cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Call of Duty: Black Ops II
2020-luku
David ja Harper ovat Myanmarissa etsimässä mikrosirua, jonka tietää Erik Breighner. Juuri kun he ovat saamassa mikrosirun haltuun, Breighner ammutaan kuoliaaksi ja David, sekä Harper pakenevat maanalaisesta tukikohdasta. Sen jälkeen heidät lähetetään Pakistaniin sotimaan Menendezin sotilaita vastaan. Kun David, Harper ja Salazar yrittävät paeta, he tapaavat tuntemattomat sotilaat. Nämä tuntemattomat sotilaat kuitenkin auttavat heitä pakenemaan. Tämän tehtävän jälkeen David, Harper ja Salazar lähetetään Caymaninsaarille sieppaamaan hakkeroijan koodinimellä: "Karma". Paikalle yhtäkkiä ilmestyy Menendezin sotilaita ja DeFalco joka haluaa saada Karman itselleen. DeFalco sieppaa Karman ja käskee kaikki tapettavaksi. David, Harper ja Salazar selviytyvät verilöylystä ja David ampuu DeFalconin tarkkuuskiväärillä. Karma suostuu paljastamaan Menendezin lymypaikan tietojärjestelmän ansiosta. Menendezin lymypaikaksi paljastuu Jemenissä oleva rakennustalo. Farid lähetetään Menendezin apulaiseksi hämäämään tätä, jotta Menendez voidaan pidättää. Menendez kuitenkin jo tietää tästä suunnitelmasta ja teeskentelee olevansa tämän puolella. Kun lentoalus ammutaan alas sinkolla ja sen sisältä tuodaan Harper, Faridilla on kaksi vaihtoehtoa: (Joko ampua Harperin kuoliaaksi tai säästää tämän hengen samalla uhraten itse henkensä). Pelastusjoukot saapuvat paikalle ja heille paljastuu Menendezin pakenevan Jemenistä lentoaluksella. Juuri ennen pakenemista Menendez onnistutaan pysäyttämään ja hänet pidätetään. Pidätettynä Menendez tuodaan "USS Barack Obama"-nimiselle sotalaivalle kuulusteltavaksi. Laivan tutka havaitsee vihollisia tulossa alusta päin. Menendez pakenee paikalta lyötyään Salazarilta ja Davidilta tajut kankaalle, sekä onnistuu tappamaan monia sotilaita laivalla. Myöhemmin paljastuu että Salazar on ollut Menendezin juonessa mukana ja ampuu kaksi sotilasta, sekä Karman (jos Farid on elossa ja suojaa tätä kuolemalta uhraten itsensä samalla). Menendez hakkeroi koko Yhdysvaltain asevoimien tietojärjestelmän ja pakenee lentoaluksella laivalta. Kohta kuitenkin koittaa "Cordis Die"-päivä eli (Tuomiopäivä). David ja Harper lähetetään lopulta tappamaan Menendez. Juuri kun Menendez on häipymässä paikalta, David haavoittaa tämän jalan ja niskan puukolla. Davidin pitää valita kaksi vaihtoehtoa: (Joko ampua Menendez, jolloin tämä "Cordis Die"-päivä koittaa tai jättää Menendezin eloon estäen samalla tuomiopäivän synnyn). Pian kaikki Menendezin sotilaat on kukistettu ja maailma voi olla taas rauhassa.
Zombies
Call of Duty: World at Warista ja Call of Duty: Black Opsista tuttu Zombies-pelimuoto palasi Black Ops II:een.
Black Ops II:n Zombiesissa on useita pelimuotoja. ”Tranzitissa” pelaajat (vähintään yksi) yrittävät selviytyä loputtomia zombielaumoja vastaan niin pitkään kuin mahdollista samalla matkaten robottikuskin ohjaaman linja-auton avulla kuvitteellisessa Green Runin kaupungissa, joka sijaitsee Yhdysvaltain länsirannikolla. Tranzit koostuu viidestä isosta sekä kolmesta hyvin pienestä pelialueesta. Auto pysähtyy ainoastaan viidellä isoimmalla alueella, ja alueiden välissä on hyvin paksua ja tummaa sumua, laavaa ja myös pieniä suuripäisiä maan alta kaivautuvia olentoja (denizens), jotka hyppäävät pelaajan pään päälle ja alkavat raapia hänen kasvojaan, jolloin näkökyky ja liikkuvuus heikkenevät väliaikaisesti. Turvallisin tapa on matkustaa linja-autolla, kun aiotaan siirtyä paikasta toiseen. ”Survival”-pelimuoto on tunnettu World at Warin ja Black Opsin Zombie-pelimuodosta: tarkoituksena on selvitä koko ajan suuremmista eristä zombeja. ”Grief”-pelimuodossa pelaajat jaetaan kahteen joukkueeseen, ja pelaajat kilpailevat sekä toisiaan että zombeja vastaan. Revolution-lisäosan mukana julkaistussa ”Turned”-pelimuodossa pelaaja on joko ihminen tai epäkuollut. Tehtävänä on selviytyä muista pelaajista, kun taas Zombien täytyy tappaa ihmispelaajat. Eniten pisteitä kerännyt joukkue voittaa. Pelaaja pystyy muokkaamaan pelimuotoja ”Custom Games” -tilassa, jossa pystyy valitsemaan aloituserän ja vaikeustason sekä poistamaan kaikki yliluonnolliset esineet.
Survival- ja Grief-kenttiä ovat linja-autoasema (Bus Depot), kaupunki (Town) ja maatila (Farm), jotka ovat rajoitettuja alueita Tranzitista. Tranzit-pelimuodossa on kaksi muuta kenttää, pahasti vaurioitunut sähkölaitos (Power Station) sekä bensa-asema, jonka yhteydessä on myös autioitunut kahvila ja autokorjaamo (Diner). Diner on Revolutionin mukana tulleen Turned-pelimuodon pelialue. Peli sisältää myös erikseen maksullisen ”Nuketown Zombies” -kentän, joka perustuu ensimmäisen Black Ops -pelin moninpelikenttään. Kentässä voi pelata vain Survival-pelimuotoa, ja pelattavat hahmot ovat tuntemattomia hazma-asuihin tai pukuihin sonnustautuneita agentteja. Pelattavat hahmot Tranzitissa ovat nimeltään Misty Briarton, Russman, Samuel Stuhlinger ja Marlton Johnson. Hahmot muodostavat ”Green Run -ryhmän”.
Keräilyversiot
Call of Duty: Black Ops II:sta on julkaistu keräilyversiot Hardened Edition, Digital Deluxe Edition ja Care Package (ent. nimeltään Prestige Edition). Care Package sisältää Hardened Editionin lisäksi pelissä esiintyvän radio-ohjattavan MQ-27 Dragonfire -ilma-aluksen, Nuketown-moninpelikentän, Nuketown Zombies -kentän ja keräilytavaroita. Digital Deluxe Editionin saa Steam-pelikaupasta. Sen mukana tulee Call Of Duty: World at War, Nuketown-moninpelikenttä, Nuketown Zombies -kenttä ja Call of Duty: Black Ops II:n ääniraita. Myöhemmin julkaistiin Season Pass -niminen paketti, jonka ostettuaan pelaaja saa kaikki tulevat lisäosat heti käyttöönsä, kun ne ovat julkaistu ja siinäkin saa myös Nuketown Zombies ja 2025 -moninpelikentän mukanaan.
Vastaanotto
Call of Duty: Black Ops II on saanut yleisesti hyvän vastaanoton kriitikoilta. Peli sai kaikilla alustoilla yli 80 % pisteet, lukuun ottamatta Windows-versiota, joka sai 79,17 % pisteet. Metacritic antoi myös kaikille konsoliversioille yli 80 pistettä 100:sta ja Windows-versio jäi 74 pisteeseen 100:sta. IGN:n toimittaja Anthony Gallegos kuvaili peliä ”hyväksi esimerkiksi kuinka pelisarjan tulee kehittyä vuositasolla.” Gallegos kehui pelin tarinaa mielenkiintoiseksi.
Myynti ja tulot
Activision on ilmoittanut uskovansa Call of Duty: Black Ops II:n ensimmäisen päivän toimitusten olleen suurimmat minkään videopelin kohdalla ikinä. Jo pelin edeltäjä Call of Duty: Modern Warfare 3 oli aiheuttanut suuren ostoryntäyksen. Activisionin toimitusjohtaja Eric Hirshberg sanoi, että yli 2,5 miljoonaa ihmistä jonotti yli 16 000 kaupassa keskiyöllä maanantaina ostaakseen Black Ops II:sen, ”mikä tekee siitä suurimman vähittäiskaupan julkaisun Activisionin historian ja teollisuuden historiassa”.
Activision ilmoitti Black Ops II pelin myyneen Yhdysvalloissa 7,5 miljoonaa kappaletta julkaisupäivänä ja tuottaneen yli 500 miljoonaa dollaria ainoastaan Yhdysvalloissa ensimmäisen vuorokauden aikana tehden siitä kaikkien aikojen tuottoisimman viihdetuotteen julkaisumyynnin. Se on neljäs vuosi putkeen kun Call of Duty -sarja on rikkonut saman ennätyksen. Call of Duty: Modern Warfare 3 (2011) tuotti 400 miljoonaa dollaria päivässä, Call of Duty: Black Ops (2010) 360 miljoonaa päivässä ja Call of Duty: Modern Warfare 2 (2009) 310 miljoonaa dollaria.
Black Ops II tuotti yli miljardi dollaria 15 päivässä, rikkoen samalla edellisen ennätyksen joka oli Modern Warfare 3:n nimissä 16 päivällä.
Ryan Callahan
Callahan aloitti junioriuransa Rochester Junior Americans -seuran riveissä vuonna 1999. Vuodeksi 2006–2007 Callahan pääsi pelaaman New York Rangersin AHL-seura Hartford Wolf Packin riveihin, jossa hän pelasi suurimman osan kautta. Callahan pääsi 1. joulukuuta 2007 pelaamaan ensimmäistä kertaa NHL:ään Rangersin riveihin, mutta hän joutui heti sen jälkeen menemään takaisin AHL:ään. Callahan nousi vielä kuitenkin takaisin NHL:ään.
Callahan sai 17. maaliskuuta 2007 ensimmäiset kaksi maalia Joey MacDonaldin taakse Boston Bruinssia vastaan. AHL:ssä edellisenä vuonna hyvin pelannut Callahan aloitti seuraavan kauden NHL:ssä. Kauden alussa Callahanin polvi revähti, mikä pilasi suunnitelmat. Hänet passitettiin takaisin AHL:ään. Hän pääsi kuitenkin vielä paikkaamaan loukkaantunutta Brendan Shanahania ja Rangers voitti Victoria Cupin vuonna 2008. Kausi oli Callahanin läpimurtokausi. Callahan iski tehot 22+18 ja sai kauden päätteeksi Steven McDonald -palkinnon.
2014 Callahan siirtyi pelaajavaihdossa Tampa Bay Lightningiin. Vaihdossa Rangersiin siirtyi Martin St. Louis. Callahan teki 2014 kesäkuussa Lightningin kanssa pitkän, kuusivuotisen sopimuksen.
Heinäkuussa 2019 Callahan kaupattiin Ottawa Senatorsiin. Vaihdossa Lightning sai maalivahti Mike Condonin.
SN 1006
SN 1006 oli todennäköisesti kirkkain historiallisena aikana havaittu supernova. Sen ollessa kirkkaimmillaan sen näennäisen magnitudin on arvioitu olleen -7.5, jolloin se näkyi maahan noin 16 kertaa kirkkaampana kuin Venus. Supernova tuli näkyviin huhtikuun 30. ja toukokuun 1. päivien välisenä yönä 1006 Suden tähdistössä, ja sitä kuvasivat havaitsijat Kiinassa, Japanissa, Mesopotamiassa (nyk. Irakissa), Egyptissä, Italiassa ja Sveitsissä. Mahdollisesti sitä esittävät myös eräät Pohjois-Amerikasta löydetyt kalliopiirrokset. Aikalaislähteiden mukaan se oli selvästi näkyvissä keskellä päivääkin. Nykyisten tähtitieteilijöiden mukaan sen etäisyys Maasta oli noin 7100 valovuotta.
Historialliset tiedot
Egyptiläinen tähtitieteilijä Ali ibn Ridwan kirjoitti, että uusi tähti oli noin kolme kertaa kirkkaampi kuin Venus ja että siitä lähteneen valon määrä vastasi lähes neljäsosaa Kuun kirkkaudesta. Muiden havaitsijoiden tavoin Ali ibn Ridwan totesi, että uusi tähti oli matalalla lähellä eteläistä horisonttia. Kun se oli lähellä Skorpionin tähdistöä, sitä pidettiin huonona enteenä, ja astrologit selittivät sen merkinneen, että tulossa oli sotia, ruttoa, nälänhätiä ja muita onnettomuuksia.
Pohjoisin paikka, jossa supernovahavainnosta on säilynyt mainintoja aikalaislähteissä, on St. Gallenin luostari Sveitsissä, noin 47,5° pohjoista leveyttä. Luostarin munkki Hepidannus kirjoitti, että uusi poikkeuksellisen kirkas tähti näkyi lähellä eteläistä taivaanranta kolmen kuukauden ajan ja että se merkillisellä tavalla välillä laajeni, välillä pieneni ja katosi välillä kokonaan. Tätä kuvausta on pidetty osoituksena siitä, että todennäköisimmin kyseessä oli tyypin Ia supernova.
Eräiden historiallisten lähteiden mukaan tähti oli niin kirkas, että se loi varjoja. Varmana pidetään, että jonkin aikaa se näkyi keskellä päivääkin.
Kiinalaisten lähteiden mukaan tämä "vierastähti" näkyi kolmen vuoden ajan. Song-dynastian virallisen historiateoksen, Songshin mukaan (kappaleet 56 ja 461) 1. toukokuuta 1006 näkynyt tähti ilmestyi etelään Juuren (Di) tähdistöön, Suden tähdistön itäpuolelle ja yhden asteen verran länteen Kentaurista. Se oli niin kirkas, että sen valossa maassa olleet esineet näkyivät yöllä.
Kiinalainen astrologi Zhou Ke-Ming, joka oli parhaillaan paluumatkalla Guangdongissa suorittamistaan tehtävistä Kaifengiin, selitti keisarille, että tähti, joka oli väriltään keltainen ja hyvin kirkas, oli hyvä merkki, joka ennusti menestystä valtakunnalle, jonka yllä se näkyi. Väitettä, että tähti olisi ollut keltainen, on kuitenkin syytä epäillä, sillä Zhou saattoi valita suosiollisena pidetyn värin poliittisista syistä.
Pohjois-Amerikassa Hohokamista White Tank Mountain Regional Parkista Arizonasta on löydetty kalliopiirros, jonka on arveltu esittävän vuoden 1006 supernovaa.
Jemenistä on löydetty muistiinpanoja, joiden viittaavat siihen, että SN 1006 olisi havaittu jo 17. huhtikuuta 1006, kaksi viikkoa ennen kuin sen yleensä on oletettu tulleen näkyviin.
Supernovajäänne
thumb|SN 1006:n jäänteen laajenemista koskevien havaintojen vertailua SN 1006:n supernovajäänne tunnistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965, jolloin Doug Milne ja Frank Gardner yhdistivät tutkivat Parkesin observatorion radioteleskoopilla tunnettua radiolähdettä nimeltä PKS 1459-41 ja yhdistivät sen supernovaan. Se sijaitsee lähellä Beta Lupi -tähteä ja on näennäiseltä halkaisijaltaan noin 30 kaariminuutin suuruinen. Sen on havaittu lähettävän myös röntgensäteilyä ja näkyvää valoa, ja vuonna 2010 sen havaittiin lähettävän myös hyvin korkeaenergistä gammasäteilyä. Siihen ei ole todettu liittyvän neutronitähteä eikä mustaa aukkoa, mikä viittaa siihen, että kyseessä on tyypin Ia supernovan jäänne. Tämäntyyppisessä supernovaräjähdyksissä tähtien oletetaan kokonaan hajoavan, niin ettei neutronitähteä tai mustaa aukkoa muodostu. Vuonna 2012 tehdyissä havainnoissa ei SN 1006:n läheisyydestä löydetty mitään tarpeeksi massiivista seuralaistähteä, jotta se olisi voitu havaita,. Tämä viittaa siihen, että SN 1006 todennäköisimmin syntyi kahden valkoisen kääpiön törmäyksestä. Räjähdyksessä molempien tähtien kaikki aine olisi lentänyt avaruuteen ja jäljelle olisi jäänyt vain vähäinen kaasupilvi.
Supernovajäänne sijaitsee arviolta noin 2,2 kiloparsekin eli 7100 valovuoden päässä Maasta, jolloin sen todellinen läpimitta on noin 20 parsekia.
Vaikutukset Maassa
Tutkimukset viittaavat siihen, että tyypin Ia supernovasta tulee Maahan saakka huomattavasti enemmän gammasäteilyä kuin Auringosta, vaikka supernova räjähtäisi tuhannen parsekin päässä. Se voisi vahingoittaa Maata suojaavaa otsonikerrosta ja vaikuttaa elämään ja ilmastoon. Vaikka SN 1006:lla ei ilmeisesti juuri ollut tällaisia seurauksia, sen gammasäteilyn vaikutuksesta ilmakehässä todennäköisesti syntyi ensin typen oksideja ja niistä edelleen nitraatteja, jotka laskeutuivat maan pinnalle muun muassa lumisateiden mukana ja ovat yhä havaittavissa Etelämanteren jäätikössä.
Ben Couch
Manuera Benjamin Riwai Couch (27. kesäkuuta 1925 – 3. kesäkuuta 1996) oli uusiseelantilainen rugby union -pelaaja ja kansallispuolueen poliitikko. Hän syntyi Rapakissa, Eteläsaarella, mutta muutti perheineen Pohjoissaaren Wairarapaan. Hän liittyi asevoimiin toisen maailmansodan loppuvaiheissa, mutta ei taistellut.
Sodan jälkeen Couch pelasi Uuden-Seelannin rugby union -maajoukkueessa All Blacksissa. Hän oli myös Uuden-Seelannin maorijoukkueessa. Hän opiskeli Christchurch Technical Collegessa. Hän meni naimisiin mormonin kanssa ja päätti lopulta itsekin kääntyä. Hänestä tuli Myöhempien Aikojen Pyhien kirkon aktiivinen jäsen. 1970-luvulla hänet valittiin parlamentin jäseneksi Wairarapasta. Hän eteni nopeasti hallitukseen. Hänestä tuli aluksi maoriasiain ministeri ja Postmaster-General. Jätettyään jälkimmäisen tehtävän hän toimi edelleen maoriasiain ministerinä ja lisäksi poliisiministerinä.
Couch oli parlamentin jäsenenä vuoteen 1984. Hän kuoli Mastertonissa 70-vuotiaana. Hän oli istunut pyörätuolissa aivoverenkiertohäiriön seurauksena, ja diabeteksen takia hänen jalkansa oli amputoitu.
Shigeki Tsujimoto
Shigeki Tsujimoto (s. 23. kesäkuuta 1979 Osaka) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Tsujimoto kuului Japanin U-20 joukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa 1999.
Arabien–Israelin konflikti
Arabien–Israelin konflikti alkoi Israelin valtion perustamisesta vuonna 1947. Konfliktiin on kuulunut sekä poliittista jännitystä että avoimia vihamielisyyksiä. Tapahtumiin liittyy myös useiden arabivaltioiden perustaminen ja itsenäistyminen samaan aikaan Israelin kanssa.
Juutalaisten muuttoliike "kansalliseen kotiin"
Arabien konflikti Israelin valtion kanssa juontaa alkunsa siitä, että muslimien asuttamaan ja islamilaisen Osmanien valtakunnan hallitsemaan Palestiinaan alkoi 1800-luvun lopulla muuttaa Euroopasta juutalaisia siirtolaisia. Muuttoliike oli saanut alkunsa ensin Euroopan kristittyjen ja sitten myös juutalaisten omaksumasta haaveesta palauttaa Palestiinan asema juutalaisten Luvattuna maana. Ensimmäisen suuren sysäyksen muutolle antoi tsaari Aleksanteri II:n murhaa 1881 seurannut juutalaisten joukkovaino Venäjällä. Vuosien 1882–1903 välillä noin 35 000 pääasiassa Itä-Euroopan juutalaista muutti Palestiinaan. Vuosisadan lopulla syntynyt sionistinen liike asetti tavoitteekseen juutalaisen valtion perustamisen Palestiinaan.
Juutalaisia oli vuonna 1881 ollut Palestiinassa noin 25 000, mutta heidän lukumääränsä vuoteen 1947 mennessä oli noussut jo 630 000:een. Euroopasta tulleet juutalaiset toivat mukanaan vaurautta ja uusia työpaikkoja, jolloin siihen asti harvaan asuttu Palestiinan alue alkoi vetää puoleensa myös arabeja koko Lähi-idän alueelta. 1900-luvun alun vajaasta 140 000:sta heidän lukumääränsä kasvoi lähes puoleen miljoonaan vuonna 1922 ja 1,3 miljoonaan vuonna 1947.
Varhaiset väkivaltaisuudet
Alueen arabiväestö vastusti juutalaisten asettumista Palestiinaan. Kesällä 1919 Syyrian arabien kongressi vastusti sionistien vaatimuksia ja vaati itsenäistä Suur-Syyriaa, johon myös Palestiina kuuluisi. Keväällä 1920 arabit hyökkäsivät juutalaisten kimppuun Jerusalemissa, tappoivat kuusi ja tuhosivat useita synagogia. Hyökkäys toistui keväällä 1921 Jaffassa, missä kuolleita oli useita kymmeniä. Aluksi vain pienet arabiryhmät hyökkäsivät juutalaisia vastaan, mutta pian väkivallasta tuli järjestelmällisempää. Aluetta hallinneet britit eivät onnistuneet lopettamaan sitä ja joskus kieltäytyivät suojelemasta juutalaisia. Juutalaisten enemmistö kannatti matalaa profiilia hyökkäyksiin, mutta maanalaiset juutalaisryhmät alkoivat vastata väkivaltaan kostoiskuilla.
Juutalaisten ja arabien välille syntyi 1929 laajoja levottomuuksia, jotka liittyivät Jerusalemin Temppelivuoren käyttöön. Elokuun 16. päivänä 1929 arabit hyökkäsivät useisiin kohteisiin koko maassa, jolloin toista sataa juutalaista ja kymmeniä arabeja sai surmansa. Hebron in juutalainen yhteisö tuhottiin, ja juutalaiset palasivat sinne vasta vuoden 1967 jälkeen. Juutalaiset tekivät kostoiskuja. Britannian nimeämä Shawn komissio totesi, että väkivaltaisuudet olivat arabien aloittamia ja suositteli, että juutalaisten maahanmuutto estettäisiin.
Vuonna 1936 puhkesi laaja arabikapina, joka kohdistui sekä juutalaisia että brittejä vastaan. Juutalaisia oli tuolloin jo 400 000, kun natsien valtaannousu Saksassa 1933 oli lisännyt juutalaisten pakoa Euroopasta. Arabikapinan syynä oli pelko juutalaisvaltion synnystä. Samaan aikaan Osmanivaltakunnan jäämistön pohjalta oli muualla jo perustettu itsenäisiä muslimivaltioita. Palestiinassa työttömyyden kasvu lisäsi tyytymättömyyttä. Alueen suurmaanomistajat olivat vuokranneet maitaan vuokraviljelijöille, mutta nyt he myivät maitaan juutalaisille, jotka maksoivat niistä hyvän hinnan. Näin vuokraviljelijät menettivät toimeentulonsa. Vuosien 1936–1947 välillä väkivaltaisuudet edelleen raaistuivat ja laajenivat.
Ratkaisuyritykset
Toisen maailmansodan jälkeen perustettu YK haki ratkaisua Palestiinan tilanteeseen kahden valtion mallista. Arabit uhkasivat jihadilla, jos juutalaisvaltion luominen hyväksytään. Vasta perustetun Arabiliiton neuvosto kehotti jäsenvaltioitaan lähettämään asejoukkoja Palestiinan rajoille. Tästä huolimatta YK:n yleiskokous hyväksyi 29.11.1947 julkilausuman nro 181, joka sisälsi esityksen Palestiinan jakamisesta arabi- ja juutalaisvaltioihin. Juutalaiset hyväksyivät esityksen, mutta ympäröivät arabivaltiot torjuivat kahden valtion mallin.
Sisällissota 1947–1948
Heti yleiskokouksen päätöslauselmaa seuraavana aamuna väkivaltaisuudet juutalaisia vastaan kiihtyivät sekä Palestiinassa että ympäröivissä arabimaissa, ja yltyivät mandaattialueella sisällissodaksi. Arabit julistivat yleislakon ja iskivät brittijoukkoja ja juutalaisia vastaan. Juutalaiset ryhmittyivät puolustautumaan, mutta siirtyivät keväällä 1948 myös hyökkäämään. Heidän tärkein asevoimansa oli puolisotilaallinen Hagana -järjestö, josta myöhemmin tuli Israelin armeijan ydin. Palestiinalaisten puolella tärkein voima oli Pyhän sodan armeija sekä Arabiliiton perustama vapaaehtoisista koostunut vapautusarmeija. Kaikki osapuolet syyllistyivät siviileihin kohdistuvaan terroriin. Sota päättyi juutalaisten selvään voittoon. Arabit olivat kärsineet epäyhtenäisyydestä ja sotataitojen puutteesta. Arabinationalismi oli myös rajoittunut lähinnä eliitin piiriin, eikä taistelutahto kokonaisuudessaan ollut korkealla.
Israelin itsenäisyyssota 1948
Brittien poistuttua Israel perustettiin itsenäisyysjulistuksella 14. toukokuuta 1948. Britannian mandaatti umpeutui päivän päättyessä keskiyöllä. Yhdysvallat ja Neuvostoliitto tunnustivat heti juutalaisvaltion. Käynnissä ollut sisällissota laajeni Israelin itsenäisyyssodaksi, kun Egyptin, Syyrian, Transjordanian, Libanonin ja Irakin armeijat hyökkäsivät Israeliin itsenäisyysjulistusta seuranneena päivänä. Ennen hyökkäystä arabijohtajat kehottivat muslimeita pakenemaan Palestiinasta naapurimaihin, sillä juutalaiset murskattaisiin ja pakolaiset pääsisivät nopeasti palaamaan takaisin. Sota päättyi arabimaiden katastrofaaliseen tappioon ja lopputulos tulikin tunnetuksi nimellä katastrofi (nakba, النكبة). Seurauksena oli myös Palestiinan arabien pakolaisuus.
Arabimaat hyökkäsivät Israeliin jokaiselta rajalta vuonna 1947. Egypti hyökkäsi Siinailta, ja Transjordania, Syyria, Libanon ja Irak hyökkäsivät etelästä, idästä ja pohjoisesta. Tavoite oli nopeasti tuhota vastarinta ja miehittää Israel sekä liittää sen alueet arabimaihin. Arabimailla oli raskailla aseilla, tykistöllä, ilmavoimilla sekä panssariajoneuvoilla varustetut järjestäytyneet armeijat, joten kapeimmillaan vain noin kymmenen kilometriä leveän maan paloittelu ja sen heikosti varustettujen joukkojen kukistaminen vaikutti helpolta. Israelilaiset onnistuivat kuitenkin muutaman tappion jälkeen saavuttamaan taktisia voittoja. Maahan hankittiin hätäisesti lisää ja tehokkaampia aseita. Pian Israelilla oli myös sotasaaliista, salakuljetuksesta ja asekaupoista kootut ilma- ja panssarivoimat. Arabimaat olivat keskenään erimielisiä. Vaikka Jordanian kuningas oli kaikkien joukkojen ylipäällikkö, eri maiden toimia ei koordinoitu. Jokaisella hyökkääjällä oli kiire vallata mahdollisimman paljon alueita, eikä halua yhteistoimintaan ollut. Israelin sodan kuluessa kasvanut armeija otti aloitteen ja saavutti vastoin odotuksia voittoja jokaista vihollista vastaan. Vuoden 1949 alkaessa Israelilla oli yliote kaikista vastustajistaan, ja jokaisen maan kanssa solmittiin tulitauko.
Kuuden päivän sota 1967
Syyrian ja Egyptin johtajat ilmoittivat tavoitteekseen Israelin täydellisen tuhoamisen. 23. toukokuuta 1967 Egypti sulki Tiraninsalmen Israelin laivaliikenteeltä, mitä Israel piti sodanjulistuksena. Israel tuhosi yllätyshyökkäyksessä Egyptin ilmavoimat täydellisesti. Myös Syyrian ja Jordanian ilmavoimat tehtiin nopeasti toimintakyvyttömiksi. Siinain niemimaa, Golan ja Länsiranta joutuivat Israelin haltuun parissa päivässä.
Libanonin sota 1982
Kuningas Husseinin karkotettua PLOn Jordaniasta järjestö asettui Libanoniin, josta se suoritti hyökkäyksiä Israeliin. Vuonna 1982 Israel miehitti Etelä-Libanonin, ja maahan Israelin vastaiselle rajalle luotiin turvavyöhyke, joka lakkautettiin 2000.
Israelin–Libanonin konflikti 2006
Hizbollahin ammuttua Katjuša-raketteja Israeliin ja kaapattua kaksi israelilaissotilasta Israel aloitti sotatoimet terroristijärjestöä vastaan. Hizbollahilla on edelleen vankka kannatus Libanonissa.
Gazan hyökkäys 2009
Israel teki ilmahyökkäyksen vuoden 2008 lopussa Gazan kaistaleelle lopettaakseen Hamasin tekemät raketti-iskut ja tuhotakseen Egyptin rajalla olevat salakuljetustunnelit. Hyökkäys jatkui tammikuun 2009 alussa maahyökkäyksenä. Operaatio loppui 22. tammikuuta Israelin vetääntymiseen. Koko selkkauksen lasketaan yleensä kestäneen 22 vuorokautta, jolloin se alkoi ensimmäisestä ilmahyökkäyksestä 27. joulukuuta 2008 ja päättyi Israelin yksipuoliseen tulitaukoilmoitukseen 17. tammikuuta.
Hyökkäyksessä kuoli yli 1300 palestiinalaista. Kuolleista ainakin puolet, mahdollisesti jopa kolme neljäsosaa oli siviilejä mukaan lukien 437 alle 16-vuotiasta lasta, 110 naista ja 123 miespuolista vanhusta. Kuolleissa oli lisäksi 14 lääkäriä sekä 4 toimittajaa. 90000 palestiinalaista joutui kodittomiksi, joista yli 50000 oli lapsia. Neljä YK:n avustussaattuetta joutui hyökkäyksen kohteeksi.
Yhdysvaltain presidentti Barack Obama sanoi 22. tammikuuta, että Yhdysvallat tukee Israelia kaikissa puolustussodissa. Hän kuitenkin poikkeuksellisen selvästi sanoi olevansa hyvin huolestunut hyökkäyksen uhreista, Gazan humanitaarisesta tilanteesta ja alueen "tukahduttavasta köyhyydestä, joka on kestänyt aivan liian kauan".
Operaatio Puolustuksen tukipylväs 2012
Operaatio Puolustuksen tukipylväs (Gazan sota 2012, engl. "Operation Pillar of Cloud" tai "Operation Pillar of Defense") on Israelin 14. marraskuuta 2012 aloittama sotilasoperaatio Gazan kaistalla, joka aloitettiin Hamasin raketti-iskujen vastaiskuna. 21. marraskuuta osapuolet solmivat aselevon. Siihen mennessä molemminpuolisissa iskuissa oli kuollut 160 palestiinalaista ja kuusi israelilaista.
Syitä konfliktin jatkumiselle
Historioitsija Benny Morrisin mukaan ensimmäisten muuttoaaltojen juutalaiset pitivät Palestiinan arabiväestöä Arabiasta tulleina tunkeilijoina ja mahdollisina vihollisinaan. Arabit pitivät tulokkaita vieraina, omituisina, vääräuskoisina ja epämääräisesti uhkaavina. Osmani-imperiumi suhtautui juutalaistulokkaisiin vihamielisesti jo uskonnollisista syistä, sillä Koraanissa juutalaiset olivat "apinoita ja sikoja". Jo alkuvaiheissa konfliktia olivat siten luomassa sekä etniset että uskonnolliset syyt.
Islaminusko
Historioitsija Adam Silversteinin mukaan arabien ja Israelin välisen konfliktin taustat löytyvät profeetta Muhammedin elämäkerrasta. Ibn Ishaqin 700-luvulla kirjoittamassa teoksessa juutalaiset kuvataan epäluotettavana, petollisena ja ylimielisenä kansana, joka ansaitsee muslimien koston. Palestiinalaiset ovatkin hakeneet Muhammedin elämäkerrasta tukea toimilleen. Muuan tapahtuma on Khaibarin taistelu, joka päättyi Muhammedin määräämään juutalaisten joukkomurhaan. Palestiinalaisten suosittu huuto mielenosoituksissa on ollut: Khaybar Khaybar, ya yahud, Jaish Muhammad, sayaud, joka tarkoittaa: "Khaibar Khaibar, juutalaiset, Muhammedin armeija palaa takaisin". Khaibar on antanut myös nimen juutalaisvastaiseen tv-sarjaan Syyriassa. Hizbollah ampui vuonna 2006 Israeliin raketteja, joiden nimeksi oli annettu "Khaibar 1". Jom Kippur-sodassa egyptiläisten hyökkäyksen koodinimi oli "Operaatio Badr", mikä yhdisti sen Muhammediin. Jasser Arafat korosti, että jokainen rauhansopimus Israelin kanssa olisi vain "Hudaibiyan sopimus", mikä tarkoitti Muhammedin 628 tekemää sopimusta mekkalaisten kanssa, jota ei ollut tarkoituskaan pitää. Vuosien 1947-1948 sisällissodassa arabit nimesivät joukkonsa "Pyhän sodan armeijaksi", mikä liitti sen islaminuskoon.
Toisena syynä Silverstein esittää Palestiinan symbolisen arvon islaminuskolle tärkeänä alueena. Muslimit katsovat, että muslimien alkuperäinen rukoussuunta oli Jerusalemiin. Lehmän suura (2: 144) kertoo rukoussuunnan muuttamisesta, mutta ei alkuperäistä suuntaa. Muhammedin elämäkerrassa kerrotaan lisäksi profeetan yöllisestä matkasta Jerusalemiin, missä hän nousi tikkaita myöten taivaaseen. Kalifi Abd al-Malik oli lisäksi rakennuttanut vuonna 691 valtakuntansa keskustemppelin, Kalliomoskeijan, Jerusalemin temppelivuorelle, ja muslimit uskovat, että temppeli oli nimenomaan islamilainen rakennus. Se, että ristiretkeläiset keskiajalla pyrkivät lopulta tuloksetta valtaamaan Pyhän maan teki alueesta muslimeille entistä pyhemmän. Irakin presidentti Saddam Hussein pystytti monumentin Saladinille, joka voitti ristiritarit. Juutalaisista on tehty "ristiretkeläisiä" lastenkirjoja myöten.
Arabisti Hans Jansen toteaa, että Palestiinan terroristijärjestöjen lisäksi myös Palestiinan viranomaiset katsovat, ettei konflktissa ollut kyse rajariidasta vaan uskonnollisesta sodasta islamin ja juutalaisuuden välillä. Tämä ilmenee myös palestiinalaisten koulukirjoista. Jansenin mukaan suurin osa Lähi-idän poliittisista ja uskonnollisista johtajista haluaa hävittää Israelin maan päältä.
Arabinationalismi
Historioitsija Hannu Juusola ei pidä islaminuskoa juutalaisten ja arabien välisen konfliktin syynä. Ristiriidat johtuvat hänen mukaansa vain arabinationalismista.
Israelin apartheid-politiikka
Kansainvälinen ihmisoikeusjärjestö Amnesty International syytti vuonna 2022 Israelin valtiota apartheid-politiikasta palestiinalaisia vastaan. Apartheidilla järjestö tarkoitti Yhdistyneiden Kansakuntien apartheid-sopimuksessa esitettyjä toimia, jotka YK määritteli apartheidiksi. Amnestyn pääsihteeri Agnès Callamard katsoi, että "Palestiinalaisia kohdellaan vähempiarvoisena rodullisena ryhmänä, jolta riistetään järjestelmällisesti ihmisoikeudet, asuivatpa he Gazassa, Itä-Jerusalemissa, Hebronissa tai Israelissa." Callamardin mukaan Israelin järjestelmä perustuu miljoonien ihmisten rakenteelliseen rasistiseen sortamiseen. Amnestyn mukaan Israelin tekemät rikokset ovat osa systemaattista palestiinalaisväestöön kohdistuvaa hyökkäystä, joka tähtää sortavan ja alistavan järjestelmän ylläpitämiseen. Siksi ne ovat apartheidia, joka on rikos ihmisyyttä vastaan.
Suomessa yli sata taiteilijaa allekirjoitti 2022 julkilausuman, jossa Israelia syytettiin apartheidista.
Alessandro Ghibellini
Alessandro Ghibellini (s. 15. lokakuuta 1947 Genova) on italialainen entinen vesipalloilija. Hän sai vuoden 1976 kesäolympialaisissa Montrealissa joukkueineen hopeaa. Aiemmin hän oli kuulunut joukkueisiin, jotka sijoittuivat neljänneksi vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa sekä kuudenneksi vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä.
Mihail Katkov
Mihail Nikiforovitš Katkov (13. marraskuuta 1818 (J: 1. marraskuuta) Moskova – 1. elokuuta (J: 20. heinäkuuta) 1887 Znamenskoje, Moskova) oli venäläinen lehtimies, joka toimi konservatiivisen ja kansallismielisen Moskovskije vedomosti -lehden päätoimittajana. Suomessa Katkov muistetaan Suomen autonomian ja erityisaseman kriitikkona.
Vaatimattomasta virkamiesperheestä lähtöisin ollut Katkov opiskeli Moskovan yliopistossa 1830-luvulla. Hän jatkoi opintojaan Berliinissä ja luennoi sen jälkeen filosofiasta Moskovan yliopistossa, kunnes kyseinen oppiaine lakkautettiin vaaralliseksi katsottuna vuonna 1850. Katkov oli kirjoittanut aiemmin Otetšestvennyje zapiski -aikakauslehteen, ja hän siirtyi 1851 Moskovan yliopiston julkaiseman Moskovskije vedomostin toimittajaksi. Vuodesta 1862 kuolemaansa asti hän oli lehden julkaisija.
Poliittiselta linjaltaan Katkov oli ennen kaikkea Venäjän valtakunnan jakamattomuutta ja tsaarinvaltaa kiihkeästi puolustanut kansallismielinen konservatiivi. Talouskysymyksissä hän tosin kannatti liberaalia näkemystä, jonka mukaan valtion ei tulisi puuttua talouselämään. Myöhempi neuvostoliittolainen ja länsimainen historiankirjoitus on nähnyt hänet lähinnä taantumuksellisena. Vaikka Venäjällä poliittista keskustelua lehdistössä muuten rajoitettiin, Katkovin sallittiin tuoda mielipiteensä näkyvästi julki. Hänen on katsottu saavuttaneen merkittävän poliittisen vaikutusvallan varsinkin Aleksanteri III:n hallitsijakaudella. Hänellä saattoi olla vaikutusta myös keisarikunnan ulkopolitiikkaan, sillä hän oli Saksaa vastaan tähdätyn Ranskan ja Venäjän liiton puolestapuhuja.
Katkov vastusti ja kritisoi voimakkaasti vähemmistökansallisuuksien pyrkimyksiä erillisvaltiokehitykseen Venäjän valtakunnan sisällä. Vuoden 1863 Puolan kapinan hän tuomitsi erittäin jyrkästi ja piti sitä puolalaisten kiittämättömyyden ja petollisuuden osoituksena. Venäjän lehdistöstä juuri Moskovskije vedomostissa seurattiin tarkimmin myös suomalaisen ”separatismin” ilmauksia 1800-luvun jälkipuoliskolla. Katkov nosti Suomen autonomian kehityksen ongelmallisuuden esille venäläisessä julkisessa keskustelussa. Hänen kuoltuaan samasta aiheesta jatkoivat harrastelijahistorioitsijat K. F. Ordin ja Mihail Borodkin.
Sojuz TMA-14
Sojuz TMA-14 oli Venäjän avaruusjärjestön 26. maaliskuuta 2009 kello 11:49:18 UTC ISS-avaruusasemalle laukaistu miehitetty avaruuslento. Se kuljetti asemalle kaksi "Retkikunta 19"-miehistön jäsentä ja yhden avaruusturistin, Charles Simonyin. TMA-14 oli 101. Sojuz-avaruusaluksen lento (100. miehitetty) sitten vuoden 1967. Alus oli telakoituneena ISS:ään ja toimi tarvittaessa pelastautumisaluksena. Alus laskeutui Kazakstaniin 11. lokakuuta 2009 kello 4:32 UTC.
Avaruusturistien viimeinen lento?
Sojuz TMA-14 voi olla vuosiin viimeinen avaruusturisteja avaruusasemalle kuljettava lento.
Logo-kilpailu
Venäjän avaruusjärjestö järjesti yhdessä muiden maiden avaruusjärjestöjen kanssa kansainvälisen 6-15-vuotiaille lapsille suunnatun lennon logo -piirustuskilpailun. Voittaja, 12-vuotias moskovalaistyttö Anna Chibiskova sai matkan Baikonurin kosmodromiin yhdessä kolmen muun palkitun kanssa. Lennon tunnuksessa näkyy Chibiskovan piirustuksen aihe, maapalloa kannattelevat kädet.
Tatsuya Ishikawa
Tatsuya Ishikawa (s. 25. joulukuuta 1979 Shizuoka) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Ishikawa kuului Japanin U-20 joukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa 1999.
Ho Ching
Ho Ching (s. ) on singaporelainen yritysjohtaja. Hän on toiminut Singaporen valtiollisen Temasek Holdings-sijoitusyhtiön toimitusjohtajana vuodesta 2004 lähtien. Hän on myös Singaporen pääministerin Lee Hsien Loongin puoliso. Vuonna 1974 perustetulla Temasekillä on noin 200 miljardin dollarin sijoitusvarallisuus ja palveluksessaan runsas 600 henkeä.
Yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes luokitteli Hon vuoden 2017 maailman vaikutusvaltaisimpien naisten listallaan sijalle 28. Talousjulkaisu Fortune sijoitti hänet samana vuonna maailman talouselämän kansainvälisten (ei-yhdysvaltalaisten) naisvaikuttajien 10. sijalle. Ho valmistui insinööriksi (B.Eng.) vuonna 1976 Singaporen yliopistosta ja suoritti sähköinsinöörin ylemmän korkeakoulututkinnon (M.Sc., Elec.Eng.) vuonna 1982 Stanfordin yliopistossa. Hän aloitti työuransa vuonna 1976 työskentemällä insinöörinä Singaporen puolustusministeriölle. Nykyään hän on naimisissa Singaporen pääministerin Lee Hsien Loong kanssa ja hänellä on neljä lasta. Lisäksi Leellä on edellisestä avioliitostaan kaksi lasta.
Yasunori Takada
Yasunori Takada (s. 22. helmikuuta 1979 Kanagawa) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Takada kuului Japanin U-20 joukkueeseen nuorten MM-kilpailuissa 1999.
Gustaf Wrede af Elimä (ruukinpatruuna)
Gustaf Wrede af Elimä (4. heinäkuuta 1775 Anjalan kartano, Elimäki – 3. elokuuta 1830 Varkaus) oli suomalainen vapaaherra, everstiluutnantti ja Varkauden ruukin perustaja. Wreden vanhemmat olivat ruotsalaissyntyiset Rabbe Gottlieb Wrede af Elimä (1742–1828) ja Beata Sofia Stierncrona (1752–1775), joiden ainoa eloon jäänyt lapsi hän oli. Äiti kuoli vain muutama viikko pojan syntymän jälkeen. Isä meni uusiin naimisiin Eva Christina Creutzin (1757—1796) kanssa ja heille syntyi 1778—1783 neljä lasta, jotka kaikki elivät aikuisiksi.
Wredestä tuli Uudenmaan läänin jalkaväkirykmentin vänrikki 1788 ja luutnantti 1791, Uudenmaan prikaatin jääkäripataljoonan kapteeni 1796 sekä kuninkaan yliadjutantti ja majuri 1802. Hän erosi armeijasta everstiluutnanttina. Wrede omisti vuoteen 1824 saakka Villikkalan kartanon sekä Anjalan kartanon, jonka hänen perillisensä myivät 1837.
Wrede oli hoitanut 1814 lähtien velipuolensa Fabianin Kosulanniemen tilaa Varkaudessa, joka oli tämän vaimon Anna Maria Grotenfeltin perintöä. Vuodesta 1828 Wrede omisti itse tilan.
Wrede sai 20.4.1815 Suomen senaatilta luvan Varkauden ruukin perustamiseen. Hän rakensi Varkauden Huruskosken (nyk. Voimakanava) ja Ämmänkosken läheisyyteen masuunin ja kankirautapajan sekä myöhemmin myllyn ja verkatehtaan. Ruukki käytti järvimalmia takkiraudan valmistukseen, mutta lähiseudun järvimalmi osoittautui puutteelliseksi laadultaan ja määrältään. Järvimalmia jouduttiin tuomaan kauempaa ja tämä heikensi ruukin kannattavuutta ja raudan tuotanto jäi vähäiseksi. Wrede myi 1820-luvulla puolet ruukista Gabriel Lindeqvistille, mutta joutui käyttämään saamansa rahat velkojensa maksuun. Wreden perilliset myivät ruukin vuonna 1834 Erik Johan Längmanille ja Paul Wahlille.
Wrede oli naimisissa 1799 lähtien everstiluutnantti Georg Fredrik Tigerstedtin tyttären Fredrika Lovisa Tigerstedtin (1780–1814) kanssa ja vuodesta 1816 lähtien sveitsiläisen sotilaslääkäri Peter Anton Lamonin tyttären Catharina Elisabet Lamonin (1796–1831) kanssa. Hänellä oli ensimmäisestä avioliitosta viisi ja toisesta seitsemän lasta, joista neljä eli aikuisiksi.
Kuuluisia lapsia olivat kenraalimajuri Alexander August Peter Wrede af Elimä (1820–1897), hovineuvos Carl Gustaf Wrede af Elimä (1824–1868) ja majuri Vilhelm Otto Casper David Wrede (1827–1878). Hänen vanhin poikansa vapaaherra Rabbe Fabian Gustaf Wrede (1802–1837) käänsi ruotsiksi Paul van Suchtelenin ranskankielisen teoksen Suomen sodasta 1808–1809 nimellä Kriget emellan Sverige och Ryssland åren 1808 och 1809. Vuonna 1835 ilmestynyt käännös otti huomioon ensimmäisenä suomalais-ruotsalaisen näkökulman Suomen sotaan kohdistuvassa tutkimuksessa.
Gerhard
Gerhard on pääasiassa Saksassa, Alankomaissa ja Ruotsissa esiintyvä miehen etunimi. Nimi esiintyy myös muodossa Gerard. Se on muodostettu germaanisten kielten miekkaa tarkoittavasta sanasta ger sekä rohkeaa tarkoittavasta sanasta hard.
Suomessa nimi Gerhard on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 004 henkilölle. Suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Gerhardin nimipäivä on 2. tammikuuta.
Eleonoora Portugalilainen
Eleonoora Portugalilainen (1434–1467) oli Portugalin prinsessa, josta tuli Saksan kuningatar ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna. Hän oli keisari Fredrik III:n puoliso ja Maksimilian I:n äiti.
Eleonooran vanhemmat olivat Portugalin kuningas Edvard I ja kuningatar Leonoora Aragonilainen. Hän meni Saksan kuningas Fredrik III:n kanssa edustajan välityksellä naimisiin vuonna 1451, ja matkusti sitten Italiaan tapaamaan aviomiehensä ja paavin kruunattavaksi vuonna 1452. Esikoispoika Christopher kuoli nuorena, seuraavasta pojasta Maksimilianista tuli isänsä jälkeen keisari. Hänen jälkeensä syntyi vielä kaksi tytärtä ja poika. Eleonoora kuoli synnytyksessä vuonna 1467, 34-vuotiaana.
Pangody
Pangody on kaupunkityyppinen taajama Nadymin piirissä Jamalin Nenetsiassa. Taajaman asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 10 805 henkeä.
Mambat
Mambat erittävät myrkkyä, jonka entsyymirakenne poikkeaa muiden käärmeiden myrkyistä, mutta lajien erottaminen toisistaan myrkyn avulla ei ole helppoa. Joidenkin mambojen myrkyissä on aineita, jotka estävät veren hyytymistä.
Lajit
Sukuun kuuluu neljä lajia.
Vihermamba
Vihermamba on pitkä, ohut, myrkyllinen ja puissa elävä käärme ja kotoisin Länsi-Afrikasta mukaan lukien Liberian ja Norsunluurannikon. Sillä on suuret vihreät suomut, joissa on musta reuna. Se kasvaa 2 metriä pitkäksi. Suomut sen pitkässä hännässä ovat keltaisia ja niissäkin on musta reuna. Se on pääasiassa päiväeläin, mutta voi saalistaa myös öisin sekä aamulla että illalla. Sen luonnollista ravintoa ovat linnut, liskot ja nisäkkäät. Läntiselle vihermamballe hyvin läheistä sukua ovat itäinen vihermamba ja mustamamba.
Yongle
Keisari Yongle (synt. Zhu Di, ) oli Ming-dynastian kolmas keisari, joka hallitsi Kiinassa vuosina 1402–1424. Yonglea pidetään suurimpana Ming-hallitsijana sekä yhtenä Kiinan merkittävimmistä keisareista. Hänen hallitus­kausi­nimensä Yongle tarkoittaa ”ikuista onnellisuutta”.
Yongle teki Pekingistä Kiinan pää­kaupungin ja rakennutti sinne Kielletyn kaupungin. Hän rakennutti myös Keisarinkanavan uudestaan, rahoitti Zheng Hen tutkimusmatkoja ja valmistutti suuren tieto­sana­kirjan Yonglen ensyklopedian. Hänen aikanaan Kiinan Ming-dynastia oli mahtavimmillaan, ja myös Kiinan alueita laajennettiin pohjoisessa Mantšuriaan ja etelässä Vietnamiin.
Syntyperä
Zhu Di oli Ming-dynastian perustajan Zhu Yuanzhangin neljäs poika, joka syntyi 2. touko­kuuta 1360. Tällöin hänen isänsä oli vielä Punaisten turbaanien kapinallis­johtaja, josta vasta myöhemmin tuli Ming-dynastian ensimmäinen keisari Hongwu.
Ming-dynastian virallisten asiakirjojen mukaan Zhu Din äiti oli keisari Hongwun päävaimo, keisarinna Ma. Jotkut aikalaiset kuitenkin väittivät, että hänen äitinsä olisi ollut muuan Zhu Yuanzhangin ei-kiinalainen jalka­vaimo, ja että virallisissa asia­kirjoissa oleva merkintä olisi väärennetty hänen hallitsija­kaudellaan sen perustelemiseksi, että hän oli valta­istuimen laillinen perijä keisari Jianwenin kuoltua.
Nuoruus
Zhu Di kasvoi prinssinä rakastavassa ja huolehtivassa ympäristössä. Hänen isänsä tarjosi hänelle vain parhaan koulutuksen, ja koska hän luotti vain poikiinsa, hän uskoi heille vanhat läänitys­alueet. Zhu Di nimitettiin Yanin prinssiksi touko­kuussa 1370. Yanin maakunta oli erityisen merkittävä, koska siellä sijaitsi Peking, mongolien Yuan-dynastian entinen pääkaupunki, ja maakunta oli edelleen puolus­tuk­selli­sesti tärkeä, koska se sijaitsi lähellä tämän mongoli­dynastian perillisten yhä hallitsemien alueiden rajaa. Zhu Di vahvisti armeijaansa voidakseen jatkaa taistelua heitä vastaan ja syrjäytti samalla kilpailijansa kuten kenraali Lan Yun.
Kun Zhu Di myöhemmin muutti Pekingiin, hän totesi kaupungin olevan nälän­hädän ja kulku­tautien tuhoama, mutta hän jatkoi isänsä kenraalin ja oman appensa Xu Dan kanssa rauhan ja järjestyksen palauttamista alueelle. Ming-dynastian virallisen historian mukaan Zhu Di teki tarmollaan ja menestyksellään isäänsä suuren vaikutuksen. Toisaalta Ming-dynastia kärsi samaan aikaan myös useita takaiskuja, eikä myöskään voittoa Buir­järven taistelussa saatu Zhu Din vaan hänen veljensä apurin Lan Yun ansiosta. Zhu Di ei myöskään johtanut niitä suuria sota­joukkoja, jotka keisari Hongwu lähetti pohjoisille raja­seuduille.
Aluksi Zhu Di hyväksyi sen, että hänen isänsä oli nimittänyt seuraajakseen ja kruunun­prinssiksi hänen vanhemman veljensä Zhu Biaon ja myöhemmin tämän teini-ikäisen pojan Zhu Yunwenin, mutta kun Zhu Yunwen nousi valta­istuimelle keisari Jianwenina ja alkoi teloittaa ja alentaa arvossa setiään, Zhu Di sai tästä aiheen ryhtyä kapinaan Jianwenia vastaan.
Valtaannousu
thumb|left|200px|Keisari Yongle seuraa palatsin eunukkien pelaamaa [[cujua, jalkapallon tapaista vanhaa kiinalaista peliä.]]
Keisari Hongwu kuoli 24. kesäkuuta 1398. Ensimmäinen hänen pojistaan, Zhu Biao, oli kuollut ennen isäänsä. Näin seuraavaksi perimysjärjestyksessä nousi Zhu Biaon vanhin poika Zhu Yunwen, josta tulikin seuraava hallitsija, keisari Jianwen. Zhu Di, mongoleja vastaan käydyissä taisteluissa kokemusta ja arvostusta kerännyt sotilas­johtaja, ei ollut tyytyväinen päätökseen, vaan nousi kapinaan veljenpoikaansa vastaan. Neljä vuotta kestäneen sisällis­sodan jälkeen Yongle valtasi Jianwenin hallinnon pää­kaupungin Nanjingin vuonna 1402. Keisari Jianwen kuoli valtauksen yhteydessä.
Keisari Jianwenin ankara kampanja heikompia setiään aiheutti kuitenkin vaikeuksia. Zhu Din veli Zhu Su vangittiin ja karkotettiin Yunnaniin, Dain prinssi Zhu Gui menetti arvo­nimensä ja alennettiin tavalliseksi alamaiseksi, samoin prinssit Zhu Fu ja Zhu Bian, kun taas Xiangin prinssi Zhu Bai teki vankeudessa itsemurhan. Jouduttuaan viha­mielisyyden kohteeksi Zhu Di tekeytyi ensin sairaaksi, sitten hulluksi useiden kuu­kausien ajaksi ennen kuin sai kesä­kuussa 1399 poikansa vapautetuiksi ja tapasi heidät pohjoisessa. Elokuun 5. päivänä hän julisti, että hänen veljen­poikansa, keisari Jianwen, oli joutunut "pahojen neuvon­antajien" uhriksi ja että keisari Hongwun dynastisten säännösten mukaan hänen oli noustava aseisiin syöstäkseen heidät asemistaan. Tämä konflikti tunnetaan Jingnanin kampanjana.
Pääasiassa eunukkien ansiosta, joita sekä Hongwu että Jianwen oli kohdellut huonosti, koska he suosivat kungfutse­laisia oppineita virkamiehiä Zhu Di selvisi hengissä ensimmäisistä hyökkäyksistä hänen läänitys­alueelleen ja siirtyi etelään, jossa hän lopulta vuonna 1402 valloitti Nanjingin, julistautui keisariksi ja otti käyttöön aika­kausi­nimen Yongle, joka tarkoittaa "ikuista onnellisuutta".
Sisällissodan ensimmäisenä vuonna Zhu Di selvisi hengissä Geng Bingwenin ja Li Jinglongin johtamien voimien hyökkäyksistä paremman taktiikkansa ja mongolialaisten avustajiensa ansiosta. Hän esitti myös monia perusteluja vallan­kaappauksensa oikeuttamiseksi, kuten kyseen­alaisia väitteitä, joiden mukaan hän olisi ollut keisarinna Man poika, ja myös selviä valheita, kuten että hänen isänsä olisi aikonut nimittää hänet lailliseksi seuraajakseen ja että asian olisivat estäneet vain virka­miehet, jotka halusivat keisariksi Zhu Biaon pojan. Joko tämän propagandan vuoksi tai henkilö­kohtaisista syistä hän alkoi myös vastaan­ottaa takkinsa kääntäneitä eunukkeja ja kenraaleja, jotka tarjosivat hänelle arvokasta tietoa, joka teki mahdolliseksi kampanjat Jianwenin jäljellä olevia kannattajia vastaan. Vuonna 1402 hän tiesi jo tarpeeksi voidakseen valloittaa Xuzhoun, Suzhoun ja Yangzhoun. Chen Xuanin petos soi keisarin haltuun Jangtse-joen laivaston, kun taas Li Jinglongin ja prinssin veli­puolen Zhu Huin petos avasi hänelle Nanjingin portit 13. heinäkuuta. Syntyneen sekasorron aikana keisarillinen palatsi syttyi tuleen, ja oikeuttaakseen valtaannousunsa Zhu Di selitti myös, että kolme tunnista­matto­miksi palanutta ruumista olisivat olleet keisari Jianwen, hänen puolisonsa ja pieni poikansa. Vuosi­kymmenien ajan kuitenkin liikkui huhuja, että keisari Jianwen olisi paennut munkiksi pukeutuneena.
Valloitettuaan pääkaupungin uusi keisari Yongle jätti syrjään vanhat perustelunsa, joiden mukaan hänen veljen­poikansa olisi joutunut pahojen neuvonantajien uhriksi. Sen sijaan hän mitätöi Jianwenin koko hallitus­kauden ja selitti vuoden 1402 olleen Hongwun kauden 35. vuosi. Hänen edesmennyt veljensä Zhu Biao, jonka Jianwen oli tämän kuoleman jälkeen julistanut olleen keisari, menetti tämän arvonsa, ja myös Zhu Biaon elossa olleet pojat menettivät keisarillisen arvonsa ja asetettiin koti­arestiin. Myös Jianwenin eloon jäänyt nuorempi poika vangittiin ja kätkettiin seuraaviksi 55 vuodeksi. Vaikka Zhu Di jonkin aikaa esiintyi nöyränä ja oli kieltäytyvinään hänelle tarjotusta valta­istuimesta, lopulta hän otti sen vastaan ja ilmoitti, että seuraava vuosi olisi oleva Yonglen kauden ensimmäinen vuosi. Hänet kruunattiin Ming-keisariksi 42-vuotiaana, 14. heinä­kuuta 1402 sen jälkeen, kun hän oli käynyt pikaisesti isänsä haudalla. Valta­kautensa ensimmäiset vuodet hän käytti etupäässä huhujen torjumiseen ja taisteluun rosvoja vastaan.
Pyrkiessään kiihkeästi osoittamaan oman valta-asemansa laillisuuden Yongle mitätöi nuoren veljen­poikansa valta­kauden kokonaan ja käynnisti laaja-alaiset toimet lapsuuttaan ja kapinaansa koskeneiden asia­kirjojen hävittämiseksi tai väärentämiseksi. Tämän vuoksi Nanjingin kungfutse­laisten oppineiden keskuudessa suoritettiin suuri puhdistus ja eunukkien salaiselle poliisille myönnettiin tavan­omaista laajemmat valtuudet.
Yksi Yonglen suosikeista oli Zheng He, joka hänen toimeksi­annostaan teki laajoja tutkimus­retkiä eteläisellä Tyynellä­merellä ja Intian valta­merellä. Nanjingissa ilmenneet hankaluudet vaikuttivat myös siihen, että hän teki Beipingistä (kiinaa: ’Pohjoinen rauha’) jälleen valta­kunnan toisen ja samalla ensi­sijaisen pää­kaupungin ja antoi sille nimen Peking.