeltä suojaavalla materiaalilla. Aroilla puut saatettiin korvata mammutin luilla ja syöksyhampailla. Neandertalilaiset käyttivät monia asumuksiaan vain lyhytaikaiseen asumiseen, joskin he saattoivat palata niille vuosittain.
Esineet ja vaatteet
Neandertalilaiset käyttivät samaa esinettä usein moniin eri tehtäviin, eikä esineitä tehty yhteen tiettyyn tarkoitukseen. Heidän esineistönsä ei myöskään juurikaan muuttunut ajan tai paikan myötä, mikä kertoo teknisestä pysähtyneisyydestä ja sopeutumattomuudesta muutoksiin. Neandertalilaiset käyttivät yhdistelmätyökaluja ja -aseita, joissa puuvarteen oli kiinnitetty kivinen kärki. Terät kiinnitettiin nahkahihnalla tai pihkalla. Kivityökalut valmistettiin naputtamalla kiveä pehmeällä vasaralla, niin sanotulla Levallois’n tekniikalla. Tavallisimpia työkaluja olivat hienot, veitsimäiset sirpaleet, jotka oli irrotettu iskuytimestä, sekä käsikirveet ja keihäät.
Neandertalilaiset metsästivät iskukeihäillä, jotka piti survaista läheltä eläimeen. Kalastuskoukkuja tai harppuunoita ei ole löytynyt. Erään arvion mukaan neandertalinihmisen käsikirveen teko vaati 111 iskua neljässä työvaiheessa siinä kun nykyihmisen käsikirves vaati 251 iskua yhdeksässä työvaiheessa.
Neandertalilaiset valmistivat koruja simpukankuorista ja kaunisvärisistä kivistä. Simpukankuorista on löytynyt väriaineiden jäänteitä, mikä saattaa viitata ihon koristeluun.
Neandertalilaiset muokkasivat eläinten nahoista vaatteita, mutta he eivät osanneet ommella. He kaapivat nahan puhtaaksi rasvasta, ja sitten pehmittivät ja venyttivät nahan. Reunoihin tehtiin reiät, joiden läpi pujotettiin lankaa. Neandertalilaisten jalkineita ei ole vielä löydetty.
Vuonna 2018 julkaistussa tutkimuksessa kaikki tutkitut kuusi neandertalilaista vaikuttavat käden lihaksista luihin jääneiden jälkien mukaan käyttäneen elämänsä aikana usein tarkkuusotetta. Tarkkuusotetta käytetään tarkkuutta vaativissa käden töissä kuten räätälin työssä. Samaan aikaan eläneet nykyihmiset vaikuttavat käyttäneen useammin voimaotetta.
Arkeologiset kulttuurit
Neandertalilaisen moustier-kulttuurin esineet olivat edistyneempiä kuin sitä edeltäneiden kulttuurien esineet. Neandertalilaisten ja varhaisten nykyihmisten kulttuureita kutsutaan yhteisnimityksellä keskipaleoliittiset kulttuurit.
Kehittyneempien yläpaleoliittisten châtelperronin- ja uluzziankulttuurien on myös arveltu saattaneen olla neandertalilaisten kulttuureita siinä kuin nykyihmisenkin. Yleinen käsitys on, että ensin mainittu oli neandertalilainen ja jälkimmäinen nykyihmisen kulttuuri. Châtelperronin kulttuuriin 40 000 vuoden takaa kuuluu taidokasta koruesineistöä.
Ruokavalio ja ruokakulttuuri
Luista analysoitujen typpi- ja hiili-isotooppien perusteella neandertalilaisten ruokavalio oli yksipuolisempi kuin samaan aikaan Euroopassa eläneen nykyihmisen. Neandertalilaiset söivät runsaasti etenkin suurriistaa kuten peuroja, mammutteja, biisoneita ja hevosia. Neandertalilaiset metsästivät vaanimalla saalistaan metsän suojissa ja käymällä sen kimppuun lähietäisyydeltä. He myös keräilivät kasveja kuten pähkinöitä ja siemeniä. Aterioiden jäännöksistä on päätelty, että rannikoilla eläneet yhteisöt kalastivat ja söivät simpukoita. Neandertalilaiset harjoittivat mahdollisesti myös rituaalista kannibalismia.
Rotevasta ruumiinrakenteestaan johtuen neandertalilaiset tarvitsivat kaksinkertaisesti ravintoa nykyihmiseen verrattuna. Neandertalilaisten fossiilit paljastavat heidän nähneen usein nälkää ja monen heistä kärsineen lapsena riisitaudista.
Hautaus ja uskonto
Neandertalilaiset hautasivat joskus kuolleensa. Vainaja saatettiin peittää punamultaan tai okraan, tai hautaan asetettiin työkaluja. Neandertalilaisten mahdollisista uskomuksista tai seremonioista ei tiedetä mitään.
Häviäminen
Nykyisin arvellaan, että neandertalinihminen hävisi Euroopasta suhteellisen pian sen jälkeen, kun nykyihminen saapui sen elinalueille 45 000 vuotta sitten. Neandertalilaisten arvellaan kadonneen Euroopasta lopullisesti noin 40 000 vuotta sitten.
Nykyihmisen ja neandertalinihmisen luita ei ole löydetty eri luolista samasta kerrostumasta. Nykyhminen levittäytyi Eurooppaan noin 45 000–40 000 vuotta sitten, joten neandertalinihminen ja nykyihminen elivät rinnan korkeintaan 5 000 vuotta ja paikoin risteytyivät. Nykyihminen levisi laajalle Euroopassa noin 42 000 vuotta sitten. Neandertalinihminen katosi noin 40 000 vuotta sitten. Moustierin kulttuuri hävisi noin 43 000–39 000, keskimäärin 40 500 vuotta sitten. Tuolloin hävisivät myös nykyihmisiltä vaikutteita saaneet neandertalinihmisten kulttuurit, joista tunnetuin on Chatelperronin kulttuuri. Noin 41 500 vuotta sitten oli kylmä Hasselo-stadiaali, joka on voinut jouduttaa neandertalinihmisen tuhoa.
Tarkkaa syytä neandertalilaisten katoamiselle ei tiedetä. Häviämisen syiksi on arveltu sitä, että nykyihmiset tappoivat neandertalilaiset, ehkä jopa söivät heitä. Ehkä nykyihmiset toivat mukanaan tauteja, jotka surmasivat neandertalilaiset.
Niillä seuduilla, joilla nykyihminen ja neandertalilainen tulivat hyvin toimeen keskenään, neandertalilaiset saattoivat kadota sulautumalla lukumäärältään suurempiin nykyihmisiin. Pienistä ja erillään olevista populaatioista johtuva sisäsiittoisuus saattoi olla yksi häviämisen syistä.
Monet tutkijat arvelevat, että monipuolisina ja kekseliäinä nykyihmiset pystyivät sopeutumaan muuttuviin luonnolosuhteisiin neandertalilaisia paremmin. Nykyihmisen kehittämä kieli mahdollisti osaltaan käyttäytymisen joustavuuden. Ilmasto saattoi muuttua vanhoihin tapoihinsa kangistuneille neandertalilaisille liian vaativaksi jopa ilman nykyihmisen vaikutustakin, sillä myös nykyihmisen lukumäärät vähenivät huomattavasti viimeisen jääkauden huipun aikana. Iberian niemimaalta neandertalinihminen hävisi tutkimuksen mukaan samaan aikaan kun ilmasto kuivui ja kylmeni äkisti, mikä vei neandertalilaisilta riistan ja juomaveden. Campi Flegrei -supertulivuoren purkausta 40 000 vuotta sitten on myös esitetty häviämisen syyksi. Campi Flegrein purkautumisen jälkeen neandertalien jäänteitä on löytynyt vain lännestä Espanjan ja Ranskan alueilta ja tuulensuunta oli purkauksen aikaan itään päin.
Risteytyminen nykyihmisen kanssa
Geneetikko Svante Pääbon ja David Reichin 2010 julkaiseman vertailututkimuksen mukaan neandertalinihmiset ja maapallon nykyihmisväestöt ovat erittäin todennäköisesti risteytyneet pienissä määrin. Afrikan ulkopuolella elävien nykyihmisväestöjen solutumien geenien dna:sta 1–4 prosenttia on tullut neandertalinihmiseltä. Sen sijaan Saharan eteläpuolisilta joruboilta ja saneilta ei neandertalilaista perintöainesta löydetty lainkaan. Itäaasialaisilla on 15–30 prosenttia enemmän neandertalin geenejä kuin eurooppalaisilla.
2012 esitettiin vaihtoehtoisena teoriana nykyihmisen ja neandertalilaisten geenien yhtäläisyyden selittyvän todennäköisemmin lajien yhteisillä esi-isillä kuin risteytymisellä.
Nykyihmisen ja neandertalinihmisen risteytymisen on alun perin päätelty tapahtuneen vain Lähi-idässä pian nykyihmisen lähdettyä Afrikasta noin 50 000–60 000 vuotta sitten, mutta Pääbon mukaan Euroopasta on löytynyt todisteita myös sitä myöhemmistä risteymistä. On löydetty myös viitteitä siitä, että nykyihminen on saattanut risteytyä myös Keski-Aasian Altaivuoriston neandertalilaispopulaation kanssa.
Kun nykyihmisen ja neandertalilaisen linjat kohtasivat toisensa uudelleen yli puolen miljoonan vuoden erilläänolon jälkeen, ne olivat jo kehittyneet biologisen yhteensopivuutensa äärirajoille. Sen seurauksena hybridien hedelmällisyys oli selvästi pienentynyt.
Neandertalilaisten perimästä kaikkiaan 20 prosenttia taltioitui nykyihmisen perimään; loppuosa on kadonnut.
Risteytymisen seurauksena nykyihmisen perimään tuli neandertalilaisen perimää aluksi 3–6 prosenttia. Ajan mittaan luonnonvalinta on vähentänyt osuuden noin kahteen prosenttiin.
Nykyihmisen oletetaan saaneen neandertalien perimästä ainakin joitakin HLA-1 geenejä. Nykyihmisen immuunijärjestelmä on perinyt tehokkuutensa neandertalinihmiseltä.
James C. Greenway, Jr.
James Cowan Greenway, Jr. (7. huhtikuuta 1903 New York City – 1989) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
James Greenwayn isä oli Yalen yliopiston lääkäri ja James kasvoi yliopiston tuntumassa Greenwichissä Connecticutissa. Hän valmistui Phillips Exeter Academysta 1922 ja Yalesta 1926. Sitten hän toimi Brooklyn Eagle sanomalehden toimittajana muutaman vuoden. 1929 hän osallistui amerikkalais-ranskalaiselle tutkimusmatkalle Madagaskariin. Loppuvuodesta 1929 hän jatkoi matkaa Indokiinaan.
Greenway työskenteli Harvardin yliopiston vertailevan eläintieteen museossa 1932–1960, ensin lintuosaston apulaiskuraattorina ja James Lee Petersin kuoltua kuraattorina vuodesta 1952 alkaen. Näiden vuosien aikana hän osallistui useille tutkimusretkille Länsi-Intian saaristoon, etenkin Bahamalle. Toisessa maailmansodassa Greenway palveli merivoimien luutnanttina muun muassa Uudella-Kaledonialla. Sodan jälkeen hän palasi virkaansa, mutta erosi 1960 ja muutti kotitilalleen Greenwichiin.
Greenway toimi American Museum of Natural Historyn johtokunnassa 1960–1971 ja lintuosaston tutkimusapulaisena vuodesta 1962 aina kuolemaansa saakka. Hän aloitti valtavan urakan selvittääkseen ja luetteloidakseen museon kaikki lintunäytteet. Hän julkaisi aiheesta kolme luetteloa (1973, 1978 ja 1987). Vuonna 1958 Greenway julkaisi suurta huomiota herättäneen teoksen maailman hävinneistä ja uhanalaisista linnuista Extinct and Vanishing Birds of the World. Vuosina 1960 ja 1962 hän toimitti Ernst Mayrin kanssa Peters Check-list of Birds of the Worldin yhdeksännen ja 15. osan. Vuonna 1978 Greenway matkusti Uuteen-Kaledoniaan Francois Vuilleumierin kanssa
Greenway liittyi American Ornithologists' Unionin 1930. Hänen vaimonsa oli Mary Frances Oakes.
Greenway nimesi useita lintujen alalajeja, muun muassa ruskopunavarpusen alalajin rubicundus.
Johannes Siinailainen
thumb|180px|Johannes Siinailaista esittävä ikoni 1200-luvulta. Ikonissa kuvattuna myös [[Pyhä Yrjö (vasemmalla) ja Pyhä Blasios (oikealla).]] Johannes Siinailainen (Johannes Skolastikko, Johannes Klimakos;, "Portaiden Johannes"; n. 525 Syyria – 30. maaliskuuta 606 Siinai) oli bysanttilainen munkki ja Siinain vuoren luostarin igumeni, joka tunnetaan ennen kaikkea teoksestaan Portaat (Klimaks). Häntä kunnioitetaan pyhänä sekä ortodoksisessa että katolisessa kirkossa.
Johannes oli kotoisin Syyriasta. Hän sai hyvän koulutuksen ja ryhtyi munkiksi kuusitoistavuotiaana. Hän muutti Siinain erämaahan ja eli erakkona jonkin matkan päässä Siinain luostarista. Vuonna 600, 75-vuotiaana, luostarin munkit nostivat hänet luostarin igumeniksi. Hän toimi tässä tehtävässä neljä vuotta, kunnes vetäytyi erakoksi odottamaan kuolemaansa. Erakkomajassaan hän kirjoitti teoksensa Portaat ohjeeksi muille munkeille. Teos on ollut suosittu luostarielämän ja -asketismin käsikirja sekä idässä että lännessä.
Teoksensa ansiosta Johannes sai lisänimen Klimakos. Ortodoksinen kirkko kunnioittaa suuren paaston neljättä sunnuntaita Johannes Siinailaisen sunnuntaina. Katolisessa kirkossa Johanneksen muistopäivä on tämän kuolinpäivä 30. maaliskuuta.
Crank
Crank on vuonna 2006 valmistunut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka pääosissa näyttelevät Jason Statham, Amy Smart, Efren Ramirez ja Dwight Yoakam.
Crank sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 2 515 teatterissa 1. syyskuuta 2006. Elokuvan tuotti Lions Gate Entertainment, ja sen ohjasi sekä käsikirjoitti Mark Neveldine ja Brian Taylor. Ensimmäisenä päivänään elokuva tuotti Yhdysvalloissa 3,3 miljoonaa dollaria, joka oli eniten kyseisenä päivänä. Ensimmäisellä viikollaan Crank tuotti 13 miljoonaa. Elokuvan budjetti oli yhteensä 12 miljoonaa. Lions Gate Films markkinoi elokuvaansa muun muassa YouTuben kautta. Pääosan esittäjä Jason Statham suoritti elokuvassa kaikki ajokohtauksensa itse ilman stuntnäyttelijöiden apuja. Crankin jatko-osan Crank 2:n ensi-ilta oli vuonna 2009.
Juoni
Chev Chelios (Jason Statham) on palkkatappaja, joka tehtävän suoritettuaan herää kodistaan ja huomaa vointinsa heikoksi. Chelios löytää olohuoneestaan DVD:n, jossa kilpaileva palkkatappaja Verona kertoo ruiskuttaneensa häneen Pekingin cocktailiksi kutsuttua myrkkyä, ja että hänellä olisi vain tunti elinaikaa. Chelios lähtee liikkeelle talostaan ja huomaa pian, että adrenaliinin eritys poistaa väliaikaisesti myrkyn vaikutuksen. Chelios lähtee kostamaan hänet myrkyttäneille henkilöille ja hyvästelemään tyttöystävänsä Even (Amy Smart), samaan aikaan kun hän kamppailee pitääkseen adrenaliinitasonsa korkealla. Elokuvan aikana hän kohtaa useita työnantajiaan etsiessään vastalääkettä mysteeriseen myrkkyyn ja saa lopulta selville kuka kaiken takana on.
Lettopitkäpalko
Lettopitkäpalko (Arabis planisiliqua) on ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimoon, pitkäpalkojen (Arabis) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on kaksivuotinen ja usein korkeakasvuinen ruohovartinen kasvi. Lettopitkäpalon alalaji Arabis planisiliqua ssp. nemorensis muistuttaa jonkin verran jäykkäpitkäpalkoa (Arabis hirsuta), josta sen voi erottaa varren ja lehtien erilaisuuden perusteella.
Lettopitkäpalko voi kasvaa 80 cm korkeaksi asti ja se on kasvutavaltaan pysty. Lettopitkäpalon varsi on yläosastaan kalju, mutta alaosastaan karvainen. Lehdet ovat melkein kaljuja tai samalla tavalla karvaisia kuin varren alaosakin ja lehtiä on sekä varren tyvellä ruusukkeena että varressa. Varsilehtiä on paljon ja ne ovat sepiviä, nuolityvisiä sekä tyveltä hammaslaitaisia. Lettopitkäpalon kukinto on runsaskukkainen ja melko tiivis terttu. Kukat ovat valkoisia ja niiden terälehdet ovat pystyjä sekä noin 5 mm pitkiä. Lidut ovat myös pystyjä, aaltoilevapintaisia sekä noin 4–5 cm pitkiä ja vain millimetrinpaksuisia. Lettopitkäpalko kukkii toukokuussa.
Lettopitkäpalkoa ei kasva Suomessa, ja Ruotsissa sitä on tavattu ainoastaan Gotlannista, mihin sen ruotsinkielinen nimikin (gotlandstrav) viittaa. Gotlannissa lettopitkäpalko kasvaa kalkkipitoisilla soilla sekä ojissa. Lettopitkäpalko on Gotlannissa hyvin harvinainen ja se löydettiin Akebäckin suolta 1800-luvulla. 1900-luvulla lajin arveltiin jo hävinneen Gotlannin suo-ojitusten seurauksena Ruotsin kasvilajistosta, kun vuoden 1924 jälkeen siitä ei ollut yhtään havaintoja, ennen kuin vuonna 1989 laji löydettiin uudelleen. Lettopitkäpalko on Ruotsissa rauhoitettu laji.
Gennadi Aigi
Gennadi Nikolajevitš Aigi (, tšuvassiksi Геннадий Айхи, Gennadi Aihi; oikea sukunimi Ли́син, Lisin; 21. elokuuta 1934 Tšuvassian Batyrevon piirin Šaimurzinon kylä – 21. helmikuuta 2006 Moskova) oli tšuvassilainen ja venäläinen runoilija.
Gennadi Aigi syntyi opettajaperheeseen. Hän valmistui Batyrevon opettajaopistosta vuonna 1953 ja Moskovan Maksim Gorkille nimetystä kirjallisuusinstituutista vuonna 1958. Vuosina 1960–1970 hän työskenteli Moskovan Majakovski-museossa ja toimi sen jälkeen ammattikirjailijana.
Aigin ensimmäinen tšuvassinkielinen runokirja Attesen jačĕpe (”Isien nimeen”) ilmestyi vuonna 1958. Boris Pasternakin neuvosta hän alkoi kirjoittaa myös venäjäksi. 1960-luvun lopulta lähtien Aigin runoja ilmestyi käännettynä useille Euroopan kielille, mutta ensimmäinen venäjänkielinen kokoelma julkaistiin vasta vuonna 1975 Kölnin yliopistossa. Aigi tunnetaan myös ranskalaisen, unkarilaisen ja puolalaisen runouden tšuvassintajana. Hänen laatimansa tšuvassilaisen runouden antologia on käännetty unkariksi, italiaksi, englanniksi, ranskaksi ja ruotsiksi.
Aigin runous kehittyi osana Venäjän avantgardetaiteen perinteitä jatkanutta vaihtoehtokulttuuria. Hänen tuotantoonsa ovat vaikuttaneet venäläinen futurismi, länsieurooppalainen runous, eksistentialistinen filosofia, ortodoksisuus ja tšuvassien luontouskonto. Runoilijan teoksille on ominaista äärimmäinen tiiviys, poikkeuksellinen sanankäyttö ja kuvallisuus sekä monitulkintaiset abstraktit metaforat.
Runoilija on saanut muun muassa Ranskan akatemian palkinnon (1972), Tšuvassian ASNT:n valtionpalkinnon (1989) ja Ranskan kaunotaiteiden ja kirjallisuuden ritarikunnan kunniamerkin. Vuonna 1994 hänelle myönnettiin Tšuvassian kansanrunoilijan arvonimi.
Valkosilmätrogoni
Valkosilmätrogoni (Trogon comptus) on trogonien heimoon kuuluva eteläamerikkalainen lintu. Sen esiintymisalue käsittää Kolumbian länsiosan ja Luoteis-Ecuadorin. John Todd Zimmer kuvaili lajin holotyypin Kolumbian Bahía de Málagasta vuonna 1948.
Australiankurki
Australiankurki (Grus rubicunda) on oseanialainen kurkilintu. Sen esiintymisalue käsittää Australian pohjois- ja itäosat. Uudessa-Guineassa elää pieni populaatio Sepik- ja Flyjokien laaksoissa. George Perry kuvaili lajin holotyypin Botany Bayn lahdelta Uudesta Etelä-Walesista vuonna 1810.
Lähteet
pienoiskuva|left|350px|Australiankurki pienoiskuva| Grus rubicunda
Purppuranuppiseitikki
Purppuranuppiseitikki (Thaxterogaster purpurascens, syn. Cortinarius purpurascens) on punaruskea ja violettireunainen seitikkeihin kuuluva sieni. Nuoren sienen heltat ovat violetit. Sienen vanhetessa ne tummuvat ruosteenruskeiksi. Jalka ja malto ovat violetteja. Sieni on kohtalaisen yleinen koko Suomen havumetsissä. Seitikki ei ole ruokasieni.
Citizen Cope
Citizen Cope on yhdysvaltalainen yhtye sekä myös sen keulahahmo Clarence Greenwoodin itsestään käyttämä taiteilijanimi.
Citizen Copelta on debyytin jälkeen ilmestynyt albumit The Clarence Greenwood Recordings (2004) sekä Every Waking Moment (2006). Jälkimmäinen nousi Yhdysvaltain listojen 69. sijalle.
Citizen Cope on lämpännyt Nelly Furtadoa ja esiintynyt Kalifornian Coachella Valley Music and Arts Festivalilla 2002. Vuonna 2002 julkaistiin Santanan levy Shaman, jolla Citizen Cope on mukana kappaleella "Sideways".
Nord-Ouest (Haiti)
Nord-Ouest on departementti Haitissa. Vuonna 2003 departementissa oli 531 198 asukasta ja sen pinta-ala on 2 176 neliökilometriä. Departementin väestötiheys on siten 244,1 asukasta neliökilometrillä. Departementti sijaitsee maan pohjoisrannikolla ja sen pääkaupunki on Port-de-Paix. Tortuga-saari kuuluu Nord-Ouestin departementtiin.
Nord-Ouest rajautuu etelässä Artiboniten ja idässä Nordin departementteihin sekä lännessä ja pohjoisessa Karibianmereen. Departementti jaetaan kolmeen arrondissementtiin (väkiluvut vuonna 2003):
Hietakurki
Hietakurki (Grus canadensis) on Amerikassa ja Itä-Siperiassa pesivä kurkilintu.
Lajista tunnetaan kuusi alalajia, joista nimialalaji G. c. canadensis elää Pohjois-Amerikan ja Koillis-Siperian arktisilla ja pohjoisilla alueilla, ja joka talvehtii Yhdysvaltain lounaisosissa sekä Meksikon pohjoisosissa. Alalaji G. c. rowani elää Kanadassa Brittiläisestä Kolumbiasta Ontarion pohjoisosiin, ja talvehtii samoilla seuduilla kuin nimialalaji. Alalaji G. c. tabida elää Pohjois-Amerikan keskiosissa Vancouverinsaarelta Suurten järvien alueelle, ja viettää talvensa Yhdysvaltain eteläosissa Kaliforniasta Georgiaan ja Floridaan, sekä Meksikon pohjoisosissa. Alalaji G. c. pulla elää Mississippissä, G. c. pratensis Georgiassa ja Floridassa, sekä G. c. nesiotes Kuubassa ja Isla de la Juventudilla. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Hudsoninlahdelta Kanadasta 1758.
Hietakurki on tavattu Suomessa ensimmäisen kerran 5. syyskuuta 2011. Lintu oli tavallisten kurkien joukossa Espoossa. Yleensäkään sitä ei ole Euroopassa tavattu kuin kymmenkunta kertaa. Seuraavana päivänä hietakurki nähtiin Virossa.
pienoiskuva|left|Hietakurkiemo ja poikanen.
Sigfrid Sirenius
Sigfrid Selim Sigismund Sirenius (15. heinäkuuta 1877 Oripää – 25. syyskuuta  1961 Helsinki) oli suomalainen pappi, teologian kunniatohtori. Hän oli suomalaisen setlementtiliikkeen perustajia ja Suomen Setlementtiliiton pitkäaikainen pääsihteeri.
Elämäkerta
Sireniuksen isä David Sirenius toimii saaristokappelin kappalaisena vuosina 1886–1890 Velkualla, jonne perhe muutti Turusta. Sigfrid kävi kuitenkin koulunsa Turussa. Perhe muutti takaisin Turkuun 1890.
Sirenius vihittiin papiksi Turun tuomiokirkossa vuonna 1901. Hän toimi vuodesta 1905 merimiespappina ensin Antwerpenissa ja sitten Lontoossa, jossa hän tutustui setlementtitoimintaan ja sen taustalla olevaan ideologiaan. Hän palasi 1912 Lontoosta Suomeen ja toi aatteen mukanaan. Ensi vuodet kotimaassa hän kiersi puhumassa eri tilaisuuksissa työläisväestön parissa tapahtuvasta kristillisestä toiminnasta, johon hän oli Englannissa tutustunut.
Suomen silloinen tilanne ja sisällissodan puhkeaminen lykkäsivät kuitenkin toiminnan aloittamisen vuoteen 1918, jolloin perustettiin Teollisuusseutujen Evankelioimisseura ja seuraavana vuonna Kalliolan työkeskus Helsingin Kallion kaupunginosaan. Sireniuksen ohella muita aktiiveja olivat Jaakko Gummerus ja J. H. Tunkelo. Alli Trygg-Helenius oli jo 1890 perustanut Kansankoti-nimisen työkeskuksen Sörnäisiin, mutta rahoituksen puutteen vuoksi sen toiminta oli päättynyt 1910.
Sirenius oli seuran ensimmäinen pääsihteeri vuodet 1918–1948. Sireniuksen jälkeen pääsihteerinä oli Aaro Tolsa ja sitten Sireniuksen vävy Topi Tarkka. Puheenjohtajana oli Jaakko Gummerus vuosina 1918–1933. Sirenius oli ahkera kirjoittaja ja käsitteli teksteissään setlementtityön ohella kristillisyyttä ja raittiutta.
Sigfrid Sirenius sai elämäntyöstään Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1957.
Josef Labor
Josef Labor (29. kesäkuuta 1842 – 26. huhtikuuta 1924) oli myöhäisromantiikan itävaltalainen säveltäjä, urkuri ja pianisti.
Labor syntyi nykyisen Hořovicen (Tšekin tasavalta) alueella vuonna 1842. Lapsuusiän sairaus jätti hänet pysyvästi sokeaksi 3-vuotiaana. Hän opiskeli musiikkia Simon Sechterin ja Eduard Pickhertin johdolla.
Labor nousi hoviurkuriksi (Kaiserlich und Königlich Hoforganist) vuonna 1904 ja opetti mm. Alma Mahleria, Paul Wittgensteinia ja Arnold Schönbergiä. Labor sävelsi Wittgensteinille pianokappaleita vasemmalle kädelle tämän menetettyä oikeansa ensimmäisessä maailmansodassa. Wittgenstein nousi myöhemmin maailmanmaineeseen, ja hänelle sävelsi mm. Maurice Ravel.
Vaikka Labor oli aikanaan hyvin arvostettu, hänen kamarimusiikkinsa on nykyisin melko huonosti tunnettua.
Lauren Murphy
Lauren Murphy (ent. Taylor, s. 27. heinäkuuta 1983 Anchorage, Alaska) on yhdysvaltalainen vapaaottelija.
Ura
Murphy aloitti uransa vapaaottelijana vuonna 2010 harrastettuaan sitä ennen lyhyen aikaa jujutsua. Hän ei otellut yhtään amatööriottelua, vaan aloitti suoraan ammattilaisena. Hän otteli neljä ensimmäistä otteluaan höyhensarjassa kotiosavaltiossaan Alaskassa ja voitti ne kaikki teknisellä tyrmäyksellä. Murphy oli sekä Alaska Fighting Championshipin (AFC) että Alaska Cage Fightingin (ACF) mestari.
Vuonna 2014 Murphy siirtyi Ultimate Fighting Championshipiin (UFC). Hän kohtasi ensimmäisessä UFC-ottelussaan elokuussa 2014 painin olympiamitalistin, UFC:n mestaruudestakin aiemmin otelleen Sara McMannin. Murphy hävisi ottelun tuomariston hajaäänin. Hän hävisi toisen UFC-ottelunsa, ottelun niin ikään UFC:n mestaruudesta aiemmin otellutta Liz Carmouchea vastaan, huhtikuussa 2015 tuomariston yksimielisellä päätöksellä. Kolmannessa UFC-ottelussaan helmikuussa 2016 Murphyn piti alun perin otella Sarah Morasia vastaan, mutta tämän loukkaannuttua viikko ennen ottelua, tilalle nostettiin Kelly Faszholz. Murphy voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä kolmannen erän lopussa.
Murphy hävisi heinäkuussa 2016 Katlyn Chookagianille tuomariston yksimielisellä päätöksellä. Ottelu oli hänen ensimmäisen UFC-sopimuksensa viimeinen. Murphy siirtyi tuon tappion jälkeen alempaan painoluokkaan, kärpässarjaan, ja pyrki ja pääsi mukaan Ultimate Fighter -ohjelman 26. kaudelle (The Ultimate Fighter: A New World Champion), jolla haettiin ensimmäistä mestaria UFC:n naisten kärpässarjaan. Murphy oli sijoitettu ohjelman turnauskaaviossa kolmanneksi kuudestatoista ottelijasta, mutta hän hävisi jo ensimmäisellä kierroksella neljänneksitoista sijoitetulle Nicco Montañolle. Murphy kuului ohjelmassa alun perin Eddie Alvarezin valmentamaan joukkueeseen, mutta siirtyi Alvarezin kanssa olleiden erimielisyyksien jälkeen Justin Gaethjen valmentamaan joukkueeseen.
1. joulukuuta 2017 Murphy otteli Barb Honchakia vastaan Ultimate Fighterin finaalitapahtumassa. Murphylle alun perin suunniteltu ottelu oli peruuntunut hänen vastustajansa viisumiongelmien vuoksi, mutta kun myös Honchakille aiottu ottelu peruuntui, vain päivä ennen tapahtumaa, Murphyn ja Honchakin välinen ottelu lisättiin tapahtumaan. Murphy voitti ottelun tuomariston hajaäänin.
Yksityiselämä
Lauren Murphy on naimisissa vapaaottelija Joe Murphyn kanssa ja hänellä on yksi lapsi, poika Max. Vuonna 2014 he muuttivat Arizonaan, jossa Murphy harjoittelee vapaaottelua The MMA Lab -salilla. Hän on asunut uransa aikana myös Alaskassa, Texasissa ja Floridassa.
Murphy on kertonut julkisesti kärsineensä nuorena vakavista päihdeongelmista.
Sivuaine
Sivuaine on yliopistotutkintoon kuuluva opintokokonaisuus, jonka opiskelija suorittaa pääaineen lisäksi. Tavallisesti sivuaine on jollain tavalla pääaineopintoja tukeva aine. Sivuaineen laajuus vaihtelee yliopistoittain ja saattaa laajuudeltaan olla yhtä suuri kuin pääaine.
Helsingin yliopistossa puhutaan nykyään sivuaineiden sijaan toisen tieteenalan opinnoista sekä pääaineiden sijaan koulutusohjelmista ja niiden opintosuunnista.
Oceanborn
Oceanborn on Nightwishin toinen albumi. Sen julkaisi vuonna 1998 Spinefarm Records. Albumi on myynyt 61 000 kappaletta Suomessa ja menestynyt kohtuullisesti Saksassa. Albumin alkuperäinen painos ei sisältänyt kappaletta "Sleeping Sun", joka lisättiin albumin myöhempään painokseen. Kappale oli alun perin tehty auringonpimennyksen kunniaksi, mutta siitä tuli niin suosittu, että se lisättiin albumille. Albumista on myös olemassa harvinaisia painoksia joiden kansivihkoihin on ehditty painaa kappaleen "Walking In The Air" sanat. Virhe korjattiin nopeasti, sillä tekijänoikeudellisista syistä sanoja ei olisi saanut julkaista.
Mpg
MPG voi viitata muun muassa seuraaviin:
Peithon
Peithon (noin 355 eaa. - noin 314 eaa.) oli Aleksanteri Suuren henkivartija, Meedian satraappi ja yksi diadokeista.
Vuonna 325 eaa. Peithon nimitettiin Aleksanteri Suuren henkivartijaksi. Aleksanterin kuoltua vuonna 323 eaa. hänen valtakuntansa jaettiin ja Perdikkaasta tuli hallitsija. Peithon nimitettiin tärkeän Meedian maakunnan satraapiksi. Koska maakunta oli liian tärkeä yhdelle miehelle sai persialainen Atropates sen pohjoisosat hallittavakseen.
Pian tämän jälkeen alkoivat kreikkalaiset sotilaat jotka Aleksanteri Suuri oli jättänyt valtakuntansa itäosiin kapinoimaan. He olivat kyllästyneet elämään barbaarien keskellä ja halusivat palata kotiin. Perdikkas lähetti Peithonin kukistamaan kapinalliset. Hän sai mukaansa makedonialaisia sotilaita ja valtuudet saada muilta satraapeilta lisäjoukkoja.
Peithon aikoi saada kreikkalaiset omalle puolelleensa neuvottelemalla, mutta Perdikkas oli luvannut hänen joukoilleensa palkkioksi sen mitä vihollisiltaan saivat ryöstettyä. Peithon löi kreikkalaiset heidän joukossaan olevan petturin ansiosta. Kun taistelu alkoi petturi pakeni johtamiensa joukkojensa kanssa ja sai näin yllättyneet kapinalliset pakenemaan. Peithon yritti neuvotella kapinallisten kanssa, mutta hänen sotilaansa halusivat luvatun saaliin ja tappoivat antautuneet kreikkalaiset.
Peithon palasi takaisin, mutta Perdikkas oli alkanut epäillä häntä. Kun Ensimmäinen diadokkisota alkoi määräsi Perdikkas Peithonin hänen mukaansa sotaretkelle Egyptiin Ptolemaiosta vastaan. Kesällä 320 eaa. Peithon, Seleukos ja Antigenes murhasivat Perdikkaan ja alkoivat neuvotella hänen vastustajiensa kanssa. Ptolemaios ehdotti nyt Peithonia uudeksi hallitsijaksi Perdikkaan sijaan. Tähän eivät muut voineet suostua ja lopulta Antipatros valittiin uudeksi hallitsijaksi.
Antipatroksen kuoleman jälkeisessä sekasorrossa Peithon yritti laajentaa valtaansa ja Toisen diadokkisodan jälkeen hän olikin mahtavin hallitsija valtakunnan itäosissa. Antigonos sai kuitenkin houkuteltua Peithonin luokseen ja antoi teloittaa hänet.
Sotavaunut Kreikassa
pienoiskuva|Tirynsin fresko Kreikassa sotavaunut otettiin käyttöön mykeneläisten omaksuessa niiden käytön 1000-luvun puolivälissä eaa., eli samaan aikaan kun vaunut alkoivat hallita Lähi-idän sodankäyntiä.
Iñaki de Juana Chaos
Elämäkerta
De Juanan isä Daniel de Juana Rubio oli lääkäri, joka palveli sisällissodassa luutnanttina Francon joukoissa ja liittyi Falangeen 1943. Perhe ei ollut baskeja tai tukenut baskinationalismia. Juana opiskeli lääketiedettä Baskimaan yliopistossa, mutta lähti armeijauralle 1977. Hän jätti armeijan 1983 ja ylitti rajan Ranskaan, jossa liittyi ETA:n ryhmään.
Sotavaunut Kreikassa
Esihistoriallinen Kreikka
Mykeneläinen sotavaunu oli egyptiläisen mallin mukaan suhteellisen kevyt, raskaampi vaihtoehto olisi ollut heettiläisten mallin mukainen vaunu. Fresko Tirynsissä ja monet mykeneläiset vaasit kuvaavat kahdella nelipuolaisella pyörällä varustettua, tavallisesti kaksihevosista vaununa. Mykeneläinen taide paljastaa, kuinka tärkeä osa sotavaunu oli kreikkalaisten sodankäynnissä, aivan kuten Egyptissä ja heettiläisillä. Kreetalta on löydetty myös lineaari-B:llä kirjoitettuja varastoluetteloita, joihin on koottu listoja vaunujen osista ja täysin varustelluista vaunuista.
Iñaki de Juana Chaos
Elämäkerta
Vuonna 1986 De Juana oli Algeriassa koulutetun comando Madridin johtaja. Pitädykseen 1987 mennessä hän ehti osallistua 25:n poliisin ja sotilaan murhaan.
Sotavaunut Kreikassa
Esihistoriallinen Kreikka
John Chadwick arvelee Knossoksen mykeneläisillä olleen noin 200 sotavaunua. Tämä saattaa olla liian alhainen luku, koska pelkästään eräs dokumentti luettelee 246 vaunun kehikkoa ja 208 paria pyöriä.
Iñaki de Juana Chaos
Elämäkerta
Comando Madrid pidätettiin 16. tammikuuta 1987 ja tuomittiin murhista ja terrorismista. De Juana sai näistä yhteensä 3000 vuotta vankeutta. Kuitenkin vuoden 1973 rikoslaki määräsi terrorismista 30 vuoden maksimituomion. Hyvän käytöksen vuoksi hänet olisi voitu vapauttaa jo 2004, mutta häntä syytettiin terroriuhkausten tekemisestä vankilasta käsin.
Sotavaunut Kreikassa
Taktiikka
Homeros tiesi, että mykeneläiset käyttivät pronssiaseita (Homeroksen omat aikalaiset käyttivät jo rauta-aseita) ja sotavaunuja, mutta muuten hänen kuvauksensa mykeneläisten sodankäynnistä ovat puutteellisia. Esimerkiksi Agamemnonin armeija Troijan sodassa koostui Homeroksen mukaan jalkaväestä ja sotavaunuista. Hän kertoo vaunurivistöistä, jotka kohtasivat toisensa. Viholliset heittivät vaunuja keihäillä heti, kun ne olivat tarpeeksi lähellä. Tällöin vaunumiehet jalkautuivat ja hyökkäsivät vihollisen kimppuun.
Iñaki de Juana Chaos
Elämäkerta
De Juana aloitti nälkälakon 7. elokuuta 2006. ETA oli tuolloin julistanut tulitauon ja neuvotteli Espanjan hallituksen kanssa. De Juanan ensimmäinen nälkälakko kesti 63 päivää. Hänet siirrettiin sairaalaan ja häntä syötettiin putken kautta nenästä.
Sotavaunut Kreikassa
Taktiikka
Voidaan myös olettaa, että mykeneläinen armeija oli hyvin samanlainen kuin muutkin muinaisen Lähi-idän armeijat. Ne luottivat yhdessä toimiviin sotavaunujoukkoihin, joita tuki jalkaväki.
Iñaki de Juana Chaos
Elämäkerta
Toisen nälkälakkonsa hän aloitti kun hänet tuomittiin terroriuhkauksista uudelleen 12 vuodeksi ja seitsemäksi kuukaudeksi. Korkein oikeus alensi tuomion laittomiksi uhkauksiksi ja kolmeksi vuodeksi. Maaliskuussa 2007 De Juana siirrettiin kotiarestiin.
De Juana aloitti kolmannen nälkälakkonsa heinäkuussa 2008. Tuon jälkeen hänen vapautuspäiväkseen määrättiin 2. elokuuta 2008.
Sotavaunut Kreikassa
Taktiikka
Jotkut historioitsijat väittävät, että Homeroksen kuvaus sotavaunujen käytöstä olisi oikea, koska Kreikan ja Kreetan maasto on liian rikkonaista ja vaikeakulkuista, jotta vaunuja olisi voitu käyttää laajamittaisesti. Asia ei todennäköisesti ole kuitenkaan näin. On totta, että maasto Thessaliasta etelään esti esimerkiksi laajamittaisen (5000 miestä tai enemmän) ratsuväen käytön tai ainakin teki sen erittäin vaikeaksi.
Wellenkuppe
Wellenkuppe on Valais’n Alpeilla, Sveitsin Wallisissa sijaitseva 3 903 metriä korkea vuorenhuippu.
Sotavaunut Kreikassa
Taktiikka
Toisaalta myös kreikkalainen falangi sopi huonosti muualle kuin tasaiselle maalle. Tämä ei kuitenkaan haitannut sodankäyntiä, sillä kreikkalaiset onnistuivat toistuvasti vuosisatojen ajan löytämään riittävän tasaisen paikan taistellakseen toisiaan vastaan. Mykeneläisten armeija ei luultavasti ollut niin iso, että se olisi joutunut luopumaan sotavaunujen taktisten mahdollisuuksien hyväksikäytöstä taistelussa ja käyttänyt niitä vain kulkuneuvoina.
Iñaki de Juana Chaos
Elämäkerta
Vapauttamisensa jälkeen De Juana on asunut Pohjois-Irlannissa äitinsä luona. Vapauttamisensa jälkeen hän oli lukenut San Sebastiánissa kunnianosoituksen kielletylle Askatasunalle, jota Espanjan viranomaiset pitivät terrorismin ylistyksenä. Sen jälkeen Audiencia Nacional on yrittänyt saada De Juanaa luovutettua takaisin Espanjaan vastaamaan syytteisiin.
I’m Going to Tell You a Secret
I’m Going to Tell You a Secret on yhdysvaltalaisen poplaulajan Madonnan kiertuedokumentti hänen The Re-Invention Tour -kiertueeltaan vuonna 2004. Dokumentti sai ensi-iltansa Yhdysvaltain MTV-kanavalla 21. lokakuuta 2005. Dokumentin on ohjannut ruotsalainen Jonas Åkerlund, joka on tehnyt Madonnalle myös useita musiikkivideoita.
Sotavaunut Kreikassa
Pimeät vuosisadat
Kreikan pimeiden vuosisatojen sodankäynnistä ei tiedetä paljon mitään. Sotavaunut eivät kuitenkaan olleet laajamittaisessa käytössä. Tämän vuoksi jäljelle jäänyt raskas jalkaväki, hopliitit, saavutti valta-aseman kreikkalaisilla taistelukentillä.
I’m Going to Tell You a Secret
Dokumentin pituus on 120 minuuttia ja sen ovat tuottaneet Angela Becker, Susan Applegate, Keeley Gould ja Shelli Jury.
Sotavaunut Kreikassa
Antiikin Kreikka
Arkaaisella ajalla, eli aikana jolloin Homeros itse eli, hevosta ja sotavaunuja käytettiin vain kulkuneuvona taistelukentälle siirtymiseen. Kallis hevonen ja vaunut olivat ainoastaan statussymboli, joka kertoi omistajansa varallisuudesta. Sotavaunusta oli tullut taktisesti epäolennainen osa kreikkalaista sodankäyntiä. Tämän vuoksi Homeros olettaa aikaisempienkin kreikkalaisten käyttäneen vaunuja samoin kuin hänen omat aikalaisensa.
Lähi-idässä ymmärrettiin aikaisin sotavaunujen tarjoaman liikkeen ja tulen yhdistämisen edut jalkaväen tarjoaman varmuuden kanssa. Näin yhdistyi lyhyt, keskipitkä ja pitkä tulivaikutus (keihäät, heittokeihäät ja jouset). Antiikin kreikkalaisilta tämän uudelleen oppiminen kesti kauan ja oikeastaan vasta Filippos II:n Makedonian armeija sovelsi sitä käytännössä luomalla ratsuväen, joka toimi yhteistyössä jalkaväen kanssa.
I’m Going to Tell You a Secret
Dokumentti seuraa muun muassa Madonnan kiertuetanssijoiden elämää, konserttien harjoituksia, avajaisnumeroita ja konserttia Israelissa. Madonna kuitenkin kertoo dokumentissa myös Kabbalah Centre -lahkostaan ja myös hänen lapsensa Lourdes (s. 1996) ja Rocco (s. 2000) sekä aviomies Guy Ritchie nähdään mukana. Backstage-osuudet on kuvattu mustavalkoisina Madonnan aikaisemman In Bed With Madonna -dokumentin tavoin.
I’m Going to Tell You a Secret julkaistiin 20. kesäkuuta 2006 DVD:nä ja digitaalisesti ladattavaksi. Mukana tuli myös bonus-CD. Suomessa elokuva esitettiin televisiossa ensimmäisen kerran alkuvuonna 2006 nimellä Madonna – Salaisuuteni Nelosella.
DVD sijoittui muun muassa Yhdysvaltain, Britannian, Australian, Italian, Ranskan ja Brasilian DVD-myyntilistojen ykköseksi. Suomessa sijoitus oli DVD-listan #2.
DVD
DVD-dokumentilla nähdään lyhennetyt ja editoidut live-esitykset seuraavista kappaleista:
Karhuherra Paddington
thumb|Karhuherra Paddingtonin pronssinen patsas [[Paddingtonin rautatieasemalla]] Karhuherra Paddington on brittiläisen Michael Bondin luoma ja Peggy Fortnumin luonnostelema ihmisenkaltainen karhu. Hahmo esiteltiin ensimmäisen kerran 13. lokakuuta 1958 julkaistussa lastenkirjassa A Bear Called Paddington.
Bondin kerrotaan keksineen Paddingtonin, kun hän näki Lontoossa jouluaattona 1956 lähellä Paddingtonin asemaa sijaitsevan myymälän ikkunassa nallepehmolelun. Se oli ainoa liikkeessä oleva pehmonalle. Bond osti nallen vaimolleen. Pehmolelu inspiroi Bondia kirjoittamaan tarinan, ja kymmenen päivän kuluttua hän oli kirjoittanut ensimmäisen kirjan.
Hahmo
Paddingtonilla on päällään kulunut, punainen hattu ja varhaisemmissa painoksissa myös sininen duffeli-takki ja kumisaappaat. Lisäksi Paddingtonilla on aina mukanaan matkalaukku, jossa hän kantaa tärkeimpiä esineitään, kuten passia. Karhuherra on aina kohtelias ja hyvää tarkoittava, vaikka hänen ponnistelunsa päättyvätkin usein katastrofaalisiin tuloksiin. Paddingtonin intohimona ovat marmeladivoileivät ja kaakao.
Paddington asuu Lontoossa Brownin perheen luona Puutarhakatu 32:ssa (32 Windsor Gardens). Brownin perheeseen kuuluvat herra ja rouva Brown, lapset Jonathan ja Judy sekä taloudenhoitaja rouva Bird. Brownit tapasivat karhuherran Paddingtonin asemalla, kun he olivat Judy-tytärtään vastassa. Perhe näki karhun istuvan matkalaukun päällä ja hänen takissaan oli lappu, jossa luki: "Huolehtikaa tästä karhusta. Kiitos". Paddington kertoi olevansa kotoisin Perun perukoilta ja ettei kukaan pysty lausumaan hänen perulaista nimeään. Perhe ihastuu karhuun, ja he nimeävät hänet löytöpaikan mukaan Paddingtoniksi.
Keskeiset hahmot
Paddingtonin sukulaisia ovat karhujen vanhainkodissa Limassa asuva Lucy-täti ja Pastuzo-eno, jolta Paddigton sai hattunsa.
Televisiosarjat ja elokuvat
Paddingtonista on myös tehty kaksi elokuvaa: vuonna 2014 valmistunut Paddington, ja vuonna 2017 valmistunut jatko-osa Paddington 2.
Suomeksi
thumb|Paddington hyppää kyytiin -kirjan kansikuva
Jakokunta (algebra)
Jakokunta on algebrassa kokonaisalueenen täysi jakorengas. Tällöin sen kaikki nollasta poikkeavat alkiot ovat säännöllisiä. Jakorenkaan avulla saadaan rengashomomorfismi hajotettua yhdistetyksi kuvaukseksi, jossa ensimmäinen kuvaus on kanoninen projektio ja jälkimmäinen homomorfismi.
Körpererweiterung
Antti Halonen (kirjailija)
Antti Halonen (3. huhtikuuta 1903 Tuusula – 22. tammikuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, teatteriohjaaja ja toimittaja.
Antti Halosen vanhemmat olivat taidemaalari Pekka Halonen ja Maria Mäkinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1921. Halonen opiskeli aluksi kahden vuoden ajan Helsingin yliopistossa ja opiskeli sitten teatterin eri aloja Ranskassa, Saksassa ja Amerikassa. Antti Halonen toimi kirjailijana, teatteriohjaajana ja sanomalehtimiehenä. Hän piti radioesitelmiä ja kirjoitti kolme kirjaa isästään ja Tuusulanjärven taiteilijayhteisöstä. Lisäksi hän julkaisi kaksi matkakirjaa ja yhden näytelmän.
Aiheesta muualla
Luettelo Antti Halosen lehtiartikkeleista
WWE SmackDown vs. Raw 2010
'''WWE SmackDown! vs. Raw 2010''' on vuonna 2009 julkaistu painipeli. Peli kuuluu WWE SmackDown! -pelisarjaan, jossa on jo aiemmin julkaistu muun muassa WWE SmackDown vs. Raw 2008 ja WWE SmackDown vs. Raw 2009. Pelin tekijät ovat Yuke's ja THQ (TEMO teki DS-version). Yhdysvalloissa peli julkaistiin 20. lokakuuta 2009 ja Suomessa kolme päivää myöhemmin (23. lokakuuta).
Lavotškin La 400 Dal
Lavotškin La-400 Dal oli Neuvostoliiton korkeatorjuntaa varten suunnittelema, mutta epäonnistunut ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Lavotškinin suunnittelutoimisto teki harvoja ohjushankkeita. Dal-hanke peruutettiin vuonna 1973. Ohjusjärjestelmätyyppiä ei siten hyväksytty lainkaan aktiiviseen palveluskäyttöön. Ohjustyypin ns. Nato-tunnus oli SA-5 Griffon, joka korvautui myöhemmin toisella (SA-5 Gammon, S-200). Itse ohjusosan nimitys oli V-1000.
Ohjusjärjestelmä oli raskas ja vaikeasti liikuteltava, mutta sen etuna oli muun muassa hyvin korkea pystyulottuvuus (apogee), noin 30 kilometriä. Vaakaulottuvuus oli noin 200 kilometriä. Ohjustyypin taisteluosa oli tarkoitus varustaa ydinlatauksella. Ydinkärki oli luultavasti tyypiltään RDS-4 Tatjana. Tatjana oli taktinen plutonium-pohjainen imploosioon pohjautuva fissioräjähde, voimakkuudeltaan noin Fat Man -pommin tasoa (30 kT).
Suunnittelutoimiston johtaja Semjon Lavotškin kuoli 9. kesäkuuta 1960, mikä vaikeutti ohjushankkeen toteutumista.
Lavotškin La-400 Dal oli syy siihen, ettei esimerkiksi S-50 tai S-100 -tunnuksia käytetty vastaavasti. Suomalaisen eversti Ahti Lapin mukaan La-400 Dalin oli tarkoitus olla S-50/S-51, La-420 Dal M:n puolestaan S-100. Lapin mukaan vastaavia tyyppinimityksiä lienee käytetty lähinnä Nato-maita hämäämään, sillä sellainen salaperäisyyteen verhoutuminen oli yleinen käytäntö Neuvostoliitossa.
Ohjustyypin suora perillinen oli S-200, mutta se vaikutti myös muiden it-ohjustyyppien (muun muassa S-125) kehittelyyn. Jatkoversio oli tyypiltään La-420 Dal M, jota ei sitäkään hyväksytty aluetorjuntaan.
La-400 Dalin suojauspiirin eli -katveen oli ilmeisesti tarkoitus kattaa Neuvostoliiton reunamilla sijaitsevista kaupungeista Tallinna, Leningrad ja Baku.
Karma (Karman albumi)
Karma on suomalaisen Karma-yhtyeen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1973. Albumille on koottu singlejä ja uusia kappaleita.
Levyn ensimmäinen kappale "Rock'n roll taas soi" on käännös Vanity Faren kappaleesta "Rock and Roll Is Back". "Sä soudat ja huopaat", "Viimeinen mutka", "Nään tuokion sen" ja "Taas elän" ovat bändin omaa tuotantoa jotka Leif Kiviharju teki Vexi Salmen kanssa. "Wig-wam-bam" sekä "Katujen uhka" ovat aikansa tyyliin raskasta glam rockia, ja kummatkin kappaleet ovat Sweet-yhtyeen kappaleiden käännöksiä. "Manana" on käännös Bay City Rollersin samannimisestä kappaleesta. "Pakoon pahaa maailmaa" on Uriah Heep-kappaleen "Stealin'" käännös. "Kaiken mä saan" on käännös Henner Hoierin kappaleesta "Sie ist noch frei". "Kiviset kadut" on käännös Elton Johnin kappaleesta "Goodbye Yellow Brick Road". Albumilta julkaistiin singleinä Viimeinen mutka/Rock'n roll taas soi, Wig-wam-bam/Kaiken mä saan, Katujen uhka/Manana ja Kiviset kadut/Pakoon pahaa maailmaa. Albumi on siis suurimmaksi osin kokoelma singleistä.
Siivo Kantala
Siivo Kantala (26. marraskuuta 1891 Sääksmäki – 9. heinäkuuta 1954 Sääksmäki ) oli suomalainen maanviljelysneuvos, maalaisliittolainen poliitikko ja ministeri.
Siivo Kantalan vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Kantala ja Johanna Aakkula ja puoliso vuodesta 1934 Hildur Viktoria Jansson. Vuonna 1913 ylioppilaaksi tullut Kantala valmistui agronomiksi 1917. Hän työskenteli tilanhoitajana Espoossa 1917–1921 ja Jokioisten kartanoissa 1921–1927 sekä kartanoitten toimitusjohtajana 1931–1945. Mustialassa Kantala oli tilanhoitajana ja karjanhoitokoulun johtajana 1927–1931, Pellonraivaus-yhtiön toimitusjohtaja hän oli 1941–1942, samoin kuin kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön toimistopäällikkö. Kansanhuoltoministerinä Kantala toimi Jukka Rangellin hallituksessa 1942–1943, vuodesta 1945 hän oli maanviljelijä omalla tilallaan.
Laukaanlahti
thumb|250px|Suomenlahden eteläranta [[Venäjän puolella.]] Laukaanlahti eli Luganlahti on Suomenlahden etelärannalla Kurkolanniemen ja Soikkolanniemen välissä sijaitseva noin 20 kilometrin pituinen ja lähes samanlevyinen lahti. Sen syvyys vaihtelee kahdeksasta 38 metriin. Lahden pohjukkaan laskee Laukaanjoki. Muita huomattavampia jokia ovat Laukaanjoen sivuhaara Vipiä (ven. Выбья, Vybja), Luutsanjoki (ven. Лужица, Lužitsa) ja Haapalanjoki.
Lahden kaakkoisosassa sijaitsee Laukaansuun satama. Huomattavampia rantakyliä ovat Laukaansuu ja Viistinä. Seudun kanta-asukkaita ovat vatjalaiset, inkerikot ja inkerinsuomalaiset.
Neotokyo
Neotokyo (tyyliteltynä NEOTOKYO° tai NeoTokyo) on Studio Radi-8:n kehittämä moninpelattava ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Se on Source-pelimoottorille kehitetty Half-Life 2 -modifikaatio, joka ei kuitenkaan sisällä mitään emopelinsä elementtejä.
Kehitys
Pelin kehittäminen aloitettiin lokakuussa 2004. Alun perin se suunniteltiin pelimodifikaatioksi Unreal Tournament 2004 -tietokonepeliin. Myöhemmin kehitysalusta vaihdettiin Valven Source-pelimoottoriksi, ja valmis peli julkaistiin vuonna 2009. Peli on ottanut vahvasti vaikutteita Akira- ja etenkin Ghost in the Shell -manga- ja animesarjoista.
Nuijaseitikki
Nuijaseitikki (Cortinarius varius, aikaisemmin "ruskea nuppiseitikki" tai "nuijajalkaseitikki" ) on limainen ja okranvärinen tai ruskeankeltainen seitikki. Sienen lakki on punaruskea keskeltä. Nuoren sienen heltat ovat sinivioletit ja myöhemmin kanelinruskeat. Jalka on nuijamainen ja valkoinen. Sieni kasvaa havumetsissä kalkkimailla. Sieni on melko harvinainen, ainakin Suomessa.
Neotokyo
Juoni
Neotokyo sijoittuu lähitulevaisuuden Japaniin, joka on ajautunut yhteiskunnallisten muutosten myötä poliittiseen kriisiin.
Jevgeni Dadonov
Jevgeni Anatoljevitš Dadonov (, s. 12. maaliskuuta 1989 Tšeljabinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Dallas Starsia.