cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seututie 120
Rakentaminen
Koska tie oli varsin mäkinen, mutkainen ja täynnä näkemäesteitä, sen ei enää 1960-luvulla katsottu täyttävän valtatielle asetettavia vaatimuksia. Sen vuoksi valtatie 2:n uusi linjaus rakennettiin 1970-luvulla korkeampitasoisena. Uusi tie erkanee Turun moottoritieltä Vihdin Palojärvellä. Uuden tieosuuden valmistuttua se numeroitiin valtatie 2:ksi ja Vihdintie seututie 120:ksi. Myöhemmin Vihdintie on Haagasta Kehä III:n liittymään saakka rakennettu nelikaistaiseksi.
Nimi
Nimi Vihdintie vahvistettiin virallisesti ensin tien Pitäjänmäellä olevalle osuudelle vuonna 1949. Vuonna 1952 nimi ulotettiin myös tien Haagassa olevalle osuudelle. Tämä osuus kulkee aikaisemman Haagan kauppalan asemakaavassa olevan tien mukaan, jolle oli vuonna 1925 annettu nimi Länsi Puistotie. Vuonna 1928 sen suomenkielinen nimi muutettiin muotoon Läntinen Puistotie. Vihdissä tien nimi on Vanha Porintie.
Liikennemäärät ja onnettomuustiheys
Seututie 120:n onnettomuustiheys on Suomen maanteistä neljänneksi suurin: vuosina 2009–2010 sillä tapahtui 38 henkilövahinkoon johtanutta onnettomuutta (43,0 onnettomuutta sataa kilometriä kohti vuodessa).
Suunnitelmia
Vihdintie on mukana joukkoliikennettä pääkaupunkiseudun säteittäisväylillä edistävässä hankkeessa. Tielle rakennetaan linja-autokaistoja, parannetaan Kehä I:n eritasoliittymäaluetta sekä lasketaan nopeusrajoitus 70 km/h:sta 60 km/h:iin liikenneturvallisuuden, tien kadunoloisuuden säilyttämisen sekä joukkoliikenteen turvallisempien liikennöintiolosuhteiden nimissä.
Rossana de los Ríos
Rossana de los Ríos (s. 16. syyskuuta 1975 Asunción) on paraguaylainen tennispelaaja.
Hän on syntynyt Paraguayn pääkaupungissa, Asunciónissa, ja asuu nyt Miamissa, Yhdysvalloissa yhdessä hänen tyttärensä Ana-Paula Neffa de los Riosin ja miehensä Gustavo Neffan kanssa. Neffa on entinen paraguaylainen jalkapalloilija, joka pelasi Boca Juniors -joukkueessa. Rossana oli parhaimmillaan tenniksen maailmanlistalla kaksinpelissä sijalla 51 syyskuussa 2001 ja nelinpelissä sijalla 52. Hän oli junioreiden maailmanlistan ykkönen vuonna 1992 ja voitti vuoden 1992 junioreiden Ranskan avoimet. Hänestä tuli ammattilaispelaaja vuonna 1993, mutta muutaman vuoden päästä hän jätti tenniksen ja päätti perustaa perheen. Hän meni naimisiin miehensä kanssa ja sai vauvan (Ana-Paula) 17. tammikuuta 1997. Viiden vuoden tauon jälkeen hän palasi tenniskentille kesäkuussa 1999.
Tennisura
Vuonna 1992 Rossana voitti Ranskan avointen tyttöjen kaksinpelin mestaruuden. Finaalissa hän voitti Paola Suárezin 6–4, 6–0.
2008
Tammikuussa Rossana pelasi Australiassa ensimmäisen kerran sitten vuoden 2003. Helmikuussa Rossana pelasi ensimmäisen kerran WTA-turnauksen pääsarjassa vuoteen Viña del Marissa. Hän voitti Carla Suárez Navarron 7-6(8), 6-4, mikä merkittiin hänen ensimmäiseksi WTA-turnauksen otteluvoitoksi sitten vuoden 2004:n Philadelphian. Hän pääsi toiselle kierrokselle Bogotássa ja Miamissa, mikä tarkoitti sitä, että hän nousi takaisin naisten maailmanlistan sadan parhaan joukkoon ensimmäisen kerran vuoden 2003 jälkeen. Rossana pääsi finaaliin 25 000 dollarin turnauksessa Pelhamissa ja toukokuussa hän pääsi Strasbourgin turnaukseen voittamalla kolme karsintaottelua. Hän selviytyi Ranskan avoimiin ensimmäisen kerran 19 grand slamin jälkeen. Rossanan listasijoitus oikeutti suoraan pääsyyn pääkaavioon. Wimbledonissa 2008 Rossana hävisi 1. kierroksella Ana Ivanovicille. Sen jälkeen hän pelasi Palermossa, jossa hän voitti viidenneksi sijoitetun Aravane Rezaïn 6-4, 6-1.
Alattion kalliokuvat
thumb|300px|Esimerkki Alattion kalliokuvista. Kalliopiirros on jälkeenpäin maalattu punaisella maalilla, jotta ne havaittaisiin helpommin. Alattion kalliokuvat (myös Altan kalliokuvat) ovat nimitys Norjassa sijaitsevasta varsin laajasta ja monikohteisesta kalliokuvakompleksista. Sekä kalliopiirroksia että kalliomaalauksia löytyy useista piirroskohteista, joita on eri puolella Alattion kuntaa ja sen lähialueilla Tromssan läänissä. Pääosa kuvamateriaalista löytyy Alattionvuonon alueelta ja sen edustalla olevista saarista, mutta myös Porsangerin- ja Kvænangenin vuonoista tunnetaan useita kuvakenttiä.
Tutkimushistoria
Ensimmäinen kirjallinen maininta Alattion kalliokuvista on vuodelta 1938, kun Leirbuktin maatilalta Kvalsundista löytyi kalliopiirros. Vuonna 1950 löydettiin Isnestoften ja muutama vuoden kuluttua vielä Gåshopen kalliopiirrokset. Vuonna 1966 löydettiin Transfarelvdalen 1 kalliomaalaukset ja Kvalsundin kalliopiirrokset 1970. Laaja alattiolainen kuvakompleksi löydettiin 1973 Storsteinenista, jolloin Alattiosta tuli suurin kuvakeskittymä pohjoisella pallonpuoliskolla. Löytö innosti kalliokuvien etsintään ja se tuotti tulosta. Piirroksia löydettiin Hjemmeluftista samana vuonna. Vanhoista kohteista havaitaan edelleen lisää kuvia, kun taas uusien kuvakenttien etsintä 2000-luvulla tuottaa tasaisesti lisää tuloksia.
Vuonna 2008 tiedettiin jo yli 6000 piirrosta tai maalausta, mikä tekee Alattiosta Pohjois-Euroopan rikkaimman kuvamateriaalin lukumäärän suhteen. Piirrosten kattava dokumentointi on kesken ja tarkkoja lukumääriä ei tiedetä. Kuvat on viimeisten tutkimusten mukaan tehty lähes yhtäjaksoisesti viimeisen 7000 vuoden aikana, mikä liittää ne ajallisesti suomalaiseen neoliittiseen eli keraamiseen kivikauteen.
Alattion kalliokuvakentät
Alattionvuono on tärkein kalliokuva-alue. Siellä kuvia löytyy seuraavista kohteista: Hjemmeluft (alue sisältää kohteet Apanes, Mellom Apanes og Bergheim, Bergheim, Ole Pedersen, Bergbukten, Mellom Bergbukten og Deccastasjonen ja Apana Gåred), Storsteinen (maalaus), Ytre Kåfjord, Amtmannsnes, Transfarelvdalen, Tollevik (maalaus), Isnestoften, Langnesholmen. Suuren Sørøyan saaresta tunnetaan kohteet Gåshoppet ja Slettenes. Kvaløyan eteläpuolen vuonosta löytyvät kohteet Stokkeberg, Kvalsund ja Leirbukt. Porsangerinvuonossa on kaksi kohdetta: Brennelv ja Billefjord (maalaus). Kvænangenfjordin pohjukassa on kohde Lillestraumen.
Alattion museo, joka esittelee pohjoisen elämän lisäksi myös kalliokuvia, sijaitsee Hjemmefultissa noin 5 km Alattion keskustasta. Museon alueelle on maalattujen kalliokuvien katselua varten opastetut polut ja korotetut rampit.
Kuvien ajoittaminen
Kalliokuvien ajoittaminen on vaikeaa, sillä tekemisestä jää tuskin koskaan ajoitettavia jälkiä. Kuitenkin arkeologiset kaivaukset kuvien läheltä ja erityisesti maankohoaminen rajaa kuvien tekohetket tiettyihin kausiin. Paljon käytetty Helskogin ajoitusmenetelmä nojaa kuvien vaikutelmiin, piirrostekniikkaan ja maankohoamistietoihin. Gjerden uudet tulokset käyttää hyväkseen uusia tietoja maankohoamisen eri vaiheista ja soveltaa niitä Helskogin vaiheajatteluun.
Helskogin mukaan ensimmäiset kuvat tehtiin 4200 eaa. ja viimeiset 200 eaa. Gjerden ajoitukset ovat vastaavasti 5200 eaa. ja 200 eaa. Nuoremmat ajoitukset vastaavat toisiaan hyvin, mutta vanhemmissa ajoituksissa on 1000 vuoden eroavuus. Yksimielisyyttä asiasta ei vielä ole.
Kuvien tarkoitus ja tulkinnat
Monet tutkijat ovat kiinnittäneet huomiota kalliokuvien pohjana olevien kalliopintojen osuuteen tulkinnassa. Erityisissä tapauksissa tuntuu siltä, että pinnan korkeusvaihtelut olisivat kuvien "maastoa" ja koloihin kertynyt vesi "järviä". Joskus vene on hakattu kohtaan, jossa vesi sateen jälkeen virtaa oikeasti veneen päältä tai kallion aaltoileva mineraalijuonne olisi veneen alla vellova vesi. Koska kuvien sanoma ei ole vielä kokonaan auennut tutkijoille, on tällaisista seikoista tukinnassa apua.
Kalliokuvat on piirretty tai maalattu maaston sellaisiin kohtiin, joilla on ollut väestölle erityinen merkitys. Hjemmeluftin kuvat sijaitsevat vuonon lahdessa, jossa on saattanut olla paljon hylkeitä. Riittien teko sellaisella paikalla on ymmärrettävää.
Amtmannsnes
Amtmannsnesin kuvakohteet sijaitsevat Altan kylän alueella keskellä Alattionvuonoa Amtmannsnesin niemellä, joka jää 213 metriä korkean Komsa-vuoren taakse. Niemen korkein kohta on 25 metriä merenpinnan yläpuolella. Kaikki kuvat sijaitsevat vain 14-17 metriä merenpinnan yläpuolella, joten ne ajoitetaan 3000-1800 eaa.(Helskog).
Eniten Alattion kuvia tutkinut Helskog on löytänyt 45 kuvaa peurasta tai hirvestä. Ne ovat yleensä 40-50 cm pitkät ja niillä on pitkä kaula sekä pitkä ja kapea pää, jossa lyhyet sarvet tai korvat. Suurin eläin on 165 cm pitkä peura. Eroosion takia osa kuvista jää tunnistamatta. Tärkeimmät saaliseläimmet kuvataan läpinäkyvinä, mutta jotkin muut eläimet on saatettu piirtää täytettyinä. Tällaiset saattavat olla jänikset, koirat tai ketut tai sudet. Outo piirre on merieläinten puuttuminen.
Ihmiset on joskus kuvattu sarvinaamiot päässään ja tilanteessa, jossa he koskettavat tilanteessa eri eläimiä raajoillansa. Näitä shamaaneiksi tulkittuja hahmoja on useita. Osalla ihmisistä on päässään kolme tappia ja niiden vartalo on piirretty pitkän hahmoa halkaisevan janan molemmin puolin semisymmetriseksi. Raajat on levitetty levälleen ja polvet esitetään taivutettuina tai adoranttisessa asennossa. Ihmisen vartaloon on voitu piirtää erilaisia kuvioita, jotka kytkevät hahmon tilanteen kontekstiin tuntemattomalla tavalla. Ihmishahmot ovat toisinaan melko abstrakteja näöltään. Ne on hahmoteltu suuriksi ja pyöreiksi ja niiden sisäosat on täytetty ristikkoviivoin.
Kuviot muodostavat oman motiiviryhmänsä. Useampiviivaiset aalto- tai siksak-kuviot hallitsevat kuviokenttiä. Vastaavaa veden aaltokuviota on voitu esittää myös yksiviivaisena, mutta vesieläinten puute voi muuttaa tulkinnan ranta-aallokoksi. Ristikuviot esiintyvät myös Kuolan niemimaalla, joten niiden tulkinta voisi aukaista kuvien sanomaa. Merkki on selvästi kivikautinen, joten kristilliset tulkinnat on jätettävä pois.
Veneiden vähäisyys askarruttaa myös. Esittävätkö kuviot veneitä ollenkaan, on vielä ratkaisematta.
Ytre Kåfjord
Avokallio, johon kuvat on hakattu, sijaitsee Kåfjordin itärannalla noin 3 km Hjemmeluftista länteen. Kuvakenttä havaittiin 1978 ja se on 18-26 metriä merenpinnan yläpuolella, jolloin se sijoittuu Helskogin luokittelussa vaiheeseen 1 ja 2. Maankohoamisen perusteella sen ajoitukseksi tulee Helskogin mukaan 4200-1700 eaa. tai Gjerden mukaan 5300-2000 eaa. Kuvat ovat siten usealta aikakaudelta.
Kuvakenttä sisältää noin 1500 piirrosta. Kuvissa toistuvat motiivit ovat hirvi, peura, karhu, ihminen, kala, valas ja vene. Erilaisia tapahtumia ja kohtauksia on tunnistettu. Peuroja metsästetään aitauksiin, karhunmetsästys, ja ihmisten joukkokokoontuminen. Eläinten käyttäytymiseen viittaavat karhun talviunen kuvaus ja tiineet hirvet, peurat ja karhut. Veneet ovat yksinkertaisia ja pieniä tai siten pitkiä umiakin tapaisia kaarirunkoisia nahkaveneitä. Osa kuvioista esittää jotakin, mutta motiivi ei enää ilmene nykyihmiselle. Syynä voi olla kuvion sovittu erityistarkoitus. Myös geometrisiltä vaikuttavat kuviot eivät enää aukene tutkijoille, vaikka samanlaisia merkkejä tunnistetaan muilta kuvakentiltä eri maista.
Eräässä kohdassa on kaksi karhua piirretty talvipesiinsä noin 8 metrin etäisyydelle avokallion eri puolille. Pesät on yhdistetty karhun tassunjäljillä, jotka kulkevat mutkitellen pesästä pesään. Tulkinnan mukaan vasempi karhu jättää pesänsä keväällä ja kulkee maastossa erilaisissa ympäristöissä koko kesän ja päätyy syksyllä oikealla olevaan talvipesäänsä. Matkalla karhu ylittää altaan, joka täyttyy sateella vedestä. Lähelle on piirretty kuun ja auringon symbolit, jotka osallistuvat teemaan. Taivaankappaleiden yläpuolella seisovat peura ja hirvi kasvotusten, mutta toinen on piirretty ylösalaisin toiseen nähden. Näiden asennoilla tuntuu olevan merkitystä, koska samanlainen toistuu muutamassa muussa kuvakentässä.
KD-lehti
KD on Suomen Kristillisdemokraattien kerran viikossa ilmestyvä pää-äänenkannattaja. Vuonna 1964 perustetun lehden nimi oli kesään 2005 saakka Kristityn Vastuu (ISSN 0356-3545).
Historia
Lehden ensimmäinen numero ilmestyi nimellä Kristityn Vastuu 10. maaliskuuta 1966. Ensimmäisenä päätoimittajana toimi Olavi Bonsdorff ja lehti ilmestyi aluksi vain kerran vuodessa. Vuonna 1969 lehti ilmestyi neljäsivuisena vihkosena. Suomen Kristillisen Liiton ensimmäisen kansanedustajapaikan myötä myös lehden ilmestymiskerrat tihenivät.
Vuonna 1971 lehti ilmestyi jo kahdeksan kertaa vuodessa. Samana vuonna lehden päätoimittajaksi tuli puolueen pääsihteeri Eino Pinomaa, joka oli toiminut aiemmin lehden toimitussihteerinä. Vuosina 1972-1983 lehden päätoimittajana toimi Eero Hirvonen. Vuonna 1975 lehti alkoi ilmestyä kerran viikossa, kun kansanedustajien lukumäärä nousi yhdeksään. Vuoden 1983 vaaleissa kansanedustajien lukumäärä putosi kymmenestä kolmeen. Jäsenien ilmaiseksi saama lehti muutettiin seuraavana vuonna tilauspohjaiseksi. Paavo Ahonen luopui lehden toisen päätoimittajan tehtävistä ja eduskuntasihteerin tehtävistä, Eero Hirvonen päätoimittajan tehtävästä. Rolf af Hällströmistä tuli lehden päätoimittaja.
Vuosina 1987–1999 lehden päätoimittajana toimi Ulla Riutta. Lehdestä tuli tietokoneella taitettava jo vuoden 1992 alusta lähtien, jolloin toimitus muutti Töölönkadulta Töölöntorinkadulle. Samalla lehti siirtyi Kouvolan Lehtipainosta Keski-Uusimaa painotalon asiakkaiksi. Lehden toimitus muutti 1995 vaalien jälkeen Töölönkadulle ja 1998 kesällä Mannerheimintielle. ISDN-linjasiirtona lehti on lähetetty vuodesta 1997 lähtien viikoittain painettavaksi KP-Painoon Kokkolaan. Riutta jäi kesällä 1999 osa-aikaeläkkeelle ja 2003 lopussa eläkkeelle.
Vuonna 1999 päätoimittajaksi kutsuttu Jori Ringman pestattiin pian Euroopan parlamenttiin Eija-Riitta Korholan avustajaksi Brysseliin. Ringmanin jälkeen vs. päätoimittajaksi nimitettiin lehden toimitussihteeri Esa Erävalo.
Päätoimittajat
Kristityn Vastuu -lehdellä, nykyisellä KD-lehdellä on ollut historiansa aikana 8 päätoimista päätoimittajaa. Pitkäaikaisimpia päätoimittajia ovat olleet Eero Hirvonen, Ulla Riutta ja Esa Erävalo.
Yrjö Holm
Yrjö Holm (9. huhtikuuta 1891 – 4. heinäkuuta 1930 Forssa) oli suomalainen työmies ja Forssan kauppalanvaltuuston jäsen, joka edusti Sosialistista työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestöä. Hän kuoli kotiovelleen äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen jäsenten murhaamana heinäkuussa 1930. Holmin tapausta ei milloinkaan selvitetty, eikä murhasta rangaistu ketään. Hänen lisäkseen Lapuan liikkeen murhaamina kuolivat Onni Happonen ja Erik Mättö.
Kuolema
Holmin kuolemaan johtaneet tapahtumat saivat alkunsa heinäkuun 4. päivän vastaisena yönä 1930, kun Kalevi Heikkisen johtama Lapuan liikkeen Loimaan iskujoukko tunkeutui hänen kotiinsa tarkoituksenaan muiluttaa Holm. Tämä ei kuitenkaan suostunut lähtemään vapaaehtoisesti sieppaajien matkaan, vaan puolustautui revolverilla ampumalla. Syntyneessä laukaustenvaihdossa Holm sai lopulta surmansa kotiovellaan. Myöhemmin erästä Perkjärven ampuma-alueella kuollutta asevelvollista epäiltiin Holmin haavoittamaksi, mutta tapausta pidettiin myös itsemurhana.
Holm haudattiin Forssan hautausmaalle. Lehtitietojen mukaan paikalle oli kokoontunut noin 700 saattajaa. Hautajaisissa puhui muun muassa Forssa-yhtiön edustajana dosentti John Palmén. Elokuussa pidetyssä istunnossa Forssan kauppalanvaltuusto kunnioitti Holmin muistoa seisaalleen nousten. Holmin edustaman STPV:n seitsemän valtuutettua eivät olleet saapuneet kokoukseen.
Murhatutkimukset ja oikeudenkäynnit
Lapuan liikkeen jäsenistä mukana oli Heikkisen lisäksi ainakin Loimaalta kotoisin ollut talollinen Paavo Markkula sekä heidän oppaanaan toiminut forssalainen ylioppilas Enso Kivikoski. Lisäksi Holmin kotiin tunkeutuneeseen joukkioon kuuluivat todennäköisesti Loimaan seudun lapualaisten paikallispäällikkö Uuno Järvinen, liikemies Erkki Väinölä, tilallinen Väinö Koivisto ja konttoripäällikkö Kaarlo Flinck (myöh. Linkomies). Kuulusteluissa he tosin väittivät olleensa samaan aikaan kyyditsemässä sieppaamaansa tilallisen poikaa Aarne Rantasaloa Oripään kankaalle, mutta kertomusta ei pidetty uskottavana. Vaikka Holmin muilutusta ei oltu suunniteltu järjestön päämajassa, oltiin suunnitelmasta kuitenkin Lapualla todennäköisesti tietoisia.
Holmin kuolinpäivänä virkaansa nimietty uusi sisäministeri Erkki Kuokkanen määräsi murhatutkijaksi Turun ja Porin läänin lääninrikosetsivä Karl Brynolf Hillin, joka pääsi häneen kohdistuneesta painostuksesta huolimatta nopeasti tekijöiden jäljille. Hilli pidätti ampujaksi epäilemänsä Paavo Markkulan ja saikin tämän kuulusteluissa paljastamaan itsensä. Myös Loimaan vt. nimismies Aarne Leikonen oli pitänyt Markkulaa ampujana. Hieman myöhemmin Markkula murtui Holmin sisaren Alman edessä, tämän tunnistettua hänet veljensä murhaajaksi. Todisteet olisivat luultavasti riittänet tuomioon, mutta 4. marraskuuta 1930 Loimaan iskujoukon johtaja Kalevi Heikkinen järjesti Forssassa 800 eri puolilta Varsinais-Suomea kootun Lapuan liikkeen kannattajan mielenosoituksen, jossa vaadittiin Markkulan vapauttamista. Saadakseen tilanteen hallintaansa ja välttääkseen avoimen konfliktin Lapuan liikkeen kanssa, päättivät sisäministeri Kuokkanen ja maaherra Ilmari Helenius vapauttaa hänet.
Syntipukiksi lavastettiin lääninetsivä Hilli, jota Loimaan suojeluskunnan päällikkö Soma Paasio syytti ”punaiseksi” ja lisäksi hänen väitettiin kohdelleen pidättämiään lapualaisia huonosti. Sisäministeri Kuokkanen vapautti Hillin tehtävistään ja määräsi hänet virkakieltoon. Tämä katkeroitti Hillin, joka katsoi vain tehneensä hänelle määrätyn tehtävän mahdollisimman puolueettomasti. Myöhemmin hän joutui ansaitsemaan elantonsa yksityisetsivänä. Hillin erottamisen jälkeen tutkimuksia jatkoi paikallinen apulaisnimismies, joka uskoi lapualaisten epäselviä kertomuksia. Esimerkiksi Paavo Markkula sotkeentui omassa tarinassaan jopa Holmin sisarta vastaan nostamansa kunnianloukkausoikeudenkäynnin aikana, mutta tutkimukset päättyivät Markkulan osalta hänen ennenaikaiseen kuolemaansa. Viimeisimpänä Holmin ampujaksi epäiltiin oppaana toiminutta Enso Kivikoskea, joka puolestaan kaatui myöhemmin talvisodassa. Tutkimuksissa oli mukana myös Tampereen poliisi, mutta ne eivät johtaneet lopulta tuloksiin. Osansa oli muun muassa Lapuan liikkeen aktiiveihin kuuluneella kansanedustaja Erkki Perheentuvalla, joka innokkaasti yritti pysäyttää murhan tutkimista.
1930-luvun lopulla Suomen sisäpoliittinen tilanne oli muuttunut niin, että murhatutkimukset avattiin uudelleen. Kalevi Heikkinen pidätettiin huhtikuussa 1938, mutta oikeudenkäynnissä häntä ei kuitenkaan pystytty osoittamaan syylliseksi Holmin murhaan. Sen sijaan Heikkinen sai viiden kuukauden tuomion vapaudenriistosta. Hän oli jo aikaisemmin vuonna 1931 saanut yhdeksän kuukauden ehdollisen tuomion kolmesta tekemästään vapaudenriistosta. Heikkinen kuoli joulukuussa 1940 muutamaa vuotta aikaisemmin Espanjan sisällissodassa saamiinsa vammoihin. Talvisodan sytyttyä sisäministeri Ernst von Born määräsi tutkimuksia edelleen jatkettaviksi. Tutkinnanjohtajana oli ensin komisario Johan Markus ja hänen jälkeensä myöhemmin virkatehtävissä surmattu lääninetsivä Albert Ojala. Kaikkiaan Holmin kuolemaa tutki vuosien saatossa 13 eri rikostutkijaa, joista ainoastaan yksi selvisi ilman henkilökohtaisia seurauksia virkaurallaan. Murha jäi kuitenkin selvittämättä.
Marius Petipa
250px|thumb|Marius Petipa (1890). Marius Ivanovitš Petipa (, oikealta nimeltään Victor Marius Alphonse Petipa); (11. maaliskuuta 1818 Marseille Ranska – 14. heinäkuuta (J: 1. heinäkuuta) 1910 Gurzuf, Krim, Venäjän keisarikunta) oli tanssija, koreografi ja opettaja, joka nosti venäläisen baletin kukoistukseensa 1800-luvulla.
Marius Petipan on sanottu olevan ”klassisen baletin isä”, ja monet klassisen baletin suurnimet ovat siteeranneet häntä lähes yksimielisesti kaikkien aikojen vaikutusvaltaisimmaksi balettimestariksi ja koreografiksi.
Petipa on tasavertaisesti tunnettu luomistaan baleteista, jotka ovat selvinneet nykypäivään joko vanhoista teoksista inspiroituneina, uudelleen sovitettuina tai näille vanhoille teoksille uskollisina versioina: Faaraon tytär (1862), Don Quijote (1869), La Bayadère (1877), Talismani (1889), Prinsessa Ruusunen (1890), Pähkinänsärkijä (Lev Ivanovin koreografia Petipan ohjauksella, 1892), Le Réveil de Flore (1894), Halte de Cavalerie (1896), Raymonda (1898) ja Harlequinade (1900).
Petipa elvytti myös merkittävän määrän muiden koreografien tekemiä töitä, joita ei ollut pitkään aikaan esitetty Euroopan teattereissa. Monet näistä suhteellisen tuntemattomista töistä ovat säilyneet nykypäivään saakka: Merirosvo (Le Corsaire,1856, 1863, 1868, 1885 ja 1899); Giselle (1850 Jules Perrot'n avustuksella, 1884, 1899); Esmeralda (1866, 1872, 1886 ja 1899); Coppélia (1884, 1894 Enrico Cecchettin kanssa); Paul Taglionin Huonosti vartioitu tyttö (Le Fille Mal Gardée, 1885 Lev Ivanovin kanssa); Pieni kyttyräselkäinen hevonen (eli Tsaarin neito 1895, perustuu Pjotr Jeršovin suosittuun satuun Taikahevonen, ven. Конёк-Горбунок, Konjok-Gorbunok 1834); ja Joutsenlampi (1895 Lev Ivanovin kanssa). Myös paljon erilaisia välinäytöksiä, satunnaisia otoksia Petipan alkuperäisistä teoksista sekä hänen uudelleen henkiin herättämiään teoksia on säilynyt, vaikka koko illan teoksena baletti ei olekaan saavuttanut suosiota.
Varhainen elämä ja ura
Petipan äiti Victorine Grasseau oli tunnettu tragedianäyttelijä ja dramaopettaja. Hänen isänsä Jean Petipa oli arvostettu balettimestari, koreografi ja opettaja. Kun Marius Petipa syntyi, hänen isänsä oli kiinnitetty ylimmäksi balettitanssijaksi (päämiestanssijaksi) Grand-Théâtre de Marseillen balettiin. Vuonna 1819 hänet nimitettiin Maître de Ballet'ksi (ylimmäksi balettimestariksi/pääkoreografiksi) teatteriin.
Nuori Marius vietti varhaisen lapsuutensa matkustaen ympäri Eurooppaa perheensä kanssa; hänen vanhempansa ammatilliset sitoomukset veivät heitä kaupungista kaupunkiin. Kuuteen ikävuoteen mennessä hänen perheensä oli palannut Brysseliin, Belgiaan, missä hänen isänsä oli nimitetty sekä Maître de Ballet'ksi että ylimmäksi balettimestariksi Théâtre de la Monnaie -balettiin. Hänet nimitettiin myös yhdeksi ensimmäiseksi opettajaksi tanssikonservatorioon, jonka perustajia hän oli. Nuori Marius sai peruskoulutuksensa Brysselin korkeakoulussa. Hän opiskeli koulun ohella musiikkia ja viulun soittoa Brysselin konservatoriossa.
Ura
Nuorena Marius tanssi isänsä Victor Marius Alphonse Petipan ohjauksessa ja teki ensiesiintymisensä Brysselissä vuonna 1831 isänsä seurueessa. Hän pääsi vuonna 1838 tanssijaksi Nantesiin, jossa syntyivät ensimmäiset omat koreografiat. Petipalla oli 1800-luvun puolivälissä tanssijakiinnityksiä eri puolilla Eurooppaa, ja vuonna 1847 hän toimi tanssijana Pariisissa. Jäätyään veljensä Lucien Petipan varjoon Marius Petipa muutti Pietariin Mariinski-teatteriin, jossa hän esiintyi monissa romanttisissa baleteissa. Petipa teki lukuisia uusia sovituksia suosituista baleteista, joihin kuuluivat muun muassa Paquita (1881), Coppélia (1884), Esmeralda (1886) ja Merirosvo (1899). Hän uudisti myös Gisellen (1884) wilien eli nuorten tyttöjen henkien joukkokohtauksen koreografiaa. Kaikkia Petipan uudistamia baletteja esitetään edelleen ympäri maailmaa.
Ensimmäinen menestystä kerännyt koreografia Faaraon tytär syntyi vuonna 1862, ja samana vuonna Petipa valittiin Mariinski-teatterin balettimestariksi ja pääbalettimestarin assistentiksi. Viiden vuoden kuluttua vuonna 1869 Petipa sai pääbalettimestarin arvonimen. Petipa vetäytyi eläkkeelle vuonna 1903, ja hän kuoli 92-vuotiaana 14. heinäkuuta 1910.
Helavyö
Helavyö eli lappavyö on osa eteläpohjalaisen miehen kansallispukua. Helavyöhon on pujotettu kymmeniä metallisia, kullan värisiä solkia eli lappoja. Vyöllä kannetaan yleensä mukana kahta puukkoa (eli niin sanottua kaksineuvoista), isompaa puukkoa eli pitopuukkoa ja pienempää eli jungia. Helavyötä ei pujoteta housujen vyölenkkeihin, vaan se roikkuu hiukan lanteilla, kallellaan yleensä vasemmalle puolelle.
thumb|left|Helavyö puukkoineen. Helavöitä ja pohjalaisia perinnepuukkoja valmistaa esimerkiksi kauhavalainen Iisakki Järvenpää Oy.
Helavyö on kuvattuna toisinaan myös taiteessa ja se löytyy muun muassa nykyisestä, vuodesta 2009 lähtien käytössä olleesta Kauhavan vaakunasta.
Nurse Grenade
Nurse Grenade on australialaisen industrial-yhtye Angelspitin ensimmäinen EP-levy. Se julkaistiin alun perin itsenäisesti bändin omilla nettisivuilla lokakuussa 2004. Myöhemmin "Nurse Grenade" remasteroitiin lokakuussa 2007.
Pekka Korhonen
Pekka Korhonen voi viitata seuraaviin tunnettuihin henkilöihin:
José Luis Arrieta
José Luis Arrieta Lujambio (s. 15. kesäkuuta 1971 San Sebastian) on espanjalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 1993–2010. Hän edusti Banesto / Illes Balears -tallia vuoteen 2005, jonka jälkeen ammattilaisuransa loppuun Ag2r-joukkuetta. Kaudesta 2011 hän on toiminut johtotehtävissä Team Movistar -joukkueessa.
Arrieta sijoittui kolmanneksi Subida a Urkiola -kilpailussa vuonna 1994. Hän voitti Asturian ympäriajon ensimmäisen etapin sekä Metas Volentes -kilpailun Grande Premio M. R. Cortez/Mitsubishi -kilpailussa vuonna 2002. Seuraavana vuonna hän oli kolmas Espanjan ympäriajon 18. osuudella.
Arrietan uran suurin saavutus on vuoden 2006 Espanjan ympäriajon 19. etapin voitto.
Protomycena
Protomycena on sukupuutton kuollut helttasienisuku. Sen ainoa laji on Protomycena electra. Protomycena löydettiin meripihkaan säilyneenä Dominikaanisesta tasavallasta Hispaniolasta ja se on peräisin varhaiselta mioseenilta. Se on yksi viidestä tunnetusta fossiilisesta helttasienestä, ja toinen dominikaanisesta meripihkasta kuvattu.
Riihimäen ravirata
Riihimäen ravirata sijaitsee Juppalan kaupunginosassa noin kaksi kilometriä kaupungin keskustan pohjoispuolella. Se on yksi Suomen 23:a kesäradasta, jotka järjestävät ravikilpailuja vain kesäkaudella. Riihimäki on suosituimpia kesäratoja yhdessä Kokemäen ja Vieremän raviratojen kanssa.
Riihimäen Raviseura ry perustettiin vuonna 1928 ja ravirata aloitti toimintansa kahta vuotta myöhemmin. Ensimmäiset totalisaattoriravit Riihimäellä järjestettiin vuonna 1950. Raviradan nykyinen katsomorakennus on valmistunut vuonna 1983. Katsomossa on noin 800 istumapaikan lisäksi myös 250-paikkainen ravintola. Uusi tuomaritorni radalle rakennettiin vuonna 2005.
Riihimäen ravirata on ainoa nykyisistä kesäradoista, joka on järjestänyt myös Kuninkuusravit. Vuonna 1956 kuninkuustittelin voitti Riihimäellä tamma Suhina.
Arantxa Parra Santonja
Arantxa Parra Santonja (s. 9. marraskuuta 1982, Valencia) on espanjalainen tennispelaaja. Hänen korkein sijoituksensa tenniksen maailmanlistalla on kaksinpelissä 46, jonka hän saavutti heinäkuussa 2010.
Parra Santonja ei ole voittanut yhtään kaksinpelin WTA-turnausta, mutta ITF-turnausvoittoja hänellä on 11. Lisäksi nelinpelissä hän on voittanut kuusi WTA-turnausta. Ensimmäinen tuli Lourdes Domínguez Linon kanssa Acapulcossa maaliskuussa 2007, toinen Nuria Llagostera Vivesin kanssa Barcelonassa kesäkuussa 2007, kolmas Lourdes Domínguez Linon kanssa Barcelonassa kesäkuussa 2008, neljäs Lourdes Domínguez Linon kanssa Marbellassa huhtikuussa 2011, viides Nuria Llagostera Vivesin kanssa Brisbanessa tammikuussa 2012 ja kuudes Lourdes Domínguez Linon kanssa Acapulcossa maaliskuussa 2013.
Vuonna 2010 Parra Santonja pääsi kaksinpelin finaaliin Estorilin WTA-turnauksessa, mutta hävisi sen Latvian Anastasija Sevastovalle lukemin 6–2, 7–5. Vuonna 2011 hän pääsi finaaliin Acapulcossa, mutta hävisi sen Gisela Dulkolle.
Jakob Törning
Jakob Törning (1739–1797) oli ruotsalainen merisotilas ja eversti.
Jakob Törning tuli Uppsalassa opiskeltuaan perämiesoppilaaksi Tukholman laivastoasemalle vuonna 1755. Siellä ollessaan hän osallistui muun muassa Välimeren-purjehdukselle. Hän suoritti aliupseeritutkinnon vuonna 1761 ja nimitettiin luutnantiksi vuonna 1764.
Törning siirrettiin majurina vuonna 1777 Ruotsin armeijan laivaston eli saaristolaivaston Suomen eskaaderiin. Hän osallistui Kustaa III:n sotaan vuosina 1788–1790 Venäjää vastaan. Vuonna 1788 hän sieppasi Haminan luona johtamillaan tykkipursilla venäläisen vartioaluksen, minkä johdosta hän sai everstiluutnantin arvon.
Tanskan hyökättyä vuonna 1789 Ruotsiin Törning sai tehtäväkseen puolustaa Bohuslänin rannikkoa Tanskaa vastaan. Tämä varten hän loi Bohuslänin saaristoeskaaderin. Seuraavana vuonna kesäkuussa 1790 hän johdatti eskaaderin Viipurinlahdelle ja oli mukana Viipurin kujanjuoksussa ruotsalaisten murtautuessa ulos Venäjän saarrosta. Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa Törning komensi Ruotsin puolustuksen oikeaa siipeä ja vaikutti merkittävästi ruotsalaisten voittoon venäläisistä. Tästä hänet palkittiin everstin arvolla.
Sodan jälkeen Jakob Törning komensi Göteborgin eskaaderia, mutta erosi tehtävästään sairauden vuoksi vuonna 1794.
Lentojarru
Lentojarru on lentokoneen osa, joka hidastaa konetta kasvattamalla koneen ilmanvastusta. Lentojarru voi olla siivessä tai rungossa riippuen konetyypistä ja käyttötarkoituksesta.
Siivili-ilmailussa lentojarrua käytetään laskussa tai laskun jälkeen. Sotilaskoneissa lentojarrulla voi olla käyttöä esimerkiksi syöksypommittajan nopeuden rajoittaminen (ks. Junkers Ju 87 syöksyjarru).
Valtiollisten vankien huoltoyhdistykset
Valtiollisten vankien huoltoyhdistykset (VVHY) olivat Suomessa vuosina 1925–1930 toimineita vasemmistolaisten poliittisten vankien tukiyhdistyksiä. Huoltotyö oli osa Sosialistisen Työväen ja Pienviljelijäin Vaalijärjestön johdolla toiminutta liikettä, joka syntyi sen jälkeen, kun viranomaiset vuonna 1923 lakkauttivat Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen ja pidättivät sen johtajat. Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä teki usein aloitteita valtiollisten vankien vapauttamiseksi tai aseman parantamiseksi. Vaalijärjestön, eduskuntaryhmän ja huoltoyhdistysten tultua lakkautetuiksi avustustyötä jatkoi maanalainen Suomen Punainen Apu (Puna-apu) vuodesta 1930 alkaen.
Ensimmäinen huoltoyhdistys perustettiin kesällä 1925 Helsinkiin. Vuoden 1926 loppuun mennessä yhdistyksiä oli muodostettu 33 ja lakkautettaessa 1930 niitä toimi 41 paikkakunnalla. Vuonna 1926 huoltoyhdistyksiin laskettiin kuuluvan noin 2 000 ja vuotta myöhemmin 6 500 jäsentä. Yhdistysten alaosastoina toimi ompelu- ja käsityöseuroja. Valtakunnallista yhteistoimintaa koordinoitiin huoltoyhdistysten neuvottelukokouksissa. Helsingin huoltoyhdistys julkaisi vuosikirjaa 1925 alkaen. Vuoden 1928 lopussa Helsingin VVHY perusti huoltoyhdistysten äänenkannattajaksi neljästi vuodessa ilmestyneen Punainen Huolto -lehden, jota ehti ilmestyä kuusi numeroa ennen lakkauttamista.
Valtiollisten vankien asema ei ollut lainsäädännöllisesti kovin selkeä. Valtiorikoksista tuomitut erotettiin muista vangeista keskittämällä miehet Tammisaareen ja naiset Hämeenlinnaan. Vangeilla oli vapauksia kuten oikeus tilata lehtiä, pitää hallussaan kirjallisuutta ja tehdä muistiinpanoja. Vankien asema heikentyi vähitellen 1920-luvun puolivälistä alkaen, kun viranomaiset tiukensivat pakkotyönormeja ja alkoivat kohdella poliittisia vankeja yhä enemmän tavallisina rikollisina. Poliittisten vankien asema ja kansalaisvapauksien puolustaminen olivat keskeisellä sijalla suomalaisten kommunistien propagandassa, joka pyrki niiden avulla osoittamaan vallitsevan järjestelmän epäoikeudenmukaisuutta. Liike vaati vangeille oikeuksia, vastusti aseman heikentämistä, toi julkisuuteen vankien valituksia ja osoitti solidaarisuutta vankien aloittamille kampanjoille. Huoltoyhdistyksen laskelmien mukaan valtiollisia vankeja oli vuoden 1926 lopussa 218, kaksi vuotta myöhemmin 139 ja vuonna 1929 167.
Perustaminen ja kansainvälinen konteksti
SKP:n elokuussa 1925 Neuvostoliitossa pidetty puoluekokous päätti uuden joukkoavustusjärjestön muodostamisesta, mutta rakenne jäi avoimeksi. Suomessa alettiin perustaa valtiollisten vankien huoltoyhdistyksiä, joihin päästettiin sekä henkilö- että yhteisöjäseniä kuten ammattiyhdistyksiä. Uuden organisaation keskeisin tavoite oli vankien puolesta käytyjen kampanjoiden laajentaminen joukkotoiminnaksi, joka toisi lisäjulkisuutta asialle. Huoltoyhdistykset toimivat kiinteässä yhteydessä MOPR:ään, mutta yhteyttä ei haluttu korostaa, koska se olisi voinut johtaa toimenpiteisiin viranomaisten taholta. MOPR teki suomalaisten poliittisten vankien asiaa tunnetuksi kansainvälisissä julkaisuissaan. MOPR:n neuvostoliittolaiset osastot lähettivät vangeille Tammisaareen tukipostia, joka toimitettiin perille salaisesti. MOPR:n Vjasman osasto oli nimetty suomalaisten poliittisten vankien ”kunniapäälliköksi”. VVHY puolestaan nimettiin MOPR:ssä Pärnun ja Kreenholmin vankiloissa pidettyjen tovereiden kunniapäälliköksi ja Helsingin yhdistys lähetti raha-avustuksia Viroon.
Huoltotyön muodot
Huoltoyhdistykset keräsivät varoja avustustyöhön järjestämällä juhlia ja iltamia sekä myymällä käsitöitä ja tukijulkaisuja. Muita tulonlähteitä olivat jäsenmaksut sekä lahjoitukset, joita tuli kotimaan lisäksi MOPR:ltä Neuvostoliitosta ja amerikansuomalaisilta työväenjärjestöiltä. Pääosa ulkomailta tulleesta avusta käytettiin vankien ruokapaketteihin, mutta tukea annettiin myös oikeudenkäyntikuluihin sekä vangittujen perheille ja punaorvoille. Yhdistyksistä aktiivisimmat lähettivät paketteja vangeille kuukausittain ja pienemmät lähinnä juhlapäivinä. Yhdistysten avustukset kohdistuivat ensisijaisesti oman kotiseudun vangeille, mutta myös sitä liikeni myös muille. Paketit jakautuivat usein epätasaisesti, joten huhtikuusta 1929 alkaen jakelua keskitettiin Helsingin yhdistyksen johdolla.
Taloudellisen tuen ohella yhdistysten jäsenet kirjoittivat vangeille tukikirjeitä. Vankilasta vapautuneille järjestettiin paluuvastaanottoja. Huoltoyhdistysten toimintaa tunnetuksi tehnyt ”Valtiollisten vankien viikko” järjestettiin ensimmäisen kerran joulukuussa 1925. Vuonna 1929 teemaviikkoa ryhdyttiin viettämään maaliskuussa.
Luettelo yhdistyksistä
Luettelo sisältää tuomioistuimissa lakkautetut tai toimintakieltoon asetetut huoltoyhdistykset.
Masaaki Hatsumi
Masaaki Hatsumi on Bujinkan Budo Taijutsu Sotataitolajin perustaja.
Hän asuu ja opettaa Japanissa Nodan kaupungissa Chiban prefektuurissa.
Okayama International Circuit
Okayama International Circuit on moottoriurheilurata Japanissa, Okayaman prefektuurissa lähellä Mimasakaa. Rata tunnetaan myös nimillä Aidan rata, TI Circuit ja Tanaka International Circuit. Radalla ajettiin kaksi kertaa Tyynenmeren Grand Prix, 1994 ja 1995. Tarkoituksena oli lisätä Formula 1:sten kiinnostusta Japanissa.
Rata rakennettiin 1992 varakkaiden yksityisradaksi. Pian sillä pidettiin jo ensimmäinen kilpailu, brittiläisten veteraaniajajien kilpailu (joka selittää mutkien nimiä, kuten Hobbs ja Attwood).
1994 ja 1995 radalla ajettiin Tyynenmeren GP, jotka molemmat voitti Michael Schumacher. Kisasta kuitenkin luovuttiin, koska sen tiukat mutkat eivät miellyttäneet kuljettajia, eikä kisoja seurannut tarpeeksi yleisöä.
2003 Tanaka International Company myi radan, ja uusi omistaja nimesi sen Okayama International Circuitiksi.
Levy
Levy voi tarkoittaa:
Nikolai Tšerepnin
Nikolai Nikolajevitš Tšerepnin (15. toukokuuta (J: 3. toukokuuta) 1873 Pietari – 27. kesäkuuta 1945 Issy-les-Moulineaux) oli venäläinen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari. Hän opiskeli Pietarin konservatoriossa Nikolai Rimski-Korsakovin oppilaana. Hän johti orkesteria Sergei Djagilevin Ballets russesin ensimmäisellä kaudella Pariisissa.
Vuosina 1905–1917 hän oli Pietarin konservatorion rehtori. Vuonna 1918 hän sai paikan Tbilisin konservatoriosta, Georgian demokraattisessa tasavallassa. Kun puna-armeija miehitti maan vuonna 1921, Tšerepnin muutti Pariisiin, jossa hän eli loppuelämänsä. Hänen poikansa Aleksandr Tšerepnin oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja pianisti.
Scooby-Doo ja peikkokuningas
Scooby-Doo ja peikkokuningas on vuonna 2008 suoraan DVD:lle julkaistu yhdysvaltalainen animaatioelokuva, joka perustuu animaatiohahmoon Scooby-Doohon. Se oli samalla järjestyksessään 12 suoraan DVD:lle julkaistu Scooby-Doon elokuvasarjassa, jonka aloitti Scooby-Doo ja saaren zombiet vuonna 1998. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti Joe Sichta. Pääosassa ääninäyttelivät Frank Welker, Casey Kasem, Mindy Cohn ja Grey DeLisle.
Elokuva oli omistettu Paulette Oatesille, joka auttoi Warner Bros. Animationin elvyttämisessä 1980-luvun lopulla. Se oli samalla myös ensimmäinen Scooby-Doo animaatio, joka on tuotettu ilman sarjan alkuperäisiä luojia, sekä ilman Hanna-Barbera yhtiötä vaikkakin sarjan tunnus esiintyykin elokuvissa kunnioituksena yhtiötä kohtaan.
Juoni
Mysteeri poppoo vierailee Halloween karnivaaleissa Halloween yönä. He käyvät katsomassa Krudsky taikurin esitystä, joka kuitenkin kieltää Scoobya pääsemästä katsomaan esitystä. Shaggy ja Scooby päättävät paljastaa taikurin temput olevan vain pelkkää huijausta. Ohjelman mentyä pieleen Krudsky janoaa kostoa Shaggylle ja Scoobylle, ja myöhemmin toivoo teltassaan olevansa oikea taikuri. Samalla paikalle ilmaantunut keiju Willow kuulee miehen toiveen ja vahingossa saa taikurin huomaamaan loitsukirjastaan peikon valtikan. Tämän ja keijutaian avulla hän voisi hallita Halloweenia ja tehdä oikeita taikoja. Krudsky huomaa samalla teltassaan lentävän keijun ja saa napattua hänet, imien itseensä taikavoimia. Hän käyttää samalla keijua lunnaana saadakseen peikkokuninkaalla olevan valtikkaan haltuunsa. Scooby-Doon ja Shaggyn on mentävä alamaailmaan varastamaan Peikkokuninkaan valtikan ennen kuin se joutuu Krudskyn käsiin.
Plastic Tears
Plastic Tears on 1990-luvulla Helsingissä perustettu viisihenkinen katurock-yhtye. Yhtyeen neljäs albumi Anthems For Misfits julkaistiin 26.3.2021 Wormholedeath Recordsin kautta.
New Jersey Saints
New Jersey Saints oli yhdysvaltalainen, vuosina 1987–1988 toiminut sisälacrossen ammattilaisseura East Rutherfordista, New Jerseystä. Joukkue voitti National Lacrosse Leaguen mestaruuden kaudella 1988. Kyseisen kauden jälkeen joukkue siirtyi New Yorkiin ja siitä tuli New York Saints, joka osallistui NLL:ään kaudella 2003. Joukkueen kotiareenana toimi Brendan Byrne Arena.
Saints pelasi NLL:ssä 14 ottelua, joista se voitti kymmenen ja hävisi neljä. Kaudella 1987 se hävisi välierissä myöhemmin mestaruuden voittaneella Baltimore Thundersille. Vuoden 1988 pudotuspeleissä joukkue voitti välierässä Philadelphia Wingsin ja loppuottelussa Washington Waven. Molemmilla kausilla joukkuetta valmensi Bob Engelke.
Kausina 2002–2003 East Rutherfordissa pelasi toinen NLL-seura, New Jersey Storm.
Antti Mattila (kirjailija)
Antti Aukusti Mattila (19. marraskuuta 1911 Hinnerjoki – 28. syyskuuta 1948) oli suomalainen kirjailija.
Katangan piiri
Katangan piiri sijaitsee Irkutskin alueen pohjoisimmassa osassa. Pinta-alaltaan se on alueen suurin ja väkiluvultaan pienin. Idässä piiri rajoittuu Sahan tasavaltaan, etelässä Irkutskin alueen Kirenskin, Ust-Kutin ja Ust-Ilimskin piireihin sekä lännessä Krasnojarskin aluepiirin Evenkiaan. Piiri on saanut nimensä sen halki virtaavan Nižnjaja Tunguskan mukaan. Aikaisemmin sen yläjuoksua sanottiin Katangaksi.
Piiriin kuuluu neljä maalaiskunta: Jerbogatšon, Nepa, Podvološino ja Preobraženka. Hallinnollinen keskus on Jerbogatšonin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 15.
Seudun kanta-asukkaita ovat evenkit, joita asuu Hamakarin, Nakaninon, Tetejan ja Tokman kylissä. Valtaosa väestöstä on venäläisiä.
Perinteisiä elinkeinoja ovat poronhoito, metsästys ja kalastus. Seudun rikkaat öljy- ja kaasuesiintymät sekä mineraali- ja metsävarat ovat lähes kokonaan hyödyntämättä.
Narkaus
Narkaus on kylä Rovaniemellä. Se sijaitsee kantatie 78:n varrella noin 35 kilometrin päässä keskustasta Ranualle päin. Narkauksessa on Narkausjärvi, Jokelan ja Narkauksen välissä sijaitseva Ala-Kuohunki sekä monia muita pieniä järviä ja lampia. Asukkaita kylässä on noin 180.
Kustavi Lounasheimo
Kustavi Adolf Lounasheimo (sukunimi aik. Lindeberg; 2. syyskuuta 1882 Viipuri – 5. tammikuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen pappi ja runoilija.
Lounasheimo vihittiin papiksi vuonna 1915 ja hän toimi aluksi opettajana Pieksämäen yhteiskoulussa. Lounasheimo oli sitten esikaupunkipappina Viipurissa ja vuonna 1932 hänestä tuli Viipurin tuomiokirkkoseurakunnan virallinen apulainen. Sotavuosien jälkeen Lounasheimo muutti Helsinkiin.
Saska Saarikoski
Jaakko Aleksi Saska Saarikoski (1997–2008 Snellman, s. 4. lokakuuta 1963 Helsinki) on suomalainen toimittaja.
Elämä ja ura
Saarikoski valmistui ylioppilaaksi vuonna 1983 ja kävi Sanoman toimittajakoulun 1986. Hän oli päätoimittaja Ylioppilaslehden 1988–1989 ja Ydin-lehdessä 1990–1995 sekä toimittajana Suomen Kuvalehdessä 1995–1998. Vuodesta 1998 Saarikoski on työskennellyt Helsingin Sanomien toimittajana. Vuosina 2005–2011 hän toimi Helsingin Sanomien kulttuuriosaston esimiehenä. Hän on toiminut myös Pressiklubi-keskusteluohjelman vaihtuvana journalistijäsenenä.
Yhdysvaltain presidentinvaalien 2016 aikaan Saarikoski asui Yhdysvalloissa Yhdysvaltain-kirjeenvaihtajana toimineen vaimonsa Laura Saarikosken kanssa. Samana vuonna Saarikosket julkaisivat Donald Trumpia ja vaaleja käsittelevän kirjan Trump – Mies kuin Amerikka. Saarikoski kommentoi edelleen Yhdysvaltain asioita ja Trumpia Helsingin Sanomissa.
Saarikoski nimitettiin Helsingin Sanomien pääkirjoitus- ja mielipidetoimituksen esihenkilöksi 10. elokuuta 2020 alkaen.
Tunnustukset
Vuonna 2011 Saarikoskelle myönnettiin Helsingin Sanomain Säätiön stipendi Reuters Institute for the Study of Journalismissa opiskeluun. Vuonna 2014 Saarikoski sai Bonnierin Vuoden journalisti -palkinnon vuodelta 2013. Hän sai samana vuonna myös Svenska folkskolans vännerin myöntämän Brobyggarprisetin (Sillanrakentajapalkinto) Päivä på svenska -tapahtuman ideoinnista. Saarikosken kirjoittama lastenkirja Meidän isä on hammaspeikko (2013) oli Arvid Lydecken -palkintoehdokkaana.
Yksityiselämä
Saarikoski on kirjailija Pentti Saarikosken ja toimittaja Leena Larjangon poika. Saarikosken puoliso oli 1988–2005 kirjailija Anja Snellman. Vuodesta 2007 Saarikoski on ollut naimisissa toimittaja Laura Saarikosken (o.s. Pekonen) kanssa. Saarikoskella on neljä lasta, joista kaksi tytärtä Anja Snellmanin kanssa ja kaksi poikaa Laura Saarikosken kanssa. Saarikosken sisarpuoli on folkloristiikan tutkija Helena Saarikoski ja velipuoli taidemaalari Juri Saarikoski.
Marc Planus
Marc Planus (s. 7. maaliskuuta 1982 Bordeaux) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Planus edusti koko 13 kautta kestäneen ammattilaisuransa ajan Bordeaux'ta.
Planus pelasi Ranskan A-maajoukkueessa toukokuussa 2010 ystävyysottelun Tunisiaa vastaan. Hän kuului saman vuoden MM-kisajoukkueeseen mutta ei saanut turnauksessa peliaikaa.
Paul Nummelin
Paul Jakob Gabriel Nummelin (1911 – 1948) oli suomalainen kirjailija.
Nummelinin kirjan Hyvästi, Maaria novellit käsittelivät 1930-luvun lamakaudella aikuistuneen työläissukupolven kokemuksia.
Matthieu Chalmé
Mathieu Chalmé (s. 7. lokakuuta 1980) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Oikeana laitapakkina viihtyvä Chalmé edusti kotimaassaan Bordeaux'ta vuosina 2007–2014. Ennen les Girondinsiin siirtymistä 175 senttimetriä pitkä Chalmé pelasi viisi kautta Lillessa.
Harri Koponen
Harri Eerik Koponen (s. 6. joulukuuta 1962 Lahti) on suomalainen yritysjohtaja. Koponen on toiminut useiden, erityisesti informaatioteknologia-alan yritysten johtotehtävissä.
Koponen työskenteli Ericssonilla vuodesta 1994 alkaen, viimeiseksi SonyEricssonin Pohjois- ja Väli-Amerikan matkapuhelindivisioonan johtajana, ja sitä ennen Hewlett-Packardilla ja Shellissä.
Elokuusta 2001 huhtikuuhun 2003 Koponen oli Soneran toimitusjohtaja ja Telia-Sonera-fuusion jälkeen TeliaSonerassa varatoimitusjohtajana kesäkuuhun 2004 asti. Vuosina 2004–2008 Koponen toimi kuwaitilaisen Wataniya Telecom -teleoperaattorin toimitusjohtajana Kuwaitissa. Ruotsalaisen Tele2:n toimitusjohtajana hän toimi vuosina 2008–2010.
Koponen on palvellut Osaka Oy:ssä itsenäisenä konsulttina ja toiminut sitä kautta mm. Roviolla varatoimitusjohtajana ja operatiivisena johtajana elokuusta 2010 elokuuhun 2014 asti, jolloin Koponen siirtyi Rovion pääomistajien sijoitusyhtiöön
Koponen toimi SSH Communications Security Oyj:n toimitusjohtajana vuodesta 2014 maaliskuuhun 2016.
Hän on toiminut Nortal As:n kaupallisena johtajana 1.3.2016 alkaen, ja yhtiön Suomen toiminnoista vastaavan Nortal Oy:n toimitusjohtajana 1.2.2017 lähtien.
Koponen on Soprano Oyj:n hallituksen jäsen.
Koulutus
Koulutukseltaan Koponen on merkonomi. Koponen on suorittanut Executive MBA -ohjelman, ja hän on taloustieteiden kunniatohtori Jyväskylän yliopistosta.
Yksityiselämä
Hän on naimisissa ja neljän lapsen isä.
Käpyrauhanen
thumb|280px|Käpyrauhasen (engl. Pineal gland) sijainti Käpyrauhanen eli käpylisäke on väliaivojen yläosassa, kolmannen aivokammion takaseinämässä sijaitseva pieni, noin 0,1–0,2 g painava rauhanen, joka erittää vereen muun muassa melatoniinia, joka puolestaan toimii ruumiin 'sisäisenä kellona' määrittäen vuorokausirytmin. Valo vaikuttaa silmien ja hermoston kautta käpyrauhaseen ja estää melatoniinin eritystä. Melatoniinihormonin määrä on suurimmillaan yöllä ja pienimmillään päivällä. Käpyrauhasen muu hormonaalinen toiminta ihmisen fysiologiassa ei ole täysin selvillä.
Käpyrauhanen on aivojen ainoa osa, joka on täysikasvuisilla ihmisillä useimmiten kalkkiutunut ja siten se erottuu tavallisessa röntgenkuvassa selvästi aivojen muista osista. Liiallinen kalkkiutuminen saattaa kuitenkin viitata esimerkiksi pinealoomaan eli kasvaimeen käpyrauhasessa.
Käpyrauhasen sijainti syvällä aivoissa on perinteisesti herättänyt paljon filosofista kiinnostusta, jonka kautta siihen on liitetty erilaisia metafyysisiä ja myyttisiä teorioita. Joidenkin uskomusten mukaan käpyrauhanen on surkastunut ”kolmas silmä”, joka liittyy paranormaaleihin psyykkisiin kykyihin kuten telepatiaan. Näiden uskomusten perusteena on käpyrauhasen synty alkion kehityksen aikana. Tällöin käpyrauhasessa tapahtuvan kuroutumisen on katsottu muistuttavan silmän syntyä. Vaikka ihmisen käpyrauhasesta tiedetään vähän, ovat eläinkokeet osoittaneet että esimerkiksi rottien aivojen käpyrauhasessa esiintyy luontaisesti N,N-dimetyylitryptamiinia. DMT:näkin tunnettu molekyyliyhdiste on vuosituhansia tunnettu hallusinogeeni, joka on esimerkiksi ayahuasca-juoman keskeisin ainesosa.
René Descartes kuvasi käpyrauhasta ”sielun istuimeksi” uskoen, että juuri se toimisi ainoana yhdyssiteenä ihmisen ruumiin ja sielun välillä. Tämä käsitys perustui siihen, että käpyrauhanen oli hänen käsityksensä mukaan ainoa aivojen osa, jota ei ollut samankaltaisena sekä oikealla että vasemmalla puolella. Käpyrauhaseen liittyy myös joogassa otsachakra.