cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beothukit
Vaatteet ja ihon värjääminen
Beothukit pukeutuivat pitkään karibunnahkaiseen mekkoon, jossa oli joskus majavasta tai saukosta tehty kaulus. Jalassa oli säärykset ja mokkasiinit, päässä talvella karvahattu. Joskus heillä oli päässä sulkia. Beothukit tunnetaan punaisella okravärillä tehdyistä ihomaalauksista, joita tehtiin uskonnollisista syistä tai suojaksi hyönteisiltä. Okralla värjättiin myös vaatteita ja tarvikkeita. Beothukien viholliset mi'kmaqit kutsuivatkin heitä ”punaisiksi intiaaneiksi”. Nimitys ”punanahka” saattaa juontua beothukeista. Vaatteiden valmistusta varten pyydystettiin monenlaisia turkiseläimiä. Naisen asema oli beothukien parissa melko hyvä, kun miehet tekivät enimmät työt.
Asumukset, työkalut ja kulkuvälineet
Asumukset olivat yleensä tuohella ja nahalla päällystettyjä kartiomaisia kotia, joita kutsuttiin nimellä ”mamateeks”. Talvella kota kaivettiin osin maahan, kesäkota oli maan pinnalla. Pientä telttasaunaa käytettiin menoihin, joissa koetettiin parantaa sairaita. Kesäasumuksina käytettiin joskus suuria nelikulmaisia, kotamaisia rakennuksia. Eurooppalaisten tulon jälkeen 1700-luvulla beothukit rakensivat muun muassa pitkätaloja ja wigwameja. Noin vuonna 1800 jotkut beothukien tukeista rakentamat asunnot Exploits-joella muistuttivat valkoisten tekemiä. Beothukit varastivat eurooppalaisilta runsaasti metallisia tarve-esineitä ja työkaluja, joiden käyttöä he monesti suosivat unohtaen perinteiset välineet.
Käsin vedettävää kelkkaa käytettiin talvisin tavaroiden kuljetukseen. Beothukit käyttivät muiden subarktisten intiaanien tavoin lumikenkiä. Beothukit purjehtivat pitkiäkin matkoja kanooteilla, jopa kymmenien kilometrien päähän Atlantille. Kanootit olivat korkeakaulaisia ja -peräisiä, ja myös niiden keskiosa oli korkealla niin, että niiden ylälaita muistutti sivulta katsoen matalaa W-kirjainta.
Kieli
Beothukeista tiedetään hyvin vähän, koska he pyrkivät välttelemään eurooppalaisia. Tämän vuoksi heidän kieltäänkään ei tunneta tarkkaan. Beothukeja pidetään monesti algonkinien sukuisina, erään käsityksen mukaan pikemmin keski-algonkinien kuin naapuriensa itä-algonkinien sukuisina. Algonkin-sukulaisuus on myös saanut vahvistusta vuonna 2007 tehdyllä tutkimuksella, jonka mukaan beothukeilla ja algonkin-ryhmän heimoilla oli samoja geenejä. Monissa tarkasteluissa beothukit kuuluivat silti omaan kielikuntaansa, koska harvojen tiedossa olevien sanojen pohjalta kielisukulaisuutta ei monien asiantuntijoiden mielestä kyetä todistamaan.
Väestömäärä
Arviot beothukien alkuperäisestä määrästä eurooppalaisten saapuessa vuonna 1497 vaihtelevat yleensä välillä 500–700, jopa 2000–3000. Jotkut väittävät beothukeja olleen hyvin runsaasti, ehkä 25 000–50 000.
Kun eurooppalaiset valtasivat rannikon, beothukit joutuivat vetäytymään sisämaahan, jossa ruokavarantoja oli niukasti. Siksi he kuolivat pääosin nälkään, toisin kuin monet muut Amerikan intiaanit, jotka kuolivat enimmäkseen sodissa eurooppalaisten mukana tulleisiin sairauksiin.
Esihistoria
thumb|right|300px|Beothukien leiri.
Kun Kanadan yllä ollut valtava jäävaippa jääkauden lopussa suli ja vetäytyi, Newfoundlandin saarelle saapui 9 000 vuotta sitten ihmisiä, jotka eivät liene olleet beothukeja. Näistä jäi maritime archaic -kulttuuri, joka kesti noin vuoteen 1200 eaa. Tämän jälkeen saapuivat paleo-eskimot, ensin Groswaterin ja sitten Dorsetin kulttuuri. Noin 200 jaa. beothukeja asui ensi kertaa Newfoundlandin rannikolla. Dorsetin ja beothukien kulttuurit elivät saarella muutaman sadan vuoden ajan rinnakkain, luultavasti erillään. Noin 600 jaa. Dorsetin kulttuuria ei enää tavata. Viimeistään tällöin beothukit asuivat saarella. Noin 1000 jaa. viikingit lienevät käyneet siellä. Monet uskovat, että viikinkien skreaelingeiksi nimittämä heille vihamielinen kansa saattoi olla beothukeja, koska viikinkien mukaan skraelingeilla oli punaiset vaatteet ja korkeakeulaiset ja -peräiset kanootit. Yhtä hyvin skraelingit saattoivat olla mi'kmaqeja tai innuja. Viikinkien asumus oli beothukien alueella. Viikingit hylkäsivät pian asumuksensa omien sanojensa mukaan vihamielisten skraelingien takia.
Beothukien uskotaan olleen alkujaan algonkineja, jotka ajoivat Dorsetin kulttuurin ihmiset pois noin 1000 jaa. Saarelle he saapuivat jo ajanlaskun alun tietämissä ja kehittyivät kolmessa noin 500 vuotta kestäneessä kulttuurivaiheessa nykyiselleen. Silti he eivät kuulu algonkinien kielikuntaan, vaan saattavat olla kielellisesti montagnais- ja naskapi-kansojen sukulaisia. Näihin heimoihin beothukeilla oli hyvät välit.
Eurooppalaiset löytöretkeilijät ja kalastajat
thumb|180px|[[William Gossen vuonna 1841 maalaama muotokuva, jonka uskotaan esittävän Shanawdithitiä.]]
Beothukeilla oli vihamieliset, mutta harvoin sotiin johtaneet välit sekä Labradorin eskimoihin että eurooppalaisten tulon jälkeen saarelle saapuneisiin mi'kmaq-intiaaneihin ja eskimoihin. Beothukit välttelivät eskimoita. Eurooppalaiset levittäytyivät saarelle 1500-luvulta alkaen. He etsiskelivät Newfoundlandin läheisiltä matalilta vesiltä kalaa, myöhemmin sisämaasta turkiksia ja viljelymaita.
Giovanni Caboto löysi Newfoundlandin 1497, jos viikinkien retkiä ei oteta huomioon. Caboto eli Cabot kertoi Newfoundlandin vesillä olevan runsaasti kalaa, mikä oli aivan totta toisin kuin monet siihen aikaan Euroopassa kerrotut Amerikkaa koskevat tarinat.
Vuonna 1501 portugalilainen Gaspar Corte-Real otti löytöretkellään 60 beothukia orjiksi, ja nämä hukkuivat yhdessä Corte-Realin kanssa purjehtiessaan Eurooppaan. Myös vuonna 1507 norjalainen kalastaja kaappasi 7 beothukia orjiksi Eurooppaan. Erimaalaiset, mm. portugalilaiset, ranskalaiset, baskit, norjalaiset ja englantilaiset, alkoivat kalastaa joka kesä Newfoundlandin vesillä. Vuonna 1519 englantilaiset alkoivat nousta Newfoundlandissa maihin kalasaalistaan kuivattamaan, jolloin beothukit oppivat välttelemään heille vihamielisiä eurooppalaisia.
Vuonna 1578 Newfoundlandin vesillä kävi noin 400 valkoisten kalastusalusta joka kesä. Kalastajat olivat rakentaneet ainakin 50 huteraa talontapaista asumusta rannikolle. Yksikään valkoihoinen kalastaja ei silti halunnut talvehtia Newfoundlandissa. Näin kehittyi kuvio, jossa beothukit välttelivät eurooppalaisia kesäisin ja varastelivat tavarat näiden syksyllä tyhjilleen jättämistä asumuksista.
Englantilainen John Guy perusti Newfoundlandiin ensimmäisen englantilaisen siirtokunnan Kanadan alueella vuonna 1610 ja solmi rauhaan tähtäävät kauppasuhteet beothukien kanssa. Kuitenkin Guy palasi vuonna 1613 Eurooppaan. Kun beothukit menivät vastaanottamaan Englannista saapunutta laivaa, laivan kapteeni uskoi beothukien hyökkäävän valkoisten kimppuun ja ampui näitä tykillä. Beothukit hajaantuivat ja turkiskauppa raukesi tähän.
1600-luvulla beothukien välit eurooppalaisiin huononivat.
Konflikti micmacien ja englantilaisten kanssa
Micmacien asutus alkoi levittäytyä Newfoundlandin etelärannikolla. Se oli ensimmäinen pysyvä ei-beothukien asutus beothukien aikana. Mohawkit hakivat beothukeja orjiksi. Lohen- ja hylkeenpyyntipaikoista taisteltiin, ja micmacit onnistuivat ajamaan beothukit valtaamaltaan rannikkokaistalta sisämaahan. Kiväärein varustautuneet micmacit tappoivat beothukeja sukupolvien ajan ajaen heidät Newfoundlandin itäiseen sisämaahan. Myös muut intiaanit, mm. naskapit ja eskimot, surmasivat beothukeja. Samoihin aikoihin Englannin tällä kertaa pysyvä asutus perustettiin itärannikolle, mikä ajoi tämänkin alueen beothukit sisämaahan. Beothukit pyrkivät välttelemään englantilaisia, mistä oli se etu, että he välttyivät näiden tuomilta taudeilta.
Beothukit varastelivat valkoisten tavaroita, mm. hyödyllisiksi havaitsemiaan työkaluja, mikä raivostutti valkoisia. Beothukeilla ei toisten tavaroiden vieminen ollut rikos. Beothukit käyttivät mm. valkoisilta otettuja nauloja ja muita metalliesineitä työstettyinä nuolen- ja keihäänkärkinä, harppuunankärkinä ja kaapimina.
Beothukeja ei kiinnostanut saada käyttöönsä eurooppalaisten tuliaseita, mihin syytä ei tiedetä. Beothukit eivät myöskään harjoittaneet pysyvää turkiskauppaa eurooppalaisten kanssa. Näin osaltaan beothukeja ajoi tuhoon heidän haluttomuutensa omaksua eurooppalaisia vaikutteita.
Beothukit pyrkivät välttelemään eurooppalaisia, ja välit olivat yleensä huonot. Eurooppalaiset käyttäytyivät monesti hyökkäävästi beothukeja kohtaan, minkä nämä puolestaan kostivat.
Noin vuonna 1700 käydyt kaksi Ranskan ja Englannin välistä sotaa ulottuivat Newfoundlandiinkin, minne saapui Englantia vastaan taistelemaan Ranskan micmac- ja abenaki-liittolaisia. Beothukit osin hyötyivät Englannin ja Ranskan välisistä sodista, koska ne pitivät siirtolaisasutuksen minimissään. 1700-luvun alussa harva eurooppalainen uskaltautui vihamielisten beothukien takia Newfoundlandin sisämaahan. Englanti-Ranska -sotien aikana kuitenkin Englannin asutus Newfoundlandin itärannikolla levisi pohjoiseen katkaisten beothukien viimeisen meriyhteyden. Tällöin monet beothukit kuolivat nälkään, koska eivät saaneet kyllin riistaa sisämaasta.
Välit eurooppalaisten ja beothukien välillä katkesivat lopullisesti 1720-luvulla. Tällöin Skaffington ja muut lohentuottajat laajensivat alueensa Bonavistan lahdelta Notre Damen lahdelle. Beothukit kostivat lohimaidensa kaappamisen murhaamalla valkoisia lohestajia ja muutamaa vuotta myöhemmin myös turkiseläinten ansapyytäjiä. 1720-luku oli beothukeille muutenkin huonoa aikaa, koska micmacien kanssa puhjenneessa selkkauksessa beothukit joutuivat vetäytymään Saint Georgen lahdelta eli suuresta osasta aluettaan.
Beothukit tappoivat 1700-luvulla Exploitsin lahden linnoitetun aseman rakentaneen laivamestari Scottin ja viisi hänen miehistään. Myös Hallin lahden ensiasuttajilla kävi samalla tavoin. 1700-luvun puolivälissä siirtolaisasutus levisi koko Newfoundlandiin, mikä kutisti beothukien elintilaa olemattomiin. Beothukit kuolivat eurooppalaisten surmaamina, näiden tuomiin tauteihin ja koska heidät ajettiin pois kalastuspaikoiltaan. Turkismetsästäjät pystyttivät omia ansojaan beothukien maille. Siirtolaiset menestyivät beothukeja paremmin sekä metsästyksessä että sodassa ylivoimaisen varustuksensa turvin.
Beothukien tuho
thumb|right|300px|Viimeiset beothukit asuivat todennäköisesti Exploits-joen varrella.
Väkivalta jatkui yhä kiivaampana valkoisten ja beothukien välillä Cartwrightin epäonnistuneen retken jälkeen. Beothukit väijyttivät ja tappoivat muutaman valkoisen kalastajan, mihin valkoiset vastasivat verisillä kostohyökkäyksillä beothukien leireihin. 1781 John Peyton vanhempi hyökkäsi miehineen beothukien kylään. Hyökkääjät ampuivat beothukien majoja, ja ottivat pakenevia beothukeja kiinni surmatakseen heidät mm. hakkaamalla.
Väkivallasta huolimatta myönteisiäkin tapahtumia ja mielipiteitä oli. Vuonna 1787 neljä ranskalaista merimiestä haaksirikkoutui Shoe Coven lähelle La Sciestä etelään. Tällöin beothukit kohtelivat valkoisia yllättäen hyvin. Jo vuonna 1784 George Cartwright alkoi puhua beothuk-reservaatin perustamisen puolesta. Tämä sai lopulta valkoisten hallinnon kiinnostumaan beothukien kohtalosta, mutta beothukien määrä oli vuoteen 1800 mennessä huvennut niin pieneksi, että oli vain ajan kysymys, milloin kansa häviäisi. 1800-luvun alussa eli vain muutama beothuk-ryhmä sisämaassa yrittäen tulla toimeen saatavilla olevilla luonnonantimilla.
Viimein vuonna 1810 valkoinen hallitus alkoi ajaa ajatusta rauhanomaisesta yhteydenotosta beothukeihin, mutta brittiläiset siirtolaiset ampuivat beothukeja yhä vuonna 1817, eivätkä myöskään beothukien tavat muuttuneet. Kun samana vuonna luutnantti Buchan jätti beothukien leiriin kaksi miestään ystävyyden osoitukseksi nukkumaan, valkoiset löysivät miehet surmattuina ja silvottuina. Beothukit olivat kadonneet. Vuosina 1819–1823 koetettiin valkoisten puolelta ottaa yhteyttä monia kertoja, hieman paremmin tuloksin kuin vuonna 1817, mutta taistelut olivat yleisiä. Viimeiset beothukit elivät Exploits Riverillä 1823, ja kuolivat joko valkoisten surmaamina tai lähtivät pakoon Labradoriin.
Ryhmä englantilaisia turkiseläinten metsästäjiä vangitsi maaliskuussa 1819 beothuk-naisen nimeltä Demasduit. Hän eli englantilaisten keskuudessa alle vuoden, ennen kuin kuoli tuberkuloosiin 9. tammikuuta 1820. Tässä ajassa hän ehti auttaa anglikaanipappi John Leigh'tä kokoamaan noin 180 sanan laajuisen beothukin kielen sanakirjan. Demasduitin veljen- tai sisarenpoika Shanawdithit jäi samoin englantilaisten vangiksi, ja myös hän auttoi englantilaisia kirjoittamaan muistiin tietoa beothukien kulttuurista muun muassa piirrosten, karttojen ja käännösten avulla. Shanawdithit kuoli 6. kesäkuuta 1829, mitä yleensä pidetään erillisen beothuk-kulttuurin loppuna. Tästä huolimatta muutamia naapuriheimoihin paenneiden beothukien jälkeläisiä eli vielä vuoden 1900 paikkeilla naapuriheimoissa mi’kmaqeissa, mohawkeissa ja innuissa. Yhdysvaltalainen antropologi Frank Speck haastatteli vuonna 1910 Massachusettsissa Yhdysvalloissa Santu Toney -nimistä naista, joka sanoi olevansa beothuk-isän ja mi’kmaq-äidin tytär ja joka identifioitui beothukiksi. Toneyn mukaan oli ollut olemassa myös muita pariskuntia, joissa toinen osapuoli oli beothuk ja toinen mi’kmaq, mutta ei kertonut tarkempia tietoja asiasta.
Pakettiauto
thumb|[[Volkswagen Crafter on esimerkki nykyaikaisesta suurikokoisesta pakettiautosta.]] Pakettiauto on auton korimalli, joka on suunniteltu kevyiden tavaroiden, pakettien, laitteiden sekä muunlaisten pienten ja keskisuurten tavaroiden kuljettamiseen. Pakettiautojen yksi yleisimmistä tarkoituksista on erilaisten huolto- ja palvelutoimien tavaroiden kuljetus ja säilytys. Avolavallisia pakettiautoja kutsutaan lava-autoiksi. Pakettiauton ohjaamoon mahtuu yleensä kuljettajan lisäksi yksi tai kaksi matkustajaa. Pakettiauton suurin sallittu kokonaismassa on lainsäädännön mukaan 3 500 kilogrammaa. Tätä suuremmat ’pakettiautot’ luetaan kevytkuorma-autoiksi ja niiden kuljettamiseen vaaditaan C-luokan ajo-oikeus. Vuoden 2012 lopussa Suomen autokannasta 11 prosenttia oli pakettiautoja.
Autovalmistajat ovat kehittäneet myös pienistä henkilöautomalleistaan pakettiautoversiota, jolloin auton takapenkistön tila ja peräosa on kasvatettu pakettiautoluokitukselta vaadittaviin mittoihin. Esimerkkejä tällaisista versioinneista ovat muun muassa Opel Corsa Van ja Ford Fiesta Van. Henkilöauto on myös tietyin edellytyksin mahdollista muuttaa ja rekisteröidä pakettiautoksi. Näin tehdään lähinnä verotuksellisista syistä. Suomessa tunnettuja esimerkkejä ovat olleet niin sanotut piilofarmarit 1960- ja 1970-lukujen taitteessa ja korotetulla katolla varustetut farmariautot 1980-luvulla. Myös tila-auton voi tietyin edellytyksin muuttaa pakettiautoksi. Vastaavasti pakettiauto on saatettu versioida tai siitä voidaan rakentaa pikkubussi, jolloin se rekisteröidään matkustajapaikkojen määrästä riippuen henkilö- tai linja-autoksi. Henkilöauto voi maksimissaan olla rekisteröity kahdeksalle matkustajalle ja kuljettajalle. Yleistä on myös pakettiauton muuttaminen matkailuautosi. Matkailuauto on ”erikoistehtävään valmistettu” M-luokan (henkilöauto / linja-auto) ajoneuvo. Uuden auton autoverosta vapautuminen edellyttää vähintään 2 500 kilogramman omamassaa, 1,85 metrin korkeutta majoitustilassa vähintään 0,4 metrin leveydeltä 1,3 metrin matkalla auton pituussuunnassa. Henkilöauton käyttövoimavero (’dieselvero’) laskee merkittävästi muutettaessa se matkailuautoksi. Muutoksen edellytyskset ovat edellä mainittujen lisäksi tukevasti kiinnitetty majoitustilan lämmitin, keittomahdollisuus, säilytystiloja, istuimia, makuusija (voidaan muodostaa penkeistä) sekä pöytä, joka saa olla helposti poistettavissa. Tila-auton voi samoin edellytyksin muuttaa matkailuautoksi. Dieselkäyttöisen tila-auton (henkilöauto) muuttaminen pienentää ’tila-auton’ vuotuista käyttövoimaveroa.
Pakettiautot Suomessa
Suomessa käytössä olleiden pakettiautojen määrästä on vaikea saada täsmällisiä tietoja ennen vuotta 1940, jolloin ne alettiin tilastoida moottoriajoneuvorekisterissä omana ryhmänään. Vuonna 1922, jolloin autot määrättiin rekisteröitäviksi, pakettiautoja lienee ollut koko maassa 70–80 kappaletta. Lähes kaikki silloiset pakettiautot olivat saksalaisvalmisteisia. Siihenastisten tilastojen perusteella rajanveto pakettiautoista henkilö- ja kuorma-autoihin on ollut epämääräistä. Pakettiautokanta lähti kasvuun 1920-luvun aikana ja muuttui vuoteen 1939 mennessä käytännössä kokonaan amerikkalaiseksi.
Suomessa tunnettuja pakettiautoja ovat olleet Citroën HY (1948–1981), Volkswagen Transporter (vuodesta 1950), Bedford CA (1952–1969) ja CF (1969–1987), Chevrolet Chevy Van (vuodesta 1964), Ford Transit (vuodesta 1965), Toyota Hiace (vuodesta 1973), Fiat Ducato (vuodesta 1981) ja Mercedes-Benz Sprinter (vuodesta 1995).
Pakettiauton verokohtelu
Pakettiautot olivat Suomessa pitkään vapaita vuonna 1958 säädetystä autoverosta, jolla puolestaan rasitettiin henkilöautojen ostajia. Pakettiautot katsottiin luonteeltaan hyötyajoneuvoiksi, joita hankittiin tavarankuljetukseen ja siten talouselämää hyödyttämään. Pakettiautoiksi rekisteröityjen farmariautojen tavaratilaan saatiin kuitenkin tietyin edellytyksin asentaa lisäistuimia ”tilapäistä henkilökuljetusta varten”. Tämä mahdollisuus poistui vuonna 1971 tehdyn lainmuutoksen nojalla.
Vuonna 1971 määrättiin autoverosta vapaan avolavapakettiauton lavan vähimmäispituudeksi 150 senttimetriä. Vuonna 1976 Korpivaara Oy toi Suomen markkinoille pienen Toyota Timangi -avolavapakettiauton, jonka lavan pituus ylitti juuri ja juuri kriittisen rajan ja jolle pystyttiin siksi järjestämään edullinen myyntihinta (12 850 markkaa). Timangin myynti käytännössä loppui miltei alkuunsa, kun verovapaan pakettiauton lavan minimipituus korotettiin 185 senttimetriin jo keväällä 1977. Myöhemmin eräiden muiden pakettiautojen, kuten Moskvitš Elite Pickupin, lavaa pidennettiin sen verran, että ne saatiin rekisteröidyiksi verovapaina.
1980-luvun lopulla huomattiin, että Suomessa käytetty verovapaan pakettiauton tavaratilan mittaustapa mahdollisti farmariauton tavaratilan korottamisen suksiboksin tapaisella lisäosalla, joka yhdistettiin aukolla alkuperäiseen tavaratilaan. Tällä tavoin hyväksyttiin pakettiautoiksi esimerkiksi Citroën BX:n farmarimalli ja Mitsubishi Space Wagon. Myös suuri määrä kookkaita amerikkalaisvalmisteisia farmariautoja saatiin rekisteröidyiksi pakettiautoina. Tämä porsaanreikä tukittiin vuonna 1990 tiukentamalla säännöksiä tavaratilan mittaustavasta. Samalla kaikkein pienimpien pakettiautojen, kuten Suzuki Carryn ja Toyota Liteacen myynti Suomessa tyrehtyi.
Uusien pakettiautojen verovapaus lakkautettiin kokonaan vuonna 1993.
Nopeusrajoitus
Pakettiauton ajoneuvokohtaiseksi nopeusrajoitukseksi määrättiin 70 km/h vuonna 1955. Vuoden 1965 alusta lähtien pakettiauton suurimmaksi sallituksi ajonopeudeksi tuli moottoritiellä 80 km/h, muualla 70 km/h. Heinäkuun 1968 alussa pakettiautojen ajoneuvokohtainen nopeusrajoitus korotettiin 90 km/h:iin, mutta laskettiin 80 km/h:iin heinäkuun 1973 alussa. Vuonna 1988 säädettiin pakettiauton ajoneuvokohtaiseksi nopeusrajoitukseksi ilman perävaunua 100 km/h, mikäli auto oli otettu käyttöön vuonna 1981 tai myöhemmin ja sen omapaino oli enintään 1 800 kilogrammaa, muutoin 80 km/h.
Pakettiautojen valmistus Suomessa
Pakettiautojen valmistusta Suomessa on kokeiltu 1950-luvulta lähtien, mutta laajamittaiseen sarjatuotantoon ei ole toistaiseksi päädytty. 1950-luvulla Suomessa tehdyt pakettiautot olivat kokeiluluonteisesti koottuja ulkomaisia autoja, eikä omaa suunnittelua juuri ollut. Tällaisia autoja olivat saksalaiseen DKW-pakettiautoon pohjautunut Donau ja brittiläinen Trojan.
Ensimmäiseksi suomalaiseksi pakettiautoksi on rekisteritilastoihin merkitty Valmetin Linnavuoren tehtaalla vuonna 1959 koottu Valmet PA -pakettiauto, jonka moottori ja voimansiirron komponentit olivat ulkomaisia, mutta kori Valmetin suunnittelijoiden käsialaa. Ulkonäöltään auto muistutti saksalaista Ford Taunus Transitia. Valmiiden autojen määrästä ei ole täyttä varmuutta, mutta rekisteritilastosta päätellen vain yksi auto valmistui. Auto oli Valmetin omassa käytössä vuoteen 1964, jolloin se myytiin.
Volkswagenin maahantuoja Wihuri valmisti Teijon tehtaalla Perniössä reilut 100 kappaletta Teijo-pakettiautoa vuosina 1975–1976. Vuosina 1990–1998 koottiin Järvenpäässä Subaruun pohjautuvia sähkökäyttöisiä Elcat-pakettiautoja, joiden pääkäyttäjä oli Posti.
Georgia O’Keeffe
Georgia Totto O’Keeffe (15. marraskuuta 1887 Wisconsin – 6. maaliskuuta 1986) oli yhdysvaltalainen modernistinen taidemaalari. Hänet tunnetaan suurikokoisista maalauksistaan, jotka esittävät usein luonnonmuotoja kuten kukkia ja luita, New Yorkin pilvenpiirtäjiä ja New Mexicon maisemia.
Pelkistetyissä maalauksissaan O’Keeffe yhdisti abstraktia ja realistista ilmaisua. O’Keeffe tunnetaan etenkin suurista ja värikkäistä maalauksista, joissa on lähikuvia kukista. New Mexicossa O’Keeffen aiheita olivat myös vuoret, kanjonit, aavikot ja niistä löytyvät eläinten kallot. Hänen töilleen on ominaista tiukka valokuvamainen rajaus sekä mittasuhteilla ja kuvakulmilla leikittely.
O’Keeffestä tuli vuonna 1962 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian jäsen. Hänelle myönnettiin Presidential Medal of Freedom ja National Medal of Arts.
Elämä
Georgia O’Keeffe syntyi Wisconsinissa ja opiskeli muun muassa Art Students League of New Yorkissa. New Mexico oli O’Keeffelle rakasta seutua yli puolen vuosisadan ajan, ja hän muutti sinne vakituisesti vuonna 1949. Hänen maineensa kasvoi 1940-luvulla nopeasti, ja yksityisnäyttelyitä pidettiin Art Institute of Chicagossa 1943 ja Museum of Modern Artissa 1946.
O’Keeffe oli naimisissa valokuvaaja ja impressario Alfred Stieglitzin kanssa vuodesta 1924 tämän kuolemaan 1946 asti. Stieglitz oli 24 vuotta vanhempi kuin O’Keeffe, ja hän toimi määrätietoisesti edistääkseen vaimonsa taideuraa. O’Keeffelle myönnettiin Presidential Medal of Freedom ja vuonna 1985 National Medal of Arts.
O’Keeffestä tuli vuonna 1962 Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian jäsen. Vanhemmiten hänen näkönsä rappeutui, ja näin maalaaminen vaikeutui huomattavasti. Hän kuoli 98-vuotiaana Santa Fessä ja toivomuksensa mukaisesti hänet tuhkattiin. Ikääntyneen taiteilijan henkilökohtainen avustaja Juan Hamilton levitti hänen tuhkansa tuuleen.
Suomessa modernistin taideteoksia nähtiin ensimmäisen kerran Taidemuseo Tennispalatsissa vuonna 2012.
Vuonna 2009 ilmestyi Bob Balabanin ohjaama tv-elokuva Georgia O’Keeffe. Nimiroolissa oli Joan Allen ja Jeremy Irons esitti Alfred Stieglitziä.
Väite seksuaalissävytteisistä kukkatauluista
Vaikka O’Keeffen teoksiin kuuluu paljon enemmän muita luontoaiheita kuin kukkia, on hän suurista kukkamaalauksistaan tunnetuin. Jo 1920-luvun alkupuolelta lähtien töihin on muiden toimesta liitetty freudilainen väite teosten seksuaalisesta sävystä, että näennäisesti kukkia esittävissä teoksissa kuvataan itse asiassa naisen sukupuolielinten eri osia. Väitteen pani liikkeelle Alfred Stieglitz jo vuonna 1919. O’Keeffe itse kielsi kuuden vuosikymmenen ajan voimallisesti, että hänen maalauksensa olisivat olleet millään tavoin seksuaalisia.
Miehisessä ja taidetta tekeviin naisiin konservatiivisesti suhtautuvassa 1900-luvun taidemaailmassa ajatus seksuaalisista kukista otettiin mieluusti vastaan, ja tämä tulkinta hyväksyttiin laajalti taiteilijan vastaväitteistä huolimatta. Taiteilijan työt jatkuvasti ikään kuin kutistettiin kysymykseen ”kukka vai emätin?”, eikä teoksia juuri haluttu tarkastella muilla tavoilla. 1970-luvulla feministit yrittivät omia O’Keeffen kukkateokset osaksi naisasialiikkeen kuvastoa. O’Keeffe itse ei kuitenkaan suostunut yhteistyöhön heidän kanssaan millään tavoin. O’Keeffe piti itseään aina ensisijaisesti tärkeänä taiteilijana, ei vain tärkeänä naistaiteilijana. Tate Modern järjesti 2016 O’Keeffen teoksista laajan retrospektiivisen näyttelyn, jonka tarkoituksena oli samalla pyrkiä eroon taiteilijaa vuosikymmenet vainonneesta, vanhentuneesta sukuelinkeskeisestä näkemyksestä.
Hulluruohotaulut
Vuonna 1932 Georgia O’Keeffe maalasi taulun nimeltä Jimson Weed/White Flower No. 1. Taulu esittää hulluruohon (Datura stramonium, ) kukkaa. Taulu on kooltaan 121,9 × 101,6 cm. Taulu myytiin vuonna 2014 huutokaupassa 44,4 miljoonan dollarin hintaan, ja siitä tuli kallein koskaan siihen mennessä huutokaupattu naispuolisen maalarin taulu. Sen osti kokoelmiinsa Crystal Bridges Museum of American Art, joka sijaitsee Arkansasissa Yhdysvalloissa.
Hulluruohon kukkia kasvoi lähellä O’Keeffen kotia. Taiteilijaa viehätti kukan ulkonäkö ja tuoksu. Hän itse kommentoi hulluruohotaulujaan esimerkiksi sanomalla, että ”Useimmat kaupunkilaiset kiirehtivät ympäriinsä, eikä heillä ole aikaa katsella kukkaa. Haluan että he näkevät sen halusivatpa tai eivät.”
Toinen hulluruoho-aiheinen taulu tilattiin O’Keeffeltä vuonna 1936. Sekin on nimeltään Jimson Weed, mutta alkuperäinen nimi oli Miracle Flower. Tämä taulu on kookkain O’Keeffen maalauksista, 177,8 × 212,1 cm. Siinä on kuvattuna neljä hulluruohon kukkaa: yksi nuppu ja kolme avointa kukkasta. Taulun tilasi kosmetiikkayritys Elizabeth Arden. Vuonna 1971 taulu siirtyi lääkeyhtiö Eli Lilly and Companylle. Se puolestaan lahjoitti taulun 1997 Indianapolisin taidemuseolle.
Kultainen lohikäärme
Kultainen lohikäärme on Liz Williamsin vuonna 2007 ilmestynyt fantasiaromaani. Teos on Rikoskomisario Chen -sarjan kolmas osa.
Siperianuunilintu
Siperianuunilintu (Phylloscopus schwarzi) on pieni uunilintuihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Pieni pajulinnun kokoluokkaa oleva lintu, jonka pituus on 11–12 cm ja paino 12 g. Lajin entinen nimi oli schwarzinuunilintu.
Levinneisyys
Siperian havumetsäalue. Syksyisin harhautuu Eurooppaan, ja tavataan Suomessa vuosittain.
Louisa May Alcott
pienoiskuva|upright|Louisa May Alcott 20-vuotiaana. Louisa May Alcott oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan nuortenkirjastaan Pikku naisia.
Varhainen elämä
Louisa May Alcott syntyi Germantownissa (nykyisin osa Philadelphiaa). Hänen vanhempansa olivat Abigail May Alcott ja Bronson Alcott. Hän oli toinen neljästä tyttärestä. Alcottin lapsuudessa perhe muutti myöhemmin Bostoniin ja sieltä Concordin kaupunkiin.
Louisan isä Bronson Alcott kuului Uuden-Englannin transsendentalisteihin. Tämä oli Yhdysvalloissa 1800-luvulla vaikuttanut kulttuurinen suuntaus, johon liittyi muun muassa luonnonmystiikka, intuitio ja auktoriteeteista vapaa uskonto. Hän oli idealistinen opettaja, joka sovelsi transsendentalismia kasvatusopin teorioissaan. Perheen ystäviin kuului muita samaa maailmankatsomusta edustavia intellektuelleja, kuten kirjailijat Henry Thoreau, Ralph Waldo Emerson ja Nathaniel Hawthorne. Louisa kasvoi tässä henkevässä ympäristössä hänen isänsä toimiessa hänen opettajanaan. Vapaamielinen kasvuilmapiiri sai hänet jo nuorena kiinnostumaan yhteiskuntatieteistä, kirjallisuudesta ja kasvatusopista. Alcottista tuli myös myöhemmällä iällä aktiivinen naisasianainen ja naisten äänioikeuden puolesta taistelija.
Ura
Yhdysvaltain sisällissodan aikana Alcott työskenteli vapaaehtoisena sairaanhoitajana sotilassairaalassa Washingtonissa. Siellä hän sairastui lavantautiin, josta hän ei koskaan täysin toipunut. Alcott kokosi sotilassairaalasta lähettämistä kirjeistään kirjan Hospital Sketches, joka ilmestyi vuonna 1863.
Alcott alkoi jo nuorena kirjoittaa tarinoita ja runoja. Hän julkaisi myös lehdissä romanttisia jatkokertomuksia. Ansioillaan hän auttoi rahallisesti epäkäytännöllistä isäänsä, joka epäonnistui kerta toisensa jälkeen yrityksissään perustaa oma koulu transsendentalismin utopistisessa hengessä. Vuosi 1868 oli käännekohta Alcottin kirjallisella uralla. Tällöin ilmestyi hänen kuuluisin teoksensa Pikku naisia ja seuraavana vuonna sen jatko-osa Viimevuotiset ystävämme. Kirja syntyi taloudellisesta pakosta, mutta se sai pian suuren suosion ja sillä oli valtava kaupallinen menestys. Alcott oli saanut monet kerrat käsikirjoitustarjouksiinsa kustantajilta kieltävän vastauksen, kunnes eräs heistä kehotti Alcottia kirjoittamaan tyttökirjan ja lupasi julkaista sen. Poikamainen Louisa tuskaili äidilleen, että miten hän voisi kirjoittaa tyttökirjan, kun ei tuntenut muita tyttöjä kuin ”meidän tytöt”, jolloin Abigail-äiti vastasikin hänelle: ”No kirjoita sitten meidän tytöistä!” Niinpä kirja perustuu suureksi osaksi Alcottin omiin lapsuudenkokemuksiin ja häneen itseensä sekä hänen kolmeen sisareensa.
Pikku naisten menestys sai Alcottin jatkamaan tyttöromaanien kirjoittamista. Kirja sai pian jatkoa kirjoista Pikku miehiä (1871) ja Plumfieldin pojat (1886), jotka kerovat Jo'n perustamasta poikakoulusta ja sen oppilaista. Muita Alcottin samanhenkisiä koko maailman rakastamia tyttökirjoja ovat muun muassa Tytöistä parhain (1870), Kahdeksan serkusta (1874) ja Kun ruusu puhkeaa (1876). Alcott tunnetaan nykyisin parhaiten näistä klassisista nuortenkirjoista, joista on tehty lukemattomia filmiversioita ja jotka kaikki kuvaavat perhe-elämää viktoriaanisessa Amerikassa hieman moralisoivasti, mutta samalla tarkkanäköisesti ja lämpimästi. Louisa May Alcott kuoli Bostonissa 55-vuotiaana vuonna 1888.
Teokset
pienoiskuva|upright|Pikku naisia, 1868 Pikku naisia kertoo neljästä Marchin sisaruksesta nimeltä Meg, Jo, Beth ja Amy, jotka elävät rakastavan äitinsä kanssa vaatimattomissa oloissa, hiljaisessa pikkukaupungissa Massachusettsissä. Perheen isä on sotilaspappina sisällissodan rintamalla. Tytöt ovat kaikki neljä erilaisia luonteeltaan: Meg, vanhin on kiltti ja äidillinen, Jo, joka on Louisan oma nuoruudenkuva, on poikamainen, vallaton ja kärsii vihan hallinta ongelmista, mutta rakastaa kirjoittamista, Beth on ujo ja musikaalinen, ja Amy nuorin, sievä, temperamenttinen ja taiteellinen. Tyttöjen paras ystävä on herkkä naapurin poika Laurie. Romaanin jatko-osassa, Pikku naisia 2 (julkaistu Suomessa aiemmin nimellä Viimevuotiset ystävämme), tytöt kasvavat nuoriksi naisiksi ja avioituvat vuoron perään. Beth kuolee tulirokkoon.
Pikku naisia on tulkittu monesta näkökulmasta. Sekä aggressiivisen että vähemmän aggressiivisen feministisestä näkökulmasta. 2000-luvulla tutkimukset ovat keskittyneet enemmän Pikku naisia -kirjoissa esiintyvään ja kirjailijan omaan sukupuolijoustavuuteen. Kakkoskirjassa Laurie ihastuu Jo'hon ja alkaa painostamaan tätä, hyvinkin aggressiivisesti minkä seurauksena Jo muuttaa New Yorkiin. Toisin kuin sisarukset jotka kasvavat, kakkos-osan Laurie on pysynyt teini-ikäisen tasolla. New Yorkissa Jo ystävystyy saksalaisen maahanmuuttaja professori Friedrich Bhaeriin. Friedrich auttaa Jo'ta löytämään oman kirjailijan äänensä. Jo ihastuu Friedrichiin mutta samalla pelkää omia tunteitaan. Jo'n tie menestyväksi kirjailijaksi on pitkä ja kivinen. Kakkosen keskiössä ovat myös Amyn kasvuprosessi ja tämän Euroopan matka sekä Laurien kasvu pojasta mieheksi.
Alcott tunnetaan siitä, miten hän leikittelee sukupuoliroolien kanssa, ja tämä näkyy kaikissa Pikku naisia -kirjoissa. Laurien hahmo perustuu Alcottin näyttelijäystävä Alf Whitmaniin sekä puolalaiseen säveltäjään Ladislas Wisniewskiin, johon Alcott tutustui Sveitsissä. Friedrichin hahmo pohjautuu Louisan transendialistiystäviin filosofi Henry-David Thoreauhun sekä Ralf Waldo Emmersoniin ja Louisan suosikkikirjailijaan saksalaiseen runoilija Goetheen.Alcottin ensimmäinen teos Moods kertoo nuoresta Sylviasta ja rakkaudesta kahteen mieheen (Thoreau ja Emmerson). Pikku Naisia on puoli-elämänkerrallinen romaani. Jo on kirjailija oma idealli hänestä itsestään, sekä useista naisista, Louisa lähipiiristä, jotka hän tunsi ja ihaili. Seka Friedrich ja Laurie pohjautuvat useampiin Alcottin tuntemiin miehiin. Esimerkiksi Jo'n ja Friedrichin ikäero on 16 vuotta, sama kuin Louisan ja Henry-David Thoreaun välillä.
Pikku naisia noudattaa Bildungsromanin kaavaa. Bildungsroman on alun perin Saksasta lähtöisin oleva kirjallisuuden laji, jossa pääpaino on päähenkilöiden psykologisessa ja moraalisessa kasvussa. Pikku naisia kertoo myös 1800-luvun puolenvälin naisten asemasta, filosofisista suuntauksista, uskonnosta, sosiaalisista teemoista kuten varakkuudesta, asemasta, maahanmuutosta ja syrjinnästä
Alcott ei mennyt itse naimisiin. Syynä voi olla tämän omien vanhempien myrskyinen avioliitto. Todennäköisin syy taitaa kuitenkin olla syvä rakkaus Henry Thoreuta kohtaan, joka ei päättynyt edes hänen kuolemaansa. Thoreau esiintyy lähestulkoon jokaisessa Alcottin tarinassa. Hän on esimerkiksi "Kun ruusu puhkeaa" kirjan nuori filosofi Mac.
Alcott itse näki itsensä realistisena aikuis-kirjailijana. Hänen omia suosikkiteoksiaan olivat Moods ja hänen viimeiseksi teokseksi jäänyt Work The Story of experience.
Suomennokset
Alcottin vanhoja suomennoksia on julkaistu toisen maailmansodan jälkeen huomattavasti lyhennettyinä laitoksina. Uudet 2000-luvun suomennokset ovat lyhentämättömiä. Kommentoidessaan poistoja Alcott-suomentaja Inkeri Koskinen on piikikkäästi viitannut Alcottin lukijoiden oletettuun sivistymättömyyteen: ”…naiskirjailijoita koskeva keskustelu on lyhennetty pois myöhemmistä, korjatuista suomennoksista Plumfieldin pojista. Tyttökirjojen lukijoiden ei ehkä enää oleteta tuntevan George Eliotia tai edes Charlotte Brontëa.”
Alcottin suomennettuja teoksia:
Paul Badura-Skoda
Paul Badura-Skoda (6. lokakuuta 1927 – 25. syyskuuta 2019 ) oli itävaltalainen pianisti.
Badura-Skoda julkaisi uransa aikana satoja levytyksiä, joiden joukkoon lukeutuvat Mozartin, Beethovenin ja Schubertin sonaatit.
Abiskon kansallispuisto
Abiskon kansallispuisto on kansallispuisto Kiirunan kunnassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa lähellä Norjan rajaa. Se on perustettu vuonna 1909 ja on pinta-alaltaan 77 neliökilometrin laajuinen. Kansallispuisto rajoittuu Torniojärveen ja ulottuu siitä noin viidentoista kilometrin päähän lounaaseen. Se sijaitsee noin 200 kilometriä napapiirin pohjoispuolella.
Kansallispuiston luontopolku Kungsleden seurailee vuorijonoa ja alkaa pienestä Abiskon kylästä. Myös Kalottireitti kulkee kansallispuiston lävitse.
Alueella on useita majoittumismahdollisuuksia sekä itse alueella että Abiskon kylässä. Abisko Turiststation -nimisen rautatieseisakkeen lähellä on kansallispuiston kävijöiden suosima majatalo.
Cain Dingle
Cain Dingle on kuvitteellinen hahmo englantilaisessa saippuasarja Emmerdalessa. Häntä esittää Jeff Hordley.
Tausta
Dinglen perheen musta lammas Cain asui Leedsissä Zak Dinglen Shadrach-veljen hulttiopoikana ja ilmaantui Butch-serkkunsa hautajaisiin marraskuussa 2000 (Iso-Britanniassa maaliskuu 2000). Cainilla on takanaan pitkä rikostausta. Hän on kovapintainen ja kiero, mutta oman perheensä sekä koko Dinglen suvun suojelemisen suhteen mies on ehdottoman tinkimätön. Hän ei epäröi satuttaa henkilöitä, jotka uhkaavat hänen läheisiään, mutta sydäntä hänellä on enemmän kuin tahtoisi näyttää.
Nuoruus
Nuorena rajuakin elämää viettänyt, hyväksyntää väärillä tavoilla hakeva mies joutui panemaan elämänsä uusiksi saatuaan tietää Zakin olevankin hänen biologinen isänsä. Ihailun ohessa hän taipui tekemään varsin röyhkeitä temppuja. Cainin nuoruuden ensi-ihastus oli pikkuserkku Charity, jolta hän kuitenkin on saanut usein vain serkullista nälvivää vastakaikua. Varhaisteininä Charity tuli raskaaksi, mutta Cain ei tiennyt asiasta mitään ja poistuikin pitkäksi aikaa kuvioista. Hän raivostui kuullessaan Charityn suhteesta suvun arkkivihollisen Chris Taten kanssa. Suhde naapurinrouvaan Angieen eteni ja myös päättyi traagisesti. Cain ei tiennyt mitä odottaa suhteestaan Angien kanssa, mutta oli omalla tavallaan rakastunut tähän ja pettyi raskaasti, kun Angie pani suhteen poikki. Cain otti käyttöön kovat otteet, yritti tappaa Angien ja alkoi tosissaan vietellä tämän tytärtä. Hän tuhosi lopulta säälimättä koko Reynoldsien perheen elämän. Rakkauselämän karikot heijastuivat kotielämään, kun Zak heitti poikansa lopulta pihalle velipuoli Samin kiusaamisesta. Angien uusi suhde sai Cainissa aikaan mustasukkaisen raivon, hän varasti kännykkäpakun, pakeni sillä poliisia ja takaa-ajo päättyi poliisien ulosajoon ja Angien kuolemaan.
Debbie
Kun Debbie ilmaantui kuvioihin Paddy ja Emily Kirkin sijaislapsena, Cainille selvisi Charityn olevan tytön biologinen äiti. Cain pelasti lopulta perheensä kiristämällä Charitya tällä tiedolla ja saaden tämän perumaan Chrisin suunnittelemat talokaupat. Melkoinen järkytys Cainille oli se, kun Shadrach paljasti tämän olevan Debbien isä. Lopulta hän nautti saadessaan viettää aikaa teiniksi varttuneen tyttärensä kanssa.
Chris Taten kuolemaan liittyvässä oikeudenkäynnissä Cain kieltäytyi todistamasta ja joutui joksikin aikaa linnaan. Kuultuaan Charityn odottavan lasta, hän uskoi vahvasti olevansa lapsen isä, kunnes toisin todistettiin. Myöhemmin Cain joutui setvimään tyttärensä miessotkuja kovistellen muun muassa Dazia ja Ethania. Hirvein isku Cainille oli lopulta Debbien ja Andyn suhteen paljastuminen.
Jasminen abortti
Marraskuussa 2009 suunnitelmat menivät uusiksi, kun Cain sai tietää Sadien järjestäneen Jasminelle abortin. Hän kidnappasi sekä Tom Kingin että Sadien ja vaati lunnasrahoja. Hän ampui Sadien Tomin kauhuksi, mutta tämä olikin ollut juonessa mukana. Kuultuaan valekuolemasta Carl King hommasi rahat, ja sieppausdraama oli ohi. Cain poistui uuteen elämään 2,5 miljoonaa mukanaan.
Debbie vankilassa ja Charityn uusi mies
Marraskuussa 2011 Debbie löysi kotiintullessaan isänsä sohvalta istumasta. Cain oli maksanut asianajajan, jonka avulla Debbie vapautui vankilasta ja tuli tukemaan tytärtään Sarahin huoltajuusoikeudenkäynnissä. Miehen vetovoima naisiin ei myöskään ollut hävinnyt. Debbien poikaystävä paljastui petturiksi Charityn kanssa, ja Cain maksoi tämän lähtemään kylästä Noahin kanssa, mutta Charity palasi jäädäkseen. Cain ei myöskään hyväksynyt Charityn uutta suhdetta Jai Sharman kanssa.
Avioliitto Moiraan
Moiran miehen Johnin kuoltua, Moiralle ja Cainille tuli rakkaushaluja. Suhde eteni avioliittoon. Myöhemmin Moira ja Cain saivat Isaac-nimisen pojan. Cain on myös Amy Wyattin Kyle-pojan biologinen isä. Cain on muuttunut Moiran seurassa vapaamielisemmäksi, mutta on edelleen suojelemassa perhettään ja sukuaan keinoja kaihtamatta ja lakia käyttäen omissa käsissään.
Vuonna 2019 (Suomessa 2021) Moiran ja Cainin avioliitto alkoi rakoilemaan. Nate vokotteli Moiran kanssaan useaan otteeseen sänkyyn. Moira yritti lopettaa suhteensa Nateen, mutta Nate painosti jatkamaan. Sittemmin selvisi sen kaiken olleen Naten kostosuunnitelma Cainille, olihan Cain Naten isä. Nate halusi kostaa Cainille Moiran kustannuksella sen, kun Cain jätti Naten tämän ollessa pieni.
Permikauden joukkotuho
340px|thumb|right|Tunnettujen merieläinsukujen lukumäärä prosenteissa, jotka eivät esiinny seuraavalla mittausjaksolla. Suurin tunnettu pudotus on [[permikausi|permikauden (P) lopussa siirryttäessä triaskaudelle (Tr).]] Permikauden joukkotuho oli Maan historian suurin tunnettu joukkosukupuutto. Se tapahtui permikauden lopussa noin 251,4 miljoonaa vuotta sitten, paleotsooisen ja mesotsooisen maailmankauden taitteessa.
thumb|250px|Taiteilijan näkemys [[Kingoriasta, eräästä permikauden lopun dikynodontista, jollaiset olivat nisäkäsmäisiä matelijoita.]]
Permikausi oli paleotsooisen maailmankauden viimeinen kausi. Permikaudella Maan ilmakehä sisälsi huomattavasti nykyistä enemmän happea. Lähes kaikki maapallon maa liittyi kaudella yhteen valtavaksi jättimantereeksi Pangeaksi. Permikauden lopun tapahtumista ei saa tarkkaa maailmanlaajuista kuvaa, koska vain muutamia tuon ajan kerrostumasarjoja on säilynyt. Maan ilmakehä, ilmasto ja meret muuttuivat. 60 % tunnetuista eläinsuvuista kuoli.
Permikauden lopun katastrofi hävitti erityisesti merieläimiä, ja mesotsooisen kauden merieläimistö olikin hyvin erilainen kuin paleotsooisen ajan eläimistö. Meristä hävisivät trilobiitit, meriskorpionit ja monet korallilajit. Simpukoiden ja kotiloidenkin määrä putosi. Aikaisemmat korallit tuhoutuivat.
Ajoitus
Permikauden joukkotuhon kestosta ja ajoituksesta on kiistelty. Permikaudella näyttää lajien tuhoutuminen tapahtuneen monessa vaiheessa. Hiilen isotooppikäyrässä näkyy kaksi suurta nousua noin 10 miljoonan vuoden välein, mitkä tulkitaan eloperäisen aineksen pienemisiksi.
Muutamat tutkijat kannattavat ajatusta, jonka mukaan pienempi, mutta hyvin suuri tuho tapahtui keskipermin lopussa. Keskipermin Guadalupe-vaiheessa muodostuvan Pangean ilmasto alkoi kuivua. Keskipermi päättyi jonkinasteiseen joukkotuhoon, joka ei ollut niin vakava kuin aivan kauden lopussa tapahtunut. Niinpä noin 8 miljoonaa vuotta ennen permikauden loppua Guadalupe-vaiheen lopussa monia lajeja hävisi. Noin 50 % merieläinsuvuista kuoli. Tuho kosketti muun muassa merien brakiopodeja ja koralleja. Tällöin hävinneisiin kuuluivat yhtä lukuun ottamatta Dinocephalia-matelijoiden suvut ja Verbeekinidae-fusuliinihuokoseläimet. Keskipermin tuhon aiheutti asteroidin törmäys ehkä syvämeren pohjaan tai Emeishan suuret laavapurkaukset.
29 syntiä
29 syntiä – Kaikki vitun hitit on rap-artisti Petri Nygårdin 16. marraskuuta 2011 julkaistu kokoelma-albumi. Albumin julkaisi Open Records.
Permikauden joukkotuho
Ajoitus
thumb|220px|Eliölajien monimuotoisuus eli lajidiversiteetti oli alimmillaan suurten eliöiden historiassa permikauden lopun ja triaskauden alun aikoihin.
Itse permikauden lopun "suuri kuolema" alkoi muutama miljoonaa vuotta ennen permikauden loppua, ja keskittyi miljoonaan vuoteen permikauden lopussa. Hieman ennen kauden loppua Meishanissa 94 % merieläimistä kuoli, ja noin puolen miljoonan vuoden päästä kuoli uusia lajistoja. Monien eri arvioiden mukaan pahin tuho kesti tuhansia – 200 000 vuotta, ehkä jopa lyhemmän ajan. Ensin tuhoutui maaeläimiä, sitten äkkiä merieläimiä ja lopuksi taas maaeläimiä. Joidenkin uusien tutkimusten mukaan merieläimetkin kuolivat hieman eri tahtiin, ostrakodit ja brakiobodit mm. 0,72–1,22 miljoonan vuoden välein.
Permikauden tuhosta toipuminen alkoi noin puoli miljoonaa vuotta tuhon jälkeen.
Lämpeneminen
Edeltävällä kivihiilikaudella vallitsi maapallolla suuri jääkausi. Nykyisen Texasin seuduilla jääkausi päättyi permikauden alussa, ja ilmasto lämpeni siellä noin 10 °C kivihiilikauden loppuun nähden. Lämpötila jatkoi nousuaan tämän jälkeen. Erään lämpötilakäyrän mukaan maapallo olisi alkanut lämmetä permikauden puolivälin 12 °C:sta permi- ja triaskausien rajan noin 23 °C:een, jossa oli jonkinasteinen lämpöpiikki. Maan nykyinen keskilämpötila on noin 15 °C. Toisten lähteiden mukaan lämpötila nousi ja ilmasto kuivui permikauden aikana, muttei yhtä rajusti kuin kauden alussa jääkauden päätyttyä. Löytöjen ja tietokonesimulaatioiden mukaan Pangaiassa olisi ollut laaja aavikko, joka ulottui 30. leveysasteelle asti. Maalla viittaa lämpenemiseen viileän ilmanalan Glossopteris-kasvillisuuden häviäminen ja alempien leveysasteiden kasvillisuuden saapuminen. Wordian- ja Capitanian-kausilla syntyi kuivuudesta kieliviä evaporiitteja.
Hiilidioksidi
Joukkotuhoa selittää myös havaittu ilmakehän hiilidioksidimäärän kasvu. Permikauden loppupuoliskolla hiilidioksidimäärä nousi jyrkästi hieman nykyistä suuremmasta noin 2 000 ppm:ään. Hiilidioksidimäärä kasvoi 5–10 kertaa nykyistä suuremmaksi. Samoihin aikoihin lämpötila nousi kauden keskivaiheen lopulla 12 °C:stä noin 20 °C:hen, ja kauden lopuilla vielä 3 °C.
Suuret tulivuorenpurkaukset ja "klatraattipommi"?
Tulivuoret purkavat muun muassa hiilidioksidia, joka on kasvihuonekaasu. Se lämmittää kasvihuone-ilmiöllä Maan ilmakehää. Voimakkaat, kauan kestävät tulivuorenpurkaukset voivat nostaa kasvihuonekaasuillaan Maan keskilämpötilan sille rajalle, jossa klatraatti alkaa luovuttaa metaania. Metaani on itsessään voimakas kasvihuonekaasu, ja se muuttuu ilmakehässä hapettuessaan hiilidioksidiksi. Kasvihuoneilmiö kuumentaa Maata, mikä taas lämmittää klatraattikerrostumia yhä syvemmältä. Yhä enemmän metaania vapautuu maan ilmakehään, mikä kuumentaa maata, mikä vapauttaa yhä enemmän metaania ja niin edelleen. Näin syntyy noidankehämäinen ketjureaktio, joka päättyy klatraattivarojen ehtymiseen.
Noin 251 miljoonaa vuotta sitten Maan vaipassa noussut laavapylväs, pluumi tunkeutui Keski-Siperiassa Maan kuoren läpi. Ensin tapahtui tuhkaa ja ryoliittista laavaa purkaneita räjähdyspurkauksia, jotka muuttuivat aikaa myöten rauhallisemmiksi rakopurkauksiksi. Purkaus saattoi ensin viilentää maata ja pimentää Auringon, mutta tämän jälkeen kasvihuoneilmiö alkoi vaikuttaa. Joidenkin tutkijoiden mukaan Siperiasta purkautui 40 biljoonaa tonnia hiilidioksidia ilmakehään. Tämä nosti Maan keskilämpötilaa 5 astetta ja laukaisi "klatraattipommin", missä lämmenneen syvämeren pohjan klatraatit purkivat metaaninsa Maan ilmakehään kuumentaen Maata rajusti. Maa lämpeni edelleen noin 5 astetta, purkausten alusta laskien 10 astetta. Metaanin hapettuminen söi Maan ilmakehän happea runsaasti.
Rikkivety on monille happea hengittäville eliöille myrkyllistä. Rikkibakteerit tuottivat suuria määriä rikkivetyä muutamassa sadassa vuodessa, mikä myrkytti entisestään ohentunutta ilmaa. Lisäksi rikkivety tuhosi ehkä otsonikerroksen, joka suojaa Maata auringon syöpää aiheuttavalta ultraviolettisäteilyltä. Näin maan päällä olisi ollut kuumaa ja vaikea hengittää, ja monet eläimet eivät kestäneet hapen niukkuutta ja kuolivat.
Siperiasta löytyneiden laavakenttien perusteella on päätelty, että permikauden lopulla oli poikkeuksellisen pitkäaikaista tulivuoritoimintaa. Hiiltä ja palaneita kasvinosia tarkastelemalla tutkijat Chris Mays ja Stephen McLoughlin havaitsivat, että palaneen aineksen osuus lisääntyi voimakkaasti 252 miljoonaa vuotta sitten. He päättelivät, että metsäpalot yleistyivät tuolloin. Jatkuvat tulivuorenpurkaukset syytivät ilmakehään hiilidioksidia satojen tuhansien vuosien ajan, mikä voimisti kasvihuoneilmiötä. Kasvihuoneilmiö johti lämpötilan nousuun, kuivuuteen ja metsäpaloihin kaikkialla maailmassa, ja metsäpalojen yleistyminen sinetöi maaeläinten sukupuuton. Ilman lisääntynyt hiilidioksidi edisti myös merten happamoitumista, minkä seurauksena monet kuorelliset eläimet liukenivat veteen.
Asteroiditörmäysteoria
Permikauden joukkotuhon arveltiin tapahtuneen erittäin nopeasti. Odotettua nopeampaa tuhoa selittämään keksittiin teoria, jonka mukaan permikauden tuhon syynä oli suuren asteroidin törmäys maahan. Asteroidien tiedetään törmäävän maahan silloin tällöin, ja läpimitaltaan yli 10 km:n asteroidin törmäys on maailmanlaajuinen katastrofi. On kuitenkin osoittautunut, että joukkotuho kesti paljon pidempään, noin 80 000 vuotta, ja tapahtui kolmessa eri vaiheessa. Törmäysteoria onkin tutkijoiden keskuudessa varsin kiistanalainen.