cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sona (Pako)
Juonta
Valtio on hylännyt Sonan sen mellakoiden ja kapinoiden takia. Väkivaltaisten mellakoiden takia vartijat ovat jättäneet vangit oman onnensa nojaan. . Vankilan vartiointi rajoittuu vain sen ulkopuolelle ja sinne toimitetaan ruoka ja muut tarvikkeet aseistettujen vartijoiden avulla. Muuten vangit ovat omillaan. Sonaan laitetaan kaikista pahimmat rikolliset ja siellä kuoleekin vankeja hyvin usein. Toimintaa vankilassa säätelee sen oma sisäinen hierarkia ja säännöstö. Vankeja johtaa ja yhteyksiä ulkomaailmaan pitää huumelordi Lechero, joka johtaa Sonaa muutamien uskollisten miestensä kanssa.
Kolmannen tuotantokauden lopussa Lecheron miehet kuitenkin nousevat kapinaan ja hänet syrjäytetään, mutta Michael tappaa heidät ottamalla ruuvin pois tukemasta tunnelista, jota he ovat kaivaneet paetakseen. Kolmannen kauden viimeisessä jaksossa Michaelin veli vaihtaa Whistler-nimisen henkilön lapseensa L.J:in. Sonassa taas vallitsee anarkia, ja T-Bag tappaa Lecheron.
Nevalampi (Alavus)
Nevalampi on Etelä-Pohjanmaalla Alavudella Sulkavankylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Sulkavanjoen valuma-alueeseen (35.425) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 143,4 metriä mpy.
Nelivarvaskilpikonna
Nelivarvaskilpikonna (Testudo horsfeldii syn. Agrionemys horsfieldii) kuuluu yleisimpiin Suomessa lemmikkinä pidettäviin kilpikonnalajeihin. Tämän kilpikonnalajin alkuperäinen tieteellinen nimi on Testudo horsfieldii, mutta joidenkin tutkijoiden mielestä se täytyisi siirtää omaan Agrionemys-sukuunsa, sillä sen tunnusmerkit (mm. liikkumaton vatsakilpi, etu- ja takakynsien muoto)poikkeavat niin huomattavasti kaikista elävistä tai fossiilisista maakilpikonnista.
Luonnossa nelivarvaskilpikonnia tavataan Afganistanin, Kazakstanin, Turkmenistanin, Iranin, Länsi-Kiinan sekä Kaspianmereltä itään jäävän entisen Neuvostoliiton alueella. Nelivarvaskilpikonnat asustavat luonnossa vuoristoissa, 800–2 300 metrin korkeudessa sijaitsevilla aavikoilla ja aroilla. Yleisimmin konnia tavataan lähteiden ja vuoristopurojen varsilta. Nelivarvaskonnat suosivat kuivaa maaperää (savea ja hiekkaa), johon ne saattavat kaivaa jopa 2 metrin pituisen käytävän minne suojautua päivän kuumuutta.
Nelivarvaskilpikonnat vaativat mahdollisuuden talvehtimiseen. Vankeudessa ne vaativat monipuolisen kasvisruokavalion joka koostuu enimmäkseen lehtevistä kasveista ja sisältää vain vähän proteiinia ja rasvaa. Vitamiini- ja kalsiumlisä ruokaan sekä UVB-valo ja lämmittelypaikka ovat välttämättömiä. Liian korkea ilmankosteus, veto tai väärä ruokavalio sairastuttavat eläimen helposti. Ne vaativat runsaasti tilaa liikkumiseen ja suljettu terraario ei ole niille soveltuva asumus liian huonon ilmanvaihdon vuoksi.
Kiviuq (kuu)
Kiviuq on epäsäännöllisellä radalla Saturnusta kiertävä kuu, jonka kanadalainen tähtitieteilijä Brett J. Gladman löysi vuonna 2000. Se sai väliaikaisen nimen S/2000 S 5 ja kuuluu Saturnuksen kuiden ”Inuittiryhmään”.
BMP-2
BMP-2 (, bojevaja mašina pehoty, "jalkaväen taisteluajoneuvo") on 1980-luvun alussa käyttöön otettu paranneltu versio BMP-1-rynnäkköpanssarivaunusta. Merkittävin ero uudessa versiossa on suurempi kahden miehen torni ja uusi pääase. Vaunusta on poistettu kaksi ilma-ampumaluukkua kannelta, myös miehistötila on pienempi kuin BMP-1:ssä.
Aseistuksen osalta aiempi, BMP-1:ssä ollut 73 mm tykki on vaihdettu 30 mm konetykkiin ja panssarintorjuntaohjuksen ampumalaite on päivitetty uudempaan. Uusi konetykki on BMP-1:n tykkiä tulivoimaisempi ja sillä pystytään tulittamaan myös ilmamaaleja. Uusi panssarintorjuntaohjus teki BMP-2:sta merkittävän uhan vihollisen raskaammille vaunuille, nykypäivänä tosin senkin merkitys on laskenut panssarointien ja suojamenetelmien parantuessa. Vaunussa on myös kuusi suojasavunheitintä jotka voidaan laukaista yksitellen tai kolmen putken yhteislaukauksina.
Vaunu on täysin uintikykyinen sekä varustettu ABC-aseilta suojaavalla järjestelmällä. Nopeus vedessä 7 km/h.
Käyttö
Suomessa BMP-2-vaunuja käytetään esikuvansa tavoin panssarijääkärien kuljettamiseen ja tulituen antamiseen. Suomella oli vuonna 2001 käytössä 110 BMP-2-vaunua. Suomalaisissa vaunuissa ei enää ole panssaritorjuntaohjusjärjestelmää.
Suomen lisäksi BMP-2 on laajalti palveluskäytössä useissa entisen Varsovan liiton maissa ja useissa Lähi-idän ja Afrikan maissa.
Vaunusta on valmistettu lukuisia muunnoksia eri käyttötarkoituksiin.
Iranin puolustusteollisuusorganisaatio valmistaa vaunusta versiota, jota kutsutaan nimellä Boragh.
Päivitys
Vuonna 2017 Puolustusvoimat hankkii uuden pääaseen yhdeksään BMP-2MD-vaunuun Naton logistiikkavirastolta. Hankintaan kuuluu lisähankintavaraus 91 tykin hankintaan varaosineen vuosina 2018–2021. Aseet toimittaa slovakialainen ZTS Special AS. frame|left|BMP-2
Elokuva
Elokuva on tallenne, jota esitettäessä liikkuva kuva äänitteineen muodostaa taiteellisen tai dokumentaarisen kokonaisuuden. Elokuva-sanalla voidaan viitata myös elokuvataiteeseen, elokuvateollisuuteen tai elokuva-alaan.
Elokuvalla yritetään välittää tarina tai sanoma, niin että katsoja ymmärtää sen elokuvan katsomalla. Elokuvassa luodaan liikkeen illuusio, kun hiukan edellisestä ruudusta poikkeavia kuvia vaihdetaan taajaan, yleensä 24 kertaa sekunnissa. Elokuvia tehdään kuvaamalla filmi- tai videokameralla, animoimalla tai erikoistehosteilla. Elokuva voidaan tallentaa esimerkiksi filminauhalle, magneettinauhalle tai kiintolevylle.
Etymologia
Sanan elokuva keksi professori Artturi Kannisto. Aiemmin puhuttiin elävistä kuvista, jonka ruotsinkielisestä versiosta levande bilder on suomen kielen slangissa säilynyt sana leffa.
Kehityksen vuosikymmenet
thumb|left|upright|[[Georges Mélièsin Matka kuuhun (1902) on yksi elokuvan ensimmäisen vuosikymmenen tunnetuimmista elokuvista.]] Kertova elokuva syntyi 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Ensimmäisenä nykyaikaisena kertovana elokuvana, jolla on päähenkilöt ja tunnistettava juoni, pidetään usein Edwin S. Porterin Suurta junaryöstöä (1903). Tässä elokuvassa käytettiin ensi kertaa niin sanottua samanaikaista leikkausta eli samaan aikaan eri paikoissa tapahtuvia kohtauksia limittäin. Toinen kuuluisa elokuva tältä ajalta on Georges Mélièsin Matka kuuhun (1902). Méliès käytti elokuvissaan paljon trikkitekniikkaa, ja elokuvat värjättiin käsityönä. Lähikuvat tulivat yleisempään käyttöön elokuvissa 1910-luvun alussa, ja sen myötä elokuvanäyttelijöistä alkoi tulla tunnettuja. Myös hahmojen tunnetilojen ilmaisu kehittyi elokuvaleikkauksen kehittymisen myötä.
Elokuvan teko, filmit ja kamerat yhdenmukaistuivat 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla, ja alalle luotiin standardeja. Suuria elokuvatuottamoita perustettiin Yhdysvaltoihin ja Eurooppaan. Amerikkalaiset elokuvayhtiöt alkoivat vuoden 1910 tienoilla muuttaa ilmastoltaan suotuisaan Hollywoodiin Kaliforniaan, jonne syntyi seuraavan kymmenen vuoden aikana useita edelleenkin toimivia suuria elokuvayhtiöitä.
Elokuvan lajityypeistä 1900-luvun alkuvuosina suosituin oli komedia, ja pitkät takaa-ajokohtaukset olivat erityisen suosittu komedian aihe. Myös sarjaelokuvat olivat suosittuja.
Pareiasaurit
Pareiasaurit (Pareiasauridae) on sukupuuttoon kuollut varhaisten anapsidisten matelijoiden heimo. Ne olivat suuria kasvinsyöjiä, jotka kukoistivat permikaudella. Pareiasaurien pituus vaihteli 60-300 senttimetrin välillä, ja jotkut saattavat ovat sattaneet tulla yli 600 kiloa painaviksi. Ne olivat vankkoja otuksia, lyhyillä hännillä, tukevilla raajoilla ja leveillä jaloilla. Pareiasaureja suojasivat osteodermeiksi kutsutut luulevyt, jotka levittyivät pitkin niiden ihoa. Niiden raskaat päitä koristivat useat reunukset ja kohoumat. vasen|pienoiskuva|Deltavjatia vjatkensis Niiden lehdenmuotoiset hampaat, joissa oli useita huippuja, muistuttavat iguaanien, caseidien ja muiden kasveja syövien matelijoiden hampaita. Tämä hampaisto yhdessä leveän ruumiin kanssa, joka on saattanut sisältää laajan ruoansulatuskanavan, ovat todisteita kasvipohjaisesta ruokavaliosta.
Elokuva
Kehityksen vuosikymmenet
thumb|Kohtaus elokuvasta [[Kansakunnan synty (1915).]] Elokuvien pituus alkoi kasvaa 1910-luvun puolivälissä. Euroopassa alettiin tehdä huolella lavastettuja “taide-elokuvia”, joiden aiheet otettiin kirjallisuudesta ja historiasta. Hollywoodissa pitkää elokuvaa alkoi ensimmäisenä tehdä D. W. Griffith, jonka kolmetuntinen Kansakunnan synty (1915) saavutti niin suuren suosion, että kaikki amerikkalaiset studiot ryhtyivät tekemään pitkiä elokuvia. Elokuvien pidentymisen seurauksena yhdessä elokuvanäytännössä alettiin näyttää vain yksi elokuva aikaisempien useiden lyhytelokuvien sijaan.
Pareiasaurit
Jotkut paleontologit, kuten Michael Lee, väittävät, että pareiasaurit sisältävät nykyisten kilpikonnien suoran esi-isän. Pareiasaurien kalloilla on useita ominaisuuksia, jotka muistuttavat kilpikonnia, ja joidenkin lajien suojat muuntuivat osaksi luisiksi levyiksi, jotka olivat mahdollisesti esiasteita kilpikonnien selkäkilville. Jalil ja Janvier, totesivat myös laajassa pareiasaurien suhteiden tutkimuksessa että kilpikonnat ovat lähisukulaisia "kääpiö" pareiasaureille, kuten Pumiliopareialle. Kilpikonnien tarkat suhteet ovat kuitenkin vielä kiistanalaiset, ja pareiasaurien kilvet voivat olla homologisia kilpikonnien kuorien kanssa.
Fylogenia
Alla on kladogrammi Jalil ja Janvier pohjalta (2005): Toinen kladogrammi perustuu Tsuji et al. (2013) tutkimukseen:
Elokuva
Mykkäelokuvan kulta-aika
Monien Euroopan maiden mykkäelokuvan kultakausi ajoittui 1920-luvulle, jolloin etenkin Neuvostoliitto, Saksa ja Ranska tuottivat tärkeitä mykkäelokuvia. Eurooppalainen mykkäelokuva oli amerikkalaiseen verrattuna kerronnaltaan ja kuvaukseltaan kokeilevampaa. Euroopan tärkein elokuvaohjaaja 1920-luvulla oli neuvostoliittolainen Sergei Eisenstein. Ranskassa tärkein suuntaus oli impressionistinen elokuva. Saksalaiset tekivät paljon kauhuelokuvaa ja niin sanottua ekspressionistista elokuvaa, kuten Tohtori Caligarin kabinetti (1920), joissa todellisuutta kuvataan vääristyneenä ja liioiteltuna. Saksalaisista tieteiselokuvista tunnetuin on Fritz Langin Metropolis (1927).
Äänielokuvan tulo
Ensimmäisenä äänielokuvana pidetään Jazzlaulajaa (1927). Western Electric -yhtiö kehitti Vitaphone-menetelmän, jossa ääniraita kulkee filmin reunassa kuvaraidan vieressä. Tästä tuli alan hyväksytty standardi aina 2000-luvulle asti. Äänielokuva yleistyi Hollywoodissa nopeammin kuin Euroopassa, mikä antoi amerikkalaisille johtoaseman maailman elokuvamarkkinoilla. Äänielokuvan yleistymisen johdosta moni mykkäelokuvan tähti menetti suosionsa, mutta ääneltään sopivat pystyivät jatkamaan uraansa.
Klassinen kausi
thumb|upright|[[Tuulen viemää (elokuva)|Tuulen viemää (1939) on klassisen Hollywoodin tunnetuimpia elokuvia.]] Elokuvan klassiseksi kaudeksi kutsutaan vuosikymmeniä 1930–1950, jolloin Hollywood oli maailman johtava elokuvanvalmistaja. Tätä aikaa kutsutaan myös studiokaudeksi, sillä elokuvien tekemisestä vastasivat silloin studiot, joiden johdossa oli vaikutusvaltaisia elokuvamoguleja. Monet studiot omistivat myös elokuvateattereita, joissa ne esittivät omia elokuviaan. Studiot erikoistuivat usein tietyntyyppisiin elokuviin: esimerkiksi MGM teki suuria ja näyttäviä elokuvia, Warner halpoja rikoselokuvia ja Universal kauhuelokuvia.
Klassisella kaudella elokuvaan syntyivät kerronnan säännöt, jotka vaikuttavat viihde-elokuvaan edelleen. Elokuvan piti kertoa johdonmukainen tarina alusta loppuun ja päättyä selkeään ratkaisuun. Mitään ei saanut jättää selittämättä, vaan elokuvan henkilöillä tuli olla tarkat ja helposti ymmärrettävät syyt toiminnalleen. Kehitettiin esimerkiksi kuvan ja vastakuvan periaate, jossa puhuvan henkilön ja puheen kohteen kuvien täytyy olla samanlaisia. Klassisen Hollywoodin yhtenä puhtaimmista tuotoksista pidetään 10 Oscar-palkinnon voittanutta menestyselokuvaa Tuulen viemää (1939).
Hollywoodin studiokauden tunnetuimmat elokuvat kuuluivat useimmiten johonkin kuudesta lajityypistä, jotka olivat lännenelokuva, rikoselokuva, kauhu- ja tieteiselokuva, musikaali, komedia ja melodraama. Lajityyppejä kuitenkin sekoitettiin paljon toisiinsa, kuten komediaa lännenelokuviin ja rikoselokuviin.
1930-luvun menestyneimpiä komediatähtiä Hollywoodissa Chaplinin ohella olivat muun muassa Marxin veljekset sekä Ohukainen ja Paksukainen. Vuosikymmenen lopulla suosioon nousivat screwballkomediat. Hollywoodin tunnetuimpia lännenelokuvaohjaajia olivat esimerkiksi Howard Hawks ja John Ford. Jännitys- ja kauhuelokuvien merkittävimpiin ohjaajiin kuului Alfred Hitchcock. Musikaalitähdistä tunnetuimpia olivat Fred Astaire, Ginger Rogers ja Gene Kelly. Kauden suurimpia ja viimeisiä naistähtiä oli Marilyn Monroe 1950-luvulla.
Kaikkien sääntöjen seurauksena Hollywood-elokuvasta tuli yksinkertaisempaa kuin eurooppalaisesta elokuvasta, jossa tarina on usein pyritty kertomaan haasteellisemmin ja älyllisemmin. Hollywoodissa sääntöjä rikkoi esimerkiksi Orson Wellesin arvostettu Citizen Kane (1941). Euroopassa realistisia elokuvia tekivät esimerkiksi Ingmar Bergman, Luchino Visconti ja Jean Renoir. Italiassa syntyi neorealismin tyylisuunta, jonka elokuvat kuvasivat tavallisia ihmisiä ja jotka tehtiin kaduilla luonnollisessa valaistuksessa. Neuvostoliitossa tehtiin sosialistista realismia, joka oli ihanteellista ja silottelevaa. Intiassa Satyajit Ray poikkesi musikaalien valtavirrasta realistisilla elokuvillaan. Kokeellisen elokuvan tunnettuja tekijöitä oli esimerkiksi espanjalainen Luis Buñuel. Italiassa neorealistinen suuntaus vaihtui 1950-luvulla seikkailu- ja kauhuelokuvien sekä komedioiden kautta 1960-luvulla spagettiwesterneihin.
Studiokaudella syntyi myös niin sanottu B-elokuva, jolla tarkoitettiin kaksiosaisen näytöksen ensimmäistä elokuvaa. Elokuvien studiokausi loppui 1950-luvulla, kun elokuvissa alettiin monesta syystä käydä aikaisempaa harvemmin ja suuret elokuvastudiot alkoivat hajota.
Tekniikan kehittyminen
Värifilmi yleistyi pitkien elokuvien tuotannossa 1940-luvun loppupuolella, jolloin käytettiin pääasiassa Technicolor-järjestelmää. Technicolor jakoi kuvan kolmeksi eri värikomponentiksi (punainen, vihreä ja sininen), jotka tallennettiin omille mustavalkofilmeille. Tällä tekniikalla pystyttiin tuottamaan hyvinkin realistiset, joskin nykystandardeilla kovin kylläiset värit. Myöhemmin keksittiin komposiittivärifilmi, joka sisälsi kaikki värikomponentit samalla filmillä, joskin Technicoloria käytettiin elokuvan jälkituotannossa vielä 1970-luvun loppupuolella.
1950-luvun elokuvateknisistä uudistuksista menestyneimpiä oli laajakangaselokuva, joka johti siihen, että Hollywoodissa alettiin tehdä paljon Raamattua ja antiikin historiaa käsitteleviä spektaakkelielokuvia. Laajakangaselokuvatekniikoista merkittävimmiksi nousivat anamorfinen CinemaScope, Vistavision ja alkeellinen, joskin pioneerina tärkeä Cinerama. Myös elokuvatekniikan keveneminen auttoi elokuvaa taiteellisesti. 1950-luvun lopussa ammattimaiset elokuvakamerat olivat jo niin pieniä, että niillä pystyi kuvaamaan helposti käsivaralla lähes missä vain.
Modernistinen elokuva
thumb|[[François Truffaut (oik.) oli ranskalaisen elokuvan uuden aallon merkittävimpiä ohjaajia.]] Toisen maailmansodan jälkeen elokuva alettiin aiempaa selvemmin kokea taiteeksi eikä vain helpoksi viihteeksi. 1950–1970-lukujen elokuvaa kutsutaan usein modernistiseksi elokuvaksi tai uuden aallon elokuvaksi. Modernistinen elokuva pyrki hajottamaan klassisen elokuvan käsityksen todellisuudessa mahdollisesta yhtenäisestä tarinasta käyttäen katkelmallisuutta, juonettomuutta sekä luopumista selkeästä tarinasta ja loppuratkaisusta. Tunnetuimpia modernistisia elokuvaohjaajia ovat ranskalaiset Jean-Luc Godard, François Truffaut ja Éric Rohmer. Ranskalaiseen uuden aallon elokuvaan kuului myös ajatus auteurista, ohjaajasta, joka luo oman taideteoksensa filmaamalla oman käsikirjoituksensa. Italialisen neorealismin perinnön tunnettuja edustajia olivat Federico Fellini ja Michelangelo Antonioni. Saksan uudesta aallosta tunnetaan etenkin Rainer Werner Fassbinder ja Neuvostoliitosta Andrei Tarkovski. Itä-Euroopassa modernistista elokuvaa tekivät esimerkiksi Andrzej Wajda, Roman Polański, Miklós Jancsó ja Jiří Menzel. Japanin tunnetuin elokuvaohjaaja on Akira Kurosawa, joka yhdisti japanilaisen taisteluelokuvien perinteen moderniin kuvakerrontaan.
Postmodernistinen elokuva
Modernistista elokuvaa seurasi 1970-luvun puolivälistä alkaen postmodernistinen elokuva, joka lainaa ja sekoittaa piirteitä vanhemmista taiteen ja viihteen muodoista. 1980-luvulla tärkein postmodernistisen elokuvan maa oli Ranska, jonka tunnetuimpia ohjaajia olivat esimerkiksi Jean-Jacques Beineix ja Luc Besson. Espanjassa postmodernistista elokuvaa on tehnyt esimerkiksi Pedro Almodóvar ja Englannissa Peter Greenaway. Uusin elokuvan uudistamiseen pyrkinyt liike on dogma-liike, jonka aloitti tanskalainen ohjaaja Lars von Trier 1990-luvulla.
Hollywoodin nykyelokuva
Hollywoodiin tuli klassisen kauden päätyttyä 1960-luvulta alkaen eurooppalaista tietoisuutta ohjaajan merkityksestä elokuvassa. Myös perinteisiä menestyselokuvia tehtiin edelleen, vaikka elokuvissa käyminen olikin dramaattisesti vähentynyt 1940-luvun ajoista. Uudenlaisia ohjaajia Hollywoodissa olivat esimerkiksi Robert Altman, Francis Ford Coppola, Brian De Palma, George Lucas, Martin Scorsese ja Steven Spielberg. Heistä suurinta kaupallista menestystä on saavuttanut Spielberg, jonka elokuva Tappajahai (1975) oli myös ensimmäinen niin sanottu "event movie", 'tapahtumaelokuva'. Sillä tarkoitetaan elokuvaa, joka tuo siihen sijoitetut rahat moninkertaisesti takaisin. Samankaltaisia menestyselokuvia ovat olleet myös muun muassa Tähtien sota (1977), E.T. (1982) ja Titanic (1997). Vaikeasti luokiteltava tärkeä nykyohjaaja on Stanley Kubrick, jonka tunnetuin elokuva on 2001: Avaruusseikkailu (elokuva) (1968).
1990-luvulla Hollywoodin suosituimmiksi elokuviksi toimintaelokuvien rinnalle alkoivat nousta romanttiset komediat, kuten Pretty Woman (1990) sekä Jane Austen -filmatisoinnit ja mukaelmat. Myös isojen yhtiöiden ulkopuolella tehtäviä independent-elokuvia julkaistaan nykyisin paljon. Merkittäviä indie-elokuvantekijöitä ovat esimerkiksi David Lynch ja Jim Jarmusch.
Hollywoodissa tehdään menestyselokuville nykyisin runsaasti jatko-osia, kuten sarjakuviin perustuvat Batmanit, Hämähäkkimiehet ja X-Menit. Myös tietokonepeleihin perustuvat elokuvat ovat 2000-luvulla yleistyneet.
Muiden maiden elokuvan historia
Aasiassa on aina tuotettu paljon elokuvia, ja Kiina, Japani ja Intia ovat suuria ja tärkeitä elokuvien tuottajamaita. Kiinassa 1960-luvun kulttuurivallankumouksella oli rajoittava vaikutus maan elokuviin aina 1980-luvulle asti, jolloin maan elokuvatuotanto vapautui. Hongkongissa on tuotettu paljon kungfu-elokuvia. Arabimaista Egyptissä tehtiin jo 1920-luvulla paljon elokuvia. Iranin elokuva on nousut länsimaissa esiin 1990-luvulta alkaen. Ensimmäinen kokonaan afrikkalaisin voimin tehty elokuva julkaistiin vuonna 1955.
Dokumenttielokuva
Ensimmäinen nykyaikainen dokumenttielokuva oli Robert Flahertyn ohjaama Nanook, pakkasen poika (1922). Seuraavalla vuosikymmenellä englantilainen dokumenttielokuva koki kukoistuskautensa. Myös natsi-Saksassa 1930-luvulla tehdyt dokumenttielokuvat Tahdon riemuvoitto ja Olympia ovat jääneet dokumenttielokuvan historiaan. Toisen maailmansodan jälkeen syntyi Ranskassa ja Yhdysvalloissa niin sanottu totuuselokuva, joka on tehty hyvin pienellä kalustolla ja joka seuraa tavallisten ihmisten elämää. 2000-luvulla on tehty erityisen paljon poliittisia dokumenttielokuvia.
Animaatioelokuva
Animaatioelokuvia alettiin tehdä jo 1800-luvun lopulla. Varhaiset animaatiot perustuivat yleensä sarjakuviin. Amerikkalaisen animaation tärkein hahmo on Walt Disney. Hänen studionsa on tehnyt lukuisia klassikoita kuten Lumikki ja seitsemän kääpiötä (1937), joka oli maailman ensimmäinen pitkä värianimaatio. Myös Warnerin ja MGM:n animaatio-osastot tuottivat paljon animaatioita, kuten Väiski Vemmelsääri -elokuvia. Television tulon seurauksena animaation taso laski Yhdysvalloissa pitkäksi aikaa. Animaatioelokuvan uusi nousu alkoi 1990-luvulla. Eniten animaatioelokuvia nykyisin tehdään Japanissa.
Lajityypit
Elokuvat voidaan luokitella lajityyppeihin eli genreihin esimerkiksi niiden sisällön, ilmaisukeinojen ja sävyn perusteella. Samaan lajityyppiin kuuluvilla elokuvilla on yhteisiä piirteitä, joista lajityypit voi erottaa toisistaan. Joidenkin lajityyppien tyypilliset piirteet liittyvät esimerkiksi lavastukseen, kuvauspaikkoihin ja asuihin, kuten lännenelokuvien ja tieteiselokuvien kohdalla. Joissain genreissä erottavina tekijöinä on kerronnan sävy ja vaikutus katsojaan, kuten komediassa ja melodraamassa. Lajityyppi antaa käsikirjoittajalle kontekstin. Kun katsoja tuntee elokuvan lajityypin, käsikirjoittajan ei tarvitse selittää tarinaa ja sen henkilöhahmoja erikseen. Näin elokuvan kerronta saadaan taloudellisemmaksi.
Yleisiä lajityyppejä ovat esimerkiksi komediaelokuva, jännityselokuva, draamaelokuva, lännenelokuva, lastenelokuva, nuortenelokuva, musikaali, kauhuelokuva, sotaelokuva, rakkauselokuva, melodraama, tieteiselokuva, rikoselokuva, toimintaelokuva ja film noir.
Suhde muihin taiteisiin
Nuorena taiteenlajina elokuva on hyödyntänyt muiden taiteenlajien keinoja monipuolisesti. Elokuvateoreetikko Ricciotto Canudo kirjoitti jo vuonna 1923, että elokuvassa yhdistyvät arkkitehtuuri, kuvanveisto, maalaustaide, kaiverrus, musiikki ja tanssi. Samalla elokuva oli hänen mukaansa kuitenkin taidemuotona erikoislaatuinen.
Elokuva on lainannut tarinoita teatterista, kirjallisuudesta, sarjakuvasta ja oopperasta. Visuaaliset taiteet ovat vaikuttaneet elokuvien lavastuksen, puvustuksen ja kompositioiden suunnitteluun sekä joskus keskeisten teemojen hahmottamiseen kuvallisin keinoin. Arkkitehtuurilla, käyttötaiteilla ja muodin trendeillä elokuviin on luotu ajankuvaa ja sosiaalista miljöötä. Musiikki on aina ollut tärkeä osa elokuvaa ja elokuvaesitystä. Äänielokuvassa musiikki on keskeisessä osassa elokuvan dramaturgiassa niin valtavirtaelokuvassa kuin taide-elokuvassakin. Elokuva on saanut malleja ja inspiraatiota myös runoudesta sen vertauskuvallisuuden, viitteellisyyden ja assosiaatioiden runsauden kautta. Suuri vaikutus elokuvaan on ollut lisäksi myös muun muassa valokuvauksella, radiolla sekä tekstiili- ja vaatetustaiteella. Yksittäisistä taiteilijoista elokuvia on erityisen paljon innoittanut 1600-luvun alun näytelmäkirjailija William Shakespeare.
Elokuvanteko
thumb|Historiallisen elokuvan kuvauksia [[Valko-Venäjällä 2007]] Elokuvanteko voidaan jakaa viiteen päävaiheeseen: ideointiin, esituotantoon, tuotantoon eli kuvaukseen, jälkituotantoon sekä levitykseen.
Ideointi on elokuvanteon ensimmäinen vaihe. Siinä elokuvalle keksitään idea, lähtökohta tai visio tuotantoa varten. Idean kehittäjä pyrkii myymään ideansa tuottajalle, jotta siitä tehtäisiin elokuva.
Tuottaja käynnistää ja päättää elokuvatuotannon. Hän löytää ja kehittää projektin sekä järjestää sille rahoituksen. Hän palkkaa käsikirjoittajan, ohjaajan, näyttelijät ja muun tuotantohenkilöstön. Hän valvoo käskirjoituksen kehittelyä, kuvauksia ja leikkausta. Hän voi myös osallistua elokuvan levitykseen ja markkinointiin. Joskus tuottaja ohjaa ja käsikirjoittaa elokuvan itse.
Esituotantoon kuuluu elokuvan taustatyö. Esituotannon aikana elokuva myös roolitetaan, eli siihen valitaan elokuvan roolihenkilöitä esittävät näyttelijät ja avustajat.
Elokuvan kuvaus on elokuvanteon näkyvin vaihe. Kuvaushenkilöstöön voi kuulua kymmeniä henkilöitä, jotka on jaettu ryhmiin. Koko kuvausten taiteellinen johtaja on elokuvaohjaaja. Omien ryhmiensä johtajina toimivat esimerkiksi elokuvaaja, lavastaja, pukusuunnittelija ja maskeeraaja. Ohjaajan apuna toimii 1−3 apulaisohjaajaa. Kuvauksiin nimitetään myös esimerkiksi tuotantopäällikkö, kuvauspäällikkö, kuvaussihteeri ja muonittaja. Äänisuunnittelija on mukana elokuvan joka tuotantovaiheessa. Sisäkuvaukset suoritetaan yleensä studiossa, missä kuvausolosuhteita voidaan kontrolloida ja kuvauskalustolle ja -henkilöstölle on riittävästi tilaa. Lavastuksen avulla rakennetaan elokuvan miljööt eli tapahtumaympäristöt elokuvan sisältöä vastaaviksi. Lavastukseen kuuluu yleensä sekä fyysinen ympäristö että puvustus.
Kun kuvaukset ovat ohi, elokuvasäveltäjä pyydetään tekemään elokuvaan musiikki. Useimmat elokuvasäveltäjät saavat elokuvasta raakaversion, johon he säveltävät musiikin. Animaatioelokuvassa musiikki poikkeuksellisesti sävelletään jo ennen piirrostyötä. Kun musiikki on sävelletty, orkesteri tai yhtye esittää ja nauhoittaa sen, yleensä säveltäjän johdolla.
thumb|Jälkituotantohuone Jälkityöt ovat työtehtäviä, jotka suoritetaan kuvausten päätyttyä. Niihin kuuluvat muun muassa kuvaleikkaus, äänileikkaus, trikit ja efektit, äänen miksaus ja elokuvan värimäärittely.
Kun elokuvan jälkituotanto on ohi, siitä valmistetaan esityskopio, elokuvan lopullinen formaatti, jolta elokuva esitetään yleisölle. Elokuvaa markkinoidaan usein näkyvästi ennen julkaisua. Elokuvasta tehdään myös trailereita, jotka ovat lyhyitä mainoksia. Lopulta elokuva saatetaan yleisön katsottavaksi. Elokuvan levityksen hoitaa usein jokin elokuvayhtiö.
Macaroni and cheese
Macaroni and cheese, etenkin Yhdysvalloissa myös mac and cheese, on pastasta ja juustosta valmistettava ruokalaji. Annoksen pasta on tyypillisesti putkimaista ja juusto kermaista. Annos on suosittu niin sanottu lohturuoka etenkin Yhdysvalloissa, Australiassa, Kanadassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, sekä useissa muissa maissa. Nykyisin sama ruokalaji tunnetaan tuhansilla eri resepteillä.
Historia
Makaronia ja juustoa yhdisteleviä annoksia on esiintynyt keittokirjoissa jo 900 vuotta. Makaroni eli macaroni on ollut aikanaan yleinen termi kaikelle pastalle yleensä ja aikanaan erityisen yleistä on ollut käyttää juustona raastettua parmesania. Pastaa alettiin valmistaa pusertimilla 1700-luvulla, jolloin yleistyivät putkimaiset pastat, kuten penne, ziti ja mostaccioli. Yhdysvalloissa macaroni and cheese ilmestyi keittokirjoihin 1800-luvun alkupuolella. Ruokana se yleistyi etenkin italialaisten maahanmuuttajien mukana.
Kraft Foods -yhtiö alkoi myydä kaupoissa Kraft Dinner -nimistä macaroni and cheese valmisannosta vuonna 1937. Annokseen käytettiin vasta kehitettyä hyvin säilyvää sulatejuustoa. Annoksen valmistamiseksi tarvittiin lisäksi vain vettä, maitoa ja voita. Annoksen valmistaminen oli myös nopeaa ja sen hinta oli halpa. Halpa hinta vauhditti annoksen suosiota 1930-luvun lamasta toipuvassa ja pian myös toisen maailmansodan vaivaamassa maassa, jolloin työssäkäyvillä naisilla ja miehillä oli entistä vähemmän aikaa ja rahaa valmistaa ruokaa. Annos oli suosittu myös lasten keskuudessa ja heidän kauttaan se yleistyi 1950- ja 1960-lukujen suurten ikäpolvien keskuudessa. Nimitystä mac and cheese alettiin käyttää 1990-luvulla. Samoihin aikoihin annosta aloitettiin tarjoilla myös ravintoloissa. Nykyisin saman kaltainen annos tunnetaan tuhansilla eri resepteillä.
Edvin Stenström
Edvin Stenström (7. elokuuta 1879 Tenhola – 15. kesäkuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Pääosan urastaan hän teki ruotsinkielisen teatteritaiteen parissa, lisäksi hänellä oli roolitehtäviä muutamissa 1920-luvun mykkäelokuvissa. Stenström työskenteli myös viihteellisen säveltaiteen alalla.
Elämä ja ura
Stenströmin vanhemmat olivat tehtaantyömies Gustaf Wilhelm Stenström ja Mathilda Sveholm. Ennen näyttämötaiteilijan uraansa hän työskenteli kultaseppänä.
Stenström näytteli Helsingin ruotsinkielisissä teattereissa vuodesta 1898 vuoteen 1926, viimeisimpänä hänellä oli pesti Helsingin Ruotsalaisessa Teatterissa 1919–1926. Stenströmin näyttämötehtäviä olivat muuan muassa Pohjalaisten Salttu ja Värmlantilaisten Sven. Muista rooleista mainittakoon vanginvartija näytelmässä Daniel Hjort ja ajomies näytelmässä Pygmalion.
Näyttelijän uransa ohella Stenström esiintyi kuplettilaulajana ja ohjasi lukuisia nuorisoseurojen näytelmiä.
Stenströmillä oli neljä elokuvatehtävää. Polyteekkarifilmissä hän näytteli Poseidonia ja Suursalon häissä hänellä oli Tuomaan rooli. Molemmat elokuvat saivat ensi-iltansa 1924 ja ovat ainakin osittain säilyneet jälkipolville. Vuonna 1930 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa on mainittu myös roolit elokuvissa Rakkauden kaikkivalta (1922) ja Viisikymmentävuotta myöhemmin.
Tiina Klemettilä
Tiina Klemettilä on suomalainen toimittaja. Hän on juontanut muun muassa makasiiniohjelmaa Ihana aamu. Ohjelmaa tehtiin noin 900 jaksoa siihen mennessä kun ohjelma lopetettiin vuonna 2006. Klemettilä oli juontanut niistä noin neljäsosan. Klemettilä on tehnyt myös käsikirjoituksia ja toiminut tuottajana.
UEFA Intertoto Cup
UEFA Intertoto Cup oli Euroopan jalkapalloliiton UEFAn kesäisin järjestämä jalkapallon seurajoukkueiden kilpailu joukkueille, jotka eivät olleet päässeet Mestarien liigaan tai UEFA Cupiin. Kilpailu lakkautettiin kauden 2008 jälkeen ja sulautettiin UEFA Cupiin.
Ensimmäisen kerran kilpailu pelattiin vuonna 1961 nimellä International Football Cup. Tarkoituksena oli, että myös kesäaikaan pystyttäisiin harjoittamaan jalkapallovedonlyöntiä. Muutaman vuoden jälkeen, vuonna 1967, kilpailun luonne muuttui sellaiseksi, ettei sillä ollut lohkovaiheen jälkeen varsinaisia cup-muotoisia otteluita tai edes voittajaa. UEFAn alaisuuteen kilpailu siirtyi vuonna 1995, jolloin se sai nimen UEFA Intertoto Cup.
Vuodesta 2006 lähtien kilpailun voittaja ja palkintopokaalin saaja oli se joukkue, joka pääsi pisimmälle UEFA Cupissa. Jokaisella kierroksella joukkueet saivat 50 000 euron palkintorahan.
2006–2008
Kaudella 2006 Intertoto Cup muuttui siten, että yksitoista 3. kierroksen voittajaa pääsivät UEFA Cupiin. Näistä pisimmälle päässyt on taulukossa lihavoituna.
Altocumulus undulatus
Altocumulus undulatus eli aaltomainen hahtuvapilvi esiintyy 2000-5000 metrin korkeudessa. Se on cirrocumulus- eli palleropilveä tummempi, mutta pienempi kuin kumpukerrospilvi. Altocumulus undulatus on yleensä harmaa, mutta myös valkoisia pilviä tavataan. Pilven keskipaksuus on yleensä alle 100 metriä. Toisin kuin jotkut pilvet, altocumulus undulatus esiintyy kaikkina vuodenaikoina.
Altocumulus undulatus syntyy keskikorkeuksien windshear-tilanteessa, jolloin tuulen nopeus ja/tai suunta muuttuu äkillisesti korkeuden muuttuessa. Nopeuden muutos aiheuttaa paine-eron, joka laittaa ilmamassan aaltoliikkeeseen (vrt. aaltojen synty vedessä).
Autobahn A5 (Sveitsi)
Autobahn A5 on moottoritie läntisessä Sveitsissä.
Reitti
A5 on osa kansallista valtatietä N5, joka kulkee Juravuoriston itäpuolisten suurten järvien (Neuchâtelinjärvi ja Bieljärvi) länsipuolitse, vuoriston ja järvien välistä. Moottoritie A5 alkaa moottoritieltä A1 Yverdonissa ja päättyy samalle tielle Solothurnin itäpuolella, Bernin pohjoispuolella.
A5-moottoritien rakentaminen on kesken: Bieljärven länsipuoli (Le Landeron – Biel, noin 20 km) on moottoriliikennetietä ja osin maantietä.
Autobahn A5 kulkee Vaud'n, Neuchâtelin, Bernin ja Solothurnin kantonien alueella.
Rakennushankkeet
Biel/Biennessä on menossa ohitustiehanke, jossa A5 rakennetaan kulkemaan kaupungin itä- ja eteläpuolitse suurelta osin tunnelissa. Itäpuolinen tunnelihanke (4,9 km) on alkanut vuonna 2007 ja päättyy suunnitelmien mukaan vuonna 2017. Eteläinen ohitustie (6,7 km) on tarkoitus toteuttaa vuosina 2019–28. Hankkeiden kustannusarvio on yhteensä 2,9 mrd CHF.
Metsänkävijät
Metsänkävijät ovat partiolippukuntia, joiden nimet päättyvät ko. sanaan kuten Helsingin Metsänkävijät, tai eri Metsänkävijälippukunnissa toimivia tai aiemmin toimineita partiolaisia. Metsänkävijälippukuntia on tällä hetkellä 25 kappaletta eri puolilla Suomea. Ensimmäisen Metsänkävijät-nimisen lippukunnan perusti Ilmari "Iso-Hukka" Vainio Helsinkiin vuonna 1917. Tulevina vuosina Vainio perusti Metsänkävijälippukuntia muillekin paikkakunnille, ja vuonna 1919 näiden yhteistyöelimeksi perustettiin Suomen Metsänkävijät. Eri Metsänkävijälippukunnilla on yhteisiä perinteitä, tapoja ja tunnuksia, esimerkiksi yhdenmukainen sinivalkoinen partiohuivi.
Rekisteröity yhdistys Suomen Metsänkävijät ry perustettiin Helsingin Kalliossa pyhäinmiestenpäivänä 5.11.2016. Vuonna 2020 yhdistyksen jäsenistöön kuului 17 Metsänkävijälippukuntaa.
Vuonna 2023 toiminnassa olivat seuraavat Metsänkävijälippukunnat: Helsinki (perustettu 1917), Viipuri (1917, toimii nykyään Helsingissä), Hämeenlinna (1917), Oulu (1917), Turku (1925), Joensuu (1928), Jyväskylä (1933), Kuusankoski (1933), Viiala (1938), Vantaa (1957), Rajamäki (1959), Tapiola (1964), Tammisalo (1969), Kirkkonummi (1976), Muhos (1977), Veitsiluoto (1978), Vaala (1985), Punkalaidun (1985), Järvenpää (1987), Tammela (1991), Espoo (1993), Miehikkälä (2003), Porvoo (2004), Röykkä (2014), Westend (2020) ja Tampere (2022).
Yrjö Halonen
Yrjö (Jöran) Halonen, sukunimi vuoteen 1866 Keskitalo (23. toukokuuta 1862 Kestilä – 11. elokuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen opettaja, valtiopäivämies, kansanedustaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria
Halosen isä oli maanviljelijä Johan Keskitalo. Hän toimi kiertokoulunopettajana Piippolassa 1881–1883 ja Pudasjärvellä 1883–1887. Halonen oli sitten lukkarina Enontekiöllä 1888–1919 ja toimi myös Enontekiön kunnallislautakunnan esimiehenä ja kunnankirjurina 1889−1918, postinhoitajana 1890–1919 sekä metsäkasöörinä 1907−1919. Viimeksi hän oli Ylitornion kunnankirjuri 1919–1927 ja Kansallis-Osake-Pankin Ylitornion konttorin esimies 1919–1936. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon sekä director cantus -arvonimen 1921.
Halonen osallistui talonpoikaissäädyssä Lapinmaan piirin edustajana valtiopäiville 1897, 1899, 1900 ja 1904–1905. Hän oli Suomalaisen puolueen kansanedustaja 1908–1909, edustaen Lapin vaalipiiriä, ja uudelleen 1914–1917. Halonen osallistui myös kirkolliskokoukseen.
Halonen oli naimisissa vuodesta 1890 Tiina Sofia Vuontisjärven kanssa.
Wremja
Wremja oli virolainen alaluokkainen ja parodiamainen komediasarja, jota esitettiin Kanal 2 -kanavalla vuosina 2001–2003. Vuonna 2007 sarjan parhaita kohtauksia esitettiin uudelleen Sipelga 14 -sarjanimikkeellä (sanaleikki ja parodianimi sarjasta Õnne 13). Joistakin sarjan hahmoista tuli Virossa maan uuden ajan alakulttuuri "Rullnokk". Sarjan osittainen edeltäjä samalta tekijäryhmältä Ivar Viglan johdolla oli Vigla Show, jossa oli joitakin samoja hahmoja ja näyttelijöitä kuin Wremjassa. Sarjan näyttelijöitä olivat Jan Uuspõld, Dan Põldroos, Rednar Annus, Meelis Adamson, Tõnu Tähe, Martin Padar ja Andres Rebane, jotka näyttelivät useita rooleja. Näyttelijöiden kokoonpano vaihteli. Sarjassa oli myös paljon avustajanäyttelijöitä. Wremja oli osittain myös sketsisarja. Sarjan ovat tuottaneet Andrus Kivirähk ja Mart Juur. Vuonna 2004 ilmestyi samalta tekijäryhmältä kaksi sarjaan pohjautuvaa kirjaa. Sarjan teemat käsittelevät alatyylistä huumoria, seksiä, alkoholia, muita päihteitä, kommunismia ja sotaa.
Fanny Hult
Fanny Magdalena Hult (o.s. Nylander; 3. helmikuuta 1861 Kuopio – 30. marraskuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen päätoimittaja ja kotitaloustoiminnan uranuurtaja.
Hultin vanhemmat olivat piirilääkäri Anders Edvin Nylander ja Rosalie Kellgren. Hultin setä oli kasvitieteilijä William Nylander.
Hult kävi tyttökoulun ja jatko-opiston. Hult oli naimisissa vuodesta 1885 filosofian tohtori Ragnar Hultin kanssa. Ragnar Hultin kuoltua vuonna 1899 Fanny Hult toimi Martta-yhdistyksen sihteerinä 1899–1904 ja puheenjohtajana 1904–1924. Hän oli Finlands svenska Marthaförbundin puheenjohtaja 1925–1930 ja toimi Husmodern-lehden päätoimittajana 1903–1922.
B. M. Bower
Bertha Muzzy Sinclair Bower (o.s. Bertha Muzzy, 15. marraskuuta 1871 – 23.heinäkuuta 1940) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Hänen tunnetuimmat teoksensa edustavat viihteellistä lännenkirjallisuutta, joka käsittelee lehmipoikien ja karjatilallisten seikkailuja.
Bower syntyi Minnesotassa, mutta perhe muutti pian Montanaan. Siellä hän tutustui läheisesti karjatalouteen, jota myöhemmin usein käsitteli tuotannossaan. Aikuistuttuaan hän työskenteli opettajana.
Vuonna 1904 Bower alkoi julkaista novelleja pulp-lehti The Popular Magazinessa. Kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi hänen ensimmäinen romaaninsa Chip, of the Flying U. Kirja sovitettiin elokuvaksi, ja Bower kirjoitti sille useita jatko-osia. Hänen ensimmäinen novellikokoelmansa The Lonesome Trail ilmestyi 1909. Monet romaaninsa hän sovitti elokuvakäsikirjoituksiksi, ja kiinnostus Hollywoodia ja elokuvantekoa kohtaan heijastui hänen myöhäiskauden teostensa sisältöön.
Kaikkinensa Bower kirjoitti yli 60 romaania. Lisäksi ilmestyi toistakymmentä Bowerin romaaneihin perustuvaa elokuvaa. Kriitikot eivät arvostaneet Boweria, mutta suuren yleisön parissa hän oli suosittu ja vaikutti merkittävästi amerikkalaisten käsityksiin villistä lännestä. Aikansa lännenkirjallisuudelle epätyypillinen piirre oli Bowerin tapa kirjoittaa teksteihinsä naishahmoja, jotka ovat yhtä syvällisiä kuin mieshahmotkin.
Bower oli naimisissa kolmesti: Clayton J. Bowerin kanssa 1890–1905, Bertrand W. Sinclairin kanssa 1906–1911 ja Robert Ellsworth Cowanin kanssa vuodesta 1920. Hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan kolme lasta.
Katja Meriluoto
Katja Meriluoto (s. 1975 ) on suomentaja, lastenkirjailija ja runoilija. Meriluoto suomentaa vironkielistä kirjallisuutta.
Meriluodon esikoiskokoelma Mehiläisen paino ilmestyi vuonna 2023. Kriitikko Vesa Rantama kehuu sitä vahvaksi, useita lukukertoja kestäväksi huippulaatuiseksi. Runot rakentuvat mehiläispesän ympärille. Rantama sanoo, että kokoelman henki on shamanistinen, kun Meriluoto etsii ihmisen ja eläimen rajan ylittävää kokemusta. Meriluoto hyödyntää myös muodonmuutoksen perinnettä. Rantamalle tulee mieleen toinen mehiläisrunoilija Olli-Pekka Tennilä. Hän näkee Meriluodon esikuvaksi ja edeltäjäksi nuoren Pentti Saarikosken ja uudemmista Sanna Karlströmin, johon häntä yhdistää "pelkistämisen taito ja kyky kirjoittaa kuolemasta omin sanoin ja selkeästi".
Suomennoksia
Runosuomennoksia myös antologioissa, kuten
Viimeinen rakkaus
Viimeinen rakkaus (Mr. Morgan’s Last Love) on Sandra Nettelbeckin ohjaama romanttinen elokuva vuodelta 2013. Nettelbeck on tehnyt elokuvan käsikirjoituksen Françoise Dornerin romaanista La Douceur Assassine.
Juoni
Elokuva kertoo amerikkalaisesta leskeksi jääneestä Matthew Morganista, joka jäi asumaan Pariisiin vaimonsa kuoleman jälkeen. Morgan tutustuu nuoreen tanssinopettajaan Pauline Laubieen, ja heidän välilleen syntyy syvä ystävyys. Isänsä itsemurhayrityksen jälkeen Morganin lapset Miles ja Joan saapuvat Pariisiin. He suhtautuvat epäluuloisesti Morganin ja Laubien ystävyyteen ja pelkäävät että Laubie yrittää käyttää hyväkseen heidän isäänsä.
Palkintoehdokuudet
Elokuva oli ehdolla Locarnon elokuvajuhlilla Piazza Grandella avant-premièresiin. Lisäksi Elokuvan kuvaaja Michael Bertl oli ehdolla Deutscher Filmpreisin kuvauspalkinnon saajaksi. Ohjaaja Sandra Nettelbeck puolestaan oli ehdolla Shanghain elokuvajuhlien parhaan elokuvan palkinnon Golden Gobletin saajaksi.
Kritiikki
Televisioesityksen yhteydessä kirjoittamassaan arviossa pitää Leena Virtanen Helsingin Sanomissa elokuvan alkua viehättävänä, mutta hänen mielestään se hajoaa lopussa. Näyttelijöiden ja varsinkin Cainen roolisuorituksia hän kehuu. Ensi-illan aikaan kirjoittamassaan arviossa kiinnittää myös Ilta-Sanomien Taneli Topelius huomiota elokuvan tarinan lopun epäonnistumiseen. Iltalehden Tuomas Riskala jopa lyttää koko elokuvan hengettömäksi.
Fazilet Partisi
pienoiskuva|FP:n logo Fazilet Partisi (lyh. FP) oli turkkilainen islamistinen puolue. Nimi tarkoittaa suomeksi Hyvepuoluetta. FP perustettiin vuonna 1997 kielletyn islamistisen Refah Partisi -puolueen (RP) työn jatkajaksi. FP:n puheenjohtajana toimi Recai Kutan. FP kiellettiin vuonna 2001.
Toiminta
FP:n poliittisen toiminnan lähtökohta kielletyn puolueen toiminnan jatkajana antoi sille huonot mahdollisuudet menestyä. Se yritti tehdä pesäeroa edeltäjäänsä ja kielsi olevansa RP:n toiminnan jatkaja. FP ei onnistunut kuitenkaan vakuuttamaan Turkin oikeuslaitosta siitä, että samojen FP:n ytimen muodostaneiden poliitikkojen toiminta olisi uuden puolueen jäseninä muuttunut aiempaa hyväksyttävämmäksi. FP:n toimintaoikeus kyseenalaistettiin erityisesti sen jälkeen, kun eräs sen naispuolinen edustaja yritti Turkin parlamentissa vannoa edustajanvalansa huivipäisenä. FP lakkautettiin perustuslakituomioistuimen päätöksellä.
Vuoden 1999 parlamenttivaaleissa FP oli saanut kolmanneksi eniten ääniä ja 111 edustajaa Turkin parlamenttiin, jossa edustajien kokonaismäärä oli 550.
Pan-Amerikan valtatie
thumb|300px|Pan-Amerikan valtatie [[Prudhoe Baystä Ushuaiaan.]] Pan-Amerikan valtatie eli Panamericana (, Keski-Amerikassa myös Carretera Interamericana, ) on Yhdysvaltain etelärajalta alkava ja Puerto Monttiin, 1 500 kilometriä Etelä-Amerikan eteläkärjestä pohjoiseen, päättyvä maantie. Pohjoisessa se yhtyy Yhdysvaltain ja Kanadan tieverkkoon, ja jatkuu Alaskassa (ks. Alaska Highway). Yhdysvaltain ja Kanadan alueella reitille ei ole määritelty virallisia tieosuuksia. Valtatien kokonaispituus olisi noin 48 000 kilometriä; tien katkaisee Panaman ja Kolumbian rajalla oleva 106 kilometrin pituinen Darién Gapiksi kutsuttu erittäin vaikeakulkuinen suo- ja sademetsäalue.
Johannes Hahn
Johannes Hahn (s. 2. joulukuuta 1957 Wien) on itävaltalainen poliitikko, joka on toiminut Euroopan naapuruuspolitiikan ja laajentumisneuvottelujen komissaarina marraskuusta 2014 lähtien. Hän on Itävallan kansanpuolueen jäsen.
Elämänvaiheet
Hahn opiskeli Wienin yliopistossa, josta hän valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1987. Hänelle syntyi vuonna 1988 poika. Toukokuussa 2007 mediatutkija Stefan Weber esitti syytteen, että Hahn olisi kopioinut omaan diplomityöhönsä lukuisia sivuja muista kirjoista lähteitä mainitsematta. Zürichin yliopiston asiantuntijakomitea ei asiaa tarkasteltuaan kuitenkaan vahvistanut plagiointia. Wienin yliopisto tarkasteli asiaa myös, mutta päätti olla aloittamatta tutkintamenettelyä perustelemalla, että Hahn ei koskaan esittänyt "muiden ihmisten henkistä omaisuutta" omakseen. Väite plagioinnista esitettiin uudestaan vuoden 2011 helmikuussa jolloin itävaltalainen Peter Pilz antoi Stefan Weberille tilaisuuden uudelleen Hahnin epäilyksenalaista väitöskirjaa. Toukokuun lopussa asiantuntijaryhmä julkaisi havainnot, joiden mukaan vähintään 17 prosenttia väitöskirjasta oli plagiointia. Hahn kuitenkin kiisti syytteet. Marraskuussa 2011 Wienin yliopisto julkaisi lausunnon, jossa todettiin, että yliopiston mielestä Hahnin väitöskirja ei ollut plagiointia.
Pakarainen (Virrat)
Pakarainen on Pirkanmaalla Virroilla Sulkavan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Sulkavanjoen valuma-alueeseen (35.425) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 145,9 metriä mpy.
Aleksei Romašov
Aleksei Gennadjevitš Romašov (s. 29. huhtikuuta 1992 Pietari) on venäläinen mäkihyppääjä. Romašov edustaa TsSKA-seuraa.
Romašov debytoi mäkihypyn maailmancupissa marraskuussa 2012 Lillehammerissa ollen suurmäen kilpailussa 38. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti vajaata viikkoa myöhemmin Rukalla ollen suurmäen kilpailun 25. Romašovin paras maailmancupin osakilpailusijoituksensa on 22. sija, jonka hän saavutti Rukalta marraskuussa 2013 suurmäen kilpailusta.
Romašov kilpaili myös vuoden 2014 talviolympialaisissa Sotšissa ollen joukkuekilpailun yhdeksäs, suurmäen 46. ja normaalimäen 44. Hän oli mukana myös vuoden 2013 MM-kisoissa Val di Fiemmessä, jossa hän oli niin ikään joukkuekilpailussa yhdeksäs. Suurmäessä Romašov oli 41. ja normaalimäessä 34.
Leonid Slutski
pienoiskuva|Leonid Slutski, 2018 Leonid Eduardovitš Slutski (, s. 4. tammikuuta 1968) on Venäjän valtionduuman edustaja ja sen ulkoasiainkomitean (valiokunnan) johtaja 2016–2021 ja 2021– Hän on Venäjän liberaalidemokraattisen puolueen johtaja Vladimir Žirinovskin kuoleman jälkeen. Hän on taloustieteiden tohtori ja Moskovan yliopiston kansainvälisten suhteiden taloudellisten kysymysten osaston dekaani.
Leonid Slutski toimi Pronssisoturi-kiistan aikana Venäjän duuman valtuuskunnan jäsenenä. Ryhmä vieraili 30. huhtikuuta 2007 – 1. toukokuuta 2007 Tallinnassa. Ryhmää johti Nikolai Kovalev. Ennen Moskovan lentokentältä lähtöä, valtuuskunta vaati Viron hallituksen eroa. Tallinnassa ryhmä lievensi kannanottoja ja Nikolai Kovalev väitti Viron hallituksen erovaatimuksen olleen edustaja Leonid Slutskinin yksittäinen kannanotto.
Slutski otti Monacon Albert II (Monaco):n kanssa osaa tutkimusretkikuntiin Pohjoisnavalle ja Etelämantereelle.
Vuonna 2006 Slutski palkittiin Ranskan kunnialegioonan jäsenyydellä.
Slutski toimi Moskovan patriarkaatin Viron ortodoksisen kirkon omaisuuden palauttamiseksi ja on omilla varoillaan entisöinyt Kronstadtin Pyhän Nikolaos Ihmeidentekijän tuomiokirkkoa.
Tuomas Tuomala
Tuomas (Tomas) Tuomala  (25. marraskuuta 1770 Loimaa – 3. helmikuuta 1827 Loimaa) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Tuomala oli maanviljelijä ja kunnallismies, jonka puoliso oli Kaisa Henrikintytär (k. 1833). Hän edusti talonpoikaissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 Turun ja Porin läänin Yli-Satakunnan alista kihlakuntaa. Hän vastusti ainoana säädyssään esitystä, että pitäjänapulaisten virat olisi lakkautettava, ellei seurakunta halua yksimielisesti säilyttää virkaa ja kattaa sen palkkakustannukset.
Treosulfaani
Treosulfaani (C6H14S2O8) on metaanisulfonaatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä munasarjasyövän hoidossa ja kantasoluhoitojen esilääkityksenä.
Ominaisuudet ja käyttö
Treosulfaani on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja veden lisäksi etanoliin, asetoniin ja kloroformiin. Emäksisissä olosuhteissa yhdiste hajoaa diepoksibutaaniksi ja metaanisulfonihapoksi.
Treosulfaani on aihiolääke, joka metaboloituu ihmiselimistössä ei-entsymaattisesti L-diepoksibutaaniksi. Tämä aineenvaihduntatuote on varsinainen reaktiivinen alkyloiva yhdiste ja reagoi DNA:n guaniiniemästen kanssa muodostaen alkyloitunutta ja ristiinsitoutunutta DNA:ta. Tämä johtaa DNA:n pilkkoutumiseen ja syöpäsolujen solukuolemaan eli apoptoosiin. Yhdistettä käytetään syöpien hoidossa lähinnä pitkälle edenneen munasarjasyövän hoitoon. Muita käyttökohteita ovat esilääkitys ennen leukemian kantasoluhoitoja, mihin tarkoitukseen treosulfaania käytetään laajasti Euroopassa, ja sitä on tutkittu myös talassemian hoidossa. Treosulfaanihoito voidaan antaa joko tablettina suun kautta tai ruiskeena verisuoneen.
Haittavaikutukset
Treosulfaani on suhteellisen hyvin siedetty lääkeaine. Muiden alkyloivien yhdisteiden tavoin mahdollisia haittavaikutuksia ovat huonovointisuus ja oksentelu, luuydinsuppressio, keuhkofibroosi ja painon putoaminen.
Valmistus
Treosulfaania voidaan syntetisoida L-viinihaposta pelkistämällä se ensin treitoliksi, joka reagoi metaanisulfonyylikloridin kanssa muodostaen treosulfaania. Katalyyttinä reaktiossa käytetään emästä kuten pyridiiniä.