cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Madeiran historia
Kolonisaatiosta espanjalaisaikaan
Sokerintuotanto kukoisti 1450-luvulta lähtien, kunnes se 1500-luvun alkupuolella kääntyi laskuun. Madeira menetti 1500-luvulla valta-asemansa sokeriruo'on tuottajana Brasilialle, jossa sitä voitiin tuottaa halvemmalla. Myös huono lannoitus ja ilmastolliset syyt vaikuttivat sokerituotannon romahtamiseen. Sokeriruoko oli myös kuluttanut Madeiran maaperää, jonka seurauksena useilla viljelmillä alettiin viljellä vähemmän vaativaa viiniköynnöstä. Madeira sai kuitenkin vielä 1500-luvun lopulla sokerista lähes seitsemän kertaa enemmän tuloja kuin viinistä. Madeira oli vuodesta 1580 vuoteen 1640 muun Portugalin tavoin Espanjan hallinnassa. Portugalin nuori kuningas Sebastian I oli kuollut taistelussa ja Espanjan kuningas Filip II ja käytti tilaisuutta hyväkseen ja otti Portugalin hallintaansa. Espanjalaisaikana saarelle rakennettiin linnoituksia ja Madeiralta kaadettuja puita käytettiin vuonna 1588 Englantiin lähetetyn voittamattoman armadan laivoissa. .
1600- ja 1700-luvut
Espanjalaisvallan jälkeen Portugalin valtaistuimelle nousi Juhana IV vuonna 1640. Madeiran talous oli 1600-luvulla riippuvainen viinin viennistä sekä merenkulun tuomista tuloista. 1670-luvulla Madeiran väkiluku oli kohonnut noin 50 000:een, josta noin viidesosa eli 10 000 ihmistä asui Funchalissa. Madeira oli joutua 1660-luvulla myötäjäislahjaksi Englannille, kun Englannin kuningas Kaarle II meni vuonna 1662 naimisiin Portugalin Katariina Braganzalaisen kanssa. Morsiamen myötäjäisiin kerrotaan liittyneen salainen sopimus, jonka mukaan Portugali olisi antanut Englannille lisäksi vielä Madeiran, mikäli Kaarle ei olisi ollut tyytyväinen myötäjäisiinsä. . Erään version mukaan Madeira säilyi Portugalin hallussa, koska sopimuksen laatinut madeiralainen kirjuri jätti saaren tarkoituksellisesti pois sopimuspaperista. . Englantilaisen kauppiaiden vaikutus Madeiralla kasvoi 1600-luvun lopulta lähtien. Siirtolaisuus Brasiliaan kasvoi 1700-luvulla, sillä Madeira alkoi olla liikakansoitettu ajan olosuhteisiin nähden. Tästä huolimatta Madeiran väkiluku jatkoi kasvuaan. 1700-luvun puolivälissä asukkaita oli jo 75 000. . Englantilainen kapteeni James Cook täydensi varastojaan Funchalin satamassa ensimmäisen maailmanympäripurjehduksensa aikana vuonna 1768.
1800-luku
Vuonna 1803 Madeiralla nousi ennennäkemättömän suuri tulva, joka aiheutti suurta hävitystä varsinkin Funchalissa. Tulvavesi tuhosi siltoja ja taloja, ja ainakin 600 ihmistä kuoli. Britit miehittivät Madeiran kahdesti 1800-luvun alussa Napoleonin sotien aikana. Ensimmäinen miehitys kesti vuodesta 1801 vuoteen 1802. Britit miehittivät saaren uudestaan vuonna 1807 jääden sinne vuoteen 1814 asti, jonka jälkeen monet saarella asemissa olleista 4 000 brittisotilaasta jäi asumaan saarelle pysyvästi ja meni naimisiin paikallisten naisten kanssa. Monia englantilaisia oli muuttanut Madeiralle jo 1700-luvulla lähinnä viininviljelijöiksi ja Napoleonin sotien aikana ja niiden jälkeen heitä saapui lisää. Napoleonia Saint Helenan saarelle kuljettanut alus kävi vuonna 1815 Funchalin satamassa. Ainoa henkilö joka sai luvan vierailla laivassa oli englantilainen konsuli Henry Veitch. Veitch kuitenkin erotettiin tapaamisen johdosta hetkeksi virastaan, sillä hän oli erehdyksissään kutsunut Napoleonia tittelillä "Your Majesty". Jotkut sotien jälkeen Madeiralle saapuneista brittikauppiaista perustivat merkittäviä kauppiassukuja, kuten alkujaan liikekumppaneita olleet Charles Blandy ja Thomas Slap Leacock.
1800-luvun kuluessa Madeirasta kehittyi suosittu matkailu- ja lomakohde. Alun perin saarille saapui kaukaisista siirtomaista siirtomaavirkailijoita lepäämään saaren lauhkeammassa ilmastossa. 1800-luvun puolivälistä lähtien matkailusta alkoi kehittyä yksi Madeiran tärkeimmistä liiketoimista. Brittien perässä saarille saapui vähitellen ihmisiä muistakin eurooppalaisvaltioista heidän joukossaan esimerkiksi auringonpalvojia ja keuhkotautipotilaita. Lomailijat edustivat kuitenkin vielä pitkälle 1900-luvulle ylempää keskiluokkaa. Madeiran kuvernöörinä toimineen José Silvestre Ribeiron aikana (1846-1852) rakennettiin teitä, pantiin alulle Funchalin sähkövalaistus sekä toteutettiin yhteiskunnallisia uudistuksia. Vuonna 1852 riehunut kolera tappoi arviolta 7 000 ihmistä ja samana vuonna home tuhosi saaren viiniköynnökset, jonka seurauksena arviolta 90 % sadosta menetettiin. Yhdysvalloista vahingossa tuotu viinikirva saastutti ja tuhosi loput viiniköynnökset 1870-luvun alussa. Vaikka niiden tilalle istutettiinkin pian uusia lajikkeita, ei viljelmiä pystytty vielä palauttamaan täysin ennalleen ja 1800-luvun lopulla monien täytyikin lähteä saarelta. . Vuonna 1900 saatiin kuitenkin jo ennätyssatoja ja saaren maataloustuotantoa monipuolistettiin istuttamalla lisäksi banaaneita, joilla on vielä nykyäänkin suuri merkitys viennin kannalta.
Kohti nykyaikaa
pienoiskuva|Väkijoukkoa protestoimassa Funchalissa helmikuussa 1931. thumb|right|1970-luvun puolivälissä Madeiralla toiminut [[FLAMA-järjestö ajoi Madeiran itsenäisyyttä Portugalista suorittamalla saarella terrori-iskuja. Järjestön lippu (kuvassa) oli hyvin samankaltainen kuin nykyisen Madeiran lippu.]] thumb|right|Gibraltarilta Madeiralle toisen maailmansodan aikana evakuoitujen siviilihenkilöiden muistoksi pystytetty muistomerkki. Vuonna 1905 saksalainen yhtiö tarjoutui rakentamaan Madeiralle sairaaloita, parantolan sekä kehittää saaresta uudenaikaisen lomakohteen, mikäli se saisi vastaavasti ottaa haltuunsa kaikki saaren liiketoimet. Portugalin hallitus suostui aluksi ehdotelmaan, mutta ei ottanut huomioon Iso-Britannian mielipidettä. Lisäksi Saksan kolonialististen tavoitteiden tultua ilmi ehdotuksesta lopulta kieltäydyttiin. Ensimmäisen maailmansodan alussa saksalainen omaisuus saarella takavarikoitiin. Saksa julisti Portugalille sodan vuonna 1916 kun se oli takavarikoinut Lissabonin satamassa olleita saksalaisaluksia. Samana vuonna saksalainen sukellusvene teki yllätyshyökkäyksen Funchaliin ja upotti satamassa kolme ranskalaisalusta sekä pommitti kaupunkia. Vuonna 1917 saksalaiset sukellusalukset pommittivat Funchalia uudestaan tuhoten kaupungissa rakennuksia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen taloudellinen tilanne Madeiralla oli huono. .
Portugalista lähettiin 1930-luvun alussa satoja poliittisia vankeja Madeiralle, Azoreille ja Kap Verdelle tarkoituksena eristää heidät maan politiikasta. Madeiralle karkotettujen 300 hengen joukossa oli korkea-arvoisia Salazaria vastustaneita sotilashenkilöitä, kuten kenraali Sousa Dias. Dias ja muita karkotettuja oli lietsomassa vuoden 1931 alussa tapahtunutta yleislakkoa, joka puhkesi leivänhinnan nousun, sekä kahden suuren madeiralaispankin konkurssin vuoksi. Konkurssit olivat vieneet tuhansien madeiralaisten säästöt. Portugalista lähetettiin saarelle sotajoukkoja, mutta osa joukoista liittyi kapinallisiin, joita johti kenraali Sousa Dias. Gibraltarilta lähetettiin saarelle brittiläisiä sotilaita suojelemaan hotelleihin majoittuneita ulkomaalaisia. Portugalista lähetettiin lisää joukkoja ja kapina lopulta kukistettiin. Toisille myönnettiin turvapaikka Iso-Britanniasta, mutta useimmat Dias mukaan lukien joutuivat antautumaan portugalilaisille. Portugali jäi toisessa maailmansodassa puolueettomaksi ja Madeira säästyi sotatoimilta. Madeiralle tuli poliittisia pakolaisia ja Iso-Britannia evakuoi sodan aikana Gibraltarin siirtokunnastaan noin 2 000 siviilihenkilöä Madeiralle.
Autonomian aika
Portugalissa vuonna 1974 tapahtunut neilikkavallankumous kaatoi Portugalia hallinneen sotilasjuntan. Oikeistolainen puolisotilaallinen FLAMA-järjestö suoritti Madeiralla terrori-iskuja tavoitteenaan saavuttaa itsenäisyys ja täydellinen riippumattomuus Portugalista. Kun Portugali sai vuonna 1976 uuden perustuslain ja Madeiralle määriteltiin autonominen asema, lakkasi järjestö olemasta. Alberto João Jardimin johtama keskustaoikeistolainen Sosiaalidemokraattinen puolue (PSD) voitti vuonna 1976 vaalit Madeiralla ja sai 65 % äänistä. Jardimista tuli kaksi vuotta myöhemmin presidentti Ornelas Camachon erottua virastaan. Jardim on ollut Madeiran presidentti vuodesta 1978 lähtien ja valittiin vuonna 2011 jälleen jatkokaudelle. Vuonna 1986 Madeira liittyi Portugalin mukana Euroopan unioniin. Tämän jälkeen Madeira alkoi saada taloudellista tukea paremman infrastruktuurin ja uusien teiden rakentamiseen sekä sähkönjakelun, sairaanhoidon ja koulutuksen parantamiseen. Madeiran elintaso onkin noussut autonomian ja EU-jäsenyyden aikana. Jardim erosi virastaan keväällä 2007 vastalauseena José Sócratesin hallituksen hyväksymälle laille alueiden varainkäytöstä. Hallitus oli neuvottelematta Madeiran kanssa muuttanut Portugalin ja Madeiran yhteisiä lakeja niin, että Madeiralle kuuluva 2 % EU-rahoista jäi Portugalille. Jardim asettui kuitenkin uudestaan ehdolle ja voitti vaalit ylivoimaisesti.
Madeiraa koettelivat 20. helmikuuta 2010 valtavat rankkasateet, jotka synnyttivät pahoja tulvia ja mutavyöryjä etenkin saaren eteläosassa. Pahimmat tuhot keskittyivät pääkaupunki Funchaliin. 42 ihmistä sai surmansa, noin 120 ihmistä loukkaantui ja yli 200 ihmistä menetti kotinsa myrskyn vuoksi. Kyseessä oli pahin myrsky vuoden 1993 jälkeen, jolloin kahdeksan ihmistä sai surmansa.
Theodor Herzl
Theodor Herzl (, ; 2. toukokuuta 1860 Pest – 3. heinäkuuta 1904 Reichenau an der Rax, Ala-Itävalta) oli itävalta-unkarilainen juutalainen toimittaja, näytelmäkirjailija ja nykyaikaisen sionismin perustaja. Herzl vakuuttui 1890-luvulla siitä, että juutalaiset eivät pysty koskaan vapautumaan vainoista, elleivät he perusta omaa itsenäistä juutalaisvaltiotaan. Herzl ryhtyi ajamaan juutalaisvaltion asiaa kirjoituksin ja tapaamalla valtionjohtajia, ja vuonna 1897 hän perusti Maailman Sionistijärjestön. Vaikka Herzl kuolikin jo vuonna 1904, sionistiliike onnistui lopulta itsenäisen juutalaisvaltion perustamisessa Israeliin, minne Herzl itsekin haudattiin.
Elämäkerta
Theodor Herzl syntyi vuonna 1860 Budapestissa keskiluokkaiseen saksankieliseen juutalaisperheeseen. Kun perhe oli muuttanut Wieniin vuonna 1878, Herzl suoritti lakitutkinnon Wienin yliopistossa. Valmistumisensa jälkeen hän ryhtyi lehtimieheksi ja näytelmäkirjailijaksi. Herzl kirjoitti 1880- ja 1890-luvuilla yli kymmenen näytelmää, useimmat niistä komedioita. Hän työskenteli Neue Freie Presse -lehden kirjallisuustoimittajana. Myöhemmin hän alkoi julkaista sionistista Die Welt -lehteä.
Herzl meni vuonna 1889 naimisiin Julie Naschauerin kanssa. Vaikka avioliitto ei ollut onnellinen, parille syntyi kolme lasta.
Herzl ei nuoruudessaan välittänyt lainkaan juutalaisuudesta; hän ei osannut hepreaa eikä jiddišiä ja pukeutui kuin kuka tahansa keskieurooppalainen nuorimies. Lisäksi hän osti jouluisin joulukuusen eikä antanut ympärileikata poikaansa. Herzl ajatteli, että juutalaisten pitäisi assimiloitua Euroopan kulttuuriin. Herzl kuitenkin havahtui juutalaisten kokemaan vihamielisyyteen Euroopassa viimeistään kun ranskanjuutalaista upseeria Alfred Dreyfusia syytettiin Ranskassa valheellisesti petoksesta vuonna 1894. Herzl vakuuttui Dreyfusin tapauksen kautta siitä, että juutalaisten assimiloituminen ja juutalaisvihan vastustaminen olisi turhaa, sillä vainot seuraavat juutalaisia minne he vain muuttavatkin. Herzl kirjoitti, että juutalaiset tarvitsevat oman itsenäisen valtionsa, jonka perustamisen hän hahmotteli kirjassaan Juutalaisvaltio (Der Judenstaat). Herzlin mukaan juutalaisvaltio voisi sijaita Palestiinassa, Argentiinassa tai Itä-Afrikassa.
thumb|left|upright|Herzl (keskellä) muiden sionistien kanssa [[Jerusalemissa vuonna 1898.]]
Herzl järjesti Baselissa Sveitsissä vuonna 1897 Sionistijärjestön perustamiskonferenssin. Järjestö otti myöhemmin nimekseen Maailman sionistijärjestö. Konferenssissa hahmoteltiin sionistinen tavoite juutalaisvaltion perustamiseksi Palestiinaan. Herzlistä tuli järjestön puheenjohtaja ja koko maailmanlaajuisen sionismin johtaja.
Herzlin ajatukset eivät saaneet aluksi varauksetonta kannatusta juutalaisten keskuudessa. Liberaalit juutalaiset vastustivat Herzlin ajatuksia separatistisina ja ortodoksijuutalaiset siksi, koska juutalaisten pitäisi perustaa valtio luvattuun maahan vasta kun Messias on saapunut.
Herzl edisti sionismia tapaamalla useita valtionjohtajia, pyrkien taivuttamaan heitä juutalaisvaltion perustamisen taakse. Vuonna 1903 hän esitteli sionistikongressille Britannian ehdotuksen juutalaisvaltion perustamisesta Itä-Afrikkaan, mutta tämä ehdotus ei saanut konferenssilta kannatusta.
Herzl vastusti niin jiddišin kuin aluksi hepreankin käyttöä juutalaisvaltion virallisena kielenä. Jiddišiä hän piti gettojen kielenä ja hepreaa kielenä, jota kukaan ei käyttänyt jokapäiväisessä elämässä. Herzl kannatti sen sijaan monikielistä juutalaisvaltiota, jonka kansalaiset saisivat käyttää itselleen tutuinta kieltä, kuten Sveitsissä. Myöhemmin Herzl hyväksyi ajatuksen heprean elvyttämisestä ja opetteli kieltä itsekin.
Herzl julkaisi vuonna 1902 romaanin Altneuland, ’vanha uusi maa’, jossa hän kuvaa Palestiinan muuttamista kukoistavaksi ja nykyaikaiseksi valtioksi juutalaisten paluun myötä.
right|thumb|Herzlin hauta Jerusalemissa Israelissa.
Herzl kuoli Itävallassa vuonna 1904. Hänen jäännöksensä siirrettiin hänen omien toiveidensa mukaisesti vuonna 1949 itsenäiseen Israeliin ja haudattiin Jerusalemiin Herzlin mukaan nimetylle kukkulalle.
Jekaterina Breško-Breškovskaja
thumb|Jekaterina Breško-Breškovskaja
Jekaterina Konstantinovna Breško-Breškovskaja (1844–1934) oli venäläinen vallankumousjohtaja. Hänet tunnettiin lempinimellä babuška (isoäiti).
Breško-Breškovskaja oli syntyisin rikkaasta aatelisperheestä Vitebskin alueelta nykyisellä Valko-Venäjällä. Uskonnollinen vakaumus sai hänet kyseenalaistamaan maaorjuuden, ja hän teki avustustyötä talonpoikien joukossa 1860-luvulla. Breško-Breškovskaja oli 26-vuotias, kun hän vuonna 1871 lähti kotoa liittyäkseen anarkisti Mihail Bakuninin kannattajiin Kiovassa.
Hänet pidätettiin 1874 Pietarissa ja tuomittiin 1878 pakkotyöhön Siperiaan Venäjän vallankumousliikkeen ensimmäisessä suuressa oikeudenkäynnissä "193:n jutussa", jossa hänen ohellaan tuomittiin 192 muuta. 20 vuodeksi. Hänet armahdettiin 1896, ja sen jälkeen hän oli mukana perustamassa sosialistivallankumouksellisen ryhmää. Vuonna 1900 hän pakeni Sveitsiin ja oleskeli 1904–1905 Yhdysvalloissa, jossa hän piti puheita ja keräsi varoja puolueelle.
Breškovskaja palasi Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen.
Hänet pidätettiin jälleen 1907 ja karkotettiin taas 1910 Siperiaan. Kerenskin hallitus vapautti hänet 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Hän sai paikan väliaikaishallituksessa, joka kaatui bolševikkien lokakuun vallankumoukseen.
Breškovskaja vietti loppuelämänsä Tšekkoslovakiassa, jonne hän pakeni 1919. Ennen eläkkeellejääntiään hän järjesti venäjänkielistä opetusta Ruteniassa.
Breškovskajan poika oli kirjailija Nikolai Breško-Breškovski
Viktor Tšernov
Tšernov opiskeli Moskovassa lakia, ja hänestä tuli laittoman opiskelijaliiton johtaja. Hänet pidätettiin, ja häntä pidettiin Pietari-Paavalin linnoituksessa Pietarissa. Vuonna 1899 Tšernov muutti Sveitsiin opiskelemaan Bernin yliopistossa.
Tšernov palasi Venäjälle vuonna 1901 ja oli perustamassa sosialistivallankumouksellista puoluetta. Hänestä tuli puolueen keskuskomitean jäsen, hän kirjoitti puolueen ohjelman ja oli sen julkaiseman Revoljutsionnaja Rossija -lehden toimittaja. Tšernov karkotettiin, hän palasi uudelleen Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen, mutta hänet karkotettiin uudelleen.
Tšernov oli lyhyesti mukana Venäjän sisällissodan aikana Samarassa muodostetussa sosialistivallankumouksellisessa hallituksessa. Hän pakeni vuonna 1921 Pariisiin, jossa hän asui toisen maailmansodan syttymiseen asti. Sen jälkeen hän muutti Yhdysvaltoihin ja oli mukana kommunisminvastaisessa toiminnassa.
Eisagoge
Eisagoge (, ”Johdanto”; ) on Porfyrioksen 200-luvulla kirjoittama lyhyt johdanto Aristoteleen logiikkaan ja teokseen Kategoriat. Teoksella oli suuri vaikutus keskiajalla erityisesti Boëthiuksen siitä tekemän kommentaarin ansiosta.
Teoksen synty
Porfyrios oli uusplatonilainen filosofi, joka kirjoitti 200-luvun jaa. jälkimmäisellä puoliskolla ja 300-luvun taitteessa. Teoksensa Eisagoge hän kirjoitti Sisiliassa noin vuosina 268–270 ollessaan siellä toipumassa hermoromahduksesta. Hän omisti teoksensa Khrysaoriokselle.
pienoiskuva|vasen|Teoksen arabiankielistä käsikirjoitusta 1200-luvulta. Teoksen alkuperäisestä nimestä ei ole tietoa. Eräissä käsikirjoituksissa sen nimenä esiintyy ”Viisi ääntä” tai ”Viidestä äänestä”. Sudassa nimenä on ”Suvuista ja lajeista ja eroista ja ominaispiirteistä ja aksidensseista”.
Tekstihistoria ja vaikutus
Porfyrioksen Eisagogen ensimmäisen latinankielisen käännöksen teki Marius Victorinus. Myöhemmin teoksen käänsi latinaksi Boëthius, joka myös kommentoi sitä yksityiskohtaisesti teoksessaan In Isagogen Porphyrii commenta. Keskiajalla teos oli Boëthiuksen välittämässä muodossa tärkein lähde Aristoteleen ajatteluun ja aristoteeliseen logiikkaan, ja sitä käytettiin logiikan käsi- ja oppikirjana. Sitä käytettiin sekä Länsi-Euroopassa, Bysantissa että arabimaailmassa. Siitä johdettiin niin kutsuttu Porfyrioksen puu. Abu 'Uthman ad-Dimashqi käänsi teoksen arabiaksi noin vuonna 900. Se käännettiin jo varhain myös syyriaksi ja armeniaksi.
Porfyrioksen teoksesta on säilynyt lukuisia käsikirjoituksia useilla eri kielillä. Kreikankielisiä käsikirjoituksia tunnetaan 25. Ne kaikki perustuvat yhteen käsikirjoitukseen, joka kirjoitettiin Boëthiuksen tekemän käännöksen jälkeen.
Sisältö
Porfyrios kuvaa teoksessa viisi perustavanlaatuista filosofista prinsiippiä, ns. predikaabelia (praedicabilia, ”mitä voidaan predikoida?”, ”mitä sanotaan jostakin?”):
Heti teoksen alussa Porfyrios määritteli kolme kysymystä, jotka määrittelivät koko asetelman keskiajan universaalikiistalle, joka käsitteli sukujen ja lajien (universaalien) suhdetta todellisuuteen:
Porfyrios ei kuitenkaan varsinaisesti vastaa näihin kysymyksiin.
Vähä Rantjärvi
Vähä Rantjärvi on Jämsän keskiosassa sijaitseva neljän hehtaarin laajuinen metsäjärvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on viisitoista kilometriä luoteeseen ja Tampereelta 83 kilometriä koilliseen.
Maantiede
Vähä Rantjärvi on saareton ja sen pituus kaakosta luoteeseen on noin 300 metriä. Sen eteläpuolella sijaitsee Karhumäki ja länsipuolella Ruotsinsuo. Idässä on Iso Rantjärvi, josta kulkee laskuoja Vähään Rantjärveen. Etäämpänä Vähä Rantjärven eteläpuolella sijaitsee Holiseva ja länsipuolella Reivinginjärvi.
Ukraina Eurovision laulukilpailussa
thumb|[[Ruslana Istanbulissa ]] thumb|[[Verka Serduchka Helsingissä ]] thumb|[[Ani Lorak Belgradissa ]] thumb|[[Svetlana Loboda Moskovassa ]] Ukraina osallistui Eurovision laulukilpailuun ensimmäisen kerran vuonna 2003 ja voitti heti seuraavana vuonna Ruslanan esittämällä kappaleella ”Wild Dances”. Tuolloin Ukraina sai pisteitä kaikilta muilta kisanneilta mailta paitsi Sveitsiltä; Suomelta tuli kahdeksan pistettä. Seuraavana vuonna isäntämaana Ukraina putosi semifinaaliin, mutta nousi taas suoraan vuoden 2007 finaaliin, jossa sijoittui toiseksi. Toinen sija saavutettiin myös seuraavana vuonna. Toisen kerran Ukraina voitti kilpailun vuonna 2016, tällöin Jamalan kappaleella ”1944”. Kolmannen kerran Ukraina voitti kilpailun vuonna 2022, tällöin Kalush Orchestran kappaleella "Stefania".
Vuonna 2015 Ukraina ei osallistunut kilpailuun Itä-Ukrainan sotatilan ja sen aiheuttamien talousvaikeuksien vuoksi.
Ukraina on käyttänyt vuosien, ja  kappaleissaan ukrainan kieltä englannin ohella. Vuoden 2007 kappaleessa kuultiin myös saksaa ja 2016 kappaleessa krimintataaria.
Nykyinen pistejärjestelmä
Vuodesta 1975 käytössä on ollut äänestyskäytäntö, jossa jokaisesta osallistujavaltiosta annetaan ääniä 10 parhaimmalle esitykselle. Parhaalle esitykselle annetaan 12 pistettä, toiselle 10 pistettä ja seuraaville pisteet 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1.
Kaksi semifinaalia
Vuonna 2008 otettiin käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä. Suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot kilpailevat finaalipaikasta kaksiosaisessa semifinaalissa, josta pääsee jatkoon 20 maata.
Ukrainan antamat äänet
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa.
Ukrainan saamat äänet
Ainoastaan finaalissa annetut pisteet näkyvät taulukossa. Vuodesta 2004 lähtien myös semifinaaleissa karsiutuneet maat ovat voineet äänestää finaalissa.
Olavi Latsa
Olavi Latsa (19. heinäkuuta 1929 Salmi – 4. maaliskuuta 1988 Järvenpää) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Porvoon Urheilijoita, Lapinlahden Vetoa, Järvenpään Paloa, Riihimäen Kiskoa ja Kerkkoon Urheilijoita.
Latsa osallistui Cortina d’Ampezzon talviolympialaisiin 1956. Hän sijoittui 30 kilometrin hiihdossa yhdeksänneksi.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailuissa 1956 Latsa oli jaetulla hopealla 15 kilometrillä.
6-monoasetyylimorfiini
6-Monoasetyylimorfiini (6-MAM) tai 6-asetyylimorfiini on opioidi sekä yksi heroiinin kolmesta metaboliitista. Toiset kaksi ovat morfiini ja 3-monoasetyylimorfiini (3-MAM), joka on näistä vähiten aktiivinen. 6-MAM:in kemiallinen kaava on C19H21NO4. Se on 6–8 kertaa heroiinia vahvempaa.
Heroiinista muodostuu kehossa nopeasti 6-asetyylimorfiinia, joka edelleen metaboloituu morfiiniksi tai poistuu kehosta virtsan mukana. Koska 6-MAM on vain heroiinin metaboliitti, sen havaitseminen virtsasta varmistaa käytetyksi opioidiksi heroiinin. 6-MAM säilyy virtsassa vain 24 tuntia. Yhdistettä muodostuu myös luontaisesti kehossa, mutta niin pieniä määriä, että virtsanäytteessä oleva 6-MAM on käytännössä aina heroiinin käytöstä peräisin.
6-Monoasetyylimorfiinilla on vapaa 3-hydroksiryhmä joten se on välittömästi bioaktiivinen, sen takia 6-MAM on hiukan heroiinia voimakkaampaa. Laittomassa huumeidenvalmistuksessa ei kuitenkaan voida asetyloida morfiinista vain 6-hydroksia tekemättä samaa myös 3-hydroksille. Se on mahdollista tehdä käyttämällä etikkahappoa sopivan katalyytin kanssa, koska se ei ole tarpeeksi vahva asetyloimaan 3-hydroksia mutta pystyy kyllä 6-hydroksiin, jolloin muodostuu 6-Monoasetyylimorfiinia. "Meksikon musta terva" on nimitys vähemmän puhdistetulle heroiinille, jota valmistetaan latinalaisessa Amerikassa ja jossa 6-MAM on jäänyt lopputuotteeseen. Sen vuoksi "Musta terva" on yhtä potenttia kuin puhdistetut heroiinit. thumb|left|Heroiinin asetyyliryhmät. 6-MAM:ssa ylempi korvautuu vedyllä muodostaen [[hydroksyyli|HO-ryhmän]]
Suomen euroviisukarsinta 2000
Suomen euroviisukarsinta 2000 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 2000 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu pidettiin kutsukilpailun ja avoimen kilpailun yhdistelmänä, ja yhteensä Yleisradio vastaanotti 211 ehdokasta. Näistä 12, kuusi avoimesta sävellyskilpailusta ja kuusi kutsukilpailusta, valittiin alkukarsintaan. Alkukarsinta lähetettiin vain radiosta, ja kuulluista kappaleista kuuntelijat saivat äänestää suosikkiaan joko puhelinäänestyksellä tai postikorttiäänestyksellä. Jatkoon pääsi kuusi eniten ääniä saanutta kappaletta.
Jatkoon valittuja kappaleita soitettiin neljänä peräkkäisenä lauantaina YLE TV1:n musiikkiohjelmassa Hotelli Sointu, kolmessa ensimmäisessä kaksi kappaletta ja neljännessä kertaus kaikista kappaleista. Neljännen lähetyksen myötä avattiin myös puhelinäänestys, joka kesti viikon ajan karsinnan finaaliin asti.
Finaali pidettiin lauantaina 12. helmikuuta Helsingissä Hotelli Lordin ravintolassa ja televisioitiin suorana YLE TV1:ssä kello 22.05–23.05. Kilpailun voittajan valitsivat yhdessä puhelinäänestäjät ja kymmenhenkinen asiantuntijaraati. Puhelinäänestyksen tulokset muutettiin pisteiksi kaavalla 60-50-40-30-20-10, minkä lisäksi jokainen tuomari järjesti kappaleet mielestään paremmuusjärjestykseen ja pisteytti ne kaavalla 6-5-4-3-2-1. Kilpailun lopputulos oli kuitenkin kohuttu, sillä voittaja ei ollut kummankaan äänestyksen ensimmäinen. Puhelinäänestyksen voitti Nightwish ja asiantuntijaraadin äänestyksen Nylon Beat. Yhteenlasketuissa tuloksissa voittaja oli kuitenkin Nina Åström.
Pistetaulukko
Puhelinäänestyssarakkeessa on suluissa kunkin kappaleen saamat puhelin- ja postikorttiäänet yhteenlaskettuna.
Sam Manekshaw
thumb|right|Sam Manekshawin patsas Punessa Sam Hormusji Framji Jamshedji Manekshaw (gudžaratiksi : સામ હોરમૂસજી ફરામજી જમશેદજી માણેકશા) (3. huhtikuuta 1914 – 27. kesäkuuta 2008) oli intialainen sotilas ja ensimmäinen Intian asevoimissa sotamarsalkan arvoon (1973) kohonnut. Manekshawin ura kesti neljä vuosikymmentä ja hän osallistui viiteen sotaan.
Anton Ahlström
Anton (Antti) Ahlström (7. syyskuuta 1869 Korpilahti – 5. marraskuuta 1932 Jyväskylä) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1909.
Elämä
Anton Ahlströmin vanhemmat olivat kruununmetsänvartija Albinus Ahlström (synt. Lakkila, 1831–1915) ja Anna Lena Aatamintytär (1829–1909). Ahlström kävi kansakoulun ja viljeli kruununtorppaa Korpilahden Saukkolassa. Vuosisadan vaihteessa hän suoritti Evon metsäopiston metsänvartijakoulun, jonka jälkeen hän toimi metsänvartijana kotipitäjässään yli 30 vuoden ajan. Ahlström oli myös Jämsässä viisi vuotta metsätyöjohtajana.
Sam Manekshaw
Intian itsenäistyessä hän palveli armeijan päämajassa ja suunnitteli maan jakamista ja osallistui sitä seuranneeseen Intian-Pakistanin sotaan vuonna 1947 Jammu ja Kashmirissa. 1950-luvun lopulla hän oli asevoimien esikuntaupseerikoulun komentaja, mutta ajautui konfliktiin puolustusministeri VK Krishna Menonin kanssa. Kun Intian armeija kärsi lokakuussa 1962 tappioita kiinalaisille Arunachal Pradeshissa Himalajalla, pääministeri Jawaharlal Nehru määräsi kenraaliluutnantti Manekshawin johtamaan operaatiota. Vuoden 1963 lopussa hän komensi joukkoja länsirajalla ja vuotta myöhemmin tärkeimmällä rintamalla itärajalla. Intian ja Pakistanin välisen vuoden 1965 sodan aikana Manekshaw kehotti olemaan hyökkäämättä Itä-Pakistaniin.
Manekshaw nimitettiin armeijan esikuntapäälliköksi 7. kesäkuuta 1969. Merkittävimmäksi haasteeksi muodostuivat Itä-Pakistanin levottomuudet vuoden 1970 vaalien jälkeen, kun ainakin kymmenen miljoonaa pakolaista vyöryi maasta Intiaan. Maaliskuussa 1971 Itä-Pakistan alkoi vaatia itsenäisyyttä, jota Intian pääministeri Indira Gandhi tuki. Pakistan teki 3. joulukuuta 1971 yllätyshyökkäyksen Intian luoteisosan lentokentille, Israelin kuuden päivän sodan vastaavan hyökkäyksen menestyksen innoittamana. Vahinko oli kuitenkin vain tilapäinen ja Intia hyökkäsi Länti-Pakistaniin sekä Länsi-Pakistanin joukkoja vastaan Itä-Pakistanissa. Operaatio idässä johti 16. joulukuuta Dhakan valtaukseen ja 93 000 sotilaan joukkojen antautumiseen. Seuraavana päivänä Intia solmi tulitauon lännessä. Manekshaw sai Padma Vibhushan -mitalin 1972 ja nelivuotisen komentajuutensa päätökseksi hänet ylennettiin 1. tammikuuta 1973 sotamarsalkaksi. Hän jäi eläkkeelle 15. tammikuuta 1973.
Anton Ahlström
Perhe
Ahlströmin velipuoli Albinus Ahlström (1865–1918) kuoli sisällissodan jälkeen Tammisaaren vankileirillä.
Urbanus VIII
thumb|200px|Paavi Urbanus VIII kuvattuna hoperahaan 1643.
Paavi Urbanus VIII, syntymänimeltään Maffeo Barberini, (huhtikuu 1568 – 29. heinäkuuta 1644) oli paavina 6. elokuuta 1623 – 29. heinäkuuta 1644.
Urbanus VIII:n paaviuden aikana Galileo Galilei kutsuttiin vuonna 1633 Roomaan vastamaan syytöksiin harhaoppisuudesta
Urbanus VIII oli myös viimeinen merkittävää nepotismia harjoittanut paavi. Hänen perheenjäsenensä vaurastuivat valtakauden aikana niin paljon, että Urbanus VIII:n aikalaiset arvelivat hänen pikemminkin rakentavan Barberinin dynastiaa kuin hallitsevan katolista kirkkoa.
Urbanus VIII:n suosikkeihin kuului myös kuvanveistäjä Gian Lorenzo Bernini, jolta paavi tilasi Pietarinkirkkoon pääalttarin apostoli Pietarin hautapaikan päälle, Michelangelon luoman pääkupolin alle. Bernini suunnitteli myös Urbanuksen hautamuistomerkin Pietarinkirkkoon.
Penn Jillette
Penn Fraser Jillette (s. 5. maaliskuuta 1955) on yhdysvaltalainen taikuri ja koomikko, joka muodostaa yhdessä Tellerin kanssa taikuri- ja koomikkokaksikko Penn & Tellerin. Heidät tunnetaan myös televisiosarjasta Penn & Teller: Bullshit!, jossa he arvostelevat kovin sanoin muun muassa näennäistieteitä, huuhaata, huijauksia sekä suosittuja muotivillityksiä. Jillette onkin skeptikko, ateisti, libertaristi sekä anarkokapitalisti.
Jillette on myös muun muassa näytellyt Frendeissä yhdessä jaksossa, Miami Vicen toisen tuotantokauden ensimmäisessä jaksossa sekä ollut äänenä Simpsoneissa.
Hypergrafia
Hypergrafia tarkoittaa vastustamatonta halua kirjoittaa ja dokumentoida omaa elämäänsä ja ajatuksiaan. Sitä ei pidetä virallisesti häiriötilana, mutta esimerkiksi neurologi Alice Weaver Flaherty käyttää sitä kirjassaan The Midnight Disease: The Drive to Write, Writer's Block, and the Creative Brain. Ei ole myöskään tiedossa, onko sillä yhteyksiä hyperleksiaan.
Monia päiväkirjan ja blogin kirjoittajia on arveltu hypergrafisiksi. On myös spekuloitu, että muun muassa kirjailija Philip K. Dickillä olisi ollut epilepsia ja hypergrafia.
Fiktion puolella hypergrafiaa on nähty esimerkiksi elokuvassa Seitsemän, jossa murhaajan asunnosta löydetään valtava määrä pienellä käsialalla kirjoitettuja satunnaisia ajatuksia sisältäviä vihkoja.
Suomen markka
thumb|Yhden markan seteli vuodelta 1860. Suomen markka oli Suomen rahayksikkö vuosina 1860–2002. Markka lyhennettiin käytössä mk tai Smk. Vuoden 1978 jälkeen käytettiin myös valuuttatunnusta FIM, joka oli tarkoitettu kansainväliseen rahaliikenteeseen. Markka jakautui sataan penniin, lyhenne p.
Sana markka on vanha jalometallien painomitta, ja nimi omaksuttiin rahayksikön nimeksi. Markka ja penninki olivat nykyisen Suomen alueella käytettyjä rahayksikköjä jo niinä aikoina, jolloin Suomi oli osa Ruotsin kuningaskuntaa.
Syntyvaiheet
thumb|Autonomisessa Suomessa vuosina 1864–1915 käytössä ollut [[hopeamarkka. Tunnuspuolella kuvattuna Venäjän kaksipäinen kotka, jonka sydänvaakunassa Suomen vaakunaleijona.]] Venäjän keisarikuntaan kuuluvana suuriruhtinaskuntana Suomi käytti vuoden 1840 raharealisaatioon asti rahayksikkönään rinnakkain entisen emämaan Ruotsin riikintaalareita eli riksejä ja Venäjän ruplaa. Tämän jälkeen oli käytössä parikymmentä vuotta ainoastaan Venäjän rupla.
Hopeamarkka
Valtiovarainpäällikkö Fabian Langenskiöldin aloitteesta senaatti kirjoitti vuoden 1859 loppupuolella esityksen keisarille, että Venäjän setelit eivät olisi Suomessa enää käypiä nimellisarvostaan, vaan todellisesta hinnasta, joka määräytyisi Pietarin pörssissä. Taustalla oli Krimin sodasta johtunut epävakaus, jolloin Suomen Pankki oli lopettanut ruplamääräisten seteliensä lunastamisen hopealla. Suomi anoi lupaa omalle rahalle ja sai sen lopulta 4. huhtikuuta 1860, kun keisari Aleksanteri II allekirjoitti Keisarillisen Majesteetin Armollisen Ilmoituksen muutetusta raha-yksiköstä Suomen Suuriruhtinanmaalle.
Markka otettiin käyttöön vuonna 1860, mutta sen kurssi oli sidottu ruplan arvoon: yksi markka vastasi ruplaa, jota sitäkin Venäjällä epäiltiin liian suureksi yksiköksi. Rahan nimi valittiin kilpailulla. Markan ja pennin ohella muita nimiehdotuksia olivat muun muassa sataikko ja äyri, sampo ja muru sekä suomo ja rahtu. Nimeä markka ei tuolloin käytetty missään muualla. Se tulee perinteisestä hopean ja kullan painon yksiköstä, arvoltaan 8 troy-unssia (1 troy-unssi = noin 31 grammaa). Markka sidottiin hopeakantaan vuonna 1865 – ilman Venäjän ruplaa. Tällöin naula hopeaa vastasi arvoltaan 94,48 markkaa.
”Markan isäksi” on mainittu sekä senaatin finanssitoimituskunnan päällikkönä 1858–1863 toiminut Fabian Langenskiöld että hänen seuraajansa J. V. Snellman. Markka otettiin käyttöön Langenskiöldin aikana, mutta sen irrottaminen ruplasta jäi Snellmanille. Langenskiöld oli vuonna 1862 saanut keisarilta hyväksynnän suunnitelmaansa, jossa metallirahasta tulisi Suomen ainoa laillinen maksuväline ja Suomen Pankille oikeus lunastaa setelinsä niiden nimellisarvosta. Tämä suunnitelma jäi siis Snellmanin toteutettavaksi Langenskiöldin kuoltua kesällä 1863.
Markan syntyyn tarvittiin lainarahaa, koska setelien lunastaminen olisi mahdollista vain, jos Suomen Pankin holvissa olisi riittävästi hopeaa. Laina saatiin mahtipankkiiri Carl Mayer von Rothschildiltä. Tämä oli Suomen ensimmäinen laina läntisiltä rahamarkkinoilta. Vuonna 1865 markka sidottiin hopeakantaan, jolloin siitä tuli itsenäinen valuutta.
Kultamarkka
Vuonna 1878 markka sidottiin kultakantaan, jolloin 20 markkaa vastasi arvoltaan 6,45 grammaa kultaseosta, jossa oli 900 promillea kultaa. Markka oli samanarvoinen Ranskan frangin, Belgian frangin, Sveitsin frangin sekä Italian liiran (myöhemmin myös eräiden muiden niin sanotun latinalaisen rahaliiton jäsenvaltioiden) kanssa. Näiden rahojen koko, paino ja kultapitoisuus olivat yhteneväiset maasta riippumatta ja periaatteessa ne kelpasivat maksuvälineinä maasta riippumatta, joskin kultaisia 10 ja 20 markan kolikoita lyötiin muihin vastaavanlaisiin eurooppalaisiin rahoihin verrattuna niin pieniä määriä, että niitä ei merkittävästi kulkeutunut Keski-Eurooppaan.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Suomessa laillisena maksuvälineenä olivat kultakolikot, joita kuitenkin käytännössä käytettiin melko vähän. Sen sijaan Suomen Pankin setelit eivät olleet laillisia maksuvälineitä. Tämä merkitsi, että velkojan oli pakko hyväksyä maksusuoritukseksi suomalaisia kultakolikoita, mutta hänellä ei ollut velvollisuutta hyväksyä seteleitä, vaikka nämä olivat kultarahalla lunastettavia. Käytännössä kuitenkin kaikki hyväksyivät myös setelit maksuksi.
Setelikanta
Ensimmäisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen vallitsi kova inflaatio. Vuonna 1915 markka irrotettiin kummastakin kannastaan. Itsenäistymisen yhteydessä rahoista poistettiin venäjänkieliset tekstit. Suomen Pankissa pohdittiin rahapolitiikkaa ja ruotsalaiselta Bertil Ohlinilta tilattiin suosituksia toimenpiteiksi. Hän ehdotti kultakantaan palaamista, mutta ei kuitenkaan ensimmäistä maailmansotaa edeltäneellä kurssilla. Suomen pankin johtokunnan puheenjohtaja Risto Ryti lähti vakauttamaan markkaa kultakantaan palaamiseksi.
Paluu kultakantaan vuonna 1925 ja siitä luopuminen
1920-luvulla rahan arvo vakaantui, mikä mahdollisti paluun kultakantaan. Asiasta säädettiin joulukuussa 1925 annetulla lailla, joka tuli voimaan seuraavan vuoden alusta.
Toisin kuin Isossa-Britanniassa, jossa myös palattiin kultakantaan samoihin aikoihin, Suomen markka ei saanut samaa kulta-arvoa kuin sillä oli ollut ennen ensimmäistä maailmansotaa. Markan kulta-arvo oli nyt vain noin 13 prosenttia aikaisemmasta: 100 markan kultarahassa oli nyt grammaa puhdasta kultaa. )
Lain mukaan kultarahoja oli lyötävä 100 ja 200 markan määräisiä. Jokaisella, joka toi Suomen pankkiin vähintään 40 grammaa kultaa, oli oikeus lyöttää se rahaksi, mistä perittiin tosin tarkistus- ja rahaksi­lyönti­kulujen peittämiseksi prosenttia kultamäärän arvosta, mutta ei muita veroja tai maksuja. Käytännössä kultarahoja kuitenkin lyötiin vain pieniä määriä. Niiden merkitys jäikin vähäiseksi, sillä samassa yhteydessä säädetyn uuden ohjesääntönsä mukaan Suomen pankilla oli oman harkintansa mukaan oikeus lunastaa setelit, paitsi Suomen kultarahalla, myös kultaharkoilla tai ulkomaan kultarahassa maksettaviksi asetetuilla sekeillä. Sitä paitsi laissa säädettiin kultarahan ohella myös Suomen pankin setelit laillisiksi maksuvälineiksi, joita jokainen oli velvollinen ottamaan maksuna vastaan. Kultakantaa ei siis enää toteutettu kultaydinkantana vaan kulta­valuutta­kantana.
Käytännössä vuonna 1931 tehty päätös merkitsi siirtymistä sidottuun paperirahakantaan. Valuutta­kurssit pyrittiin pitämään kiinteinä suhteessa Englannin puntaan.
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen markka kärsi jälleen kovasta inflaatiosta. Vuosina 1945–1947 markka myös devalvoitiin useita kertoja, samoin jälleen vuonna 1957. Niinpä 1950-luvulla markan arvo oli enää vajaa sadasosa siitä, mikä se oli ollut ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Uudenvuodenpäivänä 1946 valtio otti kansalaisiltaan pakkolainaa setelinleikkauksella, jossa liikkeellä olevien 500, 1 000 ja 5 000 markan seteleiden arvot puolitettiin kertarysäyksellä. Setelit oli leikattava keskeltä kahtia. Vasen puolisko oli käypää rahaa, mutta puolesta arvosta. Oikea puolisko oli toimitettava pankkien kautta valtiolle pakkolainaksi.
Vuonna 1948 Suomi liittyi Kansain­väliseen valuutta­rahastoon. Tämä merkitsi käytännössä siirtymistä kultaparikantaan, jossa kultarahaa ei lyödä eikä seteleitä lunasteta kultana, mutta kultaa voidaan käyttää maksuvälineenä keskuspankkien välisissä suorituksissa. Tässä järjestelmässä eri maiden raha­yksiköille oli määrätty kiinteät kurssit suhteessa reservivaluuttana toimineeseen Yhdysvaltain dollariin, joka vuoteen 1971 saakka oli sidottu tiettyyn kulta-arvoon. Kurssien vaihtelu oli sallittua tietyissä rajoissa tästä keskus­kurssista. Vuonna 1957 suoritettiin kuitenkin devalvaatio, jossa markan arvoa muutettiin yli 30 prosenttia; tämän devalvaation jälkeen dollari vastasi 321 Suomen markkaa, kun se sitä ennen oli vastannut 231 markkaa.
Uusi markka
Vuonna 1962 säädettiin uusi rahalaki, joka tuli voimaan seuraavan vuoden alussa. Tällöin toteutettiin rahauudistus, jonka jälkeen uusi markka vastasi sataa vanhaa markkaa ja uusi penni yhtä vanhaa markkaa. Vaikka rahayksikön nimi oli sama kuin ennenkin, siirtymävaiheessa ja aika pitkään sen jälkeenkin uudesta markasta käytettiin tarvittaessa selventävää nimitystä nykymarkka ja lyhennettä nmk. Nykymarkka-sanan käyttöä uusi markka -ilmauksen asemesta perusteltiin sillä, että ruotsiksi vastaava on nymark ja niin saatiin sama nmk-lyhenne kumpaankin kieleen. Entisen markan selventävä nimitys oli vanha markka ja lyhenne vmk. (Joskus euron korvaamaa markkaa kutsutaan virheellisesti vanhaksi markaksi.)
Inflaatiokierre kuitenkin jatkui. Vuonna 1967 devalvaatiossa markan kansainvälistä arvoa alennettiin noin kolmasosa entisestään. Bretton Woodsin kultakanta lakkasi vuonna 1971 ja markka sidottiin epävirallisesti valuuttakoriin 1973, mutta devalvoitiin silti kolme kertaa vuosien 1977 ja 1978 välillä, ja vielä kerran 1982. Moni on syyttänyt devalvaatioista paperiteollisuutta, joka sai niiden avulla vientitulojaan nostettua.
Suomen talous vahvistui 80-luvulla. Ulkomaisen pääoman vapauttaminen johti rahamäärän voimakkaaseen kasvuun, ja ylikuumenemista hillittiin parilla minirevalvaatiolla. Markka revalvoitiin 1 % maaliskuussa 1984 ja 4 % maaliskuussa 1989. Vuosikymmenen loppua kutsuttiin vahvan markan politiikan ajaksi, mikä johti markan arvon kytkemiseen ecuun korkealla arvolla.
Loppuvaiheet
Vuonna 1991 markka sidottiin Euroopan valuuttayksikkö ecuun, mutta jouduttiin parin kuukauden sisään irrottamaan jälleen yhdellä 12 prosentin devalvaatiolla. Markka kellutettiin taas 1992 ja se liittyi Euroopan valuuttajärjestelmään 1996.
1. tammikuuta 1999 Suomen markka liittyi Euroopan unionin yhteisvaluutta euroon ja lakkasi siten käytännössä olemasta itsenäisenä valuuttana. Markan muuntokerroin on 1 euro = 5,94573 markkaa. Markkamääräisistä seteleistä ja kolikoista luovuttiin kuitenkin virallisesti vasta 28. helmikuuta 2002, joten markkojen ja eurojen yhteiskäytön aika kesti vuoden 2002 alusta lukien kaksi kuukautta.
Suomen Pankki Helsingissä vaihtoi sodanjälkeisiä markkaseteleitä ja viimeisen käytössä olleen sarjan markkakolikoita euroiksi kymmenen vuotta markan poisjäännin jälkeen, eli 29. helmikuuta 2012 saakka. Viimeistä edellisen kolikkosarjan hopeanväristen markkojen ja jäänmurtaja-aiheisten viisimarkkasten lunastus päättyi 31. joulukuuta 2007. Muiden vanhemman sarjan kolikoiden lunastus päättyi jo 31. joulukuuta 2003. Toukokuun 2009 loppuun mennessä markka-arvoisista seteleistä oli palautumatta noin 0,4 prosenttia ja kolikoista lähes 40 prosenttia. Eniten on palautumatta yhden pennin kolikoita, lähes 700 miljoonaa kappaletta. Markkaseteleitä jäi palautumatta 119 miljoonan euron arvosta vaihtoajan päättyessä helmikuun 2012 lopussa.
Kolikot
Kun markka vuonna 1865 sidottiin hopeakantaan, markkoja lyötiin ”94,48 kappaletta naulasta selwää hopeata”, eli naulan painosta hopeaa saatiin 94,48 markan kolikkoa. Yhden ja kahden markan ”täysiarvoiset markat” lyötiin seoksesta, jossa oli 868 promillea hopeaa. Pennimääräisten kolikoitten seoksessa hopeaa oli 750 promillea.
Kun vuonna 1877 siirryttiin kultakantaan, alettiin lyödä 10 ja 20 markan kultarahoja. Ne valmistettiin seoksesta, jossa oli 90 % kultaa ja 10 % kuparia. 20 markan kultakolikossa (6,45 g) oli grammaa puhdasta kultaa, loput kuparia 10 markan rahassa puolet tästä määrästä,  grammaa puhdasta kultaa.
Kun kultakannasta ensimmäisen maailmansodan aikana luovuttiin, lopetettiin myös kultarahojen lyöminen. Kun kultakantaan vuonna 1926 joksikin ajaksi palattiin, lyötiin myös pienehkö määrä 100 ja 200 markan kultarahoja. Ne valmistettiin nytkin 90-prosenttisesta kultaseoksesta, mutta 200 markan kultarahassa oli nyt, 100 markan rahassa grammaa puhdasta kultaa. Vaihtorahoja lyötiin nikkelipronssista, joka sisältää 75 % kuparia ja 25 % nikkeliä, sekä kuparista. Nikkelipronssi eli nikkelikupari on suuresta kuparipitoisuudestaan huolimatta harmaanvalkoista.
Myöhemmin kolikkometallina alettiin käyttää myös keltaista alumiinipronssia (92 % kuparia, 8 % alumiinia). Vuonna 1952 laskettiin liikkeelle uudet rautaiset yhden ja viiden sekä alumiinipronssiset 10, 20 ja 50 markan kolikot, jotka olivat käytössä rahauudistukseen 1963 saakka. Uudet 100 ja 200 mk:n kolikot olivat kooltaan autonomian markkojen kaltaisia, mutta nimellisarvoltaan satakertaisia. Ne lyötiin hopeaseoksesta, jossa oli 50 % hopeaa, 38 % kuparia ja 12 % sinkkiä. Markkaa pienemmät kolikot olivat jo sitä ennen jääneet pois käytöstä.
Vuoden 1963 rahauudistuksen yhteydessä käyttöön otetut uudet kolikot ja setelit olivat muutamia yksityiskohtia lukuun ottamatta muuten samanlaisia kuin entisetkin, mutta niihin oli arvo merkitty uusina yksikköinä: esimerkiksi uusi 50 pennin kolikko oli muuten samanlainen kuin entinen 50-markkanen, mutta siinä luki ”50 penniä”. Lisäksi uudet 1- ja 5-penniset lyötiin aluksi kuparista, myöhemmin alumiinista. Vanhatkin rahat pysyivät edelleen laillisina maksuvälineinä, mutta ne saatiin nopeasti kerätyksi pois käytöstä.
Uudet hopeamarkat laskettiin liikkeelle lokakuussa 1964. Ne oli valmistettu billonista, joka sisälsi 35 % hopeaa, 57 % kuparia ja 8 % sinkkiä. Hopeamarkka painoi 6,4 grammaa. Vuodesta 1969 lähtien markan kolikot lyötiin kuparinikkelistä, mutta ne olivat saman kokoisia ja samannäköisiä kuin aikaisemmat hopeamarkat. Vuonna 1972 alettiin lyödä myös alumiinipronssisia viiden markan kolikoita.
Vuonna 1979 lopetettiin yhden pennin kolikoiden lyönti ja säädettiin laki, jonka mukaan käteismaksut pyöristettiin 5:llä jaollisiin pennimääriin. Vuosina 1990 ja 1993 otettiin käyttöön uudenlaiset, entisiä pienempikokoiset kolikot. Silloin jäivät myös viiden pennin kolikot pois käytöstä, ja käteismaksut pyöristettiin kymmenellä jaollisiin pennimääriin. Uudet 10 ja 50 pennin kolikot olivat kuparinikkeliä, yhden ja viiden markan kolikot alumiinipronssia. Kymmenen markan kolikossa, Suomen ensimmäisessä kaksimetallisessa, oli reuna kuparinikkeliä ja keskiosa alumiinipronssia.
Monet kolikot suunniteltiin rahapajalla virkatyönä, kun taas seteleitä piirsivät aikoinaan useat tunnetut taiteilijat.
Setelit
Markoista on ollut käytössä useita setelisarjoja historian aikana. Osa on ollut hyvin lyhytikäisiä, osa käytössä jopa useita vuosikymmeniä pienin muutoksin. Seteleissä käytetyn paperin valmisti koko niiden olemassaoloajan Tervakosken paperitehdas Janakkalan Tervakoskella, joskin joissakin seteleissä käytettiin myös ulkomaista setelipaperia. Huomattava osa tästä paperimäärästä on valmistettu Tervakosken paperikoneella PK3. Markat korvanneiden euroseteleiden paperia ei kuitenkaan valmisteta Tervakoskella.
Euroopan Grand Prix 1997
Euroopan Grand Prix 1997 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 26. lokakuuta 1997 Jerezissä. Kilpailun voitti Mika Häkkinen, jolle voitto oli uran ensimmäinen. Edellisestä suomalaiskuljettajan voitosta (Keke Rosberg, Australian Grand Prix 1985) oli ehtinyt kulua melkein 12 vuotta. Jacques Villeneuve, josta tuli maailmanmestari, päästi Häkkisen ja David Coulthardin viimeisellä kierroksella ohitseen.
Suomen markka
Ensimmäinen markkasetelisarja, mallit 1860–1863
Ensimmäiset setelit olivat taiteilija Aleksandr Fadejevin suunnittelemat 1 markka ja 3 markkaa, jotka tulivat käyttöön vuonna 1860. Setelien kuva-aiheina on vain ornamentiikkaa, tekstiä (suomeksi, ruotsiksi ja venäjäksi) ja Venäjän kaksoiskotkavaakuna.
Euroopan Grand Prix 1997
Tilanne ennen kilpailua
Ennen kilpailua kaksi kuljettajaa taistelivat vielä maailmanmestaruudesta; Michael Schumacher 78 pisteellä ja Jacques Villeneuve 77 pisteellä. Villeneuvella oli kaksi voittoa enemmän kuin Schumacherilla, joten tasatilanteessa Villeneuve olisi mestari. Kolmantena MM-sarjassa oli Heinz-Harald Frentzen 41 pisteellä ja neljäntenä Jean Alesi kuusi pistettä Frentzenin takana. Villeneuven olisi sijoituttava kuudenneksi tai paremmaksi ja Schumacherin edelle tullakseen mestariksi. Jos taas Schumacher sijoittuisi Villeneuven edelle tai Villeneuve jäisi ilman pisteitä, olisi Schumacher mestari.
Valmistajien mestaruus oli ratkennut jo edellisessä kilpailussa Japanin Grand Prix'ssa Williamsin hyväksi, joten taistelu siitä oli jo ohi.
Aika-ajot
Lauantaina 25. lokakuuta ajetuissa aika-ajoissa peräti kolme kuljettajaa ajoivat sekunnin tuhannesosalleen saman ajan. Ensin Villeneuve ajoi ajan 1.21,072. Neljätoista minuuttia myöhemmin Michael Schumacher ajoi saman ajan, ja kun aika-ajoja oli yhdeksän minuuttia jäljellä, myös Frentzen ajoi saman ajan. Lähtöjärjestys määräytyi sen perusteella, missä järjestyksessä he olivat aikansa ajaneet, eli paalulta lähti Villeneuve, toisena Schumacher ja kolmantena Frentzen.
Suomen markka
Ensimmäinen markkasetelisarja, mallit 1860–1863
Vuonna 1863 sarjaa täydennettiin samoin Aleksandr Fadejevin suunnittelemilla 12, 20, 40 ja 100 markan seteleillä, jotka painettiin Berliinissä; seteleissä on vuosilukuna kuitenkin 1862. Erikoiset nimellisarvot johtuivat markan arvon määrittelystä: markka oli neljäsosa Venäjän ruplan arvosta, ja markkasetelit vastasivat siten käytössä olleita 3, 5, 10 ja 25 ruplan seteleitä. Kuva-aiheet ovat jo hiukan monipuolisemmat kuin 1 ja 3 markan seteleissä, kuten muotokuvia ihmisistä (ei kuitenkaan keistään todellisista henkilöistä) ja symbolisia hahmoja ja kuvioita. Sadan markan setelissä oli myös maisemakuva Helsingistä. Näissä seteleissä on ensi kertaa mukana myös Suomen leijonavaakuna Venäjän vaakunan ohella.
Euroopan Grand Prix 1997
Kilpailu
thumb|left|200px|Curva Dry Sac -mutka, jossa [[Jacques Villeneuve|Villeneuve ja Schumacher kolaroivat.]]