cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liège
Belgia oli lähes koko 1800-luvun Euroopan maaosan teollistunein valtio ja Liège maan teollisuuden keskuksia, joka kohotti Vallonian taloudellista merkitystä koko maan taloudessa. Alueen teollisuus keskittyi hiileen, teräkseen ja konepajateollisuuteen. 1800-luvun taloudellista vaurautta ja nousua on sittemmin seurannut 1900-luvun jyrkkä taloudellinen alamäki ja perinteisten teollisuusalojen lopettaminen tai ainakin voimakas supistaminen. Vielä nykyäänkin useat suuret kuonakasat ovat merkkinä hiilen aiemmasta keskeisestä merkityksestä alueen taloudelle.
Nykyisin Liège on keskellä Euroopan suuria kuljetusreittejä ja on panostanut niihin taloudellisesti. Liège keskittyy logistiikan antamiin taloudellisiin mahdollisuuksiin yhdistäen kanavaliikenteen, raitioliikenteen, ilmailun ja maantieliikenteen tarjoamat mahdollisuudet.
Historia
Liègen seutu on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla. Vanhimmat asutuksen jäljet ovat peräisin ajalta 200 000 eaa. Varsinaisen kaupungin perustaminen tapahtui vuoden 700 paikkeilla. Maastrichtin piispalla Lambertuksella oli huvila Liègen alueella, ja siellä hänet murhasivat kilpailijan lähettämät murhaajat. Murhapaikasta tuli pyhiinvaelluskohde. Piispan seuraaja kuljetti edeltäjänsä maalliset jäännökset Liègen nykyiselle paikalle ja rakensi sinne pienen kappelin. Siitä ei ole todisteita, että samalla olisi haluttu muuttaa hiippakunnan pääkaupunkia, mutta niin käytännössä tapahtui.
Euroopassa 1700-luvulla yleistyneet liberaalit valituksen aatteet löysivät hedelmällisen maaperän myös Liègestä. Kaupunkiyhteisössä tapahtui vuonna 1789 myös oma vallankumous, joskin onnellisempi kuin Pariisissa, sillä Liègessä ei katkottu kauloja. Se johti kuitenkin Liègen itsenäisyyden päättymiseen. Ruhtinaskunnan alueet liitettiin pian Ranskan tasavaltaan vuosiksi 1795–1815 ja sen jälkeen Alankomaiden kuningaskuntaan vuosiksi 1815–1830. Vuonna 1830 useat Liègen asukkaat osallistuivat jälleen uuteen vallankumoukseen, jonka seurauksena syntyi Belgian kuningaskunta.
Kaupungin historiassa on varsinkin Belgian kuningaskunnan muodostumisen jälkeen oleellista voimakas eri alojen teollisuuden rakentaminen ja kehittäminen kankaan kudonnasta aseiden valmistukseen. Liège oli toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan saakka hyvin tyypillinen eurooppalainen teollisuuskaupunki. Vain sodat toivat tavanomaiseen arkeen suuria poikkeuksia.
Kaupungin puolustusrakenteiden urheat vastustustaistelut saksalaisia hyökkääjiä vastaan vuonna 1914 toivat sille Ranskan kunnialegioonan suurristin 7. elokuuta 1919. Liège oli ensimmäinen ei-ranskalainen kaupunki, jolle tunnustus osoitettiin. Toisen maailmansodan aikana kaupungille myönnettiin Belgian korkein kunniamerkki.
Teollistuneena kaupunkina Liègessä on järjestetty suuria näyttelyitä. Vuonna 1905 siellä järjestettiin maailmannäyttely, Liègen maailmannäyttely, Belgian itsenäisyyden 75-vuotisjuhlan kunniaksi. Maan satavuotista itsenäisyyttä juhlittiin 1930 Liègen kansainvälisellä näyttelyllä, joka oli erikoistunut luonnontieteisiin ja teollisuuteen.
Kaupungissa sattui ampumavälikohtaus, kun mieshenkilö ampui 13. joulukuuta 2011 neljä ihmistä ja haavoitti yli 120 ihmistä, joista osaa hengenvaarallisesti. Ampujan, 33-vuotiaan Nordine Amranin, motiiveista ei ole tietoa. Ampuminen tapahtui vilkkaaseen joulunalusaikaan keskellä Liègen kauppa-aluetta Saint-Lambertin aukiolla.
Syksyllä 2020 Liègessä oli paha koronavirusepidemia.
Maantiede
Liègen kaupunki sijaitsee lähellä kolmen valtion kohtauspistettä ja myös kolmen maantieteellisesti erilaisen alueen risteyksessä. Pohjoisessa on noin 160–200 metriä korkea Hesbayen ylänkö, joka on Belgian keskeisiä maanviljelysalueita, idässä on 200–350 metrin korkeudessa laaksojen ja metsien kattama Herven alue, joka on erikoistunut hedelmien tuotantoon, ja etelässä 200–280 metrin korkeudessa Condrozin tasanko, portti Ardennien vuoristoon, jota hallitsevat niityt ja metsät. Siellä on myös Belgian korkein paikka, 694 metriä korkea Botrangen huippu.
Liègen kohdalla myös Maasjoki kulkee lounaasta koilliseen, ja koko 12 kilometrin matkan se on kokonaisuudessaan pengerretty. Lisäksi alueella on kolme kanavaa, joista vanhinta Ourthea ei nykyisin voi enää käyttää jokiliikenteen tarpeisiin. Kahden muun kanavan ansiosta Liège on Euroopan toiseksi suurin jokisatama Saksan Duisburgin jälkeen ja ennen kolmanneksi tulevaa Pariisia. thumb|center|450px|Liège linnakkeesta nähtynä
Kivijärvi (Lahti)
Kivijärvi on Päijät-Hämeessä Hollolassa ja Lahdessa kaupunkialueen koillispuolella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kymijoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 215 hehtaaria eli 2,1 neliökilometriä. Se on 3,9 kilometriä pitkä ja 1,7 kilometriä leveä. Järven rantaviiva on niemien ja lahtien vuoksi rikkonainen. Järvellä onkin kaksi järviallasta, joita yhdistää toisiinsa Ritaniemen ja Lintusaaren edessä olevat salmet. Huomattavia niemiä ovat Kylmästenkallio, Kullankallio, Ritaniemi ja Lintusaari. Järvi on ulottuvuuksiaan paljon kapeampi. Sen suurin leveys järven keskivaiheilla alle kilometri. Järven ympäristössä vaihtelevat kallioiset mäet ja savikkoiset laaksot. Järvelle näkyy muun muassa Kylmästenkallio, jonka jyrkänteiset rinteet putoavat järveen. Muita mäkiä ovat Sopenmäki järven pohjoisosassa, Aataminkallio ja Pirunkallio järven keskivaiheilla sekä Tissistenmäki ja Sokeritopanmäki järven etelärannoilla.
Järven rantaviivan pituus on 18,5 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa metsämaata, mutta alavilla osilla on peltomaata. Peltoa on laajimmin Pyhäntaan asutusalueella. Seututie 140 viistää järven pohjoispäätä Pyhäntaan kylällä, josta alkaa yhdystie 14101. Yhdystie seuraa järven rantoja kauempana ja yhtyy Lakeassuon kohdalla yhdystiehen 14085. Tämä yhdystie kiertää Seestan kartanon kautta järven eteläpuolelle. Järven ympäristön haja-asutusalueelle ja vapaa-ajan asunnoille tulee tiet näiltä teiltä. Yhdystie 14085 rinnalla kulkee myös Lahti–Heinola-rautatie. Hollolan kunnalle kuuluu pieni osa järven lounaiskulmaa, mutta kaikki muu kuuluu Lahden Nastolan entisen kunnan alueelle.
Natura-alue
Kivijärven luonnonsuojelualue, joka kuuluu Natura 2000- ohjelmaan luonnonsuojelulain kautta, (FI0306008, 32 hehtaaria) käsittää useita pieniä lehtopuuvaltaisia metsäsaarekkeita, jotka jäävät peltojen väliin. Itäisimmät alueet ulottuvat Kivijärven vesirajaan asti 400 metrin matkalta. Metsäalueella elää muun muassa harmaapäätikka, palokärki ja liito-orava.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu ainakin 1980-luvulta asti. Tulosten mukaan veden näkösyvyys on heikentynyt 1980-luvulta 2,5 metristä 2000-luvun alle metriin. Järvi on todettu monella eri indikaattorilla rehevöityneeksi. Veden kokonaisfosforipitoisuudet alusvedessä ovat vaihdelleet voimakkaasti välillä 35–150 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l). Päällysvedessä arvot ovat vaihdelleet maltillisemmin välillä 20–50 µg/l. Alusveden tilanne johtuu veden happipitoisuuden alenemisesta, sillä kun vesi muuttuu pohjan lähellä hapettomaksi, vapautuu fosfori taas liukoiseen muotoon ja sen pitoisuudet kasvavat. Tätä sisäistä kuormitusta ei toivota, sillä se lisää ravinteiden määrää vedessä ja levät alkavat lisääntyä ja samentavat veden. Myös kokonaistypen pitoisuudet ovat kohonneita ja ne ovat vaihdelleet välillä 700–1600 µg/l, jota pidetään myös rehevöitymisen merkkinä.
Kulttuuriarvoja
Seestan kartanon suojelualue sijaitsee järven kaakkoispäässä Seestaanjoen luusuan ympäristössä Lahden Nastolassa. Se kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin kulttuuriympäristöihin (RKY93) ja se käsittää Sprengtportenin mäen, Patakallionmäen, Sokeritopanmäen ja Lintusaaren sekä näiden välisen kartanoalueen.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Arrajoen valuma-alueella (14.16), jonka Seestanjoen valuma-alueeseen (14.165) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 99,8 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään vain Seestaanjoen valuma-alueelta. Seestaanjoen valuma-alueella on 10 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti Kivijärveen. Ne ovat Arkiomaanjärvi (207 hehtaaria, ha) ja Salalammi (38 ha), jotka laskevat Kivijärven lounaisrantaan, Kalkkunen (10 ha), joka laskee Arkiomaanjärveen, Evattu (22 ha) ja Alanen (75 ha), jotka laskevat Kivijärven pohjoispäähän, Nassari (8 ha) ja Tekolammi (1 ha), jotka laskevat Alaseen, Sorvanen (4 ha), Selkojärven suo ja Vähä-Kalaton (4 ha), jotka laskevat Kivijärven etelärannoille, ja lopuksi Isolammi (4 ha), joka laskee Kyläsaaren kohdalle itärantaan.
Järven laskujoki on Seestaanjoki eli Luhtaanjoki, joka laskee 5,5 kilometrin päässä Salajärveen. Joelle tulee sillä matkalla pudotusta 13,8 metriä. Vesireitti jatkuu sitten Ruuhijärven, Sylvöjärven kautta Arrajärveen ja Kymijokeen.
Higashiyama-ku
Higashiyama-ku on yksi Kioton kaupungin 11 suuralueesta. Se sijaitsee Kioton kaakkoisosassa Kamojoen itärannalla. Kamojoen varsi on tiheästi rakennettua asuin- ja liikealuetta, kun taas idässä suuralue nousee Higashiyama-vuorijonolle, jolta se on saanut nimensä (’itävuori’, ’itäiset vuoret’). Pohjoisessa suuralue ulottuu Sanjō-kadulle, etelässä lähelle Inarivuorta. Higashiyaman suuralueella on 36 345 asukasta (joulukuussa 2020) ja sen pinta-ala on 7,48 neliökilometriä.
Higashiyama-ku perustettiin vuonna 1929. Se käsitti nykyistä paljon laajemman alueen, kunnes Yamashina-ku erotettiin siitä vuonna 1976. Alueella sijaitsevat Gionin ja Miyagawa-chōn geisha-kaupunginosat (hanamachi). Niissä järjestetään vuosittain kolme geishojen tanssiesitystä: Miyako-odori, Kyō-odori ja Gion-odori. Gion tunnetaan myös suuresta festivaalistaan, Gion-matsurista, joka on lisätty Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Geisha-perinteen lisäksi Higashiyaman alueella on säilynyt paljon vanhoja rakennuksia, erityisesti Sanneizakan ja Gion-Shinbashin kaupunginosissa, jotka on suojeltu. Higashiyama-ku tunnetaan myös perinteisen kiotolaisen keramiikan, Kyō-yakin ja Kiyomizu-yakin, tuotantoalueena.
Perinteisen arkkitehtuurinsa ja kulttuurinsa ansiosta Higashiyama-ku on suosittu turistikohde. Higashiyama-vuorijonon rinteillä on useita vanhoja buddhalaisia temppeleitä ja šintolaisia pyhäköitä, kuten Chion-inin, Kennin-jin, Kiyomizu-deran, Myōhō-inin, Rokuharamitsu-jin ja Sanjūsangen-dōn temppelit sekä Toyokuni-jinjan ja Yasaka-jinjan pyhäköt. Etelässä suuralue ulottuu Sennyū-jin ja Tōfuku-jin temppeleille saakka. Suuralueen nähtävyyksiin kuuluvat myös Kioton kansallismuseo ja kirsikankukistaan tunnettu Maruyaman puisto.
Higashiyaman suuraluetta palvelevat Kioton metron Tōzai-linja, JR Nishi-Nihonin Nara-linja ja Keihan-rautateiden Keihan-päälinja.
Mucor amphibiorum
Mucor amphibiorum on Mucorales-lahkoon kuuluva kotoperäisesti australialainen sieni. Sientä on tavattu sammakkoeläimissä ja vesinokkaeläimissä ja sen aiheuttama mukormykoosi on levinnyt laajasti Tasmaniassa eläviin vesinokkaeläimiin. Mucor amphibiorumin kasvulämpötila on alle 36 °C, eikä sen tämän vuoksi katsota voivan tarttua ihmiselle.
Kordillieerien jääkilpi
Kordillieerien jääkilpi oli jääkausiaikoina pohjoisten Kalliovuorten yllä. Viimeksi se kasvoi suureksi Wisconsin-jääkilveksi. Kun jäätikkö oli suurimmillaan, se yhdistyi itäisen Kanadan yllä olleen Laurentiden jääkilven kanssa suureksi jäätiköksi. Tutkijoita kiinnostaa Kordillieerien jäätikön laajuus, koska sen uskotaan jääkauden lopulla Laurentiden jääkilpeä nopeammin supistuessaan avanneen muinaisille intiaaneille tien etelään ensiksi joko Kalliovuorten itäpuolelle tasangoille tai Alaskan kaakkoisrannikolle – Kanadan länsirannikolle. Kun valtavan Laurentiden jääkilven sulaminen vei 11 000 vuotta, Kordillieerien jääkenttä suli 4 000 vuodessa tai lyhyemmässä ajassa. Tämä nopea sulaminen aiheutti monia tulvia, muun muassa Missoula-järven äkillisen tulvimisen yli. Koska jää painoi maankuorta alas, joillakin alueilla merenpinta oli satoja metrejä nykyistä korkeammalla, vaikka vedenpinta oli yleisesti ottaen laskenut koko maailmassa. Vedenpinnan yleisen laskun ja paksun jään aiheuttaman maankuoren painumisen tarkka tietäminen on olennaisen tärkeää, kun halutaan selvittää, saattoivatko intiaanit kulkea Kordillieerien jääkilven vierestä nykyisen Alaskan alueelta Yhdysvaltoihin.
Laajuus
Laajimmillaan Kordillieerien jäätikkö ulottui Yhdysvalloissa läntiseen Montanaan ja pohjoiseen Idahoon. Rannikolla se ulottui pohjoiseen Washingtoniin Seattlen ja Spokanen tasalle. Alaskassa se ulottui muun muassa Yukonin territorion eteläisimpään kolmannekseen, eteläiseen Keski-Alaskaan ja Alaskan niemimaalle. Jää peitti kaiken Alaskan eteläisimmästä osasta, kaakkoisesta rannikon "kahvasta", joka on Brittiläisen Kolumbian länsipuolella. Jää peitti laajimmillaan lähes koko mannerjalustan, joka oli jääkauden aikana vedenpinnan yläpuolella, Alaskan ja Kanadan rajalla olevasta Juan de Fucan salmesta pohjoiseen.
Historia
Viimeisen Wisconsin-jääkauden viimeistä vaihetta sanotaan Fraser-jäätiköitymiseksi. Silloin jää laajeni Fraserin ja Pugetin alamaihin, ja osaan Juan de Fucan salmea. Jää ulottui lännessä mannerjalustan rajan ja mantereen väliin. Täällä olivat ulkonevan mannerjään kielekkeet Puget Lobe ja Juan de Fuca Lobe. Pugetin kieleke oli jääkauden aikana lämpötilojen mukaan herkemmin liikkuva kuin muut jääkielekkeet, kieleke värähteli 200 kilometriä, ainakin 100 metrin vuosivauhtia. Laajimmassa asemassaan Pugetin kieleke lienee ollut 500–1 000 vuotta. Pugetin silmukka eteni viimeksi läntisessä Washingtonin osavaltiossa 15 000 vuotta sitten. Se synnytti tänne suistoalueita ja muitakin jäätiköille tyypillisiä kerrostumia. Jääkilpi ulottui 270 metrin korkeuteen Columbiajoen laaksossa, ja mannerjalustalla veden alla 0–300 metrin korkeuteen. Itäisillä Kaskadivuorilla syntyi Okanogan jääkieleke, johon liittyi Columbian jääjärvi. Jääkieleke nimeltä Purcell Trench Lobe patosi Missoula-järven.
Läntisessä Yhdysvaltain Washingtonin osavaltiossa ja Kanadan lounaisessa Brittiläisessä Kolumbiassa jää oli laajimmillaan 22 000–18 000 vuotta sitten. ja oli suuresti vetäytynyt, kun jää virtasi taas Pugetin alamaille joskus 17 000–13 000 vuotta sitten. Ennen aikaa 18 000 vuotta sitten jäätikkö saapui läntisillä Kaskadivuorilla, Olympicvuorilla ja Vancouversaarilla laaksojen suille ja loi moreenit, ja vetäytyi takaisin vuorille. Kordillieerien jää eteni Pugetin alamaille kaakkoisen Vancouverin saaren reunalle 18 000 vuotta sitten. Jää kiersi Olympicvuoret ja saapui läntiseen Juan de Fucan salmeen 17 000 vuotta sitten, ja Seattleen 15 000 vuotta sitten. Tämä oli Vashon stade-vaihe, joka päättyi 13 600 vuotta sitten, jolloin jää vetäytyi pohjoisille Pugetin alamaille. Joidenkin toisten mielestä jää olisi ollut 17 200 radiohiilivuotta sitten kauimpana lännessä.
Jäätiköityminen noin 17 500 vuotta sitten oli samalla tasalle sekä läntisillä että itäisillä Kalliovuorilla Yhdysvaltain ja Kanadan rajan tuntumassa, mikä kertoo jäätikön käyttäytyneen laajoilla sektoreilla suunnilleen samalla tavoin. Olympicvuorilla Evans Creek -stadiaalissa jää laajeni 21 000–19 000 vuotta sitten Brittiläisessä kolumbiassa valtavasti. Mount Saint Helensin tienoilla jää laajeni suurimmilleen 18 800 vuotta sitten.
Pernell Whitaker
Pernell Whitaker (2. tammikuuta 1964 – 14. heinäkuuta 2019 ) oli yhdysvaltalainen ammattilaisnyrkkeilijä, jota pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista. The Ring -lehti julkaisi vuonna 2002 listan 80 parhaasta nyrkkeilijästä vuosilta 1922–2002. Whitaker oli listan kymmenes. Hänet tunnettiin puolustusvoittoisesta tyylistään. Whitaker voitti olympiakultaa kevytsarjassa 1984 Los Angelesissa. Ammattilaisurallaan hän saavutti maailmanmestaruuden neljässä eri painoluokassa ja hänet valittiin Ring Magazinen vuoden nyrkkeilijäksi 1989.
Hänellä oli neljä lasta, Dominique, Pernell Jr., Dantavious ja Devon, jo eroon päättyneestä avioliitostaan Rovanda Whitakerin kanssa.
Whitaker kuoli jäätyään auton yliajamaksi kotikaupungissaan Virginia Beachissa.
Nassau (täsmennyssivu)
Nassau voi viitata seuraaviin:
2512 Tavastia
Tavastian likimääräinen läpimitta on 13 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,24 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 3 vuotta ja 4 kuukautta.
Skorpioni (levy-yhtiö)
Skorpioni on Helsingin Punavuoresta lähtöisin oleva indielevy-yhtiö, joka julkaisee pääasiassa rap-musiikkia.
Sen perustivat Henrik ”Herkules” Suhonen, DJ Double M, Cool DJ Pinball ja Julius Konttinen. Suhonen toimii myös yhtiön artistivalintavastaavana.
Kellan Lain
Kellan Lain (s. 11. elokuuta 1989 Oakville, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka on tällä hetkellä vapaa pelaaja ilman seuraa. Hän on pelannut urallaan yhdeksän NHL-ottelua ja yli sata AHL-ottelua.
Ura
Lainin valmistuttua neljä NHL-seuraa osoitti häntä kohtaa kiinnostusta. Hän päättyi valitsemaan näistä Vancouver Canucksin.
Ennen Vancouveriin siirtymistä Lain pelasi sen farmijoukkue Chicago Wolvesissa. Hän pelasi Chicagossa 13 ottelua ilman pisteitä. Vaikka hän ei onnistunut pisteiden teossa, Vancouver antoi hänelle kesäkaudella kahden vuoden kaksisuuntaisen jatkosopimuksen. Harjoitusleirillä Lain nähtiin Canucksin neljännen hyökkäyskentällisen keskellä. Hän ei kuitenkaan päässyt Canucksin NHL-kokoonpanoon ja joutui pelaamaan sen uudessa farmijoukkueessa Utica Cometsissa. Vancouverin päävalmentaja John Tortorella kertoi Lainin pelanneen hyvän leirin, mutta sanoi, että hän tarvitsisi enemmän jääaikaa, kuin Vancouverissa oli mahdollista saada. Lain sai pelata 19 ottelua ennen ensimmäistä ammattilaistason maaliaan, joka oli Utican jatkoajan 4-3 -voittomaali Abbotsford Heatia vastaan.
20. marraskuuta 2014 Lain kaupattiin Canucksista Edmonton Oilersiin vaihdossa Will Actoniin.
ACiD Productions
thumb|Acidin jäsenten Ansichrist ja [[Rad Man tekemä BitchX-ANSI-logo]] ACiD Productions (ACiD) on underground-ryhmä digitaalisia taiteilijoita. Vuonna 1990 perustettu ryhmä keskittyi aluksi ANSI-taiteeseen BBS:iä varten. Ryhmä on viime aikoina laajentanut aluettaan muun graafisen median ja ohjelmistotuotannon aloille.
Historia
ANSI Creators In Demandin perustivat RaD Man, Shadow Demon, Grimm, The Beholder ja Phantom vuonna 1990. He keskittyivät aluksi ANSI- ja ASCII-taiteeseen, mutta ryhmä haarautui myöhemmin tekemään esimerkiksi musiikkia (ns. trackereilla), demoja, ja multimediaohjelmia (kuten esimerkiksi kuvankatseluohjelmia).
1990-luvun puolessavälissä ACiD perusti useita alaryhmiä keskittymään enemmän näihin alueisiin. Esimerkiksi Remorse on virallinen alaryhmä, joka on vastuussa ASCII- ja muusta tekstipohjaisesta taiteesta, ja pHluid taas vastaa musiikin tuotannosta.
Nykyään ACiD keskittyy lähinnä digitaalisen taiteen säilyttämiseen, radio-ohjelmiin ja DVD-pohjaisen artskenearkiston myyntiin (Dark Domain -DVD-ROM, 2004).
Tony Campos
Tony Campos (s. 8. maaliskuuta) on death metal -yhtye Asesinon laulaja-basisti. Hän tuli tunnetuksi industrial metal -yhtye Static-X:n basistina, jossa hän toimi vuodesta 1994 vuoteen 2010. Campos jätti yhtyeen johtuen erimielisyyksistä Wayne Staticin kanssa ja siitä, kuinka hän ei hyväksynyt Staticin vaimon Tera Wrayn vaikuttavan yhtyeeseen ja sen toimintatapoihin.
Ura
Tony Campos oli Wayne Staticin kanssa ainoa Static-X:n jäsen, joka on ollut alusta asti yhtyeen kokoonpanossa mukana. Hän on myös vuodesta 2002 lähtien soittanut bassoa Asesino nimisessä yhtyeessä, ja vuodesta 2007 Ministryssä bändin entisen basistin Paul Ravenin kuoltua. Pian Ministry lopetti, joten Campos oli yhtyeen viimeinen basisti. Vuonna 2001 Campos joutui moottoripyöräonnettomuuteen, jossa häneltä meni solisluu poikki. Static-X:ssä häntä tuurasi tuolloin Marty O'Brien.
Campoksella on Asesino -yhtyeessä taiteilijanimi, "Maldito X", joka on espanjaa ja tarkoittaa vapaasti käännettynä 'hitto X' -sanaa.
Occamin partaveitsi
Occamin partaveitsi (usein myös Ockhamin partaveitsi, säästäväisyyden periaate ) on periaate, jonka mukaan ilmiöitä selittävien tekijöiden määrän tulee olla mahdollisimman vähäinen. Selityksistä tulee siis karsia kaikki ylimääräiset tekijät eli teorioiden tulee olla mahdollisimman yksinkertaisia. Occamin partaveitsen mukaan kilpailevista, yhtä selitysvoimaisista teorioista tulisi valita yksinkertaisin.
Occamin partaveitsi on saanut nimensä englantilaisen fransiskaaniveli ja filosofi Vilhelm Occamilaisen mukaan. Nimitys ”partaveitsi” viittaa ajatukseen siitä, että periaate leikkaa teoriasta pois ylimääräiset oletukset tai teorian olettamasta ontologiasta pois ylimääräiset entiteetit. Periaate kuvasi alun perin Vilhelmin nominalistisen ajattelun taipumusta minimalismiin. Nykyisin se ymmärretään usein nyrkkisääntönä, joka suosii taloudellisuutta ja yksinkertaisuutta erityisesti tieteellisissä teorioissa.
Occamin partaveitsestä voidaan puhua yksinkertaisuusperiaatteena, jonka mukaan ei tule olettaa enempää kuin on tarpeen. Laajemman yksinkertaisuusperiaatteen mukaan yksinkertaisin selitys on todennäköisimmin paras selitys. Esimerkiksi metsässä karrelle palanut yksittäinen puu saattaa olla seurausta maahan laskeutuneesta lentävästä lautasesta tai sitten vaikkapa salaman iskusta. Occamin partaveitsen mukaan salamanisku on parempi selitys, koska se vaatii vähemmän oletuksia. Muinoin merikarttojen tutkimattomille alueille sijoitettiin mielikuvitushirviöitä, joiden uskottiin siellä vaanivan ihmisiä. Occamin partaveistä käytetään myös eliminoitaessa tämän kaltaisia oletuksia.
Occamin partaveitselle on olemassa Albert Einsteinin aikoinaan esittämä tarkistuskorollaari, Einsteinin hiomakivi, jonka mukaan teorian tulee olla mahdollisimman yksinkertainen, muttei liian yksinkertainen, ollakseen todennäköisimmin tosi. Sen mukaan monimutkaisempi teoria, joka selittää asiat yksinkertaisempaa paremmin ja aukottomammin, on todennäköisimmin tosi. Vilhelm Ockhamilaisen kiistakumppani Walter Chatton esitti partaveitselle ”antipartaveistä”: jos pienempi määrä entiteettejä ei riitä, oleta lisää.
Occamin partaveitsi on puoleensavetävä ja intuitiivinen periaate, mutta on vaikeaa tarkasti muotoilla, mikä selitys on toista yksinkertaisempi. Ihannetilanteessa on kaksi teoriaa, joissa toisen lähtöoletusten (premissien) joukko sisältyy toisen lähtöoletusten joukkoon. Käytännössä teorioiden monimutkaisuutta ei juurikaan voi käsitellä näin yksinkertaisesti.
Historia
Vilhelm Occamilainen (n. 1285–1349) tunnetaan merkittävänä nominalistina, mutta suuri yleisö tuntee hänet ennen kaikkea hänen mukaansa nimetystä periaatteesta, joka tunnetaan nimellä ”Occamin (tai Ockhamin) partaveitsi”: entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem (”asioita ei tulisi monimutkaistaa tarpeettomasti”, toisin sanoen mikä voidaan selittää oletuksella vähemmästä määrästä entiteettejä on turha selittää oletuksella useammasta entiteetistä).
Ajatus tiivistää Vilhelmin filosofiselle ajattelulle yleisen minimalistisen piirteen hyvin, mutta sitä ei ole löydetty mistään hänen teoksestaan sellaisenaan. Lähin, mitä häneltä tunnetaan ajatuksen suhteen, vaikuttaa olevan numquam ponenda est pluralitas sine necessitate (”moninaisuutta ei pidä olettaa tarpeettomasti”). Se esiintyy Vilhelmin teologisessa teoksessa Quaestiones et decisiones in quattuor libros Sententiarum Petri Lombardi (i, dist. 27, qu. 2, K), joka käsitteli Petrus Lombarduksen Sentenssejä. Teoksessa Summa Totius Logicae (i. 12) Vilhelm esitti vastaavan säästäväisyysperiaatteen frustra fit per plura quod potest fieri per pauciora (”on turhaa käyttää useampia asioita siihen, mikä voidaan tehdä vähemmällä”).
Periaate oli keskiajan filosofiassa yleinen, ja se voidaan jäljittää aikaisempien filosofien teoksiin: näihin lukeutuvat mm. Alhazen (965-1039), Maimonides (1138-1204), Duns Scotus (1265–1308), Tuomas Akvinolainen (n. 1225–1274) ja jopa Aristoteles (384–322 eaa.). Nimitys ”Occamin partaveitsi” esiintyy ensimmäisen kerran William Hamiltonin (1788–1856) teoksessa vuonna 1852, satoja vuosia Vilhelm Ockhamilaisen kuoleman jälkeen. Vilhelm ei siis varsinaisesti keksinyt hänen mukaansa nimettyä partaveistä, vaan se on liitetty häneen mahdollisesti siksi, että hän käytti sitä usein ja tehokkaasti. Vaikka Vilhelm esitti periaatteen monessa eri muodossa, sen tunnetuin muotoilu ei ole peräisin häneltä itseltään vaan John Poncelta vuodelta 1639.
Esteettiset ja käytännölliset perustelut
Ennen 1900-lukua ajateltiin yleisesti, että luonto itsessään on yksinkertainen ja siksi yksinkertaisemmat selitykset luonnon ilmiöistä olivat todennäköisemmin tosia. Tämä ajatus perustui esteettiseen arvoon, joka yksinkertaisuudella on inhimilliselle ajattelulle. Tuomas Akvinolainen muotoili tämän ajatuksen 1200-luvulla sanoen: ”jos jokin voidaan saavuttaa asiaankuuluvasti yhden avulla, on tarpeetonta tehdä se useamman avulla; koska havaitsemme, ettei luonto käytä kahta välikappaletta silloin kun yksi riittää”.
Partaveitsen yleistä muotoa, jota käytetään valintatilanteessa kahden yhtä selitysvoimaisen hypoteesin välillä, voidaan perustella sillä, että yksinkertaisuudella on käytännöllistä arvoa. Hypoteesien tavoitteena on antaa jostakin ilmiöstä paikkansapitävä kuvaus, ja yksinkertaisuus on selitykselle arvokas piirre koska se tekee selityksestä helpommin ymmärrettävän ja hyödynnettävän. Näin jos kaksi hypoteesiä ovat yhtä selitysvoimaisia eikä kumpikaan vaikuta toista paikkansapitävämmältä, yksinkertaisempaa tulee suosia monimutkaisen sijasta, koska yksinkertaisuus on käytännöllistä.
Empiiriset perustelut
Eräs tapa, jolla teoria tai periaate voidaan oikeuttaa, on empiirinen menetelmä; toisin sanoen, jos yksinkertaisemmat selitykset vaikuttaisivat olleen useammin tosia kuin monimutkaisemmat, tämä tukisi Occamin partaveistä.
Occamin partaveitsi ei kuitenkaan ole teoria siinä merkityksessä, että se olisi induktiiviseen päättelyyn perustuva malli, jota voidaan käyttää havaintojen selittämisessä ja ennustamisessa; sen sijaan se on heuristinen maksiimi valinnan tekemiseksi teorioiden välillä. Näin sitä ei voida oikeuttaa jotain toista hypoteettista vaihtoehtoa vasten, koska tämä johtaisi helposti kehäpäätelmään.
Occamin partaveitsi voidaan nähdä täysin empiirisen tieteen ulkopuolisena periaatteena. Se on laajalti hyväksytty oletus tai keskustelutapa. On vain vähän empiiristä tukea sille ajatukselle, että todellisuus olisi yksinkertainen tai että yksinkertaisimmat selitykset olisivat todennäköisemmin tosia kuin monimutkaiset. .
Falsifioitavuusperuste
Karl Popper katsoi, ettei yksinkertaisten teorioiden suosimista tarvitse perustella pelkästään käytännöllisin tai esteettisin perustein. Yksinkertaisuutta voidaan suosia hänen falsifioitavuuden periaatteensa perusteella: suosimme yksinkertaisia teorioita monimutkaisten sijaan siksi, että niiden empiirinen sisältö on suurempi ja koska ne ovat paremmin testattavissa. Toisin sanoen yksinkertaisempaa teoriaa voidaan soveltaa useammissa tapauksissa kuin monimutkaisia teorioita, ja siksi ne on helpompi osoittaa virheellisiksi tarvittaessa.
Informatiivisuusperuste
Elliott Sober esitti aiemmin Popperin tyyliin, että yksinkertaisuus kytkeytyy ”informatiivisuuteen”: yksinkertaisin teoria on informatiivisin sikäli, että esitettyihin kysymyksiin vastaamiseen tarvitaan vähemmän informaatiota. Sober on kuitenkin myöhemmin hylännyt tämän ajatuksen yksinkertaisuudesta, koska se ei onnistu tarjoamaan tietoteoreettista oikeutusta yksinkertaisuudelle. Hän katsoo nykyisin, ettei yksinkertaisuus riitä, ellei se heijastele jotakin perustavampaa. Hänen mukaansa filosofit ovat saattaneet tehdä sen virheen, että he ovat antaneet yksinkertaisuudelle olemassaolon sui generis, vaikka se saa todellisuudessa merkityksen ainoastaan jossain tietyssä yhteydessä.
Loogisuusperuste
Richard Swinburne kannattaa yksinkertaisuutta loogisin perustein: yksinkertaisin hypoteesi, jota tarjotaan selitykseksi jollekin ilmiölle, on todennäköisemmin tosi kuin mikään muu saatavilla oleva hypoteesi, toisin sanoen sen tuottamat ennusteet ovat todennäköisemmin tosia kuin muiden hypoteesien tuottamat ennusteet; ja periaate, jonka mukaan yksinkertaisuus on todistusaineistoa totuuden puolesta, on apriorinen tietoteoreettinen periaate.
Swinburnen mukaan meillä on sisäsyntyinen taipumus suosia yksinkertaisuutta, ja pyrkimys yksinkertaisuuteen on arkijärjen mukaista. Koska empiirinen aineisto ei voi määrätä, mikä teoria on oikea (katso: alimääräytyneisyys ja Duhem–Quine-teesi), meidän tulee soveltaa jotakin kriteeriä määrittääksemme, mitä teoriaa tulisi käyttää. Koska olisi absurdia, ettei meillä ole mitään loogista menetelmää valita jokin hypoteesi äärettömän monen empiirisen aineiston kanssa yhteen sopivan hypoteesin joukosta, meidän tulisi valita yksinkertaisin teoria: ”tiede on joko irrationaalista tai yksinkertaisuusperiaate on perustavanlaatuinen synteettinen apriorinen totuus”.
Todennäköisyysteoreettiset perustelut
Eräs intuitiivinen peruste Occamin partaveitsen käytölle on suoraa seurausta todennäköisyysteoriasta: kaikki uudet lisäoletukset lisäävät virheiden mahdollisuutta. Jos oletus ei paranna teorian tarkkuutta, sen ainoa seuraus on, että se kasvattaa sitä todennäköisyyttä, että koko teoria on virheellinen.
Tieteellinen menetelmä
Occamin partaveistä voidaan käyttää tieteellisen menetelmän apuna tilanteessa, jossa kaksi teoriaa selittävät saman havaintoaineiston yhtä hyvin. Tällöin teorioista valitaan vähiten oletuksia edellyttävä vaihtoehto. Occamin partaveitsi-periaatteen tarkoitus on ehdottaa yksinkertaisempien teorioiden harkintaa (monista syistä) kunnes monimutkaisempien teorioiden todistusvoima kykenee ylittämään yksinkertaisuuden periaatteen. Yksinkertaisin teoria on siten usein heikoin teoria, jonka tehtävänä on lähinnä siirtää todistuksen taakka monimutkaisempien teorioiden esittäjille.
Tieteessä Occamin partaveistä käytetään joskus myös heuristisena sääntönä (”nyrkkisääntönä”), joka ohjaa tieteilijöitä teoreettisten mallien kehittämisessä, kuin sääntönä, joka auttaisi tekemään valintoja kahden kilpailevan mallin välillä. Tieteellisenä menetelmänä Occamin partaveitsi ilmaisee tietoteoreettista, ontologista ja heuristista keskustelutapaa, ei loogista periaatetta tai tieteellisen tutkimuksen lopputulosta.
Fysiikassa säästäväisyyden periaate on ollut tärkeä heuristinen periaate muun muassa Albert Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian muotoilussa, Pierre Louis Maupertuis'n ja Leonhard Eulerin pienimmän vaikutuksen periaatteen kehityksessä ja soveltamisessa sekä Louis de Broglien, Richard Feynmanin ja Julian Schwingerin kvanttimekaniikan kehityksessä. Kemiassa Occamin partaveitsi on usein tärkeä heuristinen periaate reaktiomekanististen mallien kehittämisessä. Vaikka periaate onkin hyödyllinen reaktiomekanististen mallien kehittämisessä, sen on kuitenkin havaittu epäonnistuvan valitsemisessa julkaistujen mallien välillä.
Occamin partaveitsi on looginen periaate, joka mukaan tieteilijä arvioi todennäköisesti yksinkertaisimmat mahdolliset selitykset havaintoaineistolle. Yksinkertaisuus ja monimutkaisuus ovat kuitenkin suhteellisia käsitteitä, joiden merkitys riippuu asiayhteydestä jossa niitä sovelletaan ja soveltajan ymmärryksestä. Ilman objektiivista kriteeriä yksinkertaisuudelle Occamin partaveitsi itsessään ei tue objektiivisten valintojen tekemistä.
Eräs esimerkki on 1800-luvun fysiikan ongelma sähkömagneettisten aaltojen etenemisestä avaruudessa. Voi vaikuttaa siltä, että on monimutkaisempaa olettaa erillinen valon väliaine, eetteri, kuin katsoa valon yksinkertaisesti etenevän tyhjiössä. Kaikki aiemmin tunnetut aallot kuitenkin etenivät jonkin fysikaalisen aineen välityksellä, ja monien fyysikkojen mielestä vaikutti pitkään yksinkertaisemmalta postuloida erillinen aine kuin muodostaa teoria siitä, miten aallot kulkisivat ilman välittäjäainetta. Myöhemmin ajatus eetterin olemassaolosta hylättiin.
Tieteen historia on osoittanut Occamin partaveitsen kannustaneen monimutkaisempien teorioiden esittäjiä tukemaan väitteitään uusin todistein eikä tukeutua yksinomaan kulloinkin käytettävissä olevaan aineistoon. Vaikka kulloinkin käytettävissä olevan aineiston kanssa yhteensopivista teorioista suositaan usein yksinkertaisinta, ne saattavat kehittyä ajan kanssa monimutkaisiksi, kun todisteita uusista havainnoista tehdään. Lisäksi eräs teorioiden piirre on, että teoria voi kehittyä yhä monimutkaisemmaksi rakenteensa (tai syntaksinsa) puolesta, kun sen ontologia (tai semantiikka) kehittyy samalla yksinkertaisemmaksi, tai päinvastoin. Eräänä esimerkkinä on usein mainittu suhteellisuusteoria.
Occamin partaveitsen ongelma on mahdollinen subjektiivisuus periaatteen hyödyntämisessä. Yksinkertainen teoria yhdestä maailmankuvasta näyttäytyy helposti yksinkertaisena, selkeänä, loogisena ja jopa itsestään selvänä, joka kyseenalaistaa sen kanssa ristiriitaiset, monimutkaisemmat teoriat, varsinkin jos ne vaativat lisäksi käsittämättömiä selityksiä ja järjettömiä lisäoletuksia. Occamin partaveitsi saattaa siten muuttua "ennakkoluulojen peiliksi".
Jos useampi malli jostain luonnonlaista tekee täysin samat testattavissa olevat ennusteet, ne ovat samoja, eikä säästäväisyyden periaatetta tällöin tarvita niiden välillä valitsemiseksi. Esimerkiksi Newtonin, Hamiltonin ja Lagrangen mekaniikka ovat yhtäpitäviä. Fyysikot eivät ole kiinnostuneita hyödyntämään Occamin partaveistä sanoakseen, että kaksi malleista olisi vääriä. Vastaavasti ei ole tarvetta valita kvanttimekaniikan aalto- ja matriisimuotoilujen välillä.
Tilastotiede
Occamin partaveitsestä on pyritty kehittämään formaaleja esityksiä todennäköisyysteoriaan perustuen, jotta sitä voitaisiin soveltaa tilastollisessa päättelyssä. Tutkijat ovat esittäneet esimerkiksi yhteyttä Occamin partaveitsen ja Kolmogorov-kompleksisuuden välillä.
Eräs alkuperäisen Occamin partaveitsen muotoilun ongelma on, että se soveltuu vain malleihin, jotka ovat selitysvoimaltaan yhtäsuuria (eli se suosii yksinkertaisempaa muuten yhtä hyvistä malleista). Partaveitsestä voidaan johtaa yleisempi muoto bayesilaisen mallivertailun avulla. Sitä voidaan käyttää sellaisten mallien vertailuun, jotka eivät sovi havaintoaineistoon samassa määrin. Tällöin on mahdollista muodostaa tasapaino mallin monimutkaisuuden ja selitysvoiman välillä. Erilaisia lähestymistapoja ovat muun muassa Akaiken informaatiokriteeri, Bayesin informaatiokriteeri, bayesilainen variaatio-oppiminen ja Laplacen approksimaatio.
William H. Jefferys ja James O. Berger ovat pyrkineet yleistämään ja kvantifioimaan alkuperäisen partaveitsen oletus-käsitteen. He ovat määritelleet sen asteeksi, jolla malli pyrkii tarpeettomasti mukautumaan mahdolliseen havaintoaineistoon. Heidän ehdottamansa malli pyrkii tasapainottamaan teorian tuottamien ennusteiden tarkkuuden ja teorioiden terävyyden: teorioita, jotka tuottavat terävästi oikeat ennusteensa, suositaan enemmän kuin teoriota, jotka olisivat sisällyttäneet lisäksi suuren määrän mahdollisia tuloksia.
Todistuksen taakka
Yleisimpiä Occamin partaveitsen sovelluksia on todistuksen taakka. Tämä tarkoittaa sitä, että minkä tahansa positiivisen väitteen tai teorian esittäjä joutuu antamaan sille todisteita. Tämä koskee erityisesti olemassaoloväitteitä.
Vilhelm Occamilainen itse katsoi, ettei partaveitsen periaate salli minkään, tarpeettomankaan, asian olemassaolon kieltämistä, ainoastaan kehottaa välttämään tarpeettomien asioiden olettamista. Tämä johtui siitä, että hänen mukaansa ihmiset eivät voi koskaan tietää, mikä on todella välttämätöntä ja mikä ei.
Filosofiassa todistuksen taakkaa voidaan kuitenkin soveltaa esimerkiksi kysymyksiin universaalien, mentaalisen ja Jumalan olemassaolosta.
Metafysiikka: universaalien olemassaolo
Vilhelm Occamilaisen on usein katsottu itse soveltaneen partaveitsen periaatetta nominalistiseen kantaansa universaalikiistassa, vaikka kannalle on toisaalta ollut myös täysin erilliset logiikkaan nojaavat perustelunsa. Vilhelm kirjoitti, että filosofiassa monet virheet saavat alkunsa siitä väitteestä, että jokaista erillistä asiaa vastaa aina erillinen sana niin, että erillisiä entiteettejä on yhtä paljon kuin on erilaisia nimiä tai sanoja joilla niitä merkitään. Olemme siis taipuvaisia olettamaan, että kaikki sanat vastaavat jotain olemassa olevaa entiteettiä (käsiterealismi). Vilhelmin mukaan tämä johtaa kaikenlaisiin absurdeihin tilanteisiin, kuten ”aksidenssi inheroi inherenssin kautta”, ”khimaira ei ole mitään koska sillä on ei-mikyys”, ”mies on isä isyyden ansiosta” ja niin edelleen. Sanoisimme sen sijaan esimerkiksi, että ”mies on isä koska hänellä on poika”.
Mielenfilosofia: mentaalisen olemassaolo
George Berkeley oli subjektiivinen idealisti, joka katsoi, että koko todellisuus on selitettävissä yksistään mielen kautta. Hän hyödynsi Occamin partaveistä argumentoidessaan idealismin metafyysistä kilpailijaa, materialismia eli aineellista todellisuuskäsitystä, vastaan. Berkeleyn mukaan hänen metafysiikkansa ei tarvinnut ainetta ja siksi aine oli eliminoitavissa.
1900-luvun mielenfilosofiassa J. J. C. Smart hyödynsi Occamin partaveistä, kun hän tuki artikkelissaan ”Sensations and Brain Processes” (1959) tyyppi-identiteettiteoriaa sen avulla mieli-ruumis-dualismia vastaan. Dualistien mukaan kaikkeudessa on kahdenlaisia substansseja, fysikaalisia (mukaan lukien ruumis) ja mentaalisia (kuten mieli). Identiteettiteorian kannattajat sen sijaan katsovat kaiken olevan fysikaalista, mukaan lukien mieli ja tietoisuus, eikä mitään ei-fysikaalista ole olemassa (fysikalismi). Näistä kahdesta teoriasta, dualismista ja identiteettiteoriasta, jälkimmäinen vaikuttaa olevan yksinkertaisempi, koska se sitoutuu pienempään määrään erilaisia entiteettejä.
Paul Churchland on myös käyttänyt Occamin partaveistä dualismia vastaan. Hänen mukaansa materialismin etuna on se, että fysikaalisten asioiden olemassaolo on varmaa, kun taas mentaalisten asioiden olemassaolo ei ole. Churchland kuitenkin sanoo, ettei tämä ole perusteluna vielä ratkaiseva dualismin ja materialismin välillä; ratkaisevaa on sen sijaan materialistisen näkemyksen suurempi selitysvoima neurobiologian tutkimustulokset huomioon ottaen.
Dale Jacquetten mukaan Occamin partaveitsi on tärkein eliminativismin ja reduktionismin takana oleva perustelu mielenfilosofiassa. Eliminativismin mukaan sellaiset arkipsykologian ontologiaan kuuluvat entiteetit kuin ”ilo”, ”suru”, ”halu” ja ”pelko” ovat eliminoitavissa ja korvattavissa valmiin neurotieteen ontologialla.
Uskonnonfilosofia: Jumalan olemassaolo
Uskonnonfilosofiassa Occamin partaveistä on usein sovellettu kysymykseen Jumalan olemassaolosta: jos Jumalan käsite ei auta kaikkeuden selittämisessä, tällöin voidaan väittää, että Jumala on epärelevantti ja tulisi ”leikata pois”. Ajatus perustuu siihen väitteeseen, että usko Jumalaan vaatii enemmän ja monimutkaisempia oletuksia kaikkeuden selittämiseksi kuin epäusko. Esimerkiksi Richard Dawkins väittää dokumentissaan The Root of All Evil?, ettei mikään Lourdesin Neitsyt Marian aikaansaamista ihmeparantumisista vaadi selityksekseen Jumalan olemassaoloa; parantumiset ovat aina koskeneet tauteja, jotka olisivat voineet parantua myös itsekseen.
Teistisen ajattelun historia on tuottanut monia argumentteja, jotka pyrkivät osoittamaan, ettei näin ole — että teorian ilman Jumala-oletusta kohtaamat vaikeudet ovat yhtä suuria tai suurempia kuin teorian, joka olettaa Jumalan. Esimerkiksi kosmologinen todistus esittää, että kaikkeudella tulee olla ensimmäinen syy, ja että tämä syy on Jumala; ja teleologinen todistus esittää, että kaikkeudessa havaitaan suunnittelua ja järjestystä, jonka tulee olla peräisin yliluonnollisesta älystä. Suurin osa tiedeyhteisöstä ei hyväksy tällaisia argumentteja, ja suosii selityksiä, jotka käsittelevät samoja ilmiöitä olemassa olevien tieteellisten mallien pohjalta. Jumalan olemassaoloa on kuitenkin puolustettu myös muunlaisilla perusteilla (muun muassa reformoitu epistemologia, presuppositionaalinen apologetiikka ja fideismi).
Vaikka Occamin partaveistä käytetään nykyään usein teismiä vastaan, Vilhelm Occamilainen itse oli teisti. Hän katsoi, että tietyt kristilliset tekstit olivat tosiasiatietoa, ja niiden sanoma samanarvoista sekä logiikan että aistihavaintojen kanssa. Hänen mukaansa moninaisuutta ei tullut olettaa, ellei sitä voida osoittaa tarpeelliseksi (a) järjen, (b) kokemuksen tai (c) jonkun erehtymättömän auktoriteetin kautta; jossa viimeksi mainittu viittasi Raamattuun, pyhimyksiin ja tiettyihin kirkon (paavin) lausumiin. Vilhelmin mukaan selitystä, joka ei ole harmoniassa järjen, kokemuksen tai mainittujen lähteiden kanssa ei voida lukea päteväksi.
Virheellinen käyttö
Occamin partaveistä voidaan käyttää myös väärin, jolloin siitä tulee argumentointivirhe. Occamin partaveitsi ei tarkoita, että ”yksinkertaisin selitys on oikea selitys”, vaan ”yksinkertaisin selitys on todennäköisimmin oikea selitys”. Väärinkäytön kaava on seuraava:
Esimerkiksi klassinen fysiikka on teoriana yksinkertaisempi kuin myöhemmät fysiikan teoriat, mutta sitä ei tulisi silti suosia myöhempien teorioiden sijasta, koska se on niihin nähden virheellinen monilla tavoilla. Teorian ensimmäinen vaatimus on, että se toimii; että sen tuottamat ennusteet ovat oikeita, eikä sitä ole falsifioitu. Occamin partaveistä voidaan käyttää vasta sitten, kun teoriat ovat läpäisseet nämä testit, ja ollaan valintatilanteessa kahden tai useamman sellaisen teorian kanssa, joita havaintoaineisto tukee samassa määrin.
Yksinkertaisimpia teorioita tulee siis suosia ceteris paribus, muiden asioiden pysyessä muuttumatta. Tässä tapauksessa muihin asioihin kuuluu teorian saama tuki havaintoaineistolta.
Occamin partaveistä voidaan käyttää väärin myös liian pitkälle viedyssä skeptismissä:
Tämä selitys ei kuitenkaan ota huomioon sitä, että kuukävelyhuijaus vaatisi niin laajamittaisen salaliiton, että sen luominen ja salassapitäminen olisi todennäköisesti kuukävelyjen todellista suorittamista vaativampaa.
Galileo Galilei ivasi Occamin partaveitsen väärinkäyttöä Dialogissaan. Siinä periaatetta käyttää Simplicio. Galilei tuo esille ironisesti, että jos todella haluttaisiin aloittaa pienestä määrästä erilaisia entiteettejä, tällöin kirjaimet voitaisiin ajatella perustaviksi, koska niitä käyttämällähän voitaisiin koostaa kaikki inhimillinen tietämys.
Antipartaveitset
Occamin partaveitsi on silloin tällöin kohdannut vastustusta niiltä, jotka ovat pitäneet sitä liian äärimmäisenä tai harkitsemattomana. Tunnetuin ”antipartaveitsen” muotoilu on peräisin Walter Chattonilta. Hän oli Vilhelm Occamilaisen aikalainen, ja kehitti oman antipartaveitsensä vastineena Vilhelmin ajatukselle: ”jos kolme asiaa eivät ole tarpeeksi jonkin selittämiseksi, tulee olettaa neljäs asia, ja niin edelleen”.
Antipartaveitsiä ovat muotoilleet myös Gottfried Wilhelm Leibniz, Immanuel Kant ja Karl Menger. Leibnizin versio sai runsauden periaatteen (niin kuin Arthur Lovejoy on sitä kutsunut) muodon. Ajatuksen mukaan Jumala loi kaikkein monipuolisimman ja runsaimman kaikista mahdollisista maailmoista. Kant halusi rajoittaa Occamin partaveitsen seuraamuksia ja loi siksi oman vastapartaveitsensä: entium varietates non temere esse minuendas (”olevan monimuotoisuutta ei tulisi vähentää harkitsemattomasti”).
Menger katsoi matemaatikkojen olevan liian säästeliäitä entiteettien suhteen, joten hän muotoili oman lakinsa, joka voidaan esittää kahdessa muodossa: ”entiteettejä ei tule vähentää siihen pisteeseen, että ne ovat riittämättömiä” ja ”on turhaa tehdä vähemmällä se mikä vaatii enemmän”. Vähemmän vakava mutta äärimmäinen versio antipartaveitsestä on Alfred Jarryn kehittämä ’patafysiikka, joka pyrkii näkemään kaikki kaikkeuden tapahtumat täysin erillisinä ja itsenäisinä tapahtumina, jotka eivät noudata mitään muita kuin omia lakejaan.
Esimerkki
Kaksi puuta on kaatunut tuulisena yönä. Harkitse molempia mahdollisia selityksiä:
Vaikka molemmat selitykset ovat mahdollisia, Occamin partaveistä sovellettaessa meidän tulisi suosia ensimmäistä selitystä, koska ensimmäinen selitys on yksinkertaisempi ja se olettaa vähemmän entiteettejä.
Lumi peittää jäljet
Lumi peittää jäljet on Mats Wahlin kirjoittama nuorille suunnattu dekkari. Se ilmestyi ruotsiksi 2002 ja suomeksi Nora Schuurmanin kääntämänä ja Otavan kustantamana vuonna 2007. Teos on itsenäinen jatko-osa vuonna 2005 ilmestyneelle teokselle Näkymätön.
Kirjassa Harald Fors -niminen rikostutkija alkaa selvittää maahanmuuttajanuoren, Ahmed Sirrin murhaa. Kirjassa on paljon sivuhenkilöitä. Kirja on tapahtumarikas eikä murha ole ainoa rikos jota selvitetään. Kirjan tapahtumat sijoittuvat Ruotsiin ja sen teemana ovat muun muassa yhteiskunnalliset epäkohdat.
Frank Baumann
Frank Baumann (s. 29. lokakuuta 1975 Würzburg, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka edusti 1. FC Nürnbergiä ja Werder Bremeniä. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Baumann aloitti uransa 1. FC Nürnbergissä, jossa hän pelasi vuosien 1994–1999 välillä lähes sata ottelua. Vuonna 1999 Baumann siirtyi Werder Bremeniin, jossa hän toimi sittemmin joukkueen kapteeninakin.
Saksan maajoukkuetta Baumann edusti 28 kertaa ja teki kaksi maaottelumaalia. Debyyttinsä maajoukkueessa hän teki 14. marraskuuta 1999 Oslossa 1–0-voitto-ottelussa Norjaa vastaan. Hän on edustanut maataan vuoden 2002 MM -ja vuoden 2004 EM-kisoissa.
Paweł Zagumny
Zagumnyn ura maajoukkueessa huipentui maailmanmestaruuteen vuoden 2014 MM-kisoissa hänen kotimaassaan, kun Puola voitti finaalissa Brasilian 3-1. Noiden kisojen jälkeen Zagumny lopetti maajoukkueuransa. Zagumny voitti maajoukkueen kanssa myös MM-hopeaa vuonna 2006, Euroopan mestaruuden vuonna 2009 ja maailmancupin hopeaa vuonna 2011. Zagumny osallistui myös neljiin kesäolympialaisiin peräkkäin vuosina 2000, 2004, 2008 ja 2012. Lisäksi hänet on valittu kerran sekä maailmanliigan, EM-kilpailuiden, MM-kilpailuiden että kesäolympialaisten parhaimmaksi passariksi.
Seuratasolla Zagumny on edustanut vuodesta 2010 ZAKSA Kędzierzyn-Koźlea. Koko urallaan hän on edustanut kahdeksaa seuraa kolmessa eri maassa (Puola, Kreikka ja Italia). Zagumny voitti ZAKSA:n kanssa CEV-cupin kaudella 2010-2011. Hänellä on myös kuusi Puolan ja Kreikan-mestaruushopeaa ja neljä pronssia.
Zagumny on 200 senttimetriä pitkä ja painaa 88 kilogrammaa. Hän ylettyy parhaimmillaan 336 senttimetrin korkeuteen ja blokkaa parhaimmillaan 317 senttimetrin korkeudesta.
Luettelo Muhoksen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Muhoksen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Muhoksen kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.