cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pure Pool
Pure Pool on VooFoo Studiosin kehittämä ja Ripstonen julkaisema urheilu ja biljardipeli. Peli julkaistiin vuonna 2014 Microsoft Windows-, PlayStation 4- ja Xbox One -alustoille.
Otto Arvid Ferdinand Sirelius
Otto Arvid Ferdinand Sirelius (23. huhtikuuta 1818 Hirvensalmi – 20. maaliskuuta 1892 Tampere) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut suomalainen kenraalimajuri.
Sireliuksen vanhemmat olivat kirkkoherra Fredrik Ferdinand Sirelius ja Anna Sofia Rusdahl ja puoliso vuodesta 1851 vapaaherratar Maria Stackelberg. Heidän pojastaan Otosta tuli jalkaväenkenraali ja Leosta kenraalimajuri ja kuvernööri. Otto Arvid Ferdinand Sirelius tuli ylioppilaaksi Porvoon lukiosta 1836 ja opiskeli Pietarin sotilasopetuslaitoksissa 1836–1839. Hänet määrättiin 1839 nuoremmaksi aliupseeriksi Henkivartioväen Suomen tarkk’ampujapataljoonaan, missä hänet korotettiin 1844 vanhemmaksi aliupseeriksi. Vuonna 1846 Sirelius ylennettiin vänrikiksi ja siirrettiin palvelukseen Kaukasian tarkk’ampujapataljoonaan. Aliluutnantiksi ylennettynä hänet siirrettiin seuraavana vuonna Orjolin, kenraalisotamarsalkka, Varsovan ruhtinas, kreivi Paskevitš-Erivanskin jalkaväkirykmenttiin. Sirelius erosi sotapalveluksesta huhtikuussa 1848, mutta palasi takaisin 1852 ja määrättiin palvelukseen Käkisalmen jalkaväkirykmenttiin. Krimin sodan alettua hänet siirrettiin 1853 Usmaniin Tambovin kuvernementtiin, missä käydyissä taisteluissa hän haavoittui vuoden 1854 alussa. Huhtikuussa hänet siirrettiin Tšesmenskin invalidilaitoksen osastopäälliköksi ja vuoden kuluttua sieltä ns. komissariaattikouluun. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1858 ja hän palveli Pietarissa aina vuoteen 1866. Kapteeniksi Sirelius ylennettiin 1873. Pähkinälinnan linnoituksessa hän palveli vuoteen 1879, jolloin hänet siirrettiin everstiluutnanttina takaisin Pietariin. Eron sotapalveluksesta Sirelius sai kenraalimajurina vuonna 1891.
171 Ophelia
171 Ophelia on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi, jonka löysi A. Borrelly vuonna 1877. Pikkuplaneetta sai nimensä Poloniuksen tytär Ofelian mukaan, joka on hahmo William Shakespearen Hamlet-näytelmässä. Tätä pikkuplaneettaa ei pidä sekoittaa Uranuksen Ofelia-kuuhun. Ophelia on melko suuri, sillä sen läpimitta on noin 117 kilometriä. Koostumukseltaan se on C-tyypin asteroidi.
Joska Josafat
Joska Josafat on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan yhtyeistä Jason muuttaa taivaaseen ja Jätkäjätkät, yhteistyöstään rap-muusikko Asan kanssa, sekä vierailuistaan mm. Laineen Kasperi n ja Julma Henri n levyillä
Sergei Stepnjak
Sergei Stepnjak, oikea nimi Sergei Mihailovitš Kravtšinski,, (13. heinäkuuta (j.: 1. heinäkuuta) 1851 tai 1852 Novyi Starodub, Hersonin kuvernementti, Venäjä – 23. joulukuuta (j.: 11. joulukuuta 1895 Lontoo, Englanti ) oli venäläinen kirjailija ja vallankumouksellinen. Hän osallistui 1870-luvulla Venäjän vallankumoukselliseen liikkeeseen, pakeni ulkomaille ja julkaisi kuvauksia Venäjän oloista, esimerkiksi Nihilisti (suom. Karisto, 1906) ja Maanalainen Venäjä (ei suom.). Hän kuoli rautatieonnettomuudessa Lontoossa.
Kravtšinski liittyi 1871 tšaikovskilaisten vallankumousryhmän jäseneksi, propagoi innokkaasti Venäjän maaseudulla ja osallistui 1875–1876 kapinaan Herzegovinassa. Hän surmasi 4. elokuuta 1878 santarmipäällikkö Nikolai Mezentsovin Pietarissa ja julkaisi Zemlja i Voljan salaisessa kirjapainossa poleemisen kirjoituksen Smert za smert ('Kuolema kuolemasta'). Hän onnistui pakenemaan Geneveen, missä hän samana vuonna perusti aikakauskirjan Obstšina, ja muutti sitten Lontooseen, jossa hän perusti 1891 Free Russia (Fonda volnoi ruskoi pressy) -nimisen yhdistyksen ja kirjoitti salanimellä Stepnjak poliittisia ja kaunokirjallisia tekstejä venäjäksi, englanniksi, ranskaksi ja italiaksi. Suurta huomiota herättivät aikoinaan hänen venäläisestä vallankumousliikkeestä kirjoittamansa kuvaukset Rossia sotterannea (1882; 'Maanalainen Venäjä'). Muita kirjoituksia on Russia under the Tsars (1885). Hän kirjoitti osittain omaan elämäänsä perustuvat romaanit Andrej Koztšutšov (1889), Štundist Pavel Radenko (1895) ja Domik na Volgje (1897). Englanniksi hän julkaisi teoksen The Russian Peasantry (1888). Neliosaiset kootut teokset ilmestyivät venäjäksi 1907.
Lars-Göran Nilsson
Lars-Göran Nilsson (s. 9. maaliskuuta 1944 Vuollerim) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Ruotsin maajoukkuetta olympialaisissa vuosina 1968 ja 1972, Kanada-cupissa 1976 sekä seitsemän kertaa MM-kilpailuissa, joissa hän saavutti kolme MM-hopeaa ja kolme MM-pronssia. Nilsson edusti seuratasolla pisimpään, kausina 1964–1979 Brynäs IF:ää ja voitti joukkueessa kahdeksan kertaa Ruotsin-mestaruuden.
Brynäs IF on jäädyttänyt Nilssonin pelinumeron 10.
Villa Korsnäs
Villa Korsnäs on funktionalistinen kaksikerroksinen huvilarakennus Espoonlahdessa Espoon lounaisosassa. Se on aumakattoinen ja täysin symmetrinen, molemmissa päissä on yhden kerroksen korkuiset siivet.
Korsnäs on Espoon vanhimpia huvilan paikkoja, sen aiempi nimi on Sandvik. Paikalla on sijainnut huvila ainakin 1870-luvun alusta. Siinä asui 1880-luvulla arkkitehti Konstantin Kiseleffin rouva Rosa Kiseleff. Villa Korsnäsin lähiympäristöön rakennettiin useita asuintaloja 2010-luvulla.
ISO 3166-2:JM
thumb|300px|[[Jamaikan maakunnat|Jamaikan kunnat.]] ISO 3166-2:JM on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Jamaikalle. ISO 3166-2:JM on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää 14 kunnan koodit.
Roger Olsson
Roger Olsson (s. 30. tammikuuta 1944 Västerås) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Ruotsin maajoukkuetta Grenoblen olympialaisissa 1968 ja kaksissa MM-kilpailuissa, joissa hän saavutti kaksi MM-hopeaa. "Viking" Olsson edusti seuratasolla kausina 1960–1964 Västerås IK:ta, kausina 1964–1976 Västra Frölunda IF:ää ja viimeiset pelivuotensa alemmilla sarjatasoilla Hanhals BK:ta.
Kiinteistötoimitus
Kiinteistötoimitus on kiinteistönmuodostamislakiin perustuvien toimien suoritusmenettely. Kiinteistötoimitus sisältää kiinteistön tai muun rekisteriyksikön alueen ja etuuksien määrittämisen sillä tavoin, että rekisteriyksikön ulottuvuus on kiinteistörekisterin perusteella selvitettävissä.
Kiinteistötoimitukset jaotellaan seuraavasti:
1. Kiinteistönmuodostamistoimitukset 2. Kiinteistöjärjestelytoimitukset 3. Kiinteistönmääritystoimitukset
Lainsäädäntö Ruotsissa
Kiinteistötoimituksessa käsiteltäviä asioita ovat kiinteistön rajat, rasitteiden ja oikeuksien voimassaolo sekä niiden laajuus, kiinteistöön kuuluvat rakennukset ja rakennelmat sekä yhteisten alueiden laajuus.
817 Naval Air Squadron
817 Naval Air Squadron (817 NAS) oli Britannian kuninkaallisen laivaston ilmavoimien vuonna 1941 perustettu lentolaivue, jonka kalustona olivat aluksi Fairey Albacore -koneet ja myöhemmin Barracuda II:t. Sodan aikana laivue osallistui taistelutoimiin Islannin merialueilla, Norjassa, Sisiliassa ja Algeriassa, sekä myöhemmin Sumatralla. Toisen maailmansodan jälkeen Australiassa varustettuna Fairey Firefly -konein.
Palvelus Kuninkaallisessa laivastossa
Laivue perustettiin 15. maaliskuuta 1941 Crailissa kalustonaan yhdeksän Fairey Albacorea. Laivue siirrettiin heinäkuussa HMS Furiousille, jonka mukana se osallistui hyökkäykseen Petsamon satamaan. Laivue siirrettiin elokuussa HMS Victoriousille Barentsin meren purjehdukselle. Laivue osallistui hyökkäyksiin syksyllä Norjan vuonoissa piileksiviä Saksan laivaston aluksia vastaan. Laivueen huoltotukikohtana oli RNAS Hatston.
Laivue suoritti hyökkäyksen 9. maaliskuuta 1942 saksalaista taistelulaiva Tirpitziä vastaan, mutta se osoittautui hyödyttömäksi. Myöhemmin laivue tuki Pohjois-Afrikan maihinnousua pommittaen linnoitteita. Laivue upotti 21. marraskuuta 1942 saksalaisen sukellusveneen U-517:n Pohjois-Atlantilla. Palattuaan Englantiin laivue siirrettiin 12. helmikuuta 1943 Furiousille Scapa Flowssa ja siirrettiin maaliskuussa edelleen HMS Indomitablelle. Laivueen vahvuus oli tällöin 15 konetta, joilla se tuki Sisilian maihinnousua. Tukialuksen vaurioiduttua 16. heinäkuuta torpedo-osumasta pääosa laivueesta siirrettiin Gibraltarille. Laivue lakkautettiin 1. syyskuuta 1943.
Laivue perustettiin uudelleen 1. joulukuuta 1943 RNAS Lee-on-Solentissa saman päällikön alaisuuteen kalustonaan 12 Fairey Barracuda Mk II:a. Laivue liitettiin 12. laivaston torpedopommittalennostoon ja siirrettiin saattuetukialus HMS Begumille purjehdukselle Ceylonille. Lennosto siirrettiin maatukikohtaan ennen siirtoa 23. heinäkuuta 1944 Indomitablelle. Laivue osallistui hyökkäyksiin Sumatralle ja Nikobaareille ennen siirtymistä 7. marraskuuta HMS Unicornille matkalle Etelä-Afrikkaan.
Laivue palasi 13. tammikuuta 1945 Sulariin Etelä-Intiaan, jossa se menetti koneensa trooppisessa myrskyssä. Laivueen henkilöstö palasi Englantiin ja laivue lakkautettiin 21. helmikuuta 1945.
Laivue perustettiin uudestaan 1. huhtikuuta 1945 RNAS Rattrayssa kalustonaan 18 Fairey Barracuda Mk II:a, joihin oli asennettu amerikkalainen ASH tutka. Laivue siirrettiin Fearniin myöhemmin huhtikuussa. Yhdessä 816 laivueen kanssa sen oli suunniteltu siirtyvän uudelle kevyelle tukialukselle, mutta sodan päättyessä suunnitelmasta luovuttiin. Laivue lakkautettiin 23. elokuuta 1945.
Palvelus Australian laivastossa
Laivue perustettiin uudelleen 25. huhtikuuta 1950 St. Merrynissa osana Australian laivaston ilmavoimia kalustonaan Fairey Firefly AS.6 koneet päällikkönään komentajakapteeni Ronald Lunberg. Laivue liitettiin 21. tukialuslentorykmenttiin yhdessä 808 laivueen kanssa. Lentorykmentti siirrettiin lokakuussa HMAS Sydneylle, josta se siirrettiin joulukuussa Jervis Bayn lentotukikohtaan.
Laivue osallistui Korean sotaan, minne laivue siirtyi Sydneyn kannella 31. elokuuta 1951. Korean sodasta palattuaan seuraavana vuonna se osallistui muun muassa Britannian ydinasekokeisiin operaatio Hurricaneen. Se siirrettiin lyhyeksi aikaa HMAS Vengeancelle ennen lakkauttamistaan 27. huhtikuuta 1955 Nowrassa.
Laivue perustettiin uudelleen 23. elokuuta samana vuonna Culdrosessa kalustonaan Fairey Gannet AS.1 sukellusveneentorjuntalentokoneet. Se osallistui HMAS Melbournen käyttöönottotesteihin ja palasi 23. huhtikuuta 1956 tukialuksen mukana kotimaahan, jossa laivue siirtyi Jervis Bayn lentotukikohtaan. Laivue lakkautettiin 18. elokuuta 1958.
Laivue perustettiin 18. heinäkuuta 1963 Nowrassa kalustonaan Westland Wessex 31A sukellusveneentorjuntahelikopterit. Se siirrettiin myöhemmin samana vuonna Melbournelle, jossa laivue palveli lentotukialuksen huoltoon siirtymiseen saakka. Vuoden 1969 alussa laivueen kalustoksi vaihdettiin Wessex Mk31B:t ja se palasi Melbournelle.
Kalustoksi vaihdettiin 2. helmikuuta 1976 mennessä Westland Sea King Mk.50 helikopterit. Melbournen poistuttua käytöstä 1982 laivue siirtyi Nowraan. Laivueen rooli vaihtui S-70 helikoptereiden palvelukseen tulon myötä 1992 lähinnä tuki- ja kuljetustehtäviin. Laivue aloitti joulukuussa 2007 muuntokoulutuksen MRH90 kalustolle, joka korvaa Sea Kingit vuoden 2010 aikana.
Ei paluuta
Ei paluuta on neuvostoliittolaisen Andrei Tarkovskin vuonna 1962 ohjaama elokuva toisen maailmansodan eli neuvostoliittolaisittain Suuren isänmaallisen sodan ajan partisaanina toimineesta lapsisotilaasta Ivanista.
Elokuva oli tekijänsä esikoiselokuva. Se herätti maailmanlaajuista mielenkiintoa ja voitti nopeasti lukuisia palkintoja kuten Venetsian filmijuhlien Kultaisen leijonan (1962).
Elokuvan päähenkilön, alkuvaiheessa 12-vuotiaan Ivanin isä on kuollut sodassa. Ivan jää orvoksi, kun saksalaiset ampuvat hänen äitinsä ja sisarensa. Ivan liittyy partisaaneihin ja hankkii tiedustelijana tietoja muun muassa vierailemalla joen vastarannalla, vihollisen puolella. Elokuvassa kovimpiin kokemuksiin viitataan osaksi epäsuorasti. Esimerkiksi eturintaman upseerin todetessa, ettei sota ole poikasille, Ivan vastaa kysymällä, onko päällikkö käynyt Trostianetšissa.
Maantieteellisesti elokuva ja suomeksi tekstitetyllä DVD-videolla mukana oleva Sodan lapset-dokumentti viittaa moniin paikkoihin Neuvostoliitossa, nykyisen Valko-Venäjän, Ukrainan ja Venäjän alueella.
Viipat
Viipat (Rhinoptilus) on rantalintujen lahkoon ja pääskykahlaajien heimoon kuuluva lintusuku. Viippoja on neljä lajia:
Raatolampi (Lemi, Tuuliainen)
Raatolampi on Etelä-Karjalassa Lemillä Tuuliaisen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,5 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 79,9 metriä mpy.
Iławan piirikunta
Iławan piirikunta on yksi Warmia-Masurian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 92 879. Piirikunnan kaksi kaupunkikuntaa ovat hallintokeskus Iława ja Lubawa. Viisi maalaiskuntaa ovat Iława, Kisielice, Lubawa, Susz sekä Zalewo ja niissä on kylien lisäksi kolme kaupunkia; Kisielice, Susz sekä Zalewo.
Valkialampi (Lemi, Pesu)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,2 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Iławan piirikunta
Iławan piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 4,4 prosenttia. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Iławan piirikunnassa arvioitiin olevan 92 879 asukasta, joista 50,5 prosenttia naispuolisia ja 49,5 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 92 915 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 81 591 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 19,8 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,9 prosenttia ja eläkeikäisten 19,4 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,2 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 951 lasta.
Valkialampi (Lemi, Pesu)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 78,8 metriä mpy.
Asuntotontti
Asuntotontti oli Suomen asutustoimintaan liittyvä tilamuoto. Asuntotontteja muodostettiin yleensä asutuskeskusten läheisyyteen. Tontin pinta-ala määräytyi sen suuruiseksi, että se soveltui asuinrakennukselle, mutta ei maatalouden harjoittamiseen. Tavallisesti asuntotontin ala oli yli 2 000 neliömetriä. Asuntotontin lähikäsitteitä ovat pinta-alaltaan suuremmat asuntotila, asuntoviljelystila ja viljelystila.
Toivo Tarvanen
Tarvanen oli toimittajana Etelä-Suomen Sanomissa ja vuodesta 1953 hän toimi freelance-toimittajana. Tarvanen oli myös Lahden Hiihtoseuran toiminnanjohtajana.
Tarvasen puoliso oli Eila Tarvanen (o.s. Kaiponen) 1942–1961.
Arlberg-Kandahar-kilpailut
Arlberg-Kandahar-alppihiihtokilpailut (AK, ) on perinteikkäinen ja vanhin vuosittain järjestettävä alppihiihtokilpailu. Ensimmäiset kilpailut käytiin vuonna 1928 Sankt Anton am Arlbergissä. Muita tunnettuja kilpailupaikkoja ovat Mürren, Chamonix, Sestriere ja Garmisch-Partenkirchen.
Nimi
Kilpailu on saanut nimensä sen alkuperäisiltä järjestäjiltä, Itävaltalaiselta Ski Club Arlbergiltä ja brittiläiselta Kandahar Ski Clubilta, joka sijaitsi Sveitsin Mürrenissä. Näistä jälkimmäinen on nimetty englantilaisen komentaja Frederick Robertsin mukaan. Hän sai Afganistanista palattuaan tittelin Earl of Kandahar (Kandaharin jaarli). Hän lahjoitti voittopokaalin kaikkien aikojen ensimmäiseen syöksylaskukilpailuun Sveitsin Crans-Montanassa vuonna 1911.
Historia
Kandahar Ski Clubin perustajajäsen, hiihtopioneeri Arnold Lunn tutustui vuonna 1927 Ski Club Arlbergin Hannes Schneideriin. Yhdessä he järjestivät samana vuonna St. Anton am Arlbergissä alppihiihtokilpailun. Kilpailumuotona ollut pujottelu oli siihen asti ollut Arlbergissä tuntematon. Tapahtuma oli menestyksekäs, joten 3. ja 4. maaliskuuta 1928 kilpailtiin Arlberg-Kandahar ensimmäisen kerran. Kilpailupaikkana oli Galzig Arlbergissä, lähellä St. Antonia. Kisoissa kilpailtu syöksylaskun ja pujottelun yhdistelmä oli kaikkien aikojen ensimmäinen alppiyhdistetty. Kisassa oli 45 laskijaa Itävallasta, Sveitsistä, Englannista ja Yhdysvalloista. Jo kaksi vuotta myöhemmin kilpailun perustajat saivat merkittävän saavutuksen: Kansainvälinen hiihtoliitto tunnusti alppihiihdon vuonna 1930 ja otti syöksylaskun, pujottelun ja alppiyhdistetyn sääntöihinsä.
Arlberg-Kandahar kilpailtiin St. Antonissa myös 1929 ja 1930. Vuodesta 1931 toiseen maailmansotaan asti Mürren ja Arlberg vuorottelivat kilpailupaikkoina. Vuonna 1948 Ranskan Chamonix’sta tuli kolmas järjestäjä, vuonna 1951 seurasi Italian Sestriere ja vuonna 1954 Saksan Garmisch-Partenkirchen. Arlberg-Kandahar oli alppihiihdon maailmancupin aloittamiseen saakka maineikkain alppihiihtokilpailu olympialaisten ja MM-kilpailuiden jälkeen.
Arlberg-Kandahar kilpaillaan edelleen maailmancupissa, mutta viimeisimpinä vuosikymmeninä se on menettänyt merkitystään. Mürren ei ole isännöinyt kilpailua enää 1970-luvun jälkeen. Nimi Kandahar näkyy kuitenkin vielä esimerkiksi rinteiden nimissä, kuten Kandahar Chamonix’ssa, Kandahar-Abfahrt Garmisch tai Kandahar Banchetta sekä Kandahar Giovanni A. Agnelli Sestrieressä. St. Antonin syöksyrinteeseen tehtiin muutoksia vuoden 2001 alppihiihdon MM-kilpailuja varten, ja se on kantanut siitä lähtien Karl Schranzin nimeä.
Kandahar-neula
Alppihiihtäjä, joka saavuttaa viisi palkintosijaa viitenä eri vuonna AK-kilpailuissa, tai saavuttaa neljänä eri vuonna neljä palkintosijaa, joista ainakin yksi on voitto, saa palkinnoksi timanttisen Kandahar-neulan. Palkinnon ovat saaneet Walter Prager, Otto Furrer, Audrey Sale-Barker, James Couttet, Marysette Agnel, Andreas Molterer, Karl Schranz kaksi kertaa, Traudl Hecher, François Bonlieu, Christl Haas, Jean-Claude Killy, Guy Périllat, Gerhard Nenning, Gustavo Thöni, Annemarie Moser-Pröll, Ingemar Stenmark, Phil Mahre, Herbert Plank, Peter Lüscher, Franz Klammer ja Andreas Wenzel.
Alan Campbell (näyttelijä)
Bruce Alan Campbell (s. 22. huhtikuuta 1957 Homestead, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli Derek Mitchelliä televisiosarjassa Koira haudattuna. Lisäksi hän on vieraillut muun muassa sarjoissa Kova laki, Matlock ja All My Children.
Campbellillä on yksi tytär avioliitostaan Lauren Kennedyn kanssa. Hän oli ennen Kennedyä naimisissa Nova Ballin kanssa.
Quincy
Quincy voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Last Episode
Last Episode (aiemmin Last Epitaph ) oli saksalainen levy-yhtiö, joka julkaisi levyjä mm. Damnationille, Behemothille ja Hermhille.
8405 Asbolus
8405 Asbolus on kentaureihin kuuluva pikkuplaneetta, joka kiertää Aurinkoa aurinkokunnan ulko-osissa. Se kiertää keskimäärin Saturnuksen ja Uranuksen etäisyyksien välillä, mutta ylittää niiden radat. Asboluksen löysi Spacewatch-ohjelma vuonna 1995. Pikkuplaneetta sai nimensä Asbolus-kentaurin mukaan. Ennen nimeämistään kappale tunnettii väliaikaisella tunnuksella 1995 GO. Hubble-avaruusteleskoopilla tehtyjen havaintojen perusteella näyttäisi siltä, että Asboluksen pinnalla on alle 10 miljoonan vuoden ikäinen "tuore" törmäyskraatteri.
Richard Ruoff
Sotilasura
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Ruoff liittyi kadetiksi Saksan keisarillisen armeijan württembergiläiseen 10. jalkaväkirykmenttiin 1903. Ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli aluksi komppanianpäällikkönä, kunnes siirtyi esikuntaupseeriksi yleisesikuntaan.
Sodan jälkeen Ruoff toimi esikuntaupseerina ja komentajana vaihtelevissa yksiköissä. Kansallissosialistisen puolueen valtaannousun myötä armeijaa laajennettiin ja ammattiupseerit saivat ylennyksiä. Ruoff ylennettiin everstiksi ja hän pääsi 13. rykmentin komentajaksi. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin jälleen esikuntatehtäviin ja huhtikuussa 1934 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi.
Toinen maailmansota
Ruoff ylennettiin jalkaväenkenraaliksi toukokuussa 1939, muutama kuukausi ennen toisen maailmansodan alkua. Sodan sytyttyä Ruoff oli sijoitettuna länteen V. armeijaryhmän esikuntapäällikkönä ja V. armeijakunnan komentajana. Hän osallistui Ranskan valtaukseen kesällä 1940.
Tammikuussa 1942 Ruoff siirrettiin itärintamalle Moskovan edustalla olleen 4. panssariarmeijan komentajaksi. Edellinen komentaja kenraalieversti Erich Hoepner oli juuri vapautettu tehtävistään hänen määrättyä vetäytymisen säästääkseen vaikeassa asemassa olevia joukkojaan. Ruoff sai puolestaan vetäytyä ilman ongelmia. Hänet ylennettiin kenraalieverstiksi huhtikuussa.
Kesäkuussa Ruoff siirrettiin komentajaksi 17. armeijaan. Loppukesällä armeija eteni kohti Kaukasuksen öljykenttiä. Hän menetti osia armeijastaan Stalingradin taistelun yhteydessä ja joutui vetäytymään. Ruoffin johdolla armeija osallistui Kubanjoen sillanpääaseman puolustamiseen kesällä 1943. Heinäkuussa hänet siirrettiin Wehrmachtin komentajareserviin eikä hän saanut uusia tehtäviä sodan aikana.
Sodan jälkeen hän eli Bodenjärven rannalla olevassa kodissaan Tübingenissä. Richard Ruoff kuoli marraskuussa 1967.
Akyfas
Akyfas eli Pindos  oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Doriissa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Delfoín kunnan alueella noin kolme kilometriä kaakkoon nykyisestä Oinochórin kylästä.
Akyfaan historiasta ei tiedetä juuri mitään. Se oli yksi Doriin tetrapoliin jäsenistä yhdessä Boionin, Erineoksen ja Kytinionin kanssa. Vaikuttaa siltä, että kaupunki vaihtoi usein aluetta. Se ei ollut osa Dorista vielä 400-luvulla eaa., mutta 300-luvulla eaa. se luettiin Doriiseen. 100-luvulla eaa. se luettiin puolestaan osaksi Oitaiaa, ja myöhemmin jälleen Dorista. Antiikin lähteissä nimi Pindos vaikuttaa yleisimmältä nimeltä kaupungille. Toisaalta kaupungin kansalaisten etnonyyminä esiintyy ennen kaikkea nimitys Akyfanios.
Kaupungin paikalta on löydetty joitakin sen kaupunginmuurin jäänteitä.
Väärä (Savitaipale)
Väärä on Etelä-Karjalassa Savitaipaleella Monolan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,9 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 82,3 metriä mpy.
Astraiusioi
Astraiusioi ( tai Astraiousioi) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis), jonka sijaintipaikkaa ei tunneta.
Kaupungin olemassaolo tunnetaan vain yhdestä piirtokirjoituksesta. Sen mukaan Astraiusioi oli jäsenenä toisessa Ateenan liitossa 300-luvulla eaa., ainakin sen perustamisen aikaan vuonna 378/377 eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Astraiūsios.
Käätyviippa
Käätyviippa (Rhinoptilus africanus) on itäafrikkalainen rantalintu. Sen elinympäristö ulottuu Etiopiasta Keniaan, Tansaniaan, Etelä-Afrikkaan ja Angolaan. Lajin holotyypin kuvaili Coenraad Jacob Temminck 1807.
Vanadaatti
thumb|250px|Malli ortovanadaatti-ionin rakenteesta Vanadaatti-ioni on vanadiinin oksianioni, jossa vanadiini esiintyy hapetusluvulla +V. Tyypillisimmät vanadaatti-ionit ovat metavanadaatti (VO3-), ortovanadaatti (VO43-) ja pyro- eli divanadaatti (V2O74-). Myös jonkin näistä anioneista sisältäviä ioniyhdisteitä kutsutaan vanadaateiksi.
Ominaisuudet
Vanadaatteja muodostuu esimerkiksi käsiteltäessä divanadiinipentoksidia emäksisellä liuoksella tai saostamalla. Liuoksissa ne ovat stabiileja emäksisissä olosuhteissa. Teknisesti tärkeimmät ovat ammoniummetavanadaatti, natriummetavanadaatti ja kaliummetavanadaatti. Puhtaina vanadaatit ovat värittömiä tai hieman kellertäviä. thumb|250px|Metavanadaattiketjuja Ortovanadaattianioni on muodoltaan tetraedri ja pyrovanadaatti-ioni muodostuu kahdesta vanadiinin ja hapen muodostamasta tetraedristä, joilla on yhteinen kulma. Metavanadaattien rakenne on monimutkaisempi ja ne muodostavat ketjuja. Näiden lisäksi tunnetaan myös polyvanadaatteja ja peroksovanadaatteja.
Luettelo akupisteistä
Akupisteet ovat kiinalaisessa lääketieteessä energiapisteitä, joita on n. 400 kappaletta ympäri ihmiskehoa.
Listassa akupisteet on luetteloitu meridiaanien mukaan. Niistä annetaan kiinalainen nimi pinyiniksi ja kiinaksi, meridiaanin lyhenne sekä pisteen numero.
Jousiammunta kesäolympialaisissa 2016 – naisten yksilökilpailu
Naisten jousiammunnan henkilökohtainen kilpailu Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 käytiin 5. – 13. elokuuta Sambódromossa. Turnaukseen osallistui 64 urheilijaa 40 maasta. Turnauksen voitti eteläkorealainen Chang Hye-jin. Hopealle sijoittui saksalainen Lisa Unruh, ja pronssia saavutti eteläkorealainen Ki Bo-bae.
Tulostiivistelmä
Taulukko kattaa tulokset neljännesävälieristä lähtien.
Silvio Moser
Silvio Moser (24. huhtikuuta 1941 Zürich – 26. toukokuuta 1974 Locarno, Ticino) oli sveitsiläinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 19 Formula 1 -osakilpailuun kausilla –. Hän saavutti yhteensä kolme MM-pistettä ajamalla viidenneksi Hollannin GP:ssä 1968,joka samalla oli hänen ensimmäinen maaliin ajettu kilpailu ja kuudenneksi Yhdysvaltain GP:ssä 1969. Moser pääsi maaliin asti vain viidessä kilpailussa. Moser karsiutui kuudessa kilpailussa.
Moser ajoi vakavan kolarin 1 000 kilometrin ajossa Monzassa vuonna 1974 ja hänet kuljetettiin leikattavaksi Sveitsiin, jossa kuoli kuukautta myöhemmin sisäisiin vaurioihin ja päähänsä saamiin osumiin.
Karhusaaren taidekeskus
Karhusaaren taidekeskus (alkuaan Sinebrychoffin huvila / Karhusaaren huvila) on uusrenessanssinen puurakenteinen, korkealle lohkokivijalalle rakennettu huvila Karhusaaressa Espoon kaakkoisosassa. Sitä on kuvattu Espoon 1800-luvun huviloista rakennustaiteellisesti mielenkiintoisimmaksi.
Giovanni Pellegrini
Carlo Giovanni Battista Pellegrini (1866–1937) oli italialainen taidemaalari ja olympiavoittaja.
Karhusaaren taidekeskus
Björnholm eli Karhusaari on nykyisin Westendin koillinen osa-alue, jonka pinta-alasta suuren osan kattaa taidekeskuksen pohjoispuolitse kulkeva Länsiväylä. Kauppaneuvos Nicolas Sinebrychoffille erotettiin Sinebrychoffin suvun omistamasta Hagalundin kartanosta Björnholma vuonna 1890. Arkkitehti Wrede sai huvilan suunnitellakseen; hän oli palannut samoihin aikoihin Italiasta, ja huvilan italialaisvaikutteet ovat selkeät. Huvilaan kuuluu erikoinen tasakattoratkaisu leveine räystäineen, joiden alla on kasetointi. Huvila oli aikoinaan myös pieni maatila talousrakennuksineen, joista useimmat ovat säilyneet. Osa rakennuksista, kuten laituri uimahuoneineen jäi Länsiväylän alle.
Giovanni Pellegrini
Pellegrini opiskeli maalaustaidetta Milanon Accademia di Belle Arti di Breran -oppilaitoksessa ja asettui sitten asumaan Sveitsiin Geneveen, jossa maalasi usein öljyväreillä ja temperalla talvisia maisemia Engadinista.
Hän osallistui vuoden 1912 Tukholman olympialaisiin, joissa voitti olympiakultaa maalaustaiteesta talviurheilua käsittelevällä friisimaalauksellaan Winter Sports. Jugendtyylisessä teoksessa esiintyi värikkäisiin talviasuihin pukeutuneita ihmisiä, jotka harrastivat talviurheilulajeja lumisella jäätiköllä. Hän lahjoitti kultamitalinsa Comon maakunnan Erban kylän Fasistiselle yhteisölle vuonna 1935.
Karhusaaren taidekeskus
Sinebrychoffin huvila esitti roomalaista huvilaa Ossi Elstelän ohjaamassa melodraamassa Katariina ja Munkkiniemen kreivi vuonna 1943.
W. F. Ilmoni
William Frithiof Ilmoni (14. heinäkuuta 1880 Tampere – 14. huhtikuuta 1932 Lahti) oli suomalainen päätoimittaja ja suomentaja.
Ilmonin vanhemmat olivat kauppias Johan Gustaf Ilmoni ja Serafia Roos. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1898 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa.
Ilmoni oli naimisissa vuodesta 1931 Aune Sylvia Heikkisen kanssa.
Suomennoksia
Omalla nimellä: Nimellä Vikki Ilmoni: Nimimerkillä W-iI-i:
Georg Joachim Göschen
thumb|upright|Georg Joachim Göschen Georg Joachim Göschen (1752–1828) oli saksalainen kirjakauppias ja kustantaja. Hän perusti 1785 liikkeen Leipzigiin ja kustansi useiden silloisten suurten kirjailijain, esimerkiksi J. W. von Goethen, teoksia. Liike toimi vuoteen 1918 nimellä G. J. Göschen’sche Verlagshandlung ja julkaisi muun muassa nimellä Sammlung Göschen tunnetun kokoelman lyhyitä yleistajuisia esityksiä eri tieteiden alalta. Göschenin pojanpoika, englantilainen valtiomies G. J. Göschen julkaisi isoisästään teoksen The life and times of G. J. Göschen.
Américo Tomás
Américo de Deus Rodrigues Tomás (19. marraskuuta 1894 – 18. syyskuuta 1987) oli portugalilainen amiraali ja poliitikko. Hän oli Portugalin presidentti vuosina 1958–1974.
Markel Susaeta
Markel Susaeta Laskurain (s. 14. joulukuuta 1987 Eibar, Guipúzcoa, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edusti toistakymmentä vuotta Espanjan pääsarjassa Athletic Bilbaota. Uransa viimeiset vuodet hän pelasi Japanissa ja Australiassa.
Athletic Bilbaon edustusjoukkueessa Susaeta debytoi 2. syyskuuta 2007 ottelussa Barcelonaa vastaan.
Susaeta pelasi Espanjan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän pelasi Espanjan A-maajoukkueessa yhden ottelun Panamaa vastaan marraskuussa 2012 ja teki siinä maalin.
Kyynärjärvi (Kankaanpää)
Kyynärjärvi on Karvianjoen vesistön kuuluva järvi Kankaanpäässä Satakunnassa. Järven pinta-ala on 44,5 hehtaaria, rantaviiva 3,38 kilometriä ja korkeus merenpinnasta 68,0 metriä. Järvi sijaitsee noin neljä kilometriä Kankaanpään keskustaajamasta pohjoiseen kantatien 44 länsipuolella. Järven lounaisrannassa on lintutorni. Järvellä pysähtyvät varsinkin viklot ja metsähanhet.
Kyynärjärvi on matalaan hiekkalaaksoon syntynyt kortejärvi. Se on lähes umpeenkasvanut. Vettä on 1–2 metriä. Rannat ovat erittäin loivia ja järvi tulvii keväisin ja sateiden jälkeen.
Suuri-Pyöriä
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,2 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Sillä on yksi saari, jonka pinta-ala on 0,1 hehtaaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut 1982
Yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1982 Milanossa, Italiassa. Kisojen ajankohta oli 6.–7. maaliskuuta. Kisahallina oli Palazzo dello Sport, jonka juoksurata oli 200 metrin mittainen.
Pääskykahlaajat (suku)
Pääskykahlaajat (Glareola) on rantalintujen lahkoon ja pääskykahlaajien heimoon kuuluva lintusuku. Pääskykahlaajia on seitsemän lajia:
Kansankirjasto
Kansankirjastot olivat lähinnä suomenkieliselle alemmalle kansanluokalle, rahvaalle, tarkoitettuja kirjastoja. Kansankirjastotoiminta sai varsinaisesti alkunsa hieman ennen 1800-luvun puoliväliä, ja se oli osa Suomen autonomian ajan itsenäistymiseen johtavaa valtakunnallista kehitystä. Kansankirjastoaate levisi Suomeen Ruotsista, jossa useat seurakunnat olivat perustaneet kirjastoja sivistysmielessä halukkaille lukijoille. Suurin syy aatteen leviämiseen Suomessa oli kuitenkin yleisen kansallisen herätyksen vaikutus.
Toimeenpanevana voimana kansankirjastotoiminnassa olivat ylioppilaat ja sivistyneistö. Myöhemmin tärkeässä roolissa kirjastotoiminnan elvyttämisen kannalta oli Kansanvalistusseura. Kansankirjastotoiminta oli luonteeltaan rahvasta holhoavaa valistustyötä, jota ylempi kansanluokka sääteli. Kansankirjastojen tarjoamat kirjat valittiin tarkasti – tarkoituksena oli, että niiden tuli edistää lukijoiden henkistä kehitystä ja nostaa koko kansan sivistystasoa. Kirjastoja pidettiin sekä hyödyllisinä että tarpeellisina, koska kirjojen toivottiin ohjaavan rahvasta pois paheellisista vapaa-ajanviettotavoista sekä parantavan sivistyksen myötä rahvaan taloudellista ja moraalista tilaa.
Kansansivistystyön piiriin kuuluvan kirjastotoiminnan ehdottomina edellytyksinä olivat kansankielisen kirjallisuuden synty ja monipuolistuminen, lukutaidon yleistyminen sekä kirjatietoon pohjautuvan sivistystason nousun merkityksen ymmärtäminen. Kansankirjastoaate ei missään nimessä ollut yksi yhtenäinen aate, jolla olisi ollut tietty päämäärä. Yhteisenä nimittäjänä koko kansankirjastoaatteen sisällä oli kuitenkin kansallisuusajattelu ja siitä nouseva kansanvalistustyö. 1800-luvun kansankirjastoaatetta leimasi myös vahvasti uskonnollinen filantropia, joka yhdisti suomalaisen yhteiskunnan kehittäjinä ja uudistajina herännäisyyden, kansallisuusliikkeen ja vapaamielisyyden.
Kansankirjastojen aika päättyi 1900-luvun alussa, kun ne muutettiin vähitellen kaikille kansanluokille suunnatuiksi yleisiksi kirjastoiksi amerikkalaisten ja anglosaksisten kirjastonäkemysten vaikutuksesta.
Kansankirjastojen edeltäjät
Kansankirjastoja edelsivät papiston kirkonkirjastot ja lukuseurojen kirjastot, joita alkoi esiintyä Suomessa 1700-luvun lopulla. Lisäksi oli yksityishenkilöiden pitämiä kirjastoja. Edellä mainittujen kirjastojen toiminta ei kuitenkaan juurikaan ulottunut suomenkieliseen rahvaaseen.
Ensimmäinen kansankirjasto
Ensimmäisenä oppimattomalle kansalle suunnattuna kansankirjastona pidetään vapaaherra Rabbe Gottlieb Wreden perustaman Anjalan Regina-koulun kirjastoa. Koulu perustettiin vuonna 1802 ja kirjasto luultavasti hieman sen jälkeen – ensimmäiset maininnat kirjaston lainausmaksuista löytyvät koulun tilikirjasta vuodelta 1808. Kirjaston käyttö ei kuitenkaan ilmeisesti ollut kovin vilkasta ja Regina-koulun kirjastoa pidetäänkin merkittävänä lähinnä siksi, että se on ensimmäinen tunnettu kansankirjastoyritys. Regina-koulun kirjasto oli kuitenkin aikaansa edellä, koska kului kauan, ennen kuin se sai seuraajia. Ennen vuotta 1845 perustettiin Regina-koulun kirjaston lisäksi vain neljä muuta: Tampereen Lainakirjastoseura sekä Weckströmin (Pohjan pitäjä), Sadelinin (Hammarland) ja ilmeisesti Europaeuksen (Ylinen) kirjastot.
Kaarle Werkon 1879 kansankirjastoista keräämistä tiedoissa kerrotaan Regina-kirjastosta seuraavasti: ”Kirjoja saapi lainata ja pitää maksutta vuoden ajan. Kirjastossa on enimmäkseen uskon-opillisia ja eräitä historiallisia, luonnontieteellisiä kirjoja ja vähän romaneja. Sääntöjä ei ole. Kirjaston raha-arvo arviolta on 350 m:kaa. Kirjastonhoitaja: kiertokouluttaja O. Rosvall, palkkiotta.”
Kansankirjaston synty, leviäminen ja hetkellinen hiipuminen
Edellä mainittujen seikkojen ansiosta kansankirjastoja perustettiin alussa vilkkaimmin Viipurin läänissä. Vuoteen 1850 mennessä Suomessa perustettiin 19 pitäjänkirjastoa, joista kahdeksan Viipurin lääniin. 1850-luvulla uusia kansankirjastoja syntyi jo melko nopeasti, mutta todellisena kansankirjastojen perustamisen vuosikymmenenä voidaan pitää 1860-lukua, jolloin perustettiin 242 kansankirjastoa. Silloin saivat myös alkunsa useat Suomen kaupunginkirjastoista. Vuoteen 1875 mennessä kansankirjastoja oli perustettu yhteensä jo 436 kirjastoa.
Kansankirjastoaatteen taustalla olleen kansallisuusaatteen keskeisenä teemana oli ajatus kansankielen suosimisesta ja kansankielisen kirjallisuuden levittämisestä. Kansankirjastojen merkitystä pidettiin tässä suhteessa oleellisena alusta asti, mutta suurena puutteena olivat kansankirjallisuuden vähäinen määrä ja laatu sekä kansalaisten lukuhaluttomuus. Lisäksi poliittiselta fennomanialta haluttiin viedä toiminnan mahdollisuudet ja siksi sensuurisäännöksiä käytettiin viemään suomenkielisiltä oikeus omankielisen kirjallisuuden levittämiseen. Myös nälkävuosi 1868 teki hallaa kansankirjastoille aiheuttaen henkistä väsymystä ja monien pitäjien lainakirjastojen joutumisen melkein unohduksiin. Näiden ongelmien takia monen kansankirjaston toiminta hiljeni ja kirjastoja lakkautettiin.
Kansanvalistusseuran toiminta kansankirjastojen elvyttäjänä
Alkuinnostuksen jälkeisessä kansankirjastojen toiminnan hiipumisessa tapahtui ratkaiseva käänne, kun vuonna 1874 perustettu Kansanvalistusseura ryhtyi kansankirjastojen valtakunnalliseksi yhdyssiteeksi ja otti kansankirjastojen toiminnan hoitaakseen vuosisadan viimeisellä neljänneksellä. Siitä huolimatta, että kansankirjastoliike pyrki erilleen muusta kansanvalistustyöstä, juuri Kansanvalistusseuran hoidossa kirjastoliike voimistui ja kasvoi niin, että sen myöhemmät kehitysvaiheet olivat mahdollisia. Kansanvalistusseura alkoi jakaa kansankirjastoille säännöllistä avustusta vuonna 1896, mikä nosti kansankirjastotyön tasoa huomattavasti 1890-luvulla.
Kansanvalistusseuran toimikunta ja vuodesta 1893 seuran kirjastovaliokunta toimivat kansankirjastotyön johdossa vuoteen 1910 saakka, jolloin Suomen Kirjastoseura syntyi. Senkin jälkeen Kansanvalistusseura oli johdon toiminnassa mukana Valtion Kirjastotoimiston perustamiseen asti vuonna 1922.
Järjestöjen kirjastot ja kunnankirjastot
Rahvaan kansankirjastotyö eriytyi voimakkaasti 1890-luvulla erilaisten seurojen ja työväenyhdistysten kautta vastavetona sille, että kansankirjastotoiminnasta puuttui luottamus itse kohteeseen, rahvaaseen. Kansanvalistusseuran toiminta oli ollut suomenkielisen eliitin säätelemää ylhäältä alaspäin suuntautuvaa valistustyötä – kansankirjastoja perustaneet ylioppilaat ja sivistyneistö sekä Kansanvalistuseura pyrkivät holhoamaan kansankirjastotoimintaa, mikä rajoitti rahvaan osallistumismahdollisuuksia.
1890-luku oli kaikkein vilkkain kirjastojen perustamisen vuosikymmen, jolloin perustettiin eräiden laskelmien mukaan yli 700 kirjastoa. Kirjastojen lukumäärän äkillinen kasvu johtui nimenomaan eri järjestöjen toiminnan samanaikaisesta vilkastumisesta – nuorisoseuraliike, raittiusliike ja työväenliike levisivät ympäri maan ja jokainen niistä perusti myös omia kirjastojaan. Toimeenpanevana voimana järjestöissä olivat yleensä valistuneimmat kansalaiset, ensimmäisen polven sivistyneet ja kansaa lähimpänä olleet säätyläiset.
Kirjastojen kehittäminen oli Suomessa pitkään yksityisten tahojen varassa. Kirjastotoimi jäi valtion taholta hyvin vähälle huomiolle. Kun valtio aloitti kirjastotoimen johtamisen vuonna 1921, jokaisessa kaupungissa oli jo oma kunnallinen kirjasto. Maaseudulla kunnallisen kirjastotoimen kehitys oli kuitenkin huomattavasti hitaampaa. Sitä mukaa kun kunnankirjastoja perustettiin, niihin liitettiin useimmat yhdistysten kirjastoista. Yhdistykset pitivät itsellään yleensä vain pienen käsikirjaston. Kirjastojen yhdistymisen takia kirjastojen lukumäärä pieneni samalla, kun kirjastojen sidos- ja lainaluvut kasvoivat.
Kansankirjaston seuraaja – yleinen kirjasto
Kansankirjastot muutettiin vähitellen koko kansalle suunnatuiksi yleisiksi kirjastoiksi 1900-luvun alussa, kun amerikkalaiset ja anglosaksiset kirjastonäkemykset rantautuivat Suomeen. Yleisten kirjastojen myötä pyrittiin poistamaan kirjaston 1800-luvulla saama hyväntekeväisyyden ja köyhäinavun leima. Sen seurauksena myös kirjavalikoimia laajennettiin ja siirryttiin suljetusta hyllyjärjestelmästä avoimeen, jossa asiakkaat pääsivät itse käsiksi kirjoihin.
Kirjastojen käyttäjät ja hoitajat
Kuten sanottu, kansankirjastot oli tarkoitettu alemmille kansanluokille. Kirjastojen perustajat ja johtokuntiin kuuluneet olivat yleensä pappeja, lukkareita ja opettajia sekä vuosisadan vaihteesta lähtien nimismiehiä, lääkäreitä ja talollisia, jotka eivät juuri käyttäneet kansankirjastoja. Kansankirjastojen käyttäjäkuntaan kuului mm. mäkitupalaisia, torppareita, tinaajia, kauppa-apulaisia, renkejä ja paikoin myös ”herraskaisia” talollisia.
Toisille lukeminen oli keino paeta todellisuutta, mutta toiset pyrkivät lukemisen ja sivistyksen avulla ylöspäin yhteiskunnan hierarkiassa. Monin paikoin kansankirjastojen käyttö oli vähäistä ja toiminta hiipui alkuinnostuksen jälkeen. Toisaalla tultiin yli kymmenenkin kilometrin päästä jalkaisin lainaamaan luettavaa. 1800-luvulta ei ole säilynyt minkäänlaisia tilastotietoja lainaajista ja tiedot perustuvat lähdeaineistojen hajamainintoihin.
Kirjastoja hoitivat niiden perustajat, useimmiten papit tai heidän rouvansa. Kansakoulujen perustamisen jälkeen kirjastonhoitajina toimivat yleensä opettajat. Alkuun kirjastonhoitajat eivät saaneet työstään palkkaa, vaan sitä pidettiin kutsumustyönä. Kaupungeissa, joiden kirjastot myös olivat enemmän auki, ryhdyttiin maksamaan palkkaa aiemmin kuin maaseudulla.
Kansankirjastojen rahoitus
Kirjastojen rahoitus tuli sekalaisista lähteistä. Julkisista varoista annetut avustukset olivat aluksi vähäisiä ja yleensä tilapäisiä. 1800-luvun jälkipuoliskolla monet kunnat tukivat kirjastoja koira- tai viinaveroista saaduilla rahoilla tai lainajyvästön varoilla. Vuonna 1903 vain kymmenen prosenttia kunnista avusti kirjastojaan säännöllisesti.
Suurin osa kansankirjastoista perustettiin yksityisten lahjoitusten avulla. Joko kirjaston perustaja tai useammat säätyläiset yhdessä lahjoittivat kirjoja. Yliopistojen osakunnat perustivat kirjastoja lähettämällä kirjakokoelmia pitäjiin. Keräysten tai arpajaisten järjestäminen oli yleistä. Esimerkiksi Forssan tehtaan kirjaston perustamiseen vuonna 1866 lahjoitti rahaa 17 herrashenkilöä ja 330 työntekijää. Tehtaan kirjastolla oli myös vuosittainen käyttömaksu (neljä tai kaksi markkaa) ja tehdas lahjoitti vuosittain 60 markkaa kirjastolle.
Jos kirjaston perustamisen jälkeen ei huolehdittu rahoituksesta ja kokoelman kartuttamisesta, hiipui kirjaston toiminta vuodessa tai kahdessa kun lainaajat olivat lukeneet kaikki kirjat. Parhaat tulokset saatiin, kun kirjasto oli perustettu talosta taloon kiertäneellä varojen keruulla, jolloin ihmiset tunsivat sen omakseen. Lainausmaksuista kertyi rahaa, mutta niin vähän, ettei se riittänyt kirjojen ostamiseen. Maksuista pyrittiin eroon ja köyhimmät oli yleensä vapautettu niistä. Myös seurakunnat rahoittivat kirjastoja erilaisilla seurakuntalaisilta kerättävillä maksuilla ja kinkereillä kerätyillä lahjoituksilla.
Kansankirjastojen tarjoama kirjallisuus
Kansankirjastoaatteen mukaan kansankirjastojen tarjoamien kirjojen tuli edistää lukijoiden henkistä kehitystä ja koko kansan sivistystasoa. Vuonna 1906 perustettu kansankirjastokomitea katsoi, ettei kirjastoista pidä sulkea pois ”arvokkaita puolueen tai lahkon käsityskannasta poikkeavia esityksiä”, mutta ”epäsiveellinen, rikoksiin kiihottava kirjallisuus ja myös muulla tavoin ala-arvoinen kirjallisuus” tuli poistaa kirjastoista. Koska sosialistista kirjallisuutta pidettiin propagandana, sitä ei hankittu kansankirjastoihin. Tämä ratkaisu johti osaltaan työväenkirjastojen perustamiseen.
Sanomia Turusta -lehdessä ilmestyi vuonna 1856 tiettävästi ensimmäinen luettelo kansankirjastoille suositelluista kirjoista. Luettelon lyhentämiseksi siitä oli jätetty pois uskonnollinen kirjallisuus – se sisälsi 34 taloutta käsittelevää kirjaa, 23 historiallista, 8 lainopillista, 11 luonnontieteellistä ja 44 kaunokirjallista teosta. Luettelon oli ilmeisesti tehnyt lehden toimittaja lehtori Gustaf Erik Eurèn, joka julkaisi kansankirjasia, mm. Apinjat ja gorillat sekä Taitava ja toimellinen juuston tekiä.
Vuonna 1861 kirjanpainaja G. L. Söderström julkaisi luettelon kansankirjastokirjallisuudesta. Ajan hengestä kertoi se, että luettelon yli tuhannesta teoksesta lähes puolet oli hengellistä luettavaa, muun muassa Lutheria, Renqvistiä ja Ryleniä. Historiallisista ja maantieteellisistä teoksia olivat muun muassa Ahlqvistin matkamuistelmat ja Yrjö Koskisen Nuijasodan historia. Kaunokirjallisuudesta mainitaan Juteini, Lagervall, Oksanen ja Runeberg sekä Kantele, Kalevala, Kanteletar ja Suomen kansan satuja ja tarinoita. Ulkomaista kirjallisuutta edustivat mm. Setä Tuomon tupa, Kultala, Genoveva ja Andersenin sadut. Monissa kirjastoissa oli enimmäkseen uskonnollista kirjallisuutta. Postilloja, raamattuja, saarnakirjoja, virsikirjoja, yms. saattoi olla kymmeniä kappaleita.
Seuraavan luettelon laati tohtori Valfrid Vasenius yhdessä kansanvalistusseuran kirjastotoimikunnan kanssa. Kirjanen ilmestyi 1891 ja se jaettiin kaikkiin kirjastoihin ilmaiseksi, sillä se sisälsi myös ohjeita kirjaston hoitamisesta. Luettelossa oli 486 kirjaa, joista 167 oli kaunokirjallisia, muun muassa Juhani Ahon, Santeri Alkion, E. F. Jahnssonin, Kauppis-Heikin, Meriläisen, Päivärinnan, Reijosen ja Suomalaisen teoksia. Minna Canthilta luetteloon pääsivät ainoastaan teokset Murtovarkaus ja Roinilan talossa. Realismia vieroksunutta luetteloa arvosteltiin ja eri järjestöjen edustajista koostunut komitea laatikin uuden, vuonna 1893 ilmestyneen luettelon. Sen jälkeen kirjaluetteloita laati kirjastovaliokunta ja ne alkoivat ilmestyä säännöllisesti.
Kansanvalistusseuran kirjastovaliokunta keskusteli perusteellisesti kirjavalinnoista. Kirjavalintoihin vaikutti myös vuodesta 1902 ilmestynyt Arvosteleva kirjaluettelo. Esimerkiksi Tolstoin Sotaa ja rauhaa käsiteltiin kahdessa eri kokouksessa ennen hyväksymistä. Luetteloista hylättiin muun muassa Järnefeltin Heräämiseni, Knut Hamsunin Viktoria, Larin-Kyöstin Kulkurin laulut ja Eino Leinon Sata ja yksi laulua, Tuonelan joutsen ja Hiihtäjän virsiä. Vuosina 1919–1929 pannaan joutuivat esimerkiksi Hurskas kurjuus, Putkinotko, Guy de Maupassantin Kaunis ystävä, Anatole Francen Paistinkääntäjän tarinoita, Haanpään Kenttä ja kasarmi, homoseksuaalisuutta käsitellyt Kuolema Venetsiassa sekä Stendhalin Punaista ja Mustaa. Luettelon ulkopuoliset kirjat päätyivät harvoin kansankirjastoihin, sillä Kansanvalistusseura välitti vain luetteloiden kirjoja ja kansankirjastoille kirja-avustuksena annettavat teokset valittiin niistä.
Mac OS 9
Mac OS 9 on Applen käyttöjärjestelmä Macintosh-tietokoneisiin. Se oli viimeinen Classic-tyylinen versio Mac OS:stä, ja jotta sen ohjelmia voitaisiin käyttää macOS:ssä, tarvitaan Classic-käyttöympäristö. Käyttöjärjestelmä on julkaistu 23. lokakuuta 1999.
Tärkeimmät päivitykset
Muita merkittäviä uudistuksia:
Hautaajaviippa
Hautaajaviippa (Rhinoptilus cinctus) on itä- ja eteläafrikkalainen rantalintu. Sen elinympäristö ulottuu Kaakkois-Sudanista, Somaliasta ja Itä-Etiopiasta etelään Namibiaan, Angolaan ja Etelä-Afrikkaan. Siitä tunnetaan kolme alalajia. Lajin holotyypin kuvaili Theodor von Heuglin Gondokoron läheltä Valkoiselta-Niililtä 1863.
Portugalin pääministeri
Portugalin pääministeri on Portugalin hallituksen johtaja, joka on tavallisesti suurimman parlamenttipuolueen puheenjohtaja. Hänet nimittää presidentti. Nykyinen pääministeri António Costa on ollut virassa marraskuusta 2015 lähtien.
Råbäck
Råbäck on jugendvaikutteinen hirsihuvila Espoonkartanossa läntisimmässä Espoossa. Kauppaneuvos August Ivar Lindforsin (1872–1950) kerrotaan suunnitelleen sen tupakka-askin kanteen. Råbäck on osa Kuninkaantien historiallista maisemakokonaisuutta. 1800-luvun lopulla Råbäckin paikalla sijaitsi Espoon kartanolle kuulunut torppa.