cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Okinawan taistelu
Operaatio Jäävuori
left|thumb|150px|USS Bunker Hilliin osuu kaksi kamikaze-lentäjää Yhdysvaltain sodanjohdon antama peitenimi Okinawan maihinnousulle oli operaatio Jäävuori. Amiraali Nimitzin komentamalla Yhdysvaltain 5. laivastolla oli tärkeä rooli kuljettaa noin 180 000 Yhdysvaltain 10. armeijan sotilasta. Yhdysvaltalaisten tueksi tulivat neljä Britannian kuninkaallisen laivaston lentotukialusta ja yksi taistelulaiva. Ilmaherruudestaan huolimatta yhdysvaltalaiset pelkäsivät japanilaisten jatkuvia ilmahyökkäyksiä. Sekä Formosa ja Kyushu olivat edelleen Japanin hallinnassa ja japanilaiset turvautuivat yhä enemmän kamikaze-hyökkäyksiin.
Bismarckstraßen metroasema
pienoiskuva|U7 alemmalla laituritasolla. Bismarckstraßen metroasema on Berliinin metron asema, jolla linjat U2 ja U7 risteävät. Se avattiin 28. huhtikuuta 1978 ja on esteetön. Asemalla on kolme laituria: kaksi 4,5 metriä leveää laituria U2:n ylätasolla ja yksi 11,6 metriä leveä U7:n alatasolla.
52.51139°N, 13.30472°W
Okinawan taistelu
Operaatio Jäävuori
Okinawaa puolusti 120 000 Japanin 32. armeijan sotilasta ja saaren väestö oli peloteltu epätoivoisiin tekoihin. He uskoivat, että on parempi tehdä itsemurha kuin alistua yhdysvaltalaisten valtaan.
Taistelu
left|thumb|Yhdysvaltain hyökkäyssuunnitelma thumb|250px|Yhdysvaltalaisia maihinnousujoukkoja Okinawan rannikolla 13. huhtikuuta 1945 thumb|250px|Japanilaisia sotavankeja Okinawalla odottamassa kuulustelua. Operaatio alkoi 1. huhtikuuta Kyushun ja Formosan lentotukikohtiin tehdyillä iskuilla, joiden tarkoituksena oli estää laivastoa uhkaavat ilmahyökkäykset. Silti japanilaiset saivat satoja kamikazelentäjiä ilmaan. Ne vahingoittivat pahoin muun muassa USS Franklinia, joka oli pakko hinata pois. Brittien teräskantiset laivat kestivät hyökkäyksiä paremmin kuin yhdysvaltalaisten puukantiset. Näistä tapahtumista huolimatta saattoalukset aloittivat hyökkäystä edeltävän sulkutulen. Keraman saareen tehtiin ankkuripaikka hyökkäävälle laivastolle. Saarelta liittoutuneet löysivät 350 itsemurhavenettä, jotka oli pakattu täyteen räjähteitä. Nämä veneet oli tarkoitettu hyökkäävää laivastoa vastaan, mutta niiden kaappaaminen poisti ison uhan liittoutuneiden laivoilta.
Samana päivänä aloitettiin maihinnousut Okinawalle. Harhautushyökkäys tehtiin kaakkoisrannalle, minne japanilaiset keskittivät suuremman voimansa. Todellinen maihinnousu tehtiin Hagusin länsirannalle. Se ei kohdannut vastarintaa, sillä japanilaiset aikoivat puolustautua vasta sisämaassa. Kun yhdysvaltalaiset rakensivat sillanpääasemansa, japanilaiset lähettivät yli 350 itsemurhalentäjää. Yhdysvaltain laivasto menetti kaksi hävittäjää ja muutaman pienemmän aluksen.
Japani lähetti Okinawalle itsemurhahyökkäykseen myös maailman suurimman taistelulaivan Yamaton, jolle annettiin polttoainetta ainoastaan yksisuuntaiseen matkaan saarille. Sen oli tarkoitus mahdollisuuksien mukaan tuhota yhdysvaltalaisten joukkojen jäänteet, jahka kamikaze-joukot olisivat ensin tuhonneet niistä valtaosan, ja sen jälkeen ajaa rantaan ja näin muuntua liikkumattomaksi tykistöpatteriksi. Yamato kuitenkin tuhoutui Yhdysvaltain laivaston ilmaiskuissa merellä 7. huhtikuuta ollessaan vielä kaukana Okinawasta.
Kun yhdysvaltalaiset etenivät syvemmälle sisämaahan, he törmäsivät ns. Machinato-linjaan, joka oli valtaisa kallioon koverrettu bunkkerien ketju. Niiden tuhoaminen oli hidasta ja veristä. Machinato-linja murrettiin 24. huhtikuuta mennessä, mutta pian sen jälkeen yhdysvaltalaiset kohtasivat Shurin linjan. Sen symbolisesti tärkeä keskus oli Shurin linna, jonka alla oli tunnelien sokkelo. Se vallattiin 28. huhtikuuta sivustahyökkäyksillä ja lopullisesti saaren vastarinta oli murskattu 21. kesäkuuta, vaikka saaren pääkaupunki oli vallattu jo 27. toukokuuta. Koko ajan yhdysvaltalaiset saivat vastaansa jatkuvia itsemurhahyökkäyksiä, mikä kulutti Japanin ilmavoimia, mutta tuhosi myös 21 Yhdysvaltain laivaston alusta.
Yhdysvaltalaisjoukkojen komentaja kenraali Simon Bolivar Buckner, Jr. sai surmansa srapnellin osumasta 18. kesäkuuta 1945. Japanilaisten komentaja kenraali Mitsuru Ushijima puolestaan teki seppukun 23. kesäkuuta 1945, jolloin kummankaan taisteluun osallistuneen osapuolen ylin komentaja ei selvinnyt siitä elossa.
Tappiot
thumb|180px|Yhdysvaltalainen sotilas käyttää [[liekinheitintä japanilaisia vastaan]] Vähintään 110 000 japanilaista miestä sai surmansa, mahdollisesti 20 000 lisää, sillä yhdysvaltalaiset hautasivat heidät elävinä luoliin pitäessään sitä oman hengen vangitsemisyrityksissä vaarantamista parempana vaihtoehtona. Yhdysvaltalaisten tappiot olivat 12 520 kaatunutta maavoimista, 2 938 merijalkaväestä ja 4 907 laivastosta.
Home Town Story
Home Town Story on Arthur Piersonin ohjaama, tuottama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1951, jonka pääosissa ovat Jeffrey Lynn, Donald Crisp ja Marilyn Monroe. Sivuosissa ovat muiden muassa Marjorie Reynolds, Alan Hale Jr. ja Barbara Brown. Home Town Story on mustavalkoinen ja pituudeltaan 61 minuuttia. Home Town Story sai ensi-iltansa kotimaassaan 18. toukokuuta vuonna 1951. Metro-Goldwyn-Mayer -yhtiö tuotti elokuvan.
Juoni
Blake Washburn (Jeffrey Lynn) on epäonnistunut senaattori, joka päättää ottaa aseman Herald -sanomalehden uutistoimittajana hävittyjen vaalien jälkeen. Hän on päättänyt paljastaa suuryritysten väärinkäytöksiä, mutta kun onnettomuus sattuu kouluretkellä, Washburnin uskomukset on kyseenalaistettu.
Shin Dong-hyuk
Shin Dong-hyuk (s. 1982) on pohjoiskorealaissyntyinen ihmisoikeusaktivisti. Hän on ainoa tunnettu maan vankileirillä syntynyt henkilö, joka on onnistunut pakenemaan sieltä. 13-vuotiaana hän kuuli perheenjäsentensä suunnittelevan pakenemista leiriltä. Hän ilmiantoi nämä sillä seurauksella, että nämä teloitettiin. Kymmenen vuotta myöhemmin Shin kuuli uudelta vangilta kertomuksia elämästä vankileirin ulkopuolella. Hän alkoi suunnitella omaa pakoaan ja pääsikin Kiinan kautta Etelä-Koreaan. Hän asui myös Yhdysvalloissa, mutta palasi Etelä-Koreaan, jossa hän perusti Inside NK -ihmisoikeusjärjestön. Vankileiri 14, jolta hän pakeni, oli täydellisen valvonnan alue.
Ödön Földessy
Ödön Földessy (1. heinäkuuta 1929 Békés – 9. kesäkuuta 2020 Budapest) oli unkarilainen pituushyppääjä ja olympiamitalisti.
Shin Dong-hyuk
Shinin vaiheista kertova Blaine Hardenin kirja Lei­ri 14 – Pa­ko Poh­jois-Ko­reas­ta, joka kertoo Shinin elämästä vankileirillä, on julkaistu myös suomeksi. Hän on sittemmin tunnustanut, että kirja on osin sepitettä, mutta ei ole kertonut miltä osin.
Ödön Földessy
Földessy saavutti pituushypyssä olympiapronssia Helsingissä 1952 tuloksella 730 cm. Vuonna 1953 hän oli maailmantilastossa parhaana eurooppalaisena toinen tuloksella 776 cm ja vuonna 1954 jälleen parhaana eurooppalaisena kolmas tuloksella 770 cm. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän voitti kultaa tuloksella 751 cm. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 720 cm. Melbournen kesäolympialaisissa 1956 hän karsiutui loppukilpailusta. Földessy kuoli budapestilaisessa sairaalassa 90-vuotiaana 9. kesäkuuta 2020 sairastettuaan pitkään.
Shin Dong-hyuk
Mark Wiese on tehnyt aiheesta elokuvan Camp 14: Total Control Zone, jossa Shin kertoo tarinansa.
Aiheesta muualla
신동혁
Afrikanhuuhkaja
Afrikanhuuhkaja (Bubo capensis) on huuhkajien sukuun kuuluva lintu.. Sitä tavataan Eritreassa, Etiopiassa, Keniassa, Lesotossa, Malawissa, Mosambikissa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Swasimaassa, Tansaniassa ja Zimbabwessa.
Alalajit
Afrikanhuuhkajalla on kolme alalajia, capensis (Etelä-Afrikka ja Namibian eteläisin osa), mackinderi (Länsi-Mosambikista ja Zimbabwesta keskiseen Länsi-Keniaan) sekä dilloni (Etiopian ylänkö ja Etelä-Eritrea). Niiden levinneisyys on paikoittaista. Alalaji mackinderi, joka on muita hivenen suurempi, erotetaan toisinaan lajiksi Bubo mackinderi.
Hyönteishuuhkaja
Hyönteishuuhkaja (Bubo leucostictus) on huuhkajien sukuun kuuluva afrikkalainen lintulaji.
Tuotevastuu
Tuotevastuu on tuottajan vastuuta tuotteista, jotka ovat vaarallisia tai aiheuttavat vahinkoa.
Esimerkki tuotevastuutilanteesta on pesukoneen vuotamisesta aiheutuva asunnon kosteusvaurio. Jos vuoto johtuu pesukoneen viasta, on valmistajalla tai maahantuojalla vastuu vahingosta. Jos näitä ei saada selville, vastaa vahingosta tavaran liikkeellelaskija.
Vahingonkorvausta on suoritettava vahingosta, joka on johtunut siitä, että tuote ei ole ollut niin turvallinen kuin on ollut aihetta odottaa. Turvallisuutta arvioitaessa on otettava huomioon ajankohta, jona tuote laskettiin liikkeelle, tuotteen ennakoitavissa oleva käyttö, tuotteen markkinointi ja käyttöohjeet sekä muut seikat. Vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen vahinko, tuotteen puutteellinen turvallisuus sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys.
The Berzerker
The Berzerker on australialainen industrial death metal/grindcore-yhtye, joka perustettiin noin vuonna 1995, jolloin yhtye oli vain yhden miehen projekti, joka soitti gabbaa ja speedcorea eli eräänlaisia elektronisen musiikin muotoja. Täydellä kokoonpanolla yhtye aloitti soittamaan ennen debyyttiä The Berzerker (2000), jolloin musiikki vaihtui niin sanotusti metallisempaan muotoon. Bändin keulahahmo Luke Kenny on ilmoittanut bändin musiikkityyliksi industrial deathmetal. The Berzerkerin jäsenet olivat ennen nimettömiä, mutta nykyään he ovat paljastaneet nimensä kuuntelijoilleen. Live-esiintymissä yhtye käytti myös ennen maskeja, mutta ei enää. Bändin levyillä The Berzerker, World of Lies ja Animosity rummut ovat koneistettuja.
Haminan Uimaseura
Haminan Uimaseura on vuonna 1909 perustettu haminalainen uintiseura. Se on kaupungin ainoa uinnin erikoisseura ja sillä on jäseniä lähes 300. Seuran uimareista Fanny Lehtonen voitti Suomen-mestaruuden 100 metrin selkäuinnissa vuonna 1938. Uimaseuran puheenjohtaja on Santtu Pärssinen.
Tarhasalkoruusu
thumb|oikea|200px|Tarhosalkoruusun kuvaus. Tarhasalkoruusu eli salkoruusu (Alcea rosea) on malvakasveihin kuuluva koristekasvina viljelty, alun perin Kiinasta kotoisin oleva ruohokasvi.
Ulkonäkö
Tarhasalkoruusu kasvaa 1–3 metriä korkeaksi. Lehdet ovat kooltaan 5–15 cm ja matalasti 5–7-liuskaiset. Ne ovat kurttuiset, tylppähampaiset ja niiden tyvi on herttamainen. Tarhasalkoruusun kukinto on tähkämäinen. Kukat ovat halkaisijaltaan viidestä kymmeneen senttimetriä ja väriltään punaiset, valkoiset tai keltaiset.
David Wills
David Wills (s. 28. syyskuuta 1970 New Jersey) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä ja DJ, joka on työskennellyt enimmäkseen 4Kidsillä.
Ura
Wills aloitti uransa DJ:nä Collegessa, jota hän jatkaa edelleen ääninäyttelyn ohella. Wills toimii DJ:nä radiokanaville, kuten Sirius Disorder, Sirius Satellite Radiolla ja The Spectrumilla. Hän teki ensimmäisiä äänirooleja 1990-luvulla Celebrity Deathmatchiin ja G.I. Joeen. 2000-luvulla Wills on tehnyt enimmäkseen dubbausrooleja animesarjoihin työskenneltyään 4Kidsillä, mutta on edelleen tehnyt alkuperäisiä äänirooleja muun muassa Teini-ikäisiin mutanttininjakilpikonniin ja Eläköön Pinataan. Hän oli myös Silppurin sarjakuvaversion roolissa Turtles Forever elokuvan lopussa.
Naisen asema
Naisen asema (alkuteos The Subjection of Women) on filosofi ja taloustieteilijä John Stuart Millin vuonna 1869 ilmestynyt teos sukupuolten välisestä tasa-arvoisesta asemasta lain edessä. Millin puoliso Harriet Taylor Mill avusti kirjan kirjoittamisessa.
Teos ilmestyi suomeksi vuonna 1910 nimellä Naisen asema, ja sen on suomentanut Lyyli Vihervaara. Alkuteoksen nimeä vastaisi paremmin nimi "Naisten alistamisesta". Näköispainos teoksesta on ilmestynyt vuonna 2004.
Mill esitti kirjassa, että toisen sukupuolen oikeudellinen vallanalaisuus toiseen sukupuoleen nähden on suuri este ihmiskunnan edistymiselle
29. syyskuuta
29. syyskuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 272. päivä (273. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 93 päivää.
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 28. syyskuuta, 30. syyskuuta
Hodh
thumb|Hodh [[Umar Tallin tukulorivaltakunnan (vihreällä) keskellä vuoden 1861 kartalla.]] Hodh on luonnonalue Mauritanian kaakkoisosassa ja Malin rajaseudulla. Se rajoittuu pohjoisessa Dhar Tichittin kalliorinteeseen ja Adaferin ylänköön, koillisessa Djoufin ylätasankoon, idässä ja kaakossa Nigerin sisämaasuistoon ja etelässä Mandinguen ylänköön.
Alue on pinnanmuodostukseltaan alavaa tasankoa. Sen eteläosa on Sahelin savannia ja laidunmaata ja pohjoisosa Saharan hiekka-aavikkoa.
Mauritanian-puoleinen osa jakautuu Hodh El Gharbin ja Hodh El Charghin hallinto-alueisiin. Jälkimmäinen kuului vuoteen 1944 saakka Ranskan Sudaniin.
Lähteet
16.6°N, -7.15°W
Calle Flygare
pienoiskuva|Calle Flygare vuonna 1962. Calle Emil Anders Flygare (4. heinäkuuta 1907 Malmö – 3. joulukuuta 1972 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterikoulun johtaja. Hän toimi omaa nimeään kantavan teatterikoulun Calle Flygares teaterskolanin johtajana vuodesta 1940 aina kuolemaansa asti 1972. Hän oli teatterikriitikko Carl Flygaren ja näyttelijä Ebba Flygaren poika.
Flygaren opiskeltua teatteria otti Göstä Ekman hänet palvelukseensa. Flygaren itsekritiikki oli kova ja hän piti itseään keskinkertaisena näyttelijänä. Vuonna 1940 hän perusti omaan asuntoonsa Calle Flygares teaterskolanin eli Calle Flygaren teatterikoulun. Teatterikoulussa oli oppilaina muun muassa Inga Landgré, Harriet Anderson ja Magnus Uggla.
Nintendo
Ensimmäinen Nintendon videopelikonsolituote oli erillisiä pelimoduuleja käyttämätön Color TV Game, joka julkaistiin 1970-luvun lopulla Japanissa. Pohjois-Amerikan ja Euroopan markkinoille Nintendo lähti 1980-luvulla ensimmäisellä erillisillä pelimoduuleihin perustuvalla konsolillaan, NES:llä, joka saavutti suuren suosion maailmanlaajuisesti. Sitä seurasivat konsolit SNES, Nintendo 64, Nintendo GameCube, Wii ja Wii U. Nintendon uusin pelikonsoli on vuonna 2017 julkaistu Nintendo Switch.
Nintendo on myös julkaissut useita käsikonsoleita, joista tunnetuimmat ovat Game Boy -sarja ja Nintendo 3DS. Yrityksen konsoleita on myyty maailmanlaajuisesti yli 770 miljoonaa yksikköä 30. kesäkuuta 2020 mennessä ja pelejä noin 2,7 miljardia kappaletta 2. lokakuuta 2008 mennessä. Nintendo on tullut tunnetuksi laitteittensa lisäksi monista pelinimikkeistään, kuten Mario, Donkey Kong, Kirby, Metroid, Pokémon ja The Legend of Zelda.
1889–1968: Syntyvaiheet
Vuonna 1929 Yamauchi vetäytyi yhtiöstä päästäen vävynsä Sekiryō Yamauchin johtajaksi. 1933 Yamauchi toteutti yhdistymisen toisen firman kanssa, ja uudeksi nimeksi tuli Yamauchi-Nintendō; myös päämaja siirrettiin toiseen rakennukseen. Myöhemmin vuonna 1947 Yamauchi järjesti Marufukun levittämään Hanafuda-kortteja sekä useita muita korttimerkkejä, jotka Nintendo oli esitellyt.
Sekiryō Yamauchin lapsenlapsi, Hiroshi Yamauchi, tuli Nintendon johtajaksi vuonna 1949. Hän vaihtoi yrityksen nimeksi jälleen Nintendō koppai. Myös Marafukun nimi vaihdettiin, ja nimeksi tuli Nintendō Karuta. Vuonna 1959 Nintendo teki sopimuksen Disneyn kanssa mahdollistaakseen Disneyn hahmojen käyttämisen Nintendon korteissa. Sopimus oli tuottoisa, ja kortteja myytiin yhdessä vuodessa ainakin 600 000 kappaletta.
Vuonna 1963 yrityksen nimi yksinkertaistui muotoon Nintendō, ja Nintendo alkoi toimia myös muilla osa-alueilla vaihtelevalla menestyksellä. Vuosina 1963–1968 Nintendo perusti taksifirman sekä ”rakkaushotellin”, valmisti leluja ja pelejä sekä useita muita hyödykkeitä, kuten pikariisiä. Pikariisistä ei tullut odotetunlaista hittituotetta, eivätkä myöskään taksifirma ja "rakkaushotelli" menestyneet, joten niiden toiminta lopetettiin.
Vuonna 1965 yritykseen palkattiin Gunpei Yokoi, joka tunnetaan nykyään muun muassa Game Boyn sekä Metroid-pelisarjan luojana.
1969–1982: Leluista pelihalleihin
thumb|right|250px|[[Gunpei Yokoin kehittämä Baseball-heitto-syöttöpeli.]] Nintendolla alkoi uusi aikakausi. Gunpei oli kokeillut uutta leluteknologiaa ja kehitti 1960–1970-lukujen vaihteessa mekaanisen lelun nimeltä Ultra Hand, josta tuli yli miljoonan kappaleen myynneillä Nintendon ensimmäinen menestynyt lelu. Yamauchi huomasi Gunpein potentiaalin ja siirsi hänet pois liukuhihnalta: Gunpei sai tästä lähtien kertoa ideansa suoraan Yamauchille. Pian hän kehitti lisää menestyneitä leluja, kuten "Love Tester" -laitteen ja Baseball-heitto-syöttö-pelin.
Yokoi askaroi iltaisin elektronisten komponenttien parissa, ja yksi harrastuksen tuloksista oli Love Tester -kone (Rakkauden testauskone). Laite mittasi epätieteellisin keinoin vastakkaisten sukupuolten välillä olleen rakkauden, kun pari piti kiinni laitteeseen kiinnitetyistä metallisista palloista, vapaiden käsien ollessa yhdessä. Yksi laitteen menestyksen syistä oli juuri kädestä kiinnipitäminen, joka fyysisydessään oli japanilaisten nuorten keskuudessa tabu.
Eräänä päivänä Gunpein luokse tuli Masayuki Uemura Sharpista. Hän halusi esitellä Gunpeille Sharpin kehittämiä aurinkokennoja, ja keskustelun myötä he saivat uusia ideoita missä teknologiaa voitaisiin käyttää hyödyksi. Pian tästä Uemura palkattiin Sharpilta Nintendolle. Yokoin ideana oli käyttää kennojen valontunnistusta hyväksi ammuntapeleissä; valopistoolilla ammuttaessa kohteeseen tapahtuisi erinäisiä asioita, kuten kuuluisi leijonan karjuntaa. Ideasta syntynyttä Beam Gun Games -peliä myytiin yli miljoona kappaletta. Yokoi jalosti ideaansa kiekkoammuntaan, ja Nintendo hankki tyhjiä keilaushalleja kiekkoammuntaa varten. Oikeiden kiekkojen sijasta käytettiin simuloituja kiekkoja, jotka havaitsivat aurinkokennojen avulla osuman. Laser Clay Range esiteltiin menestyneesti vuonna 1973, mutta sen suosio kuitenkin taantui Japanin öljypulan vuoksi. Yamauchi tarvitsi uutta läpimurtotuotetta. .
Yamauchi huomasi, kuinka Atarin Pong ja Magnavoxin kotikonsoli Odyssey menestyivät Yhdysvaltain markkinoilla, ja onnistui tekemään sopimuksen Magnavoxin kanssa Odysseyn jakelusta Japanissa. Sopimuksen synnyttyä Nintendo aloitti yhteistyön Mitsubishi Electronicsin kanssa tuottaakseen oman videopelikonsolinsa. Vuonna 1977 julkaistiin Color TV Game 6, joka sisälsi kymmenen eri muunnelmaa Pongista. Se myi Japanissa menestyksekkäästi, ja sitä seurasivat Color TV Game 15 ja myöhemmin muita versiota. Othellon sisältänyt Computer TV Game oli viimeinen näistä moduuleja käyttämättömistä pelikonsoleista, ja se julkaistiin vuonna 1980.
1980 Nintendo perusti Yhdysvaltoihin Nintendo of American, joka vastaisi Nintendon liikeasioista meren toisella puolen. 1980-luvun alussa Amerikan Nintendo tarvitsi kipeästi uutta kolikkopeliä taantuneille markkinoille. Radar Scopen piti olla ratkaisu ongelmaan, mutta innostus pelin ympärillä laantui pitkän toimitusajan vuoksi. Tarvittiin taas uutta peliä. 1970-luvulla yritykseen oli palkattu Shigeru Miyamoto, josta myöhemmin tuli yksi Nintendon tärkeimmistä videopelikehittäjistä. Yamauchi päätti antaa uuden pelihankkeen Miyamoton huostaan ja määräsi Gunpein hänen ohjaajakseen. Miyamoton työn tuloksena syntyi Donkey Kong, ja parin vuoden päästä markkinoille tuli Mario Bros.; molemmat olivat menestyksiä ja julkaistiin sekä pelihalleissa että usealla kotikonsolilla. Tämän lisäksi Nintendo kokeili myös elektroniikkapelimarkkinoita Game & Watch -peleillään.
1983–1989: Ensimmäinen kotikonsoli
thumb|left|200px|Vuonna 1983 julkaistu Famicom. Heinäkuussa 1983 Nintendo julkaisi Japanissa Famicom-järjestelmänsä (Family Computer), joka oli yrityksen ensimmäinen pelimoduuleita käyttänyt videopelikonsoli. Famicom oli erittäin suosittu ja myi 500 000 kappaletta kahdessa kuukaudessa. Konsoli oli myös teknisesti parempi ja edullisempi verrattuna kilpailijoihinsa. Kuitenkin muutaman kuukauden jälkeen julkaisusta Nintendo sai valituksia konsolien jähmettymisestä joitakin pelejä pelatessa. Vika löytyi toimintahäiriöisestä mikrosirusta, ja Nintendo päätti vetää vielä hyllyissä olevat laitteensa pois myynnistä, mikä maksoi yritykselle melkein puoli miljoonaa dollaria
Vuoteen 1984 mennessä Famicom oli yhä erittäin suosittu Japanissa. Yllättävä suosio kuitenkin toi Nintendolle ongelmia, sillä resursseja ei ollut tarpeeksi vastaamaan pelien kysyntään. Sen vuoksi Yamauchi jakoi työntekijänsä kolmeen ryhmään: Research & Development 1:een (R&D 1), R&D 2:een ja R&D 3:een. Näitä ryhmiä käyttäen Yamauchi toivoi Nintendon tuottavan pienen määrän hyviä pelejä sen sijaan että se tuottaisi suuren määrän keskinkertaisia.
Tällä ajanjaksolla Nintendo oli ilmaissut toivomuksensa julkaista Famicomin Yhdysvalloissa. Koska Nintendolla oli niin vähän kokemusta Yhdysvaltojen markkinoista, yritys yritti solmia sopimuksen Atari'n kanssa konsolin jakelusta. Jakelusopimus piti allekirjoittaa vuoden 1984 Consumer Electronics Show -messuilla, mutta Atarin nähtyä ColecoVisionille lisensoidun Donkey Kong -pelin Coleco ADAMilla yritys kieltäytyi tukemasta Nintendon konsolia. Ongelma selvitettiin, mutta sopimus jäi tekemättä, kun Atari alkoi kohdata taloudellisia ongelmia. Syynä oli vuosien 1983 ja 1984 vaihteessa tapahtunut videopelilama, joka vei suuren osan Yhdysvaltojen videopelimarkkinoista. Nintendo jäi omilleen ilman Atarin apua. Atari ei ollut kontrolloinut tarpeeksi pelikehittäjiänsä eikä laitteelle julkaistavia pelejä. Tämä johti valtavaan surkeiden videopelien tulvaan Yhdysvalloissa ja lopulta muiden tekijöiden ohella videopelilamaan. Nintendo ei halunnut tehdä samaa virhettä kuin Atari. Tästä syystä Nintendo asetti peleilleen laatuvaatimukset, jotka niiden pitäisi täyttää. Luotiin Nintendo Seal of Quality (laadun sinetti), ja 10NES-mikrosirun avulla lisensoimattomia pelejä estettiin toimimasta Famicomilta. Nintendo myös rajoitti kolmannen osapuolen yritysten vuosittaisen pelimäärän viiteen kappaleeseen.
Nintendo ilmoitti vuoden 1985 CES-messuilla julkaisevansa Famicomin Yhdysvalloissa – tosin nimellä Nintendo Entertainment System (NES) ja erilaisella ulkoasulla. Markkinoille NES sukelsi ensi kertaa joulukuussa 1985, kun Nintendo myi ja markkinoi laitetta koemielessä New Yorkin alueella. Suuren suosion saavuttelemana konsolia ruvettiin myymään maanlaajuisesti vuonna 1986 20:n eri pelin voimin. 1985 julkaistiin myös Super Mario Bros. Famicomille Japanissa, ja se nautti suurta suosiota. Muita nykyisin menestyneiden pelisarjojen avauksia olivat vuoden 1986 Metroid ja The Legend of Zelda.
1989 Nintendo julkaisi Game Boy -käsikonsolinsa, jonka mukana tuli Tetris. Game Boy menestyi markkinoilla kilpailukykyisellä hinnalla, suosituilla peleillä ja kilpailijoita alhaisemmalla virrankulutuksella. Myöhemmin laitteelle julkaistiin Super Mario Land, jota myytiin 14 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti. Vuonna 1989 Nintendo myös paljasti Famicomin seuraajan, jota kutsuttiin nimellä Super Famicom.
Yritysten oli usein vaikea noudattaa Nintendon tiukkoja julkaisusääntöjä. Konami, yksi NESille pelejä julkaisseista kolmannen osapuolen yrityksistä, kiersi sääntöä luomalla sivuyhtiön nimeltä Ultra Games voidakseen julkaista lisää pelejä vuodessa. Toinen tunnettu sääntöjä kiertänyt yritys oli Atarin luoma sivuyritys Tengen. Tengen tuotti NESille lisensoimattomia pelejä, mutta Nintendo ei pystynyt lopettamaan sen toimintaa.
1990–1995: Yhteistyötä ja epäonnistumisia
thumb|250px|right|[[Super Nintendo Entertainment System|SNES:n Yhdysvaltojen versio poikkesi koteloltaan eurooppalaisesta ja japanilaisesta versiosta.]] thumb|right|250px|Silmillä pidettävä [[Virtual Boy ei menestynyt kaupallisesti.]]
Super Famicom julkaistiin Japanissa marraskuussa 1990, ja se myytiin kolmessa päivässä loppuun. Elokuussa 1991 laite julkaistiin Yhdysvalloissa nimellä Super Nintendo Entertainment System (SNES). SNES seurasi edeltäjänsä jalanjälkiä edullisella hinnallaan ja hyvällä suorituskyvyllä aikalaisiinsa nähden, vaikkakin SNES:n keskussuoritin oli hitaampi kuin Sega Mega Driven Motorola 68000. Japanissa SNES otti helposti johtoaseman videopelimarkkinoilla, mutta Yhdysvalloissa myöhäisen julkaisun sekä Segan voimakkaan kampanjoinnin vuoksi SNES jäi Mega Drivelle aluksi alakynteen. Vaikka SNES lopulta myikin maailmanlaajuisesti paremmin, ei sen kokonaismyynti Euroopassa yltänyt Mega Driven tasoihin. Mariosta oli kuitenkin ehtinyt muodostua Yhdysvalloissa erittäin tunnettu: valtakunnallinen tutkimuksen mukaan yhdysvaltalaiset lapset tunnistivat Marion useammin kuin Mikki Hiiren. Vuonna 1993 Mariosta tehtiin Hollywood-elokuva, jonka pääosassa oli Bob Hoskins.
1992 Gunpei Yokoi alkoi R&D1:n kanssa suunnitella uutta konsolia nimeltä Virtual Boy. Samana vuonna Hiroshi Yamauchi osti baseball-joukkue Seattle Marinersin osakkeita; nykyisin Amerikan Nintendolla on joukkueesta osake-enemmistö. Samana vuonna SNES julkaistiin myös Euroopassa.
1990-luvun alussa Nintendo alkoi kehitellä SNES:lle SNES CD-ROM -lisäosaa. Ensimmäinen yhteistyökumppani hankkeessa oli Sony, jonka kanssa Nintendo oli tehnyt jo vuonna 1988 sopimuksen äänen ohjainpiirin tuottamisesta NES:lle. Samassa sopimuksessa sovittiin, että Sony saa oikeuden kehittää Nintendolle CD-ROM-aseman ja että SNES-pelit tulevat toimimaan Sonyn tulevalla CD-pohjaisella konsolilla. Kun Nintendolla tajuttiin että sopimus takasi Sonylle kontrollin kaikkiin julkaistaviin CD-peleihin, Nintendo vaihtoi yhteistyökumppaninsa Philipsiin. Samalla Philips sai lisenssin Nintendon pelihahmoihin, ja Philipsin CD-i:lle ilmestyikin muun muassa Mario- ja The Legend of Zelda -pelejä. Pelejä sanottiin huonolaatuisiksi, eivätkä ihailijat laske niitä kuuluvaksi pelisarjoihin.
Yhteistyö Philipsinkin kanssa kariutui, mutta Nintendo, Sony ja Philips yrittivät vielä kehittää lisälaitetta uudestaan yhdessä. Lopulta vuonna 1993 Nintendo kertoi lopettaneensa SNES-CD:n kehityksen. Syihin hankkeen hylkäämiseen voi laskea muun muassa Sega Mega-CD:n kaupallisen tappion sekä sen, että Nintendo ansaitsi pelimoduuleillaan hyvin. Sony lopulta kehitti PlayStationin, mutta konsolin rakenteella ei ollut mitään tekemistä aikaisempien versioiden kanssa.
SNES-CD-projektin hylkäämisen jälkeen Nintendo kertoi suunnitelmistaan kehittää uusi 64-bittinen konsoli koodinimeltään Project Reality, joka pystyisi näyttämään henkilöt ja ympäristön täysin 3D-grafiikalla. 1994 Nintendo ilmoitti konsolin tulevan Yhdysvaltojen markkinoille nimellä Ultra 64. Pian Nintendo huomasi antaneensa konsolille väärän nimen, sillä oikeudet siihen olivat Konamilla. Niinpä vuonna 1995 Nintendo kertoi konsolin uudeksi nimeksi tulevan Nintendo 64 ja konsolin julkaistavan vuonna 1996. Vuonna 1995 Nintendo myös hankki osan Rareware-yhtiöstä, mikä myöhemmin osoittautui viisaaksi teoksi. Rareware kehitti yksiä Nintendon tunnetuimpia pelejä, kuten Donkey Kong -sarjan uusia osia.
Vuonna 1995 Nintendo julkaisi Virtual Boyn Japanissa, mutta vastoin odotuksia se myi huonosti. Nintendo silti jatkoi pelien tekemistä sille ja julkaisi laitteen Yhdysvalloissa, mutta sitä ei mennyt kaupaksi juuri ollenkaan. Virtual Boyta ei lopulta julkaistu heikon myyntinsä takia ollenkaan Euroopassa. Syitä kaupalliseen tappioon oli monia: Silmillä pidettävän Virtual Boyn grafiikat olivat punamustia, ja laitteeseen lisätyt varoitukset aiheuttivat pelkoa silmävahingoista; laitteella oli myös kova hinta verrattuna sen pelien laadukkuuteen. Samana vuonna Nintendo oli joutunut kilpailutilanteeseen; Sega oli julkaissut 32-bittisen Sega Saturnin sekä Sony 32-bittisen PlayStationin.
1996–2001: Nintendo pysyy moduuleissa
250px|right|thumb|[[Nintendo 64 ja analogitatilla varustettu ohjain.]]
Nintendo 64 julkaistiin Japanissa kesäkuussa 1996, ja se myi yli 500 000 kappaletta ensimmäisenä päivänä. Pohjois-Amerikkaan laite ehti saman vuoden syksyksi, mutta Eurooppaan vasta vuotta myöhemmin. Nintendo päätti jatkaa pelimoduulien aikakautta vielä N64:llä, vaikka kilpailijat olivat jo siirtyneet pelien tallennuksessa CD-ROM-aikakauteen. Usea kolmannen osapuolen kehittäjä valitsi mieluummin Sonyn PlayStationin julkaisualustakseen, sillä CD-ROM:lle mahtui paljon enemmän dataa. Nintendo perusteli päätöstään lyhyillä latausajoilla, sillä data oli tallennettu suoraan moduulille. Esimerkiksi Square Enix on myöntänyt, että CD-ROM:n suurempi tallennuskapasiteetti sai pelitalon vaihtamaan Final Fantasy VII:n julkaisun PlayStationille.
Nintendo 64:n julkaisuvuonna Nintendo julkaisi Game Boy Pocketin, joka oli pienempi versio alkuperäisestä Game Boysta. Noin viikko julkaisun jälkeen Nintendolla vuosia työskennellyt Gunpei Yokoi erosi tehtävästään. Hän auttoi eron jälkeen kilpailevan käsikonsolin WonderSwanin valmistuksessa käyttäen hyödyksi Game Boyn valmistuksesta tulleita taitoja. Nintendo 64:lle julkaistiin vuonna 1999 lisäosa nimeltä Nintendo 64DD, mutta se ei menestynyt kaupallisesti. Suuri osa vielä sille vielä kehitteillä olleista peleistä julkaistiin joko Nintendo 64:lle tai Nintendo GameCubelle, ja joitakin keskeneräisiä ideoita hyödynnettiin muun muassa Nintendogsin kehityksessä. 64DD:tä ei julkaistu Japanin ulkopuolella, ja siitä tulikin Virtual Boyn ohella yksi Nintendon heikoimmin menestyneistä tuotteista.
Vuonna 1996 Japanissa julkaistiin menestyneesti Pokémon (Japanissa Pocket Monsters). Satoshi Tajirin luoma Pokémon on ollut todella suosittu ja sarjan pelejä on myyty maailmanlaajuisesti 23. huhtikuuta 2008 mennessä yli 175 miljoonaa kappaletta. Lokakuussa 1998 julkaistiin Game Boy Color Euroopan ja Yhdysvaltojen julkaisujen tullessa kuukautta myöhemmin. Pokémon auttoi Game Boyta pysymään käsikonsolimarkkinoiden huipulla ja Game Boyn eri variaatioiden myynti on ylittänyt maailmanlaajuisesti 200 miljoonaa yksikköä. Noin vuosi ennen Game Boy Colorin julkaisua Gunpei Yokoi, alkuperäisen Game Boyn suunnittelija, menehtyi 57-vuotiaana auto-onnettomuudessa.
Vuonna 2001 Nintendo hankki paljastamattoman osuuden liikkeentunnistimiin erikoistuneesta Gyration Inc. -yhtiöstä. Saman vuoden maaliskuussa Game Boy Advance julkaistiin Japanissa, ja Eurooppaan sekä Yhdysvaltoihin käsikonsoli ehti kesäkuuksi. Samana vuonna julkaistiin myös Nintendo GameCube, Nintendon neljäs kotikonsoli. Euroopassa GameCube julkaistiin vasta vuonna 2002. 6. sukupolven konsolisodassa Xboxin ja PlayStation 2:n kanssa GameCube piti kolmatta sijaa PS2:n ollessa ensimmäisellä sijalla, kun verrataan konsoleiden myyntilukuja. Maaliskuun 31. päivään 2007 mennessä GameCubea oli myyty maailmanlaajuisesti 21,59 miljoonaa kappaletta.
2002–nykypäivä: Uusi kohdeyleisö
2002 Hiroshi Yamauchi luopui johtajuudestaan luovuttaen paikkansa Satoru Iwatalle. Tänä vuonna myös Nintendo ja amerikkalais-kiinalainen tiedemies, tohtori Wei Yen, perustivat iQue-yhtiön, joka tuottaa ja markkinoi Nintendon konsoleja iQue-merkin nimellä Kiinan markkinoille. Samana vuonna Nintendo myi omistamansa osakkeet Rarewaresta Microsoftille, sillä yrityksen pelit eivät enää nauttineet tarpeeksi suurta suosiota.
Vuonna 2002 Nintendon Euroopassa toteuttama aggressiivinen liiketaktiikka kävi yritykselle kalliiksi. Euroopan unioni päätti, että Nintendo oli harjoittanut kilpailuhengen vastaista hintatason ylhäällä pitämistä jakelijoidensa välityksellä seitsemässä unionin maassa. Toimintaa oli tapahtunut aina 1990-luvun alusta lähtien vuoteen 1998. Tämän vuoksi Nintendolle määrättiin 149 miljoonan euron sakot.
Toukokuussa 2004 Nintendo paljasti suunnitelmansa julkaista uudenlainen käsikonsoli, jolla ei olisi mitään tekemistä Game Boyn kanssa. Kosketusruudullisen Nintendo DS:n loppuvuoden 2004 julkaisu sai yli miljoona ennakkovarausta. Seuraavan vuonna Nintendo julkisti ilmaisen Nintendo Wi-Fi Connection -verkkopalvelun, jonka kautta voi pelata DS:n nettimoninpelejä. Tammikuussa 2006 Nintendo julkaisi Japanissa Nintendo DS:stä uuden version, DS Liten, johon oli suunniteltu kevyempää rakennetta ja kirkkaampaa näyttöä. Lite julkaistiin Yhdysvalloissa ja Euroopassa saman vuoden kesäkuussa. DS Liten seuraaja DSi julkaistiin Japanissa 2008 ja muualla maailmassa 2009. Nintendo ilmoitti 23. maaliskuuta 2010 tuovansa maaliskuussa 2011 markkinoille 3D-version Nintendo DS:stä, jonka kolmiulotteisen kuvan tuottamiseen ei tarvita erillisiä laseja. Laite paljastettiin saman vuoden E3-messuilla nimellä 3DS. Nintendo kertoi laitteen tulevan myyntiin tilikaudella 2010–2011.
Tammikuussa 2021 yhtiö osti kanadalaisen Next Level Gamesin, joka on toiminut yhteistyössä Nintendon kanssa useiden tuotesarjojen kehityksessä. Helmikuussa 2022 yhtiö kertoi sopimuksesta SRD:n kaikkien osakkeiden ostamisesta. Kiotossa sijaitseva SRD on työskennellyt Nintendon kanssa lähes neljä vuosikymmentä ja on avustanut useiden projektien kehittämisessä.
Jaostot
thumb|right|200px|Nintendon päämaja Kiotossa, Japanissa. thumb|right|200px|Nintendo of American päämajan edusta Redmondissa, Washingtonissa.
Nintendon kehitysyksikköjen rakenne koki muutoksen Hiroshi Yamauchin jäätyä eläkkeelle vuonna 2002. Satoru Iwata jakoi vuonna 2005 kehitysyksiköt neljään jaostoon; sitä ennen vuonna 2000 jaostoja oli yhteensä kuusi kappaletta. Iwata halusi keskittää mahdollisimman paljon resursseja Shigeru Miyamotolle, ja hänen johtama EAD-tiimi saikin siipiensä alle kaikki pelikehittäjät. Research & Development 1, Research & Development 2, ja Nintendo-Special Planning & Development lakkasivat jaostouudistuksen myötä olemasta; jaostojen kehittäjät sulautettiin EAD-tiimiin, joka puolestaan jakaantui moneen yksikköön. Vuodesta 2005 jaostot ovat jakautuneet neljään pääjaostoon: Nintendo Integrated Research & Development, Nintendo Technology Development Ltd, Nintendo Software Production & Development ja Nintendo Entertainment Analysis & Development. Näiden lisäksi toimii myös jaosto Nintendo Licensing Business.
Näiden jaostojen lisäksi usea pelitalo tekee pelejä Nintendon laitteille; yritykset ovat joko Nintendon omistuksessa tai tekevät pelejä Nintendon pelinimikkeistä sopimuksen mukaan. Tunnettu kokonaan Nintendon omistuksessa oleva pelitalo on yhdysvaltalainen Retro Studios, joka on kehittänyt Metroid Prime -trilogian Nintendon konsoleille. Toinen tunnettu talonsisäinen pelikehittäjä on Paper Mario -peleistä tunnettu Intelligent Systems, joka myös Gunpei Yokoin johdolla kehitti Game Boyta. Sopimuksen alaisista toisen osapuolen kehittäjistä HAL Laboratory on kehittänyt suositut Super Smash Bros. - ja Kirby -pelisarjat, Game Freak Pokémon-pelit ja Camelot Software Planning Mario-urheilupelit.
Hallitus
Vuonna 2018 johtoon kuuluvia henkilöitä ovat Shuntaro Furukawa, Satoru Shibata, Shinya Takahashi, Ko Shiota ja Shigeru Miyamoto, sekä Naoki Mizutani, Katsuhiro Umeyama, Naoki Noguchi ja Masao Yamazaki.
Talous
Nintendo listautui Osakan ja Kioton pörsseihin tammikuussa 1962.
Nintendon liikevaihto maaliskuun lopussa 2009 päättyneellä tilikaudella oli 1 838 622 miljoonaa jeniä (n. 16 455 miljoonaa euroa). Liikevaihdosta 37 % (675 596 miljoonaa jeniä) tuli ohjelmistomyynnistä (videopelit) ja 63 % (1 159 748 miljoonaa jeniä) laitteistomyynnistä (pelikonsolit ja muut laitteet). Nintendo myy myös pelikortteja, mutta niiden osuus liikevaihdosta oli häviävän pieni, vain 3 277 miljoonaa jeniä. Vuonna 2004 liikevaihto oli 515 292 miljoonaa jeniä, joten kasvua on tullut viiden vuoden aikana 257 %.
Sijainnit
thumb|150px|right|Nintendon vanha logo, jota yhä käytetään joissain yhteyksissä. Harmaa logo otettiin käyttöön vuonna 2005.
Nintendo Company, Limited:n (NCL) päämaja sijaitsee perustamiskaupungissaan Kiotossa, Japanissa. Nintendo of American (NOA, Amerikan Nintendo) päämaja sijaitsee Redmondissa, Washingtonissa. Sen jakelukeskukset sijaitsevat Atlantassa, Georgiassa, ja North Bendissa. Nintendo of Canada, Limited:n (NOCL, Kanadan Nintendo) päämaja sijaitsee Richmondissa, Brittiläisessä Kolumbiassa, ja sen jakelukeskus sijaitsee Torontossa, Ontariossa. Nintendo of Australian (Australian Nintendo) päämaja sijaitsee Melbournessa, Victoriassa. Nintendo of Europen (Euroopan Nintendo) päämaja sijaitsee Großostheimissa, Saksassa. Lisäksi Nintendolla on Euroopassa jaostot Nintendo France ja Nintendo Benelux. Suomen Nintendon toimijana toimii Bergsala. iQue, Ltd.:n päämaja sijaitsee Kiinassa, ja se markkinoi Nintendon tuotteita iQue-brändin nimellä Kiinan markkinoilla. Heinäkuussa 2006 Nintendo perusti Etelä-Korean pääkaupunkiin Souliin alajaoston nimeltä Nintendo of Korea.
Ympäristöystävällisyys
Nintendo on Greenpeacen mukaan vähiten ympäristöystävällinen elektroniikkavalmistaja, ja on ollut Greenpeacen ylläpitämän Guide to Greener Electronics -listan viimeisellä sijalla jo kahdeksan kertaa peräkkäin. Nintendon kilpailijoista Microsoft on pudonnut uusimmalla, joulukuussa 2009 julkaistulla listalla toiseksi viimeiselle sijalle ja Sonyn sijoitus on seitsemäs. Yrityksiä arvioidaan muun muassa kemikaalien käytön, PVC:n käytön, hiilijalanjäljen, uusiutuvan energian hyödyntämisen, energiatehokkuuden ja kierrätyksen perusteella. Nintendo oli listalla ainoa yritys joka sai arvosanan ”huono” tai ”osittain huono” jokaisessa kategoriassa. Nintendo on vastannut arvosteluun kertomalla ottavansa ympäristöasiat huomioon tuotantonsa jokaisessa vaiheessa ja huomioimalla Wiin olevan nykyisen konsolisukupolven energiatehokkain konsoli.
Nintendo Suomessa
Nintendon ensimmäinen konsoli Nintendo Entertainment System tuli Suomeen vasta vuonna 1987. Erikoisuutena oli, että konsolin pystyi vuokraamaan käyttöönsä kokeillakseen sitä. Nintendon ensimmäinen virallinen maahantuoja, Markus Selinin omistama Funente Oy, markkinoi laitetta voimakkaasti, perusti Suomeen virallisen Nintendo-kerhon ja jakeli kerhon jäsenille pelitiedotteita.
Funente Oy ajautui konkurssiin vuonna 1993 Nintendon ja Segan 16-bittisten konsoleiden sodan aikana. Super Nintendo ei myynyt aluksi aivan odotetulla tavalla. Yhtenä ongelmana laitteelle olivat pelien kalliit hinnat. Nintendon seuraavaksi viralliseksi maahantuojaksi tuli ruotsalaisen Bergsalan tytäryhtiö Bergsala Fun Oy. Bergsala Fun kuitenkin lopetti Nintendon maahantuonnin vuonna 1999, jolloin viralliseksi edustajaksi vaihtui Agerex Oy, joka vaihtoi nimensä yrityskauppojen yhteydessä vuonna 2003 Amo Oy:ksi. Vuoden 2013 toukokuun alusta lähtien Oy Bergsala AB on vastannut Nintendon liiketoiminnasta Suomessa.
Nintendo-lehti oli Suomen virallinen Nintendo-pelejä käsittelevä aikakauslehti, jota julkaistiin vuosina 1990–1994. Lehden julkaisijana toimi Semic. Loppuvaiheessaan lehti yhdistyi saman yrityksen kustantaman Super Power -lehden kanssa. Lehti oli paikallinen versio pohjoismaisesta Nintendo-magasinet-lehdestä ja sen sisältö oli suurelta osin eri maiden toimitusten yhteistuotosta, joskin suuri osa Suomen lehden sisällöstä tuli muun muassa Ruotsista. Suurin osa lehdestä koostui erilaisista sarjakuvista, jotka olivat peräisin yhdysvaltalaisista Nintendo-lehdistä, kuten Nintendo Power.
Aiheesta muualla
Viralliset sivut
Muut sivut
Jääpallon SM-kilpailu 1918
Vuonna 1918 Suomen jääpallomestaruuskilpailuihin ilmoittautui yhdeksän joukkuetta, neljä Helsingistä, kolme Viipurista ja kaksi Turusta. Uutena joukkueena mukana oli Helsingin Palloseura. Mestaruuskilpailut oli tarkoitus aloittaa tammikuun lopulla, mutta Suomen sisällissota syttyi samoihin aikoihin, ja mestaruus jäi ratkaisematta. Muita otteluita ennätettiin alkutalvesta pelata, mm. vieraili KIF:n ja HJK:n yhdistetty joukkue 20. tammikuuta VBJS:n vieraana Viipurin Luistinseuran radalla. Vauhdikas ja yritteliäs ottelu päättyi 8-8 -tasapeliin. Viikkoa myöhemmin - siis 27. tammikuuta kohtasivat joukkueet Helsingissä, tuloksena jälleen tasapeli, 4-4. Tuohon otteluun käytännössä päättyikin jääpallokausi 1918, vaikka joitakin toisen ja kolmannen luokan sarjaotteluita pelattiin sodankin aikana. VBJS:n maalilla torjunut Viljo Karvinen kaatui 24. huhtikuuta Viipurin taisteluissa. Myös Viipurin IFK:n maalivahti Torsten Åberg kuului sodan uhrien joukkoon kuten myös KIF:n Richard Schybergson ja Palloliiton tilintarkastajaksi valittu Juho Halme.
Ghost Reborn
Ghost Reborn on suomalaisen Twilight Guardians -yhtyeen neljäs ja viimeinen albumi. Se julkaistiin vuonna 2007.
Kulttuurimaisema
Kulttuurimaisema on maisema, jossa tavalla tai toisella ilmenee ihmisen vaikutus tai ihmisen vaikutus on siinä hallitseva. Maisemat, joihin ovat vaikuttaneet enimmin luonnon prosessit, ovat luonnonmaisemia. Kulttuurimaisemia ovat niin maaseudun kulttuurimaisemat kuin kaupunkimaisemat. Kulttuurimaiseman käsite itsessään ei ole luonteeltaan arvottava. Maisemansuojelua, maisemanhoitoa tai maisemasuunnittelua varten kulttuurimaisemia voidaan kuitenkin myös arvottaa.
Perinnemaisemat ja arvokkaat kulttuurimaisemat
Kulttuurimaiseman vanhoissa piirteissä, kuten vahoissa rakennuksissa ja vanhoilla maatiloilla näkyy merkkejä menneen ajan kulttuutista. Vanhoilla maatiloilla näkyy merkkejä menneen ajan maanviljely- ja karjanhoitotavoista. Vanhoissa rakennuksissa taas ilmentyy menneen ajan arkkitehtuuri ja ihmisten elämänmeno. Maaseudun rakentamistavat ovat kunakin aikakautena olleet riippuvaisia kyseisen ajan maatalouden tarpeista. Kaskiviljelyn aikaan maankäyttö oli erilaista kuin nykyisessä maanviljelyssä. Myös entisaikojen hakamailla sijainneet laitumet vaikuttavat olennaisesti perinteiseen kulttuurimaisemaan. Hakamaista ja hakametsistä on kehittynyt perinnebiotooppeja, joissa on oma lajistonsa. Rakennettu ympäristö on täytynyt sijoittaa riittävän lähelle maanteitä tai muita kulkuväyliä. Maaseudun rakennnukset ja pellot on sijoitettu siten, että niiden keskinäinen sijainti on ollut maatalouselinkeinon kannalta sopiva. Perinnemaisemat tavataan jakaa kahteen luokkaan, jotka ovat varsinaiset perinnemaisemat ja perinnebiotoopit. Perinnebiotoopit ovat tavallaan kulttuurimaiseman ja luonnonmaiseman välimuotoja. Näitä ovat vanhat kaskimaat, hakamaat ja metsähakamaat sekä niityt, kedot ja ahot.
Suomen ympäristöministeriössä 1992 määriteltiin arvokkaiden kulttuurimaisemien lisäksi kansallismaisemat, joita on 27. Jotkut kansallismaisemat ovat suosittuja matkailukohteita.
Kaupunkien kulttuuriympäristö
Kaupunkialueilla maisemaan vaikuttavia tekijöitä ovat erilaisten toimipaikkojen, kuten palvelupisteiden sijainti sekä uudet rakennusalueet ja erilaiset kehittämishankkeet.
Kaupungeissa huomioitavia kulttuurimaisemallisia alueita ovat muun muassa vanhat ruukkikylät, kuten kansallismaisemaksi luokiteltu Raaseporin Pohjan ruukkien alue. Alueella on entisen rautatien pohja, jota käytetään nykyisin retkeilypolkuna. Kansallismaisemiin kuuluu myös Porvoonjoen laakso ja Vanha Porvoo. Alueella on rantamakasiineja ja koristeellisia taloja, joista osa on puisia ja osa kivisiä. Kokkolassa Neristanin puutaloalueella maisemassa on paljon 1800-luvulla tai aikaisemmin rakennettuja taloja. Alueella näkyy eroja asumuksissa, joissa on asunut eri yhteiskuntaluokkiin kuuluneita ihmisiä. Varallisuus on näkynyt rakennuksen kivijalassa.
Asturian kieli
Asturian kieli (asturianu tai asturleonés) on romaaninen kieli, jota puhutaan Pohjois-Espanjassa joissakin osissa Asturian ja Kantabrian itsehallintoalueita sekä Leónin, Salamancan ja Zamoran maakuntia. Lisäksi Portugalin Miranda do Dourossa puhutaan sen lähisukulaista mirandeesia.
Vuoden 2007 tietojen mukaan asturian kielellä oli 110 000 puhujaa, joiden lisäksi kieltä puhuu toisena kielenään 450 000 ihmistä. Kielen katsotaan jakautuvan kolmeen murreryhmään: keski-, itä- ja länsimurteet. pienoiskuva|Asturian kielen akatemian julkaisema [[sanakirja (Diccionariu de Llingua Asturiana) vuonna 2000.]] Asturiassa kieli on suojeltu alueen autonomisella lainsäädännöllä, ja se on Asturian kouluissa valinnainen kieli, mutta ei kuitenkaan virallinen kieli. Kielen käyttäjien määrä on ollut laskussa ja kielen suojelemiseksi on tehty paljon työtä 1980-luvulta alkaen.
Konsonantit
Lähde:
Joissain asturian murteissa esiintyvien äänteiden kuvaamiseen käytetään erikoismerkkejä (ns. pisteellisiä kirjaimia) tai digrafeja. Näitä ovat:
Kirjallisuus
Asturiankielisiä virallisia asiakirjoja esiintyy jo 700- ja 800-luvuilta alkaen. Asturian kielellä ei kuitenkaan koskaan ole ollut alueella tärkeää asemaa, sillä se ei ollut hallitsevien luokkien kieli, vaan pikemminkin kansankieli. Samasta syystä myös valtaosa kulttuuriperintöä on enemmänkin suullista kuin kirjallista. Kirjallisuutta on ollut 1600-luvulta alkaen.
Kirjallista traditiota on kuitenkin ollut jonkin verran, ja sen tärkeimpinä edustajina voidaan mainita seuraavat kirjailijat:
Valtaosan 1900-lukua kirjallinen kulttuuri uinui, mutta kun Espanjasta tuli demokratia, myös asturiankielistä kirjallista kulttuuria alettiin elvyttää. (Asturian kielellä kirjallisen elpymisen kautta kutsutaan nimellä "xurdimientu".)
Kirjallisen kulttuurin elvyttämiseen on otettu avuksi myös käännöskirjallisuus, ja mm. seuraavien kirjailijoiden teoksia on käännetty asturian kielelle: Albert Camus, Tennessee Williams, Henry Melville, Franz Kafka, T.S. Eliot ja Eugénio de Andrade.
Asturian kieltä elvyttämään perustettiin myös v. 1981 erillinen kieliakatemia, "Academia de la Llingua Asturiana".
Jevgeni Kokovin
Jevgeni Stepanovitš Kokovin (22. tammikuuta (J: 9. tammikuuta) 1913 Arkangeli – 7. elokuuta 1977 Arkangeli) oli venäläinen lastenkirjailija.
Jevgeni Kokovin syntyi merimiehen perheeseen. Hänen ensimmäinen kertomuksensa ilmestyi arkangelilaisessa sanomalehdessä vuonna 1931 ja ensimmäinen kertomuskokoelma Vozvraštšenije korablja (”Laivan paluu”) vuonna 1939. Parhaiten kirjailija tunnetaan Arkangelin esikaupungin Solombalan lapsia kuvaavista kertomuksista. Ne ilmestyivät erillisenä kirjana Detstvo v Solombale (”Lapsuus Solombalassa”) ensimmäisen kerran vuonna 1947.
Kristen Wiig
Kristen Carroll Wiig (/ˈwɪɡ/; s. 22. elokuuta 1973 Canandaigua, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko.
Ura
Hänet tunnetaan etenkin viihdeohjelmasta Saturday Night Live, jossa hän oli mukana vuosina 2005–2012. Hän esitti sarjassa lukuisia sketsihahmoja ja näytteli useita julkkisparodioita (kuten Taylor Swiftiä, Madonnaa ja Judy Garlandia). Tämän lisäksi hän on vieraillut televisiosarjoissa, kuten Flight of the Conchords ja Sukuvika. Valkokankaalla hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Morsiusneidot, Adventureland, Paksuna ja Paul, sekä ääniroolissa elokuvassa Näin koulutat lohikäärmeesi. Morsiusneitoja Wiig oli mukana myös käsikirjoittamassa. Hän saikin elokuvasta sekä parhaan komediaelokuvan naispääosan Golden Globe -ehdokkuuden että parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar- ja Bafta-ehdokkuudet. Tämän lisäksi hän oli neljänä peräkkäisenä vuotena (2009–2012) ehdolla Emmy-palkinnon saajaksi parhaan komediasarjan naissivuosapalkinnon saajaksi rooleistaan Saturday Night Livessa.
Yksityiselämä
Wiig meni vuonna 2005 naimisiin Hayes Hargroven kanssa. Pariskunta erosi vuonna 2009. Wiig meni vuonna 2020 naimisiin Avi Rothmanin kanssa ja heillä on kaksi lasta.
Basileios II
thumb|Basileios II Basileios II Bulgaroktonos (Bulgaarintappaja, Bulgaarinsurma, Βασίλειος Β' Βουλγαροκτόνος; 958 – 15. joulukuuta 1025) oli Bysantin keisari 10. tammikuuta 976 alkaen aina kuolemaansa vuoteen 1025 asti.