cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jessore
Maantiede
thumb|vasen|[[Jessoren lentoasema.]] Jessore sijaitsee Bangladeshin lounaisosassa Gangesin sivuhaara Padman sivujoki Bhairabin varrella. Alue on alluviaalitasankoa Gangesin suistoa. Etelässä sijaitsevat Sundarbansin suot.
Talous
Jessorea ympäröivällä alueella tuotetaan riisiä, sokeriruokoa ja taateleja. Ennen Intian jakoa 1947 kaupunki oli tärkeä indigovärin tuotantokeskus, mutta jaon jälkeen toiminta siirtyi Intian puolelle.
Väestö
Jessoren asukasluku oli Bangladeshin vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 237 478. Vuonna 2001 vastaava lukema oli 214 846 ja vuonna 1981 115 495.
Guacamole
pienoiskuva|250px|Guacamolea. Guacamole on avokadosta tehty meksikolaisperäinen dippi tai lisuke. Nimi guacamole tulee nahuatl-intiaanien sanoista ahuacatl (avokado) ja molli (kastike). Guacamolen yleisimmät ainesosat ovat avokado, sitrushedelmät ja suola. Valmistukseen voidaan käyttää myös chiliä, tomaatteja, sipuleita, korianteria ja muita mausteita.
Mammuttipumppu
thumb|right|200px|Paineilmalla toimiva mammuttipumppu nostaa vettä syöttämällä ilmakuplia putkessa olevaan veteen vähentääkseen putkessa olevan veden ja ilman seoksen tiheyttä. Mammuttipumppu eli nostepumppu on veden pumppaamiseen soveltuva pumppu, jossa pystysuoran nostoputken alapäässä veteen sekoitetaan pieninä kuplina ilmaa. Paineilman syöttöön käytetään tavallisesti ilmakompressoria. Mitä syvemmällä veden pinnan alapuolella nostoputken vettä imevä pää on, sitä tehokkaammin ilmakuplat nostavat mukanaan ylös pumpattavaa vettä. Laite soveltuu hiekkapitoisen veden nostamiseen. Toimintaperiaate mahdollistaa myös muiden nesteiden pumppaamisen ja ilman sijasta voidaan käyttää muita pumppauskaasuja.
Ringeten SM-sarja
Ringeten SM-sarja on ringeten Suomen korkein sarjataso. Sitä on pelattu kaudesta 1987–1988 lähtien. Ringeten SM-sarjaa hallinnoi Suomen Kaukalopallo- ja Ringetteliitto.
Kaudella 2019–2020 sarjassa pelasi kahdeksan joukkuetta. Kaudella 2019–2020 mestaruuden vei Nokian Urheilijat.
Ève Périsset
pienoiskuva|Ève Périsset Ève Périsset (s. 24. joulukuuta 1994) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Ranskan naisten maajoukkueessa ennen EM-kilpailujen 2022 alkua 36 ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi yhden ottelun avauskokoonpanossa ja pääsi kahdessa ottelussa vaihtopelaajana kentälle.
Birger Wasenius
Birger Adolf Wasenius (7. joulukuuta 1911 Helsinki – 2. tammikuuta 1940 Salmi) oli suomalainen pikaluistelija, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Garmisch-Partenkirchenin 1936 olympiakisoissa Birger Wasenius sai kolme olympiamitalia. Kisat alkoivat 500 metrin kilpailulla, jossa Wasenius sijoittui jaetulle kahdeksannelle sijalle kahden muun suomalaisen, Jorma Ruissalon ja Antero Ojalan kanssa (aika 44,9). Toisena kilpailupäivänä käytiin 5 000 metrin kilpailu, jossa Wasenius luisteli Hollannin Jan Langedijkin parina. Wasenius oli alusta saakka jo aiemmin luistelleen Norjan Ivar Ballangrudin väliajoista muutaman sekunnin jäljessä ja saapui maaliin ajassa 8.23,3 häviten norjalaiselle 3,7 sekuntia, mutta se riitti hopeamitaliin. Langedijk jäi lopputuloksissa neljänneksi Antero Ojalan taakse.
Kolmantena kilpailupäivänä 1 500 metrillä Wasenius luisteli viimeisessä täydessä parissa – hänen jälkeensä Åke Ekman luisteli vielä yksin. Ensimmäiset 300 metriä Wasenius luisteli kisan kärjessä olleita norjalaisia, Charles Mathiesenia ja Ivar Ballangrudia nopeammin mutta hävisi lopulta ykköselle 1,7 ja kakkoselle 0,7 sekuntia. Ajallaan 2.20,9 hän pudotti kuitenkin Yhdysvaltain Leo Freisingerin mitaleilta saaden itse pronssia.
Viimeisenä kilpailupäivänä, 14. helmikuuta, luisteltiin 10 000 metrin kilpailu, jossa Wasenius pääsi luistelemaan Ivar Ballangrudin parina. Norjalainen pysyi koko matkan edellä ja johti 8 kilometrin kohdalla 7 sekunnilla. Lopussa Wasenius otti Ballangrudia hieman kiinni häviten parilleen maalissa 3,9 sekuntia. Ajallaan 17.28,2 hän voitti kilpailua johtaneen Itävallan Max Stieplin 1,8 sekunnilla ja sai hopeaa.
Waseniuksen uran voittoisa hetki osui Helsingin MM-kisoihin 1939, jolloin hän vei maailmanmestaruuden.
Vänrikki Birger Wasenius kaatui talvisodassa Laatokan Lunkulansaaressa käydyssä taistelussa.
Luettelo Accoladen julkaisemista videopeleistä
Tämä on luettelo Accoladen julkaisemista videopeleistä.
George Walker
George Theophilus Walker (27. kesäkuuta 1922 – 23. elokuuta 2018 ) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hänestä tuli vuonna 1996 teoksellaan Lilacs ensimmäinen musiikin Pulitzer-palkinnon voittanut afroamerikkalainen.
Walker aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Hän pääsi 14-vuotiaana Oberlinin konservatorioon Ohiossa ja sai tohtorinarvon Eastmanin musiikkikoulusta New Yorkin osavaltion Rochesterista. Hän sai sävellyksenopetusta Rosario Scalerolta, joka opetti myös Samuel Barberia ja Gian Carlo Menottia.
Walkerin tuotantoon kuuluvat mm. orkesteriteokset Address for Orchestra ja Lyric for Strings. Muita sävellyksiä ovat viisi pianosonaattia, messu, kantaatti, lukuisat laulut, kuoroteokset, urkukappaleet, kamarisonaatit, vaskikvintetto ja puhallinkvintetto. Häneltä ovat tilanneet teoksia New Yorkin filharmonikot, Bostonin sinfoniaorkesteri ja Clevelandin orkesteri.
Nahkionkoski
Nahkionkoski eli Massakoski ja siihen rakennettu Nahkionkosken voimala ovat Karkkilassa Karjaanjoessa. Voimala on valmistunut vuonna 1924. Sen putous on 9,8 metriä ja teho 430 kW. Sen on omistanut Kymi-Strömberg ja sittemmin 1989 perustettu Nahkionkosken Voimalaitos Ky, joka on kuitenkin lakannut vuonna 2009.
Koski kuuluu kolmen kosken rypääseen, joista myös Karkkilankoski on rakennettu, sen sijaan Myllykoski on vapaa.
Valérie Gauvin
pienoiskuva|Valérie Gauvin Valérie Gauvin (s. 1. kesäkuuta 1996) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Ranskan naisten maajoukkueessa vuoden 2020 loppuun mennessä 33 ottelua ja tehnyt niissä 16 maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi neljä ottelua avauskokoonpanossa ja tuli yhdessä ottelussa vaihtopelaajana kentälle. Hän teki turnauksessa kaksi maalia.
Gauvin siirtyi vuonna 2008 Toulouse FC:n organisaatioon ja vuonna 2014 Montpellieriin. Kesällä 2020 hän siirtyi englantilaisseura Evertoniin.
John Capel
John Capel (s. 27. lokakuuta 1978 Brooksville, Florida) on entinen yhdysvaltalainen pikajuoksija, jonka päämatka oli 200 metrin juoksu.
Red Ruffing
Charles Herbert ”Red” Ruffing (3. toukokuuta 1905 Granville, Illinois – 17. helmikuuta 1986 Mayfield Heights, Ohio) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelasi syöttäjänä Major League Baseball -sarjassa vuosina 1924–1947 Boston Red Soxissa, New York Yankeesissa ja Chicago White Soxissa. Ruffing muistetaan erityisesti menestyksekkäistä kausistaan New York Yankeesissa 1930- ja 1940-luvuilla.
Ruffing jätti koulun kesken lapsena ja alkoi hiilikaivostyöläiseksi kotiosavaltiossaan Illinois'ssa. Hän pelasi kaivoksen baseballjoukkueessa ulkokentällä ja ykköspesällä. Menetettyään kaivosonnettomuudessa neljä varvasta vasemmasta jalastaan hän siirtyi syöttäjäksi. Ruffing pelasi Minor League Baseball -sarjassa 1923–1924 ja pääsi sen jälkeen pelaamaan MLB-joukkue Boston Red Soxiin. Kausi oli sarjan viimeisenä olleelle joukkueelle huono: sen kauden otteluista 36 oli voittoja ja 93 häviöitä. Ruffing vaihdettiin New York Yankeesille, jossa hän oli joukkueen paras syöttäjä vuoden 1946 kaudelle asti. Ruffing pelasi vielä yhden kauden Chicago White Soxissa kunnes lopetti kilpailemisen ja siirtyi valmentajaksi. Hän työskenteli White Soxille varasyöttäjien valmentajana (bullpen coach), New York Metsille syöttäjän valmentajana ja Cleveland Indiansille kykyjenetsijänä ja alempien liigojen kouluttajana.
Ruffing voitti Yankeesin riveissä kuusi World Series -mestaruutta ja pelasi kuudessa MLB:n All-Star -ottelussa. Hänet lisättiin Baseball Hall of Fameen vuonna 1967 ja Yankees omisti hänelle muistolaatan stadioninsa muistomerkkipuistossa vuonna 2004.
Nuoruus
Ruffing syntyi 3. toukokuuta 1905 Granvillessa Yhdysvaltain Illinois'n osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat saksalaisia maahanmuuttajia ja perheessä oli yhteensä viisi lasta. Ruffingia kutsuttiin nimellä "Red" ("punainen") punaisen tukkansa vuoksi. Hän vietti lapsuutensa Coaltonissa ja kävi koulua Nokomisissa. Perheen isä oli coaltonilaisen hiilikaivoksen työntekijä. Kärsittyään vakavan selkävamman hänestä tuli kaivoksen työnjohtaja ja myöhemmin myös Coaltonin pormestari.
Ruffing keskeytti koulunkäynnin 13-vuotiaana ja meni töihin hiilikaivokseen isänsä alaiseksi kolmen dollarin (vastaa 47 nykydollaria) päiväpalkalla. Hän pelasi baseballia takakentällä ja ykköspesällä kaivosyhtiön joukkueessa ja nokomislaisessa puoliammattimaisessa joukkueessa.
Ruffing oli 15-vuotias kun hän joutui kaivoksessa onnettomuuteen ja hänen vasen jalkansa murskautui kahden kaivosvaunun väliin. Hän menetti jalastaan neljä varvasta mutta toipui muuten. Hänen oli ollut määrä aloittaa ammattilaisuransa baseball-pelaajana samana vuonna Kentucky-Illinois-Tennessee League -sarjassa, muttei voinut enää juosta yhtä nopeasti kuin ennen onnettomuutta. Läheisen puoliammattimaisen joukkueen manageri Doc Bennett ehdotti, että hän kokeilisi jatkaa baseball-uraansa syöttäjänä.
Ammattilaisura
Ruffingin tekniikoihin kuuluivat fastball, "terävä" curveball ja slider. American Leaguen erotuomari Bill Summersin mukaan slider oli Ruffingin erikoisuus. Toinen saman sarjan erotuomari Joe Paparella kertoi, että ensimmäisessä pelissä, jossa hän oli lautasen takatuomarina oli syöttäjänä "mies, joka keksi sliderin, ja jolla oli paras koskaan nähty slider – Red Ruffing".
Verrattuina useimpiin syöttäjiin Ruffing oli myös hyvä mailankäyttäjä: hän löi uransa aikana 36 kotijuoksua ja hänen osumakeskiarvonsa oli 1 937 ottelusta 0,297. Hän sai yli 0,300 keskiarvon kahdeksana eri kautena ja häntä käytettiinkin varalyöjänä sellaisissa otteluissa, joissa hän ei ollut syöttäjänä. Hän pelasi poikkeustilanteissa myös ulkokentällä. Ruffingin kotijuoksutulos häviää muista syöttäjistä vain Ferrellille, Warren Spahnille ja Bob Lemonille. Hänen nimissään on American Leaguen ennätys päästettyjen juoksujen vähimmästä määrästä.
Minor League 1923–1924
Ruffingin täytettyä 18 Bennet auttoi häntä saamaan ensimmäisen ammattilaissopimuksensa. Ruffing liittyi Illinois–Indiana–Iowa League -sarjassa pelaavaan Danville Veteransiin, joka oli Class B -luokan minor league baseball -joukkue. Davville Veteransin syöttäjänä Ruffing teki voitto-häviö-tuloksen 12–16 vuoden 1923 kaudella. Kauden päätyttyä Boston Red Sox osti Ruffingin Danville Veteransilta 4 000 dollarilla (vastaa 54 800 nykydollaria).
Red Sox liitti Ruffingin Eastern Shore League -sarjan Class D -luokan Dover Senatorsiin syöttämään alkukaudeksi. Ruffing teki tuloksen 4–7 Doversilla.
Boston Red Sox 1924–1930
Ruffing debytoi Major Leaguessa 31. toukokuuta 1924 Boston Red Soxissa. Hän syötti 23 sisävuorossa saamatta voitto- tai häviöpisteitä ja hän päästi keskimäärin (ERA) 6,65 juoksua yhdeksää sisävuoroa kohden. Hän sai tavanomaisesti peliaikaa seuraavina vuosina muttei menestynyt mainittavasti. Vuoden 1925 kaudella Red Sox jäi American Leaguen kahdeksasta joukkueesta viimeiselle sijalle: Ruffing saavutti voitto-häviö-tuloksen 9–18 ja 5,01 ERA:n. Seuraavina kahtena vuotena Ruffingin tulokset olivat 6–15 ja 4,39 ERA (1926) sekä 5–13 ja 4,66 ERA (1926). Red Sox hävisi liigan molempina vuosina. Vuonna 1928 Ruffing paransi ERA-tulostaan entisestään henkilökohtaisella ennätyksellään 3,89. Hyvästä keskiarvosta huolimatta hän päästi kuitenkin määrällisesti paljon juoksuja – yhteensä 125 – ja hänen voitto-häviö-tuloksensa oli 10–25. Nämä olivat kauden pohjatulokset American Leaguessa. Toisaalta Ruffing oli kaudella myös American Leaguessa eniten kokonaisia ottelulla ilman varasyöttäjiä pelannut syöttäjä 25 ottelulla. Ruffingin keskilyöntitarkkuus oli vuoden 1928 kaudella varsin hyvä 0,314 ja hän neuvottelikin Red Soxin kanssa siirrosta ulkokentälle. Joukkue kuitenkin epäsi siirron Ruffingin jalkavamman vuoksi.
Red Sox valitsi Ruffingin ensimmäiseksi syöttäjäkseen kauden 1929 avajaisotteluun. Kaudella Ruffing oli taas sarjan heikoin syöttäjä 22 häviöpisteellä ja 135 päästetyllä juoksulla. Hän voitti vain yhdeksän ottelua ja hänellä oli vaikeuksia pelata enemmän kuin viisi sisävuoroa ottelua kohden. Tuntemattomaksi jäänyt henkilö Red Soxin organisaatiosta ehdotti Ruffingille oluenjuontia painonnoston avuksi, ja Ruffing tukevoituikin 84 kilosta 110 kiloon.
Vuoden 1930 kauden aikana Red Soxin velkaantunut omistaja Bob Quinn pelkäsi menettävänsä joukkueen ulosmittauksessa ja vaihtoi Ruffingin New York Yankeesille varaulkokenttäpelaaja Cedric Durstia, 50 000 dollarin välirahaa (vastaa 700 000 nykydollaria) ja samansuuruista Yankeesin omistaja Jacob Ruppertin antamaa lainaa vastaan. Ruffing sai viiden ja puolen vuoden Red Soxin -aikansa yhteensä 39 voitto- ja 93 häviöpistettä.
New York Yankees 1930–1938
New York Yankeesin managerina vuonna 1929 toiminut Miller Huggins oli yrittänyt hankkia Ruffingia Red Soxilta jo joidenkin vuosien ajan. Ruffingin harkitessa siirtymistä ulkokenttäpelaajaksi Huggins suositteli tälle syöttäjänä pysymistä. Entinen syöttäjä ja Hugginsin seuraaja Yankeesin managerina vuodesta 1930 alkaen Bob Shawkey vakuutti Yankeesin toimitusjohtaja Ed Barrowin hankkimaan Ruffingin. Shawkey piti Ruffingin syöttötapaa kehityskelpoisena, mutta Barrow piti tämän hankkimista tuhoontuomittuna ajatuksena. Ruffingin siirryttyä Yankeesille Shawkey ohjasi tätä käyttämään syötöissä vartaloaan enemmän niin, ettei tämän käsivarsi väsyisi niin pahasti ennen otteluiden myöhempiä sisävuoroja. Nykyisin Ruffingin vaihtoa Durstiin pidetään eräänä baseballin historian epätasaisimmista pelaajavaihdoista: Durst oli ulkokentän varamies, joka oli lyöntijärjestyksen loppupäässä aina, kun ylipäätään pääsi pelaamaan. Vuoden 1930 kausi jäikin Durstin viimeiseksi Major Leaguessa.
Ruffingilla oli kolme häviöpistettä Red Soxeilla ennen vaihtoa. Sen jälkeen hän voitti Yankeeseilla 15 ottelua ja hävisi vain viisi ja hänen kauden ERA-tuloksensa oli 4,14. Vähitellen Ruffingista hioutui loistosyöttäjä ja hän saavutti vuosina 1936–1939 neljä eri 20 tai useamman voiton putkea sekä vuoden 1932 sarjaennätyksen poltettuaan 190 lyöjää. Hän oli jatkuvasti sarjan ERA-parhaimmistoa. Kahdella kaudella Ruffingin ERA oli jopa alle 3,00. Hän pelasi seitsemän kertaa World Series -sarjassa ja voitti niistä kuusi kertaa vuosina 1932, 1936–1939 ja 1941.
Ruffingin suoritus oli vuoden 1933 kaudella jonkin verran edellisvuotta heikompi 9–14 ja ERA 3,91, joskin se riitti Yankeesin toiseen sijaan American Leaguessa. Vuoden 1934 kauden merrkihetkiä hänen kohdallaan oli ottelu Cleveland Indianseja vastaan 20. kesäkuuta 1934, jossa vastapuoli sai Ruffingin syötöistä vain yhden lyönnin. Kaksi viikkoa myöhemmin hänet valittiin vuoden 1934 Major Leaguen All-Star -otteluun. Yankees tuli taas kauden toiseksi ja Ruffing sai 19 voittoa ja 11 häviötä. Seuraavanakin vuonna Yankees oli taas toinen, mutta Ruffingin tulos 16–11 oli kauden 1935 paras ja ERA 3,12 kolmanneksi paras.
Ruffing pelasi Yankeesin kaudenavajaisottelussa vuonna 1938 ja hänet valittiin toista kertaa All-Star -joukkueeseen. Hän ei kuitenkaan pelannut siinä, koska American Leaguen All-Star -joukkueen manageri Joe McCarthy oli valinnut ensimmäiseksi syöttäjäksi Lefty Gomezin eikä halunnut samaan kokoonpanoon kahta syöttäjää samasta joukkueesta. Kaudella 1938 Ruffing sai American Leaguen kauden parhaan tuloksen 21 voittoa, ja kolmanneksi parhaan ERA 3,31. Hän jätti vastajoukkueen juoksuitta kolmessa ottelussa. Hän syötti kaudella myös World Seriesin avajaisottelussa huolimatta monta kuukautta suoritusta huonontaneesta käsivarsivaivasta. Hän kuitenkin lupasi, ettei käsivarsi enää aiheuttaisi ongelmia. Hän voittikin Yankeesille World Seriesissa kaksi peliä. Ruffing valittiin kauden 1938 American Leaguen neljänneksi arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Anioni
Anionit ovat nukleofiilisiä ja emäksisiä, mutta nämä ominaisuudet vaihtelevat anionista riippuen. Esimerkiksi hiilen anionit, karbanionit, ovat niin voimakkaasti emäksisiä, ettei niitä voi pitää vesiliuoksessa, koska vesi on liian hapanta — vaaditaan täysin hapoton (protoniton) liuotin, jotta karbanioneja voi havaita. Vastaesimerkkinä on kloridi, joka on niin lievästi emäksinen anioni, että se on täysin vakaa vesiliuoksessa.
Anionien nimet
Yksiatomisten anionien nimet muodostetaan alkuaineen latinalaisesta nimestä päätteellä -idi, esimerkiksi kloori – kloridi ja oxygenium (happi) – oksidi. Sellaisten moni­atomisten anionien nimissä, joissa on mukana happi­atomeja, on yleensä pääte -aatti tai -iitti, jolloin -aatti -loppuisessa anionissa on happeen sitoutuneen alkuaineen hapetusluku on suurempi kuin -iitti -loppuisessa, esi­merkiksi sulfaatti SO42- (rikin hapetusluku +VI) ja sulfiitti SO32- (rikin hapetusluku +IV). Ioniyhdisteiden niminä käytetään yhdys­sanoja, joissa ensimmäisenä osana on kationin (useimmiten sama kuin alku­aineen) ja jälkimmäisenä anionin nimi, esimerkiksi natriumkloridi, jossa kationina on natrium­ioni Na+ ja anionina kloridi-ioni Cl-.
Aiheesta muualla
Ion イオン Jon
Suola
thumb|Suolakiteitä Suola on kemiassa nykyisin käytetyn määritelmän mukaan yhdiste, joka kiinteässä olomuodossa koostuu ionisidosten koossa pitämistä kiteistä. Suolassa kationina on usein jokin metalli-ioni, anionina taas epämetalli-ioni tai jokin moniatominen kompleksi-ioni.
Tavallisia kationeja ovat muun muassa:
Tavallisia anioneja ovat muun muassa:
Hapot, emäkset ja suolat
Suoloja syntyy esimerkiksi happojen ja emästen neutraloitumisreaktioissa:
Varsinkin aikaisemmin olikin tapana määritellä suola aineeksi, jota syntyy veden ohella hapon ja emäksen reagoidessa keskenään. Tämän mukaisesti puhutaan myös eri happojen suoloista; esimerkiksi sulfaatit ovat rikkihapon ja nitraatit typpihapon suoloja. Natriumkloridi, jota puhekielessä sanotaan lyhyesti suolaksi, on suolahapon suola.
Brønstedin happo-emästeoriassa suolan käsitteen, edellä sanotulla tavalla määriteltynä, voidaan katsoa menettäneen merkityksensä, mutta nimitys on vakiintunut tarkoittamaan ioniyhdisteitä. Vaikka nykyinen määritelmä on täysin aikaisemmasta poikkeava, valtaosa happojen ja emästen reagoidessa syntyvistä, vanhastaan suoloiksi nimitetyistä aineista on suoloja myös nykyisen määritelmän mukaan, siis ioniyhdisteitä. Toisaalta nykyisen määritelmän mukaan myös esimerkiksi natriumhydroksidi on suola, joskin siinä oleva OH- -ioni on emäs. Sitä vastoin elohopea(II)kloridia (HgCl2) ei enää pidetä suolana, koska se kiinteässä tilassakin koostuu molekyyleistä. Vanha ja uusi määritelmä eivät siis ole keskenään täysin yhteneviä.
Rakenne ja ominaisuudet
Suolalla on säännöllinen ionisidosten muodostama kiderakenne, ionihila. Ionihila on kova, mutta ilmenevien hylkimisvoimien vuoksi myös hauras rakenne. Kide pirstoutuu helposti iskun vaikutuksesta, kun positiiviset ionit osuvat kohdakkain positiivisten ja negatiiviset negatiivisten ionien kanssa. Suolan kiteisyys on seurausta ionihilasta.
Suolan korkea sulamispiste johtuu ionien välisistä voimakkaista sähköisistä vetovoimista. Vastakkaismerkkiset ionit vetävät toisiaan puoleensa ja pitävät siten yhdisteen hilarakenteen koossa. Suolan sulaessa ionit irtautuvat kidehilasta ja pääsevät liikkeelle. Sulaneina suolat johtavat vapaasti liikkuvien ionien vuoksi sähköä, mutta kiinteässä olomuodossa ne eivät johda, koska silloin ionit pysyvät paikoillaan kidehilassa.
Suolan liukeneminen veteen
Joissain suoloissa vesimolekyylit ovat osana kidehilaa. Tällaista vettä sanotaan kidevedeksi. Vettä sitovaa eli hygroskooppista suolaa kuumennettaessa vesi irtoaa kidehilasta ja kiteet rapautuvat. Rapautuneet kiteet pyrkivät ottamaan menettämänsä veden takaisin ja sitovat vettä ympäristöstään. Tällaista kuivattavaa suolaa pakataan joskus pieninä pusseina mukaan tuotteisiin, joiden on tarkoitus saapua kuivina kuluttajalle, esimerkiksi elektroniikkatuotteisiin ja kenkiin.
Suolojen liukoisuudessa veteen on eroavaisuuksia. Alkalimetalli- ja ammoniumsuolat sekä kaikki nitraatit liukenevat hyvin veteen. Toisaalta jotkut suolat kuten hopeakloridi (AgCl) ja bariumsulfaatti (BaSO4) sekä useimmat karbonaatit ja silikaatit ovat hyvin niukkaliukoisia tai käytännössä liukenemattomia.
Suolaa liukenee veteen, kunnes vesi muuttuu kylläiseksi. Kylläiseen veteen suola jää omaksi faasikseen.
Suolojen vesiliuokset ja niiden pH
Erivahvuisten happojen ja emästen reagoidessa syntyvän suolan vesiliuos voi olla hapan, emäksinen tai neutraali.
Usein kuitenkin happamilla suoloilla tarkoitetaan nimenomaan sellaisia suoloja, joissa oleva anioni sisältää vetyä ja voi toimia happona. Sellainen on esimerkiksi natriumvetysulfaatti (NaHSO4), jossa anionina on vetysulfaatti-ioni (HSO4-).
Aavejuna (aavekulkuneuvo)
pienoiskuva|Aavejuna [[Prahan metrossa. Ralf Roletschekin kuva.]]
Suola
Nimeäminen
Suolojen nimissä ensin tulee kationi ja sitten anioni. Jos kationina toimii metalli, jolla voi olla useita hapetuslukuja, sen varaus merkitään sulkuihin. Esimerkkejä: kaliumnitraatti (KNO3), kaliumnitriitti (KNO2), natriumnitridi (Na3N), lyijy(IV)oksidi (PbO2), ammoniumnitraatti (NH4NO3).
Aavejuna (aavekulkuneuvo)
Aavejuna on kummitus, joka ilmentyy junan muodossa. Tyypillinen aavejuna käsittää pelkästään veturin tai sen osan, kuten valonheittimen valon, vaikkakin kummitus- ja kaupunkitarinoissa mainitaan myös kokonaisia aavejunia.
Useimmat aavejunahavainnot ja -ilmiöt on kirjattu Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa, joiden rautatieverkostot olivat laajimmillaan 1900-luvun puolivälissä. Joidenkin tarinoiden aavejunat ilmestyvät kummittelemaan, koska ne ovat tuhoutuneet vakavissa onnettomuuksissa. Jotkin ilmiöt liittyvät historiallisiin tapahtumiin.
Suola
Nimeäminen
Orgaanisia anioneja sisältävien suolojen nimissä metalli tulee myös ensin, mutta kaavassa kirjoitusjärjestys muuttuu, esimerkiksi natriumasetaatti (CH3COONa), kalsiumoksalaatti ((COO)2Ca).
Aavejuna (aavekulkuneuvo)
Aavejunahavaintoja
Harmaa juna havaittiin ensimmäisen kerran entisellä Highland Railwayn ratalinjalla Glasgow'n lähellä Skotlannissa vuonna 1921. Havainnoitsijan mukaan junassa oli veturin lisäksi neljä himmeästi valaistua vaunua. Ilmiö havaittiin uudelleen vuonna 1929, ja tuolloin junan ilmoitettiin leijuneen. Junasta ei ole tehty havaintoja sen jälkeen, ja rataosuus purettiin 1930-luvulla.
Suola
Aiheesta muualla
זאלץ
Aavejuna (aavekulkuneuvo)
Aavejunahavaintoja
Republicin aavejunana tunnettu ilmiö on toistuva kummittelutapaus. Ilmiö on havaittu useaan otteeseen Republicissa, Ohiossa. Tarinan mukaan veturin ajovaloa muistuttava valoilmiö liittyy vuonna 1887 tapahtuneeseen onnettomuuteen, kun Chicago Limited Express -pikajuna törmäsi pysähtyneeseen tavarajunaan. Turmassa menehtyi 16 henkeä, jotka paloivat kuoliaaksi.
St. Louisin aavejuna on lähellä St. Louisin pikkukaupunkia Saskatchewanissa Kanadassa tavattava toistuva valoilmiö.
Presidentti Abraham Lincolnin hautajaisjunan sanotaan yhä kummittelevan alkuperäisellä reitillään.
Silverpilen on metrojuna, jonka sanotaan kummittelevan Tukholman metrossa.
Rok Justin
pienoiskuva|Rok Justin, 2014 Rok Justin (s. 6. huhtikuuta 1993) on slovenialainen mäkihyppääjä. Hän edustaa seuratasolla SSD Stol Zirovnicaa.
Justin kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Lillehammerissa joulukuussa 2013. Ensimmäiset maailmancuppisteensä hän sai kaksi viikkoa myöhemmin oltuaan kuudestoista Engelbergin kilpailuissa. Se on toistaiseksi hänen paras maailmancupsijansa.
Continental Cupissa hän on voittanut kaksi osakilpailua (tilanne 21.12.2013).
Nuorten MM-kilpailuissa hän on ollut parhaimmillaan neljäs joukkuekilpailussa ja yhdestoista henkilökohtaisessa kilpailussa Erzurumissa 2012.
George Foreman
Foreman aloitti ammattilaisuransa pian olympiavoittonsa jälkeen ja kohosi raskaansarjan maailmanmestariksi vuonna 1973 voitettuaan Joe Frazierin Sunshine Showdown -nimellä tunnetussa kamppailussa toisessa erässä teknisellä tyrmäyksellä. Hän puolusti mestaruuttaan kahdesti, ennen kuin menetti sen Muhammad Alille vuonna 1974 kuuluisassa Rumble in the Jungle -nimisessä ottelussa. Hän otteli tämän jälkeen vain muutaman kerran ja kärsi uransa toisen tappion Jimmy Youngille, ennen kuin lopetti uransa vuonna 1977. Foreman teki yllättäen paluun vuonna 1987, kymmenen vuotta viimeisimmän ottelunsa jälkeen, ja 1994 hän voitti toisen maailmanmestaruutensa tyrmättyään WBA:n ja IBF:n maailmanmestarin Michael Moorerin. Hän oli silloin 45-vuotias, joten samalla hänestä tuli kaikkien aikojen vanhin raskaansarjan maailmanmestari. Sen jälkeen hän puolusti mestaruuttaan muutamia kertoja, kunnes lopetti uransa toisen kerran vuonna 1997, kun hän oli kärsinyt tappion Shannon Briggsille puolustaessaan WBU:n maailmanmestaruutta.
Nyrkkeilyuransa jälkeen Foreman on ansainnut omaisuuden myymällä nimellään valmistettuja grillejä.
Nuoruus ja amatööriura
George Edward Foreman syntyi 10. tammikuuta 1949 Marshallissa Texasissa, mutta varttui osavaltion pääkaupungissa Houstonissa. Hänen isänsä oli nimeltään Leroy Moosehead, mutta hän sai sukunimensä isäpuoleltaan J. B. Foremanilta. Hän oli viides perheen seitsemästä lapsesta ja kasvoi köyhissä oloissa. Hänen isäpuolensa oli rautatieläinen, joka joi usein kaikki palkkarahansa. George jätti koulun kesken 13-vuotiaana, muttei ajautunut rikollisiin tekoihin, sillä hän kiinnostui nuorison työpalvelusta, josta oli kuullut televisiosta. Palkka oli 30 dollaria kuukaudessa, ja 16–18-vuotiaana Foreman suoritti koulunsa loppuun ja työskenteli palvelunsa aikana Oregonissa ja Kaliforniassa.
Foreman oli 18-vuotias aloittaessaan nyrkkeilyn. Ollessaan työpalvelussa Oregonissa hän joutui tappeluun toisen nuoren kanssa, jolloin ryhmän valvoja ja nyrkkeilyintoilija Doc Broadus huomasi hänen potentiaalinsa. Hän alkoi ensimmäisenä kehittää Foremanin tekniikkaa. Foreman ihaili Jim Brownia ja halusi alun perin amerikkalaisen jalkapallon tähtipelaajaksi, mutta hän päätti kuitenkin ammatinvalintaohjelmassa kokeilla nyrkkeilyä näyttääkseen kavereilleen, ettei ole pelkuri. Harjoittelun myötä Foremanin paino putosi 113 kilosta alle 100 kiloon. Hän aloitti amatööriuransa helmikuussa 1967 ja voitti 21 käymistään 24 ottelusta. Foreman ehti voittaa Yhdysvaltain amatöörien mestaruuden vuonna 1968. Tahraksi jäi diskaaminen Länsi-Saksa–Yhdysvallat-nyrkkeilymaaottelussa.
Foremanin valmentajana amatööriuran aikana toimi Albert Sandellin. Vain puolitoista vuotta amatööriuran aloittamisen jälkeen, 19-vuotiaana ja 24 ottelua käyneenä, Foreman voitti kultaa Méxicon vuoden 1968 olympialaisissa. Foreman itse on sanonut arvostavansa kaikista saavutuksistaan ehkäpä eniten yllättäen voittamaansa olympiakultaa. Hän voitti kisoissa ensin puolalaisen Lucjan Trelan tuomaripistein 4–1, sitten romanialaisen Ion Alexen teknillisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä ja italialaisen Giorgio Bambinin tyrmäyksellä toisessa erässä. Loppuottelussa Foreman voitti neuvostoliittolaisen Ionas Tšepulisin teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Palkintokorokkeella Foreman lämmitti monien isänmaallisten yhdysvaltalaisten mieltä heiluttamalla kädessään pientä Yhdysvaltain lippua. Monet olivat närkästyneet, kun Tommie Smith ja John Carlos olivat samoissa olympiakisoissa nostaneet palkintokorokkeella mustan hansikkaan peittämät nyrkkinsä ilmaan. Ne jotka kokivat protestin epäisänmaalliseksi, pitivät Foremanin elettä mieluisana. Foreman olisi itse asiassa halunnut ottaa osaa protestiin ja osoittaa hänkin mieltään Vietnamin sotaa vastaan ja mustien kansalaisoikeuksien puolesta, muttei kuitenkaan tehnyt sitä.
Ammattilaisuran alku ja ensimmäinen maailmanmestaruus
Foreman aloitti ammattilaisuransa voittamalla Don Waldheimin tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä, minkä jälkeen hänen kehitystään seurattiin tarkasti. Vuonna 1970 hän voitti Gregorio Pereltan ja George Chuvalon Madison Square Gardenissa. Foreman voitti MM-haastajana olleen Chuvalon teknisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä. Vuonna 1971 Foreman voitti kahdeksan ottelua, muun muassa uusintaottelun Pereltaa vastaan kymmenennessä erässä Oklahomassa, Kaliforniassa. Foreman voitti myös Charlie Politen neljännessä erässä, Boone Kirkmanin kolmannessa erässä ja Leroy Caldwellin toisessa erässä. Hän oli vasta 22-vuotias vuonna 1972, kun hänet nimettiin maailmanmestarin ensimmäiseksi haastajaksi sekä WBA:n että WBC:n listoilla. Foreman sai ensimmäisen mahdollisuutensa mestaruuteen 24. tammikuuta 1973 Jamaikan Kingstonissa käydyssä ottelussa, jossa hän kohtasi maailmanmestari Joe Frazierin. Vielä kolme kuukautta ennen ottelua Foreman uhkasi luopua kamppailusta, koska liian monet hyötyivät hänen kustannuksellaan. Hän kuitenkin perui päätöksensä ja ottelu käytiin ajallaan.
Dimitrie Alexandru Sturdza
thumb| Dimitrie Alexandru Sturdza (10. maaliskuuta 1833 Miclăuşeni, Moldavia – 21. lokakuuta 1914 Bukarest) oli romanialainen valtiomies, joka toimi neljä kertaa Romanian pääministerinä vuosina 1895–1896, 1897–1899, 1901–1904 ja 1907–1909.
George Foreman
Ammattilaisuran alku ja ensimmäinen maailmanmestaruus
Maailmanmestari Joe Frazier oli puolustanut mestaruuttaan tunnetun Fight of the Centuryn jälkeen vain kahdesti, mutta lähti silti Sunshine Showdown -nimellä tunnettuun kamppailuun 3–1 ennakkosuosikkina. Syy pieniin kertoimiin oli, että Foreman ei ollut kohdannut urallaan monia merkittäviä vastustajia, ja muutkin olivat jo nähneet parhaat päivänsä. Hänen iskuvoimansa tunnustettiin, mutta häntä pidettiin liian kokemattomana haastajaksi. Frazierin valmentajat olivat arvioineet Foremanin olevan niin hidas, että Frazier pystyisi väistämään tämän iskuja. 36 000 katsojaa sai kuitenkin nähdä, miten Foreman voitti ottelun lyömällä Frazierin kovassa kamppailussa kuudesti kanveesiin kahden erän aikana. Tuomari keskeytti ottelun, kun toista erää oli käyty minuutti ja 35 sekuntia, ja julisti haastajan voittajaksi teknisellä tyrmäyksellä. Time-lehti kuvaili ottelua yhdeksi "nopeimmista ja raaimmista yllätyksistä nyrkkeilyn historiassa".
Dimitrie Alexandru Sturdza
Dimitrie Alexandru Sturdza kuului Sturdzan vanhaan pajarisukuun, joka on vaikuttanut Moldaviassa useita vuosisatoja. Hän opiskeli Iașin akatemiassa ja useissa saksalaisissa yliopistoissa. Vuosina 1857–1858 hän työskenteli Moldavian tulevaisuuden ratkaisemista varten perustetun niin sanotun ad hoc -divaanin sihteeristössä. Sturdza oli Romanian ensimmäisen ruhtinaan Alexandru Ioan Cuzan sihteerinä, mutta osallistui myöhemmin Cuzan syrjäyttämiseen. Hän toimi vuodesta 1866 alkaen useasti eri ministerintehtävissä Ion Ghican ja Ion Brătianun johtamissa hallituksissa. Vaikka Sturdza vastusti 1870-luvun alkupuolella voimakkaasti Romanian konservatiivihallitusten Saksaan ja Itävalta-Unkariin nojannutta ulkopolitiikkaa, hän kääntyi myöhemmin vielä jyrkemmäksi Venäjän vastustajaksi, ja allekirjoitti Brătianun hallituksen ulkoministerinä vuonna 1883 Romanian salaisen liittosopimuksen kolmiliiton kanssa.
George Foreman
Ammattilaisuran alku ja ensimmäinen maailmanmestaruus
Kun Foreman voitti maailmanmestaruutensa, alettiin nopeasti puhua hänen ja Muhammad Alin välisen ottelun mahdollisuudesta. Ali oli ollut paikan päällä seuraamassa Foremanin ja Frazierin kamppailua ja kuvaillut sitä jälkeenpäin kuivaksi. Foreman lupasi antaa Alille mahdollisuuden, jolloin Joe Bugneria vastaan valmistautunut Ali totesi: ”Hän ei ole valmis, hän on vasta päässyt olympialaisista”. Foreman puolusti mestaruuttaan ensimmäistä kertaa José Romania vastaan Japanissa, Tokiossa. Haastajalla ei yleisesti uskottu olevan mitään mahdollisuuksia Foremania vastaan, jonka suurin huolenaihe olikin painon pitäminen kurissa. Foreman voitti ottelun ensimmäisessä erässä, kun kamppailua oli ehtinyt kulua vain kaksi minuuttia. Roman ehti käydä kolmesti kanveesissa eikä lyönyt takaisin kertaakaan.
Foremanilla oli maailmanmestaruusaikanaan useita ongelmia yksityiselämässä ja raha-asioissa. Hän erosi vaimostaan ja joutui antamaan tälle 235 000 dollarin summan tasinkona sekä maksamaan 400 dollaria kuussa elatusmaksua. Seuraavan kerran hän puolusti mestaruuttaan Ken Nortonia vastaan Venezuelan pääkaupungissa Caracasissa käydyssä ottelussa 26. maaliskuuta 1974. Kaksi viikkoa ennen ottelua nyrkkeilijöiden välillä puhkesi riita kehätuomarista: Foremanin leiri halusi tuomariksi kokeneen yhdysvaltalaisen Jim Rondeaun, kun taas Nortonin leiri tahtoi otteluun venezuelalaisen tuomarin. Kun sopua ei ollut saatu aikaiseksi ottelupäivään mennessä, Foreman alkoi valitella jalkaansa ja joutui menemään sairaalaan. Ottelun peruuttamisesta huhuttiin, kunnes Nortonin leiri suostui Rondeaun valintaan.
Foremanin ja Nortonin välinen ottelu päättyi nopeasti, kun Rondeau keskeytti ottelun jo toisessa erässä Nortonin käytyä kolmatta kertaa kanveesissa. Foreman ansaitsi kamppailusta arvioiden mukaan noin 700 000 dollaria. Venezuelan hallitus päätti kuitenkin yllättäen verottaa ottelijoiden palkkioista 18 %, eivätkä he voineet poistua maasta maksamatta sitä.
Rumble in the Jungle ja mestaruuden menettäminen
Norton-ottelun jälkeen Foremania alettiin monissa yhteyksissä pitää jo kaikkien aikojen parhaana raskaansarjan nyrkkeilijänä, joka kykenisi voittamaan kaikki edelliset. Hän puolusti mestaruuttaan kolmatta kertaa, kun hän kävi ottelun entistä maailmanmestaria Muhammad Alia vastaan. Ottelu järjestettiin historiallisesti Afrikassa, Zairen (nyk. Kongon demokraattinen tasavalta) pääkaupungissa Kinshasassa, 30. lokakuuta 1974. Ottelua markkinoitiin nimellä Rumble in the Jungle, jonka keksi kamppailun promoottorina toiminut, tuolloin vielä melko tuntematon Don King. Hän lupasi Alille ja Foremanille viiden miljoonan dollarin palkkion mutta joutui etsimään ulkopuolisen rahoittajan, koska oli itse varaton. Zairen presidentti Mobutu Sese Seko ilmoitti takaavansa rahat ja järjestävänsä ottelupaikaksi 60 000 katsojan ulkoilma-areenan, sillä hän halusi Zairen olevan ensimmäinen maa, joka sponsoroi merkittävää nyrkkeilyottelua Afrikassa.
Ottelua jouduttiin lykkäämään kuudella viikolla, koska Foreman sai sparratessaan avohaavan silmäänsä. Viivästys ei haitannut itsevarmaa Alia, joka nautti zairelaisten myötämielisyydestä ja vieraanvaraisuudesta. Kansa otti hänet omakseen, kun hän julisti olevansa ennen kaikkea afrikkalainen. Foreman ei sopeutunut Zaireen Alin tavoin, vaan häntä harmitti jäädä sinne oleskelemaan ”poliittisena vankina”. Hänen harjoitteluleirinsäkin sijaitsi vanhassa armeijan tukikohdassa.
Ottelun ensimmäisessä erässä Ali otteli perinteisesti liikkumalla paljon ja lyömällä varmoja iskuja. Pian hän kuitenkin tajusi, ettei voisi voittaa vahvempaa Foremania siten. Hän vaihtoi taktiikkaansa ja alkoi ottaa runsaasti iskuja vartaloonsa nojatessaan kehän köysiin, mikä sai voimakkaana iskijänä tunnetun Foremanin kuluttamaan voimansa loppuun. Köysissä maatessaan hän samalla jatkuvasti solvasi ja ärsytti Foremania kuvailemalla hänen iskujaan ”neitimäisiksi”. Ottelun 8. erässä Ali onnistui tyrmäämään väsyneen Foremanin ja nousemaan maailmanmestariksi. Ali oli ennen ottelua onnistunut myös valloittamaan zairelaisten kannattajien enemmistön puolelleen. Yleisö huusi läpi ottelun kannustuslausetta ”Ali, bombaye” (Ali, tapa hänet) ja hurrasi, kun hän löi Foremania.
Ottelun jälkeen aiemmin voittamaton Foreman kiisti ottelun rehellisyyden. Vuosien mittaan hän kertoi tappionsa johtuneen muun muassa Afrikan raskaasta ilmasta, myrkytetystä juomavedestä, Angelo Dundeen löysentämistä kehäköysistä ja tuomarin liian nopeasta luvunlaskusta. Foremanin henkinen toipuminen tappiosta kesti kauan, mutta lopulta hän oppi vastentahtoisesti hyväksymään häviönsä omien sanojensa mukaan ”parhaalle miehelle, joka nyrkkeilykehässä koskaan on ollut”. Ali on puolestaan sanonut, että Foreman oli voimakkain iskijä, jonka hän oli ikinä kohdannut. Foreman ja jo edesmennyt Ali olivat hyviä ystäviä. Foreman on sanonut kamppailun opettaneen hänelle nöyryyttä ja kertonut olevansa ylpeä siitä, että hänellä on merkittävä osa Alin uralla.
Uran lopettaminen
Vuonna 1975 Foreman ei otellut virallisesti. Torontossa Kanadassa 26. huhtikuuta hän otteli yhden illan aikana viisi kaksieräistä näytösottelua Charley Politea, Boone Kirkmania, Terry Danielsia, Jerry Judgea ja Alonzo Johnsonia vastaan. Tammikuussa 1976 hän kohtasi ensimmäisessä tappion jälkeisessä vakavassa ottelussaan Ron Lylen ja tyrmäsi tämän viidennessä erässä. Hän ansaitsi ottelusta 250 000 dollaria. Samana vuonna Foreman kohtasi Joe Frazierin toista kertaa ja voitti viidennessä erässä tyrmäyksellä. Ottelupalkkio oli 375 000 dollaria.
Frazierin jälkeen Foreman voitti vielä muutamia vastustajia, kunnes hävisi 17. maaliskuuta 1977 yllättäen kymmeneräisen kamppailun pistein Jimmy Youngille. Jälleen kerran Foreman väsyi ottelun viimeisissä erissä ja kävi ottelun viimeisessä erässä jopa kanveesissa. Ottelun jälkeen Foreman tunsi olonsa huonovointiseksi ja kärsi väsymyksestä sekä lämpöhalvauksesta, ja pukuhuoneessa hän sai uskonnollisen herätyksen. Hän koki käyneensä lähellä kuolemaa tuolla hetkellä. Sen jälkeen hän lopetti nyrkkeilyuransa (vaikka ei koskaan ilmoittanutkaan siitä virallisesti ), vetäytyi julkisuudesta ja siirtyi kokopäiväisesti seurakuntatyöhön. Foreman työskenteli saarnaajana kotikaupungissaan Teksasin Houstonissa ja perusti nuorten ja heikko-osaisten säätiön, joka kantoi hänen nimeään.
Vuosien 1981 ja 1983 välillä Foreman meni naimisiin ja erosi kolme kertaa. Yksi vaimoista karkasi parin yhteisten lasten kanssa Barbadokselle, jolloin Foreman lähti nopeasti perään ja haki lapsensa takaisin. Vuonna 1984 Foreman kantoi Yhdysvaltain lippua Los Angelesin olympialaisten nyrkkeilykilpailujen avajaisissa. Vuonna 1986 hän rakennutti kirkkonsa viereen Houstoniin kuntosalin, joka tarjosi paikallisille nuorille mahdollisuuden kuntoilla kaduilla kulkemisen sijaan.
Paluu ja toinen maailmanmestaruus
Foreman päätti palata kehään perustamansa järjestön rahahuolien vuoksi vuonna 1987, kun hän oli 38-vuotias ja ollut eläkkeellä jo kymmenen vuotta. Hänen urallaan ansaitsemansa rahat olivat alkaneet loppua, ja lisäksi hänellä oli silloin kahdeksan lasta elätettävänä. Lisäksi ihmiset olivat sanoneet hänen käyttävän Raamattua tekosyynä, koska hän pelkäsi nousta kehään. Foremanin tyyli oli menettänyt pitkän tauon aikana tehokkuuttaan, eikä hänen iskuvoimansa enää ollut samalla tasolla kuin ennen. Hän ottikin käyttöön hienostuneemman tyylin, joka osoittautui tehokkaaksi. Yleisesti Foremanin paluuseen suhtauduttiin aluksi varauksella, sillä hänen uskottiin lopettavan uransa pian uudelleen, kun joku nuori nyrkkeilijä voittaisi hänet.
Ensimmäisessä paluuottelussaan Foreman painoi yli 120 kiloa, vaikka olikin pudottanut painoaan jo noin 30 kiloa. Hän voitti ensimmäisen vuotensa aikana neljä kamppailua samalla, kun hän palautui fyysisesti asteittain lähemmäs huippuvuosien tasoa. Vuosi paluunsa jälkeen kohdatessaan Dwight Muhammad Qawin Foreman painoi enää 106 kiloa. Hän kukisti kahdessa vuodessa 24 vastustajaa, joista 23 ennen täyttä aikaa. Vastustajien joukossa oli muun muassa entinen MM-haastaja Gerry Cooney. Vastustajat oli aluksi tarkkaan valikoitu, mutta vähitellen Foreman pääsi kohtaamaan yhä vakavammin otettavia nyrkkeilijöitä. Samoihin aikoihin hän alkoi myös esiintyä yhä useammin televisiossa ja mainostaa muun muassa grillejä.
19. huhtikuuta 1991 41-vuotias Foreman haastoi hallitsevan WBC:n, WBA:n ja IBF:n nyrkkeilyliittojen maailmanmestarin Evander Holyfieldin mutta kärsi tappion yksimielisesti pistein. Läpi ottelun Foreman pyrki painostamaan vastustajaansa ja pystyi jopa horjuttamaan nopeampaa Holyfieldia, vaikka otti itse samalla runsaasti iskuja vastaan. Kestämällä kokonaisen ottelun ajan Foreman yllätti monet, jotka eivät olleet uskoneet hänellä olevan mitään mahdollisuuksia voittoon. Tämän jälkeen Foreman otteli kolme voittoa. Hän esimerkiksi voitti Alex Stewartin pistein kymmeneräisessä kamppailussa, vaikka hänen kasvonsa turposivat kamppailun aikana ja alkoivat vuotaa verta. Hän sai uuden mahdollisuuden toiseen maailmanmestaruuteensa vuonna 1993, kun hän kohtasi 7. kesäkuuta Tommy Morrisonin ottelussa avoimesta WBO-liiton maailmanmestaruudesta, mutta hävisi yksimielisesti pistein.
5. marraskuuta 1994 Foreman otteli WBA:n ja IBF:n mestaruudesta, kun silloinen mestari Michael Moorer hyväksyi hänet haastajaksi. Nyrkkeilykomissio ei olisi aluksi halunnut antaa Foremanille enää kolmatta mahdollisuutta tämän Morrisonille kärsimän tappion jälkeen, jolloin Foreman syytti heitä ikäsyrjinnästä. Ottelulle myönnettiin lupa ja se käytiin ajallaan. Kamppailussa Foremanin valmentajana oli Angelo Dundee, Alin entinen valmentaja. Foreman oli koko ottelun ajan tappiolla pisteissä, mutta onnistui kääntämään kamppailun voitokseen tyrmäämällä Moorerin oikealla suorallaan kymmenennessä erässä. Niin hän voitti takaisin 20 vuotta aiemmin menettämänsä mestaruuden ja nousi samalla 45-vuotiaana kaikkien aikojen vanhimmaksi raskaansarjan maailmanmestariksi. Myöhemmin Joe Bugner onnistui voittamaan WBF-liiton maailmanmestaruuden 49-vuotiaana, mutta hänen liittonsa jakamalla maailmanmestaruudella ei ollut yleistä hyväksyntää.
WBU-titteliä Foreman puolusti menestyksellä Crawford Grimsleytä ja Lou Savaresea vastaan, kunnes kohtasi Shannon Briggsin viimeiseksi jääneessä ottelussaan Atlantic Cityssä vuonna 1997. Ottelun panoksena oli kamppailu WBC:n maailmanmestaria Lennox Lewisia vastaan. Foreman ajoi Briggsia takaa läpi ottelun ja osui tätä molemmin käsin useita kertoja, vaikka joutuikin ottamaan muutamia iskuja. Tuomarit merkitsivät kuitenkin hänelle pistetappion. Tuomio jakoi mielipiteet, ja esimerkiksi Sports Illustrated piti sitä "tyrmistyttävänä, jopa nyrkkeilyssä". Ottelun jälkeen Foreman kuunteli tuloksen hymyillen ja ilmoitti lopettavansa uransa. Hän kommentoi Briggsin tyyliä sanomalla, ettei mestaruuksia voiteta pakoon juoksemalla ja että nyt on nuorten miesten aika jahdata nuoria miehiä.
Uran jälkeen
Foreman toimi hetken aikaa televisiokanava HBO:lla nyrkkeilykommentaattorina, mutta luopui tehtävistään keskittyäkseen muihin asioihin.
Nyrkkeilyuran jälkeen Foreman on tehnyt miljoonaomaisuuden nimellään myydyillä grillituotteilla ja kirjoittamillaan dieettioppailla. Hänen kehittämäänsä rasvaa vähentävää grilliä on myyty yli 100 miljoonaa kappaletta ympäri maailman ja Foreman on usein vitsaillut tienanneensa grillillään enemmän rahaa, kuin ansaitsi koko nyrkkeilyuransa aikana.
Yksityiselämä
George Foreman solmi viidennen avioliiton Mary Joanin kanssa. Hänellä on kaksitoista lasta; viisi poikaa ja seitsemän tyttöä. Kaikkien viiden pojan nimi on George Edward Foreman. Foreman on vitsaillut nimenneensä poikansa itsensä mukaan, koska on varautunut muistinmenetykseen. Hän asuu perheineen maatilalla kotikaupungissaan Marshallissa, missä hänellä on paljon kotieläimiä. Hänen tyttärensä Freeda Foreman on myös nyrkkeillyt, kuten myös yksi pojistaan, George Foreman III.
Nyrkkeilytyyli
Foreman oli suurikokoinen nyrkkeilijä (193 cm ja n. 105 kg) ja tunnettu huimasta iskuvoimastaan. Nyrkkeilytoimittaja Ilmo Lounasheimo kuvaili vuonna 1987 ilmestyneessä kirjassaan Kehän sankarit, että: ”hänen hitaanlaiset, mutta sitäkin painavammat lyöntinsä kaatavat puun siinä missä miehenkin”. Nuorta Foremania pidetäänkin yhtenä kaikkien aikojen kovimmista iskijöistä, mutta palattuaan kehään 38-vuotiaana hän oli menettänyt osan iskuvoimastaan. Foremanin tyyli ei nuorena ollut kovinkaan tekninen, mutta paluunsa jälkeen 1987 se muokkautui hienostuneemmaksi.
Sumerin historia
Vanhin tunnettu sivilisaatio Sumer kehittyi Mesopotamiassa asteittain kylien kasvaessa ajan myötä yhä suuremmiksi. Uruk-kaudella vuoden 3900 eaa. jälkeen kehitettiin kuvakirjoitus, rakennettiin suuria kaupunkeja ja temppeleitä. Varhaisdynastisella kaudella 2900 eaa. alkaen kaupunkivaltiot kamppailivat ylivallasta keskenään, mikä päättyi Akkadin suurvallan perustamiseen. Sen jälkeen maata hävittivät vuoristosta hyökänneet gutilaiset. Sumerin sivistys kukoisti vielä uussumerilaisella ajalla 2150–2000 eaa., minkä jälkeen elamilaiset hyökkäsivät ja amorilaiset valtasivat maan.
Varhaiset maanviljelijät
Sumerin historia liittyy yleiseen maanviljelyn syntyyn Lähi-idässä. Villejä kasveja kerättiin Lähi-idässä hyvin varhain, jo noin 21 000 eaa. suurriistan metsästäjien kaudella. Viljely alkoi joskus välillä 11 000–9500 eaa. ehkä Levantissa, Kaakkois-Turkissa tai Mesopotamian pohjoispuolisilla kukkuloilla. Tällöin ihmiset asettuivat asumaan paikoilleen. Jeriko oli varhainen linnoitettu viljan viljelyllä tai keräilyllä elänyt kylä. Siellä asui muurin ympäröimänä pyöreäpohjaisissa taloissa PPNA-kaudella noin 2000 asukasta. Viljely yleistyi Lähi-idässä voimakkaasti välillä 9500–8000 eaa. Noin 9200–8500 eaa. siirryttiin Lähi-idässä kiinteästä kyläasutuksesta kertoviin neliömäisiin, hyvin tehtyihin taloihin. Samoihin aikoihin karjanhoito alkoi. Pian viljelyn jälkeen alettiin Kaakkois-Turkin Cayonussa työstää kuparia, ja muualla valmistaa saviastioita.
Vuoteen 7000 eaa. mennessä mm. Zagros-vuorten rinteille Kurdistaniin ja Lorestāniin oli syntynyt maanviljelystä ja karjanhoidosta elantonsa saavia kyliä.
Vuohi, lammas ja nauta oli kesytetty, samoin tunnettiin ohra ja vehnä. Vuorten rinteet olivat sateisempia kuin alanko. Keramiikka tuli käyttöön noin 7000 eaa. Varhaisen Mesopotamian kehityksen painopiste näyttää olleen Van- ja Urmiajärven ja Mosulin välisillä vuorenrinteillä. Peltojen keinokastelu lienee otettu käyttöön alueella, jolla vuotuinen sademäärä vaihtelee vuodesta toiseen ja on viljankasvatuksen rajamailla. Kun ilmasto noin 5500 eaa. muuttui sateisemmaksi, väestö saattoi siirtyä jokien varsille. Etelä-Irakin tulvatasangoilla sadeviljely ei ole mahdollista, ainoastaan keinotekoinen kastelu: kaivetaan kanavia, joilla johdetaan vettä jokien penkereille. Toisaalta taas yläjuoksulla keinokastelu on mahdotonta, joet virtaavat jyrkissä kanjoneissa, ollaan sadeviljelyn varassa.
Hassuna, Halaf ja Samarra
Tällä kaudella linnoitettiin Pohjois-Mesopotamian kyliä, joissa on merkkejä temppeleistä ja kasteluviljeystä. Kehitys kohti sivilisaatiota alkoi. Merkkejä tästä on löydetty ikivanhasta Sawwanin kylästä. Kasteluviljely vaatii suurta työmäärää ja jonkinlaista työnjohtoa. Kauppa laajeni tällä kaudella. Kaupattiin muun muassa lapis lazulia, karneoleita, alabasteria ja obsidiaania. Halaf-kaudella ilmestyi kaksikammioinen savenvalajan uuni.
Ubaid-vaihe
Ubaid-kaudella asutus levisi noin 5800–5500 eaa. Pohjois-Mesopotamiasta Etelä-Mesopotamian tulvatasangolle, minne syntyi kasvavia kyliä. Kauden loppupuolella Mesopotamian kulttuuri laajeni jokilaakson ulkopuolelle ehkä kaupan, ehkä sotien kautta. Noin 4500 eaa. suuria keskuskyliä, joiden ympärillä pienempien kylien rypäitä, ja temppelit alkoivat kasvaa ja mutkistua. Tämä kielii jonkiliaisen uskonnollisen päällikkyyden synnystä, mahdollisesti keskuksia johti ylipappi tai papisto tuki päällikköä. Lienee ollut verotusta ja työvelvollisuus. Uskonoto lienee vaikuttanut ensimmäisten suurten keskusten syntyyn.