cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mona Lisa
Aiheen kuvaus
Mona Lisa on muotokuvaksi suhteellisen suurikokoinen; sen koko vastaa ajan vauraampien taiteenystävien tilaamia maalauksia. Maalauksen taustana on utuinen vuoristomaisema, jossa täysrenessanssin tapaan sovelletaan ilmaperspektiiviä syvyyden luomisessa. Lähellä olevat kohteet on maalattu lämpimillä sävyillä, kauempana on taas käytetty kylmiä sävyjä ja pehmennettyjä ääriviivoja.
Renessanssimuotokuvissa yleensäkin pyrittiin kuvaamaan mallin persoonallisuutta, kun keskiajalla muotokuvat kuvasivat ideaalisia tyyppejä ilman maallisia tunteita kuten hymyä. Leonardo oli vahvasti mukana luomassa renessanssin realistista muotokuvausta, ja Mona Lisan merkitys perustuukin paljolti tapaan, jolla kohde on esitetty ja uudentyyppiseen tekniseen toteutukseen. Teknisiin uutuuksiin kuuluivat ilmaperspektiivin ohella sfumato eli utuinen maalaustapa, jossa sävyt liudentuvat toisiinsa pehmeästi.
Leonardon tapa jättää tilaa mielikuvituksella sulauttamalla osa elementeistä näkymättömiin tai kuvata värien ja muotojen siirtymät hienovaraisesti ei ollut vielä tavallista. Ajan maalauksissa pyrittiin realistisuuteen kuvaamalla yksityiskohdat mahdollisimman tarkasti ja voimakkaita ääriviivoja käyttäen, mikä teki kohteista usein patsasmaisia ja jäykkiä. Leonardo taas sai aikaan elävämpää ja myös realistisempaa jälkeä kuvaamalla osia maalauksesta melko epämääräisten varjoalueiden avulla. Uudella maalaustavalla oli myöhemmin paljon vaikutusta länsimaiseen realismia tavoittelevaan maalaustaiteeseen. thumb|Yksityiskohta käsistä.|vasen|150x150px
Mona Lisan asu ja asento
Leonardo kuvaa mallin muodikkaana ja menestyneenä, mahdollisesti paremmin toimeentulevana kuin hän oli todellisuudessa. Tummat vaatteet ja musta huntu olivat espanjalaisvaikutteista huippumuotia. Ne eivät kuvaa esimerkiksi surua, kuten jotkut tutkijat ovat esittäneet. Mona Lisa täytti myös 1400- ja 1500-lukujen vaatimukset siitä, kuinka hyveellinen nainen tuli kuvata. Naisen oikea käsi lepää vasemman päällä, mikä kertoo hänen olevan uskollinen vaimo.
Hymy ja kasvonpiirteet
pienoiskuva|Mona Lisan hymy. Mona Lisan hymy on eräs teoksen tulkintaan liittyvistä vakioaiheista. Hymy saatetaan nähdä esimerkiksi tylsistyneenä, ilkikurisena, tyytyväisenä tai hieman surumielisenä. Tekniikoita, joita Leonardo da Vinci käytti aikaansaadakseen tämän salaperäisen vaikutelman, ovat muun muassa suupielten ja silmäkulmien kevyt varjostus, joka estää havaitsemasta naisen ilmettä selvästi, sekä hienoinen epäsymmetria teoksen puoliskojen välillä. Esimerkiksi taustan vasen puoli on aavistuksen alempana kuin oikea, mikä saa naisen näyttämään pidemmältä katseen keskittyessä vasempaan puoliskoon. Huulet toteutettiin neljälläkymmenellä lakkakerroksella, jotka Leonardo levitti käsin.
Maalauksen Mona Lisalla ei ole näkyviä kulmakarvoja eikä silmäripsiä.
Bodrum
Bodrum on satamakaupunki Turkissa, muinaisen Halikarnassoksen paikalla. Siellä on 34 866 asukasta (2011). Se sijaitsee samannimisellä niemimaalla vastapäätä kreikkalaista Kosin saarta.
Mona Lisa
Malli
thumb|[[Rafaelin maalauksesta Aragonin Isabella tehty kopio.]] thumb|Agostino Vespuccin sivuhuomautus, [[Heidelbergin yliopisto.]] thumb|Salai [[Johannes Kastaja (Leonardo)|Johannes Kastajana (n. 1514). Louvre.]]
Bodrum
1980-luvulta alkaen Bodrum on ollut merkittävä matkailukohde. Sen ilta- ja yöelämä on Turkin vilkkainta, ja houkuttelee nuoria lomanviettäjiä. Alue sopii myös sukeltajille. Bodrumin ympäristössä on paljon lomakyliä ja täysihoito-hotellikeskuksia.
Mona Lisa
Malli
Maalauksen malliksi on epäilty ainakin kymmentä eri henkilöä, myös Leonardoa itseään.
Bodrum
Bodrumissa on pieni lentokenttä.
Mona Lisa
Malli
Yleisimmin mallin oletetaan olleen Lisa Gherardini, joka oli menestyneen firenzeläisen kangas- ja silkkikauppiaan Francesco di Bartolomeo di Zanobi del Giocondon vaimo. Kuten monet varakkaat firenzeläiset, perhe oli tilannut taidetta eri taiteilijoilta. Muotokuva saatettiin tilata juhlistamaan lapsen syntymää tai perheen uuden kodin ostoa.
Teoksen nimi Mona Lisa on vuodelta 1550. Giorgio Vasari kirjoitti: ”Leonardo ryhtyi maalaamaan Francesco del Giocondolle muotokuvaa Mona Lisasta, hänen vaimostaan”. Muotokuvan italiankielinen (La Gioconda) ja ranskankielinen (La Joconde) nimi johtuu Gherardinin miehensä mukaan saamasta nimestä, suomeksi ”iloinen” tai ”joviaali”.
Vuonna 2005 tuotiin julkisuuteen Heidelbergin yliopiston kirjaston kokoelmista löytynyt sivuhuomautus, joka tuki perinteistä näkemystä, jonka mukaan muotokuva esittää Lisaa. Maike Vogt-Lüerssenin mukaan Heidelbergin yliopiston huomautuksessa mainitaan kyllä Gheraldinin käly Lisa del Giocondo, josta Leonardo on tehnyt piirustuksen 1503, mutta merkintä ei todista Lisa Gheraldinin olleen Mona Lisan mallina. Vogt-Lüerssenin mukaan henkilön asun kuviot paljastavat mallin Sforzan sukuun kuuluvaksi Aragonin Isabellaksi.
Italialainen tutkija Carla Glori on tulkinnut maalauksen mallin olevan Bianca Giovanni Sforza. Tutkijan mielestä taustan silta on Bobbion kaupungin halki kulkevan Trebbiajoen ylittävä silta.
Koska Leonardo maalasi teosta vuosien mittaan useammassa vaiheessa, on malleja ja inspiraation lähteitä oletettu olevan useita. Italialainen Silvano Vincenti väittää, että maalauksen mallina oli da Vincin miespuolinen oppipoika Salai eli Gian Giacomo Caprotti, jonka toisinaan arvellaan olleen myös hänen rakastajansa. Hoikka ja naisellisen näköinen Salai työskenteli Leonardon alaisuudessa muun muassa mallina kaksi vuosikymmentä, ja Vincenti sanoo hänen olleen myös Johannes Kastaja -maalauksen mallina. Tutkijan mukaan Mona Lisan nenä ja suu muistuttavat kovasti Salaita, joskin osa kasvojen piirteistä voi olla peräisin muualta. Hän on tutkinut myös maalaukseen kätkettyjä merkkejä ja symboliikkaa, ja sanoo löytäneensä siitä kirjaimet S ja L sekä luvun 72. Toinen teoria on, että maalauksen kohteena on Leonardon äiti Caterina.
Maalauksen vaiheita
Leonardo da Vinci alkoi maalata muotokuvaa vuonna 1503. Hänellä ei tuona keväänä ollut lainkaan tuloja, mikä voi olla osasyy tilauksen vastaanottamiseen. Kuitenkin myöhemmin samana vuonna hänen oli todennäköisesti pakko viivyttää työskentelyään Mona Lisan kanssa, koska sai maksun Anghiarin taistelun aloittamisesta. Uusi tilaus oli arvokkaampi, ja sen tuli sopimuksen mukaan olla valmis helmikuuhun 1505 mennessä.
Vuonna 1506 Leonardo piti muotokuvaa valmistumattomana. Hänelle ei maksettu työstä, eikä hän toimittanut sitä asiakkaalleen.
Leonardo siirtyi Ranskaan Frans I:n pyynnöstä ottaen Mona Lisan mukaansa. Osa Leonardon maalauksista matkusti hänen kanssaan koko elämänsä ajan, ja saattaa olla, että hän maalasi Mona Lisan valmiiksi vuosia myöhemmin Ranskassa, erään arvion mukaan vuoteen 1516 mennessä.
Maalaus oli mukana monilla Leonardon matkoilla, kunnes hän myi sen 1516 Frans I:lle. Maalaus oli sijoitettuna Fontainbleaun jälkeen Ludwig XIV:n kokoelmissa Versaillesissa. Ranskan vallankumouksen jälkeen se on ollut Louvressa. Napoleon piti sitä syrjäyttämiseensä asti makuuhuoneessaan. Maalaus on sittemmin ollut Ranskassa lukuun ottamatta lyhyitä vierailujaksoja muissa maissa.
Vuonna 2017 taideasiantuntijat julkaisivat tiedon, että Mona Lisasta on olemassa toinenkin, Leonardon (ainakin osittain) tekemä hiilipiirrosversio, nimeltään Mona Vanna, joka on ollut esillä vuodesta 1862 Conde-museossa Pariisin pohjoispuolella. Teos on mitä todennäköisimmin Mona Lisa -öljymaalauksen hahmotelma.
Vierailut
Alkuvuodesta 1963 Mona Lisa vieraili Yhdysvalloissa. Teoksen lainasi Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy ja Yhdysvaltain kansa. Lainaaja oli Ranskan kulttuuriministeri André Malraux. Lainauksen järjestelyt hoiti Valkoinen talo. Presidentille ja hänen vaimolleen sekä Yhdysvaltain ylimmille hallintoelimille ja diplomaattikunnalle järjestettiin oma yhden päivän kestänyt katselutuokio. Teos oli esillä tammi-helmikuussa Washingtonin National Galleryn läntisen kuvanveistosalin keskellä, ja sitä vartioivat Yhdysvaltain laivaston sotilaat yötä päivää. Suosion takia katsojien täytyi jonottaa sisäänpääsyä jopa kaksi tuntia.
Helmi-maaliskuussa maalaus oli esillä myös Metropolitan taidemuseossa New Yorkissa. Yhdysvaltain-vierailun aikana teoksen näki 1,6 miljoonaa katsojaa.
Varkaudet ja vahingonteot
thumb|Mona Lisan varkaus Louvresta vuonna 1911 ja sen matkat Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan 1960- ja 1970-luvuilla vaikuttivat maalauksen ikoniseen asemaan ja kuuluisuuteen. thumb|Mona Lisa panssarilasin takana.
Tunnettu maalaus on joutunut monien vahingontekojen ja varkauksien kohteeksi. Vuoden 1911 varkauden jälkeen Mona Lisa oli kateissa kaksi vuotta, kunnes se löytyi firenzeläisestä hotellista. Maalauksen varastanut Vincenzo Peruggia yritti tuolloin myydä sitä antiikkiliikkeelle. Mies pidätettiin, ja Uffizin galleria ilmoitti löytymisestä Ranskaan. Sitä ennen siitä oli tehty myös kuusi väärennöstä.
Maalaus oli löytymisen jälkeen näytteillä Italiassa muutamaan otteeseen ennen Pariisiin palauttamista.
Mona Lisan alaosan päälle heitettiin happoa vuonna 1956, mikä vaati usean vuoden restauroinnin. Nykyisin se on suojattu ilmastoidulla kehikolla ja luodinkestävällä lasilla. Siitä oli apua elokuussa 2009, kun museovieras heitti maalausta keramiikkamukilla. Panssarilasi esti vauriot.
Luke Perry
Luke Perry (oikealta nimeltään Coy Luther Perry III, ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka muistetaan Dylan McKayn roolista televisiosarjassa Beverly Hills 90210.
Ura
Beverly Hillsin jälkeen Perry näytteli muutamassa televisiosarjassa. Vuonna 2004 hän näytteli Lontoon West Endissä näytelmän Kun Harry tapasi Sallyn vastanäyttelijänään Alyson Hannigan. Perry näytteli myös CW:n sarjassa Riverdale, joka perustuu Archie Comics -sarjakuviin. Hän näytteli sarjassa Fred Andrewsia. Tämän lisäksi Luke Perry näytteli lukuisissa elokuvissa.
Yksityiselämä
Perry erosi kymmenen vuotta kestäneestä avioliitostaan Minnie Sharpin kanssa vuonna 2003. Heillä oli kaksi yhteistä lasta.
Hän kuoli sairaalassa 4. maaliskuuta 2019 saatuaan muutamaa päivää aiemmin aivoinfarktin.
Pyhä Zephyrinus
Pyhä Zephyrinus (k. 20. joulukuuta 217) oli katolisen kirkon johtaja, eli paavi vuosina 198/199 – 217. Hän oli syntyjään roomalainen ja asui koko elinikänsä ajan samassa kaupungissa. Zephyrinus kuoli 20. joulukuuta 217 18 vuoden pituisen paaviuskauden jälkeen. Hänen muistopäivänsä on 26. elokuuta.
Holy
Holy on saksalaisen raskasta metallia soittavan U.D.O:n pitkäsoitto vuodelta 1999.
Hermès
Hermès [ɛʁmɛs] on vuonna 1837 perustettu ranskalainen luksustuotteiden suunnittelija, valmistaja ja markkinoija. Liike aloitti satulakauppana.
Hermès on erikoistunut nahkatuotteisiin, asusteisiin ja parfyymeihin. Yhtiön tunnistaa hevoskärrylogosta. Hermès-tuotteita myydään vain Hermès-myymälöissä sekä virallisessa verkkokaupassa. Yhtiö tunnetaan hinnakkaista luksustuotteistaan: esimerkiksi kuuluisan Birkin-käsilaukun lähtöhinta on noin 6000 dollaria. Hermès on saavuttanut mainetta myös laajoilla, muutaman kerran vuodessa vaihtuvilla solmiomallistoillaan. Suomea lähin Hermèsin edustus löytyy Tukholmasta.
Mesikämmekkä
Mesikämmekkä eli mesikukka (Herminium monorchis) on Euraasiassa kasvava vaatimattoman näköinen kämmekkälaji. Suomesta laji on hävinnyt sukupuuttoon.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|left|Lähikuva mesikämmekän kukinnosta.
Pienikokoinen mesikämmekkä kasvaa 7–20 senttimetriä korkeaksi. Varren tyvellä on yksi pallomainen versojuurimukula. Loppukesällä kasvi kasvattaa lisäksi kaksi tai kolme uutta mukulaa lyhyiden maansisäisten rönsyjen päähän. Varren tyvellä on kaksi tai kolme vihreää lehteä, jotka ovat 2–5 cm pitkiä ja soikeita tai tasasoukkia. Lisäksi varren yläosassa on korkeintaan kaksi suomumaista ylälehteä. Kukinto on tiheä, 2–4 cm pitkä tähkä, joka nousee lehtien välistä. Pieniä, kellomaisia vihertävänkeltaisia kukkia on kukinnossa 10–20. Kukat osoittavat alaviistoon. Mitätön huuli on kolmiliuskainen ja kannukseton. Kukissa on voimakas, hunajaa muistuttava makea tuoksu. Suomessa mesikämmekän kukinta-aika on kesäkuussa.
Mesikämmekkä on erikoistunut hyönteispölytykseen. Sen kukissa vierailee runsaasti pieniä hyönteisiä: pistiäisiä, kärpäsiä ja kovakuoriaisia. Pölytystulos on yleensä erittäin hyvä. Erityisen tärkeitä pölytyksen kannalta ovat tietyt, hyvin pienet loispistiäiset, joiden pölytettäviksi mesikämmekän kukka on täysin sopeutunut. Mesikämmekkä leviää paitsi siementen avulla, myös uusista versojuurimukuloista. Niiden avulla kasvi kykenee leviämään hitaasti kasvupaikallaan. Uusi mukula kasvaa pienen varren päähän, ei heti edellisen viereen kuten useimmilla Euroopan versojuurimukulallisilla kämmeköillä.
Levinneisyys
Mesikämmekkä kasvaa Euroopassa Keski-Euroopasta itään kapealla vyöhykkeellä läpi Venäjän ja Siperian Aasian lauhkeisiin osiin Etelä-Kiinaan saakka. Levinneisyysalue on kuitenkin hyvin laikuttainen. Skandinaviassa lajia tavataan hajanaisella alueella Tanskassa, Etelä-Norjassa sekä Etelä- ja Keski-Ruotsissa. Lajia kasvaa myös Baltian maissa. Suomessa mesikämmekkää on tavattu liki kymmenellä kasvupaikalla Ahvenanmaalla erityisesti Eckeröstä, sekä Hämeen Tuuloksessa, josta laji hävisi jo 1930-luvulla pellonraivauksen yhteydessä. Laji on mahdollisesti kasvanut myös Hattulassa. Ahvenanmaan ja Suomen viimeinen mesikämmekän tunnettu kasvupaikka Eckerössä jäi tiensuoristuksen alle 1975, minkä jälkeen lajia ei ole Suomessa tavattu.
Elinympäristö
Mesikämmekkä on kalkinvaatija ja on kasvupaikkansa suhteen vaatelias. Se kasvaa kosteilla niityillä ja letoilla, joilla muu kasvillisuus on matalaa. Yleensä lajia onkin Suomessa löytynyt laidunnan lyhyenä pitämiltä kosteilta merenrantaniityiltä. Suomessa mesikämmekän häviämisen syitä ovat pellonraivaus, perinteisen niittylaidunnuksen väheneminen ja ehkä myös herbaarionäytteiden liiallinen kerääminen.
Vaajakosken historia
Vaajakosken historia on paljolti teollistumisen historiaa 1800-luvun alusta 1900-luvun loppupuolelle. Vaajakoski kasvoi pienestä maalaiskylästä sahateollisuuspaikkakunnaksi 1800-luvulla, jolloin T. & J. Salvesen oli paikkakunnan suuri työllistäjä. Vuonna 1916 SOK osti paikkakunnan sahat maa-alueineen ja laajensi toimintaa muille teollisuudenaloille. SOK:n Vaajakosken tehtaat työllistivät enimmillään noin 2 000 henkeä.
Vaajakoski on alue Jyväskylässä keskustaajaman itälaidalla. Se sijaitsee noin seitsemän kilometriä kaupungin keskustasta. Usein Vaajakoskella tarkoitetaan hieman laajempaa aluetta kuin varsinainen Vaajakosken kaupunginosa; siihen katsotaan kuuluvan myös osia naapurikaupunginosista. Vaajakosken alue on kuulunut historian saatossa Sysmän, Rautalammin ja Laukaan pitäjiin, vuodesta 1868 vuoteen 2009 pääosin Jyväskylän maalaiskuntaan, nykyään Jyväskylän kaupunkiin.
SOK luopui tehdastoiminnasta 1980-luvun alussa, minkä jälkeen tehdasrakennukset ovat olleet pienteollisuuden ja muiden yritysten käytössä. Vaajakosken teollisuusmiljöö on valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö.
Vaajakoskella on toiminut myös suuri tukinuittoreitti ja tukinerottelu. Vuoteen 1920 paikkakunnan nimi oli Haapakoski. Uusi nimi on peräisin koskesta, joka sijaitsee Vaajavirrassa Kymijoen vesistöalueella Leppäveden ja Päijänteen välissä.
Esihistorialliselta ajalta 1700-luvulle
Vaajavirran tienoot olivat jo esihistoriallisina aikoina seudulla liikkuvien metsästäjien ja kalastajien asuinpaikkaa. Seudulta on löydetty erityisen paljon pronssikaudelta ja rautakauden alusta peräisin olevia lapinraunioita. Vanhimpien asiakirjojen mukaan erämaan omistivat hämäläiset aatelissuvut, joiden omistuksessa alue pysyi 1600-luvun lopulle. Ensimmäiset maatilat perustettiin seudulle 1500-luvun lopulla. Niiden asukkaat olivat vuokraviljelijöitä, lampuoteja.
Haapaniemen ja Oksalan talot perustettiin vuonna 1606. Ne olivat välillä aatelissukujen ja välillä kruunun vuokralaisia. 1700-luvulla maanviljelijöille tuli mahdollisuus ostaa tilansa. Haapaniemen talo osti maansa omaksi 1760-luvulla. Vuonna 1771 Oksalan tila jaettiin kahtia veljesten kesken. 1600- ja 1700-lukujen aikana asukasluvussa ei tapahtunut suuria muutoksia. 1800-luvun alussa asukkaita oli noin 50.
Maalaiskylästä sahateollisuuspaikkakunnaksi
Vuonna 1819 Carl Christian Bröijer ja kamreeri Bengt Stenius perustivat Vaajavirran rannalle sahan. Loviisalainen liikemies Julius Björksten tuli sahan osakkaaksi 1832 ja osti myöhemmin sen kokonaan itselleen. Skotlantilainen Finland Wood -osakeyhtiö osti yrityksen 1871 ja rakensi paikalle uuden tehokkaamman sahalaitoksen. James Salvesen tuli Haapakoskelle 1876 setänsä toimeksiannosta tarkastamaan tämän osittain omistaman yhtiön toimintaa. Hän havaitsi sen toiminnassa heikkouksia ja tarjoutui sahan uudeksi johtajaksi. Hän myös kehotti setäänsä ostamaan yrityksen kokonaan itselleen.
thumb|Pitkä pytinki Naissaaressa, takana vasemmalla Salvesenin saharakennus. Salvesenien kaudella sahatoiminta laajeni huomattavasti. James Salvesen perusti veljensä kanssa 1886 T. & J. Salvesen -yhtiön, joka perusti paikkakunnalle toisen sahan. Patruunaksi kutsuttu James Salvesen toimi sahojen johdossa yli 40 vuoden ajan. Hän oli arvostettu johtaja, joka huolehti työntekijöidensä hyvinvoinnista. Patruuna lahjoitti työläisilleen tonttimaata ja rakennustarpeita. Haapakosken asukasmäärä kasvoi, ja 1880-luvulla ylitettiin tuhannen asukkaan raja.
Vuosien 1917 ja 1918 tapahtumat
Suomen itsenäistymisen aikoihin Haapakoskella toimi aktiivinen punakaarti. Haapakosken punakaarti perustettiin lokakuussa 1917, ja sen vahvuus oli noin 300 miestä. Suurlakon aikana se oli Keski-Suomen vahvin punakaarti. Kaarti osallistui lakon valvontaan Jyväskylässä ja järjesti sotilasharjoituksia Haapakoskella. Punakaartin kerrotaan takavarikoineen marraskuussa 1917 Haapakosken ”epäluotettaviksi katsotuilta henkilöiltä” yli 70 ampuma-asetta, pääasiassa haulikoita.
Tammikuussa 1918 Haapakosken työväestö vaati tuntuvia palkankorotuksia. Vaatimukset kävi esittämässä SOK:n paikalliselle johdolle lähetystö, jonka vahvistuksena oli kolme aseistautunutta punakaartilaista. Punakaartilaisten väitetään uhanneen tehtaiden johtoa aseiden käytöllä, tehtaiden valtaamisella ja vallankumouksella. Vaatimuksiin ei kuitenkaan suostuttu, jolloin työläiset menivät lakkoon, joka kesti viikon. Lakon seurauksena palkkoja korotettiin, mutta huomattavasti vaadittua vähemmän. Punakaartin toiminta heikkeni sen johtohenkilöiden siirryttyä Etelä-Suomeen.
Kansalaissodan sytyttyä Jyväskylän suojeluskunta piti yhtenä tärkeimmistä tehtävistään Haapakosken valloittamista ja Jyväskylä–Pieksämäki-radan ottamista valvontaansa. Se onnistuikin 4. helmikuuta ilman punaisten vastarintaa. Suojeluskunta pidätti ja kuulusteli monia punakaartilaisia, ennen kaikkea saadakseen selville asekätköt. Aseita ei juurikaan löytynyt; punaiset olivat todennäköisesti upottaneet useimmat takavarikoimansa aseet koskeen päätettyään, etteivät ryhdy sotimaan.
Punaiset yrittivät tehdä sodan aikana sabotaasi-iskuja, mutta huonolla menestyksellä. Esimerkiksi yritys suistaa suojeluskunnan sotilasjuna kiskoilta epäonnistui. Sodassa kuoli kaikkiaan 18 haapakoskelaista, joista 17 punaisia. Suurin osa kuoli vankileireillä.
Laajeneminen teollisuuskeskukseksi
Patruunan aiemmasta huolenpidosta huolimatta Haapakoski oli päässyt huonoon kuntoon. Salvesen oli keskittynyt Lauritsalan sahansa toimintaan, ja Haapakoski oli jäänyt heitteille. SOK kuvaili ostamaansa aluetta seuraavasti:
SOK alkoi rakentaa parempia asuintaloja huonokuntoisten mökkien tilalle. Asuntopula tuli ongelmaksi, kun Keski-Suomen Metsäkeskus Oy käynnisti oman sahansa Sammallahdessa. SOK painosti kilpailijaansa rakentamaan asuntoja työläisilleen, ja keväällä 1924 asuntotilanne todettiin jo tyydyttäväksi.
thumb|Vanhaa, jo purettua Vaajakosken keskustaa: vasemmalla Nikolai Varoninin talo ja Mäki-Matin kauppa, takana yhteiskoulu, Haapakosken kylä siis jatkoi kasvamistaan. Asutus levisi Naissaaren tienoilta erityisesti Wessmanninmäelle päin, mutta myös Vaajavirran toiselle puolelle Hupeliin ja Kanavuoreen. Haapakoskelle perustettiin 1910 SOK:lainen osuuskauppa Osuusliike Vaajala, josta ajan mittaan kasvoi myös merkittävä työnantaja. Vaajakoskella toimi pitkään myös OTK:laisen Mäki-Matin myymälä sekä yksityisiä kauppoja, joista tunnettuja ja pitkäikäisiä olivat Fredrik Thure Wessmannin, Einari Koskisen, Nikolai Varoninin ja Pavel "Paavo" Varoninin kaupat.
Haapakosken nimi muutettiin SOK:n aloitteesta Vaajakoskeksi 1920, sillä paikkakunta sekoitettiin usein Savon Haapakoskeen, mikä aiheutti hankaluuksia posti- ja tavaraliikenteessä. Vanhimmissa rautatieaikatauluissa Vaajakosken rautatieaseman nimi on Haapaniemi, ja 1921 asemankin nimi muutettiin.
Ensimmäiset koulut
Salvesen perusti Haapakoskelle 1879 lapsille tarkoitetun koulun, "tehtaankoulun", jossa oli mahdollista suorittaa kansakoulun nelivuotinen oppimäärä. Ennen oppivelvollisuuslakia oli kuitenkin tavallista, että lapset jättivät koulun kesken heti opittuaan tyydyttävästi lukemaan, kirjoittamaan ja laskemaan. Haapakosken koulu sijaitsi aluksi Varassaaressa ja myöhemmin Naissaaressa, johon valmistui uusi koulurakennus 1885. Vuonna 1905 paikkakunnalle perustettiin kunnallinen kansakoulu. Tehtaankoulu jatkoi pienten lasten kouluna, alakansakouluna, joka siirtyi SOK:n omistukseen 1918. Uuden lain velvoittamana paikkakunnalle perustettiin kuusivuotinen kansakoulu 1921 ja heti seuraavana vuonna myös kansakoulun jatkoluokkia. Laukaan kunta perusti kansakoulun Janakkaan 1913. Janakan koulu siirtyi uuteen rakennukseen 1936.
Liikenneyhteydet 1900-luvun alussa
Ennen rautatien valmistumista Vaajakoskelta Jyväskylään matkustettiin laivalla, hevoskyydillä ja kävellen. Laivat kulkivat vain sulan veden aikaan. Vuoroja oli esimerkiksi vuonna 1926 arkisin neljä ja pyhäisin kolme. Vaajakosken rautatieasema otettiin käyttöön vuonna 1918. Linja-autoliikenne alkoi 1925. Eri bussiyhtiöiden välinen kilpailu oli kovaa, ja vuoroja kulki useita tunnissa. Laivaliikenne lopetettiin vuonna 1928 muiden kulkuneuvojen kasvaneen suosion vuoksi.
Tukinuitto työllistäjänä
thumb|Tukinuittoa Vaajakoskessa 1900-luvun alussa 1800-luvun puolivälissä Suomessa purettiin metsien käytön ja höyryvoiman sääntely, ja sahateollisuus alkoi kasvaa. Aiemmin tukkeja ei ollut tarvinnut tuoda sahoille kaukaa, mutta lisääntynyt tuotanto aiheutti kuljetusmatkojen pidentymisen, minkä seurauksena sahateollisuuden oli siirryttävä yhteisuittoon. 1870-luvulla yhteisuitto laajeni Haapakoskelle, jossa toiminnan aloitti uittoyhdistys Kymin lauttausyhtiön tytäryhtiö Ääne–Haapakosken lauttausyhtiö.
Järvillä tukit kuljetettiin nippuina laivojen vetäminä. Joissa ja koskissa niput oli purettava ja tukkien annettava kulkea irrallaan. Koska eri yhtiöiden tukit kulkivat virtaa alas sekaisin keskenään, oli virran loppupäässä oltava erottelupaikka, jossa kunkin yhtiön tukit koottiin omiksi nipuiksi. Vaajakoskella eroteltiin pohjoisesta Keski-Suomesta tulevia tukkeja edelleen kuljetettavaksi laivalla Päijänteellä. Suuri tukkien erottelupaikka sijaitsi Vaajavirran alajuoksulla Varassaaren ja Hupelin välissä. Tukkeja uitettiin vain kesäisin, joten työpaikat olivat tilapäisiä ja suuri osa työläisistä ulkopaikkakuntalaisia. 1920-luvulla tukkityöläisiä varten rakennettiin tukkikämppä Hupeliin ja 1940-luvulla toinen asuntola Haapaniemeen. Tukinerottelussa työskentelevien määrä oli 1940-luvulla noin 300.
Urheiluseurat
Haapakosken työväenyhdistyksen urheiluseura Haapakosken Jyry perustettiin 1913, ja se oli ennen kaikkea painiseura. Toiminta kuitenkin hiipui parissa vuodessa. 1910- ja 1920-lukujen vaihteessa perustettiin painia, voimistelua, nyrkkeilyä, hiihtoa ja yleisurheilua harjoittanut Työväen urheiluliittoon kuulunut Haapakosken Jyske. Se lopetti toimintansa Lapuan liikkeen painostuksesta ja tasavallan suojelulakiin perustuneella oikeuden päätöksellä. Sen tilalle perustettiin edelleen toimiva Vaajakosken Kuohu, jolle Jyske oli ehtinyt lahjoittaa omaisuutensa.
Suomen Valtakunnan Urheiluliittoon kuulunut Vaajakosken urheilijat perustettiin 1919 (aluksi nimellä Haapakosken urheilijat), mutta sen toiminta loppui jo 1922. Seuran tunnettuja urheilijoita olivat keihäänheittäjä Urho Peltonen ja seiväshyppääjä Jussi Ruoho. Vuonna 1937 SOK perusti paikkakunnalle uuden SVUL:lilaisen seuran Vaajakosken Tehtaan Urheilijat. Seura harrasti muun muassa painia, uintia ja jääpalloa. SVUL:oon kuuluva Vaajakosken Terä perustettiin 1939. Se on panostanut vahvasti suunnistukseen.
Vaajakoski uudistuu ja laajenee
1930-luvun alussa Vaajakoskella oli mahdollisuus monenlaiseen harrastustoimintaan: työväentalolla urheiltiin, esitettiin näytelmiä ja järjestettiin juhlia. SOK tarjosi asukkaille lainakirjaston, lukusalin ja luistinradan. Vaajakoskelle perustettiin 1931 marttayhdistys, johon liittyi heti 50 jäsentä. Marttakerho järjesti ompelu- ja ruoanlaittokursseja sekä viljeli SOK:n lahjoittamaa 32 aarin puutarhatonttia.
Vaajakosken keskustan ilme muuttui täysin 1930-luvun lopulla. Nykyisen Vaajakoskentien pohjoispuolelle rakennettiin kahden perheen puisia omakotitaloja, eteläpuolelle kerrostaloja, joissa oli sekä asuntoja että liikehuoneistoja. Keskustaan Savonmäen alapuolelle rakennettiin urheilukenttä 1936. Naissaaren itäpuolelle valmistui uusi vesivoimalaitos vuonna 1942.
Vaajakosken baptistiseurakunta perustettiin vuonna 1920, jolloin siihen liittyi 16 jäsentä. Postityöntekijät Matti ja Aino Lehtonen toimivat seurakunnan johdossa 1928–1946. Tänä aikana seurakunnan koko kasvoi huomattavasti. Kirkkorakennus Savonmäkeen valmistui 1932.
Politiikka maailmansotien välisenä aikana
Sisällissodan jälkeen työväenliike jakautui kahtia sosiaalidemokraatteihin ja vasemmistososialisteihin. Vasemmistososialistien toiminta hiipui 1920-luvun aikana, kun heidän valtakunnalliset järjestönsä yksi toisensa jälkeen kiellettiin. Kuitenkin vielä 1928 Vaajakosken taajaväkisen yhdyskunnan ensimmäisissä vaaleissa vasemmistososialistit saivat valtuustopaikoista viisi, sosiaalidemokraatit kolme ja oikeisto kaksi. Vuoden 1930 eduskuntavaaleissa SDP sai Vaajakoskella äänistä 88,1 prosenttia. Maailmansotien välisenä aikana suojeluskunnan toiminta paikkakunnalla jatkui aktiivisena. Suojeluskunta rakensi oman talon ja ampumaradan 1930-luvulla Haapaheikkiin.
Vaajakoski sota-aikana
Sodan aikana Vaajakosken martat avustivat rintamasotilaita ja opastivat ruokien ja vaatteiden valmistusta pula-ajan raaka-aineista. Vaajakoskea ei pommitettu sota-aikana, mutta Jyväskylää pommittaneet viholliskoneet lensivät Vaajakosken yli ja Kanavuorella oli ilmatorjuntajaos.
Taajaväkinen yhdyskunta
thumb|350px|Vaajakosken taajaväkisen yhdyskunnan [[asemakaavakartta vuodelta 1938.]] Vuosina 1920–1955 Vaajakoski oli pääosin maalaiskuntaan kuuluva itsehallinnollinen taajaväkinen yhdyskunta. Osa Vaajakoskesta kuului kuitenkin Laukaaseen, ja kuntien välinen raja jakoi yhdyskunnan hankalasti kahtia. Raja kulki Naissaaressa siten, että osa saaresta kuului Laukaaseen ja osa Jyväskylän maalaiskuntaan. Kuntien rajaa tarkistettiin ensimmäisen kerran 1931, jolloin muun muassa Janakka liitettiin maalaiskuntaan, mutta Naissaaren jako päättyi vasta 1947.
Taajaväkisen yhdyskunnan hallinto yritti muodostaa Vaajakoskesta kauppalan monta kertaa. Ensimmäinen hakemus kauppalasta tehtiin 1928. Valtioneuvoston asettamat selvitysmiehet kannattivat koko maalaiskunnan liittämistä Jyväskylän kaupunkiin eivätkä katsoneet Vaajakosken kauppalaa tarpeelliseksi. Myös SOK vastusti kauppalahanketta, vaikka oli aiemmin kannattanut taajaväkisen yhdyskunnan perustamista. SOK:n mielestä kauppala olisi ollut liian pieni ja sen valtuusto liian vasemmistolainen.
1950-luku ja 1960-luku
Sotien jälkeisinä vuosikymmeninä Vaajakoskelle rakennettiin paljon omakotitaloja ja Wessmanninmäelle lisää kerrostaloja. SOK järjesti sodasta palaaville rintamamiehille omakotitaloja varten pitkäaikaista halpakorkoista lainaa. Aiemmin SOK:n tehdastyöläiset olivat asuneet ahtaasti ja vaatimattomasti verrattuna toimihenkilöihin, mutta omakotirakentaminen paransi työläisten asuinoloja huomattavasti. Vaajakoskelle muutti runsaasti siirtoväkeä, joista suurin osa tuli Sortavalan maalaiskunnasta. Vaajakosken Lions Club perustettiin 1956 ja Vaajakosken sotaveteraanit ry 1966.
Vuonna 1953 Vaajakosken työväenyhdistykselle valmistui uusi talo, joka sai nimekseen Urheilutalo. Siihen sisältyi paini-, voimistelu- ja kerhotiloja, juhlasali, ravintola sekä vahtimestarin asunto. Juhlasalissa järjestettiin tansseja ja esitettiin elokuvia. Evankelisluterilaisen seurakunnan Vaajakosken kirkko valmistui 1954. Kirkkorakennuksen on suunnitellut arkkitehti Armas Lehtinen seurakuntataloksi.
1950-luvulla SOK laajensi tehdastoimintaansa Sammallahteen, johon valmistui puusepäntehdas 1951 ja uusi saha 1956. Vuonna 1958 alueelle valmistui vielä yksi uusi tehdas, lastulevytehdas Sokopan. Se tuhoutui useita henkiä vaatineessa räjähdysmäisessä tulipalossa keväällä 1966. Tilalle rakennettu uusi entistä suurempi Sokopan otettiin käyttöön jo 1968.
Pyhä Urbanus I
Pyhä Urbanus I (k. 23. toukokuuta 230) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi vuosina 222–230. Hänen synnyinajastaan ja -paikastaan ei ole tietoa. Urbanus I kuoli luultavasti Roomassa vuonna 230. Hän toimi paavina kahdeksan vuotta. Katolinen kirkko pitää häntä pyhimyksenä. Hänen muistopäivänsä on 25. toukokuuta, joka on myös Suomessa Urpon nimipäivä.
Vaajakosken historia
1950-luku ja 1960-luku
Taajaväkisen yhdyskunnan lakkauttamisen jälkeen Vaajakoskella ei ollut tarkasti määriteltyjä rajoja. Vähitellen alettiin puhua Vaajakoski–Jyskän taajamasta, joka ulottui Haapaniemen eteläkärjestä pohjoiseen Kivilammen asuinalueelle. Lännessä alue päättyi kaupungin rajalle ja idässä Kanavuoren rinteille.
1970-luku
Vaajakosken terveyskeskus valmistui 1970 ja uimahalli 1977. Uusia liiketiloja rakennettiin 1970-luvulla, jotta vaajakoskelaiset kävisivät ostoksilla omalla paikkakunnallaan Jyväskylän keskustan sijaan. Wessmanninmäelle valmistui 1971 uusi liikekeskus, johon tuli muun muassa ruokakauppa Koski-Market, autovarustekauppa, pullapuoti ja R-kioski. Sen tieltä purettiin vanha puutalo, jossa oli ollut Koskisen kauppa. Vaajalan tavaratalo valmistui Vaajakoskentien ja Urheilutien väliselle alueelle joulukuussa 1972. Sen tieltä purettiin useita puutaloja. thumb|Vaajakosken liikekeskus, jonka paikalla on nyt K-market 1970-luvulla rakennettiin Linnan kerrostalolähiö, jota aluksi kutsuttiin Linnanharjuksi. Se rakennettiin SOK:n lahjoittamalle maalle. Sen alle jäi suuri osa SOK:n puutarhaa. Ensimmäinen Linnan kerrostaloista valmistui 1972. Samana vuonna valmistuivat myös Kotimäen kerrostaloalueen kolme ensimmäistä taloa. Vuonna 1974 perustettiin Myyntivirta Oy:n painotalo uuteen Varaslahden teollisuushalliin. Vaajakoski-lehti ilmestyi vuosina 1970–1980.
Oppikoulu, ammattikoulu ja peruskoulu
thumb|Vaajakosken yhteiskoulu Oppikoulun saamiseksi paikkakunnalle perustettiin vuonna 1943 Vaajakosken yhteiskoulun kannatusyhdistys. Yhdistys sai nopeasti kerätyksi lahjoituksina toimintaansa vaaditun puolen miljoonan markan alkupääoman. Suurin lahjoittaja oli SOK. Koulu aloitti toimintansa 1943 Liekkilässä Varassaaressa. Tammikuussa 1954 otettiin käyttöön Savonmäen uusi koulurakennus. Ensimmäiset ylioppilaat uudesta koulusta valmistuivat vuonna 1956. Vuonna 1973 Vaajakosken yhteiskoulu jaettiin lukioksi ja peruskoulun yläasteeksi.
Vaajakosken kansakoulu siirtyi 1959 uuteen rakennukseen Wessmanninmäelle, jonne valmistui 1966 oma rakennus myös jatkoluokille, kansalaiskoululle. Vaajakosken tehtailla oli vuosina 1951–1980 oma ammattikoulu. Koulussa oli puu- ja metallityöosastot, ja se kesti harjoitteluineen neljä vuotta. Koulu muutettiin kaksivuotiseksi valtion ammattikouluksi 1980.
Urheiluseurat
Kuohu oli TUL:n paras painiseura 1940-luvun puolivälissä. Se harjoitti myös naisvoimistelua ja yleisurheilua. 1960-luvulla yhdistyksen vahva laji oli jääkiekko. Jääurheiluseura Vaajakosken Pelikaanit perustettiin 1957, ja Kuohun jääkiekkotoiminta siirtyi Pelikaaneihin 1969. 1970-luvun alkupuolella Kuohun toiminta oli vähäistä, mutta 1977 alkoi uusi nousukausi uuden puheenjohtajan Hugo Monosen ja häntä seuranneen puheenjohtaja Eino Hentusen ansiosta. Viime vuosikymmeninä seura on keskittynyt painiin, voimisteluun ja yleisurheiluun.
Politiikka sotien jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen porvaripuolueiden kannatus alkoi nousta. Vuoden 1945 kunnallisvaaleissa uudelleen laillisen toiminnan aloittaneiden kommunistien eli kansandemokraattien kannatus oli Vaajakosken äänestysalueella lähes 50 prosenttia. Vuonna 1956 kansandemokraattien kannatus laski ja sosialidemokraattien nousi.
Vaajakosken työväenyhdistys erosi SDP:stä 1959 ja liittyi Työväen ja pienviljelijöiden sosialidemokraattiseen liittoon. Puolueesta eroamista vastustaneet olivat jo aiemmin siirtyneet Kanavuoren työväenyhdistykseen, joka muutti nimensä Vaajakosken sosialidemokraatit ry:ksi. Vuonna 1972 yhdistykset yhdistyivät nimellä Vaajakosken työväenyhdistys. Sen puheenjohtajaksi tuli Eino Hellman, joka oli toiminut Vaajakosken sosialidemokraattien puheenjohtajana 1964–1972. Hän jatkoi työväenyhdistyksen puheenjohtajana vuoteen 1982.
Uusia maanteitä ja rautatieliikenteen hiljeneminen
thumb|Vaajakosken rautatieasemalle vuonna 1954 vierailulle saapunut uusi [[kiitojuna.]] Vuonna 1970 valmistui uusi Jyväskylä–Kuopio-tie, valtatie 9. Se paransi yhteyksiä itään ja lyhensi huomattavasti matkaa Vaajakosken ja Leppälahden välillä. Vuonna 1978 valmistunut Vaajakosken moottoritie nopeutti yhteyttä Jyväskylän keskustaan.
Vaajakosken rautatieasemalla pysähtyvien henkilöjunien määrä oli vuonna 1965 kaksikymmentä junaa vuorokaudessa, 1975 kaksitoista ja vuonna 1985 enää seitsemän. Määrä väheni keväällä 1988 kolmeen, kun kiskobussit ("Lättähatut") lopettivat liikennöinnin. Asema muutettiin miehittämättömäksi keväällä 1990. Viimeiset matkustajajunat pysähtyivät Vaajakoskella vuonna 1992.
Vaajakosken rautatieasema oli aiemmin myös vilkas tavaraliikennepaikka, mutta SOK:n tehtaiden lakkauttamisen ja maantiekuljetusten lisääntymisen vuoksi se on hiljentynyt. Vuonna 1990 asemalle saapui 4 000 tonnia tavaraa ja sieltä lähti 3 000 tonnia. Vuonna 1950 vastaavat luvut olivat 24 000 tonnia ja 22 000 tonnia.
Myös tukinuitto hiljeni. Vuosina 1945–1961 Vaajakosken erottelupaikan kautta uitettiin 8–12 miljoonaa tukkia vuodessa. Tukinuiton merkitys alkoi vähentyä 1950-luvulla maantiekuljetusten lisääntyessä. Seuraavalla vuosikymmenellä tukkien kuljetus välillä Suolahti–Jyväskylä siirtyi paljolti rautatielle, ja tukkilaiselämä Vaajakoskella päättyi. Viimeinen uittokesä oli 1964, jolloin Vaajakosken kautta kulki enää kaksi miljoonaa tukkia.
SOK:n teollisuuden loppu
Vaajakosken tehtaiden toiminta oli laajimmillaan 1970-luvun lopulla: paikkakunnalla toimi kymmenen eri tehdasta apulaitoksineen. Niiden työntekijämäärä oli silloin noin 2 000. Lisäksi Osuusliike Vaajalan palveluksessa oli paljon työntekijöitä, vuonna 1970 noin 230.
SOK ajautui 1970-luvulla vakaviin taloudellisiin vaikeuksiin ja alkoi sen vuoksi uudistaa toimintaansa ja luopui teollisuudesta 1980-luvun alussa. Myös Vaajakosken tehtaat lakkautettiin, ja lopullisesti SOK:n teollisuustoiminta Vaajakoskella päättyi vuonna 1990 sen luopuessa kirjapainostaan. Tehdasrakennukset ovat edelleen käytössä. Niissä on pääasiassa pienteollisuutta ja muita yrityksiä. Vaajakosken säilynyt vanha teollisuusmiljöö on valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö.
1980-luku ja 1990-luku
Vuonna 1987 Vaajakosken kirjasto muutti uuteen Urheilutien varrella olevaan taloon. 1990-luvulla keskustan puutaloja purettiin lisää Kelan konttorin ja vanhusten palvelutalo Väkkärän tieltä. Kahdeksan kahden perheen omakotitaloa on yhä jäljellä Kakaravaara-nimisellä kadulla.
Tukinkuljetus palasi Vaajakoskelle vähäksi aikaa vuonna 1993, jolloin tukkeja alettiin kuljettaa nippuina pitkin juuri valmistunutta Vaajakosken kanavaa. Puunkuljetus kanavalla kuitenkin loppui vuonna 2002. Uitot olivat vilkkaimmillaan 1995, jolloin kanavasta kulki puuta 160 000 kuutiota.
Tavaratalo Vaajalan rakennus purettiin 1990-luvun puolivälissä, vaikka sillä oli ikää vasta vähän yli 20 vuotta. Tilalle rakennettiin uusi myymälärakennus, johon tulivat S-market ja Alko. Uutta rakennusta pidettiin onnistuneena. Samoihin aikoihin Vaajakosken keskustan hieman rappeutunutta ilmettä kohennettiin puuistutuksilla ja uusilla katuvaloilla. Istutuksista huolehti 1990-luvun alussa perustettu Viihtyisä Vaajakoski -työryhmä.
Menestynyt uusi vaajakoskelainen yritys on Hikinoro Oy, joka muutti Vaajakoskelle 1997 ja nousi laajennetuissa tiloissaan maailman suurimmaksi kengän välipohjien valmistajaksi.
1990-luvun lopulla kiisteltiin kauppias Paavo Varoninin talon säilyttämisestä. Viihtyisä Vaajakoski -työryhmän mielestä talo olisi pitänyt kunnostaa ja avata yleisölle. Maalaiskunnan kaavoituspäällikön mielestä talolla ei ollut taiteellisia arvoja tai historiallista merkitystä. Sivistyslautakunta totesi Varoninin talon olevan paikallishistoriallisesti arvokas kiinteistö. Talon säilyttämisen puolesta kerättiin 400 nimeä. Talo kuitenkin purettiin, ja sen paikalle rakennettiin vuonna 2008 talo, johon tuli apteekki ja asuinhuoneistoja.
Liittyminen kaupunkiin
Maalaiskunnan liittymisestä kaupunkiin oli keskusteltu vuosikymmeniä. Vaajakosken kunnallispoliitikoista enemmistö oli ollut vastaan. Tilanne muuttui maalaiskunnan talouden heikentyessä ja uuden nuoremman sukupolven tultua päättäjiksi ja viranhaltijoiksi. Kansanedustaja ja kunnanvaltuutettu Matti Lahtinen muistelee:
Vuoden 2009 alussa Vaajakoskesta tuli kuntaliitoksen kautta osa uutta Jyväskylän kaupunkia. Kaupunkiin liittymisen jälkeen Vaajakoskesta tuli Jyväskylän 69. kaupunginosa. Se muodostaa yhdessä Jyskän ja muiden naapurikaupunginosien kanssa Jyväskylän tilastollisen suuralueen Vaajakoski–Jyskä, jonka asukasluku on noin 14 600.
Uusia rakennuksia ja arkkitehtuurikilpailu
Vaajakosken kansakoulun ja kansalaiskoulun rakennukset purettiin 2004, ja tilalle rakennettiin uusi koulu, joka toimii nykyään yhtenäiskouluna nimellä Vaajakummun yhtenäiskoulu. Vaajakosken lukio lakkautettiin 2009. Jo edellisenä vuonna lukion toiminta oli siirtynyt väistötiloihin Jyväskylän keskustaan. Kesällä 2008 tehtiin päätös Savonmäen vanhojen koulurakennusten purkamisesta ja uuden koulun rakentamisesta. Se valmistui vuoden 2011 lopulla ja otettiin käyttöön vuoden 2012 alussa nimellä Vaajakosken koulu. Se on nykyisin noin 530 oppilaan yläkoulu. thumb|Entisöity Pandan tehdasrakennus ja kauppakeskus Vaajala.
Vaajakosken kirkon kaksinkertaiseksi kasvattaneen laajennuksen 2001 suunnittelivat arkkitehdit Jussi Kantonen ja Tuija Ilves. Aiemmin kirkko oli peruskorjattu 1980-luvun alussa. Syksyllä 2013 valmistui uusi kauppakeskus Vaajala vanhan makeistehtaan viereen radan varteen. Siihen muuttivat muun muassa S-market, apteekki ja kahvila Caffitella. Entisen S-marketin kiinteistön osti kaupunki, joka purki talon. Sen paikalle tuli uusi terveyskeskus.
Kaupunki järjesti arkkitehtuurikilpailun Vaajakosken keskustan kehittämiseksi. Kilpailussa haluttiin löytää suunnitelma, joka yhdistäisi Vaajavirran rannan ja Vaajakosken ydinkeskustan toiminnalliseksi kokonaisuudeksi. Kilpailun voitti 2010 arkkitehti Petri Laaksosen ehdotus ”Viilto”.
Minituurin (alun perin Koski-Marketin) talo purettiin 2019. Sen paikalle rakennettiin K-Market ja asuintalo.
Politiikka viime vuosikymmeninä
Suurimpia muutoksia Vaajakoskella 1980- ja 1990-luvuilla olivat SKDL:n ja sen seuraajan vasemmistoliiton kannatuksen heikentyminen, keskustan nousu vahvimmaksi porvaripuolueeksi sekä vihreiden tulo politiikkaan. Sosialidemokraatit ovat säilyneet alueella vahvana vaikuttajana.
Vaajakoski jakaantuu nykyisin useaan äänestysalueeseen. Seuraavassa oleva taulukko vuoden 2008 kunnallisvaaleista on koottu kolmen Vaajakosken seudulla sijaitsevan äänestyspaikan tuloksista, eivätkä siinä ole mukana ne Kotimäen asukkaat, jotka äänestävät Jyskän äänestysalueella, eivätkä ne Haapaniemen asukkaat, jotka äänestävät Haapaniemen äänestysalueella.
Historiaa kaunokirjallisuudessa
Kirjailija Keijo Siekkisen romaani Kuusitoistamiehinen pyramidi vuodelta 1981 keskittyy Vaajakosken historiaan. Martti Hovilan Koskikylän tarinoita on kokoelma kertomuksia Vaajakoskelta eri vuosikymmeniltä. Tarinat julkaistiin alun perin Vaajakoski-lehdessä 1970-luvulla ja kirjana 1997. Ne perustuvat paljolti kirjoittajan omaan lapsuuteen ja nuoruuteen. Hovila on myös julkaissut Vaajakoskelle sijoittuvan romaanin Pitkien piippujen varjossa vuonna 2000.
Martti Similä
thumb|upright|Martti Similä 1930-luvun alussa. Martti Iisakki Similä (9. huhtikuuta 1898 Oulu – 9. tammikuuta 1958 Lahti) oli suomalainen pianisti, kapellimestari, teatterinjohtaja, laulaja ja näyttelijä. Hän sävelsi muun muassa orkesterikappaleita ja elokuvamusiikkia, minkä lisäksi hän teki runsaasti sovituksia kuorolle ja orkesterille.
Antiklerikalismi
pienoiskuva|[[Ranskan sekularismia.]] Antiklerikalismi merkitsee kirkon tai papiston vastaista suuntausta vastakohtana klerikalismille eli kirkollis- tai pappisvaltaisuudelle. Antiklerikaalinen henkilö on kirkonvastainen ja ei-pappismielinen. Vastustus kohdistuu papiston ja kirkon asemaan julkisessa elämässä. Historiallinen antiklerikalismi on pääosin vastustanut roomalaiskatolilaisuuden vaikutusta. Antiklerikalismi liittyy sekularismiin, jonka tarkoituksena on poistaa kirkon vaikutus niiltä osin, kuin se liittyy julkiseen ja poliittiseen elämään sekä kansalaisten jokapäiväiseen elämään.
Martti Similä
Similä toimi Helsingin kaupunginorkesterin ylikapellimestarina vuosina 1945–1951, Lahden kaupunginorkesterin johtajana 1951–1957 ja oli mukana kaikkiaan neljänkymmenenyhden elokuvan teossa. Hän sävelsi musiikin muun muassa elokuviin Suomisen Ollin tempaus, Suomisen perhe, Lapatossu, Tavaratalo Lapatossu & Vinski, August järjestää kaiken, Serenaadi sotatorvella eli sotamies Paavosen tuurihousut ja Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin.
Lyseolaisena Similä osallistui sisällissotaan 1918 hallituksen alaisessa Suomen tasavallan joukoissa eli valkoisissa.
Martti Similä oli Aapo Similän veli ja Jean Sibeliuksen läheinen ystävä. Hänen poikansa oli toimittaja ja kirjailija Markus Similä.
Laulajanura
Laulajana Martti Similä levytti 1920-luvun puolenvälin jälkeen kaikkiaan 13 kappaletta savikiekoille. Lisäksi Similä levytti kaksi omaa Kuriton sukupolvi -elokuvaan tekemäänsä sävellystä Eugen Malmsténin johtaman Rytmi-Pojat-yhtyeen kanssa. Kappaleet olivat äänitysjärjestyksessään seuraavat:
.11.1937
Lisäksi Similä johti Homocord-orkesteria vuoden 1929 savikiekoilla ainakin kappaleilla ”Pasin lauluja 1” ja ”Pasin lauluja 2” sekä ”Pikku mustalainen”.
vie Raita-tietokantaan, jossa kappaleesta on mp3-tiedosto.
Hannu Nikander
Hannu Nikander (s. 1949) on suomalainen taidemaalari. Hän maalaa muotokuvia ja eläinaiheita - niitäkin usein muotokuvan hengessä. Eläinaiheita hän on maalannut jo yli 15 vuotta.
Nikander menetti kätensä onnettomuudessa 1974, jonka jälkeen hän osallistui erilaisille maalauskursseille ja ryhtyi taidemaalariksi. Hän toimii opettajana maalauskursseilla ja on ollut aiemmin pitkään Salon Taiteilijaseuran puheenjohtaja.
Eläimissä on niin kotimaisia kuin eksoottisempia hahmoja, ja ne kuvaavat usein inhimillisiä tunteita.
Hans Johner
Hans Johner (7. tammikuuta 1889 Basel, Sveitsi – 2. joulukuuta 1975 Thalwil, Sveitsi) oli sveitsiläinen shakinpelaaja.
Hän oli Sveitsin mestari useaan otteeseen.
Johner pelasi shakin olympialaisissa kolmesti (1927, 1931 ja 1956) sekä Pariisin epävirallisissa olympialaisissa 1924.
Hän oli Paul Johnerin nuorempi veli.
Tílos
Tílos, antiikin Telos , on Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään. Se on yksi saariryhmän kahdestatoista pääsaaresta. Saaren pinta-ala on 63 neliökilometriä ja asukasluku 780 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Tílos kuuluu Tíloksen kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Megálo Chorió.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|[[Livádia (Tílos)|Livádian kylä Tíloksella.]]
Tílos sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren kaakkoisosassa Nísyroksen ja Chálkin saarten välissä, Ródoksesta pohjoiseen. Pääkaupunki Ateenan kupeessa sijaitsevaan Pireukseen matkaa kertyy 290 meripeninkulmaa eli noin 537 kilometriä.
Saaren korkein kohta on Profítis Ilías (654 metriä).
Hallinto ja kylät
Tílos kuuluu hallinnollisesti Tíloksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat saaren pääsatama Livádia (484 asukasta), pääkylä Megálo Chorió (241), Ágios Antónios (39) ja Éristos (16). (Katso myös: Luettelo Tíloksen kunnan kylistä ja saarista.)
Esihistoria
Tíloksella asui 4600 eaa. kääpiönorsulaji, jonka luita löydettiin vuonna 1971 Charkádion luolasta. Nykyisin luut ovat esillä museossa Megálo Chorióssa.
pienoiskuva|vasen|[[Megálo Chorió (Tílos)|Megálo Chorión kylä.]] pienoiskuva|vasen|Mikró Chorión autioitunut kylä.
Myöhempi historia
Rooman valtakunnan jakauduttua saari tuli muun Kreikan tavoin osaksi Bysantin valtakuntaa. Johanniittain ritarikunta valloitti saaren vuonna 1310. Tällöin saari tunnettiin mahdollisesti nimellä Piskopi.
Osmanien valtakunta valloitti saaren vuonna 1522. Italia valloitti Tíloksen ja muun Dodekanesian Kastelórizoa lukuun ottamatta vuonna 1912. Saksa miehitti saaren vuonna 1943 ja Kreikkaan saari liitettiin vuonna 1948.
Saaren suurin kaupunki, 1 200 asukkaan Mikró Chorió, autioitui 1950-luvulla, kun kaupungin vesivarat ehtyivät. Maanviljely oli 1970-luvulle saakka tärkeä elinkeino, mutta nykyisin väestö saa elantonsa pääasiassa muualta. Tíloslaisia on muuttanut joukoittain Yhdysvaltoihin, Australiaan ja Manner-Kreikkaan.