cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malin asevoimat
Maa- ja ilmavoimiin kuuluu arviolta 13 000 henkilöä. Armeija on jaettu eri aselajien yhdistetyiksi taisteluryhmiksi, jotka koostuvat kevyestä ja motorisoidusta jalkaväestä, tykistöstä sekä tiedustelu-, kommando- ja tukielementeistä. Maavoimien kalusto käsittää panssariajoneuvoja ja tykkejä. Ilmavoimilla on kuljetuskoneita ja taisteluhelikoptereita. Sisämaavaltiona Malilla ei ole laivastoa, mutta armeijalla on partiointia varten muutamia jokiveneitä. Santarmilaitoksen miehistövahvuus on 1 800, kansalliskaartin 2 000, poliisin 1 000 ja miliisin 3 000 henkeä. Aseistus on suurelta osin vanhentunutta tai käyttökelvotonta. Malilla ei ole omaa aseteollisuutta.
Ranskan ja sittemmin Neuvostoliiton mallin mukaan rakennettujen asevoimien toimintakyky on osoittautunut heikoksi maan sisäisissä konflikteissa. Sitä on pyritty parantamaan muun muassa Euroopan unionin, Ranskan ja Yhdysvaltojen tarjoaman koulutuksen avulla. Malissa toimii Ranskan johtama terrorismin vastainen operaatio Barkhane ja Yhdistyneiden kansakuntien kriisinhallintaoperaatio Minusma.
TV5Monde
TV5Monde, vuosina 1984–2005 TV5, TV5 edelleen Kanadassa, on kansainvälinen ranskankielinen televisiokanava. Ohjelmisto koostuu Belgian (RTBF), Kanadan (Radio-Canada), Ranskan (France Télévisions) ja Sveitsin (RTS) televisioyhtiöiden ranskankielisistä ohjelmista. Kanavalla on ohjelmaa vuorokauden ympäri. Kanavaa välitetään kaapelin ja satelliitin välityksellä ja se on maailman neljänneksi laajimalle levinnyt televisiokanava. Kanavasta on eri versioita eri alueille. Suomessa TV5Monde on useimpien kaapelitelevisioyhtiöiden kanavavalikoimissa.
Digitaalinen maastomalli
thumb|250px|Yksinkertainen maastomalli hiekkakasasta
Maastomallina käsitetään tarkka pintamalli, joka sisältää pistemäistä geometriatietoa x-, y- ja z-koordinaattien muodossa. Maastomallista saadaan tyypillisesti esimerkiksi tietoja maaston korkeuksien vaihteluista. Maastomallit sisältävät useita päällekkäisiä ja keinotekoisia rakenteita, joista esimerkkejä ovat maalajit tai metsäluokitukset.
Maastomalli pyrkii kuvaamaan maastoa sellaisenaan kuin tämä luonnossa esittäytyy, joten sen takia mallissa voi olla mukana erilaisia kohteita, joita luonnossa esiintyy, kuten taloja tai puita. Vaikka malli kuvaakin luontoa, on se varsin pelkistetty esitys luonnosta, koska se perustuu pelkkiin viivoihin sen sijaan, että se kuvaisi luontoa pintojen avulla.
Digitaalinen korkeusmalli
Siinä missä maastomalli sisältää informaatiota maan eri kerroksista, antaa maastomallin erikoismuoto, korkeusmalli (DEM, Digital Elevation Model), tietoa pelkästään maan korkeuseroista maaston muotojen esityksenä. Korkeusmalli korvaa korkeuskäyrien mittaamisen, koska korkeusmallin avulla mallinnetaan maaston korkeuden vaihteluita. Ulottuvuuksina korkeusmallissa käytetään x-, y- ja z-koordinaatteja, joita yhdistetään säännöllisellä ruutu- tai kolmioverkolla. Korkeusmallin avulla voidaan maastosta saada uusia tietoja esimerkiksi kaltevuuksien ja kaarevuuksien muodossa.
Byttering
Byttering oli englantilainen renessanssin ajan säveltäjä. Hän vaikutti 1400-luvun alkupuolella. Häneltä on säilynyt viisi sävellystä: kolme messua ja kaksi motettia. Bytteringin on arveltu olevan sama henkilö kuin Thomas Byteryng, joka toimi kirkkoherrana Lontoossa 1400-luvun alussa.
Tupolev Tu-104
Tupolev Tu-104 oli neuvostoliittolainen Tupolev Tu-16 -pommikoneen pohjalta 1950-luvulla rakennettu matkustajalentokone. Muunnos matkustajakoneeksi tapahtui kehittämällä Tu-16:een uusi, matkustajakonekäyttöön soveltuva paineistettu runko sekä tekemällä joitakin muita muutoksia koneen rakenteeseen. Konetyypin ensilento lennettiin 17. heinäkuuta 1955, ja sitä valmistettiin pienin muutoksin 201 kappaletta vuosina 1955–1960.
Tu-104 oli vuonna 1952 ensilentonsa lentäneen brittiläisen de Havilland Cometin jälkeen toinen kaupalliseen käyttöön otettu suihkumoottorikäyttöinen matkustajalentokone. Kun Cometissa havaittiin suunnitteluvirhe, jonka korjauksen ajaksi ne asetettiin lentokieltoon, Tu-104:stä tuli maailman ainoa suihkumatkustajakone vuosina 1956–1958. Se oli Neuvostoliitossa laajalti käytössä 1970-luvun loppuun, ja se muodosti Iljušin Il-18:n kanssa Aeroflotin matkustajaliikenteen selkärangan. Vuonna 1960 kolmasosa Neuvostoliiton lentomatkustajista kulki Tu-104:llä. Tyyppi poistui Aeroflotin vakavan onnettomuuden jälkeen loppuvuonna 1979, mutta pysyi vielä vuoteen 1981 saakka Neuvostoliiton asevoimien käytössä. 23-vuotisen käyttöhistoriansa aikana Tu-104 kuljetti noin 100 miljoonaa matkustajaa keräten kaksi miljoonaa lentotuntia 600 000 lennolla.
Alkuvaiheet
pienoiskuva|Neuvostoliittolainen Tu-104-aiheinen postimerkki vuodelta 1969. pienoiskuva|Perämiehen mittaristo Tu-104:n ohjaamossa. Vasemmassa reunassa näkyy kojetaulun aukko, josta suunnistaja pääsi työpisteeseensä koneen keulaan. Neuvostoliitossa kehitettiin toisen maailmansodan jälkeen suihkumoottorikäyttöisiä pommikoneita, mutta maan matkustajaliikenteestä vastannut Aeroflot käytti yhä pieniä ja hitaita potkurikäyttöisiä konetyyppejä, kuten Lisunov Li-2:ta sekä Iljušin Il-12:ta ja Il-14:ää. Niinpä lentokonesuunnittelija Andrei Tupolevin johtama ryhmä ehdotti alkuvuodesta 1953 kommunistipuolueen keskuskomitealle suihkumoottoreilla varustetun matkustajalentokoneen rakentamista. Uuden lentokoneen matkalentonopeuden haluttiin olevan 750–800 kilometriä tunnissa, kolminkertainen Li-2- ja Il-12-koneisiin verrattuna. Lisäksi sen tuli lentää korkealla turbulenssin yläpuolella, kuljettaa 50–100 matkustajaa ja tarjota korkea matkustusmukavuuden taso. Sen käyttöiän tuli olla 25 000 – 30 000 lentotuntia. Ministerineuvosto julkisti 11. kesäkuuta 1954 direktiivin 1172-516, joka aloitti Tupolev Tu-16 -pommikoneeseen perustuvan ”lentokoneen 104” kehitystyön. Sen uskotaan olleen viimeinen Josif Stalinin hyväksymä lentokoneprojekti. Uuden koneen rakennuspaikaksi valittiin lentokonetehdas 135 Ukrainan SNT:n Harkovassa. Koneen komponentteja valmistivat myös Tu-16-tehtaat numero 1 Kuibyševissä ja numero 22 Kazanissa.
Ensimmäisessä ehdotuksessa koneen rakenteeksi Tupolev Tu-4 -pommikoneen runko oli yhdistetty Tu-16:n siipiin ja pyrstöön. Tästä hybridimallista ei kuitenkaan pidetty. Joulukuussa 1954 esiteltiin jatkokehittelyn tuloksena syntynyt malli, joka sai mallinimekseen Tu-104. Siinä oli täysin uusi runko, jonka halkaisija oli 3,5 metriä, 37 asteen nuolikulmaan asennettu alasiipi ja moottori kummankin siiven juuressa. Se oli myös ensimmäinen konetyyppi, jossa oli Tupolevin myöhemmille malleille tyypilliset 180 astetta eteenpäin kääntyvät laskutelineet, jotka nousivat lennon ajaksi siipien jättöreunan takapuolelle jatkuviin koteloihin. Koneen spoilereita ei voinut käyttää ohjaamiseen lennon aikana, vaan ohjaus tehtiin kokonaan siivekkeillä. Siivissä ei ollut etureunasolakoita, mutta laskusiivekkeet olivat suurehkot. Tu-104:n moottoreissa ei ollut suihkujarruja. Sen sijaan koneessa oli kaksi jarruvarjoa hidastamista varten.
Yksi Tu-104:n ulkoinen tuntomerkki oli lasinen keula. Toisin kuin lännessä joskus luultiin, kyseessä ei ollut tähystäjän paikka, joka mahdollistaisi koneen muuntamisen pommikoneeksi. Sen sijaan lasikeulassa oli suunnistajan työpiste. Hyvä näkyvyys oli tarpeen, sillä Neuvostoliitto oli laaja maa ja navigointilaitteistoja oli harvassa. Niinpä vielä Tu-104:n aikaan lentäjät suunnistivat Neuvostoliitossa pitkälti maamerkkien avulla.
Maailman ensimmäinen suihkumatkustajakone de Havilland Comet joutui vuosina 1952–1954 useisiin onnettomuuksiin, joissa kone hajosi osiin kesken lennon. Andrei Tupolev arvasi oikein onnettomuuksien johtuvan metallin väsymisestä, ja Tu-104:stä tehtiin siksi rakenteeltaan Cometia tukevampi. Lisäksi ensimmäisille koneille luotiin tarkastusohjelma, jotta mahdolliset merkit väsymisestä havaittaisiin ajoissa. Kävi ilmi, että Cometin ongelmat johtuivat neliskulmaisista ikkunoista, joiden kulmat olivat heikkoja kohtia. Tu-104:ssä ikkunat sen sijaan olivat pyöreät, joten se ei kärsinyt vastaavista ongelmista. Vallinneesta kylmästä sodasta huolimatta brittitutkijat kertoivat löydöksistään myös Tu-104:n kehittäjäryhmälle lentoturvallisuuden nimissä.
Prototyyppi ja ensimmäiset tuotantokoneet
pienoiskuva|upright|Tu-104 Tušinon lentonäytöksessä heinäkuussa 1961. Prototyyppi, joka sai rekisteritunnuksekseen CCCP-Л5400 (translitteroituna SSSR-L5400), rakennettiin Moskovan konepajalla numero 156 alkuvuonna 1955. Moottorien koekäytön ja rullauskokeiden jälkeen se purettiin ja kuljetettiin koelentoja varten rekalla Žukovskiin Gromovin lentotekniikan tutkimusinstituutille. Sen ensilento lennettiin 17. kesäkuuta 1955, jolloin siitä tuli järjestyksessä kuudes suihkumoottorikäyttöinen matkustajalentokone. 37-minuuttinen lento, jolla kapteenina oli Juri Alašejev ja perämiehenä Boris Timošok, oli täysin onnistunut. Julkisesti Tu-104 esiteltiin 16 päivää myöhemmin, kun se teki ohilennon osana Tušinon lentokentällä järjestettyä ilmailupäivää. Lokakuun 12. päivään mennessä koneella oli lennetty 41 lennolla yhteensä 74 tuntia ja 55 minuuttia. Koelento-ohjelma kohtasi alkuvaiheessa joitakin vaikeuksia. Monilla ensimmäisistä lennoista nopeustiedot menetettiin ja avioniikan kanssa oli ongelmia, muun muassa radiovikoja.
Prototyyppi siirrettiin 31. tammikuuta 1956 ilmavoimien tutkimusinstituutille, jossa koelentoja jatkettiin. Näillä lennoilla arvioitiin Tu-104:n ja sen järjestelmien toimivuutta: yhdellä moottorilla lentämistä, polttoainetankkien tyhjentämistä, hätälaskeutumisia, lentoonlähdön keskeytyksiä, sakkauksia, jäätävissä olosuhteissa lentämistä sekä rungon rakenteellista vahvuutta. Kaikkiaan lentoja oli yli sata, ja lentoaikaa kertyi 180 tuntia 15 minuuttia. Koelentoja lensi majuri A. Starikov, joka oli valvonut myös Tu-16-pommikoneen tyyppihyväksyntää. Koelento-ohjelman lisäksi virtausdynamiikan keskusinstituutti teki yhdelle rungolle vesitankissa rasituskokeen, joka simuloi 7 200 paineistussykliä.
Tu-104:n ensiesiintyminen ulkomailla tapahtui 22. maaliskuuta 1956, kun se kuljetti kenraali Ivan Serovin johtaman delegaation Lontooseen valmistelemaan uuden pääsihteerin Nikita Hruštšovin valtiovierailua. Koska konetyypin kehitys oli tehty länneltä salassa, sen saapuminen Lontooseen oli suuri yllätys ja nosti yhdessä vuotta myöhemmin avaruuteen laukaistun Sputnik 1:n kanssa Neuvostoliiton yhdeksi teknologian mahtimaista. Britannian sanomalehdet raportoivat ”Venäjän salaisesta lentokoneesta”, joka oli tuolloin myös ainoa käytössä ollut suihkumatkustajakone, sillä Cometit oli korjausten ajaksi jouduttu vetämään pois liikenteestä vuosina 1956–1958.
Ensimmäisten miehistöjen koulutuksesta vastasi kapteeni A. Stariov, joka myös lensi konetta sen ensivierailulla Lontooseen. Lentäjien koulutuksessa käytettiin siviilikäyttöön muunnettua Tu-16-pommikonetta. Sen virallinen mallinimi oli Tu-104G, mutta lentäjät antoivat sille lempinimen ”Punahilkka” viittauksena satuun, jossa susi naamioi itsensä isoäidiksi.
Ensimmäiset Tu-104-koneet olivat 50-paikkaisia. Ne oli sisustettu ”majesteettiseksi” kuvattuun tyyliin, johon kuului pähkinäpuupaneeleja, lyijylasia, messinkikoristeita, pitsisiä istuinpäällisiä ja pleksisiä näyttelykaappeja, joihin oli asetettu esille erilaisia koriste-esineitä. Matkustamot muistuttivatkin lähinnä viktoriaanisia junanvaunuja. Tällainen sisustus oli myös varsin painava. Myöhemmissä koneissa matkustamoon alettiin ottaa vaikutteita lännen matkustajakoneista ja luksusta karsittiin, sillä se nähtiin sosialistisessa maassa epädemokraattisena ja porvarillisena. Vuoden 1956 loppuun mennessä Aeroflot oli saanut jo yli 20 Tu-104:ää laivastoonsa. Ensimmäinen reittikohde ulkomailla oli Praha, jonne lennot alkoivat 12. lokakuuta 1956.
Jatkokehitys
pienoiskuva|ČSA:n ensimmäinen Tu-104A Tukholman Arlandan lentoasemalla vuonna 1970. Pian Tu-104:n käyttöönoton jälkeen Tupolevin suunnittelutoimisto aloitti parannellun Tu-104A:n kehityksen. Siinä oli sama runko kuin alkuperäisessä Tu-104:ssä, mutta matkustamoa oli muokattu yksinkertaisempaan ja käytännöllisempään suuntaan, ja matkustajia mahtuikin koneeseen 70. Uuden koneen voimanlähteenä oli päivitetty Mikulin AM-3M. Ensimmäinen kaupallinen lento Tu-104A:lla lennettiin 10. heinäkuuta 1957. 4. syyskuuta 1957 Tu-104A lensi Atlantin yli ensimmäisenä neuvostoliittolaisena siviilikoneena sitten toisen maailmansodan, kun sillä kuljetettiin valtuuskunta Yhdistyneiden kansakuntien kokoukseen New Yorkiin. Sen saapuminen aiheutti samanlaisen kohun kuin prototyypin ensivierailu Lontooseen vuotta aiemmin. Aeroflot otti Tu-104A:n käyttöön ensin kotimaan reiteillään. Ensimmäisiä kohteita ulkomailla olivat Tirana, Kairo, Delhi ja Peking, joka oli Neuvostoliiton halki kulkeneen moniosaisen reitin päätepiste. Tu-104:n ainoa vientiasiakas oli tšekkoslovakialainen ČSA, joka tilasi aluksi kolme Tu-104A:ta. Niistä ensimmäinen toimitettiin Prahaan 2. marraskuuta 1957, ja se oli yhtiön ensimmäinen suihkukone. ČSA hankki koneita lopulta kuusi: neljä uutena ja kaksi käytettynä.
Jo Tu-104A:n kehitystyön aikaan Andrei Tupolev antoi Dmitri Markoville, josta myöhemmin tuli Tu-154-mallin pääinsinööri, tehtäväksi kehittää Tu-104:stä nelimoottorinen, pidemmän toimintamatkan versio. Erityisesti vientimarkkinoille suunnattu malli sai nimekseen Tu-110. Sen tuotantoon Kazanin tehtaalla annettiin lupa 12. elokuuta 1956 ministerineuvoston direktiivillä 1511-846. Koneen rakenteeseen tehtiin useita parannuksia ja matkustajamäärä nostettiin sataan. Tu-104:n käyttöönoton yhteydessä tehty suuri investointi infrastruktuuriin tarkoitti kuitenkin, että kysyntää uudelle konetyypille ei vielä ollut. Niinpä jo Tu-110:n lentäessä ensilentonsa 11. maaliskuuta 1957 oli tiedossa, ettei sitä oteta matkustajaliikenteeseen. Koelentojen jälkeen prototyyppi toimitettiin Kiovan siviili-ilmailuinstituutille, jossa sitä käytettiin avioniikan, ohjusjärjestelmien, ohjausjärjestelmien ja muiden projektien lentävänä koealustana. Tu-110-koneita valmistettiin lopulta vain neljä ennen projektin hyllyttämistä.
Tu-110:n kehitystyö ei kuitenkaan mennyt hukkaan, vaan sen pidennetty runko ja uudistettu siipi otettiin uuteen Tu-104B-malliin. Edelleen kehitetyn AM-3M-500-moottorin ansiosta tyypin suorituskyky pysyi yhtä hyvänä kuin pienemmällä ja kevyemmällä Tu-104A:lla. Tu-104B:tä, jossa oli 100 matkustajapaikkaa, nähtiin harvemmin Neuvostoliiton ulkopuolella. Sen sijaan sitä käytettiin suuremman kapasiteettinsa vuoksi maan sisäisillä vilkkaimmilla reiteillä. Se otettiin käyttöön maan suosituimmalla lentoreitillä, Moskovan ja Leningradin välillä, 15. huhtikuuta 1959.
Kunnianhimoinen Tupolevin suunnittelutoimisto jatkoi Tu-110:n epäonnistumisesta huolimatta Tu-104:n kehittämistä huomattuaan uuden markkinaraon: Tu-104 toimi hyvin tärkeimmillä reiteillä, mutta pienempien kaupunkien väliseen liikenteeseen sopivaa suihkukonetta ei ollut olemassa. 18. heinäkuuta 1958 julkaistun ministerineuvoston direktiivin 786-378 myötä Tupolev aloitti Tu-124:n kehittämisen. Se pohjautui Tu-104:ään, mutta oli kooltaan 80 prosenttia siitä ja painoi puolet vähemmän. Se oli ensimmäinen ohivirtaussuihkumoottorikäyttöinen matkustajalentokone. Prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 29. maaliskuuta 1960, ja Aeroflot otti Tu-124:n käyttöön saman vuoden lokakuussa. Se menestyi markkinoilla hyvin. Sitä valmistettiin 164 kappaletta, ja niitä vietiin Tšekkoslovakiaan, Itä-Saksaan, Irakiin, Intiaan ja Kiinaan.
Käyttö
pienoiskuva|Aeroflotin Tu-104B laskeutumassa Arlandan lentoasemalle heinäkuussa 1968. Tu-104 sai tyyppihyväksynnän 15. kesäkuuta 1956. Tyypin ensimmäinen kaupallinen lento lennettiin 15. syyskuuta Moskovasta Omskin kautta Irkutskiin. Tällä lähes 4 300 kilometrin reitillä matka-aika lyheni Tu-104:n ansiosta lähes 14 tunnista seitsemään tuntiin 40 minuuttiin. Se toimi osoituksena siitä, miten paljon uusi suihkukone nopeutti matkustamista Neuvostoliiton kauimmaisten kolkkien välillä. Tu-104 oli myös osana kuudennessa viisivuotissuunnitelmassa (1956–1960) määriteltyä Aeroflotin laajentumista. Samassa yhteydessä tehtiin päätös lentoasema- ja navigointi-infrastruktuurin päivittämisestä. Osa tuolloin käyttöön otetusta infrastruktuurista on yhä toiminnassa.
Etäisyyden mittaus geodesiassa
Etäisyyden mittausta voidaan geodesiassa suorittaa kolmella erilaisella päämenetelmällä, jotka ovat mekaaninen, optinen ja elektroninen etäisyydenmittaus.
Tupolev Tu-104
Käyttö
Tu-104 osoittautui käytössä hyvin luotettavaksi konetyypiksi. Aerodynaamisilta ominaisuuksiltaan se oli kuitenkin epävakaa. 16. maaliskuuta 1958 ČSA:n Tu-104A:n molemmat moottorit sammuivat koneen jouduttua turbulenssiin. Toinen niistä saatiin käynnistettyä uudelleen, ja kone laskeutui turvallisesti. Vain kuukautta myöhemmin Aeroflotin kone joutui matkalentokorkeudessa voimakkaaseen nousuvirtaukseen, sakkasi 12 500 metrissä ja putosi kaksi kilometriä ennen kuin lentäjät saivat koneen hallintaansa. Samana vuonna, 15. elokuuta, Aeroflotin lento 4 joutui turbulenttiseen nousuvirtaukseen, sakkasi ja putosi 12 000 metriä lattakierteessä ennen kuin syöksyi maahan lähellä Tšitaa. Koska koneissa ei tuohon aikaan ollut lentoarvotallentimia, näiden äkillisten syöksyjen aiheuttaja jäi mysteeriksi, mutta ilmiöstä tuli lentäjien keskuudessa tunnettu. Lähes täysin samanlaisen onnettomuuden seurauksena jälleen yksi Tu-104 syöksyi maahan 17. lokakuuta 1958. Tämän koneen kapteeni Garold Kuznetsov käski kuitenkin radistia pitämään yhteyden lennonjohtoon auki ja kertoi heille koko syöksyn ajan, mitä tapahtui ja mitä miehistö yritti tehdä. Lennonjohto tallensi hänen viestinsä ja niistä oli suuri apu ongelman tutkinnassa. Tutkinnan ja koelentojen jälkeen Tu-104:ään tehtiin muutoksia ja sille asetettiin rajoituksia, jotta vastaavaa ei enää tapahtuisi. Yhdellä koelennoista kone sakkasi ja kääntyi ylösalaisin. Koelentäjä onnistui laskeutumaan turvallisesti, ja kone säilyi ehjänä kovasta kuormituksesta huolimatta, mikä osoitti Tu-104:n rakenteellisen vahvuuden.
Etäisyyden mittaus geodesiassa
Mekaaninen etäisyydenmittaus
Mekaanisessa etäisyydenmittauksessa saatetaan myös tarvita erilaisia apuvälineitä, kuten linjaseipäitä, joiden avulla viitoitetaan mitattava linja. Mittatikkujen avulla sen sijaan mitattu pituus merkitään maastoon, kun puolestaan luotilanka tai hiusristikolla varustettu puupaalu asetetaan mitattavalle linjalle, jolloin lukemat luetaan joko luotilangoilta tai hiusristikoilta. Normaalin 1o C-jaotuksellisen lämpömittarin avulla puolestaan voidaan huomioida lämpötilakorjauksen tarve. Jännitysmittari tai 10 kg:n punnuksilla toimiva paino ovat nauhan jännittämistä varten, kun puolestaan nauhojen päiden ollessa eri korkeuksilla käytetään kaltevuuskorjausta ja kyseisen kaltevuuden mittaamiseen käytetään kaltevuusmittaria.
Tupolev Tu-104
Käyttö
Tu-104:n tuotanto loppui vuonna 1960, jolloin koneita oli valmistettu 201. Keväällä 1961 Aeroflot aloitti Tu-104A-koneidensa modernisoinnin. Niiden matkustamo muokattiin Tu-104B:n kaltaiseksi, jolloin niihin mahtui 100 matkustajaa. Näille muunnoksille annettiin mallinimi Tu-104V. Uusi uudistusohjelma käynnistyi loppuvuonna 1964, kun niihin asennettiin AM-3M-500-moottorit ja ne muunnettiin 85-paikkaisiksi. Tällöin mallinimeksi tuli Tu-104D-85. Myös Tu-104B:t uudistettiin. Vuonna 1966 joistakin koneista tehtiin 104-paikkaisia ja seuraavan vuoden maaliskuussa jopa 115-paikkaisia. Näille koneille annettiin mallinimi Tu-104V-115. Niihin mahtui yli kaksi kertaa niin paljon matkustajia kuin alkuperäiseen Tu-104:ään.
Etäisyyden mittaus geodesiassa
Mekaaninen etäisyydenmittaus
Mitattaessa etäisyyttä mekaanisesti tulee seuraavat huomioida mittausta suoritettaessa:
Tupolev Tu-104
Käyttö
Tu-104 muodosti 1960- ja 1970-luvuilla Aeroflotin matkustajaliikenteen selkärangan Iljušin Il-18:n kanssa. Vuonna 1960 kolmasosa Neuvostoliiton lentomatkustajista lensi Tu-104:llä. Vuonna 1964 saatiin taas osoitus konetyypin kestävyydestä, kun ensimmäinen Aeroflotille toimitettu Tu-104 poistettiin käytöstä ja tarkastettiin mahdollisen metallin väsymisen ja muun kulumisen varalta. Vaikka Tu-104 suunniteltiin ennen Cometin ongelmien syyn selviämistä, mitään rakenteellisia heikkouksia ei löytynyt. Tu-104 pysyi Neuvostoliitossa laajassa käytössä aina 1970-luvun lopulle asti. Aeroflot poisti koneen käytöstään Moskovassa 17. maaliskuuta 1979 sattuneen onnettomuuden jälkeen. Se jäi kuitenkin vielä asevoimien käyttöön.
Etäisyyden mittaus geodesiassa
Mekaaninen etäisyydenmittaus
Mekaanisessa etäisyydenmittauksessa käytettävät menetelmät jaetaan porras- ja vinomittauksiin. Molemmat mittaustavat jaetaan myös likimääräiseen mittaustapaan sekä porrasmittaus tarkkaan ja vinomittaus trigonometriseen mittaustapaan.
Tupolev Tu-104
Käyttö
Tu-104:n käyttöhistoria päättyi 17. helmikuuta 1981, kun Neuvostoliiton laivaston Tu-104D syöksyi maahan lähellä Leningradia. Onnettomuudessa kuoli useita Tyynenmeren laivaston korkeita upseereja, ja sen jälkeen Tu-104 asetettiin lentokieltoon. 23 käyttövuoden aikana Tu-104-laivastolla kuljetettiin noin 100 miljoonaa matkustajaa, ja koneille kertyi yhteensä kaksi miljoonaa lentotuntia 600 000 lennolla. Viimeisen kerran Tu-104 nousi ilmaan 11. marraskuuta 1986, kun Murmanskin lentoasemalla seissyt CCCP-42322 korjattiin lentokuntoon ja lennettiin Uljanovskin ilmailumuseoon, jossa se yhä on näytteillä.
Etäisyyden mittaus geodesiassa
Optinen etäisyydenmittaus
Optinen etäisyydenmittaus on menetelmänä vanhentunut ainakin geodeettisessa käytössä. Menetelmässä mitataan erään kannan näennäinen pituus kulmamitassa, kun sen metrinen pituus on tiedossa (vrt. parallaksi).
Tupolev Tu-104
Onnettomuudet
pienoiskuva|ČSA:n Tu-104A:n (OK-MDE) hylky, joka on ollut [[Nikosian kansainvälinen lentoasema|Nikosian lentoaseman laidalla vuodesta 1973.]] Tu-104 on saanut mainetta onnettomuusherkkänä konetyyppinä. Jopa neuvostoliittolaislapset lauloivat 1970-luvulla Tu-104:ää pilkkaavaa laulua Chopinin Surumarssin sävelellä (Tu-104 on lentokoneista paras. Olisi kannattanut mennä junalla!). Rakennetuista 201 Tu-104:stä 37 menetettiin onnettomuuksissa, kaappauksissa ja alasampumisissa. Tämä vastaa 18 prosenttia valmistetuista koneista. Osuus on nykykoneisiin verrattuna suurehko, varsinkin kun otetaan huomioon, että lentokone poistettiin käytöstä vuonna 1981, mutta ensimmäisille suihkukoneille tyypillinen. Osaltaan lukuihin vaikuttaa myös se, että Tu-104 oli käytössä lähinnä Neuvostoliitossa, jossa olosuhteet olivat vaikeat ja infrastruktuuri usein puutteellista. Vertailun vuoksi saman aikakauden ja kokoluokan de Havilland Cometilla menetettyjen koneiden osuus on 22 prosenttia (112 valmistettu, 25 menetetty ) ja vuonna 1957 ensilentonsa lentäneellä, hieman suuremmalla Boeing 707:llä 20 prosenttia (858 valmistettu, 172 menetetty ).
Etäisyyden mittaus geodesiassa
Optinen etäisyydenmittaus
Optisen etäisyydenmittauksen kojeita voidaan ryhmitellä mittauksessa käytettävän kannan eli mekaanisen mitan mukaan. Kanta voi olla tähys- tai havaintopisteessä ja se voi olla pysty- tai vaakatasossa ja pituudeltaan joko mitattava suure tai vakiopituinen.
Geodeettisiin tarkoituksiin käytettäessä tarkoissa etäisyydenmittausmenetelmissä ja –laitteissa kanta on tähyspisteessä, kun puolestaan telemetrisissä erikoiskojeissa kanta on havaintopaikalla.
Tupolev Tu-104
Onnettomuudet
Alla olevaan avattavaan taulukkoon on listattu kaikki onnettomuudet, jotka ovat johtaneet koneen tuhoutumiseen tai hylkäämiseen.
Etäisyyden mittaus geodesiassa
Optinen etäisyydenmittaus
Stereoetäisyysmittari on optinen mittalaite.
Elektroninen etäisyydenmittaus
Sähköinen mittausvärähtely, joka etenee havaintopisteestä kohdepisteeseen ja takaisin, toimii perustana elektronisessa etäisyydenmittauksessa. Jotta sähköistä mittausvärähtelyä voitaisiin käyttää, tulee se yhdistää eli moduloida jollekin kantoaaltovärähtelylle. Kantoaaltovärähtelynä voivat toimia valo tai radioaallot.
Elektronisessa etäisyydenmittauksessa itse mittaaminen tapahtuu mittausvärähtelyä apuna käyttäen niin, että mitataan havaintopaikalta lähetetyn ja tähtäyspisteestä takaisin heijastuneen jatkuva-aaltoisen sähkövärähtelyn vaihe-ero tai vaihtoehtoisesti edestakaisin kulkeneen pulssin aikaero eli kulkuaika.
Elektronisia etäisyysmittareita voidaan jaotella kahteen pääryhmään kahdella eri perusteella. Ensimmäisen ryhmän mukaan elektroniset etäisyysmittarit jaetaan kantoaaltovärähtelyn mukaan radioteknillisiin ja elektro-optisiin etäisyysmittareihin, kun puolestaan mittausperiaatteen mukaan jaottelu tapahtuu vaihe-ero- ja pulssiaikaeromittauskojeisiin. Jaottelua voidaan tehdä myös käyttötarkoituksen ja käyttöominaisuuksien mukaan.
Inti Creates
Inti Creates on japanilainen vuonna 1996 perustettu videopelien kehittäjä ja julkaisija. Se tunnetaan parhaiten mm. useiden Mega Man -sarjaan kuuluvien pelien kehittäjänä. Inti Creates on kehittänyt yli 50 peliä, useille eri julkaisijoille Japanissa. Ensimmäinen peli, jonka yritys sekä kehitti että julkaisi täysin itsenäisesti, oli vuoden 2014 Azure Striker Gunvolt.
Inti Createsin kehittämiä pelejä
Tämä on epätäydellinen luettelo Inti Createsin kehittämistä peleistä, luettelossa ovat Japanin ulkopuolella julkaistut pelit.
Playmen
Playmen oli italialainen aikuisviihdelehti, jonka perusti vuonna 1967 Adelina Tattilo. Lehdestä tuli niin kuuluisa, että sitä nimitettiin Italian omaksi Playboy-lehdeksi.
Lehteä tehtiin vuoteen 2001 asti ja sitä julkaistiin kuukausittain, kussakin numerossa oli kuvia alastomista naisista. Mukana oli myös erilaisia artikkeleita muodista, urheilusta, kulutustavaroista ja vartaloista.
Martti Pohjalainen
Martti Kalevi Pohjalainen (8. tammikuuta 1935 Viipuri – 23. helmikuuta 2017 Espoo) oli suomalainen muusikko, joka sävelsi ja sanoitti mainos- ja iskelmämusiikkia. Hänet tunnetaan muun muassa Erkki Junkkarisen vuoden 1977 menestysiskelmästä ”Kappale kauneinta Suomea” ja Fazerin Sininen -suklaan musiikkiteemasta ”Sininen hetki”, alun perin Katri Helenan sinfoniaorkesterin säestyksellä esittämästä laulelmasta, jonka sanat alkavat ”Kun tää saapuu hetki sininen...”.
Päivätyönään Pohjalainen työskenteli mainostoimistossa, 20 vuotta Helsingin Taucherilla kunnes perusti oman toimiston. Hän sävelsi vuosina 1965–1995 kaikkiaan kolmisen sataa jingleä eli mainosmusiikkiteemaa. Hänet tunnettiin pianistina ja erityisen taitavana vibrafonistina, ja hän toimi myös esiintyvänä muusikkona useissa jazz- ja tanssimusiikkikokoonpanoissa, esimerkiksi jo 1950-luvulla Sacy Sandin yhtyeiden jäsenenä. Vuonna 1963 hän levytti vibrafonisolistina paljon radiosoittoa saaneet instrumentaalikappaleet ”Tiikerihai” ja ”Kiskojen rytmiä”. Pohjalaisen sävelmä ”Ruska”, esittäjänä Markku Aro, tuli kolmanneksi Suomen euroviisukarsinnassa 1976 ja laulu ”Pieni hymy”, esittäjänä Seija Simola, toiseksi vuoden 1978 interviisukarsinnassa.
Ahvenjärvi (Orivesi, Ristijärvi, itäinen)
Ahvenjärvi on Pirkanmaalla Orivedellä erämaassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,6 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee Eväjärven länsipuolella erämaassa sijaitsevalla Sammalsuon reunassa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Eväjärven valuma-alueeseen (35.723) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 159,3 metriä mpy. Lampeen on johdettu neljä suo-ojaa Sammalsuolta ja lisäksi pari lyhyttä metsäojaa. Sen suoraksi kaivettu laskuoja laskee pohjoisessa Kartiskajärveen.
Three strikes
Three strikes -laki on eräissä Yhdysvaltain osavaltioissa voimassa oleva käytäntö, jonka mukaan kolmannesta rikoksesta tuomitaan pitkään vankeusrangaistukseen. Lakimiesten keskuudessa lait tunnetaan nimellä "habitual offender laws".
Tällaiset lait muodostuivat suosituiksi 1990-luvun mittaan. Ensimmäisenä laki säädettiin Washingtonissa 1993 ja Kalifornia seurasi seuraavana vuonna. Yksityiskohdat vaihtelevat osavaltioittain. Osassa osavaltioita rikosten pitää olla väkivaltaisia, kun taas Kaliforniassa mistä tahansa kolmannesta rikoksesta saa pitkän tuomion, jos kaksi edellistä ovat vakavia tai väkivaltaisia.
Lakien kannattajien mukaan ne ovat vähentäneet rikoksia ja parantaneet turvallisuutta kun rikolliset saadaan telkien taa. Kaliforniassa vuonna 2000 kansanäänestyksessä hyväksyttiin lisäys, joka antoi vaihtoehdoksi huumevieroituksen, jos edelliset tuomiot olivat huumerikoksia.
Spike Jonze
Spike Jonze, (oik. Adam Spiegel; s. 22. lokakuuta 1969 Rockville, Maryland, Yhdysvallat) on Oscar-palkittu käsikirjoittaja, video- ja elokuvaohjaaja sekä -tuottaja. Hänet tunnetaan parhaiten elokuvistaan Being John Malkovich ja Adaptation. Minun versioni, jotka käsikirjoitti Charlie Kaufman. Hän myös tuotti Jackass-televisiosarjaa ja -elokuvan. Being John Malkovich eli Elämäni John Malkovichina (1999) oli hänen esikoisohjauksensa uudella taiteilijanimellä Spike Jonze.
Spike Jonze avioitui ohjaaja Sofia Coppolan kanssa 26. kesäkuuta 1999. Pari erosi vuoden 2003 lopulla, mutta Coppola ehti esiintyä Jonzen ohjaamassa The Chemical Brothersin musiikkivideossa Elektrobank.
Jonze on myös toimittanut lehtiä Dirt ja Grand Royal Magazine sekä kuvannut rullalautailuvideoita.
Vuonna 2014 hänet palkittiin parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscarilla ja parhaan käsikirjoituksen Golden Globella elokuvastaan Her.
Boris Jegorov
Boris Borisovitš Jegorov (27. marraskuuta 1937 Moskova – 12. syyskuuta 1994 Moskova) oli neuvostoliittolainen kosmonautti ja ensimmäinen avaruudessa ollut lääkäri.
Jegorovin isä oli ollut sydänkirurgi ja äiti silmälääkäri. Jegorov itse valmistui lääkäriksi vuonna 1961. Opintojensa aikana hän tutustui Juri Gagariniin.
Jegorov lensi Voshod 1 -avaruusaluksella vuonna 1964 yhdessä kahden muun kosmonautin kanssa.
Jegorov väitteli lääketieteestä ja erikoistui tasapainoaistiin. Hän oli kolmasti naimisissa ja sai kolme lasta. Hän kuoli vuonna 1994 sydänkohtaukseen.
Gene Handley
Eugene Louis "Gene" Handley (25. marraskuuta 1914 – 12. huhtikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän syntyi Kennettissä, Missourissa, ja opiskeli Bradleyn yliopistossa. Toinen baseballtähti, Lee Handley, oli hänen veljensä.
Handley pelasi MLB-tasolla vuosina 1946–1947. Hänen seuransa oli Philadelphia Athletics.
Kevättaskuruoho
Ulkonäkö ja koko
Kevättaskuruoho kasvaa 10-40 cm korkeaksi ja sen varsi on yleensä haaraton. Lehdet ovat ehytlaitaiset ja herttatyviset. Ne kasvavat ruusukkeena kasvin tyvellä ja kierteisesti varella. Kukat ovat pienet ja valkoiset, joskus hennon violetinsävyiset. Terälehtiä on neljä. Kukinta-aika on huhtikuusta kesäkuuhun. Kevättaskuruohon kukinto on aluksi paljon tiiviimpi kuin esimerkiksi peltotaskuruoholla, mutta kesän mittaan se venyy pituutta. Yksittäisten kukkien paikalle kasvaa alhaalta alkaen litteä, sydämenmuotoinen siemenkota, joka on terävästä päästään ohuella varrella kiinni kasvin varressa.
Kasvupaikka
Kevättaskuruoho kasvaa pientareilla, niityillä, pellonreunoilla ja nurmikoilla. Etelä- ja Keski-Euroopassa se kasvaa vuoristoissa.
Jim Allen
James ”Jim” Allen (7. lokakuuta 1926 Manchester, Englanti – 24. kesäkuuta 1999) oli englantilainen näytelmäkirjailija.
Manchesterista sosialistiksi
Vanhemmat Kity ja Jack Allen. James Allen syntyi Miles Plattingin kaupunginosassa Manchesterissa. Hänen perheensä olivat Irlannin katolilaisten jälkeläisiä. Sodan puhjetessa 1939, James Allen jätti koulun kesken ja meni tehtaalle töihin. Hän teki erilaisia töitä vuoteen 1944 asti, jolloin hänet kutsuttiin armeijan palvelukseen. Palvelus vei hänet Saksan alueelle. Hänet pidätettiin kerran päällekäynnistä, minkä jälkeen eräs hänen sellikavereistaan esitteli hänelle sosialismin ihanteita. Tämän jälkeen hänestä tuli vannoutunut sosialisti loppuelämäkseen. Hän ei kuitenkaan hyväksynyt missään vaiheessa stalinismia ja kieltäytyi olemassa missään tekemisissä Ison-Britannian kommunistisen puolueen kanssa (Communist Party of Great Britain). Sen sijasta hän liittyi Vallankumoukselliseen kommunistipuolueeseen (Revolutionary Communist Party) vuonna 1958.
Kirjailijan ura
Jim Allen aloitti kirjailijan uransa 1958 työskennellessään kaivoksessa. Hän oli mukana aloittamassa The Miner -lehteä, johon hän myös kirjoitti ja tämän takia hänen oli vaikea saada työtä enää kaivoksissa. Silloin Allen päätti ryhtyä kokopäiväiseksi kirjailijaksi. Hänen uransa lähti nousuun vuonna 1964, kun hän lähetti käsikirjoituksen Granada tv:lle, jolloin hänet palkattiin saippuaoopperan käsikirjoitustyöryhmään. Hän työskenteli Granadassa vuoteen 1967 asti. Tuona aikana hänen ensimmäinen pitkä näytelmänsä, Hard Word, esitettiin tv-draamana vuonna 1966 osana suosittua Wednesday Play -sarjaa, joka esitti joka viikko uuden televisionäytelmän BBC:llä. Hard Wordin ohjasi Ridley Scott. Seuraavana vuonna julkaistiin samassa sarjassa näytelmä The Lump, joka kertoi Liverpoolin satamatyöläisten lakosta sekä yhdestä satamatyöläisestä, joka siteerasi jatkuvasti Leniniä ja Jack Londonia.
Ken Loach
Wednesday Play -sarjan tuottaja Tony Garnett esitteli Allenin Ken Loachille, mikä aloitti heidän pitkän yhteistyönsä. Loachin ensimmäinen Allenin teksteihin perustuva ohjauksensa oli The Big Flame vuonna 1969. Kuusi vuotta myöhemmin 1975 Allen kirjoitti Loachin ohjattavaksi neliosaisen sarjan Days of Hope, joka käsitteli Britannian työväenliikkeen historiaa vuodesta 1918 vuoteen 1926. Allenin ja Loachin tunnetuimmaksi teokseksi syntyi vuonna 1987 Perdition, joka piti esittää Royal Court Theatressa, mutta näytelmän esitys peruttiin 36 tuntia ennen ensi-iltaa. Jim Allen kirjoitti käsikirjoituksen myös kolmeen Loachin ohjaamaan kokoillan elokuvaan: Hidden Agenda, Raining Stones ja Land and Freedom.
Getúlio Teixeira Guimarães
Getúlio Teixeira Guimarães (17. lokakuuta 1937 – 1. elokuuta 2020) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Jumalan Sanan seuran papiksi 4. elokuuta 1966 ja nimitettiin Ponta Grossan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Tabboran titulaaripiispaksi 20. joulukuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. maaliskuuta 1981. Pääkonsekraattorina toimi Carmine Rocco, jota avustivat Geraldo Claudio Luiz Micheletto Pellanda ja Joel Ivo Catapan.
Teixeira Guimarães sai 26. maaliskuuta 1984 nimityksen Cornélio Procópion hiippakunnan piispaksi.
Akhilleion (Joonia)
Akhilleion (, tai Achilleium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Akhilleionin tiedetään sijainneen jossakin päin Maiandros-joen (nyk. Menderes) laaksoa. Tämän perusteella se voidaan erottaa samannimisestä frurionista eli linnoituksesta, joka Stefanos Byzantionlaisen mukaan sijaitsi lähellä Smyrnaa.
Kryptozoologia
thumb|250px|Hugo Heikenwaelder, [[Loch Nessin hirviö, 1999.]] Kryptozoologia eli kryptoeläintiede eli näennäiseläintiede on näennäistiede, jonka tutkimuskohteita ovat eläimet, joista on erilaisia tarinoita ja silminnäkijähavaintoja, mutta ei tieteen kannalta luotettaviksi katsottavia todisteita.
Kryptidit
Kryptozoologiset eläimet eli kryptidit voidaan jakaa kolmeen ryhmään:
Kuuluisimpia kryptidejä ovat merihirviöt ja järvihirviöt, kuten Nessie, ja Mokele mbemben tapaiset tunnistamatonta lajia edustavat eläimet sekä lumimiehet, isojalat ja muut todellisiksi väitetyt kädelliset. Kryptozoologian harjoittajia eli kryptozoologeja kiinnostavat lähinnä suuret ja keskikokoiset eläimet.
Geneettinen koodi
Geneettinen koodi ilmoittaa, mitkä kolmen emäsparin jonot eli kodonit DNA- tai RNA-molekyylissä vastaavat proteiinisynteesissä mitäkin aminohappoa. Solun geenit ovat nukleotideista koostuvia DNA-säikeitä. Kun proteiinia valmistetaan, geenin DNA kopioidaan lähetti-RNA:ksi, jonka mukaan proteiini tuotetaan. Emäksiä on neljää erilaista. DNA:ssa ne ovat adeniini (A), tymiini (T), sytosiini (C) tai guaniini (G). Lähetti-RNA:ssa on tymiinin paikalla urasiili (U).
DNA:ssa tai RNA:ssa oleva kodoni eli kolmen emäksen jono vastaa aina yhtä aminohappoa tai ohjausmerkkiä. Esimerkiksi metioniinia vastaa RNA:ssa kodoni adeniini-urasiili-guaniini, joka merkitään lyhyemmin AUG. Näin ollen kodonissa voi olla kolme eri emästä, mutta neljää eri tyyppiä. Kolmesta neljäntyyppisestä emäksestä voidaan muodostaa 43 eli 64 erilaista kolmen emäksen jonoa. Koska aminohappoja on vain 20, montaa aminohappoa vastaa useita eri emäsyhdistelmiä eli kodonia. Lisäksi kodoneista kolme on lopetuskodoneita, jotka eivät vastaa mitään aminohappoa.
Nukleotidit, emäkset, RNA, DNA, kodoni ja antikodoni
thumb|right|220px|Guaniini G sopii sytosiiniin C. Näin ollen esimerkiksi CCC on kodonin GGG antikodoni.
Šota Arveladze
Ura
Ennen saapumistaan skotlantilaiseen Rangersiin 2001, Arveladze oli pelannut Dynamo Tbilisissä, Trabzonsporissa ja AFC Ajaxissa ollen kussakikin ainakin yhdellä kaudella paras maalintekijä. Kun hän edusti Trabzonsporia kaudella 1995–1996 hän oli Turkin Superliigan paras maalintekijä toisena ulkomaalaispelaajana Tarik Hodžićin jälkeen.
Geneettinen koodi
Nukleotidit, emäkset, RNA, DNA, kodoni ja antikodoni
Nukleotidiksi sanotaan emästä, jossa on mukana runko-osat eli fosforihappo ja sokeriosa, joka on DNA:ssa deoksiriboosi ja RNA:ssa riboosi. Emäksistä adeniini sekä guaniini ovat suuria puriineja ja tymiini, urasiili sekä sytosiini pieniä pyrimidiinejä. Nukleotidipareissa aina puriini ja pyrimidiini sitoutuvat toisiinsa tietyllä määrällä vetysidoksia. Guaniini ja sytosiini sitoutuvat toisiinsa kolmella vetysidoksella, kun taas adeniini ja tymiini tai adeniini ja urasiili sitoutuvat toisiinsa kahdella vetysidoksella. DNA:n ja RNA:n emäsparit sopivat toisiinsa kuin palapelin palat.
Šota Arveladze
Ura
Hän oli myös vakiopelaaja Georgian maajoukkueessa ja on tähän mennessä eniten maaottelumaaleja tehnyt georgialainen. Hän lopetti aktiiviuransa 22. toukokuuta 2008, kun hän ilmoitti liittyvänsä Alkmaarin valmennusryhmään.
Geneettinen koodi
Kodonien aminohappotaulukko
Lähes kaikkien organismien proteiinisynteesi noudattaa tätä niin kutsuttua standardia geneettistä koodia, mutta siitä on olemassa myös jotain harvinaisia poikkeuksia. Kooditaulukkoa luettaessa tulee tietää, onko taulukko koostettu DNA:n mallijuosteen, DNA:n koodaavan juosteen, lähetti-RNA:n juosteen vai siirtäjä-RNA:n tunnistuskohtien perusteella. DNA:n koodaavan juosteen emäsjärjestys vastaa lähetti-RNA:n emäsjärjestystä muuten, paitsi että lähetti-RNA:ssa on tymiinin kohdalla urasiili. Metioniinia vastaa DNA:ssa koodi TAC ja myös DNA:n toisessa juosteessa oleva antikodoni ATG. TAC kääntyy RNA:ssa muotoon AUG, jolloin siirtäjä-RNA:n tunnistuskohdassa on UAC.
Alla olevassa taulukossa on kuvattuna lähetti-RNA:ssa olevien kodonien perusteella polypeptidiketjuun tulevat aminohapot. Taulukossa olevat värit kuvaavat kuvaavat kunkin aminohapon ominaisuuksia seuraavasti: keltaisella pohjalla merkityt ovat poolittomia, vihreällä pohjalla merkityt poolisia, violetilla pohjalla merkityt emäksisiä ja punaisella pohjalla merkityt happamia. Kolme lopetuskodonia ovat valkoisella pohjalla. AUG-kodoni koodaa sekä metioniinia, että toimii translaation aloituskohtana eli proteiinisynteesi alkaa lähetti-RNA:n ensimmäisestä AUG-kodonista. Taulukosta haetaan aminohappoja valitsemalla ensin rivi sen mukaan, mikä emäs on kodonin ensimmäinen emäs, sitten sarake kodonin toisen emäksen mukaan ja lopuksi näin saadussa ruudussa olevista neljästä vaihtoehdosta se, jonka viimeinen emäs vastaa taulukosta haettavan kodonin viimeistä emästä.
Värit tarkoittavat aminohappojen tyyppejä
Aminohappojen kodonitaulukko (eli käänteinen taulukko)
Taulukossa on esitettynä 20 proteiineissa käytettyä aminohappoa sekä niitä koodaavat kodonit. Metioniinia koodaa vain yksi kodoni AUG, mutta joitain aminohappoja 5–6 erilaista kodonia. Taulukossa on lihavoitu saman aminohapon eri kodoneissa toistuvat emäkset.
Historia
Koodin selvittäminen alkoi vuonna 1961, kun Marshall Nirenberg ja Heinrich J. Matthaei totesivat, että kolmen urasiilin yhdistelmä vastaa fenyylialaniinia. Koodin kokonaisuudessaan sai selvitetyksi Har Gobind Khorana 1960-luvun lopulla.
Geneettisen koodin synty
thumb|right|Geneettinen koodi. Geneettisen koodin alkuperää ja historiaa ei tunneta, mutta tutkijoilla on silti joitain arvailuja geneettisen koodin historiasta. Monet biokemistit uskovat, että geneettisessä koodissa olisi ollut alkujaan vähemmän aminohappoja, mutta aminohappojen alkuperäistä määrää ja ilmestymisjärjestystä ei tiedetä. Esimerkiksi kahden emäksen kodoniin perustuva koodi olisi käynnistänyt aminohappojen synteesin ja aiheuttanut koodin laajenemisen. Ensimmäiset aminohapot olisivat saattaneet olla kemiallisesti stabiileimpia urasiilin ja guaniinin yhdistelmiä, jotka koodaavat proliinia, alaniinia, arginiinia ja lysiiniä.
Tiedetään, että aminohapot joita valmistetaan soluissa samankaltaisia valmistusketjuja pitkin, omaavat samantyyppisen kodonin. Lyhyillä RNA-pätkillä, aptameereilla ja oligonukleotideilla tehdyt tutkimukset viivaavat siihen, että tietyn tyyppiset lyhyet RNA:t reagoivat herkemmin tietyn tyyppisten aminohappojen kanssa. Näin ollen siirtäjä-RNA:ita olisivat edeltäneet lyhyet, toisenlaiset RNA-ketjut ennen siirtäjä-RNA:ta tuottavien entsyymien syntyä. Luonnonvalinta olisi minimoinut geneettisen koodin pituuden kolmeen suojaksi mutaatioita vastaan.
Jenan yliopistossa laadittu geneettisen koodin taulukko, joka perustuu emästen kemiallisiin ominaisuuksiin.
Keltaisella alueella geneettisen koodin kolmas kodoni ei vaikuta aminohappoon. Näin ollen esimerkiksi proliinia Pro koodaavat RNA:ssa emäsyhdistelmät CCC, CCU, CCA ja CCG. Tässä puriinit A, G on merkitty kodonitunnuksella 1, ja pyrimidiinit tunnuksella 0. Emäkset G ja A sitoutuvat kolmella vetysillala, emäkset C ja U kahdella vetysillalla. Näin esimerkiksi emäspari UU sitoutuu heikosti neljällä vetysillalla, ja emäspari CC vahvasti kuudelle vetysillalla.
Pinja (täsmennyssivu)
Pinja tarkoittaa seuraavia:
Roberto Augusto DaMatta
Roberto DaMatta (s. Niterói, 29. heinäkuuta 1936) on tunnettu brasilialainen antropologi. Hänen tutkimuksensa keskittyvät antropologiaan, sosiologiaan sekä valtiotieteeseen.
Fukui
Fukuin on Fukuin prefektuurin pääkaupunki Hokurikun tai Chūbun alueella Honshūn saarella Japanissa. Se sijaitsee prefektuurin pohjoisosassa Japaninmeren rannalla Biwa-järven pohjoispuolella. Fukuissa on 267 221 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 536,19 neliökilometriä. Fukui on valittu yhdeksi Japanin erityiskaupungeista.
Historia
Fukuin kaupunki sai nykyisen nimensä samaan aikaan kun se muodostettiin 1. huhtikuuta 1889, vaikka se on ollut tärkeä asuinkeskus jo ainakin 1000 vuotta aikaisemmin. Fukui toimi myös Echizenin provinssin pääkaupunkina Edo-kaudella (1603–1868).
Fukuin kaupunki tuhoutui liittoutuneiden pommituksissa vuonna 1945 ja uudestaan maanjäristyksessä vuonna 1948. Kaupunki kuitenkin elpyi ja otti symbolikseen feenikslinnun.
Liikenne
Fukuin suurin asema on Fukuin rautatieasema. Lähiliikennettä hoitaa JR West ja sen Hokuriku-päälinja ja Etsumi-Hoku-linja. Echizen-rautatiet palvelee Katsuyama Eiheiji -linjalla ja Mikuni Awara -linjalla. Fukui-rautatiet toimii Fukubu-linjalla.
Marmorisorsa
pienoiskuva|Marmaronetta angustirostris Marmorisorsa (Marmaronetta angustirostris) on pienikokoinen sorsalintujen (Anseriformes) lahkoon kuuluva lintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 39–42 senttimetriä ja siivenkärkien väli 63–70 cm. Marmorisorsa on hoikka, pienikokoinen sorsalintu, jolla on pitkät siivet ja pyrstö. Sen kapea ja tumma nokka muistuttaa naaras jouhisorsaan (Anas acuta) nokkaa. Pää suhteessa ruumiiseen vaikuttaa suurelta ja pitkältä niskatöyhdön takia. Silmänalue on tumma. Linnun puku on hiekanruskean vaalea, ja sitä täplittävät likaisenvalkoiset pallukat. Siiven alapinnat on vaaleat, mutta päälipuolen kyynärsulat ovat vaaleimmat ja linnun ollessa lennossa edestäpäin katsottuna siiventaipeessa näkyy kaksi vaaleaa täplää. Marmorisorsan sukupuolet ja ikäluokat ovat samannäköisiä, mutta koirailla saattaa olla täyteläisempi niska ja tummempi nokka, sekä nuorilla vaalea täplitys epäselvempää ja beigensävyistä.
Marmorisora on hiljainen, mutta soitimella naaras ääntelee kirkasta vihellystä ”vii-vih”.
Levinneisyys
Ennen vuotta 1991 lajin maailmanlaajuiseksi yksilömääräksi arvioitiin 34 000–40 000 lintua. Vaikka aineistoa on vähän, nykyiseksi yksilömääräksi on arvioitu 10 000–42 000 täysikasvuista lintua, ja kanta on vähenevä.
Nykyinen kanta on 3 000–5 000 lintua läntisellä Välimerellä, 1 000 lintua itäisellä Välimerellä, 5 000–15 000 lintua Lounais-Aasiassa ja 5 000 lintua Etelä-Aasiassa.
Talvehtimismäärät Iranissa ovat tippuneet vuosien 1985–1992 25 000–30 000 linnusta vuoden 1993 5 000 lintuun ja vuoden 1995 vain 3 700 lintuun. Arvioitu 3 000 linnun talvehtimispopulaatio vuonna 1997 ja 4 250 linnun määrä Tunisiassa näyttävät, että läntisen Välimeren populaatio on suurempi kuin aikaisemmin luultiin.
Marmorisorsan levinneisyys on hajanaista. Sitä esiintyy läntisellä Välimerellä Espanjassa, Marokossa, Algeriassa, Tunisiassa ja talvehtimisalueilla Pohjois-Afrikassa ja Saharan eteläpuolisen Afrikan länsiosissa. Itäisen Välimeren maista se esiintyy Turkissa, Israelissa, Jordaniassa, Syyriassa ja talvehtimisalueella Egyptin eteläpuolella. Lähi-idässä ja Etelä-Aasiassa se esiintyy Azerbaidžanissa, Armeniassa, Venäjällä, Turkmenistanissa, Uzbekistanissa, Tadžikistanissa, Kazakstanissa, Irakissa, Iranissa, Afganistanissa, Pakistanissa, Intiassa ja Kiinassa, sekä talvehtivana Iranissa, Pakistanissa ja Luoteis-Intiassa.
Laji on hävinnyt Kap Verdeltä, Kyprokselta ja Pohjois-Makedoniasta
Elinympäristö
Marmorisorsa pesii paikallisena reheväkasvuisissa, matalissa alankojärvissä.
Uhat
Yli 50 % marmorisorsalle sopivista elinympäristöistä on tuhoutunut 1900-luvulla. Ihmisen tekemät hydrologiset muutokset ovat vaikuttaneet vakavasti pesimäpaikoilla Tunisiassa, Turkissa, Marokossa ja Espanjassa.
Marmorisorsan kanta on vähentynyt nopeasti, koska sen talvehtimisalueita on tuhoutunut. Aineistoa on kuitenkin niukasti ja saattaa olla, että jotkut linnut ovat siirtyneet uusille talvehtimisalueille. Läntisen Välimeren alueelta on löytynyt lisää yksilöitä, mutta tämä johtuu todennäköisesti parantuneista tarkkailujärjestelmistä. Tämä populaatio on kärsinyt elinympäristöjen häviämisestä.
Lee Handley
thumb|Handley vuonna 1940 Lee Elmer Handley (13. heinäkuuta 1913 – 8. huhtikuuta 1970) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän vaikutti MLB-tasolla vuosina 1936–1947 seuroinaan Cincinnati Reds, Pittsburgh Pirates ja Philadelphia Phillies.
56-vuotiaana Pennsylvaniassa kuollut Lee Handley oli kollegansa Genen veli.
Jagiellonia Białystok
pienoiskuva|Jagiellonia Białystokin kotikenttä [[Stadion Miejski (Białystok)|Stadion Miejski.]] pienoiskuva|[[Polonia Varsova – Jagiellonia vuonna 2011.]] pienoiskuva|[[Ruch Chorzówin ja Jagiellonia Białystokin välinen ottelu 9. marraskuuta 2009.]] Jagiellonia Białystok on puolalainen jalkapalloseura Białystokin kaupungista. Se pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Ekstraklasassa.
Jagiellonia perustettiin alun perin vuonna 1920.
Entisiä pelaajia
pienoiskuva|100px|[[Tomasz Frankowski]] pienoiskuva|100px|Andrius Skerla
Alligny-en-Morvan
Alligny-en-Morvan on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 34 kilometriä Château-Chinon (Ville):n kaupungista koilliseen.