cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heinolan rintama
Lusin taistelut
Punaiset hyökkäsivät Lusiin 9. maaliskuuta tuhannen miehen voimin Helsingin punakaartiin kuuluneen leipurin Gösta Sundbergin johdolla. Valkoisilla oli kylässä ainoastaan kaksi kapteeni Uimosen johtamaa Sysmän 1. pataljoonan komppaniaa, jotka perääntyivät Onkiniemeen punaisten tykistön tuhottua heidän konekivääriasemiensa vieressä sijainneen myllyn. Punaiset miehittivät Lusin ja veivät suurimman osan valkoisten hankkimista elintarvikkeista takaisin kirkonkylään. Taistelussa kaatui kolme valkoista.
Yomiuri Shimbun
Yomiuri Shimbun on levikiltään yksi maailman suurimmista sanomalehdistä. Tämä japanilainen lehti perustettiin 1874. Sanomalehti on osa yli 150 tytäryhtiötä käsittävän Yomiuri Shimbun Holdings -emoyhtiön mediakonsernia. Yhtiö kirjasi media-alan liikevaihdokseen 2,88 miljardia Yhdysvaltain dollaria (2015), missä on Yomiuri Shimbun -lehden ohella mukana myös konsernin muita yhtiöitä. Sillä on kolme pääkonttoria: Tokiossa, Osakassa ja Fukuokassa. Tokion Chiyodan erillisalueen Ōtemachin liikealueella vuonna 2011 valmistuneessa uudessa pääkonttorissa on 33 maanpäällistä ja kolme maanalaista kerrosta.
Heinolan rintama
Lusin taistelut
Valkoiset ryhtyivät välittömästi suunnittelemaan kylän takaisinvaltausta. Hjalmarsonin siirryttyä Vaskiveden rintamalle, hyökkäyksen johto annettiin Savon ryhmän esikuntapäällikkönä toimineelle eversti Alexander Tunzelman von Adlerflugille, joka sai komentoonsa Sysmän 1. pataljoonan eli noin tuhat miestä. Rintamapäällikkö Hannes Järvimäen johtamia punaisia oli Lusissa noin 650.
Yomiuri Shimbun
Tyyliltään sanomalehteä on luonnehdittu eniten sensaatiohakuiseksi Japanin kolmesta suurimmasta sanomalehdestä. Lehdestä julkaistaan sekä aamu- että iltapäiväpainos ja sillä on useita alueellisia painoksia. Lehteä on parhaimmillaan myyty päivittäin Japanissa yli 14 miljoonaa kappaletta. Loppuvuonna 2010 aamu- ja iltapainoksen yhteenlaskettu levikki oli seurantakaudella 13,537 miljoonaa, mikä on kirjattu myös Guinnessin ennätykseksi.
Heinolan rintama
Lusin taistelut
Valkoisten hyökkäysjoukot jaettiin kahteen osastoon, joiden päällikköina toimivat kapteeni Aarne Uimonen sekä aikaisemmin Saksan keisarikunnan armeijassa palvellut korpraali Karl Müller, joka oli värväytynyt valkoiseen armeijaan väittäen olevansa yliluutnantti Karl von Zedtwitz zu Hackenbach. 13. maaliskuuta Müllerin pääjoukko hyökkäsi Mikkelin suunnasta ja Uimosen pienempi osasto Sysmästä. Valkoiset onnistuivat saamaan Lusin haltuunsa iltapäivään mennessä, jonka jälkeen punaiset perääntyivät aluksi Heinolan kirkonkylään ja sieltä edelleen kaupunkiin saakka. Kirkonkylän pohjoispuolella punaisilla oli vastassaan sinne koukannut Uimosen osasto, joka kuitenkin joutui väistymään punaisten tieltä.
Punaisia kerrotaan Lusin toisessa taistelussa kuolleen noin 60, joista osa teloitettiin. Taistelun aikana valkoiset saivat vangiksi myös 27 punaista, jotka suljettiin latoon. Punaisten tykistötuli kuitenkin osui rakennukseen, jolloin osa vangeista, joidenkin lähteiden mukaan jopa kaikki, menehtyi liekkeihin. Valkoisia taistelussa kaatui 12. pienoiskuva|Valkoisten kuormasto etenemässä Mäntyharjulta kohti Heinolaa.
Heinolan toinen taistelu
Valkoiset miehittivät tyhjäksi jääneen Heinolan kirkonkylän Lusin toista taistelua seuranneena päivänä 14. maaliskuuta, jonka jälkeen Sysmän 1. pataljoona hyökkäsi kaupunkiin heti seuraavana aamuna. Adlerflugin hyökkäyssuunnitelma oli samanlainen kuin Hjalmarsonin pari viikkoa aikaisemmin toteuttama; päähyökkäys tehtiin pohjoisesta ja samanakaisesti toinen osasto koukkasi Ruotsalaisen jään kautta kaupungin eteläpuolelle. Adlerflug sai kuitenkin yöllä sydänkohtauksen ja joutui jäämään hoidettavaksi Heinolan pappilaan. Kun myös kapteeni Uimonen oli sairastunut, jäi hyökkäyksen johto korpraali Müllerille. Aamulla käynnistynyt hyökkäys pysähtyi nopeasti punaisten vahvoihin puolustuslinjoihin, mutta valkoiset eivät pystyneet perääntymään ennen pimeän tuloa. 18 tuntia kestäneen taistelun aikana kaatui 22 valkoista ja viisi punaista. Haavoittuneet punaiset kuljetettiin Lahden kansanopistolle perustettuun sotasairaalaan.
Valkoisten epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen punaiset yrittivät vallata Heinolan kirkonkylän 18. maaliskuuta ja saivat sen lopulta haltuunsa ilman taisteluja kolme päivää myöhemmin. Tämän jälkeen rintamalinja vakiintui kirkonkylän ja Lusin välille kuukauden ajaksi, vaikka valkoiset tekivät vielä yhden pienen hyökkäyksen 9. huhtikuuta.
Punaisten vetäytyminen
Punaiset aloittivat Heinolan kaupungin evakuoinnin Lahden taistelun käynnistyttyä 19. huhtikuuta. Se tyhjeni lopullisesti jo seuraavan päivän aikana, jonka jälkeen eversti Georg Londénin joukot ottivat Heinolan kirkonkylän ja kaupungin haltuunsa. Punaisten suunnitelmana oli vetäytyä Vierumäen kautta kohti itää, mutta perääntyminen pysähtyi heidän kohdattuaan Härkälän risteyksessä Kalkkisen suunnasta saapuneen valkoisten osaston. Tämän jälkeen käyty Vierumäen taistelu vaati jopa 200–300 kaatunutta. Sodan jälkiselvittelyjen aikana valkoiset teloittivat Heinolassa 34 punaista tai heidän kannattajaansa.
Muistomerkit
Heinolan hautausmaalla on punaisten joukkohauta, mutta vainajien lukumäärä tai kuolinpaikka ei ole selvillä. Muistomerkin on tehnyt kivityömies Yrjö Kaikuvuo vuonna 1949. Heinolan hautausmaalla on myös 12:n valkoisen sankarihauta, jonka 1922 paljastetun muistomerkin on suunnitellut arkkitehti Ilmari Launis.
Lusissa on vuonna 1965 paljastettu valkoisten muistomerkki, jonka muistolaatan on suunnitellut kuvanveistäjä Armas Lähteenkorva. Lusin taisteluissa kaatuneet punaiset on haudattu Tuusjärven rannalle Kiialankankaalle, jossa on myös 1940-luvulla pystytetty muistomerkki.
HMS Norrköping (1940)
HMS Norrköping (runkonumero J10) oli Ruotsin laivaston Göteborg-luokan hävittäjä. Alus valmistettiin Eriksbergs Mekaniska Verkstads AB:lla ja se valmistui 9. huhtikuuta 1941.
Palvelus
Alus osallistui toisen maailmansodan puolueettomuusvalvontaan Ruotsin aluevesillä. Se muutettiin sukellusveneentorjuntafregatiksi. Se tuhoutui maalilaivana 1962.
Chiapasin maanjäristys 2017
Vuoden 2017 Chiapasin maanjäristys tapahtui syyskuun 7. päivä kello 23:49 paikallista aikaa Meksikon Tyynenmeren rannikolla. Järistyksen voimakkuus oli 8,1 momenttimagnitudia ja sen keskus sijaitsi 69,7 kilometrin syvyydessä Tehuantepecinlahden vesillä noin 80 kilometrin päässä rannikosta Meksikon Chiapasin osavaltion edustalla. Maanjäristys aiheutti suuria tuhoja erityisesti Oaxacan osavaltiossa. Järistyksessä on kuollut ainakin 91 ihmistä.
Alueen tektoninen tausta
Meksikon eteläisen Tyynenmeren rannikon Tehuantepecinlahti sijaitsee kahden litosfäärilaatan rajalla. Alueella mereinen Kookossaaren laatta työntyy suuremman mantereisen Pohjois-Amerikan laatan alle, mikä aiheuttaa laattojen rajalle toistuvia maanjäristyksiä. Alityöntövyöhyke on osa suurempaa Tyynenmeren tulirengasta.
Maanjäristys
Maanjäristys iski torstaina 7. syyskuuta hieman ennen puoltayötä kello 23:49:21 paikallista Meksikon keskistä aikaa. Sen järistyskeskus oli merellä Tehuantepecinlahdella 69,7 kilometrin syvyydessä 87 kilometriä lounaaseen Pijijiapanin kaupungista Chiapasin osavaltiossa. Meksikon kansallinen seismologian laitos (SSN) mittasi maanjäristyksen voimakkuudeksi 8,2 momenttimagnitudiasteikolla, kun taas maanjäristyksiä kaikkialla maailmassa tutkiva Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskus (USGS) mittasi sen voimakkuudeksi 8,1.
Vaikutukset
Maanjäristys aiheutti huomattavaa aineellista vahinkoa ja ainakin 91 ihmisen kuoleman. Valtaosa kuolleista oli Oaxacan osavaltiossa, jossa maanjäristyksessä menehtyi ainakin 71 ihmistä. Suuri osa kuolleista kuului sapoteekkien alkuperäiskansaan. Chiapasissa kuoli ainakin 16 ihmistä ja Tabascon osavaltiossa neljä. Maanjäristys tuhosi tai vaurioitti vakavasti kymmeniä tuhansia taloja ja jätti satoja tuhansia ihmisiä kodittomiksi.
Repaglinidi
Repaglinidi (C27H36N2O4undefined) on aromaattisiin amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä tyypin 2 diabeteksen hoitoon.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa repaglinidi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on kiraalista, ja lääkeaineena tehokas isomeeri on S-enantiomeeri. Repaglinidin S-enantiomeerin kiertokyky metanoliliuoksessa on +6,97. Repaglinidin vaikutusmekanismi perustuu siihen, että se sitoutuu haiman β-solujen pintaan ja siten aktivoi insuliinin eritystä. Tämän seurauksena verensokeritaso laskee. Repaglinidiä voidaan käyttää joko yksistään tai yhdistelmälääkkeenä metformiinin kanssa tyypin 2 diabeteksen hoidossa. Sen teho on verrattavissa glibenklamidiin. Repaglinidin vaikutus alkaa nopeasti ja on suhteellisen lyhytkestoinen.
Haittavaikutukset
Merkittävin repaglinidin haittavaikutus on hypoglykemia eli veren sokeritason laskeminen liian alhaiseksi. Muita mahdollisia haittavaikutuksia ovat ripuli, ummetus, vatsakivut, huonovointisuus sekä allergiset oireet, kuten ihottuma ja kutina.
Don’t Stop Me Now
Don't Stop Me Now on Queenin vuonna 1979 julkaisema single. Kappale julkaistiin alun perin vuonna 1978 ilmestyneellä albumilla Jazz. Sanat ja sävellys ovat Freddie Mercuryn käsialaa. Kappale nauhoitettiin elo-syyskuussa 1978 Berre-les-Alpesissa Ranskassa ja on albumin 12. kappale.
Kappale perustuu Freddie Mercuryn pianonsoittoon ja lauluun John Deaconin ja Roger Taylorin soittaessa bassokitaralla ja rummuilla taustoja. Studioversiossa Brian May soittaa pelkästään soolokitaran osuuden, mutta lavaversioissa hän soitti myös taustoja "rytmikitarana".
HMS Gävle
HMS Gävle on ollut kahden Ruotsin laivaston aluksen nimenä.
Karlskrona (täsmennyssivu)
Karlskrona tai Carlskrona tarkoittaa seuraavia asioita:
Eemil Halonen
Eemil Halonen (21. toukokuuta 1875 Lapinlahti – 5. marraskuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen realistinen kuvanveistäjä. Minna Canthin patsas Kuopiossa on Halosen teos. Hän veisti paljon muotokuvia ja hautamuistomerkkejä, kuten Eero Erkolle, Ernst Nevanlinnalle, Jaakko Häklille ja Sulevi Manniselle pystytetyt sekä myös Peuran sukuhauta-alueen muistomerkin.
Halonen aloitti puuseppänä. Hän sai taidekoulutusta Emil Wikströmin johdolla 1895–1897 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1896–1898. Halosen alkuvaiheen veistokset on veistetty puusta, mutta Lallukan liiketaloon Viipuriin tekemiensä veistosten myötä hän siirtyi graniittiin. Hän perusti Suomen ensimmäisen taidevalimon kotipitäjäänsä Lapinlahdelle, jossa on nykyisin hänen mukaansa nimetty Taidemuseo Eemil.
Eemil Halonen kuului Halosten taiteilijasukuun. Halosen vanhemmat olivat maanviljelijä Jussi Halonen ja Anna-Liisa o.s. Puurunen. Hänen sisaruksiaan olivat taidevalaja Arttu Halonen, kutomoyrittäjä Anna Halonen sekä taidemaalari Kalle Halonen. Halosen puoliso oli Alli o.s. Leinonen. Hän ja taidemaalari Pekka Halonen olivat serkuksia.
Kuvia teoksista
Huomattava osa Eemil Halosen julkisista veistoksista on jälkivaloksia. Luettelossa veistokset ovat alkuperäisen valoksen valmistumisvuoden mukaisessa järjestyksessä.
Vieraskynä
Vieraskynä on monessa lehdessä palsta, jolla julkaistaan lehden toimituksen ulkopuolisten asiantuntijoiden kirjoituksia. Ne ovat usein pääkirjoitusta vastapäätä, toisaalla kuin tavallisten lukijoiden mielipidekirjoitukset.
Helsingin Sanomat julkaisee vieraskynäpalstallaan asiantuntijoiden kannanottoja ajankohtaisista aiheista. Myös monilla muilla suomalaisilla tiedotusvälineillä on vieraskynäpalstoja.
Macintosh TV
thumb Macintosh TV on Apple Computerin 25. lokakuuta 1993 julkaisema, Macintosh LC -tietokonesarjaan pohjautuva tietokone, jossa on vakiovarusteena TV-viritinkortti. Tietokoneen kotelo sisälsi sekä keskusyksikön että 14" Sony Trinitron CRT-näytön ja laitteiston mukana toimitettiin kaukosäädin. TV-viritin tuki vain NTSC-videostandardia, joten sen markkina-alueeksi rajautui Pohjois-Amerikka. Laitetta valmistettiin 10 000 kappaletta ja sen tuotanto lakkautettiin 1. marraskuuta 1995.
Laitteisto
Mustaan koteloon pakattu laite sisälsi Macintosh LC 520:een perustuvat, päivitetyt komponentit. Monitori toisti TV-lähetyksen 16-bittisesti, mutta tietokoneen käyttöön oli vain 8-bittinen tila. Televisiolähetystä ei voinut katsoa samanaikaisesti normaalin tietokoneen käytön kanssa. Päivitettävyys oli olematon ja nopeammasta suorittimesta huolimatta emolevyn kapea väylä hidasti laitteiston toimintaa, laskien Macintosh TV:n suorituskyvyn 85% prosenttiin Macintosh LC III:n suorituskyvystä.
T.E.H.D.A.S.
T.E.H.D.A.S. Ry (Tehdas Ry) on suomalainen taidejärjestö, joka tukee performanssi- ja muiden taiteiden kehitystä järjestämällä taidetapahtumia ja näyttelyitä. Yhdistys perustettiin Kankaanpäässä 2002 sittemmin sen toiminta on maanlaajuista. Järjestö tunnetaan parhaiten vuosittain Tampereella ja Porissa järjestämistään performanssitaidetapahtumista, joissa esiintyy suomalaisia ja kansainvälisiä huipputaiteilijoita. Yhdistyksen hallituksessa on monia Kankaanpään taidekoulusta valmistuneita kuvataiteilijoita.
Bernie Parent
175px|thumb|Bernie Parent. Bernard Marcel Parent (s. 3. huhtikuuta 1945 Montreal, Quebec, Kanada) on entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi ammattimaalivahtina NHL:ssä vuosina 1965–1979 seuroinaan Boston Bruins, Philadelphia Flyers ja Toronto Maple Leafs. Kauden 1972–73 hän pelasi WHA-liigan Philadelphia Blazersissa.
Kaudella 1973–74 hän saavutti NHL-maalivahdille ennätykselliset 47 voittoa, jonka Martin Brodeur ylitti vasta 33 vuotta myöhemmin.
Parent oli taustaltaan kanadanranskalainen. Hän oli kotoisin ranskalaisvaltaisesta Quebecistä, eikä hän ei koskaan oppinut englantia tarpeeksi hyvin antaakseen haastatteluja englanniksi.
Jarkko Valtee
Jarkko Valtee (s. 1968) on suomalainen radiojuontaja, televisiojuontaja, pukusuunnittelija ja drag-artisti. Valtee voitti Miss Drag Queen -kilpailun vuonna 2000. Hän on myös puvustanut useita televisio-ohjelmia ja musikaaleja. Syksyllä 2005 Valtee oli yksi Idols-laulukilpailun tuomareista ja syksyinä 2009 ja 2011 hän toimi Talent Suomi -kykyjenetsintäohjelman juontajana yhdessä Osku Heiskasen kanssa. Vuosina 2011–2019 hän juonsi Radio Aalto-kanavan aamuohjelmaa Dynastia yhdessä Kimmo Vehviläisen, Hanna Kinnusen ja Jari Peltolan kanssa juonnettuaan sitä ennen saman kanavan aamuohjelmaa OVH yhdessä Olga K:n ja Harri Moision kanssa. Valtee vastaa myös StepUpin visuaalisesta ilmeestä sekä showtanssiryhmien esitysten suunnittelusta. Vuodesta 2020 hän on juontanut Radio Aallon aamuohjelmaa yhdessä Sami Kurosen ja Jenni Alexandrovan kanssa. Joulukuussa 2020 Valtee sai potkut Nelonen Medialta.
Botswanan lippu
right|thumb|200px|Botswanan lippu Botswanan lippu on Botswanan tasavallan virallinen lippu. Se otettiin käyttöön 30. syyskuuta 1966. Lipussa on vaaleansinisellä pohjalla musta keskiraita, jota ympäröivät kapeat valkoiset raidat. Lipun sininen väri kuvaa vettä ja sadetta, jotka antavat uutta elämää kuivuudesta kärsivälle maalle. Väri muistuttaa tswanankielisestä sanasta pula, joka tarkoittaa "vettä, joka antaa elämän". Sana pula on maan kansallinen motto, joka on myös osa maan vaakunaa. Lipun valkoiset ja mustat raidat kuvaavat mustan ja valkoisen väestön välistä harmonista suhdetta, johon Botswanassa on pyritty enemmän kuin monissa muissa Afrikan maissa. Samalla ne muistuttavat Botswanan vaakunaeläimistä seeproista.
Georges Levy G.L. 40
Georges Levy G.L. 40 HB2 on lentovene, joka suunniteltiin Ranskassa vuonna 1917.
Sen suunnittelivat Blanchard ja Le Pen, ja siksi kone tunnettiin myös nimellä Levy-Le Pen. Sen väitettiin olleen Ranskan paras lentovene ensimmäisessä maailmansodassa, mutta se voi myös kuvata Ranskan vähäistä panostusta lentoveneisiin.
Kajaanin saha
Kajaanin saha eli Kajaaniwood Oy on kuusamolaisen Pölkky Oy:n omistukseen kuuluva saha Kajaanin Tihisenniemellä. Saha siirtyi kuusamolaisen Pölkky Oy:n omistukseen syyskuussa 2012. Sahalla on henkilöstöä noin 83. Sahan tuotteina ovat vakiosahatavara ja erikoissahatavara (mänty ja kuusi) rakentamiseen, huonekalu- ja puusepänteollisuudelle. Sahan tuotantokapasiteetti on 210 000 m³ vuodessa.
Hasetec Oy:llä on liimahirsiaihiotehdas Tihisenniemellä entisessä sahan höyläämörakennuksessa. Tehdas on toiminut Kajaanissa keväästä 2008 alkaen.
Historia
Saha tunnettiin aluksi nimellä Pokin saha alkuperäisen saharakennuksen suunnitelmat laatineen rakennusmestari Anton Pokin mukaan. Nykyisen saharakennuksen vanhimmat osat on rakennettu jo 1943 arkkitehti Eino Pitkäsen suunnittelemina, mutta saha otettiin käyttöön vasta 1946, koska alkuperäinen sahauskoneisto oli jouduttu luovuttamaan sotakorvaukseksi. Sahan omistaja on ollut Kajaanin Puutavara Osakeyhtiö (1907–1946), Kajaani Oy (1946–1989), Yhtyneet Sahat (1989–1996), UPM-Kymmene Oyj 1996–2012 ja UPM Timberin jälkeen Pölkky Oy:n omistama Kajaaniwood Oy vuodesta 2012 alkaen.
Viimeisessä omistajanvaihdoksessa 87 sahan työntekijää siirtyi vanhoina työntekijöitä uuden työnantajan palvelukseen.
Henkilöstölehti
UPM:n Kajaanin yksiköiden henkilöstön tiedotuslehtenä on huhtikuusta 2008 alkaen ollut Tihinen-niminen A4-kokoinen paperijulkaisu. Tihinen korvasi aiemman Kajaanin kuulumisia-lehden (aikaisemmin Kajaani Oy:n kuulumisia), joka oli ilmestynyt yli 65 vuotta vuodesta 1942. Vuosina 1975–1989 ilmestyi lisäksi Kajaviesti, Kajaani Oy:n sisäinen tiedotusviesti.
Tehdaspalokunta ja paloasema
Sahalla oli vuoteen 2009 saakka oma tehdaspalokunta, jonka virallinen nimi oli UPM-Kajaanin Tehdaspalokunta (TPK). Tehdaspalokunta toimi kaikkien UPM:n Kajaanin yksiköiden sekä Kainuun Voiman tarpeita varten ja sillä oli sopimus myös Kainuun Pelastuslaitoksen kanssa ulkopuolisista avustustehtävistä. Palokunnalla oli käytössään ainakin seuraava ajoneuvokalusto:
Tehdaspalokunta toimi tehdasalueella sijaitsevan vanhan pääportin vieressä olevalla paloasemalla.
Léo Westermann
Léo Joseph Paul Westermann (s. 24. heinäkuuta 1992 Haguenau) on ranskalainen koripalloilija.
Pelintekijänä pelaava Westermann on edustanut ranskalaisia, serbialaisia ja espanjalaisia seurajoukkueita.
Westermann nostettiin Ranskan maajoukkueen kisaryhmään vuoden 2015 koti-EM-kilpailuihin Antoine Diot'n loukkaannuttua ja hänen korvaajansa Thomas Heurtelin seuran kiellettyä tätä osallistumasta turnaukseen. Ranska voitti turnauksesta pronssia.
Che Guevara
Ernesto Guevara (14. kesäkuuta 1928 – 9. lokakuuta 1967 ), joka tunnetaan yleisesti nimellä Che Guevara (lausutaan []), oli argentiinalaissyntyinen vallankumouksellinen sissijohtaja ja huomattava marxilainen poliittinen hahmo.
Guevara oli Fidel Castron johtaman 26. heinäkuuta -liikkeen jäsen. Liike otti vallan Kuuban presidentti Fulgencio Batistalta vuonna 1959 Kuuban vallankumouksen jälkeen. Guevarasta tuli Kuuban uudessa valtahierarkiassa toinen heti Castron jälkeen. Hän toimi lyhyen aikaa kansallispankin johtajana sekä teollisuusministerinä, mutta siirtyi takaisin vallankumoukselliseen toimintaan. Hän yritti tuloksetta käynnistää vallankumouksia useissa maissa, erityisesti Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Boliviassa. Toimiessaan Boliviassa pienen sissiryhmän johdossa hän jäi Bolivian armeijan yksikön vangiksi 8. lokakuuta 1967. Bolivialaiset teloittivat Guevaran seuraavana päivänä.
”Che!” on Río de la Platan alueella puhutulle espanjalle ominainen huudahdus, joka tarkoittaa ”hei, sinä siellä”. Río de la Platan maiden ulkopuolella argentiinalaisia kutsutaan siksi lempinimellä ”che”. Toinen Guevarasta käytetty lempinimi oli ”El Fuser”.
Varhaisnuoruus
pienoiskuva|Ernesto Guevaran synnyintodistus. Ernesto Guevara syntyi 14. kesäkuuta 1928 Argentiinan Rosariossa keskiluokkaisen espanjalais-irlantilais-sukuisen argentiinalaisperheen ensimmäisenä lapsena. Isä oli Ernesto Guevara Lynch ja äiti Celia de la Serna y Llosa. Perheeseen syntyi yhteensä viisi lasta. Vanhemmat, varsinkin äiti, olivat melko epäsovinnaisia ja muuttivat usein, mikä lienee vaikuttanut Erneston maailmankatsomukseen. Isä myötäili Espanjan tasavaltalaisia. Isän juuret olivat Espanjasta (joidenkin lähteiden mukaan herttuallista sukua) ). Äidin suku oli ollut aiemmin hyvinkin varakasta sukua, eräänlaista maa-aatelia, mutta köyhtynyt sittemmin. Myötäjäisrahoilla vanhemmat ostivat Rosariosta maatilan, josta oli tarkoitus tulla uuden nousun siemen. Isän liiketoimet kuitenkin tapasivat epäonnistua hänelle ominaisen päättämättömyyden takia. Tästä juonsi Erneston myöhemmin osoittama lievä halveksunta ihmisiin, jotka vain puhuivat, mutta eivät koskaan muuttaneet sanojaan teoiksi.
Ernesto sairastui kaksivuotiaana astmaan, joka vaivasi häntä koko loppuiän, mutta ei kuitenkaan estänyt häntä harrastamasta hurjia leikkejä ja osallistumasta joukkueurheiluun, kuten rugbyyn. Nuoresta pitäen Guevara luki paljon historiaa, filosofiaa ja runoja ja haaveili maailmanmatkoista. Hänen lukuharrastuksensa oli laaja ja monipuolinen. Hän luki niin poikakirjallisuuden klassikkoja, kuten Jack Londonia ja Jules Verneä, Sigmund Freudin kirjoituksia seksuaalisuudesta kuin Bertrand Russellin yhteiskuntafilosofisia teoksiakin. Hänen suosikkinsa oli Pablo Neruda. Guevara kirjoitti itsekin runoja koko elämänsä ajan. Guevara oppi isältään shakinpelaamisen taidon ja osallistui peliturnauksiin jo 12-vuotiaana. Myöhemminkin hän tähdensi pelin merkitystä henkisiä ja strategisia kykyjä kehittävänä harjoituksena.
Kiertomatkat Etelä-Amerikassa
upright|pienoiskuva|Ernesto 22-vuotiaana apumoottorilla varustetun polkupyöränsä kanssa sanomalehdessä julkaistussa mainoksessa. Kolmantena opiskeluvuotenaan vuonna 1950 Ernesto teki pitkän polkupyörämatkan Argentiinassa. Polkupyörä oli varustettu pienellä italialaisella Cucchiolo-apumoottorilla. Matka kesti kuusi viikkoa, ja kilometrejä taittui yli neljä tuhatta 12 maakunnan läpi. Matka oli Erneston ensimmäinen seikkailu omin päin, ja se aloitti hänen elämässään uuden intohimon – matkustamisen ja päiväkirjan kirjoittamisen. Palattuaan Buenos Airesiin, jossa hän tuolloin asui, hän vei apumoottorinsa kunnostettavaksi. Moottori huollettiin korvauksetta, sillä Ernesto suostui mainostamaan tuotetta sanomalehdessä julkaistussa ilmoituksessa.
4. tammikuuta 1952 hän lähti ystävänsä Alberto Granadon kanssa matkalle kohti pohjoista. Matkasta oli tuleva pitkä, ja kulkupelinä oli alkuvaiheessa Granadon 500-kuutioinen Norton-moottoripyörä La Poderosa II, jonka hajottua ystävykset matkustivat jalkaisin, lentokoneelle ja lautalla. Matkansa aikana he tekivät rahattomina kaikenlaisia hanttihommia, ja matka vei Erneston aina Yhdysvaltoihin Miamiin saakka, jonne hän saapui 26. heinäkuuta lentämällä Venezuelan Caracasista. Hän erosi matkatoveristaan Granadosta, joka oli jäänyt työskentelemään kaupungin leprasairaalaan. Matkalla hän piti tapojensa mukaisesti päiväkirjaa, joka myöhemmin julkaistiin nimellä Moottoripyöräpäiväkirja.
Matkailun ja lukemisen ohella valokuvaus oli hänelle rakas harrastus. Kamerallaan hän ikuisti ihailemiaan intiaanikulttuurin muistomerkkejä. Matkallaan hän teki havaintoja maanosan köyhyydestä ja tämä sai hänet kiinnostumaan syvemmin marxilaisista ajatuksista.
Guatemala
Valmistuttuaan Buenos Airesin yliopiston lääketieteellisestä koulusta 1953 Guevara matkusti Guatemalaan, missä populistinen johtaja Jacobo Arbenz Guzmán oli juuri valittu presidentiksi. Guevara tapasi Guatemalassa useita Fidel Castron seuraajia, jotka olivat maanpaossa Batistan hallintoa. Poliittisten pakolaisten joukosta Che löysi ensimmäisen vaimonsakin, perulaisen Hilda Gadean, joka synnytti Chelle esikoistyttären.
Kun CIA rahoitti Arbenzin hallinnon kaatamisen ja Yhdysvallat pommitti Guatemalan pääkaupunkia 18. kesäkuuta 1954, Guevaran viha Yhdysvaltoja kohtaan heräsi ja hän tarjoutui taistelemaan. Arbenz kehotti kuitenkin kannattajiansa poistumaan maasta, ja Che Guevara haki hetkellisesti turvapaikkaa Argentiinan suurlähetystöstä. 25-vuotias Guevara oli joulukuussa 1953 Costa Ricassa, jossa hän näki United Fruit Companyn omistukset, ja kirjoitti tädilleen San Josésta vannoen näkevänsä kapitalistiset mustekalat tuhottuina. Tapahtumat olivat vedenjakaja Guevaran uralla kohti vallankumousta. Hän vakuuttui tarpeesta nousta aseelliseen vastarintaan Yhdysvaltoja vastaan.
Meksiko
Muutettuaan Meksikoon Guevara uudisti ystävyytensä Castron liittolaisiin. Kun Fidel Castro siirtyi maanpakoon Meksikoon vapauduttuaan poliittisesta vankeudesta Kuubasta, hän tapasi Guevaran. Guevara näki Castrossa kauan etsimänsä johtohahmon, jota seuraamalla hän voisi toteuttaa oppejaan käytännössä. Che Guevara liittyikin heti Castron 26. heinäkuuta -liikkeeseen, jonka tavoitteena oli syöstä Fulgencio Batista vallasta.
Castro oli vuokrannut syrjäisen maatilan Guadalajarasta sissiarmeijansa koulutuspaikaksi. Siellä Guevara sai ensimmäisen kerran muodollista sotilaskoulutusta, sillä hänet oli Argentiinassa vapautettu asevelvollisuudesta astman takia. Sissien kouluttajana toimi Espanjan sisällissodan veteraani Alberto Bayo. Jo tässä vaiheessa Che osoitti olevansa vallankumouksen mallioppilas. Hän kuitenkin liittyi Castron vallankumouksellisiin sissijoukkoihin aluksi ensisijaisesti lääkärinä, joka oli hänen kutsumuksensa tässä vaiheessa. Che oli unelmoinut lääkärikoulutuksensa alusta asti jonakin päivänä voivansa käyttää taitojaan kansan olojen parantamiseksi ja kehitti kirjoituksissaan idean ”vallankumouksellisesta lääkäristä”.
Maatilalla harjoiteltiin aseiden käsittelyä ja sissielämän taitoja sekä annettiin ideologista koulutusta. Kuri oli erittäin kova, mikä oli Chelle mieluisaa. Jo tässä vaiheessa pidettiin pikaoikeudenkäyntejä joukoissa olevan soluttautujan paljastamiseksi ja kurin ilmentymänä. Huhutaan, että ainakin kaksi ruumista olisi haudattu alueelle. Koulutuskeskus paljastui kuitenkin varotoimista huolimatta, ja asiasta tehtiin poliisitutkinta. Paikalta takavarikoitiin paljon aseita, ja johtohahmot pidätettiin joksikin aikaa. Tämä aikaisti Castron maihinnousua Kuubaan, koska käytännössä Meksikon hallitus karkotti vallankumoukselliset joukot alueeltaan.
Kuuba
Castro, Guevara ja 80 muuta vallankumouksellista lähtivät matkaan Tuxpánista, Meksikosta Granma-nimisellä jahdilla marraskuussa 1956. Vallankumoukselliset nousivat maihin soisella alueella lähellä Niqueroa Kaakkois-Kuubassa ja joutuivat heti Batistan joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Vain 12 heistä selvisi. Granman rippeet kokosivat voimansa ja pakenivat Sierra Maestran vuoristoon, josta aloittivat sissisodan. Guevara, joukon lääkäri, vaihtoi taistelun tuoksinassa lääkärintarvikkeita täynnä olleen reppunsa ammuslaatikkoon – hetki joka hänen itsensä mukaan merkitsi siirtymistä lääkäristä taistelijaksi. Tulevien kuukausien aikana hän nousi korkeimpaan arvoon, vallankumouksellisen armeijan comandanteksi, majuriksi. Lokakuussa 1958 hän määräsi sissien koordinaattorin Enrique Oltuskin ryöstämään pankkeja taistelun rahoittamiseksi. Hänen johtamansa Santa Claran valtaus loppuvuodesta 1958 ja panssarijunan raiteilta suistaminen olivat viimeiset tappiot Batistalle, joka joutui pakenemaan maasta 1. tammikuuta 1959.
Sissijohtajana
upright|pienoiskuva|vasen|Che Santa Claran valtauksen jälkeen
Johtajana Che Guevara oli tinkimätön ja yksioikoinen, jopa pedanttiuteen asti, eikä suosinut ketään. Hän ei pyrkinyt kompromisseihin, vaan halusi kärjistää ja aiheutti konflikteja. Hän uskoi esimerkin voimaan. Tällainen toimintamalli sopi sissisotaan, muttei siviilielämään. Hän kuvitteli, että hänen askeettinen esimerkkinsä kelpaisi muillekin ja yritti muun muassa kieltää mies- ja naissotilaidensa väliset suhteet ja valloittamaltaan alueelta alkoholin sekä arpajaiset turhana ajanvietteenä. Che puolusteli toimintaansa sillä, että hän vaati itseltään vielä enemmän kuin alaisiltaan. Hänen vastustajansa ovat kyseenalaistaneet tämän ja syyttäneet häntä taistelun johtamisesta selustasta. Monet silminnäkijät ovat kuitenkin todistaneet, että hän otti osaa taisteluihin miestensä rinnalla haavoittuen.
Teloitukset
Vihollisen kanssa yhteistyössä olevat, niskuroijat, karkurit ja vakoojat saivat suurella todennäköisyydellä teloitustuomion. Guevara teloitti omin käsin sissien liikkeistä kertoneen maatyöläisen Eutímio Guerran ja kuvaa tapahtunutta yksityiskohtaisesti päiväkirjassaan. Yhdessä vaiheessa hän suunnitteli huonon ruoan takia nälkälakossa olevien sissitoverien ampumista, mutta Castro tuli väliin ja rauhoitti häntä. Erään sissin, joka oli nukkunut taistelun aikana, koska häneltä oli otettu ase pois toheloinnin vuoksi, Che määräsi taisteluun ilman asetta: ”Mene sitten tyhjin käsin rintamalinjoille ja tule takaisin joku toinen kivääri mukanasi ... jos sinussa on miestä siihen.”
Alussa Castro sai lepytellä Chen kapinoivia miehiä, mutta taisteluiden edetessä nämä oppivat luottamaan johtajaansa, joka oli lunastanut paikkansa rohkeudellaan ja vaatimattomuudellaan. Monet hänen joukoissaan taistelleista, kuten Harry Villegas Tamayo (”Pombo”), hylkäsivät siviilielämänsä ja seurasivat Chetä aina Afrikkaan ja Boliviaan asti. Luultavasti Chen ulkomaisella taustalla oli osuutensa miesten muodostaessa hänestä mielipidettään. Castro oli hänen täydellinen vastakohtansa tässä suhteessa – Fidel oli tottunut elämään makeasti tilaten viinejä ruokapöytäänsä ja pesettäen pyykkinsä palvelusväellä jopa kenttäoloissa.
Autoritaarisista piirteistä huolimatta on huomattava, että Guevaran sota-aikana teloituttamista monia hän syytti rikoksista, jotka sota-aikana lähes poikkeuksetta johtivat kuolemantuomioon – karkuruus, petturuus ja sellaiset rikokset kuin raiskaus, kidutus ja murhaaminen ovat etenkin sen ajan Latinalaisen Amerikan sodissa useimmiten olleet kuolemalla rangaistavia tekoja. Sissijoukon säännöt olivat ankarat ja teloituksia tehtiin myös pienemmistä syistä: sissiaikana Guevara teloitti muun muassa erään joukkioonsa kuuluneen pojan siitä, että tämä oli ryöstänyt ruokaa nälkäänsä. Teloitetuksi määrätyille ei annettu mahdollisuutta oikeudenkäyntiin eikä sotaoikeuteen.
Kontrastina Che Guevaran armottomuuteen väitetään olleen hänen laupeutensa sellaisiin sotavankeihin, jotka eivät olleet tiedettävästi syyllistyneet rikoksiin; heiltä otettiin ainoastaan aseet ja varusteet pois ja heidät vapautettiin. Vihollisen haavoittuneille myös annettiin hoitoa mahdollisuuksien mukaan. Chen valloitetun alueen vallankumoustuomariksi valitsema Duque de Estrada muisteli myöhemmin saaneensa Cheltä käskyn, että ”vangit oli pidettävä hengissä eikä heitä saanut teloittaa”.
Suhde päihteisiin
Che pidättäytyi alkoholista, mutta joi lakkaamatta eteläamerikkalaista yrttijuomaa matea ja poltti samalla sikareita, joihin hän kehitti sissisota-aikoinaan vahvan riippuvuuden. Hän perusti ensimmäisenä sikaritehtaita valloitetuille alueille työllistääkseen paikallisia ja varmistaakseen sikarien saatavuuden sotilailleen kaikissa oloissa. Hän koki asian niin tärkeäksi sissisodan kannalta, että palasi aiheeseen käsikirjassaan La Guerra de Guerrillas ('Sissisota'). Che myös käytti tupakan epäämistä rangaistuksena pienistä rikkeistä.
Vallankumouksen troikka
Guevara oli nyt noussut jo vallankumouksellisten kärkikolmikkoon. Hän oli Raúl Castron ohella se vallankumousjohtajista, joka selkeimmin veti Kuubaa kommunismia kohti. Kevään 1959 maareformin suunnittelu vei vallankumousta yhä enemmän vasemmalle, etäännytti Castroa tukeneita liberaaleja ja johti ristiriitaan Yhdysvaltain kanssa. Chen asema vallassa ei ollut selvä. Castro lähetti hänet kolmeksi kuukaudeksi Kuuban edustajana kiertämään sitoutumattomia maita samaan aikaan, kun vallankumouksellisten liberaalien ja tulevien kommunistien välit katkesivat. Näihin aikoihin hän erosi Hildasta, jota ei ollut tavannut sitten Granman lähdön, ja nai Aleida Marchin, joka oli kuulunut hänen sissitaistelijoihinsa.
Oikeudenkäynnit ja puhdistukset
pienoiskuva|Castron ensimmäisen hallituksen lyhytikäinen presidentti [[Manuel Urrutia Lleó|Manuel Urrutia (keskellä aurinkolasit päässä). Vasemmalla Che ja oikealla Camilo Cienfuegos pukeutuneena päähineeseen.]] Vuonna 1959 Guevara nimitettiin La Cabañan linnakkeen vankilan ylimmäksi syyttäjäksi. Hän oli komentajana 1959–1963 ja toimi tuona aikana puheenjohtajana arviolta 500 poliittisen vangin oikeudenkäynneissä, joissa tuomio määrättiin normaalin prosessin ulkopuolella. Vallankumoustuomioistuimessa mukana olleen Duque de Estrada mukaan ensimmäisten kolmen kuukauden aikana linnoituksessa teloitettiin noin 55 ihmistä. Muutamat La Cabañassa vankina olleet, kuten esimerkiksi runoilija ja ihmisoikeusaktivisti Armando Valladares, väittävät, että Guevara näytti olevan erityisen kiinnostunut joidenkin vankien kuulustelusta, kiduttamisesta ja teloittamisesta. Fidelin veljeen Raúliin verrattuna Che oli kuitenkin maltillinen, sillä tämä oli teloittanut Santiagon valtauksen jälkeen 70 sotavankia ilman oikeudenkäyntiä. Che oli erittäin tarkka muotoseikoista ja harkitsi tuomioita tyynesti pelkkien asiatietojen pohjalta tapaamatta vangittuja.
Kesäkuussa 1959 Castro perui lupauksensa vapaista vaaleista, ja liberaalien vallankumouksellisten välit Castroon ja kommunisteihin alkoivat heiketä. Hallinto läheni vähitellen kommunisteja, ja Castro hylkäsi ajatuksen vuoden 1940 vapaamielisemmän perustuslain palauttamisesta. Samalla tuomareiden riippumattomuus poistettiin, riippumattomat sanomalehdet vaiennettiin, opiskelija-aktivisteja vangittiin, demokraattisesti valitun Kuuban työläisten keskusjärjestön pääsihteerin David Salvadorin rinnalle asetettiin epädemokraattisesti kaksi kommunistia, ja myöhemmin hänet vangittiin. Lopulta osa liberaaleista vallankumouksellisista erosi viroistaan vastalauseena (muun muassa presidentti Manuel Urrutia heinäkuussa 1959), osa pakotettiin eroamaan, ja ei-kommunisteja alettiin vainota. Moni joutui pakenemaan maasta.
Puheissaan Guevara vetosi koko maailman vallankumouksellisiin ja vaati ”pitkää ja julmaa verenvuodatusta” kautta maailman. Testamentissaan hän ylisti ”ytimekästä vihaa, joka tekee ihmisestä tehokkaan, väkivaltaisen, valikoivan ja kylmän tappokoneen”.
Kaiken kaikkiaan Guevaraa pidetään joidenkin lähteiden mukaan syyllisenä satoihintuhansiin teloituksiin, joissa tapettiin myös naisia ja lapsia, nuorimmat 14-vuotiaita. Hänen itsensä tiedetään teloittaneen vähintään 180 ihmistä.
Suhtautuminen vähemmistöihin
Che Guevara piti homoja ongelmana, ja hän piti huolen siitä, että työleireillä tämä ongelma otettiin huomioon. Hän vangitsi, kidutti ja teloitti niin homoja kuin Jehovan todistajiakin.
Maareformi ja omaisuuden kansallistaminen
Chen keskeisin tavoite Kuubassa jo sissisodan alkuvaiheista alkaen oli agraarireformi, suurten tiluksien kansallistaminen, pilkkominen ja maatilkkujen jako sitä viljeleville. Che perusti asiaa hoitamaan viraston, jonka avulla hän saattaisi Kuuban todelliselle vallankumouksen tielle. Virasto sai nimen Kansallinen maareformi-instituutti (INRA), mutta sen toimiala oli paljon laajempi, sillä se käsitti myös teollisuuden. INRAsta käsin Che ohjaili jopa hallitusta ja keulakuvaksi asetettua presidentti Urrutiaa.
Maaomaisuuden jakaminen katkaisi välit Yhdysvaltoihin, sillä suurin osa omaisuudesta oli yhdysvaltalaisten yritysten hallussa. Yli 990 eekkerin maaomaisuudet jaettiin maatyöläisille. Maaomaisuus korvattiin 4,5 prosentin korolla valtion 20 vuoden obligaatioilla, mutta suurmaaomistajia tämä ei tyydyttänyt. Vuonna 1960 kolme yhdysvaltalaista jalostamoa kieltäytyi käsittelemästä Neuvostoliitosta tullutta öljylastia, jolloin ne asetettiin valtion valvontaan. Yhdysvallat vastasi leikkaamalla Kuuban sokerin tuontikiintiöitä, jolloin Neuvostoliitto tarjoutui ostamaan sen. Sitten Kuuban hallitus kansallisti sähkölaitoksen, puhelinlaitoksen, jalostamot ja sokeritehtaat, jolloin Yhdysvallat asetti Kuuban kauppasaartoon ja valmistautui syrjäyttämään hallinnon.
CIA:n tukema joukko kuubalaisia yritti maihinnousua huhtikuussa 1961 Sikojenlahdella (Che oli välikohtauksen aikana muualla), mutta se ei saanut kaipaamaansa kansan tukea ja murskattiin nopeasti.
Keskuspankin johtajana
Che Guevara asui Havannassa perheineen vaatimattomasti, aluksi linnakkeessa, myöhemmin vanhalle batistianolle (Batistan sisäpiiriläinen) kuuluneessa huvilassa Havannan ulkopuolella Tararássa, eikä nostanut täyttä asemalleen kuulunutta palkkaa (hän kuittasi vain majurin kuukausiansionsa). Joskus hänen pyrkimyksensä esikuvallisuuteen sai naurettaviakin piirteitä: hänen isänsä käydessä katsomassa poikaansa Kuubassa Che vannotti tätä itse maksamaan valtion antaman Jeepin polttoainekulut.
Maauudistuksen jälkeen Che nimitettiin valtion keskuspankin pääjohtajaksi. Chen nimitykseen liittyy tarina, jota hän itse mielellään kertoi. Fidel Castro oli eräässä hallituksen kokouksessa peräänkuuluttanut ”hyvää ekonomistia”, mutta Che oli mukamas kuullut Fidelin tarvitsevan ”kommunistia”, joten hän nosti kätensä ja sai viran. Che tiedosti vajavaiset tietonsa taloustieteestä, joten hän otti alalta oppitunteja meksikolaiselta ekonomistilta Juan Noyolalta. Tohtori Vilaseca opetti hänelle lisäksi algebraa, trigonometriaa ja analyyttistä geometriaa.
Ensi töikseen hän perui pankin Havannan pääkonttorin suurellisen pilvenpiirtäjähankkeen. Arkkitehti tiedusteli Cheltä lupaa tilata rakennusta varten trooppisen myrskyn kestävät ikkunalasit Saksasta, koska rakennuspaikka oli meren rannalla, johon Che vastasi ilkikurisesti: ”Kuubassa on paljon muutakin, jonka myrskytuulet saavat viedä mennessään.” Arkkitehti joutui myöhemmin jättämään Kuuban Chen kehotuksesta. Jo aloitetun rakennuksen perustuksille rakennettiin sittemmin Hermanos Ameijeirasin sairaala. Guevaran tapa kirjoittaa seteleihin mutkattomasti vain ”Che” ärsytti tavattomasti vanhoillisia.
Che oli harvoin kotona – hän työskenteli INRAssa ja pankissa viitenä (tai kuutena päivänä viikossa) ja lauantaipäivänsä (tai sunnuntaiaamunsa, lähteissä on ristiriita) hän oli omistanut vapaaehtoistyölle sokeriruokopelloilla tai tehtaissa (el trabajo voluntario, talkootyöt), jolla hän näytti henkilökohtaisesti esimerkkiä ”uudesta sosialistisesta ihmisestä”. Hän odotti alaisiltaan samankaltaista uhrautuvuutta ministeriössään. Chen poikkeukselliset työajat olivat yleinen puheenaihe Havannassa, sillä useat ällistyneet ulkomaiset vieraat ja valtuuskunnat kutsuttiin hänen puheilleen keskiyöllä tai aamuyöstä.
Teollisuusministerinä
Lokakuussa 1960 Yhdysvaltain julistaessa kauppasaarron vienti pysähtyi ja valuuttavaranto kävi neljän kuukauden päässä ehtymisestä. Lääkkeet ja kulutustavarat loppuivat. Che matkusti Tšekkoslovakiaan, Neuvostoliittoon ja Kiinaan, jotka tarjosivat avokätisesti lainaa ja tarjoutuivat ostamaan Kuuban sokeria. Pohjois-Vietnam ja Itä-Saksa tarjosivat myös apua. Chen palatessa koko sokerisato oli myyty. 1961 hänet nimitettiin teollisuusministeriksi. Kuubaa oli alettava teollistaa. Maidolle, lihalle, kengille ja hammastahnalle asetettiin säännöstely. Itä-Euroopasta ostettujen koneiden asennus ei aina sujunut kuten piti: Che totesi katkerana, että Kuubassa tuotettu Coca-Cola maistui yskänlääkkeeltä. Vaikeuksista huolimatta elintaso oli 1961 60 % korkeampi kuin 1959. Che kehitti neuvostotaloudesta poikkeavan talousmallin, ”budjettirahoitusjärjestelmän”, jossa valtion yritykset jakaisivat yhteiset resurssit kilpailematta keskenään tuotantotavoitteiden täyttämisestä. Hän halusi myös käyttää aineellisten kannustimien sijasta pikemminkin moraalisia vaikuttimia, mikä aiheutti erimielisyyttä ja vastarintaa ministeriön muissa virkamiehissä. pienoiskuva|Brasilian presidentti Jânio Quadros korostaa Che Guevaraa, 1961.
Kuuban ohjuskriisi
Ennen Kuuban ohjuskriisiä Guevara oli kuubalaisen delegaation jäsen, joka vieraili Moskovassa varhain 1962. Mukana oli myös Raúl Castro, Fidel Castron veli ja kovan linjan kommunisti. Delegaatio suositteli neuvostoliittolaisille ydinohjusten sijoittamista Kuubaan. Che Guevara uskoi, että neuvosto-ohjukset suojelisivat Kuubaa Yhdysvaltain mahdolliselta suoralta maihinnousulta. Joidenkin väitteiden mukaan Guevara olisi sanonut, että mikäli ohjukset olisivat olleet kuubalaisten vallassa ohjuskriisin aikaan, niillä olisi tehty isku Yhdysvaltoihin, mutta on vaikea sanoa olisiko Fidel Castro ollut valmis tähän. Joka tapauksessa matkat Neuvostoliittoon 1960–1962, ja Hruštšovin takinkääntö ohjuskiistassa etäännyttivät häntä neuvostoideologiasta ja saivat hänet lähentymään Kiinaa ja kolmannen maailman maita. Jotkut syyttivätkin häntä maolaiseksi ja revisionistiksi.
Pesäero Neuvostoliittoon
Näyttää siltä, että Chen suhde Neuvostoliittoon kylmeni sitä mukaa, kun Kuuba joutui yhä tiukemmin taloudellisesti riippuvaiseksi siitä. Kuuba allekirjoitti kauppasopimuksen Neuvostoliiton kanssa 17. helmikuuta 1965 – sopimus, johon kukaan kuubalaisista ei ollut tyytyväinen. Erityisesti Castroa ja Guevaraa kaihersi korkea hinta, jolla Neuvostoliitto myi valmistamiaan koneita ja välineitä. Juopa Neuvostoliittoon leveni entisestään, kun hän piti puheen 12. lokakuuta ministeriössään, jossa kritisoi laajoin sanankääntein kauppakumppaninsa ”katastrofaalista maatalouspolitiikkaa”. Puhe jätettiin julkaisematta Kuuban tiedotusvälineissä sen jyrkän luonteen vuoksi. Lopullisen välirikon aiheutti helmikuussa 1965 hänen Algerissa pitämänsä puhe, jossa hän rinnasti Neuvostoliiton ja sen satelliitit lännen imperialisteihin, koska ne eivät tehneet kaikkeansa tukeakseen ”vapautuksen tielle nousevia kansakuntia”, vaan päinvastoin pyrkivät saamaan tuotteistaan maailmanmarkkinahinnan sosialistisilta veljesmailtaan heille itselleen jäädessä vain raaka-ainetuottajan rooli keskinäisessä kaupankäynnissä.
Paluu sissijohtajaksi
Vallankumouksen muista johtajista poiketen Che Guevara päätti jättää valta-asemansa Kuubassa palatakseen vallankumouksellisille taistelukentille, mikä lopulta johti hänen kuolemaansa. Vaikuttimena henkilökohtaiseen osallistumiseen (Che kutsui tätä ”kiristämiseksi läsnäolollaan”) lienee ollut Kuuban tukemien kapinahankkeiden vesittyminen Latinalaisessa Amerikassa (muun muassa Panamassa ja Dominikaanisessa tasavallassa). Myös käytännön arkirutiinit ja valtion talousvaikeudet kävivät liikkuvaiselle Chelle kestämättömiksi.
11. joulukuuta 1964 hän piti puheen YK:n 19. yleiskokouksessa New Yorkissa. Puheessaan hän vaati Kiinan kansantasavallalle Tšiang Kai-šekin ja ”hänen joukkionsa kaappaamaa” paikkaa YK:ssa ja YK:n nimissä Kongossa suoritetun ”vääryyden” oikaisua. Hän päätti puheensa sotahuutoon: ”Mitta on täysi. Ihmiskunnan suurten massojen marssi on alkanut kohti itsemääräämisoikeutta. Tällä kertaa he kuolevat vapautensa puolesta kuin kuubalaiset Playa Girónilla (Sikojenlahti)”. Palattuaan Latinalaisen Amerikan ja Afrikan kautta, jossa hän tapasi muun muassa Egyptin Nasserin ja Algerian Ahmed Ben Bellan, hän päätti matkustaa Kongoon avustamaan sissiliikettä taistelussa länsivaltojen ja Etelä-Afrikan tasavallan tukemaa Mobutua ja Belgian tuella Katangan maakunnan Kongosta irrottanutta Moise Tshombea vastaan. Hän jätti Castron haltuun kirjeen, poliittisen testamenttinsa, jossa ilmoitti luopuvansa uuden kotimaansa kansalaisuudesta ja lähtevänsä tapaamaan kohtaloaan uusilla taistelukentillä. Kirjeen sisällön piti tulla julki ainoastaan, jos hän saisi surmansa. Castro julkisti kuitenkin kirjeen sisällön lokakuun 3. päivänä 1965 pitämässään puheessa.
Chen katoaminen julkisuudesta 1965 tulkittiin välirikoksi entisiin taistelutovereihin ja Fidel Castroon, ja yleisesti huhuttiin, että Kuuban ylimmässä johdossa olisi käynnissä valtataistelu, jossa Che olisi siirretty syrjään ”vaarallisena häirikkönä” ja haittana hyville suhteille Neuvostoliittoon.
Kongo
Guevara taivutteli Castron tukemaan häntä salaisessa yrityksessään vaikuttaa Afrikkaan. Hän halusi toimia yhteistyössä Simba-liikkeen kanssa (tunnetaan myös nimellä lumumbistit) entisessä Belgian Kongossa (myöhemmin Zaire ja nykyään Kongon demokraattinen tasavalta). Che oli Ben Bellan kanssa käymiensä pitkien keskusteluiden nojalla vakuuttunut, että Afrikka oli ”imperialismin heikko lenkki” ja Saharan eteläpuolisen Afrikan maista juuri Kongoa voisi käyttää mantereenlaajuisen ystävällismielisten maiden tukeman vallankumouksen alkuna. Nasser puolestaan varoitti Chetä, että hänen suunnitelmansa ei ottanut huomioon Kongon todellisuutta, vaan hän oli vaarassa joutua ”Tarzanin rooliin” keskellä mustaa Afrikkaa. Guevara ja Víctor Dreke, hänen lähin miehensä komentoketjussa, sekä kaksitoista kuubalaista sissitoveria saapuivat Kongoon 24. huhtikuuta 1965. Loppuosa kuubalaisista tuli myöhemmin perässä. Guevara joukkoineen havaitsi pian, että yksi onnistunut vallankumous ei välttämättä johtanut toiseen. Huolimatta sitoutumattomien maiden (Algeria, Egypti, Tansania, Kenia, Ghana, Guinea, Uganda ja Mali) laajasta tuesta hankkeelle, hän ei onnistunut pelastamaan Kinshasan Kongon vastarintaliikkeen kapinaa, mikä oli hänen välittömin tavoitteensa.
Brittiläissyntyisen Mike Hoaren palkkasotilaat ja Yhdysvaltain armeijan erikoisjoukkojen neuvonantajat työskentelivät Kongon armeijan kanssa ja tarkkailtuaan Guevaran viestiliikennettä onnistuivat väijyttämään kapinalliset aina heidän yrittäessään hyökätä. Samaan tapaan myös kapinallisten huoltolinjoja häirittiin. Guevaralla oli myös erimielisyyksiä Simba-liikkeen johdon kanssa, eikä vallanjako miellyttänyt oikein kumpaakaan osapuolta. Kongolaisten johtajasta Laurent Kabilasta Guevaralla oli hyvin alhainen käsitys. Kabila ei edes ottanut osaa taisteluihin ja viihtyi paremmin Nairobissa ja Tansaniassa kuin sissiarmeijansa leirillä. Guevaran suunnittelemat sotilasoperaatiot epäonnistuivat surkeasti yhteistyön puutteen vuoksi.
Afrikkalaisten sissien käsitys sodankäynnistä erosi länsimaisesta: he sotivat mielensä mukaan, eivätkä silloin, kun se olisi ollut strategisesti edullista. Kongolaiset eivät ylpeinä suostuneet myöskään kantamaan muuta kuin aseensa, ja paikalliset poppamiehet myivät miehille kuolemattomaksi tekevää juomaa. Kaiken keskellä Che kuubalaisine tovereineen yritti parhaansa mukaan tehdä strategisia hyökkäyksiä Tanganjikajärven yli. Viimein myöhään samana vuonna, sairaana ja nöyryytettynä, Guevara lähti Kongosta mukanaan pieneksi huvennut kuubalaisjoukko. Che olisi halunnut jäädä jälkeen taistelemaan ”vallankumouksellisena esimerkkinä”, mutta Castro ja muut toverit saivat hänen mielensä taivutettua lähdön kannalle. Retki oli vaatinut kuuden toverin hengen, eikä se ollut saavuttanut mitään.
Bolivia
Toivuttuaan pitkään ensin Tansaniassa, sitten Prahassa ja Kuubassa, Guevara matkusti väärennetyllä passilla Boliviaan marraskuussa 1966. Hänen suunnitelmansa oli järjestää vallankumous, kaataa Bolivian oikeistolainen sotilashallitus ja nostaa valtaan kommunistinen hallinto. Bolivian oli tarkoitus olla ensimmäinen dominonappula Chen kaavailemassa vallankumousten sarjassa kohti yhdistynyttä latinojen ja intiaanien Etelä-Amerikkaa. Che oli valinnut vallankumouksensa käynnistysmaaksi Bolivian, koska maa oli hänen mukaansa Yhdysvaltojen suhteen Etelä-Amerikan maista toisarvoisin, elintasoltaan köyhimpiä (mikä edesauttaisi vallankumouksellisuutta), ja maalla oli keskeinen sijainti viiden rajanaapurinsa kanssa, joten vallankumousta olisi sen onnistuttua Boliviassa helppo levittää naapurimaihin sieltä käsin.
Pala viidakkoista maata Nancahuazússa, jonka paikalliset kommunistit ostivat, toimi harjoitusmaastona. Tiettävästi harjoittelu oli itse asiassa Guevaralle ja hänen joukoilleen vaarallisempaa kuin myöhemmät taistelut. Sissiarmeijan rakentaminen lähti huonosti käyntiin. Väitetään myös, että kun Bolivian presidentti René Barrientos kuuli Che Guevaran olevan maassa, hän ilmaisi toiveensa nähdä Guevaran pää La Pazin keskustassa seipään nokassa. Bolivian armeija komennettiin sissijahtiin.