cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Post-metal
Rakenne
Post-metal määritellään myös rakenteensa mukaan, joka nojaa enemmän post-rockin puoleen kuin metallin: kappaleet tapaavat kehittyä crescendoon tai kliimaksiin – joskus useitakin kertoja kappaleen aikana – rakentuen toistuvan teeman tai sointuvaihdon varaan. Metallissa sen sijaan tarttuu säe-kertosäe-säe-sovitukseen. Kuten Isis-yhtyeen Aaron Turner täsmentää, säe-kertosäe-säe-kertosäe peruskappalemuoto on jotain, mikä on tehty ja uudelleentehty. Turnerin mielestä näyttää merkityksettömältä takertua tuohon rakenteeseen, kun on muitakin alueita tutkittavana. Tämän tuloksena on usein pitkiä kappaleita, yleensä kuudesta yhteentoista minuuttiin. Siten tyypillinen post-metal-kappale ei tavallisesti sovellu radiosoittoon saatikka muuhun kaupalliseen käyttöön. Albumit tehdään yleensä näennäis-konseptimaisiksi, luoden suurimman vaikutuksen kun sitä kuunnellaan kokonaisuutena (Dirge Wings Of Lead Over Dormant Seas). Samaten ei ole epätavallistä nähdä kirjallisuusvaikutteita albumeilla, kuten Red Sparowesin At the Soundless Dawnilla ja Mastodonin Leviathanilla. Tämä on ilmeisesti se, mikä tekee post-metal-genrestä avantgarden elementin: se asettuu nykyaikaisen klassisen musiikin ja minimalismin ideoiden tasalle samoilla linjoilla kuin Steve Reich (eli toistaa tai laajentaa tiettyä teemaa) ja John Cage, samaan aikaan metalliskenen kanssa.
Tyypillinen post-metal-kappale alkaa yksinäisellä kitarakuviolla mutta rakentuu pian yli kuusijäsenisen yhtyeen rinnakkaiseen soittoon, kuten esimerkiksi Cult of Lunan kappaleessa "Genesis", albumilta The Beyond. Samaten post-metal kappale voi loikata suoraan musiikkiin särön ja aggression näkyessä jo heti alussa, nyökkäyksenä genren ilmeiselle metallielementille. Tämän kaltaiset kappaleet haastavat tyylilajin määritteen, mutta suuri osa sisältää puhtaita väliosia ja taukoja, usein osana kappaleen rakentumista. Sopivina esimerkkeinä toimii Isiksen "False Light" albumilta Oceanic, Pelicanin "Australasia" albumilta Australasia tai Maudlin of the Well:n "Monstrously Low Tide" albumilta Leaving Your Body Map.
Post-metalin elementtejä löytyy myös metallista, metalcoresta ja hardcore punkista, kuten myös muutoin sovinnaisuuksia seuraavien yhtyeiden julkaisuista. Esimerkiksi Norma Jean -yhtyeen Bless the Martyr and Kiss the Child -albumilla on kaksi esimerkkiä post-metalista: "Pretty Soon, I Don't Know What, but Something is Going to Happen" ja "Organized Beyond Recognition". Toiset hardcore punk -yhtyeet viittoilevat välillä post-metalin puoleen joillain kappaleillaan, lähinnä rakenteidensa puolesta. Esimerkkeinä käyvät yhtyeet Envy ("Chain Wandering Deeply"), Eden Maine ("Disformasiya") ja Converge ("Jane Doe"). Monet yhtyeet myös lisäävät albumeilleen yhden tai useamman "eeppisen" kappaleen, yleensä juuri ne ovat verrattavissa post-metaliin.
Live-esiintymiset
Tyylilajina post-metalia pidetään usein "luonnostaan tylsänä live-näkökulmasta." Joidenkin yhtyeiden on nähty "soittavan samoja sointuja uudelleen ja uudelleen," jättäen pois studioäänitteillä kuultavat tunnelmalliset tasot. Jotkut yhtyeet pystyvät kuitenkin luomaan energisen live-tilanteen ja saamaan aikaan niin kutsuttuja hetkellisiä mosh pitejakin.
Kritiikki
Koska post-metal on suhteellisen uusi tyylilaji ja sitä edustaa vain pieni joukko artisteja, arvostelijat ja harrastajat ovat usein kyseenalaistaneet erillisen musiikkiluokituksen tarpeen. Jotkut näkevät post-metal-luokan turhana, sillä monet post-metaliksi luokitellut yhtyeet hyödyntävät monia elementtejä, jotka ovat vastaavia doom metaliin, progressiiviseen metalliin, sludge metaliin ja stoner metaliin. Toiset kuitenkin väittävät, että nämä elementit on muunneltu tarpeeksi etäälle noista alkuperäisistä tyylilajeista, mikä luo tarpeen omalle, eriävälle luokitukselleen. Pelicanin Trevor de Brauw on sanonut, että vaikka heidän musiikissaan on yhtäläisyyksiä metallimusiikkiin, hän ei pidä Pelicania metalliyhtyeenä. Brauw sanoo, että ymmärtää sen, kuinka ihmiset kutsuvat Pelicanin tyyliä instrumentaaliksi, post-metaliksi tai metalcoreksi, mutta hänen mielestään Pelicanilla on enemmän yhtäläisyyksiä punkiin tai hardcoreen.
Gerry Bamman
Gerry Bamman (s. 18. syyskuuta 1941 Independence, Kansas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esittänyt muun muassa Frank-setää elokuvissa Yksin kotona ja Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa. Bamman on ollut naimisissa Emily Mannin kanssa, mutta on sittenmin eronnut. Liitosta syntyi yksi lapsi: poika Nicholas.
Fredrik Smulter
Fredrik ”Freddi” Smulter (s. 1983) on suomenruotsalainen voimanostaja. Hän on penkkipunnerruksen nelinkertainen maailmanmestari vuosilta 2009, 2012, 2014 ja 2015. Vuonna 2014 hän voitti superraskaan sarjan maailmanmestaruuden 400 kg:n maailmanennätystuloksella. Vuonna 2015 maailmanmestaruuskisoissa Sundsvallissa hän paransi ennätykseksi 401kg.
Yksityiselämä
Smulter asuu ja harjoittelee Maalahdessa. Hän oli Maalahden kunnanvaltuuston jäsen RKP:n edustajana kaudella 2004–2008. Hän painaa 150 kiloa, on ammatiltaan poliisivartija, töissä Vaasan poliisilaitoksella ja harrastaa historiaa sekä karaokea. Hänellä on kaksi poikaa.
Doris Grau
Doris Grau (12. lokakuuta 1924 Brooklyn, New York – 30. joulukuuta 1995 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja ääninäyttelijä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten ruokalan emäntä Doriksen (Lunchlady Doris) ääniroolista animaatiosarjassa Simpsonit. Graun kuoltua keuhkosairauteen vuonna 1995 hahmo muutettiin sarjassa puhumattomaksi taustahahmoksi. Vuonna 2006 rooli annettiin Tress MacNeillelle, mutta uudemmissa jaksoissa hahmon nimeksi on vaihdettu Dora, kunnianosoituksena Grauta kohtaan, jotta alkuperäinen hahmo olisi poistunut hänen mukanaan.
Grau oli pääosan urastaan kuvaussihteeri useissa elokuva- ja tv-tuotannoissa. Hän siirtyi itse näyttelemään vasta vanhoilla päivillään. Hänellä oli aivan pieniä sivurooleja tilannekomediasarjassa Cheers, komediaelokuvissa Arvoisa herra ja Babe – urhea possu sekä rikoselokuvassa Coldblooded.
Ryūkyū kobujutsu
Ryūkyū kobujutsu eli Okinawan kobujutsu tai Okinawan kobudō tarkoittaa Riukiusaarilta peräisin olevia vanhoja asetekniikoita. Kobujutsu on läheisessä yhteydessä karateen, ja termi sisältääkin laajemmassa merkityksessään myös aseettomat puolustustaidot. Kobujutsulla ja karatella on yhtäläisyyksiä esimerkiksi kehon liikeperiaatteissa, ja osa karaten koulukunnista sisältää myös kobujutsun asetekniikoita.
Historia
Karaten ja kobudōn historia liittyy läheisesti toisiinsa. Niiden juuret ulottuvat useiden satojen vuosien päähän Ryūkyū–saarten kuningaskuntaan. Tuolloin kaupankäynti lähialueiden kanssa oli vilkasta, mikä edesauttoi taistelutaitojen kehittymistä. Japanilaisen Shimazu-klaanin noustua valtaan kuningaskunnassa määrättiin kaksi teräaseiden kanto – ja myyntikieltoa. Tämä vaikutti voimakkaasti aseettoman taistelutaidon kehittymiseen ja erilaisten arkipäiväisten työkalujen muokkautumiseen tehokkaiksi aseiksi. Yabiku Moden perusti Ryūkyū kobujutsu -yhdistyksen vuonna 1925. Hän pyrki välittämään tätä taitoa muille tutustumalla aseisiin. Shinken Taira oli Yabiku Modenin kuuluisin oppilas. Hän muokkasi mestareidensa katat, järjesti ne ja sai näin aikaan 40 uutta kobudo-kataa. Hän nimesi kunkin katan kehittäjämestarinsa mukaan, kuten Aburaja Yamaki ja Matsu Higa.
Tairan kuoltua hänen seuraajakseen tuli Japanin pääsaarilla Motokatsu Inoue ja Okinawalla Eisuke Akamine.
Okinawalainen Shinko Matayoshi (1888–1947) kuului rikkaaseen perheeseen, joka oli Okinawan kuninkaallista sukua. Sen takia hänen oli mahdollista harjoitella taistelutaitoja usean eri opettajan alaisuudessa. Hän teki lisäksi kaksi pitkää Kiinan matkaa, joiden aikana hän oppi useita kiinalaisia taistelutaitoja. Sensei Matayoshi harjoitteli mestari Shokuko Agenan ohjauksessa bōn, sain, ekun ja kaman käyttöä. Mestari Agena oli kotoisin Gushikawan seudulta Okinawalta. Opiskeltuaan Agenan johdolla Matayoshi lähti Chataniin (eräs alue Okinawalla) ja harjoitteli siellä mestari Irein johdolla nunchakun ja tonfan käyttöä. Mantsuriassa hän opetteli veitsen- ja lassonheittoa sekä ratsastusta. Shanghaissa häntä opetti mestari Kingai muun muassa seuraavissa aseissa: tinbei ja rochin, nunti, surujin. Näiden lisäksi hän harjoitteli vielä aseettomia taistelutaitoja.
Shinko poika oli Shinpo Matayoshi (1921–1997), joka jatkoi isänsä perinnettä ja opetti Okinawan Kobudoa laajalti ympäri maailmaa. Hän systematioi opetusta ja perusti legendaarisen Kodokan dojon Okinawalle 1976.
Okinawalla on useita vanhoja kobudōtyylejä. Valtaosa okinawalaisen kobudōn harrastajista kuuluu historiallisesti joko Matayoshin tai Tairan kobudōn.
Seisho Itokazu (s. 1945) aloitti kobudoharjoittelun 20-vuotiaana. Hän harjoitteli Shimpon oppilaana yli 30 vuotta. Hän toimi Shinpon kuoltua Kodokan Dojon Kanchona (pääopettajana) kymmenen vuoden ajan. Itokazu Sensei perusti Matayoshi Kobudo Shinbukai -järjestön ja hänellä on Kobudossa 9. Danin vyö. Seisho aloitti karateharjoittelun isänsä Seiki Itokazun (10. Dan) oppilaana 11-vuotiaana. Hän toimii nykyään myös Kounan Ryu Karaten (Uechi ryu) pääopettajana ja hänellä on siinä 10. Dan vyöarvo.
Kobujutsu Suomessa
Suomessa kobujutsua harjoitellaan pääasiassa silloin kun tutustutaan tiettyihin karaten tyylisuuntiin. Lajia opetetaan myös itsenäisesti. Harjoittelijalta ei aina vaadita karatetaustaa, mutta yleensä edellytetään aiempaa kokemusta jostakin aseettomasta kamppailutaidosta.
Rahkajärvi (Uusikaupunki)
Rahkajärvi on Varsinais-Suomessa Uudessakaupungissa Rohijärven eteläpuolella sijaitseva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistöön. Se sijaitsee Sirppujoen alaosan alueelle laskevan Rohijärvenojan valuma-alueella.
Taikamiekka – Seikkailujen Camelot
Taikamiekka – Seikkailujen Camelot on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut animaatioelokuva, jonka on ohjannut Frederik Du Chau. Elokuva perustuu Vera Chapmanin fantasiaromaaniin The King's Damosel.
Rahkajärvi (Uusikaupunki)
Maantiede
Järven pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Siihen laskee kaksi suo-ojaa. Järven laskuoja lähtee sen pohjoisrannalta ja laskee 850 metrin päässä Rohijärveen.
Taikamiekka – Seikkailujen Camelot
Juoni
Kayley unlemoi tulevansa ritariksi niin kuin isänsä, sir Lionel, joka matkustaa Camelotiin tapaamaan kuningas Arthuria ja muita pyöreän pöydän ritareita. Ahne ritari nimeltä Ruber yrittää riistää Arthurilta vallan ja kahakan aikana Lionel saa surmansa.
Rahkajärvi (Uusikaupunki)
Maantiede
Järvellä on 600 kilometriä rantaviivaa ja sen ranta on pääosin avosuota, jota ympäröi kallioinen moreenipohjainen metsämaasto. Rannat ovat rakentamattomia. Puolet järvestä kuuluu luonnonsuojelualueeseen.
Taikamiekka – Seikkailujen Camelot
Juoni
Kymmenen vuoden kuluttua, aarnikotka hyökkää Camelotiin ja varastaa Arthurin miekan, Excaliburin. Merlin lähettää haukkansa, Aydenin, noutamaan sen takaisin, mutta miekka putoaa Kiellettyyn metsään. Edelleen ritariksi tulemisesta unelmoiva Kayley kuulee tästä ja haluaa lähteä etsimään Excaliburia, mutta hänen äitinsä Juliana kieltää häntä. Sitten Ruber miehinen saapuu paikalle ja vaatii Julianaa auttamaan häntä pääsemään Camelotiin. Hän käyttää noidalta ostamaansa ainetta, sulauttaa ensin kukon ja kirveen yhteen Piilunokaksi, minkä jälkeen hän muuttaa kätyreitään rautaisiksi hirviöiksi sulauttamalla näitä yhteen erilaisten aseiden kanssa. Kayley pakenee ja päätyy Kiellettyyn metsään, missä hän Aydenin opastaman sokean erakon, Garrettin. Kuultuaan Excaliburin varkaudesta Garrett päättää etsiä sen käsiinsä ja ottaa vastahakoisesti Kayleyn mukaansa.
Lohikäärmeiden mailla seurueeseen liittyy kaksipäinen lohikäärme Nummi ja Pusula, joita muut lohikäärmeet kiusaavat, koska nämä eivät kykene lentämään tai syöksemään tulta. Lisäksi kaksikko syyttää toisiaan tilanteesta, jossa ovat. Myöhemmin takaa-ajon aikana Garrettiin osuu nuoli, ja Kayleyn parannettua hänet he huomaavat kivijättiläisen löytäneen Excaliburin ja käyttävän sitä hammastikkuna. Kivijättiläisen nukkuessa he vievät miekan. Ruber ja hänen miehensä ilmestyvät myös paikalle, mutta herätetty kivijättiläinen istuu niiden päälle.
Palattuaan päätielle Garrett päättää palata metsään, koska ei usko enää kuuluvansa Camelotiin. Kayleyn yrittäessä mennä Garrettiin perään Ruber kappaa hänet ja saa Excaliburiin käsiinsä sulauttaen sen aineellaan kiinni toiseen käteensä. Uhkailemalla Kayleyn henkeä Ruber pääsee turvallisesti Camelotin porteista sisään. Piilunokka kuitenkin kääntyy Ruberia vastaan ja vapauttaa Kayleyn, joka varoittaa ritareita. Nummi ja Pusula lähtevät varoittamaan Garrettia, huomaten pystyvänsä lentämään ja syöksemään tulta vain, jos ovat asioista samaa mieltä keskenään. He ajavat aarnikotkan tiehensä ja pelastavat Aydenin.
Kayley ja Garrett selvittävät tiensä pyöreän pöydän luokse ja estävät Ruberia tappamasta Arthuria Excaliburilla. Taistelu siirtyy linnan pihaan, jossa olevasta kivestä Arthur aikoinaan veti Excaliburin irti. Väistäen Ruberin hyökkäyksen, he huijaavat tämän iskemään miekan takaisin kiveen. Kahden taikuuden kohtaaminen tuhoaa Ruberin ja muuttaa tämän miehet normaaleiksi. Lisäksi Nummi ja Pusula irtaantuvat toisistaan, mutta päättävät yhdistyä takaisin. Arthur vetää miekan jälleen kivestä ja kiittäen Kayleytä ja Garrettia näiden avusta, hän lyö heidät ritareiksi.
Hirsalan piiritystilanne
Hirsalan piiritystilanne tapahtui vuonna 1994 Kirkkonummella, kun 27-vuotias Jorma Huohvanainen uhkaili väkivaltaisesti poliisiksi luulemaansa taksikuskia aseella ja linnoittautui sen jälkeen vuokrahuvilaansa. Piiritys kesti yli kaksi vuorokautta. Tänä aikana hän muun muassa sytytti tulipalon ja pakotti rajavartiolaitoksen helikopterin pakkolaskuun ampumalla sitä pohjaan. Mies kuoli, kun kaksi Karhu-ryhmän konstaapelia ampui miestä haulikolla päähän. Vuonna 2007 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että poliisin aseenkäyttö oli välttämätöntä.
37 Fides
37 Fides (symboli: 16px) on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi R. Luther vuonna 1855. Pikkuplaneetta sai nimensä roomalaisen mytologian Fides-jumalattaren mukaan. Koska Fidesin läpimitta on noin 108 kilometriä, se on päävyöhykkeen asteroidiksi melko suuri. Fides pyörähtää akselinsa ympäri noin 7,33 tunnissa.
Asteroideja oli aluksi pidetty planeettoina, mutta kun yhä uusia rupesi löytymään nopeasti lisää vuodesta 1845 (Astraea löydettiin kyseisenä vuonna) lähtien, niin ne menettivät asemansa 1850-1860-luvulla. Vuonna 1851 J. F. Encke oli keksinyt ruveta merkitsemään asteroideja niiden vanhojen symbolien sijasta ympyröidyillä numeroilla, mutta siitäkin huolimatta Fidesille ja muutamille muille vuoden 1851 jälkeen löydetyille asteroideille (esim. Bellona) luotiin omat symbolit.
Theodor Tallqvist (lääkäri)
Theodor Waldemar Tallqvist (7. kesäkuuta 1871 Hausjärvi – 24. kesäkuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, Helsingin yliopiston sisätautien professori 1910–1927. Hän tutki erityisesti veritauteja. Hän kehitti 1899 Tallqvistin skaalan, joka on veren hemoglobiinipitoisuuden pikamääritysmenetelmä ja joka levisi käyttöön ympäri maailman.
Tallqvistin isä oli rautatieinsinööri Henrik Theodor Tallqvist.
Varsieväkalat
Varsieväkalat (Coelacanthiformes) on toinen lihaseväisiin kuuluvista kalalahkoista keuhkokalojen rinnalla. Nykyisiä varsieväkaloja tunnetaan vain kaksi lajia, jotka kuuluvat heimoon Latimeriidae, latimeriat. Latimeria (Latimeria chalumnae) löytyi joulukuussa 1938 Etelä-Afrikasta ja sundanlatimeria (Latimeria menandoensis) tavattiin Indonesiasta syyskuussa 1997.
Anatomia
Varsieväkaloille tyypillisiä piirteitä ovat kaksi selkäevää, joista etummainen on viuhkamainen, takimmainen selkäevä, rintaevät, vatsaevät ja peräevät ovat lyhyiden rustosta tai luusta koostuvien varsien päissä. Evien ruodot ovat onttoja. Kalat liikkuvat liikuttelemalla varsia ja ohjaavat siten uimissuuntaansa. Selkäjänne on hyvin kehittynyt ja aikuisilla kaloilla nestetäytteinen. Fossiilina tunnettujen varsieväkaloihin kuuluvien lajien pituus vaihteli 10–350 cm väillä. Nykyään elävistä lajeista suurempi, latimeria, voi kasvaa 150–180 cm pitkäksi. Latimeriat ovat ovovivipaarisia ja poikaset ovat syntyessään noin 33 cm pitkiä.
Levinneisyys
Nykyään elävistä lajeista latimeriaa tavataan eteläisen Afrikan rannikolta ja sundanlatimeriaa Indonesian saaristosta. Fosiilisten heimojen lajeista suurin osa oli merikaloja, mutta joukossa on myös muutamia makean veden lajeja. Latimerioiden elintavoista ei tiedetä paljoakaan. Latimeriat elävät päivisin korkeintaan 17 yksilön parvissa luolissa noin 200 metrin syvyydessä. Öisin ne saalistavat pieniä kaloja 200–500 metrin syvyydessä ja silloin ne liikkuvat yksin.
Muu (yhdistys)
Muu ry on suomalainen taiteilijoiden yhdistys, joka edustaa taiteen kokeellisia uusia alueita kuten media-, video-, valo- ja äänitaidetta, performanssia, yhteisö- käsite- ja ympäristötaidetta. Yhdistys perustettiin vuonna 1987 ja sillä on tällä hetkellä yli 700 jäsentä.
Muu ry:n toimitila on nimeltään MUU Helsinki nykytaidekeskus. Se sijaitsee Kaapelitehtaalla. MUU järjestää koulutusta ja tarjoaa resursseja mediataiteen tekemiseen.
Helsinki–Riihimäki-rata
Helsinki–Riihimäki-rata on Suomen rataverkon päärataosuus Helsingin, Keravan, Hyvinkään ja Riihimäen välillä. Sitä käyttävät Tampereen suuntaan ja Lahden oikoradalle suuntautuva kaukoliikenne sekä lähiliikenne Helsingistä Riihimäen ja Lahden suuntiin. Tavaraliikennettä radalle suuntautuu Pasilasta, Sköldvikistä, Vuosaaren satamaradalta ja Hangon radalta.
Välillä Helsinki–Kerava käytössä on neljä raidetta, joista kaksi muodostaa Keravan kaupunkiradan. Kerava–Riihimäki-välillä on kaksi raidetta. Rataosan pituus on 71,4 ratakilometriä. Koko osuus on sähköistetty ja varustettu junien automaattisella kulunvalvonnalla.
Lisäraidehanke
Rataosuuden välityskyky on jäänyt riittämättömäksi, ja sen liikenne on ajoittain häiriöherkkää. Osuudelle rakennetaan vaiheittain uusia raiteita, joiden tavoitteena on muun muassa erottaa tavaraliikenne henkilöliikenteestä. Samalla toteutetaan liikennepaikkojen raide- ja vaihdejärjestelyjä Keravalla, Hyvinkäällä ja Riihimäellä. Hankkeessa parannetaan myös meluntorjuntaa ja tehdään muutoksia siltoihin sekä turva- ja sähkölaitteisiin.
Vuonna 2016 käynnistyneessä ensimmäisessä vaiheessa toteutettiin 5,5 kilometrin pituinen lisäraide Ainolan ja Purolan välille. Tavara- ja henkilöliikenne pystyttiin eriyttämään omille raiteilleen.
Alkuvuonna 2022 käynnistyvässä toisessa vaiheessa rakennetaan lisäraiteet Keravan ja Jokelan välille. Tavaraliikenneraiteet rakennetaan Keravalle Lahden oikoradan suuntaan sekä Hyvinkää–Riihimäki-välille.
Kolmannessa vaiheessa rakennetaan lisäraiteet Jokelasta Riihimäelle ja myös tavaraliikenteen ylikulkusilta pääradan ylitse Hyvinkään pohjoispuolella. Tuolloin koko Keravan ja Riihimäen välisestä osuudesta tulee neliraiteinen. Lisäraiteiden valmistuessa lähiliikenteen junatarjontaa voidaan kasvattaa Riihimäen ja Helsingin välillä, ja samalla palvelutaso kasvaa Vuosaaren ja Sköldvikin tavararadoilla. Toisen ja kolmannen vaiheen rakentaminen kestävät yhteensä 10–12 vuotta.
Kahta lisäraidetta suunnitellaan myös Pasilan ja Keravan välille.
Konvehdinmussuttajat
Konvehdinmussuttajat on helsinkiläinen rap-duo, jonka muodostavat Aave ja Säkki, jotka kuuluvat myös Memmy Posse -yhtyeeseen.
Kiekkohaittasylinteri
Kiekkohaittasylinteri on lukkomekanismi, jonka keksi suomalainen Emil Henriksson. Mekanismia kutsutaan myös levyhaittasylinteriksi, joista tunnetuin on Abloy-lukko. Kiekkohaittasylinteri on vaikea tiirikoida. Se on myös varmatoiminen, koska se ei sisällä kuin yhden tai ei lainkaan jousia.
Mekanismi
Lukon mekanismi on seuraava: kun avainta käännetään 90 astetta myötäpäivään, avaimen leikkaukset kääntävät lukossa olevat kiekot sellaiseen asentoon, että niiden reunoissa olevat lovet muodostavat uran. Kiekot ovat sisemmän sylinterin sisällä jota ympäröi ulompi sylinteri. Sisempää sylinteriä estää kääntymästä poikittain oleva tappi, joka ottaa kiinni sekä sisempään että ulompaan sylinteriin, estäen sisemmän sylinterin kääntymistä. Lovien muodostaessa uran tappi painuu uraan sisään ja sylinteri on vapaa kääntymään.
Historia
Kiekkohaittasylinterilukon keksi edellä mainittu Emil Henriksson. Henriksson työskenteli konttorikonemekaanikkona, ja sai idean lukkoon kassakoneessa olevista pyörivistä kiekoista. Hän keksi, että niitä voitaisiin myös käyttää lukossa. Näin syntyi Henrikssonin varmuuslukko, joka myöhemmin nimettiin Abloy-lukoksi (tekniseltä nimeltään kiekkohaittasylinterilukko). Kiekkohaittasylinteriä käytetään yleensä lukoissa, jotka on tarkoitettu hieman vaativampiin kohteisiin. Useat valmistajat käyttävät kiekkohaittasylinteriä esimerkiksi järeämmissä riippulukoissaan. Poikkeuksena tietenkin Abloy, joka käyttää kyseistä mekanismia lähes kaikissa lukoissaan.
Abloylla on nykyään uusia patentoituja versioita perinteisestä kiekkohaittasylinteristä. Näitä ovat mm. Abloyn Exec- ja Protec-lukot.
Arnold Modell
Arnold Modell sosiaalipsykiatrian kliininen professori Harvardin yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa ja Bostonin psykoanalyyttisen seuran valvova ja kouluttava analyytikko.
Kuumailmapallo
thumb|Kuumailmapallo|481x481px Kuumailmapallo on vanhin lentolaite, jolla on onnistuneesti pystytty lentämään.
Historia
Jotkut uskovat, että Nazcan linjat Perussa on piirretty kuumailmapallosta maata katselleen avustajan antamien ohjeiden mukaan. International Explorers Societyn jäsenten mukaan Nazcan seudun asukkailla oli edellytykset rakentaa kuumailmapalloja, ja muinaisesta keramiikan jäänteestä löytyy kuvakin kuumailmapallon kaltaisesta lentolaitteesta. Todistaakseen teoriansa IESin jäsenet rakensivat intiaanien kuumailmapalloa vastaavan laitteen ja lensivät sillä 18 minuutin ajan. IESin mukaan alkuperäisestä intiaanien kuumailmapallosta sai innoituksensa myös Bartolomeu de Gusmão.
Vuonna 1709 portugalilainen Bartolomeu de Gusmão antoi lentonäytöksen Portugalin kuninkaalle, mahdollisesti kuumailmapallolla. Inkvisitio syytti häntä noituudesta ja hän kuoli maanpaossa Sevillassa. vasen|kehyksetön|134x134px Tibere Cavallo teki kokeita vedyllä puhaltaen ilmaa keveämpää vetyä saippuakupliin muttei onnistunut ratkaisemaan paperin läpäisevyyden ongelmaa.
Rikkaan paperitehtailijan pojat Joseph ja Etienne Montgolfier huomasivat, että jos pussiin kerättiin kuumaa ilmaa, ilma sai pussin kohoamaan ylös. Montgolfierit esittelivät havaintoaan julkisesti 4. kesäkuuta 1783 Annonayn torilla. He polttivat olkia ja villaa pussin pohjassa olevan aukon alla, jolloin muodostunut lentolaite nousi noin 1000 metrin korkeuteen, pysyi ilmassa 10 minuuttia ja laskeutui sitten maahan 2,4 km päässä lähtöpaikasta. Montgolfierit matkustivat Versaillesiin, jossa he 19. syyskuuta 1783 toistivat kokeensa entistä suuremmalla ilmapallolla, jonka mukana ilmaan nousivat sen matkustajat: lammas, kukko ja ankka. Pallo lensi noin 8 minuuttin ajan ja laskeutui turvallisesti 3,2 kilometrin päähän laukaisupaikasta. Lopulta 21. marraskuuta 1783 tapahtui ensimmäinen miehitetty, vapaa lento ilman turvaköyttä, matkustajinaan Jean-François Pilâtre de Rozier ja markiisi d'Arlandes. Ilmapallo purjehti Pariisin yllä 9 kilometrin matkan 25 minuutissa. Näkyä olivat todistamassa mm. Ranskan kuningas Ludvig XVI ja Benjamin Franklin.
Samaan aikaan Montgolfierin veljesten kanssa pariisilainen fysiikan professori Charles kehitteli palloa edelleen. Charles keksi ottaa käyttöön painolastin, venttiilin ja lisäsi palloon lisäkkeen alaosaan, jolloin se ei alaosasta avoimena räjähtänyt, kuten osa aikaisemmista suljetuista koepalloista. Montgolfierin veljekset ehtivät 10 päivää aikaisemmin, Charles lensi pallollaan 1. joulukuuta. Hänen keksintönsä ensilentoa seurasi jopa 400 000 ihmistä.
Kuumailmapallo on yhä samoin varusteltu, lisänä ovat vielä englantilaisen Greenin 1800-luvun alussa kehittelemät laahausköydet. Montgolfierien pallotyyppi jäi pois käytöstä Pilâtre de Rozierin kuoltua pallon räjähdyksessä, kun Englannin kanaalin ylittämisestä kilpailtiin.
Suomessa
pienoiskuva|150x150px|Kuumailmapallo Helsingissä Oulussa pidettiin 29. elokuuta 1784 Ruotsin kuningas Kustaa III:n kunniaksi juhlajumalanpalvelus ja porvarien juhla. Oululainen apteekkari Johan Julin oli rakennuttanut tätä tilaisuutta varten kuumailmapallon. Se teki Pohjoismaiden ensimmäisen pallolennon ilman matkustajia.
Vuonna 1886 Albert Schumannin sirkuksen jäsen, puolalainen Karl Saks kiinnitti itsensä kuumailmapallon alla roikkuvaan trapetsiin ja nousi ilmaan Kampin kentältä. Pohjoistuuli puhalsi hänet kohti Suomenlahtea. Hänen oletettiin aikanaan putoavan mereen ja nousevan höyrylaivan kyytiin, minkä vuoksi hän oli varustautunut uimaräpylöillä ja merimiespuvulla, mutta lopulta merestä löydettiin vain ilmapallo, trapetsi ja räpylät. Tapauksen jälkeen ilmapalloilu oli kielletty yli kymmenen vuoden ajan.
1800-luvun lopulta seuraavan vuosisadan alkuun useat Ruotsista tai Venäjältä lähteneet aeronautit seikkailivat maamme ilmatilassa. Esimerkiksi vuonna 1893 naparetkeilijä S. A. Andreé nousi pallollaan Tukholmasta ja päätyi Brunskäriin Korppoon saaristossa.
Franzisco Cetti
Norjalais-italialaiset sukujuuret omistanut Franzisco Alexandro Cetti (1860–1925) – kapteeni, näyttelijä, rumpali, ajatustenlukija, naissankari, nälkätaiteilija, taikatemppujen paljastaja ja lisäksi vielä em. naparetkeilijä Andreén opettaja – saapui Helsinkiin toukokuussa 1907 egyptiläisestä silkistä tehdyn, 24 metriä korkean pallonsa kanssa.
Hänen oli määrä nousta ilmaan 26. toukokuuta. Kaasulaitos veti Hesperian puistoon kahdeksantuumaisen putken Cettin palloa varten. Järjestelyjä avusti 30 venäläistä merisotilasta. Määräpäivänä sää oli sateinen, mutta Läntinen Viertotie oli sakeana väestä ja Töölönlahdella nähtiin runsaasti kanootteja. Orkesteri viihdytti kärsimätöntä väkijoukkoa, jonka painon alla kahdelle tuhannelle katsojalle mitoitetut penkkirivit romahtivat. Kenraalikuvernööriä odoteltiin paikalle. Pohjoismainen Biografinen Komppania valmistautui tallentamaan ilmapurjehduksen elokuvakameralla ensimmäistä kertaa historiassa. Tuntien viivästyksen jälkeen Cetti onnistuikin nousemaan ilmaan. Mutta pian pallo katosi yleisön näkyviltä matalalla leijuneisiin pilviin. Pilvien takana pallo nousi tuhanteen metriin ja leijui Söderskärin majakan ohi, kunnes illan pimeys pakotti miehistön laskeutumaan Sipoon saaristoon. Cetti palasi laivalla Helsinkiin.
Kesäkuussa Cetti yritti nousta ilmaan uudelleen, mutta pallon täyttäminen sujui hitaasti, ja kun kaupungin kaasulyhdyt sytytettiin kello 9 illalla, ei kaasua enää riittänyt palloon asti. Katsojat ilmaisivat pettymyksensä äänekkäästi, vyöryivät aitausten läpi ja aiheuttivat kalliit tuhot. Parin viikon kuluttua oli tarkoitus yrittää uudelleen, mutta velkojat takavarikoivat Cettin ilmapallon. Heinäkuussa Cettin onnistui viimein tehdä toinen lento, joka tapahtui hallitusti ja mitä kauneimmassa säässä. Lento laskeutui illalla Suomusjärvelle, jossa ensimmäinen vastaan tullut nainen pelästyi näkemäänsä pahanpäiväisesti ja telkeytyi talonsa suojaan.
Seuraavan kerran Cetti järjesti lentonäytöksen Viipurissa tuhannelle maksaneelle katsojalle ja kirkontornit miehittäneille uteliaille. Cetti saavutti ennätyskorkeuden 1400 m.
Kahden Viipurin-lennon jälkeen Cetti siirtyi Turkuun, jossa lento onnistui toisella yrityksellä. Åbo Underrättelserin reportterit lähtivät pallon perään vossikalla ja tavoitettuaan sen Ilpoisissa nousivat itsekin pallon kyytiin. 1 700 metrin korkeudessa toimittajat todistivat katulyhtyjen syttymistä. Cettin seuraavat yritykset kariutuivat sateeseen ja tuuleen, joka repi pallon rikki. Elokuun 17. päivänä Cettin onnistui lentää Åvikiin. Lentoaan hän rahoitti pudottamalla yläilmoista punssi mainoksia. Kolmas lento onnistui 22. elokuuta ja Cettin mukana Littoisiin lensi Lisbeth Hannibal o.s. Syversen, joka suojautui gondolin uumeniin niin, ettei hänestä näkynyt enempää kuin pelkkä hatunsulka.
Tämän jälkeen Cetti palasi Ruotsiin. Hän laski Suomen-matkan tuottaneen hänelle 700 kruunun tappiot.
Rakenne
Kuumailmapalloja on eri kokoja, mutta pallo on yleensä 25 metriä korkea.
Puuvilla, nailon ja polyesteri ovat yleisiä pallojen materiaaleja. Nykyaikaisissa kuumailmapalloissa käytetään uretaanilla päällystettyä nailonia. Korkean paikan tutkimukseen käytettävät ilmapallot valmistetaan yleensä polyeteenistä tai polyesterikalvosta.
Kori on punottu pajusta tai rottingista. Koria sanotaan monesti gondoliksi. Korin alta kulkee teräsvaijerit, joiden varassa kori roikkuu.
Pallon huipussa on niin sanottu laskuvarjoventtiili, jolla voidaan säätää pallon nostetta päästämällä kuumaa ilmaa ulos sekä tyhjentää pallo laskeuduttaessa. Laskuvarjoventtiiliin voidaan myös rakentaa myös niin sanottu pikatyhjennys, jolla pallo voidaan tyhjentää nopeasti esimerkiksi tuulen aiheuttaman raahautumisen välttämiseksi.
TRS-80 Color Computer
TRS-80 Color Computer (myös Tandy Color Computer ja CoCo) oli Motorolan 6809E-suorittimeen perustuva kotitietokone. Tietokone oli osa Tandy Corporationin (myöhemmin RadioShack Corporation) TRS-80-tietokonesarjaa. Laite kilpaili kuluttajien suosiosta aikansa muiden kotitietokoneiden (Commodore VIC-20, Commodore 64, Atari 400, Atari 800, sekä MSX) kanssa.
Kuumailmapallo
Rakenne
Polttoaineena on propaani, jota kuljetetaan mukana erikoisvalmisteisissa pulloissa. Kaasu poltetaan tarkoitukseen suunnitellussa polttimessa lyhyin (1–8 sekunnin) sykäyksin. Polttimen ääni on tunnusomainen tuhahtelu, joka kuuluu kauas. Ihmisen kuuleman äänen lisäksi poltin ääntelee ultraäänitaajuudella, joka häiritsee muun muassa koiria ja hevosia. Siksi matalalla eläinten yli lennettäessä voidaan käyttää niin sanottua karjapoltinta jonka ääni on hiljaisempi mutta teho alhaisempi. Polttimessa palaa koko ajan niin kutsuttu pilottiliekki, jolla varsinainen polttoliekki sytytetään. Propaanipolttoainesäiliöt ovat yleensä alumiinista, ruostumattomasta teräksestä tai titaanista valmistettuja sylinterimäisiä paineastioita.
TRS-80 Color Computer
thumb|right|240px|4k TRS-80 Color Computer vuodelta 1981, 26-3001.
Kuumailmapallo
Lentäminen
Ennen kuin pallo voidaan kuumentaa, täytetään se kylmällä ilmalla käyttämällä moottorikäyttöistä puhallinta. Vasta kun pallo on hyvin täyttynyt, voidaan se polttimen avulla nostaa pystyyn ja matkustajat voivat nousta koriin.
TRS-80 Color Computer
Laitteesta oli kolme versiota (suluissa tuotantovuodet):
Kuumailmapallo
Lentäminen
Kun poltin lämmittää pallon sisällä olevaa ilmaa se laajenee ja osa tulee alakautta pallosta pois. Pallo tulee näin kevyemmäksi kuin sitä ympäröivä ilma ja se pyrkii kohoamaan ylöspäin. Kun liekin annetaan sammua, pallossa oleva ilma alkaa jäähtyä. Tällöin pallon nousu ensin lakkaa ja se alkaa vähitellen laskea alaspäin. Pallon lentämisessä on haastavinta viive polton ja sen näkyvän vaikutuksen välillä. Esimerkiksi niin sanotun 77-pallon massa on lennettäessä yli kaksi tonnia eikä tuollainen massa muuta suuntaansa kovin nopeasti. Tämä täytyy muistaa niin laskuissa kuin nousuissakin.
Kun pallon halutaan vajoavan nopeasti alas, tai on tultu laskuun, avataan edellä mainittu pallon yläosassa oleva "huippuventtiili", jolloin kuuma ilma pääsee nopeasti virtaamaan ulos pallon sisältä.
Kuumailmapallolla lentäminen vaatii hyvää tuulten ja luonnon tuntemusta. Sitä voidaan ohjata ainoastaan vaihtamalla lentokorkeutta ja hakemalla siten haluttuun kulkusuuntaan menevä ilmavirtaus. Yleensä Suomessa noustessa ylöspäin tuuli kääntyy oikealle. Niin sanottu ohjauskulma on noin 30 asteen luokkaa, joskus jopa 180 astetta. Rannikon läheisyydessä voidaan hyödyntää myös niin sanottujen maa- ja merituulen vaikutusta.
Kuumailmapallolla lentäminen riippuu hyvin paljon sääoloista, minkä vuoksi valmiita lentosuunnitelmia joudutaan toisinaan lentoturvallisuussyiden takia muuttamaan tai perumaan.
Lentäjät
Suomessa on kolme ammattimaista kuumailmapallolentäjää. Lajin harrastajia on maassa nelisenkymmentä. Heihin kuuluu mm. Anu Hopia.
Markku Sipinen pitää hallussaan kolmea kuumailmapallolennon Suomen ennätystä: matka (494,22 km), aika (13 h 46 min) ja korkeus (8801 m).
Suomen ilma-alusrekisterissä on 46 kuumailmapalloa vuonna 2022.
Yleisölennot
Yleisöllä on mahdollisuus osallistua kuumailmapallolennoille. Vuodessa arviolta 4 000–5 000 ihmistä osallistuu alan yritysten järjestämille lennoille.
Lentopallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1977
Lentopallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1977 pelattiin Suomessa 25. syyskuuta - 2. lokakuuta. Kyseessä olivat järjestyksessään kymmenennet naisten lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailut ja ne pelattiin samanaikaisesti miesten turnauksen kanssa. Kisapaikkakuntina toimivat Tampere, Kotka, Turku ja Lahti. Suomi voitti avausottelussaan 25. syyskuuta Kotkassa Saksan liittotasavallan 3–2.
Lohko A
Kotka
Lohko B
Turku
Liberiankahvi
Liberiankahvi (Coffea liberica) on lähtöisin Liberiasta, Länsi-Afrikasta. Itse puu voi kasvaa noin yhdeksänmetriseksi, ja sen marjat ovat suurempia kuin mm. arabiankahvissa. Tämä kahvilaji tuotiin Indonesiaan 1800-luvun lopulla korvaamaan ruostetaudin tappamat arabiankahvipensaat.
Tiiu Kuik
pienoiskuva|Tiiu Kuik vuonna 2007. Tiiu Kuik (s. 16. maaliskuuta 1987) on virolainen malli.
Liberiankahvi
Esiintyminen
Libericaa löytyy vielä Keski- ja Itä-Jaavalta.
Tiiu Kuik
Kuik oli 13-vuotias, kun Top Models -mallitoimiston Paolo Moglia huomasi hänet ruokamessuilla Tallinnassa. Pian Kuik aloitti mallin työt Japanissa ja Milanossa.
Kuik käveli ensimmäisen kerran isossa muotinäytöksessä Milanon muotiviikoilla syksyllä 2002 Jil Sanderin ja Guccin näytöksissä. Hän on ollut muotinäytösmallina muun muassa muotisuunnittelijoille Calvin Klein, Zac Posen, Oscar de la Renta, Christian Dior, Jean Paul Gaultier ja Giorgio Armani. Vuonna 2005 hän teki sopimuksen CoverGirl-meikkibrändin kanssa.
Sköldvikin rata
Sköldvikin rata eli Kilpilahden rata, virallisesti rataosa 131 Kytömaa–Sköldvik, on Ollin vaihteelta Kilpilahden eli Sköldvikin rautatieasemalle johtava tavaraliikennerata. Rataosan pituus on 10,6 kilometriä, se on yksiraiteinen, sähköistetty ja varustettu junien automaattisella kulunvalvonnalla. Rataosalla on pääasiallisesti vain tavaraliikennettä.
Rataosalla liikennöivät pääasiallisesti raskaat sähkövetoiset öljy- ja kemikaalijunat. Rataosuuden tärkeimmät asiakkaat ovat Kilpilahdessa sijaitsevat öljynjalostamot sekä Sköldvikin satama.
Rataosalla sijaitsee kolme suojattua tasoristeystä.
Lars Aejmelaeus
Lars Jaakko Tapani Aejmelaeus (s. 21. heinäkuuta 1945 Kauhajoki ) on Helsingin yliopiston eksegetiikan emeritusprofessori ja Uuden testamentin asiantuntija.
Elämäkerta
Lars Aejmelaeus kävi oppikoulunsa ja lukionsa Tehtaanpuiston Yhteiskoulussa (TPYK), josta valmistui ylioppilaaksi 1964. Vuonna 1965 hän kirjoittautui teologiseen tiedekuntaan, kuten monet hänen esi-isistään. Aejmelaeus opiskeli Aimo T. Nikolaisen opissa, ja häntä onkin kuvailtu tämän opetuslapseksi.
Vuonna 1969 hän valmistui teologian kandidaatiksi tehtyään pro gradu -työnsä aiheesta "Antropologinen kuolemankäsite Paavalilla". Tämän jälkeen hän toimi Porin tyttölyseossa lukion puolella uskonnonopettajana, kunnes vuonna 1975 hän teki väitöskirjansa aiheesta ''Paavalin heikkous ja voima 2. korinttolaiskirjeen luvuissa 10–13''. Paavali-sarja sai jatkoa vuonna 1979 teoksella Heikkoudessa täydellistyvä voima : tutkimus Paavalin Kyynelkirjeestä (2. Kor. 10–13) ja vuonna 1981 teoksella ''Paavali ja Korinton hurmos tutkimus 1. Korinttolaiskirjeen luvuista 12–14''. Vuonna 1983 ilmestyi vielä Paavali-aiheinen ''Riidan ja sovun dokumentti kirjallisuuskriittinen ja tutkimushistoriallinen selvitys 2. Korinttolaiskirjeen kokoonpanosta ja taustasta''. Tämän jälkeen häneltä ilmestyi neljä saksankielistä tutkimusta Paavalista vuosina 1985–1987.
Vuonna 1986 Aejmelaeuksesta tuli eksegetiikan apulaisprofessori. Tähän aikaan Aejmelaus teki useamman teoksen ja koulukirjan lukion uskonnonopetuksen tarpeisiin.
1990-luvulla ovat ilmestyneet hänen tärkeimmät teoksensa, joista tärkein lienee vuosina 1993–1996 ilmestynyt kolmiosainen Jeesuksen ylösnousemus -sarja, jossa Aejmelaeus nosti Jeesuksen ylösnousemuksen historiallis-kriittisesti todistettavaksi tapahtumaksi sekä kristinuskon keskipisteeksi, jonka kautta voidaan hahmottaa koko kristinuskon pohja ja alkuperäinen teologia. Aejmelaeus nousi vastustamaan tutkija Matti Myllykosken väitöskirjassaan esittämää tulkintaa, jonka mukaan Jeesus olisi luultavimmin heitetty joukkohautaan mätänemään, eikä mihinkään hienoon kalliohautaan. Myllykosken mukaan Jeesusta seuranneet naiset eivät tienneet, minne tämä oli haudattu, joten he menivät vain jonkin tyhjän kalliohaudan luo. Nämä tarinat tyhjästä haudassa yhdistyneinä opetuslasten ilmestyskokemuksiin aiheuttivat tarinan ylösnousemuksesta. Aejmelaeus ilmoitti olevansa samaa mieltä siitä, että Uudessa testamentissa on avoimia kysymyksiä, mutta ei suostunut hyväksymään näin yksinkertaistettua selitystä ylösnousemuksesta.
Aejmelaeuksen pääteos Ylösnousemus-trilogian lisäksi on hänen opilliseksi testamentikseenkin kuvailtu Kristinuskon synty -teos, joka ilmestyi 2000. Vuonna 2005 hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian varsinaiseksi jäseneksi.
Aejmelaeus on Paavalin ja ylösnousemusopin lisäksi koinee-kreikan asiantuntija. Vuonna 2003 hän julkaisi ensimmäisen suomenkielisen Uuden testamentin kreikan kieliopin.
Lars Aejmelaeuksen puoliso on Helsingin yliopiston Vanhan testamentin eksegetiikan professori emerita Anneli Aejmelaeus (s. 1948). Hänen isänsä oli lääninneuvos Lars Aejmelaeus.
Susanina
thumb|upright|Susaninan kunnan sijainti Hatsinan piirin kartalla. Susanina on maalaiskunta ja sen keskustaajama Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 18 kilometriä Hatsinasta itään. Taajamassa on 2 600 ja kunnassa 8 500 asukasta (vuonna 2017).
Maantiede ja asutus
Susaninan kunnan pinta-ala on 281,06 neliökilometriä. Se rajoittuu luoteessa Hatsinan piirin Patamäen, lännessä Novyi Svetin ja Koprinan sekä etelässä Siiverskan ja Viiritsan kuntiin, idässä Leningradin alueen Tusinan piirin ja pohjoisessa Pietarin kaupunkiin. Pinta-alasta 71,0 % on metsää, 24,2 % maatalousmaata ja 3,6 % asuinaluetta.
Alue on pinnanmuodostukseltaan jääkauden muovaamaa tasankoa. Vesistöjä ovat Suijanjoki, Inkereenjoki ja sen sivujoki Tšornaja. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, savi ja turve.
Otalampi
pienoiskuva|Asuinalue Otalammella. Otalampi on taajama Vihdissä. Vuoden 2019 lopussa taajamassa asui 984 asukasta.
pienoiskuva|[[Otalampi (järvi)|Otalammen järvi.]] Otalammen alueella on samanniminen järvi, jonka rannalla sijaitsee uimaranta. Rannalla on pukeutumistilat, jäteastia, kaksi siirrettävää käymälää sekä pelastuslautta. Lisäksi uimarannalla on laituri, jonka päässä on hyppytorni ja pelastusrengas sekä sauna ja kaksi pukeutumiskoppia, joiden käytöstä pitää maksaa. Rannan läheisyydessä on palloilukenttä. Rannalla oli jäätelökioski, joka oli yrittäjän ylläpitämä.
Palvelut
Vuonna 2008 valmistuneessa Otalampi-talossa on neuvola, päiväkoti ja ala- ja yläasteen koulupalvelut. Rakennuksessa on myös avoin päiväkoti ja kerhotoimintaa.
Otalammella on S-market ja Neste-myymälä, jossa on myös Postin palvelut, Veikkauksen veikkauspiste, Kotipizza ja perävaunujen vuokraustoimintaa.
Susanina
Historia
Susaninan taajama syntyi 1900-luvun alussa Koussulan asemalle, kun paikallinen talonpoika Pietari Liukkonen myi sieltä ostamansa maat huvilapalstoiksi. Rautatieasema ja taajama saivat nykyisen nimensä vuonna 1914 sekasorron ajan sankarin Ivan Susaninin mukaan. Seudulla asuneet inkerinsuomalaiset kuuluivat ennen toista maailmansotaa Koprinan luterilaiseen seurakuntaan.
Liikenne, talous ja palvelut
Kunnan läpi kulkevat Kirovskin, Namkun, Hatsinan ja Haisevaisin välinen maantie A-120, Pietarin ja Vitebskin sekä Namkun, Hatsinan, Veimarin ja Ivangorodin väliset rautatiet. Joukkoliikenteestä huolehtivat paikallisbussit ja Pietarin lähijunat.
Paikallisia elinkeinoja ovat teollisuus ja palvelut. Semrinassa toimii kaksi rautateiden rakennus- ja kunnossapitolaitosta. Lisäksi tuotetaan elintarvikkeita, pakkaustarvikkeita ja puutavaraa. Kopralan maatalousyritys tuottaa maitoa ja lihaa. Kolme neljäsosaa työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella, etupäässä Pietarissa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto ja pieni poliklinikka. Julkisia palveluja on myös Kopralassa ja Semrinassa.
Matkailu ja palvelut
Kunnassa on paljon kesäasutusta. Kraasnitsan lähelle suunnitellaan golf-keskusta. Historiallisiin nähtävyyksiin kuuluu vuosina 1909–1910 rakennettu Kazanin Jumalanäidin ikonin kirkko Susaninan taajamassa.
Nuori Cassidy – kapinanlietsoja
Nuori Cassidy – kapinanlietsoja (myös pelkästään Nuori Cassidy; ) on vuonna 1965 ensi-iltansa saanut Jack Cardiffin ja John Fordin ohjaama brittiläinen elämäkertaelokuva, jonka pääosissa ovat Rod Taylor, Julie Christie ja Maggie Smith. Elokuva perustuu irlantilaisen näytelmäkirjailija Seán O’Caseyn elämään ja hänen kirjoittamaansa omaelämäkertaan Mirror in My House, jonka pohjalta John Whiting laati käsikirjoituksen.
Nuori Cassidy – kapinanlietsoja oli ehdolla vuonna 1966 kahteen BAFTA-palkintoon: Maggie Smith sai roolisuorituksestaan "paras brittiläisnaisnäyttelijä" -ehdokkuuden ja Margaret Furse sai puvustuksestaan "paras puvustus värielokuvassa" -ehdokkuuden. Warner Bros. julkaisi elokuvan DVD:lle 7. elokuuta vuonna 2012.
Haamilainen teoria
Haamilainen teoria oli siirtomaakautena suosittu teoria, jonka mukaan Afrikan mustalla väestöllä ei ollut itsenäistä omaksumiskykyä ja siksi kaikki sivistykseen viittaavat piirteet tässä kulttuurissa olivat haamilaisten valloittajien ansiota. Haamilaiset "rodullisesti" ylivertaisina valloittajina olivat tuoneet teknologiset, yhteiskunnalliset ja sivistykselliset innovaatiot Afrikkaan. Teorian mukaan vietyjen ideoiden hyväksikäyttö oli passiivista verrattuna aktiiviseen lainaamiseen.
John Hanning Speken vuonna 1863 julkaistussa matkakirjassa Journal of the Discovery of the Source of the Nile esitettiin, että Ruandan väestöstä tutsit olivat haamilainen heimo, kun taas hutut kuuluvat mustan Afrikan alempiin banturotuihin. Speken käsitystä eivät tukeneet kielitieteellisetkään seikat, sillä Ruandassa sekä tutsit että hutut puhuvat samaa bantukieliin kuuluvaa ruandan (kinyarwandan) kieltä. Kuitenkin hänen näkemyksestään tuli nopeasti yleisesti hyväksytty totuus, joka muovasi tulevien siirtomaaisäntien hallintoa ja politiikkaa. Tämä toimi myöhemmin osavaikuttimena Ruandan kansanmurhaan.
Merituli
Merituli voi tarkoittaa ainakin seuraavia asiota:
Non-verbaalinen viestintä
thumb|250px|Silmänisku on non-verbaalista viestintää. Non-verbaalinen viestintä (myös nonverbaalinen viestintä) on viestintä, joka ei perustu sanojen merkityksiin. Non-verbaalista viestintää ovat ruumiinkielen piirteet kuten katseet, eleet, ilmeet, kosketukset, liikkeet ja vartalon asennot sekä myös äänensävyt, puheen nopeus ja puheen voimakkuus. Nämä välittävät tietoa viestinnän osapuolten välillä esimerkiksi puhujan mielentilasta, asennoitumisesta ja iästä. Non-verbaalinen viestintä voi olla tahallista tai tiedostamatonta.
Non-verbaaliseksi viestinnäksi voidaan katsoa myös ihmisen ja muunlajisten eläinten välinen vuorovaikutus. Kotieläimet ja työjuhdat voivat oppia ymmärtämään ihmisen ohjausta.
Charles Sandison
thumb|Valoinstallaatio [[Grand Palais'n julkisivussa Pariisissa 2008.]] thumb|Ars Fennica -palkinnon jakotilaisuus.
Charles Sandison (s. 1969 Skotlanti, Britannia) on Tampereella Petsamon kaupunginosassa asuva mediataiteilija. Hän tekee tietokonepohjaisia valoinstallaatioita, jotka yhdistävät sanoja, metaforia ja liikettä arkkitehtuurisiin tiloihin. Sandison on opiskellut Glasgow School of Art -taidekoulussa Skotlannissa vuosina 1988–1993.
Sandisonin teoksia on kuvailtu valorunoudeksi ja valo-ornamentiikaksi. Ne perustuvat tietokoneella ohjelmoituihin ja projisoituihin sanoihin. Hänen ensimmäisiä tämäntyyppisiä töitään oli Living Rooms (2001), jossa valolla heijastetut sanat kuten mies, nainen, ruoka, isä, äiti, lapsi, vanha ja kuollut vaeltavat ympäri pimennettyä huonetta. Sanat elävät ja vuorovaikuttavat keskenään, mies-sanat etsivät ruokaa ja nainen-sanoja, joistä syntyy lapsi-sanoja. Välillä tappava virus tai vanhuus tuhoavat osan muista sanoista ja kaikki alkaa alusta. Jo Sandisonin esikoisnäyttelyssä Lontoossa 1993 oli esillä tietokonepohjaisia monitoreihin perustuvia teoksia.
Sandison on ollut mukana muun muassa Venetsian biennaalissa 2001 ja Ars-näyttelyssä 2006. Hänen Mika Waltarin kirjojen teksteihin perustunut teoksensa Sinuhe oli Waltari-näyttelyssä Ateneumin portaikossa 2007. Häneltä tilattiin myös teos nobelkirjailija José Saramagon 85-vuotisjuhliin vuonna 2008. Sandison on pitänyt yksityisnäyttelyjä 2000-luvun lopulla Yvon Lambertin gallerioissa New Yorkissa ja Pariisissa sekä Pariisin Musée d'Orsayssa. Rooman uusi nykytaiteen museo kutsui hänet tekemään teoksen Forum Romanumille 2007. Ulkotiloissa olevien valoteosten rakentaminen vaatii usein suuria lavoja ja erikoisjärjestelyjä, joten käytännössä työ on alkanut muistuttaa suuren rock-konsertin roudaamista.
Sandison muutti Suomeen 1995, Sandisonin puoliso on taiteilija Teija-Tuulia Ahola. Heillä on kaksi lasta.
Pohjois-Suomi (1955–1957)
Pohjois-Suomi oli Kemissä vuosina 1955–1957 ilmestynyt sanomalehti.
Oy Uusi Suomi perusti Pohjois-Suomen taloussyistä lakanneen kokoomuksen äänenkannattajan Pohjois-Pohjan tilalle. Syksyllä 1955 sen tieltä lopetettiin toinen kokoomuslehti Rovaniemi. Edeltäjänsä tavoin Pohjois-Suomi sortui kilpailuun Pohjolan Sanomien kanssa. Kuudesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli Antti Laakso.
Rhipsalideae
Rhipsalideae on yksi kaktuskasvien heimon Cactoideae-alaheimon yhdeksästä tribuksesta.
Tuntomerkit
Kasvit ovat puiden oksilla kasvavia epifyyttejä tai kallioilla kasvavia litofyyttejä, kasvutavaltaan tavallisesti riippuvia, joskus alustansa myötäisiä tai pensasmaisia, eivät koskaan kiipeileviä. Varret ovat nivelikkäät ja poikkileikkaukseltaan pyöreitä, kulmikkaita tai litistyneitä. Areolit ovat varteen uponneita. Päivällä avautuvat ja yön yli avoinna olevat kukat sijaitsevat lateraalisesti ja ovat pieniä, säteittäisiä, putkimaisia tai vastakohtaisia. Pohjus on paljas, harvoin siinä on areoleita. Mehevä hedelmä on marjamainen ja avautumaton. Siemenet ovat pieniä tai keskikokoisia, vailla selvää pintakuviointia, ja kannattimen arpi (hilum) sekä siitereikä (mikropyle) ovat yhtyneet. Siemenessä on limainen vaippa (arillus).
Levinneisyys
Tribuksen lajit kasvavat pääasiassa Etelä-Amerikan itäosassa, mutta joitakin lajeja tavataan myös Keski- ja Pohjois-Amerikan eteläosissa. Yksi laji, hiuskorallikaktus (Rhipsalis baccifera) on levinnyt myös Vanhan maailman tropiikkiin.
Suvut
Tribus koostuu neljästä suvusta.