cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alexander Lavonius
Alexander Lavonius (4. tammikuuta 1802 Viipuri – 17. maaliskuuta 1875 Forshem, Ruotsi) oli suomalainen virkamies ja Oulun läänin kuvernööri.
Elämäkerta
Lavonius suoritti tuomarintutkinnon vuonna 1820. Tutkinnon jälkeen hän toimi lyhyen aikaa Turun hovioikeuden auskultanttina, mutta siirtyi jo 1821 Venäjän ulkoasiainkollegion palvelukseen ja toimi lähetystön attaseana ensin Berliinissä ja sitten vuonna 1823 alkaen Tukholmassa. Tukholman lähetystössä Lavonius eteni lopulta Venäjän pääkonsuliksi, joksi hänet nimitettiin vuonna 1841. Vuonna 1849 Lavonius nimitettiin Oulun läänin kuvernööriksi.
Alexander Lavonius seurasi kuvernöörinä kevättalvella 1849 kuollutta hyvin suosittua kuvernööriä Robert Wilhelm Lagerborgia. Toisin kuin edeltäjänsä ja useimmat muutkin Oulun aiemmat maaherrat ja kuvernöörit Lavonius ei ollut sotilastaustaa. Lavonius oli vuonna 1842 avioitunut Sofia Rosina von Haartmanin, Frans Mikael Franzénin tyttärentyttären kanssa, mikä lienee vaikuttanut Lavoniusten haluun muuttaa Tukholman seurapiireistä kaukaiseen Ouluun.
Lavoniuksen maaherrakauteen vuodesta 1849 vuoteen 1862, jolloin hän eläkeikään päästyään erosi virasta, sisältyi Krimin sodan aika, jolloin Oulun ja Raahen satamia hävitettiin. Sodan päätyttyä läänin kehitystyötä haittasivat vuoden 1857 kato ja sitä seurannut taloudellinen lamakausi. Uudelta kuvernööriltä myös odotettiin paljon, kun hänen edeltäjänsä oli onnistunut työssään niin hyvin.
Fredrik Persson-Korpinen
Fredrik Persson-Korpinen (16. huhtikuuta 1880 Gunnarskog, Värmlanti, Ruotsi – 22. heinäkuuta 1935 Kööpenhamina) oli ruotsalainen toimittaja ja kirjailija, joka kuvasi kirjoissaan Värmlannin metsäsuomalaisten elämää.
Persson-Korpisen vanhemmat olivat suomalaista Korpisen talonpoikaissukua, joka oli muuttanut Suomesta Värmlantiin noin 450 vuotta aikaisemmin. Persson-Korpisen kotona ei puhuttu suomea, mutta hän oppi kielen auttavasti jouduttuaan kosketuksiin kotiseudullaan asuneiden metsäsuomalaisten kanssa. Persson-Korpinen kävi oppikoulun ja opiskeli sitten maanviljelyskoulussa ja Tanskassa 1901–1903, jonne hän muutti lopulta asumaan. Hän toimi sanomalehtimiehenä ja kirjoitti ruotsin kielellä useita Värmlannin metsäsuomalaisia, heidän olojaan ja sorrettua asemaansa kuvanneita romaaneja.
Ohrana
Ohrana (, ’suoja’, ’vartio’), johdettu termistä Suojeluosasto, oli Venäjän keisarikunnan aikana toiminut salainen poliisi, joka toimi osana sisäasianministeriötä. Ohranaa avusti valtakunnallinen poliisi eli santarmisto.
Fredrik Persson-Korpinen
Persson-Korpinen kävi Suomessa ensimmäisen kerran 1927 ja hän oleskeli sitten pitempiä aikoja Suomessa pyrkiessään hankkimaan niin hyvän suomenkielen taidon että hän olisi voinut kirjoittaa kirjansa suomeksi. Lopulta hän kuitenkin palasi takaisin Kööpenhaminaan. Useat Persson-Korpisen romaanit ilmestyivät yksinomaan suomeksi suoraan käsikirjoituksista suomennettuina. Persson-Korpiselle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan ritarimerkki.
Ohrana
Ensimmäinen suojeluosasto Venäjällä perustettiin 1866, kun Dmitri Karakozov oli yrittänyt murhata Venäjän keisari Aleksanteri II:n.
Ohrana perustettiin Aleksanteri III:n aikana 12. toukokuuta 1886, ja sen nimi muutettiin ohranaksi vuonna 1887, kun keisarin kanslian III osasto muutettiin suojeluosastoksi, jonka tarkoituksena oli taistella vihamielisiä järjestöjä, terroristeja, sosialisteja ja vallankumouksellisia, vastaan. Ohrana tarkkaili vallankumouksellisten toimia muissa maissa, kuten Ranskassa. Ohranan keskustoimisto oli Pietarissa osoitteessa Fontanka 16. Katuosoite oli tunnettu pahamaineisuudestaan Venäjän keisarikunnassa.
Fredrik Persson-Korpinen
Fredrik Persson-Korpinen teki itsemurhan hirttäytymällä heinäkuussa 1935 perheongelmien takia.
Ohrana
Viimeisten keisarien aikana kaikkialle levinnyt korruptio raunioitti myös ohranan, kuten kaiken muunkin keisarillisen hallinnon. Virastona ohrana lakkautettiin vuonna 1917 lokakuun vallankumouksen yhteydessä Vladimir Leninin käskystä. Suomessa sen nimi jäi kuitenkin eloon: etsivän keskuspoliisin henkilöstö kutsui yksikköään ohranaksi, ja maanalaista toimintaa harjoittaneet kommunistit käyttivät sitä vastapuolen virkavaltaa tarkoittavana pilkkasanana.
Fredrik Persson-Korpinen
Teoksia
Nimellä Fredrik Persson: Nimellä Fredrik Persson-Korpinen:
Ohrana
Ohranan Suomen-osasto toimi niin sanotussa Ohranan talossa Helsingin Ullanlinnassa osoitteessa Punanotkonkatu 4 ja Korkeavuorenkatu 21.
Ingrid Kristiansen
Ingrid Kristiansen (o.s. Christensen, s. 21. maaliskuuta 1956 Trondheim) on norjalainen entinen kestävyysjuoksija.
Kristiansenin ensimmäinen arvokisamitali oli Sittardin MM-kilpailuissa 1980, jolloin hän voitti pronssia 3 000 metrin juoksussa ajalla 8.58,80. Ateenan EM-kilpailuissa 1982 hän sijoittui maratonjuoksussa kolmanneksi. Kristiansen voitti Lontoon maratonin 1984. Samana vuonna hän teki 28. kesäkuuta uuden maailmanennätyksen 5 000 metrin juoksussa ajalla 14.58,89 ollen samalla ensimmäinen nainen, joka alitti 15 minuutin haamurajan. Vuonna 1985 hän voitti jälleen Lontoon maratonin ja teki kaksi maailmanennätystä. 27. heinäkuuta hän alitti ensimmäisenä naisena 31 minuutin haamurajan 10 000 metrin juoksussa ajallaan 30.59,42 ja 21. lokakuuta hän juoksi maratonilla ajan 2.21.06, joka pysyi maailmanennätyksenä lähes 13 vuotta.
1986 Kristiansen voitti Stuttgartin EM-kisoissa 10 000 metrin juoksun. Samana vuonna hän voitti Bostonin ja Chicagon maratonit, juoksi 5. heinäkuuta 10 000 metrin uuden maailmanennätyksen 30.13,74 ja teki 5. elokuuta 5 000 metrillä maailmanennätyksen ajallaan 14.37,33. Seuraavana vuonna hän voitti Lontoon maratonin lisäksi 10 000 metrin juoksun maailmanmestaruuden Rooman MM-kisoissa. Hän voitti 1988 Lontoon maratonin neljännen kerran sekä maastojuoksun maailmanmestaruuden. 1989 hän voitti Bostonin ja New Yorkin maratonit sekä teki uuden maailmanennätyksen puolimaratonilla ajallaan 1.08.31. Hän voitti urallaan yhteensä 24 henkilökohtaista Norjan mestaruutta.
Kristiansen harrasti myös maastohiihtoa. Hän voitti nuorten Euroopan mestaruuden hiihdossa 1974 ja on voittanut kahdeksan Norjan mestaruutta viestihiihdossa. Tästä hyvästä hänet palkittiin 1990 Egebergs Ærespris -palkinnolla, joka myönnetään useammassa kuin yhdessä lajissa menestyneille urheilijoille. Nykyisin Kristiansen toimii Kansainvälisen yleisurheiluliiton maasto- ja maantiejuoksukomiteassa sekä Norjan juoksijayhdistyksen varapuheenjohtajana.
Tännäsin piiri
Tännäsin piiri sijaitsee Härjedalenin kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Härjedalenin kunnan piirit
Urheilulääketiede
thumb|Loukkaantunut juoksija hoidettavana
Urheilulääketiede on urheilijoiden terveyden hoitoon ja suorituskyvyn optimointiin keskittyvä liikuntalääketieteen ala. Sen piiriin kuuluvat myös doping, antidoping ja dopingtestaus.
Syväjärvi
Syväjärvi voi tarkoittaa seuraavia:
Rupert Murdoch
Keith Rupert Murdoch (lausutaan /ˈruːpət ˈməːdɒk/; s. 11. maaliskuuta 1931) on australialaissyntyinen yhdysvaltalainen mediamoguli. Hän on News Corporationin ja sen jatkajien Fox Corporationin ja uuden News Corp -yhtiön perustaja sekä hallituksen puheenjohtaja.
Murdoch aloitti uransa yhdellä isältään perimällä sanomalehdellä Adelaidessa. Hän hankki ja perusti lisää lehtiä Australiassa ennen kuin laajensi News Corporationia Ison-Britannian, Yhdysvaltojen ja Aasian mediamarkkinoille. Hän perusti Fox Broadcasting Companyn vuonna 1986.
Murdoch on ollut kolmesti Time-lehden maailman 100 vaikutusvaltaisimman henkilön listalla. Hän oli Forbes-lehden maailman vaikutusvaltaisimpien ihmisten listalla 13:s vuonna 2010. Forbes-lehden maailman rikkaimpien listalla hän oli vuonna 2015 sijalla 77.
Australia
Murdoch oli Australian Country Party (nyk. Australian kansallispuolue) -puolueen puheenjohtajan John McEwenin poliittinen liittolainen. Murdoch puolusti McEwania The Australian -lehdessään. Kun McEwan jäi eläkkeelle, niin Murdoch suuntasi tukensa Australian työväenpuolueen johtajalle, Gough Whitlamille, josta tuli pääministeri vuonna 1972. Pian kuitenkin Murdoch suuntasi huomionsa Yhdysvaltoihin.
Yksityiselämä
Murdoch on ollut neljästi naimisissa. Vuonna 1956 hän nai Patricia Bookerin, melbournelaisen entisen kauppa-apulaisen ja lentoemännän. Avioliitossa syntyi vuonna 1958 tytär, Prudence. Rupert ja Patricia erosivat vuonna 1967.
Avioeron jälkeen Murdoch avioitui samana vuonna skotlantilaissyntyisen Anna Torvin kanssa. Katolinen Torv oli tuolloin toimittajana Rupertin sydneyläisessä The Daily Telegraph -sanomalehdessä. Avioliitossa syntyi kolme lasta: Elisabeth (vuonna 1968), Lachlan (vuonna 1971) ja James (vuonna 1972). Pari erosi vuonna 1999 ja Torv sai avioerossa 1,7 miljardia dollaria.
Alle kuukausi toisen avioeronsa jälkeen Murdoch avioitui kiinalaissyntyisen, 30-vuotiaan Wendy Dengin kanssa. Avioliitosta syntyi kaksi lasta: Grace (vuonna 2001) ja Chloe (vuonna 2003). He erosivat vuonna 2014.
4. maaliskuuta 2016 Murdoch avioitui yhdysvaltalaisen näyttelijä-malli Jerry Hallin kanssa Lontoossa. Hall haki eroa kalifornialaiselta oikeusituimelta heinäkuussa 2022. Avioero astui voimaan kahta kuukautta myöhemmin, ja entinen pari ilmoitti eroavansa ystävinä.
Pyhän Patrickin päivänä 2022 Murdoch ilmoitti menevänsä kihloihin radiojuontaja Ann Lesley Smithin kanssa, mutta purki kihlat vain kahta viikkoa myöhemmin. Eron syyksi on arvioitu Smithin evankelistista uskonnollista vakaumusta, jonka Murdoch väitetysti koki epämukavaksi.
Stanley Donwood
pienoiskuva|Stanley Donwood (vasemmalla) [[Thom Yorken kanssa vuonna 2011.]]Stanley Donwood (s. 29. lokakuuta 1968) on englantilaisen kirjailijan ja taiteilijan Dan Rickwoodin taiteilijanimi.
Hänet tunnetaan ehkä parhaiten tiiviistä työskentelystään brittiläisen rock-yhtyeen Radioheadin kanssa. Donwood on tehnyt kaikki yhtyeen kansitaiteet My Iron Lung EP:stä (1994) lähtien. Vuodesta 1996 lähtien hän on myös työskennellyt Radioheadin laulajan Thom Yorken kanssa yhtyeen kotisivuilla, ja on esiintynyt satunnaisesti myös yhtyeen webcasteilla ja vuoden 2001 Grammy-palkintojuhlassa.
Jukka Mäkelä
Jukka Mäkelä -nimisiä tunnettuja henkilöitä:
Stepa
Stepa (oikealta nimeltään Joni Stenberg, s. 2. kesäkuuta 1987 Sodankylä) on suomalainen rap-artisti. Hänen ensimmäinen studioalbuminsa MC julkaistiin Joku Roti Recordsin kautta vuonna 2008. Toinen studioalbumi Made in Sodankylä vuonna 2010 myös Joku Rotin kautta. Tämän jälkeen hän on julkaissut kaksi studioalbumia Monsp Recordsin kautta: Ultramagneettinen vuonna 2014 ja Henget vuonna 2017. Stepa on vieraillut myös ahkerasti lukuisien muiden artistien julkaisuilla ja julkaissut Aren kanssa yhteislevyn ...ja naksuvat luupit vuonna 2012.
Uran alku
Stepan ensimmäinen julkaisu Aromii -mixtape julkaistiin omakustanteena vuonna 2007. Stepan ensimmäinen kokopitkä albumi MC julkaistiin 27. helmikuuta 2008 Joku Roti Records -levy-yhtiön julkaisemana. Ilmestymisviikollaan MC nousi sijalle 40 Suomen virallisella albumilistalla. Albumilla Stepa käsittelee arkipäiväisiä aiheita, kuten lapsuuden kommelluksia, naisten käsittämättömyyttä ja rahan tarvetta. Levy luo kontrastin Stepan aikaisempaan tuotantoon, joka tyylillisesti kumartaa gangsta rap -genrelle. Kaikkein mielikuvituksekkaimmissa gangsta-kappaleissa heittäydytään mukaan lottovoittajan ("Lottovoittaja") elämään.
2010-luku
300px|thumb|Stepa (oik.) ja [[Are (artisti)|Are keikalla Raahessa 5. maaliskuuta 2011.]] Stepan toinen kokopitkä albumi Made in Sodankylä julkaistiin Joku Roti Recordsin kautta 17. maaliskuuta 2010. Se päätyi ilmestymisviikollaan sijalle 22 Suomen virallisella albumilistalla. Made in Sodankylän nimikkokappaleella "Made in Sodankylä" Stepa ottaa kantaa muun muassa Lapin tyhjenemiseen ja ihmisten muuttamiseen uusille asuinalueille. Albumin kappale "Kiviranta" puolestaan käsittelee Stepan nykyistä tilannetta ja hänen kotikulmiaan.
Stepa kertoi Summerin haastattelussa vuonna 2011 tekevänsä uutta albumia. Lisäksi hänen ja rap-artisti Aren yhteislevy ...ja naksuvat luupit julkaistiin 30. marraskuuta 2012. Albumi nousi 49. sijalle Suomen virallisella albumilistalla. Albumin kappaleista "Yhtä aikaa siellä täällä", "Syö papu jos oot nälkänen" ja "Sätkät tiskit breikit" on julkaistu musiikkivideot.
Stepan kolmas sooloalbumi Ultramagneettinen julkaistiin Monsp Recordsin kautta 4. huhtikuuta 2014. Se ylsi parhaimmillaan Suomen virallisen albumilistan viidennelle sijalle. Albumin ensimmäinen musiikkivideo "Gettounelmii" julkaistiin elokuussa 2013 ja toinen kappaleesta "Paha jäbä" maaliskuussa 2014. Kolmas musiikkivideo julkaistiin huhtikuussa 2014 kappaleesta "Rock n Roll Volkswagen" ja neljäs toukokuussa kappaleesta "Laineen Kaspereita".
Stepa julkaisi neljännen sooloalbuminsa Henget vuonna 2017 Monsp Recordsin kautta. Levyn kappaleiden aihepiiri on Stepan aiempaa tuotantoa vakavampaa. Levyä pidetään yhtenä Stepan parhaimmista, ja ilmestyessään se sai kiitosta elämänmyönteisestä lähestymistavasta.
2020-luku
Vuonna 2021 Stepa allekirjoitti levytyssopimuksen PME Recordsin kanssa. Uuden levytyssopimuksen myötä Stepa julkaisi tuplasinkun kappaleesta Muhammad Ali, jonka b-puolella esiintyy yhtye nimeltä Heimo ilman menneisyyttä. Kappale julkaistiin periksiantamattoman nyrkkeilylegendan syntymäpäivänä 17.1. Stepa kertoi Klangin haastattelussa Muhammad Alin olevan hänen suurin esikuvansa. Kappaleen tuotannossa on mukana Stepan ja Satellite Storiesista tutun Jyri Pesosen lisäksi DJ Polarsoul. Kappaleesta on myös julkaistu sekä lyhytelokuva, että musiikkivideo.
Yksityiselämä
Stenberg syntyi ja varttui Sodankylässä Lapissa. Myöhemmin hän muutti Tornion Kivirantaan ja valmistui joulukuussa 2011 yhteisöpedagogiksi. Vuonna 2013 Stenberg muutti Ouluun päästyään opiskelemaan opettajaksi Oulun yliopistoon. Stepa valmistui Oulun yliopistosta vuonna 2020.
Stepa on maininnut suurimmiksi musiikillisiksi esikuvikseen Mos Defin, De La Soulin, Ice Cuben sekä Commonin.
Em
Em tarkoittaa seuraavia asioita:
Pornaisten vaakuna
thumb|150px|Pornaisten vaakuna Pornaisten vaakuna on Pornaisten kunnan tunnus, joka on saanut aiheensa pitäjän historiasta. Pornaisten kirkon ensimmäinen kirkonkello saatiin hankittua paikkakuntalaisten naisten puuvillasta kehräämällä palttinalla, josta saadut varat käytettiin kellon ostoon. Vuonna 1731 valmistunut kello on sittemmin siirretty toiseksi vuonna 1924 valmistuneen kivikirkon kahdesta kellosta.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä kultainen kirkonkello, jonka kummallakin puolella saatteena kultainen, hopealankainen värttinä”. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Pornaisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen 27. joulukuuta 1951. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 12. maaliskuuta 1952.
Malin Åkerman
Malin Maria Åkerman (s. 12. toukokuuta 1978 Ruotsi) on ruotsalais-kanadalainen näyttelijä. Hän syntyi Tukholmassa, muutti kaksivuotiaana Torontoon ja asuu nykyisin Yhdysvalloissa.
Åkerman aloitti teini-ikäisenä mallinuran. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Harold & Kumar – täydellisen hampurilaisen metsästys (2004), The Heartbreak Kid (2007), 27 Dresses – hääkuumetta (2008), Odottamaton ehdotus (2009), Watchmen (2009), Lomaterapiaa (2010) ja Rock of Ages (2012). Hän on myös vieraillut monissa televisiosarjoissa, joihin lukeutuu esimerkiksi Ensisilmäyksellä ja Billions.
Åkerman meni naimisiin italialaisen muusikon Roberto Zinconen kanssa vuonna 2007, he saivat lapsen vuonna 2013 ja erosivat vielä samana vuonna.
Åkerman ja Jack Donnelly kihlautuivat vuonna 2017 ja avioituivat vuoden 2018 joulukuussa.
Harri Nousiainen
Harri Nousiainen (s. 1974 Hanko) on suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa teatteritaiteen maisteriksi 1999–2003, missä hänen lopputyönsä nimi oli Siedä. Nousiainen on kiinnitettynä näyttelijänä Suomen Kansallisteatterissa ja vieraillut mm. Hämeenlinnan kesäteatterissa ja Lahden kaupunginteatterissa.
Näytelmät
Nousiainen on Suomen Kansallisteaatterin vakituinen näyttelijä ja näytellyt mm. seuraavissa näytelmissä ja rooleissa
Eek
Eek on kaupunki Yhdysvaltojen osavaltion Alaskan länsiosassa. Vuoden 2017 väestönlaskennassa sen asukasluku oli 309. Asukkaista 95,71 % oli vuonna etnisesti Amerikan alkuperäisväestöä.
Paula Garcés
thumb|Paula Garcés vuonna 2008. Paula Maria Santos Garcés (s. 20. maaliskuuta 1974) on näyttelijä, jolla on ollut rooli muun muassa elokuvassa Harold & Kumar – täydellisen hampurilaisen metsästys (2004).
Egeanmeri
Egeanmeri eli Aigeianmeri on Balkanin niemimaan ja Vähän-Aasian välissä sijaitseva saarekas Välimeren osa. Se liittyy Mustaanmereen Dardanellien, Marmaranmeren ja Bosporinsalmen kautta. Egeanmeren saaret kuuluvat Kreikalle muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta. Meri on Kreikan merkittävin merialue Joonianmeren ohella.
Etymologia
Antiikin aikana Aigeian nimelle oli useita selityksiä. Sanottiin, että se oli nimetty Poseidonin kulttipaikkana tunnetun Aigain kaupungin, amatsonien kuningatar Aigean tai Theseuksen isän Aigeuksen mukaan, joka hukutti itsensä mereen luullessaan poikansa kuolleen. Nimen etymologia voi perustua myös sanaan aiges (αἶγες, 'aallot'), jolloin se voisi tarkoittaa ”Aaltoista merta”.
Maantiede
thumb|left|260px|Topografinen kartta Egeanmeren seudusta.
Egeanmeren pinta-ala on noin 215 000 neliökilometriä. Meren pituus pohjois-eteläsuunnassa on noin 610 kilometriä ja leveys itä-länsisuunnassa noin 300 kilometriä. Egeanmeren länsi- ja pohjoisrannikko sekä useimmat saaret kuuluvat Kreikkaan, ja itärannikko Turkkiin. Merialueen eteläisenä rajana toimivat seuraavat saaret (lännestä itään): Kythera, Antikythera, Kreeta, Kásos, Kárpathos ja Ródos. Meren keskisyvyys on noin 1 500 metriä ja suurin syvyys Kreetan itäpuolella 3 543 metriä.
Egeanmeren pohja muodostuu mereen vajonneesta ylätasangosta, jonka vuorenhuiput muodostavat Egeanmeren saariston. Koko Egeanmeren alue on maanjäristysherkkää aluetta. Merialueen alla on oma pieni mannerlaatta, Egeanmeren laatta. Se puristuu yhdessä sen itäpuolella sijaitsevan Anatolian laatan kanssa toisiaan lähestyvien Afrikan ja Euraasian laattojen väliin. Afrikan laatta työntyy Egean laatan alle Kreetan eteläpuolella, kun taas Egean laatan ja Euraasian laatan kontaktialue on merialueen pohjoisosissa.
Alue on myös vulkaanista aluetta. Tulivuoritoiminta on keskittynyt niin kutsutun helleenisen kaaren alueelle, joka ulottuu Kreikasta Turkkiin kulkien eteläisten Kykladien kautta. Suuri osa tulivuoritoiminnasta on nykyisin sammunutta tai uinuvaa. Aktiivisinta toiminta on Santorínilla, jonka suuri purkaus noin 1650–1600 eaa. on voimakkain 10 000 vuoteen.
Merenpohja on pääosin kalkkikiveä. Tulivuoritoiminnan seurauksena se on paikoin muuttunutta. Joidenkin saarten, kuten Skýros, Páros, Íos, Anáfi ja Tínos kallioperässä on esimerkiksi marmoria, kun taas Mýkonos on graniittia ja Thíra laava- ja hohkakiveä.
Egeanmeren ja muun Välimeren sekä Atlantin vedet sekoittuvat toisiinsa suhteellisen vähän, ja Egeanmeren vesi on Atlanttia suolaisempaa. Vuorovesi on suhteellisen heikko, mutta voimakas paikoin, kuten Évripossalmessa. Merellä vallitsee pohjoistuuli.
Merialueet ja lahdet
thumb|240px|Egeanmerta Turkin rannikolla. thumb|240px|[[Kykladit|Kykladeihin kuuluvat Páros, Antíparos ja Despotikó ilmasta nähtynä.]]
Egeanmeren joillakin osilla on omat nimensä. Meren pohjoisinta osaa kutsutaan Traakianmereksi, läntisintä osaa Kykladien ja Peloponnesoksen niemimaan välissä Myrtóonmereksi, itäistä osaa Ikarían ja Sámoksen saarten ympärillä Ikaríanmereksi, ja eteläisintä osaa, joka sijaitsee Kykladien ja Kreetan välissä, Kreetanmereksi.
Kreetan Egeanmeren puoleiset lahdet ovat lännestä itään Kíssamoksenlahti, Chaniánlahti, Soúdanlahti, Almyróksenlahti, Iraklioninlahti, Málianlahti ja Mirampéllonlahti. Peloponnesoksen itärannikolla ovat Epídavros Limirán lahti ja Argoliinlahti. Saroninlahti sijaitsee Peloponnesoksen ja Attikan välissä. Euboian erottavat mantereesta Pohjoinen ja Eteläinen Euboianlahti. Pelionin niemimaan kainalossa sijaitsee Pagasitikóslahti ja Chalkidikín niemimaan kainalossa Egenmeren pohjoisosassa Thermaïkóslahti. Chalkidikín niemet erottavat toisistaan Kassándranlahti eli Toronaíoslahti sekä Singitikóslahti eli Pyhänvuorenlahti. Idempänä meren pohjoisrannikolla ovat Strymonikóslahti ja Kaválanlahti. Saroksenlahti, Edremitinlahti, Dikilinlahti, Çandarlinlahti, Izmirinlahti, Kuşadasinlahti, Gökovanlahti ja Güllükinlahti sijaitsevat Turkin puolella.
Saaret
Egeanmeren saaria on yli 1 000 kappaletta. Saaret voidaan jakaa seitsemään ryhmään: Pohjoisen Egean saaret (jotka voidaan jakaa edelleen Traakianmeren ryhmään ja Itä-Egean ryhmään), Pohjoiset Sporadit, Euboia ja sen ympäristön saaret, Argo-Saroniset saaret, Kykladit, Dodekanesia sekä Kreeta ja sen ympäristön saaret. Saarista suurimmat ovat Kreeta ja Euboia. Niitä ei aina lasketa varsinaisiksi Egeanmeren saariksi paitsi niiden suuren koon vuoksi myös siksi, että ne sijaitsevat merialueen laidoilla. Näiden jälkeen suurimmat saaret ovat Lesbos, Ródos, Chíos ja Sámos. Egeanmerellä on vain kaksi suurempaa Turkille kuuluvaa saarta, Gökçeada (Ímbros) ja Bozcaada (Ténedos).
Monet Egeanmeren saarista tai saariketjuista ovat oikeastaan mantereen vuorien jatkeita. Yksi ketju ulottuu meren poikki Chíokseen ja toinen on Euboian ja Sámoksen välillä. Kolmas ketju kulkee Peloponnesoksen läpi Kreetan kautta Ródokselle ja se erottaa Egeanmeren varsinaisesta Välimerestä. Monilla saarista on turvallisia satamia ja lahtia, mutta merellä navigointi on yleisesti vaikeaa. Useimmat saarista ovat tuliperäisiä. Muilta saarilta louhitaan marmoria sekä rautaa. Suurimmilla saarilla on hedelmällisiä laaksoja ja alankoja. Saarten yhteispinta-ala on 9 122 km².
Historia
thumb|right|240px|[[Mýkonos (kaupunki)|Mýkonoksen kaupunkia.]] thumb|right|240px|[[Hellenic Seaways -yhtiön katamaraani Highspeed 5 Pároksella.]]
Neoliittisella ja pronssikaudella alueella vallinneita kulttuureja kutsutaan Egeanmeren kulttuureiksi tai Aigeian sivilisaatioiksi. Niihin kuuluvat kykladinen kulttuuri Kykladien saaristossa, minolainen kulttuuri Kreetalla sekä helladinen kulttuuri (mukaan lukien mykeneläinen kulttuuri) Manner-Kreikassa. Minolainen kulttuuri oli Euroopan ensimmäinen korkeakulttuuri.
Antiikin aikana syntyivät kaupunkivaltiot, kuten Ateena ja Sparta, jotka rakensivat antiikin kreikkalaisen sivilisaation. Täällä myös syntyi alkuperäinen demokratia. Kreikkalainen kulttuuri levittäytyi rannikolle ja saarille perustettuihin siirtokuntiin, ja meri oli tärkein kulkuväylä ja enemmän yhdisti kuin erotti alueita. Egeanmeren rantoja ovat eri aikoina hallinneet myös persialaiset, roomalaiset, Bysantti, venetsialaiset ja osmanit.
Liikenne ja talous
Egeanmerellä on hyvät laivayhteydet. Merialueen tärkeimmät satamat ovat Pireus, Iraklion, Thessaloniki ja Alexandroúpoli Kreikassa sekä Izmir Turkissa. Saarten pääelinkeinot ovat matkailu, merenkulku sekä viinin, oliivien ja hedelmien viljely.
Lentävä kalapuikko
Lentävä kalapuikko on vuonna 2002 ilmestynyt kolmastoista Pirkko-Liisa Perttulan toimittama ja Timo Huhtalan kuvittama vitsikirja, joka on suunnattu erityisesti koululaisille. Kirjassa, kuten muissakin Perttulan ja Huhtalan koululaisvitsikirjoissa (paitsi Meganaurut: 2000 koululaisvitsiä) on 400 vitsiä. Kirjassa on 173 sivua.
Ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2015
Ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2015 järjestettiin Valko-Venäjän Raubitšissa, Minskin läheisyydessä helmikuussa 2015. Kilpailuissa järjestettiin kolme henkilökohtaista ja yksi viestikilpailu kummallekin sukupuolelle sekä alle 19-vuotiaiden että alle 22-vuotiaiden sarjoissa.
Kilpailuohjelma
Kilpailuissa oli 16 eri kilpailutapahtumaa.
15 km normaalimatka
Päivämäärä: 19. helmikuuta <br style="clear:both" />
10 km pikakilpailu
Päivämäärä: 21. helmikuuta <br style="clear:both" />
12,5 km takaa-ajo
Päivämäärä: 22. helmikuuta <br style="clear:both" />
4x7,5 km viesti
Päivämäärä: 24. helmikuuta <br style="clear:both" />
12,5 km normaalimatka
Päivämäärä: 19. helmikuuta <br style="clear:both" />
7,5 km pikakilpailu
Päivämäärä: 21. helmikuuta <br style="clear:both" />
10 km takaa-ajo
Päivämäärä: 22. helmikuuta <br style="clear:both" />
3x6 km viesti
Päivämäärä: 24. helmikuuta <br style="clear:both" />
12,5 km normaalimatka
Päivämäärä: 18. helmikuuta <br style="clear:both" />
Viipurinrinkeli
150px|thumb|Viipurinrinkeli 150px|thumb|Viipurinrinkelin myyjä [[Joensuun tori|Joensuun markkinoilla.]] thumb|150px|[[Viipurin maalaiskunta|Viipurin maalaiskunnan epävirallinen perinnevaakuna.]]
Ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2015
7,5 km pikakilpailu
Päivämäärä: 20. helmikuuta <br style="clear:both" />
Viipurinrinkeli
Viipurinrinkeli on perinteinen viipurilainen leivonnainen, josta on tullut eteläkarjalainen perinneleivonnainen. Tunnusomaisen maun leivonnaiselle antaa kardemumman ja muskottikukan samanaikainen käyttö. Muina aineksina ovat maito, kananmuna, voi tai margariini, sokeri, hiiva, vehnäjauhot sekä osassa resepteistä myös suola. Jotkin aromikkaat reseptit sisältävät muitakin mausteita (meiramia, minttua, neilikkaa, kuminaa, sahramia). Perinteisesti viipurinrinkeli paistettiin uunissa olkien päällä.
Historia
Rinkeli saapui Viipuriin 1300-luvulla harmaan fransiskaanimunkkikunnan myötä. Rinkeleitä tehtiin luostarissa, jonka toiminta lakkasi uskonpuhdistuksen seurauksena. 1500-luvulla resepti levisi luostarin ulkopuolelle. Rinkelistä muodostui yläluokan herkku. Pietari Brahe tilasi Viipurista rinkeleitä Turun Akatemian vihkiäisiin vuonna 1649 – suosio levisi Pietarin hienostoväen joukkoon 1700-luvulla. Venäjän keisari Aleksanteri III:lle toimitettiin viikoittain kuriiripostina kuusi rinkeliä.
Ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2015
3x7,5 km viesti
Päivämäärä: 23. helmikuuta <br style="clear:both" />
Viipurinrinkeli
Historia
1800-luvulla tunnetuimpia valmistajia olivat Vaittisen ja Löppösen suvut. He kiistelivät, kumman rinkeliresepti oli alkuperäisempi. Tätä aikaa kutsutaan rinkelisodaksi. Vaittisen rinkeli nautti luottamusta Viipurissa, mutta Löppösen menestyi kansainvälisesti. Rinkelintekotaito levisi ja tuli 1900-luvun alkupuolella tunnetuksi Lappeella, nykyisessä Lappeenrannassa, jossa rinkeli myös yksinkertaistui. Ennen toista maailmansotaa Lappeella oli yli 60 taloa, joissa taidettiin rinkelinteko.
Ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2015
10 km normaalimatka
Päivämäärä: 18. helmikuuta <br style="clear:both" />
Viipurinrinkeli
Historia
Rinkelin valmistustavan Lappeelle toi Hanhijärven kylästä syntyisin ollut Anni Pajari, joka palasi veljensä Sakari Rantasen talouteen Hanhijärvelle, jossa useat talot alkoivat valmistaa ja markkinoida viipurinrinkeleitä maatalouden lisäansiona. Tapa elää vielä nykyään myös Hanhijärvellä, vaikka valmistus ja markkinointi onkin jo levinnyt kylän ulkopuolelle aina Joensuuhun asti.
Ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2015
6 km pikakilpailu
Päivämäärä: 20. helmikuuta <br style="clear:both" />
Viipurinrinkeli
Historia
Nykyään viipurinrinkelikauppiaan löytää lähes kaikilta markkinoilta, ja rinkeliä markkinoidaan voimakkaasti perinteikkäänä markkinaostoksena. Joensuun torin lisäksi viipurinrinkeleitä myydään markkinoiden aikaan myös marketeissa.
Ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 2015
7,5 km takaa-ajo
Päivämäärä: 22. helmikuuta <br style="clear:both" />
3x6 km viesti
Päivämäärä: 23. helmikuuta <br style="clear:both" />
Jarl-Thure Eriksson
thumb|right|200px|Jarl-Thure Eriksson Jarl-Thure Eriksson (s. 5. marraskuuta 1944 Hammarland) on tekniikan tohtori, teoreettisen sähkötekniikan professori ja Tampereen teknillisen yliopiston (vuoteen 2004 saakka Tampereen teknillinen korkeakoulu (TTKK)) rehtori vuosina 1997–2008. Hänen rehtorikaudellaan yliopisto kasvoi voimakkaasti ja sen tieteellinen julkaisutoiminta lisääntyi. Tieteellisten ansioidensa tähden Eriksson on ollut Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finlandin jäsen vuodesta 1989. Hänen ehkä merkittävin yliopiston ulkopuolinen luottamustoimensa on Millennium-palkintosäätiön hallituksen jäsenyys vuodesta 2003.
Eriksson on valittu Åbo Akademin kansleriksi vuosiksi 2010–2014.
Ura
Eriksson opiskeli sähkötekniikkaa Teknillisessä korkeakoulussa (TKK). 1970-luvulla hän toimi tutkijana akatemiaprofessori Olli Lounasmaan johtamassa TKK:n kylmälaboratoriossa tutkimusaiheinaan suprajohtavuuteen perustuvat sähkömagneettiset sovellukset, erityisesti suprajohtavat sähkökoneet. Tutkimuksen sovelluksia ovat muun muassa 1970-luvun suuret jäänmurtajat.
Erikssonin lisensiaatintyö vuodelta 1976 käsitteli suprajohtavan unipolaarisähkömoottorin yleisiä suunnitteluperiaatteita. Työssä esitettiin ratkaisu erääseen keskeiseen ongelmaan, suuren sähkövirran siirtämiseen staattorin ja roottorin välillä, sekä suprajohtavan moottorin alustava suunnitelma. Suunnitelma toteutettiin TKK:n ja VTT:n yhteisprojektina vuosina 1977–1979. 100 kilowatin SUMO-moottori oli Suomen ensimmäinen ja neljäs maailmassa. Virransiirtoratkaisun ansiosta moottorilla oli laaja nopeudensäätöalue, mikä oli keskeinen tavoite jäänmurtajan potkurikäytössä. Vuonna 1982 TKK:ssa tarkastetussa väitöskirjassaan Eriksson tarkasteli SUMO-moottorin virransiirtojärjestelmää ja turbulenttisen nestemetallin pyörre- ja epästabiilisuusilmiöitä.
Eriksson oli toiminut TKK:lla apulaisprofessorina vuodesta 1979. Vuotta myöhemmin hän siirtyi apulaisprofessoriksi silloiselle Tampereen teknilliselle korkeakoululle. Tampereella Eriksson jatkoi suprajohteisiin liittyvää tutkimusta, jonka tavoitteena oli suprajohtavuuden hyödyntäminen energiatekniikassa. 1980-luvun lopulla Eriksson käynnisti tuuligeneraattorien kehittämisohjelman, joka johti prototyyppigeneraattorin rakentamiseen. Tuulivoimatutkimus on sittemmin tuottanut useita tohtorinväitöskirjoja TTY:ssä.
Vuosina 1985-86 Eriksson työskenteli vierailevana professorina KTH:ssa Tukholmassa ja käynnisti silloisen ASEAn (nykyinen ABB) kanssa hybridiautoprojektin. Projektin ensimmäisenä askeleena tutkijat Peter Chudi ja Anders Malmquist kehittivät Erikssonin johdolla kaasuturbiinikäyttöisen suurnopeusgeneraattorin. Projektin jatkovaiheessa yhdistelmä sijoitettiin Volvon ECC hybridiautoon, jota esiteltiin menestyksellisesti 1990-luvun alkupuolella.
Energiatutkimus vei Erikssonin huomion tulevaisuustutkimukseen. Ennen rehtoriksi tuloaan Eriksson toimi mm. Suomen tulevaisuuden tutkimuksen seuran puheenjohtajana. Aihepiiri edellytti laajojen järjestelmien parempaa ymmärtämistä. Eriksson kehitti luentosarjan, joka käsitteli kompleksisia ja kaoottisia järjestelmiä sekä emergenttisten kasvujärjestelmien mallintamista. Tutkimus suuntautui kaaosteorian matemaattisiin ongelmiin sekä hermoverkkolaskennan hyödyntämiseen ennakointitehtävissä, kuten tuulivoimalan optimisäädössä tuuliennusteen perusteella ja aivojen α-käyrän käytössä epilepsiakohtauksen ennustamisessa.
Pala
Pala oli kunta Jõgevamaan maakunnassa, Virossa.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa tartumaalaiset Peipsiäären kunta, Kallasten kaupunki, Alastkiven ja Varan kunnat sekä Pala yhdistettiin uudeksi Peipsiäären kunnaksi, ja Palan alueesta tuli osa Tarton maakuntaa.
Kunnan asukasluku oli 1 210 (1.1.2011), pinta-ala 156,71 neliökilometriä ja asukastiheys 8,3 asukasta neliökilometrillä. Se sijaitsi maakunnan itäisessä osassa, Peipsijärven lähellä.
Palan kuntaan kuului 23 kylää: Assikvere, Haavakivi, Kadrina, Kirtsi, Kodavere, Kokanurga, Lümatili, Matsanurga, Moku, Nõva, Pala, Peremetsa, Piibumäe, Piirivarbe, Punikvre, Raatvere, Ranna, Sassukvere, Sääritsa, Sõõru, Tagumaa, Vea ja Äteniidi.
Palassa oli yksi koulu nimeltään Pala kool.
Väestö
Vuonna 2011 Palan kunnassa oli 1 072 asukasta, joista 1 032 (96,3 %) oli virolaisia, 30 (2,8 %) venäläisiä ja 9 (0,8 %) muita kansallisuuksia.
Ek
Ek tai EK voi tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
Ek on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Carl Billsten nuorempi
Carl Billsten nuorempi (noin 1635–1691) oli Pinjaisten ja Fagervikin ruukkien johtaja isänsä Carl Billsten vanhemman jälkeen ja Skogbyn masuunin perustaja. Billsten panosti ruukeissaan kankiraudan tuottamisen ohessa myös erilaisiin valutuotteisiin ja taontaan. Fagervikissa tuotettiin nauloja, hevosenkenkiä, uunipeltejä, sirppejä, auranteriä ja muita vastaavia esineitä. Kukoistavan teollisen tuotannon varjopuolena olivat syytökset laittomasta liiketoiminnasta, joita esitettiin Billstenia kohtaan kahden vuosikymmenen ajan. Vaikutusvaltaisen patruunan onnistui kuitenkin viivyttää asian käsittelyä vuosien ajan ja lopulta vesittää oikeusjuttu. Samalla Billsten vietti suurellista elämää ruukinkartanollaan, ja erityisesti tuhlailevasta elämästä on jäänyt muistiin Billstenin Katarina-tyttären ja Uudenmaan ja Hämeen läänin veromestarin Arvid Carlstedtin ylelliset häät vuonna 1688.
Avioliitostaan porvari Wellam Heyn tyttären kanssa Billstenillä oli poika Carl, joka aateloitiin nimellä von Bildsten.
Kristuksen ylösnousemuksen katedraali
thumb|250px|Lähikuva katedraalista. Kellotornin kupoli on kullattu, useimmat muut emaloituja. Seinällä on Venäjän keisarikuntaan kuuluneiden alueiden vaakunoita. thumb|250px|Verikirkko sisältä kunnostuksen jälkeen. Taka-alan katos osoittaa Aleksanteri II:n murhapaikan.
Rakentaminen
Keisari Aleksanteri II menehtyi terrori-iskussa saamiinsa vammoihin 1. maaliskuuta 1881 Talvipalatsissa. Heti kuolemaa seuranneena päivänä Pietarin kaupunginduuman edustajat lähestyivät uutta keisaria, jotta edesmenneelle tsaarille saataisiin muistomerkki attentaatin tapahtumapaikalle. Aleksanteri III ilmoitti tahdokseen, että muistomerkin sijasta paikalle pystytettäisiin kirkkorakennus. Muistokirkon rakentamiseksi julistettiin kutsukilpailu, mutta ensimmäisen kierroksen työt eivät kelvanneet Aleksanteri III:lle, koska ne "eivät olleet riittävän venäläiskansallisia". Toisen kutsukierroksen voittajaksi huhtikuussa 1882 selvisi Alfred Parlandin ja arkkimandriitta Ignatin (Malyšev) yhteinen viisikupolinen ehdotus. Kellotorni oli suunnitelmassa piirretty Katariinan (nykyään Gribojedovin) kanavan toiselle puolelle erilleen pyhätöstä.
Kirkon peruskivi muurattiin 6. lokakuuta 1883. Rakennussuunnitelmat muuttuivat työn kestäessä oleellisesti, eikä Ignati osallistunut enää niihin, joten lopullinen kirkko on yksinomaan Parlandin käsialaa. Kirkon rakennustyöt osoittautuivat hankaliksi läheisen kanavan vuoksi, ja kirkkoa rakennettiinkin 24 vuotta.
Kirkko edusti aikansa viimeisintä tekniikkaa - valaistus oli alusta alkaen sähköinen (hehkulamppuja oli 1 689 kappaletta) ja lämmitys hoidettiin valurautaisilla vesipattereilla ja seiniin kätketyillä höyrykanavilla, jota tarkoitusta palveli kaksi kellariin sijoitettua öljykattilaa.
Metropoliitta Antoni vihki valmistuneen kirkon käyttöön 19. elokuuta 1907 keisari Nikolai II:n ja korkeimman papiston läsnä ollessa.
Vallankumouksen jälkeen
Venäjän vallankumouksen jälkeen pääsy kirkkoon sallittiin kaikille, sillä siitä tehtiin tavallinen seurakuntakirkko. Aiemmin kirkossa oli toimitettu ainoastaan sielunmessuja eli litanioita, parastaaseja ja panihidoja Aleksanteri II:lle. Muutos valtiovallan ylläpitämästä muistokirkosta oli pakon sanelema, sillä kirkon omaisuuden siirryttyä valtiolle ja julkisen rahoituksen loputtua varat kirkon ylläpitoon ja henkilökunnan palkkoihin oli kerättävä seurakunnan jäseniltä.
Iisakin kirkon sulkemisen jälkeen Verikirkko sai joksikin aikaa katedraalikirkon arvon, mutta 30. lokakuuta 1930 tehtiin päätös katedraalin sulkemisesta, joka astui voimaan 17. marraskuuta, ja kirkollinen toiminta loppui. Kirkko jäi tyhjilleen ja lämmittämättä, sillä sen tiloihin suunniteltua ateismin museota ei koskaan toteutettu. Kirkon poikkeuksellisen hieno sisäkoristelu alkoi kosteudessa nopeasti rapistua. Lopulta alueneuvosto antoi käskyn rakennuksen purkamisesta, joka oli kaavailtu vuodeksi 1941. Toisen maailmansodan syttyminen kuitenkin pelasti kirkon purkamiselta.
Leningradin piirityksen aikana rakennusta käytettiin ruumishuoneena ja sodan jälkeen oopperan kulissivarastona. Verikirkko suojeltiin 1968, ja 1971 se luovutettiin osaksi Iisakin kirkon museota. Kunnostustyöt aloitettiin 1970-luvulla, ja ne kestivät yli 25 vuotta. Kirkko avattiin museona vierailijoille 19. elokuuta 1997. Vasta 3. toukokuuta 2004 kirkossa suoritettiin ensimmäinen hengellinen toimitus sen sulkemisen jälkeen. Liturgian toimitti Pietarin ja Laatokan metropoliitta Vladimir.
Arkkitehtuuri ja koristelu
Kirkko veren päällä edustaa uusbysanttilaista tai "venäläistä" kertaustyyliä, joka oli pääasiallisin tyyli Venäjällä 1800-luvun jälkipuoliskolla ja 1900-luvun alussa. Katedraalissa on yhdeksän kullattua tai emaloitua sipulin muotoista kupolia, ja sen korkeus on 81 m. Sisään mahtuu 1 600 sanankuulijaa. Kirkko on rakennettu tiilestä, joka on paikoittain verhoiltu graniitilla, marmorilla, värillisillä kaakeleilla ja mosaiikeilla. Kirkon kuvakoristelun suunnittelu on Viktor Vasnetsovin, Mihail Nesterovin, Andrei Rjabuškinin ja Nikolai Harlamovin työtä, mutta lopulliset seinämaalaukset toteutettiin mosaiikkeina. Mosaiikkien kokonaispinta-ala on yli 7 000 m².
Katedraalin kirkkoherrat
Katedraalin ensimmäiseksi kirkkoherraksi nimitetty Leporski oli Pietarin hengellisen akatemian opettaja. Hänen seuraajansa Verjužski tuomittiin joosefilaisten tukemisesta kymmeneksi vuodeksi vankeuteen, mutta hänet vapautettiin kahden vuoden jälkeen. Katedraalin viimeiseksi kirkkoherraksi jäi Sovetov, joka hoiti virkaa joulukuusta 1929 18. marraskuuta 1930 saakka.
Hytymaljakas
Hytymaljakas (Sarcosoma globosum) on sienilaji, joka tekee itiöemän keväällä. Se ei ole myrkyllinen, mutta ei myöskään hyvä ruokasieni. Maljakkaita eli maljasieniä ovat myös punamaljakas (Sarcoscypha austriaca) ja oranssimaljakas (Aleuria aurantia), jotka tosin kuuluvat eri sukuun kuin hytymaljakas.
Ulkonäkö
Hytymaljakas on väriltään tummanruskea. Muodoltaan se on pyöreä, hyytelömäinen ja möykkymäinen. Sen pinta on samettimainen. Malto on harmaata.
Elinympäristö
Hytymaljakasta tavataan rehevissä kuusikoissa.
Aleksanteri Nevski
thumb|Pyhän Aleksanteri Nevalaisen ikoni. Aleksanteri Nevski eli Pyhä Aleksanteri Nevalainen (, ; 1219 Pereslavl-Zalesskin ruhtinaskunta – 1263 Gorodetsin ruhtinaskunta) oli pyhäksi korotettu Novgorodin ruhtinas sekä myöhemmin Vladimirin suuriruhtinas. Venäjällä häntä pidetään kansallissankarina, sillä hän torjui kahdesti Novgorodia lännestä uhanneet vieraat sotajoukot.
thumb|Aleksanteri Nevski
Syntyperä
Aleksanteri Nevski syntyi vuonna 1219 Vladimirin suuriruhtinaan Jaroslavin toiseksi vanhimpana poikana. Hänestä tuli vuonna 1236 Novgorodin ruhtinas. Ryhdyttyään yhteistyöhön mongolien kanssa Aleksanteri sai Kultaisen ordan kaanilta Vladimirin suuriruhtinaan arvon, joka oli aiemmin kuulunut hänen veljelleen, mongoleja vastaan kapinoineelle Andrei II:lle.
Perhe
Heille syntyivät lapset:
Sankarimyytin synty
Lisänimen Nevski eli Nevalainen Aleksanteri on myöhemmin saanut hänen Nevajoen rannoilla ruotsalaisista, norjalaisista, suomalaisista ja hämäläisistä vuonna 1240 saavuttamastaan Nevan taistelun voitosta. Nimeä ei käytetty vielä Aleksanterin elinaikana. Kahta vuotta myöhemmin vuonna 1242 Aleksanteri löi saksalaisen kalparitarien hyökkäysarmeijan Peipsijärven jäällä.
Sergei Eisensteinin elokuva Aleksanteri Nevski, jonka huippukohdassa jää pettää raskaisiin rengaspanssareihin pukeutuneiden saksalaisritarien alla, ja Sergei Prokofjevin siihen säveltämä musiikki ovat edistäneet sankarimyytin syntymistä. Eisensteinin elokuva kuvattiin vuonna 1938, jolloin Neuvostoliitossa vallitsivat erittäin saksalaisvastaiset mielialat. Elokuva kuitenkin vedettiin pois levityksestä elokuussa 1939 natsien ja Neuvostoliiton hallituksen allekirjoitettua hyökkäämättömyyssopimuksen.
Pyhäksi julistaminen
Saksalaisten ritarien tappio tulkittiin pian oikeauskoisten voitoksi paavin johtamista hyökkäyshaluisista katolilaisista, ja Aleksanteri Nevski julistettiin jo Iivana Julman kauden alussa 1500-luvulla pyhäksi. Pietari Suuri kunnioitti pyhää soturia rakennuttamalla Aleksanteri Nevskin lavran paikalle, jolla ruhtinaan oli oletettu voittaneen ruotsalaiset vuonna 1240. Pietari suunnitteli myös Aleksanteri Nevskin kunniamerkin, jonka ensi kerran myönsi Katariina I vuonna 1725. Keisarinna Elisabet teetti hänen jäännöksilleen valtavan hopeisen pyhäinjäännösarkun, joka valmistettiin Pietarin rahapajassa vuosina 1750-1753. Josif Stalin otti Pietari Suuren suunnitteleman kunniamerkin uudelleen käyttöön heinäkuussa 1942 sen kunniaksi, että Peipsijärven taistelusta oli kulunut 700 vuotta.
Nykyinen suosio Venäjällä
Aleksanteri Nevski äänestettiin merkittävimmäksi Venäjään liittyväksi henkilöksi televisiokanava Rossijan Imja Rossija -äänestyksessä vuonna 2008. Äänestyksessä toiseksi sijoittui tsaari Nikolai II:n aikainen poliitikko Pjotr Stolypin, kolmanneksi äänestettiin neuvostodiktaattori Josif Stalin.
Muuta aiheeseen liittyvää
Suomenlinnaan, silloiseen Viaporiin, rakennettiin oma kirkko vuosina 1850–1854. Kirkko oli alun perin ortodoksinen Viaporin venäläisen varuskunnan kirkko, Pyhän Aleksanteri Nevalaisen muistolle pyhitetty. Tampereella on pyhän Aleksanteri Nevalaisen ja pyhän Nikolaoksen kirkko.
Vemdalenin piiri
Vemdalenin piiri sijaitsee Härjedalenin kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Härjedalenin kunnan piirit
Steve Turner
Steve Turner on yhdysvaltalainen kitaristi, joka tunnetaan parhaiten työstään grunge-yhtyeessä Mudhoneyssa. Hänellä on ollut vuosien varrella muitakin sivuprojekteja, ja lisäksi hän on julkaissut joitakin soololevyjä.
Uran alkuajat
Turner tapasi Mark Armin liittyessään seuraavaan yhtyeeseensä, Mr. Epp & the Calculationsiin. Yhtyettä kuvattiin useaan otteeseen "maailman huonoimmaksi bändiksi". Yhtye julkaisi kasetin Live as All Get Out vuonna 1983. Mr. Epp soitti viimeisen keikkansa helmikuussa 1984.
Vuonna 1981 Arm ja Turner, joista oli nopeasti tullut läheiset ystävät, perustivat vitsi-punk-bändin Limp Richerds, joka myös hajosi vuonna 1984.
Edellä mainittujen yhtyeiden lisäksi Turner on soittanut myös muun muassa yhtyeissä Spluii Numa, The Fall Outs ja Doggs With Dreddloxx. Hän on myös julkaissut neljä sooloalbumia.
Green River
Green River perustettiin alkuvuonna 1984. Se nimettiin samannimisen sarjamurhaajan ja Creedence Clearwater Revivalin samannimisen albumin mukaan. Yhtyeen alkuperäisjäsenet olivat Mark Arm (laulu), Turner (kitara), Jeff Ament (basso) ja Alex Vincent (rummut). Myöhemmin mukaan otettiin toinen kitaristi, Stone Gossard, Mark Armin halutessa keskittyä pelkästään laulamiseen (hän siis soitti myös kitaraa yhtyeen alkuaikoina).
Turner lähti yhtyeestä vuoden 1985 alussa, koska ei pitänyt Amentin ja Gossardin "progressiivisista" vaikutteista. Turnerin tilalle otettiin Green Riveriin Bruce Fairweather. Green River hajosi vuonna 1987.
Mudhoney
Välittömästi Green Riverin hajottua, Mark Arm otti yhteyttä Turneriin. He yhdessä värväsivät basisti Matt Lukinin (soitti aiemmin The Melvinsissä) ja rumpali Dan Petersin (Bundle of Hiss and Feastista) perustaakseen Mudhoneyn vuonna 1988.
Mudhoneyta alettiin pian pitää yhtenä Seattle-kuvion lupaavimpana yhtyeenä singlellään "Touch Me I'm Sick" sekä debyytti-EP:llään Superfuzz Bigmuff saaden maasta taivaaseen ylistäviä arvosteluja musiikkilehdistössä. Kahden muun Sub Popilla julkaistulla julkaistun hyvin vastaanotetun levyn jälkeen Mudhoney ja Turner allekirjoittivat sopimuksen suuren levy-yhtiön Reprise Recordsin kanssa 1992, julkaisten Piece of Caken myöhemmin samana vuonna. Arm ja Turner ovat myös myöhemmin soittaneet yhdessä sivuprojektissa The Monkeywrenchissä.
Ainutkertainen Green River -yhdistyminen tapahtui marraskuun 30, 1993 Pearl Jamin kiertueen aikana Aladdin Theatressa Las Vegasissa. Yhdistymiseen osallistuivat Mark Arm, Steve Turner, Stone Gossard, Jeff Ament ja Underdogin Chuck Treece, joka paikkasi Alex Vincentiä rummuissa. Vincent asui tuolloin Japanissa, eikä ollut paikalla. Bändi soitti vain kaksi kappaletta, "Swallow My Pride" ja "Ain't Nothing to Do", ennen kuin lähti lavalta.
Mudhoney jatkaa edelleen keikkailua ja albumien tekoa. Heidän uusin albuminsa, Under a Billion Suns, ilmestyi vuonna 2006.
Leijonalippu
thumb|Leijonalippu Leijonalippu on Suomen lipun malli, jota käytettiin itsenäisyyden alkuaikoina. Suomen senaatti asetti 4. joulukuuta 1917 lippukomitean, jonka ehdotus valmistui neljässä päivässä. Senaatti hyväksyi ehdotuksen, jossa esitettiin punakeltaista vaakunalippua eli leijonalippua Suomen valtiolipuksi. Se on punapohjainen ja keskellä on kultainen Suomen vaakunaleijona, jonka panssaroitu käsivarsi ja miekkojen terät ovat hopeanvärisiä, miekkojen kahvat ja panssarikäsivarren kyynär- ja rannesuojat ovat kultaisia; leijona on sijoitettu yhdeksän hopeisen heraldisen ruusun päälle.
Lippu oli ensimmäinen käyttöön otettu itsenäisen Suomen lippu. Koska huomattava osa ensimmäisestä itsenäisyysajan hallinnosta oli ruotsinkielisiä, kansallisväreiksi pyrittiin saamaan punakeltainen; suomenkielisten kannattama väriyhdistelmä oli sinivalkoinen.
Punapohjainen leijonalippu aiheutti toisinaan sekaannusta, koska varsinkin laivojen perässä tai mastossa tuolloin miltei yksinomaan hiilipolttoisten höyrylaivojen savu mustasi sen niin ettei kuviota nähnyt ja punainen pohja aiheutti sen, että lippu sekaantui kokopunaisen bolsevikkilipun kanssa. Neuvostoliiton lippu, jossa on tangonpuoleisessa yläkulmassa keltainen sirppi ja vasara -yhdistelmä sekä keltainen tähti, tuli käyttöön vasta vuonna 1922, kun Venäjän sisällissota oli päättynyt ja varsinaista valtionhallintoa väliaikaisen tilalle päästiin kokoamaan. Valkopohjainen Neuvostoliiton sotalippu tuli käyttöön vielä myöhemmin.
Suomen lipuksi päätettiin toukokuussa 1918 ottaa siniristilippu. Leijonaliput poistettiin lopullisesti käytöstä vuonna 1920.
Kuitenkin RKP käytti vuoteen 1966 asti eduskuntavaalijulisteissaan kuvaa, jossa siniristilipun sijasta esiintyi leijonalippu.
Jussi Linnamo
Jussi Linnamo (vuoteen 1929 Lindgren; 13. lokakuuta 1924 Viipuri – 18. toukokuuta 2004 Espoo) oli suomalainen virkamies, joka toimi Koiviston, Paasion ja Sorsan hallitusten ministerinä (SDP) 1970-luvulla ja Pankkitarkastusviraston johtajana vuosina 1970–1988. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1999.