cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen sisällissota Lapissa
Länsiraja
Vuodesta 1915 lähtien Tornion kautta kulki yli 63 000 invalidisoitunutta sotavankia, joita keskusvallat ja Venäjä vaihtoivat keskenään. Vankien vaihto jatkui aina Suomen sisällissodan käynnistymiseen saakka. Lisäksi rajan yli kulki Venäjän liittolaisen Iso-Britannian kuriiri- ja tiedusteluyhteys. Sodan vuoksi rajanylityspaikkaa oli valvomassa ympärysvaltojen asettama valvontakomitea Allied Control Board, jossa Britannian ja Venäjän lisäksi oli edustettuna Ranska. Yhteys katkesi, kun Suomen poliittinen ilmapiiri muuttui itsenäistymisen jälkeen saksalaismieliseksi.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen Tornion kautta palasi maanpaossa olleita venäläisiä, kuten bolševikkijohtaja V. I. Lenin ja anarkisti Pjotr Kropotkin. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Tornio oli Porin Mäntyluodon ohella toinen paikka, jonka kautta noin 200 Pietarin ulkomaalaista diplomaattia poistui Venäjältä. Venäläiset sotilaat hoitivat Tornion rajatarkastukset 25. tammikuuta 1918 saakka, jolloin voimaan tulleen sopimuksen mukaan ne siirtyivät suomalaisille ja venäläiset poistuvat rajalta.
Suojeluskunnat
Länsi-Suomesta syyskesällä 1917 käynnistynyt suojeluskuntaliike levisi Lappiin vasta sisällissodan syttymisen jälkeen. Ennen marraskuun yleislakkoa suojeluskunta oli perustettu ainoastaan Rovaniemelle ja Tervolaan. Lapin suojeluskunnat olivat yleensä pieniä, sillä suurimmissakin oli vain reilut 100 jäsentä ja pienimmissä kymmenkunta. Koko Peräpohjolan suojeluskuntapiirissä oli noin 700 jäsentä ja joissakin kunnissa toimintaa ei ollut lainkaan. Muualla maassa suojeluskuntiin kuului paljon talonpoikia, mutta Lapissa liittyminen ei kiinnostanut heitä edes helmikuussa voimaan tulleen yleisen asevelvollisuuden jälkeen. Jäsenistö koostui lähinnä metsäteollisuuden johtotehtävissä työskentelevistä henkilöistä, kuten työnjohtajista ja metsänhoitajista, joista suurin osa oli muuttanut töiden perässä Etelä-Suomesta. Viimeiset suojeluskunnat perustettiin helmi–maaliskuun vaihteessa Inariin, Muonioon ja Utsjoelle.
Punakaartit
Ensimmäiset työväen järjestyskaartit perustettiin Lappiin jo elokuussa 1917. Tammikuun 1918 alussa työväenkaarteja oli 18 paikkakunnalla ja niissä oli yhteensä noin 2 500 jäsentä. Suurin oli 400 miehen vahvuinen Tervolan kaarti, Alatorniolla vahvuus oli 300–400, Rovaniemellä 350, Sodankylän kirkonkylässä ja Sattasen kylässä yhteensä noin 300, Torniossa 220, Kemissä ja Kuolajärvellä kummassakin noin 200, sekä Kemijärvellä 125 miestä.
Työväen järjestyskaartien kokoontuessa Helsingissä tammikuun alussa todettiin Lapin työväenkaartien jäsenmäärän riittävän alueen hallussapitoon. Maan pohjoisosa jätettiin kuitenkin vallankumoussuunnitelmien ulkopuolelle, koska sen uskottiin ratkeavan Etelä-Suomen asutuskeskuksissa. Tästä huolimatta Lapin järjestyskaartit halusivat suojeluskuntien tavoin aseistautua ja esimerkiksi Kuolajärvellä aseita yritettiin hankkia Venäjän puolelta. Punakaartien radikaali siipi oli ilmeisesti sopinut yhteisestä taistelusuunnitelmasta Oulussa, Kemissä ja Rovaniemellä. Tammikuun lopussa Aleksi Tuorila ja Juho Sjöberg lähetettiin Rovaniemeltä Helsinkiin hankkimaan kiväärejä. Miehet saapuivat pääkaupunkiin sisällissodan alkaessa 29. tammikuuta, mutta kansanvaltuuskunta ei edelleenkään luvannut heille aseita.
Venäläiset
Tammikuussa 1918 Lapissa oli vajaat 900 venäläissotilasta, joiden ei tiedetä aiheuttaneen levottomuuksia. Torniossa oli 450, Kemissä noin 170 ja Kemin maalaiskunnassa noin 50 venäläistä, ja lisäksi Rovaniemellä oli pieni venäläinen varuskunta, jonka sotilaat poistuivat 27. tammikuuta mennessä myyden lähtiessään aseensa suojeluskuntalaisille. Myös Kemissä ja Torniossa suojeluskuntalaiset saivat aseita venäläisiltä. Ainoastaan Kemin maalaiskunnan Laurilassa toimineen varuskunnan 50 kivääriä päätyivät punakaartille.
Kemin, Rovaniemen ja Tervolan yhteenotot
pienoiskuva|[[Vaasan suojeluskunnan joukkoja Kemissä 6. helmikuuta.]] Rovaniemen työväen järjestyskaartin vahvuus oli tammikuussa 1918 pienentynyt huomattavasti miesten lähdettyä työnhakuun Lapin metsätyömaille ja Muurmannin ratatyömaalle. Saatuaan valkoisen armeijan ylipäällikön kenraali C. G. E. Mannerheimin käskyn venäläisten varuskuntien valtauksesta miehitti Rovaniemen suojeluskunta 28. tammikuuta rautatieaseman, puhelin- ja lennätinlaitoksen sekä punaisten hallussa olleen miliisilaitoksen. Kun venäläisiä ei enää paikkakunnalla ollut, vangitsivat suojeluskuntalaiset seuraavana yönä punakaartiin johtoon kuuluneet Antti Rädyn, Heikki Marttilan ja Leo Pekkalan. Myös punakaartin päällikköä Kaarlo Kurkea yritettiin noutaa kotoaan, mutta hän oli jo ehtinyt työväentalolle järjestämään sen vartiointia. Noin 50 miehen vahvuinen suojeluskuntaosasto yritti vallata työväentalon, mutta poistui paikalta jo muutaman minuutin laukaustenvaihdon jälkeen. Välikohtauksessa haavoittui yksi suojeluskuntalainen. Myös punaiset onnistuvat saamaan muutaman vangin, ja varhain aamulla osapuolet vaihtavat vankinsa.
Kemin työväentalolle oli 30. tammikuuta kokoontunut 300 punakaartilaista, jotka suorittivat keskiviikkona asetarkastuksen suojeluskuntalaisten majapaikassa yhteiskoululla. Kemin suojeluskunta oli aikaisemmin saanut venäläisiltä yli 170 kivääriä. Asetarkastuksen yhteydessä syntyi laukaustenvaihtoa, jossa haavoittui yksi sivullinen. Välikohtaus jäi Kemin ainoaksi aseelliseksi yhteenotoksi koko sisällissodan aikana. Suojeluskuntalaiset pakenivat Rovaniemelle, josta he yhdessä paikallisen suojeluskunnan kanssa ajoivat suurimman osan punakaartilaiset pois kaupungista. Kaikkiaan 36 punaista nousi junaan Hirvaan rautatieasemalla ja matkusti Kemiin. Suojeluskuntalaiset seurasivat heitä Tervolaan, jonne perustettiin tukikohta. Valkoisia oli nyt jo yli sata, kun mukaan oli liittynyt 10 Tornion kautta maahan saapunutta jääkäriä. Kemin ja Tornion suojeluskuntalaisia johti M. F. Jakobsson ja rovaniemeläisiä K. M. Wallenius.
Rovaniemelle jääneet punakaartilaiset kokosivat voimansa Heikki Pekkalan johdolla ja siirtyivät myös Kemiin. Rovaniemeläisten osaston koosta ei ole tietoa, mutta Kemin punakaartilaisia oli noin 160, joista vain puolella oli ase. 2. helmikuuta Rovaniemen punakaartin päällikkö Kaarlo Kurki ja Kemin punakaartin päällikkö Juho Tervo päättivät hyökätä valkoisten tukikohtaan Tervolaan. Kurki kävi hakemassa Oulusta 35 kivääriä, jonka jälkeen 160 miehen vahvuinen osasto suuntasi junalla Tervolaan. Noin 70 heistä oli aseistautuneita. Huonon tiedustelun johdosta punaisten juna ajoi suoraan valkoisten väijytykseen Tervolan asemalla. jossa syntyneessä tulitaistelussa kaatui yli 20 ja haavoittui ainakin 10 punaista. Junan palattua takaisin kemiläiset olivat valmiita antautumaan, mutta rovaniemeläiset halusivat edelleen jatkaa taistelua. He päättivät matkustaa junalla Ouluun, joka kuitenkin oli valkoisten saartama ja näin rovaniemeläiset joutuivat palaamaan takaisin jo Haukiputaalta. 3. helmikuuta valkoiset palaavat jälleen Rovaniemelle ja ottavat kaupungin lopullisesti haltuunsa. Rautatieasemalle saapunut sankka väkijoukko odotti kuulevansa Leo Pekkalan pitämän voitonpuheen, mutta hänen sijastaan junasta astuikin ulos jääkärikapteeni Jakobsson.
Seuraavien päivien kuluessa Kemin ja Rovaniemen punakaartit hajosivat osan miehistä paetessa Ruotsiin ja toisten suunnatessa itään, jossa he jatkoivat rajan yli Vienan Karjalaan ja Muurmannin alueelle. Ruotsiin pakeni kaikkiaan noin 300 punaista, joista 70 suljettiin Morajärven internointileirille. Osa siirtyi myös Norjan puolelle. 6. helmikuuta noin 300 kaupunkiin vielä jäänyttä punakaartilaista antautui ilman vastarintaa Tornioon matkalla olleille suojeluskuntalaisille. Kemin punakaartin päällikkö Kaarlo Kurki ammuttiin kahden päivän kuluttua Kemin torilla järjestetyssä julkisessa teloituksessa.
Tornion valtaus
pienoiskuva|Tornion valtaukseen osallistuneita suojeluskuntalaisia taistelun jälkeen. Torniossa tilanne säilyi aluksi rauhallisena, kun suojeluskunnalla ja venäläisillä oli keskinäinen sopimus aseiden luovuttamisesta, ja lisäksi bolševikkihallitus oli antanut sotilaille määräyksen olla sekaantumatta suomalaisten kiistoihin. Tornion työväenkaarteilla ei ollut juurikaan aseita, minkä vuoksi ne päättivät luopua vastarinnasta 1. helmikuuta. Vuorokautta myöhemmin kaupungissa kuitenkin koottiin noin sadan miehen joukko, joka lähti Oulun punakaartilaisten avuksi. Mukana oli parisataa venäläistä, jotka jakoivat punaisille aseita Tornion rajojen ulkopuolella, etteivät olisi rikkoneet suojeluskuntalaisten kanssa tekemäänsä sopimusta. Junan saavuttua perille punakaartilaiset osallistuivat Oulun taisteluun, josta venäläiset ilmeisesti pysyttelivät sivussa. Yhteenotto päättyi valkoisten voittoon ja Tornion punakaartilaiset vangittiin.
Tervolassa 2. helmikuuta saadun voiton jälkeen jääkärimajuri Jacobssonin johtamat suojeluskuntalaiset vetäytyivät Rovaniemelle valmistautumaan Tornion valtaukseen. 170 miehen ryhmä jaettiin neljään pienempään osastoon, jotka siirtyivät Koivun rautatieasemalle varhain aamulla 4. helmikuuta. Kolme osastoa jatkoi hiihtäen Aapajoelle ja Karunkiin, jonne ne saapuivat seuraavana päivänä hieman ennen puoltayötä. Yksi osasto suuntasi Tornion Kivirantaan, jossa se valtasi Peräpohjolan Opistolla toimineen pienen venäläisvaruskunnan kohtaamatta vastarintaa. Venäläisten pääjoukko oli Tornion rautatieasemalla valmiudessa poistumaan kaupungista. Iltapäivällä suojeluskuntalaiset lähestyivät ratapihaa pohjoisesta joutuen samalla venäläisten tulitukseen. Taistelu käynnistyi ilmeisesti vahingonlaukauksesta, sillä venäläiset olivat ilmoittaneet, etteivät tee vastarintaa. Kolme tuntia kestänyt yhteenotto päättyi venäläisten antautumiseen. Valkoiset menettivät taistelussa kuusi kaatunutta, joiden joukossa olivat jääkärikapteeni Jakobsson ja jääkäriluutnantti Tauno Juvonen. Suojeluskuntalaiset saivat venäläisiltä noin 800 kivääriä, runsaasti patruunoita sekä muun muassa kolme autoa. Tornioon jääneet punakaartilaiset pysyivät sivussa taistelusta ja antautuivat myöhemmin samana päivänä.
Itä-Lappi
Venäjän rajalla sijaitsevassa Kuolajärven pitäjässä punaiset olivat enemmistönä, joten 8. helmikuuta paikallinen työväenneuvosto päätti vallata puhelinkeskuksen sekä riisua poliisin ja nimismiehen aseista. Suojeluskuntalaiset onnistuivat kuitenkin katkaisemaan puhelinlinjat ja näin Kuolajärvi jäi vaille yhteyksiä ulkomaailmaan. Ensimmäiset tiedot Oulun ja Länsi-Lapin tapahtumista tulivat kylään vasta 10. helmikuuta lännestä saapuneiden pakolaisten mukana. Tämän jälkeen punakaartilaiset takavarikoivat muutaman päivän kuluessa suojeluskuntalaisilta yli 10 kivääriä ja muodostivat viisihenkisen lähetystön, joka matkusti Iivo Ahavan johdolla Pietarin kautta Helsinkiin hakemaan aseita punaisten johdolta.
Nimismies Jussi Hagbergin johtamat Kemijärven suojeluskuntalaiset siirtyivät aluksi Rovaniemelle, ja olivat ilmeisesti mukana Tervolan taistelussa. 12. helmikuuta he palasivat Kemijärvelle vangiten samalla viisi työväenjärjestöjen johtomiestä. Loput Kemijärven punaiset pakenivat Kuolajärvelle, jonne he saapuivat 13.–14. helmikuuta välisenä yönä. Saatuaan tiedon Kemijärven tapahtumista päätti Kuolajärven punakaarti välittömästi vetäytyä rajan yli, ja Kemijärven suojeluskunta otti kylän haltuunsa seuraavana päivänä. Orajärven ja Kelujärven kylien miehistä koottu suojeluskunta valtasi vielä Sodankylän kirkonkylän, jonka jälkeen Lapin punakaartien vastarinta oli ohitse. Muissa pitäjissä he eivät ehtineet edes reagoida vallankumouksen alkamiseen. Lapista pakeni Neuvosto-Venäjälle kaikkiaan vajaat 2 000 punaista ja heidän perheenjäsentään.
Kalle Arvola (kunnallisneuvos)
300px|thumb|Alakestilän arboretum [[Liminka|Limingassa]] Kalle Samuli Arvola (19. helmikuuta 1914 – 4. toukokuuta 2006) oli suomalainen, Limingassa asunut maanviljelijä, kunnallisneuvos ja kotiseutuaktiivi.
Suomen sisällissota Lapissa
Koillisrintama
Osapuolet kohtasivat ensimmäisen kerran 21. maaliskuuta, ja seuraava taistelu käytiin Tuntsajoen varrella kolme päivää myöhemmin. Valkoisten saavuttama voitto muodostui merkittäväksi, sillä onnistuivat estämään punaisia saamasta tukikohtaa Suomen puolelta. Toisaalta punaiset luopuivat samaan aikaan omista hyökkäyssuunnitelmistaan Venäjän hallituksen painostuksesta. Taustalla oli Saksan ja Neuvosto-Venäjän solmima Brest-Litovskin rauhansopimus, jota bolševikit eivät halunneet vaarantaa Saksan liittolaisina olleita valkoisia vastaan tehdyillä hyökkäyksillä. Tämän jälkeen koillisrintamalla käynnistyi valkoisten hyökkäysvaihe, jota jatkui aina 18. huhtikuuta saakka. Punaiset onnistuivat kuitenkin pysäyttämään heidän etenemisensä, ja näin taistelut päättyivät ratkaisemattomaan. Valkoiset menettivät koillisrintaman taisteluissa 45–60 ja punaiset 25–50 kaatunutta. Venäjälle jääneistä punakaartilaisista muodostettiin kesäkuussa 1918 brittien alaisuudessa toiminut Muurmannin legioona, jonka miehet kotiutettiin Suomeen syksyllä 1919.
Kalle Arvola (kunnallisneuvos)
Arvola esitti 1983 ajatuksen omasta pitäjäpuvusta liminkalaisille naisille. Ensimmäinen Marja Junttilan suunnittelema Limingan pitäjänpuku luovutettiin Kalle Arvolan puolisolle Katri Arvolalle vuoden 1991 pitäjäjuhlassa.
Auvergne
Auvergne [ovɛʁɲ] oli Ranskan alue Ranskan keskiylängöllä. Sen keskusta on Clermont-Ferrandin kaupunki. Alueella asuu 1,3 miljoonaa ihmistä, joista kolmannes asuu Clermont-Ferrandin suurkaupunkialueella. Vuoden 2016 hallintouudistukseta Auvergnen hallinnollinen alue lakkautettiin ja siitä tuli osa Auvergne-Rhône-Alpesin hallintoaluetta.
Suomen sisällissota Lapissa
Taistelutappiot
Valkoisten puolella kaatui sisällissodan aikana yhteensä 102 lappilaista, joista noin puolet Pohjois-Suomen taisteluissa. Vajaat 1 000 valkoista lähti Lapin sotatoimien tauottua taistelemaan Etelä-Suomen rintamille. Suojeluskuntalaisten lisäksi mukana oli myös kutsuntojen kautta tulleita asevelvollisia. Heistä noin 50 kaatui Satakunnan ja Hämeen rintamilla.
Auvergne
Auvergne on myös Ranskan historiallinen maakunta, joka on saanut nimensä alueella asuvan kelttikansan, arvernien, mukaan. Auvergne on vanhaa tuliperäistä aluetta, jonka vuoret ovat sammuneita tulivuoria. Alueella on kivennäisvesilähteitä ja niiden ympärillä kylpylöitä (muun muassa Vichy sijaitsee Auvergnessa).
Suomen sisällissota Lapissa
Taistelutappiot
Punaisia kaatui Pohjois-Suomen taisteluissa noin 30 ja koillisrintamalla noin 40. Yhden punakaartilaisen tiedetään joutuneen asevelvollisena valkoiseen armeijaan ja kaatuneen Etelä-Suomessa.
Auvergne
left|thumb|500px|Panoraama [[Puy-de-Dôme (tulivuori)|Puy de Dômen huipulta.]]
Suomen sisällissota Lapissa
Vankileirit
Valkoiset perustivat Lappiin kuusi vankileiriä, jotka toimivat Kemissä, Rovaniemellä, Torniossa, Kittilässä, Kemijärvellä ja Kuolajärvellä. Suurin oli Tornion vankileiri, jossa oli 124 punavankia. Tornion valtauksen yhteydessä vangitut venäläiset sen sijaan toimitettiin Pohjanmaan vankileireille. Etelä-Suomen vankileireihin verrattuna kuolleisuus oli pieni, sillä esimerkiksi Torniossa kuoli vain yksi vanki.
Terrori
pienoiskuva|Rovaniemellä teloitettuja työväenjärjestöjen jäseniä. Ylh. vas.: [[Kaarlo Kurki, Martti Nieminen, Aabel Vauhkonen, Antti Räty. Alh. vas.: Leo Pekkala, Heikki Marttila, Niilo Huovinen.]] Valkoisen terrorin aikana kevättalvella 1918 Lapissa teloitettiin ainakin 80–100 punaista tai sellaiseksi epäiltyä. Suurin osa kuolemantuomioista jaettiin maallikkojen muodostamissa Rovaniemen ja Kemin kenttäoikeuksissa, jotka olivat toiminnassa toukokuulle saakka. Ensimmäinen teloitusaalto alkoi välittömästi valkoisten saatua haltuunsa Kemin, Tornion ja Rovaniemen. K. M. Walleniuksesta tehtiin Rovaniemelle sijoitetun valkoisen armeijan Pohjois-Suomen esikunnan komentaja, jonka tehtäväksi tuli puhdistaa Lappi punaisista. Hänen johtamansa Rovaniemen sotaoikeus antoi ensimmäisen kuolemantuomion 5. helmikuuta Leo Pekkalalle. Walleniuksen lisäksi sotaoikeuteen kuuluivat ainakin varatuomari Ilmari Jyrhämä ja asianajaja Artturi Moberg. Kun Rovaniemen suojeluskuntalaisista ei löytynyt vapaaehtoisia, paikalle hälytettiin teloittajaksi Kemijärven nimismies Jussi Hagberg. Leo Pekkalan lisäksi hän ampui Kemijoen jäälle hakatun avannon reunalla nimismiehenä toimineen työväenyhdistyksen puheenjohtajan Heikki Marttilan sekä Rovaniemen punakaartin päällikön Antti Rädyn. 16. helmikuuta Hagberg teloitti vielä viisi miestä, joiden syyksi pantiin kaksi syksyn levottomuuksien aikana tehtyä surmaa. Heidän ruumiitaan ei enää upoteta avantoon, vaan kuljetetaan III hautausmaan muurin ulkopuolelle, jossa tehdään myös loput teloitukset. Kemin torilla järjestettiin 8. helmikuuta julkinen teloitus, jossa ammuttiin näytösluonteisesti Rovaniemen punakaartin päällikkö Kaarlo Kurki, sekä viisi muuta punaista, muun muassa Kemin maalaiskunnan punakaartin päällikkö Yrjö Kallinen sekä Simon punakaartin päällikkö Joonas Ahonen.
Mielivaltaiset teloitukset herättivät laajaa huomiota ja tyrmistystä myös valkoisten kannattajissa. Pohjolan Sanomien päätoimittaja Uuno Hannula julkaisi kaksi kirjoitusta, joissa hän vaati teloituksia lopetettavaksi. Hannula kuului itse Kemin suojeluskuntaan ja oli osallistunut taisteluihin, muttei hyväksynyt jatkotoimia. Kirjoitusten johdosta lehden numero takavarikoitiin Kemissä ja Hannula sai Walleniukselta kirjeen, jossa häntä kiellettiin enää kyseenalaistamasta teloituksia lehden lakkauttamisen uhalla. Luutnantti Gustaf Snellman puolestaan haastoi Hannulan kirjoitusten takia jopa kaksintaisteluun. Teloituksia vastustivat myös Tornionlaakson papit Tornion kirkkoherran Kaarlo Airaksen johdolla. Seitsemän pappia toimitti 20. helmikuuta teloituksia vastustaneen kirjeen Kemin, Tornion ja Rovaniemen suojeluskuntien esikunnalle. Kirjelmää ei kuitenkaan suojeluskunnan painostuksen vuoksi saatu julkaistuksi sanomalehdissä.
Kun toukokuun alussa ilmoitettiin kenttäoikeuksien korvaamisesta valtiorikosoikeuksilla, Lapin valkoiset kiirehtivät jäljellä olleiden vankien teloituksia. 8.–9. toukokuuta Rovaniemellä ja Kemijärvellä ammuttiin pikaoikeudenkäyntien jälkeen seitsemän punaista. Heistä viisi oli Kemijärvellä jo helmikuun alussa vangittuja paikallisten työväenjärjestöjen johtomiehiä, jotka eivät olleet edes ottaneet osaa taisteluihin. Hagbergin johtama kenttäoikeus tuomitsi kuolemaan muun muassa Kemijärven työväenyhdistyksen puheenjohtajana toimineen Matti Ollankedon. Useimmat Rovaniemellä ja Kemijärvellä suoritetut teloitukset olivat laittomia, koska aseelliseen kapinaan osallistumattomiin ei voitu soveltaa kenraali Mannerheimin antamaa ammutaan paikalla -julistusta. K. M. Wallenius sanoi olevansa vastuussa ainoastaan Rädyn ja Pekkalan teloituksista.
Kemissä ammuttiin yhteensä 26 ja Rovaniemellä 24 paikkakuntalaista punaista. Lisäksi teloituksia tehtiin ainakin Kuolajärvellä, jossa ammuttiin kuusi punaista. Joidenkin väitteiden, kuten 1928 ilmestyneen Suomen luokkasota -teoksen, mukaan Kemissä olisi teloitettu 50, tai jopa 250 punaista. SDP:n sodan jälkeen kokoamassa terroritilastossa väitetään Kemissä teloitetun 124 ja Torniossa 13 vieraspaikkakuntalaista. Kemissä nämä teloitukset olisi väitteiden mukaan suoritettu Selkäsaaren pohjoispäässä tai eteläisen hautausmaan lähistöllä. Kemin teloitetuista suurin osa kuului punakaartiin, mutta Rovaniemellä ammuttiin myös kaartiin kuulumattomia työväenjärjestöjen jäseniä. Kemijärven teloitetuista yksikään ei kuulunut punakaartiin tai osallistunut taisteluihin, vaan heidät teloitettiin aikaisemman toimintansa vuoksi. Tarkoituksena oli hävittää paikkakunnalta työväenliikkeen koko organisaatio.
Punaisten lisäksi Kemin suojeluskunta teloitti Tornion taistelun jälkeen kaksi Oulun vankileiriltä karannutta venäläistä matruusia, jotka poliisi sai kiinni heidän pyrkiessään Ruotsiin. Lisäksi kaupungissa ammuttiin samana päivänä punakaartiin kuulumaton suomalainen. Myöhemmin valkoiset teloittivat ainakin yhden aseistakieltäytyjän, joka ei suostunut liittymään valkoiseen armeijaan.
Punaiset syyllistyivät sisällissodan aikana kahteen veritekoon. 31. tammikuuta eräs punakaartilainen ampui Kemissä omavaltaisesti paikallisen kauppiaan, ja hieman myöhemmin Rovaniemelle matkalla olleesta junasta ammuttiin laukaus, joka surmasi Louen asemalla seisoneen maanviljelijän. Surmaajaa ei saatu selville.
Muistomerkit
Tunnetuin Lapin valkoisten muistomerkeistä on Tornion taistelulle vuonna 1938 pystytetty arkkitehti Paavo Riihimäen suunnittelema muistomerkki. Sen yhteydessä ollut kivipaasi poistettiin jatkosodan jälkeen valvontakomission käskystä, kun tekstissä kutsuttiin venäläisiä ”periviholliseksi”. Kivipaasi laitettiin jälleen paikoilleen vuonna 1991. Rovaniemen I hautausmaalla on Evert Porilan suunnittelema Vapaussodan sankaripatsas vuodelta 1922 ja Kemin kirkkomaalla hänen veistoksensa Rukoileva sotilas (1921), joka on omistettu sisällissodassa kaatuneille kahdeksalle kemiläiselle valkoiselle. Kemijärven kirkkomaalla on Emil Wikströmin 1925 paljastettu Vapaussodan muistomerkki.
Punaisten joukkohaudoilla muistomerkkejä on Kemissä, Kemijärvellä, Rovaniemellä ja Tervolassa. Rovaniemen III hautausmaalla sijaitseva muistomerkki on kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen työ vuodelta 1954. Kemissä ammutut punaiset saivat oman muistomerkkinsä Selkäsaaren teloituspaikalle vuonna 2018.
Carroll A. Campbell
Carroll Ashmore Campbell, Jr. (24. heinäkuuta 1940 – 7. joulukuuta 2005) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Greenvillessä ja toimi Etelä-Carolinan osavaltion 112. kuvernöörinä vuosina 1987–1995.
Campbell istui Etelä-Carolinan edustajainhuoneessa 1970–1974 sekä senaatissa 1976–1978 ja Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Etelä-Carolinan neljännestä vaalipiiristä 1979–1987.
Ympäristösuunnittelija
Ympäristösuunnittelija (AMK) on luonnonvara- ja ympäristöalan ammattikorkeakoulututkinto, jonka laajuus on 240 opintopistettä ja keskimääräinen opiskeluaika neljä vuotta. Ympäristösuunnittelijoita koulutetaan suomeksi Hämeen ammattikorkeakoulussa kestävän kehityksen koulutusohjelmassa ja ruotsiksi Yrkeshögskolan Novian (ent. Yrkeshögskolan Sydväst) Tammisaaren yksikössä. Ympäristösuunnittelijoita koulutettiin aiemmin myös Turun ammattikorkeakoulussa, mutta koulutusohjelma lakkautettiin vuonna 2012. Työelämässä ympäristösuunnittelija toimii usein yksityisen, julkisen tai järjestösektorin palveluksessa ympäristösuunnittelijoina, -neuvojina, -tarkastajina tai -sihteereinä. Työtehtäviin kuuluu asuinalueiden, teollisuusalueiden ja puistojen ympäristöratkaisujen suunnittelun lisäksi alueiden käytön arviointi, liikennejärjestelmien tai liikenteen haittojen vähentämisen suunnittelu, sekä erilaisten ilmansuojelu- ja meluntorjuntaratkaisujen kehittäminen. Ympäristösuunnittelijan tehtävissä on perinteisesti työskennelty myös muilla koulutustaustoilla, esimerkiksi insinöörin, diplomi-insinöörin tai maisema-arkkitehdin tutkinnoilla.
Trakehneninhevonen
Trakehneninhevonen (myös trakehner tai itäpreussinhevonen) on saksalainen puoliverinen hevosrotu, jonka juuret ovat entisessä Itä-Preussissa: alue kuuluu nykyisin Venäjään ja Puolaan. Rotu on nimetty sitä 1732 kasvattamaan perustetun siittolan mukaan, joka sijaitsi Trakehnenin paikkakunnalla (nyk. Jasnaja Poljana). Rotu on nimetty Trakehnen-nimisen paikkakunnan mukaan. Tyypiltään trakehneninhevonen on lämminverinen ratsuhevonen. Se on yhtenäisempi ja kevytrakenteisempi kuin useimmat puoliverirodut, ja sitä on käytetty monen puoliverirodun (esimerkiksi hannoverinhevonen, oldenburginhevonen, hollanninpuoliverinen, tanskanpuoliverinen ja ruotsinpuoliverinen) jalostuksessa.
Ominaisuudet
thumb|Trakehnerori kouluratsuna Trakehneninhevonen on säkäkorkeudeltaan noin 160–170 cm ja väriltään (usein tumma) yksivärinen tai kimo. Sillä on vahva, mutta hienostunut rakenne, ja luonteeltaan se on innokas, älykäs ja vilkas, mutta tasainen ja miellyttämishaluinen. Trakehneninhevonen on edelleen huippuluokan kilparatsu: erinomaiset liikkeet tekevät siitä mainion kouluhevosen, vahva takaosa, nivelet ja lihakset hyvän hyppääjän, ja kevyen rakenteensa ansiosta trakehneninhevonen menestyy muita puoliverirotuja paremmin myös kenttäkilpailuissa.
Menestyneitä trakehneninhevosia ovat muiden muassa estehevoset Abdullah (joukkuekulta ja henkilökohtainen hopea olympialaisissa 1984, maailmancupin voitto 1985) ja Heuringer (joukkuehopea maailmanmestaruuskilpailuissa 1994), kouluratsu Peron (joukkuekulta olympiakisoissa 1996) sekä kenttäratsu Windfall II (joukkuepronssi olympialaisissa 2004). Myös suomalaisen kouluratsastaja Kyra Kyrklundin menestyksekäs kouluratsu Edinburg (mm. viides sija olympiakisoissa 199] ja neljäs sija maailmanmestaruuskilpailuissa 1994) oli Venäjällä kasvatettu trakehneninhevonen. Tokion olympialaisten 2021 kouluratsastuksen voittaja trakehnertamma Dalera, ratsastajanaan Jessica von Bredow-Werndl, voitti samana vuonna myös Euroopan mestaruuden sekä hekilökohtaisessa että joukkuekilpailussa.
Historia
thumb|Trakehnertamma varsoineen Trakehneninhevonen polveutuu Itä-Preussin jykevästä ja vahvasta hevoskannasta, jonka kokoa kasvatettiin ja rakenne saatiin sirommaksi 1800-luvun alkupuolella risteytyksillä laadukkaiden englannintäysiveristen ja arabien kanssa. Tavoitteena oli kestävä hevonen, joka sopisi sekä ratsuväen sotahevoseksi että itäpreussilaisten maatilojen töihin. 1800-luvulla trakehneninhevonen olikin suosittu ratsuväen hevonen. 1900-luvun alkupuolella rotu saavutti suuren suosion kilparatsuna ja menestyi erinomaisesti olympialaisissakin. Parhaat trakehnerit kasvatettiin edelleen Trakehnenin siittolassa (ja tarkkaan ottaen vain näitä yksilöitä on alun perin kutsuttu trakehneninhevosiksi; muut rodun edustajat olivat itäpreussinhevosia), mutta Itä-Preussissa harrastettiin runsaasti myös laadukasta yksityistä kasvatusta. Rodun ensimmäinen kantakirja julkaistiin 1877. Kantakirja on suljettu; trakehneninhevosten lisäksi siihen otetaan ainoastaan englannintäysiverisiä ja arabeja, joita käytetään trakehneninhevosjalostuksessa säännöllisesti rakenteen pitämiseksi kevyenä.
Toinen maailmansota oli vähällä koitua trakehneninhevosten kohtaloksi. Trakehnenin siittolan 800 parasta eläintä evakuoitiin Neuvostoliiton puna-armeijan tieltä lokakuussa 1944 ja Itä-Preussin yksityiset kasvattajat hevosineen (arviolta 18 000) vasta tammikuussa 1945. Hevoset jouduttiin kuljettamaan pääosin jalkaisin Euroopan halki keskellä ankaraa talvea. Vain noin 100 Trakehnenin siittolan hevosista selvisi läntiseen Saksaan ja suurin osa jäljelle jääneistä hevosista oli hajallaan ympäri maata yksityisten omistajien hallussa, monet niistä vammautuneina. Sodanjälkeisinä vuosina monet saksalaiset hevosihmiset omistautuivat trakehneninhevosten jäljittämiselle ja rodun pelastamiselle, ja uuden kantakirjan julkaisemisen (1947) sekä uusien siittoloiden (Hunnesrück, Rantzau ja Schmoel) perustamisen myötä rotu saatiinkin vähitellen taas vakiinnutettua. Länsi-Saksan lisäksi trakehneninhevosia ryhdyttiin sodan jälkeen kasvattamaan myös Itä-Saksassa, Puolassa ja Neuvostoliitossa, joiden alueille trakehnereja jäi sodan loppuvaiheessa. Nykyään trakehneninhevosia kasvatetaan joka puolella maailmaa.
Luettelo lintutieteilijöistä
Tämä on luettelo lintutieteilijöistä sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Katso myös Luokka:Ornitologit.
A-D
thumb|200px|[[Ulysses Aldrovandi]] thumb|200px|[[Salim Ali]] thumb|200px|[[John James Audubon]] thumb|200px|[[Spencer Fullerton Baird]] thumb|200px|[[Charles Lucien Bonaparte]] thumb|200px|[[Jean Cabanis]] thumb|250px|[[Frank Chapman]] thumb|200px|[[Elliott Coues]] thumb|200px|[[Charles Darwin]]
E-H
thumb|200px|[[Fredrik II (keisari)]] thumb|200px|[[Otto Finsch]] thumb|200px|[[Johann Friedrich Gmelin]] thumb|200px|[[John Gould]] thumb|200px|[[Ernst Hartert]] thumb|200px|[[Allan Octavian Hume]]
I-L
thumb|200px|[[Thomas C. Jerdon]] thumb|200px|[[John Latham]] thumb|200px|[[René-Primevère Lesson]] thumb|200px|[[Martin Lichtenstein]] thumb|200px|[[Pentti Linkola]] thumb|200px|[[Carl von Linné]]
M-P
thumb|200px|[[Ernst Mayr]] thumb|200px|[[Aukusti Juhana Mela]] thumb|200px|[[Florence Augusta Merriam Bailey]] thumb|200px|[[Alexander von Nordmann]] thumb|200px|[[Thomas Nuttall]] thumb|200px|[[Peter Simon Pallas]] thumb|200px|[[Wilhelm Peters]] thumb|200px|[[Nikolai Prževalski]]
Q-T
thumb|200px|[[Constantine Samuel Rafinesque]] thumb|200px|[[Pamela C. Rasmussen]] thumb|200px|[[Anton Reichenow]]
thumb|200px|[[Tommaso Salvadori]] thumb|200px|[[Thomas Say]] thumb|200px|[[Hermann Schlegel]] thumb|200px|[[Richard Bowdler Sharpe]]
U-Z
thumb|200px|[[Alexander Wilson]] thumb|200px|[[Ferdinand von Wright]] thumb|200px|[[Charlotte von Württemberg]]
Linus Thörnblad
Linus Thörnblad (s. 6. maaliskuuta 1985 Lund) on ruotsalainen korkeushyppääjä.
Thörnblad voitti 2002 Ruotsin lukioiden mestaruuden, mutta karsiutui samana vuonna Kingstonin nuorten MM-kisoissa tuloksella 215. Vuonna 2003 hän voitti pronssia Tampereen nuorten EM-kisoissa tuloksella 223. Vuotta myöhemmin hän sijoittui Grosseton nuorten MM-kisoissa neljänneksi hypättyään 221, mutta karsiutui samana vuonna Ateenan olympialaisissa. Vuonna 2005 hän voitti Ruotsin sisäratojen mestaruuden ja karsiutui Madridin sisäratojen EM-kisoissa. Seuraavana vuonna hän voitti Ruotsin sisäratojen mestaruuden ja pronssia Moskovan sisäratojen MM-kisoissa tuloksella 233. Samana vuonna hän voitti Euroopan cupin ykkösliigan ja hyppäsi neljänneksi Göteborgin EM-kisoissa tuloksella 234. Kauden lopuksi hän voitti IAAF:n yleisurheilufinaalin.
Sellon kirjasto
Sellon kirjasto on Espoossa Sellon kauppakeskuksessa toimiva kirjasto. Se on osa Espoon kaupunginkirjastoa ja Helmet-kirjastoa. Sellon kirjasto on Leppävaaran aluekirjasto. Alueen muut kirjastot sijaitsevat Laaksolahdessa ja Viherlaaksossa.
Linus Thörnblad
Vuonna 2007 Thörnblad voitti hopeaa Birminghamin sisäratojen EM-kisoissa tuloksella 232. Lisäksi hän oli viidestoista Osakan MM-kisoissa ja kolmas IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Hän karsiutui loppukilpailusta Pekingin olympialaisissa 2008 ja Torinon EM-hallikisoissa 2009. Saman vuoden Berliinin MM-kilpailuissa hän sijoittui viidenneksi tuloksella 223. Barcelonan EM-kisoissa 2010 hän oli neljäs hypättyään 229.
Sellon kirjasto
Kaksikerroksisen kirjaston pinta-ala on 5 846 m². Kirjasto avattiin nykyisessä osoitteessaan elokuussa 2003. Sellon kirjasto on ollut ensimmäisestä toimintakuukaudestaan lähtien vilkkain kaikista pääkaupunkiseudun kirjastoista. Vuonna 2015 kirjastossa vieraili 1,1 miljoonaa asiakasta.
Historia
Kirjastotoiminta alkoi Leppävaarassa 1920-luvulla. Leppävaaran piirikirjasto sijaitsi Albergan suomenkielisellä kansakoululla, ja sen kokoelma oli kokonaan suomenkielinen. Tässä vaiheessa kirjasto tarkoitti alakansakoulun eteisaulan kahta kirjakaappia, mutta myöhemmin kirjakaapit siirrettiin koulun voimistelusaliin. Leppävaaran piirikirjasto oli suomenkielinen, mutta Espoon kirjastolaitoksen virallinen kieli oli ruotsi.
Vuonna 1937 kirjastolautakunta jakoi kirjastolaitoksen ruotsinkieliseen ja suomenkieliseen kirjastoon, minkä myötä Leppävaaran piirikirjastosta tuli Espoon suomalainen kantakirjasto. Ruotsinkielinen piirikirjasto eli Albergan kirjasto perustettiin 1946 Thorstorpiin. Myös Mäkkylään perustettiin oma ruotsinkielinen piirikirjasto. Ensimmäisen oman huoneistonsa suomalainen kantakirjasto sai vuonna 1955 Leppävaaran terveystalon kellarista. Tilat käsittivät kolme huonetta, ja pinta-alaa oli 120 m².
Uuden kirjastolain seuraksena vuonna 1962 kirjastoon vaadittiin tietty määrä kirjastoammatillisia työntekijöitä ja tarkoituksenmukaisia kirjastotiloja, jotta kirjasto saisi valtionapua. Kirjastotilojen tuli olla yksinomaan kirjastokäytössä, ja kirjaston aukioloaikoja piti laajentaa. Näin pääkirjaston henkilökunta kasvoi kahteen henkeen.
Leppävaaraan suunniteltiin kirjaston, kauppakoulun ja työväenopiston yhteisrakennusta vuodesta 1963 lähtien. Espoon pääkirjastona toimi Laajalahden kirjasto vuoteen 1972 saakka. Leppävaaran uusi pääkirjasto valmistui 1972 ja oli laajuudeltaan 2 600 m². 1960–1970-luvuilla kirjasto korvasi muita puuttuvia kulttuuripalveluja. Kirjastossa järjestettiin konsertteja, musiikkiesitelmiä, nukketeatteria ja lastenelokuvia sekä ammattimaisia taidenäyttelyitä. Uudet tilat olivat aluksi hulppeat, mutta muuttovoiton seurauksena ja kirjastotoimen kehittyessä uutta pääkirjastoa alettiin suunnitella vuonna 1986 Espoon keskukseen.
1990-luvun lopulla espoolainen kirjastotilojen suunnittelu palasi juurilleen 1960-luvun aluekirjastoajatteluun, jolloin kirjasto luopui pääkirjastosuunnittelusta. Leppävaaran ahtaan ja huonokuntoisen rakennuksen tilalle esitettiin modernia, tietoyhteiskunnan haasteisiin vastaavaa aluekirjastoa. Kirjaston mitoitus tehtiin opetusministeriön ohjeiden mukaisesti periaatteella 100 m²/1 000 asukasta. Tässä vaiheessa Leppävaara oli kasvanut suureksi yli 50 000 asukkaan kaupunginosaksi (yhtä suureksi kuin koko Espoo tullessaan kauppalaksi). Myös pienen piirikirjaston kokoelma oli kasvanut mittavaksi aineistoksi: 1960-luvulla kirjoja oli vain muutama tuhat, mutta 40 vuotta myöhemmin niteitä oli kaikkiaan jo 220 000, joista kirjoja 170 000. Vanhan kirjaston tiloissa osoitteessa Vanha maantie 11 toimii nykyisin Kelloseppäkoulu.
Nykyinen kirjasto
pienoiskuva|Kirjaston sisätiloja Sellossa sijaitsevan kirjaston lopullinen toteutuspinta-ala on 5 800 m², johon kuuluvat mukaan myös yhteispalvelupisteen tilat. Uudesta kirjastosta luotiin moderni oppimisympäristö ja toisaalta oleskelun mahdollistava avara kulttuurinen tila. Laajan kokoelman lisäksi kirjastossa on noin 80 asiakastyöasemaa ja Paja, jossa voi oppia IT- ja kädentaitoja (kuvankäsittely, VHS-DVD-, LP-levy, C-kasetti-, dia-skannaus-, 3D-tulostimia, ompelukoneita, vinyylileikkuri, julistetulostin), lukusaleja, ryhmätyöhuoneita, näyttelytila, monitoimitila ja musiikkistudio.
Päivittäinen asiakasmäärä on vakiintunut noin 3 500 asiakkaaseen. Pääkaupunkiseudun neljän kaupunginkirjaston toimintaverkossa Sellon kirjasto oli ensimmäisestä toimintakuukaudestaan lähtien pääkaupunkiseudun vilkkain. Kuukausittain lainauksia on yli 100 000 ja asiakkaita 70 000.
Leppävaaran aluekirjaston nimi muuttui 1.1.2009. Uudeksi nimeksi vakiinnutettiin Sellon kirjasto.
Tilat
Kirjaston ensimmäisessä kerroksessa on Aula ja lava, Palvelu, Pointti (nuorten osasto), Lastenmaa, Musiikki ja Paja.
Toisessa kerroksessa on Aikuisten osasto, kauno- ja tietokirjallisuus, elokuvat, lehdet ja Venäjänkielinen kirjasto. Aiemmin Venäjän ja Itä-Euroopan instituutin alaisuudessa toiminut Venäjänkielinen kirjasto siirrettiin Sellon kirjastoon vuoden 2012 lopulla.
Varattavia tiloja on toisessa kerroksessa: Akseli-sali, Elina, Ilmari ja Mauri.
Michael Jamieson
Michael Jamieson (s. 5. elokuuta 1988 Glasgow, Skotlanti) on brittiläinen uimari ja olympiamitalisti. Hän kilpailee pääasiassa 200 metrin rintauinnissa.
Jamieson voitti 200 metrin rintauinnista olympiahopeaa vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta. Lyhyen radan MM-kilpailuista Jamieson on voittanut myös yhden hopean, vuodelta 2012 Istanbulista 200 metrin rintauinnista. Lyhyen radan EM-kilpailuista hänellä on yksi hopea vuodelta 2013 ja yksi pronssi vuodelta 2013. Jamieson on osallistunut yksiin kesäolympialaisiin.
Kansainyhteisön kisoissa Jamieson edustaa Skotlantia. Hän on voittanut kisoista kaksi hopeamitalia, vuodelta 2010 Delhistä ja vuodelta 2014 hänen kotikaupungistaan Glasgow'sta. Molemmat mitalit tulivat 200 metrin rintauinnista.
Jamieson on 186 senttimetriä pitkä ja painaa 81 kilogrammaa. Hän edustaa seuratasolla Edinburgh Universityä.
Kalavrós
Kalavrós on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Kálymnoksen saaren länsipuolella ja Télendoksen koillispuolella. Saaren pinta-ala on 0,296 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Kalavrós kuuluu Kálymnoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Adamastor (1896)
Adamastor oli Portugalin laivaston vuonna 1896 vesillelaskettu suojaamaton risteilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Italiasta Livornosta Cantiere navale fratelli Orlandolta. Alus laskettiin vesille 12. heinäkuuta 1896.
Palvelus
Alus tulitti kolmipäiväisen Lissabonin kapinan aikana lokakuussa 1910 risteilijöiden Dom Carlos I ja São Rafaelin kanssa Lissabonissa olleita kuningasmielisiä joukkoja. Adamastor tuki merijalkaväen varuskunnan valtausta. Portugalin ensimmäinen tasavalta julistettiin 5. lokakuuta kuninkaan paettua maasta.
Alus myytiin 1933.
Ofloksasiini
Ofloksasiini (C18H20N3O4F) on fluorokinoloneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Lääketieteessä sitä voidaan käyttää laajakirjoisena antibioottina muun muassa korvatulehduksen hoidossa.
Vaikutusmekanismi ja käyttökohteet
Ofloksasiini estää bakteerien DNA-gyraasientsyymin toimintaa, minkä vuoksi DNA:n kahdentuminen ei onnistu eivätkä bakteerit pääse kasvamaan ja lisääntymään. Yhdiste on laajakirjoinen antibiootti ja tehoaa useisiin sekä grampositiivisiin että gramnegatiivisiin bakteereihin. Yhdisteen S-enantiomeeri on raseemista seosta 8–128 kertaa tehokkaampi ja sitä myydäänkin myös puhtaana enantiomeerina nimellä levofloksasiini. Ofloksasiinia voidaan käyttää muun muassa salmonellan, korvatulehdusten, virtsatulehdusten ja tippurin hoitoon.
Synteesi
Ofloksasiinin seitsenvaiheisen synteesin lähtöaine on 2,3,4-difluorinitrobentseeni. Ensimmäisessä vaiheessa yhdiste reagoi emäksisissä olosuhteissa muodostaen 2,3-difluori-6-nitrofenolia, jonka hydroksyyliryhmä alkyloidaan emäksisissä olosuhteissa klooriasetonin avulla kaliumjodidin toimiessa katalyyttinä. Muodostuva yhdiste reagoi vedytettäessä Raney-nikkelin toimiessa katalyyttinä muodostaen bentsoksatsiinijohdannaisen. Tämä johdannainen reagoi seuraavassa vaiheessa dietyylietoksimetyleenimalonaatin kanssa ja tämä johdannainen reagoi edelleen polyfosforihapon läsnä ollessa syklisoituen kinoliinirakenteiseksi yhdisteeksi. Kaksi viimeistä ofloksasiinin synteesin vaihetta ovat esterin hydrolyysi ja aromaattisen renkaan fluoriatomin korvautuminen reaktiolla N-metyylipiperatsiinin kanssa.
Veli-Matti Ruisma
Veli-Matti Ruisma (s. 28. syyskuuta 1954 Pori) on entinen suomalainen jääkiekkoilija.
Ura
Ruisma pelasi SM-sarjaa ja -liigaa Ässissä 12 kautta ja lisäksi neljä kautta Luulajassa Ruotsin 1. divisioonaa ja Elitserieniä. Hän edusti Suomen maajoukkuetta kaksissa MM-kisoissa ja yhteensä 43 maaottelussa, joissa hän teki viisi maalia ja sai neljä syöttöpistettä. Urallaan Ruisma pelasi SM-sarjassa ja -liigassa 328 runkosarjaottelua, teki 124 maalia ja antoi 165 syöttöä eli yhteensä 289 tehopistettä. Jäähyminuutteja Ruismalle kertyi 172. Pudotuspeleissä vastaavat tilastot olivat 30 ottelua, 11 + 19 = 30 tehopistettä ja 40 jäähyminuuttia. Ruisman uran parhaat saavutukset olivat Ässien mestaruus kaudella 1977–1978 ja osallisuus Luulajan nousussa Elitserieniin.
Muuta
Pelaajauransa jälkeen Ruisma on toiminut Porin jäähallin kentänhoitajana. Hänen poikansa Kristian Ruisma pelasi jääkiekkoa Ässien A-junioreissa ja Mestiksen SaPKossa, KooKoossa ja HCK:ssa.
Pertti Joenniemi
Pertti Joenniemi (s. 1942) on suomalainen rauhan- ja kansainvälisen politiikan tutkija.
Joenniemi on toiminut tutkijana Tampereen yliopiston Rauhan- ja konfliktintutkimuslaitoksella, Itä-Suomen yliopistossa ja 1990-luvun puolivälistä lähtien Tanskassa Kööpenhaminan rauhantutkimuslaitoksessa ja Danish Institute for International Studies -tutkimuslaitoksessa. Hän on väitellyt filosofian tohtoriksi Kööpenhaminan yliopistossa 1995.
Kulttuuritoimittaja Minna Joenniemi on hänen tyttärensä.
James B. Edwards
James Burrows Edwards (24. kesäkuuta 1927 – 26. joulukuuta 2014) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän toimi Etelä-Carolinan 110. kuvernöörinä vuosina 1975–1979 ja liittovaltion energiaministerinä 1981–1982.
Edwards syntyi Hawthornessa, Floridassa, ja oli varsinaiselta ammatiltaan hammaslääkäri. Vuonna 1972 hän voitti vaaleilla paikan Etelä-Carolinan senaatissa.
Landumat
thumb|Landumafetissi 1900-luvun alun postikortissa. Landumat (myös landomat) ovat atlantinkongolaista kieltä puhuva kansa Guinean rannikolla. He asuvat maan lounaisosassa Bokén kaupungin ympäristössä ja lähellä Guinea-Bissaun rajaa. Landumia on 14 000 henkeä.
Landumien sukukansoja ovat bagat, kissit, nalut, limbat ja bullomit. Pohjoisesta saapuneet fulbet ja susut pakottivat heidät siirtymään jokien halkomalle soistuneelle rantavyöhykkeelle. Siirtomaa-aikana landumat toimivat eurooppalaisten kaupankäynnin välittäjinä. 1800-luvulla he alkoivat sulautua susuihin.
Kansan pääelinkeinot ovat maanviljely ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, banaani, maniokki, bataatti ja maissi sekä nykyään myös kahvi, maapähkinä, sokeriruoko, vihannekset ja hedelmät. Lisäksi keräillään kookos- ja öljypalmun hedelmiä sekä kolapähkinöitä. Landumien käsityöläiset ovat tunnettuja suurikokoisista naamioistaan.
Landumat harjoittavat etupäässä perinteistä uskontoa, johon kuuluu esi-isien ja luonnonvoimien palvontaa. Lisäksi on sunnimuslimeja ja katolisia.
Torremolinos
Torremolinos on kaupunki Etelä-Espanjassa. Se kuuluu Málagan maakuntaan ja Andalusian itsehallintoalueeseen. Torremolinos sijaitsee 18 kilometriä Málagan kaupungista länteen Välimeren rannalla Aurinkorannikon alueella. Torremolinos sijaitsee Mijaksen vuorten juurella. Torremolinoksesta länteen noin 20 kilometrin alueella sijaitsee Benalmadena, Fuengirola ja Marbella.
Matkailu alkoi kehittyä Torremolinoksen köyhässä kalastajakylässä 1950-luvulla yhtenä ensimmäisistä Aurinkorannikon lomakohteista. Torremolinos on erityisen suosittu brittien ja suomalaisten matkailijoiden keskuudessa.
Historia
Luolista löytyneet arkeologiset löydöt kuten ihmisen luut, työkalut ja saviastiat todistavat, että Torremolinoksen historia on jopa 150 000 vuotta vanhaa. Aurinkorannikko on aina ollut edistyksellisten kansojen asuttamaa. Muun muassa foinikialaisten, roomalaisten ja arabien kulttuuriperintöä on vieläkin havaittavissa kaupungin alueella. Esimerkiksi Torremolinoksen keskustassa San Miguelin kadulla sijaitsee 12 metriä korkea arabialainen puolustustorni Torre de los Molinos, josta kaupunki on alkujaan saanut nimensä. Torre de los Molinos tarkoittaa käännettynä tuulimyllyjen tornia.
Washington Allston
thumb|right|Washington Allston: Florimell's Flight ([[1819)]] Washington Allston (5. marraskuuta 1779 – 9. heinäkuuta 1843) oli yhdysvaltalainen taidemaalari ja runoilija.
Allston syntyi Etelä-Carolinassa. Hän valmistui Harvard Collegesta vuonna 1800 ja lähti Eurooppaan, jossa hän vietti useita vuosia ja asettui lopulta Lontooseen. Hän palasi Yhdysvaltoihin vuonna 1818 ja asui loppuikänsä Cambridgessa, Massachusettsissa.
Monika Debertshäuser
Monika Deberthäuser (s. 18. syyskuuta 1952) on entinen itäsaksalainen maastohiihtäjä. Hän kilpaili 1970-luvulla ja voitti olympiapronssia 4 × 5 km viestissä vuoden 1976 talviolympialaisissa Innsbruckissa.
Selviytyjät Suomi (4. tuotantokausi)
Selviytyjät Suomi -tositelevisiosarjan neljäs tuotantokausi esitettiin syksyllä 2019. Kausi kuvattiin keväällä 2019 Filippiineillä Caramoanin saarilla. Selviytyjät Suomen tämän kauden kilpailuun osallistui kahdeksan julkisuudesta tunnettua ja kahdeksan entuudestaan tuntematonta henkilöä. Juontajana jatkoi Juuso Mäkilähde. Kilpailu kesti 32 vuorokautta.{{Lähde]] Kilpailun voitti Kai Fagerlund äänin 5–4, ja hän sai 30 000 euroa.
Luolajan koulu
Luolajan koulu on Hämeenlinnan Luolajan kaupunginosassa toimiva 1.-6. luokkien alakoulu. Lukuvuonna 2018-2019 koulussa on noin 140 oppilasta.
Koulussa toimii myös Luolajan koulun esiopetus. Esiopetuksessa paino on myös ulkoilulla luonnossa. Eskareilla on kota koulun puutarhassa. Koulun lähellä oleva metsä mahdollistaa monipuolista liikuntaa.
Koulun rehtorina toimii Ismo Aho.
Historia
Luolajan koulu perustettiin vuonna 1920. Koulun nimi oli alun perin Luolajan kansakoulu. Ensimmäinen toimipiste oli Voutilan sotilasvirkatalo, jossa koulu oli vuokralla koulurakennuksen rakennustöiden ajan. Luolajan koulun ensimmäinen opettaja oli Lauri Salomaa.
Omalle rakennukselle ostettiin tontti Tiitus Seppälältä ja rakennuksen urakoitsijana toimi Arvi Lampinen. Vuoden 1924 syksyllä otettiin käyttöön ensimmäinen oma koulurakennus, joka on edelleen koululla opetuskäytössä. Rakennusta kutsutaan puukouluksi. Puukoulussa sijaitsevat tekstiilityön ja kielten luokat, iltapäiväkerho, terveydenhoitaja ja luokkatiloja.
Tilan puutteen ja kasvaneen oppilasmäärän johdosta koululle alettiin rakentamaan vuonna 1950 lisärakennusta Jaakko Ilveskosken piirustusten mukaan. Lisärakennus otettiin käyttöön vuonna 1952. Lisärakennus sai nimekseen kivikoulu. Kivikoulussa sijaitsevat koulun liikuntasali, ruokala, opettajainhuone, teknisen työn luokka, eskari ja luokkatiloja.
Koulurakennuksia on muokattu ja remontoitu vastaamaan nykyajan vaatimuksia.
Koulun pihassa sijaitsee myös vuonna 1955 tehty urheilukenttä ja vuonna 2007 saatu ministadion, sekä muita välituntivälineitä.
Puukoulu toimi perimätiedon mukaan suomalaisten sotilassairaalakäytössä toisen maailmansodan aikana.
Koulun nimi vaihtui Luolajan kouluksi kansakoulujen muututtua peruskouluiksi.
Hämeenlinnan kaupunki yritti lakkauttaa Luolajan koulua, Ortelan koulua ja Myllymäen koulua vuosien 2013-2014 aikana. Tavoitteena oli liittää pienet koulut suurempiin. Luolajan koulusta olisi tullut osa Nummen yhtenäiskoulua. Hanke epäonnistui vastustuksen vuoksi ja Luolajan koulu, sekä muut säilyivät.
Apali
Apali Oy oli vuonna 1987 toimintansa aloittanut tamperelainen ilmailuun, aseisiin ja sotahistoriaan keskittynyt kustannusyhtiö. Yritys asetettiin konkurssiin lokakuussa 2014 yrityksen perustajan Rauni Vainion (1945-2014) kuoltua.
Apali Oy julkaisi toistasataa kirjaa sekä Siivet- ja Kaliberi-lehtiä.
Esimerkkejä yhtiön julkaisemista suomen- tai englanninkielisistä kirjoista ovat:
Nurachi
Nurachi on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 782 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 15,97 neliökilometriä. Se sijaitsee 7 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Vz. 61 Škorpion
'''Vz. 61 Škorpion''' (konepistooli malli 1961) on tšekkoslovakialainen, Miroslav Rybářin suunnittelema konepistooli. Česká zbrojovka Uherský Brod on valmistanut sitä eri kaliiperisina malleina vuodesta 1959. Ase suunniteltiin korvaamaan esimerkiksi ajoneuvomiehistöjen ja laskuvarjojoukkojen käyttämät pistoolit. Škorpionia on valmistettu myös Jugoslaviassa.
Riuttamosaiikkirotta
Riuttamosaiikkirotta (Melomys rubicola) on sukupuuttoon kuollut jyrsijälaji, jota esiintyi ainoastaan pienellä Bramble Cayn korallisaarella Torresinsalmessa. Laji oli ainoa Ison valliriutan kotoperäinen laji. Riuttamosaiikkirotan todettiin kuolleen sukupuuttoon vuonna 2016.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin suomenkieliseksi nimeksi on riuttamosaiikkirotta.
Riuttamosaiikkirotta oli noin 15–16 senttimetriä pitkä ja sillä oli suunnilleen samanpituinen häntä. Jyrsijä oli yöeläin ja liikkui Bramble Cayn vähäisen kasvillisuuden seassa. Riuttamosaiikkirotan arveltiin syövän ravinnokseen kasveja, mutta mahdollisesti myös kilpikonnanmunia.