cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiinan historia
Yuan-dynastia
Mongolit pyrkivät estämään oman hallitsevan eliittiluokkansa sekoittumisen valtaväestön kiinalaisiin. Väestö jakaantui useaan luokkaan yhteiskunnallisen arvoasemansa perusteella. Ylimmät luokat olivat vapautettuja veronmaksusta, kun taas enemmistö verovelvollisista oli eteläkiinalaisia alhaisen luokan kansalaisia. Etelässä mongolivastustus olikin voimakkainta. Hallinnollisesti mongolit joutuivat toteamaan sen, että heidän oli pakko turvautua lukutaitoisiin kiinalaisiin virkamiehiin. Monet kungfutselaiset virkamiehet suhtautuivat mongoleihin vihamielisesti. Mongolivallan alla kunfutselainen virkamiestutkintojärjestelmä rapistui, koska virkamiesten ei enää tarvinnut osata klassisia tekstejä. Mongolihallinto kiinalaistui nopeasti Kublai-kaanin seuraajan, Temür-kaanin kuoltua vuonna 1307. Virkamiestutkintojärjestelmä palautettiin vuonna 1313, mutta kokeissa menestyminen ei taannut korkeaa virka-asemaa, sillä kiinalaisia ei edelleenkään päästetty ylempiin virkoihin.
Eri uskontoja kohtaan mongolit olivat hyvin suvaitsevaisia, eivätkä he yrittäneet levittää omaa animistista uskontoaan, johon liittyi šamanistisia piirteitä. Uskontoihin kohdistettu vapaamielisyys heikensi mongolien valta-asemaa, sillä buddhalaiset munkit olivat myöhemmin osallisina mongolivastaisissa salaseuroissa.
Yuan-dynastian ensimmäiset 50 vuotta vallassa oli suhteellisen vakaata aikaa ja valtakuntaa hallittiin pitkälti kiinalaisen hallintotavan mukaisesti. Yksi dynastiaa heikentävä tekijä oli kiinalaisesta perinteestä poikkeava uuden keisarin valintatapa. Keisarin asema ei periytynyt suoraan, vaan valta periytyi mongoliperinteen mukaisesti siten että hallitsevan suvun jäsenistä valittiin uusi kaani vaalilla. Tämä teki vallanvaihdoksista usein verisiä.
Suurin heikkouden hetki mongolivallalle tuli 1320-luvulla, kun maata hallitsi viisi heikkoa hallitsijaa. Samanaikaisesti maata koettelivat nälänhädät ja tulvat. Maan eteläosien kiinalaisväestön pahiten sorretun alimman yhteiskuntaluokan keskuudessa puhkesi kapinoita, jotka kuitenkin suurmaanomistajien yksityisarmeijat kykenivät kukistamaan. Seuraavalla vuosikymmenellä kapinat tulivat yhä yleisimmiksi. Kapinoivat talonpojat häiritsivät viljan kuljetusta Beijingiin ja valtakunnan eteläosat alkoivat vähitellen irtautua mongolien otteesta. 1340-luvulta lähtien kapinat mongolivaltaa vastaan olivat toistuva ilmiö, niitä ruokkivat kulkutautiepidemiat ja useat katovuodet, joiden on arveltu johtuneen keskiajan pienen jääkauden kylmyysjaksosta.
Vallitsevissa olosuhteissa kansan kapinaliike ja eri salaseurat yhdistivät voimansa punaisten turbaanien salaseuraksi, jonka tavoitteena oli mongolivallan ja heidän kanssaan liittoutuneiden suurmaanomistajien kukistaminen. Kun Keltainenjoki mursi rantapenkereensä vuonna 1351, kapinaliike sai 100 000 uutta kannattajaa niiden talonpoikien keskuudesta, jotka mongolivalta oli komentanut pakkotöihin vahinkoja korjaamaan. Kapinat levisivät nopeasti ympäri valtakuntaa. Merkittävimmäksi kapinajohtajaksi nousi alhaista syntyperää ollut Zhu Yuanzhang. Hän nousi kapinaliikkeen johtoon ja korosti riippumattomuuttaan punaisista turbaaneista, jolloin suurmaanomistajat alkoivat myös liittyä mongolivallan vastustajien joukkoon.
Zhu Yuanzhangin johtamat kapinallisjoukot valloittivat Nanjingin kaupungin ja saivat haltuunsa valtakunnan taloudelle keskeisimmän Etelä-Kiinan vuoteen 1367 mennessä. Zhu Yangzhang perusti etelään pohjoisen mongolivallasta riippumattoman Ming-dynastian valtakunnan ja julisti sen olevan Song-dynastian laillinen seuraaja. Etelä-Kiinan valloituksen jälkeen kapinalliset jatkoivat pohjoiseen ja mongolivalta kukistui vuonna 1368. Mongolit joutuivat perääntymään Kiinan muurin pohjoispuolelle.
Ming-dynastia
thumb|right|250px|Kiinan muuri on rakennettu nykyiseen laajuuteensa hyvin pitkälti Ming-dynastian aikakaudelta. Ming-dynastian ensimmäinen keisari Zhu Yuanzhang tunnetaan myös keisarinimellään Hongwu. Hänen Nanjingista käsin hallintsemansa valtakunta kykeni ajamaan mongolit pohjoiseen ja tämän jälkeen Ming-armeija kykeni edelleen laajentamaan valtakuntaansa. Mongolien muodostama uhka ei kokonaan poistunut, joten Ming-dynastian aikana Kiinan muuri kunnostettiin ja se on nykymuodossaan hyvin pitkälti Ming-kauden ajalta.
Keisari Hongwun hallintokautena Kiinan keisarikunnalle luotiin hallinnollisesti totalitaarinen yhteiskuntajärjestys, joka säilyi aina vuoteen 1912 asti. Keisari Hongwu lainasi hallintoonsa paljon mongoleilta, mutta Ming-hallinto alkoi muuttua despoottisemmaksi Hongwun valtakaudella. Vuonna 1380 hän teloitutti pääministerinsä ja keskitti tämän tehtävät itselleen, sekä suoritti hallinnollisia puhdistuksia ja 40 000 ihmistä teloitettiin. Keisari kokosi itselleen kaiken päätäntävallan ja hallitsi yksinvaltaisesti edellisiltä dynastioilta periytyneiden ministeriöiden avulla. Päätöksentekoa uudistukset haittasivat, koska keisarista muodostui poliittisen järjestelmän pullonkaula.
Hongwu määräsi otettavaksi käytäntöön perinteen, että keisarin vallan perii hänen vanhin elossa oleva poikansa. Hongwu kuoli vuonna 1398 ja koska hänen vanhin poikansa oli jo kuollut, vallan peri tämän poika Jianwen. Hongwun toinen poika ja keisarin setä aloitti kapinan, mikä johti keisarin kuolemaan ja sedän nousemiseen valtaan, keisarinimenään Yongle. Tämän nouseminen valtaan lujitti autoritaarista keisarinvaltaa edelleen, kun hallinto puhdistettiin laillisen keisarin tukijoista.
Keisari Yongle oli vahva keisari ja hänen aikanaan Ming-valtakunta laajeni edelleen. Valtaansa kasvattaakseen hän lähetti monia retkikuntia Etelä- ja Kaakkois-Aasiaan ja aina Itä-Afrikkaan asti. Merkittävin retkikuntien johtajista oli keisarin uskottu eunukkiamiraali Zheng He. Retkikunnat eivät olleet pelkästään kauppamatkoilla, vaan mukana oli diplomaattisia lähetystöjä, joiden tarkoitus oli saada alueiden hallitsijat tunnustamaan kiinalaisten ylivalta. Pitkät merimatkat tulivat kuitenkin niin kalliiksi, että niistä saatavat tulot eivät kattaneet kustannuksia ja retkikunnat lakkautettiin 1430-luvun alussa. thumb|right|250px|[[Taivaan temppeli Pekingissä, on keisari Yonglen rakennuttama.]] Valtakunnan väestön virtaaminen Etelä-Kiinaan oli alkanut jo Song-kauden alussa, mikä oli jo johtanut valtakunnan eteläosien liikakansoitukseen. Hongwun ja Yonglen hallintokausina kehitys pyrittiin pysäyttämään ja Keisari Yongle siirsi pääkaupungin Pekingiin. Väestöä pakotettiin muuttamaan pohjoiseen, sillä näin pyrittiin varmistamaan valtakunnan pohjoisraja ja vahvistaa pohjoisosien taloutta. Pohjoiseen siirrettyjä maanviljelijöitä tuettiin alkuvaiheessa ja myös maan armeija otti hoitaakseen maanviljelystöitä. Ming-armeija tuli maataloustöiden myötä omavaraiseksi huollon kannalta. Maan eteläisten osien väkiluku väheni rajusti, mutta Nanjing, Suzhou ja Hangzhou säilyivät edelleen merkittävinä kauppakeskuksina.
Yonglen kuoltua vuonna 1424 valtakunta ajautui heikompien keisarien aikakauteen ja todellinen valta alkoi livetä hovieunukkien käsiin. Yonglen jälkeen hallinneista keisareista vuosina 1426-1435 hallinnut Xuande, perusti eunukeille palatsikoulun, mitä on pidetty eunukkivallan aikakauden alkuna. Vahvan keisarin puuttuessa valtakunta alkoi rapistua. Yonglen aikana aloitet suuret rakennushankkeet, kuten Taivaan temppelin rakentaminen rasittivat maan taloutta. Armeija kärsi sotilaskarkuruudesta ja yläluokka sorti rahvasta väestönosaa mikä aiheutti levottomuuksia. Eteläisissä maakunnissa alkoi syntyä kapinoita ja myös mongolit, jotka olivat joutuneet oiratien vallan alle, olivat taas järjestäytyneet ja he muodostivat Ming-dynastialle jo todellisen uhan. Vuonna 1449 mongolijoukot tekivät ryöstöretken Pohjois-Kiinaan ja he ottivat hallitsevan keisarin Zhengtongin vangiksi, aikomuksenaan kiristää Ming-dynastialta suuret lunnaat. Ming-dynastiaa palvellut ministeri Yu Qian nosti kuitenkin keisarin veljen Jingtain valtaistuimelle. Mongolit vapauttivat Zhengtongin ilmaiseksi herättääkseen levottomuutta ja Zhengtong onnistui palaamaan keisariksi Jingtain kuoltua vuonna 1457.
1500-luvun alussa hovieunukkien valta kasvoi huippuunsa keisari Zhengden valtakaudella vuosina 1505-1521. Zhengden ja hänen seuraajansa, vuosina 1521-1567 hallinneen Jiajingin aikakautta on pidetty Ming-keisarien arvovallan alennuskautena. Zhengde nousi valtaan alaikäisenä ja hän antoi todellisen vallan uskotuille eunukeille, heistä merkittävimmäksi eunukkijohtajaksi nousi Liu Jin. Hän kokosi vallan omiin käsiinsä ja käytti asemaansa häikäilemättömästi hyödyksi omaa etuaan tavoitellakseen. Hän kokosi itselleen valtavan omaisuuden muun muassa virkamiehiä kiristämällä. Liu Jin joutui lopulta syytteeseen valtiopetoksesta ja vuonna 1510 hänet tuomittiin leikattavaksi suikaleiksi, mikä oli ankarin mahdollinen lain määräämä rangaistus. Zhengdellä ei ollut poikalasta, minkä vuoksi vallan peri hänen serkkunsa Jiajing. Myös Jiajing antoi valtakunnan hallinnon epäsuosituille ministereilleen ja vetäytyi itse keisarillisista velvollisuuksistaan. Hänen aikanaan valtakunnan nauttima rauhan jakso päättyi, sillä Ming-dynastia kohtasi taas ulkoisia uhkia pohjoisrajan mongolien taholta, minkä lisäksi rannikolla aiheuttivat ongelmia japanilaiset merirosvot. Uusina tulokkaina Kiinaan olivat tulleet myös eurooppalaiset. thumb|right|250px|Eurooppalaisten mukana Kiinaan saapuivat [[jesuiitat. Heistä merkittävimpiä oli Matteo Ricci.]] Portugalilaiset olivat ensimmäisiä eurooppalaisia, jotka pyrkivät saamaan osuutensa Kiinan kaupasta. Vuonna 1557 keisari antoi portugalilaisille luvan vuokrata Macaon tavaroidensa varastointipaikaksi ja siitä muodostui heille tärkeä kauppatukikohta. Portugalilaisten jälkeen Kiinan markkinoille saapuivat espanjalaiset ja hollantilaiset. Espanjalaisille annettiin lupa käydä kauppaa Kiinan kaakkoisrannikolla 1750-luvulla ja he perustivat vuonna 1626 Taiwanin saarelle tukikohtansa, mutta vuonna 1642 hollantilaiset ajoivat heidät pois saarelta. Viimeisimpänä siirtomaavaltana alueelle saapuivat englantilaiset Itä-Intian kauppakomppanian johdolla, vuonna 1636. Kaupankäynnin lisäksi myös kristinuskoinen lähetystyö oli yksi eurooppalaisten motiiveista tulla Kiinaan. Merkittäväksi kristinuskon levittäjäksi nousivat jesuiitat, joista italialainen Matteo Ricci, joka onnistui pääsemään myös keisarin suosioon. Jesuiittaveljestö oli hyödyllinen kumppani Ming-dynastialle näiden autettua sotatarveikkeiden valmistuksessa. Eurooppalaisten mukana tullut uskonnollinen suvaitsemattomuus ja omien kaupallisten etujen tavoittelu muodostui kuitenkin myöhemmin kiinalaisille tuhoisaksi.
Viimeinen merkittävä Ming-keisari oli Wanli, joka hallitsi vuosina 1572-1620. Hänen valtakaudellaan maan hallinto oli vakaata ja Ming-armeijä pystyi torjumaan Toyotomi Hideyoshin johtamien japanilaisten hyökkäykset Koreaan 1590-luvulla. Korean sotaretket tulivat kuitenkin kalliiksi ja niitä jouduttiin rahoittamaan veronkantoa tehostamalla. Yksi suurimmista valtion menojen aiheuttajista oli kuitenkin liian suureksi paisunut Ming-hovi. Verojen korotukset aiheuttivat levottomuuksia, mitä pahensivat 1610-luvulla koetut katokaudet ja niitä seurannut nälänhätä. Keisari Wanli turvautui valtakautensa loppuvaiheessa yhä vahvemmin eunukkeihin. Ming-kauden lopulla eunukit käytännössä hallitsivat maata. Wanlin kuoltua vuonna 1620 Ming-hovi ajautui sekasortoiseen ja heikompien keisarien aikaan. Lisäksi valtakunnan rauha alkoi järkkyä sisästen kapinoiden myötä.
Ming-dynastian suurin ulkoinen uhka tuli pohjoisen jürchen-heimon taholta. Jürchenit olivat yhdistyneet päällikkönsä Nurhacin johdolla ja alkoivat kutsua heimoaan nimellä mantšut. 1600-luvun alussa mantšut hallitsivat laajoja alueita Kiinan pohjoispuolella ja he olivat jo saaneet hallintaansa suurimman osan mongolien asuinalueista. Vuonna 1618 he valtasivat Liaodongin alueen. Ming-dynastia pystyi kuitenkin 1620-luvulla estämään mantšuvallan laajenemisen jesuiittojen avulla valmistettujen kanuunoiden avulla. Nurhaci kuoli vuonna 1625, mutta hänen poikansa Abahain johdolla mantšut jatkoivat sotaretkiä Kiinaan ja he tekivät ryöstöretkiä aina Pekingissä saakka.
Ming-dynastia kukistui kuitenkin lopullisesti sisäisten kapinoiden vuoksi. Valtakunta kärsi vuosien 1632 ja 1643 välillä toistuvista katokausista, jotka aiheuttivat nälänhätää ja tautiepidemioita. Katokausien vuoksi verotuloja ei enää tullut minkä vuoksi armeija jäi ilman palkkaansa. Yksi Jangtsen laakson sotilasjohtajista Li Zicheng ryhtyi kapinaan Ming-dynastiaa vastaan vuonna 1644 ja hänen joukkonsa valtasivat Pekingin ilman suurta vastarintaa, sillä viimeinen Ming-keisari Chongzhen ei kyennyt nostattamaan riittävästi joukkoja vastustamaan kapinaa. Chongzhen teki itsemurhan hirttäytymällä puuhun ja Ming-dynastian valtakausi päättyi.
Li Zicheng julisti itsensä uudeksi keisariksi, mutta sekasortoista tilannetta käyttivät hyväkseen mantšut. Abahai oli kuollut vuonna 1643 ja mantšujoukkojen komento oli sijaishallitsija Dorgonin käsissä. Entisen Ming-armeijan tukemana mantšujoukot valtasivat Pekingin kukistaakseen Li Zichengin. Mantšut ja Ming-armeijan rippeet onnistuivat ajamaan Li Zichengin pois Pekingistä, mutta voittoisan taistelun jälkeen mantšuilla ei ollut halua poistua Pekingistä, vaan he julistivat oman Qing-dynastiansa perustetuksi. Qing-valtaa vastaan kapinoitiin maan eteläosissa vielä 1680-luvulle asti, jolloin Qing-valta kukisti Taiwanin. Qing-dynastian valtaannousun myötä Kiina joutui jälleen ulkomaisen vallan alaisuuteen.
Qing-dynastia
Qing-keisarikunnan todellinen hallitsija sen alkuvuosina oli valtionhoitaja Dorgon. Hän säilytti Ming-kauden hallinnolliset käytännöt ja kannusti kiinalaisia virkamiehiä palvelemaan Qing-dynastiaa. Hänen käskystään myös kaikkien kiinalaisten miesten oli alistumisen merkiksi käytettävä hiuspalmikkoa, mikä aiheutti vastustusta ja monet valitsivat ennemmin kuoleman, mutta ajan myötä monet alistuivat. Dorgon kuoli vuonna 1650 ja valta siirtyi ensimmäiselle Qing-dynastiasukuun kuuluneelle keisarille ja Abahain pojalle, Shunzille. Keisari Shunzin valtakausi jäi lyhyeksi, sillä hän kuoli isorokkoon vuonna 1661. Hänen seuraajakseen valittiin hänen kolmas poikansa Kangxi, siitä syystä että tämä oli jo sairastanut isorokon ja jäänyt henkiin. Valtaan noustessaan Kangxi oli alaikäinen, mutta hänestä tuli yksi Kiinan historian merkittävimmistä keisareista.
Yksi merkittävimmistä tekijöistä, mikä vauhditti Qing-dynastian menestystä oli maanviljelyn kehitys, minkä ansiosta sadot olivat runsaampia, sekä suuri väestönkasvu. Vuosen 1750-1850 välillä Kiinan väestön lukumäärä kaksinkertaistui 200 miljoonasta 400 miljoonaan. Tämän mahdollistivat paremmat lannoitteet, uudet nopeasti kypsyvät lajikkeet ja pääosin uudesta maailmasta tulleet uudet satokasvit, joihin kuuluivat maissi, bataatti, maapähkinä ja peruna. Viljelymaan raivaus alkoi muodostaa myös ongelmia, sillä paljaaksi raivatuilta kukkuloilta valunut sadevesi aiheutti eroosiota ja tulvavaaraa laaksoissa. Sama kehitys on jatkunut meidän päiviimme saakka.
Hallinnollisesti mantšut varmistivat että heillä oli ylivalta kiinalaisiin nähden. Keisarin tärkeimpänä neuvonantajana toimi suurneuvosto. Sen alapuolella hallinto oli jakaantunut useisiin virastoryhmiin, joiden tehtävät olivat osin päällekkäisiä jotta mikään virasto ei saisi liikaa valtaa. Maakuntahallinto oli annettu kiinalaisten virkamiesten käsiin, joiden toimia valvoivat ylemmät mantšut. Maakuntatason hallintovirkoja alemmat virat olivat yleensä yksinomaan kiinalaisten käsissä. Maakuntia oli suurimman osan Qing-kautta 18, näihin ei laskettu Mongoliaa, Tiibetiä, Xinjiangia ja Mantšuriaa, joita hallittiin eri tavoin kuin maakuntia. Sotilashallinnollisesti mantšut jaettiin lippueisiin ja jokainen kansalainen tiesi mihin lippueeseen kuului. Lippueen tarkoitus oli tyydyttää sotavoimien värväystarpeet. Varsinaisen Kiinan alueelle sijoitetuille lippueille takavarikoitiin maita kiinalaisilta.
Mantšujen alkuperäinen tarkoitus oli pitää itsensä ylempänä hallitsijakastina, joka saa aina tarvittaessa täydennystä kotiseudultaan pohjoisesta. Mantšujen ja kiinalaisten seka-avioliitot olivat kiellettyjä ja han-kiinalaisilta estettiin muutto Mantšuriaan. Mantšuja oli kuitenkin vain kaksi prosenttia koko väestöstä. Mantšut alkoivat kuitenkin nopeasti kiinalaistua ja jo 1700-luvulla kiinan kieli syrjäytti mantšun kielen tärkeimpänä hallintokielenä.
Kangxi kuoli vuonna 1722 hallittuaan valtakuntaa 61 vuoden ajan. Hänen jälkeensä valtaan nousi hänen poikansa Yongzheng, joka nousi valtaan kiistanalaisesti. Hänen hallintotapansa oli hyvin itsevaltainen ja mikäli hän ei olisi kuollut yllättäen vuonna 1735, valtakuntassa olisi saattanut herätä levottomuuksia. Yongzhengia seurasi keisarina hänen poikansa Qianlong. Qianlong oli isoisänsä Kangxin tavoin yksi Kiinan historian suurimmista keisareista. Hän hallitsi maata aina vuoteen 1795 asti, jolloin hän luopui kruunusta kunnioituksesta isoisäänsä Kangxia kohtaan, koska ei halunnut hallita tätä kauemmin. thumb|right|250px|Lordi Macartneyn lähetystö keisarin luona. Qianlongin valtakaudella Qing-dynastian valta laajeni Kiinan nykyisille rajoille asti. 1700-luku oli Qing-valtakunnalle hyvinvoinnin aikaa, olot olivat rauhalliset ja talous kukoisti. Myös eurooppalaisten kanssa käyty ulkomaankauppa oli kiinalaisille edullista, sillä maahan virtasi suuria hopeamääriä maksuina hyödykkeistä. Tärkeimmäksi vientitavaraksi muodostui tee. Muita merkittäviä tuotteita olivat silkki, posliini, lakkaesineet, mausteet ja sokeri. Qing-dynastia pyrki kuitenkin rajoittamaan länsimaiden kauppiaiden kanssa käytävää kauppaa jo Kangxin hallintokautena, sillä länsimaita pidettiin uhkana. Qing-hallitsijat olivat hyvin epäluuloisia keskenään vihamielisiä eurooppalaisia kohtaan ja he pelkäsivät länsimaisten aatteiden horjuttavan vakaata aikaa elävää Qing-valtakuntaa. Vuonna 1757 Qing-dynastia rajoitti eurooppalaisten kanssa käytävän kaupan sallittavaksi vain Kantonin edustalla sijainnessa kauppa-asemassa. Qing-dynastiaa on pidetty kaupan rajoittamiseen tähtäävien toimien takia kaupalle vihamielisenä ja ymmärtämättömänä kaupankäynnin tärkeydestä. Tosiasiassa Qing-hovissa ymmärrettiin että kaupankäynti ei itsessään ollut ongelma, vaan se kuka sitä harjoitti. Samoihin aikoihin brittiläiset olivat valloittamassa Intiaa, ja Qing-dynastia oli huolissaan ulkomaalaisten mahdollisista vihamielisistä aikeista. Eurooppalaisia rajoitettu kaupankäynti ärsytti ja he yrittivät parantaa asemiaan Kiinan kaupassa. Englantilaiset yrittivät parantaa asemiaan lähettämällä lordi Macartneyn johtaman lähetystön Qing-hoviin luodakseen diplomaattiset suhteet, mutta lähetystö epäonnistui tehtävässään, sillä keisari arveli että englantilaisille myönnetyt erivapaudet saisivat muutkin vaatimaan niitä. Lisäksi Macartney kieltäytyi polvistumasta keisarin edessä alistumisen merkiksi, mitä länsimaalaiset pitivät nöyryyttävänä.
Qianlong luopui vallasta vuonna 1795 ja hän kuoli seuraavana vuonna. Hänen jälkeensä Qing-dynastia ei enää saanut yhtä vahvaa keisaria ja mantšuvalta alkoi rapistua. Qing-dynastia ajautui talousvaikeuksiin Qianlongin aikana käytyjen sotaretkien ja korruptoituneen neuvonantajan He Shenin kavallettua valtion varoja. Qianlongin kuoltua He Shen pidätettiin ja hänen suunnaton omaisuutensa, joka oli noin puolet valtion vuosituloista, takavarikoitiin. Qing-vallan taantuminen tapahtui samaan aikaan kun länsimaiden valta idässä vahvistui. Eurooppalaisia merenkävijäkansoja ärsytti myös se, että venäläiset saivat Kiinassa parempaa kohtelua. Länsimaat, erityisesti englantilaiset, eivät myöskään hyväksyneet että kiinalaiset vastustivat vapaakauppaa. Kulttuurien väliset ristiriidat kulminoituivat englantilaisten ja Qing-dynastian väliseen oopiumikauppaan.
Portugalilaiset olivat ensimmäisiä, jotka huomasivat että oopiumin myynti kiinalaisille oli taloudellisesti tuottavaa. Pian oopiumikaupan valta-asema siirtyi kuitenkin englantilaisille. Englannin Itä-Intian kauppakomppania ei virallisesti hoitanut oopimikauppaa, vaan antoi sen hoidon yksityisille kauppiaille. Oopiumiunikko, josta oopiumia saadaan, oli ollut Kiinassa jo pitkään tunnettu huumausaine. Eurooppalaisilla tuotantomenetelmillä oopiumin tuotanto oli niin runsasta että hinta saatiin niin alas, että ongelma räjähti käsiin. Qianlong saatti voimaan keisarillisen lain vuonna 1729, jolla oopiumin myynti ja polttaminen kiellettiin. Kiellolla oli vain vähän vaikutusta, sillä kiinalaiset virkamiehet olivat yleensä lahjottavissa laittomalta kaupalta. Oopiumikauppa kasvoi niin rajusti, että 1820-luvulle tultuessa kokonaiskauppatase oli Kiinalle alijäämäistä ja hopeaa virtasi nyt maasta pois enemmän ja valtakunta alkoi kärsiä taloudellisista vaikeuksista. thumb|right|250px|Taiteilija [[Edward Duncanin maalaus ensimmäisestä oopiumisodasta.]] Qing-dynastia ei kyennyt lopettamaan oopiumikauppaa kielloin eikä tukahduttamaan oopiumin salakuljetusta. Dynastian hallinnossa oli myös erimielisyyttä, sillä toiset halusivat laillistaa oopiumikaupan ja verottaa sitä. Keisari omaksui kuitenkin päinvastaisen kannan. Vuonna 1838 keisari Qing-keisari Daoguang otti käyttöön kovemmat keinot ja lähetti komissaari Lin Zexun Kantoniin valvomaan oopiumikaupan täyskiellon toimeenpanoa. Tämän toimesta takavarikoitiin ja tuhottiin kaikki Kantonin oopiumivarastot. Kantonissa ollut brittihallituksen edustaja oli takavarikointia ennen ottanut kaiken brittikauppiaille kuuluneen oopiumin omalle vastuulleen, jolloin asia ei enää ollut yksityisten kauppiaiden ja kiinalaisten viranomaisten välinen. Englanti katsoi että sen tuli saada korvaus tuhotusta oopimista ja tilanne johti ensimmäiseen oopiumisotaan. Brittien laivasto miehitti kaikki Kiinan tärkeimmät satamat ja nousi Jangtsejokea ylös Nanjingiin miehittäen kaupungin. Qing-dynastia oli pakotettu suostumaan rauhanneuvotteluihin ja solmimaan Nanjingin sopimuksen jonka mukaan Hongkong luovutettiin briteille ja Kiina joutui maksamaan suuret sotakorvaukset. Oopiumista ei rauhansopimuksessa mainittu sanallakaan, mutta Qing-dynastia ei enää yrittänyt estää oopiumikauppaa.
Nanjingin rauhansopimus oli mantšuvallalle nöyryyttävä ja se synnytti kiinalaisten keskuudessa kasvavaa mantšuvastaisuutta. Qing-dynastia pelkäsi kiinalaisten liittoutumista länsimaiden kanssa ja koetti näin rajoittaa ulkomaalaisten pääsyä maahan. Pelko ei ollut aiheeton, sillä vuonna 1850 Keski-Kiinasta sai alkunsa Taiping-kapina, joka yltyi 20-30 miljoonan ihmisen hengen vaatineeksi sisällissodaksi. Taiping-kapinaa johti kristinuskoon kääntynyt Hong Xiuquan, joka väitti olevansa Jeesuksen nuorempi veli. Hän yllytti kiinalaisia kapinaan maan vapauttamiseksi mantšuvallasta ja hänellä oli kapinan alkaessa jo yli kymmenentuhatta tukijaa. Vuonna 1851 Taiping-liike ryhtyi avoimeen kapinaan Qing-dynastiaa vastaan ja eteni maan pohjoisosiin ryöstellen maata. Vuonna 1853 kapinalliset saivat Nanjingin haltuunsa ja tekivät siitä teokraattisen hallintonsa keskuksen.
Taiping-kapinalliset eivät saaneet länsimailta tukea, sillä nämä eivät hyväksyneet kapinallisten harjoittamaa kristinuskon muotoa ja kapina katkaisi myös kaupan Jangtsejoella. Virallisesti länsimaat pysyivät puolueettomina, mutta Qing-dynastian tueksi värväytyi ulkomaisia palkkasotureita. Qing-dynastian käytettävissä olevat sotajoukot eivät pystyneet vastustamaan kapinallisten etenemistä, joten mantšuhallinto kääntyi han-kiinalaisten sotapäälliköiden johtamien paikallisjoukkojen puoleen kapinallisten kukistamiseksi. Taiping-kapinaa heikensi merkittävästi kapinallisten sisäinen hajaannus, joka lopulta johti kapinan kukistumiseen. Lopullisesti kapinan kukistivat kiinalaisten paikallisarmeijat, jotka olivat muuttuneet kenraalien yksityisarmeijoiksi. Ne rahoittivat toimintansa keräämällä verot hallinnoimiltaan maakunnilta. Yksityisarmeijoiden tuella Nanjing vallattiin takaisin vuonna 1864. Tärkein syy Taiping-kapinan kukistumiseen oli se, että kapina oli huonosti johdettu. Mikäli kapinaliikkeellä ei olisi ollut johdossaan uskonnollista fanaatikkoa, se olisi saattanut saada tarvitsemansa tuen länsimailta ja kungfutselaisilta han-kiinalaisilta.
Länsimaat onnistuivat hyötymään Taiping-kapinan aiheuttamasta sekasorrosta laajentaakseen vaikutusvaltaansa Kiinassa. Britit olivat tyytymättömiä ulkomaalaisvastaisten viranomaisten toimintaan ja kun kiinalaiset pidättivät kaksitoista kiinalaista merimiestä, aloittivat britit tällä verukkeella toisen oopiumisodan vuonna 1857, Taiping-kapinan vielä ollessa käynnissä. Ranskalaiset liittyivät sotaan brittien rinnalle. Brittien ja ranskalaisten laivastot löivät Qing-armeijan ja dynastia suostui rauhansopimukseen vuonna 1859, mutta kiinalaiset eivät noudattaneet sitä ja sota jatkui. Toinen oopiumisota päättyi kun britit ja ranskalaiset valloitivat Pekingin vuonna 1860 ja Qing-dynastia pakotettiin solmimaan rauhansopimus. Sopimuksen mukaan kiinalaiset joutuivat maksamaan suuret sotakorvaukset ja brittialueita Hongkongissa laajennettiin. Venäjä toimi rauhansopimuksessa sovittelevana osapuolena, ja korvaukseksi Venäjälle luovutettiin Mantšuriasta Amurjoen itäpuoliset alueet.
Toisen oopiumisodan jälkeisen rauhasopimuksen jälkeen Qing-dynastian ja länsivaltojen suhteet alkoivat parantua. Länsimaat vetäytyivät Pekingistä, ja myös Qing-hallinto alkoi omaksua näkemyksen että länsimaat eivät olleet niinkään kiinnostuneita Kiinan valloituksesta, vaan heitä kiinnosti kauppasuhteiden kehittäminen. Länsivallat taas katsoivat että on heille edullista tukea länsimyönteiseksi muuttunutta Qing-dynastiaa ja länsimaat olivat suurena apuna Taiping-kapinan kukistamisessa. Oopiumisotien jälkeisenä aikakautena länsimaiset vaikutteet lisääntyivät ja kiinalaiset alkoivat omaksua länsimaista tekniikkaa. Tätä lyhyeksi jäänyttä rauhan aikaa on kutsuttu vuosina 1862-1874 hallinneen keisarin Tongzhin mukaan nimetyksi jälleenrakennuskaudeksi. Joskin lapsena keisariksi nousseen Tongzhin sijasta todellista valtaa käytti kuolleen keisari Xianfengin leski ja istuvan keisarin äiti Ci Xi. Tongzhi kuoli 18-vuotiaana vuonna 1875. Hänellä ei ollut perillisiä ja Ci Xi onnistui nostamaan valtaistuimelle toisen lapsikeisarin Guangxun, jolloin todellinen valta pysyi edelleen hänen käsissään. thumb|right|250px|Poliittinen pilapiirros 1890-luvulta, missä Ranska, Saksa, Britannia, Venäjä ja Japani sopivat Kiinan jaosta. Oopiumisotien jälkeisestä rauhan ajasta huolimatta Qing-valtakunnan sisäiset ja ulkoiset uhat eivät poistuneet. Maan länsiosissa kärsittiin nälänhätää, joka vaati noin 20 miljoonan ihmisen hengen. Venäjän keisarikunta uhkasi maata pohjoisessa. Etelässä Kiinaa uhkasivat ranskalaiset Vietnamin siirtomaastaan käsin ja maiden välillä käytiin sota vuosina 1884-1885. Suurimmaksi ulkoiseksi uhaksi oli kuitenkin muodostunut nopeasti modernisoitunut Japani. Japani valloitti Taiwanin saaren vuonna 1874 ja Riukiusaaret vuonna 1879. Tämän jälkeen Japani suuntasi laajenemispyrkimyksensä Koreaan. Korea oli kiinalaisille tärkeä, kiinalaisten ylivallan tunnustanut puskurivaltio Japanin ja Kiinan välissä. Kiinan valta-asema Koreassa oli ristiriidassa Japanin imperialistisissa pyrkimyksissä ja vuonna 1894 Japani käytti hyväkseen Koreaa hallinneen Joseon-dynastian sisäisiä levottomuuksia. Kiinan ja Japanin välille puhkesi sota, kun japanilaiset hyökkäsivät Koreassa Joseon-dynastian tueksi lähetettyjen kiinalaisjoukkojen kimppuun. Konflikti laajeni nopeasti ja siitä tuli kiinalaisille katastrofi, sillä Japani tuhosi nopeasti kiinalaisten laivaston ja eteni sisämaahan valloittaen osia Mantšuriasta. Kiina oli pakotettu solmimaan Shimonosekin rauhansopimuksen, missä vain Ranskan, Saksan ja Venäjän väliintulo niin kutsutussa kolmoisinterventiossa esti japanilaisvallan laajenemisen Liaodongin niemimaalle asti. Japanille hävityn sodan jälkiseuraamuksina länsivallat perustivat Kiinaan uusia tukikohtia havaitessaan Qing-dynastian heikkouden.
Samoihin aikoihin 1890-luvun lopulla maan itäosissa Shandongissa alkoi kyteä ulkomaalaisvastainen liike, joka tunnetaan nimellä boksarikapina. Kiinassa ulkomaalaisviha oli noussut jo 1860-luvulta lähtien lähetyssaarnaajien pyrkiessä levittämään kristinuskoa kiinalaisten keskuuteen. Kristityt saivat myös erivapauksia oikeuden edessä, sillä kiinalaisvirkamiehet pelkäsivät monesti länsivaltojen väliintuloa. Tämä eriarvoisuus närkästytti kiinalaisväestöä. Tunnelma alueella oli kiristynyt saksalaisten otettua hallintaansa Qingdaon, kahden saksalaisen lähetyssaarnaajan murhan jälkeen. Boksarit ryhtyivät vuoden 1899 aikana hyökkäämään kaikkea länsimaalaisuuden merkkejä, kuten lennätinlinjoja ja kirkkoja vastaan. Myös hyökkäykset lähetyssaarnaajia vastaan yleistyivät. Ci Xin kaapattua valta Qing-hovissa, valtaa pitivät taantumukselliset muukalaisvastaiset virkamiehet. Ci Xi antoi vuonna 1900 ohjeistuksen sallia boksareiden toiminta, mutta suurin osa maakuntien kuvernööreistä ei kuitenkaan näin toiminut. Monet kuvernöörit pitivät Qing-hovin päätöstä tukea boksereita ja ulkomaalaisten pois ajamista järjettömänä. Yksi boksareiden vastustajista oli Yuan Shikai ja hänen johtamansa joukot saivat kapinan tukahdutettua Shandongista.
Kapinan kukistuttua Shandongissa levottomuudet siirtyivät pohjoiseen. Pekingissä boksareiden kannattajien lukumäärä lisääntyi ja tilanne alkoi muuttua yhä vakavammaksi. Vuoden 1900 kesäkuussa boksarit murhasivat japanilaisen lähetystösihteerin ja saksalaisen suurlähettilään. Ulkovallat olivat alkaneet reagoida tilanteeseen ja kahdeksan ulkovallan liittouma hyökkäsi Tianjinin kautta Pekingiin. Vuoden 1900 elokuussa käytyjen taistelujen jälkeen ulkomaalaisjoukot miehittivät Pekingin ja boksarikapina kukistettiin. Qing-hovi pakeni liittoutuneita Xi'aniin.
Kiina joutui boksarikapinan jälkeen solmitun rauhansopimuksen mukaan maksamaan suuret sotakorvaukset ja ulkovallat olivat oikeutettuja lisäämään joukkojaan Kiinassa omia etujaan turvatakseen. Qing-dynastialle kohtalokkainta oli, että sen arvovalta oli romahtanut. Kansa oli kapinan jälkeen yhä tyytymätöntä. Sotakorvausten maksamisen raskaimman taakan joutui kantamaan talonpoikaisväestö. 1900-luvun alussa maassa alettiin yhä äänekkäämmin vaatia japanilaisen mallin mukaista perustuslaillista monarkiaa. Maassa syntyi tasavaltalaisliike, jota kannattivat erityisesti nuoret kiinalaiset opiskelijat. Tunnetuin tasavaltalaisliikkeen johtohahmo oli länsimaalaisen koulutuksen saanut Sun Yat-sen. Hänen vuonna 1905 perustamansa tasavaltalainen Tongmenghui -järjestö sai kannatusta etenkin ulkomailla asuvilta kiinalaisilta.
Tasavaltalainen Tongmenghui-järjestö ei kuitenkaan aloittanut lopullista Qing-dynastian kukistanutta kapinaa, vaan se sai alkunsa Wuchangin kansannoususta vuonna 1911, joka johti dynastian kukistaneeseen Xinhai-vallankumoukseen. Kapina oli hyvin epämääräinen ja se kukistettiin nopeasti, mutta kapinointi levisi nopeasti lähikaupunkeihin. Han-kiinalaiset surmasivat monia mantšuja ja tilanne karkasi Qing-dynastian käsistä. Tilanne johti Qing-keisari Pu Yin vallasta luopumiseen, jolloin 2133 vuotta kestänyt Kiinan keisariaika oli päättynyt.
Kiinan tasavalta
Kun tasavaltalainen vallankumous lopulta alkoi, Sun Yat-sen oli varainkeruumatkalla Yhdysvalloissa, eikä Tongmenghui -järjestöllä ollut aluksi osaa vallankumouksessa. Vallankumous alkoi Wuhanin kaupungista, missä kapinallisten ruutivaraston räjähdettyä paikallispoliisi sai käsiinsä kapinallisjärjestön jäsenluettelot. Paljastuneita uhkasi kuolemantuomio, minkä johdosta he ryhtyivät kapinaan heti. Kapina levisi nopeasti muihin kaupunkeihin, missä se sai tukea myös aiemmin rauhallisina pysyneiltä ylemmiltä yhteiskuntaluokilta. Tilanne oli pian karannut Qing-dynastian hallinnasta ja 15 maakuntaa ilmoitti itsenäistyneensä Qing-vallan alaisuudesta puolentoista kuukauden sisällä. Sun Yat-Sen palasi joulukuussa 1911 Kiinaan ja hänet valittiin Kiinan tasavallan ensimmäiseksi väliaikaiseksi presidentiksi.
Tasavaltalainen hallitus perustettiin Nanjingiin, mutta maa oli edelleen hajanainen ja Pekingissä hallitsi edelleen Qing-hallitus. Ratkaisevaksi henkilöksi mantšuvallan kukistumisessa nousi sotilasjohtaja Yuan Shikai. Yuan Shikaista tuli maan vaikutusvaltaisin mies Qing-dynastian valtakauden loppuvaiheessa, sillä mikäli hänen johtamansa Qing-armeija puolustaisi mantšuhallintoa, armeija olisi edelleen voinut kyetä kukistamaan tasavaltalaisen vallankumouksen. Edessä oli näin ollen joko tasavaltalaisten ja Yuan Shikain johtaman Qing-armeijan välinen sisällissota tai kompromissiratkaisu. Jotta säästyttäisiin sisällissodalta, Sun Yat-Sen kääntyi Yuan Shikain puoleen, sillä ainoastaan tällä oli niin paljon vaikutusvaltaa, että hän pystyisi pakottamaan mantšukeisarin luopumaan kruunusta. Tasavaltalaisliike lupasi Yuanille että mikäli tämä saa mantšukeisarin sijaishallitsijan luopumaan kruunusta ja tukisi tasavaltalaisia, Yuanista tehtäisiin Kiinan tasavallan presidentti. Tarjous sai Yuanin vaihtamaan puolta ja 12. helmikuuta vuonna 1912 Yuan Shikai antoi keisarin julistuksen kruunusta luopumisesta. Sun Yat-Sen erosi presidentin virasta Yuanin hyväksi ja uusi Kiinan tasavallan hallitus perustettiin Beijingiin.
Yuan Shikai hallitsi Kiinan tasavaltaa diktaattorimaisin elkein, nimittäen maakuntien sotilaskuvernööreiksi omia kannattajiaan syrjäyttäen Kuomintangiin yhteydessä olleet henkilöt. Yuan yritti palauttaa keisarivallan vuonna 1915 ryhtyvänsä itse keisariksi, mutta hän ei kuitenkaan saanut yritykselleen tukea, sillä monet vaikutusvaltaiset kiinalaiset eivät enää hyväksyneet monarkiaa. Yuanin suosio alkoi myös laskea Ensimmäisen maailmansodan alettua. Japani otti haltuunsa vanhat Saksan hallinnoimat alueet Shandongissa ja esitti Kiinalle niin kutsutut 21 vaatimusta, jotka toteutuessaan tekisivät Kiinasta käytännössä Japanin siirtomaan. Yuan myöntyi vaatimuksiin, mikä heikensi hänen kannatustaan maanlaajuisesti. Yuan joutui painostuksen alla ja syntyneiden levottomuuksien vuoksi luopumaan keisarihaaveistaan. Oppositio vaati häntä luopumaan myös presidenttiydestä. Kysymys ratkesi itsestään, sillä Yuan Shikai kuoli yllättäen 56-vuotiaana kesäkuussa 1916.
Yuan Shikain kuoleman jälkeen Kiinalta puuttui voimakas johtaja ja maa luisui valtaa pitävien alueellisten sotaherrojen aikakauteen. Pohjois-Kiinassa sotilasjohtajien ryhmä yritti palauttaa mantšut valtaan ja vuonna 1917 he nostivat Pu Yin jälleen keisariksi, mutta vain muutaman päivän kuluttua toiset pohjoisen joukot keskeyttivät mantšuvallan palautuksen. Maan virallinen johtaja oli presidentti, joka oli aina kulloinkin Pekingiä hallinnut sotapäällikkö. Käytännössä maa oli jakautunut itsenäisesti toimiviin maakuntiin, jota keskenään kilpailevat sotapäälliköt johtivat. Sun Yat-Sen palasi maanpaosta ja hän johti uudestaan perustettua ja Kantonista käsin toiminutta tasavaltalaishallitusta, joka vastusti maan hallituksen joukkoja. Hänä yritti ensimmäisen maailmansodan aikana turhaan saada ympärysvaltoja tunnustamaan Kantonin hallituksen.
Kiina tuki ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltoja saadakseen näin takaisin aiemmin Saksalle kuuluneet alueet, jotka Japani oli miehittänyt. Kiinasta lähetettiin yli 100 000 miestä avustamaan liittoutuneita huoltotehtävissä. Sodan jälkeen vuonna 1919 laaditun Versailles’n rauhan mukaan Kiinassa sijainneet Saksan aiemmin hallitsemat alueet luovutettiin Japanille, vastoin Kiinan vaatimusta. thumb|right|250px|Toukokuun neljännen päivän liikkeen mielenosoitus oli yksi Kiinan uuden ajan merkittävimmistä tapahtumista, jolla oli kauaskantoiset seuraukset. Etenkin Kiinan oppineisto reagoi Kiinalle epäedulliseen rauhansopimukseen kriittisesti. Pettymys rauhansopimukseen ja siitä seurannut tyytymättömyys levisi ympäri Kiinan. Maassa järjestettiin vuonna 1919 suuri mielenosoitus, joka on nimetty Toukokuun neljännen päivän liikkeeksi tapahtuma-ajankohtansa mukaan. Protestit saivat liikkeelle suuret väestönosat ja ne levisivät myös kaupunkien keskiluokan ja työväenluokan pariin. Yhtenä toukokuun neljännen päivän liikkeen seurauksena Kiinassa alkoi herätä myös kommunistinen ideologia. Marxilaisuus alkoi levitä Kiinassa nopeasti ja Komintern tarjosi sosialistiselle liikehdinnälle pian tukeaan. Kiinan kommunistinen puolue piti ensimmäisen yleiskokouksensa vuonna 1921. Toukokuun neljännen päivän liikkeen seurauksena myös Kuomintang vahvisti asemiaan Kiinan eteläosassa ja Sun Yat-Sen johti Kantonissa toiminutta eteläistä hallitusta. Hän ei elinaikanaan ehtinyt vakiinnuttaa tasavaltalaista hallintoa ja saada Kiinaa yhtenäiseksi. Sun Yat-Sen kuoli vuonna 1925. Hänen seuraajakseen Kuomintangin johtoon nousi nuori kenraali Tšiang Kai-šek.
Neuvostoliitto ei vielä uskonut Kiinan kommunistisen puolueen voimaan, sillä marxilaisen aatteen mukaan proletariaatin vallankumousta edeltää porvariston vallankumous, minkä vuoksi bolševikkien mielestä oli tuettava Sun Yat-Senia ja paljon Kiinan kommunistista puoluetta suurempaa Kuomintangia. Venäläiset kehottivat kiinalaisia kommunisteja liittymään Kuomintangiin ja pyrkimään vasemmistolaistamaan sen politiikkaa. Sun Yat-Sen oli valmis ryhtymään yhteistyöhön kommunistien kanssa ja Kuomintang ja Kiinan kommunistinen puolue solmivat yhteistyösopimuksen vuonna 1923. Yhteisenä tavoitteena heillä oli edistää kansallista vallankumousta paikallisia sotapäälliköitä vastaan ja torjua länsivaltojen ja Japanin Kiinaa uhkaava kolonialismi.
Kuomintang ja Kommunistinen puolue aloittivat Neuvostoliiton tukemana yhteisen sotaretken vuonna 1926, tavoitteenaan yhdistää koko Kiina. Yhdeksän kuukauden aikana oli jo puolet Kiinasta vallattu. Sotamenestys johti kuitenkin myös sisäisiin taisteluihin. Sun Yat-Senin jälkeen kuoleman jälkeen Kuomintang oli jakaantunut oikeistolaiseen ja vasemmistolaiseen siipeen, joiden pyrkimykset erosivat toisistaan. Tšiang Kai-šek johti Kuomintangin oikeistosiipeä eikä suostunut yhteistyöhön kommunistien kanssa. Tšiangin johtamina oikeistolaiset kaappasivat vallan Kuomintangissa, monia kommunisteja ammuttiin ja kommunismin kannattamisesta tuli kuolemanrangaistuksen arvoinen rikos. Kommunistien laillinen toiminta tuli mahdottomaksi ja he joutuivat siirtymään maanalaiseen toimintaan. Kommunistien tukikohtia alkoi syntyä valtapiirien välimaastossa oleville alueille ja kaukaisille vuoristoalueille. Vuoteen 1928 mennessä koko Kiina oli ainakin nimellisesti saatu valloitettua Tšiang Kai-šekin oikeistohallituksen alaisuuteen ja se sai myös kansainvälisen tunnustuksen maan ainoana laillisena hallituksena. Kiinan poliittinen tilanne säilyi sekasortoisena onnistuneesta sotaretkestä huolimatta, sillä maakuntakenraalit tukivat Kuomintangia vain, mikäli se oli heidän omien etujensa mukaista.
Nanjingin hallitus pyrki tekemään suurta modernisaatiota, mutta uudistukset jäivät vähäisiksi. Hallinnon resursseja kului runsaasti kommunisteja vastaan käytyyn taisteluun ja Japanin uhkaan valmistautumiseen. Kommunistit olivat onnistuneet perustamaan syrjäseuduille uusia neuvostoalueita. Näistä merkittävimmät tukikohdat syntyivät Mao Zedongin johdolla Jiangxin maakuntaan, missä kommunisteilla oli oma aluehallinto.
Vielä kommunistejakin suuremman uhan Kuomintangin tasavaltalaishallitukselle muodosti Japani, joka oli ryhtynyt harjoittamaan aggressiivista laajentumispolitiikkaa. Japanilaiset olivat pitäneet sotilasyksiköitä Mantšuriassa bokserikapinan jälkeen laaditun rauhansopimuksen oikeuttamina. Japanilaiset lavastivat vuonna 1931 niin kutsutussa Mukdenin välikohtauksessa terrori-iskun itseään vastaan ja sen varjolla miehittivät Mantšurian, mihin he perustivat Mantšukuo nimisen nukkevaltion, jonka nimelliseksi hallitsijaksi nimettiin Pu Yi. Tšiang Kai-šek oli kuitenkin sitä mieltä että kommunismin uhka tuli kukistaa ensin ja japanilaiset myöhemmin. Tšiang Kai-šek onnistui Saksan tukemana järjestämään armeijan taistoon kommunisteja vastaan ja vuonna 1935 Kuomintangin joukkojen onnistui sotilaallisesti nujertaa Jiangxin neuvostoalue. Kommunistien oli paettava Jiangxista ja he kykenivät murtautumaan Kuomintangin linjojen läpi ja vetäytymään 5000 kilometrin matkan Yan'aniin Pohjois-Shaanxiin. Näin syntyi kommunistien legenda pitkästä marssista, josta selviytyi perille vain noin joka kymmenes marssille lähteneistä, muiden karatessa tai kuollessa. Merkittävin pitkän marssin tuoma muutos oli Mao Zedongin nousu johtamaan kommunistisen puolueen päätöksentekoa.
Tšiang Kai-šek sovitti Japania kohtaan sovittelevaa politiikkaa, siitä huolimatta että hän oli hyvin tietoinen Japanin muodostamasta uhasta. Tästä päätöksestä häntä kritisoitiin laajalti. Kommunistit taas olivat hyödyntäneet tilanteen omassa propagandassaan ja julistaneet sodan Japanille jo vuonna 1931. Vuoden 1936 lopulla sattunut Xi’anin välikohtaus muodostui kuitenkin käännekohdaksi Tšiang Kai-šekin noudattamassa politiikassa Japanin suhteen. Tšiangin matkustettua Xi'aniin hänen omat kenraalinsa ottivat hänet vangiksi. Tämä huolestutti myös Neuvostoliittoa, joka pelkäsi että jos Tšiang surmattaisiin, tämä saattaisi estää Kuomintangin ja Kiinan kommunistisen puolueen yhteisrintaman Japania vastaan. Tämä oli myös Neuvostoliiton etu, joka tarvitsi Kiinasta liittolaisen Japania vastaan. Kommunistit lähettivat Zhou Enlain johtaman valtuuston neuvottelemaan Tšiang Kai-šekin ja tämän vanginneen kenraali Zhang Xueliangin kanssa. Lopputuloksena Tšiang taivuteltiin suostumaan yhteisrintaman muodostamiseen kommunistien kanssa Japania vastaan.
Kiinan ja Japanin välinen sota syttyi vuonna 1937, missä japanilaiset käyttivät tekosyynä Marco Polon sillan välikohtausta, vaatien päästä rajan yli Mantšukuon puolelta Kiinaan. Todellisena tavoitteena Japanilla oli alistaa koko Kiina siirtomaavaltansa alle. Kiinan kommunistien ja Kuomintangin muodostamalla yhteisrintamalla ei ollut riittävää sotilaallista voimaa japanilaisten etenemisen pysäyttämiseen. Sodan alussa Kiinan ja Japanin joukkojen välillä käytiin ankaria taisteluita Shanghaissa, jotka päättyivät japanilaisten voittoon. Kiinalaisten peräännyttyä japanilaiset etenivät Nanjingiin, missä he toteuttivat raa'an siviileihin kohdistuneen joukkomurhan, jossa kuoli 300 000 kiinalaista. Keisarillisen Japanin armeijan motiivi hirmutekoon on epäselvä, sen on ajateltu olevan yritys pelotella Kiinan tasavallan hallitus neuvottelemaan rauhasta.
Kuomintang-hallinto evakuoitui Chongqingiin Sichuanin maakuntaan, missä se kykeni jatkamaan toimintaansa. Kommunistien tukikohta säilyi Yan’anissa, mistä käsin he organisoivat sissisotaa japanilaisia vastaan. Japanilaiset eivät vuoden 1938 jälkeen enää edenneet Kiinassa sotilaallisesti, vaan he keskittyivät muualle tehtäviin hyökkäyksiin ja pyrkivät saavuttamaan loput tavoitteensa Kiinassa diplomaattisemmin, perustaen nukkehallituksia valloittamilleen alueille. Japanin miehitysaika Kiinassa tarkoitti kiinalaisväestön riistoa ja siviilien pakko-ottoja työvoimaksi, käytännössä orjiksi. Sodan edetessä Kuomintangin ja kommunistien yhteisrintama alkoi säröillä. Tšiang Kai-sek oli huolissaan Mao Zedongin johtamien kommunistien kasvavasta suosiosta ja osapuolten välillä syntyi sotilaallisia yhteenottoja.
Kiina sai sodassa aluksi tukea vain Neuvostoliitolta. Japanin hyökkäys Pearl Harboriin joudutti Yhdysvaltojen osallistumista Japanin vastaiseen rintamaan. Japani ei kyennyt vastaamaan liittoutuneiden valtavien sotilaallisten voimavarojen edessä ja antautui elokuussa vuonna 1945. Sodan päätyttyä ja japanilaisten vetäydyttyä suurin osa maasta jäi kommunistien haltuun. Maan talous oli sodan jälkeen halvaantunut, kaupankäynti oli pysähdyksissä ja maassa kärsittiin nälänhätää. Kommunistit eivät halunneet luopua hallinnoimistaan alueista, kun taas Kuomintang vaati että japanilaiset antautuisivat vain tasavaltalaisjoukoille. Tilannetta yritettiin ratkaista rauhanomaisesti, mutta tilanne kärjistyi sisällissodaksi vuonna 1946.
Sisällissodassa kommunistit tukeutuivat Neuvostoliiton tukemina Pohjois-Kiinaan. Kuomintang sai ajoittain tukea Yhdysvalloilta, mutta Tšiang Kai-sekin hallinnon korruptoituneisuus ja tasavaltalaishallinnon otteet sisällissodan aikana tekivät yhdysvaltalaisten liittolaisten tuen horjuvaksi. Sodan alussa näytti siltä että Kuomintang kukistaisi kommunistit pohjoisessa, mutta useissa taisteluissa kommunistien armeija kykeni kukistamaan määrällisesti suuremman tasavaltalaisarmeijan vuosina 1948-1949.
Vuoden 1949 alussa Beijing ja Tianjin jäivät kommunistien hallintaan. Nanjing ja Shanghai valloitettiin huhtikuussa 1949. Jäljellä olleet Kuomintangin joukot huomasivat tukalan tilanteensa ja vetäytyivät Taiwanin saarelle, missä Kiinan tasavaltalaishallitus jatkoi toimintaansa. Taiwanilla Tšiang Kai-sek julisti Taipein Kiinan väliaikaiseksi pääkaupungiksi. Mao Zedong taas julisti lokakuun 1. päivänä vuonna 1949 virallisesti Kiinan kansantasavallan perustetuksi uudelleen pääkaupungiksi otetussa Beijingissä.
Kiinan kansantasavalta
Kiinan kansantasavallan alkuhetkeksi mielletään Mao Zedongin juhlallinen julistus Pekingin Taivaallisen rauhan aukiolla, lokakuussa 1949. Tätä edeltänyt sisällissota johti Kiinan jakautumiseen mantereella sijainneeseen kansantasavaltaan ja Taiwanin saarella toimineeseen Kiinan tasavaltaan. Rauhaa osapuolten välille ei ole koskaan solmittu. Keskeisin selitys kommunistisen vallankumouksen onnistumiselle on Kiinan ja Japanin välinen sota, joka loi pohjan kommunismin kasvavalle suosiolle. Länsimainen historiankirjoitus pitää sodan aiheuttamaa sekasortoa, joka raunioitti tasavallan talouden ja hyvän hallinnon elementit, suurimpana syynä kommunistien valtaannousulle. Kiinan kommunistinen puolue taas katsoo, että kommunistisessa vallankumouksessa kyse oli vapautuksesta, jolla Kiinan kansa kukisti kolonialismin.
Suurimmalle osalle kansasta kommunistinen vallankumous oli kuitenkin vain yksi vallanvaihto Pekingissä. Valtaosalle ei tärkeintä ollut kommunistinen ideologia, vaan se että maata hallitsi kiinalainen auktoriteetti, joka lupasi toteuttaa maareformin, mikä oli merkittävä asia maan suurelle talonpoikaisväestölle. Mao Zedong oli luonnollinen valinta maan päämieheksi, mutta merkittävämpi oli hänen asemansa Kiinan kommunistisen puolueen johdossa. Kiinan kansantasavallan hallinnossa todellista valtaa käyttää kommunistisen puolue, jonka valtaan valtionhallinto on alistettu. Ulkopolitiikassa Kiina tukeutui vahvasti Neuvostoliittoon, josta saatiin huomattavia avustuksia ja suuri määrä neuvonantajia.
Suhinators (albumi)
Suhinators on saman nimisen reggaekokoonpanon ensimmäinen virallinen albumi. Albumin julkaisi Studio Red toukokuussa 2009.
Kiinan historia
Kiinan kansantasavalta
Ennen valtaannousuaan kommunistit olivat esittäneet ajatuksen liittovaltiosta, jossa Tiibet, Xinjiang ja Sisä-Mongolia olisivat olleet autonomisia osavaltioita. Vallankumouksen jälkeen liittovaltiopuheet unohdettiin. Tiibet ei halunnut liittyä osaksi Kiinan kansantasavaltaa, eivätkä neuvottelut tuoneet tulosta. Kiinan Kansan vapautusarmeija hyökkäsi Tiibetiin ja alue liitettiin kansantasavallan alaisuuteen. Myös Xinjiangissa kapinat tukahdutettiin.
Korean sodan syttyessä Kiina lähti tukemaan Neuvostoliittoa, mikä toi sen suoriin taisteluihin Yhdysvaltojen kanssa. Kiinalle sodan kauaskantoisimmat seuraukset olivat että maa etääntyi yhä enemmän ei-kommunistisesta maailmasta Yhdysvaltojen asetettua sen kauppasaartoon. Kansantasavalta joutui harjoittamaan ulkomaankauppaa pääasiassa itäblokin maiden kanssa. Yhdysvallat myös asettui tukemaan Taiwanilla sijainnutta hallintoa eikä tunnustanut kansantasavaltaa diplomaattisesti. Sodan päätteeksi Korean niemimaa jakaantui Kiinan ja Neuvostoliiton tukemaan Pohjois-Koreaan ja Yhdysvaltojen tukemaan Etelä-Koreaan.