cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paariakoira
Tyypillisiä piirteitä
Paariakoirat ovat yleensä erittäin terveitä, itsenäisiä ja älykkäitä. Niille on tunnuspiirteistä vahva oma tahto, syvä kiintyminen yhteen isäntään ja reviiritietoisuus. Niistä saa usein hyviä vahtikoiria, mutta moni niistä soveltuu myös metsästykseen. Yleensä ne ovat hyvin aktiivisia ja niiden liikunnan tarve on melko suuri.
Käyttäytyminen
Paariakoirat ovat kärsineet modernista koulutuksesta vähemmän kuin useat muut rodut. Ne käyttäytyvät primitiivisemmin. Paariakoirilla on myös valppaat vaistot. Niiden kehonkieli on usein mahtipontinen ja susimainen.
Alkuperä ja levinneisyys
Paariakoiria pidetään usein puuttuvana linkkinä suden ja kesykoiran välillä. Moni villi tai puolivilli koira, kuten laulava uudenguineankoira, africanis, kaanaankoira, carolinankoira ja intianpaariakoira luetaankin paariakoiriin. Nykyisin paariakoiria ja niiden geneettistä perimää tutkitaan paljon siinä toivossa että ne antaisivat lisätietoa suden jalostamisesta koiraksi – mistä yhtenä esimerkkinä carolinankoiran alkuperää koskeva tutkimus.
Nykyisin paariakoiria esiintyy eniten Kaakkois-Aasiassa ja Etelä- ja Itä-Euroopassa. Aiemmin mainittujen rotujen lisäksi niihin kuuluu yleisimpien luokittelujen perusteella mm. koreanjindonkoira, vaikka FCI lukeekin ensiksi mainitun aasialaisiin pystykorviin eikä alkukantaisiin rotuihin.
Paariakoira käsitteenä
Nimitys juontaa juurensa Intian kastijärjestelmän alimmasta eli paarialuokasta, jossa sana paaria viittaa "hylkiöön". Englantilaiset siirtomaaisännät laajensivat sanan tarkoittamaan myös kaupunkien kodittomia kulkukoiria, jotka itsenäisyydestään huolimatta olivat riippuvaisia ihmisistä. Aiemmin ne oli tunnettu lähinnä katukoirina, "kerjääjäkoirina" (mendiants) tai "vaivaiskoirina" (pauvres).
Nykyisin nimitys on omaksuttu laajempaan käyttöön rotuharrastajien keskuudessa, ja esimerkiksi United Kennel Club lukee sen yhdeksi rotukategorioistaan yhdessä vinttikoirien kanssa.
Primitive and Aboriginal Dogs Society
Paariakoirista huolehtii kansainvälinen Primitive and Aboriginal Dogs Society -yhdistys (P.A.D.S.). Sen mukaan paariakoiriin luetaan kuuluviksi seuraavat rodut:
Ryhmä A: Alkukantaiset ilman ihmistä elävät koirat
Ryhmä B: Alkuperäiset kyläkoirat
B1: Alkuperäiskoirat joita ihminen ei ole tarkoituksella muokannut
United Kennel Club
Amerikkalaisen United Kennel Club:n (UKC) mukaan paariakoiriin voidaan lukea seuraavat rodut (saman ryhmän Sighthounds and Pariahs vinttikoirarodut pois laskuista):
Aurikkojärvi
Aurikkojärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Leppähampaan ja Pitkäjärven välissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 54 hehtaaria ja se on 2,7 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Se sijaitsee kolmen korkean vuoren Raiskionvuoren, Aurikkovuoren ja Sulkuvuoren välisessä painanteessa. Se on metsämaiden ympäröimää, mutta järven länsipäässä rannoille ulottuu peltomaata ja niittyjä. Järvellä on vain kaksi lahtea. Itäpäässä sijaitsee Aurikkolahti ja vastapäätä Kaipaanlahti. Erityisesti Aurikkovuoren rinteet näkyvät järvelle komeina kalliojyrkänteinä, jotka putoavat järveen Aurikkolahteen. Lahden pohjukassa on nuotiopaikka. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 5,4 kilometriä ja rannat ovat länsipäätä lukuun ottamatta kuivaa metsämaastoa. Järven lähiympäristössä on haja-asutuksena vain kolme maatilaa. Rannoille on rakennettu kymmenen vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet valtatieltä 9 ja yhdystieltä 14224. Järven lasku-uoman Sulkusalmen ylittää Orivesi–Jyväskylä-rautatie, jonka äänet kuuluvat järvelle hyvin.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Laasojärven alueeseen (35.751) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Järveen on johdettu kaksi metsä- tai pelto-ojaa. Järvi on läpivirtausjärvi, jossa Leppähampaanjoen valuma-alueen vedet kulkevat kokonaisuudessaan järven läpi Laasojärveen. Järven vedenpinta on sama kuin Laasojärvellä ja Koljonselällä, joten järviä voisi kohdella Koljonselän lahtena. Käytännössä niitä pidetään järvinä jo vesialtaiden välisten kapeiden salmien ja niissä tapahtuvan virtauksen vuoksi.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatu on riippuvainen yläjuoksulta tulevasta vedenlaadusta. Vesistön varrella on runsaasti peltomaata, mikä vaikuttaa vedenlaatuun. Järvi on kuitenkin syvä ja järven vesipatsas lämpötilakerrostuu voimakkaasti kesäisin ja talvisin. Vesi saattaa vaihtua sään mukaisesti nopeasti tai hitaasti. Veden laskennallinen viipymä järvessä on noin kuukausi. Aurikkojärven vedenlaatua on tutkittu ainakin vuosina 1977, 1987, 1988, 1997, 2000 ja 2010. Alla on ilmoitettu suluissa 17.8.2000 saatuja tuloksia. Tutkimusten mukaan vedenväri lievästi ruskeaa (50 mg Pt/l ja rautapitoisuus 308 µg/l) ja runsashumuksista. Veden happamuustaso on normaali (pH 6,9) ja veden puskurikyky (0,13 mmol/l) happamoitumista vastaan on tyydyttävä. Veden ravinnetaso on lievästi rehevöityneiden järvien tasolla (kokonaisfosforipitoisuus 22 µg/l ja kokonaistyppipitoisuus 400 µg/l) ja veden happitilanne vaihtelee tyydyttävästä hyvään (pintavedessä 8,7 mg/l eli hapen kylläisyysaste 92 %). Järven syvyyden takia alusvedessä lähellä järven pohjaa saattaa toisinaan esiintyä happivajetta, joka kuitenkin häviää täyskierron vaikutuksesta. Järvi soveltuu virkistyskäyttöön hyvin.
Historiaa
Laasonjärven (katso sieltä) tavoin myös Aurikkojärven vedenpinnan taso oli ennen vuoden 1830 vedenlaskua pari metriä ylempänä kuin nykyään. Aurikkojärven tapauksessa se tarkoitti leveämpää Sulkusalmea, jolloin järvet olivat silmämääräisesti samaa järveä. Aurikkolahti oli tuolloin pitempi ja järven länsipäässä järven ilme oli toisenlainen. Korkeuskäyrien mukaan pari metriä riittäisi levittämään järven Putaalle asti. Myös Oinaslahti oli leveämpi ja todennäköisesti Oinassaaren niemi oli nimensä mukaisesti saarena.
Vuoden 1957 peruskartassa järvellä oli vielä yksi Järvensivu-niminen maatila järven etelärannan jyrkällä rinteellä. Sen pellot olivat metsitettyjä vuoden 1977 karttaan mennessä.
House Select Committee on Assassinations
House Select Committee on Assassinations oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen salamurhakomitea, joka tutki vuosina 1976–1979 sekä presidentti John F. Kennedyn että Martin Luther Kingin salamurhaa. Komitea päätyi siihen, että salamurhien takana oli todennäköisesti salaliitto. Komission tulos julkistettiin 31. joulukuuta 1978, mutta tutkimusaineisto julistettiin salaiseksi vuoteen 2029 asti.
Kennedyn murhaa koskevissa tutkimuksissa todettiin, että ampujia oli suurella todennäköisyydellä kaksi. Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian vuonna 1982 julkaiseman raportin mukaan HSCA:n akustiikkaan liittyvä johtopäätös on täysin virheellinen, eikä akustinen aineisto raportin mukaan tue oletusta toisen ampujan olemassaolosta.
John Arne Riise
John Arne Riise (s. 24. syyskuuta 1980 Molde, Norja) on norjalainen jalkapalloilija. Hän pelasi sekä vasempana laitapuolustajana että keskikenttäpelaajana. Riisen eräs tunnusmerkki oli hänen luja vasemman jalan potkunsa. Hän on eniten maaotteluita pelannut norjalainen mies.
Seuraura
Riise aloitti ammattilaisuransa 16-vuotiaana Aalesunds FK:ssa, josta hän siirtyi Ranskan liigaan AS Monacoon vuonna 1998. Monacossa hän vakiinnutti paikkansa ykkösmiehistössä jo ensimmäisellä kaudellaan ja voitti liigamestaruuden seuraavalla kaudella. Gérard Houllier hankki Riisen Liverpooliin kaudelle 2001–2002 neljällä miljoonalla punnalla. Riise voitti Liverpoolissa Englannin liigacupin, Mestarien liigan sekä Euroopan Super Cupin. 22. huhtikuuta 2008 Riise teki oman maalin Mestarien liigan välieräottelun lisäajalla Chelseaa vastaan. Ottelu päättyi 1–1.
Elokuussa 2015 Riise siirtyi Intian Superliigan Delhi Dynamosiin. Maaliskuussa 2016 Riise kertoi Twitter-tilillään, että hän palaa Aalesundiin, joukkueeseen josta hänen uransa alkoi. Aalesundissa Riise ei ehtinyt pelata kuin 10 ottelua, kunnes hän kertoi pistävänsä uran tauolla motivaatiopuutteen takia. Hän teki sopimuksen Intian Superliigan Chennaiyin FC:iin elokuussa 2016, mutta ehti pelata sielläkin ainoastaan 10 ottelua, jonka jälkeen hän ilmoitti lopettavan uransa.
Muuta
Riisellä on tytär Ariana entisestä avioliitostaan. Myös hänen veljensä Bjørn Helge Riise on jalkapalloilija.
Vauquelin-luokka (hävittäjä)
Vauquelin-luokka oli Ranskan laivaston 1930-luvun alussa valmistetun kuuden hävittäjän alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa. Alukset muistuttivat edeltänyttä Aigle-luokkaa lukuun ottamatta yhtä lisättyä torpedoputkea.
Alukset
Alukset muodostivat viidennen ja samalla viimeisen 2400-tonnin contre-torpilleurs -alusten ryhmistä. Ne poikkesivat hieman edeltäjistään koon ja aseistuksensa suhteen. Niihin ei kuitenkaan asennettu paranneltuja moottoreita kuten Milaniin ja Epervieriin, mutta alusten keularakenne suunniteltiin uudelleen nopeuden lisäämiseksi.
Lumidee
Lumiana DeRosa Cedeño (s. 24. elokuuta 1984 Harlem, New York) on yhdysvaltalainen R&B-laulaja, lauluntekijä ja räppäri. Syntyperältään hän on puertoricolainen.
Aiheesta muualla
Lumidee MySpacessa
Lenokki
Lenokki (Brachymystax lenok) on pohjoisen Aasian kylmissä jokivesissä elävä hidaskasvuinen lohikala. Se tulee sukukypsäksi noin 40 senttimetrin pituisena ja kasvaa usein 55 sentin mittaiseksi. Painoennätys on kahdeksan kiloa. Kutuaikaan kala muuttuu tummanpunaiseksi ja selkä- ja rintaevät monivärisen kirjaviksi.
Lenokin levinneisyysalue kattaa lähes koko Siperian pohjoiseen virtaavat joet Obilta Kolymalle sekä Venäjän Kaukoidän Tyyneenmereen laskevat joet, muun muassa Amurin. Levinneisyysalue ulottuu Korean, Pohjois-Kiinan ja Mongolian puolelle. Lenokki ei vaella mereen.
Maankäyttö- ja rakennuslaki
Maankäyttö- ja rakennuslaki on Suomessa vuonna 2000 voimaan astunut laki, joka säätelee rakentamista ja maankäyttöä. Se korvasi vuoden 1958 rakennuslain, minkä myötä luovuttiin kuntien velvollisuudesta alistaa kaavat valtion viranomaisten vahvistettaviksi. Sen sijaan kunnan pitää taata kuntalaisille mahdollisuus mielipiteen ilmaisemiseen kaavoista ja kaavoituksesta.
Maankäyttö- ja rakennuslaki teki myös kehittämisalueet ja maankäyttösopimukset laillisiksi. Kehittämisalueeksi nimetään alue, jonka rakentamiseksi kunta ja rakennusyhtiö muodostavat yhteisön. Maankäyttösopimus on kunnan ja maanomistajan välinen sopimus kaavan toteuttamiseen liittyvistä asioista, ja se tehdään yleensä silloin, kun kunta ei halua hankkia kaavoitettavia maita omistukseensa. 1960- ja 1970-luvuilla kunnat ja rakennuttajat tekivät aluerakennussopimuksia, vaikka rakennuslaissa niitä ei mainittu.
Kuntalaisten uutta osallistumismahdollisuutta on kritisoitu epämääräisyydestä, ja yksityisen rakennuttajan ja kunnan väliseen sopimukseen perustuva projektirakentaminen voi jopa vähentää vaikuttamismahdollisuuksia. Toisaalta kuulemiskierrosten myötä yksityishenkilöillä on enemmän tilaisuuksia valittaa täydennysrakentamiseen liittyvistä kaavamuutoksista omaisuuden suojan nimissä.
Rakentamismääräyskokoelma sisältää tarkempia rakentamista koskevia määräyksiä ja ohjeita.
Vuoden 2025 alusta lukien lain nimi muuttuu muotoon alueidenkäyttölaki.
Luttu (järvi Juupajoella)
Luttu on Pirkanmaalla Juupajoen Salokunnassa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 50 hehtaaria ja se on 1,3 kilometriä pitkä sekä 800 metriä leveä. Se sijaitsee keskellä kulttuurimaisemaa ja ympäröivät pellot ulottuvat rannoille asti. Järven eteläpäässä kohoaa yli 60 metrin korkeuteen Kiperänvuori. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 4,5 kilometriä ja sen rannat ovat enimmäkseen peltomaata tai eteläosassa metsämaata. Järven ympäristössä sijaitsee haja-asutusta 20 taloutta, josta alle 10 on maatiloja. Taloudet muodostavat Salokunnan kylän ja Kihlalan kulmakunnan, joka siihen sisältyy. Rannoille on lisäksi rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa tai rantasaunaa. Niille tulee tie viereisiltä yhdysteiltä 3413 tai 14289.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Kokkilanselän alueeseen (35.752) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 88,9 metriä mpy. Järvi on syrjässä valuma-alueen pääuoman virtauksista ja siihen on johdettu vain joitakin peltoaukean kuivatusojista. Järven yhteys Mellinselkään on kaakkoispäässä, missä sijaitsee kapea salmiyhteys yhdystien 3413 maantiesillan alitse.
Life (vuoden 2017 elokuva)
Life on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut science fiction -kauhuelokuva, jonka on ohjannut Daniel Espinosa. Elokuva sijoittuu lähitulevaisuuteen matalalla maan kiertoradalla olevalle avaruusasemalle. Asema on mallinnettu oikean ISS:n mukaan ollen siitä Nasan suunnitelmien mukainen laajennettu versio.
Life sai ensi-iltansa South by Southwest -festivaaleilla 18. maaliskuuta 2017. Viikkoa myöhemmin 24. maaliskuuta 2017 se sai teatteriensi-illan Yhdysvalloissa ja Suomessa.
Juoni
Marsista Maahan palaava vaurioitunut näytteennoutoluotain saadaan napattua kiinni avaruusaseman robottikädellä. Näytteiden joukosta löytyy horrostava yksisoluinen eliö, joka on tarinan todellisuudessa ensimmäinen Maan ulkopuolinen eliö. Kun olento saadaan eloon, miehistö ei osannut edes kuvitella, miten suuressa vaarassa he olivat.
Tuotanto
Elokuva perustuu Rhett Reesen ja Paul Wernickin alkuperäiskäsikirjoitukseen.
Ohjaaja Daniel Espinosalle elokuva on ensimmäinen runsaasti digitaalitehosteita sisältävä elokuva. Green screenin käytön minimoimiseksi tapahtumapaikkana toimivasta avaruusasemasta rakennettiin kokonainen malli studioon. Asema perustuu oikeaan ISS:ään, ja se on Nasan suunnitelmien mukaisesti laajennettu versio. Näyttelijät asustelivat asemalla viikon verran, jonka aikana he saivat opastusta oikeilta astronauteilta todenmukaiseen toimimiseen asemalla. Alkupuolen pitkä otto tehtiin ohjaajan mukaan ilman leikkauksia ja sen kuvaaminen harjoitteluineen kesti kuukauden. Otolla Espinosa pyrkii osoittamaan painottomuuden vaikutuksen hahmojen liikumiseen ja asemoitumiseen, ylös- ja alas-suuntien puuttumisen; samaan tapaan kuin Stanley Kubrick elokuvassa 2001: Avaruusseikkailu. Joka tapauksessa elokuvan olio on tykkänään digitaalitehoste. Näyttelijöille ei näytetty olion kuvia, vaan heidän tuli kuvitella se suullisen kuvauksen perusteella. Olennon suunnittelussa oli mukana geneetikko Adam Rutherford.
Vastaanotto
Dome.fi:n A. Lehden mukaan elokuva lainaa perusideansa Alienista ja näyttää samalta kuin Gravity, ja vaikka ei sinänsä tuo mukanaan mitään uutta mullistavaa on se onnistunut elokuva ollen pelottava ja viihdyttävä. Film-O-Holicin arvostelussa kritisoidaan joitain osia käsikirjoitusta mutta muuten ”ohjaaja Daniel Espinosa onnistuu kuvakerronnallisesti pitämään elokuvan kuitenkin kasassa sen käsikirjoituksellisista puutteista huolimatta. Kun elokuvaa ei ole tarpeettomasti pitkitetty, dynamiikaltaan tehokas kerronta ja klaustrofobisuutta hyödyntävä visuaalisuus pitävät elokuvan hyvin liikkeessä sen tarinallisissa suvantokohdissakin”. The Washington Postin Michael O’Sullivanin mukaan elokuva ei sinänsä ole mitään rakettitiedettä, mutta se tekee minkä tekee hyvin, voisi jopa sanoa nerokkaasti. Hufvudstadsbladetin Hans Sundströmin mukaan elokuvasta puuttuvat mielikuvitus ja vivahteet ja näyttelijäntyö on rutiininomaista.
Likaiset työt
Likaiset työt oli yhdysvaltalainen tositelevisiosarja, jota juonsi Mike Rowe. Sarjaa esitettiin Discovery Channelilla kahdeksan tuotantokautta vuosina 2003−2012.
Sarjassa tutustuttiin erilaisiin ammatteihin, joita yhdisti niiden likaisuus. Työntekijä otti Mike Rowen mukaan apulaisekseen ja näytti hänelle ammattinsa inhottavimmat, vaarallisimmat ja likaisimmat työtehtävät, jotka Rowe joutui hoitamaan.
Sarjasta on tehty myös eurooppalainen versio, jonka juontajana on entinen jalkapallomaalivahti Peter Schmeichel.
HMS Superb (1907)
HMS Superb oli Britannian kuninkaallisen laivaston Bellerophon-luokan taistelulaiva.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivaston 1. taistelulaivaviirikköön. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä se siirrettiin 1. taistelulaivaviirikön mukana Suureen laivastoon. Vuonna 1915 alus siirrettiin 4. taistelulaivaviirikön lippulaivaksi.
Solmulevä
Solmulevä (Ascophyllum nodosum) on suurikokoinen ruskolevä, jota tavataan Pohjois-Atlantissa.
Lajikuvaus
Solmulevä on hidaskasvuinen mutta erittäin pitkäikäinen makrolevä: vanhimmat löydetyt kasvustot ovat olleet yli 400 vuotta vanhoja. Sillä on ruskeat ja nauhamaiset sekovarret, joihin on kiinnittynyt tasaisin välimatkoin munanmuotoisia kaasurakkuloita. Yleensä sekovarret ovat noin 50–200 senttimetriä pitkät ja voivat säilyä katkeamatta jopa 15 vuotta. Ne kasvavat tyvestä, joten solmulevä pystyy kasvattamaan katkenneiden varsien tilalle uusia. Kasvin päällä kasvaa usein pieninä töyhtöinä punaruskeaa, rihmamaista Vertebrata lanosa -punalevää.
Levinneisyys
Solmulevää esiintyy lähes yksinomaan Pohjois-Atlantin rannikoilla. Sitä käytetään kalastusteollisuudessa äyriäisten pakkausmateriaalina, joten se saattaa tulevaisuudessa levitä myös muille merialueille. Yksittäisiä havaintoja on jo tehty San Franciscon lahdessa.
Elinympäristö
Solmulevä kasvaa kiinnittyneenä vuorovesivyöhykkeen kalliopinnoille ja kiville. Sitä esiintyy niin suojaisissa jokisuistoissa kuin suojattomilla merenrannoillakin.
Käyttö
Solmulevästä valmistetaan lisäaineita ja luontaistuotteita. Sitä on käytetty myös eläinten ravitsemuksessa sekä maanparannuksessa.
Streetcleaner
Streetcleaner on englantilaisen industrial metal -yhtyeen Godfleshin esikoisalbumi vuodelta 1989. Se julkaistiin extreme metaliin erikoistuneen Earache Recordsin kautta. Streetcleaner on kerännyt suurta arvostusta kriitikoilta sekä kulttisuosion industrial -sekä metallimusiikin piireissä, ja sitä usein pidetäänkin genrensä merkkipaaluna joka viitoitti tietä sille, mitä industrial metal tulisi olemaan.
Albumi on nauhoitettu kolmessa eri nauhoitussessiossa ja osittain koottu aiemmista demoista ennen Godflesh-nimen käyttöönottoa. Streetcleaneria kuvaillaan usein äärimmäisen raskaaksi, painostavaksi ja äänekkääksi albumiksi, jossa yhdistyy industrial-musiikin mielipuolisuus ja äärimetallin raakuus. Basso ja kitara ovat äärimmilleen viritetyt ja albumilla käytetään rumpukonetta, joka oli tuolloin metallimusiikissa todella harvinaista, jopa ennenkuulumatonta. Toisin kuin suurimmassa osassa metallialbumeita, kitara ei luo selkeitä riffejä vaan pikemminkin melua, siinä missä todella matalalle viritetty basso luo pohjan kappaleille, jota kovaääninen rumpukone rytmittää. Streetcleaner sai tukea konserteista jossa yhtye esiintyi Napalm Deathin kanssa, ollen yksi osa konserttilistaa joka toi levylle kansainvälistä näkyvyyttä.
Julkaisustaan saakka Streetcleaner on saanut runsaasti tunnustuksia, ja yhtye onkin esittänyt sen livenä kokonaisuudessaan kahdesti. Monet metallibändit, kuten Isis, Fear Factory ja Neurosis ovat nimenneet sen suureksi inspiraation lähteeksi. Vuonna 2017 musiikkilehti Rolling Stone listasi sen sijalle 64 kaikkien aikojen parhaimmissa metallialbumeissa.
Taustat ja nauhoitus
Ennen kuin yhtye aloitti nimellä Godflesh, yhtyeen basisti G. C. Green ja kitaristi Paul Neville olivat bändissä Fall of Because. Silloinen vuonna 1982 perustettu yhtye ammensi vaikutteet The Curen post-punkista, eikä musiikki ollut läheskään yhtä äänekästä ja raskasta kuin se, joka nykyään Godfleshina tunnetaan. Kaksi vuotta myöhemmin, 1984, tuleva johtohahmo Justin Broadrick liittyi yhtyeeseen, samalla esitellen Nevillelle ja Greenelle Swansin, Sonic Youthin ja Dischargen. Riitasoinnuista inspiroituneena he nauhoittivat ensimmäisen demonsa, Extirpate vuonna 1986. Demoon sisältyi kappaleet "Devastator", "Mighty Trust Krusher", "Life Is Easy" ja "Merciless", joista kolme ensimmäistä päätyivät myös Streetcleanerille.
Vuonna 1987 Fall of Because hajosi, ja pian sen jälkeen Broadrick ja Green jatkoivat jälleen työskentelyä yhdessä ilman Nevilleä, ja huhtikuussa 1988 he uudelleennimesivät projektin Godfleshiksi.
Vaikutteet ja perintö
Yhdessä Ministryn The Land of Rape and Honeyn kanssa Streetcleaneria pidetään käännekohtana industrial metalin kehityksessä, albumin hylätessä metallimusiikin tutut kaavat ja pikemminkin ottaen vaikutteet Swansin alkupään noise rock -tuotannosta ja industrialin pioneereilta Throbbing Gristlelta. Toisin kuin Ministry, inspiroitui nopeasta thrash metallista, Streetcleaner on suurimmaksi osaksi hidas ja raskassoutuinen. Godflesh onkin maininnut myös Black Sabbathin yhdeksi vaikuttajakseen.
Vastaanotto
Streetcleaner sai sekä kuuntelijoilta että kriitikoilta hyvän vastaanoton. Albumi sai kiitosta ahdistavan tunnelman luomisesta sisällyttämättä mukaan saatananpalvontaan viittavaa kuvastoa sekä sen loistavista tuotantoarvoista.
Esko Parpala
Esko Parpala (s. 2. heinäkuuta 1965 Rovaniemi) on suomalainen entinen keskimatkojen juoksija. Hänen päämatkansa oli 800 metrin juoksu. Urallaan hän edusti rovaniemeläistä Lapin Lukkoa. Parpala voitti 800 metrin Suomen mestaruuden Tampereella vuonna 1996 ajalla 1.52,89. Hopealla hän oli viidesti: 1987, 1990, 1991, 1994 ja 1997, vuonna 1995 tuli pronssia. Tavallisesti voiton esteenä oli Ari Suhonen, joka voitti Suomen mestaruuden peräti yhdeksän kertaa peräkkäin vuosina 1985–1993. Parpala oli mukana 800 metrillä Helsingin EM-kisoissa 1994 ja Tokion MM-kisoissa 1991, joissa molemmissa jäi alkueriin.
Parpalan ennätys 800 metrillä oli 1.45,24. Hän juoksi sen Zürichissa 16. elokuuta 1989 samana päivänä kuin Ari Suhonen teki uuden (ja edelleen voimassa olevan) Suomen ennätyksen 1.44,10. Parpala on ajallaan matkan kaikkien aikojen viidenneksi nopein suomalainen. Iisalmessa 16. heinäkuuta 1994 Lapin Lukon joukkue Heikki Keskitalo, Esko Parpala, Jarmo Kokkola ja Mika Laaksonen juoksi 4×800 metrin viestissä matkan edelleen voimassa olevan Suomen ennätyksen 7.19,95. Harvinaisella 600 metrin matkalla Parpala juoksi Suomen ennätykset sekä ulkona (1.18,90 Rovaniemellä 20. heinäkuuta 1993) että hallissa (1.19,14 Rovaniemellä 12. helmikuuta 1994).
Mellinselkä
Mellinselkä on Pirkanmaalla Juupajoella ja Orivedellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 200 hehtaaria eli 2,0 neliökilometriä ja se on 3,3 kilometriä pitkä ja 2,8 kilometriä leveä. Vaikka järvellä on ulottuvuuksia, ei sen todellinen leveys ole suurimmillaan kuin Mellinselällä oleva 1,2 kilometriä. Muualla järvi on tätäkin kapeampi. Mellinselkä muodostuu kolmesta järvialtaasta, joiden nimet ovat Mellinselkä, Kokkilanselkä ja Kukkolahti. Järvialtaita yhdistää toisiinsa kapeat salmet. Kukkosalmi sijaitsee Kukkolahden ja Kokkilanselän välissä ja se on alle 30 metriä leveä. Kokkilansalmi sijaitsee Kokkilanselän ja Mellinselän välissä ja se on alle 40 metriä leveä. Salmen ylittää maantiesilta. Mellinselkä on pinta-alaltaan suurin järvenosa ja sen järvenselältä työntyy pohjoiseen Jaarilansalmeksi kutsuttu lahti. Kaakkoon työntyy Kokkilansalmi. Kokkilanselällä on sen länsipäässä pohjoiseen aukeava pieni Lintulahti, onka lahdensuu on alle 30 metriä leveä ja lahti on alle metrin syvä. Kukkolahti on järvenosista kapein, sillä se on leveimmillään 300 metriä. Sen salmenpuoleista länsipäätä kutsutaan Pimeälahdeksi.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 7,2 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0072 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 3,6 metriä ja suurin syvyys on 11,0 metriä, mikä löytyy Kokkilanselältä. Mellinselällä on järvenselällä on lähes koko järvialtaan kokoinen yli kahdeksanmetrinen tasapohjainen syvänne. Kuitenkin Jaarilansalmessa on vain alle metrin syvää. Kokkilanselän järvenselällä on noin puolet alasta yli 10 metriä syvää. Sen sijaan Lintulahti, ja mahdollisesti myös Kukkolahti, ovat matalia. Järvellä ei ole kartan mukaan edes saaria.
Järven rantaviivan pituus on 17,9 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa peltomaata lukuun ottamatta Mellinselän kahta metsäistä kohtaa sekä Kokkilanselän ja Kukkolahden etelärantoja. Alueen haja-asutus muodostuu noin 30 taloudesta, joista noin kymmenen on maatiloja. Asutus muodostaa rannoille Savon, Porvolan, Mellin ja Kokkilan kulmakunnat. Rannoille on rakennettu 15 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 3413 sekä yhdystieltä ja valtatieltä 9 haarautuvilta kyläteiltä. Oriveden kuntaraja halkaisee Kokkilanselän ja Kukkolahden, missä se kuitenkin kääntyy kaakkoon seuraten Sorvanojaa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Kokkilanselän alueeseen (35.752) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 88,8 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään vesistöalueensa Katilalahdesta, johon laskevat Juupajoki luoteesta ja Pärinjoki Kopsamosta. Kopsamoon laskee Rauhianoja luoteesta ja Sahajoki pohjoisesta. Sen vuoksi Lutun tuomat lyhyiden laskuojien vedet, Kukkolahteen laskevien Ulpukkaojan, Sorvanojan, missä sijaitsevat Iso Sorvajärvi ja Vähä Sorvajärvi, ja Sakonkurunojan vedet ja Mellinselkään laskevien Lamminjärven ja Vuorijärven laskuojat eivät tunnu missään vesistöalueen pääuoman rinnalla.
Järven lasku-uoma on Aakkolanjoki eli Savijoki, joka laskee jo 1,6 kilometrin jälkeen Aakkojärveen. Järvet ja joki kuuluvat vesireittiin, joka laskee lopulta Koljonselkään.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa on Kukkolahdella vähemmän peltomaata kuin nykyään. Nykykartan ja vuoden 1957 kartan välillä ei ole näkyvissä mitään muita merkittäviä muutoksia.
Penelope (kappale)
Penelope on suomalaisen laulajan ja rap-artistin Williamin kappale vuodelta 2020. Kappale on Spotifyn kaikkien aikojen pisimpään listaykkösenä pysynyt suomalaiskappale. Suomen virallisella singlelistalla kappale oli listaykkösenä 21 viikkoa, joista 13 viikkoa peräkkäin. Kappaleella vierailee yhdysvaltalainen rap-artisti Clever.
Acorn Electron
Acorn Electron on Acorn Computersin valmistama edullisempi versio BBC Micro tietokoneesta.
Tietokone pystyi lataamaan ja tallentamaan ohjelmia audiokasetille tavallisella nauhurilla tarkoitukseen sopivan kaapelin avulla.
Sherlock Holmes: A Game of Shadows
Sherlock Holmes: A Game of Shadows on 16. joulukuuta 2011 ensi-iltansa saanut brittiläis-yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Se on jatko-osa vuoden 2009 Sherlock Holmes -elokuvalle, ja kertoo Arthur Conan Doylen luomasta samannimisestä salapoliisista. Elokuvan on ohjannut Guy Ritchie ja pääosissa ovat Robert Downey Jr., Jude Law, Noomi Rapace ja Jared Harris. Kolmas Sherlock Holmes -elokuva on suunnitteilla.
Juoni
On vuosi 1891. Sherlock Holmesin rakastajatar Irene Adler lähtee huutokauppaan toimittamaan paketin tohtori Hoffmanstahlille, maksuna kirjeestä jonka tämä antaa Irenelle. Hoffmanstahl avaa paketin, johon on piilotettu pommi. Sherlock Holmes tulee paikalle ja estää pommin räjähdyksen ihmisjoukossa. Hän nappaa kirjeen Irenelta, ja Irene ja tohtori Hoffmanstahl poistuvat. Hetkeä myöhemmin Holmes löytää Hoffmanstahlin salamurhattuna. Irene tapaa kuppilassa professori James Moriartyn, jolle hänen oli tarkoitus tuoda kirje, ja kertoo että se vietiin häneltä. Moriarty tietää Irenen rakkauden Holmesia kohtaan vaarantavan aseman hänen kätyrinään, joten hän surmaa Irenen myrkyttämällä.
Myöhemmin tohtori Watson saapuu Baker Streetille ja tapaa Holmesin, joka on päihteiden voimalla tutkinut itsekseen näennäisesti toisiinsa liittymättömiä murhia, räjähdyksiä ja bisneshankkeita eri puolilta maailmaa. Hän on saanut yhdistettyä ne kaikki yhteen mieheen: James Moriartyyn. Holmes tapaa Watsonin polttareissa veljensä Mycroftin sekä mustalaisennustaja Simzan, ja antaa tälle Irenelta viemänsä, Simzalle osoitetun kirjeen. Kirje on hänen veljeltään Reneltä. Holmes nujertaa kasakan, joka on lähetetty tappamaan Simza, mutta Simza pakenee ennen kuin Holmes ehtii kuulustella häntä.
Watson ja Mary ovat lähdössä Brightoniin häämatkalle, kun Moriartyn miehet hyökkäävät heidän kimppuunsa junassa. Holmes tulee heidän avukseen ja pelastaakseen Maryn hän heittää naisen junasta alla olevaan jokeen, jossa Mycroft nostaa hänet veneeseensä. Päihitettyään Moriartyn miehet Holmes ja Watson jatkavat matkaa Pariisiin, josta he löytävät Simzan. Holmes kertoo Simin olevan kohde, sillä hänen veljensä Rene työskentelee Moriartylle ja on saattanut kertoa sisarelleen tämän suunnitelmista. Sim johdattaa Holmesin ja Watsonin entisen anarkistiryhmänsä päämajaan, jossa he tapaavat liikkeen johtajan Claude Ravachen. Heille kerrotaan, että anarkistit oli pakotettu asettamaan pommeja Moriartyn puolesta.
Holmes on päätellyt uuden pommin olevan Pariisin oopperassa, joten kolmikko kiirehtii oopperatalolle jossa esitetään Don Giovannia. Liian myöhään Holmes kuitenkin tajuaa tulleensa huijatuksi ja että pommi onkin läheisessä hotellissa. Räjähdyksessä kuolee joukko hotelliin kokoontuneita liikemiehiä. Holmesille selviää, että pommin olikin tarkoitus peittää yhden miehen, asevalmistaja Alfred Meinhardin salamurha. Holmes ja Watson tajuavat, että murhan takana oli Moriartyn palkkatappaja Sebastian Moran. Meinhardin kuoleman johdosta hänen asetehtaansa Saksassa siirtyy Moriartylle. Holmes haluaa välttää edellisillan erehdyksensä ja vakoilemalla Moriartya hän saa tietää tämän olevan matkalla Saksaan uudelle asetehtaalleen. Holmes, Watson ja Sim joukkoineen seuraavat häntä sinne.
Holmes tainnutetaan tehtaalla, jossa Moriarty kuulustelee ja kiduttaa häntä, Watsonin tapellessa Morania vastaan. Holmes selittää koko Moriartyn juonen paljastaen, että professori on useita peitenimiä käyttämällä hankkinut osakkeita sotaa hyödyntävistä yrityksistä, ja aikoo aloittaa maailmansodan tienatakseen omaisuuden. Samaan aikaan Watson laukaisee piilotetun tykin kohti vartiotornia, jossa Moran on piilossa. Torni romahtaa suoraan sen varaston päälle, jossa Moriarty ja Holmes ovat, ja molemmat jäävät romun alle. Watson auttaa loukkaantunutta Holmesia, ja yhdessä Simin kanssa he pakenevat asemiehiä metsän läpi liikkuvaan junaan. Holmes päättelee, että Moriartyn viimeinen kohde on Sveitsissä pidettävä rauhankokous, jossa on tarkoitus luoda sota eri maiden välille.
Ennen rauhankokousta selviää, että Rene on salamurhaaja, jonka on tarkoitus hyökätä rauhankokouksessa, ja että hänen kasvonsa on naamioitu tohtori Hoffmanstahlin tekemässä leikkauksessa yhdeksi kokouksen suurlähettiläistä. Holmes ja Moriarty tapaavat parvekkeella ja kilpailevat älykkyydestä shakkipelin äärellä. Watson ja Sim tunnistavat lopulta Renen ja saavat estettyä tappoyrityksen, mutta Moran salamurhaa Renen ampumalla häneen tappavan kurare-nuolen. Vaikka Moriartyn kaavailema sota on estetty, hän on yhä varma voitostaan ja sanoo maailmansodan olevan loppujen lopuksi väistämätön. Holmes paljastaa, että ollessaan Moriartyn kidutettavana hän oli vaihtanut Moriartyn tärkeän muistikirjan, joka sisälsi kaikki tiedot hänen omaisuudestaan, ja sen kaksoiskappaleen keskenään. Muistikirja on toimitettu Lontooseen Maryn haltuun. Koodikieltä sisältävän kirjan avulla, jonka Holmes vei Moriartyn toimistosta heidän ensitapaamisellaan, Mary luovuttaa muistikirjan tiedot Scotland Yardin komisario Lestradelle. Tämä jäädyttää Moriartyn varat ja lahjoittaa ne hyvään tarkoitukseen. Holmes ja Moriarty harrastavat mielen aikidoa, mutta molemmat tajuavat Moriartyn voittavan tappelun Holmesin olkapäävamman takia. Moriarty on raivoissaan vannonut tappavansa sekä Watsonin että Maryn, joten Holmes pudottaa viimeisenä keinonaan heidät molemmat parvekkeen kaiteen yli alla kuohuvaan vesiputoukseen. Molempien oletetaan kuolleen.
Holmesin muistotilaisuuden jälkeen Watson ja Mary valmistautuvat lähtemään häämatkalleen. Watson saa postipaketissa Mycroftin happilaitteen, josta Holmes oli kiinnostunut veljensä luona ennen rauhankokousta. Watson tajuaa, että Holmes saattaa olla yhä elossa ja lähtee kysymään Marylta paketin tuoneesta postimiehestä. Holmes on piiloutunut Watsonin työhuoneeseen pukeutuneena sisustusta vastaavaan camouflage-pukuun. Riisuttuaan naamionsa hän lukee Watsonin muistelmien viimeistä sivua kirjoituskoneelta, ja lisää sanan ”LOPPU” perään kysymysmerkin.
Seututie 178
Seututie 178 eli Valkontie on Loviisassa kulkeva seututie. Tie alkaa Helsingintien-risteyksestä ja päättyy Valkoon. Tie on kaksikaistainen ja sen pituus on 5,3 kilometriä. Tien nopeusrajoitus on pääosin 80 km/h.
Jelenia Góran voivodikunta
250px|oikea|pienoiskuva|Jelenia Góran voivodikunnan sijainti Puolan kartalla. Jelenia Góran voivodikunta oli 1975–1998 yksi Puolan 49 voivodikunnasta. Sen hallintokeskus oli Jelenia Góra. Jelenia Góran voivodikunnan alueesta tuli vuoden 1999 hallintouudistuksen tuloksena osa nykyistä Ala-Sleesian voivodikuntaa.
Eiran aikuislukio
thumb|Eiran aikuislukion logo right|thumb|Eiran aikuislukion nykyinen koulutalo Laivurinkadun varrella Eiran aikuislukio on syksyllä 1962 toimintansa aloittanut suomalainen yksityinen koulu ja aikuislukio, jossa opiskelee vuosittain noin 2 500 opiskelijaa. Koulu pitää omana visionaan moni-ilmeisyyttä ja monipuolisuutta. Aikuislukiossa voi suorittaa peruskoulu-, lukio- sekä ylioppilastutkinnon tai yksittäisen aineen oppimäärän tai yksittäisiä kursseja.
Historia
Käpylän iltaoppikoulun kannatusyhdistys ry:n omistama yksityinen koulu aloitti toimintansa syksyllä 1962. Koulun perustaja oli filosofian lisensiaatti Touko Voutilainen, kurssimuotoisuuden ja luokattoman lukion keksijä ja kehittäjä. Koulu syntyi vuonna 1956 perustetun Helsingin Yhtenäiskoulun rinnalle, toisin sanoen sen taustalla olivat samat koulu- ja oppimisfilosofiset näkemykset. Koulun perustamistarpeet olivat osin taloudelliset, mutta myös iltaopetuksen tarve maalta muuttavista täyttyvässä Helsingissä ja halu tarjota aikuismaista opetusta olivat syitä, jotka johtivat koulun perustamiseen.
Syksyllä 1987 koulu aloitti orkesterimuusikoiksi opiskelevien yleissivistävän ja liikunnan opetuksen yhteistyössä Helsingin konservatorion kanssa.
Oppilaitos otti ensimmäiset maahanmuuttajat vuonna 1988 pienen vietnamilaisryhmän tullessa perusopetukseen. Nykyisin oppilaitoksessa opiskelee noin 80 eri kansallisuutta.
Uusia opiskelumuotoja
Koulussa saatiin yhdistelmäopiskelukokemuksia, kun ensimmäinen opiskelijaryhmä Vallilan ammattikoulusta aloitti lukio-opintonsa tammikuussa 1989. Ensimmäiset yhdistelmäopintojen ylioppilaat saivat lakkinsa syksyllä 1991. Syksyllä 1992 koulu aloitti yhteistyön Haagan ammatillisen oppilaitoksen kanssa. Tämä niin sanottu kaksoistutkintoyhteistyö on sittemmin laajentunut: vuonna 1995 mukaan tulivat Helsingin kauppaoppilaitos ja Ravintolakoulu Perho, vuonna 1997 Helsingin kansallisoopperan balettikoulu ja 1998 Kauneudenhoitoalan ammatillinen oppilaitos.
Syksyllä 1991 alkoi päiväopetus, kun huomattiin, että on paljon aikuisia opiskelijoita, joille iltaopiskelu ei syystä tai toisesta sovi. Samaisena syksynä käynnistyi myös koulun sivutoimipiste Nurmijärven Klaukkalassa Arkadian yhteislyseon tiloissa. Toiminta jatkui vuoden 2001 kevääseen.
Syksyllä 1998 käynnistyi etälukiotoiminta, jossa lukion oppimäärä suoritetaan etäopiskeluna. Etälukio syntyi ratkaisuksi niille opiskeluhaluisille, jotka eivät työesteiden tai välimatkan takia voineet osallistua säännölliseen lähiopetukseen.
Syksyllä 2000 Käpylän iltaoppikoulun kannatusyhdistys ry. osti uudeksi toimitaloksi Eirasta Laivurinkadulta entisen Helsingin ranskalais-suomalaisen koulun kiinteistön. Remontointi- ja lisärakentamisen jälkeen koulu aloitti uusissa tiloissa syyslukukaudella 2001. Koulun muuttaessa uusiin tiloihin, muuttui myös nimi Eiran aikuislukioksi 1. elokuuta 2001.
Ella ja Yön ritarit
Ella ja Yön ritarit on Timo Parvelan 2010 julkaistu Ella-kirja. Kirjan on kustantanut Tammi.
Pyhäjärven kirkko
Pyhäjärven kirkko on Pyhäjärven seurakunnan viides kirkko.
Pyhäjärven kolmas kirkko, vuonna 1790 valmistunut rakennusmestari Sigfrid Silvastin suunnittelema yksinkertainen kustavilainen ristikirkko, tuhoutui salamaniskun sytyttämässä tulipalossa 21. kesäkuuta 1895. Uutta kirkkoa alettiin rakentaa samalle paikalle. Tämä Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajan Sebastian Gripenbergin suunnittelema puinen ristikirkko oli vasta valmistumassa, kun se tapuleineen paloi syksyllä 1896. Nykyinen kirkko rakennettiin samojen piirustusten mukaan ja se valmistui 1897.
Pyhäjärven kirkon alttaritaulun on maalannut Ilmari Wirkkala 1945. Taulun aiheena on Jeesus ristillä, jonka juurelle on eri kansoista kokoontunut ihmisiä. Alttarilla aiemmin ollut vanha kookas puinen risti on jätetty taulun taakse.
Neriglissar
Neriglissar oli Uus-Babylonian kuningas vuosina 560-556 eaa. Hän siirtyi kuninkaaksi vallankaappuksessa, jossa hän surmasi edeltjänsä Amel-Mardukin. Vaikka Neriglissar ei liity aikaisempiin babylonialaisiin kuninkaisiin, hän oli mahdollisesti aramealaista syntyperää ja hän oli merkittävä virkamies ja kenraali Nebukadnessar II:n hallituskaudella ja tuli entistä vaikutusvaltaisemmaksi mentyään naimisiin Nebukadnessarin tyttären, mahdollisesti Kashshayan kanssa.
Neriglissarin hallituskauden parhaiten dokumentoitu tapahtuma on hänen onnistunut 557–556 eaa. kampanjansa Anatoliassa Kisilian pienen valtakunnan kuninkaan Appuwashua vastaan. Neriglissar vangitsi onnistuneesti Appuwashun pääkaupungin Uran sekä toisen kaupungin Kirshun. Pian palattuaan voittajana kotiinsa Babyloniaan Neriglissar kuoli huhtikuussa 556 eaa. Häntä seurasi kuninkaana hänen poikansa Labashi-Marduk, jonka hallituskausi kesti vain kaksi tai kolme kuukautta.
André Lysenstøen
André Lysenstøen (s. 27. lokakuuta 1988 Oslo, Norja) on norjalainen jääkiekkomaalivahti, joka edustaa kaudella 2009–2010 Suomen Mestiksen Heinolan Kiekkoa.
Kotimaassaan Lysenstøen on edustanut pääsarjatasolla Lillehammeria ja Stavangeria. Hän kuului Norjan maajoukkueen kokoonpanoon MM-kilpailuissa vuosina 2008 ja 2009. Hänet on valittu myös Norjan olympiajoukkueeseen vuoden 2010 kisoihin Vancouveriin.
Looking Back
Looking Back on suomalaisen Aksel Kankaanrannan kappale, jolla hänen oli määrä edustaa Suomea vuoden 2020 Eurovision laulukilpailussa Rotterdamissa. Kilpailu peruttiin koronaviruspandemian vuoksi. Euroviisujen järjestäjä EBU ilmoitti, että vuoden 2020 euroviisukappaleilla ei ole osallistumisoikeutta vuoden 2021 kilpailuun.
Bolšaja sovetskaja entsiklopedija
thumb|250px|Suuri neuvostotietosanakirja, toinen laitos, osat 5–14. thumb|250px|Suuri neuvostotietosanakirja, kolmas laitos ja vuosikirja vuodelta 1971. thumb|250px|Kolmannen laitoksen englanninkielinen käännös Great Soviet Encyclopedia. thumb|250px|Vuosina 1974–1986 ilmestynyt 12-osainen ”Neuvosto-Armenian tietosanakirja”. Bolšaja sovetskaja entsiklopedija (, lyhenne БСЭ, BSE) eli Suuri neuvostotietosanakirja on suurin ja kattavin Neuvostoliitossa ilmestynyt venäjänkielinen tietosanakirja. Siitä on julkaistu kolme laitosta. Ensimmäinen, 66-osainen laitos ilmestyi vuosina 1926–1947, toinen 51-osainen julkaistiin vuosina 1950–1958 ja kolmas, 30-osainen laitos vuosina 1969–1978.
Ensimmäinen laitos
Ajatus neuvostoliittolaisen tietosanakirjan julkaisemisesta syntyi vuonna 1923 akateemikko Otto Schmidtin aloitteesta. NKP(b):n politbyroo nimitti seuraavana vuonna Schmidtin alun perin 20–25-osaiseksi suunnitellun hakuteoksen päätoimittajaksi. Vuonna 1925 puolueen keskuskomitea ja Neuvostoliiton toimeenpaneva keskuskomitea perustivat sen julkaisua varten valtiollisen Sovetskaja entsiklopedija -kustannusliikkeen. Teoksen laatimiseen osallistui joukko maan huomattavimpia tiedemiehiä sekä myöhemmin Stalinin vainoissa menehtyneitä puoluejohtajia.
Tietosanakirjan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1926. Kaikkiaan 66 osaa (65 numeroitua osaa ja Neuvostoliittoa käsittelevä numeroimaton osa) käsittävä teos valmistui kokonaan vasta vuonna 1947. Sen sisältö keskittyy talouteen, politiikkaan ja neuvostoyhteiskuntaan. Teoksessa on yhteensä 65 000 artikkelia, 12 000 kuvaa ja yli tuhat karttaa. Osien painosmäärät vaihtelevat 50 000 ja 80 000 kappaleen välillä.
Samanaikaisesti ensimmäisen suuren tietosanakirjan kanssa Sovetskaja entsiklopedija julkaisi kaksi laitosta ”Pientä neuvostotietosanakirjaa” (Malaja Sovetskaja entsiklopedija) sekä joukon erikoisalojen hakuteoksia, joiden laatimista jatkettiin myös seuraavina vuosikymmeninä.
Toinen laitos
Neuvostoliiton ministerineuvosto teki päätöksen Suuren neuvostotietosanakirjan toisen laitoksen julkaisemisesta helmikuussa 1949. Tietosanakirjakustantamo järjestettiin uudelleen ja sen toimintaedellytyksiä parannettiin huomattavasti. Yhteensä 51 osaa (49 aakkosellista osaa, Neuvostoliittoa käsittelevä 50. osa ja yksi lisäosa) käsittävä teos ilmestyi vuosina 1950–1958. Sen painos oli 250–300 tuhatta kappaletta. Toinen laitos sisältää noin 100 000 artikkelia, joista yli 40 % on varustettu kirjallisuusluetteloin. Aikaisemmasta poiketen tietosanakirjassa on paljon pieniä artikkeleita. Kuvia on 40 852 ja karttoja 2362 kappaletta. Vuonna 1960 julkaistiin vielä kaksi hakuosaa. Toisen laitoksen päätoimittajina toimivat Neuvostoliiton tiedeakatemian presidentti Sergei Vavilov vuosina 1949–1951 ja vuodesta 1951 lähtien akateemikko Boris Vvedenski.
Edeltäjänsä tavoin tietosanakirjan toinen laitos heijastaa Neuvostoliiton poliittisessa elämässä ja ideologiassa tapahtuneita muutoksia. Esimerkiksi Lavrenti Berijan pidätyksen ja kuolemantuomion jälkeen vuonna 1953 tietosanakirjan tilaajille lähetettiin ylimääräisiä sivuja, joilla oli tarkoitus korvata jo aikaisemmin ilmestynyt Berijaa käsittelevä artikkeli. Sen paikalle tuli artikkeli Beringinsalmesta. Myöhemmin tällaisesta käytännöstä luovuttiin, mutta politiikan muutokset heijastuivat yhä teoksen sisällössä. Niinpä sen ensimmäisissä osissa suhtaudutaan jyrkän kielteisesti Titon Jugoslaviaan, mutta myöhemmin sävy muuttui positiiviseksi. Samoin esimerkiksi Kalmukiaa ja kalmukkeja käsiteltiin vasta lisäosassa sen jälkeen kun heidät oli vuonna 1956 rehabilitoitu.
Pääteoksen toisen laitoksen valmistuttua Sovetskaja entsiklopedija julkaisi vuosina 1958–1960 kolmannen ja viimeisen laitoksen Pienestä neuvostotietosanakirjasta. Kymmenosainen teos käsitti noin 50 000 artikkelia ja se ilmestyi 290 000 kappaleen painoksena. Vuonna 1957 alettiin julkaista ajankohtaisia tietoja sisältänyttä ”Suuren neuvostotietosanakirjan vuosikirjaa” (Ježegodnik Bolšoi sovetskoi entsiklopedii). Vuodesta 1953 lähtien julkaistiin myös useita 1–3-osaisia hakuteoksia (Entsiklopeditšeski slovar, Sovetski entsiklopeditšeski slovar, Bolšoi entsiklopeditšeski slovar).
Kolmas laitos
NKP:n keskuskomitea päätti tietosanakirjan kolmannen laitoksen julkaisemisesta helmikuussa 1967. Vuosina 1969–1978 ilmestynyt teos käsittää 30 osaa ja yli 100 000 hakusanaa. Kahtena kirjana ilmestyneen 24. osan toinen kirja on kokonaisuudessaan omistettu Neuvostoliitolle. Päätoimittajana toimi akateemikko Aleksandr Prohorov. Tietosanakirja ilmestyi poikkeuksellisen suurena 630 000 kappaleen painoksena. Vuonna 1981 julkaistiin vielä aakkosellinen hakuosa.
Yhdysvaltalainen Macmillan Publishers julkaisi Suuren neuvostotietosanakirjan kolmannen laitoksen englanninkielisen käännöksen vuosina 1973–1983 nimellä Great Soviet Encyclopedia. Teos on käännetty myös kreikaksi ja Neuvostoliittoa käsittelevä osa on julkaistu useissa eri maissa. Alkuperäinen venäjänkielinen versio on saatavana CD-romina ja luettavissa Internetissä.
Kansalliset versiot
Eri neuvostotasavalloissa julkaistiin 1950-luvulta lähtien omakielisiä tietosanakirjoja. Esimerkiksi Virossa ilmestyi ensimmäinen kahdeksanosainen Eesti nõukogude entsüklopeedia (”Viron neuvostotietosanakirja”) vuosina 1968–1976. Sen vuonna 1985 aloitettu toinen laitos valmistui vuonna 2006 nimellä Eesti entsüklopeedia (”Viron tietosanakirja”).
Venäjällä Suuren neuvostotietosanakirjan kustannusliike muutti vuonna 1991 nimensä Bolšaja Rossijskaja entsiklopedijaksi (”Suuri venäläinen tietosanakirja”). Se tuottaa nykyään samannimistä tietosanakirjaa, jonka valmistelu käynnistyi vuonna 2002 Vladimir Putinin asetuksella. Hankkeen johdossa on Venäjän tiedeakatemian presidentti Juri Osipov ja siihen osallistuu lukuisia muita tiedeakatemian jäseniä. Kolmekymmentäosaiseksi suunnitellusta sarjasta oli vuoteen 2011 mennessä valmistunut 19 osaa.
Katkenneita kukkasia
Katkenneita kukkasia (Broken Blossoms or The Yellow Man and the Girl, Suomessa myös nimellä Murskattuja kukkia) on D. W. Griffithin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä draamaelokuva vuodelta 1919. Elokuva perustuu Thomas Burken novelliin ”The Chink and the Child”. Elokuvan pääosia näyttelevät Lillian Gish ja Richard Barthelmess.
Katkenneita kukkasia pidetään yhtenä Griffithin parhaimmista elokuvista ja joidenkin kriitikoiden mielestä se on hänen mestariteoksensa.
Griffithiä oli syytetty rasismista Kansakunnan synnyssä 1915. Suvaitsemattomuus (1916) oli vastaus rasismisyytteille ja Katkenneita kukkasia jatkoi rasisminvastaista linjaa, sillä elokuva kertoo nuoren englantilaistytön ja kiinalaisen rakkaustarinan – todennäköisesti ensimmäinen kerta yhdysvaltalaisessa elokuvassa.
Hyväntekeväisyydestä
Hyväntekeväisyydestä on Seneca nuoremman kirjoittama filosofinen teos, joka on nimensä mukaisesti tutkielma oikeanlaisesta tavasta antaa, vastaanottaa ja palauttaa lahjoituksia ja palveluksia, sekä tähän liittyvästä kiitollisuudesta ja kiittämättömyydestä.
Historia
Seneca kirjoitti teoksen joskus vuosien 56–64 välillä. Se on osa hänen dialogeiksi kutsuttuja moraalisia tutkielmiaan. Teoksen aihe, erilaisten lahjoitusten ja palvelusten (beneficia) vaihtaminen, oli oleellinen osa kreikkalais-roomalaisen yhteiskunnan toimintaa. Nykyisin tätä kutsutaan lahjataloudeksi. Senecan voi nähdä esittävän teoksessa filosofisen oikeutuksen käytännölle, joka muuten voidaan nähdä itsekkäänä.
Seneca piti aihetta selvästikin merkittävänä, koska hän sanoi eräässä kirjeessään Luciliukselle filosofian opettavan meille ennen kaikkea, kuinka aiheen suhteen tulee toimia. Samasta aiheesta kirjoittivat tutkielmia myös useat muut filosofit, kuten Theofrastos, Epikuros, Khrysippos ja Cicero. Senecan tutkielma on kuitenkin ainoa kokonaisena säilynyt aihetta käsittelevä antiikin aikainen teos. Se on myös Senecan pisin yhteen aiheeseen keskittynyt tutkielma. Seneca yhdisteli teoksessaan erilaisia ajatuksia, koska hänen oma roomalainen kulttuuripiirinsä oli erilainen kuin se kreikkalainen kulttuuri, jossa hänen edustamansa stoalaisuus kehittyi. Samalla teos on roomalaisen yhteiskunnan käytäntöjen lähde.
Sisältö
Hyväntekeväisyydestä käsittää seitsemän kirjaa. Senecan lähestymistapa teoksen aiheeseen oli stoalainen; hän pyrki kehottamaan ihmisiä toimimaan sen mukaan, mikä on inhimillisen luonnon mukaista. Dialogi on suunnattu lukijoiden sielun parantamiseksi. Seneca itse jakoi teoksen kahteen osaan: kirjat I-IV käsittelevät itse lahjoitusten ja palvelusten vaihtoa, kun taas kirjat V-VII muodostavat eräänlaisen täydentävän lisäosan.