cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Morton (poliitikko)
Ura
Nuori John Morton tunnettiin nopeaälyisenä ja kovasti uurastavana miehenä, joka sai maanmittauskoulutuksen isäpuoleltaan , mutta toimi myös maanviljelijänä. Hänet valittiin 32-vuotiaana maakuntaneuvostoon ja myöhemmin sen puheenjohtajaksi. Hän toimi useissa viroissa Pennsylvaniassa, muun muassa rauhantuomarina, yliseriffinä, oikeuden tuomarina ja siirtokunnan korkeimman oikeuden apulaistuomarina.
Hän kuului myös englantilaiseen seurakuntaan ja kirkonvanhimpiin. Vuodesta 1756 Morton edusti Chester countya Pennsylvanian siirtokunnan edustajistossa ja toimi sen puheenjohtajana. Kotiseudullaan hän toimi monissa oikeudellisissa tehtävissä, ja esimerkiksi hänen nimikirjoituksensa painettiin Pennsylvanian siirtokunnan seteleihin.
Morton kuului Benjamin Franklinin johtamaan siirtokuntien itsenäistä asemaa korostavaan ryhmään. Pohjois-Amerikan englantilaiset siirtokunnat pitivät yhteisiä kokouksia (Continental congress), joissa käsiteltiin lakiehdotuksia, mutta myös käytännön asioita. Vuodesta 1774 lähtien hän oli jäsenenä mannermaakongressissa Pennsylvanian edustajistossa.
Kolmetoista pohjoisamerikkalaista siirtokuntaa ajautuivat verotuksen vuoksi vapaussotaan emämaataan Isoa-Britanniaa vastaan vuonna 1775. Siirtokunnat alkoivat suunnitella itsenäistymistä.
Vuonna 1776 siirtokuntien edustajat käsittelivät mannermaakongressissa siirtokuntien itsenäistymistä. Ne kokoontuivat Pennsylvanian Philadelphiaan, joka oli siirtokuntien alueen suurin kaupunki. Kongressin tavoitteena oli, että päätös hyväksyttäisiin yksimielisesti. Pennsylvanian siirtokunnan delegaation äänet jakautuivat jyrkästi kahtia, kaksi edustajaa kannatti itsenäistymistä, kaksi vastusti, kun taas Morton oli kahden vaiheilla. Morton, Pennsylvanian edustajiston puheenjohtaja saapui paikalle sairastumisensa vuoksi hieman myöhässä. Delegaation johtajana hän äänesti viimeisenä antaen samalla delegaation ratkaisevan äänen itsenäistymiseen. Kongressin edustajat allekirjoittivat itsenäisyysjulistuksen Philadelphiassa 2. elokuuta 1776.
Itsenäisyysjulistuksen hyväksymisen jälkeen Morton toimi puheenjohtajana komiteassa, joka valmisteli Yhdysvaltain ensimmäisen perustuslain eli konfederaatioartiklat. Hän kuoli luultavasti tuberkuloosiin maatilallaan 1. huhtikuuta 1777.
Merkitys
Amerikansuomalaisten identiteetin kannalta John Mortonin osallistuminen itsenäisyysjulistuksen allekirjoittamiseen on ollut tärkeää. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä suomalaissiirtolaiset joutuivat kohtaamaan kysymyksen siitä, ketkä olivat "oikeita amerikkalaisia". He vetosivat kuuluvansa Delawaren ja Mortonin kautta Yhdysvaltain historian "perustajakansallisuuksiin". Tärkessä roolissa tiedon levittämisessä oli harrastajahistorioitsija, pastori Salomon Ilmonen, joka tutki Delawarea ja John Mortonia Delawaren 300-vuotisjuhlia varten. Delawaren siirtokunnan ja John Mortonin ansiosta amerikansuomalaisten itsetunto nousi ja he juhlivat Delawaren siirtokunnan historiaa näyttävästi sekä vuonna 1938 että vuonna 1988.
50 John Morton -tutkijaa ympäri maailmaa saapui kesäkuussa 2010 Rautalammille tutkimaan Mortonin sukujuuria. He tutustuivat muun muassa paikkakunnalla olevaan Delaware-muistomerkkiin. DNA-tutkimusten mukaan Morton on 99,56 prosentin todennäköisyydellä suomalaista syntyperää. Myös hänen savolaiset sukujuurensa on varmistettu tutkimuksilla. Heinäkuussa Rautalammille avattiin hänen nimeään kantava ravintola.
Muuta
Turun yliopisto jakaa vuosittain John Mortonin nimeä kantavaa palkintoa, joka myönnetään muuttoliikkeiden ja monikulttuurisuuden hyväksi Suomessa tehdystä työstä.
Pentti Pekkarinen
Pentti August Pekkarinen (20. syyskuuta 1917 Maaninka – 20. tammikuuta 1975 Kuopio) oli suomalainen maanviljelijä ja Maalaisliitto/Keskustapuolueen kansanedustaja ja ministeri.
Pekkarinen oli Maalaisliiton kansanedustajana 1958–1965 ja keskustan kansanedustajana 1965–1975. Hän edusti vuoteen 1961 saakka Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä sen jälkeen Kuopion läänin vaalipiiriä. Pekkarinen oli II sosiaali- ja terveysministeri Sorsan I hallituksessa 1972–1975. Hän toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa Pekkarinen oli mukana Leppävirran kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Pekkarinen kuoli liikenneonnettomuudessa tammikuussa 1975 kesken ministeri- ja kansanedustajakautensa. Pekkarinen oli matkalla Rissalan lentoasemalle, kun hänen ohjaamansa Ford Granada -henkilöauto alkoi heittelehtiä liukkaalla tiellä, ajautui vastaantulevien kaistalle ja törmäsi vastaan tulleeseen autoon. Pekkarinen kuoli saamiinsa vammoihin Kuopion keskussairaalassa myöhemmin saman päivän aikana. Hänen tilalleen ministeriksi nousi Reino Karpola ja kansanedustajaksi Toivo Yläjärvi.
Kajaanin paperitehdas
Kajaanin paperitehdas oli Kajaanin Tihisenniemellä sijainnut UPM-Kymmene-konserniin kuulunut tuotantolaitos, joka toimi 30. lokakuuta 1919 – 17. joulukuuta 2008. Tehtaassa oli lopettamisvaiheessa kolme paperikonetta ja se oli UPM:n mittakaavassa keskimääräistä suurempi paperitehdas. Se on myös suurin Suomessa suljetuista paperitehtaista ja oli toimiessaan eräs Euroopan suurimmista sanomalehtipaperitehtaista.
Paperitehdas perustettiin vuonna 1919, mutta kemiallisen puunjalostuksen perinteet Kajaanissa ulottuvat vuoteen 1909, jolloin Pohjois-Suomen ensimmäinen sellutehdas, Kajaanin sellutehdas aloitti toimintansa. Yritys toimi aiemmin nimillä Kajaanin Puutavara Osakeyhtiö ja myöhemmin Kajaani Oy vuoteen 1989 saakka, jolloin Yhtyneet Paperitehtaat Oy osti Kajaani Oy:n. Tehtaan ensimmäinen paperikone PK1 oli toiminnassa vuosina 1919–1983. Kone myytiin vuonna 1988 Kiinaan, jossa se on edelleen toiminnassa. Myös sellutehdas lopetettiin 1980-luvun alussa. Tehdasalueella on myös vuonna 1907 toimintansa aloittanut saha, joka jatkaa toimintaa paperitehtaan lopettamisen jälkeen.
Tehtaan yhteydessä toimii lisäksi Kainuun Voima Oy:n höyryvoimala, joka toimittaa tehtaalla tarvittavan prosessihöyryn lisäksi suurimman osan Kajaanin kaupungissa tarvittavasta kaukolämpöenergiasta. UPM-Kymmene Oyj luopui omasta höyryvoimalastaan vuonna 1999 ja tarvittava prosessihöyry ostettiin Kainuun Voiman höyryvoimalaitokselta tehtaan lopettamiseen saakka. UPM omistaa Kainuun Voimasta 50 prosenttia ja toinen 50 prosenttia on Kajaanin kaupungilla. Paperitehdas oli suurin yksityinen työnantaja Kajaanissa. Tehdasalueella on myös tehdasalueen paloasema, UPM:n metsäosaston toimistoja, tuoreveden ottamo, jäteveden puhdistuslaitos, kytkinkenttä, korjaamotiloja, punnitus- ja mittaus-asema ja Kajaanin saha.
Nykyisin Kajaanin paperitehtaan alueella toimii nykyisin Renforsin Ranta nimellä tunnettu yritysalue, ja alueella toimii useita yrityksiä. Yrityksiin lukeutuvat mm:ssa Herman It Oy, CSC Tieteen ja tietotekniikan keskus Oy sekä Pölkky konserniin kuuluva Kajaaniwood Oy:n saha.
220px|right|thumb|UPM:n Kajaanin tehtaiden 100-vuotislogo
Tuotanto
Kajaanissa valmistettiin loppuvaiheessa SC-aikakauslehtipaperia, MFS-erikoissanomalehtipaperia ja sanomalehtipaperia (news), jotka olivat halvimpia markkinoilla olleita paperilaatuja. Kajaanissa valmistetulle paperille on painettu muun muassa Kainuun Sanomat, Helsingin Sanomat, Kaleva, Pohjolan Sanomat, Lapin Kansa ja Pirkka, Etelä-Suomen Sanomat. Myös saksalainen Bild der Frau ja italialainen Life Style on painettu kajaanilaiselle paperille. Massanvalmistuslinjoista SC-hiomon (SGW) kapasiteetti oli 125 000 t/a ja painehiomon (PGW) 130 000 t/a. Kuumahierrettä valmistavan TMP1:n kapasiteetti oli 85 000 t/a ja TMP2:n kapasiteetti 230 000 t/a. Paperikone 1:llä oli myös oma hiomo aina PK2:n valmistumiseen saakka. Lisäksi tehtaalla oli vuosina 2007-2008 mäntykuitua käyttävä koelinja.
Paperitehdas
Kajaanin paperitehdas koostui kahdesta osasta: vanhasta paperitehtaasta (PK1) ja uudesta paperitehtaasta (PK2, PK3, PK4), joka jakautui kahteen osaan: PK2 ja PK3 yhteinen halli sekä erillinen halli PK4:lle..
Vanha paperitehdas
Paperikone:
Ruotsalaisen Karlstads Mekaniska Verkstadin valmistamassa PK1-paperikoneessa oli korkeapaineperälaatikko. Kiillotukseen käytettiin Appleton-kiillotuskalanteria, rullaus tapahtui Jagenberg-rullaimella ja arkeiksi paperit leikattiin Hamblet-Maxon-arkkileikkurilla.
Uusi paperitehdas
Uuden paperitehtaan koneiden (PK2, PK3, PK4) yhteinen kapasiteetti oli noin 640 000 tonnia vuodessa. Paperikoneiden kapasiteettia oli tarkoitus kasvattaa investoinnein ja toimintaa tehostamalla 665 000 tonniin vuodessa vuoteen 2010 mennessä, mutta tehtaan lopettaminen lopetti nämä suunnitelmat. Paperikone PK4 pysäytettiin 27.2.2008 kymmeneksi kuukaudeksi, mutta tehtaan lopettamisen myötä seisokki muuttui pysyväksi. Konetta pidettiin usean kuukauden ajan muutaman päivän käynnistysvalmiudessa.
Paperikoneet:
Tuotteet lopettamisvaiheessa
Superkalanteroitu aikakauslehtipaperi (SC):
Sanomalehtipaperi (News):
Raaka-aineet
Kajaanin paperitehtaan pääasiallinen raaka-aine oli Kainuusta saatu kuusipuu. Tuonnin osuus Venäjältä oli vähäinen. Tehdas käytti paperin-valmistukseen noin 1,4 miljoonaa kuutiometriä puuta vuodessa. Puu tuotiin tehtaalle noin 150 km:n säteeltä Pohjois-Pohjanmaalta, Kainuusta, Pohjois-Karjalasta sekä Pohjois-Savosta. Kuusirankojen lisäksi raaka-aineena käytettiin lähialueen sahoilta saatua kuusihaketta, jonka osuus koko raaka-aineesta oli noin 25 %.
Paperin valmistuksessa tarvittava raakavesi otettiin Kajaaninjoesta. Prosessista tulevat jätevedet käsiteltiin tehtaan puhdistamolla mekaanisesti ja biologisesti, minkä jälkeen puhdistettu vesi johdettiin takaisin jokeen.
Mäntykuidun käyttökokeilu
UPM-Kymmene Oyj toteutti mäntykuidun käyttökokeilun paperinvalmistuksessa Kajaanin tehtaalla vuosina 2007-2008. Mäntyä oli jo aiemmin kokeiltu Kajaanin tehtaalla useamman vuoden ajan. UPM kehitti menetelmän, jonka avulla paperinvalmistuksessa haitallinen männyn pihka saatiin pilkottua otsonilla UPM:n ja saksalaisen ITT Wedecon kehittämässä menetelmässä. Mäntyhanke Otzo8 alkoi maaliskuussa 2008 ja tuotannon testaus aloitettiin kuusella. Männyn käyttöä lisättiin asteittain. Kajaanin tehdas oli sulkemisvaiheessa ainoa mäntypaperin valmistaja maailmassa. Investointi maksoi 11,3 miljoonaa euroa.
Koetulokset olivat myönteisiä, mutta mäntypaperilla on vieläkin haasteita voitettavana. Yksi ongelma on sen vaaleus. Myös paperiprosessin pihkanpoiston tehokkuus vaatii vielä kehittelyä. Pihkaisuus on rajoittanut männyn käyttöä paperinvalmistuksessa. Mänty on uusi vaihtoehtoinen puulaji mekaanisen massan valmistukseen ja sen oli tarkoitus olla merkittävä kilpailutekijä tehtaalle. 24.7.2008 UPM Ilmoitti jatkavansa mäntykoeajoja paperikone PK3:lla. Lopettamisilmoituksen yhteydessä 10.9.2008 UPM ilmoitti lopettavansa mäntykokeilun raaka-aineiden hinnanmuutoksista johtuen.
Tehtaan kehitysprojektit
Tehtaalla toteutettiin koko sen olemassaolon aikana useita kehitysprojekteja. Viimeisimpiä niistä olivat esimerkiksi:
Tuotannon rajoitukset ja tehtaan lopettaminen
17.12.2007 UPM ilmoitti, että Kajaanin tehtaalla suljetaan sanomalehtipaperia tuottava paperikone PK4 kymmeneksi kuukaudeksi 26.2.2008 alkaen. Sulkemisen perusteena oli konsernitasolla tehty kattava analyysi jokaisesta paperikonelinjasta. Analyysissa tarkasteltiin jokaisen paperikonelinjan tuotteita, tuotantotekniikkaa ja kustannusrakennetta.
21. heinäkuuta 2008 Kauppalehti uutisoi, että Kajaanin paperitehdas on kahdeksan uhanalaisen tehtaan joukossa Suomessa Venäjän puutullien vuoksi. Samaa olivat uutisoineet myös Tekniikka & Talous sekä Taloussanomat aiemmin vuosina 2007 ja 2008. Vuonna 2008 lakkautushuhut voimistuivat merkittävästi ja 10.9.2008 UPM ilmoitti Kajaanin paperitehtaan lopettamisesta jouluun mennessä. Tehdas suljettiin 17.12.2008.
Tehdas lopetettiin kalliista energia-, kuitupuu- ja kuljetuskustannuksista johtuen. Merkittävänä tekijänä lopettamiseen liittyen olivat myös tehtaan valmistamat halvimmat paperilajit, joista saatu tuotto oli pieni. Kyseisten papereiden kysyntä oli laskeva ja pääsääntöisesti ne valmistetaan kierrätyskuidusta. Tehdas oli myös tappiollinen.
Tehtaalla käytössä olleet sertifikaatit
Lisäksi tehdas oli mukana eurooppalaisessa vapaaehtoisessa ympäristöasioiden hallintajärjestelmässä EMASissa.
Henkilöstö
Tehtaalla työskenteli loppuvaiheessa noin 535 henkilöä (2006-vuonna 720, 2007-vuonna 577) ja yhteensä UPM työllisti Kajaanissa noin 1 000 henkilöä. Naisia koko henkilöstömäärästä oli 16 %.
Henkilöstölehti
UPM:n Kajaanin yksiköiden henkilöstön tiedotuslehtenä on huhtikuusta 2008 alkaen ollut Tihinen-niminen A4-kokoinen paperijulkaisu. Tihinen korvasi aiemman Kajaanin kuulumisia-lehden (aikaisemmin Kajaani Oy:n kuulumisia), joka oli ilmestynyt yli 65 vuotta vuodesta 1942. Vuosina 1975–1989 ilmestyi lisäksi Kajaviesti, Kajaani Oy:n sisäinen tiedotusviesti.
Tehtaanjohtajat
UPM-Kymmene Oyj:n nykyinen toimitusjohtaja Jussi Pesonen toimi SC-paperitehtaan (PK2) johtajana vuosina 1993–1998. Kari Pasanen toimi SC-paperitehtaan johtajana vuosina 1998–2002.
Voimaosasto
Kajaanin paperitehdas osti tarvitsemansa höyryn Kainuun Voima Oy:n höyryvoimalaitokselta, jossa on pää- ja varakattila. Kajaanin paperitehtaan oma höyryvoimala poistui käytöstä vuonna 1999. Vesivoimalat oli myyty Kainuun Voimalle jo aiemmin 1990-luvulla. Kajaanin paperitehdas oli Suomen neljänneksi suurin sähkönkuluttaja. Sähköenergiaa tehtaalla kului vuosittain noin 1 400 GWh ja lämpöä noin 800 GWh.
Poistetut kattilat:
Vanha höyryvoimala purettiin 2000-luvun alussa. Höyryvoima-asemalta ohjattiin myös Katerman, Kallioisen, Koivukosken ja Ämmäkosken vesivoimalaitoksia.
Alkuperäisessä höyryvoimalassa oli vuonna 1910 5 kattilaa, jotka oli suunniteltu tuottamaan höyryä sellutehtaalle. Nämä kattilat poistettiin vuonna 1941. Vuonna 1922 hankittiin hilikäyttöinen kattila. Vuonna 1925-1927 rakennettiin kokonaan uusi höyryvoima-asema, johon myös nykyinen tiilinen savupiippu kuului. Vuonna 1932 hankittiin suurtehohöyrykattila, jonka tulipinta oli 397 m² Kaikki nämä kattilat poistettiin jo aiemmin. Vuonna 1978 höyryvoimalan teho oli 216 MW, josta kattila 5:n teho oli 110 MW.
Poistetut turbiinit:
Vuonna 1978 käytössä olleiden turbiinien yhteisteho oli 41,9 MW, josta pääosan muodosti 25 MW pääturbiini.
Turbiineihin oli yhdistettynä generaattorit sähkön tuottamista varten.
Tehdaspalokunta ja paloasema
Tehtaalla oli oma tehdaspalokunta, jonka virallinen nimi oli UPM-Kajaanin Tehdaspalokunta (TPK). Tehdaspalokunta toimi kaikkien UPM:n Kajaanin yksiköiden (aik. Kajaani Oy:n ja myöh. Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n Kajaanin yksiköiden) tarpeita varten ja sillä oli sopimus myös Kainuun Pelastuslaitoksen kanssa ulkopuolisista avustustehtävistä.
Palokunnalla oli käytössään ainakin seuraava ajoneuvokalusto:
Tehdaspalokunta toimi tehdasalueella sijaitsevan vanhan pääportin vieressä olevalla paloasemalla. Tehdaspalokunta lakkautettiin tammikuussa 2009. Siihen kuului 15 miestä, joista 2 oli päätoimisesti palokuntaan kuuluvia.
Merkittäviä vuosilukuja
Tehtaan vanha punatiilinen osa purettiin höyryvoimalan lopetettua toimintansa 2000-luvulla oltuaan sitä ennen suurilta osin käyttämättömänä runsaat parikymmentä vuotta paperikone ykkösen ja sellutehtaan lopettamisen jälkeen. Myös alueen kokonaiskuvaa hallinnut vanha höyryvoimala (kattilat 4 ja 5) on purettu. Entinen sellupaalivarasto toimii nykyään sahan varastona ja osaa vanhoista sellukattiloista käytettiin höyryakkuina. Nyttemmin höyryakuksi on muutettu höyryvoimalan entinen raskasöljysäiliö. Säilytettyjä rakennuksia ovat vanha paperikonesali (PK1) ja konepajarakennus sekä aluetta hallitseva punatiilinen vanhan höyryvoimalan savupiippu. Myös vedenottamo toimii edelleen vanhoissa rakennuksissa.
Birgit Kronström
Birgit Kronström oli suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän tuli kuuluisaksi sota-ajan tummana ja räiskyvänpirteänä elokuvakomediennena. Kronström aloitti uransa 1930-luvun alussa ja nousi suureen suosioon sodan aikaisten flapper-rooliensa myötä.
Kajaanin paperitehdas
Muuta
Kajaanin tehtaan slogan oli pitkään "Perinteet - osaaminen - laatu". Sittemmin ne olivat yhtenevät UPM-Kymmene Oyj-konsernin arvojen kanssa. (We lead - we learn).
Birgit Kronström
Varsinaisen päivätyönsä Kronström teki Ruotsalaisen Teatterin näyttämöllä erilaisissa musikaaleissa ja komediakappaleissa. Hän esiintyi myös kaikkiaan 12 suomalaisessa elokuvassa, joista useimmat olivat niin ikään komedioita. Kronström tulkitsi elokuvissa usein raisuja, räväkkäluonteisia ja taiteellisesti lahjakkaita naishahmoja. Äidinkieleltään ruotsinkielinen Kronström teki näyttämöuraa paitsi Suomessa, myös Ruotsissa.
Kajaanin paperitehdas
Aiheesta muualla
64.23194°N, 27.69167°W
Birgit Kronström
Kronström teki myös tunnetuksi useita klassikoksi muodostuneita iskelmälauluja, kuten ”Itke en lemmen tähden” ja ”Katupoikien laulu”.
Näyttämöura
Birgit Kronström opiskeli nuoruudessaan Konservatoriossa laulajaksi sekä näyttämötaiteita Svenska Teaterns Elevskolanissa. Lapsuudessaan hän oli opiskellut tanssitaidetta Maggie Gripenbergin johdolla. Konservatoriossa hän suoritti pianistin loppututkinnon, aikomuksenaan ryhtyä soitonopettajaksi.
Kronström oli opiskellut Tukholmassa lausuntaa Maria Schildknechtin opissa ja antoi myös Helsingissä runonlausuntaesityksiä. Uuden Suomen kriitikko Huugo Jalkanen totesi arvostelussaan Kronströmin sopivan myös teatterinäyttämölle. Arvio sai Kronströmin pohtimaan asiaa ja hän ilmoittautui Svenska Teaternin oppilaskouluun. Hän sai kiinnityksen vuonna 1931, ja sai jo opiskeluajan alussa merkittäviä näyttämötehtäviä. Hänen ensimmäinen operettiroolinsa oli subrettiosa Havaijin kukassa, joka edellytti myös tanssitaitoa. Varsinaisen taiteellisen läpimurtonsa Kronström teki komediassa Nästan gifta. Näytellessään operetissa Nainen, joka tietää mitä tahtoo hän ystävystyi Zarah Leanderin kanssa, joka vieraili kyseisessä kappaleessa. Kronström esiintyi uransa alkuvuosina myös vakavissa rooleissa, mutta komediat ja operetit olivat hänen ominta alaansa. Kronströmin ura Ruotsalaisessa teatterissa kesti vuoteen 1963 asti. Väliin mahtui muutaman vuoden tauko.
Vuonna 1936 Kronström vieraili Ruotsissa ja jäikin sinne neljäksi vuodeksi. Hänet kiinnitettiin tukholmalaiseen operettiteatteri Oscarsiin. Hän saavutti merkittäviä taiteellisia voittoja komediatehtävissä ja sai runsaasti julkisuutta ruotsalaisessa lehdistössä. Yksi hänen menestyksekkäimpiä töitään oli Molly Pollyn osa operetissa Geisha. Kronström vieraili myös Norjan teattereissa.
Syväjärvi (Hämeenlinna, Porraskoski)
Syväjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva järvi. Järvi kuuluu Evon retkeilyalueeseen ja erityisesti Evon virkistyskalastusalueeseen.
Birgit Kronström
Elokuvaura
Birgit Kronströmin elokuvat ovat lähes poikkeuksetta musiikkipitoisia komedioita. Hän aloitti elokuvauransa Suomi-Filmissä varhaisen äänielokuvan aikaan. Ensimmäinen filmiosa oli musiikkioppilas Helvi Heinonen vuoden 1932 komediassa Olenko minä tullut haaremiin, jossa hän näytteli Joel Rinteen ja Kaisu Leppäsen kanssa. Elokuva tehtiin mykkänä ja sen repliikit jälkiäänitettiin. Koska Kronströmin puheessa kuului tuolloin vielä vieras korostus, toinen henkilö sai esittää hänen repliikkinsä. Seuraavaksi Kronström näytteli 1934 Risto Orkon ohjaamassa elokuvassa Minä ja ministeri, niin ikään Joel Rinteen kanssa. Hän oli aloittanut suomen kielen opinnot ja sai tässä elokuvassa replikoida itse.
Vuonna 1938, jälleen Orkon ohjauksessa, Kronström esitti naispääosan elokuvassa Markan tähden. Uuno Laakso, Kullervo Kalske ja Irma Seikkula olivat muissa päätehtävissä. Arkipäivisin Kronström kuvasi elokuvaa Suomessa ja lensi viikonlopuiksi takaisin Tukholmaan, missä hänellä oli esiintymisiä Folkparkenissa. Kriitikoiden mielestä elokuva onnistui ennen kaikkea Kronströmin ansiosta.
Markan tähden teki Kronströmistä filmitähden. Räiskyvän temperamenttinsa takia häntä alettiin kutsua elokuvien ”paprikatytöksi”. Kronström muutti takaisin Suomeen välirauhan aikaan vuonna 1940. Hänellä oli tuolloin pääosa muun muassa musiikkihupailussa Poretta. Kronströmin suoritusta pidettiin kannattelevana voimana muutoin tappiollisessa elokuvassa.
Syväjärvi (Hämeenlinna, Porraskoski)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 133,7 metriä mpy.
Birgit Kronström
Levylaulajana
Elokuvasävelmistä Kronströmin levyttäminä parhaiten tunnettaneen ”Katupoikien laulu”, ”Itke en lemmen tähden”, ”Amor hoi” ja ”Shampanjakuhertelua”. Hän ikuisti kaikkiaan kahdeksan suomenkielistä kappaletta ja yhden ruotsinkielisen levypuolen. Kronströmin Onnellisessa ministerissä esittämä ”Katupoikien laulu” oli sota-ajan suosituimpia iskelmiä ja myöhemmin siitä on tullut klassikkokappale.
Yksityiselämä
Birgit Kronström avioitui oopperalaulaja Björn Forsellin (1915−1975) kanssa vuonna 1938; liitto päättyi eroon 1943. Heille syntyi 1939 poika Johnny Forsell, josta tuli 1960-luvun alussa tunnettu iskelmälaulaja. Kronströmin toinen puoliso oli oopperalaulaja, näyttelijä ja laulupedagogi Ture Ara. Pari oli avioliitossa 1944–1953. Kronströmin ja Aran tytär Agneta Ara (s. 1945) on suomenruotsalainen kirjailija.
Näyttelijänuransa jälkeen Kronström toimi yrittäjänä. Hänen vuonna 1959 perustamansa helsinkiläisravintola Grill Bigi oli toiminnassa aina 1980-luvulle asti.
Kronström kuoli 74-vuotiaana pitkäaikaisen sairauden jälkeen 29. heinäkuuta 1979, samana päivänä kuin entinen puolisonsa Ture Ara. Hänet on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.
The Very Best of Remu
The Very Best of Remu on Remu Aaltosen tunnetuimmat englanninkieliset soolokappaleet sisältävä kokoelmalevy.
Blues
pienoiskuva|300px|[[Taj Mahal (muusikko)|Taj Mahal Blues Trio]] Blues [blu:s] tai [blu:z] on afroamerikkalaisen musiikin tyylilaji, joka kehittyi Yhdysvalloissa 1860-luvulla mustan väestönosan keskuudessa. Se syntyi afroamerikkalaisen hengellisen musiikin, työlaulujen ja valkoisten Britanniasta tuomien kerronnallisten balladien pohjalta. Blues vaikutti suuresti ensin jazzin ja bluegrassin syntyyn, ja myöhemmin se oli perustana rhythm and bluesin ja rockmusiikin synnyssä.
Blues ei ole jazzin tai rhythm and bluesin kaltainen musiikillinen traditio, joiden varhaisvaiheilla ja moderneilla muodoilla on musiikillisesti enää varsin vähän tekemistä keskenään. Sen sijaan blues on tietynlaisiin sointukaavoihin ja asteikkoihin kytkeytynyt musiikintyyli, joka ei ole muuttunut perusolemukseltaan oleellisesti, mutta jota on eri aikoina soitettu hyvin erilaisilla soittimilla ja kokoonpanoilla.
Sointukulut
1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä blues ei ollut vielä niin selkeästi määriteltävissä sointukulun pohjalta. Monet kappaleet olivat säkeistöiltään 8-tahtisia (esimerkiksi hyvin tunnetut ”How Long Blues”, ”Trouble in Mind”, ”Key to the Highway”). Myös muita tahtimääriä on tavattu (tunnettu kappale, ”Sitting on Top of the World”, on yhdeksäntahtinen).
1930-luvulle tultaessa 12-tahtisesta bluesista oli tullut standardi, joka yleensä soitetaan kolmen soinnun avulla:
Roomalaiset numerot ilmaisevat sointutehoja. C-duurissa sama kaavio olisi:
Termi ”quick-change” viittaa soinnun vaihtumiseen jo säkeistön toisessa tahdissa.
Tässä esimerkissä C on toonika-sointu ja F on subdominantti. Useimmiten nämä soinnut soitetaan dominanttiseptimisoinnun (esim. C7) muodossa. Usein sointukulun viimeinen sointu on dominantti, painottaen säkeistön loppumista ja uuden alkamista.
12-tahtista kaavaa on käytetty vuosisatoja, mutta bluesin tuoma uusi piirre oli yleinen alennetun terssin, alennetun septimin ja alennetun kvintin käyttö melodiassa yhdessä soittamalla vierekkäiset nuotit samaan aikaan (ts. pientä sekuntia) ja liukumalla käyttämällä hyvin lyhyitä nuotteja (jotka kirjoitetaan nuottiviivastolle etuheleinä). Siinä missä klassisessa musiikissa etuheleinä kirjoitetut nuotit ja niiden jälkeiset pidemmät nuotit soitetaan erikseen, bluesia soitettaessa yleensä hutaistaan nuotit samalla kosketuksella, niin että lyhyt nuotti päästetään soimasta.
Melodiat ja skaalat
pienoiskuva|300px|Kuvassa [[Albert Collins Icebreakers yhtyeensä kanssa]] Blues-soitto perustuu yleensä improvisaatioon. Improvisaatio tyypillisesti nojaa artistin omaksumiin nuottien pätkiin, joita yhdistelemällä soolot muotoutuvat. Tällaisia lyhyitä pätkiä kutsutaan englanniksi nimityksellä ”lick”. Bluesissa improvisaatio on esimerkiksi jazziin verrattuna siinä mielessä yksinkertaista, että se perustuu pääasiassa yhteen skaalaan, jota kutsutaan blues-skaalaksi (lähes sama kuin mollipentatoninen skaala). Blues-skaalan hienous piilee siinä, että kappaleen sävellajin pääsävelessä soitettuna sitä voi käyttää samasta asemasta koko bluesin sointukulun läpi. Näin ollen skaalaa ei tarvitse lainkaan vaihtaa sointujen vaihtuessa tai ylipäänsä koko kappaleen aikana.
Sen lisäksi, että soittimilla on bluesissa yleensä soolo-osuuksia, myös laulusäkeistöjen keskelle laulunpätkien väliin soitetaan lickejä. Soolon ei tarvitse olla varsinainen soolo eli yhden soittajan osuus, vaan on tavallista, että sekä säkeistöjen aikana että varsinaisessa soolossa useammat soittajat heittelevät harkitusti lickejä samaan aikaan tai perä perää. Usein tähän kuuluu, että yksi soittaja ”vastaa” toiselle. Soittaminen on monissa blues-tyyleissä katkonaista siten, että yksittäisien lickien väliin jätetään pitkiä taukoja. Katkonaisen melodian vastapainoksi bassokulut ovat usein hyvin yhtenäisiä.
Melodisesti bluesia luonnehtii duuriasteikon alennetun terssin, kvintin ja septimin (”blue notes”) käyttö. ”Blue noteksi” kutsutut nuotit mahdollistavat ilmaisun keskeiset kohdat erityisesti kadenssien ja melodioiden aikana. Nämä nuotit korvaavat luonnollisen asteikon nuotit taikka lisätään asteikkoon, kuten mollipentatonisen asteikon yhteydessä, jossa alennettu terssi korvaa luonnollisen terssin, alennettu septimi korvaa luonnollisen septimin ja alennettu kvintti lisätään luonnollisen kvartin ja kvintin väliin. Bluesin sointukuluissa toonika-, subdominantti- ja dominantti-soinnut soitetaan usein harmonisina seiskoina. Joskus bluesia soitetaan myös molliasteikolla.
Tempot ja rytmit
Kappaleiden tempo vaihtelee bluesissa huomattavasti. Hitaiden kappaleiden laahaavaa tempoa hyödynnetään täyttämällä tahdit intensiivisellä, emotionaalisella ilmaisulla. Nopeissa kappaleissa taas vetävän rytmin hakeminen saa keskeisen aseman. Yleisimmin kaksitoistatahtinen blues kirjoitetaan nuoteille 4/4 tahtilajimerkintään. Hitaissa blueskappaleissa yleinen tahtilaji on kuitenkin myös 12/8.
Sanoitukset
On arveltu, että sanoitukset bluesissa noudattivat aluksi kaavaa, jossa toistettiin peräkkäin kolme kertaa sama säe. Välillä varhaiset blueskappaleet perustuvat taas kahden säkeen toistoon. Myöhemmin selvästi yleisimmäksi vakiintunut muoto on kuitenkin toistaa yksi säe kaksi kertaa ja sitten lisätä säkeistön loppuun yksi uusi säe. Toiseksi yleisimmässä muodossa säkeistön ensimmäiset neljä tahtia vaihtelevat kussakin säkeistössä, ja kahdeksan viimeistä tahtia taas toimivat eräänlaisena kertosäkeenä, joka toistuu joka säkeistössä. Näiden tunnettujen muotojen lisäksi joillakin kappaleilla on omanlainen rakenteensa, joihin voi sisältyä erilaisia bridge-vaiheita tai muita erikoisuuksia.
Välillä lyriikat muodostavat yhtenäisen kertomuksen, mutta etenkin sotaa edeltävässä bluesissa tyypillisiä ovat myös hyvin fragmentaariset rakenteet, joissa säkeistöjen keskinäisellä paikalla ei ole juuri merkitystä. Sanoituksia lainattiin muilta esittäjiltä ja lauseita yhdisteltiin luovasti, mistä syystä samanlaisia säkeitä saattaa löytyä eri kappaleista.
Ennen toista maailmansotaa blues-musiikissa oli useimpia muita sen ajan musiikintyylejä arkisemmat sanoitukset, jotka käsittelivät usein elävästä elämästä otettuja ongelmia. Vanhassa bluesissa käytettyjä sanoitusten aiheita olivat rakkaushuolien ja henkilökohtaisten rahahuolien lisäksi esimerkiksi lama-aika, maaseudun eläimet, uskonnolliset aiheet, uhkapeli, taikuus, tulvat sekä kuivat kaudet. Seksuaalisia aiheita käsiteltiin usein suoraviivaisesti ja bluesmusiikkia pidettiinkin usein vastakohtana uskonnolliselle musiikille, mistä juontui sen pahamaineinen leima. Jotkut kirkonmiehet saarnasivat bluesia vastaan. Toisaalta monet tunnetuimmista sotaa edeltävistä bluesmuusikoista levyttivät blueskappaleiden lisäksi myös gospel-lauluja. Toisen maailmansodan jälkeisessä urbaanissa bluesissa sanoitukset muuttuivat aiempaa yksinkertaisemmiksi keskittyen yleensä laulajan seksuaalisiin edesottamuksiin tai henkilökohtaisiin taloudellisiin ongelmiin.
Etenkin vanhemmassa blueslyriikassa on oma sanastonsa, jossa on paljon erilaisia slangisanoja. Tällaisia slangisanoja ovat esimerkiksi ”rider” (tyttöystävä), ”barrelhouse” ja ”juke joint” (halpa juomis- ja tanssimispaikka), ”hobo” (kulkuri, junatyöläinen) ja ”jelly roll” (rakastelu). Osa omituisista termeistä, kuten ”black cat bone”, ”mojo” ja ”jinx”, viittaavat taikuuteen. Monilla sanoilla on tietysti useita merkityksiä ja niitä käytetään toisinaan vertauskuvallisesti.
Bluesin juuret
Bluesin varhaisimmat juuret ovat Länsi-Afrikassa, josta väestöä kuljetettiin Yhdysvaltoihin orjatyövoimaksi varsinkin 1700-luvulla. Mississippijoen suiston alueella asui erityisen paljon mustaa väestöä, sillä siellä maanviljely ja etenkin puuvillan kasvatus muodostivat pääosan alueen taloudesta. Blues kehittyi puuvillapeltojen työntekijöiden työlauluista (field hollers) köyhien mustien maatyöläisten ja pienviljelijöiden vapaa-ajan musiikiksi. Blues-traditio haaroittui moniksi eri tyylilajeiksi, jotka vaihtelivat alueittain. Bluesin synnyn tarkkaa ajankohtaa on yritetty asettaa eri lähteissä vuosien 1870 ja 1900 välille. Ensimmäinen konkreettinen tieto bluesista on vuodelta 1903, jolloin säveltäjä W. C. Handy kuuli mustan kitaransoittajan laulavan bluesia eräällä rautatieasemalla. pienoiskuva|250px|[[W. C. Handy teki 1910-luvulla bluesia tunnetuksi suosituilla sävellyksillään]] Bluesin syntymisen sosiaalisilla ja taloudellisilla taustoilla on spekuloitu paljon. 1800-luvun lopulla orjat olivat vapautuneet. Musta väestö oli siirtymässä yksityiseen maanomistukseen ja oma-aloitteiseen maanviljelyyn. Jotkut ovatkin esittäneet, että myös musiikki kehittyi tuolloin individualistisempaan suuntaan, pois kollektiivisesta esitystavasta. Tämän teorian mukaan bluesin kehitys juontuisi siis oleellisesti orjien vapautuksesta.
Blues syntyi samoihin aikoihin kuin valkoisten moderni kantrimusiikki. Molemmista tyyleistä myös ensimmäiset nauhoitukset on tehty samoihin aikoihin, 1920-luvulla, jolloin populaarimusiikkiin erikoistunut bisnes kehitti ja loi käsitteet ”race music” (rotumusiikki) ja ”hillbilly music”. Näistä ensin mainittu oli mustien ja jälkimmäinen valkoisten musiikkia. Myös levyjen kohdeyleisö määräytyi esittäjien värin mukaan. Tuohon aikaan bluesin ja kantrin musiikillinen ero ei ollut yhtä selvä kuin myöhempinä aikoina. Käytännössä ero määritettiinkin artistin ihonvärin mukaan.
W.C. Handy
Siinä missä ensimmäiset bluesäänitykset tehtiin vasta 1920-luvulla, nuottiteollisuus ehätti edelle ja julkaisi bluesnuotteja jo 1910-luvulla. Ragtime-buumin johdosta nuottien painajat etsivät uusia rahasampoja, ja bluesmusiikkiin suhtauduttiin tässä suhteessa toiveikkaasti. Vuonna 1912 julkaistiin kolme suosittua bluesmaista sävellystä: Arthur Sealsin ”Baby Seals' Blues”, Hart Wandin ”Dallas Blues” sekä tunnetuimpana W. C. Handyn ”Memphis Blues”. Handy, joka oli muodollisen koulutuksen saanut musta muusikko, säveltäjä ja sovittaja, oli keskeinen hahmo bluesin popularisoinnissa. Hän oli ensimmäinen, joka nuotitti ja orkestroi bluesia yhtyeille ja laulajille. Handysta tuli hyvin kuuluisa, ja hän kutsui itseään ”bluesin isäksi”, vaikka nykyään onkin kiistelty siitä, edustavatko hänen sävellyksensä varsinaista bluesia. Handyn musiikkia voidaan luonnehtia bluesin, jazzin ja ragtimen fuusioksi, joka hyödynsi joidenkin ragtime-kappaleiden tapaan myös latino-vaikutteisia rytmejä. 1920-luvulla bluesista tuli afroamerikkalaisessa ja laajemmin amerikkalaisessa populaarimusiikissa merkittävä ilmiö, joka tavoitti valkoisen yleisön Handyn sävellysten ja naispuolisten laulajien avulla. Musiikkia esitettiin usein teattereissa, yökerhoissa ja kapakoissa. Bluesin ja jazzin ero muuttui selkeämmäksi näihin aikoihin, ja jotkut levy-yhtiöt (ARC, OKeh ja Paramount) alkoivat levyttää afroamerikkalaista musiikkia.
Country blues
Kun levyteollisuus kasvoi, monet maaseudun ”country blues” -artistit saivat tilaisuuden levyttää musiikkiaan ja tulivat suosituksi mustan väestönosan keskuudessa. Blind Lemon Jefferson ylsi omana aikanaan suurimpaan levymyyntiin. Monilta tuon ajan tunnetuimmista bluesmuusikoista ei ole säilynyt kovin laajaa levytettyä tuotantoa, eikä alkuperäisiä masterkappaleita usein säilytetty, vaan monet meidän päiviimme asti säilyneet tallenteet on taltioitu kuluneilta savikiekoilta. Country bluesin ensimmäinen kukoistuskausi päättyi levymyynnin romahtaessa 1930-luvun alun suuren laman seurauksena. Musiikkityyli kuitenkin säilyi, ja 1930-luvun loppua kohti sitä alettiin taas levyttää kasvavassa määrin.
Country blues -tyylissä korostuu vielä muutakin bluesia enemmän improvisaatio. Usein esittäjät eivät tarvinneet taustayhtyettä, vaan esiintyivät pelkän kitaran tai joskus banjon kanssa. Varhaisia country bluesin tyylejä oli paljon ja ne vaihtelivat alueittain. Mississippin alueen delta blues on näistä tyyleistä merkittävin. Siihen kuuluu slide-kitaran soitto ja antaumuksellinen laulutyyli. Delta bluesin merkittäviä taustahahmoja olivat tarunhohtoiset Charley Patton sekä Son House, mutta näitäkin suuremmaksi legendaksi muodostui vain 27-vuotiaana kuollut Robert Johnson, jonka katsotaan kehittäneen bluesia edeltäjiään taiteellisempaan suuntaan. Delta-alueen ulkopuolelta tuli kaksi niin ikään merkittävää ja omaperäistä bluesartistia, Skip James ja Mississippi John Hurt.
Slide-kitaraksi kutsuttuun soittotyyliin kuuluu sävelten hakeminen kitaran otelaudalta putkea (tai joskus veistä) käyttämällä. Erityisesti delta bluesin ja Georgian alueen muusikot käyttivät slideä, mutta ensimmäinen slide-soittoa levyttänyt artisti oli kaiketi edellä mainittu Blind Lemon Jefferson. Samoin huuliharppu oli merkittävä soitin maaseudun bluesissa ja joskus käytettiin myös esimerkiksi viulua tai banjoa. Yhdysvaltojen kaakkoisosan ”Piedmont blues” -tradition artistit, kuten Blind Willie McTell ja Blind Boy Fuller nojautuivat sliden sijasta huoliteltuun näppäilytekniikkaan ja karheasta äänenkäytöstään tunnettuja delta blues laulajia sirompaan vokaalityöskentelyyn. Kuten artistien taiteilijanimistä voi päätellä, monet tuon ajan blues-sankareista olivat sokeita ihmisiä, jotka olivat joutuneet tarttumaan kitaraan turvatakseen elantonsa.
City blues
pienoiskuva|220px|Laulajatar [[Bessie Smith levytti ensimmäisten joukossa bluesia 1920-luvulla]] Urbaani ”city blues” oli tyyliltään maaseudun bluesia huolitellumpaa. Naispuoliset bluesia esittäneet varieteelaulajat tulivat suosituksi 1920-luvulla. Tunnetuimpia heistä olivat Mamie Smith, Ma Rainey, Bessie Smith ja Victoria Spivey. Mamie Smith oli ensimmäinen bluesia levyttänyt laulaja. Hänen levytystään ”Crazy Blues” myytiin 75 000 kappaletta yhdessä kuukaudessa. Bessie Smithistä tuli kuitenkin kaupunkien naislaulajattarista suosituin ja arvostetuin. Hän on edelleen yksi aikansa tunnetuimpia esiintyjiä, ja hänen voimakkaan äänenkäyttönsä on katsottu ylittäneen vanhan levytystekniikan rajoitukset. Naispuolisten blueslaulajien säestyksestä vastasi usein pieni yhtye, johon kuului usein puhallinsoittimia. Laulajien ohjelmistoon kuului usein myös vanhaa jazzia.
Kaupungin miespuolisista blueslaulajista tunnetuimpia olivat Tampa Red, Leroy Carr ja Big Bill Broonzy. Tampa Rediä kutsuttiin kitaravelhoksi, kun taas Leroy Carr säesti itseään pianolla, mikä oli tuohon aikaan blueslaulajalle epätavallista. Big Bill Broonzy tunnetaan bluesstandardiksi nousseesta kappaleestaan ”Key to the Highway”. Kenties pitkäkestoisimmat jäljet populaarimusiikkiin city blues artisteista jätti kuitenkin Lonnie Johnson, jota on pidetty yksiäänisten, plektralla soitettujen kitarasoolojen pioneerina.
Memphis blues
Memphisissä kehittyi oma eloisana tunnettu bluestyyli 1920- ja 1930-luvun aikoihin. Yksi tämän alueen artistien tavaramerkkejä oli omituisten soittimien, kuten viulun, kazoon tai mandoliinin käyttö. Memphisin bluesartisteihin kuuluivat esimerkiksi Frank Stokes, Sleepy John Estes, Robert Wilkins, Joe McCoy ja virtuoosimaisesta kitaransoitostaan tunnettu Memphis Minnie. Myös pianisti Memphis Slim oli kotoisin tuolta alueelta, ja hän yhdisti omaan musiikkinsa selviä swing-vaikutteita. Monet Memphisin alueen muusikoista muuttivat Chicagoon 1930-luvun lopussa tai 1940-luvun alussa ja liittyivät country ja city bluesin yhdistäneeseen uuteen sähköisen bluesin traditioon.
Boogie woogie
Eräs 1930- ja 1940-luvun merkittävä kaupungeissa suosittu bluestyyli oli usein varsin nopeassa tempossa soitettava boogie woogie. Se tunnetaan useimmiten nimenomaan pianomusiikkina. Silti boogie woogie -levytyksillä kuullaan usein myös laulajia ja pieniä yhtyeitä. Tyylissä keskeistä on alati toistuva bassokuvio, jota pianistin vasen käsi soittaa. Oikealle kädelle jää sooloilu ylemmiltä nuoteilta. Boogie woogien pioneereja olivat Jimmy Yancey, Albert Ammons, Pete Johnson ja Meade Lux Lewis. Muita esiintyjiä olivat chicagolaiset Clarence "Pine Top" Smith sekä Earl Hines. Boogie woogiella oli merkittävä vaikutus tulevaan rock and roll -musiikiin, jonka vauhdikkuutta se ennakoi.
Chicago blues
pienoiskuva|220px|[[Huuliharppu on yksi bluesmusiikin tyypillisimpiä soittimia. Tunnetuimpiin huuliharpisteihin lukeutuu Junior Wells]] 1940-luvun kuluessa paljon etelän mustaa köyhälistöä siirtyi paremman elintason toivossa Chicagon kaltaisiin pohjoisiin teollisuuskaupunkeihin. Tällöin myös bluesmusiikin keskukset siirtyivät Mississipin jokisuistosta (”Delta”) Chicagon, Detroitin ja Texasin kaupunkien mustiin kaupunginosiin. Paljolti juuri Chicagossa syntyi toisen maailmansodan jälkeen uusi sähköistä äänenvahvistusta hyödyntävä bluestyyli, jossa käytettiin nyt myös sähkökitaraa sekä huuliharppua, bassoa ja pianoa. Musiikki muuttui yhtyepainotteisemmaksi, voimakkaammaksi ja kiihkeämmäksi tullen samalla yhä suositummaksi. Varsinaista bluesia laajemmasta afroamerikkalaisesta populaarimusiikin tyylistä alettiin käyttää näihin aikoihin nimitystä rhythm and blues. Blueskaavaan sidottu musiikki jäi kuitenkin elämään sen rinnalle, ja monet artistit keskittyivät edelleen nimenomaan bluesiin.
Chicagosta oli tullut bluesmusiikin keskus 1950-luvulla. Niin sanottu Chicago blues sai paljon vaikutteita Mississippin alueen bluesista, koska monet paikalliset esiintyjät olivat muuttaneet alueelle Mississippistä. Tällaisiin artisteihin kuuluivat esimerkiksi Howlin' Wolf, Muddy Waters, Willie Dixon ja Jimmy Reed. Willie Dixon oli bluesin ja laajemmin rhythm and bluesin merkittävimpiä lauluntekijöitä. Hän työskenteli samalla myös basistina ja tuottajana. Dixonin tunnetuimpia kappaleita ovat esimerkiksi ”Hoochie Coochie Man”, ”Back Door Man” ja ”Spoonful”. Dixon työskenteli Chess Records -levy-yhtiön leivissä, josta tuli 1950-luvulla maineikkain rhythm and blues musiikkia julkaissut firma. Chess julkaisi Muddy Watersin ensimmäiset blues-hitit, ”I Can't be Satisfied” ja ”I Feel Like Going Home” vuonna 1948. Usein Chicago bluesin kuninkaaksi mainittu Muddy Waters lukeutuu populaarimusiikin vaikutusvaltaisimpiin laulajiin ja hänen vaikutuksensa ulottuu pitkälti bluesin ulkopuolelle. Isokokoisesta Howlin' Wolfista tuli Muddy Watersin ohella modernin sähköisen bluesin johtava laulajahahmo. Hän julkaisi vuonna 1951 ensimmäiset levytyksensä, joihin kuuluvat esimerkiksi ”Moanin' at the Midnight” sekä ”How Many More Years”. Howlin' Wolfin singlet herättivät huomiota hänen omaperäisen Charlie Patton -vaikutteisen laulutyylinsä sekä yhtyeen rymisevän saundin ansioista.
Huuliharppu oli yhä merkittävä soitin bluesissa, ja sitä alettiin soittaa yhä useammin vahvistimen läpi, jolloin sen ääni ei jäänyt enää muiden soittimien jalkoihin. Chicagon bluespiirien johtaviin harpisteihin kuului 1950-luvulla esimerkiksi Little Walter, Sonny Boy Williamson ja Big Walter Horton, joista kaksi ensin mainittua tekivät myös hyvin merkittävät soolourat.
Muiden kaupunkien 1950-luvulla kehittyneistä blues-suuntauksista ehkä merkittävin oli Louisianan pääkaupungissa, Baton Rougessa, syntynyt ”swamp blues”, jonka johtavia esiintyjiä olivat Slim Harpo, Sam Myers, Lightnin' Slim ja Jerry McCain.
Sähkökitaransoiton kehittäjät
pienoiskuva|220px|[[Sähkökitarasta oli tullut bluesin keskeinen soitin 1950-luvulle tultaessa. Kuvassa Howlin' Wolfin yhtyeessä maineeseen noussut Hubert Sumlin]] Muddy Waters ja toinen erittäin tunnettu kitaristi-laulaja, Elmore James, toivat slide-tekniikan sähkökitaran aikakaudelle, joskin slide-soittoa kuullaan sähköbluesissa selvästi akustista bluesia harvemmin. Sähkökitaran soiton selvästi merkittävin pioneerihahmo oli T-Bone Walker, joka tuli Chicagon ulkopuolelta. Dallasissa syntynyt T-Bone yhdistetään yleensä jazzmaiseen Kalifornian bluestyyliin, jossa vaikutteet swingistä ja jump bluesista ovat Chicago bluesia selvemin esillä. Hänen soittotyylinsä katsotaan luoneen pohjan myöhemmälle sähkökitara-bluesille.
Vuonna 1949 ensimmäisen kerran levyttämään päässyt B. B. King oli seuraava suuri blueskitaransoiton kehittäjä, mikä laulutaitojen ohella toi hänelle mainetta yhtenä suurimmista bluesmuusikoista. Oma lukunsa 1950-luvun musiikissa oli bluesin suurimpiin nimiin lukeutuva John Lee Hooker, joka kehitti omaperäisen joskus ”kitaraboogieksi” kutsutun soittotyylinsä. Hookerin ensimmäinen hitti, ”Boogie Chillen'”, nousi R&B listojen kärkeen vuonna 1949, jolloin hän esiintyi vielä ilman yhtyettä pelkän kitaransa kanssa. Vielä mainitsemattomia 1950-luvun blueskitarasankareita olivat esimerkiksi voimakkaasta tenoriäänestään tunnettu Otis Rush sekä hillittömillä esiintymisillään yleisönsä ottanut Guitar Slim.
Blues ja rock and roll
pienoiskuva|220px|Yksi tärkeimpiä linkkejä bluesin ja rock and rollin välillä on kitaristi [[Bo Diddley]] Materiaalisen elintason kasvaessa sodan jälkeen musta yleisö saattoi käyttää entistä suurempia summia äänentoistolaitteisiin, äänilevyihin, konserttilippuihin ja jukeboxeihin. Valkoisen yleisön keskuudessa blues tai rhythm and blues sitä vastoin eivät menestyneet kaupallisesti. Amerikkalaisen nuorisokulttuurin uusi merkittävä ilmiö, rock and roll, perustui kuitenkin suoraan rhythm and blues -musiikkiin. Elvis Presleyn ja Bill Haleyn kaltaiset rock and roll -artistit saivat vaikutteensa musiikkiin jump blues ja boogie woogie tyyleistä. Samoin rock and roll -pianistit Little Richard ja Jerry Lee Lewis pohjasivat soittonsa boogie-perinteeseen. Chicago bluesiin soittonsa alun perin perustaneet kitaristit Chuck Berry ja Bo Diddley vaihtoivat niin ikään bluesin melankolian uuteen vauhdikkaampaan tyylin, raivaten näin omalta osaltaan tietä rock and roll -musiikille.
1960-luku – valkoinen yleisö löytää bluesin
1960-luvun alussa rock and roll ja soul olivat syrjäyttäneet bluesin afroamerikkalaisessa musiikissa, mutta bluesmusiikki eli yhä voimakkaana pienemmästä kysynnästä huolimatta. Valkoihoiset esittäjät alkoivat kohdistaa mielenkiintoaan nyt bluesiin, ja tätä kautta bluesmusiikki sai uutta yleisöä sekä Yhdysvalloissa että ulkomailla. Blues levisi mustien asuma-alueiden, ”gettojen”, ulkopuolelle. Yhdysvaltalaisissa blues-konserteissa alkoi nyt näkyä valkoihoisiakin kasvoja. Etenkin Britannian nuoret muusikot kiinnostuivat bluesista tavattomasti, ja blues näytteli suurta osaa Britannian musiikkielämässä 1960-luvulla.
Mustan bluesin suuruudet 1960-luvulla
Vanhat bluestähdet esiintyivät nyt hieman aiempaa pienemmälle ja valkoisemmalle yleisölle. Heihin liittyi joitakin nuorempia muusikoita, kuten Taj Mahal, jotka hakivat innoituksensa osaksi myös sotaa edeltävästä bluesista. B. B. King oli tähän mennessä jo lunastanut ”bluesin kuninkaan” tittelin ja julkaisi kuuluisan live-levynsä Live at Regal vuonna 1964. Kaksi blueskitaran muuta Kingiä, Freddie ja Albert, tulivat tunnetuiksi 1960-luvulla. Freddie nauhoitti 1960-luvun alussa arvostetuimmat singlensä (nimellä ”Freddy King”), ja Albert Kingin kuuluisa albumi, Born Under a Bad Sign, ilmestyi vuonna 1967. He tekivät B.B.:n ohella lähtemättömän vaikutuksen soittotyylillään moniin rock-muusikoihin. 1960-luvun lopussa afroamerikkalainen blues jatkoi vielä kehittymistään, ja alettiin puhua ”West Side” tyylistä viitaten Chicagon länsiosan blues-musiikkiin. Tämän tyylin edustajia olivat edellä mainitun Albert Kingin lisäksi Magic Sam, Luther Allison, Magic Slim ja Buddy Guy. Viimeksi mainittu Buddy Guy on myöhemmin liitetty usein bluesin suurimpien kitarasankareiden joukkoon, ja hän kiertää maailmaa edelleen. Oma lukunsa oli Texasista tullut omaperäisestä Telecaster-soundistaan tunnettu Albert Collins.
Akustinen blues löydetään jälleen
Yhdysvalloissa heräsi valkoisen väestönosan keskuudessa 1960-luvulla kiinnostusta maan perinteiseen musiikkiin. Erityisesti folk-musiikista tuli suosittua, mutta samalla myös kiinnostus bluesia kohtaan lisääntyi tavattomasti. Tämä näkyi monilla roots-musiikin festivaaleilla, joista tunnetuimpia oli Newport Folk Festival. Osana perinteisen bluesin uutta tulemista musiikintutkijat ja harrastajat onnistuivat löytämään muutamia kunnioitettavaan ikään ehtineitä country blues artisteja, kuten Son Housen, Skip Jamesin, Reverend Gary Davisin ja Mississippi John Hurtin. Nämä musiikki-bisneksen jo vuosikymmeniä sitten jättäneet artistit palasivat nyt vanhoilla päivillään esiintymislavoille nuoren yleisön eteen. Yazoo Records yhtiö julkaisi monia sotaa edeltäneitä bluesäänitteitä uudestaan, ja esimerkiksi vuonna 1938 kuolleen Robert Johnsonin kokoelmalevy ylsi 1960-luvulla miljoonamyyntiin. Chicago bluesilla aloittanut J.B. Lenoir levytti 1960-luvulla akustista bluesia, jossa näkyi myös tuon ajan poliittinen tietoisuus. Hän lauloi esimerkiksi rasismista ja Vietnamin sodasta.
Blues rock
pienoiskuva|220px|1960-luvulla syntyi valkoisten muusikoiden [[blues-rock. Yksi alan keskeisistä pioneereista on kitaristi Johnny Winter]] 1960-luvulla mukaan nousivat esiin myös valkoiset bluesmuusikot. Valkoisten muusikoiden yhtyeistä Yhdysvalloissa tunnetuin oli johtajansa mukaan nimetty Paul Butterfield Blues Band. Britanniassa vuonna 1966 ilmestyi John Mayall and the Blues Breakersin kuuluisa Eric Claptonin kanssa tehty levy (Bluesbreakers with Eric Clapton). Claptonia alettiin pitää heti suurena valkoisena blueskitarasankarina, joskin hän myöhemmin urallaan keskittyi enimmäkseen popmusiikkiin. Muita brittibluesin edustajia olivat esimerkiksi Yardbirds sekä varhainen kitaristi Peter Greenin luotsaama Fleetwood Mac (joka tunnetaan paremmin myöhemmistä pop-levyistään). Myös sellaiset yhtyeet kuin Rolling Stones, Animals ja Cream liittivät ohjelmistoonsa vanhoja blueskappaleita.