cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juhannustanssit
Juhannustanssit on Hannu Salaman vuonna 1964 ilmestynyt neljäs romaani ja hänen läpimurtoteoksensa. Teoksen julkaisi kustannusyhtiö Otava. Kirja kertoo juhannusjuhlista maaseudulla. Se kuvaa alkoholinkäyttöä ja sukupuolisuhteita, ja se sisältää humalaisen muurari Hiltusen pilkkasaarnan, joka loukkasi aikanaan uskonnollisia tunteita. Juhannustanssit synnytti ”Salama-sodaksi” kutsutun kulttuurikiistan, ja Salama sai syytteen jumalanpilkasta. Kirjailija tuomittiin kolmen kuukauden ehdolliseen vankeuteen, mutta presidentti Kekkonen armahti hänet.
Nykyään Juhannustanssit kuuluu suomalaisen kirjallisuuden kaanoniin. Sen synnyttämä kiista kertoo 1960-luvun poliittisesta ja aatteellisesta ilmapiiristä: vasemmistolainen nuoriso halusi kyseenalaistaa edellisen sukupolven arvot ja murtaa käsityksen taideteoksen yhtenäisestä tulkinnasta.
Aiheet ja tyyli
Juhannustanssit kertoo maaseudulla pidetyistä juhannusjuhlista ja ”nuorista kesäyön hullaannuttavina hämäränhetkinä”, ja sen keskeisiä aiheita ovat alkoholi ja sukupuolisuhteet. Tanssipaikalle saavutaan ja sieltä lähdetään linja-autolla, joka joutuu kirjan lopussa pahaan onnettomuuteen. Kirja on nopealiikkeinen, ja siinä on useita päähenkilöitä ja takaumia. Takaumia lukuun ottamatta kirjan tapahtumat sijoittuvat yhteen yöhön, eikä varsinaista juonta ole, vaan kirja koostuu pienistä episodeista.
Romaanissa kuvatut nuoret miehet ovat ahdistuneita, katkeria ja elämään pettyneitä, missä on nähty yhteyksiä Salaman omaan henkilöhistoriaan. Salaman tuotannolle tyypillisesti kirjassa on paljon dialogia, ja siinä sekoittuvat korkea ja matala tyyli. Erityisesti uskonnollisten ja ”rahvaanomaisten” elementtien yhdistäminen loukkasi uskonnollisia tunteita. Erässä kirjan kohtauksessa humalainen, tyttöystävänsä pettämäksi joutunut Hiltunen pitää pilasaarnan, jossa hän purkaa ahdistustaan ja epätoivoaan ja viittaa Raamattuun tavalla, joka koettiin ”rienaavaksi”.
Kirjasta otettiin vuosina 1964–65 useita painoksia, mutta jumalanpilkkasyytteen jälkeen Otava julkaisi 1966 sensuroidun painoksen, josta oli poistettu osia Hiltusen pilasaarnasta. Uusintapainokset ilmestyivät sensuroituina vuoteen 1990 asti.
Vastaanotto
Varauksellisesti tai kielteisesti suhtautuneista kriitikoistakin vain pari puuttui jumalanpilkkaan; enemmän kiinnitettiin huomiota kirjan ”rivouteen” ja ”ruokottomuuteen”, jonka katsottiin palvelevan enemmän kaupallisia kuin taiteellisia näkökohtia. Nils-Börje Stormbom ennakoi Vasabladetissa, että Juhannustanssit tulisi herättämään kiivaan väittelyn, mutta piti epätodennäköisenä, että sen pohjalta nostettaisiin syytettä jumalanpilkasta tai pornografisuudesta: ”Hyökkäys sitä vastaan ’moraalin’ nimissä olisi niin kyynistä teeskentelyä, että kieltäydyn uskomasta että edes tässä maassa kyettäisiin sellaiseen.”
Teos synnytti laajan kulttuurikeskustelun. Esimerkiksi professori Urpo Harva syytti suomalaista kirjallisuutta epä-älyllisyydestä eikä halunnut hyväksyä Salaman sivistymätöntä totuudellisuutta: ”On vaikea kuvitella semmoista yhteiskuntaa, jossa julkaistaisiin kaikki, mikä vain on totta.” Kirkollinen lehti Kotimaa totesi pääkirjoituksessaan ”Roskaa kiiltokansissa” 16. lokakuuta 1964: ”[Y]leisön kosiskelu on murheellisella tavalla päässyt sävyttämään kirjojen kustannusohjelmaa, ja esteettisten arvojen varjolla häväistään eettiset ja uskonnolliset arvot. Kustantajan mainostama puheiden karkeus ja tekojen estottomuus romaanin sivuilla on sen laatuista rienausta ja rivoutta, että on ihmeteltävä, missä on kirjoittajan ja kustantajan yhteisen kehtaamisen raja. Raamatun ja uskonarvojen rienaavuudessa Salaman kirja etsii uudessa kotimaisessa kaunokirjallisuudessa vertaistaan.”
Arkkipiispa Martti Simojoki piti marraskuussa 1964 kansanopistolaitoksen 75-vuotisjuhlissa puheen, jossa hän kiinnitti huomiota ”erään tämän syksyn romaanin” tapaan käsitellä Jeesusta ja Raamatun sanoja. Ennen puhettaan arkkipiispa oli käynyt Otavassa ehdottamassa muutamien arkojen kohtien, kuten romaanihenkilö Hiltusen pilasaarnan, poistamista romaanin uusista painoksista. Simojoki ei kuitenkaan halunnut nostaa asiasta syytettä, eikä hänen mukaansa kirjan etiikka ollut ”aivan huono”, vaikka siinä käytetyt ilmaisut loukkasivatkin uskonnollisia ihmisiä.
Jumalanpilkkasyyte
Kokoomuksen kansanedustaja Margit Borg-Sundman teki joulukuussa 1964 Juhannustansseista eduskuntakyselyn, jonka allekirjoitti 18 muuta kokoomuslaista kansanedustajaa. Kirjelmässä kysyttiin: ”Onko Hallitus tietoinen siitä, että maassa julkaistaan lain vastaisesti jumalanpilkkaa esittävää ja sukupuolikuria loukkaavaa kirjallisuutta, ja jos on, aikooko Hallitus ryhtyä toimenpiteisiin tällaisen toiminnan lopettamiseksi?” Oikeusministeri J. O. Söderhjelm määräsi tammikuussa 1965 nostettavaksi syytteen jumalanpilkasta Salamaa ja kustannusyhtiö Otavaa vastaan.
Syytteen nostaminen sai julkisuudessa – varsinkin kulttuuripiireissä – myrskyisän vastaanoton. Kirjailija Pentti Saarikoski esitti vastalauseensa eroamalla kirkosta. Mika Waltari ja Väinö Linna ilmoittivat, etteivät pitäneet Juhannustanssien kohua herättäneitä kohtia jumalanpilkkana, ja pääministeri Johannes Virolainen kertoi mielipiteenään, että ”yhteiskunnalla pitäisi olla toisia keinoja tässä asiassa kuin rikoslaki”. Borg-Sundman korosti myöhemmin useaan otteeseen, että eduskuntakysely ei ollut suunnattu yksinomaan Salaman kirjaa tai yleensäkään kaunokirjallisuutta kohtaan, vaan se koski ”aikamme moraalista nihilismiä” yleensä.
Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen otti kantaa kohuun omalla tavallaan. Poliisiasemalle sijoittuneessa piirroksessa kaksi konstaapelia, joista toisella oli käsissään Juhannustanssit-romaani, keskusteli aiheesta: "– Onko se aikaisemmin kirjoittanut kirjoja? – Kyllä se kuulemma on. – No ei se sitte pääse ehdollisella, kun se ei ole ensikertalainen!" Seinällä oli etsintäkuulutus, jonka hahmo oli tunnistettavissa Hannu Salamaksi.
Hannu Salaman puolustusasianajaja Kullervo Kemppinen on pitänyt tuomion kannalta ratkaisevana kirjettä, jonka Salama lähetti raastuvanoikeudelle jutun toiseen käsittelyyn. Kirjeessään Salama sanoi halunneensa romaanillaan ”pilkata ja loukata kansalaisten jumalakäsitystä ja uskonnollisia tunteita”.
Merkitys
Juhannustansseja on pidetty Salaman läpimurtoteoksena. Kirjasta syntynyt kohu vaikutti Salaman psyykeen ja hänen kirjailijatyöhönsä. Salama on itse kertonut haastattelussa, että kohun vuoksi hän alkoholisoitui useaksi vuodeksi ja hänen avioliittonsa hajosi. Oikeusprosessi aiheutti taloudellisia vaikeuksia ja yhteisöllisiä paineita, joita Salama purki etenkin 1960-luvun novelleissaan. Niiden päähenkilönä oli usein kirjailijan omakuva, ”ärhäkkä ja itsestääntietoinen” Harri Salminen. Nykyään Salama ja hänen tuotantonsa ovat vakiinnuttaneet asemansa suomalaisessa kirjallisuudessa. Tutkija Olli Löytty toteaa Juhannustanssien olevan osa suomalaisen kirjallisuuden kaanonia, joka kuuluu esimerkiksi Turun yliopiston kirjallisuuden opintovaatimuksiin ja opiskelijoiden ”kirjalliseen yleissivistykseen”.
Juhannustansseista on dramatisoitu kaksi televisioelokuvaa, vuosina 1971 ja 1983, ja näytelmä vuonna 1998. Teoksen synnyttämää kulttuurikiistaa kuvataan kaksiosaisessa televisioelokuvassa Katso ihmistä. Myös Maunu Kurkvaaran näytelmäelokuva Kielletty kirja vuodelta 1965 perustuu Salaman jumalanpilkkaoikeudenkäyntiin.
Tarvasjoen kotiseutumuseo
Tarvasjoen kotiseutumuseo on Tarvasjoella sijaitseva museo. Museo sijaitsee vanhassa pitäjänmakasiinissa Tarvasjoen kirkon vierellä ja sitä ylläpitää Tarvasjoen kotiseutuyhdistys. Museo on avoinna ainoastaan kesäisin.
Museossa on esillä paikkakuntalaista esineistöä sekä joka kesä vaihtuva teemanäyttely.
Arapahot
Arapahot (omakielinen nimitys inuna'ina, "meidän kansamme") ovat Pohjois-Amerikan alkuperäiskansa, joka puhuu algonkin-kieliin kuuluvaa arapahon kieltä. Oman perimätietonsa mukaan arapahot olivat tulleet pohjoisesta Minnesotasta läheltä Yläjärveä.
Alun perin maanviljelystä toimeentulonsa saanut kansa omaksui 1700-luvun aikana Suurten tasankojen heimoille ominaisen hevosten käytön ja ratsastuskulttuurin. Heidän pääasuinalueensa oli (ja on) Wyomingin osavaltio Yhdysvalloissa, mutta liikkuvan elämäntapansa vuoksi heillä oli kyliä myös Etelä- ja Pohjois-Dakotassa, Nebraskassa, Montanassa ja Kansasissa. Arapahoja oli neljä eri heimoa: nakasinena, basawunena, hanahawunena ja nawathinehena. Varhaiset tutkijat tunnistivat myös viidennen ryhmän gros ventret, joka kuitenkin tunnetaan paremmin omana erillisenä kansanaan.
Vuonna 1780 tehtyjen väestönlaskentojen mukaan arapahoja oli vuonna 1780 noin 3 000. 1800-luvun suurissa intiaanisodissa arapahot olivat mukana sekä pohjoisilla että eteläisillä tasangoille tapahtuneissa yhteenotoissa Yhdysvaltoja vastaan.
Siirtolaisten tulo
Arapahojen saapumiseen Suurille tasangoille ei ole tarkkaan kirjattua ajankohtaa, mutta muuton arvellaan tapahtuneen 1700-luvun alussa. Saman vuosisadan jälkimmäisen puoliskon aikana arapahot tekivät pysyvän liiton cheyennien kanssa, ja asuivat yhteisillä alueilla. Ratsastuskulttuurin he omaksuivat 1700-luvun puolivälissä. Hevoset hankittiin usein kiowilta. Kauppaa käytiin paljon mandanien, hidatsojen ja arikarojen kylissä.
Vuoden 1835 tienoilla nawathinehana-arapahot heimo siirtyivät Arkansasjoen yläjuoksulle Coloradoon ja Kansasiin. Vuonna 1840 arapahot tekivät rauhan comanchien, lakotojen ja kiowien kanssa, mutta jatkoivat sotiaan shoshoneita, pawneita ja uteja vastaan reservaattiin siirtymiseensä asti. Eräs merkittävämpiä syitä tasankointiaanien ystävyysliittoihin oli valkoisen asutuksen leviäminen. Yhdysvaltain itäisistä osista matkasi loppumaton virta uudisasukkaita kohti Oregonia. Heidän karavaaninsa kulkivat läpi Wyomingin biisonialueitten. Osa eläimistä siirtyi muualle ja osa joutui maahanmuuttajien ampumiksi. Kaliforniassa tehdyt kultalöydöt täyttivät Santa Fen reitin 1840-luvun loppupuolella. Arapahojen asuinalueet kutistuivat vuosi vuodelta. He verottivat maittensa läpi kulkevia espanjalaisia karavaaneja, mutta antoivat yhdysvaltalaisten William ja Charles Bentin perustaa mailleen useita kauppa-asemia. thumb|left|240px|Arapahot muiden tasankointiaanien ohella hyökkäilivät maittensa läpi kulkevien vankkurikuljetusten kimppuun Denver ja jokuset muut kaupungit paisuivat, vaikka vuonna 1851 tehty sopimus salli uudisasukkailta vain matkustamisen läpi alueen, ei sen asuttamista. Saman vuosikymmenen loppupuolella eteläiset arapahot jäivät pahasti kullanhimon sokaisemien siirtolaisten jalkoihin, joita ryntäili suurina joukkoina Cherry Creekin kultalöydöksille. 1860-luvulle tultaessa arapahot olivat jakaantuneet lopullisesti Wyomingissa asuvaan pohjoiseen haaraan ja Lounais-Kansasissa ja Kaakkois-Coloradossa asuviin nawathinenoihin, jotka tunnettiin eteläisenä haarana.
Tasankojen sodat
Saman vuosikymmenen alussa eteläiset arapahot ja cheyennet joutuivat nälänhädän ajamina ostamaan tai ryöstämään ruokansa ohikulkevista vankkurikaravaaneista. Sotaa intiaaneja vastaan lietsoneelle Coloradon kuvernööri John Evansille tuli riittävä syy toteuttaa aikeensa.
Sota cheyennejä vastaan alkoi keväällä vuonna 1864. Arapahot olivat koettaneet saada cheyennejä solmimaan hyvät suhteet Yhdysvaltoihin, mutta tuloksetta, sillä Coloradon ratsuväki johtajanaan majuri Jacob Downing lähetettiin tuhoamaan eräs cheyennein leiri. Arapahot avustivat cheyennejä näiden sodissa amerikkalaisia vastaan, mutta heidän osuutensa ei ollut kovinkaan suuri eivätkä he suhtautuneet valkoisiin yhtä vihamielisesti kuin cheyennet. Sodan järjettömyys herätti keskustelua, jonka seurauksena metodistikirkon saarnamies ja eversti John M. Chivington päätti puuttua asiaan. Hän katseli tilannetta kuitenkin valkoisen miehen silmin. Sota oli ollut hänen työympäristönään pitkään, eikä hän harkinnut rauhanomaisia ratkaisuja syntyneiden ongelmien hillitsemiseksi. thumb|Musta Kattila toinen vasemmalta eturivissä. Marraskuussa 1864 eversti Chivingtonin johtamat sotajoukot hyökkäsivät cheyenne-päällikkö Mustan Kattilan johtaman leirikunnan kimppuun, joista suurin osa oli päällikkö Vasemman Käden johtamia arapahoja. Loput asukkaista koostuivat cheyenneistä. Tapahtuma tunnetaan Sand Creekin verilöylynä. Musta Kattila heilutti Yhdysvaltain lippua valkoisille vierailleen. Hän oli saanut lipun Washingtonissa käydessään ja sen myötä lupauksen rauhasta. Niin kauan kuin lippu olisi tangossa eivät sotilaat tuhoaisi kylää. Leirissä olleet intiaanit heiluttivat lisäksi valkoista lippua. Ratsastuksen aikana itseään viskillä terästäneet sotilaat eivät joko välittäneet lipuista tai eivät kiinnittäneet niihin huomiota. Chivington miehineen tuhosi lähes koko leirin, tappaen naiset ja lapsetkin ja silpoen ruumiit. Arviot menehtyneistä vaihtelevat, mutta niiden sanotaan liikkuneen 133:n ja 300:n välillä. Menehtyneiden joukossa arvellaan olleen oli 75 soturia.
Chivington kerskui myöhemmin surmanneensa joukkoineen noin 500 intiaania. Häntä juhlittiin suurena sotasankarina, kunnes totuus verilöylyn todellisesta luonteesta tuli Kongressi asetti Sand Creekin massamurhan tutkimusten alle, ja vuotta myöhemmin Chivington pakotettiin eroamaan Coloradon miliisistä ja jättämään politiikan. thumb|250px|Fort Laramien toisessa rauhankokouksessa vuonna 1868 päätettiin tärkeistä tasankointiaaneja koskevista asioista. Vuosina 1864-1866 arapahot tekivät cheyenne- ja sioux-liittolaistensa mukana monia hyökkäyksiä Yhdysvaltain asutuksia vastaan. Näistä huomattavimpana pidetään Colaradon Julesburgin kaupunkiin kohdistunutta retkeä. Arapahojen merkittävimpiin johtajiin kuulunut nawathinehenain päällikkö Pieni Korppi (Little Raven) oli kannattanut vastarintaa amerikkalaisia vastaan, pyrki vuodesta 1867 eteenpäin rauhaan ryhtymällä puolustamaan tarmokkaasti kansansa oikeuksia.
Vuonna 1868 pidettiin Fort Laramiessa uusi rauhankokous ja solmittiin sopimus, jossa tasankojen heimoille luvattiin asuinalueita ja vuosittaista taloudellista tukea. Seuraavan vuoden aikana kenraali William T. Sherman asettui intiaanipolitiikan kärkimieheksi väkivallan poistamiseksi tasangoilta. Samana vuonna nawathinehenojen heimo siirrettiin yhdessä cheyennien kanssa reservaattiin Oklahoman länsiosaan. Sodat tasangoilla jatkuivat kaikista toimenpiteistä huolimatta. Eteläiset arapahot tukivat comancheja ja kiowia näiden sodissa 1870-luvun alkuvuosina. Pohjoiset arapahot ja cheyennet yhtyivät siouxien käymiin sotiin, joista historiallisesti kuuluisimmaksi on jäänyt Little Bighornin taistelu.
Hallituksen unohdus
Pohjoiset arapahot, luovuttuaan sodankäynnistä hieman eteläisiä heimoveljiään myöhemmin, lähettivät Washingtoniin vuonna 1877 kaksi päällikköään tapaamaan "suurta valkoista isää", presidentti Rutherford Hayesiä. Päälliköt Terävä Nenä (Sharp Nose) ja Musta Hiili (Black Coal) onnistuivat hankkimaan luvan asettua Wind riverin reservaattiin läntiseen Wyomingiin, joka kuului heidän perivihollisilleen shoshoneille. Tästä luvasta riideltiin myöhemmin pitkään Yhdysvaltain hallituksen ja shoshonien kanssa, sillä 1860-luvulla tehdyn sopimuksen perusteella Wind riverin reservaatti kuului kokonaan shoshoneille. Liittovaltion hallitus oli varannut arapahoille oman reservaatin, mutta shoshonit antoivat väliaikaisen luvan, jonka nojalla arapahot saivat majoittua heidän luokseen odottamaan oman reservaattinsa valmistumista. Hallituksen vaihtuminen Valkoisessa talossa aiheutti sen, että vanhat lupaukset unohtuivat. Tämän takia arapahot jäivät pysyvästi Wind riveriin.
Nykypäivä
1970-luvun intiaaniaktivistien vahvan vaikutuksen seurauksena arapahot ovat onnistuneet uudelleen kehittämään vanhoja perinteitään. Perinteiset johtajat ovat syrjäyttäneet heimoneuvostot ja suurilta osin arapahojen hallinto on Bureau of Indian Affairsin (Intiaaniasiain liitto) säätämä. Wind riverin Reservaatin yhteyteen saadussa heidän itsensä hallinnoimassaan oppilaitoksessa ovat oma kulttuuri ja kieli keskeiset opinto-ohjelmat. Vanhojen perinteiden elvytys on lisännyt kiinnostusta suulliseen historiaan, traditionaaliseen tarinankerrontaan ja musiikkiin. Pow-wow-tanssin vaikutus ja suosio ovat tuoneet mukanaan monia vuosittaisia tapahtumia, joista yksi on uudelleen lämmitetty aurinkotanssi.
Pohjoisten arapahojen pääelinkeino on nykyään karjankasvatus, eteläisten maanviljely. 2000-luvulla heidän määränsä on kasvanut ja arapahojen kokonaisluku on yli 5000. Suurin osa heistä asuu Wind riverin reservaatissa, jossa heidän nykyinen määränsä on 4 5000:n.
Nimet
Oman perimätietonsa mukaan arapahot olivat tulleet pohjoisesta Minnesotasta. Ei ole tarkkaa tietoa koska arapahojen muuttoliike on alkanut, mutta heidän esi-isänsä ovat kertoneet suuresta jäätyneestä joesta, jonka he ovat ylittäneet talvella. Arapaho-nimen alkuperän on arveltu tulleen pawneiden sanasta Tirapihu eli "Kauppiaat". Cheyennet kutsuivat heitä "Sinitaivaan Kansaksi". Nimityksen on uskottu tulleen puolikuun muotoisista sinisistä tatuoinneista. Kalliovuorilta tasangoille tulleet turkiskauppiaat kutsuivat arapahoja varis-intiaanien käyttämällä nimellä Alappaho, joka merkitsi "Monien tatuointien ihmisiä". Mustajalat kuvasivart arapahot tasankointiaanien viittomakielessä "ihmisiksi, joilla on rinnassa tatuointaja". Shoshonit ja comanchit tunsivat arapahot "koiransyöjinä". Nimi tuli arapahojen mieltymyksestä koiranlihaan.
Elintavat
thumb|250px|Arapaho-leiri lähellä Fort Dodgea, Kansasissa vuonna 1870 Arapahot olivat preerian metsästäjiä, biisoni saaliseläimistä tärkeimpiä. Metsästys tapahtui alun perin jalkaisin. Biisonilaumat yritettiin ajaa yli jyrkänteen tai johdattaa aitauksiin, jossa ne oli helpompi surmata. Pitkä vaellus tasangoille oli tapahtunut koiravaljakoin, jotka vetivät perässään kelkkoja, joissa saatiin kuljetettua lapset, vanhukset sekä kaikki arapahojen irtain omaisuus. Koirista oli suuri apu juuri talvella suoritettujen matkojen aikana.
Arapahot samaistivat elämänsä neljään pääilmansuuntaan, neljään vuodenaikaan ja auringon liikkeisiin. Heidän elämänsä muodostui neljästä tasosta (neljä elämän kukkulaa). Lapsuus, nuoruus, aikuisuus ja vanhuus. Jokaisella tasolla muuttuivat tehtävät, velvollisuudet ja yksityisyys. He uskoivat myös uudelleensyntymiseen ja hautasivat kuolleensa maahan toisin kuin monet muut ympäristön kansat. Arapahojen tärkein uskonnollinen riitti oli aurinkotanssi, johon ei kuitenkaan kuulunut sellaista itsekidutusta kuin useimmilla muilla tasankojen kansoilla. Nykyajan tutkimustulosten valossa näyttää mahdolliselta, että arapahot ovat cheyennien kanssa vieneet tietoa aurinkotanssista eteenpäin Kalliovuorten uteille ja useille muille eri puolia tasankoja asuneille heimoille.
Arapahot eivät olleet yhtä sotaisia kuin useimmat ylänköpreerian kansat. Heillä oli kuitenkin useita soturiseuroja. Nämä toimivat samalla ikäryhminä (tietty ikäluokka kuului tiettyyn soturiseuraan). Seuroilla oli monia erilaisia tehtäviä ja ne edustivat niin sotilaallisia kuin eettisiäkin ihanteita. Arapahojen naisilla oli oma biisoniseuransa. thumb|left|260px|Scabby Bull arapaho-soturi. (Arapahot, niin miehet kuin naisetkin, pukeutuivat tyypillisiin tasankointiaanien vaatteisiin. Puserot ja paidat olivat usein ripsutettuja ja koristeltu helmin, peuranhampain ja piikkisian piikein. Myös kasvovärien käyttö oli yleistä.)
Avioliitto
Nuoret miehet joutuivat antamaan suvulleen näytön metsästystaidoistaan ennen kuin he saivat solmia avioliiton. Yleensä häät järjesti morsiamen veli, isä tai setä. Tytöllä oli oikeus kieltäytyä avioliitosta niin halutessaan. Tämä oli kuitenkin harvinaista, koska tyttö asettui samalla sukuaan vastaan.
Arapahot olivat moniavioisia. Miehen varakkuus antoi oikeuden useampaan vaimoon. Naiset asuivat eri tiipiissä. Ensimmäinen vaimo toimi päätaloudenhoitajana ja antoi määräykset myöhemmin perheeseen tulleelle uudelle vaimolle, joka useasti oli hänen oma siskonsa. Joskus arapahomiehellä saattoi olla aviovaimoinaan kokonainen sisarparvi. Ristiinnaimista miehen ja vaimojen suvun välillä pyrittiin välttämään. Avioliiton kautta seuranneisiin sukulaisuussuhteisiin liittyi tiettyjä tabuja: anoppi ja vävy sekä appi ja miniä eivät saaneet puhua keskenään.
Hääpäivänä sulhasen suku otti vastaan hevosia ja muita lahjoja morsiamen suvulta, joka puolestaan sai vastalahjoja. Tämän jälkeen morsiamen sukulaiset pystyttivät ja sisustivat tiipiin ja kutsuivat tuoreen aviomiehen suvun suuriin pitoihin. Tilaisuudessa saivat sulhanen ja morsian istua yhdessä julkisesti ensimmäisen kerran. Kun liitto oli julistettu, aviopari sai opastusta tulevaa varten. Juhlan päättyessä aviomies sai lahjaksi yleensä metsästykseen liittyviä esineitä ja vaimo sai taloustarvikkeita. Koko avioliiton ajan vaimot omistivat kaiken irtaimiston, johon laskettiin myös hevoset.
Kapsantiini
Kapsantiini on karotenoideihin kuuluva kiteinen punainen rasvaliukoinen elintarvikeväri. Sen kemiallinen kaava on C40H56O3 ja moolimassa 584,871 g/mol, sulamispiste 177–178 °C, kiehumispiste 728,6 °C, suhteellinen tiheys 1,012 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 407,2 °C ja CAS-numero 465-42-9. Elintarvikkeiden lisäaineena kapsantiinin E-koodi on E 160c. Kapsantiini liukenee ainakin asetoniin, kloroformiin, metanoliin, etanoliin, eettereihin ja bentseeniin. Kapsantiinin rakenne sisältää molekyylin osan, joka absorboi energiaa (kromofori) suuremmalla kuin 290 nm aallonpituudella.
Kapsantiinia saadaan uuttamalla Capsicum annuum -paprikasta. Kapsantiinia voidaan käyttää elintarvikkeissa mm. juomiin, jälkiruokiin, jäätelöön, hilloihin, makeisiin, kahvileipiin, hedelmänmakuisiin aamiaismuroihin, sinappiin, keittoihin ja kastikkeisiin. Kapsantiinilla ei ole enimmäismäärärajoituksia.
Punaisessa chilissä kasvin värin aiheuttavat pääasiallisesti kapsantiini ja kapsorubiini (C40H56O4).
Arto Tukio
Arto Tukio (s. 4. huhtikuuta 1981 Tampere) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja. Hän on Tampereen Ilveksen kasvatti ja edusti seuraa suurimman osan uraansa. Tukio pelasi urallaan myös kaksi kautta Helsingin Jokereissa ja kolme Ruotsin Elitserienin Frölunda Indiansissa.
Ura
Tukio aloitti liigauransa Ilveksessä kaudella 1999–2000 ja viihtyi tamperelaisseurassa kolmen kauden ajan ennen kuin siirtyi Jokereihin kaudeksi 2002–2003. Syksyllä 2004 uudeksi osoitteeksi tuli Göteborg ja Frölunda Indians. Kolmen Elitserien-kauden jälkeen Tukio palasi kasvattajaseuraansa kaudeksi 2007–2008.
Tukio voitti Ilveksessä SM-pronssia vuonna 2001 ja Elitserienissä kultaa 2005 ja hopeaa 2006
Vahvuudet ja heikkoudet
Tukiota pidetään monipuolisena puolustajana. Hän liikkuu hyvin ja osaa lukea peliä. Kiekolliset taidot riittävät suureen rooliin myös hyökkäyspäässä, mutta laukaus ei Tukiolla ole huippuluokkaa. Häntä on moitittu myös liiasta itsevarmuudesta.
Yksityiselämä
Tukion perheeseen kuuluu kihlattu Maria Helenius, jonka kanssa hänellä on kaksi lasta.
Seppo Pirhonen
Seppo Pirhonen (s. 22. heinäkuuta 1941 Sysmä) on suomalainen entinen iskelmälaulaja. Hänen laulajauransa oli lyhyt: hän levytti kaikki 22 kappalettaan vuosina 1960-1961.
Pirhonen aloitti keikkailemisen 15-vuotiaana sysmäläisen Matti Simolan yhtyeen solistina. Hänen kuten monen muunkin 1960-luvun alkuaikojen iskelmälaulajan ura alkoi laulukilpailusta. Pirhonen osallistui Levytukku Oy:n järjestämiin kilpailuihin Heinolassa, Lahdessa ja Sysmässä, minkä jälkeen hän pääsi loppukilpailuun, joka pidettiin Helsingissä. Sieltä oli tuloksena ensimmäinen sija. Seuraava askel oli Levytukku Oy:n koelaulutilaisuus, jossa hän jälleen teki vaikutuksen, nyt levytuottajiin. Ensimmäisen levynsä hän teki huhtikuussa 1960, se oli alkujaan italialainen hidas foksi Keskiyö.
Pian Pirhonen pääsi televisioon, josta hänet löydettiin tuohon aikaan erittäin suositun Veikko Ahvenaisen orkesterin solistiksi, ja se säesti Pirhosta useilla hänen levytyksistäänkin. Ahvenaisen orkesterissa soittivat tuohon aikaan useat kotkalaisen "Keisarikunnan" jäsenet, muun muassa "Nortti" Nortamaa (basso), Keijo Laitinen (kitara), Erkki "Eki" Liikanen (rummut) sekä Junnu Vainionkin kanssa myöhemmin paljon yhteistyötä tehnyt Reijo Lehtovirta (puhaltimet). Pääosin levytykset tehtiin kuitenkin ruotsalaista alkuperää oleville orkesteritaustoille, sillä ruotsalainen iskelmälaulaja Gunnar Wiklund levytti samat kappaleet. Yhteistyö Ruotsiin ja BFB-levymerkkiin (Bonniers folkbibliotek) oli Levytukku Oy:n johtajan Niilo Saarikon suhteiden ansiota. Tästä yhteistyöstä poiki myös Gunnar Wiklundin ja Seppo Pirhosen yhteinen TV-esiintyminen suomalaisessa "Music music" -ohjelmassa vuonna -61.
Syksyllä 1960 Pirhonen levytti muutaman kappaleen Ritva Simunan kanssa. Tammikuussa 1961 ilmestyi hänen tunnetuin kappaleensa, Postivaunut.
Seppo Pirhosen ammatillinen laulajanura kesti vain pari vuotta. Vuonna 1962 hän astui armeijaan eikä levyttänyt sen jälkeen. Avioiduttuaan vuoden lopulla hän työskenteli Sanoma Oy:ssä seuraavat 30 vuotta. Tämän toimensa ohella hän keikkaili 1980-luvulle saakka esiintyen Pekka Tammilehdon serkun Juhani Tammelan yhtyeessä 23 vuotta.
Vuonna 1999 Seppo Pirhosen kaikki levytykset koottiin CD-levylle sen kunniaksi, että vuoden 2000 keväällä tuli kuluneeksi 40 vuotta hänen ensimmäisestä levytyksestään.
ANTI-
ANTI- on yhdysvaltalaisen Epitaph Recordsin vuonna 1999 perustettu sisar-levy-yhtiö. Epitaphin keskittyessä julkaisemaan pääasiassa punk-musiikkiin on ANTI-:n tehtävänä ollut julkaista erilaisia musiikkityylejä hip hopista (Blackalicious) reggaen kautta (Buju Banton) countryyn (Merle Haggard) sekä indieen (Elliott Smith). Suomalaisille tunnetuin ANTI-:lle levyttävä artisti on luultavasti Tom Waits. Myös Nick Caven uusi bändi Grinderman julkaisi ensimmäisen levynsä ANTI-:n kautta.
ANTI-:n julkaisemia artisteja
Lähde:
Aikakauslehti
thumb|Aikakauslehtien valikoimaa [[göttingeniläisessä kaupassa vuonna 1988.]] Aikakauslehti on tilattava, irto­numerona ostettava tai jäsenyyden tai asiakkuuden perusteella vastaanotettava julkaisu, joka ilmestyy säännöllisesti vähintään kerran vuodessa. Sen ilmestymistiheys on harvempi kuin sanomalehdellä ja toisin kuin sanomalehdellä, uutiset eivät ole sen oleellisinta sisältöä. Aikakauslehdessä on tyypillisesti useiden sivujen tai aukeamien laajuisia, usein suurikokoisilla valokuvilla kuvitettuja artikkeleita ajankohtaisista aiheista. Aikakauslehti ei ole sisällöltään pääasiassa ­mainontaa, eikä mainosten osuus ylitä toimituksellisen sisällön osuutta.
Aikakauslehti voi olla painettuna kooltaan, muo­doltaan ja paino­paperiltaan millainen tahansa ja digitaalisena luettavissa millä laitteella tahansa. Lehdestä voi olla saatavissa verkkoversio, joka saattaa olla osaksi maksumuurin takana.
Aikakauslehtien historiaa
Ensimmäisinä aikakauslehtinä maailmassa pidetään englantilaisten Richard Steelen ja Joseph Addisonin vuonna 1709 perustamaa The Tatler -lehteä ja vuosina 1711–1712 julkaisemaa The Spectatoria. Ne poikkesivat sanomalehdistä, koska niiden sisältö painottui pikemminkin viihteeseen ja valistukseen kuin uutisten ja kovan faktatiedon välittämiseen. Niiden esimerkkiä noudattivat myös Pohjois-Amerikan ensimmäiset aikakauslehdet, kuten Benjamin Franklinin vuonna 1741 perustamia The General Magazine, and Historical Chronicle, For all the British Plantations in America ja Andrew Bradfordin American Magazine, or a Monthly View of the Political State of the British Colonies. Näistä molemmat lopetettiin jo muutaman numeron jälkeen. Myös Ruotsista tunnetaan moraalikysymyksiin keskittyneitä sivistyshenkisiä viikkolehtiä jo 1700-luvulta.
Suomessakin ensimmäiset aikakauslehdet olivat uskonnollisiin ja moraalisiin kysymyksiin keskittyviä lehtiä kuten Mnemosyne (1819), tai sitten tieteellisten seurojen julkaisemia akateemisia julkaisuja. Ensimmäinen varsinainen aikakauslehti oli naisille suunnattu, sivistyneitä tapoja opettava Om Konsten at rätt behaga (1782).
1800-luku: lukutaito ja lehtituotanto kehittyvät
1800-luvulla lukutaito länsimaissa yleistyi nopeasti, ja samalla keskiluokka vaurastui. Yhdysvalloissa perustettiin vuosina 1825–1850 noin 5 000 uutta aikakauslehteä, joista läheskään kaikki eivät toki menestyneet. Vuonna 1885 siellä ilmestyi 3 330 aikakauslehteä, joista parhaat ylsivät noin sadan tuhannen lukijamääriin. Näitä olivat vuonna 1879 perustettu Ladies’ Home Journal ja The Saturday Evening Post, jonka juuret juontavat Benjamin Franklinin vuonna 1728 perustamaan Pennsylvania Gazetteen. Muita varhaisia amerikkalaisia aikakauslehtiä olivat Atlantic Monthly, Century Magazine ja Scribner’s Magazine.
1900-luku oli aikakauslehtien kulta-aikaa
1900-luvulla aikakauslehtiä julkaistiin yhä enemmän ja yhä erikoistuneemmille kohderyhmille suunnattuina. Muiden lehtien sisältöä tiivistävä Reader’s Digest (Suomessa Valitut Palat) osoittautui maailmanlaajuiseksi menestykseksi. Henry Lucen perustama, näyttävään kuvajournalismiin panostanut Life hävisi television kuvavyörylle, mutta saman kustantajan viikoittainen uutislehti Time ja urheiluaikakauslehti Sports Illustrated menestyivät pidempään. Valokuvien – ensin mustavalkoisten ja vähitellen myös värikuvien – yhä näyttävämpi toistuminen syväpaino- ja offsetpainoprosessissa synnytti uusia aikakauslehtimuotoja, kuten muotilehdet (esim. Vogue), miestenlehdet (esim. Playboy) ja maantieteelliset aikakauslehdet, kuten National Geographic. Aikakauslehtien kirjoittavien toimittajien lisäksi myös niiden ulkoasun suunnittelijoista ja valokuvaajista alkoi tulla tunnettuja nimiä 1930- ja 1940-luvuilla.
Monet suomalaiset yhä julkaistavat aikakauslehdet ovat saaneet alkunsa 1900-luvun alkupuolella. Yleisaikakauslehtien Avun ja Seuran lisäksi niitä ovat naistenlehdet Eeva ja Me Naiset, Sanoma-osakeyhtiön Suomeen tuomat Aku Ankka ja Valitut Palat, harrastelehdet kuten Kamera-lehti ja Kalamies sekä ammattilehdet kuten Talouselämä ja Lakimiesuutiset.
2000-luku: verkkointegraatiota ja yhteistyökuvioita
2000-luvulla internetin tarjoamat mahdollisuudet lähes reaaliaikaiseen tiedonvälitykseen ovat koetelleet niin sanoma- kuin aikakauslehtikustantamoiden taloutta ja innovaatiokykyä yhä kovemmaksi käyvässä selviytymistaistelussa. Yhdysvalloissa aikakauslehtien irtonumeromyynti putosi 45 prosenttia vuodesta 2007 vuoteen 2012. Uusia aikakauslehtinimikkeitä tuodaan yhä markkinoille, mutta lähes poikkeuksetta painettuihin lehtiin liittyy myös näyttävä ja jatkuvasti ylläpidettävä verkkosivusto tai muita sähköisiä palveluja.
Viime vuosikymmeninä yhä useammista aikakauslehdistä on tullut kansainvälisiä brändejä, joita julkaistaan usealla eri kielellä eri maiden tarpeisiin sovellettuina. Eri maiden aikakauslehtikustantajat tekevät monenlaista yhteistyötä lisenssisopimuksin tai perustamalla yhteisyrityksiä. Kun kehittyneissä länsimaissa aikakauslehtien suosio laskee, tällä tavoin hyväksi havaittuja lehtikonsepteja voidaan helposti soveltaa nouseville markkinoille, kuten vaurastuviin Aasian tai Itä-Euroopan maihin. Esimerkiksi saksalaisen Bertelsmannin enemmistöomistuksessa oleva Gruner+Jahr -kustantamo julkaisi vuonna 2004 Puolassa seitsemää oman lehtensä lisäksi yhdysvaltalaisen Condé Nast -yhtiön Glamour-muotilehteä. Venäjällä saksalainen Axel Springer julkaisi tuolloin The Washington Postin omistamaa Newsweekiä ja talouslehti Forbesia. Springer julkaisi lisäksi muun muassa Playboyta Tšekissä, kun taas Saksan markkinoilla myytävää Playboyta julkaisi vuonna 2004 müncheniläinen Burda Media. Hearstin omistama Cosmopolitan ilmestyy yli 50 maassa lisenssisopimusten avulla. Suomalainen Sanoma oli vuosina 2005–2015 mukana yrityksessä, joka julkaisee Cosmopolitan- ja Esquire-lehtiä Venäjällä.
Mikael Bourtzes
thumb|300px|Mikael Bourtzesin johtamat bysanttilaiset valtaavat Antiokian. [[Miniatyyrimaalaus Madrid Skylitzesin kuvitetusta käsikirjoituksesta 1100-luvulta.]] Mikael Bourtzes (s. noin 930/935 – k. vuoden 996 jälkeen) oli bysanttilainen sotapäällikkö 900-luvulla. Hän oli Eufrat-joen alueelta kotoisin olevan Bourtzes-suvun ensimmäinen merkittävä edustaja.
Aikakauslehti
Verotus
Suomessa aikakaus- ja sanomalehtien tilausmaksun arvonlisävero oli vuoden 2011 loppuun asti nolla prosenttia. Menettely oli peräisin 1960-luvulta ja perusteena olivat lehtien merkitys uutisten välittäjinä ja kansansivistykselliset seikat. Euroopan unioniin liittyessään Suomi sai oikeuden jatkaa verovapautta. Aikakauslehtien tultua arvonlisäveron alaisiksi vuoden 2012 alusta niiden kustantajat alkoivat pian postittaa lehtiä Ahvenanmaalta veron välttämiseksi, jolloin veron tuotto putosi kymmenesosaan. Kun Ahvenanmaan käyttö tehtiin lainmuutoksella mahdottomaksi 2015, kustantajat siirtyivät postittamaan lehtiä alv-vapaasti lähimmästä EU:n ulkopuolisesta maasta, Norjasta.
Aikakauslehtien luokittelu
Aikakauslehtiä jaotellaan niiden sisällön, kohdeyleisön ja julkaisijan mukaan. Lehdet voidaan jakaa myös miesten- ja naistenlehtiin. Erikoisaikakauslehdet voidaan jakaa moniin alaryhmiin, kuten sisustus, harrastuslehdet, tekniikka, talous jne.
Mikael Bourtzes
Keisari Basileios II nimitti Bourtzesin Antiokian maaherraksi (douks) ja tämä osallistui vuonna 976 taisteluun kapinaan noussutta Bardas Sklerosta vastaan Laparan taistelussa. Keisarille uskolliset joukot kärsivät kuitenkin tappion ja Bourtzes siirtyi Skleroksen puolelle. Kapinallisten kärsittyä tappion Bourtzes vaihtoi jälleen puolta. Vuosina 990–996 hän toimi Antiokian maaherrana, jonka jälkeen hän katoaa lähteistä.
Maire Halava
Ura
Halava soitti muun muassa Helsingin kaupunginorkesterin ja Radio-orkesterin solistina. Hänen ohjelmistoonsa kuuluivat muun muassa Ludwig van Beethovenin, Frédéric Chopinin ja Robert Schumannin sekä hänen suosikkisäveltäjäkseen tiedetyn Johannes Brahmsin teokset. Halava tuli erityisen tunnetuksi radioesiintymisistään, joista monet olivat suoria lähetyksiä. Hänen uransa huippuaikoja olivat 1940-luku ja 1950-luku, joskin radiota varten tehdy esitykset jatkuivat vielä 1960-luvulla. Hän toimi lisäksi tuntiopettajana Sibelius-Akatemiassa 1967–1974.
Yksityiselämä
Halavan puoliso oli pankinjohtaja Juho Hämäläinen, jonka kanssa hän avioitui 1934. Pariskunnalla oli kolme lasta. Heidän poikansa oli varatuomari Pekka Hämäläinen.
Emil Saarinen
Elämä
Saarisen vanhemmat olivat työmies Herman Mickelson ja Eva Stina Lyhtman. Hän kävi alkeiskoulua Jyväskylässä ja oli kolme vuotta suutarinopissa Suomessa ja ulkomailla. Useissa ammateissa työskenneltyään Saarinen toimi vuodesta 1906 lähtien Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin sosialidemokraattisen piirin puhujana, piirisihteerinä ja toimitsijana. Hän oli myös sanomalehdentoimittajana. Saarinen oli poliittisista syistä vangittuna sisällissodan jälkeen 1918–1919.
Saarinen oli SDP:n kansanedustajana 1910–1918 ja 1922–1929 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa ja kuului Pienviljelijäin Liiton hallitukseen.
Emil Saarinen kirjoitti teoksen Suomen punakaarti salanimellä ”Arvid Luhtakanta”. Hän kirjoitti myös salanimillä ”Amalia Lehtonen” ja ”Emil Muuratsalo”.
Teokset
Omalla nimellä:
Nimimerkillä Amalia Lehtonen: Nimimerkillä Arvid Luhtakanta:
Nimimerkillä Emil Muuratsalo:
Mattias Wallgren
Mattias Wallgren (s. 29. lokakuuta 1983) on ruotsalainen salibandypelaaja. Hän edustaa Ruotsin Superliigassa Dalenia. Hän on pelannut Ruotsin maajoukkueessa vuodesta 2003 lähtien.
Ura
Kesällä 2010 Wallgren palasi takaisin Ruotsiin ja vanhaan seuraansa Daleniin.
Maajoukkueura
Wallgren pelasi ensimmäisen kerran Ruotsi maajoukkueessa vuonna 2003. Sittemmin hän on edustanut Ruotsia myös MM-tasolla muun muassa vuosien 2008 ja 2010 MM-kisoissa.
Catch 22
Catch 22 -oireyhtymä (22q11.2-deleetio, Catch-oireyhtymä, DiGeorgen oireyhtymä, velokardiofasiaalinen oireyhtymä eli VCFS, Sphrintzenin oireyhtymä, konotrunkaalinen sydänvika-kasvoepämuodostumaoireyhtymä eli CTAF) on kehitysvamma oireyhtymä, joka johtuu 22. kromosomin poikkeavuudesta (monosomia 22q11.2). Se on yleisin kromosomihäviämä, ja on arvioitu, että yhdellä (elävänä syntyneellä) ihmisellä 2 000−4 000:sta olisi Catch-oireyhtymä. Oireyhtymä on yhtä yleinen miehillä ja naisilla. Suomessa syntyy noin 10−20 Catch-lasta vuodessa.
Oireet
Oireyhtymän nimi on muodostettu tyypillisimpiä oireita kuvaavien englanninkielisten sanojen alkukirjaimista.
Oireyhtymää sairastavalla on tavallisesti puheen ja kielen kehityksen ongelmia ja oppimisen hitautta. Arviosta riippuen noin 35−50 %:lla älyllinen kehitys jää kehitysvammaisen tasolle.
Oireyhtymään liittyy suurentunut todennäköisyys tarkkaavuuden ongelmiin kouluiässä, vaikeuksiin sosiaalisissa suhteissa ja vetäytymiseen. Piirteet saattavat osittain liittyä kielellisen kehityksen ongelmiin ja mahdolliseen suulakihalkioon. Myöhemmin henkilöllä on tyypillisesti lisääntyvässä määrin ahdistus- ja masennus oireita. Ulospäin suuntautuva aggressiivisuus on vähäisempää. Myös autismityyppiset oireet ovat mahdollisia. Aikuisella on suurentunut riski sairastua skitsofreniaan, skitsoaffektiiviseen häiriöön tai kaksisuuntaiseen mielialahäiriöön.
Perinnöllisyys
Jos vanhempi sairastaa oireyhtymää, se periytyy 50 %:n todennäköisyydellä lapselle riippumatta vanhemman tai lapsen sukupuolesta. Oireyhtymää sairastavista 5−10 % on perinyt geenimuunnoksen vanhemmaltaan. Oireet ja niiden vaikeusaste saattavat vaihdella sukupolvesta toiseen, eli oireet voivat periytyä lievempinä tai vaikeampina.
Historia
1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa huomattiin, että useamman lääkärin kuvaamat oireet johtuivat samasta kromosomipoikkeavuudesta. Näitä kuvauksia olivat tehneet yhdysvaltalainen lastenlääkäri Angelo DiGeorge vuonna 1965, japanilaiset lastensydänlääkärit vuonna 1976 sekä yhdysvaltalainen logopedi Robert Shprintzen vuonna 1978. Vuonna 1993 brittiläinen tutkijaryhmä ehdotti ilmiölle nimen CATCH 22.
Monessa maassa, kuten englanninkielisissä maissa, ei enää käytetä nimeä Catch 22, koska se saattaa viitata Joseph Hellerin samannimiseen romaaniin ja koska käsite viittaa yleisessä englanninkielisessä kielenkäytössä tilanteeseen, jossa kaikki vaihtoehdot ovat huonoja. Siksi kansainvälisesti käytetään nimitystä 22q11.2-häviämä. Suomessa nimitys Catch 22 on vakiintunut, myös potilaiden ja omaisten keskuudessa.
Artur Befus
Artur Sergejevitš Befus (, s. 20. syyskuuta 1989, Nerehta, Kostroman alue) on Latvian ja Venäjän kansalaisuuden omaava jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Votkinskn Znamya-Udmurtiaa. Venäjän pääsarjassa hävi pelasi muutamia otteluita Dynamo Kazanin reiveissä.
Befusin kasvattajaseura on Start, Nerehta, missä hän pelasi kolmen kauden ajan vuosina 2008–2011 ennen siirtymistään HK Borovitšiin. Siellä hän pelasi seuran toiminnan päättymiseen eli kevääseen 2011 asti. Kaudella 2009–2010 HK Borovitši pelasi Venäjänä pääsarjaa, ja Befus pelasi silloin 12 pääsarjaottelua. Syksyllä 2011 hän siirtyi Votkinskin Znamya-Udmurtian riveihin.
Befus sai Venäjän ja Latvian kaksoiskansalaisuuden, mikä mahdollisti hänen esiintymisensä Latvian maajoukkueessa jääpallon kevään 2015 MM-kisoissa. Hänen nuorempi veljensä Janis Befus on myös jääpalloilija, ja on edustanut Venäjän maajoukkuetta ja saavuttanut Venäjän riveissä maailmanmestaruuksia.
Roger Kornberg
Roger David Kornberg (s. 24. huhtikuuta 1947 Saint Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen biokemisti. Hän on biologian professori Stanfordin yliopistossa lähellä San Franciscoa. Hän opettaa Stanfordissa biokemiaa. Sen ohella hän on toiminut yli 20 vuoden ajan vierailevana professorina Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa.
Tieteellinen ura
Kornberg sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 2006 molekyylibiologian tutkimuksistaan. Hän on tutkinut sitä, miten solut kopioivat tietoa, ja miten DNA muuttuu ribonukleiinihappo RNA:ksi. Tuloksia toivotaan voitavan soveltaa mm. syövän hoidossa.
Professori Kornberg on tehnyt myös kemiallista ainetutkimusta kultananopartikkeleilla. Kultahiukkasia synnyttävä synteesi on menetelmänä tunnettu 1990-luvun puolivälistä lähtien. Synteesissä kultasuola pelkistetään liuoskemiallisen menetelmän avulla ja syntyvät metallipartikkelit suojataan erityisillä orgaanisilla päällysmolekyyleillä (esim. rikkiä sisältävät orgaaniset tiolit). Synteesin tuloksena syntyvien yksittäisten kultahiukkasten tarkkaa kemiallista rakennetta ei aluksi tunnettu. Kornbergin johtama tutkimusryhmä onnistui vihdoin vuonna 2007 ratkaisemaan atomirakenteen yksittäisestä kiteestä röntgendiffraktiota käyttäen.
Suku ja perhe
Roger Kornberg on naimisissa israelilaisen Yahlo Lorchin kanssa. Lorch on Stanfordin yliopiston rakenteellisen biologian professori. Pariskunta on pitkään viettänyt puolet vuodesta Israelissa. Heillä on asunto Jerusalemissa. Roger Kornbergin molemmat vanhemmat olivat biokemistejä. Hänen isänsä Arthur Kornberg sai Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon vuonna 1959. Myös kaksi Kornbergin veljistä on luonut tieteellisen uran biokemisteinä.
Rio All Suite Hotel and Casino
Rio All Suite Hotel and Casino on Harrah's Entertainmentin omistama hotelli, kasino ja huvikeskus Las Vegasin Stripillä Paradisen alueella Yhdysvaltain Nevadan osavaltiossa. Se tunnetaan paremmin nimellä Rio. Hotellissa on 2 563 huoneistoa, kaikki sviittejä.
Riossa on pelattu World Series of Pokerin vuosittaiset turnaukset vuodesta 2005 alkaen. Rion vakio-ohjelmia on Penn & Tellerin show (vuodesta 2001).
Humallahti
Lahden itärannalla on Humallahdenpuisto ja Kesäranta, joka toimii pääministerin virka-asuntona.
Rantakalliolla Humal­lahden­puistossa, aivan lähellä Paciuksen­kadun ja Seura­saaren­tien risteystä, on yli 3000 vuotta vanha pronssi­kautinen röykkiöhauta, josta on löydetty poltettuja ihmisen luita.
Humallahti toimi helsinkiläisten uimalana vuodesta 1898 alkaen. Paikalla toimi vuosina 1919–1959 Humallahden uimala, jossa oli hyppytorni ja uimaradat Vuonna 1928 sen läheisyyteen rakennettiin myös Missisippi -niminen kahvila, joka tuhoutui vuonna 1975 tuho­poltossa.
Nimen alkuperä
Lahden suomenkielinen nimi Humallahti on tullut käyttöön 1800-luvun lopulla. Se on mukaelma ruotsin­kielisestä nimestä, joka on esiintynyt kartoissa muodossa Hummelvik jo 1700-luvulla. Nimi johtuu mahdollisesti lahden rannalla villinä kasvaneesta humalakasvista. Eräässä vuonna 1696 laaditussa kartassa nimi kirjoitettiin kuitenkin Kumbeljwiken. Tämän vuoksi on myös mahdollista, että nimi johtuisikin edellä mainitusta muinais­haudasta, josta on voitu käyttää kivi­röykkiötä tarkoittavaa ruotsin kielen sanaa kummel.
Jeroen Van Herzeele
Jeroen Van Herzeele (syntynyt 13. syyskuuta 1965) on belgialainen jazz-saksofonisti. Hän syntyi Zottegemissä. Van Herzeele soittaa lukuisissa yhtyeissä, kuten Greetings From Mercuryssä, Maak's Spiritissä, Octurnissa sekä Tomas and Cossa. Vuonna 1999 Van Herzeele voitti Golden Django-palkinnon parhaana flaamilaisena jazz-artistina.
Keijo Tahvanainen
Keijo Antero Tahvanainen (s. 28. helmikuuta 1959 Eno) on suomalainen painonnostaja.
Tahvanainen edusti Suomea kaksien olympialaisten painonnostokilpailuissa. Los Angelesissa 1984 hän jäi alle 82,5 kilogramman sarjassa ilman tulosta. Barcelonassa 1992 hän sijoittui alle 90 kilogramman sarjassa 15:nneksi. EM-kilpailuissa hän sijoittui yhteistuloksissa yhdeksänneksi vuonna 1984, kymmenenneksi vuonna 1985, 13:nneksi vuonna 1988, yhdeksänneksi vuonna 1992, 11:nneksi vuonna 1993 ja kymmenenneksi vuonna 1996.
Seuratasolla Tahvanainen edusti keravalaista Bodonosia. Hän voitti 12 Suomen mestaruutta vuosina 1983–1996.
Tahvanaisen uran parhaat tulokset olivat alle 90 kilon sarjassa tehdyt 155 kg tempauksessa, 196 kg työnnössä ja 350 kg yhteistuloksessa.
Manuel António Pires
Manuel António Pires (27. maaliskuuta 1915 Vinhais – 2. huhtikuuta 1999) oli syntyjään portugalilainen, Angolassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. huhtikuuta 1939 ja nimitettiin Silva Porton hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi sekä Alian titulaaripiispaksi 7. maaliskuuta 1955. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Abílio Augusto Vaz das Neves, jota avustivat António Valente da Fonseca ja João da Silva Campos Neves.
Piresistä tuli 23. syyskuuta 1958 Silva Porton piispa. Hiippakunnan uudeksi nimeksi otettiin 16. toukokuuta 1979 Kwito-Bié. Pires erosi tehtävistään 15. kesäkuuta 1979. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Paul Doumer
Joseph Athanase Paul Doumer (22. maaliskuuta 1857 Aurillac, Cantal – 7. toukokuuta 1932 Pariisi) oli Ranskan presidentti vuosina 1931–1932.
Äänekosken kirkko
Kirkon rakennusmateriaaleina on käytetty tiiltä, lasia ja puuta. Kirkkorakennus on suorakaiteen muotoinen, ulkokatteena oleva tasakatto on taitettu molemmilla pitkillä sivuilla erikorkuisiksi pulpettikatoiksi, joiden pystypinnat ovat lähes kokonaan ikkunoita. Sisäverhous on puuta ja tiiltä, sisäkatteena on puinen tasakatto. Runkohuoneeseen liittyvät kerhotilat ja sakasti. Erillinen yläosastaan avoin kellotorni on valettu betonista, kellot ovat vuodelta 1902. Kirkon pinta-ala on 500 neliötä, ja istumapaikkoja siellä on 540 hengelle. 22-äänikertaiset urut on valmistanut Hans Heinrich 1974. Alttari-ikkunan edessä on risti.
Kirkossa on vanhaa esineistöä kirkonkellojen lisäksi entisen kirkon saarnatuoli. Sivuseinän lasimaalaukset on tehnyt taiteilija Urho Lehtinen, ja niiden aiheina ovat Uuden testamentin kertomukset "Kristus siunaa viisi leipää ja kaksi kalaa" ja "Kristus avaa sokean silmät".
Metsämäen ravirata
Metsämäen ravirata on Turun kaupungissa Metsämäen kaupunginosassa sijaitseva vuonna 1978 avattu ravirata.
Metsämäen ravirata rakennettiin vanhan Metsämäen kartanon maille. Se korvasi vuonna 1973 käytöstä poistuneen Kupittaan raviradan. Ensimmäiset ravit Metsämäessä järjestettiin 2. maaliskuuta 1978. Vuonna 2003 radan omistava Turun Hippos osti kaupungilta raviradan alueella sijaitsevat kartanon rakennukset. Metsämäki on pelivaihdoltaan Suomen neljänneksi suurin ravirata.
Kuninkuusravit Metsämäessä on järjestetty vuosina 1983 ja 2001. Vuoden 1983 Kuninkuusraveissa yleisöä oli kahden päivän aikana hieman yli 22 000, vuoden 2001 Kuninkuusravit tekivät Metsämäen yleisöennätyksen 47 000 kävijällä. Tavallisten iltaravien yleisömäärä on keskimäärin 900–1 000 henkeä. Suomen Hippos valitsi Metsämäen vuonna 2006 Vuoden raviradaksi.
Metsämäen merkittävin vuosittainen suurkilpailu on syyskuussa järjestettävä Kylmäveristen Pohjoismaiden mestaruus.
Rata
Radan ympärysmitta on 1000,09 metriä. Etusuoran pituus on 180 m ja sen leveys 25 m. Takasuoran pituus on 170 m ja leveys 20 m. Radan säde on 88 metriä.
Dorival Caymmi
thumb|Dorival Caymmi Dorival Caymmi [doriˈvaw kaˈĩmi] (30. huhtikuuta 1914 – 16. elokuuta 2008) oli yksi tärkeimmistä brasilialaisen populaarimusiikin lauluntekijöistä. Hän loi muutamia hyvin tunnettuja MPB-kappaleita, kuten Doran, Promessa de Pescadorin ja O Venton.
Caymmi nousi kuuluisuuteen jo 1930-luvun loppupuolella työskenneltyään muusikko Carmen Mirandan kanssa.
Metsämäen ravirata
Vinttikoirarata
Raviradan sisäkentällä sijaitsee Turun Greyhound Klubin omistama vinttikoirarata, Metsämäen Greyhound Stadion. Rata valmistui vuonna 1996 ja siellä järjestetään noin kymmenet kilpailut vuodessa.
Opel Antara
Opel Antara on Opelin vuosina 2006–2017 valmistama crossover-tyyppinen automalli. Se perustuu samalle Theta-pohjalevylle kuin sisarmallinsa Chevrolet Captiva, mutta on siitä poiketen viisipaikkainen ja ulkonäöltään varsin erilainen. Tekniikka on kuitenkin autoissa moottoreita myöten sama. Antara täytti Opel-mallistossa katumaasturiluokassa olleen aukon, joka syntyi kun Fronteran valmistus loppui vuonna 2003. Isossa-Britanniassa mallin nimenä oli Vauxhall Antara, Pohjois-Amerikassa Saturn Vue, Etelä-Amerikassa Chevrolet Captiva Sport, Australaasiassa Holden Captiva ja Lähi-idässä GMC Terrain.