cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Far Cry
Pelaaminen
Pelissä on mahdollisuus hiiviskelyyn, jolloin pelaaja voi käyttää hyödykseen alueen tiheää kasvillisuutta. Peli sisältää suuren määrän erilaisia aseita, mutta pelihahmo kykenee kantamaan kerrallaan enintään neljää asetta. Peli käyttää Crytekin kehittämää CryEngine-pelimoottoria, mikä mahdollistaa valtavan kokoiset kartat ilman lataustaukoja. Peli sijoittuu Tyynellämerellä sijaitsevaan saaristoon, jonka ympäristöön kuuluu muiden muassa sademetsiä, rämeikköjä ja kaivoksia.
Kartan alussa viholliset eivät ole tietoisia pelaajan läsnäolosta ennen kuin näkevät tai kuulevat tämän liikkuvan. Taistelussa viholliset osaavat muiden muassa käyttää maaston esteitä suojanaan ja kutsua apujoukkoja. Apujoukot eivät ilmesty tyhjästä, vaan ne tuodaan saarelle V-22 Osprey -koneen kyydissä. Viholliset osaavat myös miehittää konekivääripesäkkeitä ja käyttää erilaisia ajoneuvoja, kuten jeeppejä, tykkiveneitä ja UH-60 Black Hawk -helikoptereita. Yleensä vihollisia voidaan nähdä ennen taistelua vaikkapa kalastamassa tai partioimassa reiteillään. Vihollisille on myös kirjoitettu paljon humoristista dialogia, johon yleensä pelaajan teot ja juonen tapahtumat vaikuttavat.
Juoni
Pelin päähenkilö on Yhdysvaltain laivastossa palvellut entinen sotilas Jack Carver, joka asevoimista erottuaan muutti asumaan Mikronesiaan ja ryhtyi elättämään itseään kuljettamalla purjeveneensä avulla turisteja ympäri Tyynenmeren saaristoa.
Pelin tapahtumat saavat alkunsa, kun toimittaja Valerie Constantine värvää Jackin kuljettamaan hänet kartoittamattomaan Jacutanin saaristoon voidakseen valokuvata toisen maailmansodan aikaisia japanilaisten tukikohtia. Valerien saavuttua saarelle Jack joutuu tuntemattomien palkkasotilaiden hyökkäyksen kohteeksi. Hän selviytyy hengissä, mutta hänen purjeveneensä tuhoutuu. Pian salaperäinen "Doyleksi" esittäytyvä henkilö ottaa yhteyttä Jackiin ja värvää hänet vakoilemaan palkkasotureita ja sabotoimaan näiden suunnitelmia.
Doylen antamien tehtävien aikana Jackille paljastuu, että Valerie on todellisuudessa CIA-agentti, joka on lähetetty Jacutaniin pysäyttämään palkkasotureita komentava mielipuolinen tiedemies Hermann Krieger. Jack myös saa selville, että Krieger on suorittanut ihmiskokeita, joissa palkkasotureita on muutettu eläimellisiksi mutanteiksi. Mutantit kuitenkin alkavat kapinoida, jolloin Jack joutuu keskelle palkkasotilaiden ja mutanttien välistä sisällissotaa. Jack ja Valerie varastavat taktisen ydinaseen tarkoituksenaan tuhota mutageenitehdas. Doyle varoittaa heitä vaarasta saada tartunta, ja kehottaa heitä ottamaan rokoteruiskeen. Tehtaan tuhoutumisen jälkeen Krieger vangitsee Valerien ja Jackin, mutta potkaisee Jackin helikopterista mutantteja täynnä olevaan viidakkoon. Taistellessaan mutanttien ja palkkasotilaiden kanssa Jack huomaa saaneensa tartunnan. Doyle kertoo Jackille, että tehtaan räjähtäessä mutageeni olisi tartuttanut Jackin ja Valerien ilman kautta rokotteesta huolimatta. Hän kertoo myös Kriegerin saaneen tartunnan samalla tavalla ja että hän on kuurilla joka estää mutageenin leviämisen. Jack pääsee lopulta Kriegerin luo ja voittaa hänet. Ennen kuolemaansa Krieger paljastaa Jackille, että mutageeni voi tarttua vain ruiskeella ja ettei hän voi ottaa siitä kunniaa. Doyle paljastaa pettäneensä Jackin ja Valerien aikeenaan myydä mutageeni. Jack vie Valerien laiturissa odottavaan purjeveneeseen ja menee takaisin tukikohtaan. Jack tappaa Doylen, minkä jälkeen hän saa vastaseerumin ja parantaa itsensä ja Valerien. Tämän jälkeen kaksikko pakenee Jacutanista purjeveneellä, mutta lopuksi Valerien näytetään ottaneen mukaansa pari CD:tä ja paksun kansion, jossa lukee "Projekti Far Cry".
Vastaanotto
Far Cry sai pelikriitikoilta paljon kehuja laajojen kenttiensä, kehittyneen tekoälynsä ja kauniin grafiikkansa ansiosta. Toisaalta eräiden pelaajien mielestä peli oli huonosti tasapainotettu ja liian haastava, sillä muutaman ensimmäisen kartan jälkeen pelaaja kohtaa erittäin kestäviä ja voimakkaita eliittisotilaita ja hirviöitä. Lisäksi pelin sisältämä tallennuspistejärjestelmä johti siihen, että eräät pelaajat joutuivat pelaamaan samoja kohtia lukuisia kertoja peräkkäin.
Elokuva
Saksalainen elokuvaohjaaja Uwe Boll sai oikeudet peliin pohjautuvaan elokuvaan, joka sai ensi-iltansa 2008.
Santa Cruz
Santa Cruz (suom. ”pyhä risti”) on yleinen paikannimi erityisesti Latinalaisessa Amerikassa. Usein nimeen liitetään tarkentava määre, espanjan tai portugalin sijamuotoina (de la, de, da, jne.).
Stuck with U
Stuck with U on yhdysvaltalaislaulajan Ariana Granden sekä kanadalaislaulajan Justin Bieberin musiikkikappale. Se julkaistiin digitaalisesti ladattavana ja suoratoistettavana singlenä 8. toukokuuta 2020. Kappaleen ovat sanoittaneet Grande, Bieber, Freddy Wexler, Gian Stone, Whitney Phillips, Scott Braun ja Skyler Stonestreet, joista Wexler sekä Stone myös tuottivat sen. Kappaleen musiikkivideon ohjasivat Rory Kramer, Alfredo Flores, Grande, Bieber sekä Braun ja se julkaistiin singlen julkaisupäivänä. Video sai kaksi VMA-ehdokkuutta vuoden 2020 MTV Video Music Awardsissa kategorioissa "Paras yhteistuotanto" ja "Paras musiikkivideo kotoa", joista jälkimmäisen se myös voitti.
"Stuck with U" oli kansainvälinen menestys, sen päästyä singlelistan kärkeen Israelissa, Kanadassa, Malesiassa, Singaporessa, Uudessa-Seelannissa ja Yhdysvalloissa. Lisäksi se pääsi singlelistan viiden parhaan joukkoon Alankomaissa, Australiassa, Irlannissa, Isossa-Britanniassa, Liettuassa, Skotlannissa ja Tanskassa.
Brahim Díaz
Seurajoukkueura
Brahimin mahdollinen siirto pois Manchester Citystä nousi puheenaiheeksi, kun hänen silloinen sopimuksensa oli päättymässä kesällä 2019 eikä uutta sopimusta seuran kanssa ollut onnistuttu solmimaan. 6. tammikuuta 2019 Brahim palasi takaisin kotimaahansa ja teki 6½-sopimuksen Real Madridin kanssa. Hänestä maksettiin noin 17 miljoonan euron siirtokorvaus, joka voi myöhemmin nousta 24 miljoonaan euroon, mikäli menestysehdot täyttyvät.
Hän teki ensiesiintymisensä uudessa seurassaan 9. tammikuuta 2019 Copa del Reyn ottelussa Leganésia vastaan.
Howell Cobb
thumb|Howell Cobb Howell Cobb (7. syyskuuta 1815 Jeffersonin piirikunta, Georgia – 9. lokakuuta 1868 New York) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän vastusti alun perin etelä-Yhdysvaltain pyrkimyksiä irtautua maasta, mutta toimi lopulta maasta eronneen Amerikan konfederaation väliaikaishallituksen puheenjohtajana Yhdysvaltain sisällissodassa.
Cobb syntyi plantaasinomistajasukuun ja vietti suuren osan nuoruuttaan Athensissa Georgiassa. Hän valmistui Georgian yliopistosta vuonna 1834 ja sai oikeuden harjoittaa lakia kaksi vuotta myöhemmin. Hänet valittiin edustajainhuoneeseen ensimmäisen kerran vuonna 1842 demokraattina. Hän kannatti Texasin liittämistä Yhdysvaltoihin, sotaa Meksikoa vastaan ja orjuuden sallimista Yhdysvaltain uusilla alueilla.
Cobbilla oli tärkeä rooli James Buchananin presidentinvaaleissa ehdokkaaksi pääsyssä ja vaalien voittamisessa. Buchanan nimitti presidenttinä Cobbin valtiovarainministeriksi, missä tehtävässä Cobb toimi vuodet 1857–1860.
Vaikka oli aiemmin ollut etelän unionista eroamista vastaan, Cobb jätti tehtävänsä valtiovarainministerinä 10. joulukuuta 1860 Abraham Lincolnin vaalivoiton jälkeen vuoden 1860 presidentinvaaleissa. Hän matkusti takaisin Georgiaan ja alkoi kampanjoida voimakkaasti unionista eroamisen puolesta. Hänestä tuli Alabaman Montgomeryssä muodostetun Amerikan konfederaation väliaikaisen hallituksen puheenjohtaja 24. helmikuuta 1861. Myöhemmin vuonna 1862 hänestä tuli konfederaation armeijan prikaatikenraali ja hän muodosti oman sotilasyksikkönsä, jota johti rintamalla. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 9. syyskuuta 1863. Hän antautui Maconissa Georgiassa 20. huhtikuuta 1865.
Sisällissodan jälkeen Cobb vastusti jälleenrakennusprosessia ja harjoitti lakia Maconissa. Hän kuoli New York Cityssä 9. lokakuuta 1868 ja hänet haudattiin Athensiin Georgiaan.
NRP Almirante Pereira da Silva (F472)
Valmistus
Alus tilattiin Lisnavelta, missä köli laskettiin 14. kesäkuuta 1962. Se laskettiin vesille 2. joulukuuta 1963 ja otettiin palvelukseen 20. joulukuuta 1966.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1989.
Katariinan puisto
thumb thumb|[[Vasili Nejelovin suunnittelema Marmorisilta Katariinan puistossa]] Katariinan puisto on Katariinan palatsia ympäröivä puisto Puškinin esikaupunkialueella, lähellä Pietarin kaupunkia, entisessä Tsarskoje Selossa. Siinä on sekä 1700- että 1800-luvun elementtejä: muotopuutarha ja maisemapuutarha.
Muotopuutarha on aivan palatsin vieressä, ja sen suunnitteli keisarinna Elisabetin ohjeiden mukaan Bartolomeo Rastrellin johtama arkkitehtiryhmä. Englantilaiseksi puutarhaksi kutsutun osan suunnitteli 1770-luvulla Englannissa opiskellut Johann Busch.
Sibelius-laulukilpailu
Sibelius-laulukilpailu on Järvenpäässä järjestettävä kansainvälinen musiikkikilpailu, joka keskittyy liediin romantiikan ajasta tähän päivään. Kilpailun järjestävät Järvenpään kaupunki, Järvenpään Sibelius-Viikot ry ja Sibelius-Akatemia.
2007
Ensimmäinen kilpailu järjestettiin lokakuussa 2007 Sibelius-Viikkojen yhteydessä. Kilpailuun pyrki alun perin 120 laulajaa, joista kilpailuun hyväksyttiin 29. Kilpailijoista 22 oli naisia ja 7 miehiä. Kilpailijat saivat olla korkeintaan 35 vuoden ikäisiä. Ensimmäiseen kilpailuun osallistujat olivat kotoisin Suomesta, Virosta, Ruotsista, Norjasta, Tanskasta ja Islannista. Kilpailun pääpalkinto oli 10 000 euroa, 2. sija 5 000 euroa ja 3. sija 2 500 euroa.
2011
Toinen Sibelius-laulukilpailu järjestettiin lokakuussa 2011.
2015
Huhtikuussa 2015 järjestetyn kilpailun kärkisijat:
Adolph Baller
Adolph Baller (30. heinäkuuta 1909 Brody – 23. tammikuuta 1994 Palo Alto) oli puolalaissyntyinen, yhdysvaltalaistunut pianisti. Hän tuli tunnetuksi etenkin klassismin ja romantiikan aikojen ohjelmiston esittäjänä.
Baller lähti 8- tai 9-vuotiaana perheensä luota opiskelemaan Wieniin. Hän teki solistidebyyttinsä 13-vuotiaana Wienin filharmonikkojen kanssa. Sittemmin hän esiintyi orkesterien kanssa monissa Euroopan maiden pääkaupungeissa. Vuonna 1938 Baller joutui juutalaisena natsien väkivallan uhriksi, mikä johti pitkään toipumisjaksoon. Baller pakeni Edith Straussin kanssa Unkariin, jossa menivät naimisiin, ja siirtyivät sieltä Jugoslaviaan ja sitten joulukuussa 1938 Yhdysvaltoihin. Kaliforniaan Baller meni ensimmäisen kerran vuonna 1941 Yehudi Menuhinin vieraana. Duo esiintyi yhdessä viidentoista vuoden ajan.
Baller oli vuosina 1942–1943 mukana perustamassa eri puolilla maailmaa konsertoinutta Alma Trio -kokoonpanoa. Alkuperäiskokoonpanoon kuuluivat hänen kanssaan sellisti Gábor Rejtő ja viulisti Roman Totenberg; myöhemmin viulistiksi tuli Andor Toth. Vuonna 1970 Baller vetäytyi triosta virallisesti, vaikka esiintyikin sen kanssa vielä monien vuosien ajan kotiseuduillaan. Hän kuului 31 vuoden ajan Stanfordin yliopiston henkilökuntaan. Lisäksi hän opetti San Franciscon musiikkikonservatoriossa ja San Rafaelin Dominican Collegessa sekä yksityisesti. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa William Corbett-Jones, Roy Bogas, Gita Karasik, Patricia Michaelian ja Jerome Rose.
Baller jäi leskeksi vaimonsa Edithin kuoltua vuonna 1987. Hänellä oli tytär. Baller kuoli 84-vuotiaana munuaisten vajaatoimintaan. Kymmenen vuotta ennen hänen kuolemaansa Stanfordin yliopistossa oli perustettu hänen kunniakseen säätiö pianonsoiton opiskelijoiden avustamiseen stipendein.
Camillo Cavour
pienoiskuva|Camillo Cavour, 1858 Camillo Benso di Cavour (10. elokuuta 1810 – 6. kesäkuuta 1861) oli italialainen kreivi ja valtiomies, jolla oli keskeinen rooli yhtenäisen Italian rakentamisessa. Hän toimi 1852–1859 ja 1860–1861 Sardinian kuningaskunnan pääministerinä ja 1861 yhdistyneen Italian ensimmäisenä pääministerinä. Hänen pääministerikaudellaan Italia yhdistyi useista valtioista. Sardinian käymillä sodilla ja Cavourin diplomatialla oli keskeinen rooli prosessissa.
1810–1848: Sotilas, maanviljelijä ja lehtimies
Cavourin suku kuului Sardinian kuningaskunnan hallitsevaan eliittiin, ja se oli palvellut useiden sukupolvien ajan maansa hallitsijoita. Sardinian kuningaskunta oli Camillo Cavourin nuoruudessa tosin melko vähäpätöinen valtio. Siihen kuuluivat Piemonten ja Savoijin maakunnat Länsi-Alpeilla sekä Sardinian saari. Vaikka maan nimenä oli Sardinian kuningaskunta, oli Sardinian saari kaikkein vähämerkityksellisin osa siitä. Varsinainen vallan ja elinkeinoelämän keskus sijaitsi Piemontessa, ja Piemonten pääkaupunki Torino oli myös Sardinian kuningaskunnan pääkaupunki.
Nuori Camillo Cavour suuntautui suvun perinteiden mukaisesti aluksi sotilasuralle. Hänellä oli kuitenkin vaikeuksia sopeutua sotilaselämään, ja hän piti upseerien paraatiasuja naurettavina. Ranskassa vuonna 1830 tapahtunut heinäkuun vallankumous sai Cavourin kiinnostumaan yhteiskunnallisista asioista. Hän alkoi mm. opiskella englantia voidakseen seurata laajemmin Euroopan tapahtumia ja saadakseen asioihin ulkopuolista näkökulmaa. Lopulta hän erosi Sardinian armeijasta vuonna 1831 ja lähti Ranskaan ja Englantiin paikan päälle, tutkimaan sikäläisiä vapaamielisempiä yhteiskuntia. Näillä matkoillaan Cavour kehitti oman vahvan näkemyksensä siitä, miten hänen kotimaataan Sardiniaa pitäisi kehittää.
Cavourin ihanteeksi muodostui valtio, jossa teollisuus ja teknologia olisivat keskeisessä asemassa. Kaupan tulisi olla mahdollisimman vapaata, ja kansalaisille pitäisi taata tietyt perusoikeudet. Näihin tavoitteisiin pitäisi päästä yhteistyössä hallitsijan kanssa, eli kuninkaan pitäisi säätää perustuslaki, jossa hän määrittelisi tarkoin oman valtansa rajat. Cavour ei siis ollut vallankumouksen kannattaja, vaikka hänen ajatuksensa olivatkin sen ajan taantumuksellisessa Euroopassa varsin radikaaleja.
Palattuaan matkoiltaan vuonna 1835 kotimaahansa, Cavour keskittyi hoitamaan sukunsa maatiloja ja toimi Grinzanen pikkukaupungin pormestarina. Aika ei ollut vielä kypsä Cavourin ihanteiden toteuttamiseen.
1848–1861: Kansanedustaja ja ministeri
Kun ”Euroopan hullun vuoden” 1848 levottomuudet levisivät Italiaan, käytti Cavour tilaisuutta hyväkseen ja vaati entistä voimakkaammin uudistuksia. Levottomuuksista hermostunut Sardinian kuningas päättikin pian korjata politiikkaansa: Sardinia sai perustuslain, joka rajoitti kuninkaan valtaa. Ja kun samoihin aikoihin Sardinian naapurissa Lombardiassa syttyi kapina sikäläisiä itävaltalaisia vallanpitäjiä vastaan, päätti kuningas pönkittää horjuvaa valtaansa valtaamalla Lombardian vihatuilta itävaltalaisilta. Cavour kannatti Itävallan vastaista sotaa, ja sanomalehtensä lisäksi hän saattoi nyt vaikuttaa asioiden kulkuun myös Sardinian parlamentissa, jonne hänet oli valittu kesäkuussa 1848.
Sardinia hävisi Itävallan vastaisen sodan ja Lombardia jäi Itävallalle. Tästä masentuneena kuningas Karl Albert luopui vallasta poikansa Viktor Emanuel II:n hyväksi. Tämä merkitsi suurta käännettä Cavourin uralle. Uudella kuninkaalla oli samansuuntaisia pyrkimyksiä kuin Cavourilla, ja niinpä tämä nimitettiin talousasioista vastaavaksi ministeriksi vuonna 1850. Kuningas huomasi pian Cavourin niin tehokkaaksi hallintomieheksi, että nimitti jo vuonna 1852 tämän pääministeriksi. Alkoi laajamittainen työ Sardinian modernisoimiseksi. Erityisesti kiinnitettiin huomiota teollisuuden kehittämiseen ja rautateiden rakentamiseen.
Cavour ei kuitenkaan unohtanut ajatusta yhtenäisestä Italiasta, vaan piti Sardinian kehitystä alkusoittona koko Italian tulevalle kehitykselle. Italiaa ei kuitenkaan voitu hänen arvionsa mukaan yhdistää ilman vahvaa ulkopuolista tukea. Sardinia osallistui Ranskan ja Ison-Britannian liittolaisena Krimin sotaan ja Cavour käytti tilannetta hyväkseen jotta Ranska ja Ison-Britannia vastapalvelukseksi alkaisivat tukea ajatusta yhtenäisestä Italiasta. Taitavalla diplomatialla Cavour onnistui lopulta saamaan Ranskan keisari Napoleon III:n jossain määrin myötämieliseksi ajatuksilleen. Napoleon III harjoitti Itävallan vastaista politiikkaa ja oli siten valmis tukemaan Itävallalle kuuluvien Pohjois-Italian alueiden liittämistä Sardiniaan.
1859–1861: Italian yhdistäjä
Cavour onnistui vuonna 1859 provosoimaan Itävallan sotaan. Ranska tuli Sardinian avuksi, ja veristen taistelujen jälkeen Itävalta joutui perääntymään. Napoleon III petti kuitenkin Cavourin tekemällä Itävallan kanssa rauhan, jossa tämä luopui vain Lombardian maakunnasta. Tämä aluevaltaus ei riittänyt Cavourille. Vaikutti huolestuttavasti siltä, että koko Italian yhdistäminen jäi edelleen kaukaiseksi tavoitteeksi. Vuonna 1860 tapahtui kuitenkin käänne: Keski-Italiassa kansa nousi kapinaan hallitsijoitaan vastaan, ja yksi toisensa jälkeen alueen pienten herttuakuntien asukkaat äänestivät liittymisestä Sardiniaan. Ranska ilmoitti hyväksyvänsä Keski-Italian liittämisen Sardiniaan, tosin sillä hinnalla, että se saisi Sardinialta Savoijin maakunnan ja Nizzan kreivi­kunnan. Cavour suostui tähän ”vaihtokauppaan”.
Yhtenäisen Italian tiellä oli enää kaksi suurta estettä: paavin hallitsema Kirkkovaltio (johon kuului myös Rooman kaupunki) ja Etelä-Italiaa hallitseva kuningas Frans II. Cavour ei tiennyt, miten näihin alueisiin pääsisi käsiksi niin, ettei menettäisi Ranskan arvokasta tukea ja saisi rettelöitsijän mainetta eurooppalaisessa politiikassa. Hän yritti tosin neuvotella Frans II:n kanssa Kirkkovaltion jaosta, mutta syvästi katolinen Frans II torjui ajatuksen.
Cavourin Etelä-Italian ongelmaan löytyi kuitenkin yllättävä ratkaisu: vapaustaistelija Giuseppe Garibaldi nousi itse kouluttamansa pienehkön sotajoukon kanssa maihin Sisiliassa ja valtasi nopeasti koko Etelä-Italian. Koska Garibaldi tunnettiin hurjana vallankumousmiehenä ja tasavaltalaisena, pelästyivät Euroopan hallitsijat asioiden saamaa käännettä. Cavour saattoi tässä tilanteessa esiintyä tilanteen rauhoittajana. Vaikka hän tulikin huonosti toimeen Garibaldin kanssa, onnistui hän junailemaan asiat niin, että Garibaldi siirtyi vapaaehtoisesti syrjään ja luovutti valloittamansa alueet Sardinian kuninkaan hallintaan maaliskuussa 1861. (Garibaldin päätökseen saattoi vaikuttaa se, että ilman Sardinian armeijan apua hänen olisi ehkä ollut vaikea pitää Etelä-Italiaa hallussaan, sillä kuningas Frans II:llakin oli vielä tukijoita.)
Sardinia oli laajentunut niin suureksi, että oli nimenvaihdoksen aika. Sardinian kuningaskunta muuttui Italian kuningaskunnaksi ja Sardinian kuningas Viktor Emanuel II Italian kuninkaaksi. Pääkaupungiksi tuli Firenze, koska Rooma oli yhä paavin hallussa, eikä Napoleon III sallinut kajoamista paavin valtaan. Cavourin yritykset saada paavi luopumaan vapaaehtoisesti maallisesta vallastaan olivat toivottomia.
Cavourista tuli yhdistyneen Italian ensimmäinen pääministeri. Hänen aikansa oli kuitenkin lopussa. Ylirasitus ja malaria johtivat siihen, että hän kuoli jo kesäkuussa 1861. Hän ei siis ehtinyt nähdä Italian yhdistymisen suurta loppuhuipennusta, eli Rooman liittämistä Italiaan vuonna 1870.
Cavour ei ole saanut yhtä legendaarista mainetta kuin vapaustaistelija Garibaldi, sillä hän ei harrastanut suuria eleitä. Kotimaassaan Italiassa häntä kuitenkin kunnioitetaan suurena valtiomiehenä. Paljolti hänen ansiotaan oli, että vuosisatoja vanha unelma yhtenäisestä ja itsenäisestä Italiasta toteutui. Tosin Cavouria voidaan myös kritisoida siitä, että tuo ”unelmien Italia” osoittautui huonosti toimivaksi valtioksi, jota rasittivat suuret alueelliset elintaso- ja kulttuurierot. Varsinkin Pohjois-Italiassa on nykyään paljon sellaistakin ajattelua, että Cavour olisi voinut jättää Italian yhdistämättä.
Positions (kappale)
Positions on yhdysvaltalaislaulajan Ariana Granden musiikkikappale. Sen julkaisi Republic Records hänen samannimisen studioalbumin ensimmäisenä singlenä 23. lokakuuta 2020. Kappaleen ovat sanoittaneet Grande, Angelina Barrett, Brian Vincent Bates, Nija Charles, James Jarvis, Tommy Brown, London on da Track ja Mr. Franks, joista kolme viimeisintä myös tuottivat sen. "Positions" on keskitempoinen kappale jossa sekoittuvat pop sekä R&B lajityypit trap-rytmin, kitaran sekä alttoviulun päällä. Sanoiltaan kappale kertoo siitä kun Grande laajentaa romanttisia avauksiaan hänen rakkauden kiinnostukseensa.
"Positions" sai pääosin positiivisen vastaanoton musiikkikriitikoilta, jotka ylistivät sen pirteää ja lempeää säveltä. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Dave Meyers ja se julkaistiin singlen julkaisupäivänä. Videolla nähdään Grande Yhdysvaltain presidentin roolissa. Kappaleelle on toteutettu myös livemusiikkivideo, joka julkaistiin 22. heinäkuuta 2021.
"Positions" oli kaupallisesti kansainvälinen menestys, sen päästyä singlelistan kärkeen Australiassa, Irlannissa, Isossa-Britanniassa, Israelissa, Kanadassa, Liettuassa, Malesiassa, Singaporessa, Unkarissa, Uudessa-Seelannissa ja Yhdysvalloissa. Lisäksi se pääsi singlelistan viiden parhaan joukkoon Boliviassa, Guatemalassa, Islannissa, Panamassa, Perussa, Portugalissa, Skotlannissa, Sveitsissä ja Tanskassa.
King’s Quest VII: The Princeless Bride
Peli on jatkoa King’s Quest sarjalle, joka sijoittuu fantasiamaailmaan.
Juoni
Valenice on kuningatar, joka yrittää naittaa tyttärensä Rosellan prinssille, josta tyttö ei lainkaan ole kiinnostunut. Äidin paasatessa prinssistä Rosella kiinnittää huomionsa taianomaiseen lentävään ”merihevoseen” joka putkahtaa salaperäisestä lammesta. Olento pujahtaa takaisin lampeen ja uteliaana tyttönä Rosella loikkaa perään jättäen rannalle kultaisen hiusharjansa. Kuningatar huomaa tapahtuneen, sieppaa hiusharjan mukaansa ja loikkaa rohkeasti perään. Kuningatar tulee jonkinlaisen pyörteen keskelle, missä Rosella jo leijaileekin otuksensa perässä. Juuri kun kuningatar on saavuttamassa tyttärensä, kovakourainen nyrkki työntyy pyörteen seinämän läpi ja kiskaisee Rosellan mukaansa. Valenice-kuningatar sen sijaan putkahtaa keskelle karua autiomaata mukanaan vain tyttärensä kultainen hiusharja.
Tästä introsta lähtee liikkeelle kuusitasoinen peli. Peli on kuin palapeli, jokainen tapahtuma liittyy toiseen. Pelissä kuljetaan kahden maailman välillä, kun kuningatar Valenice yrittää selvitä pois autiomaasta ja löytää tyttärensä, kun Rosella taas on joutunut outoon maanalaiseen peikkomaailmaan, ja ulospääsy on keksittävä itse.
Doris Roberts
thumb|Doris Roberts vuonna 2010. Doris May Roberts (4. marraskuuta 1925 St. Louis, Missouri – 17. huhtikuuta 2016 Los Angeles, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnettiin parhaiten roolistaan Marie Baronena sarjassa Kaikki rakastavat Raymondia.
Roberts teki televisiodebyyttinsä vuonna 1951. Hän alkoi samalla vuosikymmenellä esiintyä myös Broadwayllä, ja ensimmäisessä elokuvassaan hän esiintyi 1961. Hänen myöhempien elokuviensa joukkoon lukeutuivat Kuherruskuukausimurhaajat (The Honeymoon Killers, 1970) ja Pelham 1–2–3 kaapattu (The Taking of Pelham One Two Three, 1974).
Elokuvarooleistaan huolimatta Roberts tunnettiin etupäässä ansioistaan televisiossa. Hän sai Emmy-palkinnon vuonna 1983 sarjasta Sairaalan syke sekä vuosina 2001, 2002, 2003 ja 2005 sarjasta Kaikki rakastavat Raymondia.
Robertsin ensimmäinen puoliso oli Michael Cannata, jonka kanssa hän sai pojan ja sittemmin kolme lapsenlasta. Pari erosi vuonna 1962. Roberts meni vuonna 1963 uusiin naimisiin kirjailija William Goyenin kanssa; avioliitto päättyi miehen kuoltua leukemiaan 30. elokuuta 1983.
Roberts harrasti ruoanlaittoa ja julkaisi vuonna 2005 Danelle Mortonin kanssa kirjan ''Are You Hungry, Dear? Life, Laughs, and Lasagna''. Hän asui Los Angelesissa, ja hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Ibrahim Petrovitš Gannibal
pienoiskuva|Ibrahim Gannibalin rintakuva. Abram (Ibrahim) Petrovitš Gannibal tai Ganibal tai Hannibal (1696–1781) oli afrikkalainen orja, joka tuotiin Konstantinopolin kautta Venäjän tsaari Pietari Suuren hoviin. Hänestä tuli sotilasasiantuntija ja Tallinnan kuvernööri. Gannibal tunnetaan parhaiten venäläisen kirjailijan Aleksandr Puškinin isoisoisänä.
Abram P. Gannibalin tausta on hyvin epäselvä. Tuolta ajalta säilyneet kirjoitukset kertovat, että Gannibal syntyi vuonna 1696 Etiopiassa, nykyisen Eritrean alueella. Uudempien tutkimusten mukaan Gannibal olisi syntynyt nykyisen Tšadin alueella. Lankonsa mukaan, joka kirjoitti hänen ensimmäisen elämäkertansa, hän on saattanut olla paikallisen hallitsijan poika.
Abram kirjoitti kirjeessä Pietari Suuren tyttärelle keisarinna Elisabetille olevansa kotoisin Lagon-nimisestä kaupungista. Venäläiset elämäkertakirjailijat ovat päätelleet Lagonin olevan Etiopiassa, jossa oli ortodoksikristittyjä yhteisöjä.
Tutkiessaan Jevgeni Oneginia Vladimir Nabokov esitti etiopialaisteoriasta vahvoja epäilyjä. Vuonna 1995 Dieudonné Gnammankou esitti, että Lagon oli kaupunki Tšadjärven eteläosassa, nykyisessä Pohjois-Kamerunissa. Kummallekaan teorialle ei kuitenkaan ole esitetty ratkaisevia todisteita.
Vuonna 1704 Venäjän Turkin suurlähettiläs Savva Raguzinskyi osti Gannibalin sulttaanilta ja vei hänet lahjana Venäjälle. Gannibal adoptoitiin Pietari Suuren hoviin. Tuohon aikaan monissa Euroopan hoveissa oli muotia pitää mustia adoptiolapsia. Vuonna 1705 hänet kastettiin Vilnassa ja Pietari Suuresta tuli Gannibalin kummisetä. pienoiskuva|Pietari Suuri ja hänen paašipoikansa Abraham Hannibal. Gustav von Mardefeld, vesivärimaalaus n. 1707-1720. Victoria and Albert Museum, Lontoo. Vuonna 1708 ruotsalaisista Lesnyassa saadun voiton kunniaksi maalatussa Pietari Suuren muotokuvassa tummaihoinen Preobrazhenskyn kaartin univormuun pukeutunut poika on 12-vuotias Gannibal.
Gannibalin koulutus päättyi Pariisissa vuonna 1722, ja hän palasi takaisin Venäjälle. Pietari Suuren kuoltua Gannibal ajettiin maanpakoon Siperiaan vuonna 1727. Hänet paranoitiin vuonna 1730, syynä Gannibalin loistava sotataito. Hän kirjoitti kaksiosaisen tekniikkakirjan geometriasta ja linnoitustaidosta ja hänet nimitettiin tykistön ja linnoittamisen päälliköksi tittelillä Général en Chef (kolmanneksi korkein sotilasarvo) Venäjän armeijaan. Kun Pietari Suuren tyttärestä Elisabetista tuli Venäjän hallitsija vuonna 1741, Gannibalista tuli vakituinen hovin jäsen. Gannibalista tuli kenraalikuvernööri ja hän sai viran Tallinnan kuvernöörinä.
Hänen viimeinen virkavelvollisuutensa oli vuonna 1762 kun hän toimi hovipyroteknikkona Pietari III:n Preussin kanssa tehdyn rauhan kunniaksi esitetyssä ilotulitusnäytöksessä. Tämän jälkeen hän sai keisarilta erokirjeen, vetäytyi maalle loppuelämäkseen yrittäen kirjoittaa muistelmiaan ja peläten salaisen poliisin kolkutusta ovelleen.
Gannibal oli kaksi kertaa naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kreikkalainen. Heillä oli yksi tytär. Myöhemmin Gannibal erosi ja meni naimisiin Christina-Regina Scherbergin kanssa. Gannibalille ja hänen vaimolleen syntyi monta lasta, muun muassa Osip. Osipin tytär Nadežda oli kirjailija Aleksandr Puškinin äiti, jota kutsuttiin lempinimellä la belle Creole (kaunis kreolitar).
Filip II (Burgundi)
Elämäkerta
Filip II sai Burgundin herttuakunnan apanage-läänityksenä Isältään Juhana II:lta, joskin vasta hänen veljensä Ranskan Kaarle V toteutti isänsä toiveen heti valtaan noustuaan. Burgundin herttuakunta oli palautunut Kuninkaan omistuksen, sillä pitkäaikainen hallitsijasuku, joka polveutui Ranskan kuninkaan Robert II:n nuoremmasta pojasta, oli sammunut miespuolesta kun vain 15-vuotias herttua Filip I eli Filip de Rouvres oli kuollut vuonna 1361.
thumb|left|250px|Burgundin Filip II, dit le Hardi
Burgundin Filip II aloitti perinteen, jonka myötä avioliittojen kautta voitiin laajentaa herttuakunnan arvotusta ja valtaa myös laajemmin. Vuonna 1369 hän avioitui Flanderin Marguerite III:n kanssa. Tämä oli jäänyt leskeksi vuonna 1361 kun hänen aiempi lapsiaviopuolisonsa Burgundin herttua Filip I:n oli kuollut. Marguerite oli Flanderin kreivin ja Ranskan päärin Ludvig II:n eli Ludvig de Dampierres eli Ludvig de Malen tytär. Marguerite oli isänsä ainoa lapsi ja tulisi tämän jälkeen perimään suunnattoman suuret läänitykset eli Flanderin kreivinkunnan lisäksi perintöön kuuluivat Neversin, Rethelin, Artoisin ja Burgundin kreivikunnat sekä Brabantin herttuakunta.
Näin omalla esimerkillään Filip II Rohkea loi uudelle dynastialle perinteen, jota noudattivat hänen kaikki Valois-sukuiset seuraajansa. Tämän politiikan seurauksena Burgundista tuli aikaa myöten Läntisen Euroopan todellinen mahtivaltio. Vuonna 1385 Filip naitti poikansa Juhanan, josta tuli seuraava Burgundin herttua Juhanan I Pelottoman Hainaut’n ja Hollannin kreivi Albert I:n tyttärelle Margueritelle. Filip naitti myös tyttärensä Margueriten Hainaut’n, Hollannin, ja Zelandin kreiville, ja Bavière-Straubingin herttualle Vilhelm IV:lle, joka oli Juhana Pelottoman vaimon veli. Näin Filip II valmisteli Burgindin valtiollista tulevaisuutta, joka realisoitui näiden naimakauppojen osalta Filip Hyvän hallituksen aikana.
Filip Rohkea myös mahdollisti avioliittojen avulla yhteyden myös Baijerin hallitsijahuoneeseen. Hän näet järjesti veljenpoikansa Kaarle VI:n avioliiton baijerin Isabeaun kanssa, ja tämä oli puolestaan Vilhelm IV:n serkku. Kauaskatseisena miehenä Filip Rohkea naitti myös muut tyttärensä hyvin: Catharine avioitui Itävallan herttua Leopold IV von Habsbourgin kanssa ja Marie avioitui Savoin herttuan Amédée VIII:n kanssa.
Hallinto
Burgundin Filip Rohkea oli hyvin aktiivisti mukana hovin toiminnoissa. Hän osallistui Kaarle VI:n setien hallintoon, joka oli pakko järjestää sijaishallitsijaperiaatteella Kaarlen VI:n mielenterveyden tähden. Filipin rooli tuli keskeiseksi, sillä hänen veljistään Ludvig osallistui Italiassa oman kuningaskuntansa asioihin ja kolmas veljeksistä Berryn Herttua Jean osallistui erinomaisen vähän politiikkaan sekä oman läänityksensä Languedocin hallintaan. Louis II de Bourbon joka myös osallistui hallintoon, oli kuitenkin vain Kaarle VI:n eno.
Kuninkaan sedät ja siten myös Burgundin Filip Rohkea saivat vakavia kilpailijoita, kun entiset, Kaarle V:n aikaisen asiantuntijat ”marmousetit” palasivat hallitsemaan Kaarle VI:n omasta pyynnöstä vuonna 1388. Mutta avustajat saivat lähteä kun Kuninkaan terveydentila paheni vuonna 1392. Filip II joutui kilpailuun kuninkaan veljen Orléansin herttuan Ludvigin kanssa. Kyseessä erimielisyyksissä oli raha, sillä Filip oli kiinnostunut samaan osuutensa valtion kanssaan tulevista rahoita, sillä hänen hovinsa ja alueensa ylläpito tuli kalliimmaksi kuin hän pystyi veroina keräämään. Kuitenkin Orléansin herttuan tuhlaavaisuutta vastaan Filip II asetti minänsä, joka oli uudistuksia ajava, hän saavuttikin melkoisen suosion etenkin pariisilaisten keskuudessa. Kuitenkin tämä terävä ja älykäs ruhtinas jätti pojalleen perinnöksi tuhjän ruhtinaskunnan kassakirstun. Tietenkin hän jätti myös opetuksen demagogista, jolla voitettaisiin kansan suosio.
Hän kuoli Hallessa, joka on nykyisen Belgian alueelle ja Brabantin osavaltiossa sijaitseva kaupunki. 27. huhtikuuta 1404.
Hauta
Vuodesta 1378 lähtien Filip II Rohkea hankki omistukseensa Champnolin tilukset, johan hän halusi perustaa kartusiaaniluostarin. Rakentaminen kesti vuodesta 1383 vuoteen 1388. Luostarin tuli toimia Filipin toiveen mukaisesti hänen maallisten jäännöstensä säilytyspaikkana. Hänen hautamuistomerkkinsä on yksi ranskalaisen kuvanveistotaiteen helmiä. Sen toteuttivat Jean de Marville (1381–1389), Claus Sluter (1398–1406) sekä Claus de Werve (1406–1410). Herttuan virallinen taidemaalari Jean Maloule vastasi teoksen värityksestä ja kultauksesta.
Kuoleman jälkeen Filip II Rohkean ruumis balsamoitiin ja sijoitettiin sinkkiarkkuun. Arkku sijoitettiin Champmolen kartusaaniluostarin kirkon kuoriin 16. kesäkuuta vuonna 1404. Sisälmykset lähetettiin Hallin Notre-Damen kirkkoon säilytettäviksi. Vuonna 1792 Filipin ruumis siirrettiin pyhän Bénignen katedraaliin Dijoniin. Vallankumoukselliset avasivat hänen hautansa myöhemmin vuonna 1793, ja se tuhottiin. Muistomerkki entisöitiin 1800-luvun alkupuolella, ja nykyisin hautamuistomerkki on nähtävissä Dijonin Beaux-museossa, joka sijaitsee entisessä Burgundin herttuoiden palatsissa.
Perhe ja lapset
Avioliitosta Filip II ja Marguerite de Maelen kanssa hänellä oli seuraavat lapset:
Puheteknologia
Puheteknologian menetelmillä koodataan, tuotetaan, tunnistetaan, analysoidaan tai muuten käsitellään ihmisen puhetta. Puheteknologian voidaan katsoa kuuluvan toisaalta kieliteknologiaan sen osa-alueena ja toisaalta signaalinkäsittelyyn tai akustiikkaan teknisenä tieteenä.
Apple Remote
right|thumb|Apple Remote. Apple Remote on kaukosäädin, joka on suunniteltu käytettäväksi Applen valmistamien, infranpunaa tukevien laitteiden kanssa. Laitteessa on vain kuusi painiketta: Volume +, Volume -, taakse- ja eteenpäinkelaus, menu, ja play. Alun perin laite oli suunniteltu käytettäväksi iMacin ohjaamiseen Front Row-käyttöliittymän kautta. Nykyisin sillä voi käyttää mm. iPod Universal Dockia, iPod Hi-Fi:a, Apple TV:tä, sekä useita Macintosh-tietokoneita.
Kurt Bernard
Kurt Bernard Simpson (s. 8. elokuuta 1977, Limón, Costa Rica) on costaricalainen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelaava Bernard on edustanut vuodesta 2005 lähtien kotimaansa Puntarenasia. Kaudella 2005/2006 hän oli Costa Rican liigan paras maalintekijä.
Bernard pelasi ensimmäisen maaottelunsa 11. helmikuuta 2006 Etelä-Koreaa vastaan. Hän oli mukana vuoden 2006 MM-kisoissa, jossa pääsi pelaamaan yhdessä ottelussa seitsemän minuuttia. Bernard on pelannut neljä maaottelua (tilanne 20. kesäkuuta 2006).
Marcin Bachleda
250px|pienoiskuva|Marcin Bachleda Marcin Bachleda (s. 4. syyskuuta 1982, Zakopane, Puola) on puolalainen mäkihyppääjä. Seuratasolla hän edustaa AZS AWF Katowicea.
Bachledan paras henkilökohtainen arvokisasaavutus on 26. tila Lahden MM-kisoissa 2001. Oberstdorfin MM-kisoissa 2005 hän sijoittui Puolan joukkueen mukana normaalimäen joukkuekilpailussa kuudenneksi. Maailmancupin henkilökohtaisissa kilpailuissa Bachleda on päässyt 25 kertaa pisteille, ja paras saavutus on 11. sija Kuusamon kisassa 30. marraskuuta 2002 (tilanne 22.04.2022).
Ura mäkihyppääjänä
Marcin Bachleda kiinnostui mäkihypystä jo lapsena ja liittyi 11-vuotiaan WKS Zakopane –seuraan. Hän osallistui jo nuorena erilaisiin kansainvälisin kilpailuihin ja ensimmäiseen FIS:in järjestämään kilpailuun vuonna 1999. Ensimmäisen maailmancupin kilpailunsa Bachleda hyppäsi vuonna 2001 Willingenissä.
Manuselan kansallispuisto
Manuselan kansallispuisto sijaitsee Seramin saarella, Molukkien saaristossa Indonesiassa. Suojelualue on 1 890 km² kokoinen ja kattaa saaresta 11 prosenttia. Puisto on metsäinen ja suojelee erilaisia metsätyyppejä vuoristosademetsiin saakka. Binaiya on puiston korkein huippu ja yltää 3 027 metriin merenpinnasta. Puiston kallioperä on suurelta osin kalkkiveä, joka muodostaa laajoja karstimaisemia. Goa HatuSakan luolamuodostelma on tämän hetkisen tiedon mukaan syvin luola koko Indonesiassa.
Francistownin roomalaiskatolinen hiippakunta
Francistownin roomalaiskatolinen hiippakunta on katolisen kirkon hiippakunta, joka toimii Botswanassa. Sen keskuspaikkana toimii Francistown.
Historia
27. kesäkuuta 1998 perustettiin Francistownin apostolinen vikariaatti erottamalla se Gaboronen hiippakunnasta. Vuonna 1999 siihen kuului 9 seurakuntaa ja 17 262 jäsentä, käsittäen 2,4% alueen väestöstä. Vuonna 2010 seurakuntia oli 17 ja jäseniä 19 094, 2,3% väestöstä. 2. lokakuuta 2017 antoi paavi Franciscus päätöksen vikariaatin muuttamisesta Francistownin hiippakunnaksi. Tuolloin seurakuntia oli 17, pappeja 26 ja jäseniä noin 17 000, 1,4% väestöstä.
Manuselan kansallispuisto
Eläimistö
Seramilla on huomattavan paljon endeemisiä lintulajeja, joiden suojelussa tämä puisto on ensisijainen. Manuselassa elää 14 Seramille endeemistä tai lähes endeemistä lintulajia: sininiskaluri, molukkienkakadu, seraminluri, etelämolukkienkalastaja, seraminkaljumesikko, seraminvihermesikko, seraminrilli, harmaahuppurilli, ja seraminkäpinkäinen, seraminkuhankeittäjä, seramintornipöllö, seraminmonarkki, seraminkuningaskottarainen, molukkienkukastaja.
Seramin saaren nisäkäslajisto on sekoitus aasialaisia lajeja (jyrsijöitä ja lepakoita) ja australialaisia pussieläimiä. Manuselan alue on ainoa maailmassa, jossa on tavattu salaperäistä seramsaarenpussimäyrää (Rhynchomeles prattorum). Laji kuvattiin seitsemästä yksilöstä, jotka pyydystettiin alueelta vuonna 1920 ja on sukunsa ainoa laji. Tämän jälkeen lajia ei tiettävästi ole havaittu, mutta Seramin eläimistö on niin huonosti tunnettua, että on täysin mahdollista, että laji on edelleen elossa.
Suojelu ja uhat
Ensimmäiset suojelualueet Manuselan vuoristossa perustettiin 1972. Alueella 1978 tehtyjen kartoitusten perusteella ehdotettiin alueiden yhdistämistä yhdeksi suureksi kansallispuistoksi, joka sitten perustettiin vuonna 1997. Seramin metsäala on vähentynyt nopeasti ja laittomia hakkuita on tapahtunut myös kansallispuiston alueella. Molukkienkakadu on arvostettu lemmikkieläin ja niiden laiton pyynti luonnosta uhkaa koko lajin luonnonvaraista kantaa. Manuselan kansallispuistoa pidetään lajin vahvana alueena.
Asutus
Manuselan kansallispuiston alueella on useita kyliä. Perinteisesti alueella on asunut paikallisen malaijilais-polynesialaiskielen, manuselan, puhujia.
Marcin Bachleda
Ura mäkihyppääjänä
Parhaita saavutuksia Bachledan uralta on vuonna 2009 Kiinan Yabulissa järjestetyissä Universiade-kilpailuissa saatu normaalimäen hopea. Vuoden 2001 Lahden MM-kilpailuissa Bachleda oli 26:s ja se on hänen paras henkilökohtainen arvokilpailusaavutuksensa. Lisäksi hän oli mukana hyppäämässä Oberstdorfin MM-kilpailuiden joukkuemäen kuudetta sijaa vuonna 2005. Bachledan paras maailmancupin osakilpailusijoitus on 11. sija Kuusamosta vuodelta 2002. Vuonna 2005 hän voitti kesän continentalcup-kiertueen. Puolanmestaruuskisoissa hän oli parhaimmillaan toinen vuonna 2007 ja hänen henkilökohtainen pituusennätyksensä on 201,5 metriä Slovenian Planicasta vuodelta 2010.
Marcin Bachleda kuului vuosikausia Puolan maajoukkueeseen ja hänen uransa päättyi vuonna 2013 tulleeseen loukkaantumiseen. Viimeiseksi FIS-kilpailuksi jäi vuoden 2013 Zakopanen continentalcupin osakilpailu ja 54. sija.
Ura valmentajana
Mäkihyppyuransa lopettamisen jälkeen Bachleda aloitti huoltomiehenä Puolan maajoukkueessa. Hän kävi myös fysioterapeutin kurssin. Kaudella 2016/2017 hän alkoi työskennellä apuvalmentajana Puolan B-maajoukkueessa. Päävalmentajana oli tuolloin Robert Mateja.
Kaudelle 2018/2019 hän siirtyi Puolan naisten maajoukkueen päävalmentajaksi. Kautta pidetään yleisesti Puolan naisjoukkueen läpimurtokautena, sillä tuolloin naiset saivat ensimmäiset maailmancup-pisteensä. Paras hyppääjä oli Kinga Rajda, joka oli maailmancupin kokonaistilanteessa 28. Kaudelle 2019/2020 Marcin Bachledasta tehtiin kuitenkin apuvalmentaja kun päävalmentajan paikan otti Łukasz Kruczek.
Yksityiselämä
Marcin Bachleda on naimisissa ja hänellä on poika nimeltään Adam. Hän pitää matkustamisesta ja eri kulttuureihin tutustumisesta. Lisäksi hän on kiinnostunut extreme-urheilusta, moottoriurheilusta, tietokoneista ja musiikista. Hänen lempiartistinsa on Eminem.
Uransa aikana maajoukkueen muut urheilijat antoivat Bachledalle lempinimen Diabelek, joka tarkoittaa paholaista. Se juontaa juurensa nuoren Bachledan energiseen hyppäämiseen ja ulkonäköön. Bachledalla oli noihin aikoihin mustat hiukset ja pieni parta.
Malmön lentoasema
Malmön lentoasema (aikaisemmalta nimeltään Malmö-Sturupin lentoasema) on matkustajamääriltään Ruotsin neljänneksi vilkkain lentoasema. Se sijaitsee Svedalan kunnassa, noin 28 kilometriä Malmöstä itään ja 26 kilometriä Lundista kaakkoon. Vuonna 2017 lentoaseman kautta kulki yhteensä noin 2,2 miljoonaa matkustajaa.
Lentoyhtiöt
Tilauslentoja lennetään mm. Turkkiin, Bulgariaan, Espanjaan, Portugaliin, Kreikkaan ja Kyprokselle.
Chorale Roanne Basket
Seura voitti Ranskan mestaruuden vuosina 1959 ja 2007. 2000-luvulla se on esiintynyt myös kansainvälisissä seurakilpailuissa. Kaudella 2016–2017 seura tavoitteli nousua takaisin pääsarjaan ja palkkasi muun muassa suomalaiset maajoukkuepelaajat Antti Kanervon ja Matti Nuutisen.
Munkkivuoren ala-aste
200px|thumb|right|Munkkivuoren ala-aste Munkkivuoren ala-aste on helsinkiläinen peruskoulu, jossa on luokat 1–6. Koulu sijaitsee Raumantiellä Munkkivuoressa. Koulu toimi Munkkivuoren kansakouluna vuodet 1961–1977. Sen nykyisenä rehtorina toimii Mirja Pere.
Seinäjoen taidehalli
Seinäjoen taidehalli on näyttelyitä, julkista taidetta ja oheisohjelmaa tarjoava tila, joka toimii Kalevan navetan toisessa kerroksessa osana Seinäjoen kaupungin kulttuuripalveluita. Hallin taidenäyttelyissä on esillä sekä suomalaisten että muiden, painotetusti pohjoismaalaisten taiteilijoiden töitä.
Seinäjoen taidehalli toimi syksystä 1980 vuoteen 2019 osoitteessa Upankatu 3, josta se siirtyi maaliskuussa 2020 Kalevan navettaan. Siirtymisen yhteydessä julkaistiin taidehallin siihenastista historiaa Tellervo Lahden kartoittamana käsittelevä teos Seinäjoen taidehalli 1980–2019.
Old Time Jazz Band
Old Time Jazz Band (OTJB) oli suomalainen perinteistä 1920-luvun jazzia soittanut yhtye, joka toimi pääkaupunkiseudulla vuodesta 1957 aina 2010-luvun puoleenväliin, lähes 60 vuotta. Yhtyeen perustajajäsenet Pertti Mustonen (Aimo Mustosen poika ), Juhani Piha ja Tapani Renkonen toimivat viime vaiheessa triona. Valtaosin harrastajista koostuneen yhtyeen ammattimuusikkojäseniä olivat loppuaikoina laulusolisti Pirjo Bergström, basisti Pekka Sarmanto ja toisinaan klarinetisti Antti Sarpila.
Yhtyeen musiikillisiin esikuviin kuuluivat King Oliver, Louis Armstrong, Johnny Dodds, Sidney Bechet, Kid Ory ja Jelly Roll Morton. Monet sovitukset tuntemattomammista kappaleista tehtiin itse vanhoilta gramofonilevyäänitteiltä.
Vuonna 1962 pasunisti Seppo Keskimäen tapaturmainen kuolema ja vuosikymmentä myöhemmin trumpetisti Pertti Mustosen päätös lopettaa olivat lamauttaa yhtyeen toiminnan. Vasta 1980-luvulta alkaen yhtye esiintyi säännöllisemmin, muun muassa ainoana eurooppalaisena kokoonpanona vuoden 1986 Jazz & Heritage -festivaaleilla New Orleansissa. Seuraavana vuonna OTJB vieraili festivaaleilla uudelleen. Yhtyeen vakioesiintymispaikka oli Storyville-jazzklubi Etu-Töölössä.
Vuonna 1988 Pertti Mustonen tuli uudelleen yhtyeeseen vuosien tauon jälkeen. 1990-luvun keskivaiheilta alkaen yhtyeen laulusolistina toimi Pirjo Bergström, jonka myötä ohjelmistoon tuli myös gospelmusiikkia. Sitä yhtye esitti yli 70 kirkossa ympäri Suomea. Yhtye vieraili myös monissa suomalaisissa jazztapahtumissa, kuten Pori Jazzissa, Baltic Jazzissa ja Kaamosjazzissa. Vuonna 1997 yhtye teki kiertueen Ruotsiin ja vuonna 2002 Alankomaihin. Muita esiintymispaikkoja ulkomailla olivat Wien ja Bratislava 2003, Milano 2004 ja Tallinna 2005.
Old Time Jazz Band teki ensimmäisen LP-levynsä OTJB-1919 vuonna 1984, laulusolistina Reine Rimon ja trumpetistina Harri Aavaharju. Vuoden 1986 Yhdysvaltojen-vierailulla yhtye äänitti albumin, jolla vierailevat trumpetisti Gregg Stafford, klarinetisti Michael White ja rumpali Stanley Stephens. Vuonna 1997 julkaistulla 40-vuotista toimintaa juhlistaneen CD-albumin Old Time Jazz laulusolistina on Pirjo Bergström. Hänen kanssaan levytettiin 1999 myös live-CD Old Time Gospel Pukkilan kirkossa sekä viimeiseksi albumiksi jäänyt A Bit of Jazz (2002), jonka kaikki kappaleet ovat Pertti Mustosen sävellyksiä. 2010-luvun alkupuolella Pirjo Bergströmin ja Timo Peltoniemen kuolemat lamaannuttivat yhtyeen toimintaa, joka loppui kokonaan Pertti Mustosen kuoltua 2017.
Nick Fry
Fryn ura moottoriurheilun parissa alkoi vuonna 1977 kun hän pääsi harjoittelijana töihin Ford Motor Companylle. Työskenneltyään ensin myynnin ja markkinoinnin parissa, Fry siirtyi pian tuotekehitysosastolle tuotesuunnittelijaksi. Hän toimi suunnittelijana yli 12 vuoden ajan, jona aikana hän pääsi vaikuttamaan muun muassa Fordin Escort Cosworth- ja RS2000-mallien kehitykseen.
Fry korvasi David Richardsin BAR-tallin tallipäällikkönä kauden 2004 päätteeksi oltuaan sitä ennen tallin palveluksessa vuodesta 2002 alkaen. Kaudeksi 2006 tallin nimi muuttui Hondaksi japanilaisyhtiön ostettua BAR-tallin osakkeet itselleen.
Hyadit (tähtijoukko)
Hyadeita on legendan mukaan viisi, mutta paljain silminkin näkyy 15 ja kiikareilla tusinoittain. Yli 130 on kirkkaampia kuin magnitudi 9 joten pimeissä olosuhteissa ne näkee kiikareilla.
Tunnettu nuori muuttuva tähti T Tauri kuuluu Hyadeihin.
Jukka Heiskanen
Jukka Heiskanen (s. 1962 Kuopio) on sarjakuvaneuvos, sarjakuvakääntäjä sekä Aku Ankka -lehden vastaava päätoimittaja. Aikoinaan hän piirsi myös huumorilehti Pahkasikaan sarjakuvia.
Heiskanen aloitti opiskelun Jyväskylän yliopistossa vuonna 1982. Heiskanen tunnetaan monien sarjakuvien käännöksistä. Merkittävimpiä lienevät Blueberryt. Hän on lisäksi toiminut Sarjainfon päätoimittajana vuosina 1993–1996. Vuonna 1994 Heiskanen siirtyi Aku Ankka -lehden palvelukseen äitiyslomasijaisena. Huhtikuussa 2003 hän aloitti Aku Ankan päätoimittajana mutta toimi kuitenkin aluksi yhteistyössä Markku Kivekkään kanssa.
Artur Petrosjan
Artur Petrosjan (, s. 3. huhtikuuta 1971 Leninakan, Armenian SNT, Neuvostoliitto) on armenialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja, joka pelasi kotimaansa lisäksi muun muassa useita vuosia Sveitsissä. Armenian maajoukkueessa hän pelasi 69 maaottelua vuosina 1992–2004 ja teki niissä 11 maalia, millä hän oli maajoukkueuransa lopussa Armenian maajoukkueen maalintekijätilaston ykkönen.
Fuck Me, Ray Bradbury
Fuck Me, Ray Bradbury on vuonna 2010 internetissä julkaistu musiikkivideo. Videossa esiintyy näyttelijä, käsikirjoittaja ja koomikko Rachel Bloom, joka laulaa intohimosta kirjailija Ray Bradburya kohtaan. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Rachel Bloom ja videon on ohjannut Paul Briganti. Kappaleen tuottajina toimivat Jack Dolgen ja Jon Siebels. Videon kuvaaja on Paul Rondeau ja koreografi Katie Lee Hill.
Video oli Hugo-palkintoehdokkaana vuonna 2011.
Robert Charles Winthrop
thumb|Robert C. Winthrop Robert Charles Winthrop (12. toukokuuta 1809 – 16. marraskuuta 1894) oli yhdysvaltalainen poliitikko.
Winthrop istui Massachusettsin osavaltion edustajainhuoneessa vuosina 1835–1840. Hänet valittiin Whig-puolueen edustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen 1840 ja erosi 1842. Hänet valittiin samana vuonna uudelleen ja jatkoi vuoteen 1850.
Winthrop toimi edustajainhuoneen puhemiehenä 1847–1849. Daniel Websterin tultua nimitetyksi ulkoministeriksi Winthrop nimitettiin jatkamaan senaatissa Websterin tilalla. Hän hävisi kongressivaalit 1851.
Behistun
thumb|230px|Behistunin kirjoitusta ja kohokuvioita [[Dareios I|Dareios I:n valta-ajalta.]] Behistun (, muinaispersiaksi: Bagastâna) on arkeologinen kohde Iranissa, Kermānšāhin provinssissa lähellä Kermānšāhin kaupunkia. Tunnetuin alueen löydöksistä on Behistunin kirjoitus, jossa on nuolenpääkirjoitusta kolmella eri kielellä: muinaispersiaksi, elamiksi ja akkadiksi. Piirtokirjoitus on verrattavissa Rosettan kiveen. Behistunin alue on osa Unescon maailmanperintöluetteloa.