cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saku Forsblom
Ura
Forsblom on Mikkelin Jukureiden kasvatti. Kaudella 2014–2015 hän toimi seuran B-nuorten Mestisjoukkueen kapteenina. Forsblom oli tehoilla 7+8=15 joukkueen tehokkain puolustaja. Kaudella 2017–2018 hän oli Jukureiden A-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 3+12=15. Kaudella 2018–2019 Forsblom toimi joukkueen kapteenina. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 5+25=30, joilla Forsblom jakoi A-nuorten SM-liigan alku- ja runkosarjan puolustajien pistepörssin kymmenennen sijan Jokereiden Jesper Henrikssonin, Bluesin Lauri Sertin ja Kärppien Olli Vanttajan kanssa.
Kaudeksi 2019–2020 Forsblom siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Hänen tulokaskautensa toi siellä 46 runkosarjaottelussa tehot 2+4=6. Forsblom pelasi myös neljä Suomen Cupin ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Turnaus päättyi Ketterän voittoon. Kaudeksi 2020–2021 hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Forsblom voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden. Helmikuussa 2021 Ketterä lainasi hänet alustavasti neljän ottelun ajaksi Forsblomin kasvattajaseuran Jukureiden SM-liigajoukkueeseen, jossa hän ensisijaisesti paikkasi Beijer Hockey Gamesiin nimettyjen Axel Rindellin ja Jakub Galvasin poissaoloja. Forsblom teki liigadebyyttinsä 12. helmikuuta 2021 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Hänet merkittiin joukkueensa kolmospuolustajapariin Tom Grönblomin viereen. Forsblom sai ottelussa jääaikaa 17.35 minuuttia. Hän keräsi myös teholukeman –2 ja sai yhden kahden minuutin jäähyn kiinnipitämisestä. Forsblom pelasi Jukureissa kaikkiaan kuusi ottelua ilman tehopisteitä.
Toukokuussa 2021 Forsblom teki Jukureiden kanssa kaksivuotisen SM-liigasopimuksen. Hän pelasi varsinaisen tulokaskautensa 2021–2022 aikana 31 runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Syyskuussa 2021 Jukurit lainasi Forsblomin kahden ottelun ajaksi Mestis-joukkue Iisalmen Peli-Karhuihin. Helmikuussa 2022 seura lainasi hänet ja Veli-Matti Tiuraniemen yhden ottelun ajaksi Saimaan Pallon SM-liigajoukkueeseen paikkaamaan puolustuksen poissaoloja. Kaudella 2022–2023 Forsblomin rooli jäi varsin pieneksi ja hän pelasi Jukureissa 19 runkosarja- ja kolme Mestarien liigan ottelua ilman tehopisteitä. Lokakuussa 2022 Jukurit lainasi Forsblomin ottelukohtaisella sopimuksella Mestis-joukkue Heinolan Peliittoihin, jossa hän pelasi kolme ottelua. Marraskuussa Jukurit lainasi Forsblomin joulutaukoon asti kestävällä sopimuksella Rovaniemen Kiekkoon, jossa hän pelasi viisi ottelua.
Kaudeksi 2023–2024 Forsblom siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Jokereihin. Hänet nimettiin joukkueen kapteeniksi harjoituskauden otteluihin.
Etäläsnäolo
Nykyisissä etäläsnäolon sovelluksissa mm. kirurgit voivat suorittaa leikkauksia potilaille kauko-ohjattujen robottikäsivarsien avulla toiselta puolen maapalloa. Yksinkertaisimmillaan etäläsnäolo voi olla vaikkapa kameroiden ja monitoreiden avulla toteutettua opiskelua, työtä, viihdettä tai valvontaa. Se voi olla myös tutkimusta paikoissa, jotka ovat ihmiselle liian vaarallisia tai hankalia, kuten merenpohjassa tai avaruudessa.
Saku Forsblom
Muuta
Forsblom on kotoisin entisestä Ristiinan kunnasta. Hän valmistui merkonomiksi Etelä-Savon ammattiopistosta keväällä 2016.
Etäläsnäolo
Pisimmälle vietynä etäläsnäolo voi tarkoittaa sitä, että ihminen pystyy tuntemaan ja toimimaan kaukaisessa ympäristössä telerobotin avulla aivan kuin olisi itse paikalla. Science fictionissa esimerkkejä tällaisista systeemeistä on nähty pitkään, alkaen Robert A. Heinleinin tarinasta Waldo (1940). Etärobotteja kutsutaankin joskus waldoiksi.
Etäläsnäolo voidaan viime kädessä määritellä tunteeksi, tunteeksi toisen tai toisten toimijoiden läsnäolosta telemaattisesti välitetyssä tai keinotekoisessa tilassa tai ympäristössä. Läsnäolon kokemus näyttää perustuvan useisiin erityyppisiin ympäristön ulottuvuuksiin.
Jouko Pirhonen
Jouko Kalevi Esaias Pirhonen (13. joulukuuta 1915 Sortavala – 25. maaliskuuta 1996 Espoo ) oli vara-amiraali, joka toimi Suomen merivoimien komentajana vuosina 1966–1974. Sotien aikana hän toimi moottoritorpedoveneiden päällikkönä ja palkittiin Mannerheim-ristillä vuonna 1943. Hän oli viimeinen puolustusvoimien palveluksessa ollut Mannerheim-ristin ritari.
Moottoritorpedovenelaivueen päällikkö, kapteeniluutnantti Pirhonen nimitettiin 4. kesäkuuta 1943 Mannerheim-ristin ritariksi numero 111. Nimityksen perusteluissa mainitaan hänen johtaneen 63:a vihollisen toiminta-alueille tai tukikohtiin suoritettua laivastotehtävää ilman omia tappioita.
Isku Lavansaareen
Yksi suoritetuista tehtävistä oli 18. marraskuuta 1942 suoritettu tunkeutuminen kolmella moottoritorpedoveneellä Lavansaaren satamaan, jossa upotettiin torpedoilla 1 700 tonnin neuvostoliittolainen tykkivene Krasnoje Znamja.
Lähestyminen perustui silkkaan röyhkeään hämäykseen: Kielkourin merivartioaseman kysyessä tunnusta vastattiin vasta toisella vaateella antamalla nopea ja epäselvä vastaus vilkkuvalolla. Hämäys toimi eikä hälytystä tehty. Satamaan tunkeutuminen onnistui. Venäläiset havaitsivat hyökkääjät kello 21.13, kun Syöksy pyrähti täyteen vauhtiin torpedojen laukaisua varten. Hätäinen konetykkituli maalina olevalta alukselta meni kuitenkin karkeasti yli. Sataman raskailla pattereilla ja voimakkailla valonheittimillä sen sijaan vain juoksenneltiin edestakaisin ja ihmeteltiin.
Koska ohjaamossa olevasta varsinaisesta torpedotähtäimestä ei erottanut maalia, laivueenkomentaja Pirhonen tähtäsi kylmäverisesti kiikarilla katon yli maaliin, ja kaksi torpedoa lähti suoraan maaliin. Vinha (luutnantti Aarne Vuorensaari) laukaisi kolmannen torpedon ja Vihuri (luutnantti Kaarlo Kajatsalo) neljännen. Torpedoista kolme oli vuodelta 1912 rauhanajan harjoituksissa jo suuresti kulutettuja vain 120 kg:n latauksella varustettuja ja vain noin 20 solmun nopeuteen pystyneitä Whitehead-torpedoja. Vihurin laukaisema neljäs torpedo oli saksalaisten sotasaalisvarastoista ostettu venäläinen 300 kg:n latauksella varustettu ja muita huomattavasti nopeampi.
Torpedon laukaisun jälkeen Vihuri veti savuverhon satamaan poistumisen turvaksi, joten osumia nähtiin varmasti vain kolme ensimmäistä; ulkona odottanut, magneettimiinoitteen Lavansaaren sisääntuloväylälle laskenut saksalaisen miinaveneen KM-27 päällikkö luutnantti Karnarth kertoi kuitenkin nähneensä yökiikarillaan kaikki neljä räjähdystä sekä maalialuksen kaatuvan upoten.
Nyt vasta syttyivät Lavansaaren sataman valtavat valonheittimet ja raskas rannikkotykistö avasi tulen, mutta hyökkääjät olivat jo katoamassa horisonttiin. Osan sotkusta selittää Vihurin tarkoituksella satamaan ja lähestyvien venäläisten vartioveneiden eteen vetämä vahva savuverho. Hyökkäys oli ratkaiseva, kun hänet seuraavana vuonna nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi.
Pirhonen ylennettiin vara-amiraaliksi 5. heinäkuuta 1971.
Käärmeenkantaja
Käärmeenkantaja (, genetiivi Ophiuchi) on suurehko, mutta vaikeasti hahmotettava tähdistö Herkuleksen alla. Se näkyy Suomessa parhaiten alkusyksyllä tai loppukeväällä, tosin tähdistön eteläisimmät osat parhaimmillaankin vain hädin tuskin horisontin yläpuolella eteläisimmässä osassa maata. Käärmeenkantajassa on monia pallomaisia tähtijoukkoja.
Ekliptika kulkee tähdistön läpi, ja Aurinko on tähdistön alueella vuosittain marraskuun 29. päivästä joulukuun 17. päivään, mutta Käärmeenkantaja ei ole tavanomaisesti luettu Eläinradan 12 merkin joukkoon.
Horoskooppimerkki
Eläinradan merkit sellaisina kuin niitä käytetään muun muassa horoskoopeissa ovat saaneet nimensä tähdistöjen mukaan, jotka noin 2200 vuotta sitten sattuivat suunnilleen yhteen vastaavien merkkien kanssa. Ne vastaavat 30 asteen sektoreita tähtitaivaalla, vaikka itse tähdistöt ovat eri kokoisia. Ne on kuitenkin kiinteästi määritelty niin, että esimerkiksi Oinaan merkki alkaa aina kevätpäiväntasauksena, vaikka prekession vuoksi kevättasauspisteen ja sen mukaisesti myös Eläinradan merkkien asema suhteessa tähdistöihin on myöhemmin muuttunut. Tämän vuoksi jotkut ovat ehdottaneet, että Käärmeenkantaja pitäisi lisätä myös horoskooppimerkkien joukkoon; käärmeenkantajia olisivat marraskuun 29. − joulukuun 17. syntyneet henkilöt.
Šaban Šaulić
Šaban Šaulić (serbiaksi Шабан Шаулић, 6. syyskuuta 1951 Šabac, Serbian ST, Jugoslavia – 17. helmikuuta 2019 Bielefeld, Saksa) oli serbialainen folk-laulaja.
Šaulić tunnetaan baritonin äänialastaan ja tunteikkaista esityksistään. Häntä kutsutaan Balkanin alueella usein "kansanmusiikin kuninkaaksi" (kralj narodne muzike).
Elämä
Šaban Šaulić syntyi 6. syyskuuta vuonna 1951 Šabacissa, Jugoslaviassa vanhemmilleen Ilduza Demirovićille ja Huso Šaulićille. Hänen vanhempansa olivat syntyperältään bosniakkeja. Kummallakaan hänen vanhemmistaan ei ollut kokopäivätyötä, vaan hänen isänsä myi arpajaislippuja ja äitinsä torilla lasten leluja. Tämän seurauksena vanhemmat viettivät paljon aikaa matkoilla etsien töitä, ja jättivät Šabanin tämän isosiskon, Sarajkan, hoitoon.
Šaulić osoitti aluksi kiinnostusta jalkapalloon. Hänen kykynsä musiikin parissa kuitenkin huomasi hänen setänsä Alija. 1960-luvun puolivälissä Alija pyysi veljenpoikaansa laulamaan paikallisessa kafanassaan (balkanilaistyylinen kahvila), mistä alkoi Šaulićin yli 50 vuotta kestänyt ura.
Ura
Vuonna 1969, 18-vuotiaana, Šaulić nauhoitti ensimmäisen singlensä Dajte mi utjehu ("Antakaa minulle lohtua"). Kappaleesta tuli hitti ja Šaulić joutui muuttamaan Belgradiin voidakseen jatkaa lupaavaa urakehitystään. 70-luvun puoliväliin mennessä Šaulićista tuli kaikkien tuntema laulaja ja hänen kappaleitaan soitettiin paljon kafanoissa.
Šaulić toimi myös tuomarina serbialaisessa Zvezde Granda -laulukilpailussa vuosina 2013–2016.
Yksityiselämä
Vuonna 1974 Šaulić meni naimisiin vaimonsa Gordanan kanssa (s. 1958). Pari erosi lyhyesti vuonna 1985, jolloin Šaulić kirjoitti ja omisti hänelle laulun "Gordana". Šaulić ja hänen vaimonsa palasivat yhteen jo 20 päivän kuluttua. Heillä on yhteensä kolme lasta: poika, Mihajlo ja kaksi tytärtä, Sanela ja Ilduza (Ilda). Ilda on niin ikään tehnyt uraa laulajana.
Ennen avioliittoaan Gordanan kanssa, Šaulićilla sai avioliiton ulkopuolella pojan nimeltään Robert. Hän tuki poikaansa taloudellisesti, kunnes Robert täytti 18 vuotta.
Kuolema
Aikaisin aamulla 17. helmikuuta 2019 Šaulić oli matkalla lentokentälle konserttinsa jälkeen Bielefeldissä, Saksassa. Hänen mukanaan autossa oli hänen bestmaninsa Boban Stojadinović. Autoa kuljetti hänen kosketinsoittajansa Mirsad Kerić.
Noin klo 06.50 Bielefeldin ja Güterslohin välisellä Bundesautobahn 2:lla juopunut ja ajokortiton kuljettaja törmäsi rajusti Kerićin kuljettamaan Seat Ibizaan. Kaikki kolme matkustajaa saivat vakavia vammoja. Heidät vietiin sairaalaan, jossa Šaulić ja Kerić julistettiin myöhemmin kuolleiksi. Onnettomuuden toinen osapuoli, 34-vuotias güterslohilainen mies selvisi pienin vammoin.
Uutinen Šaulićin kuolemasta levisi nopeasti. Hänet haudattiin 22. helmikuuta 2019 Belgradin uudelle hautausmaalle, niin kutsutulle Kuuluisten kansalaisten kujalle.
Postmoderni sodankäynti
Postmoderni sodankäynti tarkoittaa sodankäyntiä postmodernissa yhteiskunnassa, jolle on tyypillistä hierarkkisuuden asemesta verkostomainen järjestäytyminen, tavaroiden arvon ohella myös niihin liittyvien palveluiden yhä suurempi arvo, aineen osittainen korvaaminen aineen tehokkaammalla käsittelyllä tiedon avulla jne.
Sodankäynti postmodernissa yhteiskunnassa perustuu valtiolliset rajat ylittävään verkkoon, jonka perusrakenteena ovat energiana sähköntuotanto, suorittajina tietokoneet, varastoina tietokonemuistit sekä kuljetuskeinoina nopeat tietoliikenneyhteydet ja niiden avulla muodostettu tietokoneverkko.
Johtoajatuksena on helppo, transaktiokustannuksiltaan vähäinen pääsy tietoon maailmanlaajuisesti sekä rajoittamattomuudesta johtuva aikaista korkeampi kompleksisuuden taso. Sodankäynnin laajuus nousee kulttuurien maailmanlaajuiselle tasolle, mikä viittaa globalisaatioon.
Siirtyminen postmoderniin sodankäyntiin tapahtuu globaalien tietoverkkojen kautta ja ajankohta on noin vuosi 2000. Tiedon tallennuksen ja välittämisen hinta laskee murto-osiin aiemmasta ja se leviää sekunneissa ja globaalisti. Uuden tiedon tuottamiseen osallistuu yhä useampi, globaalien kontaktien määrä lisääntyy radikaalisti. Globaalia tietoa edustavat mm. Echelon, GPS, Glonass, Galileo, muut satelliitit, internet, Intel, Microsoft, Cisco, Google, Nokia, CNN ja muu globaali media.
Postmodernin sodankäynnin kannalta oleellista ovat kolme globaalia kommunikaationopeutta: 1 080 000 000 km/h tiedolle (valon nopeus), 1000 km/h ihmisille ja tärkeille tavaroille (suihkukone) ja noin 40 km/h massatavaroille (kauppalaivat). Aikaskaalat ovat em. tapauksissa maapallolla sekunnin murto-osia, vuorokausi ja kuukausi.
Näiden nopeuksien sotilaalliset sovellutukset ovat informaatiosodankäynti, erikoisjoukkojen operaatiot ja tavanomainen sodankäynti. Kun lisäksi yhdellä yhteydellä tapahtuva tiedonsiirto on kasvanut lennättimen noin kymmenestä bitistä sekunnissa valokaapelin kymmeniin gigabitteihin sekunnissa, tiedon globaalista tasosta on tullut keskeinen. Myös tiedon siirron muodon muuttuminen tekstistä television liikkuvaan kuvaan tehostaa oleellisesti globaalia mediaa.
Uusi tieto syntyy vuorovaikutuksessa vanhojen tietojen kohdatessa toistensa. Kun tämä alkaa tapahtua globaalilla tasolla ja suurina määrinä, maailma tulee muuttumaan merkittävästi.
Merkittävin sodankäynti siirtyy globaaliin tietoon, sodankäynnistä tulee vielä yleisempi kuin edellisessä vaiheessa ja siitä tulee rauhan aikaista, jatkuvaa toimintaa ilman rauhan aikaa; vanhoja sodankäynnin muotoja esiintyy silti edelleen.
Korppi (tähdistö)
Korppi (lat. Corvus, gen. Corvi) pieni tähdistö Neitsyen alla. Suomessa se näkyy huonosti, lähinnä keväisin eteläisen horisontin tuntumassa.
Tähtikuviossa näkyy rengasgalaksi (myös antenni- tai rotanhäntägalaksi): NGC 4038 ja NGC 4039 muodostavat heikon +11 magnitudin galaksiparin, jotka vuorovaikuttavat tai törmäävät. Galaksipari on yksi kirkkaimpia lajissaan.
thumb|350px|left|Galaksipari NGC 4038 (vas.) & NGC 4039 (oik.)
David Fleay Wildlife Park
pienoiskuva|David Fleay Wildlife Parkin kylttiDavid Fleay Wildlife Park on villieläinpuisto Gold Coastissa, Queenslandissa, Australiassa. Puiston perusti eläintieteilijä David Fleay ja se esittelee Australian eläimistöä lähellä niiden luonnollista elinympäristöä olevissa olosuhteissa. Fleay hankki puiston maat pääosin vuosien 1951–1952 aikana. Puisto myytiin Queenslandin hallitukselle osissa vuosien 1982–1985 aikana ja nykyisin sitä johtaa osavaltion luonnonsuojelun virasto.
David Fleay Wildlife Parkilla on pitkä historia Australian alkuperäisten eläinten, kuten pöllöjen ja muiden petolintujen sekä taipaanien ja vesinokkaeläinten, vankeudessa lisääntymisen edistämisessä. Nykyisin tarhassa elää useita uhanalaia ja vaarantuneita lajeja, kuten ohjaskenguru, isopussikaniini, kultaparatiisikaija ja harlekiinipeippo. Näistä ohjaskenguru ja isopussikaniini kuuluvat puiston lisääntymisohjelmaan yhdessä neljän muun lajin – Petaurus gracilis, Petrogale persephone, keltavatsapussiliito-orava ja douglasinpussihiiri – kanssa. Eläintarhan yhteydessä toimii myös eläinsairaala.
Jodi Benson
Jodi Benson (oik. Jodi Marzorati, s. 10. lokakuuta 1961 Rockford, Illinois) on yhdysvaltalainen teatterinäyttelijä ja ääninäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Pieni merenneito -animaatioelokuvasta Arielin äänenä. Elokuvan jälkeen hän on ollut muun muassa useissa Disneyn tuottamissa animaatiosarjoissa ja elokuvissa Arielin äänenä.
Elämäkerta
Benson syntyi Rockfordissa, Illinoisissa vuonna 1961 Jodi Marzoratina. Hän kävi Boylanin katolilaista high schoolia, jonka jälkeen Benson opiskeli collegessa Millikinin yliopistossa Decaturissa Illinoisissa. Ensimmäisenä lukuvuotena Benson opiskeli lakia, mutta vaihtoi sen musikaali teatteriin. Opiskelun aikana hän pääsi esiintymään muutaman kerran Broadwaylla ja valmistumisensa jälkeen Benson siirtyi vakituisesti esiintymään Broadwaylle teatteriin.
Ääninäyttelijänä
Benson näytteli pitkään teattereissa ja erityisesti Broadwaylla. Ääninäyttelijäksi hän päätyi vuonna 1989, kun Benson koe-esiintyi yli 500 muun näyttelijän kanssa Pieni merenneito -elokuvan pääroolia Arielia varten. Elokuvan jälkeen hän on toiminut hahmon virallisena äänenä lähes 20 vuotta. Listaan mahtuvat muun muassa Pieni merenneidon animaatiosarja, useita vieras esiintymisiä eri Disneyn tuottamissa animaatiosarjoissa, kuten Mikin klubi. Lisäksi Benson oli Arielin äänenä Kingdom Hearts ja Kingdom Hearts II -videopeleissä. Tämän lisäksi Benson on ääninäytellyt useissa muissa animaatiosarjoissa lähinnä vierailevissa rooleissa, kuten Camp Lazlossa, Batman of the Futuressa, Duck Dodgersissa ja The Grim Adventures of Billy & Mandyssa. Benson oli myös mukana animaatioelokuvissa Joosef – unten kuningas ja Toy Story 2:ssa Barbin äänenä.
Orivesi
Orivesi (aik. myös Orihvesi ) on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Kaupungissa asuu 0 asukasta, ja sen pinta-ala on 0 km2, josta 0 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km2. Oriveden naapurikunnat ovat Juupajoki, Jämsä, Kangasala, Kuhmoinen, Ruovesi ja Tampere. Suuri osa paikallisista asukkaista kutsuu itseään orivesiläisiksi.
Oriveden kunta perustettiin vuonna 1869. Oriveden ja Eräjärven kuntaliitos tehtiin vuonna 1973. Vuoden 1986 alusta lähtien Orivesi on ollut kaupunki. Vuoden 2007 alusta liitettiin osa Längelmäen kunnasta Oriveteen.
Orivesi kuuluu Satakunnan historialliseen maakuntaan. Otavan Pieni tietosanakirja vuodelta 1927 mainitsee Oriveden sijaitsevan Itä-Satakunnassa.
Oriveden evankelis-luterilainen seurakunta kuuluu Tampereen hiippakuntaan. Orivedellä ilmestyy paikallislehti Oriveden Sanomat, jonka levikkialueeseen kuuluvat myös Juupajoki ja Längelmäki.
Varhainen historia
Oriveden alueelta on tehty muutamia kymmeniä ns. Suomusjärven kulttuurin aikaisia esinelöytöjä, mikä osoittaa metsästäjien ja kalastajien liikkuneen alueella jo varhain. Pronssi- tai rautakautisia löytöjä ei sen sijaan tunneta, joten Oriveden seutu lienee ollut kangasalalaisten asumattomana takamaana. Keskiajalla alueelle muutti uudisasukkaita eräistä Kangasalan kylistä. Ensimmäinen maininta Orivedestä seurakuntana, joko itsenäisenä tai Kangasalan kappelina, on vuodelta 1466 erään käräjillä käsitellyn rajariidan yhteydessä. Käräjäpöytäkirjassa esiintyy muun muassa Oriveden Pappila.
Orivesi mainitaan ensimmäisen kerran itsenäisenä pitäjänä ja seurakuntana vuoden 1540 maakirjassa, jonka mukaan siellä oli 56 veroa maksanutta taloa. Längelmäki ja sen mukana myös Kuorevesi erosivat Orivedestä vuonna 1593. Oriveden kautta kulki säännöllinen niin sanottu lukkarinpostin reitti vuodesta 1598 lähtien.
Ensimmäinen Orivedeltä tullut valtiomies oli Vetterkullaa viljellyt Jaakko Juhananpoika Kråkfelt, joka edusti kihlakuntaansa Tukholmassa vuonna 1675. Vuonna 1695 laskettiin ensimmäistä kertaa Oriveden ja Eräjärven yhteinen asukasmäärä – noin 2 400 henkeä. Muutama vuosi sen jälkeen tapahtui Oriveden historian tähän mennessä suurin katastrofi, kun noin joka kolmas asukas, 766 henkeä, kuoli suurena nälkävuotena 1697.
pienoiskuva|150px|Vanha kellotapuli, joka erillisenä rakennuksena säästyi kirkon tuhopoltolta 1958.|alt=|vasen Vuonna 1727 Orivedellä pidettiin ensimmäiset omat markkinat ja niitä järjestettiin vuoteen 1801 asti, jolloin ne lakkautettiin. Vuonna 1741 rakennettiin pitäjäntupa, jossa voitiin pitää käräjät. Vuonna 1776 Orivesi naapuripitäjineen siirrettiin Turun ja Porin läänistä vastaperustettuun Hämeen lääniin. Oriveden viides kirkko, ns. Oriveden vanha kirkko, valmistui vuonna 1781. Kirkon kellotapulia rakennettiin vuosina 1783–1793.
1800-luku
Vuonna 1860 Oriveden ensimmäinen kauppias, Alfred Grönfors, avasi kauppansa kirkonkylässä. Vuonna 1868 alkoi höyrylaivaliikenne linjalla Hämeenlinna–Orivesi–Länkipohja. Oriveden kunta perustettiin vuonna 1869, jolloin valittiin kunnallislautakunta ja kuntakokouksen esimies.
Vuonna 1870 Eräjärvellä valittiin ensimmäinen kunnallislautakunta ja pidettiin ensimmäinen kuntakokous ja Oriveden nimismiespiiri perustettiin. Vuonna 1872 kirkonkylällä alkoi toimia niin Oriveden ensimmäinen kansakoulu, kirkonkylän Kultavuoren koulu, kuten myös Kirkonkylän kirjasto.
Oriveden ensimmäinen postitoimisto avattiin Oriveden asemalla vuonna 1883 alun perin nimellä Orihvesi. Samana vuonna Kultavuoren koululla pidettiin myös Oriveden ensimmäinen maatalousnäyttely. Paikkakunnan ensimmäisen yksityispuhelimen hankki kauppias Wilhelm Grönfors vuonna 1887, seuraavana vuonna alkoi postipankkitoiminta.
Kuntaan saatiin ensimmäinen kunnanlääkäri vuonna 1895. Vuonna 1898 kirkonkylään perustettiin postitoimisto ja Oriveden telefooniyhdistys ja Korkeakoskelle Suomen ensimmäisen kenkätehdas (perustaja Edward Wallenius).
1900-luku
Kun Suomen suuriruhtinaskunnan armeija hajotettiin 1900-luvun alussa, Orivedellä 1800-luvun lopulta asti harjoitelleen Hämeenlinnan tarkk'ampujapataljoonan 27. reservikomppanian entiset kasarmit luovutettiin leprasairaalalle. Oriveden leprasairaala oli toiminnassa vuosina 1904–1953, Oriveden kunnallinen sairaala taas oli aloittanut toimintansa vuokrahuoneistossa vuonna 1902.
Oriveden ensimmäinen urheilu- ja voimisteluseura Oriveden Ponnistus perustettiin vuonna 1908. Vuonna 1909 Oriveden vanhainkoti aloitti toimintansa ja Oriveden opisto aloitti toimintansa Keski-Hämeen kansanopistona Länkipohjassa. Vuonna 1910 opisto muutti Oriveden kirkonkylään ja työväentalo rakennettiin.
Vuonna 1911 Hirsilän kenkätehdas aloitti toimintansa ja Juho Nisula kirjoitti Oriveden alueen ensimmäisen suomenkielisen paikallishistoriikin, Piirteitä Eräjärven pitäjästä. Oriveden ensimmäisen auton hankki sahrajärveläinen Kustaa Ala-Sahra vuonna 1912. Juupajoen kunta itsenäistyi ja erosi Orivedestä vuonna 1913. Oriveden Osuusliike (myöhemmin kauppakunta Kotipohja) perustettiin vuonna 1916 ja seuraavana vuonna Oriveden ensimmäinen kunnallinen eläinlääkäri aloitti työnsä.
Vuonna 1918 Kansalaissodan aikana Orivesi oli kiivaiden taistelujen näyttämönä. Punaiset pitivät hallussaan Orivettä parin kuukauden ajan. Länkipohjan suunnasta edenneet, eversti Karl Fredrik Wilkmanin (Wilkama) johtamat valkoiset saivat 18. maaliskuuta 1918 haltuunsa Oriveden rautatieaseman, mutta joutuivat perääntymään panssarijunan avulla hyökänneiden punaisten pakottamina, jolloin Vilppulan suunnasta vetäytyneet punaiset pääsivät pakenemaan kohti Tamperetta. Valkoiset joukot valtasivat Oriveden lopullisesti 20.3.
Oriveden Kenkätehdas Oy ja Kuusiston jalkinetehdas aloittivat toimintansa vuonna 1918. Vuonna 1919 Oriveden ja Eräjärven ensimmäiset kunnanvaltuustot aloittivat toimintansa ja Oriveden ensimmäinen kunnankirjuri aloitti työnsä. Karjalaisen kenkätehdas aloitti toimintansa ja Oriveden Sähkö Oy perustettiin.
pienoiskuva|Auvisen talo Oriveden keskustassa.|alt=|vasen Oriveden kunnallinen kirjastolaitos aloitti toimintansa vuonna 1921. Vuonna 1923 Oriveden kunnansairaala valmistui Tähtiniemen vanhainkodin sairasosaston yhteyteen. Oriveden yhteiskoulun toiminta alkoi yksityisenä kotikouluna vuonna 1924. Vuonna 1926 Siitaman kylä liitettiin Kangasalasta Oriveteen, Oriveden Sanomat alkoi ilmestyä ja Auvisen talo rakennettiin Oriveden kirkonkylään. Vuonna 1927 Oriveden telefooniyhdistys muuttui Oriveden Puhelin Oy:ksi.
Toisen maailmansodan aikana Orivedellä toimi jalkaväen koulutuskeskus. Jatkosodan jälkeen Orivedelle asutettiin Valkjärven siirtoväkeä ja Orivedestä kehittyi huomattava Koillis-Pirkanmaan palvelukeskus. Vuonna 1946 Oriveden yhteiskoulu muuttui yliopistoon johtavaksi ja lukio aloitti toimintansa. Oriveden seudun kansalaisopisto (alun perin Oriveden Työväenopisto) aloitti toimintansa vuonna 1947.
1950-luvulla perustettiin Oriveden kunnallinen puolivakinainen palokunta (1951) ja Oriveden vesihuolto-osuuskunta (1955). Oriveden-Jämsän junarata avattiin liikenteelle 1952. Vuonna 1953 valmistui Oriveden opiston uusi päärakennus, jonka yhteyteen avattiin myös Klemetti-opisto. Uusi kunnansairaala ja Rönnin tanssilava valmistuivat vuonna 1957. Oriveden vanha kirkko tuhoutui tulipalossa 1958.
Vuonna 1961 Oriveden ensimmäinen kunnanjohtaja aloitti työnsä ja sivukylien kansakouluja suljettiin. 1960-luvulla otettiin käyttöön Oriveden kaarikirkko (1961), Oriveden, Eräjärven, Juupajoen, Ruoveden ja Längelmäen kuntainliiton ammattikoulu (1962) sekä professori ja kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen ideoima taidenäyttely Purnu (1967). Kirkonkylään valmistui ensimmäinen rakennuskaava vuonna 1966. 1960-luvun loppuun mennessä kirkonkylä ja asemanseutu olivat kasvaneet yhteen kunnan suurimmaksi taajamaksi, jossa asui yli puolet kunnan väestöstä. Alueen kehitystä edisti myös liikenneyhteyksien paraneminen 1960- ja 1970-luvuilla.
Oriveden jäähalli valmistui vuonna 1997.
2000-luku
Vuosina 2005–2014 Orivedellä järjestettiin Reikäreuna-elokuvafestivaali, joka sisälsi elokuvakilpailun, kotimaista ja kansainvälistä pitkää ja lyhyttä elokuvaa, elokuvantekijöiden puheenvuoroja, musiikkia ja taidenäyttelyitä.
Vuoden 2007 alusta osa Längelmäen kunnasta liitettiin Oriveteen, osa Jämsään.
2010-luvun alussa Orivedellä oli taloudellisesti vaikeita vuosia. Vuosina 2013 ja 2014 sote-kulut kasvoivat nopeasti, minkä johdosta vuonna 2015 verotusta kiristettiin osana laajaa talouden tasapainottamisohjelmaa. Ohjelman myötä suunta muuttui, nettomenot vähenivät yli neljä prosenttia ja tilinpäätös oli positiivinen. Olennainen muutos oli sote-yhteistyön aloittaminen Tampereen kanssa.
Maantiede ja ympäristö
pienoiskuva|Auringonlasku Eräjärvellä Orivedellä on yli 350 järveä. Oriveden maisemakuvaa hallitsee Längelmävesi, johon laskee suurin osa alueen vesistöistä. Sokkeloisen Längelmäveden osista Oriveden alueella ovat Enonselkä, Ristiselkä, Pappilanselkä, Koljonselkä, Viuhkoselkä, Huhkaimenselkä ja Kirjaanselkä. Myös Kangasalan Vesijärven koillispää ulottuu Oriveden alueelle. Osa Oriveden länsiosan järvistä laskee Näsijärveen. Kaupungin suurimmat kohoumat, jotka ulottuvat yli 200 metrin korkeuteen merenpinnasta, sijaitsevat luoteessa Tampereen ja Ruoveden rajojen tuntumassa. Maaston keskikorkeus merenpinnasta on 100–150 metriä.
Kylät
Oriveden kylät ennen 1. tammikuuta 2007: Aakkola, Enokunta, Haavisto, Hirsilä, Holma, Karppi, Koivuniemi, Laasola, Lyytikkälä, Naappila, Naarajoki, Neulaniemi, Onnistaipale, Orivesi, Padustaipale, Pajukanta, Pehula, Penttilä, Pitkäjärvi, Päilahti, Rajalahti, Savo, Siitama, Solttila, Suomasema, Torittu, Vehkalahti, Voitila, Yliskylä, Yröhjoen kulma, Uiherla ja muut entisen Eräjärven kylät.
Längelmäestä Oriveteen 1. tammikuuta 2007 liitetyt kylät: Attila, Eräslahti, Hakosalmi, Kirjasniemi, Koivisto, Koljonkanta, Kylänoja, Leväslahti, Löytäneva, Maunu, Mulkoila, Piittala, Puharila, Pääskylä, Raidisto, Ristijärvi, Rämesalo, Saviniemi, Solttila, Syväjärvi, Talviaistaipale, Tiihalanniemi, Tunkelo, Uuhiniemi, Vinkiä ja Västilä.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Orivedellä oli 9 285 asukasta, joista 6 537 asui taajamissa, 2 650 haja-asutusalueilla ja 98:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Oriveden taajama-aste on 71,2 %. Oriveden taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
pienoiskuva|[[Purnun kesänäyttelyä 2009.]]
Oriveden nähtävyyksiä: :
Katso myös: Luettelo Oriveden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Oriveden kirkot
pienoiskuva|Oriveden kirkko Oriveden keskustan kirkko on palanut maan tasalle peräti neljästi. Ensimmäisen kirkon tiedetään tuhoutuneen jo vuonna 1577. Seuraava, vuonna 1650 rakennettu kirkko paloi vuonna 1775 ja sitä seuraava vain vähän myöhemmin vuonna 1779. Matti Åkerblomin suunnittelema neljäs kirkko valmistui vuonna 1781. Kaksi ehtoollisviinejä varastamaan murtautunutta miestä sytytti puukirkon palamaan keväällä 1958; palosta säästyi kuitenkin puinen kellotapuli. Nykyisen, keskustassa sijaitsevan Kaarikirkon ovat suunnitelleet Kaija ja Heikki Sirenin ja se on valmistunut vuonna 1961. Kirkon alttaritaulun on tehnyt kuvanveistäjä Kain Tapper.
Luontokohteet
pienoiskuva|Roninmaan laavu Pukalan alueella Suomen luonnonsuojeluliitto juhlisti 100-vuotiaista Suomea valitsemalla sata ”suomalaista luontohelmeä”. Orivesi oli ainoa paikkakunta, josta valittiin kaksi luontohelmeä: Eräpyhä ja Pukala.
Eräpyhän virkistysalue sijaitsee Längelmäveden rantamaisemissa. Luonnonsuojelu- ja virkistysalueella sijaitsee luontopolku, laavu, laituri ja uimaranta, vanha maasälpälouhos ja muinainen uhripaikka, Nunnankirkko.
Pukalan virkistysmetsä taas sijaitsee yli 50-metriä syvän ja kirkasvetisen Pukalajärven ympärillä. Metsähallitus rauhoitti omistamansa Pukalajärven pohjoispuolen rantametsät ja saaret vuonna 1968. Alueella on reittejä, tulentekopaikkoja ja laavuja.
Hallinto
Oriveden kaupunginjohtaja on Juha Kuusisto.
Kaupunginhallituksessa on yhdeksän jäsentä, jotka jakautuvat seuraavasti puolueiden kesken: kokoomus 3, SDP 3, keskusta 1, perussuomalaiset 1 ja vasemmistoliitto 1. Kaupunginhallituksen puheenjohtajana toimii Jussi Viljanen.
Talous
Oriveden asukkaista työssäkäyviä on noin 4 000 ja paikkakunnan työpaikkaomavaraisuus on noin 80 %. Marraskuussa 2020 työttömiä oli 10,7 %. Vuonna 2021 elinkeinot ovat jakautuneet seuraavasti: palvelut 60 %, jalostus ja teollisuus 29 %, maa- ja metsätalous 11 %. Paikkakunnalla sijaitsee noin 750 yritystä ja noin 260 maatilaa. Vuonna 2021 kaupungin palveluksessa oli noin 453 henkilöä. Vuonna 2021 suurin työllistäjä oli KVL-Tekniikka Oy, jolla oli noin 140 työntekijää, yli 20 työntekijää oli Metsä-Tuominen Oy:llä, Kuljetusliike Juhani Tuominen Oy:llä ja Orneule Oy:llä. Vuonna 2017 eniten yhteisöveroja maksoivat Senop Oy, Säästöpankki Sinetti, Kenkätehdas M-Shoe Makers Oy, Rakennusliike K & M Lammi Oy ja Landlady Oy. Saippuoita ja muita pesuaineita valmistavan Foxtelin tuotantolaitos sijaitsee Orivedellä.
Orivedellä sijaitsee Oriveden kultakaivos. Vuosina 1994–2003 toimintaa harjoitti Outokumpu Oy. Vuonna 2007 Polar Mining käynnisti kaivostoiminnan uudelleen. Paikkakunnalla on toiminut Puolustusvoimien varikko Oriveden Asevarikko (OrivAseV) vuoteen 2003 saakka. Sen toimintaa jatkaa Millogin yksikkö.
Liikenne
Orivesi sijaitsee noin puolen tunnin ajomatkan päässä Tampereelta. Tampereelle on noin 40 km ja Jyväskylään 109 km. Oriveden kautta kulkee valtatie 9 Turusta Tampereen, Jyväskylän, Kuopion ja Joensuun kautta Tohmajärven Niiralaan, ja siltä erkanevat kantatie 66 Virtain kautta Lapualle sekä kantatie 58 (johon kuuluu myös Kangasalan Huutijärveltä tuleva entinen valtatie 9) Mänttään.
Myös rautatiet Tampereelta Jyväskylään ja Haapamäelle kulkevat Oriveden kautta. Rautatie Tampereelta Haapamäelle – vanha Pohjanmaan rata – ja Oriveden rautatieasema valmistuivat vuonna 1883. Orivedestä tuli risteysasema vuonna 1946, kun rata Jämsänkoskelle valmistui; tämän radan jatko Jyväskylään avattiin liikenteelle vuonna 1978. Museovirasto on luokitellut Oriveden aseman lähiympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Oriveden keskustassa on taajamajunaseisake. Matka Orivedeltä Tampereelle kestää lähi- tai kaukojunalla 24 minuuttia.
Orivesi sijaitsee E-vyöhykkeellä Tampereen seudun joukkoliikenne Nyssessä, minkä lisäksi Oriveden kaupunki on organisoinut oman NOPA-liikenteen. Matkahuolto ja linja-autoasema sijaitsevat K-Supermarketin tiloissa.
Orivesi kuuluu Hämeen tiepiiriin.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Orivedellä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Seurakunta toimii myös Juupajoen kunnan alueella.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Oriveden alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Vapaista suunnista Orivedellä toimivat ainakin helluntaiherätys, jolla on paikkakunnalla Oriveden helluntaiseurakunta, ja adventismi, jolla on paikkakunnalla Oriveden adventtiseurakunta. Lisäksi Juupajoen Vapaaseurakunnalla on vapaakirkollista toimintaa myös Orivedellä.
Oriveden Siitamassa sijaitsee Suomen tunnustuksellisen luterilaisen kirkon leirikeskus Siitamaja.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Oriveden kaupungin nykyisellä alueella.
Palvelut
pienoiskuva|Oriveden liikuntahalli Oriveden vapaa-ajan palveluihin kuuluu jäähalli, uimahalli, liikuntahalli, tekonurmikenttä, urheilukenttä, monitoimikaukalo, tenniskenttä sekä niin kesä- kuin talvikäyttäjille tarkoitetut ulkoilureitit. Oriveden sosiaali- ja terveyspalvelut tuottaa Orivesi-Tampereen yhteistoiminta-alue.
Koulutus
Oriveden kaupungin tarjoamia sivistyspalveluita ovat muun muassa varhaiskasvatus, peruskoulut, yhteiskoulu, lukio, Tredu-ammattiopiston yksikkö, kirjasto, kansalaisopisto sekä Merikanto-opiston yksikkö.
Orivedellä perusopetusta antaa viisi alakoulua ja Oriveden yhteiskoulu. Toisen asteen koulutusta antavat Oriveden lukio, jossa oli vuonna 2018 kolme painotuslinjaa: kirjoittajalukio, lentopallolukio ja urheilulinja. Ammatillista koulutusta antaa Tampereen seudun ammattiopisto Tredu.
Elokuussa 2018 yhdistettiin Oriveden lukion ja yhteiskoulun rehtorinvirat.
Kulttuuri
Orivedelle sijoittuu muun muassa vuonna 1923 ilmestynyt Jalmari Finnen Pitkäjärveläiset-näytelmä, joka kertoo Pitkäjärven kylästä 1700-luvun lopulla ja Tarmo Koiviston Mämmilä-sarjakuva, jota alettiin julkaista vuonna 1975.
Oriveden Suvi
Oriveden Suvi -brändin alle on koottu useita tapahtumia, esimerkiksi teatteria, taidenäyttelyitä, muotoilun myyntinäyttely, lavatansseja ja musiikkitapahtumia. Tapahtumia järjestävät Rönnin kesäteatteri ja huvikeskus, Purnu, Taidekeskus Leporanta ja Taitokeskus Orivesi.
Ruokakulttuuri
Oriveden pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla verimakkara ja mustikkapöperö.
Urheilu
Oriveden Ponnistus on yleisseura, jossa harrastetaan urheilua jaostomuodossa viidessä lajissa: hiihto, lentopallo, suunnistus, yleisurheilu ja voimistelu. Lisäksi lentopallosta on omaksi jaostokseen irrotettu naisten lentopallon Mestaruusliigajoukkue, jota pyörittää liigajaosto. Seura on menestynyt parhaiten naisten lentopallon SM-liigassa.
Orivedellä toimii vuonna 1968 perustettu jääkiekkoseura Oriveden Fortuna, joka harjoittelee Oriveden jäähallissa. Orivedellä on myös jalkapalloseura Oriveden Tuisku.
Lohikäärme (tähdistö)
Lohikäärme (latinaksi Draco, genetiivi Draconis) on iso pohjoistaivaan tähdistö Pienen karhun ympärillä.
Thuban (α Dra, kirkkaus +3,6m) oli taivaan pohjoisena napatähtenä noin 2700 eaa. Egyptin pyramidien rakentamisen aikaan. Maan prekession takia taivaannapa ei pysy paikallaan, vaan vaeltaa hitaasti ympyränmuotoista rataa, ja niinpä nykyään napatähtenämme on Pohjantähti.
R Dra on Mira-tyyppinen muuttuja, jonka jakso on 245 d ja jonka kirkkaus vaihtelee 6,3m–13,9m.
W UMa-tyypin pimennysmuuttujat BV Dra ja BW Dra muodostavat optisen kaksoistähden ja samalla ne ovat itsekin fyysisiä kaksoistähtiä. BW:n kirkkaus vaihtelee välillä 8.61–9.08m (jakso 7 h 0 min 43 sek). BV:n kirkkaus vaihtelee välillä 7.88–8.48m (jakso 8 h 24 min 6 sek). Niiden fyysiset komponentit ovat lähes kiinni toisissaan ja pyörivät siten hyvin nopeasti toistensa ympäri.
Mytologia
Mytologian mukaan Lohikäärme sai alkunsa titaanien ja Olympoksen jumalien taistellessa. Minerva torjui lohikäärmeen hyökkäyksen, joka edusti titaaneja paiskaamalla sen taivaalle hännästä. Kieppuessaan se kietoutui mutkille ja pohjoisnavan seudun kylmyys jähmetti sen muotoon, jossa se on nykyisin kuvattu.
Toisen version mukaan kyseessä on Ladon, hesperidien puutarhaa vartioinut lohikäärme, jonka Herakles tappoi nuolillaan suorittaessaan yhdettätoista urotyötänsä noutaa kultainen omena. Hera, joka Ladonin oli tehtävään asettanut, nosti tämän taivaalle tähdistöksi kiitokseksi palveluksistaan.
Wivi Lönn
Olivia Mathilda ”Wivi” Lönn (20. toukokuuta 1872 Tampere – 27. joulukuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja Suomen ensimmäinen oman toimiston perustanut naisarkkitehti. Wivi Lönn opiskeli Polyteknillisen opiston arkkitehtuurin linjalla ja valmistui vuonna 1896. Lönnin uran keskeisimmät rakennukset syntyivät 1900-luvun alussa. Aktiivisin vaihe kesti hieman yli 15 vuotta, ja jo 1930-luvun alussa hän käytännössä vetäytyi kokonaan alalta.
Keskeisin osa Lönnin tuotannosta on Tampereen ja Jyväskylän ympäristössä. Tampereella sijaitsevat muun muassa entinen Tampereen suomalainen tyttökoulu ja keskuspaloasema. Armas Lindgrenin kanssa Lönn suunnitteli muun muassa Helsinkiin Uuden ylioppilastalon ja Tallinnaan Estonia-teatterin. Lönn suunnitteli yli 30 koulua, vaikkakaan kaikkia ei toteutettu. Koulujen lisäksi hän piirsi useita teollisuusrakennuksia, muun muassa Parviaisen tehtaille. Lönnin töiden vahvuutena on pidetty taitavia pohjaratkaisuja ja tilan taloudellista käyttöä, mutta arkkitehtonisesti hän ei oikeastaan poikennut aikansa tyylistä.
Nuoruus ja opiskelu
pienoiskuva|Wivi Lönn (takana oikealla) arkkitehti­opiskelijoiden kanssa. Eturivissä [[Torsten Montell, Eliel Saarinen ja Armas Lindgren. Takana Lönnin vieressä Albertina Östman.]] Olivia Mathilda Lönn syntyi Tampereella vuonna 1872. Hänen isänsä oli panimomestari Emanuel Wilhelm Lönn ja äitinsä Johanna Maria Mathilda Sirén. Olivia oli perheen toinen lapsi. Hänen isoveljensä Fredrik Wilhelm oli syntynyt 1870. Olivian jälkeen perheeseen syntyivät vielä vuonna 1874 Emil Arvid ja vuonna 1876 Aina Maria. Perhe asui Onkiniemen oluttehtaan lähistöllä tehtaan omistamassa huvilassa. Lönn muisteli viihtyisää ja kaunista lapsuudenkotiaan lämmöllä vielä vanhuuden päivillään.
Mathilda-äiti jäi isän kuoleman takia vuonna 1888 neljän lapsen yksinhuoltajaksi, ja perhe joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Mathilda Lönn muutti lapsineen Amuriin ja elätti perhettä pitämällä täysihoitolaisia. Äidillä ei ollut varaa kouluttaa lapsia ylioppilaiksi saakka, mutta keskikoulun kaikki lapset suorittivat. Keskikoulun päästötodistuksen Wivi Lönn sai 1891 Tampereen suomalaisesta tyttökoulusta. Hänellä meni kuusiluokkaisen koulun suorittamiseen kahdeksan vuotta. Pitkittyminen johtui mahdollisesti sairastelusta, sillä ensimmäiselle ja toiselle luokalle jäämisen syyksi oli merkitty poissaolo.
Keskikoulussa Lönnillä oli erinomainen matematiikan opettaja, jonka ansiosta hän oppi laskemaan ylioppilastason matematiikkaa. Matematiikassa hän oli luokkansa paras. Keskikoulun viimeisillä luokilla Lönn oli alkanut käyttää nimestään lyhennettyä muotoa Vivi ja pian sen jälkeen muotoa Wivi. Puhuttelunimi vakiintui myöhemmin hänen arkkitehtinä käyttämäkseen nimeksi.
Lönn aloitti 1892 Tampereen teollisuuskoulun rakennusosastolla, josta valmistui kone- ja rakennusmestareita. Hän oli koulun toinen naisoppilas. Lönnin uravalintaan vaikutti todennäköisesti hänen äitinsä antama esimerkki voimakkaasta, palkkatyön avulla itsenäisesti toimeentulonsa hankkivasta naisesta. Mathilda Lönn kannusti tytärtään taiteelliselle uralle ja hyvän koulutuksen hankkimiseen. Taiteelliset ja matemaattiset lahjat periytyivät Wivi Lönnille mahdollisesti äidin suvusta, sillä Sirénin sukuun kuului muun muassa arkkitehti J. S. Sirén.
Naisille oli vuonna 1891 taattu teollisuuskouluun yhtäläinen opiskeluoikeus, mutta Lönnistä tuli eräänlainen yksityisoppilas. Hän oli kurssin 14 oppilaan joukossa ainoa naisoppilas. Häntä kohdeltiin erittäin suojelevasti, eikä koulussa pidetty sopivana, että hän olisi istunut yhdessä poikien kanssa. Hän sai paljon henkilökohtaista opetusta, mistä oli hänelle ammatillista hyötyä. Harjoitustunneilla opettaja oli aina Lönnin vierellä, ja kokeet sekä muut kuulustelut hän teki yksityisesti.
Lönn suoritti kaksivuotisesta kurssista vain ensimmäisen vuoden. Hän oli kurssinsa paras, ja ilmeisesti sen takia pääopettaja ja arkkitehti Georg Schreck suositteli siirtymistä Helsingin Polyteknilliseen opistoon. Lönn hyväksyttiin syksyllä 1893 opiston arkkitehtuuriosaston ylimääräiseksi oppilaaksi. Varsinaiseksi oppilaaksi hän ei päässyt, sillä siihen edellytettiin ylioppilastutkintoa tai lyseon päästötodistusta. Lönn opiskeli Helsingissä kolmen vuoden ajan ja valmistui arkkitehdiksi 1896. Hänen ei tarvinnut suorittaa ensimmäistä vuosikurssia rakennusmestariopintojen ansiosta. Lönniä ennen arkkitehtuuriosastolla oli aloittanut neljä naista. Heistä kolme oli valmistunut ennen Lönniä, josta tulikin Suomen neljäs arkkitehdiksi valmistunut nainen.
Uran alku
Lönn oli taloudellisten syiden takia aloittanut entisen opettajansa Onni Tarjanteen toimistossa jo ennen valmistumistaan. Tarjanteen toimistossa hän osallistui Kansallisteatterin piirtämiseen. Valmistuttuaan Lönn työskenteli yli vuoden, heinäkuulta 1896 lokakuulle 1897, arkkitehtuurin pääopettajan Gustaf Nyströmin toimistossa. Nyström tuki Lönnin uraa ja antoi tälle myös vastuullisia tehtäviä.
Lönn työskenteli Nyströmin toimistossa, kun hän sai entiseltä koulultaan Tampereen suomalaiselta tyttökoululta kutsun tulla suunnittelemaan oppilaitoksen uuden rakennuksen. Koululle oli päätetty rakentaa uudisrakennus, jonka suunnittelijaksi Lönn haluttiin. Tilaustyön ansiosta Lönn päätti perustaa Tampereelle oman toimiston. Hänestä tuli siten Suomen ensimmäinen itsenäisesti työskennellyt naisarkkitehti. Lönnin uran päätuotanto sijoittuu 1900-luvun alkuun, ja töitä oli niin paljon, että hän joutui palkkaamaan avustajia, joista monet olivat naisia, muun muassa piirtäjänä toiminut arkkitehti Hilja Gestrin. Lönnillä oli enimmillään kuusi työntekijää. Lönn vaati alaisiltaan paljon ja tarkisti aina iltaisin näiden tekemät työt. Luovan suunnittelutyön Lönn teki aina itse.
Lönn haki tyttökoulun tilauksen vuoksi apurahaa opintomatkaa varten. Nyströmin suosituksesta Lönnille myönnettiin apuraha, jonka turvin hän pystyi tekemään laajan opintomatkan Eurooppaan. Nyström oli todennut Konkordia-liitolle kirjoittamassaan suosituskirjeessä Lönnillä olevan hyvät edellytykset arkkitehdin uralle. Lönn halusi paneutua tyttökoulun tehtävään huolellisesti, ja kesällä 1898 tehdyn matkan pääkohde oli Skotlanti, joka tunnettiin Pohjoismaissa graniittiarkkitehtuuristaan. Lönn vaikuttui brittiläisestä koulusuunnittelusta ja alkoi suunnittelussaan soveltaa periaatetta, jossa koulun tilat ryhmiteltiin avointen hallien ympärille. Tampereen tyttökoulu edustaakin aiemmasta poikkeavaa suomalaista kouluarkkitehtuuria. Lönn suunnitteli luokkahuoneet hallitilojen ympärille ja sisäänkäynnille avaran tilan ulkovaatteita varten. Itse rakennuksessa oli nähtävissä suomalaisen arkkitehtuurin muutosvaihe. Rakennuksen pääovi oli ollut vielä piirustuksissa goottilainen kevytrakenteinen pariovi, mutta siitä muodostui kuitenkin kansallisromanttinen painava tammiovi.
Arkkitehtuurikilpailujen voittoja
thumb|Lönn suunnitteli moniin rakennuksiin hallitsevan tornin. [[Tampereen keskuspaloaseman letkunkuivatustornin huipulla on alkujaan vartiopaikkana toiminut parveke. ]] Lönnin uraa kuvastavat hänen koulutyönsä, ja hänen tiedetään tehneen yli 30 koulusuunnitelmaa. Kaikkia ei kuitenkaan toteutettu, mutta Yleisten rakennusten ylihallitus tarjosi taitavaksi tiedetylle arkkitehdille koulujen suunnittelijan paikkaa. Lönn kieltäytyi kunniasta, koska hän halusi säilyttää itsenäisen asemansa. Tampereen suomalainen tyttökoulu valmistui 1902. Jo se toi hänelle mainetta suomalaisen koulusuunnittelun mahdollisena uudistajana. Maine kasvoi entisestään, kun hän voitti Tampereen Aleksanterin koulun (1903) suunnittelukilpailun. Kilpailuvoittoja pidettiin erittäin tärkeinä arkkitehtuurin alan julkisuuden saavuttamiseksi. Lönnin maine taitavana koulurakennusten suunnittelijana takasi hänelle useita muitakin koulutöitä. Hän voitti esimerkiksi Mikkelin Suomalaisen yhteiskoulun (1907) ja Tampereen kauppaoppilaitoksen (1911) suunnittelukilpailut. Aleksanterin koulu muistutti selvästi Tampereen tyttökoulua. Portaikkoja ja auloja koristivat holvistot ja niitä tukevat pylväät, jotka loivat linnamaisen vaikutelman. Sisätilat suunniteltiin suorastaan jyhkeiksi. Kauppaoppilaitos edustaa 1910-luvun punatiiliarkkitehtuuria. Siihen Lönn sai todennäköisesti inspiraatiota Tanskasta, jossa hän oli vieraillut kahdesti vuoden 1909 aikana.
Lönn osallistui useisiin arkkitehtuurikilpailuihin. Hän voitti kuusi kutsukilpailua yksin ja sai useita palkintosijoja Armas Lindgrenin kanssa tekemistään töistä. Lönnin menestystä ei hyväksytty täysin mukinoitta. Kun hän voitti vuonna 1903 Aleksanterin koulun kutsukilpailun, miespuoliset kollegat valittivat ratkaisusta ja kyseenalaistivat Lönnin pätevyyden. Palkintolautakuntaakin syytettiin osaamattomaksi, mutta esimerkiksi arkkitehti Birger Federley puolusti Lönnin työtä. Valitukset eivät menneet läpi, mutta myöhemmin Lönniltä evättiin mahdollisuus toteuttaa kilpailuvoittoehdotuksensa Tampereen vapaaehtoisen palokunnan talosta, jonka suunnittelutyö annettiin Heikki Tiitolalle.
Lönn aloitti 1900-luvun alussa yhteistyön vanhan opiskelutoverinsa Armas Lindgrenin kanssa. Arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren, Saarinen oli lakkautettu 1905, minkä jälkeen Lindgren hakeutui yhteistyöhön Lönnin kanssa. Heidän ensimmäisiä yhteisiä töitään olivat ylioppilaskunnan Osakuntatalo, Tallinnan Estonia-teatteri ja Helsingin kauppakujan suunnitelmat. Viimeksi mainittua oli luomassa myös Bertel Liljequist. Lönnin ja Lindgrenin yhteistyössä tekemien rakennusten työnjakoa on pohdittu usein, mutta erityisesti Uuden ylioppilastalon kohdalla Lönn oli tilojen ja pohjakaavojen alkuperäinen suunnittelija. Viimeisessä työstövaiheessa Lindgren ja Lönn suunnittelivat yhdessä tilajärjestelyjä ja teknisiä ratkaisuja. Lönn suunnitteli perinteisesti usein miehille kuuluneet rakenneratkaisut ja Lindgren julkisivujen koristeet, vaikka aikalaiset luulivat asian olevan päinvastoin. Uusi ylioppilastalo oli hyvän yhteistyön tulos, vaikka se saikin aikalaisiltaan kritiikkiä. Sen tornista on tullut Kansallismuseon ja aseman tornin ohella Helsingin keskustan keskeisimpiä maamerkkejä. Lönnin ja Lindgrenin suurin yhteinen työ oli vuonna 1913 valmistunut Estonia-teatteri.
Lönnillä oli laaja tuttavapiiri, mikä vaikutti asiakaskunnan muodostumiseen. Hänet tunnettiin myös taloudellisena arkkitehtinä, minkä ansiosta esimerkiksi Tampereen talouskoulu antoi 1902 Lönnille suunnittelutyön. Hän tuli tunnetuksi naisjärjestöissä, kun hän suunnitteli 1906 Helsinkiin Ebeneser-lastentarhaseminaarin. Lönn voitti vuonna 1907 Tampereen keskuspaloaseman suunnittelukilpailun. Se herätti jälleen keskustelua, ja kilpatoverit arvostelivat erityisesti työn julkisivua. Tampereen kaupunki antoi kuitenkin Lönnille työn lisäksi stipendin ulkomaista opintomatkaa varten. Graniitista rakennettu paloasema kuuluu arkkitehti Ilmi Haapion mukaan Lönnin uran parhaimpiin. Se edustaa kansallisromantiikkaa.