cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonathan Davidsson
Maajoukkueura
Ruotsin A-maajoukkueessa Davidsson on pelannut yhdeksän ottelua tehden kaksi maalia. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Karjala-turnauksen 8. marraskuuta 2018 Pardubicessä pelatussa avausottelussa Tšekkiä vastaan. Davidsson merkittiin Ruotsin kolmosketjun oikeaan laitaan Anton Landerin ja Joakim Nygårdin oikeaan laitaan. Hän teki ottelussa myös ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa, joka jäi Ruotsin 2–3-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi.
Bob Love
Robert Earl ”Bob” Love (s. 8. joulukuuta 1942 Bastrop, Louisiana) on yhdysvaltalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Love edusti urallaan viittä NBA-seuraa, pisimpään Chicago Bullsia, joka on jäädyttänyt hänen pelinumeronsa.
Elämä ja ura
Love pelasi yliopistokoripalloa vuosina 1961–1965 Southern Universityn joukkueessa. Cincinnati Royals varasi hänet NBA:han 33. vuorolla vuoden 1965 varaustilaisuudessa. Love pelasi kauden 1965-1966 piensarjassa ja seuraavilla kahdella kaudella Royalsissa ja Milwaukee Bucksissa. Vuodet 1968–1976 Love pelasi Chicago Bullsissa, jossa hän nousi joukkueen kaikkien aikojen pelaajien joukkoon: hänet valittiin tähdistöotteluun kolmesti peräkkäin vuosina 1971–1973, kakkostähdistöjoukkueeseen vuosina 1971 ja 1972 sekä NBA:n puolustustähdistön kakkosjoukkueeseen kolmesti peräkkäin vuosina 1972–1974. Bullsin jälkeen Love edusti vielä New York Netsiä ja Seattle SuperSonicsia.
Bulls on jäädyttänyt Loven pelinumeron 10. Love kärsi vaikeasta änkytyksestä aina 1990-luvulle saakka.
Synodontis
Synodontis on ripsimonnien (Mochokidae) heimon suurin suku. Siihen kuuluu 131 lajia. Ne ovat kaikki kotoisin Afrikan sisävesiltä. Monia lajeja pidetään akvaariossa, varsinkin afrikkalaisten kirjoahventen seurassa esimerkiksi Tanganjikajärven biotooppiakvaariossa.
Synodontis-suvun monneilla on monia harvinaisia piirteitä. Eräät tämän suvun lajit päästelevät kiihtyessään vingahtelevia ääniä. Jotkut lajit uivat ylösalaisin. Käkimonni (Synodontis multipunctatus) kasvattaa poikasensa suussa hautovien kirjoahventen mädin joukossa.
ABrowse
ABrowse on verkkoselain AtheOS:iin ja Syllableen. Kuten Applen tietokoneiden Safari-selain, se käyttää KHTML:ää pohjana. ABrowsen käyttöönotto ja KHTML-kääntö ovat Kurt Skauenin käsialaa.
KHTML:n käännösongelmien vuoksi Syllablessa, ABrowserin käyttämä KHTML-selainpohja saatetaan poistaa käytöstä ABrowserissa ja siinä saatetaan alkaa käyttää Geckoa pohjalla sen helpon käännettävyyden vuoksi.
Luettelo suomalaisten näyttelijöiden äänirooleista R–Ö
Luettelo suomalaisten näyttelijöiden äänirooleista R–Ö voi tarkoittaa seuraavia:
Triestenlahti
thumb|Triestenlahti punaisella merkittynä Adrianmeren pohjoisosassa. thumb|Triestenlahti Triestenlahti on merenlahti Adrianmeren koillisosassa. Se on osa Venetsianlahtea ja huuhtoo Italian, Slovenian ja Kroatian rannikkoa. Sen keskisyvyys on 16 metriä ja suurin syvyys 37 metriä. Lahti on nimetty sen rannalla sijaitsevan italialaisen Triesten kaupungin mukaan.
Gøril Kringen
Gøril Kringen (s. 28. tammikuuta 1972 Trondheim) on norjalainen uransa päättänyt jalkapalloilija, joka pelasi puolustajana. Hän kuului maajoukkueeseen, joka voitti kultaa vuoden 2000 kesäolympialaisista Sydneystä. Kringen on toiminut peliuransa jälkeen valmentajana, ja oli vuodet 2006–2010 SK Trondheims-Ørnin päävalmentaja.
Mustanvoikko
Mustanvoikko on hevosväri, joka on melkein musta tai jonkin verran vaaleampi. Värityksen tuottaa heterotsygoottinen voikkotekijä mustalla pohjalla. Mustanvoikko väritys on vaikea tunnistaa silmämääräisesti, mutta se voidaan todentaa DNA-testillä tai päätellä suvun ja jälkeläisten värien perusteella. Väritys voi muistuttaa kulomustaa, tummanruunikkoa, mustanruunikkoa, hiirakkoa tai jopa tummanrautiasta.
Mustanvoikko hevonen vaikuttaa usein tavalliselta mustalta, eikä diluutiogeenin vaikutus ole näkyvä. Karvapeite saattaa kuitenkin olla taipuvainen haalistumaan ruskeaksi kuluessaan tai auringon kulottamana. Toisaalta pelkkä kulottuminen ei todista hevosen mustanvoikkoudesta suuntaan eikä toiseen.
Kaksinkertainen voikkotekijä tekee mustasta pohjaväristä smoky creamin ("savuinen kerma"); väritys on hieman harmahtava kermanvaalea, ja sitä voi olla vaikea erottaa ruunikkopohjaisesta perlinosta ja rautiaspohjaisesta cremellosta, vaikkakin väritys voidaan todentaa DNA-testillä.
Tunnistaminen
thumb|Sukuanalyysin perusteella mustanvoikoksi määritelty hevonen. Kulottunut kevätväritys muistuttaa lähinnä [[ruunikkoa.]]
Mustanvoikolla hevosella on oltava vähintään yksi vanhempi, joka kantaa voikkotekijää CCr, ja vähintään toisen vanhemmista on kannettava E-lokuksen dominoivaa, mustan pigmentin muodostumisen mahdollistavaa E-alleelia. Molempien vanhempien on kannettava A-lokuksen resessiivistä a-alleelia ja periytettävä se jälkeläiselleen, jotta pohjaväri olisi kokomusta eikä esimerkiksi ruunikko. Mustanvoikko tai ruunivoikko (tai musta- tai ruunikkopohjainen valkovoikko) vanhempi voi periyttää sekä CCr- että E-alleelit. Mustanvoikko jälkeläinen voi syntyä myös voikon tai rautiaspohjaisen valkovoikon ja ruunikon tai mustan hevosen yhdistelmästä, jolloin mustanvoikkoon väritykseen tarvittavat CCr- ja E-alleelit periytyvät eri vanhemmilta. Pikkuvarsoina mustanvoikot ovat tyypillisesti hopeanharmaita ja saattavat muistuttaa hiirakkoa, erityisesti mikäli varsalla on myös vastavarjostuskuvio. Mustanvoikoilla varsoilla on myös joskus syntymävärissään punertavaa väriä korvien sisäpuolella. Molempia ilmiöitä esiintyy kuitenkin myös ei-voikoilla mustilla varsoilla.
Vaikka mustanvoikko näyttääkin yleensä jonkin muun väriseltä, kokeneet hevosihmiset huomaavat jotain erikoista aikuisen mustanvoikon värityksessä. Mustanvoikon tummimmat sävyt ovat miltei identtisiä tavallisen mustan kanssa mutta voivat näyttää hieman kiillotetulta, mikä yleensä selitetään kuloutumisella. Vaaleimmat sävyt voivat varsinkin säiden armoilla näyttää tympeänsävyiseltä ruunikolta tai tummanrautiaalta.
Mustanvoikko väritys reagoi yleensä voimakkaasti auringonvaloon ja hikeen, ja monet mustanvoikot kuloutuvatkin suklaanruskeiksi selkeän punertavin jouhin. Ulko-oloissa kuloutumisessa jalkoihin jää enemmän väriä, ja ne saattavat näyttää ruunikon mustilta jaloilta. Mustanvoikoilla ei kuitenkaan ole peitinkarvassaan ruunikoille tyypillistä punasävyä, vaan ne vivahtavat enemmän suklaanruskeaan ja oranssiin.
Jotkin mustanvoikot voi tunnistaa silmien perusteella; ne voivat olla pähkinänruskeat aikuisellakin hevosella. Voi kuitenkin olla vaikeaa erottaa pähkinänruskeaa silmää tavallisesta tummanruskeasta.
Geneettinen tausta
Mustanvoikko on geneettisesti musta, johon vaikuttaa heterotsygoottinen voikkotekijä. Voikkovärit aiheuttava mutaatio sijaitsee hevosen 21. kromosomin (ECA21) MATP-geenissä, ja voikkotekijä on epätäydellisesti dominoiva; se vaikuttaa siis hevosen fenotyyppiin sekä homo- että heterotsygoottina, mutta homotsygoottina sen vaikutus on voimakkaampi. Mustanvoikkojen silmämääräisen tunnistamisen vaikeus on saanut jotkut sanomaan mustan kätkevän voikkotekijän vaikutuksen, vaikka olisi oikeampaa kutsua mustanvoikkoja "piilovoikoiksi".
République-luokka
République-luokka oli Ranskan laivaston kahden 1900-luvun alussa valmistetun taistelulaivan muodostama alusluokka.
Aiempien taistelulaivojen heikkoudet olivat hyvin ranskalaisten meriarkkitehtien tiedossa ja République-luokassa he kasvattivatkin alusten uppoumaa ja leveyttä, mutta niiden pitkä valmistusaika teki niistä teknologisesti vanhentuneita jo palvelukseen otettaessa.
Castor ja Pollux (ooppera)
Castor ja Pollux on Jean-Philippe Rameaun säveltämä ooppera, joka kantaesitettiin Pariisin Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa 24. lokakuuta 1737. Teoksen libreton on kirjoittanut Pierre-Joseph-Justin Bernard, ja se perustuu jumalkaksosten Kastorin ja Polydeukeen taruun. Oopperaa ei ole esitetty Suomessa.
Teos
Kyseessä on Rameaun kolmas ooppera ja hänen toinen musiikillinen tragediansa (tragédie en musique), kun kadonneeksi todettua oopperaa Samson ei lasketa mukaan.
Rameau muutti oopperaa melkoisesti vuonna 1754. Hän teki merkittäviä poistoja ja lisäsi uutta materiaalia. Yhä vieläkin asiantuntijat kiistelevät versioiden keskinäisestä paremmuudesta. Kaikesta tästä huolimatta Castor ja Pollux mainitaan yhtenä tekijänsä parhaista oopperoista.
Osajako
Kantaesityksen rooli- ja esittäjälista:
Mansaaren ralli
pienoiskuva|Tony Pond vuoden 1979 Manx International Rally -kilpailussa. Mansaaren ralli (Rally Isle of Man ja ennen Manx International Rally) on Mansaarella ajettava rallikilpailu, jota on järjestetty yli 40 vuoden ajan. Kilpailu kuuluu Britannian ja Irlannin rallisarjaan. Kilpailu on kuulunut myös rallin EM-sarjaan.
Historia
Vuonna 1962 John Hopwood otti yhteyttä turismilautakunnan Leonard Bondiin ja päätyi vapaaehtoiseksi järjestämään kilpailua. Seuraavana vuonna järjestettiin ensimmäinen Manx Trophy Rally, johon ilmoittautui 75 autokuntaa. Myöhemmin Manx Trophy Rally ja Conister Trust Historical Rally kuuluivat Manx International Rally -kilpailuun.
Mesa (täsmennyssivu)
Mesa voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Harjoitusyritys
Harjoitusyritys on opiskelijoiden perustama oikeaa yritystoimintaa jäljittelevä yritys, jonka taustalla ja tukena toimii todellinen yritys. Harjoitusyritykset käyvät keskenään kauppaa maailmanlaajuisessa harjoitusyritysverkossa, joka käsittää yli 40 maata ja tuhansia harjoitusyrityksiä. Toiminnan tavoitteena on opettaa oma-aloitteisuutta ja itsenäisyyttä sekä antaa yrityksen perustamiseen ja toimintaan liittyvää osaamista.
Venäjän–Persian sota (1804–1813)
Venäjän–Persian sota oli vuosina 1804–1813 käyty sota Venäjän keisarikunnan ja qajarien Persian välillä. Sodan taustalla oli maiden kiista Georgian alueesta, jonne Venäjä oli ulottanut vaikutusvaltansa 1700-luvulla. Sota alkoi venäläisten hyökkäyksellä vuonna 1804. Napoleonin sotien takia sota oli mutkikas myös kansainvälisen politiikan kannalta Persian hakiessa tukea Ranskalta ja briteiltä, joiden kanta sotaan vaihteli kuitenkin alati muuttuvien liittolaisuussuhteiden kautta. Sota päättyi lopulta Golestanin rauhaan vuonna 1813, jossa Persia menetti suuret osat alueistaan Araksjoen pohjoispuolella. Sopimus olki epäsuosittu ja vuosina 1826–1828 käytiin vielä toinen sota, joka päättyi kuitenkin entistä epäedullisempiin ehtoihin Persialle.
Harjoitusyritys
Harjoitusyritysten kansainvälinen verkosto on nimeltään EUROPEN. Suomessa toimintaa ylläpitää FINPEC.
Venäjän–Persian sota (1804–1813)
Tausta
thumb|vasen|Venäjän ja Persian raja ennen sotaa (punaisella) ja sodan jälkeen solmitun [[Golestanin rauhan jälkeen (mustalla).]] Venäjän–Persian sodan taustalla oli maiden kiista nykyisen Georgian alueesta. Venäläiset olivat ulottaneet valtansa Georgiaan jo vuosina 1722–1723 käydyn sodan aikana Pietari Suuren kaudella, mutta lyhyen miehityksen jälkeen alue luovutettiin takaisin Persialle. Myöhemmin samalla vuosisadalla Venäjän Katariina Suuri liittoutui Georgian Kakhetin ja Kartlin kuningaskunnat yhdistäneen Erekle II:n kanssa. Vuonna 1783 solmittiin Georgijevskin sopimus, jolla kuningaskunnista tuli Venäjän protektoraatteja. Georgian kuningas sai pitää asemansa, mutta hän vannoi uskollisuutta Venäjälle saaden myös sotilasapua. Sotilasapuun kuului venäläinen varuskunta Tbilisissä, joka kuitenkin vedettiin georgialaisten suureksi pettymykseksi pois ennen Persian šaahi Agha Muhammad Šahin sotaretkeä Georgiaan. Agha Muhammad voitti Ereklen joukot Krtsanisin taistelussa Tblisin lähistöllä vuonna 1795, minkä jälkeen kaupunki hävitettiin. Tuhansia kaupungin asukkaita vietiin orjuuteen Persiaan. Myöhemmin venäläiset vetosivat tapahtumiin osoituksena georgialaisten suojelun tarpeesta, vaikkakin tuhon oli osittain mahdollistanut heidän oma vetäytymisensä.
Sota
thumb|Persialaisten voitto [[Sultanabadissa vuonna 1812 persialaisessa maalauksessa.]] thumb|Venäläiset valtaamassa linnoitusta [[Lankaranin alueella. Franz Roubaudin maalaus vuodelta 1892.]] Tsitsianovin johtama venäläisten sotaretki Persiaan alkoi vuonna 1804. Gəncən valtauksen yhteydessä Tsitsianov hylkäsi Gəncən kaanin antamat antautumisehdot. Kaupunki vallattiin ja venäläiset surmasivat jopa 3 000 paikallista. Gəncə sai uuden nimen Jelizavetpol ja sen moskeija muutettiin kirkoksi. Lähellä Jerevania he voittivat puolestaan Fath Ali Šahin pojan Abbas Mirzan johtamat persialaiset joukot. Venäläisten aluksi persialaisista saavuttamista voitoista huolimatta sota ei sujunut täysin suunnitelmien mukaan. Tsitsianovin käydessä neuvotteluja Bakun antautumisesta paikallisen persialaisen kuvernöörin kanssa vuonna 1806 kuvernöörin veljenpoika ampui häntä rintaan ja Tsitsianov kuoli.
Persialla oli monimutkaiset ulkosuhteet johtuen paljolti samaan aikaan käydyistä Napoleonin sodista, joka muutti maailmanpoliittista tilannetta vähän väliä. Persia oli ennen Venäjän vastaista sotaa liittoutunut brittien kanssa brittien epäiltyä Venäjän mahdollisesti liittoutuvat Ranskan kanssa ja tavoittelevan Intiaa. Kansainvälisen politiikan muutokset olivat kuitenkin tehneet briteistä ja venäläisistä sittemmin liittolaisia ja kun Fath Ali Šah pyysi briteiltä apua venäläisiä vastaan pyyntö jätettiin huomiotta. Persia kääntyikin brittien sijaan sen vihollisen Ranskan puoleen. Ranska lähettikin Persiaan lähetystön ja Napoleon tunnusti Persian oikeuden Georgiaan. Persialle luvattiin myös sotilasapua, mutta jo ennen lähetystön saapumista perille ranskalaiset voittivat venäläiset Friedlandin taistelussa vuonna 1807, minkä jälkeen he liittoutuivat Venäjän kanssa. Ranskalaisten lähetystöä säikähtäneet britit olivat puolestaan rientäneet oman lähetystönsä kanssa Persiaan. Teheraniin vuonna 1809 saapunut Harford Jones solmikin Persian kanssa ystävyys- ja yhteistyösopimuksen, jolla britit lupasivat apua mitä tahansa maahan tunkeutuvaa eurooppalaisvaltaa vastaan. Persialaiset lupasivat puolestaan olla vaarantamatta brittien Intiaa ja tukea sitä tukea afgaanien hyökkäyksen varalta. Britit kannustivat Persiaa jatkamaan sotaansa Venäjää vastaan, mutta vuonna 1812 liittolaissuhteet muuttuivat jälleen Napoleonin hyökättyä Venäjälle.
Rintamalla persialaiset olivat saavuttaneet joitakin voittoja venäläisistä Abbas Mirzan johdolla. Venäläisten ei esimerkiksi onnistunut vallata nykyisen Armenian aluetta, vaikka he piirittivät sen pääkaupunkia Jerevania kahteen otteeseen. Persialaisten onnistui myös yllyttää vuonna 1812 venäläisvastainen kapina venäläisten hallussaan pitämässä Georgiassa. Kokonaisuudessaan persialaiset kärsivät kuitenkin enemmän tappioita ja lokakuussa 1812 he kokivat erityisen raskaan tappion Aslanduzin taistelussa Araksjoen varrella.
Seuraukset
Briteille persialaisten sota heidän uutta liittolaistaan Venäjää vastaan alkoi käydä kiusalliseksi ja lokakuussa 1813 britit välittivätkin osapuolten välille Golestanin rauhan. Rauhansopimuksen nojalla Persia menetti Venäjälle lähes kaikki alueensa Araksjoen pohjoispuolella, kuten Dagestanin, Širvanin ja Georgian. Se sai kuitenkin pitää Jerevanin ja Nahitševanin. Sopimukseen kuului myös ehto, jonka mukaan Venäjä tunnustaisi ja tukisi Persian laillista kruununperijää. Ehto antoi käytännössä Venäjälle mahdollisuuden sekaantua maan kruununperimykseen, mikä osoittautui sittemmin huomattavan vahingolliseksi Persialle. Sopimuksen ehdot olivat muutenkin hyvin epäsuosittuja Persiassa. Abbas Mirza alkoi valmistautua uuteen sotaan ja sai tukea Napoleonin tappion vuonna 1815 jälkeen venäläisvastaisiksi jälleen muuttuneilta briteiltä. Toinen sota syttyi vuonna 1828, mutta se päättyi persialaisille vielä epäedullisempaan Turkmentšain rauhaan vuonna 1828, jolloin Persia menetti myös Jerevanin.
Heta-Leena Sierilä
Heta-Leena Sierilä on suomalainen toimittaja ja uutistenlukija. Hän työskenteli pitkään Yle Uutisissa. Sierilä valittiin syyskuussa 2019 valtioneuvoston kanslian viestintäpäälliköksi. Hän aloitti tehtävässään lokakuussa 2019.
Sierilä aloitti toimittajana Ylessä vuonna 1996. Tämän jälkeen hän toimi vuosina 2001–2009 Nelosen Uutisten toimittajana ja uutistenlukijana. Vuodesta 2009 vuoteen 2019 Sierilä luki uutisia Ylen Aamu-TV:ssä.
The Sonics
The Sonics on amerikkalainen garage rock -yhtye, joka vaikutti 1960-luvulla Tacomassa, Washingtonin osavaltiossa. Yhdysvaltain luoteisosassa sijaitsevan syrjäisen alueen musiikkitarjontaa leimasivat valkoiset rockyhtyeet, kuten The Wailers, Paul Revere and the Raiders ja The Kingsmen, joista viimeksi mainittu nousi kansainväliseen suosioon versioimalla kappaleen "Louie Louie" vuonna 1963. Nämä yhtyeet olivat myös The Sonicsin innoittajia, mutta yhtye tarttui musiikkiin edeltäjiään rajummin. Selkein innoittaja yhtyeelle oli rock and roll -laulaja Little Richard, jonka useita kappaleita oli myös yhtyeen ohjelmistossa. Primitiivisen ja kovaäänisen musiikkinsa ansiosta The Sonics on nimetty usein myös maailman ensimmäiseksi punkyhtyeeksi.
Historia
The Sonics sai alkunsa vuonna 1960 Tacomassa, mutta yhtyeen klassinen kokoonpano löysi muotonsa vasta 1963. Siihen kuuluivat perustajajäsen, kitaristi Larry Parypa, hänen veljensä, basisti Andy Parypa sekä vuonna 1963 joukkoon liittyneet kosketinsoittaja-laulaja Gerry Roslie, saksofonisti-laulaja Rob Lind ja rumpali Bob "Boom Boom" Bennett.
Yhtye keräsi nopeasti kannatusta keikoillaan, ja vuoden 1965 alussa se pääsi äänittämään ensimmäisen albuminsa Here are the Sonics. Levyn kappaleesta "The Witch" tuli suuri paikallinen hitti, mutta muualla yhtye ei onnistunut läpimurrossa.
Ville Vallgren
Carl Wilhelm ”Ville” Vallgren (alkujaan Wallgren ; 15. joulukuuta 1855 Porvoo – 13. lokakuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taide-elämän keskeinen hahmo, joka työskenteli pitkään Pariisissa.
The Sonics
Historia
Alkuperäinen The Sonics palasi yhteen vuonna 1972 soittaen yhden konsertin Seattlessa. Konsertti on julkaistu albumilla Live Fanz Only. Laulusolisti Gerry Roslie kokosi yhtyeen uudestaan ilman muita alkuperäisjäseniä vuonna 1979 levyttäen kritisoidun Cinderella-albumin.
The Sonicsia houkuteltiin pitkään palaamaan keikoille, mutta yhtye kieltäytyi tarjouksista usean vuoden ajan. Viimein vuonna 2007 yhtye päätti esiintyä New Yorkin Cavestomp-festivaaleilla 2. ja 4. marraskuuta. Yhtyeen alkuperäisjäsenistä olivat mukana Gerry Roslie, Larry Parypa ja Rob Lind. Comeback-keikoilla soitti rumpuja Ricky Lynn Johnson (The Wailers) ja bassoa Don Wilhelm (The Daily Flash).
Ville Vallgren
Vallgrenin tunnetuin teos on Havis Amanda Helsingin Kauppatorilla. Vallgren teki muitakin julkisia veistoksia, kuten Zacharias Topeliuksen muistopatsaan Helsinkiin, mutta pääosa hänen laajasta tuotannostaan koostuu pienoisveistoksista. Intiimien pienoisveistosten ohella Vallgren tuli kansainvälisesti tunnetuksi symbolististen tai jugendtyylisten naishahmoja sisältävien käyttöesineiden ansioista.
Tyyli
Vallgrenin varhaiset teokset henkivät hienostunutta salonkirealismia, joka myöhemmin sai symbolistisempaa art nouveau -leimaa.
Vallgren pitäytyi herkässä symbolismissa 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä. Lyyristä herkkyyttä on esimerkiksi vuoden 1895 veistoksessa Lohdutus, joka kuvaa toisiinsa kietoutuneita hahmoja. Myöhemmin 1900-luvun puolella hänen tyylinsä kehittyi klassisemman veistotaiteen suuntaan. Ihmishahmoista tuli samalla runsaita ja elämäniloisia, kuten Havis Amandassa. Vallgren ei yhdistänyt kansainvälisiä tyylejä kansallisaatteeseen soveltamalla kansallisromantiikkaa tai karelianismia, kuten oli tapana. Poikkeuksellista oli, ettei hänen taiteessaan ollut silti myöskään runebergiläistä ylevää idealismia tai pyrkimystä antiikin suuntaan.
Vallgrenin keskeisiin aiheisiin kuuluivat erilaiset neidot. Hänen veistoksistaan noin kolme neljäsosaa esittää naisia. Kirjassaan Guldranden hän pitää ylistävän puheen naissukupuolelle. Vallgrenin tunnetuimmissa teoksissa esiintyivät nuoret ja sirot neidot, joita ihannoitiin 1800-luvun lopun uudessa taiteessa. Taiteilijan ihanteena oli myös kypsä nainen, äitihahmo, joka tulee esille veistoksessa Tanssiva talonpoikaistyttö Bretagnesta. Anonyymit ja mytologiset naishahmot olivat yleisiä kuvanveistossa 1800-luvulla ja myös vielä 1920-luvullakin. Symbolismissa hahmot saivat usein androgyynistä ilmettä.
Varhaisvaiheessa Vallgren teki myös useita poikahahmoja kuvaavia veistoksia, kuten läpimurtoteoksessa Kaiku sekä Paimenpojassa, Kalastajapojassa ja Ravun kanssa leikkivässä pojassa.
Vallgren käytti uransa varhaisvaiheessa materiaaleina eniten marmoria ja pronssia, myöhemmin terrakottaa. Pienoisveistoksissa hän käytti myös fajanssia, posliinia ja hopeaa.
Kuten moni muu, Vallgren sai vaikutteita muun muassa Auguste Rodinilta. Rodinin vaikutus näkyy muun muassa Ruusutanssissa, 1899.
Opinnot
Vallgren opiskeli aluksi arkkitehtuuria Polyteknillisessä opistossa Helsingissä. Hän kuitenkin kiinnostui kuvanveistosta, ja meni Carl Eneas Sjöstrandin oppilaaksi. Vuonna 1877 hän aloitti opinnot Pariisissa Leon Bonnat'n piirustuskoulussa. Päivisin Vallgren opiskeli Orsolinin ateljeessa, iltaisin Leon Bonnat'n ateljeessa.
Vallgren pääsi jo seuraavana vuonna École des Beaux-Artsiin, missä hän opiskeli vuoteen 1880 asti. Vallgren oli ensimmäisiä suomalaisia kuvanveistäjiä, jotka lähtivät Pariisiin opiskelemaan. Aiemmin kuvanveistäjät menivät usein Kööpenhaminaan jatko-opintoihin.
Uran vaiheita
pienoiskuva|[[Albert Edelfeltin maalaama kaksoismuotokuva Ville ja Antoinette Vallgrenista vuodelta 1886. Vallgren on muovailemassa saviluonnosta veistokseensa Kaiku.]]
Pariisin kausi
Opintojen päätyttyä Vallgren jäi Pariisiin. Yksi syy siihen oli, että Suomessa veistoksille ei ollut markkinoita. Tilaustöitä riitti lähinnä Walter Runebergille, vuosisadan vaihteessa toiseksi viralliseksi veistäjäksi nousi Emil Wikström. Julkisen veistotaiteen linja oli idealisoiva ja kansallisromanttinen. Vallgrenilla olikin usein kiistoja Carl Gustaf Estlanderin kanssa makukysymyksistä, mutta myös teosten hinnoista ja tekijänoikeuksista. Yhteydet Suomeen vähenivät, kun Vallgren teki 1890-luvun alussa läpimurron Pariisin taidemaailmassa.
Vallgren ei saanut useinkaan tukea kotimaastaan taidekäsityksilleen. Hän osallistui 1880-luvulla Kalevala-innostukseen Mariatta- ja Aino-teoksilla, mutta niiden tyyliä ei pidetty sopivana suomalaiseen mytologiaan. Vuonna 1886 valmistui Vallgrenin läpimurtoteos Kaiku, joka sai kunniamaininnan Pariisin salongissa. Samana vuonna valmistuivat Ateneum-rakennuksen julkisivun taiteilijamuotokuvat. Vallgren osallistui Pariisin maailmannäyttelyyn 1889 teoksilla Mariatta, Kaiku, Albert Edelfeltin muotokuva, Antoinette Vallgrenin muotokuva, Kristus ja Ofelia. Vallgren sai kokoelmastaan kultamitalin. Ranskan valtio osti Ofelia-reliefin. Vallgren piti Helsingissä takautuvan yksityisnäyttelyn Ateneumin taidemuseossa Helsingissä ja hän sai Mariatta-teoksestaan Suomen valtion kuvanveistoskilpailussa ensimmäisen palkinnon. Vallgren tarjosi töitään Aino ja Mariatta Suomen Taideyhdistykselle, mutta kumpaakaan ei haluttu hankkia kokoelmiin. Mariattaa pidettiin liian poikamaisena, jopa rumana ja liian iloisena. Siitä puuttui kalevalainen ylevyys, varsinkin kun hiukset peittivät otsan, "ylevyyden tyyssijan".
Art nouveau, pienoisveistokset ja käyttöesineet
Ensimmäiset art nouveaun merkit ja siirtyminen symbolistisempaan suuntaan näkyivät Vallgrenin teoksessa Volubilis. Marmoriin veistetyssä tytön pää-reliefissä kukat ja hiukset taipuilevat vapaina. Art nouveaulle tyypilliset luontoaiheet ja kiinnostus kodin sisustukseen ja esineistöön innostivat Vallgrenia pienoistaiteen pariin. Myös materiaalikokeilut ja patinointi kiehtoivat häntä, ja patinoinnista tulikin Vallgrenin 1890-luvun arvostettu tunnusmerkki.
Vuonna 1892 Vallgren osallistui Pariisissa symbolistiseen Rose & Croix salongin näyttelyyn. Vallgren oli lähettänyt näyttelyyn muutaman vanhemman teoksensa ja pienoisryhmän ”Lohdutus”, sekä ensimmäisen tuhkauurnansa. Uurna herätti huomiota, ja Ranskan valtio osti sen Musée du Luxembourgin kokoelmiin.
Art nouveaun kepeys ja riemu ja toisaalta elämän haikeus, murheet saivat Vallgrenin töissä yleisöä miellyttävän muodon. Lehtimaljat, kyynelpullot, tuhkauurnat ja itkijättäret ilmensivät mystistä, eteeristä kauneusihannetta, joka ilmensin symbolisesti romanttishenkistä kuolemankulttia. Myös valoisammat aiheet, kukkaköynnökset, neidot ja tanssijattaret ihastuttivat tuon ajan yleisöä. Vallgren alkoi suunnitella esinetaidetta kuten kynttilänjalkoja, peilinkehyksiä, kattokruunuja, tuhkakuppeja ja pöytäkoristeita, joita esiteltiin taidenäyttelyjen uusilla objets d'art – eli käyttöesineosastoilla. Varakkaat eurooppalaiset aateliset ja Yhdysvaltojen rikkaat taiteenystävät ottivat työt ihastuksella vastaan. Vallgren huomasi olevansa suosittu taiteilija prinssien, paronittarien ja ministerien juhlapöydissä, mikä herätti myös kateutta.
Vallgren osallistui Pietarissa 1898 Venäläisten ja suomalaisten näyttelyyn laittaen esille peräti 30 teosta. Samana vuonna hän oli mukana Wienin Secessionin avajaisnäyttelyssä. Pariisin maailmannäyttelyssä 1900 oli häneltä muun muassa pieni marmoriveistos Ylpeys, korkokuva Kristus sekä Vaikerrus ja Mietteissä. Työt palkittiin Grand Prix -mitalilla ja Vallgren ylennettiin Ranskan kunnialegioonan upseeriksi.
Julkisia veistoksia Suomeen
Vallgrenin veistämä Uno Cygnaeuksen muistomerkki paljastettiin 1900 Jyväskylässä. Vuonna 1904 Suomen Taideyhdistyksen johto, erityisesti Albert Edelfelt ja Leo Mechelin, esitti Helsingin kaupunginvaltuustolle ehdotuksen ulkoilmaveistoksen tilaamisesta Ville Vallgrenilta. Havis Amanda -suihkukaivo paljastettiin Helsingin kauppatorilla 1908 ilman erityisiä seremonioita. Veistoksen ilmestyminen Helsingin Kauppatorille käynnisti yhden kiivaimmista Suomessa koskaan käydyn taidekiistoista. Samana vuonna Torkkeli Knuutinpojan patsas paljastettiin Viipurin vanhan raatihuoneen torilla.
Terrakottakausi Suomessa
Vallgren työskenteli Pariisissa lähes 40 vuotta, ja häntä kutsuttiinkin Pariisin Villeksi. Helmikuussa 1913 Vallgren palasi Suomeen. Vallgrenin taiteelle suotuisa Fin de sièclen kultakausi oli Ranskassa vähitellen hiipumassa.
Vallgrenin oli vaikea sopeutua Suomessa vallinneisiin kuvanveiston ihanteisiin. Monumenttitaiteen sijasta hän kehotti suosimaan pienimuotoista ja edullista julkista taidetta. Keramiikkaveistokset, samoin kuin helpommin myytävät pienoisveistokset, olivat hänelle myös selviytymisstrategia, kun julkisia monumenttitilauksia ei kuulunut. Vallgren pyrki ajamaan linjaansa muun muassa perustamalla vuonna 1924 Terra-Cotta-yhdistyksen, jonka puheenjohtajana hän toimi kuolemaansa asti.
Pientä kokoa ja keramiikkaa suosimalla Vallgren oli naisellisena pidetyn edullisesti ja vaatimattomissa työtiloissa tehtävän taiteen alueella. Savea materiaalina ei arvostettu, sitä pidettiin enemmän luonnostelumateriaalina tai valumuotin pohjana. Suomessa keramiikka kuitenkin yleistyi veistosmateriaalina 1930-luvulla, jolloin useimmat veistäjät innostuivat kokeilemaan lasitteita.
Vallgren ei kuitenkaan ollut Suomessa mitenkään syrjässä. Hänet valittiin Suomen Kuvanveistäjäliiton puheenjohtajaksi ja Berndsonin taidesalongissa oli 1915 Vallgrenin laaja näyttely. Esillä oli kipsivaloksia ja uusia terrakottaveistoksia noin 40 kappaletta. Vallgren oli löytänyt piha-alueeltaan käyttökelpoista savea ja rakennuttanut polttouunin.
Vallgrenin Terracotta-näyttely pidettiin Ateneumissa, missä oli esillä hänen Leppävaaran savesta tehtyjä pienoisveistoksiaan, ja 1930 Vallgren piti Riemujuhlanäyttelyn Strindbergin taidesalongissa. Hän lahjoitti myös noin 60 veistostaan Porvooseen perustettavaa Ville Vallgren -museota varten, nimikkomuseo vihittiin käyttöön vuonna 1925.
Vallgren sai myös tilauksia, kuten suihkulähdeveistoksesta Fennian uusittuun talvipuutarhaan 1900. Monumenttejakin tilattiin, 1927 paljastettiin Albert Edelfeltin patsas Ateneumin puistikossa. Hänen veistämänsä Sakari Topeliuksen muistomerkki sai taas paikan Helsingin koulupuistikosta 1932.
Elämänvaiheita
pienoiskuva|Ville ja Antoinette Vallgren vuonna 1903 Vallgrenin isä oli Porvoon kaupunginlääkäri Georg Wallgren. Vallgren oli perheen yhdeksästä lapsesta toiseksi vanhin. Yksi hänen veljistään oli patologisen anatomian professori Axel Wallgren. Arkkitehtiopintojen ja kotimaisten kuvanveisto-opintojen jälkeen Vallgren lähti Albert Edelfeltin kehotuksesta Pariisiin opiskelemaan. Pariisissa Carl Larsson, August Strindberg, Albert Edelfelt, Gunnar Berndtson, Akseli Gallen-Kallela, Walter Runeberg ja Emil Wikström muodostivat piirin, jossa Vallgren sai illanviettojen ilonpitäjän ja isännän maineen. Lauantai-illat kuluivat usein ruotsalaisen taidemaalari Ernst Josephsonin perustaman Jeesus Syyrakin veljeskunnan tapaamisissa rue Jacobilla sijainneessa viinituvassa. Vallgren sai Ranskan kansallisuuden vuonna 1902. Ranskan ohella Vallgren liikkui Euroopassa muutenkin, kuten Italiassa 1894 ja Espanjassa 1908
Vuonna 1882 Vallgren avioitui ruotsalaisen kuvanveistäjän Antoinette Råströmin kanssa. Liitto päättyi vaimon kuolemaan vuonna 1911. Vallgren kääntyi katoliseksi ja avioitui nuoren ranskalaisen oopperalaulajattaren ja taidemaalarin Madeleine Imbert-Rohanin kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin Vallgren jätti toisen vaimonsa tämän narkomanian ja väkivaltaisuuden vuoksi, palasi Suomeen ja avioitui Viivi Paarmion kanssa.
Vallgrenit rakensivat Leppävaaraan Paarmion huvilaan ateljeen, hoitivat puutarhaa ja kasvattivat sikoja. ”Improvisoiduilla päivällisillä” vierailivat muiden muassa Eino Leino, Kyösti Kallio ja Akseli Gallen-Kallela, jonka ateljeekoti Tarvaspää oli lähellä. Suomessa hänelle myönnettiin vuonna 1918 professorin arvonimi ja vuonna 1919 Suomen valtio myönsi Vallgrenille 3 000 markan vuosittaisen eläkkeen.
Vallgren julkaisi useita kirjoja elämänsä aikana, kuten elämäkertansa Ville Vallgren ABC bok med bilder 1916 ja seuraavana vuonna Mat och dryck med roliga gubbar. Pian tämän jälkeen oli vuorossa Guldranden ja Wille-Gubbens matkatekes. Vuonna 1931 hän julkaisi muistelmansa ''Minnen från mitt liv. Hemma och ute''.
Seuramiehenä tunnettu Vallgren herätti vuonna 1930 uudelleen henkiin Jeesus Syyrakin ritarikunnan Kämp-hotellissa Helsingissä. Talvisodan aikana vuonna 1939 Vallgren muutti asumaan Tukholmaan, koska taiteilijan kunto ei kestänyt pommisuojia, mutta palasi vuonna 1940 takaisin Suomeen ja osallistui Kuvanveistäjäliiton 30-vuotisjuhlanäyttelyyn Ateneumin Taidemuseossa. Vallgren kuoli 13. lokakuuta 1940 Helsingissä. Hänet haudattiin Porvooseen. Vallgrenin haudalla Porvoon Näsinmäen hautausmaalla paljastettiin vuonna 1949 hänen oma veistoksensa Sureva enkeli. Vallgren oli tehnyt sen ensimmäisen version vuonna 1918 sisällissodassa kaatuneen Kurt Elvingin haudalle Helsinkiin; hänen omalla haudallaan oleva versio on Viivi Vallgrenin tilaama suurennos miehensä tekemän luonnoksen pohjalta.
Half-Life 2: Episode One
Half-Life 2: Episode One (aikaisemmalta nimeltä Half-Life 2: Aftermath) on Valve Corporationin kehittämä ja julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka on ensimmäinen Half-Life 2 -pelin kahdesta virallisesta lisäosasta. Useimmista muista lisäosista poiketen Episode Onen toimiminen ei vaadi alkuperäisen pelin asentamista. Lisäosa julkaistiin alun perin Microsoft Windowsille vuonna 2006 sekä myöhemmin PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle The Orange Box -kokoelman mukana. Vuonna 2010 peli julkaistiin Steamin kautta OS X:lle ja vuonna 2013 myös Linuxille.
Alkuperäisen Half-Life 2:n tavoin Episode One hyödyntää Source-pelimoottoria, johon Valve on lisännyt parannellun animaatiojärjestelmän sekä Half-Life 2: Lost Coast -teknologiademossa esitellyn High Dynamic Range -valotehosteen, joka mahdollistaa aikaisempaa realistisemman ja yksityiskohtaisemman valaistuksen. Pelissä on mukana myös Lost Coastissa esitelty kommenttiraita, jossa Valven työntekijät kertovat pelin ohjelmoinnista ja yksityiskohtia juonen tapahtumista.
Episode One sai pelikriitikoilta enimmäkseen myönteisiä arvosteluja, ja heidän mukaansa pelin taistelukohtaukset olivat paremmin tasapainotettuja kuin Half-Life 2:ssa. Pelaajahahmo Gordon Freemanin aisaparin Alyx Vancen tekoäly ja personaallisuus ovat myös saaneet arvostelijoilta ylistystä. Episode One kuitenkin sai myös kritiikkiä lyhyydestään, sillä pelin läpipelaaminen kestää arviolta vain 4–6 tuntia.
Tarina
Episode One seuraa Gordon Freemanin ja hänen aisaparinsa Alyx Vancen toimintaa Kaupunki 17:ssä.
Prologi
Half-Life 2 loppui siihen, kun Gordon tuhosi Linnoituksen reaktorin räjähtämispisteeseen. Juuri kun räjähdyksen aalto on osumassa Gordoniin ja Alyxiin mystinen G-Man pysäyttää ajan ja kiittää Freemania nopeasta ja hyvästä työstä. Tämän jälkeen hän poistuu valkoisesta ovesta tyhjyyteen.
Juoni
thumb|left|220px|Pelin alkunäytöksessä purppuranväriset [[vortigauntit vapauttavat Gordon Freemanin salaperäisen G-Manin vallasta.]] Peli alkaa takaumalla Half-Life 2:n loppukohtauksesta, jossa Linnoituksen ”pimeä fuusioreaktori” räjähtää ja pelaajahahmo Gordon Freemanin vierellä seisoneen Alyx Vancen kohtalo jätetään pelaajalle epäselväksi. Kun aika pysähtyy, salaperäiset purppuranväriset vortigauntit ilmestyvät ja pelastavat Alyxin hengen kaukosiirtämällä hänet pois paikalta, ennen kuin räjähdysaalto kykenee saavuttamaan hänet. Seuraavassa kohtauksessa G-Man nähdään kävelemässä valoa hohtavasta ovesta kohti Freemania yrittäen sanoa jotakin, mutta samalla hetkellä vortigauntit ilmestyvät ja estävät G-Mania liikkumasta Freemanin luokse. Hetkeä myöhemmin vortigauntit kaukosiirtävät Gordonin pahoin raunioituneen Linnoituksen juurella sijaitsevan kivikasan alle.
Half-Life 2: Episode Onen kappaleet
Kun Gordon ja Alyx tunkeutuvat takaisin Linnoitukseen, he löytävät suuresta kammiosta monitorin, jossa näkyy tallenne tohtori Breenin ja niin sanotun ”muukalaisneuvonantajan” välisestä keskustelusta Half-Life 2:n viimeisestä jaksosta ”Dark Energy”. Kun tallenne päättyy, kammioon ilmestyy neuvonantajaa kuljettava kapseli, minkä seurauksena Gordon ja Alyx altistuvat olennon psyykkisille voimille. Gordon ja Alyx jatkavat matkaansa Linnoituksen reaktoriytimeen, missä he onnistuvat käynnistämään reaktorin stabilisointimekanismin. Alyx saa selville, että Combine pyrkii tarkoituksellisesti räjäyttämään reaktorin, sillä Linnoituksen tuhoutuminen lähettäisi hätäsanoman muissa ulottuvuuksissa oleskeleville Combinen sotajoukoille.
Gordon ja Alyx taistelevat Combinen sotilaita ja erilaisia muukalaishirviöitä vastaan, kunnes he kohtaavat Barneyn ja joukon kaupunkilaisia, jotka yrittävät paeta Kaupunki 17:sta ennen Linnoituksen reaktorin räjähtämistä. Gordon ja Alyx päättävät kiinnittää Combinen sotilaiden huomion, jotta Barney ja kaupunkilaiset voisivat huomaamattomasti ja turvallisesti edetä rautatieasemalle. Kaksikko taistelee tiensä hylättyyn sairaalaan, joka on muuttunut Combinen sotilaiden ja erilaisten zombien väliseksi taistelutantereeksi. Sairaalasta he etenevät juna-asemalle, missä he jälleen tapaavat Barneyn ja avustavat tätä kaupunkilaisten saattamisessa matkustajajunalle.
Kun Barney ja kaupunkilaiset ovat ehtineet paeta kaupungista junalla, Gordon joutuu kaksintaisteluun Combinen valtavan Strider-sotakoneen kanssa. Gordon tuhoaa Striderin raketinheittimellä, minkä jälkeen hän ja Alyx pakenevat Kaupunki 17:sta viimeisellä junalla. Kun juna poistuu asemalta, Gordon ja Alyx näkevät Linnoituksen lähettämässä hätäviestin muissa ulottuvuuksissa oleskeleville Combinen sotajoukoille. Kun hätäviesti on lähetetty, junan yläpuolella lentää kaupungista pakenevien muukalaisneuvonantajien pakokapseleita, minkä jälkeen Linnoitus ja Kaupunki 17 alkavat hehkua aavemaista, sinistä valoa. Hetkeä myöhemmin Linnoituksen reaktoriydin räjähtää, Kaupunki 17 tuhoutuu ja valtava paineaalto lähestyy suurella vauhdilla junaa kohti. Kuva täyttyy sokaisevaan valoon, minkä jälkeen Gordon kuulee kirskuvan metallin äänen ja Alyxin kuiskaamassa Gordonin nimen.
Ääniraita
Aikaisempien Half-Life -pelien tavoin Half-Life 2: Episode Onen ääniraidan sävelsi Kelly Bailey.
Saltaatio
Kuitenkin polyploidiaa voidaan pitää saltaationa koska siinä saltaation perusedellytys eli merkittävä muutos(geenien lukumäärä) johtaa uuden lajin syntymiseen yhdessä sukupolvessa.
Ben Alnwick
Ben Robert Alnwick (s. 1. tammikuuta 1987) on englantilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan maalivahti. Alnwick edusti kaudella 2018–2019 Bolton Wanderssia.
Huolimattomuus
Huolimattomuus eli tuottamus tarkoittaa vahinkojen välttämiseksi vaadittavan huolellisuuden laiminlyöntiä toiminnassa, jossa henkilöllä on velvollisuus estää vahinkojen syntyminen. Käsite liittyy oikeustieteessä etenkin vahingonkorvausoikeuteen ja rikosoikeuteen.
Huolellisen toiminnan arvioimiseen ei ole yksiselitteistä sääntöä. Huolimattomuutta voidaan arvioida objektiivisella tasolla, jolloin toimintaa verrataan kuvitteellisen huolellisen henkilön toimintaan vastaavassa tilanteessa. Huolimattomuutta voidaan arvioida myös subjektiivisella tasolla, jolloin toimintaa verrataan henkilön kanssa saman taito- ja kokemustason omaavan kuvitteelliseen henkilön huolelliseen toimintaan vastaavassa tilanteessa.
Vaadittava huolellisuuden taso ja arviointitapa voi vaihdella riippuen sovellettavasta lainsäädännöstä. Arviointi perustuu aina ratkaisijan harkintaan.
Rikosoikeudessa tarkasteltava huolimattomuus eli tuottamus on kirjoitettu kuitenkin Suomen rikoslakiin, jonka 3. luvun 7 §:n mukaan:
Pelkkää passiivisuuttakin voidaan pitää tuottamuksellisena menettelynä, mikäli henkilöllä on olosuhteista johtuen aktiivinen toimimisvelvollisuus. Aktiivinen toimimisvelvollisuus syntyy esimerkiksi rikoslain 21 luvun 14 §:n heitteillepanon olosuhteiden ollessa käsillä.
Aiheesta muualla
Culpa Culpa
Norsunluurannikon departementit
thumb|400px|Norsunluurannikon departementit Norsunluurannikon alueet jakautuvat 58 departementtiin. Departementit ovat alueittain luetteloituina:
Kvalifioitu tuottamus
Esimerkiksi rikoslain 21 luvun 13 §:
"Vaaran aiheuttaminen
Joka tahallaan tai törkeällä huolimattomuudella aiheuttaa toiselle vakavan hengen tai terveyden vaaran, on tuomittava, jollei teosta muualla laissa säädetä yhtä ankaraa tai ankarampaa rangaistusta, vaaran aiheuttamisesta sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi."
Lake Lanier
Lake Lanier, virallisesti Lake Sidney Lanier, on tekojärvi Yhdysvalloissa, Georgian osavaltion pohjoisosassa, Atlantan koillispuolella. Se saatiin aikaan 1950-luvun puolivälissä patoamalla Chattahoochee-joki Atlantan metropolialueen tulvasuojelua sekä kastelu- ja käyttöveden saantia varten. Vettä altaaseen syöttää myös Chestatee-joki.
Sokkeloisen tekojärven vesipinta-ala on noin 150 neliökilometriä ja rantaviiva noin 1 100 kilometriä ja vesimäärä noin 1,3 kuutiokilometriä. Normaalisti vedenpinta on 326 metriä merenpinnan yläpuolella.
Lake Lanier on nimetty kirjailija Sidney Lanierin (1842–1881) mukaan. Järven on rakentanut ja sitä hallinnoi Yhdysvaltain armeijan tekniset joukot, United States Army Corps of Engineers. Tekojärven muodostava Bufordin pato sijaitsee Forsythin piirikunnassa, ja järvi ulottuu lisäksi neljän Georgian osavaltion piirikunnan alueelle: Hall, Dawson, Gwinnett ja Lumpkin. Järvialueen tärkein kaupunki on 25 000 asukkaan Gainsville.
Tekojärvestä on tullut suosittu vapaa-ajankohde, jossa arvioidaan vuosittain vierailevan lähes kahdeksan miljoonaa kävijää. Alueella on luonnonpuistoja, leirintäalueita, uimarantoja, vapaa-ajan asuntoja, lomakyliä, loistohotelleja, vesipuistoja ja golfkenttiä sekä veneily- ja kalastuspalveluja tarjoavia yrityksiä.
Atlantan kesäolympialaisten 1996 soutu- ja melontakilpailuja pidettiin Lake Lanierillä. Alueen hotellissa järjestettiin vuoden 1997 Bilderberg-ryhmän kokous.
Betacam
thumb|Betacam ja VHS -videokasettien kokovertailu. [[Betacam SP L (yllä), Betacam SP S (vasemmalla), VHS (oikealla)]] thumb|Sonyn BCT-30G Betacam-videokasetti thumb|Betacam SX S thumb|Digital Betacam S thumb|Ammattikäyttöön tarkoitettu Betacam-SP -videokasetti (S-malli) ja kotikäyttöön tarkoitettu Betamax -videokasetti rinnakkain vertailun vuoksi. Ainoastaan kasettien kelaikkunoiden rakenne poikkeavat toisistaan. Betacam on Sonyn vuonna 1982 kehittämä videokasettijärjestelmä, joka suunnattiin pelkästään ammattimaiseen TV-tuotantokäyttöön, etenkin uutisten ulkokuvauksiin. Järjestelmän nauhurimekanismi pohjautuu osittain Betamax-järjestelmään, joka kehitettiin vuonna 1975 puhtaasti kotivideomarkkinoita varten. Näkyvin osa tästä on Betacam-videokasetti itse, joka on rakenteeltaan täsmälleen samanlainen kuin kotivideokäytössä ollut Betamax-kasetti. Myös nimien alkuosa viittaa tähän samankaltaisuuteen, jonka johdosta nämä kaksi eri järjestelmää saatetaan sekoittaa keskenään virheellisesti yhdeksi järjestelmäksi.
Sony toi ensimmäisen version Betacam-järjestelmästään markkinoille vuonna 1982. Normaalien pöytämallisten nauhureiden lisäksi valmistettiin kotivideomarkkinoilta tuttuja kameranauhuriyhdistelmiä, jolloin erillistä kannettavaa videonauhuria kenttäkuvauksissa ei enää tarvittu. Betacam-järjestelmä käytti ainoastaan yhtä kasettikokoa, jonka tallennusaika oli enimmillään 30 minuuttia.
Betacam oli ensimmäinen analoginen videonauhurijärjestelmä, jossa videosignaali tallennettiin nauhalle komponenttimuodossa krominanssi- (värikkyys) ja luminanssisignaali (kirkkaus) erikseen omille videoraidoilleen. Näin videosignaalin suurtaajuinen krominanssisignaali ei päässyt pehmentämään kuvan terävyyttä nauhoja edelleen kopioitaessa, joka oli välttämätöntä nauhamateriaalia editoitaessa sen aikaisella tekniikalla.
Järjestelmän editointiominaisuudet olivat huippuluokkaa. Nauhalle voitiin tallentaa aikakoodi, jonka käyttö editointiautomatiikan avulla oli erittäin tarkkaa kuvauksia leikattaessa. Betacam-nauhureissa oli sisäänrakennettu aikavirhekorjain (Time Base Correction, TBC), jonka ansiosta videokuva oli täysin virheetön ja häiriöttömästi prosessoitavissa esimerkiksi kuvasekoitinlaitteiden läpi. Lisäksi dynaaminen raidanseuranta yhdessä aikavirhekorjaimen kanssa mahdollisti häiriöttömät hidastukset, jotka etenkin urheilutapahtumien televisioinnissa ovat hyvin olennaisia.
Betacam-järjestelmässä käytetään 1/2 tuuman (12,7 mm) levyistä magneettinauhaa kuten Betamax-kasetissakin. Nauhanopeus on kuitenkin 10,15 cm/s, joka on yleisesti kasettiformaateilla kohtalaisen suuri (Betamax-järjestelmässä nauhanopeus on vain 1,87 cm/s ja VHS-järjestelmässä 2,34 cm/s). Järjestelmässä voitiin tallentaa äänisignaali myös digitaalisesti PCM-koodattuna analogisten ääniraitojen lisäksi. Useat nauhurimallit käyttivät myös Dolby-kohinasuodatusta analogisia ääniraitoja toistettaessa.
Betacam-järjestelmä vielä sellaisenaan ei saavuttanut kovin suurta markkina-aluetta TV-yhtiöiden nauhurikalustossa johtuen kasettinauhan epäkäytännöllisestä tallennusajasta (30 minuuttia), suppeasta käyttökohteestaan ja kaseteissa käytetyn rautaoksidinauhan laadusta. Lisäksi videotekniikan kehittymisen myötä sen kuvanlaatu ei pärjännyt vielä siihen aikaan yleisesti käytetylle nauhaltaan leveämmälle yhden tuuman (25 mm) ja kuvaltaan laadukkaammalle C-formaatille, jonka Ampex ja Sony olivat yhdessä kehittäneet jo vuonna 1976.
Järjestelmän varsinainen voittokulku alkoi vasta uuden muunnoksen, Betacam SP:n myötä vuonna 1986. Myös muitakin variantteja tästä formaatista kehiteltiin kuten Digital Betacam ja Betacam SX.
Digital Betacam
Digital Betacam on Sonyn vuonna 1993 esittelemä korvaaja analogiselle Betacam SP:lle. Digital Betacamin muita nimityksiä ovat DigiBeta ja D-Beta. Muoto oli halvempi kuin Sony D-1. Muoto oli jokseenkin suosittu ammattilaiskäytössä, mutta ei muodostunut teollisuusstandardiksi kuten edeltäjänsä.
Aleksandr Mogilnyi
Aleksandr Gennadijevitš Mogilnyi (, s. 18. helmikuuta 1969 Habarovsk, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli oikea laitahyökkääjä. Mogilnyi pelasi NHL-urallaan 990 runkosarjaottelua, ja teki yhteensä 1 032 tehopistettä. Hän voitti Stanley Cupin vuonna 2000, olympiakultaa vuonna 1988 ja maailmanmestaruuden vuonna 1989.
Ura
Mogilnyi edusti Neuvostoliittoa kaksissa nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa: vuonna 1988, jolloin sai kisojen parhaan hyökkääjän palkinnon, ja vuonna 1989, jolloin Neuvostoliitto voitti nuorten MM-kultaa. Hän pelasi myös Calgaryn talviolympialaisissa vuonna 1988 ja maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1989. Neuvostoliitto voitti kultaa kummassakin turnauksessa. Toukokuussa 1989, maailmanmestaruuskilpailujen päätyttyä, Mogilnyi lensi salaa Buffalo Sabresin edustajien kanssa Ruotsista Yhdysvaltoihin jolloin hänestä tuli ensimmäinen luvatta NHL-liigaan siirtynyt neuvostoliittolainen pelaaja. Seura oli varannut hänet NHL:ään vuoden 1988 varaustilaisuuden viidennellä kierroksella. Neuvostoliitossa pelatessaan hänen ketjukavereitaan olivat Pavel Bure ja Sergei Fjodorov, jotka hekin siirtyivät myöhemmin Pohjois-Amerikkaan.
Mogilnyi pelasi NHL:ssä neljässä seurassa: Buffalo Sabresissä, Vancouver Canucksissa, New Jersey Devilsissä ja Toronto Maple Leafsissä. Ensimmäiset kuusi kauttaan (1989–1995) hän pelasi Buffalossa, jossa muodosti tehokkaan hyökkäyskaksikon yhdessä Pat LaFontainen kanssa. Pisteiden valossa parhaalla kaudellaan, 1992–1993, hän teki 77 runkosarjaottelussa 76 maalia ja 51 syöttöpistettä, yhteensä 127 tehopistettä, ja oli yhdessä Winnipeg Jetsin Teemu Selänteen kanssa NHL:n paras maalintekijä. 76 maalista runkosarjassa muodostui Buffalon seuraennätys. Tämän jälkeen yksikään pelaaja koko liigassa ei ole kyennyt rikkomaan 70 maalin rajaa. Mogilnyi nimettiin kauden päätteeksi NHL:n toiseen tähdistökentälliseen. Hän oli kaudella 1994–1995 Buffalon eniten pisteitä tehnyt pelaaja, ja teki toiseksi eniten pisteitä kausilla 1992–1993 ja 1993–1994. Hän toimi kaudella 1993–1994 Buffalon väliaikaisena kapteenina Pat LaFontainen ollessa sivussa loukkaantumisen vuoksi. Mogilnyi oli näin ensimmäinen venäläinen NHL-joukkueen kapteeni.
Heinäkuussa 1995 Buffalo myi Mogilnyin sekä viidennen kierroksen varausvuoron Vancouver Canucksiin, joka antoi vaihdossa Michael Pecan, Mike Wilsonin ja ensimmäisen kierroksen varausvuoron. Hän pelasi Vancouverissa neljä täyttä kautta ja suuren osan viidennestä. Hän oli joukkueen paras pistemies kausina 1995–1996 ja 1996–1997. Näistä ensimmäisellä hän teki 79 runkosarjaottelussa uransa toiseksi parhaat pisteet, 107 tehopistettä, 55 maalia ja 52 syöttöpistettä, ja sijoittui NHL:n maalipörssin kolmanneksi. Hänet nimettiin kauden jälkeen toisen kerran urallaan NHL:n toiseen tähdistökentälliseen. Syksyllä 1996 Mogilnyi pelasi Venäjän maajoukkueessa Jääkiekon maailmancupissa.
Vancouver myi Mogilnyin maaliskuussa 2000 New Jersey Devilsiin, josta se sai vaihdossa Brendan Morrisonin ja Denis Pedersonin. New Jersey voitti kauden päätteeksi kesäkuussa 2000 Stanley Cupin. New Jersey voitti loppuottelusarjassa Dallas Starsin otteluvoitoin 4–2. Mogilnyistä tuli Stanley Cup -voiton myötä niin sanotun kolmen kullan klubin jäsen, eli pelaaja, joka on voittanut urallaan jääkiekon maailmanmestaruuden, olympiakultaa ja Stanley Cupin. Hän pelasi New Jerseyssä vielä kauden 2000–2001, jolla oli runkosarjassa joukkueen paras maalintekijä. New Jersey eteni Stanley Cup -finaaleihin myös vuonna 2001, mutta tuolla kertaa Colorado Avalanche voitti ottelusarjan 4–3.