cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muotoilu
Teollinen muotoilu
Teollinen muotoilija kehittää tuoteideasta markkinoitavan kaupallisen tuotteen, jonka valmistus on mahdollista käytettävissä olevilla voimavaroilla. Muotoilijan rooli on koota kaikki eri päämäärät: taloudelliset, toiminnalliset ja tekniset vaatimukset, sekä markkinoiden vaatimukset hyödynnettäväksi tuotesuunnitelmaksi. Muotoilija voi pohtia lisäksi esimerkiksi valmistuskustannusten alentamista uudella muotoilulla, tuotteen käytettävyyden parantamista, tai ulkonäön kohentamista. Onnistunut muotoilu täyttää valmistajan kaupalliset, tuotannolliset ja logistiset vaatimukset, kuten myös käyttäjän tarpeet.
Työkalunaan teolliset muotoilijat käyttävät nykyisin digitaalisia kuvankäsittely- ja 3D-mallinnusohjelmia tietokoneilla 3D-suunnitteluohjelmistoja. Suunnitteluohjelmia muotoilukäyttöön on lukuisia, halvoista yksittäisistä työkaluista laajoihin kolmiulotteisiin, tuotteen toimintaa mallintaviin suunnittelutietojärjestelmiin.
Teollisuudessa toimivan teollisen muotoilijan työ on luonteeltaan enemmän ryhmätyötä kuin esimerkiksi taideteollisuudessa työskentelevien muotoilijoiden. Yleistyksenä voisi sanoa, että mitä monimutkaisempi tuote sitä isompi ryhmä erilaisia ammattilaisia sitä on työstämässä.
Suomalainen muotoilu
pienois|pysty|[[Jussipaita on perinteistä suomalaista käsityöhön pohjautuvaa vaatemuotoilua.]] Suomalainen muotoilu on maailmalla tunnettu käsite, joka pitkälti pohjautuu 1950-luvun muotoilijoiden, kuten Kaj Franckin, Saara Hopean, Timo Sarpanevan, Nanny Stillin tai Tapio Wirkkalan menestyneihin, laadukkaisiin tuotteisiin ja taide-esineisiin Milanon triennaaleissa. Tuolloin ”mestarimuotoilijat” olivat taitavia käsityöläisiä, jotka tunsivat materiaalien ominaisuudet ja käyttäytymisen omasta kokemuksestaan. Nykyisin tuotteet suunnitellaan tavallisesti tietokoneavusteisesti, osin virtuaalisesti 3D-mallinnusohjelmilla. Suomalainen muotoilu voidaan yhdistää myös pohjoismaiseen muotoiluun, joka on modernia, pelkistettyä tyyliä.
1970-luvun matalasuhdanteiden ja öljykriisin aikana suomalaisen muotoilun imago oli melko matalalla. 1980-luvulla Suomen Taideteollisuusyhdistys, nykyinen Design Forum Finland, järjesti Suomi muotoilee -näyttelyitä, joiden tavoitteena oli uudelleen nostaa suomalaisen muotoilun profiilia.
Helsinki oli vuonna 2012 maailman muotoilupääkaupunki.
Tunnettuja suomalaisia nykymuotoilijoita
Yrjö Kukkapuro (s. 1933), on suomalaisen funktionalismin edelläkävijöitä. Hänen ehkä tunnetuin työnsä on Karuselli-tuoli. Kukkapuro on saanut useita kansainvälisiä palkintoja, ja hänen Ateljee-nojatuolinsa on valittu New Yorkin Modernin taiteen museon kokoelmaan.
Pro Finlandia -palkittu Hannu Kähönen (s. 1948) on ollut pitkään merkittävä taustahahmo suomalaisen muotoilun kentällä ja kansainvälisesti tunnetuimpia suomalaisia nykymuotoilijoita. Vuosiksi 2006–2011 taiteilijaprofessoriksi nimetyn Kähösen muotoilusta tunnetuinta puolta edustaa HKL-Raitioliikenteen matalalattiaraitiovaunu.
Tunnettuja suomalaisia muotoilijoita ovat myös Stefan Lindfors (s. 1962) ja Compasso d’Oro -palkittu Harri Koskinen (s. 1970).
Mesityleeni
Mesityleeni eli 1,3,5-trimetyylibentseeni (C9H12) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena ja orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena. Mesityleeni on hemimelliteenin ja pseudokumeenin isomeeri.
Ominaisuudet
Mesityleeni on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä ja sillä on makeahko tuoksu. Aine on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee lukuisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Säteilytettäessä ultraviolettivalolla yhdiste fluoresoi vihreää valoa. Mesityleeni reagoi hyvin helposti elektrofiilien kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Yhdisteen metyyliryhmät voidaan hapettaa karboksyylihapporyhmiksi tai halogenoida ultraviolettivalon vaikutuksesta. Mesityleeni ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Yhdiste voi vaikuttaa keskushermostoon ja oireina voivat huimaus, uneliaisuus ja sekavuus. Tämän lisäksi aineelle altistuminen voi aiheuttaa yskää, kurkkukipua ja kemiallisen keuhkotulehduksen.
Valmistus ja käyttö
Mesityleeniä esiintyy maaöljyssä ja kivihiilitervassa. Näistä jalostetussa reformaatissa on osuus on noin 9 massaprosenttia. Sen eristäminen näistä on vaikeaa, minkä vuoksi sitä valmistetaan synteettisesti. Käytettyjä valmistustapoja ovat pseudokumeenin isomerointi, ksyleenin isomeerien disproportiointi alumiinikloridin toimiessa katalyyttinä tai kondensoimalla asetonia väkevän rikkihapon läsnä ollessa. Mesityleeniä voidaan käyttää liuottimena. Siitä myös valmistetaan muita kemikaaleja kuten mesitaldehydiä, trimesiinihappoa, mesidiiniä sekä väriaineina, räjähteinä ja hapettumisenestoaineena käytettäviä yhdisteitä.
Uusi testamentti
Uusi testamentti on kristinuskon ohjeellinen tekstikokoelma eli kaanon. Kristittyjen mukaan se on kaksiosaisen Raamatun jälkimmäinen osa ja jatkoa Vanhalle testamentille.
Uusi testamentti sisältää 27 kirjaa. Sen evankeliumeissa (koineekreikaksi euangelion, suomeksi ’ilosanoma’ tai ’hyvä sanoma’) keskitytään Jeesuksen opetuksiin, elämään, kuolemaan ja ylösnousemukseen. Evankeliumien lisäksi Uusi testamentti sisältää ensimmäisen kristillisen historiateoksen, kolmetoista apostoli Paavalin kirjoittamaa kirjettä, kahdeksan niin sanottua yleistä kirjettä sekä yhden apokalypsin eli ilmestyksen.
Uuden testamentin kirjat kirjoitettiin vuosina 50–150 koineekreikaksi. Ensimmäisinä kaanonin aseman saavuttivat Paavalin kirjeet ja neljä evankeliumia. Lopullisesti kaanon oli valmis neljänteen tai viidenteen vuosisataan mennessä. Uuden testamentin nykyisen kaanonin luetteli ensimmäisenä Athanasios Aleksandrialainen vuonna 367.
Rooman valta
Uuden testamentin juuret ovat juutalaisuudessa, minkä lisäksi vaikutteita on tullut kreikkalais-roomalaisesta kulttuurista. Rooman valtakunta oli jaettu eri hallintoalueisiin, joista Uuden testamentin tapahtumat sijoittuvat läheisesti Palestiinan alueeseen.
Hellenistinen kulttuuri
Rooman valtakunnan itäosissa vallitsi hellenistinen kulttuuri. Ajanlaskun alussa sen tuntomerkkejä olivat seuraavat:
Juutalainen yhteisö
Juutalaisuus oli levinnyt ympäri Välimeren maita Rooman valtakunnan myötä, ja uskonto oli muokkautunut monimuotoiseksi. Kuitenkin kaikkia yhdisti uskomus, että Jumala on tehnyt liiton Abrahamin ja sitä kautta Israelin kansan kanssa. Vastaavasti Mooseksen kautta saatiin laki, joka kertoo liiton solmimisesta ja sen ehdot. Juutalaisuus ei perinteisesti jaa asioita maallisiin ja uskonnollisiin, vaan kaikki elämän asiat ovat osa jumalanpalvelusta.
Jerusalemin temppelin tuhoutuminen pakotti keskittämään monimuotoisen juutalaisuuden yhtenäisempään muotoon. Ennen temppelin tuhoa Palestiinan juutalaisten joukossa oli viisi eri puoluetta tai ryhmää.
Suurin osa juutalaista ei sitoutunut mihinkään näistä ryhmistä. Palestiinan ulkopuolelle muuttaneita juutalaisia kutsuttiin hellenistijuutalaisiksi. He eivät puhuneet arameaa vaan koineekreikkaa, ja heidän Raamattunsa oli kreikankielinen Septuaginta.
Palestiina oli juutalaisen kulttuurin ydinaluetta, mutta Rooman valtakunnassa vallitseva hellenistinen kulttuuri vaikutti myös siellä. Jotkut juutalaiset sopeutuivat hellenismiin uskonnon sallimissa rajoissa, kun taas toiset vastustivat sitä ankarasti. Kristinusko suhtautui hellenismiin avoimemmin ja Uudessa testamentissa näkyy hellenististen filosofioiden vaikutus. Erityisesti uusplatonismi vaikutti toiselta ja kolmannelta vuosisadalta alkaen kristilliseen ajatteluun.
Synty
pienois|Rooman katakombin seinämaalaus 300-luvulta esittää [[Maria (Jeesuksen äiti)|Neitsyt Mariaa ja Jeesusta.]] Jeesuksen ja hänen seuraajiensa luoma uskonnollinen liike levisi nopeasti Välimeren maihin. Kodeissa kokoontuvia seurakuntia syntyi rannikoilla ja matkareittien varrella, ja myöhemmin ne järjestäytyivät yhteisöiksi. Kristinuskon keskeiset opinkappaleet muodostuivat ensimmäisen sadan vuoden aikana.
Uuden testamentin tekstien mukaan ensimmäiset kristityt pitivät itseään juutalaisina, jotka uskoivat Jeesuksen olevan Jumalan lähettämä Messias. Vähitellen kristinusko muodostui omaksi uskonnokseen. Kristityt alkoivat laatia omaa kirjallisuutta, jonka varhaisin laji oli kirje. Tunnetuin kirjeiden kirjoittaja oli apostoli Paavali. Hänen kirjeensä ovat ainoita ensimmäisen kristillisen sukupolven aikana syntyneitä tekstejä, jotka ovat säilyneet nykyaikaan asti.
Oppi Jeesuksesta koottiin vähitellen kirjalliseen muotoon erilaisiksi evankeliumeiksi. Kirjeiden ja evankeliumeiden lisäksi syntyi uskonnollisia tutkielmia ja saarnakirjallisuutta. Uuteen testamentin kaanoniin eli ohjeelliseen tekstikokoelmaan päässeistä kirjoituksista vanhimmat ovat Paavalin kirjeet 50-luvulta. Evankeliumit laadittiin 70–100-lukujen välissä ja myöhäisin kirja, Toinen Pietarin kirje, kirjoitettiin toisen vuosisadan puolivälissä.
Kaanonin muodostaminen
Varhaiset kristityt pitivät juutalaisten pyhiä kirjoituksia ohjeellisina. Kristityt käyttivät erityisesti heprealaisen Raamatun, Tanakin, kreikankielistä käännöstä Septuagintaa. Se kulki yksinkertaisesti nimellä ”kirjoitukset” (kreikaksi grammata) eli Raamattu. Vähitellen Tanakin rinnalle syntyi kristittyjen laatimia kirjoja. Toisella vuosisadalla näitä kirjoja ryhdyttiin kokoamaan nimen ”Uusi testamentti” alle, vaikkakaan tuolloin ei ollut yksimielisyyttä, mitkä kirjat hyväksyttiin ohjeellisiksi.
Varhaisissa seurakunnissa luettiin Tanakin – tai hieman laajemman Septuagintan – ohella myös tunnettujen kristittyjen opettajien kirjeitä ja kirjoja. Varhaiskristillisyys ei ollut yhtenäinen liike, ja eri tulkintojen kannattajien välillä oli ristiriitoja. Vasta toisella vuosisadalla kirkon linja haluttiin yhtenäistää, mihin antoi lisäpontta erityisesti ”harhaopettaja” Markion.
Uuden testamentin kaanon eli ohjeellisen tekstikokoelman rajat määriteltiin pääasiassa toisella ja kolmannella vuosisadalla. Tältä ajalta tietoa on niukasti ja hajanaisesti. Sen sijaan neljänneltä vuosisadalta löytyy kanonisointiin liittyvää pohdintaa merkittävästi. Kaanonin rajoista kirjoiteltiin kristittyjen parissa, ja se oli puheenaihe neljännen sekä viidennen vuosisadan eri kirkolliskokouksissa.
Koko tapahtumasarjaa ei tunneta tarkasti, mutta lopputuloksena kaanoniin valittiin 27 kirjaa. Tiettyjen kirjojen valinnoilla Uuteen testamenttiin oli todennäköisesti neljä syytä:
Ensimmäisinä kaanonin aseman saavuttivat Paavalin kirjeet ja neljä evankeliumia. Lopullisesti Uusi testamentti -tekstikokoelma oli valmis neljänteen tai viidenteen vuosisataan mennessä. Uuden testamentin kaanonin, sellaisena kuin se nykyisin tunnetaan, luetteli ensimmäisenä Aleksandrian piispa Athanasios Suuri kirkolleen osoitetussa kirjeessä vuonna 367.
Tämänkään jälkeen ei ollut täysin yhtenäistä kaanonia. Itäinen kirkko kyseenalaisti Ilmestyskirjan, ja läntinen kirkko vastaavasti epäröi Heprealaiskirjeen kanonisointia. Läntisen kirkon vastustuksen syynä oli kirjeen maininta siitä, ettei kasteen jälkeisiä syntejä voi saada enää anteeksi.
Kaanonin ulkopuolinen kirjallisuus
pienois|pysty|[[Diego Velázquez, Apostoli Tuomas, noin 1619–1620.]] Kaanonin ulkopuolelle jäi suuri määrä kirjallisuutta, jota luettiin ensimmäisinä vuosisatoina varhaiskristillisissä seurakunnissa. Kristinusko ei ollut yhtenäinen vielä ensimmäisten vuosisatojen aikana. Merkittäväksi uskonnolliseksi liikkeeksi nousi salattua tietoa korostanut gnostilaisuus, joka loi runsaasti kirjallisuutta toisen ja neljännen vuosisadan välillä. Kaanonin ulkopuolelle jääneitä eli apokryfisiä kirjoituksia on säilynyt vaihtelevasti. Joistakin tiedetään pelkkä nimi, toisista on löytynyt lyhyitä katkelmia, ja näiden lisäksi on olemassa kokonaisia käsikirjoituksia – vieläpä useita eri versioita.
Sanan alkuperä ja syntyhistoria
Evankeliumit ovat Jeesuksen opetuksista, teoista, kuolemasta ja tyhjän haudan löytymisestä kertovia kirjoja. Evankeliumikirjat koottiin jälkikäteen suullisen ja osittain kirjallisen perimätiedon pohjalta, ei silminnäkijöiden laatimina.
Markus aloittaa kirjansa sanalla evankeliumi, ilosanoma, tarkoittaen sillä Jeesuksesta julistamista, ei Jeesuksesta kertovia kirjoja. Myös Paavali kirjoitti tehtäväkseen julistaa evankeliumia, ilosanomaa, Jeesuksen kuolemasta ja ylösnousemuksesta. Vasta toisella ja kolmannella vuosisadalla Jeesuksesta kertovat kirjat vakiintuivat evankeliumeiksi.
Uuteen testamenttiin kuuluvat evankeliumit ovat:
Evankeliumit eivät itse nimeä kirjoittajiaan. Kirjoittajien nimet ovat peräisin toiselta vuosisadalta. Varhaisen kirkon usko Jeesuksen ylösnousemukseen muokkasi merkittävästi suullista perimätietoa.
Evankeliumien kirjoittajat, evankelistat, muokkasivat perimätietoa ja tulkitsivat sitä eteenpäin, mikä oli yleinen käytäntö antiikin maailmassa. Kirjoittajat eivät kopioineet lähteitä suoraan vaan tekivät niihin uskonnollisia tulkintoja. Teksteihin jääneitä aukkoja saatettiin paikata kirjoittajien omilla tarinoilla. Kirjoittajien tarkoituksena ei ollut laatia historiallista selostusta vaan kertoa ja julistaa sanomaa.
Keskinäiset suhteet ja lähteet
Kolmea ensimmäistä evankeliumia – Matteuksen, Markuksen ja Luukkaan evankeliumeita – kutsutaan synoptisiksi eli ”yhdessä katsoviksi” evankeliumeiksi. Niiden yhtäläisyydet ovat niin suuret, että niillä oletetaan olleen yhteisiä lähteitä ja niiden katsotaan lainanneen tekstiä toisiltaan. Sen sijaan Johanneksen evankeliumi eroaa näistä kolmesta ensimmäisestä evankeliumista merkittävästi.
Yleisimmän käsityksen mukaan Markuksen evankeliumi on vanhin, ja Matteus ja Luukas ovat käyttäneet sitä lähteenään. Tämän lisäksi Matteuksella ja Luukkaalla on tekstiä, jota ei löydy Markuksen evankeliumista. Tästä on päätelty, että heidän käytettävänään oli Markuksen evankeliumin lisäksi toinen yhteinen kirjallinen lähde, jota tutkijat kutsuvat Q-lähteeksi.
Näiden yhteisten lähteiden lisäksi Matteuksella ja Luukkaalla oli käytössään omaa erillistä erityisaineistoa. Esimerkiksi niin sanottu jouluevankeliumi perustuu pelkästään Luukkaan omaan lähteeseen. Erityisaineisto voi olla peräisin suullisesta tai kirjallisesta lähteestä, tai kirjoittaja on sepittänyt ne itse.
Johanneksen evankeliumi eroaa niin rakenteellisesti kuin tyylillisestikin synoptisista evankeliumeista. Johanneksen evankeliumin kirjoittaja oli omaleimainen ja itsenäinen uskonnollinen ajattelija. Yritettäessä muodostaa käsitystä historiallisesta Jeesuksesta synoptisia evankeliumeja on pidetty luotettavampina.
Markuksen evankeliumi
pienois|pysty|Kirjakuvitus vuodelta 1533 esittää leijonaa ja evankelistaa, luultavasti Markusta. Markuksen evankeliumi on evankeliumeista vanhin. Kirjoittajaa siinä ei mainita, ja kyseinen tieto on peräisin toiselta vuosisadalta. Kirkkoisä Eusebios lainasi pyhimys Papiaan kirjoitusta noin vuodelta 130, jossa hän sanoi Markuksen olleen Pietarin tulkki.
Evankeliumi ajoitetaan yleensä 60–70-lukujen taitteeseen. Teos on syntynyt Jerusalemin temppelin tuhon kynnyksellä vuonna 70 tai juuri sen jälkeen. Kirjoituspaikasta ei ole varmaa tietoa. Kiinnostus juutalaissotaan ja Jerusalemin temppeliin viittaisi Palestiinaan tai sen välittömään läheisyyteen. Toisaalta virheelliset tiedot maantieteessä ja juutalaisten tavoista sijoittavat evankeliumin Palestiinan ulkopuolelle. Monet ovat väittäneet kirjoituspaikaksi Roomaa, koska perimätieto on yhdistänyt kirjoittajan Pietariin.
Markuksen kieli on yksinkertaista puhekielistä kreikkaa. Markus on koonnut tietonsa suullisesta ja mahdollisesti kirjallisesta perimätiedosta. Markuksen evankeliumi on kanonisoiduista evankeliumeista lyhyin. Se ei kerro mitään Jeesuksen syntymästä ja lapsuudesta.
Markuksen evankeliumi jakautuu asiasisällöltään kolmeen osaan. Aluksi Jeesus opettaa ja tekee ihmetekoja. Tämän jälkeen Jeesus ja hänen oppilaansa eli opetuslapsensa keskustelevat ja ennustetaan Jeesuksen tulevat kärsimykset. Lopuksi kuvataan Jeesuksen viimeiset päivät ja tyhjän haudan löytyminen.
Muihin evankeliumeihin verrattuna Markuksella ei ole niin selkeää jäsentelyä kuin Matteuksella, niin selkeää ohjelmaa kuin Luukkaalla eikä niin vahvaa teologiaa kuin Johanneksella. Markuksen esitystapa on ”kansanomainen” ja sanoma on kohdistettu jo perustiedot tuntevalle lukijalle.
Matteuksen evankeliumi
pienois|pysty|vasen|800-luvun kuvitus esittää Pyhää Matteusta. Matteuksen evankeliumi toimi pitkään kirkon pääevankeliumina. Tähän oli monia syitä. Evankeliumissa käsitellään paljon seurakuntaan liittyviä asioita ja Jeesus esitellään seurakunnan opettajana. Ensimmäisinä vuosisatoina läntisessä kirkossa Rooman seurakunta haki itselleen johtavaa asemaa, ja Matteuksen evankeliumin kiinnostus apostoli Pietariin sopi tähän pyrkimykseen. Samaten Matteuksen evankeliumia pidettiin kirkkohistoriassa pitkään vanhimpana evankeliumina, kunnes nykytutkimukset ovat osoittaneet Markuksen evankeliumin vanhimmaksi.
Matteuksen evankeliumi ei mainitse kirjoittajaansa ja Matteuksen nimi liitettiin kirjaan toisella vuosisadalla. Tieto tuli kirkkoisä Eusebiokselta, joka lainasi pyhimys Papiaksen kirjoitusta. Lainauksen perusteella Matteuksen evankeliumia pidettiin silminnäkijän kertomuksena ja siten muita evankeliumeja vanhempana. Myöhempi tutkimus on paljastanut tämän uskomuksen virheelliseksi, sillä Matteuksen evankeliumin kirjoittaja on käyttänyt hyväkseen kirjallisia lähteitä, kuten Markuksen evankeliumia.
Evankeliumi on kirjoitettu noin 80– ja 100-lukujen välisenä aikana. Kirjoituspaikkana pidetään Syyriaa. Tätä tukevat yksittäiset maininnat evankeliumissa, vaikutus syyrialaiseen Didakhe-kirjaan sekä juutalaisuuden ja kristinuskon kuvaukset, jotka sopivat etenkin Antiokian seurakunnan tilanteeseen.
Matteuksen evankeliumi on kirjoitettu paremmalla kreikalla kuin Markuksen evankeliumi. Se on hyvin jäsennelty kokonaisuus, jota kehystävät Jeesuksen lapsuuskertomukset, vuorisaarna ja kuvaus hänen kuolemastaan ja ylösnousemuksestaan. Kirjoittajalla on juutalaiset juuret, joista hän ammentaa uutta ja vanhaa teologiaa.
Matteuksen evankeliumilla on historiallinen kehityskaari, josta voidaan päätellä Matteuksen seurakunnan tilanne. Aluksi evankeliumia, ”hyvää sanomaa”, julistetaan vain juutalaisille, mutta myöhemmin sanomaa ryhdytään julistamaan myös ei-juutalaisille, pakanoille. Matteus on lisännyt lähteenään käyttämänsä Markuksen tekstiin maininnan, jolla Jumalan valtakunta siirtyy juutalaisilta kaikille. Matteuksen seurakunnalle oli tärkeää tehdä lähetystyötä pakanoiden keskuudessa.
Luukkaan evankeliumi
pienois|pysty|1200-luvun miniatyyri esittää evankelista Luukasta. Luukkaan väitetään kirjoittaneen Luukkaan evankeliumin ja Apostolien teot. Kirjoittajan nimeä ei mainita missään vaiheessa, vaan kirjat liitettiin Luukkaaseen toisella vuosisadalla. Luukkaasta tiedetään varmasti vain, että hän oli yleissivistynyt historioitsija ja kirjailija.
Luukas tavoittelee historiankirjoittamisen tyyliä. Hän on tuntenut ainakin Markuksen evankeliumin ja Q-lähteen. Yleisen käsityksen mukaan Luukas lainaa Q-lähdettä tarkemmin kuin Matteus. Näiden lisäksi Luukas on käyttänyt omia lähteitään lähes puoleen kirjasta, josta osa on perimätietoa ja osa kirjoittajan omasta kynästä.
Johanneksen evankeliumi
Johanneksen evankeliumissa Jeesus kehottaa opetuslapsia rakastamaan toisiaan ja kutsuu erästä opetuslasta rakkaimmaksi. Kirkkoisä Irenaeus esitti toisella vuosisadalla, että Jeesuksen rakkain opetuslapsi oli Johannes, joka olisi myös kirjoittanut evankeliumin. Tämä käsitys eli pitkään kirkollisessa perinteessä, kunnes se hylättiin ongelmallisena.
Evankeliumissa rakkain opetuslapsi ja Johannes ovat kaksi eri henkilöä. Samaten Johanneksen evankeliumin kuva Jeesuksesta eroaa huomattavasti synoptisista evankeliumeista. Kirjoittaja ei ole ollut silminnäkijä, eikä muissa evankeliumeissa mainita Jeesuksella olleen rakkainta opetuslasta. Alkuperäisestä Johanneksen evankeliumista ei löydy mainintaa rakkaimmasta opetuslapsesta kirjoittajana, vaan se on liitetty myöhemmin viimeiseen, 21. lukuun.
Kirov (Kalugan alue)
Kirov on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Desnan sivujoen Bolvan varrella 160 kilometriä Kalugasta lounaaseen. Kaupunki on 41 995 asukkaan Kirovin piirin keskus. Kaupungissa asui valtaosa piirin väestöstä eli 31 888 henkeä (vuoden 2010 väestönlaskenta).
Uusi testamentti
Johanneksen evankeliumi
Johanneksen evankeliumin varhaisin käsikirjoitus on ajoitettu vuoteen 125, mutta teos oli syntynyt jonkin aikaa ennen sitä.
Kirov (Kalugan alue)
thumb|210px|left|Kaupungintalo thumb|210px|left|Rakennuskeramiikkaa valmistava tehdas
Uusi testamentti
Johanneksen evankeliumi
Johanneksen evankeliumin tyyli poikkeaa synoptisista evankeliumeista. Se sisältää pitkiä Jeesuksen opetuspuheita, jotka ovat paikoin vaikeaselkoisia. Johanneksen evankeliumi jaetaan karkeasti kahteen osaan. Luvuissa 1–12 (niin sanottu tunnustekojen kirja) Jeesus tekee ihmeitä ja pitää julkisia puheita. Luvuissa 13–21 (niin sanottu kirkkauden kirja) Jeesus valmistaa opetuslapset kohtaloonsa, hänet surmataan ja lopulta ilmestykset todistavat ylösnousemuksesta.
Johanneksen lähteet ovat vaikeampia tunnistaa kuin muiden evankeliumeiden. Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, tunsiko Johannes synoptiset evankeliumit vai ei. Johanneksen evankeliumi sisältää useita kerrostumia, sillä vanhempaa tekstiä on paikoin täydennetty ja laajennettu nuoremmalla tekstillä.
Kirov (Kalugan alue)
Historiaa ja nykypäivää
Sen ohi kulkee Vjazman ja Brjanskin välinen rautatie (Fajansovajan asema).
Uusi testamentti
Johanneksen evankeliumi
Johanneksen kirjoittaja elää vaihetta, jossa kristillinen liike etääntyy juutalaisista juuristaan. Tämä näkyy siinä, että evankeliumissa Jeesuksen esitetään katsovan juutalaisuutta ikään kuin ulkopuolelta. Jeesuksen kuuntelijat ja vastustajat kuvataan yleistävällä käsitteellä juutalainen. Huippunsa erottelu saavuttaa kohdassa, jossa Jeesus väittää, ettei Jumala ole juutalaisten Isä, koska he eivät usko Poikaan. Evankeliumin jyrkät lausunnot selittyvät Johanneksen seurakunnan tilanteesta, jossa irtaantuminen synagogasta on johtanut ristiriitoihin ja välirikkoon.
Johanneksen evankeliumin erityispiirteenä on jako hyvään ja pahaan tai oikeaan ja väärän. Tämä kahtiajako huipentuu ihmisten jakamiseen pimeyden vallassa oleviin ja Jumalan omiin. Myös uskon kohde on poikkeava. Synoptisissa evankeliumeissa usko kohdistuu Jumalaan ja Jeesuksen sanomaan, kun vastaavasti Johanneksen evankeliumissa uskon kohde on Jeesus itse.
Apostolien teot
pienois|pysty|vasen|[[Apostolien teot 15:22–24, Codex laudianus latinaksi ja kreikaksi.]] Luukas laati kaksiosaisen teoksen, joista Luukkaan evankeliumi kertoo Jeesuksesta ja Apostolien teot taas evankeliumin jälkeisestä ilosanoman levittämisestä. Luukas oli tuottelias kirjoittaja, ja yli neljännes Uuden testamentin teksteistä on hänen.
Jotkut liittivät Evankeliumin ja Apostolien tekojen kirjoittajan Luukakseen, joka mainitaan Paavalin kirjeissä. Paavalin kirjeissä mainittu Luukas oli ammatiltaan lääkäri. Sairauskuvauksien perusteella kirjoittaja tuskin oli lääkäri. Apostolien tekojen kirjoittajaa on pidetty Paavalin matkakumppanina, koska hän kirjoittaa ajoittain me-muodossa. Oletus matkakumppanuudesta ei kuitenkaan sovi yhteen kirjoitusten sisällön kanssa. Kirjoittaja katoaa ajoittain näyttämöltä ja jatkaa hän/he-muodossa. Kirjoittaja ei kerro mitään itsestään tai toimistaan matkakumppanina. Apostolien teoissa ei ole suoria merkkejä, että kirjoittaja olisi henkilökohtaisesti tuntenut Paavalin.
Luukas ratkaisee kristinuskon suhtautumisen juutalaiseen lakiin eri tavalla kuin Paavali. Tämä on vääristänyt Apostolien tekojen kuvaa Paavalista. Luukkaan mukaan Mooseksen laki velvoittaa edelleen juutalaiskristittyjä. Tämä ei sovi yhteen Paavalin kirjeiden sanoman kanssa. Luukas muokkasi kuvaa Paavalista teologisista ja julistuksellisista syistä. Luukas ihaili Paavalia ja loi kuvan silotellusta, itsevarmasta ja diplomaattisesta miehestä. Kuva eroaa Paavalin kirjeiden esittelemästä miehestä.
Paavalin kirjeet
pienois|pysty|[[Rembrandt, Paavali Tarsolainen, 1635.]] Apostoli Paavali oli ensimmäisen kristillisen sukupolven merkittävin uskonoppinut. Hän julisti evankeliumia ja perusti seurakuntia kolmen vuosikymmenen ajan Rooman valtakunnan itäosiin. Paavalin toiminnan keskuksia olivat Antiokia, Efesos ja Korintti. Hän piti yhteyttä perustamiinsa seurakuntiin kirjeitse ja työtovereiden välityksellä.
Paavalin kirjeet näyttivät suunnan kristinuskolle ja sen tulkinnalle. Hän otti etäisyyttä juutalaisiin tapoihin, joten myös pakanoiden oli helpompi kääntyä kristinuskoon. Paavalin kirjeitä kopioitiin ja leviteltiin laajalti. Antiikin maailman tyyliin tämä antoi monille kirjoittajille kimmokkeen laatia niin sanottuja pseudepigrafisia kirjeitä eli kirjoittaa omaa tekstiä kuuluisamman Paavalin nimissä.
Paavalin nimissä on laadittu 13 kirjettä, mutta yleisesti Paavalin aidoiksi kirjeiksi luetaan seitsemän tekstiä:
Paavalin kirjeet ovat syntyneet sanelemalla kirjurille. Ne eivät ole uskonnollisia tutkielmia, vaan vastauksia seurakunnan päivittäisiin asioihin. Kirjeiden rakenne noudattaa tiettyä kaavaa. Ensin Paavali mainitsee kirjoittajan tai kirjoittajien nimet ja sen jälkeen vastaanottajien nimet. Alkutervehdyksen jälkeen seuraa kiitosrukous. Runko-osassa kerrotaan varsinainen asia. Lopuksi Paavali kertoo matkasuunnitelmistaan ja lähettää terveisiä ystävilleen.
Paavalin elämänvaiheet
Paavali syntyi juutalaiseen perheeseen Vähän-Aasian Tarsoksessa. Hän liittyi farisealaisten puolueeseen ja siirtyi Jerusalemiin opiskelemaan juutalaista oppia. Paavali nousi merkittävään asemaan juutalaisten keskuudessa ja toimi kristillisten seurakuntien vainojen johtajana. Paavali oli Rooman kansalainen, puhui kreikkaa ja sai vaikutteita hellenistisestä kulttuurista.
Apostolien tekojen mukaan Paavali kohtasi ylösnousseen Jeesuksen matkalla Damaskokseen ja näkymä käännytti hänet kristinuskon vainoajasta sen julistajaksi. Noin kolme vuotta kääntymisen jälkeen Paavali muutti Antiokiaan, missä toimi pääasiassa ei-juutalaisista koostuva varhaiskristillinen seurakunta. Paavali toimi Antiokiassa 14 vuotta. Vuonna 48 Antiokian seurakunta lähetti Paavalin niin sanottuun Apostolien kokoukseen, jossa keskusteltiin siitä, tulisiko ei-juutalaisten kristittyjen noudattaa Mooseksen lakia. Paavalin kanta uskonnon levittämisestä pakanoiden keskuuteen voitti.
Pian Paavali joutui riitoihin Antiokiassa ja muutti puoleksitoista vuodeksi Korinttiin. Siellä Paavali kirjoitti Jeesuksen paluuseen liittyvän kirjeen tessalonikalaisille. Korintista hän siirtyi sen ajan alueelliseen keskukseen Efesokseen kolmeksi vuodeksi. Sieltä käsin Paavali neuvoi kirjeessään korinttilaisia seurakunnan elämään liittyvissä asioissa sekä selvitteli kiistojaan heidän kanssaan toisessa kirjeessä.
Efesoksen kaudelta on myös kirje galatalaisille, jossa Paavali perustelee, miksi kristityn ei tarvitse noudattaa Mooseksen lakia. Tämän jälkeen hän palasi Korinttiin ja viipyi siellä kolme kuukautta noin vuonna 56. Paavali suunnitteli matkaa Rooman kautta Hispaniaaan, josta hän kirjoitti kirjeessään Rooman seurakunnalle ja otti samalla kantaa seurakunnan ongelmiin.
Jerusalemiin saavuttuaan Paavali pidätettiin ja hänet kuljetettiin Roomaan. Paavali oli vankina Roomassa yli kahdeksan vuotta. Mahdollisesti siellä hän kirjoitti kirjeen filippiläisille ja kirjeen Filemonille. Perimätiedon mukaan Paavali ja apostoli Pietari teloitettiin samana vuonna. Tarkasta vuodesta ei ole varmuutta. Apostolien tekojen kertomus päättyy joko vuoteen 61 tai 62. Useimmiten Paavalin kuolinvuosi ajoitetaan keisari Neron vainoihin tai sen kynnykselle vuoteen 63 tai 64.
Paavalin koulukunnan kirjallisuus
Paavalin kuoleman jälkeen hänen perinteensä säilyi seurakunnissa ja hänen kirjeensä saivat jatkuvasti uusia lukijoita. Ajan kuluessa huomattiin, että Paavalin kirjeiden sisällöt eivät enää vastanneet seurakuntien uusiin ajankohtaisiin kysymyksiin. Paavalin kuoleman jälkeen seurakunnat olivat vakiinnuttaneet asemansa ja kristinusko oli etääntynyt yhä enemmän juutalaisista juuristaan.
Muuttuneet olosuhteet vaativat lisäopastusta, ja niinpä Paavalin nimissä laadittiin uusia teoksia. Tätä kirjallisuutta kutsutaan Paavalin koulukunnan kirjallisuudeksi eli deuteropaavalilaiseksi kirjallisuudeksi. Antiikin aikana toisen nimissä julkaiseminen eli pseudepigrafia oli täysin hyväksyttävää eikä se vaikuttanut tekstin arvovaltaan. Todennäköisesti lukijat usein tiesivät, että kyse ei ollut aidosta historiallisesta tekstistä. Sitä luettiin, mikäli tekstin kirjoittajaksi mainittiin arvovaltainen henkilö ja teksti oli vakuuttavaa.
Paavalin kirjeistä kuutta pidetään Paavalin koulukunnan kirjallisuutena. Suurin yksimielisyys vallitsee neljästä kirjeestä:
Loput kaksi kirjettä jakavat tutkijoita, ja ne jätetään yleensä syrjään Paavalin oppia tutkittaessa:
Kaikki Paavalin 13 kirjettä antavat ymmärtää olevansa itse Paavalin kirjoittamia. Tekstien jakaminen aitoihin ja Paavalin jälkeisiin on suoritettu vertaamalla oppia, kirjoittamistyyliä, kirjoittajan tilannetta ja seurakunnan tilannetta. Seitsemän aitoa kirjettä on tunnistettu samanlaisesta uskonopistaan sekä kirjeiden ja Paavalin elämänvaiheiden yhtäläisyydestä. Esimerkiksi pastoraalikirjeiden eli seurakuntaelämään ohjeistavien kirjeiden näkemys seurakunnan viroista viittaa ensimmäisen vuosisadan lopun tilanteeseen.
Muuta Uuden testamentin kirjallisuutta
Aineiston ulkopuolisista kirjeistä käytetään joskus nimitystä katoliset kirjeet. Nimi on harhaanjohtava, sillä osa kirjeistä on osoitettu vain yhdelle lukijakunnalle eikä koko kirkkokunnalle. Mikäli Heprealaiskirje luetaan Paavalin kirjeiden kokoelmaan, saadaan 14 Paavalin kirjettä ja 7 katolista kirjettä.
Heprealaiskirje on tunnettu kristologiastaan. Teoksen mukaan Vanha testamentti edusti ”vanhaa liittoa” Jumalan kanssa. Se jäi puutteelliseksi eikä lopullisesti vapauttanut ihmisiä synneistä. Sen sijaan Kristus on tullut ”uuden liiton” välittäjäksi kuolemansa kautta. Myöhempi kristillinen teologia on omaksunut heprealaiskirjeen ajatuksen. Heprealaiskirjeen päätyminen kaanoniin oli epävarmaa. Sen pelasti aikoinaan uskomus, että kirje oli Paavalin kirjoittama, vaikka tekstissä itsessään ei ole tällaista väitettä. Tämän jälkeen kirje hyväksyttiin yleisesti eri koodekseihin, mutta se jäi pois esimerkiksi 800-luvulle ajoitetusta Codex Boernerianuksesta.
Johanneksen ilmestyskirja on oma aineistonsa, ja se on Uuden testamentin ainoa apokalypsi eli ilmestyskirja. Teos on laadittu huolella ilmestysten sarjoista. Ilmestyskirjallisuudelle tyypilliseen tapaan sanoma on verhottu peitekielisiin näkyihin. Kirjallisuuslajiin kuuluu tietty hämäryys ja selittämättömyys. Johannes esiintyy teoksessa omalla nimellään. Ilmestyskirjan ja Johanneksen evankeliumin erot ovat niin suuret, että jo monet varhaiskristilliset kirkkoisät katsoivat ne eri kirjoittajien työksi. Teos on todennäköisesti syntynyt 90-luvulla Vähä-Aasiassa.
Varhaisimmat käsikirjoitukset
Yhtään alkuperäistä käsikirjoitusta ei ole säilynyt, vaan tekstit ovat moninkertaisia kopioita, joista nykypäivään asti on säilynyt noin 5 000 katkelmaa. Kokonaisen Uuden testamentin sisältävät kirjat ovat neljänneltä ja viidenneltä vuosisadalta, kuten Codex Vaticanus, Codex Sinaiticus, Codex Alexandrinus ja Codex Bezae Cantabrigensis.
Käsikirjoitukset poikkeavat monissa kohdin toisistaan. Syynä tähän ovat kopiokirjoittajien omat muokkaukset sekä inhimilliset virheet. Uuden suomalaisen luterilaisen kirkkoraamatun lukija huomaa kopioihin kohdistuvan tutkimuksen tuloksia siitä, että jotkut jakeet on laitettu sulkuihin.
Uusi testamentti suomeksi
Ensimmäisen painetun suomenkielisen Uuden testamentin julkaisi Mikael Agricola vuonna 1548 nimellä Se Wsi Testamenti. Kirja oli tarkoitettu papeille, jotta he voisivat tehdä työnsä suomen kielellä.
Pawłowiczki
Pawłowiczki (Gmina Pawłowiczki; ) on maalaiskunta Kędzierzyn-Koźlen piirikunnassa Puolassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 7 426. Kunnan keskus on Pawłowiczkin kylä.
Uusi testamentti
Uusi testamentti suomeksi
Uusin kirkkoraamatun käännös – johon sisältyy Uusi testamentti – on vuodelta 1992. Aikaisemmat käännökset ovat vuosilta 1938, 1776 ja 1642.
Pawłowiczki
Pawłowiczkin kunta luotiin 1975 yhdistämällä siihenastiset Pawłowiczkin ja Gościęcinin kunnat.
Kylät Pawłowiczkin kunnassa ovat Borzysławice, Chrósty, Dobieszów, Dobrosławice, Gościęcin, Grodzisko, Grudynia Mała, Grudynia Wielka, Jakubowice, Karchów, Kózki, Ligota Wielka, Maciowakrze, Milice, Mierzęcin, Naczęsławice, Ostrożnica, Pawłowiczki, Przedborowice, Radoszowy, Trawniki, Ucieszków sekä Urbanowice. Se rajautuu Baborówin, Głogówekin, Głubczycen, Polska Cerekiewin ja Reńska Wieśin kuntiin. Pawłowiczkin pinta-alasta noin 89 prosenttia on maatalousmaata ja noin viisi prosenttia metsää.
250px|vasen|pienoiskuva|Kunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa 50,6 prosenttia Pawłowiczkin asukkaista oli naispuolisia ja 49,4 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 15,9 prosenttia kunnan väestöstä, työikäiset 64,1 prosenttia ja eläkeikäiset 20 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,1 vuotta. Vuonna 2019 Pawłowiczkin kunnassa syntyi 56 lasta. Puolan vuoden 2011 väestönlaskennassa kunnan väestöstä 18,6 prosenttia oli saksalaisia.
Christina Pickles
pienoiskuva|Christina Pickles vuonna 1987. Christina Pickles (s. 17. helmikuuta 1935 Yorkshire) on brittiläissyntyinen näyttelijä. Nykyään hänellä on Yhdysvaltain kansalaisuus.
Picklesillä on ollut rooleja muun muassa televisiosarjoissa Frendit, Diagnoosi: Murha, Murhasta tuli totta, Guiding Light ja Sairaalan syke. Hän on esiintynyt myös elokuvissa, kuten William Shakespearen Romeo ja Julia ja The Wedding Singer.
Pickles on saanut uransa aikana kuusi Emmy-ehdokkuutta, joista viisi tuli roolista Sairaalan sykkeestä ja yksi Frendeistä. Hänellä on kaksi lasta, poika ja tytär.
SC Bastia
SC Bastia on vuonna 1905 perustettu ranskalainen jalkapalloseura Bastian kaupungista, Korsikan saarelta. Joukkueen suurimmat saavutukset ovat Ligue 2'n mestaruus 1968 ja Coupe de Francen mestaruus vuonna 1981.
Kaudella 2019/20 seura pelaa Ranskan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla.
Garifunan kieli
pienoiskuva|Puhuttua garifunaa Garifuna on garifunien puhuma kieli. Sitä puhuu äidinkielenään 195 800 ihmistä. Suurin osa heistä asuu Hondurasissa, Guatemalassa, Belizessa, Nicaraguassa ja Yhdysvaltain New Yorkissa. Kieli jakautuu kahteen murteeseen, itägarifunaan ja länsigarifunaan. Itägarifuna eroaa länsigarifunasta siten, että siinä kirjain "r" jätetään puheessa pois ja sanoja lyhennellään enemmän.
Yksikielisten puhujien määrä on hyvin vähäinen ja joissain pienemmissä kylissä on käynnissä kielisiirtymä kohti espanjaa huolimatta siitä, että asenteet kieltä kohtaan ovat pääsääntöisesti positiiviset. Kielessä on joitain vaikutteita afrikkalaisista kielistä, jotka ovat tulleet afrikkalaisten orjien ja näiden jälkeläisten mukana.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu käännettiin garifunaksi vuonna 2001.
Konsonantit
Lähde:
Vokaalit
Lähde:
Kielioppi ja sanasto
Garifunan kielessä esiintyy diaglossia miesten ja naisten välillä. Tämän havaitsi jo 1600-luvun puolessa välissä kieltä tutkinut fransiskaanimunkki Raymond Breton, joka aluksi epäili tämän vain johtuvan naisten käyttämistä lainasanoista, jotka ovat peräisin karibilaisista kielistä. Garifunien kansantarujen mukaan eroa selittää se, että naiset ovat karibilaisten jälkeläisiä, jotka ovat tulleet Ranskan Guayanasta ja Brasiliasta.
Ҙ
Ҙ on kyrillinen kirjain. Se on baškiirin aakkosten seitsemäs kirjain. Kirjaimen pohjana on kyrillinen з, johon on lisätty alapidennys.
Ääntäminen
Ҙ ääntyy baškiirissa soinnillisena dentaalisena frikatiivina //.
Oyn kieli
Oy on austroaasialainen kieli, jolla on noin 15 000 puhujaa Laosissa. Suurin osa kielen puhujista asuu Attapun provinssissa. Kieli jakautuu kuuteen murteeseen.
1929 Kollaa
1929 Kollaa on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1939 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty talvisodan taistelupaikan mukaan. Samantyyppisen nimen on saanut myös toinen asteroidi, 1928 Summa, joka on niin ikään Väisälän löytö. Sota-aiheisten nimien valintaan on vaikuttanut se, että Väisälän assistenttina toiminut Rafael Suvanto kuoli Summan taisteluissa.
Paul Pelliot
thumb|right|Paul Pelliot tutkimassa kirjoituskääröjä [[Mogao-luolat|Mogao-luolilla.]] Paul Pelliot (28. toukokuuta 1878 – 26. lokakuuta 1945) oli ranskalainen sinologi ja Keski-Aasian tutkimusmatkailija. Hän teki vain yhden tutkimusretken Keski-Aasiaan.
Pelliot työskenteli Hanoissa ranskalaisessa Itä-Aasian tutkimusinstituutissa École française d'Extrême-Orient'ssa, josta hänet lähetettiin vuonna 1900 Pekingiin etsimään instituutille kiinankielisiä kirjoja. Siellä hän joutui boksarikapinan keskelle ja jäi loukkuun kaupungin piiritykseen. Pelliot teki kaksi retkeä vihollisen maaperälle, toisella kertaa kaapatakseen vihollislipun ja toisella kertaa tuodakseen tuoreita hedelmiä piiritysrenkaan sisään. Hän sai urheudesta Kunnialegioonan jäsenyyden. 22-vuotiaana Pelliot palasi Hanoihin, jossa hänestä tuli Écolen kiinan kielen professori.
Tutkimusretki
Pelliotin retkikunta lähti Pariisista 17. kesäkuuta 1906. Seurue matkusti rautateitse Moskovan ja Taškentin kautta Kiinan Turkestaniin. Ryhmä saapui Kašgariin elokuun lopussa ja asui venäläisen kenraalikonsulin luona. Matkalla Taškentista Kašgariin oli mukana myös C. G. E. Mannerheim Venäjän lähettämänä tiedustelutehtävissä. Myöhemmin Mannerheimin ja Pelliotin välit kiristyivät ja Mannerheim erosi Pelliotin retkikunnasta.
Retken päätepiste oli Dunhuang. Siellä Pelliot pääsi Mogao-luoliin apotti Wangin salaiseen kirjastoon, joka sisälsi valtavan kokoelman vuosien 406–1002 väliin ajoitettuja tekstejä. Kuten jurttien tapauksessa, on tässäkin uskottu, että Pelliotia auttoi sujuva kiinan taito. Tutkittuaan tekstejä kolme viikkoa, Pelliot suostutteli Wangin myymään hänelle kokoelman tärkeimmiksi katsomiaan. Wang halusi jatkaa luostarin kunnostusta ja suostui myymään tekstit halpaan hintaan. Vaikka Pelliotin kokoelma oli huomattavasti suppeampi kuin kirjaston alun perin keksineen Aurel Steinin aiemmin viemä, se osoittautui tieteellisesti arvokkaammaksi. Stein ei osannut kiinaa ja valitsi kääröt summittain, jolloin mukaan tuli useita vähempiarvoisia ja kaksoiskappaleita, kun taas Pelliot pystyi asiantuntijana valikoimaan vain arvokkaimmat.
Pelliot palasi Pariisiin lokakuussa 1909 ja joutui epäsuosioon. Häntä syytettiin julkisten rahojen tuhlaamisesta ja muinaisten tekstien väärentämisestä. Aurel Stein vapautti lopulta Pelliotin syytteistä kertomalla vuonna 1912 ilmestyneessä kirjassaan jättäneensä tekstejä kirjastoon. Pelliot palveli Ranskan sotilasattaseana Pekingissä ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän kuoli syöpään 1945.
Organ Free
pienoiskuva|Ogan Free levynkansi, suunnittelijana Mikko "Vilunki" Viljakainen Organ Free on urkuri Kalle Salosen, trumpetisti Antero Prihan ja rumpali Hannu Pikkaraisen vapaan ilmaisun yhtye.
Improvisointia painottava free jazz-yhtye Organ Free kertoo säveltävänsä musiikkinsa tässä hetkessä. Yhtye on esiintynyt klubeilla ja festivaaleilla mm. Pietarissa, Helsingissä ja Tukholmassa. Urkuri Kalle Salonen soittaa Hammond-urkujen lisäksi efektoitua Nord syntetisaattoria. Priha soittaa trumpetin ja efekti-pedaalien lisäksi etnisiä puuhuiluja. Pikkarainen rytmittää improvisaatioita mm New Orleansista, sekä jazz,- ja funk-musiikista löytyvin keinoin.
Yhtyeen esikuvina ovat muun muassa Peter Brötzman, Paal Nielsen Love, Ken Vandermark, Mats Gustavsson ja Evan Parker.
Filippiinien ilmavoimien C-130-onnettomuus
Filippiinien ilmavoimien Lockheed C-130 Hercules syöksyi maahan 4. heinäkuuta 2021 Sulussa Filippiineillä. Törmäyksessä kuoli ainakin 45 henkilöä, joista 42 lentokoneen törmäyksessä ja kolme putoamispaikalla.
Lentokone
pienoiskuva|Onnettomuuskone 15. tammikuuta 2021, kun lentokone luovutettiin Yhdysvaltain ilmavoimilta Filippiinien ilmavoimille
Onnettomuuten joutunut lentokone oli Lockheed C-130H Hercules, jonka rekisteritunnus oli 5125. Se oli entinen Yhdysvaltain ilmavoimien lentokone, jonka Filippiinien ilmavoimat osti Yhdysvalloilta tammikuussa 2021.
Onnettomuus
Filippiinien ilmavoimien C-130 lähti Villamorin lentotukikohdalta Pasaysta, josta se suuntasi Lumbian lentokentälle, joka sijaitsee lähellä Cagayan de Oron kaupunkia. Lentokone kuljetti henkilöstöä Suluun. Kello 11.30 paikallista aikaa lentokone yritti laskeutua Jolon lentokentälle. Kone suistui kiitotieltä, törmäsi louhokseen harvaan asutun Patikulin kaupungin läheisydessä ja syttyi tuleen törmäyksen yhteydessä.
Törmäyksen aikana lentokoneessa oli 92 henkeä, johon kuului 3 lentäjää, 5 muuta miehistön jäsentä ja 84 Filippiinien armeijan henkilöstöä. Ainakin 42 matkustajaa ja 3 siviiliä maassa kuoli. Loukkaantuneita oli 49.
Eräsjärvi
Eräsjärvi on Pirkanmaalla Oriveden Torkkelissa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 35 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 650 metriä leveä. Se on laajan C-kirjaimen muotoinen järvi, jossa sen eteläosa muodostuu kapeasta lahtimaisesta järvenosasta. Eteläosan lahtea kutsutaan nimellä Taipaleenlahti ja C-kirjaimen toista sakaraa Lepolahdeksi. Järvi on muodostunut mäkisessä maastossa mäkien välisiin laaksoihin. Lounaispuolen kalliomäki Kotimäki kohoaa 30 metriä vedenpintaa korkeammalle ja myös samankorkuinen pohjoisrannan Kukkulanvuori näkyy järvelle. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 4,4 kilometriä ja sen länsi- ja etelärannat ovat peltomaata ja muut rannat metsämaata. Sen lähiympäristössä sijaitsee viisi maatilaa ja sen rannoille on rakennettu alle 10 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet valtatieltä 9.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 96,1 metriä mpy. Siihen on johdettu muutama pelto- ja metsäoja. Pohjoisen Liinalampi laskee järveen, samoin tekevät Kolu ja Rummakko. Järven laskuoja Jokioja lähtee Taipaleenlahdesta kaakkoon päin virraten Vähäjärven läpi ja laskien Koljonselän Eräslahteen.
Historiaa
Vuosien 1957–1986 peruskartoissa ei ole tapahtunut suuria muutoksia peltoviljelyssä tai rakennuskannassa. Vuoden 1977 kartassa näkyy metsien ojituksessa tehty kaivutyö, joka ei sen jälkeen enää jatkunut.
Veijo Hietala
Veijo Aulis Hietala (s. 4. lokakuuta 1950 Keitele) on Turun yliopiston mediatutkimuksen lehtori ja emeritus vuodesta 2018 alkaen. Hän on julkaissut useita kirjoja elokuvasta, televisiosta ja populaarikulttuurista.
Tohtoriksi Hietala väitteli elokuvan katsojateorioista vuonna 1990 otsikolla Situating the Subject in Film Theory: Meaning and Spectatorship in Cinema.
Populaarikulttuurissa
Television animaatiosarjassa Pasila on esiintynyt sivuhahmo Veijo Hietala, joka ulkonäöltään muistuttaa todellista Veijo Hietalaa. Myös sketsisarja Vintiöissä Hietalaa on parodioitu Veijo Hietala Show -nimisissä sketseissä.
Malatit
Malatit (Aganosma) on oleanterikasvien (Apocynaceae) heimoon kuuluva suku.
Tuntomerkit
Malatit ovat maitiaisnesteellisiä liaaneja eli puuvartisia köynnöksiä. Niiden lehdet ovat vastakkain, ja lehtiparia yhdistää selvä varren poikki kulkeva juova. Kukinto on varren haaran päässä tai lehtihangassa sijaitseva huiskilomainen viuhko, ja siinä on kookkaita kukkia, joiden suojina on verhiömäisiä tukilehtiä. Verhiö on syväliuskainen, ja sen sisäpinnan tyvellä on vähintään viisi rauhasta; verholehdet ovat tavallisesti teriötorvea pidempiä. Teriö on valkoinen ja laakea, tyviputki pitkä ja lieriömäinen, tyvestään laajeneva. Heteet kiinnittyvät teriöputken alakolmannekseen, ja ponnet ovat nuolimaisia ja vartalon päähän tarttuvia. Kukassa on myös rengasmainen tai putkimainen kehrä eli diskus, joka liuskaisena tai hammaslaitaisena ympäröi sikiäintä. Se koostuu kahdesta erillisestä emistä, joissa on paljon siemenaiheita. Vartalo on lyhyt, sen kärki kartiomainen ja halkoinen. Hedelmä on tuppilo, jossa on litteitä siemeniä, jotka ovat aluksi karvaisia.
Levinneisyys
Malatit kasvavat trooppisessa ja subtrooppisessa Aasiassa.
Luokittelu
Malatien suvussa on noin 12 lajia.
Lajeja:
James J. Archer
thumb|James J. Archer James Jay Archer (19. joulukuuta 1817 – 24. lokakuuta 1864) oli lakimies, Yhdysvaltain armeijan sotilas Meksikon–Yhdysvaltain sodassa ja konfederaation kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Archerista tuli Gettysburgin taistelussa ensimmäinen Robert E. Leen komentaman Pohjois-Virginian armeijan kenraali, joka jäi vangikisi sisällissodassa.
Lapsuus ja nuoruus
Archer syntyi Bel Airissa Marylandissa John ja Ann Stump Archerille rikkaaseen sotilasperheeseen. Hän valmistui Princetonista vuonna 1835 ja jatkoi opintojaan Bacone Collegessa Georgetownissa Kentuckyssa. Princetonissa Acher sai siron ulkomuotonsa seurauksena lempinimen ”Sally”.
Archer opiskeli lakia Marylandin yliopistossa, läpäisi loppukokeen ja aloitti työt asianajajana. Meksikon–Yhdysvaltain sodan sytyttyä hän liittyi armeijaan vapaaehtoisena kapteenina, osallistui lukuisiin taisteluihin, mainittiin urheudestaan Chapultepecissa ja ylennettiin väliaikaiseksi majuriksi.
Archer muutti Texasiin vuonna 1848 ja haavoittui siellä kaksintaistelussa Andrew Porteron kanssa. Hän kävi myös toisen kaksintaistelun Thomas J. Jacksonin kanssa. Palattuaan Marylandiin Archer jatkoi työtä asianajajana, mutta päätti vuonna 1855 liittyä kapteenina 9. USA:n jalkaväkeen. Hänen palvelupaikkansa oli Yhdysvaltojen lounaisella Tyynenmeren rannikolla.