cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaartinkaupunki
Kaartinkaupunkiin kuuluvat myös Esplanadin puisto ja Kauppatori sekä niiden pohjoisreunaa pitkin kulkevan Pohjoisesplanadin katualue kokonaisuudessaan, mutta eivät mainitun kadun varrella olevat rakennukset tontteineen, jotka kuuluvat jo Kruununhakaan tai Kluuviin.
Kaartinkaupungin ohi kulkevat raitiolinjat 2 ja 10.
Juliet (kuu)
Juliet on Uranuksen sisempi kuu. Se löydettiin 3. tammikuuta 1986 Voyager 2:n ottamista kuvista, ja sille annettiin väliaikainen nimi S/1986 U 2. Se nimettiin William Shakespearen näytelmän Romeo ja Julia sankarittaren mukaan. Juliet tunnetaan myös nimellä Uranus XI.
Juliet kuuluu Portia-ryhmäksi kutsuttuun Uranuksen kuiden ryhmään. Muita ryhmän kuita ovat Bianca, Cressida, Desdemona, Portia, Rosalind, Cupid, Belinda ja Perdita. Näillä kuilla on samanlaiset kiertoradat ja fotometriset ominaisuudet. Cressidan noin 46 kilometrin säteen, kiertoradan ja albedon lisäksi siitä ei tiedetä lähestulkoon mitään.
On mahdollista, että Juliet törmää Desdemonaan seuraavissa sadassa miljoonassa vuodessa.
Punatauti
Bakteeripunatauti
Bakteeripunatauti eli shigelloosi on suoliston bakteeritauti. Sitä esiintyy käytännöllisesti katsoen vain kädellisillä. Yleensä tautia esiintyy huonon hygienian oloissa ja poikkeusolojen, kuten sotien, aikana. Olosuhteissa, joissa jätehuolto ei toimi, ulosteita pääsee pintavesiin, joita käytetään juomiseen. Myös kärpäset levittävät tautia lentäessään ulosteista elintarvikkeisiin. Nykyisen nestehoidon aikana kuolleisuus punatautiin on länsimaissa pientä, mutta lapsille ja heikkokuntoisille, kuten AIDS-potilaille, tauti on vaarallinen. Bakteeripunatautia vastaan on myös bakteerilääkkeitä, mutta bakteerien vastustuskyky näyttää kehittyvän helposti.
Aiemmin tauti oli vakava ongelma Suomessakin. Vuonna 1852 pelkästään Hämeenlinnan piirilääkärin alueella lähes 2 000 ihmistä kuoli bakteeripunatautiin. Suomen nykyisissä oloissa punatauti ei leviä. Se tuodaan ulkomailta ja löydetään ripuloivan matkailijan ulostetutkimuksessa.
Taudin aiheuttavat Shigella-suvun bakteerit, esimerkiksi Shigella dysenteriae. Shigellat ovat hieman kolibakteeria muistuttavia sauvabakteereja. Taudinkuva muistuttaa salmonellan aiheuttamaa infektiota. Oireina ovat pahoinvointi, oksentelu, mahakivut ja ripuli. Koska bakteeri aiheuttaa suolen limakalvolle haavaumia, tulee veriulosteita, mistä nimitys "punatauti" juontunee.
Bakteeripunataudin jälkiseurauksena voi silloin tällöin olla niveltulehduksia.
Amebapunatauti
Amebapunataudin tärkein aiheuttaja on suoliameba eli Entamoeba histolytica, joka on taudin alussa suolistossa elävä ja monissa maissa levinnyt alkueläin. Koko maapallon väestöstä 10 prosenttia on sairastanut amebapunataudin. Tautitapauksia arvioidaan olevan vuosittain jopa 500 miljoonaa, mutta noin 90 prosenttia ameban kantajista on oireettomia. Tautia esiintyy trooppisilla ja subtrooppisilla vyöhykkeillä, erityisesti lämpimissä ja huonon hygienian oloissa.
Tartunta saadaan saastuneen veden, ruoan tai likaisten käsien välityksellä, ja siksi käsi-, vesi- ja elintarvikehygienia ovat tärkeitä. Ameba aiheuttaa pääasiassa suolistotulehduksia, mutta se voi johtaa myös muiden sisäelinten, jopa keuhkon tai aivojen (AIDS-potilaat), sairastumiseen. Joka vuosi noin 50 miljoonaa ihmistä sairastaa paksusuolen tulehdusta tai maksapaisetta. Ripuli on tavallisin oire, ja vaikeimmissa tapauksissa se on veristä ja limaista. Muita tavallisia oireita ovat kouristavat mahakivut, lämpöily, väsymys, ruokahaluttomuus ja päänsärky. Oireet voivat hävitä ja palata esimerkiksi stressin tai rasituksen yhteydessä.
Tauti todetaan osoittamalla ameba ulostenäytteestä tai vaikeammissa tapauksissa ameban vasta-aine verinäytteestä. Amebapunatauti paranee yleensä hyvin antibioottihoidolla. Annokset ovat suuria, ja joillakin lääkkeillä voi esiintyä haittavaikutuksia.
Išim (kaupunki)
Išim on kaupunki Tjumenin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Išim-joen rannalla 319 kilometriä Tjumenista kaakkoon. Kaupunki on Išimin piirin keskus, mutta muodostaa oman kaupunkipiirinsä. Sen kautta kulkee Tjumenin ja Omskin välinen rautatie. Asukkaita on runsas 65 000 henkeä (vuonna 2010).
Paikalla sijainnut Korkinan kylä tunnetaan vuodesta 1670 lähtien. Vuonna 1782 siitä tuli Išimin kaupunki. Paikkakunnalla järjestettiin vuosittain yhdet Länsi-Siperian suurimmista markkinoista. Kaupungissa asuivat karkotettuina dekabristit Aleksandr Odojevski ja Vladimir Šteingel sekä kirjailija Grigori Matšttet.
Nykyään Išim on maatalousalueen keskus, jossa on mm. koneenrakennus- ja elintarviketeollisuutta. Kaupungissa toimii pedagoginen instituutti.
VL Sääski
VL Sääski on suomalainen yksimoottorinen kaksipaikkainen yleisilmailu- ja koulukone, jonka suunnitteli Osakeyhtiö Sääski ja jota valmisti pääasiassa Valtion lentokonetehdas. Sääski oli ensimmäinen sarjavalmistukseen päässyt suomalainen lentokonetyyppi. Sen suunnittelu käynnistyi syksyllä 1927, ja Osakeyhtiö Sääsken edeltäjän, epävirallisemman Sääski-yhtymän käsityönä rakentama prototyyppi lensi ensilentonsa 2. helmikuuta 1928.
Sääsket olivat 1920-luvun lopulta 1940-luvun alkuun laajassa siviili- ja sotilaskäytössä. Yksi kone myytiin myös Norjaan, ja Sääski oli siten ensimmäinen suomalainen konetyyppi, joka pääsi ulkomaanvientiin. Sääskien merkittävin käyttäjä oli Suomen ilmavoimat, jolla oli kaikkiaan 33 konetta vuosina 1928–1943. Konetyyppiä käytettiin ilmavoimissa pääasiassa alkeiskoulukoneena ja yhteyskoneena. Lisäksi Osakeyhtiö Sääski tarjosi tyypillä kaupallista lentokoulutusta yksityishenkilöille ja teki pirtulaivojen etsintälentoja Tullihallitukselle.
Kaikki prototyypin jälkeen valmistetut koneet teetettiin Valtion lentokonetehtaalla suojeluskunnan iltatöinä rakentamaa koneyksilöä lukuun ottamatta. Sääskiä valmistettiin ilmavoimille kolmessa suuremmassa tuotantosarjassa vuosina 1929–1931, ja lisäksi lentokonetehdas rakensi Osakeyhtiö Sääskelle pienemmän neljän koneen sarjan. Konetyyppiä valmistettiin kaikkiaan neljänä eri versiona, jotka tunnettiin nimillä Sääski I, -II, -IIA ja -IV. Myös viides versio, Sääski III, oli suunnitteilla.
Tausta
Sääsken suunnittelu käynnistyi syksyllä 1927, kun Ilmailuvoimien lentokonetehtaan (IVL) merkittävimmät toimihenkilöt ja joukko ulkopuolisia perusti kymmenhenkisen yhteisön, ”avoin yhtiö Sääsken”, jonka tavoitteeksi asetettiin kotimaisen lentokonetyypin suunnittelu ja rakentaminen puhdetöinä. Yhteisön johtoasemaan tuli lentokonetehtaan johtaja Asser Järvinen, ja uuden konetyypin pääsuunnittelijaksi valittiin tehtaan pääkonstruktööri Kurt Berger.
Yleisilmailukäyttöön suunniteltu de Havilland Moth esiteltiin Suomessa lokakuussa 1927. Konetyyppi herätti kiinnostusta etenkin Suomen ilmapuolustusliitossa (SIPL), joka etsi paikallisten ilmapuolustusyhdistysten käyttöön soveltuvaa konetyyppiä. Ensimmäinen Moth, SIPL:n ”Ilmatar” ostettiin vielä joulukuun 1927 lopulla, jolloin pohdittiin myös tyypin lisenssin hankintaa Suomeen.
Ulkomainen Moth ei herättänyt innostusta lentokonetehtaalla, ja sen tilalle tarjottiin kotimaista vastinetta. Tehtaan oman tyypin arveltiin soveltuvan kotimaan tarpeisiin paremmin, sillä se voitiin suoraan kehittää vesikäyttöön soveltuvaksi ja varustaa Mothin 80 hevosvoiman moottoria tehokkaammalla voimalaitteella. Kotimaisen tyypin tukijoina olivat myös Sääski-yhtymän ilmailusta innostuneet jäsenet, kuten Gunnar Semenius ja experimental-lentokoneiden suomalainen pioneeri Atle Blomqvist.
Nyrkki-Sääski (K-SASA)
pienoiskuva|K-SASA Sääsken prototyyppiä lähdettiin rakentamaan Helsingin Kruununhaassa sijaitsevissa konepajatiloissa. Sääski-yhtymä teki kovasti töitä koneen valmistuksessa, sillä jokaisen jäsenen edellytettiin työskentelevän sen parissa kolme tuntia viitenä päivänä viikossa. Prototyypistä ei ollut tehty tarkempia suunnitelmia ennen rakennustöiden alkua, ja niiden aikanakin koneesta piirrettiin vain joitakin luonnoksia. Vesikäyttövaatimuksen pohjalta pääasiassa puurakenteiseen koneeseen valittiin 120 hevosvoiman Siemens-Halske Sh 12 -tähtimoottori. Mothiin verrattuna koneesta tulikin raskaampi, mutta tehokkaampi ja rakenteeltaan tukeva.
Osakeyhtiö Sääski
pienoiskuva|upright|Norjalainen Gidsken Jakobsen VL Sääski - koneensa kanssa. Koneen kehityksestä ja tuotannosta vastannut Sääski-yhtymä jakoi koneesta saadun kauppasumman keskenään. Jäsenet päättivät perustaa lokakuussa 1928 Osakeyhtiö Sääsken, jonka osakkeenomistajiksi tulivat Berger ja Järvinen kumpikin 75 osakkeella. Loput osakkeet menivät 25 osakkeen osuuksilla muille omistajille. Sääsken lisenssi hankittiin 60 000 markalla Järviseltä ja Bergeriltä, ja Gunnar Semenius palkattiin tekemään koneen varsinaiset työpiirustukset vapaa-ajallaan. Piirustusten valmistuttua osakeyhtiö tilasi Valtion lentokonetehtaalta niihin perustuvan Sääski II -koneen. Tehtaan johtokunta hyväksyi tilauksen marraskuussa 1928. Osakeyhtiön toimintaan puuttui tilauksen aikoihin puolustusministeri Jalo Lahdensuo. Tehtaan henkilökunnalta kiellettiin toiminta Osakeyhtiö Sääsken hyväksi vapaa-ajalla virkamiesetiikkaan vedoten, ja siksi osakeyhtiön hallitus muodostettiin uudelleen tehtaan ulkopuolisista henkilöistä.
Osakeyhtiö Sääskellä ei ollut mahdollisuuksia tai aikeita oman tehtaan perustamiseen. Yhtiö tilasi neljä muuta konettaan Valtion lentokonetehtaalta toukokuussa 1929 noin 107 000 markan konekohtaiseen hintaan ilman moottoreita. Yksi koneista myytiin myöhemmin Tullihallitukselle, jolta konetyyppi siirtyi Merivartiolaitokselle ja sai tunnuksen LK-1. Toinen Sääski, K-SILE, myytiin Vaasan ilmapuolustusyhdistykselle, ja se sai lisänimen Kurki. Kolmas kone saatiin kaupaksi ulkomaille Norjaan. Koneen osti puutavara- ja kalanjalostusalan liikemiehen tytär Gidsken Jakobsen. Ensimmäiset kaksi konetta rakennettiin suoraan lentokuntoisiksi heinäkuuhun 1929 mennessä. Loput kaksi konetta ohjeistettiin rakentamaan lentokuntoisiksi vasta erillisellä ilmoituksella. Kolmas saatiin kaupaksi Norjaan, mutta neljäs jäi tehtaan varastoon keskeneräisenä, ja se koottiin lopulta ilmavoimille tunnuksella SÄ-137.
Viisi ensimmäistä konetta päätyivät siviili- ja puolisotilaalliseen käyttöön. Koneen listahinta oli 195 000 markkaa vuonna 1929, mutta lopullisista myyntihinnoista ei ole säilynyt tietoa. Sääski esiteltiin myös vuosittaisessa Jane’s All the World’s Aircraft -ilmailujulkaisussa Valtion lentokonetehtaan tuotteiden jälkeen. Julkaisussa mainitaan, että kehitteillä oli myös Sääski III, jossa olisi ollut umpinainen kabiini ja tilaa kahdelle matkustajalle.
Ensimmäinen sarja
Osakeyhtiö Sääski markkinoi konetyyppiä ilmapuolustusyhdistysten ja siviilikäyttäjien lisäksi puolustusministeriölle, jolle oli toimitettu ensimmäinen tarjous konetyypistä huhtikuussa 1929. Ministeriö ei kuitenkaan hyväksynyt tarjousta, sillä Sääsken prototyypistä (tunnus SÄ-95) saadut kokemukset eivät olleet vain hyviä. Koneen ohjaamoa pidettiin ahtaana, siipipinta-alaa liian pienenä ja laskutelineitä liian matalina, sillä potkurin kärki oli suksilla lennettäessä pahimmillaan vain kymmenen senttimetrin päässä maanpinnasta.
Lopulta puolustusministeriö päätyi tekemään tilauksen kymmenestä Sääskestä ratkaistakseen lentokonetehtaalla vallinneen työpulan. Puolustusministeri Juho Niukkanen hyväksyi hankinnan lokakuussa 1929, ja Osakeyhtiö Sääski solmi puolustusministeriön kanssa lisenssisopimuksen myöhemmin marraskuussa. Konesarjan tuotantoa varten varattiin 966 000 markkaa. Sääsken hankintapäätöksen taustalla oli laivueiden kalustopula ja vuoden 1929 määrärahojen käyttämätön osa, kuusi miljoonaa markkaa.
Yleisesikunta puolsi hankintaa, mutta vaati konetta muunneltavaksi siten, että se soveltuisi toisarvoisiin tehtäviin sodassa. Ilmavoimien esikunta esittikin marraskuussa 1929 Sääsken tähystämön kaksoisohjaimien poistamista ja erilaisten asevarustusten sijoitusmahdollisuuksien tutkimista. Aseistusvaihtoehdoiksi esitettiin neljän 10 kilogramman pommin ripustimia, pommitähtäintä, tähystäjä- ja ohjaajakonekivääriä. Sotakoneeksi Sääskeä ei kuitenkaan alustakaan lähtien suunniteltu. Käyttö vastasi jossain määrin liki vuosikymmentä myöhemmin kehitetyn VL Tuiskun käyttökohteita.
Sääsken valmistaminen oli yksinkertaista, ja yhteen koneeseen meni keskimäärin noin 3 050 työtuntia. Tilaus ei näin täyttänyt kokonaan Blackburn Ripon -koneiden tuotantoon jäänyttä aukkoa, mutta onnistui pitämään tehtaan jotakuin työllistettynä. Vuoden 1929 toimintakertomuksessa todettiinkin tehdasta uhanneen ”lähes täydellinen pysähtyminen, joka välttyi kiireisellä 10 kpl Sääski-koneen tilauksella.” Ensimmäinen valmis kone, SÄ-117, toimitettiin ilmavoimille 8. maaliskuuta 1930 ja viimeinen, SÄ-126, 17. kesäkuuta 1930.
Toinen sarja
Ilmavoimien komentaja Väinö Vuori ehdotti koneiden hankintaa puolustusministeriölle kirjoittamassaan kirjeessä, jossa esitettiin myös useita parannusehdotuksia uuteen tuotantosarjaan. Koneen siipipinta-alaa esitettiin kasvatettavaksi muutamalla neliömetrillä siten, että vanhat siivet olisivat vaihdettavissa uusien kanssa. Koneen moottoriasennukseen toivottiin myös muutoksia ilmanvastuksen pienentämiseksi.
Yleisesikunta ei kannattanut lisätilausta, sillä se näki Sääsken käyttömahdollisuudet rajoittuneina. Tilaus hyväksyttiin tästä huolimatta lokakuussa 1930, ja konekohtaiseksi keskihinnaksi arvioitiin 108 700 markkaa. Siipipinta-alan suurentamisen lisäksi siipiin käskettiin asentaa etureunasolakot. Muutostyöt valmistuivat nopeasti ja kuluttivat vain 160 piirustuskonttorin työtuntia. Toisen sarjan koneiden luovutukset alkoivat maaliskuussa 1931 ja päättyivät saman vuoden kesäkuussa.
Kolmas sarja
Blackburn Riponin tuotannon takkuilu johti jälleen uuteen Sääski-tilaukseen huhtikuussa 1931, kun tehdas uhkasi jälleen pysähtyä. Sarjan koneita paranneltiin II-sarjan koneista saatujen kokemusten pohjalta. Kolmannen sarjan Sääski IIA -koneiden keskihinnaksi arvioitiin 96 000 markkaa, ja ensimmäinen kone oli tarkoitus toimittaa ilmavoimille kolmen kuukauden kuluessa tilauksesta.
III-sarjan työt aloitettiin heti tilauksen jälkeen, mutta keskeytettiin jo toukokuussa tehtaan johtaja Asser Järvisen määräyksestä. Osakeyhtiö Sääsken aikanaan tilaama neljäs kone otettiin myös uudelleen työn alle tunnuksella SÄ-137. Kolmannen sarjan toimitukset alkoivat kuukausia myöhässä marraskuussa 1931. Toimitukset jatkuivat seuraavan vuoden tammikuulle. Toisen ja kolmannen sarjan koneisiin meni keskimäärin 4 000 työtuntia konetta kohti.
Sääski-yhtiö ajautuu vaikeuksiin
Taloudellisten vaikeuksien vuoksi Sääski-yhtiö joutui kiinnittämään K-SASB-koneensa maaliskuussa 1930 haltijavelkakirjan vakuutena. Kone kiinnitettiin 60 000 markasta 11 prosentin vuosikorolla ja myöhemmin edelleen 90 000 markalle.
Hankalan taloustilanteen sinetöi syyskuussa 1931 OH-ASB:lle Ruotsissa sattunut onnettomuus. Valtion lentokonetehtaalla oli myös 30 000 markkaa maksamattomia saatavia neljännestä vuonna 1929 tilatusta Sääskestä edelleen vuonna 1932.
Osakeyhtiö Sääsken toiminta tyssäsi pitkälti onnettomuuteen, ja yhtiön velkojat aktivoituivat hiljalleen. Yhtiö asetettiin Helsingin raastuvanoikeuden ilmoituksella konkurssiin 18. huhtikuuta 1935.
Nyrkki-Sääski
Tunnuksen K-SASA saaneen Nyrkki-Sääsken ensilentopäiväksi valittiin 27. helmikuuta 1928. Ensimmäisillä yrityksillä lentoonlähdöstä ei tullut mitään, koska koneen painopiste oli aivan liian edessä sen suksilaskutelineisiin verrattuna. Prototyyppi rullattiin Suomenlinnaan mekaanikon istuessa koneen perän päällä lisäkuormana. Telineiden asentoon tehtiin muutoksia, joiden ansiosta Georg Jäderholm pääsi ilmaan myöhemmin samana päivänä. Rekisteröinnin hyväksyntään vaadittavat viisi koelentoa oli saatu tehtyä 19. maaliskuuta mennessä, jolloin Gunnar Ståhle katsasti koneen.
K-SASB (OH-ASB)
pienoiskuva|K-SASB Suomenlinnassa helmikuussa 1929. Ensimmäinen paranneltu Sääski II, K-SASB, lensi ensilentonsa 22. helmikuuta 1929 ja sai lentokelpoisuustodistuksen kymmenen kuukautta myöhemmin joulukuussa. Georg Jäderholm siirtyi lentokonetehtaan koelentäjän tehtävistä Osakeyhtiö Sääsken palvelukseen ja alkoi lentää K-SASB:llä. Osakeyhtiö vuokrasi toimintaansa varten Laajalahdella sijaitsevan Pikku-Kuusisaaren ja rakennutti sinne lentokonehallin. Saarella oli aiemminkin ollut ilmailutoimintaa, sillä sieltä oli toiminut vuonna 1921 Caudron G.3 -koneilla operoinut Törnuddin Lento-Osakeyhtiö.
Sääskellä lennätettiin kevättalvella 1929 kaikkiaan 319 maksanutta matkustajaa 22:lle eri paikkakunnalle suunnatulla kiertueella. Koneella koulutettiin myös lentäjiä, joista mainittakoon Vuokko Knuutila, Suomen ensimmäinen naislentäjä. Oppilas maksoi koulutuslennoista 720 markan tuntihintaa, jolloin A-tutkinnon hinnaksi tuli noin 10 000 markkaa. Koulutuslentojen lisäksi koneella lennettiin pirtulaivojen etsintälentoja Tullihallituksen laskuun kahden kuukauden ajan ja kuljetettiin sanomalehtiä Helsingistä Turkuun.
Koneen kohtaloksi koitui lopulta potkurin hajoaminen ilmassa, minkä seurauksena moottori oli pudonnut kellukkeiden varaan. Konetta lentänyt Jäderholm selvisi pakkolaskusta, mutta kone jäi korjaamatta. Ilmailulaitoksen arkistoissa viimeinen maininta koneesta oli ”Myyty ulkomaille 1931 jälkeen. Ei katsastettu.” Kone lensi kaikkiaan noin tuhat tuntia. Sillä koulutettiin valmiiksi 11 lentäjää, ja ainakin 30 sai sillä jonkinlaista lentokoulutusta. Konetta esiteltiin Virossa ja Ruotsissa.
I-sarja
Ensimmäisen sarjan Sääsket jaettiin kalustopulasta kärsineille laivueille, joilta pyydettiin samalla palautetta konetyypistä. Vastauksia saatiin neljältä joukko-osastolta, joista ensimmäisenä vastasi Turkinsaareen sijoitettu merilentoeskadeeri maaliskuussa 1930. Eskadeeri kehui kirjelmässään koneen moottoria varmakäyntiseksi, vaikka pitikin sitä samalla jossain määrin raskaana. Yleisesti konetta pidettiin lujarakenteisena mutta raskaana. Laskutelineen kestävyyttä epäiltiin, koska koneen laskunopeus oli de Havilland Mothiin verrattuna huomattavasti suurempi. Eskadeerin komentajan käskystä sen käytössä olleeseen SÄ-118:aan oli rakennettu kahdeksan senttimetriä korkeampi laskuteline. Lento-ominaisuuksia pidettiin kirjelmässä suurta laskunopeutta ja huonoa nousukykyä lukuun ottamatta hyvinä. Eskadeerin parannusehdotukset olivat siivekkeiden lisääminen yläsiipeen ja pinta-alaltaan suurempi siipi vesikäyttöä varten.
Koneita lentokoulutukseen käyttänyt ilmailukoulu esitti huhtikuun 1930 kirjelmässään Sääskeen parannusehdotuksia. Ehdotuksiin kuului muun muassa ohjaamoiden suurentaminen, jotta niistä pääsisi helpommin ulos laskuvarjon kanssa. Ohjaamoita esitettiin myös syvennettäviksi, ja pääohjaajan paikka haluttiin siirrettävän takaohjaamoon. Lisäksi ilmailukoulu toivoi parannuksia koneen varustukseen, kuten polttoainemittariin, kaasuvipuun ja syöksyvöihin.
Sortavalan 2. erillinen merilentolaivue toivoi koneisiin vesiperäsimiä, koska koneen ohjattavuus oli vedessä kehno. Koneeseen toivottiin myös siihen paremmin soveltuvaa ankkuria, sillä laivueen käyttämät IVL A.22 Hansan ankkurit olivat keveämmälle Sääskelle turhan raskaat.
Santahaminan maalentokoulun SÄ-124-koneessa havaittiin elokuussa 1930 tehdyssä huollossa peräsinrakenteiden vanerien pehmenemistä veden vaikutuksesta ja peräsinkorvakkeiden korroosiota. Joissain koneissa takaohjaamon ohjaimet eivät toimineet kunnolla. Konetyyppiä vaivanneista lastentaudeista huolimatta sillä lennettiin paljon. SÄ-117 ja -118 menivät 300 lentotunnin peruskorjaukseen jo lokakuussa 1930. Käyttöä lisäsi laivueita vaivannut yleinen kalustopula ja Sääsken suurempiin koneisiin nähden huomattavasti alhaisempi polttoaineenkulutus.
II-sarja
Koneen takaohjaamoon asennetut konekiväärien korvakkeet ja toiset ohjaimet haluttiin myös poistaa, sillä ne haittasivat tähystäjän toimintaa. Koneissa oli lisäksi paljon pikku vikoja, kuten puutteet varustuksessa ja potkurien korjaamiseen johtanut vettyminen. Santahaminan merilentoaseman lisäksi palautetta saatiin Turkinsaareen sijoitetulta merilentoeskadeerilta, joka oli yleisesti ottaen tyytyväinen konetyyppiin.
Käyttö ilmavoimissa
pienoiskuva|Pakkolaskun tehneen SÄ-130:n siipiä kiinnitetään uudelleen [[Käkisalmen lentokenttä|Käkisalmen lentokentällä heinäkuussa 1942.]] Uudet Sääsket sijoitettiin alkuun pääasiassa Kauhavalla sijainneen ilmailukoulun ja Viipurinlahden Turkinsaareen sijoitetun merilentoeskadeerin koulu- ja yhteyskoneiksi. Sääskiä käyttivät lisäksi Viipurin 1. ja Sortavalan 2. erillinen merilentolaivue sekä Merilentoasema Santahaminassa.
Lentoasemien perustamisen yhteydessä heinäkuussa 1933 Sääski-konekanta siirtyi Turkinsaaren lentoasema 4:lle, Santahaminan Lentoasema 2:lle, Viipurin lentoasema 6:lle ja Sortavalan lentoasema 3:lle. Yksittäisiä koneita palveli lisäksi myös muissa yksiköissä. Sääsket siirtyivät tammikuussa 1938 läpi viedyssä ilmavoimien organisaatiouudistuksessa pääasiassa erillisen lentolaivueen, lentorykmentti 1:n ja ilmasotakoulun käyttöön. Koneista kaksi kolmasosaa oli vielä vuoden 1938 avovesikaudella kellukkeilla, mutta määrä väheni selvästi jo seuraavaan vuoteen mennessä.
17 jäljellä olevaa konetta oli sijoitettu talvisodan syttyessä marraskuussa 1939 ilmasotakoulun, lentolaivue 16, täydennyslentorykmentti 1:n ja Valtion lentokonetehtaan kirjoille. Vahvistamattoman tiedon mukaan konetyypillä lennettiin ensimmäinen sotalento jo talvisodan syttymispäivänä. Vuotta myöhemmin kirjoilla oli edelleen 15 konetta, mutta koneiden yhteensä 19 moottorista käyttökelpoisia oli vain 13. Moottorien varaosien saatavuus oli niin heikkoa, että käytössä olleiden Sääskien määrä pudotettiin kahteentoista, kunnes koko konetyyppi päätettiin määrätä poistettavaksi marraskuussa 1942, jos koneyksilön korjaaminen vaati enemmän kuin 25 000 markkaa. Kaikki jäljellä olleet Sääsket (koneet SÄ-118, -121, -125, -126 ja -138) koneyksilöä SÄ-130 lukuun ottamatta poistettiin ilmavoimien kirjanpidosta tammikuussa 1943. Mekaanikkokoulun havaintovälineenä käytetty SÄ-130 poistettiin vielä saman vuoden lopulla 16. syyskuuta. Vaikka poistokäsittely oli vienyt useita kuukausia, ainakin useimmat, mahdollisesti jopa kaikki Sääsket olivat lentäneet viimeiset lentonsa syyskuuhun 1942 mennessä.
Sääsket olivat 1930-luvun alun kalustopulan vaikutuksesta kovalla käytöllä. Vuoteen 1938 mennessä ilmavoimien 33 koneen alkuperäiskannasta oli enää jäljellä 19, kun osa koneista oli poistettu jopa seitsemän kertaa peruskorjattuina. Sääsken peruskorjausväli vaihteli 200–300 tunnin välillä, minkä lisäksi huollon tarpeeseen vaikutti koneen yleinen kunto. Yhteensä konetyypillä lennettiin ilmavoimissa noin 38 000 tuntia, jolloin lentotunteja kertyi keskimäärin 1 150 per kone. Eniten oli lentänyt koneyksilö SÄ-120: 1 812 tuntia.
Onnettomuudet
Sääskille sattui ilmavoimien tilastojen mukaan kaksi kuolemaan johtanutta onnettomuutta. Ensimmäinen sattui koneyksilö SÄ-119:lle 3. heinäkuuta 1930, kun luutnantti Viksten ajoi koneen laskussa Kuolemajärven Kipinolanjärvellä puihin. Ohjaaja kuoli, mutta matkustajana ollut lentosotamies Tuomi selvisi. Toinen onnettomuus sattui Sortavalassa noin kahdeksan vuotta myöhemmin 11. lokakuuta 1938, kun koneyksilö SÄ-139 joutui syöksykierteeseen sadan metrin korkeudessa. Lennolla mukana olleet kersantti Hietala ja mekaanikko Lassila kuolivat onnettomuudessa.
Erilaisia vaurioita raportoitiin konetyypin käyttöaikana yhteensä 104, ja näistä vaurioista 61 eli yli puolet sattui jäljellä olleiden 18 Sääsken siirryttyä pääasiassa koulutuskäyttöön vuonna 1939. Pakkolaskuista suurin osa tapahtuikin Kauhavalla ja sen lähipitäjissä yleisimmin erinäisten moottorivikojen seurauksena.
Rakenne
Sääsken perusraaka-aineena oli suomalainen mäntypuu. Koneen salkorakenteiset osat oli pääosin pinnoitettu kankaalla. Koivuvaneria käytettiin kellukkeiden, siipikaarien ja muutamien muiden osien pinnoittamiseen.
Ylä- ja alasiipi sijoitettiin mahdollisimman etäälle toisistaan interferenssin minimoimiseksi ja etuohjaamoon pääsyn helpottamiseksi. Pääasiassa puiset siipirakenteet pinnoitettiin kyllästetyllä pellavakankaalla. 120 litran polttoainesäiliö sijoitettiin yläsiiven keskelle.
Runko oli poikkileikkaukseltaan neliskulmainen, ja sen päärakenne oli siipien tapaan kangaspingotettu puurakenne. Siivet kiinnittyivät kahteen koivuvanerista ja mäntypuusta valmistettuun pääkaareen, jotka ottivat myös laskutelineen ja ohjaamojen tuottamat kuormat. Moottori kiinnittyi värinöitä vaimentavalla joustavalla kiinnityksellä rungon etuosan alumiinipintaiseen paksuun vanerilevyyn. Ohjaamot olivat kooltaan ahtaat, joten niihin pääsy oli hankalaa, kun lentäjällä oli paksu vaatetus ja hän käytti laskuvarjoa.
Käyttäjät
pienoiskuva|Sääskistä pisimmän käyttöhistorian omasi OH-VIA, joka pysyi ilma-alusrekisterissä aina vuoteen 1954.
Kosti Vehanen (toimittaja)
Konstantin (Kosti) Vehanen (3. syyskuuta 1858 Taivassalo – 2. lokakuuta 1887 Turku ) oli suomalainen opettaja, toimittaja ja valtiopäivämies.
Vehasen vanhemmat olivat säterinomistaja Adolf Simonpoika Vuorenpää ja Gustava Jaakontytär. Hän oli käynyt lukkarinkoulua eikä osannut ruotsia. Vehanen pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisen normaalilyseon suomalaisesta osastosta vuonna 1876. Hän opiskeli Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä osastossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1880.
Oskar Fredrik Borg
Oskar Fredrik Borg (28. joulukuuta 1847 Uusikaarlepyy – 28. huhtikuuta 1907 Sortavala ) oli suomalainen opettaja, toimittaja ja seminaarinjohtaja.
Kosti Vehanen (toimittaja)
Vehanen oli innokas fennomaani. Hän kuului Turun suomalaiseen seuraan ja työväenyhdistykseen. Vehanen valittiin talonpoikaissäädyn edustajaksi vuoden 1885 valtiopäiville Vehmaan tuomiokunnasta.
Oskar Fredrik Borg
Borgin vanhemmat olivat kirkkoherra Gabriel Borg ja Katarina Juliana Haartman. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lukiosta vuonna 1866, opiskeli Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä tiedekunnassa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1872. Borg vihittiin maisteriksi vuonna 1873.
Greer Skousen
Aytch Greer Skousen Spilsbury (24. syyskuuta 1916 Casas Grandes, Chihuahua – 20. maaliskuuta 1988 San Antonio, Texas, Yhdysvallat) oli meksikolainen koripalloilija.
Oskar Fredrik Borg
Borg työskenteli alkeiskoulujen opettajana Hämeenlinnassa ja Turussa, Turun ruotsalaisen lyseon latinan ja ruotsin kielen opettajana vuosina 1875–1885, Turun ja Porin läänin kansakoulujen tarkastaja vuosina 1885–1897 ja Sortavalan seminaarin johtajana vuodesta 1897. Jälkimmäisestä tehtävästä hän sai kanslianeuvoksen arvon.
Greer Skousen
Skousen voitti Meksikon maajoukkueessa olympiapronssia Berliinissä 1936.
Oskar Fredrik Borg
Borg oli turkulaisen Aura-lehden päätoimittaja vuosina 1880–1881, 1884–1885 ja 1887 sekä Kansakoulun Lehden toimittaja vuosina 1888–1892. Hän toimi Turun kansankirjaston hoitajana vuosina 1878–1885.
Borgin poikia olivat lehtori, toimittaja, kansanedustaja Väinö Kivilinna ja opettaja, Suomen metsästäjäliiton sihteeri ja tietokirjailija Martti Kivilinna. .
Turkinapollo
Turkinapollo (Archon apollinus) on aivan kaakkoisimmassa Euroopassa ja Lähi-idässä tavattava harvinainen päiväperhoslaji. Se on luokiteltu kansainvälisesti silmälläpidettäväksi (NT).
Koko ja ulkonäkö
Turkinapollon etusiipien suomut ovat harvassa ja siipi on suurelta osin läpinäkyvä. Läpinäkyvyys on koirailla ja vanhoilla yksilöillä suomujen irtoamisen vuoksi runsaampaa. Etusiiven etureunassa on kaksi laajaa mustaa laikkua ja siiven keskiosassa tuoreilla yksilöillä lyhyiden, aaltoilevien poikkiviirujen muodostama kuviointi. Takasiipien ulkoreuna on muuta siipeä tummempi, ja siinä on rivi mustareunaisia sinisiä silmätäpliä. Takasiiven keskiosa on kermanvalkoinen. Naaraiden siivissä on selvästi punaista väriä, etenkin takasiivissä. Punaisuus puuttuu koirailta lähes täysin. Siipiväli on 45–55 mm.
Lajista on kuvattu useita maantieteellisesti eriäviä alalajeja tai maantieteellisiä muotoja, joiden väliset erot ulkonäössä ovat huomattavia.
Levinneisyys ja lentoaika
Turkinapollo elää pienellä alueella pohjoisessa Manner-Kreikassa sekä muutamilla Egeanmeren saarilla. Lisäksi sitä tavataan laajemmin Turkissa sekä Lähi-idän pohjoisosissa aina Iraniin saakka. Perhoset lentävät huomattavan varhain keväällä, maaliskuulta huhtikuulle.
Elinympäristö ja elintavat
Perhonen elää niityillä ja pensaikkoisilla vuorenrinteillä, mutta myös puutarhoissa ja oliivilehdoissa. Kotelo on talvehtiva vaihe.
Kreikassa laji on rauhoitettu lailla.
Ravintokasvi
Toukat syövät monia piippuruohoja (Aristolochia).
Vintala
thumb|Vintalan kylää joulukuussa 2013. Vintala on suomalainen maalaiskylä Etelä-Suomen läänissä, Varsinais-Suomen maakunnassa, Liedon kaupungissa. Kylä sijaitsee noin 5 km pohjoiseen Liedon kirkonkylästä ja 2 km etelään Liedon asemalta. Peruskoulun luokkia 1–6 käydään Pahkamäen koulussa Liedon asemalla. Peruskoulun luokilla 7–9 kouluna on Liedon keskuskoulu. Vintalassa ei ole enää palveluja. Naapurikylä Aurajoen vastarannalla on Nautela, jossa sijaitsevat Nautelan kartano ja siihen liittyvä Nautelankoski Aurajoessa.
Vintala on ollut asuttu jo kivikaudella, alue on vanhaa merenrannikkoa. Vuonna 1540 kylässä oli kuusi taloa.
Kielikylpy
thumb|Maorinkielisen kielikylpykoulun kyltti Seatounissa Uudessa-Seelannissa. Kielikylpy on opetusmenetelmä, jossa vierasta kieltä (”kylpykieltä”) käytetään tarkoituksellisesti lapsen ympäristössä, yleensä koulussa tai päiväkodissa. Esimerkiksi koulussa eri oppiaineita voidaan opettaa kylpykielellä. Kielikylpyä käyttävää päiväkotia voidaan nimittää myös kielipesäksi, etenkin jos kylpykielenä on katoamisuhan alainen vähemmistökieli.
Kielikylpy perustuu ajatukseen, että lapsi omaksuu kylpykielen samalla tavalla kuin äidinkielen: kuulemalla sitä ympäristössään ja käyttämällä sitä todellisissa viestintätilanteissa. Kielikylpyopetuksen tavoitteena on kaksikielisyys, eli lapset oppivat toisen kielen ilman että heidän äidinkielensä kärsii. Kielikylpy kestää yleensä vuosia, ja opettajien pitäisi olla kaksikielisiä. Myös kodin ja koulun välinen yhteistyö on tärkeää.
Äidinkielen ja kylpykielen järjestys ja laajuus on erilainen eri kielikylpymuodoissa:
Kielikylpyopetus sai alkunsa Kanadassa 1960-luvulla. Suomessa varhaista täydellistä kielikylpyä on käytetty ruotsin opetuksessa vuodesta 1987, ja sitä on tutkittu Vaasan yliopiston kielikylpyprojektissa.
Tutkimusten mukaan kielikylpy on tehokas opetusmenetelmä, eikä se haittaa äidinkielen kehitystä. Kielikylvyn avulla on mahdollista saavuttaa toiminnallinen kaksikielisyys. Tämä tarkoittaa sitä, että oppilaat ymmärtävät kylpykieltä yhtä hyvin kuin syntyperäiset kielen puhujat, mutta lukeminen ja kirjoittaminen ei yllä samalle tasolle. Kaikki kielen osa-alueet eivät myöskään kehity tasapuolisesti, vaan sanaston, kieliopin ja kielen sosiaalisen vaihtelun hallinta jää heikommaksi. Toisaalta kielikylvyn avulla saavutetaan parempia oppimistuloksia kuin millään muulla kielenopetuksen menetelmällä, ja lisäksi kielikylpyoppilaalle kehittyy myönteinen asenne kylpykielen kulttuuria kohtaan.
Novyi Uojan
thumb|250px|Novyi Uojanin rautatieasema. Novyi Uojan on kaupunkimainen taajama Burjatian tasavallan Pohjois-Baikalin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Verhnjaja Angara -joen laaksossa 150 kilometriä piirin keskuksesta Nižneangarskista itään. Taajaman kautta kulkee Baikalin–Amurin rautatie. Asukkaita on 4 200 henkeä (vuonna 2009).
Luunmurskaaja
Luunmurskaaja on yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1995. Elokuva on eteläafrikkalaisen Ananth Singhin tuottama ja sen on ohjannut elokuvistaan Texasin moottorisahamurhat ja Poltergeist tunnettu Tobe Hooper. Pääosissa näyttelevät Robert Englund ja Ted Levine. Elokuva perustuu Stephen Kingin Mankeli-novelliin, joka on julkaistu suomeksi 1989 ilmestyneessä novellikokoelmassa Yön äänet.
Kalle Heikkinen (hiihtäjä)
Kalle Heikkinen (20. helmikuuta 1908 Paltamo – 16. joulukuuta 1938 Hyvinkää) oli suomalainen kilpahiihtäjä, joka saavutti kaksi voittoa Holmenkollenin kisoissa sekä osallistui olympialaisiin ja MM-kilpailuihin 1930-luvulla. Heikkinen kuoli harjoituslenkillään tapaturmaisesti.
Luunmurskaaja
Luunmurskaaja tuotti Yhdysvalloissa 1,8 miljoonaa dollaria. Kriitikoilta elokuva sai todella negatiivisen vastaanoton. Luunmurskaajalle on ilmestynyt kaksi heikosti menestynyttä jatko-osaa vuosina 2002 ja 2005.
Kalle Heikkinen (hiihtäjä)
Kalle Heikkisen nimi nousi esille ensimmäisen kerran Zakopanessa 1929 järjestetyissä sotilaspartiohiihdon MM-kisoissa, johon hänet nimettiin asevelvollisena. Suomalaisjoukkue saavutti niissä voiton. Murtomaahiihdossa Heikkinen nousi esille ensi kerran vuonna 1931, jolloin hän oli seitsemäs Ounasvaaran talvikisojen 17 km:n pikamatkalla. Seuraavana vuonna hän siirtyi Lapin rajavartioston palvelukseen ja voitti samana vuonna eli 1932 niin 10 km pikamatkan kuin 50 kilometriä Ounasvaaralla.
Vuoden 1933 SM-hiihdoissa Heikkinen saavutti pikamatkalla SM-pronssia. Hän edusti Suomea Holmenkollenin kisoissa, mutta menestys avausmatkana olleella 50 kilometrillä oli vaatimaton eli 26:s. Pikamatka 18 km toi sitten kautta aikain ensimmäisen pikamatkan suomalaisvoiton voittaen Norjan aikansa nimimiehen Lars Bergendahlin 32 sekunnilla. Saman vuoden Ounasvaaran kisoissa hän voitti 50 kilometrin ja toiseksi tulleen saman vuoden maailmanmestarin Ruotsin Nils-Joel Englundin kahdella minuutilla.
Vuodesta 1934 tuli Heikkisen uran huippuvuosi. Hän sijoittui Hiihdon SM-kisoissa 18 ja 50 kilometrillä kummallakin viidenneksi. Saman vuoden Sollefteån MM-kisoissa menestys ei vielä ollut mainittava – 18 kilometrillä 11:s ja 50 kilometrillä 10:s. Holmenkollenilla tuli sitten huippumenestys, kun Heikkinen voitti 50 kilometriä jättäen Norjan Bergendahlia yli minuutin. Saman matkan hän voitti myös Ounasvaaralla.
Heikkisen syksyllä 1938 alkanut valmentautuminen Zakopanen MM-kisoihin päättyi dramaattisesti. 15. joulukuuta hän oli hiihtäjä Eino Koskelan kanssa juoksulenkillä Hyvinkäällä ratavallia pitkin. Pimeyden vuoksi he eivät huomanneet alikäytävää ja putosivat noin 5–6 metriä syvän viemärin pohjalle. Koskela selviytyi suuremmitta vammoitta, mutta Heikkinen toimitettiin Kirurgiseen sairaalaan Helsinkiin jossa hän kuoli seuraavana aamuna. Onnettomuuspaikan läheisyydessä oli Hyvinkään Tahkon 1948 pystyttämä muistomerkki, joka siirrettiin nykyiselle paikalleen 1973 Hanko–Mäntsälä-tien rakentamisen yhteydessä. Vuonna 1945 julkaistiin eri urheilulajeja kuvaava suomalainen postimerkkisarja, jonka hiihtoa esittävässä merkissä on kuvattuna Kalle Heikkinen.
Eva Löfdahl
Eva Löfdahl (s. 1953 Göteborg, Ruotsi ) on ruotsalainen piirtäjä, maalari, kuvanveistäjä ja installaatiotaiteilija.
Ura
thumb|upright|Yrittäjäveistos, 2006, Helsinki. Eva Löfdahl opiskeli Konstfackissa Tukholmassa ja Lontoossa Byam Shaw School of Artissa. Löfdalin ensimmäinen yksityisnäyttely oli vuonna 1983 galleria Wallnerissa Malmössä, sitä ennen hänen töitään oli ollut taiteilijaryhmä Walldagruppenin näyttelyssä vuonna 1980.
Eva Löfdahl vastasi Ruotsin osallistumisesta Venetsian biennaaliin vuonna 1995. Hän sai yhdessä arkkitehti Adam Caruson kanssa Ruotsin arkkitehtiliiton Siena-palkinnon vuonna 2004 Kalmarin Stortorgetin ”hienostuneesta kunnostamisesta ja uusimisesta”. Löfdahl on Ruotsin kuninkaallisen taideakatemian jäsen. Vuonna 2014 hän sai Prinssi Eugenin mitalin. Löfdahlin teoksia on Göteborgin taidemuseon kokoelmassa.
Helsingin Narinkkatorilla on Eva Löfdalin Yrittäjäveistos. Alumiininen veistos on paljastettu vuonna 2006. Veistos voitti Suomen yrittäjien patsassäätiön järjestämän kutsukilpailun, ja se kuuluu Helsingin taidemuseon kokoelmaan.
Hurja matka halki yön
Hurja matka halki yön (Wilde Reise durch die Nacht) on Walter Moersin kirjoittama fantasiaromaani. Kirja perustuu ranskalaisen taiteilija Gustave Dorén puukaiverruksiin. Dorén piirrokset innoittivat Moersin kirjoittamaan tarinan taiteilijan urasta haaveilevasta Gustave-pojasta, joka yhdessä yössä kokee hurjia seikkailuja.
Juoni
Nuoren Gustaven laiva joutuu myrskyssä kaksoistornadon kouriin. Uppoavan laivan kannelle ilmestyy Kuolema sisarensa Dementian kanssa. He heittävät noppaa Gustaven kohtalosta. Kuolema voittaa, mutta Gustave ei ole vielä valmis luopumaan sielustaan. Välttääkseen kuoleman, hän tarttuu mahdollisuuteen suorittaa kuusi Kuoleman antamaa tehtävä. Ensimmäinen tehtävä on kauniin neidon vapauttaminen lohikäärmeen kynsistä. Sen jälkeen Gustaven on kuljettava häijyjen henkien hallitseman metsän läpi ja pidettävä kulkiessaan mahdollisimman paljon meteliä. Kolmantena tehtävänä on kuuden jättiläisen nimen selvittäminen. Neljäntenä tehtävänä Gustaven on toimitettava Kuolemalle maailman kammottavimman hirviön hammas. Viides tehtävä on vaikein: Gustaven on kohdattava itsensä. Jos Gustave selviää näistä viidestä tehtävästä, Kuolema kertoo hänelle viimeisen, kuudennen tehtävän.
Kuvitus
Kirjan kuvituksena on 21 Dorén mustavalkopiirrosta, jotka ovat alun perin seuraavista teoksista:
Kritiikki
Die Weltin arvostelija pitää Moersia uutena saksalaisena kansanrunoilijana.
Rosalind
Rosalind on Uranuksen sisempi kuu. Se löydettiin 13. tammikuuta 1986 Voyager 2:n ottamista kuvista, ja sille annettiin väliaikainen nimi S/1986 U 4. Se nimettiin William Shakespearen näytelmän Miten haluatte hahmon mukaan. Rosalind tunnetaan myös nimellä Uranus XIII.
Rosalind kuuluu Portia-ryhmäksi kutsuttuun Uranuksen kuiden ryhmään. Muita ryhmän kuita ovat Belinda, Bianca, Cressida, Cupid, Desdemona, Juliet, Perdita ja Portia. Näillä kuilla on samanlaiset kiertoradat ja fotometriset ominaisuudet. Cressidan noin 46 kilometrin säteen, kiertoradan ja albedon lisäksi siitä ei tiedetä lähestulkoon mitään.
Rosalindin pinta on harmaan värinen.
Komissaari (televisiosarja)
Komissaari (Der Kommissar) on saksalainen rikossarja, jota kuvattiin vuosina 1968–1975 yhteensä 97 tunnin mittaista jaksoa. Sarjan on käsikirjoittanut Herbert Reinecker ja tuottanut Helmut Ringelmann, ja se on menestyksekkään vuosina 1973–1998 tuotetun Derrick-sarjan edeltäjä. Vaikka väritelevisiot olivat jo melko yleisiä sarjan tuotannon aikana, kaikki jaksot kuvattiin silti mustavalkoisina. Suomessa sarjaa on esitetty vuosina 1970–1975.
Ohjaukset
Sarjan ohjauksesta ovat vastanneet Helmuth Ashley, Wolfgang Becker, Michael Braun, Zbynek Brynych, Jürgen Goslar, Theodor Grädler, Dietrich Haugk, Ullrich Haupt, Helmut Käutner, Michael Kehlmann, Leopold Lindtberg, Charles Regnier, Gottfried Reinhardt, Johannes Schaaf, Wolfgang Staudte, Georg Tressler, Michael Verhoeven ja Alfred Weidenmann. Myös itse Erik Ode on ohjannut kolme jaksoa.
DVD-julkaisu
ZDF julkaisi sarjan vuonna 2010 neljänä kausiboksina ja myöhemmin yhtenä kertajulkaisuna. Jaksot Anonymer Anruf, Das goldene Pflaster ja Mord an Dr. Winter eivät kuitenkaan oikeudellisista syistä sisälly paketteihin.
Jean Jacoby
thumb|right|240px|Jacobyn piirrosteos Rugby, jolla hän voitti olympiakultaa Amsterdamissa 1928. Jean Lucien Nicolas Jacoby (26. maaliskuuta 1891 Luxemburg – 9. syyskuuta 1936 Mulhouse, Ranska) oli luxemburgilainen taiteilija ja olympiavoittaja. Hän myös ainoa henkilö, joka on voittanut kaksi kultamitalia olympialaisten taidelajeissa. Jaboby osallistui olympialaisten taidelajeihin neljissä olympialaisissa. Pariisissa 1924 hän voitti maalaustaiteen olympiakultaa teoksella Corner, Départ ja Rugby. Neljä vuotta myöhemmin Amsterdamissa 1928 hän osallistui sekä piirrosten että maalausten sarjaan useilla eri teoksilla. Jacoby voitti piirrosten olympiakultaa teoksella Rugby. Jacoby osallistui vielä Los Angelesin ja Berliinin olympialaisiin usealla eri teoksella eri sarjoissa, mutta ei saavuttanut enää olympiamitaleja. Los Angelesissa hänen teoksensa Before the Goal ja Berliinissä Abfahrtslauf saivat kunniamaininnan. Jacoby kuoli syyskuussa 1936 sydänkohtaukseen.
Menedemos Pyrrhalainen
Menedemos Pyrrhalainen (, ; n. 350 eaa.) oli antiikin kreikkalainen Platonin Akatemiaan Speusippoksen aikana kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Pyrrhasta, Lesbokselta.
Speusippoksen kuoleman vuonna 399 eaa. jälkeen Akatemiassa pidettiin äänestys koulun seuraavasta johtajasta. Menedemos ja Herakleides Pontoslainen hävisivät äänestyksen hiuksenhienosti Ksenokrateelle. Menedemos jätti Akatemian ja perusti oman koulunsa.
FlatOut: Ultimate Carnage
Peli on julkaistu myös Steam-palvelussa digitaalisena latauksena.
Pelistä on julkaistu myös PlayStation Portable käsikonsolille Six by Nine -yrityksen käännös nimellä FlatOut: Head On.
Pelaaminen
Kisaaminen tapahtuu samoin kuin FlatOut 2:ssa, paitsi että kilpailijoita on radalla nyt kaksitoista kahdeksan sijaan. Kisoja yritetään edelleen voittaa kaikin mahdollisin tavoin likaisia taktiikoita hyväksi käyttäen. Kisoista ansaitaan rahaa useilla eri tavoin ja sillä voi ostaa ja tuunata autoja. Kisoja ajetaan edelleen FlatOut 2:sta tutuissa kategorioissa "derby", "race" ja "street". Peliin on tullut pari uutta pelimoodia, mm. Beat the Bomb ja Carnage Mode. Maastotyypit ja kisaradat ovat samat kuin FlatOut 2:ssa ja ratojen grafiikat ovat saaneet uuden ilmeen aikaisempaan osaan nähden.
Autot ovat entistä yksityiskohtaisempia aikaisempiin osiin vertaillen. Peli käyttää viimeisimmän luokan valaistusta, varjostusta ja hajoavia osia on jopa 8000 rataa kohden, mikä on enemmän kuin missään muussa Xbox 360 -pelissä siihen asti.
Pelissä on moninpelimuoto käyttäen Games for Windows - Live-järjestelmää, jonka toimiminen edellyttää rekisteröitymistä palveluun. Toisin kuin aikaisemmissa osissa LAN-toiminto ei ole käytettävissä.
Bougounin piiri
thumb|200px|Bougounin piiri Malin kartalla. Bougounin piiri on paikallishallintoalue Malin Sikasson alueella. Sen pinta-ala on 20 028 neliökilometriä. Asukkaita on 459 500 henkeä.
Piiriin kuuluu Bougounin kaupunki sekä 25 maalaiskuntaa: Bladié-Tièmala, Danou, Débélin, Défina, Dogo, Domba, Faradiélé, Faragouaran, Garalo, Keleya, Kokélé, Kola, Koumantou, Kouroulamini, Méridiéla, Ouroun, Sanso, Sibirila, Sido, Syen Toula, Tiémala-Banimonotié, Wola, Yinindougou, Yiridougou ja Zantiébougou. Kyliä on yhteensä 482. Asukkaat ovat fulbeja, bambaroita, soninkeja, mandinkoja, dogoneja ja bozoja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Maatalous on keskittynyt viljan ja puuvillan viljelyyn. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä, kullanhuudontaa ja käsityöammatteja.
Francisco Martínez (koripalloilija)
Francisco Martínez ”El Quico” Cordero (20. kesäkuuta 1910 Ciudad Juárez – 1. joulukuuta 1993 El Paso, Yhdysvallat) oli meksikolainen koripalloilija ja olympiamitalisti.
Martínez voitti Meksikon maajoukkueessa olympiapronssia Berliinissä 1936.
Jantšukan
Jantšukan on kaupunkimainen taajama Burjatian tasavallan Pohjois-Baikalin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Verhnjaja Angara -joen rannalla 270 kilometriä piirin keskuksesta Nižneangarskista koilliseen. Taajaman kautta kulkee Baikalin–Amurin rautatie. Asukkaita on 435 henkeä (vuonna 2009).
Taajama on perustettu vuonna 1980 Baikalin-Amurin rautatien rakentamisen yhteydessä. Tärkein työnantaja on rautatieliikenne. Palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, kerhotalo, posti ja ensiapuasema. Rautatien lisäksi Jantšukanilla ei ole muita liikenneyhteyksiä.
Raúl Fernández
Raúl ”El Foch” Fernández Robert (17. syyskuuta 1905 México – 4. syyskuuta 1982 México) oli meksikolainen koripalloilija ja olympiamitalisti.
Fernández voitti Meksikon maajoukkueessa olympiapronssia Berliinissä 1936.
Ferrari F14 T
Ferrari F14 T oli italialaisen Ferrari -tallin käyttämä auto Formula 1 -kaudella 2014. Autoa kuljettivat kaksinkertainen maailmanmestari Fernando Alonso ja suomalainen maailmanmestari Kimi Räikkönen. Testikuljettajina toimi Davide Rigon, Marc Gené ja Pedro de la Rosa.
Raskit
Raskit on englantilaisen grime-artisti Dizzee Rascalin kuudes ja uusin studioalbumi, jonka julkaisi Island Records 21. heinäkuuta 2017. Albumilta julkaistiin kolme singleä, "Space", "Wot U Gonna Do?" ja "Bop N Keep It Dippin". Bugzy Malone tuotti remixin kappaleelle "Ghost", joka julkaistiin 22. maaliskuuta 2018.
Kiipula (Janakkala)
Kiipula on kylä Janakkalan kunnassa Kanta-Hämeen maakunnassa. Se sijaitsee noin viisi kilometriä etelään Janakkalan päätaajamasta Turengista. Kiipula kuuluu pääosin Leppäkosken koulupiiriin ala-asteen osalta ja yläaste on jaettu Turengin ja Tervakosken kesken. Kiipula tunnetaan parhaiten Kiipulasäätiön koulutus- ja kuntoutuskeskuksesta, jonka nimi on myös Kiipula.
Veritulppa
thumb|Valtimoveritulppa oikeassa jalassa on aiheuttanut sen sinistymisen hapen puutteesta. Veritulppa tarkoittaa verisuonen, joko laskimon tai valtimon, tukkivaa verihyytymää tai muuta verenvirtauksen estettä. Paikallisesti kehittynyttä verihyytymää nimitetään trombiksi. Emboliassa taas on kyse siitä, että verenkierron mukana on ahtaaseen paikkaan kulkeutunut kiinteä, nestemäinen tai kaasumainen tulppa.
Laskimotukos
Syvän laskimotukoksen syitä ovat laskimon seinämän vaurio, verenvirtauksen hidastuminen ja lisääntynyt tukosalttius. Yleisin syvän laskimotukoksen paikka on sääri. Laskimoveritulppa voi irrota ja kulkeutua keuhkoihin, missä se aiheuttaa keuhkoveritulpan.
Sydänveritulppa
Sydänveritulpassa verihyytymä kulkeutuu sepelvaltimoon tukkien suonen, jolloin kyseisen suonen suonittaman sydänlihasalueen verenkierto estyy.
Diplopia
Diplopia eli kaksoiskuva tai kaksinnäkö, tarkoittaa kahtena näkemistä, eli silmien välittämien kuvien näkemistä erillisinä. Diplopia voi seurata ulkoisesta syystä, liikuttajalihaksen viasta tai mykiön samentumisesta. Terve ihminen voi nähdä jossain määrin kahtena vain kun katsoo kahdella silmällä yhtäaikaa. Ilmiö esiintyy silloin kun katsoo lähelle ja kaukana olevat kohteet näkyvät kahtena, tai kauemmas katsottaessa lähempänä olevat kohteet näkyvät kahtena.
Jb
Jb tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
Jb on seuraavien henkilöiden nimi:
Turkhauta
Turkhauta on kylä Hausjärven kunnassa.
Sijainti ja etäisyydet
Turkhauta sijaitsee seututie 290:n eli vanhan Hyvinkää–Hämeenlinna-maantien varrella. Turkhauta rajoittuu pohjoisessa ja idässä Janakkalan kuntaan rajanaan Puujoki. Hausjärven hallinnollinen keskustaajama Oitti sijaitsee noin 11,5 km itä-kaakkoon, Hausjärven kirkonkylä noin 7,8 km kaakkoon ja Riihimäen kaupunki noin 9 km etelään. Hausjärveen kuuluva Ryttylä, joka sijaitsee pääradan varrella, on noin 3 km länteen Turkhaudasta.
Historia
Turkhaudan nimi oli aiemmin Hausteturku ja se sai nimensä majavista saatavasta ihmelääkkeestä, hausteesta. Hausteen uskottiin mm. lisäävän sukupuolista kyvykkyyttä ja auttavan erilaisiin tauteihin. Myös Hausjärvi on saanut nimensä hausteesta.
20. maaliskuuta 1849 Suomen tie- ja vesikulkulaitosten insinöörikunnan päällikkö Alfred Stjernvall ehdotti rautatien rakentamista Helsingistä Turkhautaan. Hänen ehdotuksensa mukaan rautatie olisi toteutettu hevosvetoisena. Tutkimusten tuloksena vuonna 1851 valmistunut ratasuunnitelma toteutettiin kuitenkin välille Helsinki–Hämeenlinna. Noin kolmen kilometrin päästä Turkhaudan sivuuttava rata rakennettiin vuosien 1857–1862 aikana ja hevosien sijasta siinä ajettavien junien voimanlähteeksi hankittiin höyryvetureita.
Palvelut ja nähtävyydet
Turkhaudan ala-aste lakkautettiin 1990-luvulla ja nykyisin alue kuuluu Ryttylän koulupiiriin. Kauppa, posti ja ravintola ovat nekin lopettaneet toimintansa.
Kesäisin Turkhaudalla on teatteriesityksiä Miinan Monttu -nimisessä katetussa ulkoilmateatterissa. Turkhaudan läheisyydessä on tunnettu Kolmilammin tanssilava.
Turkhaudalla on viime vuosien aikana kunnostettu Turkhaudan järveä. Sinne on suunniteltu luontopolkua ja lintutorneja.