cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jäänmurtaja Otso
Murtajan vaiheita
Otson päällikkö Raimo Rintala valitteli, että Otsoon rakennettiin hyttitilatkin vain yhtä radiosähköttäjää varten, sillä Otson henkilökunta asui yhden hengen hyteissä. Työtaistelun päättäneen neuvottelutuloksen mukaan Otsolla oli vuoden ajan kaksi radiosähköttäjää.
Uutuutena Otsossa oli se, että koko päällystö ruokailee samassa päällystön messissä; myös päällikkö ja konepäällikkö. Edellinen radikaali uudistus oli pöytiintarjoilun lopettaminen jäänmurtajilla vuonna 1973.
Vuonna 2015 kerrottiin, että Otso muutetaan monikäyttöiseksi alukseksi Rauman telakalla. Sen on tarkoitus toimia kesällä arktisilla alueilla ja talvella kotimaassa.
Koneisto
Otsossa on neljä Vaasassa valmistettua Wärtsilä 16V32 -dieselmoottoria, joiden yhteisteho on 21 836 kilowattia. V-muotoisten 16-sylinteristen moottorien sylinterien halkaisija on 320 ja iskun pituus 350 millimetriä. Jokainen moottori pyörittää omaa 6 000 voltin ja 50 hertsin vaihtovirtageneraattoria, kukin teholtaan 6 032 kilowattia. Kahta peräpotkuria pyörittää oma potkurimoottori, joiden akseliteho on 2 × 7 500 kW eli yhteensä 15 megawattia. Keulapotkurien sijasta alustyypissä on ilmahuuhtelu, minkä vuoksi merimiehet antoivatkin sille nopeasti lempinimen "Perämeren ilmapulputtaja".
Otson koneisto muistuttaa voimalaa, sillä päägeneraattorien tuottamaa sähkövirtaa käyttävät potkurimoottorien ohella muutkin laitteet, kuten hinausvintturi, kallistelujärjestelmä ja tanskalaisen HV-Turbon valmistamat ilmahuuhtelukompressorit. Ilmahuuhtelu käyttää tehosta 1 900 kilowattia. Tällä tavoin mahdollisimman paljon sähköstä tuotetaan käyttämällä halpaa raskasta polttoöljyä.
Raskaan polttoöljyn säiliöt ovat keskilaivassa mahdollisimman kaukana laidoituksesta. Näin pienennetään öljyvuotojen riskiä, jos laiva saisi onnettomuudessa repeämiä. Otson tankkeihin mahtuu 1 500 m³ raskasta polttoöljyä, 340 m³ dieselöljyä ja 630 m³ painolastivettä laivan kallistelua varten.
Frendit (3. tuotantokausi)
Televisiosarjan '''Frendit 3. tuotantokausi''' esitettiin vuosina 1996–1997.
Pelkkää fantasiaa
{{Jaksokuvaus | väri1 = (tähän "Jakson tiedot" -otsikon taustaväri) | väri2 = (tähän juonikuvauksen taustaväri) | kuva = | jaksonumero = 1 | tuotantokoodi = | ensiesitys suomessa = | ensiesitys yhdysvalloissa = 19. syyskuuta 1996 | käsikirjoittaja = Michael Curtis & Gregory S. Malins | ohjaaja = Gail Mancuso | juonikuvaus = Monica yrittää päästä yli erostaan Richardin kanssa. Hän ei ole nukkunut kolmeen päivään, koska on viettänyt aikansa itkien. Phoebe yrittää auttaa häntä rentoutumaan, muttei onnistu. Saatuaan postimyynnistä Richardin tilaamat Yhdysvaltain sisällissodasta kertovat filmit, hän masentuu entisestään. Lopulta hänen isänsä tulee katsomaan Monican vointia ja kertoo tälle, että Richardkin on todella maassa heidän eronsa vuoksi. Tämä saa Monican rentoutumaan ja hän nukahtaa.
Ross kertoo Rachelille yhden seksuaallisista fantasioistaan Jedin paluu elokuvasta - kohdasta, jossa prinsessa Leialla on kultaiset bikinit. Rachel kuitenkin kertoo tämän eteenpäin Phoebelle ja Monicalle, mikä pahoittaa Rossin mielen. Rachel kuitenkin kertoo tälle, että tytöt jakavat kaikki salaisuudet keskenään ja että se on todella mukavaa. Ross yrittää keskustella Chandlerin kanssa, mutta keskustelu loppuu Chandlerin kertoessa, että näkee joskus äitinsä kasvot rakastellessaan naisen kanssa.
Joey on harmissaan, että Chandler on taas yhdessä Janicen kanssa eikä aio erota tästä tällä kertaa. Janice päättää saada Joeyn pitämään itsestään ja he viettävät yhdessä päivän. Päivän päätteeksi Joey ei vieläkään pidä Janicesta, mutta oppii sietämään tätä Chandlerin vuoksi. Jakson lopussa Rachel lainaa samanlaiset kultaiset bikinit kuin prinsessa Leialla täyttääkseen Rossin fantasiat, mutta Chandlerin takia Ross ei pysty olemaan kuvittelematta äitiään ja tunnelma menee pilalle.
Sivuhahmot
}}
Phoeben pikkuveli
{{Jaksokuvaus | väri1 = (tähän "Jakson tiedot" -otsikon taustaväri) | väri2 = (tähän juonikuvauksen taustaväri) | kuva = | jaksonumero = 5 | tuotantokoodi = | ensiesitys suomessa = | ensiesitys yhdysvalloissa = 17. lokakuuta 1996 | käsikirjoittaja = Shana Goldberg-Meehan & Scott Silveri | ohjaaja = Steve Zuckerman | juonikuvaus = Joey päättää rakentaa paikan posteille. Hän kuitenkin kehittelee ideaansa ja alkaa rakentaa viihdekeskusta. Tämä ei kuitenkaan suju ongelmitta, sillä hän vahingossa sahaa Chandlerin oven kahtia, melkein poraa Chandlerin päätä ja lopettaa työt kesken alkaessaan uusia Monican kylpyhuoneen kaakeleita. Viihdekeskuksen viimein valmistuttua, se on niin iso, että täyttää puolet sekä Chandlerin että Joeyn huoneiden ovista. Joka tapauksessa se näyttää hienolta ja Joey todistaa jakson lopussa, että aikuinen ihminen mahtuu yhteen sen kaapeista sisään.
Phoebe on hermostunut veljensä, Frankin, tapaamisesta - he ovat sopineet viettävästä viikonlopun yhdessä tutustuakseen paremmin toisiinsa. Viikonloppu ei suju kuitenkaan niin kuin he kuvittelivat ja Frank viettää suurimman osan ajastaan sulattaen erilaisia tavaroita. Kun Phoebe pyytää Frankia mukaan työpaikalleen ja kertoo olevansa hieroja, Frank luulee tämän olevan ilotyttö ja lähtee innoissaan mukaan Phoeben kertoen tämän saavan ilmaisen hoidon työtoveriltaan, Jasminelta. Ollessaan hieronnassa, Frank lähentelee Jasminea, joka taluttaa Frankin Phoeben luokse puhutteluun. Phoebe kuitenkin rauhoittuu Frankin kertoessa, että viikonloppu on ollut tämän mielestä hieno.
Chandler kertoo, että hänellä ja Janicella on listat viidestä julkkiksesta, joiden kanssa saavat maata ilman että toinen suuttuu. Ross suunnittelee oman listansa ja lukiessaan tämän Chandlerille, Chandler kehottaa Rossia ottamaan Isabella Rossellinin pois, koska tämä on liian "kansainvälinen". Jonkin ajan kuluttua Isabella kuitenkin saapuu Central Perkiin. Rachel antaa Rossille luvan yrittää iskeä tämän naureskellen samalla Rossin huonoille mahdollisuuksille. Joka tapauksessa Isabella torjuu Rossin.
Olga Viluhina
Olga Gennadievna Viluhina (s. 22. maaliskuuta 1988 Mežgorie) on venäläinen ampumahiihtäjä. Hän edustaa seuratasolla TsSKA:ta.
Viluhina teki läpimurtonsa kaudella 2011–2012, jolloin hän sijoittui useissa osakilpailuissa kymmenen parhaan joukkoon ja päätyi kokonaiskilpailun 11:nneksi. Ruhpoldingin MM-kilpailuissa 2012 hän nousi sprintin jälkeiseltä kahdeksannelta sijalta takaa-ajossa pronssille. Se oli samalla hänen ensimmäinen palkintosijansa maailmancupissa. Myös normaalimatkalla hän oli kahdeksas.
Viluhina sijoittui kaudella 2012–2013 kolmanneksi Östersundin sprintissä ja toiseksi Hanty-Mansijskin takaa-ajokilpailussa. Nové Měston MM-kilpailuissa 2013 hän oli sprintissä viides ja normaalimatkalla kymmenes.
Mikkelinpäivä
thumb|330px|Neljä arkkienkeliä: [[Gabriel, Mikael, Uriel ja Rafael.]] Mikkelinpäivä on alun perin arkkienkeli Mikaelille, mutta nykyisin kaikille enkeleille omistettu kristillinen juhlapäivä. Sitä on vietetty varhaiskeskiajalta saakka laajalti kristikunnassa 29. syyskuuta. Varhaisimmat tiedot sen vietosta ovat 400-luvulta Fryygiasta.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuodessa päivä on 29. syyskuuta tai sen jälkeinen sunnuntai. Tällaiselle liikkuvalle paikalle mikkelinpäivä siirrettiin Ruotsissa ja Suomessa vuonna 1772. Siirto tuli voimaan vuodesta 1774 lähtien. Sen alkuperäinen päivämäärä 29. syyskuuta on kuitenkin edelleen Mikaelin ja sen muunnosten kuten Mikon nimipäivä.
Jaakko Teitti
Jaakko Laurinpoika Teitti (oik. Jakob Larsson Teit, n. 1520 – 1588/1596 Turku) oli Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan sihteeri ja myöhemmin Turun kaupunginsihteeri.
Ura
Turun piispa Martti Skytte lähetti Teitin 1540-luvun lopussa Saksaan opiskelemaan. Teitti päätyi Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan palvelukseen, ja 1550-luvun lopussa hän muutti Tukholmaan asumaan, jossa hän hoiti erilaisia tehtäviä, kuten toimi Kustaa Vaasan jälkeen hallinneen Eerik XIV:n Kuninkaan lautakunnan jäsenenä, siihen saakka, kunnes Juhana III nousi Ruotsin kuninkaaksi. Teitti laati vuosina 1555–1557 valitusluettelon aatelin väärinkäytöksistä. Valitusluettelo on historiallisesti arvokas lähde, ja se julkaistiin vuonna 1894. Teitti oli hankkinut Tukholmasta vaimonsa Elin Larsintyttären saaman perinnön turvin arvokkaan talon.
Mikkelinpäivä
Aiheesta muualla
Michael (Erzengel)
Jaakko Teitti
Ura
Teitin elämä muuttui huomattavasti, kun Eerik XIV syöstiin vallasta vuonna 1568. Teitti oli ollut vuonna 1563 tuomitsemassa Juhana III:ta, jonka vuoksi Teitti joutui epäsuosioon ja istui lyhyen aikaa vankeudessakin. Vapauduttuaan Teitti ei jäänyt Tukholmaan, vaan Juhana III määräsi hänet muuttamaan Turun linnaläänin alueella joko Turkuun, Raumalle tai Poriin. Teitti toimi vuosina 1582–1588 Turun kaupunginsihteerinä. Toisen lähteen mukaan Teitti olisi aloittanut sihteerinä jo vuonna 1581. Lopun elämäänsä hän oli kuitenkin eräänlaisessa kotiarestissa.
Yksityiselämä
Teitin puoliso oli Elin Larsintytär. Pariskunnalla oli kolme lasta, Karin, Anders ja Malin. Kaikki lapset kuolivat vuosina 1571–1572. Vuodesta 1577 eteenpäin pariskunta asui erillään Jaakko Teitin uskottomuuden vuoksi. Pariskunta ei hakenut eroa tuomiokapitulilta. Teitti kuoli vuonna 1588 ruttoon Turussa. Toisen lähteen mukaan Teitti kuoli vuonna 1596.
Madaran ratsastaja
pienoiskuva|oikea|Madaran ratsastaja
Madaran ratsastaja on varhaiskeskiaikainen kivireliefi Madaran ylätasangolla Šumenin alueella Bulgarian itäosassa. Se liitettiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 1979.
Reliefi esittää majesteettista ratsastajaa joka on hakattu 23 metriä maanpinnan yläpuolelle lähes pystysuoraan satametriseen kallioseinään. Ratsastaja on syöksemässä keihästään hevosen jaloissa makaavaan leijonaan. Ratsukon edessä lentää kotka ja koira juoksee sen perässä. Kuva symboloi sotavoittoa.
Muistomerkki on noin vuodelta 710 joten se lienee tehty bulgaarien Tervel-kaanin aikana. Tämä sopisi ajatukseen, että kuva esittää itse kaania ja sen ovat tehneet bulgaarit, paimentolaiskansa joka asettui Bulgarian kaakkoisosaan 600-luvulla. Toisen teorian mukaan reliefi liittyisi muinaisiin traakialaisiin ja kuva esittäisi traakialaista jumalaa.
Reliefin yhteydessä on myös kolme kallioon kaiverrettua, bysantin kreikaksi kirjoitettua tekstiä, jotka kertovat alueen historiasta.
Alankomaiden siirtomaat
thumb|Alankomaiden siirtomaat. Alankomaiden siirtomaat tarkoittaa Alankomaiden eli Hollannin hallussa aikoinaan olleita siirtomaita. Alankomaiden siirtomaahistoria alkaa jo 1500-luvulla. Alankomaat olikin Espanjan ja Portugalin jälkeen kolmas eurooppalainen valtio, joka alkoi hankkia itselleen siirtomaita.
Pohjois-Amerikassa New York oli alkujaan hollantilainen siirtokunta, jonka nimi oli tuolloin Uusi Amsterdam. Vuonna 1667 tehdyssä rauhansopimuksessa Alankomaat kuitenkin luovutti sen Englannille ja sai vastikkeeksi osan Guayanaa, nykyisen Surinamen Etelä-Amerikan rannikolla. Myös muutamat Karibianmeren saaret, Alankomaiden Antillit, ovat kuuluneet Alankomaille 1600-luvulta lähtien.
BLS
thumb|300px|Nykyinen BLS on useiden yhtiöjärjestelyjen tulos.
BLS AG (BLS SA, BLS Ltd.) on sveitsiläinen liikennekonserni, joka toimii Keski-Sveitsissä, pääosin Bernin ja sen lähikantonien alueella. Vuonna 2011 BLS:n liikevaihto oli 911 milj. CHF. Liikennepalveluiden suorat tulot (lippu- ja rahtitulot) olivat noin 346 milj. CHF eli noin 38 % kaikista tuotoista. Suurin osa tuotoista oli liikenteenhoidon korvauksia valtiolta ja kantoneilta sekä erilaisia avustuksia. Henkilöstön määrä oli 2 836.
Alankomaiden siirtomaat
Alankomaiden merkittävimmäksi siirtomaaksi muodostui kuitenkin Alankomaiden Itä-Intia eli nykyinen Indonesia, joka oli Alankomaiden hallinnassa 1600-luvulta toiseen maailmansotaan saakka, jolloin Japani miehitti sen vuonna 1942. Indonesia julistautui itsenäiseksi heti Japanista vapauduttuaan vuonna 1945, eikä Alankomaat enää sodan jälkeen kyennyt saamaan aluetta uudelleen hallintaansa, vaan joutui tunnustamaan Indonesian itsenäisyyden vuonna 1949. Alankomaille kuului myös Uuden-Guinean länsiosa, nykyinen Irian Jaya. Sekin oli toisen maailmansodan aikana Japanin miehittämänä, mutta joutui sodan jälkeen takaisin Alankomaiden haltuun, kunnes liitettiin Indonesiaan vuonna 1962.
BLS
BLS harjoittaa juna-, autojuna-, bussi- ja laivaliikennettä. Rautateiden henkilöliikenteen ja laivaliikenteen hoitaa emoyhtiö BLS AG. Tavaraliikennöitsijä on BLS Cargo AG. Bussiliikenneyhtiö on Busland AG. Lisäksi konserniin kuuluu matkatoimisto Emmental Tours AG. Lisäksi BLS AG omistaa 33,4 % rataverkon omistavasta BLS Netz AG:stä. BLS AG:n pääomistaja on Bernin kantoni (56 %).
Alankomaiden siirtomaat
Suriname taas itsenäistyi Alankomaista vuonna 1975. Aruba, Curaçao ja Sint Maarten ovat vielä nykyäänkin osa Alankomaita, muodostaen sen kanssa Alankomaiden kuningaskunnan liittovaltion.
BLS
Historiaa
Nykyinen BLS AG aloitti toimintansa vuonna 2006, kun BLS Lötschbergbahn AG:n ja Regionalverkehr Mittelland AG:n toiminnot yhdistettiin fuusiossa.
Rautatiet
BLS:n rataverkon omistaja on BLS Netz AG. Sen omistajia ovat BLS AG (33,4 %) sekä BLS:n pääomistajat eli Sveitsin valtio (50,1 %) ja Bernin kantoni (16,5 %).
BLS:n rautateiden laajuus on 436 km. Pääreitit ovat: BLS Netz omistaa alueensa rautatiet ja rataverkkoon liittyvän infran kuten asemat ja ohjausjärjestelmät. BLS:n operointivastuulla on oman rataverkkonsa lisäksi muun muassa Simplonin tunnelin yhteys Italiaan, yhteensä 520 km ratoja.
Henkilöjunaliikenne
BLS:n päätoimiala on henkilöliikenne. Vuonna 2011 BLS kuljetti junillaan 52 milj. matkustajaa. Henkilöliikenteen suoritemäärä oli 865 milj. matkustajakilometriä. Autojunaliikenteessä BLS siirrettiin 1,3 milj. ajoneuvoa.
Tavaraliikenne
BLS Cargo harjoittaa rautateiden tavaraliikennettä Sveitsissä ja sen lähialueilla. Yhtiöllä on tytäryhtiöt Saksassa (BLS Cargo Deutschland GmbH) ja Italiassa (BLS Cargo Italia S.r.l.).
BLS Cargon tavaraliikennesuorite oli vuonna 2011 3,8 mrd. nettotonnikilometriä.
Linja-autoliikenne
Busland AG harjoittaa paikallisliikennettä Bernin itäpuolella, Burgdorfin - Huttwilin - Langnau im Emmentalin alueella. Vuonna 2011 yhtiön linja-autoilla kulki 3 milj. matkustajaa. Liikenteen suoritemäärä oli 13 milj. matkustajakilometriä.
Juho Pössi
Sisällissotaan Pössi osallistui Salmin suojeluskunnassa. Talvisodassa Pössi toimi komppanianpäällikkönä Erillinen pataljoona kymmenessä (ErP 10), joka kuului Ryhmä Talvelaan. Maaliskuun alusta hänelle uskottiin 1. erillisen sissikomppanian päällikkyys. Talvisodan ansioista Pössi sai kolme kiitosmainintaa.
Jatkosodassa Pössi oli komppanianpäällikkönä 18. divisioonaan kuuluvan Jalkaväkirykmentti 27 kolmannessa pataljoonassa. Luutnantti Pössi nimitettiin 29. elokuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi taistelussa osoitetusta rohkeudesta, neuvokkuudesta ja ripeydestä. Pössi johti komppanianpäällikkönä hyökkäystä vihollisen linnoitettuihin asemiin ja valtasi kaksi ensimmäistä bunkkeria.
Trapetsitaiteiluu
Trapetsitaiteiluu on Junon ja The Gambitin kesällä 2014 julkaistu yhteisalbumi. Albumin ensimmäinen musiikkivideo julkaistiin huhtikuun alussa 2014 kappaleesta "Diggaan". Levyn sanoituksista vastaavat Juno ja The Gambit yhdessä. Kaikki albumin sävellykset ovat The Gambitin käsialaa.
Karl Brandt
pienoiskuva|Karl Brandt Karl Brandt (8. tammikuuta 1904 – 2. kesäkuuta 1948) oli Adolf Hitlerin henkilökohtainen lääkäri elokuusta 1944 ja yksi Aktion T4 -eutanasiaohjelman johtajista vuodesta 1939. Valtakunnan terveys- ja saniteettikomission kenraalimajurina hän osallistui rikolliseen ihmiskokeiden järjestämiseen yhdessä Werner Heyden ja muiden natsilääkärien kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen hänet tuomittiin rikoksista ihmisyyttä vastaan ja teloitettiin hirttämällä.
Brandt syntyi Mülhausenissa Saksan Elsass-Lothringenissa (nykyisin Ranskan Mulhouse) 1904. Hänen isänsä oli poliisi. Brandt valmistui lääketieteen tohtoriksi 1928. Hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen tammikuussa 1932, hänestä tuli SA:n jäsen 1933, SS:n jäsen heinäkuussa 1934 ja hänet nimitettiin Untersturmführeriksi. Vuonna 1933 natsijohto pyysi häntä tekemään psykologisen arvion Theodor Eickestä, jonka Brandt totesi tervejärkiseksi eikä epäillysti psykopaatiksi. Kesästä 1934 hän oli Hitlerin ”avustava lääkäri”. 1. syyskuuta 1939 Hitler nimitti hänet varajohtajaksi T4 -eutanasiaohjelmaan Philipp Bouhlerin kanssa. Hän yleni normaaliin tapaan SS:ssä; tammikuussa 1943 hän oli kenraalimajuri. 16. huhtikuuta 1945 sodan lähestyessä loppuaan Gestapo pidätti hänet, sillä hän oli siirtänyt perheensä pois Berliinistä, jotta he voisivat antautua yhdysvaltalaisille. Berliiniläinen oikeus tuomitsi hänet kuolemaan, mutta Karl Dönitz vapautti hänet 2. toukokuuta. Hän jäi brittien pidättämäksi 23. toukokuuta 1945.
pienoiskuva|Karl Brandt lääkärien oikeudenkäynnissä
Brandt joutui oikeuteen 22 muun natsitohtorin kanssa Nürnbergin oikeudenkäynnissä. Oikeudenkäynti, viralliselta nimeltään Yhdysvallat vs. Karl Brandt et al., tunnetaan yleisemmin lääkärioikeudenkäyntinä. Se alkoi 9. joulukuuta 1946. Brandtia syytettiin erikoisesti vastuulliseksi osallistumisestaan vankien jäädytyskokeisiin, malaria- ja kaasukokeisiin ja moniin muihin. Häntä syytettiin myös Aktion T4 -eutanasiaohjelmaan ja SS:ään kuulumisesta. Brandt tuomittiin kuolemaan ja hänet hirtettiin Landsbergin vankilassa kesäkuussa 1948.
Nikosia
Nikosia on Kyproksen pääkaupunki. Sen pohjoisosa eli Pohjois-Nikosia on samalla myös pelkästään Turkin itsenäiseksi tunnustaman Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan pääkaupunki.
Nikosia on Kyproksen tasavallan paitsi hallinnollinen myös taloudellinen keskus. Kyproksen tilanteen vuoksi se on jaettu kaupunki, ja eteläosa siitä kuuluu Kyproksen tasavaltaan ja sen Nikosian alueeseen, ja pohjoisosa eli Pohjois-Nikosia turkkilaiseen Pohjois-Kyprokseen ja sen Lefkoşan alueeseen. Kaupunki on kummankin alueen hallinnollinen keskus. Eteläosa muodostaa Nikosian kunnan (Δήμος Λευκωσίας, Dímos Lefkosías), jonka väkiluku on. Pohjois-Nikosian väkiluku on ja sen kunnan väkiluku, mikä tekee koko kaupungin yhteenlasketuksi väkiluvuksi  (2011).
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Nikosian kaupunkia ja [[Selimin moskeija (Nikosia)|Selimin moskeija.]] pienoiskuva|vasen|[[Arkkipiispan palatsi (Nikosia)|Arkkipiispan palatsi.]]
Nikosia sijaitsee Kyproksen saaren keskiosissa Pediaíos-joen varrella. Kaupunki on Berliinin muurin sortumisen jälkeen Euroopan ainoa jäljellä oleva kahtia jaettu pääkaupunki. YK valvoo kaupunkia jakavaa demilitarisoitua ”Vihreää linjaa”. Pohjoispuolella sijaitsee miehitetty turkkilainen osa ja etelässä kreikkalainen osa. Rajan voi ylittää muutamista rajanylityspaikoista.
Nikosian ytimessä on vanhakaupunki, jota ympäröivät venetsialaisaikaiset, 1500-luvulla rakennetut kaupunginmuurit. Muurien pituus on noin 4,5 kilometriä. Muureissa on 11 bastionia ja kolme porttia. Vanhankaupungin ympärillä on uusi kaupunki, ja sen ympärille Mesaorían tasangolle levittäytyvät laajat esikaupungit. Kyproksen tasavallan puoleisen Nikosian suurkaupunkialueen väkiluku on ja Pohjois-Nikosian suurkaupunkialueen väkiluku, mikä tekee koko Nikosian metropolialueen väkiluvuksi  (2011). Pohjois-Kyproksen väestöstä yli puolet asuu Pohjois-Nikosiassa.
Etäisyys Nikosiasta Famagustaan saaren itärannikolle on noin 62 kilometriä, Lárnakaan kaakkoisrannikolle noin 45 kilometriä, Limassoliin etelärannikolle noin 85 kilometriä ja Páfokseen lounaisrannikolle noin 148 kilometriä.
Lämpimimpiä kuukausia ovat heinä- ja elokuut, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 37,5 astetta. Kylmintä on joulukuusta maaliskuuhun, jolloin alin lämpötila käy 10 asteen alapuolella. Sateisin kuukausi on tammikuu; koko vuoden sademäärä jää 325 millimetriin.
Historia
Antiikin aikana kaupunki tunnettiin nimillä Leukosia ja Leukusia (myös Leukousia, ), mikä on säilynyt kaupungin nykyisessä kreikkalaisessa nimessä. Se ei ollut kaupunkivaltio eikä kuulunut saaren merkittävien kaupunkien joukkoon.
Leukosiasta tuli pääkaupunki keskiajalla 900-luvun loppupuolella, ja se kasvoi tuolloin nopeasti, kun levottomina aikoina saaren asukkaat halusivat välttää rannikolla sijainneita kaupunkeja ja siirtyivät mieluummin sisämaahan turvaan. Lusignanin hallitsijasuvun Kyproksen kuninkaat pitivät kaupungissa hoviaan vuodesta 1192. Venetsialaiset valloittivat saaren ja kaupungin vuonna 1489 ja osmanit vuonna 1571. Nimi Nikosia (Nicosia) tuli käyttöön Lusignanien hallituskaudella.
Nikosiasta tuli jaettu kaupunki Turkin vallattua saaren pohjoisosan vuonna 1974. Nykyisin liikkuminen kaupungin etelä- ja pohjoisosan välillä on aikaisempaa helpompaa.
Nähtävyydet
pienoiskuva|Vapauden muistomerkki. pienoiskuva|[[Yhdistyneet kansakunnat|YK:n valvoma demilitarisoitu ”Vihreä linja” jakaa Kyproksen saaren kahtia pohjois-eteläsuunnassa Nikosian kaupungin kohdalta.]]
Nikosian kreikkalaispuolen nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa vanhakaupunki ja sen muurit ja portit, Pyhän Johannes Teologin katedraali (Ágios Ioánnis), Panagía Chrysaliniótissan kirkko, Trypiótiksen kirkko eli Arkkienkeli Mikaelin kirkko (Archángelos Michaíl Trypiótis), Arkkipiispan palatsi, kunnantalo (”kaupungintalo”), Chatzigeorgákis Kornésioksen talo sekä Omarin moskeija. Merkittävimmät museot ovat Kyproksen museo, joka on saaren tärkein arkeologinen museo, sekä Levéntis-museo (Levénteion kunnallinen museo), vapaustaistelun museo, nykytaiteen museo ja kansantaiteen museo.
Pohjois-Nikosian nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa moskeijoiksi muutetut goottilaistyyliset kirkot, kuten Selimin moskeija (entinen Agía Sofía) ja Haydarpaşan moskeija (entinen Agía Kateríni), sekä basaarit ja turkkilaiset kylpylät.
Koulutus
Nikosiassa toimivat sekä Nikosian yliopisto, Kyproksen yliopisto että Kyproksen kansainvälinen yliopisto.
School Rumble
School Rumble on japanilainen manga- ja animesarja, joka kertoo tavallisesta lukion 2C-luokan tytöstä nimeltään Tsukamoto Tenma. Hän koettaa epätoivoisesti osoittaa rakkauttaan pojalle nimeltä Karasuma, joka on hiljainen älykköpoika. Hän ei tunnu edes ihmettelevän Tenman outoa käytöstä hänen läheisyydessään. Kaiken tohinan keskellä Tenman salainen ihailija, koulun pelätty häirikkö Harima sotkee tietämättään suunnitelmia ja yleensä on väärässä paikassa täysin väärään aikaan. School Rumblen ikäraja on 7.
Suomeksi School Rumble on julkaistu:
Tsukamoto Tenma
Hauska ja energinen tyttö, joka käy lukiota. Hänen luokkansa on 2C. Tenma on ihastunut luokallaan olevaan poikaan, Karasumaan. Hän haluaisi kovasti kertoa tälle tunteistaan, mutta etenee kuitenkin pikkuhiljaa, Tenma pitää eläimistä, ja hänen lempiohjelmansa on Kolme Samuraita. Tenmalla on pikkusisko nimeltään Yakumo. Tenma on kömpelö, ja joutuu juuri siksi kaikkiin ongelmiin. Hän ei tee ruokaa kotona, koska hänellä ei ole taitoja ja siksi Yakumo hoitaa sen. Tenman vanhemmista ei ole kerrottu. Hän on yleensä riidoissa puolueeton. Hän ei ole koulussa mitenkään hyvä. Tenman parhaita kavereita ovat Eri, Miko ja Akira. Tenma on ainakin alussa hieman huolissaan painostaan.
Tsukamoto Yakumo
Hiljainen tyttö, joka käy lukion 1. luokkaa, 1c. Yakumo on ajatustenlukija, joten hän tietää, mitä ihmiset hänestä ajattelevat, tai mitä he ylipäätään ajattelevat. Yakumo pitää kissoista, ja hän itsekin omistaa sellaisen. Hän joutuu vähän väliä pakenemaan Hanaita, joka on Tenman luokalla. Yakumo kuuluu koulun teekerhoon. Lopulla aletaan huomata että hän alkaa ihastua Harimaan. Tenmaa päinvastoin, Yakumo on hyvä koulussa, ja tietämättään suosittu.
Mike Weber
Mike Weber (s. 16. joulukuuta 1987) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelasi NHL:ää Buffalo Sabresissa ja viimeisellä kaudellaan Washington Capitalsissa.
School Rumble
Suou Mikoto
Mikoto on lyhennenimeltään Miko, ja on samalla luokalla Tenman, Erin ja Akiran kanssa. Miko kerää mahdottoman paljon miespuolisia faneja suuren rintakokonsa vuoksi. Yksi hänen pahimmista vihollisistaan on Imadori. Miko on kohtalaisen hyvä liikunnassa. Hän on ehkä hieman ihastunut lapsuuden ystäväänsä, Hanaihin. Miko on rohkea ja hauska. Hänen ja Erin suhteet jäätyvät vähäsen lopussa.
Sawachika Eri
Erin perhe on rikas, ja hän asuu suuressa talossa. Hän voi viettää vain vähän aikaa isänsä kanssa, sillä tällä on niin paljon työasioita. Erin isä omistaa firman Ruotsissa. Erin äidistä ei ole tietoa. Eri on samalla luokalla Tenman, Akiran ja Mikon kanssa. Hän on kaveriporukkansa suositumpia tyttöjä. Eri on ihastunut Harimaan, ja ymmärtää monesti tämän asiat aivan väärin. Hänellä on palvelija, joka näyttäytyy vain 1 jaksossa. Eri on hyvä liikunnassa, tai ainakin juoksemaan.
Mike Weber
Ura
5. heinäkuuta 2011 Weber teki Buffalon kanssa monivuotisen sopimuksen.
Weber sai kauden 2011–2012 plus/miinus -saldokseen -19. Buffalo ei onnistunut pääsemään kaudella pudotuspeleihin.
Kaudella 2012–2013 Weber paransi pisteitään pitkäaikaisen parhaan ystävänsä Steve Ottin hankinnan jälkeen. Weber vakiinnutti itsensä Buffalon nuoren puolustuksen johtajana ja hänestä tuli fanien suosikki Buffalossa, vaikka joukkue jäikin toisen kerran putkeen pudotuspelien ulkopuolelle. Weber sai Buffaloon kolmen vuoden ja viiden miljoonan dollarin jatkosopimuksen.
School Rumble
Harima Kenji
Harima on samalla luokalla Tenman kanssa ja onkin ihastunut häneen. Pohjattomasti. Harima on pahis, mutta sisältä hän on pehmo. Hän lintsaa silloin, kun nolaa itsensä Tenman edessä. Harima pitää kovasti eläimistä. Kesälomalla hän piilottaa eläimet koulun liikuntasaliin. Harimalla on myös salainen harrastus, hän piirtää sarjakuvia. Eikä mitä tahansa sarjakuvia, vaan hän kertoo niissä omasta elämästään, ja mitä hän toivoisi. Harimalla on viikset ja pieni parta, mutta myöhemmin hänellä on pitkä parta, jonka Eri vahingossa leikkaa poikki. Sen jälkeen hänellä ei ole partaa tai viiksiä, ja Eri leikkaa hänelle pienen kaljun. Hänen ja Hananin välit ovat huonot.
Hanai Haruki
Hanani on 2c luokanedustaja ja älykkö. Hän on rakastunut Yakumoon, ja jos joku poika puhuu hänestä vähääkin, seuraukset ovat huonot. Hanain lapsuuden ystävä, Miko on tälle läheinen, olivathan he parhaita kavereita ala-asteella. Hanai omistaa taistelukerhon, ja hän perusti sen koska halusi nähdä Yakumon taisteluasussa. Hän ymmärtää monesti Hariman ja Yakumon välit väärin.
Karasuma Ouji
Karasuma on hiljainen poika sekä hieman outo, joka on Tenman ihastuksenkohde. Hän ei ole kovin suosittu, ja lukee yleensä kirjaansa. Hän rakastaa curryä, ja kerran sai Tenman pahalle mielelle, kun ei osannut päättää, onko Tenma vai curry tärkeämpi. Karasuman piti aluksi muuttaa pois, mutta Tenma sai hänet jäämään rakkauskirjeensä avulla. Karasuma käyttää sadeasunaan Kappaa, joka on kilpikonna-asu. Hän syö myös mielellään kaloja.
Imadori Kyousuke
Imadori on 2C-luokan perverssi ja pitää erityisesti Mikosta. Hän arvostelee luokan tyttöjä kuppikokojen mukaan. Hän kiinnostuu myös myöhemmissä jaksoissa mukaan tulevaan Laraan. Imadori ei ole kovinkaan hyvä koulussa, mutta eipä se häntä edes kiinnosta. Hän pyytää monesti lukion tyttöjä deitille. Monikaan ei ole hyväksynyt. Luultavasti kukaan ei ole ihastunut Imadoriin, paitsi Ichijou. Kerran hän vahingossa lupautuu viemään hänet treffeille.
Ichijou Karen
Ichijou on hiljainen tyttö, joka harrastaa painia. Ichijou on 2C-luokalla. Hän on voimakas, ja auttaa siksi kesällä muuttokuorman purkamisessa. Hänellä ei ole kuin kaksi ystävää, ja myöhemmin Lara. Hän on ihastunut Imadoriin, muttei puhu siitä. Ichijou on alussa hieman poikamainen, mutta päättää sitten olla tyttömäisempi. Hän on hyvä liikunnassa, ja kohtalainen muissa aineissa.
Miika Dietrich
Miika Christian Dietrich (s. 6. lokakuuta 1990 Turku) on suomalainen kilpameloja. Hän kilpailee pääasiassa 500 ja 1 000 metrin ratamelonta matkoilla luokissa K-1 ja K-2. Dietrich edustaa Saaristomeren Melojia ja häntä valmentaa Jussi Paatonen.
Ura
Vuonna 2008 Dietrich valittiin edustamaan Suomea Pekingin olympialaisten yhteydessä pidetyllä nuorisoleirillä. Vuonna 2010 hänet valittiin Varsinais-Suomen parhaaksi melojaksi. Kaudella 2011 Dietrichin harjoittelua haittasi mykoplasma.
Vuonna 2012 Dietrich teki historiaa voittamalla SM-kisoissa kaikki ratamatkat. Kukaan muu ei ole pystynyt samaan Suomen melonnan historian aikana. Samana vuonna hän eteni Duisburgin maailmancup 2 -osakilpailussa 500 metrillä B-finaaliin ja sijoittui 7. sijalle. Hän lunasti siten paikan Kroatian EM-kisoihin, joissa eteni jälleen B-finaaliin ja sijoittui 9. sijalle. Alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa Dietrich alisuoriutui 500 metrillä, mutta korjasi tilanteen pääsemällä 1000 metrin olympiamatkalla B-finaaliin ja sijoittuen toiseksi.
Vuonna 2014 Dietrich meloi parhaaseen sijoitukseensa ratamelonnan MM-kisoissa ollen yksiköiden 500 metrin B-finaalin viides ja kokonaiskilpailun 14:s.
Dietrich kuuluu Turun seudun urheiluakatemiaan.
Daakian sodat
Rooman valtakunta
Rooma oli ensimmäisen vuosisadan alkuun mennessä saavuttanut ne rajat, jotka pysyivät suunnilleen muuttumattomina monen vuosisadan ajan. Keisari Augustus oli suunnitellut valtaavansa Germaniassa Reinin itäpuoliset osat ja etenevänsä aina Elbelle asti. Myös Balkanin niemimaalla Tonavan ylitys oli suunnitelmissa, mutta kolmen roomalaisen legioonan menetys Teutoburgin taistelussa vuonna 9 jaa. sai Augustuksen perumaan kaikki laajennusaikeensa. Hän myös kehotti seuraajiaan tekemään samoin. Roomalaiset noudattivatkin Augustuksen tahtoa eivätkä tehneet merkittäviä aluevaltauksia ennen Daakian sotia, lukuun ottamatta keisari Claudiuksen Britannian valtausta vuonna 43. thumb|150px|Kuvassa olevalla miehellä on päällään lorica segmentata -levyhaarniska ja keisariajan gallialainen kypärä, joka suojasi hyvin niskaa ja kasvoja tavallisilta teräaseilta, mutta daakialaisten falx-miekka pystyi puhkaisemaan kypärän helposti.
Ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla legioonalaiset olivat varustautuneet rautakypärillä, lorica segmentata -levyhaarniskalla tai lorica hamata -rengashaarniskalla sekä suurella suorakulmaisella scutum-kilvellä, joka suojasi hyvin viholliselta. Aseistukseen kuului raskas heittokeihäs pilum, lyhyt miekka gladius sekä joskus myös tikari.
Legioonalaisten lisäksi Rooman armeijaan kuului suuri määrä apujoukkoja eli auxilia-osastoja, jotka koostuivat ulkomaalaisista sotilaista, Rooman liittolaisten sotaväestä. Auxilia-joukoilla oli tärkeä rooli roomalaisten sotatoimissa, sillä niitä oli usein saman verran kuin legioonalaisia, joskus jopa enemmänkin. Auxilia-joukkoja käytettiin muun muassa ratsuväkenä, jousimiehinä ja kevyenä jalkaväkenä, ja niillä oli joskus roomalaiset aseet ja haarniskat. Tosin usein auxilia-joukkojen annettiin pitää omat aseensa. Ensimmäisen vuosisadan puolivälistä alkaen roomalaisten oli ollut tapana käyttää auxilia-joukkoja aina etulinjassa säästääkseen legioonalaiset eli Rooman kansalaiset miestappioilta.
Daakia
thumb|left|180px|Roomalainen legioonalainen taistelussa daakialaisen soturin kanssa, joka on aseistettu käyrällä kahden käden falx-miekalla. Daakialaiset olivat traakialainen kansa, joka asui muinaisessa Daakiassa Vähän-Aasian luoteispuolella, nykyisen Romanian alueella. Rikkaiden luonnonvarojen, kuten kulta- ja hopeakaivosten ansiosta daakialaiset olivat kehittyneempiä kuin läheiset germaani- tai kelttiheimot. Daakian maasto oli hyökkääjän kannalta erittäin vaikeakulkuista, ja daakialaiset olivat lisäksi rakentaneet linnakkeita turvaamaan valtakunnan rajoja. Tärkeimmät niistä olivat Orăștie-vuoriston alueella sijainneet Costești, Blidaru, Piatra Rosie ja Sarmizegethusa.
Daakialaisista, kuten ei monista muistakaan barbaarikansoista, ollut vastusta roomalaisille avoimessa taistelussa, eikä daakialaisilla ollut pysyvää kenttäarmeijaa. Paikalliset heimopäälliköt ja ylimykset (pileati) rekrytoivat miehiä sotaväkeen tarvittaessa, ja lisäksi Daakian kuningas Decebalus pystyi kutsumaan liittolaisjoukkoja roksolaanien ja bastarnien parista. Roksolaanien ensiluokkaisten ratsuväkimiesten merkitys olikin suuri Daakian sodissa. Daakialaiset tapasivat värvätä myös Rooman armeijasta karanneita sotilaita, ja heidän armeijansa olikin usein koulutettu ja järjestetty Rooman mallin mukaan.
Daakialaissotilailla ei ollut erityistä univormua, vaan useimmat miehet taistelivat tavallisissa vaatteissa. Varusteina heillä oli yleensä soikea kilpi ja käyrää vesuria muistuttava ase (falx), jota viholliset erityisesti pelkäsivät. Sitä käytettiin viiltämiseen, ja se oli erittäin tehokas suojaamattomia ruumiinosia vastaan. Rintapanssareita ja kypäriä oli yleensä vain rikkaimmilla sotilailla. Daakialaiset tunnettiin hurjuudestaan. He kulkivat taisteluun sotatorven (carnyx) säestyksellä, ja torvensoittajaa seurasi Draco, erityinen daakialainen standaari. Siinä oli suden pää ja pronssista tehty lohikäärmettä muistuttava ruumis, joka päättyi raidallisiin ja värikkäisiin vaatekappaleisiin. Se oli kiinnitetty puiseen varteen, ja kun dracoa pidettiin ilmassa, siitä lähti viheltävä ääni. Daakialaiset käyttivät myös roomalaisilta kaapattuja aseita ja varusteita.
Taustaa
Burebista oli noussut Daakian kuninkaaksi vuonna 82 eaa. Hän oli yhdistänyt alueen heimot voimakkaaksi valtioksi, joka huolestutti roomalaisia. Daakialaiset olivat usean vuosikymmenen ajan tehneet hyökkäyksiä Tonavan yli. Lisäksi he olivat hyökänneet Olbiaan, joka oli kreikkalainen enklaavi Krimillä, ja hyökkäys Makedoniaankin oli mahdollinen. Julius Caesar oli suunnitellut hyökkäystä Burebistan valtakuntaa vastaan, mutta suunnitelma raukesi molempien miesten kuolemaan vuonna 44 eaa. Seuraavina vuosina Daakian kuningaskunta hajosi heikon johtajuuden ja useiden vallantavoittelijoiden takia. Marcus Licinius Crassus valtasi Tonavan etelänpuoleiset osat vuonna 27 eaa., ja vuoteen 7 eaa. mennessä Daakian alue oli pienentynyt huomattavasti. Vaikka daakialaisilla oli nyt vain noin 40 000 soturia entisten 200 000:n sijasta, he olivat yhä vakava uhka roomalaisille. Talvella 10 eaa. daakialaiset hyökkäsivät jäätyneen Tonavan yli Moesiaan. Hyökkäys pystyttiin vain vaivoin torjumaan, eivätkä edes rajalle rakennetut rajalinnakkeet pystyneet estämään ryöstöretkiä.
Nastrovanjärvi
Nastrovanjärvi on järvi Latviassa Viļakan kunnassa.
Daakian sodat
Domitianuksen Daakian sodat
250px|thumb|Trajanus
Nastrovanjärvi
Maantietoa
Järvi on 810 metriä pitkä, 450 metriä leveä ja sen pinta-ala on 24 hehtaaria. Sen silmiin pistävin piirre on järvelle työntyvä 200 metriä pitkä niemi. Järvi on saareton ja sen rannat ovat metsämaata lukuun ottamatta länsipään peltomaita. Järven koillisosa on yli kolme metriä syvä, kun taas lounaisosa on alle kolmimetrinen. Syvimmät kohdat sijaitsevat aivan järven koillispäässä. Järven asutus muodostuu muutamasta talosta, joille tulee tiet tieltä P42, joka ohittaa järven sen itäpuolelta. Järven laskuoja laskee viereiseen Tepenīcanjärveen. Järvellä toimii matkailuyritys ja siinä on uimaranta.
Daakian sodat
Domitianuksen Daakian sodat
Burebistan kuoleman jälkeen daakialaiset eivät saaneet yhtä vahvaa johtajaa moneen vuosikymmeneen. Tilanne muuttui lopulta ensimmäisen vuosisadan jaa. lopulla, kun Daakian kuninkaaksi nousi Diurpaneus. Hän alkoi heti koota voimakasta armeijaa ja oli myös innokas värväämään Rooman armeijan karkureita. Lopulta hän alisti naapuriheimot, kuten sarmaatit ja bastarnit, valtaansa. Roomalaisen historioitsijan Dio Cassiuksen mukaan Diurpaneus ymmärsi sodan luonteen ja oli erittäin taitava sodankävijä.
Nastrovanjärvi
Luontoarvoja
Järven vesi on ruskean väristä. Sen rannat ovat loivia ja soistuneita, mutta paikoin esiintyy jyrkkiäkin rantoja. Järven pohja on kuitenkin tasainen ja mutainen. Järvessä on kohtuullisen paljon kalalajeja: ankerias, sorva, suutari, ruutana, made, lahna, kiiski, särki, ahven ja hauki. Järvessä esiintyy myös jokirapu.
Daakian sodat
Domitianuksen Daakian sodat
Seuraavina vuosina daakialaiset jatkoivat taas hyökkäyksiään Tonavan yli. Vuonna 85 Moesian maaherra Gaius Oppius Sabinus kuoli taistelussa daakialaisia vastaan, ja vain keisari Domitianuksen nopea reaktio esti provinssin menettämisen daakialaisille. Keisari tekikin seuraavina vuosina useita menestyksekkäitä vastahyökkäyksiä, mutta hän joutui pian lähtemään Roomaan ja jättämän armeijan komennon pretoriaaniprefekti Cornelius Fuscukselle vuonna 86 tai 87. Fuscus sai kuitenkin surmansa Tapaessa, missä daakialaiset saivat roomalaisen legioonan väijytykseen, tuhosivat sen täysin ja kaappasivat sen tunnuksen. Taistelun jälkeen Diurpaneus vaihtoi nimensä Decebalukseksi, joka tarkoitti rohkeaa.
Nastrovanjärvi
Vesistösuhteita
Nastrovanjärvi sijaitsee Vādan valuma-alueella. Vāda on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Järven lounaispäähän laskee sama Vāda, joka lähtee eteenpäin järven koillispäästä. Tulevan ojan metsäinen ympäristö on luonnonsuojelualuetta. Pois laskevia ojia on kaksi, mutta ne yhtyvät pian yhdeksi ojaksi. Oja virtaa aluksi Tepenīcanjärven läpi ja kasvaa pian joeksi, joka laskee alempana Latvian ja Venäjän rajan yli ja yhtyy Velikajaan Venäjällä.
Daakian sodat
Domitianuksen Daakian sodat
Kostaakseen Fuscuksen kärsimän tappion Domitianus alkoi valmistella uutta sotaretkeä seuraavalle vuodelle. Joukkoja jouduttiin ottamaan muualta Rooman raja-alueilta, muun muassa Britanniasta, josta irrotettiin Legio II Adiutrix. Moesia uudelleenorganisoitiin ja jaettiin kahdeksi uudeksi provinssiksi, Moesia Superioriksi ja Moesia Inferioriksi. Vuoden 88 sotaretkeen otti osaa yhteensä kuusi legioonaa. Domitianus joutui kuitenkin pian lähtemään takaisin Roomaan, koska huhut kertoivat juonitteluista keisaria kohtaan. Hän jätti Lucius Tettius Julianuksen armeijan ja sotaretken johtoon. Julianus menestyi hyvin ja voittikin daakialaiset seuraavana vuonna Tapaessa, mutta syksyn ja talven tulo esti häntä jatkamasta sotaretkeä. Seuraavaksi Germania Superiorin maaherra Lucius Antonius Saturninus kapinoi Domitianusta vastaan, ja lisäksi tilanne paheni yhä Tonavalla, missä markomannien ja kvadien germaaniheimot olivat alkaneet käyttäytyä vihamielisesti roomalaisia kohtaan. Domitianuksen oli lopulta pakko solmia rauha daakialaisten kanssa Roomalle epäedullisin ehdoin.
Daakia oli virallisesti Rooman vasalli, ja se sai vuosittain suuria summia rahaa Roomalta. Rauhanehtoihin kuului myös, että roomalaisten piti lähettää eri alojen käsityöläisiä Daakian pääkaupunkiin Sarmizegethusaan. Lisäksi daakialaiset saivat sotilaallisia neuvonantajia, joiden johdolla he rakensivat muun muassa erilaisia sotakoneita. Pian Daakiasta ja sen kuninkaasta Decebaluksesta tuli yhdistävä voima kaikille, jotka vastustivat Rooman kasvavaa valtaa, ja daakialaiset solmivat liiton muun muassa sarmaattiheimo roksolaanien kanssa. Daakialaiset uskoivat, että roomalaiset eivät uskaltaisi tulla armeijoineen Karpaattien yli.
Alkuvalmistelut
thumb|350px|Ensimmäisen Daakian sodan kartta. Keisari Nervan adoptoima sotapäällikkö Marcus Ulpius Trajanus nousi keisariksi adoptioisänsä kuoleman jälkeen tammikuussa 98. Hän oli luultavasti alkanut suunnitella Daakian sotaa jo ensimmäisenä keisarivuotenaan, ja ilmeisesti hän halusi nöyryyttää daakialaisia, jotka olivat tulleet entistä röyhkeämmiksi roomalaisia kohtaan. Hän oli luultavasti myös sitä mieltä, että Tonavaa seuraava raja ei ollutkaan niin edullinen kuin saattoi luulla. Lisäksi sotilaallinen voitto auttaisi häntä vakiinnuttamaan valta-asemansa. Trajanus piti luultavasti daakialaisia ja kuningas Decebalusta uhkana Tonavan provinsseille. Pienikin daakialaisten menestys saattoi provosoida lännessä germaaneja tai idässä parthialaisia hyökkäämään Roomaa vastaan.
Tonavan ylitys
Dio Cassiuksen mukaan roomalaisten daakialaiset liittolaiset toivat Trajanukselle viestin, joka oli kirjoitettu latinaksi valtavan kokoiseen sieneen. Siinä kehotettiin Trajanusta palaamaan takaisin Moesiaan ja pitämään rauha Decebaluksen kanssa. Trajanus ei kuitenkaan piitannut viestistä.
Tapaen taistelu
thumb|240px|left|Trajanus ottaa vastaan daakialaisia ylimyksiä (pileati), jotka ovat jättäneet Decebaluksen. Daakialaiset välttelivät taistelua selvästi voimakkaampia roomalaisia vastaan, ja roomalaiset valtasivat daakialaisten linnoitukset yksi kerrallaan. Daakialaiset pystyivät tekemään vain pienempiä sissihyökkäyksiä, mutta taistelut olivat silti rajuja. Roomalaisten edetessä kohti Rautaporttia heidän linnoituksensa joutuivat usein hyökkäyksen kohteiksi.
Ensimmäinen suuri yhteenotto oli Tapaen taistelu, joka luultavasti on yksi Trajanuksen pylväässä kuvatuista taisteluista. Dio kertoo, että taistelu oli erittäin kiivas ja roomalaisia haavoittui niin paljon, että sidontapaikoilta loppuivat sidetarpeet. Helpottaakseen pulaa Trajanus luovutti vaatteitaan leikattaviksi kääreiksi. Tosin pylvään kuvaukset kertovat tästä vasta myöhemmässä taistelukohtauksessa, joten saattaa olla, että Dion kertomus ei liity Tapaessa käytyyn taisteluun. Taistelun jälkeen sotilaat huusivat Trajanuksen imperatoriksi jo toisen kerran; ensimmäinen kerta oli ollut, kun hänet oli valittu Nervan seuraajaksi. Molempien osapuolien tappiot olivat suuret, ja Trajanus pystytti kaatuneiden roomalaisten kunniaksi taistelupaikalle alttarin.
Raskaiden tappioiden takia Trajanus ei pystynyt käyttämään voittoa hyväkseen. Talvi lähestyi, joten hän ei pystynyt jatkamaan sotaretkeään. Sotaa pidettiin kuitenkin jo tuolloin menestyksenä. Trajanus jäi armeijoineen rajalle Tonavan varteen odottelemaan vahvistuksia, jotka saapuivat ennen seuraavaa kesää. Vuoden 102 sotaretkeä varten saapuivat ainakin Legio I Flavia Minervia ja Legio XI Claudia sekä Britannian maaherran henkilökohtainen kaarti ja valioyksikköjä (vexillationes) useasta eri legioonasta.
Daakialaisten hyökkäys Moesiaan
Syksyn tullen Decebalus päätti hyökätä roomalaisia vastaan Moesia Inferiorissa. Talvella 101–102 hänen joukkonsa ylittivät Tonavan ja hyökkäsivät useisiin vihollislinnakkeisiin Moesiassa. Kuultuaan hyökkäyksestä Trajanus kokosi heti armeijansa ja marssi daakialaisia vastaan. Hän kohtasi Decebaluksen luultavasti Adamklississa, missä käytiin suuri daakialaisten ja roomalaisten välinen taistelu. Trajanus voitti lopulta taistelun, ja daakialaiset joutuivat vangiksi tai pakenivat. Taistelussa kunnostautuivat erityisesti roomalaisten puolialastomat, nuijilla aseistetut auxilia-joukot, jotka Trajanus palkitsi rahasummilla taistelun jälkeen.
Vuosi 102
thumb|300px|Testudo-muodostelmaa käyttävät legioonalaiset hyökkäävät daakialaiseen linnoitukseen, mahdollisesti Piatra Rosieen. Kesän 102 sotaretken aluksi roomalaiset ylittivät Tonavan Lederatassa ja Drobetassa kuten edellisenäkin vuonna, mutta eteneminen oli tällä kertaa vaivalloisempaa. Roomalaisten onnistui kuitenkin hankkia takaisin Cornelius Fuscuksen menettämä roomalainen standaari. Trajanus hyökkäsi sen jälkeen Rautaportista kohti daakialaisten pääkaupunkia Sarmizegethusaa, ja ilmeisesti vuoden aikana käytiin vain yksi suurempi taistelu. Trajanuksen pylvään kohokuvat ovat taas tärkein lähde sotatoimista. Niiden mukaan legioonalaiset olivat tällä kertaa etulinjassa, ja ballistat, palmyralaiset jousimiehet sekä baleaarien linkomiehet tukivat roomalaisia, jotka murtautuivat vihollisen linjaan. Tämän jälkeen he hyökkäsivät lähistöllä sijaitsevaan linnoitukseen käyttäen testudo-muodostelmaa, jossa legioonalaiset asettivat kilpensä päälle ja sivuille suojaamaan vihollisen heittoaseilta. Kyseinen linnoitus oli luultavasti Piatra Rosie lähellä Sarmizegethusaa. Kun roomalaiset menestyivät yhä paremmin sotatoimissa, monet daakialaiset ylimykset ja sotilaat jättivät Decebaluksen ja siirtyivät roomalaisten puolelle.
Samalla kaksi uutta roomalaisten sotajoukkoa eteni etelästä. Lusius Quietuksen johtama kevytaseinen mauriratsuväki hyökkäsi todennäköisesti Vulcanin solan kautta daakialaisten selustaan. Toinen osasto eteni Laberius Maximuksen johdolla Alutusjokea pitkin pohjoiseen, valtasi Karpaattien yli kulkevan solan ja sitä vartioivat linnakkeet sekä otti vangiksi useita daakialaisia, joiden joukossa oli Decebaluksen tytär. Tämän jälkeen Trajanuksen, Quietuksen ja Maximuksen osastot kohtasivat Aquaessa, 34 kilometriä Sarmizegethusasta pohjoiseen.
Rauhansopimus
Roomalaisten valtaamat alueet liitettiin Rooman valtakuntaan, jonka raja siirtyi nyt Tonavan pohjoispuolelle. Baanaatin tasanko liitettiin Moesia Superioriin. Etelä-Karpaattien alueelle roomalaiset rakensivat linnoituksia turvaamaan pohjoisen rajansa. Tärkeimpiä näistä linnoituksista olivat Legio IIII Flavia Felixin tukikohta Colonia Ulpia Traiana Augusta Dacia, jota pian alettiin kutsua Daakian entisen pääkaupungin mukaan Sarmizegethusaksi, ja Legio XIII Geminan tukikohta Berzobis. Trajanus rakennutti myös sillan Tonavan yli, jotta joen toisella puolella olevia linnoituksia voitaisiin huoltaa kaikkina vuodenaikoina. Kreikkalaisen Apollodoros Damaskolaisen suunnittelemassa Trajanuksen sillassa (pons Traiani) oli puinen ajotie ja kaksikymmentä kivipilaria.
Toinen Daakian sota
thumb|300px|Roomalaiset sotilaat rakentamassa siltaa ja vuoristotietä. Oikealla näkyy myös daakialaissoturien irtonaisia päitä keihäänpäässä.
Decebalus alkoi kuitenkin pian valmistautua uuteen sotaan: hän hankki lisää aseita, varusti joukkojaan, linnoitti Daakian rajoja ja loi suhteita naapuriheimoihin, jotka olivat vihamielisiä Roomaa kohtaan. Niihin saattoi kuulua myös Rooman vanha vihollinen Parthia. Decebalus valtasi sarmaatteihin kuuluneen Jazygien heimon maat ja liitti ne valtakuntaansa, ja vuonna 105 hän määräsi joukkonsa hyökkäämään roomalaisia vastaan Baanaatissa. Kuultuaan hyökkäyksestä senaatti julisti heti Decebaluksen valtion viholliseksi. Toisen Daakian sodan tarkoitus oli nyt ilmeisesti vallata Daakia kokonaan ja liittää se osaksi Rooman valtakuntaa.
Daakialaisten hyökkäys tuli ilmeisesti yllätyksenä, sillä Trajanus pääsi lähtemään Roomasta vasta kesäkuussa, mahdollisesti kuun lopulla. Trajanuksen pylväässä olevat kohokuvat kertovat keisarin lähteneen yöllä Italiasta lyhintä reittiä Adrianmeren ylitse, mahdollisesti Brundisiumista Dyrrhachiumiin. Tämän jälkeen hän matkasi vahvistusten mukana Tonavalle, Drobetan kaupunkiin. Sinne hän pääsi luultavasti vasta syksyllä, joten hän ei ehtinyt aloittaa hyökkäystä Daakiaan talven lähestymisen takia. Uhrattuaan ensin jumalille saapumisensa kunniaksi Trajanus tyytyi vahvistamaan roomalaisten asemia. Sillä välin Decebaluksen joukot olivat tehneet sissihyökkäyksiä roomalaisten asemia vastaan.
Pylväässä olevat kohokuvat kertovat Baanaattiin sijoitettujen roomalaisten pioneerien rakentaneen linnoituksia ja teitä vahvistaakseen alueen puolustusta. Rakennustöihin kuuluivat myös erityiset clausuraet, muurit, joita rakennettiin vuoristoiseen maisemaan estämään tai hankaloittamaan vihollisen liikkeitä. Daakialaiset eivät tyytyneet katsomaan sivusta roomalaisten työskentelyä, vaan hyökkäilivät roomalaisia vastaan.
Trajanuksen salamurhan suunnittelu
thumb|left|300px|Trajanus upseereineen ylittämässä Tonavaa. Dio Cassius kertoo Decebaluksen suunnitelleen Trajanuksen salamurhaa ja roomalaisupseerin kaappaamista. Joidenkin Auxilia-joukkojen miesten piti surmata keisari hänen saapuessaan Rooman armeijan päämajaan, mutta suunnitelma epäonnistui, kun yksi miehistä paljastui ja kertoi kaiken kidutettuna. Dio ei kerro tästä enempää, mutta hänen mukaansa daakialaiset onnistuivat vangitsemaan erään Gnaeus Pompeius Longinuksen, joka oli ollut consul suffectus vuonna 90, Moesia Superiorin maaherra vuosina 93–96/97 ja sitten Pannonian maaherra vuoteen 98 asti. Hän oli vangiksi joutumisensa aikana ollut todennäköisesti vastuussa Baanaatin alueesta.