cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuriilien kiista
Krimin sota pakotti Venäjän maltillisuuteen
Vuonna 1854 Putjatin teki toisen retkensä Nagasakiin 1. tammikuuta ja 5. helmikuuta välisenä aikana. 28. maaliskuuta 1854 puhkesi Krimin sota (joka Suomen suuriruhtinaskunnassa tunnettiin nimellä ”Itämainen sota” tai ”Oolannin sota”), jossa Ranska ja Osmanien valtakunta sotivat Britannian tukemina Venäjää vastaan. Brittiläis-ranskalainen laivasto-osasto purjehti Ohotanmerelle ja Japaniin etsimään Venäjän sota- ja kauppalaivastoa. Länsivaltojen aktiivisuus pakotti Putjatinin ottamaan huomioon niiden vaikutuksen Shimodan neuvotteluissa Japanin kanssa.
Itä-Siperian kuvernööri, kreivi Nikolai Muravjev lähetti venäläiset joukot Amurille. Niitä seurasi myös venäläisiä uudisasukkaita. Muravjev otti Venäjän haltuun myös Sahalinin saaren. Lokakuussa 1854 Putjatin palasi jatkamaan Shimodan neuvotteluja Japanin kanssa.
7. helmikuuta 1855 Venäjä solmi Shimodan sopimuksen Japanin kanssa. Venäjän ja Japanin välinen raja määriteltiin kulkevaksi Iturupin ja Uturun välillä. Sahalinin saari määrättiin Japanin ja Venäjän yhteiseen, myöhemmin tarkennettavaan hallintaan.
Japani pyrki ratkaisuun
Vuonna 1862 Japani pyrki diplomaattiseen painostukseen aluekysymyksen ratkaisemiseksi. Vuonna 1866 Venäjä tarjosi Urupia ja kolmea muuta saarta saadakseen Sahalinin kokonaan itselleen. Vuonna 1867 Japani vetosi toisen kerran Venäjään. Vuosina 1869–1870 Japani toivoi Venäjän suostuvan Yhdysvaltain välitykseen. Näin ei kuitenkaan tapahtunut. Vuonna 1871 Japani liitti etelässä itseensä Rjukujun saariston.
Vuonna 1873 Hokkaidon aluehallinto vastusti venäläisten kalastusta ja havaintoasemien pystyttämistä Iturupille. Japani valtuutti laivastonsa tykkiveneet partioimaan Kuriilien läheisyydessä. Japanin ulkoministeriö julisti aluevesirajat laajennetuiksi 12 kilometriin saarten rannoista.
Vuonna 1874 Japani hyökkäsi Formosaan (Taiwaniin). Vuonna 1875 se liitti itseensä Ogasawaran saaret.
Pietarin sopimus määritti demarkaatiolinjan
thumb|upright=1.35|Japanin ja Venäjän hallitsemien alueiden rajalinjat vuodesta 1855 (Shimodan sopimus), 1875 (Pietarin sopimus) ja 1945 alkaen. Japani on vaatinut rajan palauttamista vuoden 1855 linjalle. Japani ja Venäjä sopivat amiraali Enomoto Takeakin ja ruhtinas Aleksandr Gortšakovin 7. toukokuuta 1875 allekirjoittamalla Pietarin sopimuksella, että Venäjä saa koko Sahalinin saaren itselleen ja Japani puolestaan koko Kuriilien saariketjun sekä kaupallisia etuoikeuksia Ohotanmereen.
Sahalinia japanilaisille kuuluvana pitävien japanilaisten mielestä Pietarin sopimuksella Japani vaihtoi japanilaisen Sahalinin japanilaisiin Kuriilien saariin.
Hallinnollisesti Japanissa Kuriilien saaret kuuluivat elimellisesti Japanin emämaahan. Niitä ei hallittu siirtomaana, vaan ne kuuluivat suoraan Japanin suuren pohjoissaaren Hokkaidon alueeseen.
Saarten alkuperäisasukkaat, ainut olivat tätä ennen asuneet vuosisadan venäläisen kulttuurin ja hallinnon piirissä sekä omaksuneet ortodoksisen uskon. Heitä oli ollut noin 20 000; sittemmin he olivat Japaniin siirtyneinä japanilaistuneet.
Kuriilien saarten kysymys liittyi läheisesti Venäjän ja Japanin kilpailuun Mantšuriassa ja myös Yhdysvaltain lisääntyneeseen läsnäoloon alueella – Japani pureutui Kiinaan ja Yhdysvallat oli ostanut Alaskan Venäjältä vuonna 1867. Kiinassa 1800-luvun lopulla olivat aktiivisesti läsnä ekstraterritoriaalisine toimilupa-alueineen Britannia, Japani, Ranska, Saksa, Venäjä ja Yhdysvallat.
Japani sai Sahalinin saaren eteläosan itselleen
Shumshun uudisasukas Gunji päätti liittyä Venäjän–Japanin sotaan 6. kesäkuuta 1904. Troolareilla matkustaneet 100 japanilaista perustivat tukikohdan Ožonojeen sotilashallinnon alaisuuteen. Venäläinen jalkaväkiosasto siirtyi Petropavlovskista Ožonojeen ja internoi uudisasukkaat sodan loppuun saakka.
Japani sai haltuunsa Sahalinin saaren eteläosan vuonna 1905 Venäjän–Japanin sodan päättäneellä Portsmouthin rauhansopimuksella. Gunjin vankeudesta Yhdysvaltoihin neuvottelijoille salakuljetuttama kirje korosti pohjoisten vesien kalastuksellista merkitystä Japanille. Venäjä suostui siihen, että japanilaiset saisivat kalastaa Venäjälle kuuluvan Kamtšatkan niemimaan kummallakin rannikolla.
Venäjä Japanin liittolaisena ensimmäisessä maailmansodassa
Ensimmäisen maailmansodan aikana Japani liittyi Britannian, Ranskan ja Yhdysvaltain rinnalle Britannian kanssa vuonna 1902 solmimansa sopimuksen mukaisin periaattein. Se sai Kiinasta itselleen Saksan toimilupa-alueet Shandongissa Versailles’n rauhan 156. artiklan perusteella, mikä oli pettymys kiinalaisille ja aiheutti osaltaan kansallismielisen toukokuun neljännen päivän liikkeen synnyn.
Myös Kiina oli liittynyt ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltoihin saadakseen Saksan toimilupa-alueen takaisin suoraan omaan määräysvaltaansa. Näin ensimmäinen maailmansota ei vaikuttanut ympärysvaltojen kanssa liitossa olleiden Venäjän valkoisten sotilashallitusten ja Japanin eikä Japanin ja Neuvosto-Venäjän väliseen tilanteeseen, vaikka Japani osallistui Kaukoidässä ympärysvaltojen interventioon Neuvosto-Venäjää vastaan. Neuvostoliitto kuitenkin ilmoitti vuonna 1925, ettei se tunnustaisi vuonna 1905 solmimansa Portsmouthin sopimuksen sitä kohtaa, minkä mukaan Etelä-Sahalin siirtyisi Japanille.
Puolueeton Neuvostoliitto liittyi Japanin vastaiseen sotaan
Japanin ja Neuvostoliiton solmiessa Saksan välittämää viisivuotista Japanin ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimus|hyökkäämättömyyssopimustaan]] 13. huhtikuuta 1941 neuvotteluissa nousi esille kysymys Etelä-Sahalinista, jonka Neuvostoliitto halusi takaisin Portsmouthin sopimusta muuttamalla. Japani puolestaan oli tarjoutunut ostamaan Pohjois-Sahalinin Neuvostoliitolta.
Saksan ryhtyessä perääntymään Neuvostoliiton rintamalla Josif Stalin ilmoitti Teheranin konferenssissa vuonna 1943, että Neuvostoliitto voisi liittyä Tyynenmeren sotaan Japania vastaan Saksan antauduttua. Neuvostoliitto puolestaan odotti Britannialta ja Yhdysvalloilta, että länsiliittoutuneet avaisivat myös länsirintaman Saksaa vastaan. Normandian maihinnousun toteuduttua vuoden 1944 lopulla Neuvostoliitto määritteli kantansa Japanin vastaisen sodan suhteen. Neuvostoliiton tulisi saada Japanilta Etelä-Sahalin. Stalin, Winston Churchill ja Franklin D. Roosevelt sopivat asiasta Jaltan konferenssissa. Britannia, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto saavuttivat konferenssissa 11. helmikuuta 1945 yksimielisyyden siitä, että Neuvostoliitto voisi ottaa haltuunsa Kuriilit ja Etelä-Sahalinin, mikäli se yhtyisi Japanin vastaiseen sotaan.
Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaari Vjatšeslav Molotov ilmoitti 13. huhtikuuta 1945 Japanin Moskovan suurlähettiläälle Satolle, ettei Neuvostoliitto jatkaisi puolueettomuussopimusta, joka ehtojensa mukaisesti jatkuisi itsestään, mikäli sitä ei irtisanottaisi vuotta ennen sopimusjakson päättymistä.
Neuvostoliiton sodanjulistuksessa 8. elokuuta 1945 todettiin, että Japanin toivomus Neuvostoliitolle toimia välittäjänä Tyynenmeren sodassa oli ilman perustaa, koska Japani kieltäytyi antautumasta ehdoitta Britannian, Kiinan ja Yhdysvaltain 26. heinäkuuta 1945 esittämästä vaatimuksesta huolimatta. Sodan lyhentämiseksi sekä uhrien määrän vähentämiseksi Neuvostoliitto liittyisi vaatimukseen todeten olevansa sotatilassa Japanin kanssa seuraavasta päivästä 9. elokuuta alkaen.
Japanin antauduttua 14. elokuuta 1945 Neuvostoliitto aloitti Etelä-Sahalinin ja Kuriilien haltuun ottamisen 18. elokuuta maahyökkäyksellä Sahalinilla ja maihinnousuin Kuriileille. Šumušu demilitarisoitiin 18.–22. elokuuta käytyjen taisteluiden jälkeen japanilaisista 24. elokuuta. Loppuosa Kuriileista luovutettiin taisteluitta: Matsuwa 26. elokuuta, Etorofu 29. elokuuta ja Uruppu 31. elokuuta. 1.–4. syyskuuta valtausta laajennettiin Kunashiriin ja Shikotaihin. 5. syyskuuta mennessä Neuvostoliitto oli ottanut haltuunsa Kuriilit Japanin pohjoisiksi alueikseen kutsumia osia myöten. Japanissa miehitys, joka tehtiin antautumisen jälkeen, nähdään moraalisesti vääränä.
Neuvostoliiton korkein neuvosto päätti 2. helmikuuta 1946 Etelä-Sahalinin ja Kuriilien maan, mineraalivarojen, puuvarojen ja vesien kuulumisesta Neuvostoliitolle. Haltuun otetusta alueesta muodostettiin Etelä-Sahalinin piiri, joka liitettiin hallinnollisesti Habarovskin seutuun (krai). 2. tammikuuta 1947 Etelä-Sahalinin piiri liitettiin uudelleen organisoituun Sahalinin piiriin, joka sekin kuului Habarovskin seutuun (krai).
Japani ja Neuvostoliitto eivät solmi rauhansopimusta
Koska Japani ole hyväksynyt Neuvostoliiton aivan toisen maailmansodan lopussa suorittamaa Kuriilien saarten haltuunottoa, se ei ole solminut Neuvostoliiton eikä Venäjän kanssa toisen maailmansodan päättävää rauhansopimusta, missä Kuriilien kysymys olisi lopullisesti määritelty.
Liittoutuneiden ja Japanin välisessä San Franciscon rauhansopimuksessa 8. syyskuuta 1951 Japani suostui luopumaan kaikista aluevaatimuksista, jotka koskevat Sahalinin saarta ja Kuriileja sen neljää eteläistä saarta lukuun ottamatta, joita Japani ei pidä varsinaisina Kuriileina.
Neuvostoliitto ei kuitenkaan allekirjoittanut San Franciscon sopimusta Japanin kanssa, koska Mao Zedongin johtamaa Kiinaa ei otettu osalliseksi neuvotteluihin, ja sopimuksella luovutettiin osa Japanin alueista (muun muassa Okinawan) Yhdysvalloille. Se oli mahdollista siksi, ettei Japani jäänyt 1945 Neuvostoliiton valtapiiriin, vaan Yhdysvallat miehitti sen, ja siksi rauhansopimusta Neuvostoliiton kanssa sen sanelemilla ehdoilla ei tarvinnut hyväksyä.
Neuvostoliiton ja Japanin neuvottelut 1955–1956
27. elokuuta 1955 Matsumoto sai Tokiosta uudet ohjeet, joiden mukaan kahden saaren palautus Japanille ei riittänyt, vaan hän sai tehtäväksi vaatia kaikkia. Syyksi vaatimusten muuttumiseen on väitetty ulkoministeri Mamoru Shigemitsua, joka pyrki sabotoimaan pääministeri Ichiro Hatoyaman pyrkimystä parantaa suhteita Neuvostoliittoon, ja Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dullesia, joka oli tiukka antikommunisti ja uhkasi ottaa Okinawan pysyvästi Yhdysvalloille, jos Neuvostoliiton kanssa päätäisiin sopimukseen.
Vuoden 1956 Neuvostoliiton ja Japanin yhteinen julistus päätti sodan maiden välillä ja ne solmivat diplomaattiset suhteet. Julistukseen jäi muoto, jossa Neuvostoliitto lupasi luovuttaa Shikotanin ja Habomain saaret Japanille vastineeksi rauhansopimuksesta.
Diplomaattisuhteiden solmimiseksi rauhansopimuksetta antoivat Neuvostoliitto ja Japani julistuksen, millä ne päättivät sotatilan ja sopivat diplomaattisuhteiden solmimisesta. Habomai ja Shikotan tulee julistuksen mukaan palauttaa Japanin hallintaan rauhansopimuksen solmimisen jälkeen.
Nykytilanne
Vuonna 1993 Japani ja Venäjä antoivat Tokion julistuksen, minkä mukaan Neuvostoliiton kanssa jo sovittu pätee myös Venäjällä. Venäjä on Neuvostoliiton kansainvälisoikeudellinen seuraajavaltio.
14. marraskuuta 2004 Venäjän ulkoasiainministeri Sergei Lavrov totesi ennen presidentti Vladimir Putinin Japanin-vierailua, että venäläis-japanilaisten suhteiden perustana on vuoden 1956 julistus. Putin toteaa, että Venäjä on valmis ottamaan itselleen sopimuksen velvoitteet siinä määrin kuin myös kumppanit ovat valmiita toteuttamaan. Japanin pääministeri Koizumin vastauksen mukaan pelkästään Habomain ja Shikotanin palauttaminen Japanille ei riitä, mikäli ei samalla pystytä sopimaan kaikkien saarten omistuksesta, mikä on rauhansopimuksen ehtona.
Kuriileista on keskusteltu lukuisia kertoja virkamiestasolla ja joissain ministeritapaamisissakin se on ollut tiedotusvälineissä esillä.
Saarilla on kummallekin maalle vertauskuvallinen merkitys. Japanille, erityisesti kansallisesti suuntautuneen viiteen ryhmittymään jakautuneen japanilaisen liberaali-demokraattisen valtapuolueen perinteisemmin suuntautuneille kannattajille, Kuriilit ovat osa Japania. Shimodan ja Pietarin sopimusten jälkeen Japani hallitsi Kuriileja elimellisenä osana emämaahan kuuluvaa suurta pohjoissaarta, Hokkaidoa, ei siirtomaana.
Japanin yhdysvaltalaisten toivomuksesta 1950-luvulla kommunismin vastustamiseksi koottu valtapuolue, liberaalidemokraattinen puolue, on usean ryhmittymän muodostama kokoomus, jossa taloudellis-teknisten perusteiden lisäksi on otettava huomioon sen koossa pitämiseksi myös kansallinen perinne.
Taloudellisesti saarilla ei ole kummallekaan maalle erityisen suurta merkitystä. Japanin hallinnan uskottaisiin paikallisesti merkitsevän voimakasta aluepoliittista tukea ja taloudellisen aseman parantumista. Toisaalta paikallisia asukkaita arveluttaa liittyminen Japaniin ja japanilaiseen kulttuuriin. Toisaalta Hokkaidon kalastajat arvelevat saavansa kilpailua, mikäli saaret palautettaisiin Japanille. Venäläislaskelman mukaan kuitenkin yhdenkin saaren siirtyminen Japanille kuitenkin parantaisi mahdollisuuksia kalastaa lokakuusta huhtikuulle jäätyvällä Ohotanmerellä, minkä arvo voisi olla 2,5 miljardia dollaria vuodessa.
Venäjälle kysymys voi muodostaa ennakkotapauksen, mikä voisi johtaa uusiin vaatimuksiin yli 60 Venäjää koskevan sopimuksella sovitun tai avoimen aluekysymyksen uudelleen esille ottamista. Vuonna 2020 Venäjä muutti perustuslakiaan niin, ettei se voi luovuttaa alueitaan toisille maille.
Japanin vaatimukset Venäjälle
Japani haluaa Kuriileista, Pohjoisesta alueestaan Etoforun ja Kunashirin sekä Kuriileihin kuulumattomaksi katsomansa Habomain ja Shikotan.
Ampumatapaus 2006
Japanilainen kalastusalus Kisshinmaru 31 kohtasi Kuriileihin kuuluvan Kagara-saaren lähistöllä venäläisen rannikkovartioaluksen 16. elokuuta 2006 noin kello neljä aamulla. Venäjän mukaan kalastusalus ei pysähtynyt kehotuksesta ja varoituslaukauksesta huolimatta. Venäläisten ampuessa yksi neljästä kalastajasta, 35-vuotias Mitsuhiro Morita, kuoli, ja kalastusalus otettiin kiinni jäljellä olevine miehistön jäsenineen. Sahalinin yleisen syyttäjän mukaan kalastajia kohtaa syyte rajaloukkauksesta ja luvattomasta kalastuksesta. Edellisen kerran japanilainen kalastaja kuoli lokakuussa 1956 samalla tavoin.
Ukrainan sodan aikaan
Venäjän hyökkäyksen Ukrainaan vuonna 2022 on sanottu kiristäneen Japanin ja Venäjän välejä. Japani on muun muassa liittynyt Venäjän vastaisiin talouspakotteisiin ja todennut Kuriilien olevan ”laittomasti miehitettyjä”. Venäjä lopetti japanilaisten kalastusoikeudet Kuriilien alueella ja lakkautti viisumiohjelman, jolla saarilta karkotettu väestö oli päässyt matkustamaan saarille.
Võrolaiset
Võrolaiset ovat võron kieltä puhuva itämerensuomalainen kansa Viron Võrumaan, Põlvamaan ja Tartumaan maakunnissa, eli niin sanotulla Võromaan alueella. Võron instituutin arvion mukaan võroja on noin 70 000. Setukaiset puhuvat võron kielen murretta, mutta heidät luokitellaan omaksi kansakseen. Võrolaiset mieltävät itsensä yleensä virolaisiksi võrolaisuuden ohella.
Historia
Võrolaiset ja võro lähtivät kehittymään omaan suuntaansa Viroa hallitseneiden maiden tekemien hallintorajojen takia. Viro oli pitkään jaettu pohjoiseksi Vironmaaksi ja eteläiseksi Liivinmaaksi. Viron alueella kehittyi keski-ajalla kaksi kirjakieltä, joita kutsuttiin Tallinnan- ja Tarton kirjakieliksi. Molempia kirjakieliä käytettiin laajasti aina 1700-luvulle saakka, jolloin Tallinnan kirjakieli pääsi etualalle. Lopullisesti Tarton kirjakieli jäi pois käytöstä 1900-luvun alussa.
Võron kielelle on kehitetty kirjakieli 1990-luvulla. Sitä opetetaan sekä Tarton yliopistossa että monessa Kaakkois-Viron koulussa. Võrolainen kulttuuri ja kieli koki nousukauden 1980-luvun loppupuolella ja 1990-luvulla. Silloin võrolaiset kirjailijat (Madis Kõiv, Aivo Lõhmus, Kauksi Ülle ym.) alkoivat julkaistaa võronkielisiä näytelmiä, runoja ja proosaa. Vuonna 1987 aloitettiin võrolaisten ja setukaisten yhteinen lastenkoulu, jossa lapsille opetettiin võron kieltä sekä võrolaista ja setulaista kansanperinnettä. Vuodesta 1989 on järjestetty võronkielisiä kesäseminaareja eri puolilla Võro- ja Setomaata.
Kieli
Võrolaisen kulttuurin tärkeimpiä piirteitä on võron kieli. Võron kielen ongelmana on ollut yleisesti hyväksytyn kirjakielen puute. 1980-1990-luvulla tehtiin eri kirjoitusjärjestelmäehdotuksia ja luotiin yhteinen kirjakieli, jossa on julkaistu oppimaterjaaleja ja ilmestyy sanomalehti Uma Leht. Arvostelijoiden mukaan eri murteiden puhujat eivät ymmärrä võron kirjakieltä yhtä hyvin. Võronkielisellä Uma Leht-lehdellä on 30 000 lukijaa. Ehkä tunnetuimpia võronkielisiä kirjailioita on Margus Konnula, joka on tunnettu erityisesti runoistaan.
Pukeutuminen
Perinteiset võrolaiset puvut valmistetaan villasta tai pellavakankaasta. Vaikutteita võrolaisten pukeutumiseen on tullut Venäjältä ja Latviasta. Vaikutteet eivät kuitenkaan olleet niin voimakkaita, että võrolainen pukeutuminen olisi muistuttanut merkittävästi latvialaisten tai virolaisten pukeutumista.
Tie 78 (Viro)
Kantatie 78 kulkee Saarenmaan saarella Virossa. Tie alkaa Kuressaaresta valtatieltä 10 ja kulkee Kihelkonnan pienkauppalan kautta Tagamõisan niemimaalle Veeremäen kylään Tagalahden länsirannalle. Tien pituus on 47,9 kilometriä.
Kantatie 78 kulkee koko matkan Saarenmaan kunnan alueella.
Dominique D’Onofrio
Dominique D’Onofrio (18. huhtikuuta 1953 Castelforte, Latium, Italia – 12. helmikuuta 2016 Buenos Aires, Argentiina ) oli italialais-belgialainen jalkapallovalmentaja ja jalkapalloilija.
Ura
D’Onofrion pelaajaura Belgiassa jäi vaatimattomaksi ja hän pelasi alasarjojen joukkueissa, kunnes lopetti aktiiviuransa 29-vuotiaana 1982. Valmennusuransa D’Onofrio aloitti 1994 pienessä RFC Tilleur-Saint-Nicolas’n joukkueessa. Hän valmensi Liègen lähiöjoukkueita vuoteen 1997 saakka. Seuraavana vuonna hän siirtyi kaupungin mahtiseura Standard Liègen organisaatioon, jossa hän toimi ensin nuorten valmentajana. Joulukuussa 2000 hän nousi Standardin päävalmentajaksi ja luotsasi seuraa kolmessa ottelussa, kunnes teki tammikuussa 2001 tilaa Michel Preud’hommelle.
D’Onofrio palasi nuorisovalmentajaksi, mutta palasi jo syyskuussa 2002 edustusjoukkueen peräsimeen Robert Waseigen saatua potkut katastrofaalisen kauden alun vuoksi. Hän luotsasi Standardin kauden päätteeksi seitsemänneksi ja jatkoi tehtävässään myös seuraavalla kaudella. Standard oli mukana kärkipään kamppailussa, mutta jäi lopulta kolmanneksi ja hävisi mestaruuden voittaneelle RSC Anderlechtille 16 pistettä. Kaudella 2004–2005 Standard oli jälleen mukana kärkikahinoissa, mutta mestaruuden tavoitteleminen jäi haaveeksi. Toukokuussa 2005 tylsästä pelitavastaan kritisoitu ja kannattajien epäsuosioon joutunut D’Onofrio jätti tehtävänsä. Seura ei kuitenkaan löytänyt seuraajaa D’Onofriolle, joka palasi valmentajaksi muutama viikko eronsa jälkeen. Hän jatkoi tehtävässään kauden 2005–2006 loppuun ja johdatti Standardin liigassa hopealle viisi pistettä Anderlechtin perässä.
Nikólaos Andriakópoulos
Nikólaos Andriakópoulos (1878 – ?) oli kreikkalainen voimistelija ja olympiavoittaja. Hän kilpaili Ateenan olympialaisissa 1896, joissa hän voitti kultaa köysikiipeilystä ja hopeaa nojapuiden joukkuekilpailusta. Andriakópoulos kilpaili myös nojapuiden henkilökohtaisessa kilpailussa, mutta ei sijoittunut mitaleille. Hän edusti seuratasolla Panachaïkós Gymnastikós Sýllogosta.
Dominique D’Onofrio
Ura
Kesällä 2006 D’Onofrio siirtyi valmentajantehtävistä urheilutoimenjohtajaksi ja syyskuussa hän seurasi päävalmentajaksi siirtynyttä Preud’hommea teknisenä johtajana. Preud’hommen valmentajakaudella D’Onofrion toimiessa teknisenä johtajana Standard palasi kaudella 2007–2008 mestaruuskantaan 25 vuoden tauon jälkeen ja uusi mestaruutensa seuraavalla kaudella.
Helmikuussa 2010 D’Onofriosta tuli jälleen seuran päävalmentaja László Bölönin potkujen jälkeen. Hän jatkoi päävalmentajana myös kaudella 2010/11 ja luotsasi Standardin Belgian liigassa hopealle. Valmennusuran ensimmäinen pokaali tuli Belgian cupissa, jonka finaalissa Standard kukisti KVC Westerlon 2–0. Kauden menestyksestä huolimatta D’Onofrio jätti päävalmentajan tehtävät kauden päätteeksi.
D’Onofrio kuoli sydämenpysähdykseen 62-vuotiaana Buenos Airesissa 12. helmikuuta 2016.
Howard Kendall
Howard Kendall (22. toukokuuta 1946 Ryton, Durham, Englanti – 17. lokakuuta 2015 Southport, Englanti ) oli englantilainen jalkapalloilija ja jalkapallomanageri. Kendall edusti peliurallaan Prestonia, Evertonia, Birminghamiä ja Blackburniä, ja managerina myös Manchester Cityä, Notts Countya ja Sheffield Unitedia, mutta parhaiten hänet tunnetaan Evertonin managerina 1980-luvun menestysvuosilta.
Vuoden 1964 FA Cupin finaalissa Prestonin ja West Hamin välillä hän oli siihen mennessä nuorin Englannin cupin finaalissa esiintynyt pelaaja. Peliurallaan keskikenttäpelaajana Kendall voitti Englannin liigan mestaruuden vuonna 1970 (Everton). Hän muodosti yhdessä Alan Ballin ja Colin Harveyn kanssa Evertonin ns. The Holy Trinity -keskikentän 1960–1970-lukujen vaihteessa. Monien yllätykseksi Kendall ei koskaan pelannut Englannin maajoukkueessa.
Kendallin onneksi Evertonin suunta kääntyi juuri tuolloin, ja toukokuussa 1984 seura voitti Englannin cupin loppuottelussa Watfordin 2–0 Graeme Sharpin ja Andy Grayn maaleilla. Tästä alkoi Kendallin suuri menestyskausi, ja vuotta myöhemmin Everton voitti liigamestaruuden ja Euroopan cup-voittajien cupin, sekä vuonna 1987 uudelleen Englannin liigan. Heyselin tapahtumien vuoksi englantilaisjoukkueille asetetun eurocup-pelikiellon vuoksi Everton suljettiin muiden englantilaisjoukkueiden kanssa Euroopan kentiltä vuonna 1985, ja turhautunut Kendall siirtyi vuoden 1987 liigamestaruuden jälkeen Espanjaan Athletic Bilbaon manageriksi.
Aika Espanjassa ei tuonut menestystä, ja Kendall siirtyi vuonna 1989 Manchester Cityn manageriksi. Hän palasi Evertoniin vuonna 1990, mutta jätti seuran jouluna 1993. Myöhemmät manageripestit Notts Countyssa ja Sheffield Unitedissa eivät tuoneet erityistä menestystä. Kendall palasi kesällä 1997 Evertoniin, mutta hänet irtisanottiin heikosti sujuneen kauden jälkeen kesällä 1998. 1990-luvulla Kendall toimi kahteen otteeseen managerina myös Kreikassa. Vuonna 2005 Kendall nimitettiin Englantilaisen jalkapallon Hall Of Fameen.
Larri Leeger
Larri Leeger (s. 30. lokakuuta 1986 Bülach, Sveitsi) on sveitsiläis-suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa NLA -joukkue SCL Tigersissa.
Seuraura
Leeger on EHC Bülachin kasvatti, mutta hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä GCK Lionsissa Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Nationalliga B:ssä kaudella 2005–2006, jolloin tulokaskausi toi siellä 40 runkosarjaottelussa tehot 3+4=7 ja neljässä playoff-ottelussa yhden maalin. Kaudella 2006–2007 Leeger nousi sarjatasoa ylemmäs Nationalliga A:han ZSC Lionsin joukkueeseen, jossa hänen tulokaskautensa toi 42 runkosarja- ja kahdessa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Kausi 2007–2008 päättyi Sveitsin-mestaruuteen.
Kaudeksi 2008–2009 Leeger palasi NLB:hen ja siirtyi HC Lausannen riveihin. Hän voitti sarjan mestaruuden vuosina 2009 ja 2010. Leeger teki neljännellä kaudellaan 2011–2012 NLB:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 7+19=26, joilla hän jakoi sarjan puolustajien pistepörssin neljännen sijan EHC Vispin Beat Heldstabin kanssa. Leeger pelasi sekä kaudella 2010–2011 että kaudella 2011–2012 myös muutaman ottelun lainalla NLA-joukkue Genève-Servette HC:n paidassa. Kauden 2012–2013 päätteeksi hän voitti Lausannessa taas NLB:n mestaruuden ja oli tällä kertaa myös nostamassa joukkuetta NLA:han.
Leeger nousi kaudella 2013–2014 Lausannen varakapteeniksi ja hän teki NLA:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 2+7=9. Huhtikuussa 2014 Leeger teki kaksivuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.
Maajoukkueura
Leeger on pelannut Sveitsin A-maajoukkueessa 12 ottelua ilman tehopisteitä.
Marcus Walz
Marcus Cooper Walz (s. 3. lokakuuta 1994 Oxford, Iso-Britannia) on espanjalainen ratamelonnan olympiavoittaja. 184 senttimetriä pitkä ja 82 kilogrammaa painava Walz edustaa Reial Club Nàutic Portopetroa.
Gresfordin onnettomuus
Gresfordin onnettomuus oli koilliswalesilaisessa hiilikaivoksessa 22. syyskuuta 1934 sattunut voimakas räjähdys, jossa kuoli 265 kaivostyöläistä ja kolme pelastajaa. Vain 11 ruumista pystyttiin noutamaan.
Marcus Walz
Walz saavutti olympiakultaa kajakkiyksiköiden 1 000 metriltä vuoden 2016 kesäolympialaisista Rio de Janeirosta. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän sai hopeaa kajakkinelikon 500 metrillä. MM-kilpailuista hänellä on kultaa vuosilta 2017 ja 2021, hopeaa vuosilta 2015, 2017 2018 ja 2019 sekä pronssia vuodelta 2014. Euroopan-mestaruuden hän on voittanut 2017 ja 2018.
Walz syntyi Oxfordissa, Isossa-Britanniassa englantilaiselle isälle ja saksalaiselle äidille. Hän muutti kolmen kuukauden ikäisenä Mallorcalle ja sai näin myöhemmin Espanjan edustusoikeuden.
Salzburgring
Salzburgring on vuonna 1968 avattu 4,23 kilometriä pitkä moottorirata, joka sijaitsee Salzburgissa, Itävallassa. Radalla ajetaan MotoGP -kilpailuja.
Plus-miinusmerkki
Plus-miinusmerkki (±) on etumerkki, jota käytetään yleensä arviotarkkuuden tai vaihteluvälin ilmaisemiseen. Merkkiä käytetään myös osoittamaan lukuarvoa, jolla on kaksi mahdollista etumerkeiltään vastakkaista arvoa.
Jos merkkiä ± ei ole käytettävissä, sen voi korvata merkinnällä +/–.
Stan Tracey
Stanley William Tracey (30. joulukuuta 1926 Denmark Hill, Lontoo – 6. joulukuuta 2013 ) oli brittiläinen jazzpianisti ja säveltäjä, jonka tyyliin vaikuttivat luultavasti eniten Duke Ellington ja Thelonious Monk. Pitkän uran brittiläisen jazzin pioneerina tehnyttä Traceyä on kutsuttu brittiläisen jazzin kummisedäksi.
Tie 79 (Viro)
Kantatie 79 kulkee Saarenmaan saarella Virossa. Tie alkaa Kuressaaren koillispuolelta Upan kylästä valtatieltä 10 ja päättyy Leisin pienkauppalaan Upsulahden rannalle. Tien pituus on 36,8 kilometriä.
Plaisir
Plaisir on kunta Ranskassa Yvelinesin departementissa Île-de-Francen alueella. Se sijaitsee noin 37 km Pariisista länteen.
Nähtävyyksiä
Kunnan keskustassa oleva linna Château de Plaisir on peräisin 1600-luvulta. Linnan rakennuttaneen Le Tellierin suvun omistuksessa linna oli noin sadan vuoden ajan. Tämän jälkeen linnan omistus on vaihtunut useasti. Kaupunki osti linnan vuonna 1976 ja se kunnostettiin. Linna on nykyisin julkinen paikka, johon kaikilla on vapaa pääsy. Siellä sijaitsee kunnan kulttuuri- ja vapaa-ajantiloja. Linnan tiloissa oleva Robert Manuel -teatteri on nimetty Comédie-Françaisen kunniajäsenen Robert Manuelin mukaan. Myös linnan puisto kunnostettiin ja sen alkuperäinen muoto palautettiin. Puiston, linnan ja alueen muiden rakennusten muodostama kompleksi listattiin Ranskan historiallisten monumenttien luetteloon vuonna 1961.
Linnan vieressä oleva Saint-Pierren kirkko on peräisin noin vuonna 1260. Tyyliltään se oli tuolloin goottilainen. Kirkkoa on muutettu ja rakennettu uudestaan 1700-luvulta lähtien. 1980-luvulla kirkon holvit uhkasivat romahtaa ja niitä tuettiin. Vuoden 2010 alussa aloitettiin kirkon mittavat peruskorjaustyöt. Vuonna 2013 pidettiin kunnostetun kirkon avajaiset.
Tulitornado
Tulitornado on harvinainen tornado, joka koostuu tulesta. Tuorein tapaus on heinäkuussa 2021 riehunut tulitornado Yhdysvalloissa Kalifornian osavaltiossa.
Tie 80 (Viro)
Kantatie 80 kulkee Hiidenmaalla Virossa. Tie on saaren pohjoinen päätie. Se alkaa Väinämeren rannalta Heltermaan satamasta ja kulkee saaren pohjoista rantaa seuraillen Kärdlan kautta Luidjan kylään Länsi-Hiidenmaalle. Tien pituus on 50,2 kilometriä.
Ruusuhelmipeippo
Ruusuhelmipeippo (Hypargos margaritatus) on eteläisessä Afrikassa tavattava loistopeippoihin kuuluva varpuslintu.
Tie 80 (Viro)
Heltermaan ja Rohukülan välinen osuus on talvisin Euroopan pisin jäätie, noin 26 kilometriä.
Kantatie 80 kulkee koko matkan Hiidenmaan kunnan alueella.
Ruusuhelmipeippo
Levinneisyys ja elinympäristö
Ruusuhelmipeippoa tavataan Etelä-Afrikassa, Mosambikissa ja Swazimaassa. Ruusuhelmipeippojen elinympäristöä ovat rannikkoalueiden kuivat ryteiköt ja metsät. Punahelmipeippoa tavataan hieman kosteammissa elinympäristöissä
Elintavat ja ravinto
Ruusuhelmipeipot elävät yleensä pareittain. Parit ovat toisilleen uskollisia ja etsivät itselleen uuden pesimiskumppanin ainoastaan aikaisemman parinsa kuoltua. Pesänsä laji rakentaa puuhun ja pensaaseen. Pesään naaras munii kahdesta viiteen väriltään valkoista munaa.
Ruusuhelmipeippojen ravinto koostuu pääasiassa siemenistä, mutta laji syö myös selkärangattomia. Ruusuhelmipeipot ruokailevat maasta ja häirittyinä piiloutuvat pensaikkoon.
Guillaume Le Gentil
pienoiskuva|Le Gentilin piirtämä kuva [[Orionin sumu|Orionin sumusta.]] Guillaume Joseph Hyacinthe Jean-Baptiste Le Gentil de la Galaisière (12. syyskuuta 1725 Coutances – 22. lokakuuta 1792 Pariisi) oli ranskalainen tähtitieteilijä. Hän löysi Messierin luettelon kohteet M32, M36 ja M38 sekä M8:n tähtisumun ja oli myös ensimmäinen, joka luetteloi pimeän nebulan Le Gentil 3 (joka on Joutsenen tähdistössä).
Street workout
pienoiskuva|Kalajoen SuperParkissa sijaitseva street workout -kokonaisuus. Street workout on ulkona harjoitettavaa kehonpainoharjoittelua, jossa voimaa käytetään kehon omaa painoa vastaan. Street workoutin perusajatus on maailman olevan yksi iso kuntosali. Kehonpainoharjoittelun maailmanmestaruuskisoja on järjestetty vuodesta 2011 asti. Kyseisissä kisoissa suomalainen Oona Kivelä voitti vuoden 2014 naisten sarjan maailmanmestaruuden. Kivelä oli historian ensimmäinen nainen, joka voitti SW:n MM-kultaa, sillä kyseinen sarja järjestettiin ensimmäistä kertaa.
Béarnaisekastike
pienoiskuva|Béarnaisekastiketta. Béarnaisekastike eli bearninkastike on emulsiokastike.
Se valmistetaan (salottisipulin, valkoviinin, etikan ja sitruunamehun) reduktioliemestä, johon lisätään kananmunan keltuaisia ja voita. Kastike maustetaan tuoreella kirvelillä ja rakuunalla. Jos kirvelin jättää pois ja lisää tomaattimurskaa, seos muuntuu choron-kastikkeeksi.
Ensimmäisen kerran kastiketta valmisti keittiömestari Jules Collinet vuonna 1836 ravintolansa Le Pavillon Henri IV avajaisiin. Ravintola oli nimetty kuningas Henrik IV:n mukaan. Kastike sai ilmeisesti nimensä kuninkaan syntymämaakunnan Béarnin mukaan.
Archibald
Archibald eli Velhokoira Archibald (ransk. Archibald le Magichien) on ranskalainen animaatiosarja, joka on DiC Audiovisuelin tuottama piirrossarja. Velhokoira nimeltään Archibald lähtee ystävänsä Petterin kanssa mitä kummallisiin seikkailuihin, joissa ratkaistaan ihmisten kehon terveydet päästä varpaisiin. Sarjaa alettiin esittää vuosina 1980-1981. Archibald julkaistiin Suomessa VHS-kasetille vuonna 1988, joka tuli Screenet Ay:n julkaisemana videokasettina OMAXI-levittäjän kanssa myyntivideolle, kun se tekstitettiin suomeksi ruotsinkielisellä jälkiäänityksellä.
Tie 81 (Viro)
Kantatie 81 kulkee Virossa Hiidenmaan kunnassa Kärdlasta kantatieltä 80 Käinaan kantatielle 83. Tie kulkee etelä-pohjoissuunnassa Hiidenmaan halki. Tien pituus on 21,7 kilometriä.
Milja Thureson
pienoiskuva|Milja Thureson Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.Milja Mirjam Thureson (s. 23. toukokuuta 1994 Kaarina) on suomalainen pikajuoksija. Hän edustaa Turun Tovereita ja häntä valmentaa Vesa Thureson.
Thureson sijoittui Rietin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013 100 metrillä viidenneksi ajalla 12,02. Hän voitti samana vuonna alle 20-vuotiaiden Pohjoismaiden-mestaruuden 100 ja 200 metrillä. Hän kuului alkuerissä karsiutuneeseen Suomen 4 × 100 metrin viestijoukkueeseen Zürichin EM-kilpailuissa 2014. Hän sijoittui 100 metrillä seitsemänneksi Tallinnan alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Hän karsiutui 400 metrin ja 4 × 400 metrin viestin alkuerissä Münchenin EM-kilpailuissa 2022.
Thureson on voittanut Kalevan kisoissa kultaa 200 metrillä 2018 ennätysajallaan 23,65 ja 2021 ajalla 23,79. Thureson sijoittui hopealle sekä 100 että 200 metrillä vuosina 2014 ja 2015 ja hopealle sekä 100 että 400 metrillä vuonna 2018 sekä pronssille 100 metrillä vuonna 2017, 200 ja 400 metrillä vuonna 2020 sekä 400 metrillä 2021. Kalevan kisoissa 2022 hän saavutti hopeaa 100 ja 200 sekä pronssia 400 metrillä. Sisäratojen SM-kisoissa hän voitti 60 metrin juoksussa kultaa Helsingissä 2011 silloisella ennätyksellään 7,58 ja Kuopiossa 2019 ajalla 7,46 sekä sijoittui pronssille Tampereella 2015 ja Jyväskylässä 2017. 200 metrillä hän sai hopeaa 2019, Tampereella 2020 ja Jyväskylässä 2021 sekä pronssia Tampereella 2016, Kuopiossa 2022 ja Helsingissä 2023. 400 metrillä hän voitti kultaa 2019 ja 2022, sai hopeaa vuonna 2021 ja pronssia vuonna 2023.
Thureson pitää hallussaan 150 metrin 14- ja 15-vuotiaiden Suomen ennätystä 18,50, jonka hän juoksi Turussa 2008.
Wojciech Bogusławski
Wojciech Romuald Bogusławski (9. huhtikuuta 1757 Glinno – 23. heinäkuuta 1829 Varsova) oli puolalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija. Häntä pidetään "puolalaisen teatterin isänä".
Bogusławski toimi kolmena eri ajanjaksona Varsovan kansallisteatterin johtajana. Bogusławski kuoli vuonna 1829 Varsovassa. Hänen kunniakseen julkaistiin postimerkki.
Nicolas-Claude Fabri de Peiresc
upright|pienoiskuva|Nicolas-Claude Fabri de Peiresc pienoiskuva|Yksityiskohta Peirescin muistiinpanoista, joissa kirjattuna ylös hänen ensimmäiset havainnonsa [[Orionin sumusta 26. marraskuuta 1610. ]] Nicolas-Claude Fabri de Peiresc (1. joulukuuta 1580, Belgentier, Var, Ranska – 24. kesäkuuta 1637, Aix-en-Provence, Ranska ) oli ranskalainen tähtitieteilijä ja antikvaari sekä mesenaatti.
Peiresc kirjoitti kirjaa Abridged history of Provence (lyhennetty Provencen historia), mutta kuoli ennen kuin sai sen valmiiksi. Sen viimeistelivät ja julkaisivat vuonna 1982 Jacques Ferrier ja Michael Feuillas. Peiresc aloitti Kuun karttojen tekemisen kaivertaja Claude Mellanin kanssa ja he tekivät samassa yhteydessä havainnon Kuun libraatiosta. Peirescin kuolema keskeytti myös tämän työn karttojen parissa. Peiresc teki ensimmäisenä yksityiskohtaisia havaintoja Orionin sumusta 26. marraskuuta 1610.
Peirescen kunniaksi nimetty Kuun kraatteri Peirescius vuonna 1935 sekä Asteroidi (19226) Peiresc.
Artur da Costa e Silva
Costa e Silvan virkakauden aikana perustuslakia muutettiin niin, että presidentti sai valtuudet hajottaa parlamentin, syrjäyttää poliittisia päättäjiä ja järjestelmällisesti syrjiä vasemmistolaisia puolueita ja yksilöitä. Costa e Silvan hallitus aloitti vainot oppositiota, vasemmistolaisia aktivisteja ja epäiltyjä kommunisteja kohtaan. Vainotoimet laajenivat hänen seuraajansa Emílio Garrastazu Médicin aikana.
Vuoden 1967 perustuslain mukaan Brasilian presidentti valittiin välillisesti ehdottomalla enemmistöllä molemmissa kongressin huoneissa. Koska kongressia hallitsi armeijan tukema ARENA-puolue, presidentinvaalikampanja käytännössä päättyi, kun Costa e Silva oli virallisesti nimitetty ARENAN ehdokkaaksi. Hänet valittiin muodollisesti 3. lokakuuta 1966, ja hän vannoi virkavalansa 15. maaliskuuta 1967.
Toisin kuin pidättyväinen edeltäjänsä, Costa e Silva oli ulospäinsuuntautunut ja töykeä. Hänen virkakautensa piti jatkua vuoteen 1971, mutta hän vetäytyi toimestaan saatuaan sydänkohtauksen syyskuussa 1969.
Tie 82 (Viro)
Kantatie 82 kulkee Hiidenmaan saarella Virossa. Se alkaa Kärdlan länsipuolelta kantatieltä 80 ja johtaa Tahkunan niemimaalle Lehtmaan, saaren pohjoisrannalle. Tien pituus on 7,0 kilometriä.
Kantatie 82 kulkee koko matkan Hiidenmaan kunnan alueella.
Robottiauto
thumb|Junior 2, automatisoitu [[Volkswagen Passat Stanfordin yliopiston pihalla.]] thumb|Sber AutoTech kerää kokemusta neuroverkkoon todellisissa tieolosuhteissa (Marraskuu 2022). Automatisoitu auto, usein myös itseohjautuva auto tai robottiauto, on auto, joka on kokonaan tietokoneen ohjaama ja pystyy ympäristöään havainnoimalla ajamaan ja navigoimaan itsenäisesti.
Tietokone tekee ajoneuvon ohjaamisen vaatimat päätökset antureilla kerättävän tiedon avulla. Antureina käytetään mm. kameroita, kiihtyvyysantureita, mikrofoneja ja lidar-sensoreita, joiden avulla auto havaitsee muut tielläliikkujat ja osaa tarvittaessa reagoida myös yllättäviin tilanteisiin. Lisäksi tietokone käyttää paikannusjärjestelmää (GPS) ja 3D-mallia, jossa on auton navigointiin tarvittava reaaliaikainen maantieteellinen data.
Robottiautolla tarkoitetaan viisitasoisessa luokituksessa tason 5 autoa, joka on täysin autonomiseen liikkumiseen kykenevä ajoneuvo.
Robottiautojen hyötyinä on säästää ammattiliikenteen kuljetuskustannuksista korvaamalla kuljettaja ja saada ajoneuvo ympärivuorokautiseen ajoon. Robottiautojen avulla on mahdollista vähentää liikenneonnettomuuksia, jotka johtuvat ihmisen ajovirheestä tai muusta inhimillisestä. Robottiautot saattavat vähentää liikenteen polttoaineenkulutusta ja hiilidioksidipäästöjä. Myös vanhukset, lapset ja vammaiset pystyvät käyttämään robottiautoja.
Yleistä
Autonomisten autojen potentiaalisina hyötyinä listataan usein vähentyneet infrastruktuuri- ja kuljetuskustannukset sekä parempi turvallisuus ja liikennerikkomusten vähentyminen. Saavutettavista hyödyistä huolimatta autonomisiin ajoneuvoihin liittyy useita haasteita esimerkiksi teknologian, lainsäädännön, turvallisuuden ja yksityisyyden suojan osalta. Robottiautojen ei tarvitse olla täydellisiä auton ohjaamisessa, vaan riittää että kyetään ihmistä parempaan suoritukseen. Esimerkiksi Yhdysvalloissa vuonna 2017 kuoli yli 40 000 ihmistä liikenneonnettomuuksissa ihmisten ohjaamina.
Robottiauton älystä huolehtii supertietokonetta vastaava laskentateho. Kehityksessä aluksi käytettiin tavallisia suorittimia (CPU), mutta pian huomattiin näytönohjainten eli erillisten grafiikkapiirien (GPU) laskentatehon soveltuvan paremmin robottiautojen tarpeisiin. Esimerkiksi näytönohjainvalmistajana tunnettu Nvidia kehittää laskentapiirejä robottiautojen supertietokoneiksi. Pegasus-piiri kykenee 320 triljoonaan laskuoperaatioon sekunnissa, mikä mahdollistaa tason viisi autonomisen ajamisen. Piiriä aletaan toimittaa autonvalmistajille vuonna 2018.
Robottiautojen kehityksessä pitkällä ovat Googlen emoyhtiön Alphabetin omistama Waymo, sähköautojen valmistaja Tesla, General Motors, Lyft ja Uberille autoja toimittava Volvo. Muita robottiautoja kehittäviä yrityksiä ovat mm. Cruise, Argo, Baidu Apollo, Amazon ja suomalainen Unikie.
Kaikki robottiautot eivät ole sähköautoja. Autonvalmistaja Fordin mukaan robottiautoja on järkevämpää rakentaa hybridiautoista kuin sähköautoista. Tämä liittyy siihen, että hybridiauto ei ole poissa liikenteestä sähköauton latausaikojen verran. Hybridiautoa pystytään pitämään ajossa 20 tuntia vuorokaudessa. Hybridiauto ei myöskään kärsi sähköauton tavoin kylmästä säästä, joka lyhentää sähköauton ajomatkaa. Toinen syy siihen miksi robottiautoja rakennetaan hybridiautoista on se, että autonomiseen ajoon tarvittava tekninen järjestelmä kuluttaa runsaasti sähköä, 2–4 kilowattituntia, mikä vastaa 50–100 kannettavan tietokoneen sähkönkulutusta. Tämä rasite heikentää sähköauton akunkestoa.
Historia
Testiradoilla itseohjautuvia autoja on esitelty jo 1960-luvulla, jolloin Englannin Berkshiressa demonstroitiin tekniikkaa käyttäen muun muassa hydraulisesti kontrolloitavaa Citroën DS -autoa. Testiradan tiehen oli upotettu kaapeli, jonka auton edessä ja takana olevat sensorit pystyivät havaitsemaan. Auto kulki luotettavasti lähes 130 km/h nopeudella myös lumisella ja jäisellä kelillä. Automaattinen ohjaus todettiin testeissä ihmiskuskia tarkemmaksi. Tekniikassa oli ongelmansa, sillä autoa ei saatu esimerkiksi vaihtamaan kaistaa.
1980-luvulla itseohjautuvat autot osasivat jo liikkua normaaleilla teillä. Esimerkiksi Saksassa Ernst Dickmannsin tutkimusrymä rakensi auton, joka pystyi kulkemaan 96 km/h nopeudella, kun tiellä ei ollut muuta liikennettä. 1990-luvun loppupuolella tekniikka kehittyi useissa tutkimusprojekteissa tasolle, jolla itseohjautuvilla autoilla voitiin ajaa moottoriteillä muun liikenteen seassa ilman ihmisen apua.
Autonomisia ajoneuvoja olivat myös vuonna 2004 Marsiin laskeutuneet mönkijäluotaimet Spirit ja Opportunity, jotka kulkivat osan matkastaan Mars-planeetan pinnalla automaattisesti ja osan osittain kauko-ohjatusti.
Maailmalla
Yhdysvaltain osavaltio Nevada hyväksyi kesäkuussa 2011 lain itseohjautuvien autojen käytöstä. Laki tuli voimaan Nevadassa 1. maaliskuuta 2012. Laissa vaaditaan, että auton sisällä on oltava kaksi henkilöä, joista toinen istuu ratin takana, ja toinen seuraa tietokoneen näytöltä auton etenemistä. Auton ottaminen hallintaan onnistuu jarruttamalla tai ohjauspyörää koskettamalla. Myös Kaliforniassa on tehty lakiehdotus itseohjautuvien autojen sallimiseksi.
Alueet, joilla saa vuonna 2013 jollain tavalla käyttää robottiautoja julkisilla teillä:
Lähes kaikilla alueilla maailmassa tarvitaan lakimuutoksia autonomisten autojen käyttöönottamiseksi yleisessä liikenteessä. Nevadan edustajainhuone USA:ssa otti ensimmäisenä kantaa asiaan ja hyväksyi kuskittomat autot vuonna 2011. Kalifornian osavaltiossa vastaava laki hyväksyttiin vuonna 2012. Ihmisen on kuitenkin kaiken varalta istuttava kuljettajan paikalla valvomassa auton toimintaa.
Vuonna 2013 automatisoitujen autojen testikäyttö oli sallittua useissa Yhdysvaltojen osavaltioissa. Lisäksi Singaporessa on sallittu kokonaan autonomisten joukkoliikennevälineiden liikkua liikenteen seassa.
Autonomisilla autoilla on ajettu muun liikenteen joukossa yhteensä jo noin miljoona testikilometriä ilman ainuttakaan auton aiheuttamaa onnettomuutta.
Suomessa
Liikenne- ja viestintäministeriön aloitti vuonna 2013 tieliikennelain kokonaisuudistuksen valmistelun, jonka tarkoituksena oli mahdollistaa ilman kuljettajaa liikkuvat robottiautot rajatulla alueella ja aikanaan yleisessä tieliikenteessä. Tässä yhteydessä huomattiin, että laki vahingossa jo salli robottiautot, koska ajoneuvon määritelmästä puuttuu sana kuljettaja. Vantaan asuntomessuilla kesällä 2015 vieraat kulkivat pienten automaattibussien kyydissä. Helsingissä robottibusseja on kokeiltu vuonna 2018 Kivikossa ja vuonna 2019 Kalasatamassa linjalla 26R.
Sovelto-yrityksen käynnistämän Suomi 2.0 -ohjelman osana useiden suurien kaupunkien, Sitran sekä liikenne- ja viestintäministeriön asiantuntijoiden johdolla pyritään edistämään henkilö- ja tavaraliikenteen siirtymistä robottien ohjaukseen ja kaksinkertaistamaan henkilötyön keskimääräinen tuottavuus Suomessa vuoteen 2030 mennessä. Mahdollisiksi säästöiksi arvioidaan jopa 10 miljardia euroa vuoteen 2030 mennessä.
Eduskunnan tulevaisuusvaliokunta arvioi itseohjautuvien autojen tulevan sarjatuotantoon vuosien 2018–2020 välillä. Henkilöautojen automatisoituminen Suomessa toisi kyseisen tutkimuksen mukaan arviolta 10–20 miljardin euron säästöt vuodessa. Myös tavaraliikenteen automatisoinnilla saavutettaisiin merkittäviä säästöjä, sillä kymmenien tuhansien henkilötyövuosien vähennys ja kansalaisten arjessa säästämä aika nousisi helposti sataan miljoonaan tuntiin. Muutos tulee olemaan suuri myös kotitalouksien rahankäytössä, sillä suuri osa suomalaisten kansallisvarallisuudesta on kiinni autoissa. Pelkästään henkilöautokannan kustannus on joka vuosi 20 miljardia euroa.
Merkittävä yhteiskunnallinen keskustelu ja eduskunnan aloitteellisuus robottiautojen hyödyntämisessä ovat kuitenkin Suomessa puuttuneet. Selontekoa erityisesti robottiautojen merkityksestä ja mahdollisuuksista ei ole teetetty tai käsitelty eduskunnassa.
Luokittelu
Yhdysvaltain liikenneturvallisuusvirasto NHTSA on ottanut käyttöön SAEn laatiman luokittelun, jossa robottiautojen ohjausjärjestelmät jaetaan kuuteen ryhmään, alkaen kokonaan ihmisen ohjaamasta järjestelmästä jossa ei ole automaatiota, ja päättyen täysin automatisoituun robottiautoon, joka selviää kaikissa tilanteissa ilman kuljettajaa.
Tekniikka
Robottiautojen tekniikka koostuu useista toisaan tukevista teknisistä ratkaisuista. Robottiautojen kehittäjien suunnitelmat poikkeavat kuitenkin toisistaan. Osa kehittäjistä suunnittelee autoja, jotka pystyvät toimimaan täysin itsenäisesti ja toisistaan riippumatta. Osalla puolestaan on suunnitelmissa hiihtohissiä muistuttavia keskusohjattuja järjestelmiä.
Täysin autonomisista autoista esimerkiksi Googlen autossa tärkein anturi on katolle sijoitettu pyörivä lidar-anturi, joka muodostaa 360 asteen kuvan ympäristöstä mittaamalla lähetettyjen laser-pulssien heijastuksia. Lisäksi voidaan käyttää esimerkiksi videokameraa havaitsemaan liikennevaloja ja nopeasti liikkuvia kohteita kuten pyöräilijöitä. Tutka-antureiden avulla auto voi seurata muuta liikennettä. GPS-paikannusta yhdistämällä erilaisiin liikkeentunnistusteknologioihin auto voi määrittää oman sijaintinsa hyvin tarkasti ja käyttää tietokannassa olevia kyseiseen paikkaan liittyviä tietoja liikennemerkeistä ja tiemerkinnöistä apuna ohjauspäätöksissään.
Volvo puolestaan suunnittelee järjestelmää, jossa autot kulkisivat jonoissa, jonka ensimmäinen auto olisi esimerkiksi ammattikuljettajan ohjaama kuorma-auto. Muut autot voisivat liittyä tämän auton perään muodostuvaan jonoon, jonka jälkeen auto seuraisi jonoa autonomisesti ilman, että kuljettajan tarvitsee sitä ohjata.
Arizonalaisessa kaivoksessa Komatsu on kokeillut itseajavia raskaita ajoneuvoja, jotka käyttävät yksityistä 4G LTE -verkkoa.
Robottiautoa pystytään etäohjaamaan 5G-yhteyden avulla. Teknologiaa ovat kehittäneet Ericsson, Telia ja Einride.
Liikennekuolemien vähentyminen
Jos vuonna 2025 liikenteessä olevista autoista 10–20 prosenttia on robottiautoja, se voi säästää 30 000 – 140 000 henkeä vuodessa. Tutkijoiden mukaan vuoteen 2050 mennessä robottiautot voivat pienentää liikennekuolemia 90 prosentilla.
Kolareilta välttyminen
McKinsey & Companyn Bertoncello ja Wee arvioivat että kolareiden vähentyminen voi tuoda 190 miljardin dollarin vuosittaiset säästöt terveydenhoitomenoihin jotka liittyvät liikenneonnettomuuksiin. Yhdysvalloissa autokolarit liittyvät 35 prosenttiin yksityisoikeuteen kuuluvista oikeudenkäynneistä, joita ei sitten enää tarvitse käydä samassa määrin. Frost & Sullivanin mukaan vuonna 2030 tapahtuu robottiautojen ansiosta 14 prosenttia vähemmän kolareita, mikä pienentää autojen korjaustarvetta. Vuonna 2010 Yhdysvalloissa kolareissa vahingoittui 24 miljoonaa ajoneuvoa, mikä vastasi 78 miljardin dollarin menetystä.
Liikkuvuutta rajoitteisille ihmisryhmille
Vanhuksille, vammaisille ja ihmisille, joilla ei ole ajokorttia mukaan lukien lapset. Henkilömatkat itseajavilla autoilla ovat 25–40 prosenttia edullisempia, koska niissä ei ole kuljettajaa eikä siten kuljettajan palkkakulua.