cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ampumahiihto
Sääntöjä
Ampumahiihdossa ammutaan makuu- ja pystyasennosta. Molemmista asennoista ammuttaessa ampumamatka on sama (50 metriä), mutta taulun osuma-alue on erikokoinen. Pystyasennosta ammuttaessa osuma-alueen koko on halkaisijaltaan 11,5 senttimetriä ja makuuasennosta ammuttaessa 4,5 senttimetriä. Taulun kaatumiseen riittää, kun puoli luotia osuu tauluun. Ohilaukauksen sattuessa kilpailija joutuu kilpailumuodosta riippuen sakkokierrokselle tai saa sakkominuutin. Jokaisella ampumapaikalla on viisi taulua, joiden alas ampumiseen on käytettävissä viisi patruunaa. Yksilölajeissa sallitaan varapatruunat vain jos aseeseen tulee syöttöhäiriö. Viesteissä on käytettävissä 5+3 patruunaa viiden taulun alas ampumiseen eli kolme varapatruunaa, jotka on ladattava aseeseen ja ammuttava yksitellen.
Taululaitteistot
Kansainvälisissä IBU:n alaisissa kilpailuissa käytetään kahta erilaista taulutekniikkaa: mekaanista suomalaista ja sähköistä saksalaista. Suomalainen tekniikka toimii painovoimalla, ja sen on kehittänyt liperiläinen Ilmo Kurvinen. Taulut valmistetaan Liperin Ylämyllyllä, ja niitä on tehty noin 7 000 kappaletta ja viety yli 30 maahan.
Kilpailumuodot
thumb|Kilpailijoita makuupaikalla [[Talviolympialaiset 2010|Vancouverin olympiakilpailuissa.]] Seuraavien kilpailumuotojen matkat ovat aikuisten sarjojen mukaan.
Normaalimatka
Normaalimatkan pituus on miehillä 20 kilometriä ja naisilla 15 kilometriä. Lähtö tapahtuu lähettämällä kilpailijat matkaan yksitellen 30 sekunnin välein. Normaalimatkaan kuuluu neljä ammuntaa. Ensin on makuuammunta, seuraavaksi pystyammunta, sen jälkeen jälleen makuuammunta ja lopuksi pystyammunta. Jokaisesta ohilaukauksesta lisätään hiihtoaikaan yksi sakkominuutti.
Kansainvälinen ampumahiihtoliitto (IBU) esitteli vuoden 2018 kongressissaan lyhyemmän version normaalimatkasta, jota voidaan käyttää kun keliolosuhteet eivät salli kilpailun järjestämistä täysimittaisena. Lyhyempi normaalimatka on miehillä 15 km ja naisilla 12,5 km ja ohilaukauksista sakotetaan minuutin sijaan 45 sekunnin aikasakolla.
Pikakilpailu
Pikakilpailun (kutsutaan myös sprintiksi, ) pituus on miehillä 10 kilometriä ja naisilla 7,5 kilometriä. Lähtö tapahtuu lähettämällä kilpailijat matkaan yksitellen 30 sekunnin välein. Pikamatkaan kuuluu kaksi ammuntaa. Ensin on makuuammunta, jonka jälkeen on pystyammunta. Jokaista ohilaukausta kohti joutuu kiertämään kerran 150 metrin pituisen sakkoringin.
Takaa-ajo
Takaa-ajokilpailuun lähdetään pikamatkalla syntyneiden aikaerojen mukaisesti. (Tai vaihtoehtoisesti normaalimatkan puolitetuilla eroilla) Pikamatkan voittaja lähtee ensimmäisenä, toinen toisena ja niin edelleen. Kilpailuun pääsee yhteensä 60 pikakilpailun parasta. Matkan pituus on miehillä 12,5 kilometriä ja naisilla 10 kilometriä. Kilpailumuotoon kuuluu neljä ammuntaa. Kaksi ensimmäistä ammuntaa tapahtuu makuulta ja kaksi viimeistä ammuntaa pystystä. Jokaista ohilaukausta kohti joutuu kiertämään kerran sakkoringin, jonka pituus on 150 metriä.
Yhteislähtö
Yhteislähtö 60 ei ole vielä maailmancupin ohjelmassa, mutta sitä testataan IBU-Cupissa kauden 2018–2019 päätöstapahtumana.
Timo-Juhani Kyllönen
Timo-Juhani Kyllönen (s. 1. joulukuuta 1955) on suomalainen säveltäjä, muusikko ja kapellimestari, joka opiskeli Moskovan Gnesin-instituutissa orkesterinjohtoa, harmonikansoittoa ja pedagogiikkaa sekä Moskovan konservatoriossa sävellystä.
Ampumahiihto
Supersprintti
Supersprintissä kilpaltiin ensimmäisen kerran kansainvälisellä tasolla IBU-Cupin finaalissa kaudella 2017–2018. Se on kuitenkin ollut jo pitkään käytössä usean maan kansallisissa kilpailuissa. Maailmancupin ohjelmaan supersprinttikilpailuita ei ole otettu.
Timo-Juhani Kyllönen
Kyllösen tuotantoon kuuluu oopperoita, mm. Maritza Núñezin librettoihin sävelletyt Kuninkaiden kirja Op. 30 (1997) ja monologiooppera Tango solo Op. 81 (2010). Kyllönen on säveltänyt myös lukuisia orkesteriteoksia, joihin lukeutuvat mm. sinfoninen runoelma Lichtenthal (1998), Harmonikkakonsertto (2001), Trumpettikonsertto 'Cadiz 2012' (2012), Concerto grosso (2002), Amor Vivus baritonille ja orkesterille (2007), Missa festiva kuorolle ja orkesterille (2008) ja Awakening jousiorkesterille (1991). Tuotantoon kuuluu myös kamarimusiikkia ja vokaaliteoksia, mm. suositut kuorokappaleet "Ciclo para coro mixto" Op. 5 (1985) sekakuorolle ja "Three Alleluja Song"s Op. 26 a-c (1990) diskanttikuorolle.
Ampumahiihto
Supersprintti
Supersprintti koostuu kahdesta osasta. Ensimmäisenä käydään karsintakilpailu, jossa hiihdetään kolmesti kilometrin mittainen latu ja ammutaan välissä makuulta ja pystystä. Karsintakilpailu on väliaikalähtökilpailu, josta 30 parasta selviytyy loppukilpailuun. Loppukilpailussa karsinnat läpäisseet urheilijat lähtevät yhteislähtönä. Hiihdettävät lenkit ovat edelleen kilometrin mittaiset, mutta niitä on nyt viisi ja ammuntoja neljä. Ammunnat suoritetaan järjestyksessä makuu, makuu, pysty, pysty. Kilpailun kummassakin osassa kilpailijalla on käytettävissään yksi varapatruuna per paikka. Pystyyn jääneistä tauluista joutuu hiihtämään lyhennetyn sakkoringin.
Timo-Juhani Kyllönen
Kyllönen oli musiikinteorian, sävellyksen ja kamarimusiikin opettaja Sibelius-Akatemiassa vuosina 1986-2003. Säveltämisen ohella hän on aktiivinen harmonikkataiteilija, kapellimestari ja kuoronjohtaja. Kyllösen musiikkia ovat levyttäneet Finlandia Records, Ondine sekä Alba Records.
Ampumahiihto
Supersprintti
Alun perin hiihtomatka koostui 800 metrin hiihtokierroksista, mutta kierroksen mitta pidennettiin kaudelle 2018–2019 yhteen kilometriin, sillä hyvin harvalta stadionilta löytyy 800 metrin hiihtolenkki. Samalla varapatruunoiden määrä vähennettiin kolmesta yhteen per paikka. Ennen kansainvälistä debyyttiään supersprintissä rangaistiin pystyyn jääneistä tauluista hylkäämisellä lyhennetyn sakkokierroksen sijaan.
Viesti
Viestikilpailu käydään neljästä kilpailijasta muodostuvien joukkueiden välillä. Joukkueiden ensimmäiset viestinviejät lähtevät matkaan yhteislähtönä. Vaihdot tapahtuvat koskettamalla kädellä seuraavaa viestinviejää. Jokaisen viestiosuuden pituus on miehillä 7,5 kilometriä ja naisilla 6 kilometriä. Jokainen viestinviejä käy ampumapaikalla kahdesti ampuen ensin makuulta ja sen jälkeen pystystä. Viesti on sekaviestin ohella ainoa kilpailumuoto, jossa on käytettävissä varapanoksia. Jos kilpailija ei saa tauluja alas viidellä panoksella, voi hän käyttää kolme varapanosta. Varapanokset on ladattava ja ammuttava yksitellen. Jos vielä kolmen varapanoksen jälkeen on tauluja pystyssä, joutuu kilpailija kiertämään jokaista pystyyn jäänyttä taulua kohden yhden sakkoringin, jonka pituus on 150 metriä.
Timo-Juhani Kyllönen
Kyllösen tytär on oopperalaulaja Aurora Marthens, jolle hän on säveltänyt oopperan Ilona irti (2022).
Ampumahiihto
Sekaviesti
Kaudesta 2018–2019 alkaen kansainvälisissä sekaviestikilpailuissa on mahdollista päättää miesten ja naisten hiihtojärjestys. Järjestys on kuitenkin päätettävä etukäteen ja on kaikille sama. Aiemmin sekaviestissä naiset hiihtivät aina ensimmäiset kaksi osuutta ja miehet kaksi jälkimmäistä osuutta.
Pariviesti
Pariviestissä (tunnetaan myös nimellä sprinttisekaviesti, ) kilpailtiin ensimmäisen kerran maailmancupissa Nové Měston osakilpailussa helmikuussa 2015. Kilpailussa maata edustaa kaksihenkinen joukkue, jossa kilpailee yksi nais- ja yksi miesurheilija. Kumpikin hiihtää kaksi osuutta. Kisa käydään kiertämällä 1,5 kilometrin mittaista lenkkiä. Ensimmäisen osuuden hiihtää nainen, joka kiertää lenkin kahdesti ampuen kerran makuulta ja kerran pystystä. Miehen toinen ja naisen kolmas osuus ovat samanlaisia. Neljännellä osuudella mies hiihtää vielä yhden 1,5 km:n lenkin lisää ennen maaliintuloa. Varapatruunat ovat käytössä. Sakkorinki on 75 metriä.
Sekaviestin tavoin myös pariviestissä on kaudesta 2018–2019 alkaen kansainvälisissä kilpailuissa mahdollista päättää miesten ja naisten hiihtojärjestys. Järjestys on kuitenkin päätettävä etukäteen ja on kaikille sama.
Joukkuekilpailu
Joukkuekilpailu on ainoa kansainvälisellä tasolla kilpailtu, mutta sittemmin lopetettu kilpailumuoto. Ennen viestikilpailun kehittämistä arvokilpailuissa jaettiin myös joukkuekilpailumitaleja laskemalla kunkin joukkueen neljän parhaan urheilijan ajat yhteen 20 km kilpailusta. Tämä joukkuekilpailu kuitenkin korvattiin vuonna 1966 viestikilpailulla.
Joukkuekilpailun toisessa versiossa neljä urheilijaa kustakin joukkueesta hiihti yhtä matkaa pikakilpailun matkan. Kaksi urheilijaa kustakin joukkueesta suoritti makuuammunnan ja kaksi muuta pystyn muiden joukkuejäsenten odottaessa ampumapaikan ulkopuolella. Ohilaukauksista kierrettiin sakkokierroksia. Varapatruunat eivät olleet käytössä. Kilpailu suoritettiin väliaikalähtönä ja joukkueen loppuaika otettiin joukkueen viimeisen jäsenen ylittäessä maalilinjan. Joukkuekilpailu ei koskaan yltänyt olympiaohjelmaan, mutta se kuului mm-ohjelmaan vuosina 1989–1998.
Lajin luonne
thumb|Ampumapaikan taululaitteistoja Sotšin Laura-ampumahiihtokeskuksessa. Vaikka ampumahiihdossa onkin kaksi lajia yhdistetty, on niistä hiihto lopputuloksen kannalta merkittävämpi osa-alue. Vaikka kilpailija pudottaisi kaikki taulut, mutta hiihtää huonosti, ei hän usein ole kovinkaan korkealla sijalla. Silti ohilaukauksiinkaan ei ole varaa edes viestissä, sillä yksi varapatruuna vie aikaa niin kauan kuin sen ampuminen kestää.
Ammunnassa huomioon otettava seikka on myös se, että hiihtäjä on ampuessaan hengästyneessä tilassa. Onkin tavallista, että hiihtäjä jo ennen ammuntapaikkaa löysää hieman vauhtiaan ja tasaa hengitystään näin valmistautuen ammuntasuoritukseen. Ammuntapaikalle tultaessa kilpailijan sydämen pulssi on noin 170–190, ja sieltä lähtiessä 130–­150.
Myös ammuntaan käytettävä aika on olennainen, sillä ampuessa aika kuluu koko ajan. Makuuammunta vie aikaa puolisen minuuttia, pystyammunta hieman vähemmän, koska ampuma-asennon ottaminen on nopeampaa. Toisinaan ammunnassa tapahtuu häiriöitä. Esimerkiksi hylsyn jäädessä patruunapesään ajanotto pysäytetään, ja asehäiriön poistamiseen kulunut aika hyvitetään. Kuitenkaan esimerkiksi patruunapesään jääneestä hylsystä ei saa hyvitystä.
Toisinaan adrenaliinin virratessa suonissaan kilpailija unohtaa kiertää sakkokierrokset. Tällöin IBU:n säännöt määräävät, että loppuaikaan lisätään kaksi minuuttia jokaisesta kiertämättömästä sakkokierroksesta. Kilpailija saattaa myös ampua väärään tauluun, jolloin kaikki laukaukset luetaan ohi ammutuiksi.
Kansainväliset kilpailut
Ampumahiihdossa kilpaillaan kauden aikana ampumahiihdon maailmancupissa ja IBU-Cupissa. Arvokisatasolla ampumahiihdossa kilpaillaan olympialaisissa ja ampumahiihdon MM-kilpailuissa. Ampumahiihto ei siis ole osa hiihdon MM-kilpailuja vaan Kansainvälinen ampumahiihtoliitto järjestää omat maailmanmestaruuskilpailut vuosittain lukuun ottamatta olympiavuosia.
Lajin valtiaat
Pitkään lajissa olivat vahvoja Neuvostoliitto ja Saksan demokraattinen tasavalta (DDR). Nykyään lähes kaikilla merkittävillä hiihtomailla on kohtuullinen ampumahiihtojoukkue. Menestystä on 2000-luvulla ollut kosolti sellaisilla mailla kuin Norja, Saksa, Valko-Venäjä, Ranska ja Tšekki. Viime vuosien menestyneimpiä ampumahiihtäjiä naisissa ovat muiden muassa Kaisa Mäkäräinen, Darja Domratšava, Gabriela Koukalová, Marie Dorin Habert ja Laura Dahlmeier, sekä miehissä Martin Fourcade, Emil Hegle Svendsen ja Ole Einar Bjørndalen.
Manon Lescaut (Puccini)
Manon Lescaut on kolmas Giacomo Puccinin säveltämä ooppera, ja se sai ensi-iltansa Teatro Regiossa, Torinossa 1. helmikuuta 1893.
Edgarin jälkeen Puccini halusi löytää aiheen, jolla hän vakiinnuttaisi maineensa oopperasäveltäjänä. Puccinia viehätti Tosca. Kesti kuitenkin vielä kuusi vuotta ennen kuin hän pystyi käyttämään aihetta.
Puccini sai Manon Lescaut'n valmiiksi lokakuussa 1892.
Ensi-iltamiehitys
Manon Lescaut 1.2.1893 Teatro Regio, Torino
Kapellimestari 	Alessandro Pomé
Myöhempinä vuosina Manonin kuuluisia esittäjiä ovat olleet mm. Renata Tebaldi, Licia Albanese, Mirella Freni ja Kiri Te Kanawa. Des Grieuxin roolissa on nähty mm. Beniamino Gigli, Jussi Björling sekä Placido Domingo.
Lyhyt juoniseloste
On ilta majatalon edustalla lähellä Pariisin porttia. Edmondo kiusoittelee onnettomannäköistä Des Grieux’a. Des Grieux vastaa serenadina heille kaikille: Tra voi, belle, brune e bionde (Joukossanne kauniit brunetit ja blondit). Arraisista saapuu postivaunut, ja esiin astuu Manon Lescaut, hänen veljensä Lescaut sekä valtion virkamies Geronte de Ravoir. Manonia ollaan viemässä luostariin. Des Grieux rakastui ensi silmäyksellä kauniiseen neitoon ja laulaa hurmioituneena. Donna non vidi mai simile a questa (Koskaan en ole nähnyt noin hurmaavaa neitoa). Rikas Geronte on iskenyt silmänsä Manoniin, ja hän sopii kersantti Lescautin kanssa päivällisestä. Geronte valmistelee majatalon isännän kanssa lähtöä kahden Manonin kanssa. Edmondo on paljastaa Des Grieux’ille Geronten juonen Manonin ryöstämiseksi. Des Grieux’illa on vaikeuksia taivutella Manonia karkaamaan kanssaan. Lopulta rakastavaiset häipyvät Geronten tilaamilla vaunuilla.
Manon Lescaut on jättänyt Des Grieux’in ja asettunut asumaan Geronten loistokkaaseen huoneistoon Pariisissa. Manon kaunistautuu ja kersantti Lescaut saapuu. Manon valittaa Lescautille ympärillä olevan vain silkkisiä verhoja ja kylmyyttä In quelle trine morbide  (Täällä kylmässä huoneessa). Manon kaipaa takaisin pieneen yksinkertaiseen rakkauden täyttämään. Lescaut kertoo opettaneensa Des Grieux’ille uhkapeliä ja Des Grieux haluaa tulla varakkaaksi saadakseen Manonin takaisin.
Vieraiden lähdettyä Manon ottaa käsipeilin ja ihailee itseään, ja ovelle ilmestyy Des Grieux. Manonilla ja Des Grieux’illa on upea rakkausduetto ''Vieni! Colle tua braccia stringi Manon che t’ama'' (Tule! Sulje syliisi sinua rakastava Manon). Geronte yllättää rakastavaiset. Manon käskee Gerontea katsomaan peilistä itseään ja sitten rakastunutta paria. Geronte loukkaantuu ja poistuu vihaisena.
Lescaut saapuu ja kiirehtii rakastavaisia pakenemaan. Geronte on pyytänyt pidättämään Manonin irtolaisena ja varkaana. Manon ei halua jättää jalokiviään, ja lähtö viivästyy. Santarmit saapuvat Geronten kanssa, ja Manon pidätetään.
Intermezzo
III näytös, Le Havre
Aukio Le Havren satamassa. Manon muiden kurtisaanien kanssa lähetetään maanpakoon Ranskan siirtomaahan Louisianaan. Des Grieux’illa ja Lescautilla on suunnitelma Manonin vapauttamiseksi vankeudesta. Suunnitelma kuitenkin epäonnistuu.
IV näytös, uudella mantereella
Erämaa New Orleansin territorion rajalla. Maisema on paljas ja kumpuileva. Horisontti on kaukaisuudessa, taivas on pilvessä. Yö laskeutuu. Manon ja Des Grieux ovat lähteneet yhdessä Ranskan New Orleansista. Manon pyörtyy, ja Des Grieux yrittää virvoittaa häntä ja lähtee etsimään vettä. Manon kuvaa kovaa kohtaloaan upeassa loppuhuipentumassa Sola, perduta, abbandonata (Yksin, langenneena, hylättynä). Manon lysähtää Des Greiux’in käsille ja vakuuttaa rakkauttaan. Manonin huokaa viimeisiksi sanoikseen: Le mie colpe travolgerà l’oblio -  ma l’amor mio ... non muor... (Minun syntini unohdetaan, mutta rakkauteni ei kuole koskaan).
Gynekologinen irtosolunäyte
Papakoe on saanut nimensä kreikkalaisen lääkärin Geórgios Papanikoláoun (1883–1962) mukaan, joka todisti ensimmäisenä, että kohdunkaulan syöpä voidaan diagnosoida emättimen kautta otettavalla irtosolunäytteellä.
Suomalainen gynekologi Sakari Timonen (1915-2016) tutustui Papanikoláoun tekemiin kokeisiin hänen johdollaan työskennellessään New Yorkissa tutkijastipendiaattina vuonna 1953. Timonen otti kokeen käyttöön Naistenklinikalla.
Kokeen suoritus
Näyte papakoetta varten voidaan ottaa laboratoriohoitajan tai yleis- tai erikoislääkärin vastaanotolla normaalin gynekologisen tarkastuksen yhteydessä. Näytettä ei oteta kuukautisten aikana, ja näytteenoton yhteydessä tarvitaan tieto kuukautiskierron vaiheesta (edellisten kuukautisten ajankohta). Näytteen ottaja siirtää emättimen kautta emättimen takapohjukkaan, kohdunnapukkaan ja kohdun suulle työvälineen jolla otetaan näytepala emättimen tai kohdunkaulan seinämästä. Näytteenotto ei yleensä tee kipeää mutta se voi tuntua hieman epämiellyttävältä.
Milloin papakoe tulee suorittaa?
Ensimmäinen papakoe suositellaan otettavaksi noin vuosi ensimmäisen sukupuolikontaktin jälkeen tai viimeistään 25-30 vuoden iässä. Lisäksi koe tulisi uusia aina, kun ensimmäisestä seksikontaktista uuden partnerin kanssa on kulunut noin vuosi. Mikäli kumppani pysyy samana ja edellisen testin solukuva on normaali, sopivana testausvälinä pidetään kahdesta kolmeen vuotta. Papakoe tulisi suorittaa riippumatta siitä mikä ehkäisymuoto on käytössä, sillä esimerkiksi kondomi suojaa papilloomavirusinfektioilta vain noin 70 %:n varmuudella ja muut ehkäisymuodot huomattavasti heikommin. Myös HPV-rokotuksen saaneiden tulisi käydä papakokeessa, sillä 2006 markkinoille tullut rokote suojaa vain kahdelta kohdunkaulansyöpää aiheuttavalta HPV-alatyypiltä (HPV-16 ja HPV-18). Vaikka nämä kaksi alatyyppiä kattavat suuren osan (n. 70 % kaikista pahanlaatuisista solumuutoksista), harvinaisempien alatyyppien osalta rokote ei tarjoa suojaa.
Anaalipapa
Kohdunkaulassa pahanlaatuisia limakalvomuutoksia aikaansaavat papilloomavirukset voivat siirtyä myös peräaukon limakalvolle esimerkiksi anaaliseksin aikana. Pitkäkestoinen papilloomavirusinfektio voi aikaansaada syövän esiasteita tai syöpää myös peräaukon ja peräsuolen alueella, ja siksi homoseksuaalisille miehille suositellaan anaalipapatestin suorittamista muutaman vuoden välein. Mikäli henkilö on HIV-positiivinen, koetta suositellaan suoritettavaksi vuosittain.
Jäävesihaaste
Jäävesihaaste on kesällä 2014 sosiaalisessa mediassa levinnyt tempaus, jonka tarkoituksena on lisätä tietoisuutta lihaksia rappeuttavasta ALS-taudista sekä kerätä rahaa sen tutkimukseen. Haasteeseen osallistuvan pitää kaataa päälleen ämpärillinen jäävettä, minkä jälkeen hän saa haastaa vastaavaan tempaukseen haluamansa henkilön. Jääveden kaato pitää suorittaa tietyn ajan kuluessa haasteen saamisesta tai muutoin haastettu on velvoitettu lahjoittamaan sovitun summan ALS-taudin tutkimuksen hyväksi. Myös haasteen suorittanut voi osallistua lahjoitukseen pienemmällä summalla.
Jäävesihaaste tuli tunnetuksi Yhdysvalloissa heinäkuun 2014 aikana ja se levisi nopeasti myös muualle maailmaan. New York Timesin mukaan Facebookissa oli elokuun puoliväliin mennessä jaettu yli 1,2 miljoonaa jäävesihaastevideota. Tempaukseen on osallistunut lukuisia julkisuuden henkilöitä, muun muassa Yhdysvaltain entinen presidentti George W. Bush, joka haastoi mukaan Bill Clintonin. Barack Obama sen sijaan kieltäytyi haasteesta ja maksoi 100 dollarin suuruisen summan.
Suomeen jäävesihaaste saapui elokuussa 2014, ja Lihastautiliitto keräsi haasteen avulla 62 000 euroa. Osa kampanjan tuotoista käytettiin Suomessakin tutkimukseen ja osalla taas rahoitettiin sairastuneiden elämänlaadun parantamista.
Jäävesihaasteessa käytettiin tehokkaasti hyväksi sosiaalisen median verkostoja. Kampanja sai alkunsa yksityishenkilöiden halusta kerätä rahaa ALS-taudin parantamiseen tähtäävään tutkimukseen. Jäävesihaaste on eräs menestyksekkäimpiä sosiaalisessa mediassa toimineita varainhankintakampanjoita.
Jäävesihaasteen tuotoilla tehdyssä tutkimuksessa löytyi uusi tautiin vaikuttava geeni, ja löydön avulla pyritään kehittämään hoitoa.
Kiinan tasavalta (1912–1949)
Kiinan tasavalta oli itäaasialainen valtio vuosina 1912–1949 nykyisen Kiinan kansantasavallan – ja on edelleen Taiwanin – alueella. Maan alkuvuosina siihen kuului myös nykyinen Mongolian alue. Kiinan tasavalta perustettiin Qing-dynastian kaatuessa vuonna 1911. Kiina ajautui kuitenkin pian sisällissotaan eri sotaherrojen välillä ja Japani miehitti maan pohjoisosia. Kiinan sisällissodan jälkeen vuonna 1949 tasavallan hallinto pakeni Taiwanin saarelle, jota se on joidenkin Etelä-Kiinan meren saarten lisäksi hallinnut ainoana alueenaan siitä lähtien. Kiinan tasavallan paikan Manner-Kiinassa on tämän jälkeen perinyt Kiinan kansantasavalta.
Keisarivallan kukistuminen
Kiinan Qing-dynastian ongelmaksi tuli 1800-luvun alussa kaksi seikkaa. Ensimmäinen oli sisäinen väestöpaine: 1700-luvun alusta 1800-luvun puoliväliin väestö kasvoi noin kolminkertaiseksi (ollen tuolloin noin 450 miljoonaa henkeä). Viljelysmaa ei kuitenkaan lisääntynyt samassa suhteessa; ainoastaan Mantšuriassa otettiin uusia alueita merkittävässä määrin viljelyyn 1800-luvulla alkaneen kiinalaissiirtolaisuuden myötä. Viljelyskasveissa tai -tekniikassa ei myöskään tapahtunut oleellista muutosta, eikä mitään ’teollista vallankumousta’ käynnistynyt. Väestönkasvu lisäsi kilpailua maasta, nosti maanvuokria ja paransi tilanomistajien asemaa. Se alensi valtaosan elintasoa, jopa kasvatti nälänhädän uhkaa huonoina vuosina.
Toinen ongelma oli ulkoisen paineen kasvu, kun länsivallat kiinnostuivat Kiinasta. Ne pystyivät nyt merenkulku- ja sotatekniikan kehityttyä ensi kertaa vakavasti sekaantumaan sotilaallisella mahdillaan sen asioihin. Ne halusivat avata Kiinan markkinat kaupalle ja saada diplomatian sääntöjen mukaisen kohtelun, jota Kiinan keisari ei ’barbaareille’ suonut.
Koska Ison-Britannian tuottamat tekstiilit eivät tehneet kauppaansa Kiinassa, jossa parempilaatuiset käsintehdyt tekstiilit olivat suunnilleen saman hintaisia, maan kauppatase jäi alijäämäiseksi. Etenkään teekaupan rahoittamiseksi ei brittiläisillä ollut kiinalaista osapuolta kiinnostavia kauppa-artikkeleita tarjolla. Ison-Britannian valtio sai merkittäviä tuloja kassaansa teekaupasta saaduista tulli- ynnä muista tuloista. Englannin Itä-Intian kauppakomppania alkoi tuottaa oopiumia Intiasta Kiinaan lisätäkseen myyntiään.
Kiina kielsi oopiumin myynnin jo vuonna 1729, mutta lakia alettiin soveltaa vasta vuonna 1821. Kiinalaisten pyrkimys estää tuonti johti niin kutsuttuun ensimmäiseen oopiumsotaan (1840–1842). Sodan seurauksena britit saivat Kiinan avaamaan rajansa kansainväliselle kaupalle. Oopiumisodat päättäneet rauhansopimukset antoivat länsivalloille myös oikeuden määrätä Kiinan tullit alhaisiksi, mikä helpotti länsimaiden vientiä Kiinaan. Epäoikeudenmukaiset sopimukset ja sotakorvaukset pakottivat Kiinan lisäämään verotusta.
Ulkomaiden vaikutus lisääntyi jatkuvasti, uudet paikkakunnat avautuivat, länsivaltojen kansalaiset saivat ekstraterritoriaalioikeuksia eli pääsivät Kiinan tuomiovallan alaisuudesta. Vuosisadan lopulla ulkomaat saivat toimi-lupa alueita ja siirtomaita Kiinasta.
Lännen vaikutus kasvaa
vasen|pienoiskuva|[[Taiping-kapina vuosina 1850–1864. Wu Yourun kuparipiirros vuodelta 1886.]]
Taiping-kapina
Sisäisesti Kiinaa ravisutti 1800-luvun puolivälissä suuret kapinaliikkeet, jotka pyrkivät kukistamaan mantsudynastian. Näistä huomattavin oli Taiping-kapina, joka sai suuria osia Keski-Kiinaa haltuunsa. Kapinalliset pyrkivät toteuttamaan maan päällä Taivaallisen rauhan suuren valtakunnan (Taiping tianguo). Taipingit olivat ideologialtaan mielenkiintoinen ryhmä, sillä heidän opeissaan oli läntistä vaikutusta. Liikkeen johtajat olivat saaneet herätteitä kristillisestä propagandasta, joskin opissa oli myös kiinalaisesta perinteestä saatua ainesta.
Toiseksi kapinalla oli positiivinen yhteiskuntaihanne, joka edellytti radikaaleja muutoksia kuten maanjakoa ja naisten aseman parantamista. Käytännössä uudistusten toteutus kangerteli: sota esti määrätietoisen politiikan ja toisaalta Taiping-liikkeen johtajat olivat kaikesta huolimatta paljon tasa-arvoisempia kuin liikkeen muut jäsenet. Taiping-valtion pääkaupunki Nanjing kukistui vuonna 1864.
Kapinoiden jälkeen
Ulkoisen vaaran ja sisäisten vaikeuksien edessä oli jotakin tehtävä. Kapinoiden kukistumisen myötä Kiinan johtoon tuli ryhmä miehiä, jotka pyrkivät restauraatioon, maan vahvistamiseen perinteen pohjalla. He uskoivat pitkään, että entisiä menetelmiä voitiin jatkaa. Maata aloitettiin uudistamaan pitäen ”kiinalaista oppia perustana ja käyttäen länsimaista tekniikkaa käytännöllisen hyödyn saamiseksi”. Kiinnostuksen kohteena oli ennen kaikkea asetekniikkaa, kaivokset ja laivanrakennus. Tulokset eivät olleet kovin hyviä, sillä taloudellinen panostus niihin oli pientä ja yritykset vanhoillisten virkamiesten määräysvallan alla.
Sisäisen modernisaation ajatus kärsi haaksirikon vuosisadan vaihteessa. Ulkomaiden kilpailu oikeuksista Kiinassa kiihtyi, ja peliin liittyi aasialainen valta Japani. Tappio sodassa Japania vastaan vuosina 1894–1895 aiheutti Kiinan intellektuellien keskuudessa uudistusajatusten leviämisen. Nyt haluttiin ottaa oppia Japanin esikuvan mukaisesti myös länsimaiden institutionaalisesta ja poliittisesta rakenteesta.
Tasavaltalainen vallankumous
Yleinen mielipide alkoi olla monarkiaa vastaan, jonka katsottiin tekevän uudistuksensa pakosta. 1890-luvulta lähtien oli syntynyt vallankumouksellisia liikkeitä, jotka avoimesti vaativat dynastian kukistamista. Uudistukset sen hallitessa olivat mahdottomia tai hyödyttömiä. Propagandassa mantšut kuvattiin jopa rodullisesti muukalaisiksi, jotka estivät kiinalaisten vallan. Tavoitteeksi tuli tasavalta ja vallankumous, kun uudistus ylhäältä käsin oli osoittautunut mahdottomaksi toteuttaa. Salaisia järjestöjä syntyi useita. Niiden jäsenet kuuluivat Kiinan yhteiskunnan moderneihin kerroksiin, teollisuudenharjoittajiin, opiskelijoihin ja uuden armeijan upseereihin.
Vallankumousliike oli ollut olemassa jo 1800-luvun lopulta lähtien. Se oli organisoitunut erityisesti Japanissa ja länsimaiden hallussaan pitämissä sopimussatamissa pääosin Sun Yat-senin ja tämän perustaman Tongmenghui-puolueen taakse. Osa Japanissa opiskelevista isänmaallisista opiskelijoista sen sijaan kannatti Liang Qichaon tai Kang Youwein uudistuslinjaa ja perustuslailliseen monarkiaan siirtymistä rauhanomaisin keinoin. Monet pelkäsivät, että ulkomaat käyttäisivät vallankumousta hyväkseen ja ottaisivat haltuunsa lisää kiinalaisia maita.
Kiinan kaupunkeihin oli samaan aikaan muotoutunut uusi kansainvälisesti suuntautunut porvaristo, joka oli riippumaton vanhasta maanomistajaluokasta. Shanghain liikemiehet esittivät hyvin samansuuntaisia vaatimuksia kuin Pekingin radikaali älymystö. Uuden vaurauden löytänyt porvaristo vaati riippumattomuutta ja vapautta valtiosta. Se ei kuitenkaan ollut valmis seuraamaan uuden kulttuurin liikettä tämän kulkiessa kohti poliittista radikalismia.
Johtajakseen opintopiiriläiset valitsivat Li Yuanhongin, sillä hän oli hieman vanhempi ja arvovaltaisempi henkilö. Tämä onnistuikin suostuttelemaan maakuntaneuvoston perustuslailliset taaksensa. Muuallakin lähistöllä maakuntaneuvostot saatiin julistamaan alueensa itsenäisiksi. Johtoon valittiin aina joku paikallisesti merkittävä eliitin edustaja.
Keskushallinnossa katsottiin Yuan Shikain olevan oikea mies taltuttamaan kapina. Yuan ei kuitenkaan suostunut, mutta kun toiseksi soveliain henkilö murhattiin, yritettiin häntä suostutella keinolla millä hyvänsä. Yuan Shikai vaati ehtonaan, että parlamentti oli perustettava ja hänen itsensä oli saatava valtaa. Perustuslaki julistettiinkin voimaan ja Yuan Shikai johdatti armeijansa kohti Wuhania. He etenivät nopeasti Hanyangiin asti, mutta viimeisenä erottimena olevaa jokea ei ylitetty vaan Yuan Shikai alkoi hakea kompromissia.
Tasavallan aika
pienoiskuva|[[Yuan Shikai|Yuan Shikain virkaanastujaiset väliaikaiseksi presidentiksi 10. maaliskuuta 1912.]]
Yuan Shikain hallituskausi
Kiinan tasavalta perustettiin virallisesti 1. tammikuuta 1912 Xinhai-vallankumouksen jälkeen. Tasavalta korvasi Qing-dynastian ja päätti yli kaksituhatta vuotta kestäneen keisarivallan Kiinassa. Senaatin piti nyt valita presidentti, suosituimpia ehdokkaita olivat Yuan Shikai ja Li Yuanhong. Kompromissiksi eteläisen tasavallan väliaikaiseksi presidentiksi valittiin Sun Yat-sen vuonna 1912, ja tästä alkoi uusi ajanlasku tasavallassa. Tongmenghui muodosti uuden hallituksen, jolla oli kuitenkin valtaa vain Shanghain seudulla, sillä läheskään kaikki etelän itsenäistyneet maakunnat eivät tunnustaneet Nanjingin senaattia ja pohjoisessa valta kuului yhä Qing-keisarille. Sun Yat-sen havaitsi, että Yuan Shikai oli ainoa, jolla oli ulkomaistakin kannatusta. Hän ilmoitti, että Yuan Shikai nimitettäisiin presidentiksi, jos Pohjois-Kiina liittyisi tasavaltaan.
Yuan Shikai alkoi neuvotella asiasta hovin kanssa, sillä osa hänen omista sotilaistaankin kannatti tasavaltaa. Yuan lupasi turvata mantšukeisarihuoneen turvallisuuden Kielletyssä kaupungissa, eikä hovi voinut muuta kuin suostua ehtoihin. Niinpä Yuan Shikai nimitettiin presidentiksi ja hänen painostuksestaan parlamentti muutti Pekingiin, joka pysyi Kiinan pääkaupunkina.
Tohtori Sun Yat-senin ja Sung Tšiao-jenin suraajilla, jotka muodostivat Kuomintang-puolueen (’Kansallinen kansanpuolue’) oli parlamentissa enemmistö. Kaksipuoluejärjestelmän toisena puolueena toimi Edistyspuolue. Kiinan tasavallan ensimmäiset vaalit järjestettiin vuosien 1912 ja 1913 taitteessa. Koko maan kattaneissa vaaleissa valittiin edustajat kaksikamariseen kansalliskokoukseen sekä maakuntien edustuslaitoksiin. Äänioikeus oli vain koulutetuilla ja varakkailla miehillä, mutta tämäkin oli selvä parannus keisarivallan loppuaikoina järjestettyihin vaaleihin. Vaalit olivat historiallisesti merkittävät, sillä niissä kilpaili vallasta kaikkiaan kolmisensataa poliittista yhdistystä.
Kuomintang voitti vaalit selvästi ja sai enemmistön parlamenttipaikoista. Vaalit osoittivat, että vaikka vallankumouksellisilla ei ollut hallussaan merkittäviä hallintovirkoja, heillä oli selvästi kannatusta ja tukijoita. Äänestäjät yhdistivät Kuomintangin onnistuneeseen vallankumoukseen. Puolueen siivitti vaalivoittoon myös lupaus paikallisesta itsehallinnosta, jota muut puolueet eivät ajaneet.
Parlamentissa Kuomintangin vastustajana oli Edistyspuolue, jossa toimi perustuslaillista monarkiaa aiemmin kannattaneita kiinalaisia. Yuan Shikaita tukenut Edistyspuolue oli kansallispuolueen tavoin useiden pienpuolueiden yhteenliittymä. Kaksipuoluejärjestelmän edellytyksen olivat olemassa, mutta siihen ei parlamentin lyhyen toiminnan aikana päästy. Tämä johtui siitä, että kansalliskokoukseen valitut edustajat vasta opettelivat toimimaan parlamentissa. Poliittinen oppositio oli edelleen vieras käsite, enemmistöpäätösten sijaan haettiin yksimielisyyttä ja henkilökohtainen lojaalius hallitsi poliittisia suhteita.
Helmikuussa 1913 pidetyissä vaaleissa Kuomintang voitti 269 paikkaa 596:sta ja kohosi suurimmaksi puolueeksi. Sung Tšiao-jenin oletettiin kohoavan tämän jälkeen pääministeriksi ja mahdollisesti presidentti Yuan Shikain haastajaksi valtakamppailussa. Kansalliskokouksen odotettiin myös säätävän uuden perustuslain. Sung kannatti parlamentaristista järjestelyä, jossa hallitus olisi vastuussa ensisijaisesti parlamentille eikä presidentille. Kun Sung oli lähdössä Shanghaista Pekingiin, häntä ammuttiin 20. maaliskuuta 1913 hänen ollessaan nousemassa junaan. Hän kuoli kaksi päivää myöhemmin vain 30-vuotiaana. Aihetodisteiden ja ampujan tunnustuksen perusteella murhan järjestäjäksi epäiltiin pääministeriä tai jopa presidentti Yuan Shikaita itseään.
Sungin salamurha sai Sun Yat-senin tukijoineen yrittämään niin sanottua Kiinan toista vallankumousta Yuan Shikain syrjäyttämiseksi. Seitsemän maakuntaa julistautui itsenäisiksi Yuan Shikain nimitellessä kenraalejaan kuvernööreiksi. Tällöin Kuomintang julisti toisen vallankumouksen alkaneeksi, mutta sillä ei ollut riittävää tukea minkään aikaansaamiseksi. Yuan Shikain Beiyang-armeija kukisti alkavan kapinan ongelmitta ja maakunnat liitettiin entistäkin tiiviimmin Yuan Shikain alaisuuteen. Vuoden sisällä hän erotti kaikki Kuomintangin edustajat parlamentista, hajotti parlamentin ja hankki itselleen diktatorisen aseman. Kuomintang kiellettiin vuonna 1913 ja se toimi sen jälkeen maanpaossa Japanissa.
Perustuslainmuutoksessa nimitykset ja lakien säätäminen siirrettiin presidentin tehtäviksi. Parlamentti lopetti kokoontumisensa, presidentin valtakautta pidennettiin eikä valtakauden päättymisen jälkeen tarvittu vaaleja. Sotilasdiktatuuri piti maan kasassa, mutta maakunnat painoivat omia rahojaan ja hoitivat rahapolitiikan muutenkin pääosin itsenäisesti. Niinpä Yuan Shikai joutui turvautumaan ulkomaihin rahaa saadakseen, ulkomaille myönnettiin rautatieoikeuksia ja suolaveron kanto, pian myös budjetin ja tullien valvonta.
Kun lännessä käytiin ensimmäistä maailmansotaa, Japanin hallitus lähetti Katō Takaakin laatimat 21 vaatimusta Kiinalle uhaten tehdä Kiinasta protektoraatin. Yuan Shikai suostui neuvotteluissa Japanin vaatimuksiin, mikä romahdutti hänen kannatuksensa täysin, jopa armeijan sisällä. Arvovaltaa saadakseen Yuan Shikai päätti julistautua keisariksi 1914. Keisarivallan palauttamisesta tehtiin virallinen päätös vuonna 1915, minkä seurauksena Yunnan julistautui itsenäiseksi ja Sichuan alkoi kerätä omaa armeijaa. Ulkomaillakin vastustettiin keisarihanketta ja lopulta Yuan Shikai suostui luopumaan ajatuksesta.
Heikko tasavalta
Yuan Shikai oli Kiinan armeijoiden uudistajista ja kehittäjistä merkittävin. Hänen kuoltuaan Beiyangin armeija hajosi kilpaileviin ryhmittymiin, joiden johdossa olivat Yuanin entiset upseerit. Anhuin ryhmää johti Duan Qirui, joka oli aikoinaan Kiinan vahvimpia sotaherroja. Zhilin ryhmän johdossa oli Feng Guozhang ja Fengtianin ryhmää johti Zhang Zuolin.
Beiyangin armeijasta hajonneet ryhmittymät taistelivat keskenään siitä, kuka saisi Pekingin hallintaansa. Pääkaupunkia hallussaan pitänyt sotaherra saattoi edustaa koko Kiinaa, sillä ulkomaat tunnustivat Pekingissä valtaa pitäneen hallituksen maan legitiiminä hallituksena. Pääkaupungin valtaamalla pääsi käsiksi tullimaksuihin ja saattoi hakea ulkomailta lainoja. Sotaherrojen keskinäinen taistelu johti siihen, että valta pääkaupungissa vaihtui tiuhaan tahtiin. Pohjois-Kiinan sotaherrojen taistellessa Pekingin hallinnasta kansallisen yhtenäisyyden nimissä, Etelä-Kiinan sotaherrat kannattivat maakuntien riippumattomuutta.
Keisarivallan kukistuminen oli saanut Kiinassa keskipakoiset voimat vahvistumaan. Niin kauan kuin Yuan Shikai eli, hän kykeni pysyttämään maan valtansa alla. Hänen kuoltuaan vuonna 1916 Pekingin keskushallituksen merkitys kutistui vähiin. Vaikka maa muodollisesti pysyi yhtenä valtiona, sen eri osia hallitsivat tosiasiassa riippumattomat johtomiehet, joiden valta perustui sotilaalliseen mahtiin. Nämä ns. maakuntakenraalit erosivat poliittisilta tunnuksiltaan, mutta yhteistä heille oli se, että oma etu oli kuitenkin tärkein. Sotaherrat ja heidän muodostamansa klikit taistelivat vallasta ja pyrkivät asettamaan omia miehiään myös virallisen hallituksen johtoon. Ulkovalloista eritoten Japani pystyi sekaantumaan tähän kamppailuun. Hajaannuksen aikaa kesti äärimmäisessä muodossaan kymmenkunta vuotta, mutta eräät sotaherrat hallitsivat alueitaan jokseenkin suvereenisti aina kansantasavallan perustamiseen asti.
Sotaherrat kouluttivat joukkonsa kuuliaisiksi komentajalleen. Joukkoihin ei kuitenkaan ollut luottamista: karkuruus taisteluissa oli yleistä ja puolta vaihdettiin sen mukaan, kuka maksoi parhaiten. Usein sotilaat olivat tavallisia maanviljelijöitä, jotka otettiin väkisin palvelukseen.
Sotaherrojen kaudella olikin tuhoisat vaikutukset maanviljelyyn ja kaupankäyntiin Kiinassa. Lukuisat sodat, joihin enimmillään osallistui kaksi miljoonaa miestä, tuhosivat viljelysmaita. Kiinan tulvanestojärjestelmät tarvitsivat jatkuvaa korjausta ja ylläpitoa, ja heikkenivät nopeasti välinpitämättömyyden ja tuhojen seurauksena. Tämä johti osaltaan vuoden 1929 nälänhätään. Maanviljelijöitä pakotettiin myös tuottamaan oopiumia, koska sen myynnillä saattoi rahoittaa sotimista.
Kulttuurin alalla nämä vuodet olivat kuitenkin uutta luovia, sillä niin sanottu Uudenkulttuurin liike syntyi. Se koetti luoda modernin kulttuurin, joka olisi lähempänä kansaa ja kykenisi vahvistamaan Kiinan asemaa. Liike muuttui selvemmin poliittisesti, kun ensimmäisen maailmansodan jälkeen kiinalaiset huomasivat japanilaisten lisänneen suurvaltojen suostumuksella valtaansa Kiinassa. Tieto johti suuriin opiskelijoista alkunsa saaneisiin mielenosoituksiin vuonna 1919. Toukokuun neljännen päivän liike merkitsi kansallisen liikkeen uutta nousua. Liikehdintä levisi myös kaupunkien uuden keskiluokan ja työväenluokan pariin. Se levitti modernia kansallismielisyyttä sekä sosialismia Kiinassa.
Kuomintangin paluu
1920-luvun alussa Kuomintang-puolue pystyi vahvistumaan ja saamaan tukialueita Etelä-Kiinasta. Se haki apua Neuvostoliitolta, joka suurvalloista tuntui ainoalta Kiinan kansalliseen liikkeeseen myötämielisesti suhtautuvalta valtiolta. Neuvostoliitto uskoi, että se tarvitsi yhteistyötä anti-imperialistisen ja kansallisen porvarillisen puolueen kanssa. Kuomintang taas näki lokakuun vallankumouksen suhteellisen alikehittyneen maan kansallisena vallankumouksena. Se myös oppi Neuvostoliitolta, kuinka rakennetaan maata holhoava, demokraattista sentralismia periaatteena käyttävä ja elitistinen puolue ja sen komennossa oleva puoluearmeija. Uuden Kuomintangin ideologiaksi tulivat anti-imperialismi, kansallismielisyys sekä vähäosaisten aseman parantaminen, jota voitiin kutsua sosialismiksi, mutta johon ei sisältynyt maan sisäistä luokkataistelua.
Ehdokkaita Sun Yat-senin seuraajaksi oli paljon eikä kukaan heistä oikein erottunut edukseen. Tšiang Kai-šek toimi välittäjänä ääriliikkeiden välillä ja sai siten arvostusta osakseen. Hän johdatti Kuomintangin sotaretkelle vuosina 1926–1928. Se hyökkäsi kahtena osastona, läntisessä osastossa olivat vasemmistolaiset ja se eteni Wuhaniin. Itäistä osastoa johti Tšiang Kai-šek ja se eteni Shanghaihin. Hän piti sitkeästi koossa armeijansa ja vapautti monet alueet sotaherrojen mielivallasta. Shanghaissa paikallinen työväenliike oli ottanut vallan jo ennen Kuomintangin saapumista, mutta yllättäen Tšiang Kai-šek kielsikin työväenliikkeen ja järjesti teurastuksen Shanghaissa. Pian muissakin kaupungeissa kukistettiin ammattiyhdistysliikkeet.
Kuomintangin Wuhanin siipi perusti uuden hallituksen, jossa kommunistitkin olivat mukana. Se julisti Tšiang Kai-šekin pois viralta, muttei sillä ollut keinoja toteuttaa tätä. Tšiang Kai-šek ilmoitti perineensä Sun Yat-senin vallan ja julistautui uuden hallituksen päämieheksi Nanjingissa. Syksyn sadonkorjuukapinan jälkeen Wuhanin hallitus kuitenkin sanoutui irti kommunismista ja palautui Tšiang Kai-šekin linjalle. Tämä toi mukanaan myös tärkeitä liittolaisia pohjoisessa, ja pian Kuomintang lähtikin jatkamaan sotaretkeään pohjoiseen kahtena rintamana. Sotaherrojen keskinäisen kahinoinnin vuoksi Kuomintang onnistui päihittämään ennalta ylivoimaiset vastustajansa ja valtasi Pekingin vuonna 1928.
Nanjingin hallitus
Kuomintang pääsi yrittämään ohjelmansa toteuttamista ensimmäisenä. Tšiang Kai-šekin johtamat nationalistit nousivat Kiinassa valtaan oman armeijansa avulla ja kansansuosion tukemana. Sotaherroja vastaan suunnattu Pohjoinen sotaretki onnistui niin hyvin, että Tšiang saattoi perustaa Nanjingiin hallituksen vuonna 1928. Ulkomaiden tunnustama Nanjingin hallitus vaikutti lupaavimmilta hallitukselta Kiinassa lähes kahteen vuosikymmeneen.
Nationalistit perustivat Kiinaan maan ensimmäisen nykyaikaisen hallituksen. Hallinto jakautui Sunin oppien mukaan viiteen haaraan eli yuaniin. Lakiasäätävän, toimeenpanevan ja oikeudellisen yuanin lisäksi kiinalaisesta perinteestä otettiin mukaan hallinnollinen yuan ja virkamiestutkinnoista vastaava yuan. Näiden yläpuolella valtaa käytti tasavallan presidentti Tšiang Kai-šek. Nationalistien Kiina oli kommunistisen Kiinan tapaan yhden puolueen valtio. Kuomintangin oli määrä ohjata ja valistaa kiinalaisia siihen saakka, kunnes maa olisi kypsä demokratialle.
Sun Yat-senin tavoitteena oli viedä loppuun vuoden 1911 tasavaltalaisvallankumous, ja Tšiang Kai-šek näki itsensä Sunin työn jatkajana. Valtaan päästyään ja Tšiangin johtamana Kuomintang kuitenkin muuttui vallankumouksellisesta puolueesta yhteiskuntaa säilyttäväksi voimaksi. Nanjingin hallitus ei arkaillut lain ja järjestyksen ylläpitämisessä. Vainon kohteena olivat varsinkin kommunistit tai ”bandiitit”, kuten Tšiang heitä kutsui.
Yhteiskunnallisten uudistusten tarvetta kuvaa se, että 1930-luvun alussa Kiinan kuolleisuusluku oli maailman korkein. Sunin kehittämä Kansan hyvinvoinnin periaate sisälsi ajatuksen tasa-arvoisesta maanomistuksesta, mutta sen toteuttaminen osoittautui Nanjingin hallitukselle mahdottomaksi. Kuomintang tukeutui vallanpidossaan tilanomistajaluokkaan, eikä kyennyt toteuttamaan maauudistusta ennen kuin sisällissodan jälkeen Taiwanin saarella. Neljä viidesosaa kiinalaisista asui 1930-luvulla edelleen maaseudulla, ja kun Kuomintang ei näyttänyt ajavan heidän etuaan, saivat syrjäseuduille ajetut kommunistit uusia tukijoita.
Kuomintang hallitsi pääosaa Kiinasta noin kymmenen vuoden ajan aina Japanin hyökkäykseen vuonna 1937. Koko valtakautensa ajan nationalistit kärsivät maan epäyhtenäisyydestä. Kommunistien lisäksi uudet sotaherrat nousivat vastustamaan Nanjingin hallitusta. Kaikesta huolimatta Kiinassa tapahtui Kuomintangin aikana edistystä. Japani ei nimittäin hyökännyt Kiinaan vain siksi että se oli heikko, vaan koska Kiinan vahvistuminen koettiin uhaksi.
Kuomintangin ideologia oli kuitenkin kuollut pitkälti Sun Yat-senin myötä eikä merkittäviä uudistuksia tehty. Oikeastaan Nanjingin hallituksen valta ulottui vain noin 8 %:iin Kiinasta. Puolue piti yllä yksinvaltaa ja toimi kovaotteisesti kansalaisia kohtaan. Virkakoneisto oli korruptoitunut ja tehoton. Vuonna 1938 perustettiin Uuden elämän liike edistämään fasismia ja Tšiang Kai-šekin johtajakulttia. Kuomintang joutui toimimaan yhteistyössä paikallisten sotaherrojen kanssa, koska sillä ei ollut voimavaroja heidän vallasta riisumisekseen. Kuomintangin vastustusta nosti se, ettei se toimineet aktiivisesti Japanin uhan purkamiseksi.
Japanin-vastainen sota 1937–1945
pienoiskuva|Kansallisen vallankumousarmeijan sotilaita [[Keltaisenjoen tulva 1938|Keltaisenjoen tulvan 1938 aikana.]] Japanin aikeet Kiinaa kohtaan oli helposti havaittavissa jo vuonna 1932 Japanin miehitettyä Mantšurian ja perustettua sinne nukkevaltiokseen Mantšukuon. Mantšurian menetys oli kova isku myös Kiinan taloudelle, sillä siellä oli paljon teollisuustuotantoa ja kaivoksia. Sen sijaan että toimenpidettä olisi pidetty sodan aloituksena, Tšiang Kai-šek valitti asiasta Kansainliitolle, joka oli kuitenkin voimaton Japanin suhteen. Japanilaiset levittäytyivät hiljalleen myös Mantšurian ulkopuolelle.
Kommunistit halusivat yhdistää voimansa Kuomintangin kanssa Japanin pysäyttämiseksi, sillä hyökkäys oli selvästi odotettavissa. Kommunistit muuttivatkin politiikkaansa sovinnollisemmaksi Kuomintangia kohtaan esittäen välirauhaa. Kuitenkin yhteistyö saatiin aikaan vasta, kun Tšiang Kai-šek joutui omien kenraaliensa sieppaamaksi joulukuussa 1936. Nämä pakottivat hänet allekirjoittamaan yhteisrintamasopimuksen. Samaan aikaan Japani kiristi tahtiaan edetessään Kiinaan. Niin sanottu Marco Polon sillan välikohtaus 7. heinäkuuta 1937 merkitsi täysimittaisen sodan syttymistä maiden välille. Kuomintang ei vieläkään ollut halukas sotimaan japanilaisia vastaan, vaan piti päätavoitteenaan kommunistien kaatamista. Se järjesti hyökkäyksiä myös kommunisteja vastaan, vaikka nimellisesti olikin mukana yhteisrintamassa.
Japani eteni nopeasti pitkin Kiinan rannikkoa ja oli vallannut sen koko pituudelta vuonna 1938. Kuomintang kärsi jatkuvasti tappioita japanilaisia vastaan, kun taas kommunistit iskivät maaseudulta japanilaisten selustaan ja saavuttivat voittoja. Japanilaiset pitivät kaupunkeja hallussaan, mutta maaseutu pohjoisessa päätyi pitkälti kommunistien käsiin. Menestys, kurinalaisuus ja talonpoikien hyvä kohtelu nostivat kommunistien suosiota ja heidän voimavaransa armeija mukaan lukien voimistui erittäin nopeasti Japanin vastaisen sodan aikana.
Linjat sodassa pysyivät kutakuinkin vuoden 1938 asemissa toisen maailmansodan loppupuolelle saakka. Japanin joukkojen huolto oli riippuvainen Japanin ja Kiinan välisestä rahtilaivaliikenteestä, ja yhdysvaltalaisten pommitukset haittasivat sitä. Tämän vuoksi Japani pyrki vuoden 1944 loppuun saakka hyökkäämään Yhdysvaltain Itä-Aasian lentokentille. Lopulta Kiinan-rintama jäi eristyksiin Japanin muista rintamista. Sota jatkui siihen saakka, kunnes Japani antautui Yhdysvalloille maailmansodan päätteeksi vuonna 1945. Japanilaisten peräännyttyä sekä Kuomintang että kommunistit kiiruhtivat ottamaan haltuunsa vapautuvaa maata ja takavarikoimaan japanilaisten aseita.
Sisällissota 1945–1950
pienoiskuva|Marssivia Kiinan [[Kansallinen vallankumousarmeija|Kansallisen vallankumousarmeijan joukkoja vuonna 1946.]] Japanin peräännyttyä alkoivat taistelut Kuomintangin ja kommunistien välillä toden teolla. Maailmansodan päättyessä Kuomintang oli voimiltaan ylivertainen, ja kommunisteilla oli vahva asema vain maan pohjoisosassa. Mahdollisesti he saivat aseistusta Neuvostoliitolta. He arvioivat sodan muodostuvan pitkäksi ja pyrkivät siksi välttämään sen syttymistä. Kommunistit aloittivat maauudistuksia hallitsemillaan alueilla, ettei riitaa Kuomintangin kanssa suotta syntyisi. Osapuolten välit kuitenkin kärjistyivät, ja sota syttyi keväällä 1946 Mantšuriassa. Sodan aikana jatkuvasti kasvaneella kommunistien Kiinan kansanarmeijalla oli sodan päättyessä riveissään jopa 13 miljoonaa sotilasta, joten sen ei enää tarvinnut käydä vain pientä sissisotaa Kuomintangin joukkoja vastaan. Kuomintang puolestaan sai aseellista ja rahallista tukea Yhdysvalloista. Tästä huolimatta kommunistit levittivät valta-aluettaan ripeään tahtiin. Sota oli käytännössä ratkennut vuoden 1948 aikana, ja seuraavana vuonna kommunistit hyökkäsivät maan eteläosaan.
Vallankumouksen loppuvaiheessa vuonna 1949 lähes kaksi miljoonaa johtavaan luokkaan kuuluvaa henkilöä pakeni manner-Kiinasta, erityisesti Nanjingin kaupungista, Formosan saarelle ja otti nimen Taiwan. Koska kommunisteilla ei ollut laivastoa, he eivät voineet seurata perässä. Niinpä Kiinan tasavalta jatkoi olemassaoloaan Taiwanilla, virallisen tulkinnan mukaan sieltä hallitaan myös Manner-Kiinaa, Manner-Kiinan puolella Taiwan lasketaan osaksi Kansantasavaltaa.