cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arisuo
1970-luvun keskivaiheilta alkaen Arisuon liiketoiminta alkoi heiketä. Vuonna 1979 osakkeiden enemmistö myytiin Enstolle, ja perusteina mainittiin myös ankara omaisuusverotus ja muu yrittäjyyden vaikeuttaminen. Pian Arisuo siirtyi Sähköliikkeiden Oy:lle, joka siirsi tuotannon Kaarinasta omistamaansa Mäntsälän Metalli Oy:öön. Arisuo Oy lopetettiin vuonna 1981.
Sokerivaahtera
Sokerivaahtera (Acer saccharum) on vaahterakasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa yleisenä Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa. Tämä kookas, pitkäikäinen puu on yksi Pohjois-Amerikan arvokkaimmista lehtipuulajeista ja Kanadan kansallispuu. Se on myös yksi Yhdysvaltojen yleisimmistä puulajeista. Sen hienosyistä ja kestävää puuainesta käytetään monipuolisesti muun muassa huonekalujen, lattialautojen, sisustuspaneelien ja puuviilun valmistuksessa. Lajin nimi tulee sen sokeripitoisesta mahlasta, josta valmistetaan merkittävä osa maailman vaahterasiirapista.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|Sokerivaahtera teoksessa Illustrated flora of the northern states and Canada vuodelta 1913. Sokerivaahtera on suurikokoinen ja pitkäikäinen puu, joka kasvaa keskimäärin 20–35 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 50–150 senttimetriä paksuksi. Edullisimmilla kasvupaikoilla se voi kuitenkin saavuttaa yli 40 metrin korkeuden ja jopa 300–400 vuoden iän. Se on muihin samoilla paikoilla viihtyviin lehtipuulajeihin verrattuna hidaskasvuinen etenkin taimivaiheessa.
Sokerivaahteran vahva ja voimakkaasti haaroittunut sivujuuristo ulottuu suhteellisen syvälle. Sillä on suora runko ja vankkojen oksien muodostama pyöreä, tiheä latvus. Runkoa peittää vaaleanharmaa kaarna, joka vanhemmiten halkeilee rosoisesti syviksi ja kapeiksi uurteiksi. Kuluvan vuoden versot ovat ohuet, suorat, karvattomat ja kiiltävän punaruskeat. Silmut ovat ruskeat, nukkapintaiset ja teräväkärkiset, ja niissä on 12–16 parittaista suomua.
Lehdet ovat sormiliuskaiset ja varrella vastakkain. Niiden ruoti on karvainen ja 4–8 senttimetrin mittainen. Lapa on ehytlaitainen, viisisuoninen ja keskimäärin 8–20 senttimetriä pitkä ja leveä. Lehtilapa jakaantuu viiteen tai joskus kolmeen lehtiliuskaan, joiden laita on epäsäännöllisen harvahampainen. Liuskojen väliset lovet ovat syvät ja pyöreäpohjaiset. Lehti on yläpuolelta syvän kellanvihreä ja alapuolelta vaaleampi ja usein suonia myöten karvainen. Syysväritys vaihtelee keltaisesta oranssiin ja kirkkaanpunaiseen.
Sokerivaahteran pikkuruiset, vihertävänkeltaiset kukat puhkeavat ennen lehtiä maalis–toukokuussa maantieteellisestä sijainnista riippuen. Samassa puuyksilössä ja usein samassa kukinnossakin kasvaa sekä hede- että emikukkia – emikukkia esiintyy kuitenkin yleensä vain latvuksen yläosassa, kun taas hedekukkia löytyy myös alempaa. Kukinto on rypäs, joka roikkuu pitkän, karvaisen ja ohuen kukintovarren varassa. Kellomaisista kukista puuttuvat terälehdet, mutta niissä on viisi verholehteä.
Hedelmä on kaksilohkoinen siivekäs lohkohedelmä, joka kypsyy noin 16 viikon kuluttua pölytyksestä. Lenninsiivet ovat vihreät tai ruskeat, 2–4 senttimetriä pitkät ja pullealohkoiset. Ne kaartuvat toisiinsa nähden niin, että hedelmä on U-kirjaimen muotoinen. Yleensä vain toisen lohkon sisälle muodostuu 7–9 millimetrin mittainen siemen. Hedelmä putoaa maahan syksyllä noin 2 viikon kuluttua kypsymisestä, juuri ennen lehtien varisemista.
Sokerivaahteran siementuotanto alkaa noin 30–40 vuoden iässä ja saavuttaa kohtalaisen tason 70–100 vuoden iässä. Hyvät siemenvuodet kertautuvat epäsäännöllisesti: Wisconsinin keski- ja pohjoisosissa 1–4 vuoden välein, muualla Yhdysvalloissa 2–5 vuoden välein ja Kanadassa 3–7 vuoden välein. Siemenet leviävät pääasiassa tuulen mukana jopa 100 metrin päähän puusta. Siementen itämistodennäköisyys on suuri, keskimäärin yli 95 prosenttia. Ne itävät parhaiten noin yhden celsiusasteen lämpötilassa, mikä on matalampi kuin millään muulla metsäpuulla. Laji voi lisääntyä siementen lisäksi kantovesojen avulla.
Sokerivaahtera muistuttaa paljon mustavaahteraa, jota pidetään joskus sen muunnoksena. Lajit risteytyvät luonnossa helposti keskenään ja niiden silmut, kukat ja hedelmät ovat täysin samanlaiset. Sokerivaahteran lehdet ovat kuitenkin viisiliuskaiset, tasareunaiset ja karvattomat, kun taas mustavaahteran lehdet ovat kolmiliuskaiset, reunoiltaan käpristyneet ja alapuolelta karvaiset.
Levinneisyys
thumb|Sokerivaahteran pulleasiemeniset hedelmät roikkuvat pitkän varren varassa. Sokerivaahtera kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa. Se on yksi Yhdysvaltojen yleisimmistä puulajeista – tosin pohjoisamerikkalaisista vaahteralajeista punavaahtera on vielä sitäkin runsaslukuisempi. Sen levinneisyysalueen pohjoisraja ulottuu Nova Scotiasta ja New Brunswickista Quebecin ja Ontarion halki Manitoban kaakkoisreunalle. Yhdysvalloissa lajia esiintyy itärannikolla Uudesta-Englannista New Yorkiin ja Pennsylvaniaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Sieltä vyöhyke jatkuu lounaaseen New Jerseyn keskiosiin ja Appalakkien vuoristoa pitkin Pohjois-Carolinan länsiosiin ja Tennesseen etelärajalle saakka. Lännessä levinneisyysalue ulottuu Missourin kautta Kansasin itäreunalle ja Iowan ja Minnesotan itäosiin. Yksittäisiä saarekkeita esiintyy lisäksi Pohjois-Kansasissa, Georgiassa, Etelä- ja Pohjois-Carolinassa sekä Wichita Mountainsilla Lounais-Oklahomassa. Suomessa se on melko harvinainen koristekasvi, vaikka menestyykin aina III-vyöhykkeelle asti.
Elinympäristö
thumb|Sokerivaahteran syysväritys on hyvin kirjava. Sokerivaahtera viihtyy kosteassa, syvässä ja hiesu- tai hiekkapitoisessa maassa, joka läpäisee hyvin vettä ja on pH-arvoltaan keskimäärin 5,5–7,3. Se voi kasvaa niin alavilla mailla kuin ylängöilläkin aina 1 700 metrin korkeuteen saakka. Se ei kuitenkaan menesty kuivassa, ohuessa maaperässä tai soilla. Sen taimet sietävät varjostusta hyvinkin pitkiä aikoja.
Sokerivaahtera kasvaa yleensä yksittäisinä puina muiden lehtipuiden joukossa mutta voi muodostaa myös puhtaita metsiköitä. Levinneisyysalueellaan se on usein metsien valtapuu. Yleisimpiä seuralaislajeja ovat amerikanpyökki, koivut ja amerikanlehmus.
Sokerivaahtera viihtyy parhaiten viileässä ja kosteassa ilmastossa. Levinneisyysalueen pohjoisosissa lämpötila vaihtelee tammikuun −18 asteesta heinäkuun 16 asteeseen ja levinneisyysalueen eteläosissa tammikuun 10 asteesta heinäkuun 27 asteeseen. Vuotuinen sademäärä on pienimmillään 510 millimetriä levinneisyysalueen länsiosissa ja enimmillään 2 030 millimetriä Etelä-Appalakeilla. Kasvukauden pituus on 80–240 päivää leveyspiiristä riippuen.
Käyttö
thumb|Sokerivaahteran mahlaa otetaan talteen ämpäreihin [[Java (New York)|Javassa, New Yorkissa.]] Sokerivaahteran mahla on vaahterasiirapin merkittävin raaka-aine. Mahla otetaan talteen puusta aikaisin keväällä, kun sen sokeripitoisuus on suurimmillaan. Mahla valutetaan muoviletkuja pitkin erilliseen rakennukseen, jossa siitä haihdutetaan koneellisesti siirappia. Mahlan sokeripitoisuus on 4–6 prosenttia, eli yhden siirappilitran valmistukseen tarvitaan noin 30–40 litraa mahlaa. Pohjois-Amerikan alkuperäiskansat tunsivat vaahterasiirapin valmistuksen ensimmäisinä ja opettivat sen uudisasukkaille.
Sokerivaahteran hienosyinen ja kestävä puuaines on eräs merkittävimmistä huonekalujen raaka-aineista Pohjois-Amerikassa. Täplä- tai aaltokuvioinen puu on erityisen kysyttyä. Siitä valmistetaan lisäksi lattialautoja, laatikoita, sisustuspaneeleja, puuviilua, vaneria, urheiluvälineitä, soittimia, työkalujen kahvoja ja leikkuulautoja. Uudisasukkaat polttivat puusta potaskapitoista tuhkaa, jota he käyttivät lannoitteena, saippuan valmistuksessa ja keramiikan lasittamisessa. Sokerivaahteraa käytetään paljon myös koristekasvina.
Valkohäntäpeura, hirvi ja lumikenkäjänis käyttävät ravintonaan sokerivaahteran lehtiä. Oravat syövät myös sen silmuja, versoja ja siemeniä ja kanadanpuupiikkisika kaarnaa. Monet laululinnut käyttävät sitä pesäpuunaan.
Ison-Britannian laivaston ilmavoimat
thumb|280px|Royal Navyn [[AgustaWestland AW101 EH101 Merlin HM.1 (2005)]] Ison-Britannian laivaston ilmavoimat ( (FAA), kirjaimellisesti kääntäen ”laivaston ilma-ase”) on Ison-Britannian Kuninkaallisen laivaston osa, jonka vastuulla ovat ilmaoperaatiot.
Laivaston ilmavoimilla on käytössään AgustaWestland Merlin, Westland Sea King ja Westland Lynx −helikoptereja sekä BAe Harrier GR7/GR9 –lentokoneita. Laivaston ilmavoimissa palvelee noin 6 200 henkeä ja sillä on käytössään noin 200 taistelukonetta ja 50 yhteys- ja koulutuskonetta.
Kuninkaallinen laivaston ilmailupalvelu
Kuninkaallinen laivaston ilmailupalvelu ( (RNAS)) perustettiin tammikuussa 1914 amiraliteetin ilmailuosaston alaisuuteen. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä RNAS:lla oli enemmän lentokoneita kuin armeijan Kuninkaallisilla lentojoukoilla ( (RFC)). RNAS:n päätehtävät olivat tiedustelu, rannikkopartiointi, hyökkäykset vastustajan rannikkokohteisiin. Lisäksi RNAS:n tuli estää viholliskoneiden pääsy kotialueen kohteisiin.
RNAS ja RFC yhdistettiin huhtikuussa 1918, jolloin muodostuivat Ison-Britannian ilmavoimat. Yhdistyessä RNAS:n vahvuus oli 67 000 miestä, 2 949 lentokonetta, 103 ilmalaivaa ja 126 rannikkoasemaa.
Perustaminen
Laivaston ilmavoimat perustettiin 1. huhtikuuta 1924 ilmavoimien osastona, joka sisälsi RAF:n lentokaluston ja henkilökunnan kuninkaallisen laivaston aluksilla. Meri-ilmavoimat siirrettiin 24. toukokuuta 1939 amiraliteetin alaisuuteen (Inskip Award) ja nimettiin uudelleen kuninkaallisen laivaston ilmailuosastoksi.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan puhjetessa laivaston ilmavoimissa oli 20 laivuetta, joissa oli 232 lentokonetta. Sodan päättyessä Ison-Britannian laivastolla oli 59 lentotukialusta, 3 700 lentokonetta, 72 000 miestä ja 56 lentoasemaa.
Sodan jälkeen
Lähes välittömästi toisen maailmansodan päätyttyä Euroopassa ja Tyynellämerellä alkoi joukkojen supistaminen. Sodan päättyessä palveluksessa oli 74 ensilinjan laivuetta ja 59 tukialusta, joille laivueita oli sijoitettu. Lentokoneita oli palveluksessa 3 700 ja henkilöstöä 72 000 sijoitettuna kaikkiaan 56 tukikohtaan ympäri maailmaa. Tukikohtiin on laskettu mukaan siirrettävät tukikohdat Australiassa.
Vuoden 1947 alussa oli aktiivipalveluksessa olevia ensilinjan laivueita ainoastaan kaksitoista. Laivueet oli pääosin sijoitettu pareittain Lentotukialusrykmentteihin kuudelle kevyelle lentotukialukselle (HMS Triumph, HMS Ocean, HMS Theseus, HMS Glory, HMS Venerable ja HMS Vengeance), jotka kaikki oli otettu palvelukseen 1945–1946. Kaikki saattuetukialukset oli poistettu palveluksesta.
thumb|[[De Havilland Vampire|Sea Vampire (1945)]] Laivaston ilmavoimat sai 1940-luvun lopulla palveluskäyttöön ensimmäisen suihkuhävittäjänsä, Sea Vampire -koneen. Kone oli samalla ensimmäinen suihkukone, joka kykeni nousemaan ja laskeutumaan lentotukialukselle. Suihkukoneiden rinnalla laivasto käytti kuitenkin pitkään potkurikoneita, minkä vuoksi Korean sodassa Pohjois-Korean ilmavoimat olivat Ison-Britannian laivastoon nähden teknisesti ylivoimaisia.
Korean sota
Pohjois-Korean joukot ylittivät Koreoiden välisen rajan 25. kesäkuuta 1950. Britannia lupasi toteuttaa Yhdistyneiden kansakuntien päätöstä ja lähetti alueelle Japaninmerellä olleen laivasto-osastonsa, joka toimi Korean sodassa osana Yhdysvaltain laivastoa amiraali Joyn alaisuudessa. Kuninkaallisen laivaston runkona oli kevyt tukialus HMS Triumph, jonka ilma-aseen muodosti 12 Supermarine Seafirea ja 12 Fairey Firefly 1:tä.
Triumph otti osaa 25. heinäkuuta hyökkäykseen Haejun lentokentälle ja samoin seuraavana päivänä. Laivaston ilmavoimien lentokoneet osoittautuivat heikoiksi vastustajiksi Pohjois-Korean suihkuhävittäjille ja niiden kantama oli huonompi kuin amerikkalaisten tukialuskoneiden. Triumph siirrettiin partiotehtäviin ja sukellusveneiden torjuntaan.
Triumph oli 12. syyskuuta tukemassa Inchonin maihinnousua. Operaation päättyessä Triumphin koneet oli kulutettu loppuun ja tukialus korvattiin HMS Theseuksella, joka saapui alueelle 5. lokakuuta. Theseuksella oli kannellaan 12 Fairey Firefly AS5 ja 21 Sea Fury FB11 -konetta. Kumpikin konemalli oli suorituskyvyltään parempi kuin Triumphilla olleet. Theseuksen lentokoneet suorittivat noin 3 500 taistelulentoa ennen kuin alus lähti 25. huhtikuuta 1951 paluumatkalle Englantiin.
Theseuksen tilalle alueelle saapui HMS Glory, jonka koneet suorittivat lähes 3 000 taistelulentoa ennen kuin HMAS Sydney vapautti sen alueelta. Glory vapautti vuorostaan Sydneyn 64 päivää myöhemmin. HMS Ocean puolestaan vapautti toukokuussa 1952 Gloryn. Pohjois-Korean käyttöön ottamat MiG-15 -hävittäjät aiheuttivat ongelmia laivaston ilmavoimien lentäjille.
Aselevon allekirjoittamiseen saakka taistelutoimet jatkuivat samanlaisina. Sodan aikana 22 lentokoneiden miehistöjen jäsentä kaatui taisteluissa ja lisäksi 13 sai surmansa onnettomuuksissa. Sodassa helikoptereilla oli ensimmäistä kertaa tärkeä rooli lyhyen kantaman pelastuskoneina ja erilaisissa vartio- ja partiotehtävissä.
Uutta kalustoa palvelukseen
Sea Harrier otettiin palveluskäyttöön.
Laivaston ilmavoimat otti käyttöön helikopterit aluksi tukialuksilla ja myöhemmin pienemmillä aluksilla 1960-luvulta alkaen. Nykyään kaikilla vähintään fregattiluokkaan kuuluvilla on helikoptereja.
Falklandin sota ja Persianlahden sodat
thumb|Royal Navyn Sea Harrier (1984) Falklandin sodassa sekä Wasp-helikopterit että Sea Harrierit olivat merkittävässä tehtävässä tiedustellessaan, suojatessaan aluksia ja joukkoja sekä antaessaan tulitukea.
Persianlahdella Lynx- ja Sea King -helikopterit toimivat moninaisissa taistelua tukevissa tehtävissä.
Laivueet
Kuninkaallisen laivaston ilmailupalvelun yksiköt olivat lentueita, joiden numerointi oli seuraava:
Numeroiden loppuessa sodan aikana kesken perustettiin uusia lisäämällä sarjoihin ykkönen eteen (1700–1799 ja 1800–1899). Nämä laivueet oli miehitetty pääasiassa Kuninkaallisen laivaston vapaaehtoisen reservin lentäjillä.
Kesäkuussa 1943 laivueita ryhdyttiin yhdistelemään lennostoiksi ja työ saatiin suoritettua loppuun 25. lokakuuta. Britannian Tyynenmeren laivaston lennostoista muodostettiin 30. kesäkuuta 1945 lentoryhmiä amerikkalaisen mallin mukaisesti.
Mine Bombers
Mine Bombers on suomalaisen pienpelitalo Skitso Productionsin kehittämä ja julkaisema moninpeliin keskittyvä toimintapeli. Peli julkaistiin MS-DOS:lle vuonna 1995. Yksinkertaisimmillaan Mine Bombers on kaivosräiskintää, jossa pelaajien täytyy kerätä peliasetuksien mukaisesti joko eniten kultaa tai eniten tappoja, näitä arvoja vähiten haalinut luonnollisesti häviää.
Akaa
Akaa on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Kaupungissa asuu noin 0 ihmistä, ja asukasluku on kasvusuunnassa. Akaan pinta-ala on 0 km2, josta 0 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km2. Akaan naapurikunnat ovat Hämeenlinna, Lempäälä, Urjala, Valkeakoski ja Vesilahti.
Mine Bombers
Mine Bombers on sekoitus ainakin Bombermania ja Boulder Dashia, ja siinä on myös muita kaukaisia samankaltaisuuksia aikansa pelien kanssa. Peli kuitenkin kokoaa osista omalaatuisen yhtenäisyyden, joka tulee esille viihdyttävänä ja koukuttavana toimintana.
Akaa
Akaan kaupunki syntyi, kun Toijalan kaupunki ja Viialan kunta yhdistyivät 1. tammikuuta 2007, ja vuoden 2011 alusta Akaaseen liittyi myös Kylmäkoski. Tätä ennen Akaa-niminen kunta oli ollut olemassa vuoteen 1946 asti, jolloin sen kirkonkylästä lähialueineen muodostettiin itsenäinen Toijalan kauppala ja muu osa kunnasta liitettiin Kylmäkoskeen, Viialaan ja Sääksmäkeen.
Mine Bombers
Alkuvalikossa on valittavissa pelattavat kentät, joita on useita kymmeniä ja sen lisäksi arpomalla generoidut kentät. Pelin mukana tuleva kenttäeditori mahdollistaa omienkin kenttien tekemisen. Asetuksista voi säätää myös pommien tehokkuuden, aarteiden määrän, eräajan ja paljon muuta. Ennen pelin alkua pelaajille voi antaa haluamansa nimimerkit. Nimimerkeillä pelatessa pisteet, tapot, kuolemat, kerätyt kullat ja muut tiedot tilastoituvat ja näkyvät aina valikossa nimimerkkiä painaessa.
Akaa
Akaassa on hyvät liikenneyhteydet ja myös teollisuutta. Toijalassa yhtyvät Riihimäen ja Tampereen sekä Turun ja Toijalan väliset rautatiet, ja rautatieasema on myös Viialassa. Valtatien 3 nykyinen linjaus kulkee Akaan kautta, ja sen rakentamisen jälkeen tien varteen on perustettu muun muassa ostoskeskus.
Mine Bombers
Nimimerkin syötön jälkeen päästään kauppaan, josta pelaajat voivat ostaa aseita ja varusteita. Pommeja, lisähakkuja ja strategisempia käyttövälineitä on kaupassa runsaslukuisesti ja niitä voi ostaa keräämällään kullalla. Kultaa saa tietenkin kaivamalla tai räjäyttämällä sitä esiin kaivoksista tai tuhoamalla toisia pelaajia, ja saamalla heidänkin kultansa. Erä loppuu, kun kerättävät aarteet loppuvat, pelaajia on hengissä vain yksi tai eräaika loppuu.
Akaa
Akaassa on suuri mämmitehdas ja kaupungissa on järjestetty vuosina 2005 ja 2007 mämminsyönnin maailmanmestaruuskilpailut. Kaupungissa on evankelisluterilainen Akaan seurakunta, jonka lisäksi siellä toimii kaksi helluntaiseurakuntaa, Toijalan Saalem -helluntaiseurakunta ja Viialan helluntaiseurakunta , Suomen Adventtikirkkoon kuuluva Toijalan adventtiseurakunta sekä Viialan ja Toijalan Jehovan todistajien seurakunnat.
Aakkosissa Akaa sijoittuu Suomen kunnista ensimmäiseksi. Akaan nimi, toisin kuin monet muut pitkään vokaaliin päättyvät Suomen kuntien nimet, taipuu paikallisuutta ilmaistaessa sisäpaikallissijoissa niin, että jokin on Akaassa ja tulee Akaasta.
Mine Bombers
Erän päättyessä palataan taas kauppaan ja voidaan ostaa lisää varusteita tai vaikka myydä niitä. Oletusasetuksilla kaupan hinnat vaihtelevat, ja muuten kalliisiin tuotteisiin kannattaakin sijoittaa rahansa vasta kun hinta on alhainen. Myydessään jotain asetta tai varustetta pelaaja ei saa siitä takaisin samaa summaa jonka hän pulitti sen ostaessaan. Tuotteiden myyminenkin on estettävissä asetusvalikon kautta.
Akaa
Historia
vasen|pienoiskuva|Kartta Akaan ja Valkeakosken kuntaliitoksista. Entisen Akaan kunnan rajat vuosina 1895, 1895-1932 ja 1932-1946 korostettuna punaisella. Viialan vuoden 2007 alueet oransilla ja Toijalan keltaisella. Kylmäkosken vuoden 2011 alueet vihreällä. Entinen Akaan kunta käsitti aikoinaan pääosan nykyisen Akaan kaupungin alueesta. Kuntana se sai alkunsa vuoden 1870 Akaan pitäjänkokouksesta. Kirkkopitäjänä Akaa itsenäistyi Sääksmäestä vuonna 1483, ja siitä erotettiin myöhemmin Urjala vuonna 1589 ja Kylmäkoski vuonna 1895. Vuonna 1932 osia Akaasta liitettiin uuteen Viialan kuntaan, johon samalla tuli kuulumaan myös osia Lempäälästä ja Vesilahdesta.
Mine Bombers
Moninpelin lisäksi pelissä on valittavana myös yksinpeli, joka koostuu 15:stä haastavasta kentästä, joissa taisteillaan hirviöitä (Slime, Alien, Furry man, Grenade Monster) vastaan pommittaen tai vältellen näitä. Tarkoituksena on löytää tiensä EXIT-palkille, joka avaa kaupan ja mahdollistaa seuraavaan kenttään siirtymisen. Yksinpelissä on vain kolme elämää, mikä vaikeuttaa peliä huomattavasti, mutta elämiä voi löytää lisää kenttien salapaikoista.
Akaa
Historia
Vuoden 2007 alussa Toijala ja Viiala yhdistyivät uudeksi Akaan kaupungiksi. Myös Kylmäkoski oli jo tuolloin kuntaliitosneuvotteluissa mukana, mutta sen liittyminen toteutui vasta vuoden 2011 alussa. Akaan vaakunan suunnitteli heraldikko Kari J. Tähtinen vuonna 2006.
Mine Bombers
Toimivuusongelmat
Monien uusien tietokoneiden kanssa Mine Bombers kärsii yhteensopivuusongelmista tai pyörii ”ylikierroksilla”. Tätä voidaan kiertää MS-DOS-emulaattorilla, kuten DOSBoxilla, tai konetta hidastavilla apuohjelmilla.
Akaa
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Akaassa oli 16 769 asukasta, joista 14 529 asui taajamissa, 2 092 haja-asutusalueilla ja 148:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Akaan taajama-aste on 87,4 %. Akaan taajamaväestö jakaantuu neljän eri taajaman kesken:
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Akaassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Akaan alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Suomen helluntaikirkon jäsenseurakunnista Akaassa toimii Akaan helluntaiseurakunta. Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Akaassa toimii Viialan helluntaiseurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Akaan kaupungin nykyisellä alueella. Vuosina 1946–2006 Akaan seurakunnan alueena oli Toijalan kaupunki sekä kunnallisesti Kylmäkoskeen kuulunut ns. ”jäännös-Akaa”.
Kaupunginvaltuusto
Akaassa suurimmat puolueet ovat Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ja Kansallinen Kokoomus.
Paikkajako kaudella 2021–2025:
Yhteensä 35 paikkaa. Vuoden 2021 kuntavaaleissa Akaan suurin puolue oli SDP. Kaupunginvaltuuston puheenjohtaja on SDP:n Saila Kallioinen ja varapuheenjohtaja Kokoomuksen Jaakko Leinonen.
Eduskuntavaalit 2019
Eduskuntavaaleissa 2019 eniten ääniä Akaassa saivat SDP (28,5 %), perussuomalaiset (20,0 %) ja kokoomus (16,7 %). Vihreät saivat 7,9 %, keskusta 7,6 %, vasemmistoliitto 7,5 % ja kristillisdemokraatit 4,6 % äänistä.
Sosiaalidemokraattien kannatus oli Akaassa Pirkanmaan vaalipiirin kunnista kolmanneksi vahvinta Valkeakosken ja Mänttä-Vilppulan jälkeen, joissa molemmissa sosiaalidemokraatit saivat 30,4 % äänistä.
Toijala
23px Toijalan keskustaajama on Akaan kaupunkitaajamista suurin ja tiheimmin asuttu. Toijalan ohi kulkee Valtatie 3 ja siellä sijaitsee rautateiden risteysasema, lisäksi Valkeakoskelle on ratayhteys. Toijalasta on Tampereelle noin 41 kilometriä. Toijalassa sijaitsee myös pieni sisävesisatama. Toijalan teollisuudesta mainittakoon Fläkt Woods Oy sekä mämmitehdas Kymppi-Maukkaat Oy, joka sijaitsee Kurvolan kaupunginosassa. Toijalassa asutus on Viialaa väljempää ja alueeltaan isompi. Toijala on alueena luonnonläheinen ja vehreä kuten Viialakin, Nahkialanlampi puistoineen on suosittu virkistysalue. Toijalan pääkatu on Valtatie. Toijalan itäpuolella ennen keskustaa, osana Seututietä 303, on pitkä suora, jota kutsutaan T-linjaksi. Lisäksi Toijalan keskustassa on rautatien ylittävä Miljoonasilta. Toijala on nimennyt katuja myös tunnettujen asukkaidensa kunniaksi, Holkerintie ja Ylpöntie. Toijalan keskustan liikennejärjestelyjä on uusittu 2000-luvulla, viimeiseksi torin seutu.
Kaupunginosat
Lentilä, Ketunpesät, Junkkari, Pätsiniemi, Savikko, Rautala, Torkko, Nahkiala, Kilsa, Palkinpää, Kurvola, Kirkkokangas, Kurkela, Heinäkangas, Luhtaniitty, Siniänmäki, Pappila
Viiala
23px Viialan kirkonkylä on toinen Akaan kaupunkitaajamista, ja se on rakentunut Tarpianjoen varteen. Se sijaitsee Akaan pohjoisosassa, Valtatie 9:n pohjoispuolella. Myös Viialassa sijaitsee rautatieasema. Sen historiaa sävyttää alueen teollinen kehittyminen 1900-luvulla, jolloin huomattava osa väestöstä oli työläisiä. Viiala onkin vahvasti vasemmistolainen paikkakunta. Siitä on viime aikoina tullut muuttovoittoinen alue. Haihunkoski, joka sijaitsee keskustassa, on Viialan huomattavin luonnonnähtävyys. Pääkatu on Keskuskatu. Viialan kirkko on valmistunut v. 1950 ja edustaa tyylillisesti aikansa selkeää funktionalismia. Vielä itsenäisen Viialan aikana tehty uusin julkinen rakennus on vuonna 2006 valmistunut kirjasto, joka sijaitsee kirkon vieressä toisella puolella Keskuskatua.
Kaupunginosat
Varrasniemi, Oopakka, Sallinkulma, Lallinmäki, Koivisto, Hukari, Haihunkoski, Tillihaka, Vakkinen, Matomäki, Alkkula, Riitiälä, Kolikkoinmäki, Heinäsuo, Mortti, Lyhteenkulma, Hirvialho
Kylmäkoski
23px Kun Kylmäkosken kunta liittyi vuoden 2011 alusta Akaaseen, Akaan kaupunkikuva täydentyi myös maaseudulla ja pienillä kylillä. Kylmäkosken alue käsittää Akaan lounaisosan Toijalan ja Viialan taajamien eteläpuolella. Kylmäkosken seutu on vanhastaan maatalousaluetta ja melko väljästi asutettua seutua. Kylmäkosken kirkonkylä sijaitsee Valtatie 9:n varrella. Kylmäkoski ei ole erityisen teollistunutta seutua ja elinkeinoina on pääasiassa maatalous sekä kauppa. Kylmäkosken suurin teollisuus- ja yritysalue on Tipuri, jossa sijaitsee myös vankila.
Kylät
Akkala, Alpila, Haanoja, Hautaa, Jokihaavisto, Järvihaavisto, Järviö, Kaulo, Kuhavuori, Kurisjärvi, Kuusjoki, Kylmäkosken kirkonkylä, Kylmäkosken asema, Käyrälä, Lontila, Maunula, Mellola, Mustue, Nauli, Onnia, Pappila, Poutala, Raidisto, Riisikkala, Savikoski, Saviniemi, Sontula, Sotkia, Taipale, Vuoltee.
Etäisyydet ja välimatkat
Akaa on lähellä maakuntakeskuksia, Hämeenlinnaa ja Tamperetta. Rautatieliikenteen ansiosta kumpaankin kaupunkiin pääsee tavallisesti junalla parissakymmenessä minuutissa.
Liikenneyhteydet
Alla matka-aikoja ja etäisyyksiä Akaan keskustasta joihinkin kaupunkeihin.
Muut etäisyydet
Etäisyydet on mitattu keskustaajamasta, Toijalan keskustasta.
Urheilu
Akaan Kylmäkoskella toimii urheiluseura Kylmäkosken Veikot. Futsalissa seuran edustusjoukkue, pelaa miesten pääsarjatasolla Futsal-Liigassa nimellä Akaa Futsal. Akaan Viialassa toimii lentopalloseura Akaa-Volley. Seuran edustusjoukkue nousi keväällä 2017 mestaruusliigaan.
Eurydike
Eurydike viittaa seuraaviin asioihin:
Stuart France O’Connell
Stuart France O'Connell (11. toukokuuta 1935 Lower Hutt – 2. elokuuta 2019 Auckland) oli uusiseelantilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin Societas Mariaen papiksi 27. heinäkuuta 1960 ja nimitettiin Rarotongan hiippakunnan johtoon Cookinsaarille 8. marraskuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. helmikuuta 1997. Pääkonsekraattorina toimi Robin Walsh Leamy, jota avustivat Thomas Stafford Williams ja Soane Lilo Foliaki.
O'Connell jäi eläkkeelle 11. huhtikuuta 2011.
Lunar Orbiter
Kolmen ensimmäisen tehtävän tarkoituksena oli kuvata 20 mahdollista laskeutumispaikkaa, jotka valittiin Maasta tehtyjen havaintojen perusteella. Neljännellä ja viidennellä tehtävällä oli tieteellisemmät tarkoitukset. Lunar Orbiter 4 kuvasi Kuun koko Maahan päin näkyvän puolen ja 95 % "pimeästä puolesta", ja Lunar Orbiter 5 suoritti loppuun pimeän puolen kuvaamisen.
thumb|200px|Lunar Orbiter 4 laukaistiin 4.5.1967 [[Atlas Agena kantoraketilla]]
Kristus-kirkko
Kristus-kirkko tarkoittaa seuraavia asioita:
Marcelinho Carioca
Marcelinho Carioca (s. 1. helmikuuta 1971 Rio de Janeiro) on brasilialainen entinen jalkapalloilija.
Ksenia Aleksandrovna Romanova
Ksenia (Ksenija) Aleksandrovna Romanova (6. huhtikuuta (J: 25. maaliskuuta) 1875 Pietari – 20. huhtikuuta 1960 Lontoo) oli suuriruhtinatar, Venäjän keisarin Aleksanteri III:n ja tämän puolison Maria Fjodorovnan tytär. Hän oli keisari Nikolai II:n nuorempi sisar.
Marcelinho Carioca
Jalkapallomaajoukkue
Marcelinho debytoi Brasilian maajoukkueessa 1998. Hän on pelannut kolme maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Ksenia Aleksandrovna Romanova
Varhaiselämä
Suuriruhtinatar Ksenia syntyi Anitškovin palatsissa Pietarissa. Hänen isänsä Aleksanteri III oli keisari Aleksanteri II:n ja tämän puolison Maria Aleksandrovnan poika. Ksenian äiti Maria Fjodorovna oli Tanskan kuninkaan Kristian IX:n tytär. Ksenian ja hänen isoisänsä Aleksanteri II:n suhteet olivat hyvin läheiset.
Ksenialla oli kolme vanhempaa sisarusta: Nikolai Aleksandrovitš, Aleksandr Aleksandrovitš ja Georgi Aleksandrovitš. Myöhemmin perheeseen syntyi vielä kaksi lasta: Mihail Aleksandrovitš (1878) ja Olga Aleksandrovna (1882).
Helmikuussa vuonna 1880 joukko nihilistiaktivisteja räjäytti pommin Talvipalatsin ruokasalissa. Pommi tuhosi lähes koko huoneen. Kukaan ei loukkaantunut. Ksenian isä muutti perheineen Jelaginin palatsiin Mistulansaarelle.
Ksenian oli kuusivuotias, kun Aleksanteri II sai 13. maaliskuuta 1881 surmansa pommi-iskussa, jonka takana olivat narodnikkiterroristit. Ksenian isästä tuli uusi keisari, ja perhe muutti turvallisuutensa takia Hatsinan palatsiin, joka sijaitsee 48 kilometrin päässä Pietarista. Hatsinassa oli asunut myös Aleksanteri I:n isä keisari Paavali I.
Muiden sisarustensa tavoin Ksenia sai hyvän koulutuksen yksityisopettajien oppilaana. Ksenia oli hyvin kielitaitoinen. Äidinkielensä venäjän lisäksi hän puhui sujuvasti englantia, ranskaa ja saksaa. Ksenia vietti perheensä kanssa suuren osan lomista äitinsä kotimaassa Tanskassa sekä risteilyillä Suomen rannikolla, etenkin Aleksanteri III:n Langinkosken kalastusmajalla, joka valmistui vuonna 1889 Kymijoen rantaan Kotkaan.
Avioliitto ja perhe
Ksenia meni naimisiin 6. elokuuta 1894 Pietarhovissa serkkunsa suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin (1866–1933) kanssa. Aleksandr oli hänen lapsuudenystävänsä, jonka kanssa hän oli leikkinyt jo 1880-luvulla. Ksenia ja Aleksandr tekivät häämatkan Ropsun palatsiin sekä Krimille Ai-Todoriin, jossa oli Aleksanteri III:n kesäasunto. Häämatkan aikana keisari kuoli 1. marraskuuta 1894. Isänsä kuoleman jälkeen uudeksi keisariksi tuli Ksenian veli Nikolai, jonka kruunajaiset pidettiin 26. toukokuuta 1896.
Ksenia ja Aleksandr saivat seitsemän lasta, yhden tyttären ja kuusi poikaa:
Vuonna 1913 Ksenian ja Aleksandrin tytär Irina kihlautui ruhtinas Feliks Jusupovin kanssa. Jusupovit olivat tuolloin yksi Venäjän vaikutusvaltaisimmista ja varakkaimmista perheistä. Ksenia vastusti avioliittoa, koska Feliksillä oli seurapiireissä kyseenalainen maine. Ksenia hyväksyi avioliiton luultavasti äitinsä painostuksesta. Irina ja Feliks menivät naimisiin 9. helmikuuta 1914.
Ero Aleksandrista
Ksenian ja Aleksandrin avioliitto ei kestänyt kauan. Ksenian odottaessa nuorinta lastaan Vasilia Aleksandrilla oli suhde Maria Ivanovna -nimiseen naiseen lomalla Biarritzissa vuonna 1907. Ksenialla oli myös suhde englantilaiseen Fane-nimiseen mieheen. Kun avioliitto alkoi säröillä, he muuttivat erilleen. Vallankumouksen aikana Aleksandr palasi kuitenkin vaimonsa luokse ja molemmat lähtivät yhdessä maasta, vaikka he olivat virallisesti eronneet.
Sota ja vallankumous
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Ksenia ja tämän äiti olivat ulkomailla. Ksenia oli Ranskassa ja Maria Fjodorovna Lontoossa. He lähtivät sodan aattona Calaisista yksityisellä junalla Saksan läpi takaisin Venäjälle. He luottivat siihen, että Saksan keisari Vilhelm II sallisi heidän läpikulkunsa. Berliinissä he kuulivat, että Jusupovit olivat kaupungissa. Leskikeisarinna Maria vaati, että he matkustaisivat samalla junalla. Berliinistä ei kuitenkaan päässyt Venäjälle, koska joukkoja oli siirretty rajalle. He matkustivat Tanskan kautta Suomeen ja sieltä edelleen Pietariin.
Ksenia ja Aleksandr asuivat Jelaginin palatsissa, kunnes Ksenia meni sairaalaan auttamaan sodassa haavoittuneita. Myöhemmin Ksenia palasi takaisin Jelaginin palatsiin. Helmikuussa 1916 Ksenia matkusti sairaan äitinsä ja sisarensa Olgan kanssa Kiovaan. Olga meni naimisiin marraskuussa 1916 kapteeni Nikolai Kulikovskin kanssa. Sodan aikana Ksenia ei luottanut veljensä sotilaallisiin päätöksiin.
Ksenia muutti perheineen Krimille Ai-Todoriin, jossa hän kuuli, että Jusupov oli ampunut Rasputinin. Leskikeisarinna ilmoitti, ettei hän enää palaisi Kiovasta Pietariin. 19. helmikuuta 1917 Ksenia palasi Pietariin ja otti jotakin henkilökohtaisia tavaroita mukaansa. Maaliskuun 25. päivänä hän lähti takaisin Ai-Todoriin.
Ksenia saapui Ai-Todoriin, jonne hänen äitinsä Maria, puolisonsa Aleksandr ja siskonsa Olga olivat saapuneet 28. maaliskuuta 1917. Marraskuun lopulla Ksenia kirjoitti veljelleen Nikolaille Tobolskiin Siperiaan. Tämä oli hänen viimeinen kirjeensä veljelleen ennen kuin tämä ammuttiin.
Maanpako
Ollessaan Krimillä vuonna 1918 Ksenia kuuli, että bolševikit olivat tappaneet Nikolai II:n ja tämän perheen. Kuultuaan, että puna-armeija lähestyy Krimiä, Ksenia pakeni äitinsä, puolisonsa ja sisarensa kanssa brittiläisellä sotalaivalla HMS Marlborough’lla, jonka leskikeisarinnan sisaren poika, kuningas Yrjö V oli lähettänyt hakemaan heitä. HMS Marlborough toi heidät Mustanmeren yli Maltalle ja sieltä edelleen Englantiin.
Olga muutti äitinsä kanssa Tanskaan. Ksenia kävi usein äitinsä luona Tanskassa, jossa hän asui Kööpenhaminan lähellä. Lokakuussa 1928 Ksenian äiti sairastui vakavasti. Molemmat tyttäret olivat läsnä leskikeisarinnan kuollessa.
17. toukokuuta 1920 Ksenia vaati sisarensa Olgan kanssa veljensä Nikolain Englannin kiinteistöjä. Ksenian puoliso Aleksandr oli tuolloin asettunut Pariisin. Vuoteen 1925 saakka Ksenian taloudellinen tilanne oli epätoivoinen. Yrjö V salli hänet muuttaa Frogmoren kiinteistöön Windsorin Parkiin.
Vuonna 1925 Ksenia ja Olga matkustivat Berliiniin tunnistamaan naista, joka väitti olevansa hänen veljensä Nikolai II:n tytär Anastasia. Olga oli hyvin läheinen veljensä lasten kanssa, joten Olga tunnisti Anna Andersonin helposti eri ihmiseksi.
Ksenia ja Olga saivat pientä eläkettä Englannin hovista. Vuonna 1928 oli kulunut 10 vuotta hänen veljensä Nikolain murhasta. Ksenia toivoi saavansa itselleen Kotkasta Langinkosken kartanon. Suomen valtio oli kuitenkin ottanut kartanon haltuunsa eikä suostunut luovuttamaan sitä yksityiseen käyttöön. Ksenia vaati itselleen myös keisarin omaisuuteen kuulunutta Halilan keuhkotautiparantolaa Uudellakirkolla Karjalankannaksella. Oikeusjuttu Halilan omistuksesta jatkui viisi vuotta, kunnes Suomen valtio suostui maksamaan Ksenialle korvauksia 15 000 puntaa.
Äitinsä kuoleman jälkeen Ksenia ja Olga myivät Kööpenhaminan kiinteistönsä sekä leskikeisarinnan koruja. Leskikeisarinnan kuoleman jälkeen Ksenia sai kirjeen Gleb Botkinilta, jonka isä Jevgeni oli Nikolai II:n henkilökohtainen lääkäri. Kirjeessä Botkin syytti Kseniaa ryöstöstä veljentyttärensä Anastasian kustannuksella. Botkin uskoi, että Anna Anderson oli Anastasia.
Ksenian puoliso Aleksandr kuoli 26. helmikuuta 1933. Ksenia oli perheineen miehensä hautajaisissa Roquebrune-Cap-Martinissa Ranskan Rivieralla.
Vuonna 1934 Frogmoren kiinteistö kävi liian pieneksi. Maaliskuussa 1937 Ksenia muutti Wildernessin kartanoon, joka sijaitsee Hampton Court Palacen mailla. Ksenia asui Wildernessissä aina kuolemaansa asti 20. huhtikuuta 1960. Ksenia oli elämänsä loppuun saakka Englannin kuninkaallisen perheen taloudellisen avun varassa.
Brothers Union
Brothers Union on bangladeshlainen jalkapalloseura, jonka kotikaupunki on Dhaka. Seura pelaa Bangladeshin korkeimmalla sarjatasolla. Brothers Union perustettiin vuonna 1949, ja sen puheenjohtaja on A.F.M. Jahangir. Seura pelaa kotiottelunsa Bangadanhu National Stadiumilla, jolle mahtuu 45 000 katsojaa. Brothers Union on voittanut yhden Bangladeshin-mestaruuden, kaudella 2004–2005.
Oroya
Oroya on eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku.
Ulkonäkö ja koko
Kasvit ovat tavallisesti yksivartisia, matalakasvuisia ja mukulajuurisia. Varsi on litistyneen pallomainen tai lyhyen lieriömäinen. Varressa on paljon uurteita, ja niiden reunat muodostavat toisinaan matalia kyhmyjä. Areolit ovat pitkiä ja kapeita ja niissä on 1–6 keskipiikkiä sekä useita kampamaisesti asettuneita säteittäispiikkejä. Kukat sijaitsevat lähellä varren kärkeä ja ovat usein rengasmaisessa muodostelmassa. Kukat ovat säteittäisiä, kellomaisia tai suppilomaisia. Uloimmat kehälehdet harittavat ulospäin, sisemmät ovat pystyjä; väriltään kehä on punainen, vaaleanpunainen tai keltainen. Lyhyen pohjusmaljan ulkopinnalla on pieniä suomuja ja vähäkarvaisia areoleja. Hedelmä on vaihtelevasti pallomainen, hieman mehevä, keltainen tai punainen ja pienisuomuinen; kehälehtien jäänteet ovat tallella. Siemenet ovat kypärämäisiä ja punertavanruskeita.
Levinneisyys
Suvun molemmat lajit (Oroya borchersii ja Oroya peruviana) kasvavat Perun Andeilla.
Ine Schäffer
Inga "Ine" Schäffer (o.s. Mayer-Bojana, 28. maaliskuuta 1923 – 19. maaliskuuta 2009 ) oli itävaltalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti. Hänen päälajinsa oli kuulantyöntö.
Schäffer saavutti kuulantyönnön olympiapronssia Lontoossa 1948. Hänen tuloksensa oli hänen omissa nimissään ollutta Itävallan ennätystä sivuava 13,08 m ja hän hävisi hopeamitalisti Amelia Piccininille vain 1,5 senttimetriä.
Schäffer voitti Itävallan mestaruuden kuulantyönnössä vuosina 1943 ja 1948 sekä kiekonheitossa vuosina 1943 ja 1949. Hän paransi neljästi Itävallan kuulantyöntöennätystä: 12,92 m vuonna 1943, 13,08 m vuonna 1948, 13,25 m vuonna 1949 sekä 13,27 m vuonna 1950. Vuonna 1949 hän teki kiekonheitossa Itävallan ennätyksen 42,53 m.
Gávdos
Gávdos (, []; transl. myös Gávdhos) on Kreikan saari, joka kuuluu Kreetan saariin ja sijaitsee Välimereen kuuluvassa Libyanmeressä Kreetan eteläpuolella. Saaren pinta-ala on 27 neliökilometriä ja asukasluku oli 152 vuonna 2011. Hallinnollisesti saari kuuluu Gávdoksen kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Gávdoksella sijaitsee Euroopan eteläisin kohta.
Gávdos asutettiin neoliittisella kaudella, jonka jälkeen saarella ovat pitäneet valtaa monet eri tahot. Roomalaiset perustivat saarelle kauppapaikan, ja apostoli Paavali ajautui saarelle vuonna 62. Gávdos autioitui merirosvokaudella 800–1100-luvulla, ja se asutettiin uudestaan vasta osmaniaikana vuoteen 1880 mennessä. Kreikkaan se liitettiin vuonna 1913.
Etymologia
Venetsialaisaikana saaresta käytettiin nimityksiä Gozzo, Gotzo, Goudos, Kaudos  ja Gaudos. Gotzo-nimityksen alkuperä on mahdollisesti Maltalle kuuluvassa Gozon saaren nimessä. Osmanikaudella saari tunnettiin nimillä Bugadoz ja Gondzo. Nykyistä Gávdos-nimeä on käytetty vuodesta 1872 lähtien. Kreikan laivaston virallisissa kartoissa vuodelta 1983 on saaresta käytetty nimeä Gavdos-Klavdos.
Nykyinen Gávdos-nimi on saanut vaikutteita Ogygia-nimestä. Homeros mainitsee Odysseia-teoksessaan Ogygian nymfi Kalypson kotisaareksi.
Mytologia
pienoiskuva|[[Odysseus ja Kalypso Arnold Böcklinin maalauksessa vuodelta 1883.]]
Kreikkalaisessa mytologiassa Odysseus eksyi Gávdokselle ollessaan palaamassa Troijan sodasta. Gávdoksella Kalypso vangitsi Odysseuksen. Kalypsolla oli saarella luola, jossa oli vuode, nektareita ja ambrosiaa. Odysseus ja Kalypso rakastelivat joka yö seitsemän vuoden ajan.
Kalypson saareksi on väitetty myös Maltalle kuuluvaa Gozoa.
Maantiede
Gávdos sijaitsee Välimereen kuuluvassa Libyanmeressä Kreetan saaren eteläpuolella. Saari kuuluu Chanián alueyksikköön ja muodostaa yhdessä läheisen Gavdopoúlan saaren kanssa Gávdoksen kunnan. Pinta-alaa saarella on 27 neliökilometriä, ja sen korkein kohta kohoaa 382 metrin korkeuteen merenpinnasta tai toisen lähteen mukaan 362 metrin korkeuteen. Leveyttä saarella on enimmillään viisi kilometriä ja pituutta puolestaan kymmenen kilometriä. Gávdoksella sijaitsee Euroopan eteläisin paikka, Trypitínniemi (34.80117°N, 24.1225°W).
pienoiskuva|Gávdoksen kartta. Saarelta on matkaa Kreetan etelärannikolle 50 kilometriä ja Pohjois-Afrikan rannikolle puolestaan noin 200 kilometriä. Meri Gávdoksen ja Kreetan välillä on 1–1,5 kilometrin syvyistä. Muutamien kymmenien kilometrien päässä saaresta etelään on puolestaan jopa kahden kilometrin syvyisiä kohtia. Euroopan ja Afrikan litosfäärilaatat kohtaavat Gávdoksen eteläpuolella. Gávdos muodostuu geologisesti myöhäisliitukaudelta peräisin olevasta kalkkikivestä. Lisäksi saarella on metamorfisia kivilajeja. Saaren eteläosassa on suolamarskialue. Gávdoksella on hiekkadyynejä ja pienestä koosta huolimatta myös paljon puroja ja pohjoisosassa Ágios Geórgioksen läheisyydessä sijaitsee jopa lähde, joka ei kuivu toisin kuin purot.
Gávdoksen pääkylä on Kastrí, jossa oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 37 asukasta ja joka on myös saaren sisäosan suurin kylä. Gávdoksen väkiluvultaan suurin kylä vuonna 2011 oli 53 asukkaan Fókia. Euroopan eteläisimmässä kylässä, Vatsianássa asukkaita oli 31, Karavéssa  21 ja Ámbeloksessa  kymmenen. Gavdopoúlan saari oli asumaton.
Gávdoksella on myös paljon autioituneita kyliä: Xenáki, Asvestotó, Siópata, Alexandrianá, Pontákia, Várdia, Traganoú, Maniéros, Koulerianá, Kopanélos, Violianá, Klimoúsena, Tsermirí, Kefála, Galaná, Fragkedianá, Ntredianá, Lýdia ja Kókkinos Lákkos. Kylät autioituivat pääosin 1950-luvun jälkeen.
Kasvillisuus
Gávdos on karu kalliosaari, mutta sieltä on löydetty 460 eri putkilokasvilajia. Suuri osa lajeista on Afrikan pohjoisosille tyypillisiä. Osa näistä lajeista kasvaakin Euroopassa ainoastaan Gávdoksen saarella. Saari on gariguen ja katajien peittämä, ja sen sisäosissa kasvaa esimerkiksi turkinmäntyä ja villitimjamia. pienoiskuva|vasen|Gávdoslaisen rannan kasvillisuutta
Gávdoksella ja Gavdopoúlalla tavataan Afrikassa ja Lähi-idässä kasvavaa Artemisia herba-alba -nimistä marunoihin kuuluvaa aavikkokasvia, jota esiintyy Euroopan alueella ainoastaan Espanjassa ja osassa Ranskan lounaisosaa. Saaret ovat myös Polygala venulosa -linnunruoholajin elinpaikka. Muualla kasvia tavataan Etelä-Kreikassa, Anatoliassa, Kyproksella ja Aigeianmeren alueella. Kuputeurikka elää puolestaan Gávdoksen ja Gavdopoúlan lisäksi Libyassa, Egyptissä ja Anatoliassa, ja se on suojeltu Kreikassa presidentin asetuksella.
Kurjenmiekkakasveihin kuuluva Gynandriris monophylla kasvaa Euroopassa ainoastaan Gávdoksen saarella. Auringonkukkien sukulaista, Filago aegaea ssp. aristata -kasvia tavataan sen sijaan Gávdoksen ja Gavdopoúlan lisäksi ainoastaan Jooniansaarilla, Kreetalla, Kyproksella ja Aigeianmeren itä- ja eteläosissa. Nokkoskasveihin kuuluva Parietaria cretica kasvaa Gávdoksen ja Gavdopoúlan lisäksi myös muun muassa Aigeianmeren alueella ja Sisiliassa. Oleanterikasveihin kuuluvaa Periploca angustifolia -kasvia puolestaan tavataan Kreikassa ainoastaan Gávdoksella ja toisella Kreetan lähisaarella, Chrysíllä. Itäisen Välimeren alueen kotoperäinen jaloleinikki elää Kreikassa villinä Gávdoksen ja Gavdopoúlan lisäksi Aigeianmeren seudulla ja Kreetalla.
Ristikukkaista Hutchinsia procumbens -kasvia tavataan Kreikassa ainoastaan Gávdoksen, Kárpathoksen ja Kásoksen saarilla, ja se kuului IUCN:n uhanalaisten lajien punaiseen listaan vuonna 1993. Lounais-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa pääasiassa kasvava kohokkilaji Silene succulenta ssp. succulenta kasvaa Euroopan alueella ainoastaan Kreetan eteläpuolisilla pienillä saarilla, kuten Gávdoksella ja Chrysíllä. Kreetantulppaani on Aigeianmeren alueen kotoperäinen laji, ja sitä tavataan myös Gávdoksella ja Gavdopoúlalla. Se on myös suojeltu Kreikan presidentin asetuksella. Saaren pienissä lammissa kasvaa harvinaista Callitriche pulchra -vesitähteä. pienoiskuva|Kataja Gávdoksella
Jänönputkilaji Bupleurum gaudianum ja kämmekkälaji Ophrys doerfleri ovat Gávdoksen ja Gavdopoúlan saarten kotoperäisiä lajeja. Ophrys doerfleri on suojeltu Kreikan presidentin asetuksella, kuten myös Ononis verae, jota kasvaa ainoastaan Gávdoksella ja Gavdopoúlalla sekä Kreetan rannikolla näiden saarten kohdalla. Kasvi kuului myös IUCN:n punaiseen listaan vuodelta 1993. Samaan listaan kuuluvat myös harvinaiset Chlamydophora tridentata, sarviapilan sukulainen Trigonella spinosa, Lamyropsis cynaroides sekä harvinainen ja vaarantunut leijonanlyhty, joita niin ikään tavataan saarilla.
pienoiskuva|Euroopan eteläisin paikka, Trypitínniemi
Eläimistö
Gávdos on ensimmäinen metsäinen saari Afrikasta pohjoiseen suuntaavien muuttolintujen reitillä, minkä ansiosta se on otollinen paikka tutkia kevätmuuttoa. Lintujen rengastus on osoittanut, että Gávdoksella ruokailee ja levähtää yli 50 lintulajia. Toinen lähde kertoo saarella tavatun yhteensä 121 eri lintulajia, joista moni on rauhoitettu. Saarella tärkeimpiä lintukohteita ovat Ámbelos, Metóchi ja Kastrí, sillä niistä löytyy ravintoa ja viljelyalueita. Gávdos muodostaa yhdessä läheisen Gavdopoúlan kanssa 3 600 hehtaarin laajuisen kansainvälisesti tärkeän lintualueen. Suojelualueella asuu muun muassa karimetsoyhdyskunta ja kyläpöllösiä.
Vaikka Gávdoksella levähtää suuria määriä lintuja, saarella pesii silti hyvin vähän eri lintulajeja. Säännöllisiä pesijöitä ovat esimerkiksi minervanpöllö, västäräkki, tikli, sinirastas ja rusotasku.
Uhkat
Nykyisin saarta vaivaa eroosio, joka johtuu viljelysmaiden muokkaamisesta sekä asuinalueiden hylkäämisestä. Eroosio johtaa puolestaan siihen, että männyt alkavat vallata alaa ja näin saaren biodiversiteetti vähentyy. Gávdoksen hiekkadyynien ekosysteemi on vaarassa tuhoutua matkailun, uusien teiden ja rakennusten rakentamisen vuoksi.
Gávdoksen uhkia ovat myös tulipalot, sillä saarella ei ole paloasemaa ja saaren mäntypuut ovat helposti syttyviä. Tulipalon sattuessa kasvillisuutta uhkaa täystuho, sillä saarella ei ole mitään, mikä voisi estää tulen leviämisen. Gávdoksen merialueilla uhkana ovat eteläpuolelta kulkevien suurien öljytankkereiden aiheuttamat mahdolliset öljypäästöt sekä laiton kalastus, jossa käytetään apuna troolausta ja dynamiittia.
Ilmasto
Gávdoksella vallitsee subtrooppinen ilmasto. Kesäisin saaren keskilämpötila on 26 astetta. Toisinaan Afrikan suunnasta puhaltavat aavikkotuulet nostavat Gávdoksen lämpötilan jopa 40–45 asteeseen. Talvisin keskilämpötila on 11–12 astetta. Aurinkotunteja saarella on vuodessa yli 3 000 tuntia.
Esihistoriasta 1800-luvulle
Roomalaiset perustivat saarelle kauppa-aseman, sillä saari sijaitsi Aleksandrian ja Sisilian puolivälissä. He rakensivat saarelle myös malmikaivoksen ja vesisäiliöitä. Rooman vallan aikana Gávdoksen mäntymetsät hupenivat, sillä niitä käytettiin polttoaineena.
Apostoli Paavali ajautui myrskyssä maihin vuonna 62 Gávdoksella ollessaan matkalla Roomaan. Paavali jäi saarelle joksikin aikaa, ennen kuin lähti jatkamaan matkaa. Matka päättyi haaksirikkoon Maltalla. Sittemmin saaresta tuli osa Bysantin valtakuntaa. Tuona aikana saaren väkiluku oli noin 8 000 ja asukkaat saivat elantonsa kasvattamalla lampaita ja vuohia. Saarella oli myös oma piispa. Arabimerirosvot saapuivat saarelle 800-luvulla ja ottivat sen haltuunsa. Merirosvot olivat vallassa 1100-luvulle saakka. He ryöstelivät saarelaisten omaisuutta ja myivät saaren asukkaita orjiksi eri puolille maailmaa. Monen gávdoslaisen tiedetään piileskelleen Kreetalla Sfakián vuoristossa. Merirosvojen jälkeen vallan saarella otti jälleen Bysantin valtakunta. Gávdos oli kuitenkin merirosvokaudella autioitunut, eikä kukaan uskaltanut palata saarelle, sillä se oli turvaton ja sijaitsikin melko kaukana. pienoiskuva|Talo Kreetan saaren Palaióchoran Gávdos-korttelissa.
Venetsia otti saaren haltuunsa 1600-luvulla. Osmanien valtakunnan osaksi saari tuli vuonna 1665. Gávdos asutettiin uudelleen vuoteen 1880 mennessä, jolloin asukkaita oli saarella 418. Osmanit itse eivät saarta asuttaneet. Brittiläinen merenkulkija Thomas Abel Brimage Spratt vieraili Gávdoksella 1800-luvulla. Hän kertoi myöhemmin, että ennen rantautumista alukselle saapui naisia ja miehiä, jotka olivat täysin alastomia. Spratt löysi saaren luoteisosasta päättömän naista esittävän patsaan, joka on nykyisin esillä British Museumissa Lontoossa.