cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georgi Boos
Vuonna 2010 yli kymmenentuhatta mielenosoittajaa vaati Boosin eroa kuvernöörin virasta, ja elokuussa 2010 ilmoitettiin ettei hän ole ehdokkaana jatkokaudelle.
Joulukuusta 1995 alkaen hän toimi Venäjän duumassa aluksi Kotimme on Venäjä -puolueessa, josta siirtyi lopulta Jevgeni Primakovin johtamaan Yhtenäinen Venäjä -puolueeseen. Vuosina 2003–2005 hän oli duuman varapuhemies. Hän toimi Venäjän hallituksessa veroasioita hoitavana ministerinä.
Boos on aviossa ja hänellä on viisi tytärtä.
Kalle Havulinna
Kalle Havulinna (27. syyskuuta 1924 Tampere – 9. heinäkuuta 2016 ) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä.
Havulinna pelasi maajoukkueessa 28 ottelua, joihin mahtuu mukaan myös kahdet MM-kilpailut.
Siviiliammatiltaan Havulinna oli sähköinsinööri, ja hänen insinööritoimistonsa vastasi Suomen ensimmäisen jäähallin, 1965 valmistuneen Tampereen Hakametsän jäähallin sähkö- ja valaistussuunnittelusta.
Madagaskarinkäpinkäinen
Madagaskarinkäpinkäinen (Ceblepyris cinereus) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Sinikäpinkäinen
Sinikäpinkäinen (Cyanograucalus azureus) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Sinikäpinkäistä tavataan Länsi-Afrikan eteläosissa ja Keski-Afrikassa. Sen ei uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Live in Dublin
Live in Dublin on amerikkalaisen laulaja-lauluntekijä Bruce Springsteenin live-albumi vuodelta 2007. Se on kaikkiaan "Pomon" 20. albumi. Levystä on olemassa sekä CD- että DVD-versio.
Hinesville
Hinesville on kaupunki Yhdysvaltojen Georgian osavaltiossa Libertyn piirikunnassa Savannahin lounaispuolella. Kaupunki on rakentunut paljolti vieresien asevoimien tukikohta Fort Stewartin varaan. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 33 437.
Maantiede
thumb|vasen|Libertyn piirikunnan oikeustalo Hinesvillessä. Hinesville sijaitsee Georgian osavaltion Libertyn piirikunnassa noin 60 kilometriä Savannahista lounaaseen.
Historia
Libertyn piirikunta perustettiin 1777 ja myöhemmin sen hallinnollinen keskus haluttiin siirtää Riceborota uudelle paikalle. Paikalliset äänestivät muutoksen puolesta vuonna 1836 ja senaattori Charlton Hines ehdotti nykyistä Hinesvilleä, joka sai nimensä hänen mukaansa vuonna 1837. Ennen kaupungin perustamista paikalla oli asevoimien paraatialue. Yhdysvaltain sisällissodan aikana alueella käytiin useita yhteenottoja. Hävitys Libertyn piirikunnassa oli huomattavaa. Pohjoisvaltioiden kenraali William T. Shermanin johtamat joukot valtasivat sen talvella 1864.
Sodan jälkeen Samuel Dowse Bradwellillä oli huomattava vaikutus kaupungin jälleenrakennuksessa. Hänen perustamansa Hinesville Academy eli myöhempi Bradwell Institute tuli tunnetuksi koko osavaltion alueella. Kaupunki oli kuitenkin piirteiltään unelias kylä aina 1900-luvun alkupuoliskolle saakka. Huomattava muutos oliasevoimien tukikohta Camp Stewartin eli sittemmän Fort Stewartin perustaminen vuonna 1944. Tukikohta nimettiin Libertyn piirikunnassa asuneen presidentti Franklin D. Rooseveltin vaimo Eleanor Rooseveltin isoisoisän Daniel Stewartin mukaan ja jonkin aikaa ennen Normandian maihinnousua tukikohdassa oli 55 000 sotilasta. Tukikohdan sotilaiden perässä paikkakunnalle muutti suuri joukko eri palveluja tarjoavia yrittäjiä.
Camp Stewart lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen, mutta maailmantilanteen jälleen kiristyessä myöhemmin sotilastoiminta sillä aloitettiin uudelleen. Tukikohdasta tehtiin linnoitus (Fort) vuonna 1956.
Talous
Hinesvillen talous on rakentunut pitkälti viereisen Fort Stewartin varaan. Samaan tapaan vastaavasti tukikohdan sotilaat tarvitsevat kaupungin palveluja. Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Hinesvillessä aikavälillä 2014–2018 olivat 46 177 USD ja henkilöä kohden 21 305 USD. 16,4 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 33 437 ja vuoden 2019 arvion mukaan 33 273. Kaupungin asukkaista 40 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 32,3 %), 46,7 % afroamerikkalaisia, 14,4 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 2,9 % aasialaisia. 15,8 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 7,1 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Volkswagen Nutzfahrzeuge
thumb|250px|Volkswagen-hyötyajoneuvojen tehdas [[Hannoverissa.]] Volkswagen Nutzfahrzeuge on saksalaisen Volkswagen Groupin hyötyajoneuvoihin keskittyvä osasto. Se oli ennen osa henkilöautoistaan tunnettua Volkswagenia, mutta on vuodesta 1995 lähtien eriytetty siitä omaksi tytäryhtiökseen. Volkswagen Nutzfahrzeugen pääkonttori sijaitsee Hannoverissa Saksassa ja työntekijöitä sillä oli noin 19 400 vuonna 2006.
Volkswagen Nutzfahrzeugen syntyhistoria juontaa legendaariseen Volkswagen Kuplaan, sillä sen rakennetta käytettiin suoraan Ben Ponin vuonna 1947 suunnittelemassa Volkswagenin ensimmäisessä ajoneuvossa. Se sai tunnuksen Typ 2, alkuperäinen Kupla oli luonnollisesti Typ 1. Tuotannon aloittaminen hyväksyttiin vuonna 1949. Prototyyppi esiteltiin julkisuudessa 12. marraskuuta 1949. Pakettiautomalli tunnetaan nykyään nimellä Volkswagen Transporter. Siihen perustuvat henkilökuljetukseen tarkoitetut mallit ovat Caravelle ja Multivan.
Uusi tehdas Typ 2:n eli Transporterin valmistukseen saatiin vuonna 1956 Hannoveriin, aikaisemmin sitä oli valmistettu Wolfsburgissa.
Ribonukleaasi A
thumb|200px RNaasi A eli ribonukleaasi A eli ribonukleaasi I on entsyymi, joka hajottaa yksijuosteista RNA:ta hydrolysoimalla sitä. Lisäksi entsyymillä on syöpää torjuvia vaikutuksia.
Ominaisuudet
Kooltaan RNaasi A on suhteellisen pienikokoinen entsyymi noin 13,7–27,2 kDa. Parhaiten entsyymi toimii pH:n ollessa 3–7. Ihmisellä Na+-ionit lisävät entsyymin aktiivisuutta pieninä pitoisuuksina. RNaasi A:n inhibiittoreita ovat muun muassa ACE-estäjät, kuparisulfaatti, rautasulfaatti sekä härällä B12-vitamiini.
Japanin parlamenttivaalit 2017
Japanin parlamenttivaalit 2017 järjestettiin 22. lokakuuta 2017. Vaaleissa valittiin Japanin edustajainhuoneen kaikki 465 jäsentä.
Vaalien suurin nousija oli Japanin perustuslaillinen demokraattinen puolue, joka sai 40 paikkaa lisää, joka riitti toiseksi suurimmaksi puolueeksi.
Vieras pääoma
Vieras pääoma (VPO) on yritykseen sijoitettua pääomaa, johon ei yleensä liity omistusoikeutta yrityksessä. Vieras pääoma on tavallisesti velkaa. Velkaan liittyy yleensä takaisinmaksuvelvollisuus ja velvollisuus maksaa korkoa. Vieraan pääoman "vastakohta" on oma pääoma.
Vieras pääoma kirjataan taseessa osaan Vastattavaa. Se jaetaan maksuajan mukaan lyhytaikaiseen ja pitkäaikaiseen. Lyhytaikainen vieras pääoma on maksettava takaisin pisimmillään vuoden ja pitkäaikainen vieras pääoma yli vuoden kuluttua.
Clarke Wilm
Clarke Wilm (s. 24. lokakuuta 1976 Central Butte, Kanada) on entinen kanadalainen jääkiekkohyökkääjä, joka teki kesällä 2008 sopimuksen DEL-liigassa pelaavan Hamburg Freezersin kanssa.
Ura
Wilm pelasi WHL-juniorisarjan Saskatoon Bladesin riveissä, kun Calgary Flames varasi hänet NHL:ään kesällä 1995. Kauden 1995–1996 Wilm pelasi vielä WHL:ssa, mutta seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Calgaryn farmijoukkueeseen Saint John Flames AHL-liigaan. Farmisarjassa Wilm kiekkoili kaksi kautta, kunnes kaudeksi 1998–1999 sai paikan Calgaryssä. Wilmin tulokaskausi oli hyvä ja hän teki kymmenen maalia.
Calgaryssä Wilm pelasi neljä kautta. Kesällä 2002 hän teki sopimuksen Nashville Predatorsiin, jota edusti vain kauden 2002–2003. Toronto Maple Leafsiin Wilm siirtyi kaudeksi 2003–2004. Ensimmäisellä kaudella Torontossa hän joutui palaamaan farmiin ja pelasi pääosan kaudesta AHL:n St. John's Maple Leafsissa. Työsulkukauden Wilm pelasi St. John'sissa. Kaudella 2005–2006 hän sai vakiopaikan Toronton kokoonpanosta, mutta ei onnistunut hyökkäyspäässä.
Wilm liittyi SM-liigaan Jokereihin kauden 2006–2007 alkupuolella lokakuussa. Suurena vaikuttajana tähän oli aiemmin hyväksi todettu pelaaja–valmentaja-suhde Doug Sheddenin kanssa. Shedden valmensi AHL-joukkue St. John's Maple Leafsia Wilmin pelatessa joukkueessa työsulkukaudella. Jokereissa Wilm otti loukkaantuneen Jyrki Louhen paikan hyökkäysketjussa Petri Pakaslahden sekä Tomek Valtosen rinnalla. Puolustavana hyökkääjänä tunnetun Wilmin aloitus jokeripaidassa oli näyttävä. Jo kolmannessa ottelussa syntyi hattutemppu. Kyseessä oli kotiottelu JYP:iä vastaan. Wilm pelasi tehollisesti yllättävän hyvän kauden tehtyään 27 pistettä 40 ottelussa ja sai jatkosopimuksen Jokereihin kaudeksi 2007–2008.
Kausi oli pisteiden valossa Wilmille hyvä ja hän tekikin 33 tehopistettä 55 ottelussa. Seuraavaksi kaudeksi Wilm siirtyi Saksan DEL-liigan Hamburg Freezersiin.
Pelityyli
Wilm tunnetaan kovana työntekijänä ja ennen kaikkea joukkuepelaajana, joka on valmis tekemään uhrauksia joukkueensa eteen. Tästä osoituksena kiekon eteen heittäytymiset sekä kiekon torjumisyritykset maalivahdin ajauduttua ulos maaliltaan. Wilm tunnetaan ansiokkaana alivoimapelaajana. Hän pystyy pelaamaan sekä keskellä että laidassa.
Kamenka (Ljubytino)
Kamenka on kylä Novgorodin alueen Ljubytinon piirin Ljubytinon kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen järven rannalla 20 kilometriä Ljubytinosta koilliseen. Kylässä on 10 asukasta (vuonna 2011).
Luettelo sarjamurhaajista
Tämä on luettelo tunnetuista sarjamurhaajista syntymävuoden mukaan.
Kamenka (Ljubytino)
1500–1600-lukujen vaihteessa autioitunut Kamenka ja sen lähikylät luovutettiin vuonna 1660 Käkisalmen läänistä paenneiden karjalaisten asuttaviksi. Aleksandr Suvorovin isä osti ne valtiolta vuonna 1763. Sotapäällikkö itse kävi perintötilallaan ensimmäisen kerran vuonna 1784. Suvorovin pojanpoika lahjoitti kartanon sotainvalidien vanhainkodiksi vuonna 1879. Seudun karjalaisasutus venäläistyi lopullisesti 1900-luvun alussa.
Nykyään Kamenkalla on historiallisen asutuskeskuksen status. Sen tärkein nähtävyys on Suvorovin kartano kirkkoineen. Muita historiallisia kohteita ovat 1800–1900-lukujen vaihteessa rakennettu Fjodorovan kartano sekä kaksi vanhaa asuintaloa.
Paula Tuovinen
Paula Maria Tuovinen (s. 22. maaliskuuta 1964 Oulu) on suomalainen tanssitaiteilija, joka on toiminut Taiteen edistämiskeskuksen johtajana kesäkuusta 2018. Aiemmin hän toimi Taideyliopiston vararehtorina ja va. rehtorina 2013–2018 sekä Teatterikorkeakoulun rehtorina 2005–2012.
Koulutukseltaan Tuovinen on filosofian maisteri, pääaineenaan kulttuuriantropologia. Sivuaineina hän on opiskellut kirjallisuutta sekä yleistä aate- ja oppihistoriaa. Tuovisella on myös johtamisen Executive MBA -tutkinto Helsinki School of Economics Executive Educationista sekä julkishallinnon JOKO-johtamiskoulutus. Tuovinen toimi vuodesta 1982 alkaen freelance-tanssijana, koreografina ja opettajana. Hänellä oli viisivuotinen taiteilija-apuraha 1996–2000. Teatterikorkeakoulussa Tuovinen toimi opettajana 1995–2005. Tuovisen työhistoriassa on yli kolmekymmentä teosta. Hän on työskennellyt tanssijana lukuisten koreografien teoksissa, luonut omia soolo- ja ryhmäteoksia sekä tehnyt koreografiaa teatteriesityksiin ja elokuviin. Hänen tunnetuin koreografiansa on sooloteos Blondi (sävellys Lotta Wennäkoski) vuodelta 2000. Teos kiersi Euroopassa muutamia vuosia. Johtamisen ohessa hän on tehnyt jonkin verran tanssijantyötä - muun muassa Petri Kekonin uusintateoksessa Vihreä Nojatuoli vuosina 2011–2012 sekä GO GO Tanssiryhmä Kuumien Putkien teoksissa Just Queens vuosina 2013–2014, Blondin Remake-esityksessä Kiasmassa syksyllä 2014 sekä Kuumien Putkien kierrätysversiossa Blondit 2018–2019.
Blue October
Blue October on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka on alun perin kotoisin Houstonista, Texasista. Yhtye on perustettu vuonna 1995. Sen ensimmäinen albumi The Answers ilmestyi 1998. Yhtye solmi 1999 sopimuksen Universal Recordsin kanssa toisesta albumista Consent to Treatment. Levy-yhtiö antoi potkut yhtyeelle, mutta otti sen myöhemmin takaisin ja julkaisi uudestaan muualla julkaistun albumin History for Sale. Neljäs albumi Foiled ilmestyi huhtikuussa 2006.
Yhtye oli Rolling Stonesin lämppärinä syksyllä 2006. Sen oli tarkoitus lähteä Euroopan-kiertueelle keväällä 2007, mutta kiertuetta lykättiin syksylle, eikä aikataulusta ole toistaiseksi tarkempaa tietoa.
Mauritiuksenlivertäjä
Mauritiuksenlivertäjä (Lalage typica) eli aiemmalta nimeltään mauritiuksenkäpinkäinen on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Mauritiuksenlivertäjää tavataan kotoperäisenä Mauritiuksella. Sen kannaksi arvioidaan 900–1 100 yksilöä. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi, koska sen levinneisyysalue ja populaatio ovat pienet.
Gråhund
Gråhund eli harmaa pystykorva oli skandinavialainen koirarotu, joka lakkasi olemasta vuonna 1981 FCI:n jaettua sen alkuperäisen rotumääritelmän kahtia jämtlanninpystykorvaksi ja harmaaksi norjanhirvikoiraksi.
Ulkonäkö
Kallo oli leveä, otsapenger ei havaittavissa. Silmät olivat tummanruskeat ja korvat pystyt. Kuono oli aavistuksen kalloa lyhyempi. Purenta oli aina leikkaava. Runko oli lyhyt, rinta leveä ja syvä. Raajat olivat keskipitkät. Häntä oli selän päälle kiertynyt. Karvapeite oli suora, melko pitkä ja kova. Väritys oli harmaa eri sävyissään, pohjavilla oli vaaleanharmaa. Urosten keskimääräinen säkäkorkeus oli 52 ja narttujen 49 cm.
Luonne ja käyttäytyminen
Gråhund oli itsevarma ja tarmokas. Se suhtautui omaan perheeseensä ystävällisesti.
Air Belgium (1979–2000)
pienoiskuva|Air Belgiumin [[Boeing 737-200]] Air Belgium oli belgialainen lentoyhtiö. Yhtiö perustettiin vuonna 1979, ja lakkautettiin vuonna 2000, kun toinen yhtiö Airtours osti sen. Air Belgium oli lomalentoyhtiö.
Azzedine Alaïa
pienoiskuva|Azzedine Alaïa Azzedine Alaïa (26. helmikuuta 1940 Tunis, Tunisia – 18. marraskuuta 2017 Pariisi, Ranska ) oli tunisialaissyntyinen muotisuunnittelija, joka oli suosionsa huipussa 1980-luvulla.
Air Belgium (1979–2000)
Historia
Vuonna 1990 Air Belgium alkoi lentää Yhdysvaltoihin ja Meksikoon.
Vuonna 1998 Air Belgium myytiin Airtoursille. Vuoden 2000 loppupuolella kaikki Air Belgiumin lennot lopetettiin.
Azzedine Alaïa
Alaïa tunnettiin taidokkaasti valmistetuista tyköistuvista vaatteistaan. Hän oli suosiossa erityisesti 1980–1990-luvulla. 2000-luvulla hän oli yhteistyössä italialaisen Pradan ja sveitsiläisen Richemontin kanssa. Muun muassa Michelle Obama on käyttänyt hänen suunnittelemiaan vaatteita.
Prospero Gallinari
Prospero Gallinari (1. tammikuuta 1951 Reggio nell’Emilia – 14. tammikuuta 2013 Reggio nell’Emilia) oli italialainen kommunisti, terroristi ja yksi Punaisten prikaatien perustajajäsenistä, joka osallistui muun muassa Aldo Moron kidnappaukseen. Gallinari kuului niin sanottuihin «peräänantamattomiin» («irriducibili») kovan linjan prikaatilaisiin, jotka vuosikausia kestäneiden oikeusprosessien aikana kieltäytyivät kaikesta yhteistyöstä viranomaisten kanssa, myös asianajajista, kiistäen että kapitalistisen valtion oikeusjärjestelmällä olisi mitään heitä koskevaa tuomiovaltaa. Nämä prikaatilaiset eivät koskaan ole myöntäneet että Punaisten prikaatien toiminta olisi ollut epäoikeutettua tai rikollista. Gallinarin näkemyksen mukaan se oli sotaa, ja pahin puoli siinä hänen mielestään oli että Punaiset prikaatit hävisivät sodan. Tämän tappion Gallinari myönsi ensimmäisen kerran 23. lokakuuta 1988 Rebibbian vankilassa, prikaatien johdon puolesta laatimassaan kirjeessä, jossa ilmoitettiin muun muassa että «Aseellinen taistelu valtiota vastaan on päättynyt».
Nuoruus ja varhainen aktivismi
Gallinari varttui Emilian maaseudulla maanviljelijäperheessä, ja totesi itse että hänen sukunimensä («kanankasvattajat»), varmasti oli johdettu jonkin kaukaisen esi-isän pääelinkeinosta. Hänen vanhempansa olivat köyhiä arentilaisia Villa Ospizion kylässä, jossa Gallinarit olivat asuneet sukupolvien ajan. Perhe muutti kuitenkin 1954 läheiseen Mancasalen kylään, koska sikäläiset maanomistajat tarjosivat arentilaisille paremman sopimuksen. Leivästä ja kasviksista ei koskaan ollut puutetta perheen ruokapöydässä, mutta (hevosen) lihaa syötiin, lihapullien muodossa, vain kahdesti kuukaudessa. Mielenkiinnon politiikkaan hänessä herätti isoisä, jonka kertomukset fasistisen hallinnon valtaan noususta 1920-luvun alkuvuosina tekivät suuren vaikutuksen, ja jo teini-ikäisenä Gallinari liittyi kommununistisen puolueen (PCI) nuorisojärjestön FGCI:n jäseneksi.
Che Guevaran kuoleman (1967) johdosta PCI:n paikallisen johdon ja silloin vain 16-vuotiaan Gallinarin välille syntyi erimielisyyksiä. Gallinari oli omin päin liputtanut paikallisen puoluetoimiston, asettanut kovaääniset parvekkeelle, ja pistänyt levysoittimen pyörittämään «vallankumouksellista» musiikkia. Tästä hän sai jälkeenpäin paikallisen puoluesihteerin haukkumiset, osittain koska oli toiminut omin päin ilman puolueen päätöstä ja osittain koska Guevara oli sihteerin mukaan «trotskilainen». Tästä kokemuksesta alkoi Gallinarin ja eräiden hänen ystäviensä asteittainen etääntyminen kommunistipuolueen reformistisesta linjasta. Tätä etääntymistä vahvistivat puolueen viralliset kannanotot Vietnamin sodan vastaisissa mielenosoituksissa tapahtuneisiin «provokaatioihin», millä viitattiin erityisesti Rooman Valle Giuliassa keväällä 1968 tapahtuneeseen yhteenottoon, jossa mielenosoittajat heittivät katukiviä virkavallan edustajia kohti.
Tilanne kärjistyi helmikuussa 1969 FGCI:n, presidentti Nixonin Italian vierailun johdosta, järjestämässä mielenosoituksessa, kun kymmenittäin nuorisojärjestön jäseniä yhtaikaisesti nosti ilmaan puolueen jäsenkirjan, vastaukseksi paikallisen puoluejohdon järjestysmiehille antamaan käskyyn poistaa provokaattorit kulkueesta. Tämän jälkeen he poistuivat kulkueesta ja järjestivät oman kokouksen käytöstä poistetussa teatterissa. Vähän aikaa tämän tapahtuman jälkeen Gallinari jätti puolueen, kyllästyneenä sen reformistiseen linjaan. Hän alkoi osallistua Renato Curcion ja Margherita Cagolin ensin Trentosta ja sitten Milanosta johtamaan «vallankumoukselliseen» poliittiseen toimintaan. Tähän toimintaan, josta syntyi Punaiset prikaatit, eivät viranomaiset vielä silloin kiinnittäneet mitään huomiota, ei edes kun noin 70 tämän ryhmittymän jäsentä kokoontui marraskuussa 1969 erääseen hotelliin Chiavarin kaupungissa tarkoituksella luoda teoreettinen perusta tulevalle vallankumoukselliselle taistelulle. Yksi kokoukseen osallistuneista oli tuolloin 18-vuotias Gallinari.
Gallinari ja Punaiset prikaatit
Gallinarin osallistuminen poliittiseen toimintaan lisääntyi asteettain siinä määrin, että hänelle tuli vaikeuksia pysyä hereillä päiväaikaan. Hän nukahti usein kesken työtehtäviensä, joihin kuuluivat esimerkiksi lypsykoneen valvonta ja erilaisten maatalouskoneiden ajaminen. Kun hän nukahti traktorin rattiin, mistä oli seurauksena ojaan ajo, hänen isänsä sai tarpeekseen ja ilmoitti pojalleen että oli tullut aika valita: «Joko hoidat työsi, tai lähdet». Gallinari lähti, ja muutti ensin lokakuussa 1971 Milanoon, ja sieltä myöhemmin Torinoon. Milanossa Gallinari aloitti osallistumisen odottamansa vallankumouksen valmisteluihin hankkimalla tuliaseita. Torinossa hän osallistui Punaisten prikaatien jäsenten soluttamiseen Fiatin Mirafiorin tehtaalle, mistä oli seurauksena muun muassa Fiatin henkilöstöpäällikön Ettore Amerion kidnappaus joulukuussa 1973. Torinosta Gallinari siirrettiin Roomaan valmistelemaan Punaisten prikaatien uuden jaoston perustamista pääkaupunkiin. Kun kaksi prikaatien johtajaa, Curcio ja Alberto Franceschini, pidätettiin syyskuussa 1974, Gallinari sai komennuksen takaisin Torinoon vahvistamaan prikaatilaisten rivejä, joita nopeasti ohensi kenraali Carlo Alberto dalla Chiesan aloittama pidätysaalto. Gallinarin saavuttua Torinoon hänet pidätettiin siellä 30 lokakuuta 1974.
Gallinarin tutkintavankeuden aikana tapahtui Renato Curcion viranomaisia nöyryyttänyt vankilasta karkaaminen ja uudelleen vangitseminen lähes vuotta myöhemmin. Aika pian sen jälkeen, 17 toukokuuta 1976, alkoi oikeudenkäynti yhtätoista vangittua ensimmäisen sukupolven prikaatilaista vastaan. Tämän oikeudenkäynnin aikana, 8.kesäkuuta, Punaisten prikaatien Genovan jaosto murhasi tuomari Francesco Cocon ja tämän kaksi henkivartijaa. Gallinari sai tehtäväkseen lukea ääneen oikeussalissa prikaatien tätä tekoa selittävän kommunikean. Karabinieerit keskeyttivät tämän lukemisen alkuunsa ja vangit marssitettiin takaisin selleihinsä heidän laulaessaan «Kansainvälistä». Oikeudenkäynti keskeytettiin, ja vangit siirrettiin eri vankiloihin odottamaan sen jatkamista. Trevison vankilaan siirretty Gallinari karkasi sieltä 2. tammikuuta 1977, yhdessä kahdentoista muun vangin kanssa.
Aldo Moron kidnappaus ja murha
Gallinari piileskeli vankilasta paettuaan ensin Padovassa ja sen jälkeen Firenzessä. Syksyllä 1977 hän saapui Roomaan, jossa punaiset prikaatit valmistelivat suurinta ja vaarallisinta iskuaan, johtavan kristillisdemokraatin kidnappausta.
Prospero Gallinari sai yhden pääosista siinä 55 päivää kestäneessä kidnappausdraamassa joka päättyi Aldo Moron kuolemaan. Välittömästi Roomaan saavuttuaan hän yhdessä Mario Morettin kanssa rakensi salaseinän ja sen taakse sellin tavalliseen kerrostaloasuntoon, jonka oli Morettilta tarkoitukseen saamillaan varoilla ostanut Anna Laura Braghetti, Maglianan kaupunginosassa osoitteessa Via Camillo Montalcini 8. Gallinari ei poistunut tästä asunnosta kertaakaan Moron lähes kaksi kuukautta kestäneen vankeuden aikana. Hänen seuranaan olivat öisin, vangin lisäksi, asunnon viralliset asukit, Braghetti ja tämän miehenä («insinööri Altobelli») esiintynyt Germano Maccari, jotka aamuisin poistuivat asunnosta ikään kuin töihin mennäkseen ja palasivat myöhään iltapäivällä, jotta vaikuttaisivat aivan normaalilta pariskunnalta. Gallinari osallistui myös itse Moron kidnappaukseen Roomassa 16. maaliskuuta 1978, ollen yksi niistä neljästä ampujasta jotka surmasivat Moron viisi henkivartijaa. Koska Gallinari oli Moron kolmesta vanginvartijasta ainoa vakinainen prikaatilainen, oletettiin yleisesti että hän oli myös Moron murhaaja, kunnes tätä lähes päivittäin kuulustellut Moretti 15 vuotta myöhemmin haastattelussa tunnusti ampuneensa Moron aikaisin aamulla 9. toukokuuta 1978.
Toiminnan loppuvaiheet ja sydänsairaus
Moron kuoleman jälkeen Gallinari jatkoi terroritoimintaa, osallistuen Punaisten prikaatien Roomassa tekemiin iskuihin, muun muassa kristillisdemokraattien toimistoon tehtyyn hyökkäykseen jossa kaksi poliisia sai surmansa. Hänen kiinnijäämisensä tapahtui aika odottamattomassa tilanteessa, ottaen huomioon ne joista hän oli aikaisemmin selvinnyt. Poliisi saapui paikalle juuri kun hän oli vaihtamassa varastetun auton rekisterikilpiä pienellä Rooman sivukadulla 24. syyskuuta 1979. Gallinari avasi välittömästi tulen poliisiautoa kohti. Poliisi vastasi tulitukseen osuen Gallinarin päähän ja nilkkaan. Vastoin odotuksia Gallinari selvisi hengissä kirurgin onnistuttua poistamaan aivoihin tunkeutuneen luodin. Päävammasta jäi Gallinarille pysyvä päänsärky, joka kuitenkin aikaa myöten lieveni siedettäväksi. Hänen taskuistaan löytyi kartta ja muistiinpanoja jotka paljastivat että oli ollut suunnitteilla Asinaran vankilassa istuvien prikaatilaisjohtajien vapauttaminen asevoimin. Tutkintavankeuden aikana Gallinari ja Anna Laura Braghetti vihittiin vankilassa 24. elokuuta 1981. Molemmat tuomittiin 28. tammikuuta 1983 elinkautiseen vankeuteen, muun muassa osallisuudesta Moron murhaan. . Samana vuonna, 26. kesäkuuta, Gallinari sai ensimmäisen niistä lukuisista sydänkohtauksista jotka lopulta päättivät hänen elämänsä. Yksi tämän kohtauksen seurauksista oli että ura terroristina päättyi siihen. Punaisten prikaatien johto siirsi Gallinarin eläkeläisen asemaan, ja kielsi häntä terveyssyistä osallistumasta mihinkään prikaatien toimintaan. Hän tapasi vaimonsa vain kerran vihkimisen jälkeen, vuonna 1985 toisen (viidestä) Moron tapausta käsittelevän oikeudenkäynnin yhteydessä. Braghetti kertoo omaelämäkerrassaan että rakkaus päättyi siihen tapaamiseen, koska Gallinari oli muuttunut täysin toiseksi ja tuntemattomaksi ihmiseksi olemukseltaan: «jopa hänen tuoksunsa oli muuttunut».
Gallinari siirrettiin vuonna 1996 sydänvikansa takia vankilasta kotiarestiin, muodollisesti tuomion täytäntöönpanon jatkaminen lykättiin tarkemmin määrittelemättömään tulevaisuuteen. Hänelle myönnettiin myös lupa käydä päivisin töissä. Vuonna 2009 tuli kuluneeksi 26 vuotta tuomion langettamisesta, ja 30 vuotta pidätyksestä. Koska Italian lain mukaan elinkautisesta normaalisti pääsee ehdonalaiseen vapauteen kun tuomiosta on kärsitty 26 vuotta, Gallinarin asianajaja pyysi tuomion julistamista suoritetuksi. Tämä päätös jäi kuitenkin eri syistä pyörimään tuomioistuinbyrokratian rattaisiin, mistä seurasi se omalaatuinen tilanne, että elämänsä viimeiset vuodet Gallinari eli käytännössä kuin vapaa mies mutta oli muodollisesti vanki vielä kuollessaankin. Osasyy tähän tilanteeseen oli se että Gallinari ei koskaan katunut mitään. Hän otti täyden vastuun teoistaan prikaatien jäsenenä, mutta sanoi myös että ei olisi voinut toimia toisella tavalla, eikä toimisi jos olisi mahdollista valita tiensä uudestaan. Hän ei siksi voinut anoa armoa, mikä olisi ollut toinen mahdollinen tie muodolliseen vapauteen. Prospero Gallinari kuoli 14. tammikuuta 2013 sydänkohtaukseen, joka iski hänen istuessaan autossaan kotinsa edustalla.
Adriano Vinciguerra
thumb|Adriano Vinciguerran ensimmäinen pizza Lappeenrannassa, entinen "Pizza Napoletana" eli kuvauksen mukaan "italialaisten oma piirakka" käyttää nykyään nimeä "peruspizza" ja on saatavana Kourulan Cup-Kahvilassa täysin alkuperäisen reseptin mukaan. Täytteinä on tomaattia ja juustoa.Adriano Vinciguerra (1931 – 19. marraskuuta 2009) oli syntyjään italialainen muusikko, pizzakonsulentti ja ravintoloitsija, joka perusti yhdessä Raimo Kietäväisen kanssa Adriano Bar -ravintolan Lappeenrantaan 24. tammikuuta 1964. Vinciguerra oli rakastunut suomalaiseen naiseen ja perusti ensimmäisen oikeaoppisen pizzerian Saimaan rannalle. Adriano soitti pizzeriassaan Verdin musiikkia. Ensimmäinen pizza listalla oli Pizza Napoletana. Vuonna 1972 Raimon ja Adrianon tiet erkanivat. Raimo ryhtyi laivanvarustajaksi ja mökkikylän pitäjäksi ja myi osuutensa Adriano Barista Adrianon vaimolle.
Vinciguerra asui vuodesta 1987 kuolemaansa 19. marraskuuta 2009 asti Desenzano del Gardassa, Gardajäven rannalla.
Réunioninlivertäjä
Réunioninlivertäjä (Lalage newtoni) eli aiemmalta nimeltään réunioninkäpinkäinen on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Réunioninlivertäjää tavataan kotoperäisenä Réunionilla. Laji on vähentynyt jatkuvasti, ja sen populaatioksi arvioidaan noin 75 yksilöä, joista pesiviä pareja on noin 25. Laji on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi.
Christoph Hein
thumb|240px|Christoph Hein vuonna 2005 puhumassa Ruotsissa [[Göteborgin yliopistossa.]] Christoph Hein (s. 8. huhtikuuta 1944 Heinzendorf, Sleesia, Saksa) on saksalainen kirjailija ja kääntäjä. Heinin nosti julkisuuteen pienoisromaani Vieras, ystävä (Der fremde Freund, 1982, Länsi-Saksassa nimellä Drachenblut).
Elämänvaiheet
Hein vietti lapsuutensa Bad Dübenin kylässä lähellä Leipzigia (DDR). Hän oli papin poika eikä siksi saanut käydä Erweiterte Oberschulea, vaan hän kävi lukion Berliiniin länsipuolella. Ylioppilaaksi päästyään hän työskenteli sekalaisissa töissä, kuten kirjamyyjänä ja ohjaajan apulaisena. Vuosina 1967–1971 hän opiskeli Leipzigissa ja Berliinissä filosofiaa. Yliopiston jälkeen hän työskenteli Berliinin Volksbühnen palveluksessa ja vuodesta 1974 vakituisena kirjoittajana. Vuodesta 1979 Hein on työskennellyt freelance-kirjoittajana.
Hein toimi 1998–2000 yhteissaksalaisen PEN-keskuksen ensimmäisenä puheenjohtajana. Vuodesta 2006 hän on ollut Berliinin Deutsches Theaterin johtaja. Joissakin Länsi-Saksan lehdissä arvosteltiin hänen valintaansa teatterinjohtajaksi ja epäiltiin valinnan toimivan "tunkkaisen itäsaksalaisen teatteriperinteen takeena".
Heinin vaimo oli dokumentaristi Christiane Hein (k. 2002).
Tuotanto
Heinin tuotanto käsittää proosaa, esseitä, näytelmiä ja lastenromaanin. Hein käsittelee romaaneissaan itäsaksalaista todellisuutta ja yhdistynyttä Saksaa. Kirjojen yhtenä teemana on ulkopuolisuuden kokemus, joka on lähtöisin jo lapsuudesta, kokemuksesta papin poikana Itä-Saksassa. Useat hänen varhaisista teksteistään ovat poliittissävyisiä. Niissä arvostellaan DDR:n vallanpitäjien byrokraattista luutumista, jäykkää pitäytymistä ideologisesti oikeaoppisissa toimintatavoissa, haluttomuutta myöntää virheitä ja tunnustaa ihmisten tarpeita. Romaanin Willenbrock päähenkilönä on entinen DDR:n insinööri, joka on jäänyt työttömäksi Saksojen yhdistymisen jälkeen. Teoksen päähenkilö näyttää kyllä ulkoisesti selviytyvän, mutta on sisältä rikki. Hein kysyy tässä romaanissaan, miten ihmisen käy, kun koko tämän entinen elämä menettää merkityksensä.
Julius Streicher
thumb|220px|Julius Streicher
Julius Streicher (12. helmikuuta 1885 Fleinhausen – 16. lokakuuta 1946 Nürnberg) oli merkittävä kansallissosialisti ennen toista maailmansotaa ja sen aikana. Hän oli Der Stürmer -sanomalehden julkaisija. Lehdestä tuli kansallissosialistien propagandakoneiston tärkeä osa. Lehti oli kiistelty myös kansallissosialistien keskuudessa sen pornografisen materiaalin ja sensaationhakuisuuden takia. Streicherin kustannusyhtiö julkaisi myös antisemitistisiä lastenkirjoja. Hän kutsui itseään ”juutalaistenpyydystäjä numero yhdeksi”.
Varhaiselämä
Streicher syntyi opettajaperheeseen Fleinhausenissa Baijerissa. Hän työskenteli kansakoulunopettajana kunnes liittyi Saksan armeijaan vuonna 1914. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä 1918 hänelle oli myönnetty rautaristi ja luutnantin arvo.
Kansallissosialismi
Vuonna 1919 Streicher toimi juutalaisvastaisessa järjestössä Schutz und Trutz Bund, ja siirtyi 1920 vastaperustettuun puolueeseen Deutschsozialistische Partei, joka nimestään huolimatta oli oikeistolainen. Hänen erimielisyytensä muiden jäsenten kanssa saivat hänet liittymään seuraavaan juutalaisvastaiseen organisaatioon, Deutsche Werkgemeinschaftiin seuraavana vuonna. Vuonna 1922 hän liittyi seuraajineen Adolf Hitlerin johtamaan Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen, mikä lähes kaksinkertaisti kansallissosialistisen puolueen koon. Hän osallistui oluttupavallankaappaukseen 1923. Tämän johdosta hänet erotettiin kansakoulunopettajan virasta.
Vuodesta 1925 vuoteen 1940 Julius Streicher toimi Mittelfrankenin (myöhemmin Frankenin) valtakunnangaun (kansallissosialistisen puolueen alueellinen osasto) johtajana eli gauleiterina. Vuosina 1924–1932 hän oli maapäiväedustajana Baijerin osavaltion maapäivillä Münchenissä, sen jälkeen hänestä tuli valtiopäiväedustaja valtiopäiville Berliiniin. Tämän lisäksi hänellä oli SA:ssa yliryhmänjohtajan eli Obergruppenführerin arvo.
Vuonna 1923 Streicher perusti ja alkoi toimittaa antisemitististä sanomalehteä Der Stürmeria (1923–1945), jonka tarkoituksena oli levittää syvää vihamielisyyttä juutalaisrotua vastaan. Enimmillään lehdellä oli 800 000 tilaajaa. Sanomalehdessä Streicher syytti juutalaisia syyllisiksi lamaan, työttömyyteen ja inflaatioon. Hänen mukaansa juutalaiset olivat valkoisia orjuuttajia ja vastuussa yli 90 prosentista kaikesta maan seksityöstä. Der Stürmer yhdisti juutalaisvastaisen propagandan avoimesti pornografiseen materiaaliin, mikä teki lehdestä yhtäältä suositun, mutta joka myös teki julkaisun monille vastenmieliseksi. Vuodesta 1927 Der Stürmerin etusivulle painettiin joka kerta lehden tunnuslauseeksi muodostunut ”Die Juden sind unser Unglück”, joka on peräisin historioitsija Heinrich von Treitschkelta.
Lehti julkaisi viikoittain nimilistoja juutalaisista, jotka olivat pidätettynä Nürnbergin rotulakien rikkomisesta. Lehteen saapui päivittäin noin 700 lukijakirjettä, joista monet sisälsivät ilmiantoja juutalaisia kohtaan. Jopa Gestapolla oli vaikeuksia kaikkien ilmiantojen tutkimisessa. Saksalaiset kaupungit ja kylät saivat uuden koristeen, kun teitten ja katujen varsille alkoi ilmestyä niin kutsuttuja Stürmer-laatikoita (”Stürmer-Kästen”), joissa lehden viimeisin numero oli esillä niin, että sen saattoi maksutta lukea. Berliinin olympialaisten aikana 1936 useimmat pääkaupungin Stürmer-laatikot joko irrotettiin tai jätettiin tyhjiksi, jotteivät kaupunkiin saapuneet ulkomaalaiset kisaturistit olisi saaneet natsi-Saksasta kielteistä kuvaa.
Vuodesta 1936 Streicherin Stürmer-Verlag julkaisi lisäksi antisemiittisiä lastenkirjoja, joiden painos oli yli 100 000 kappaletta. Näitä julkaisuja olivat Elvira Bauerin Trau keinem Fuchs auf grüner Heid und keinem Jud bei seinem Eid – Ein Bilderbuch für Groß und Klein (”Älä luota kettuun vihreällä niityllä ja valojaan vannovaan juutalaiseen – Kuvakirja isoille ja pienille”, 1936), Ernst Hiemerin ja Fipsin (Philipp Rupprechtin salanimi) Der Giftpilz (”Myrkkysieni”, 1938) sekä Ernst Hiemerin Der Pudelmopsdackelpinscher (1940). Lehdessään Streicher vaati juutalaisten kovaotteista kohtelua ja kuolemanrangaistusta juutalaisille ”rodunhäpäisijöille”, jotka olivat solmineet seksuaalisuhteita ei-juutalaisten kanssa. Epäsuorasti Streicher valitti jopa Hitlerin olevan liian pehmeä ja suvaitsevainen suhteessa juutalaisiin.
Toisen maailmansodan sytyttyä 1939 julkinen antisemitismi väheni jonkin verran Saksan lehdistössä. Tämä johti Streicherin vaikeuksiin. Vuonna 1940 kansallissosialistisen puolueen sisäinen puolueoikeus päätti, että Streicher ”ei ole kykenevä johtamaan ihmisiä” ja erotti hänet kaikista viroistaan. Perusteena olivat hänen avoin vihamielisyytensä ja aggressiivisuutensa – jonka kohteeksi joutuivat myös muut gauleiterit –, omien ja valtion sekä puolueen etujen sotkeminen ja talousepäselvyydet kristalliyön jälkeisen juutalaisten omaisuuden takavarikon yhteydessä. Streicheria syytettiin myös naisten – myös toisten miesten vaimojen – julkisesta ja häiritsevästä lähentelystä sekä siitä, että hän olisi levittänyt lehdessään valheita Hermann Göringistä. Hitlerin käskystä Der Stürmer ja Stürmer-Verlag jätettiin kuitenkin rauhaan; lehti ilmestyi tämän jälkeen 300 000 kappaleen painoksena. Streicheria kiellettiin lisäksi astumasta Nürnbergin kaupunkiin. Hän asettui siksi maatilalleen kaupungin ulkopuolelle ja omistautui sodan aikana maalaustaiteelle sekä ekologiselle maanviljelylle.
Oikeudenkäynti ja teloitus
pienois|pysty|Streicher [[Nürnbergin oikeudenkäynnit|Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä.]] Julius Streicher pidätettiin sattumalta 23. toukokuuta 1945 eräässä alppikylässä. Berchtesgadeniin matkalla ollut juutalainen Yhdysvaltain armeijan majuri poikkesi tien ohessa olleeseen maalaistaloon, jossa valkeapartainen mies maalasi paraikaa kuvaa. Majuri puhutteli miestä pilanpäiten jiddišiksi ja sanoi hänelle: ”Te näytätte aivan Julius Streicherilta!” Tähän mies vastasi pelästyneenä: ”Mistä te minut tunnette?”
Streicherin ihailijat olivat lähettäneet hänelle ja hänen lehdelleen sodan aikana lukuisia kuvia juutalaisten joukkoteloituksista ja heihin kohdistuneista julmuuksista. Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä Steicher väitti kuitenkin, ettei hän tiennyt mitään juutalaisiin kohdistuneista kauhuteoista. Hän vakuutti olleensa aina suuri luonnon ystävä, joka oli vain halunnut, että Saksaan kuulumattomat ”vieraat” lähtevät maasta. Lisäksi hän kiisti lehtensä syyllistyneen kiihotukseen, hänen mielestään se oli vain jakanut asiallista informaatiota juutalaisista.
Suzuki TS
thumb|Suzuki TS 125 R 1991 Suzuki TS 50 (X/Xk) (mopoversio) on japanilaisvalmisteinen enduromopo, joka korvasi suositun Suzuki S1:n. TS:ää myytiin Suomessa vuosina 1998-2001 ja niitä ei paljoakaan enää tien päällä näy johtuen siitä että se ei ollut myyntimenestys edeltäjänsä Suzuki S1:n ja Suzuki PV:n tapaan. Maailmalla tätä mopomallia on myyty muuttumatta paljoakaan ulkoisesti jo vuodesta 1984 ja oli pitkään Norjan myydyin mopomalli. Mopossa oli edeltäjäänsä verrattuna uusina varustuksina mm. uusi ja luotettavaksi kehuttu 5-vaihteinen moottori, kierroslukumittari, vapaan merkkivalo, vilkkujen merkkivalo, voiteluöljyn määrän merkkivalo ja vilkut. Suomeen mopomallin tullessaan mopomalli oli jo jäänyt vanhanaikaiseksi tekniikaltaan. Rumpujarrut, muotoilu ja ilmajäähdytys sekä mopossa sallitut rengaskoot kertovat jo kaiken mopon vanhanaikaisuudesta, Derbi ja Aprilia olivat pitkällä kehityksen edellä jo silloin. Mutta vaikka TS oli vanhanaikainen, se on erittäin hyvä ajettava ja tekniikka on erittäin luotettava, se kestää rajummankin menon.
Julius Streicher
Oikeudenkäynti ja teloitus
Ollessaan vangittuna Nürnbergerissä Streicher joutui oman kertomansa mukaan useaan otteeseen liittoutuneiden sotilaiden pahoinpitelemäksi. Useimmat hänen valituksistaan on pyyhitty pois sotarikosoikeudenkäynnin pöytäkirjoista, mutta ne ovat kuultavissa oikeudenkäyntien äänityksistä.
Suzuki TS
Tekniset tiedot
Mitat:
Pituus 2110 mm
leveys 820 mm
Julius Streicher
Oikeudenkäynti ja teloitus
Streicherin teloitus muodostui joukosta värikkäimmäksi. Kun häneltä tiedusteltiin muodollisesti nimeä ennen hirttolavalle astumista, hän karjaisi ”Heil Hitler!” Kysymys toistettiin, jolloin Streicher huusi ”Tiedätte nimeni varsin hyvin!” Vasta kolmannella kerralla hän ilmoitti nimensä huutamalla. Hirttolavalle päästyään Streicher huusi ”Jumalan haltuun!” sekä ”Purim 1946!” ja tulkin tiedustellessa viimeisiä sanoja hän karjaisi: ”Bolševikit hirttävät vielä teidät kaikki!” Kun musta huppu oli painettu hänen päähänsä, hän mumisi vielä: ”Adele, rakas vaimoni”.
Streicherin hirttäminen ei sujunut suunnitellusti: paikalla olleen Yhdysvaltain lehdistön edustajan, Howard Kingsbury Smithin mukaan Streicher sätki ja huohotti vielä köyden varaan pudottuaankin ja pyöveli joutui viimeistelemään työn hirttolavan alla, ilmeisesti kiskomalla häntä alaspäin.
Vaikutus
Vaikka Streicherin älykkyysosamäärä oli normaalia keskitasoa, 102, hän oli monien tarkkailijoiden mielestä henkisesti sairas. Tästä huolimatta hänen sanomalehtensä ja puhekiertueensa tekivät hänensä erään tunnetuimmista johtajista natsi-Saksassa.
Suzuki TS
Tekniset tiedot
akseliväli 1340 mm
Julius Streicher
Vaikutus
Der Stürmer on suosittua aineistoa myös nykyajan antisemitistisissä julkaisuissa.
Suzuki TS
Tekniset tiedot
maavara 300 mm
kuivapaino 88 kg
Moottori:
Tyyppi 2-tahti
Jäähdytys ilma
Sylinterin halkaisija 41,0 mm
Iskun pituus 37,8 mm
Iskutilavuus 50 cc
Puristussuhde 6,9:1
Kaasutin MIKUNI VM15SH
Pääsuutin 70
Voitelujärjestelmä Suzuki CCl
rpm 5000
Renkaat:
Erika Eleniak
Elämäkerta
Eleniak syntyi Glendalessa, Kaliforniassa vanhimpana tyttärenä perheeseen, johon kuului neljä tytärtä ja yksi poika. Hänen ukrainalaistaustainen isänsä syntyi Edmontonissa, Kanadassa. Äidin juuret olivat Virossa ja Saksassa. Hänen vanhempansa erosivat.
Suzuki TS
Tekniset tiedot
Eturengas 2.50-21
Takarengas 3.00-18
Erika Eleniak
Elämäkerta
Elokuvien maailma tuli Eleniakille tutuksi jo lapsena. Hänellä oli vuonna 1982 vähäinen rooli elokuvassa E.T. Teini-ikäisenä hänellä oli vakavia päihdeongelmia. Hänen neliraajahalvautunut silloinen poikaystävänsä tutustutti hänet AA-liikkeeseen, ja Eleniak toipui sittemmin. Vaikka nuorten suhde päättyi, Eleniakin äiti Iris meni uusiin naimisiin Fergusonin isän kanssa.
Suzuki TS
Tekniset tiedot
Vaihteisto:
Kytkin märkä monilevy
Vaihteet 5
Eturatas 12 p
Takaratas 54 p
Nestetilavuudet:
Polttoainesäiliö 6,7 l
Varasäiliö 1,3 l
tuoreöljysäiliön tilavuus 1,2 l
vaihteistoöljy 850m l
Sähkölaitteet:
Sytytystulppa NGK PBR6ES
Akku, V/Ah 12/4
Laturi magneetto
Sulake 15 A
Ajovalo 12 V/15 W
Vilkut 12 V/21 W
Creed II
Creed II on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen urheiludraamaelokuva, jonka on ohjannut Steven Caple Jr.. Elokuvan pääosaa Adonis Johnson Creediä, Apollo Creedin poikaa, esittää Michael B. Jordan. Lisäksi Sylvester Stallone ja Dolph Lundgren uusivat roolinsa Rocky Balboana ja Ivan Dragona. Elokuva on Rocky-elokuvasarjan kahdeksas elokuva, ja samalla jatko-osa vuoden 2015 elokuvalle Creed: The Legacy of Rocky. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 21. marraskuuta 2018 ja Suomessa 23. marraskuuta 2018.
Juoni
On vuosi 2018, kolme vuotta menestyksensä jälkeen ”Pretty” Ricky Conlanille, Adonis ”Donnie” Creed voittaa kuusi suoraa ottelua, joka huipentuu Danny ”Stuntman” Wheelerin tyrmäykseen WBC:n raskaan sarjan maailmanmestaruuskilpailun voittamiseksi. Nyt tultuaan maailmanlaajuiseksi tähdeksi, Donnie kosii tyttöystäväänsä Bianca Tayloria, joka suostuu naimisiin hänen kanssaan. Kun Bianca ehdottaa uuden elämän aloittamista yhdessä Los Angelesissa, Donnie ei halua jättää Philadelphiaa, koska se tarkoittaisi Rockyn jättämistä.
Ivan Drago, entinen Neuvostoliiton nyrkkeilijä, joka surmasi 33 vuotta aikaisemmin vuonna 1985 Donnien isän Apollo Creedin kehässä haluaa mahdollisuuden saada kunniansa takaisin hävittyään Rocky Balboalle Moskovassa myöhemmin samana vuonna. Auttajana promoottori Buddy Marcelle, Ivan haluaa hänen poikansa Viktor Dragon ottelevan Donnieta vastaan. Kun Rocky kieltäytyy tukemasta Donnien päätöstä hyväksyä Viktorin haaste, Donnie lähtee Los Angelesiin Biancan kanssa.
Donnie ja Bianca asettuvat ylelliseen asuntoon Los Angelesissa lähelle Donnien adoptioäitiä ja Apollon leskeä Mary Annea. Kun he mukautuvat uuteen elämäänsä ja valmistautuvat tulevaan otteluun Viktorin kanssa, Bianca saa tietää, että hän on raskaana. Donnie rekrytoi Tony ”Pikku Duke” Eversin, hänen isänsä kouluttajan ja myöhemmin Rockyn kouluttajan pojan aloittamaan hänen kouluttamisensa. Donnie elämänsä viimeaikaisen kehityksen hätänä kiirehtii otteluun ja ottelussa loukkaantuu pahasti Viktorin iskujen seurauksena. Viktor tyrmää Donnien, mutta hänet hylätään Donniksen lyömisestä, kun hän on kanveesissa, jolloin Donnie saa pitää raskaansarjan mestaruutensa. Viktorista tulee erittäin suosittu Venäjällä ja hän voittaa sarjan muita otteluita huippulukemin.
Hänen ruumiinsa ja egonsa särkyneenä, Donnie erottuu yhä enemmän Biancasta. Mary Anne tavoittaa Rockyn, joka sovittaa erimielisyytensä Donnien kanssa ja suostuu kouluttamaan hänet uusintaotteluun Viktoria vastaan, joka kärsii isänsä kiduttavista fyysisistä kokeista. Bianca synnyttää tyttären Amaran, ja Rocky nimitetään hänen kummisedäkseen. Donnien ja Biancan pelot toteutuvat, kun he saavat tietää Amaran syntyneen kuurona, tämän perittyä sen äitinsä progressiivisesta kuulovammasta.
Vaikka Viktor pilkkaa Donniea julkisesti, hän kohtaa jatkuvaa isänsä painostusta, joka nauttii tiedotusvälineiden ja useiden venäläisten edustajien huomiosta. Valtion illallisella Viktor ja Ivan tapaavat Ludmillan, Viktorin äidin ja Ivanin entisen vaimon ensimmäistä kertaa usean vuoden kuluttua siitä, kun hän hylkäsi heidät Ivanin hävittyä Rockylle. Äitinsä silmissä ravittu Viktor karistaa Ivania vuorovaikutuksesta ihmisten kanssa, jotka tekivät heidät syrjäytyneiksi. Samanaikaisesti Rocky ja Pikku Duke kouluttavat Donniea syrjässä Kalifornian autiomaassa keskittyen taistelemaan sisäpuolelta ja kouluttamaan Donnien ruumiin absorboimaan raskaat iskut, joita Donnie sai Viktorilta kehässä.
Moskovassa uusintaottelu on tasapainoisempi, kun hallitumpi ja keskittyneempi Donnie vastaa Viktorin kanssa. Koska Viktor on räätälöity voittamaan nokkaamalla, hänen ottelunsa eivät ole koskaan kestäneet neljättä erää pidempään, jota Donnie käyttää hyväkseen, kun hän kestää Viktorin raskaat lyönnit, jopa silloin kun hänen kylkiluut ovat murtuneet. Kymmenennessä erässä Donnie vapauttaa sekvenssin tehokkaiden iskujen jälkeen ja lyö Viktorin kahdesti kanveesiin. Ludmilla lähtee toisen iskun jälkeen pois järkyttäen Viktoria ja Ivania, Viktorin aikaisempien lausuntojen totuuden tultua ilmi. Viktor uupuu, joutuu nurkkaan ja saa useita iskuja puolustamatta itseään, mutta ei halua mennä alas. Ivan tajuaa, että poikansa turvallisuus merkitsee hänelle enemmän kuin hyväksyntä Venäjän eliittiluokassa. Hän heittää pyyhkeen kehään ja luovuttaa ottelun voiton Donnielle poikansa suojelemiseksi. Ivan vakuuttaa häiriintyneelle Viktorille, että hänen kunnianhimonsa on kadonnut, ja syleilee häntä. Kun Bianca tulee kehään juhlimaan Donnieta ja Pikku Dukea, Rocky rentouttaa itsensä sanomalla Donnielle, että ”Nyt on sinun aikasi”, ja ottaa paikan katsomaan heitä kehän ulkopuolelta.
Viktor ja Ivan harjoittelevat myöhemmin yhdessä palattuaan Ukrainaan. Rocky matkustaa Vancouveriin poikansa Robertin luokse ja tapaa pojanpoikansa Loganin ensimmäistä kertaa huomaten kuinka paljon hän näyttää Adrianilta. Donnie vierailee Apollon haudalla, missä hän tekee rauhan kuolleen isänsä kanssa ja selittää tälle perintötavaransa taakan, kun hän ja Bianca esittelevät Amaran, joka käyttää uutta kuulolaitteistoa.
Johnny Cecotto
Alberto "Johnny" Cecotto (s. 25. tammikuuta 1956 Caracas, Venezuela) on venezuelalainen moottoriurheilija. Hänet tunnetaan parhaiten urastaan Formula 1 -sarjassa ja menestyksekkäästä ratamoottoripyöräilyurastaan.
Johnny Cecotton pojat Johnny Cecotto Jr ja Jonathan Cecotto ovat myös kilpa-autoilijoita.
Ratamoottoripyöräilyura
pienoiskuva|vasen|Cecotto Saksan GP:ssä [[1976 Yamaha TZ 350cm³ -pyörällään]] Cecotto debytoi jo 19-vuotiaana ratamoottoripyöräilyn MM-sarjassa vuonna 1975. Hän nousi kuuluisuuteen jo ennen kauden alkua ajetussa Daytona 200 -kilpailussa, jossa hän ajoi kolmanneksi. Myöhemmin maaliskuussa alkaneessa MM-sarjassa hän ajoi Yamahalla niin 250- että 350-kuutioisten luokkien voittoon debyyttiviikonloppunaan. Cecotto voitti neljä kilpailua 350- ja kaksi kilpailua 250-kuutioisten MM-sarjoissa. 350-kuutioisissa hän voitti mestaruuden 19 pisteen erolla Giacomo Agostiniin, jonka seitsemän vuoden mittaisen mestaruusputken hän katkaisi. 250-kuutioisissa hän sijoittui neljänneksi.
Vuosina 1975-1980 Cecotto saavutti moottoripyöräilyn Grand Prix -sarjassa yhteensä kaiken kaikkiaan yhden maailmanmestaruuden, 14 osakilpailuvoittoa, 22 paalupaikkaa ja 7 nopeinta kierrosta. Cecotto ajoi 12 paalupaikkaa 27 500-kuutioisten MM-sarjan startissa, mikä on luokan historian kaikkien aikojen kovin paalupaikkaprosentti. Cecotto voitti vuonna 1978 myös 750-kuutioisten epävirallisen maailmanmestaruuden. Cecotto vetäytyi lajista keskittyäkseen autourheilu-uranansa.
Autourheilu-ura
Cecotton Formula 1 -ura alkoi Brasilian Grand Prix'ssä 1983 heikolla Theodore-autolla, sijoituksena 14. tila. Jo seuraavassa kilpailussa Long Beachillä hän ajoi MM-pistesijalle kuudenneksi. Se jäi Cecotton ainoaksi MM-pisteeksi. MM-pisteissä Cecotto oli 19.
Cecotton Formula 1 -ura päättyi seuraavana vuonna ajetussa Britannian GP:ssä, josta hän karsiutui.
F1-uran jälkeen Cecotto on ajanut pääasiassa vakioautosarjoja. Italian vakioautosarjan mestaruuden hän saavutti 1989. Samaan aikaan hän ajoi myös DTM-sarjaa, parhaana sijoituksena sarjan kakkostila vuodelta 1990. Yksittäisistä kilpailusta Cecotton suurin voitto oli Macaon Grand Prix'ssä 1986.
Vissaveden tekojärvi
Vissaveden tekojärvi on tekojärvi Keski-Pohjanmaalla Kaustisen ja Vetelin rajalla, mutta kuuluu hallinnollisesti Kaustiseen. Sen pinta-ala on 3,5 km² ja se valmistui 1966. Ennen tekojärven rakentamista paikalla oli pieni järvi.