cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valentin Gluško
Muuta
Gluškoa on sanottu pikkumaiseksi, hän muun muassa korjasi saamiensa raporttien kielioppia. Hän oli hyvin varovainen puheissaan ja siksikin etäinen alaisilleen.
Frank Steunenberg
thumb|Frank Steunenberg Frank Steunenberg (8. elokuuta 1861 – 30. joulukuuta 1905) oli Idahon osavaltion neljäs kuvernööri. Hän toimi virassa vuosina 1897–1901. Edeltäjä oli William J. McConnell ja seuraaja Frank W. Hunt.
Steunenberg syntyi Keokukissa, Iowassa. Hän lopetti koulun 16-vuotiaana ja ryhtyi kirjanpainajan apuriksi. Myöhemmin Steunenberg julkaisi sanomalehteä Knoxvillessä ennen siirtymistään Idahon Caldwelliin.
Poliittinen ura
Steunenberg aloitti poliittisen uransa Caldwellissä. Hän pääsi Idahon osavaltion ensimmäiseen lainsäädäntäelimeen vuonna 1890.
Steunenberg oli vuoden 1896 kuvernöörinvaaleissa sekä demokraattien että lyhytikäisen populistipuolueen ehdokas. Voitettuaan vaalit hän nousi Idahon ensimmäiseksi ei-republikaaniseksi kuvernööriksi. Hän ei ollut ehdolla enää 1900.
Murha
Valtakunnallista huomiota saanut oikeudenkäynti alkoi Boisessa 1907. Aiemmin pidätetyt Haywood, Moyer ja Pettibone saivat vapauttavat tuomiot, koska heitä vastaan ei ollut riittävästi todisteita. Orchard sai erillisessä oikeudenkäynnissä elinkautisen vankeusrangaistuksen ja menehtyi vuonna 1954 vapautumatta koskaan.
Kalevipoeg
right|thumb|Maalaus eepoksesta "Kalevipoeg", tekijänä [[Oskar Kallis.]]
Kalevipoeg sai alkunsa kun Suomessa tyttärensä luona vieraileva Viron-ystävä Georg Julius von Schultz esitteli Kalevalan ensimmäisen painoksen Viron oppineiden seuran eli Gelehrte Estnische Gesellschaftin kokouksessa, jossa siitä innostuttiin ja ryhdyttiin suunnittelemaan Kalevipoegia. Kokoamisen aloitti Friedrich Robert Faehlmann, mutta työ jäi häneltä kesken. Hänen kuolemansa jälkeen sitä jatkoi Kreutzwald, joka kokosi lisää aineistoa ja tutustui muun muassa Kalevalan saksankieliseen käännökseen.
Kalevipoegin ensimmäistä versiota vuodelta 1853 ei saatu julkaista sensuurin takia. Toinen, uudistettu ja pidempi painos julkaistiin osina vuosina 1857–1861. Painoksen mukana oli vironkielisen lisäksi saksankielinen versio. Kolmas versio julkaistiin kirjana ja painettiin Kuopiossa vuonna 1862. Painos oli pieni ja teoksen leviäminen aluksi vaatimatonta.
Kalevipoeg on käännetty kokonaisuudessaan saksaksi, venäjäksi, unkariksi, latviaksi, suomeksi, tšekiksi, liettuaksi, romaniaksi, ukrainaksi, englanniksi, ruotsiksi, ranskaksi ja võroksi. Kalevipoegin on suomentanut Helmer Winter lyhennelmänä, ja Kyösti Kettunen kokonaisuudessaan.
John Hamilton Roberts
John Hamilton ”Ham” Roberts (21. joulukuuta 1891 Pipestone, Manitoba – 17. joulukuuta 1962 Jersey) oli kanadalainen kenraalimajuri. Roberts oli tykistönupseeri ja hän johti liittoutuneiden maajoukkoja Dieppen maihinnousussa toisen maailmansodan aikana.
Varhaiset vaiheet
Robertsin vanhemmat olivat William Percy Roberts ja Mary Machinnon. Hän opiskeli Upper Canada Collegessa ja kuninkaallisten sotavoimien collegessa Kingstonissa, Ontariossa, josta hän valmistui 1914. Hän palveli Kanadan siirtoarmeijassa ensimmäisen maailmansodan aikana ja palkittiin Military Cross -mitalilla. Sodan jälkeen hän palveli Kanadan vakinaisessa armeijassa Kanadan kuninkaallisessa tykistössä.
Toinen maailmansota
Joulukuussa 1939 1. kanadalainen jalkaväkidivisioona laivattiin Englantiin. Roberts oli tuolloin sen kenttätykistöprikaatin komentava upseeri. Yksikkö sijoitettiin Ranskaan. Saksan hyökkäys Ranskaan oli menestys ja yksikkö vetäytyi Dunkerquessa takaisin Englantiin. Roberts onnistui pitämään yksikkönsä kasassa sekä evakuoimaan myös sen tykit ja kaluston turvallisesti Englantiin. Tästä menestyksestä hän sai prikaatikenraalin arvon. 7. marraskuuta 1941 alkaen Roberts toimi 2. kanadalaisen jalkaväkidivisioonan virkaatekevänä komentajana ja hänen asemansa virallistettiin 6. huhtikuuta 1942.
Dieppe
Roberts laitettiin komentamaan maajoukkoja Dieppen maihinnousussa 19. elokuuta 1942. Hänen esikuntansa sijaitsi iskun aikana HMS Calpe-laivalla ja huonojen yhteyksien vuoksi Roberts ei saanut kunnon käsitystä operaation menestyksestä. Vasta kun joukot kutsuivat kuljetusaluksia takaisin evakuointia varten, hän ymmärsi katastrofaalisen tilanteen. Tavoitteita ei ollut saavutettu juuri laisinkaan ja kaksi prikaatia kolmesta oli jo tuhoutunut taisteluissa. Robertsia, joka ei ollut osallistunut onnettomuudeksi kääntyneen operaation suunnitteluun, ei vielä syytetty tappiosta, vaan hän sai jopa Distinguished Service Order -kunniamerkin.
Vajaata vuotta myöhemmin maaliskuussa 1943 kenraalimajuri Roberts osallistui nimellä Spartan toteutettuun Normandian maihinnousua valmistelevaan sotaharjoitukseen. Hänen taktisia toimenpiteitään ja päätöksiään harjoituksessa arvosteltiin voimakkaasti. Huhtikuussa hänet siirrettiin vastaamaan täydennysjoukoista eikä hän saanut enää taistelukomennuksia.
Tummalahnanruoho
Ulkonäkö ja koko
Monivuotisen tummalahnanruohon varsi on lyhyt, pysty ja mukulamainen. Juuret ovat ruskeita. Tummanvihreät, ontot ja jokseenkin suorat lehdet kasvavat tiheänä ruusukkeena. Lehdet ovat 3–15 cm pitkiä ja 1–3 mm leveitä, suora- tai käyräkärkisiä, kielekkeellisiä, äimämäisiä ja lyhytsuippuisia. Jäykät lehdet jäävät vedestä nostettaessa haralleen. Isoitiöpesäkkeet ovat uloimpien lehtien tyvillä tupeksi levinneen kannan suojissa. Kooltaan ne ovat 0,5–0,7 mm, epäsäännöllisen harjuisia ja likaisenvalkoisia. Pikkuitiöpesäkkeet sijaitsevat keskimmäisten lehtien tyvillä. Suomessa tummalahnanruohon itiöt valmistuvat heinä-syyskuussa.
Tummalahnanruoho muistuttaa hyvin paljon vaalealahnanruohoa (Isoëtes echinospora). Lajit voivat myös risteytyä keskenään.
Levinneisyys
Tummalahnanruoho on eurooppalainen laji, jonka päälevinneisyysaluetta ovat Tanska, Norja, Ruotsi, Suomi, Venäjän Karjala, Skotlanti ja Irlanti. Lisäksi sitä tavataan muualla Euroopassa harvinaisena siellä täällä Pohjois-Espanjasta Länsi-Venäjälle sekä Islannissa. Euroopan ulkopuolella lajia on tavattu Grönlannissa ja Japanissa. Suomessa tummalahnanruohoa kasvaa paikoitellen yleisenä koko maassa. Laji on kuitenkin harvinaistunut 1900-luvulla.
Elinympäristö
Tummalahnanruoho kasvaa vesistön pohjassa melko syvässä vedessä, toisinaan yli metrin syvyydessä kovalla mineraalimaapohjalla. Tyypillisiä kasvuvesistöjä ovat karunpuoleiset kirkasvetiset järvet. Joskus lajia esiintyy vähäsuolaisessa murtovedessä ja hitaasti virtaavissa joissa.
Käyttö
Tummalahnanruohoa kasvatetaan myös akvaariokasvina.
Suomalainen Nuija
Suomalainen Nuija oli vuonna 1875 perustettu suomenmielisten aatteellinen ylioppilasjärjestö. Yhdistyksen jäseniksi otettiin Helsingin yliopiston opiskelijoita ja henkilökuntaa osakuntien jäsenyyksistä riippumatta. Se oli virallinen ylioppilasyhdistys vuoteen 1882.
Perustamisestaan lähtien Suomalainen Nuija edisti vierasperäisten nimien suomalaistamista. Vuonna 1876 nimensä muuttivat esimerkiksi järjestön tuleva puheenjohtaja Matti Äyräpää (aiemmin Europaeus), A. J. Mela (aiemmin Malmberg) sekä Lauri Kivekäs (Stenbäck). . Yhdistyksessä toimi erityinen nimensuomalaistuttamistoimikunta, joka julkaisi vuonna 1906 teoksen Kokoelma suomalaisia nimiä.
Yhdistys harjoitti valistustoimintaa jäsentensä kotiseuduilla heidän pitämiensä kansantajuisten luentojen muodossa. Suomalainen Nuija maksoi esiintyjien edestakaiset matkat, mikä lienee ollut merkittävä kannustin tälle toiminnalle, vaikka mitään varsinaisia luentopalkkioita ei maksettukaan.
Musiikillista antia yhdistyksessä edusti Suomalaisen Nuijan laulukunta. Sitä johti tenori, maisteri Taavi Hahl.
F. H. B. Laguksen mukaan Suomalainen Nuija sai nimensä käännöslainana. Yhdistyksen esikuvina olivat Ranskan suuren vallankumouksen aikaiset keskustelukerhot, joista käytettiin club-nimitystä. Tästä johdettiin yhteys ruotsin sanaan klubba, joka suomennettiin suoraan nuijaksi. Lehti-ilmoittelussaan yhdistys käytti lyhennettä S. N.
Suomalaisen Nuijan esimerkin mukaan perustettiin myös esimerkiksi Pälkäneen Suomalainen Nuija, Sortavalan Suomalainen Nuija ja Varsinaissuomalaisten Nuija.
Atlanttinen lämpökausi
Atlanttinen lämpökausi on lämpimin ja kostein holoseenin kausi Euroopan pohjoisosissa. Jääkauden päätyttyä ilmasto alkoi noin 9 000 vuotta sitten lämmetä nopeasti nykyistä lämpimämmäksi, kosteaksi ja mereiseksi. Keski­lämpö­tila oli atlanttisella kaudella 0,5–2 astetta nykyistä korkeampi. Keski-Suomeen levisi jaloja lehti­puita. Itämerta vastasi tuolloin Litorinameri. Noin 6200 eaa. ilmasto viileni ja kuivui hetkeksi. Noin 4900 eaa. ilmasto oli lämpimimmillään.
Atlanttinen lämpökausi
Tällöin alkoi ns. atlanttinen lämpökausi (tai atlanttinen kausi), joka oli lämpimimmillään 4 800–3 500 eaa. eli 6 800–5 500 vuotta sitten, jolloin ilmasto oli 1–3 astetta nykyistä lämpimämpi ja yleensä kosteampi. Tällöin Etelä-Suomessa vallitsi Keski-Euroopan ilmasto ja monet jalot puulajit viihtyivät täällä. Suomessa kasvoi Keski-Euroopan sekametsiä muistuttavia metsiä. Pähkinäpensas ja jalava saapuivat noin 6500 eaa. 5400 eaa. tuli lehmus. Noin 5 100 kalenterivuotta eaa. alkaen jalot lehtipuut levisivät Etelä-Suomeen. Tammi, saarni, pähkinäpensas ja jalava kasvoivat Keski-Suomessa. Leppä runsastui räjähdysmäisesti kauden alussa 9 000–8 500. Mänty harvinaistui 9 000–8 000 ja koivu yleistyi hieman samaan aikaan. Jalava yleistyi 9 000–8 000. Lehmus ja tammi levittäytyivät Suomeen ehkä jo 8 000 mutta viimeistään 7 000 vuotta sitten.
Kuusi alkoi levittäytyä idästä männyn ja koivun rinnalle noin 4 200 eaa. Itämeri oli atlanttisella kaudella ns. litorinavaiheessa, jolloin meren pinta oli ehkä jopa 2 metriä nykyistä korkeammalla. Tulivuoren tuhkasta tehdyn tarkan ajoituksen mukaan atlanttinen lämpökausi ei olisi alkanut vielä 8 200 vuotta sitten.
Holoseenin lämpöhuippu
Atlanttisen kauden lämpötila oli huipussaan 9 000–5 000 vuotta sitten. Tätä kautta sanotaan holoseenin ilmasto-optimiksi ja holoseenin lämpöhuipuksi. Pohjoisempana keski­lämpö­tila poikkesi nykyisestä vielä enemmän. Pohjois­navan läheisyydessä ero nykyiseen oli noin 4 astetta; talvet olivat 3–9 °C ja kesät of 2–6 °C nykyistä lämpimämpiä. Tropiikissa ero nykyiseen oli alle 1 °C, ja koko maapallon keskilämpötila oli arviolta 0,5–2 °C korkeampi kuin vuonna 1950. Eniten Auringon säteilyä tuli pohjoiselle pallonpuoliskolle 9 000 vuotta sitten, jolloin pohjoiselle pallonpuoliskolle tuli +1 W/m² enemmän säteilyä. Atlanttisen lämpökauden lämmittävä vaikutus jatkui ainakin vielä 4 000 vuotta sitten.
Afrikka oli 16 000–6 000 vuotta sitten nykyistä kosteampi, Saharassa kasvoi puita ja ruohosavannia, koska Afrikan monsuuni oli maan akselikallistuman takia nykyistä voimakkaampi. Subtrooppiset korkeapainesolut olivat atlanttisella kaudella hyvin kaukana toisistaan, mikä laajensi Afrikan kostean ilmaston alueita.
Eteläisellä pallonpuoliskolla holoseeni näyttää olleen lämpimin 8 000–10 500 vuotta sitten, juuri jääkauden päättymisen jälkeen.
Noin 6 000–5 500 radiohiilivuotta sitten Euraasia ja Pohjois-Amerikka olivat tammikuussa noin 1–3 °C nykyistä lämpimämpiä. Arktiksen ja nykyisen havumetsän helmikuun keskilämpö oli yleensä yli 2 °C nykyistä korkeampi. Heinäkuussa Arktis oli noin 6 000–5 500 vuotta sitten ainakin 4-4 c lämpimämpi kuin nyt, ja Helsinki ja Pohjois-Labrador 2 °C lämpimämpi kuin nyt. Pohjois-Amerikka ja Aasia lämpenivät laajoilla alueilla heinäkuussa nykyiseen verrattuna ainakin 0–1 °C. Samaan tapaan elokuussa 60 leveyspiirin alue oli ainakin 2 °C nykyistä lämpimämpi, poikkeuksena Alaska ja Islannin ja Skandinavian välinen Pohjois-Atlantin osa, minne Golfvirta virtaa etelästä. 70. leveyspiirin pohjoispuolisen alueen vuosikeskilämpötila oli 6 000–5 500 vuotta sitten yli 3 °C nykyistä korkeampi, ja Etelä-Suomessa 2 °C nykyistä korkeampi. Keski-Euroopan ja Alaskan vuosikeskilämpötila oli 1–2 °C nykyistä korkeampi, ja esimerkiksi Eurasia lämpeni noin 40. leveyspiirin pohjoispuolelta yli 0–1 °C. Eurasian ja sademäärät olivat 6 000–5 500 vuotta sitten välillä +100 – -100 mm nykyistä korkeampia tai matalampia, mutta kääntöpiirin eteläpuolisessa Saharassa satoi ainakin 200–300 mm enemmän, jopa 400 mm kuin nyt, samoin kuin Arabian eteläosissa. Yleensä sademäärä nousi Euraasiassa 0–50 mm nykyisestä, mutta saattoi laskea noin 20 mm. Lähi-idässä satoi 20–100 mm nykyistä enemmän. Euraasiassa Pohjois-Ranska, Englanti ja Skandinavian niemimaa kuivuivat 0–100 mm, samoin Keski-Aasian Kaspianmereltä Mongoliaan ulottuva aro- ja aavikkoalue 0–60 mm.
Historialliset teoriat ihmisroduista
Entisaikoina kehiteltiin lukuisia teorioita ihmislajin jakautumisesta rotuihin.
Varhaisimmat teoriat
Ihmiskunnan jakaminen erilaisiin rotuihin voidaan jäljittää aina muinaiseen Egyptiin saakka, jossa Porttien kirja määritti neljä egyptiläisten tuntemaa rotua. Tämä määritelmä on kuitenkin liittänyt rodun lähinnä heimo- tai kulttuuri-identiteettiin. Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset yrittivät myös luokitella heitä ympäröiviä ihmisiä näkyvien biologisten ominaisuuksien perusteella. Näissä jaotteluissa oli usein myös mielikuvituksellisia kuvauksia kaukaisissa maissa asuvista ihmisistä. Keskiaikaiset rotumallit sekoittivat klassisia käsityksiä ajatukseen Nooan kolmesta pojasta Seem, Haam ja Jaafet. Heidän jälkeläisiään olisivat selkeästi toisistaan eroavat ihmisryhmät Aasian seemiläiset, Afrikan haamilaiset ja Euroopan jaafetilaiset.
Ensimmäiset järjestelmälliset rotuluokitukset
Ensimmäiset tieteelliset yritykset määritellä rotu ovat peräisin 1600-luvulta ja liittyvät eurooppalaiseen imperialismiin ja siirtomaiden hankintaan. Ensimmäinen antiikin jälkeinen julkaisu, joka yritti jakaa ihmiset eri rotuihin on ilmeisesti François Bernierin Nouvelle division de la terre par les différents espèces ou races qui l'habitent ("Maapallon uusi jako sillä asuviin lajeihin tai rotuihin perustuen") vuodelta 1684.
Ensimmäiset ihmisiä koskevat systemaattiset rotuluokittelut syntyiväyt 1700-luvun puolivälissä. Näiden rotuluokittelujen tekijöinä olivat aikakauden merkittävimmät tiedemiehet, kuten Georges Leclerc de Buffon ja Johann Friedrich Blumenbach ja myöhemmin 1800-luvulla Georges Cuvier. Taksonomian isä Carl von Linné jaotteli ihmiset teoksessaan Systema naturae neljään rotuun: Homo sapiens americanus, joka oli punertava, tempperamentikas ja alistuva; Homo sapiens europaeus: valkoinen, vakava ja vahva; Homo sapiens asiaticus: keltainen, melankolinen ja ahne sekä Homo sapiens afer: musta, passiivinen ja laiska. Von Linnén rotujaottelusta tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja.
Näitä järjestelmiä on myöhemmin nimitetty klassisiksi rotuluokitteluiksi. Klassisissa rotuluokitteluissa rotu määriteltiin joukkona ihmisiä, joilla oli yhteisiä havaittavia tai mitattavia ruumiillisia piirteitä. Näistä piirteistä merkittävin oli aluksi ihonväri, johon perustui myös Blumenbachin luokittelu, joissa ihmiset jaettiin viiteen eri rotuun: kaukasialaisiksi (eurooppalaisiksi), mongoliseksi, etiopialaiseksi, malajilaisiksi ja amerikkalaisiksi.
Ennen klassisia rotuluokitteluja oli rotu Euroopassa yleensä käsitetty kansallisuuden kanssa rinnastettavaksi ilmiöksi, mutta nyt eurooppalaiset alkoivat identifioitua laajempaan "valkoihoisten ryhmään". Antiikin Kreikan kauneusihanne muodostui rotuhierarkian pohjaksi, ja mitä kauempana joku ihminen oli tästä ihanteesta, sitä vähemmän "kaukaasialainen" hän oli. Klassisissa rotuteorioissa käytettiin rotuja luokiteltaessa muitakin kuin fyysisiä perusteita kuten, ihmisten "kauneutta" ja "rumuutta", kulttuurien kehitystasoa ja henkisiä ominaisuuksia. Vaikka luokittelut olivatkin osittain rasistisia, uskottiin kuitenkin, että ihmiskunta oli yhtenäinen laji ja eri muunnelmat johtuivat eri ryhmien elinympäristöstä.
Blumenbachin luokitus
Luonnontieteilijät kehittivät 1800-luvulla väitteen, jonka mukaan myös ihminen jakautuisi eri rotuihin. Rodut määräytyvät ihonvärin ja muiden piirteiden perusteella. Näillä roduilla olisi väitteen mukaan ollut erilaisia ominaisuuksia. Cuvierin opin mukaan oli kolme rotua, Pritchardin mukaan seitsemän, Agassiz ehdotti seitsemää ja Pickering yhtätoista. Johann Friedrich Blumenbachin luokittelu hyväksyttiin laajalti:
Pieni tietosanakirja
Pienen tietosanakirjan (1925—1928) esittämällä rotuluokituksella on enää vain lähinnä aatehistoriallista merkitystä:
Hans Günterin luokitus
Pääluokituksen lisäksi on esiintynyt yksityiskohtaisempiakin luokituksia. Esimerkiksi Hans Günter jaotteli 1920-luvulla eurooppalaiset viiteen eri rotuun:
Carlton Coonin luokitus
Yhdysvaltalainen antropologi Carlton Coon esitti vuonna 1962 ilmestyneessä kirjassaan The Origin of Races, että ihmiskunta jakaantui viiteen rotuun: kaukasoideihin, kongoideihin, kapoideihin, mongolideihin ja australoideihin. Tässä luokittelussaan mongolidiseen rotuun kuuluvat myös intiaanit, malaijit ja Tyynenmeren saarten asukkaat ja kapoidit eli eteläisen Afrikan khoisanit muodostivat oman rotunsa. Coon katsoi, että homo sapiens kehittyi homo erectuksesta viisi eri kertaa viidellä alueella ja nämä viisi itsenäistä evolutionääristä "hyppyä" edustivat rotuluokkittelun ryhmiä. Hänen mukaansa esimerkiksi kaukasoidit erkanivat homo erectuksesta 200 000 vuotta ennen kongoideja. Coonin teoria oli aikanaan hyvin kiistanalainen tiedeyhteisössä. Coonin teoriaa käytettiin myös erityisesti Yhdysvalloissa perustelemaan rotuerottelujärjestelmää: rotuerottelun kannattajat katsoivat, etteivät afroamerikkalaiset maan valkoista väestöä "nuorempana" olleet kykeneviä täysipainoisesti osallistumaan maan yhteiskuntaan. Professori John P. Jacksonin mukaan Coon myös aktiivisesti tuki rotuerottelua ajaneita ryhmiä.
Otto Klemperer
thumb|right|Otto Klemperer Otto Klemperer (14. toukokuuta 1885 – 6. heinäkuuta 1973) oli saksalaissyntyinen säveltäjä ja kapellimestari. Hän otti Yhdysvaltain kansalaisuuden 1937 ja Israelin kansalaisuuden 1970. Klempereriä pidetään laajalti yhtenä 1900-luvun suurimmista kapellimestareista.
Klempererin maine perustuu enimmäkseen hänen tulkintoihinsa saksalaisesta musiikista. Hän suosi teoksien esittämisessä yleensä hitaita tempoja (usein mainittu esimerkki on Beethovenin pastoraalisinfonian erittäin hitaasti esitetty tanssiosuus). Toisaalta hänen kuuluisa Mahlerin toisen sinfonian levytyksensä mahtuu teoksen muista tunnetuista levytyksistä poiketen yhdelle CD-levylle. (Klemperer oli apulaisena johtamassa torvisektiota, kun teosta esitettiin Mahlerin itsensä ollessa paikalla.) Muita tunnettuja levytyksiä ovat esimerkiksi Bachin H-mollimessu, Beethovenin sinfoniat, Brahmsin sielunmessu sekä Mahlerin Das Lied von der Erde. Säveltäjänä Klemperer ei saavuttanut erityisen suurta arvostusta.
Klemperer oli taustaltaan juutalainen. Hänen serkkunsa oli kirjallisuudentutkija ja professori Victor Klemperer.
Wilhelm Ostwald
Friedrich Wilhelm Ostwald (Vilhelms Ostvalds; 2. syyskuuta 1853 Riika – 4. huhtikuuta 1932 Leipzig, Saksa) oli baltiansaksalainen kemisti. Vuonna 1909 hän sai Nobelin kemianpalkinnon työstään katalyysin, kemiallisen tasapainon ja reaktionopeuden parissa.
Wilhelm Ostwald syntyi perheensä kolmesta lapsesta keskimmäisenä ja hänellä oli kaksi veljeä. Vuonna 1875 hän valmistui Tarton yliopistosta. Siellä hän myös saavutti filosofian tohtorin arvonimen Carl Schmidtin ohjauksella vuonna 1878. Ostwald opetti Tartossa vuoteen 1881 asti, jonka jälkeen hän opetti Riiassa vuoteen 1887.
Vuonna 1880 hän meni naimisiin Helene von Reyherin kanssa. Heille syntyi viisi lasta, joista tunnetuin lienee Wolfgang Ostwald, joka tutki kolloideja. Vuonna 1887 Ostwald muutti Leipzigiin, jossa hän työskenteli lopun elämäänsä. Hänen tunnettuja oppilaitaan olivat muun muassa Arthur Noyes ja Willis Rodney Whitney.
Ostwald tunnetaan myös keksinnöstään valmistaa ammoniakista typpihappoa. Hän kuului International Committee on Atomic Weightsiin ja esitteli moolin tieteelle. Lisäksi Ostwald oli innokas amatöörimaalari, joka valmisti itse väriaineet.
Allyylikloridi
Allyylikloridi ei 3-klooripropeeni on kloorattuihin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa polymeerien ja muiden kemikaalien valmistuksen lähtöaineena.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa allyylikloridi on väritöntä herkkäliikkeistä nestettä. Sillä on tunnusomainen pistävä ja valkosipulinkaltainen haju. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja runsaasti useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, kloroformiin ja tolueeniin. Allyylikloridi on hyvin reaktiivinen yhdiste. Yhdiste reagoi alkeeneille tyypillisesti ja se voidaan esimerkiksi polymeroida, se voi reagoida additioreaktioilla tai hapettaa epoksidiksi. Yhdisteelle tapahtuu myös organohalogeeniyhdisteiden tyypillisiä reaktioita ja klooriatomi voidaan esimerkiksi korvata muilla nukleofiileillä nukleofiilisella substituutioreaktiolla. Allyylikloridi ärsyttää hyvin voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Yhdisteelle altistumisesta voi seurata yskää, kurkkukipua, huonovointisuutta ja iholle joutuessa syövytysvammoja.
Valmistus ja käyttö
Ensimmäisen kerran allyylikloridia valmistivat Auguste Cahours ja August Hofmann vuonna 1857 allyylialkoholin ja fosforitrikloridin välisellä reaktiolla. Nykyään yhdistettä valmistetaan teollisessa mittakaavassa klooraamalla propeenia noin 500–510 °C:n lämpötilassa. Reaktio on tyypiltään radikaalireaktio ja matalammassa lämpötilassa muodostuu myös muita kloorattuja hiilivetyjä. Pienemmässä mittakaavassa allyylikloridia valmistetaan muilla menetelmillä.
Allyylikloridia käytetään runsaasti muiden yhdisteiden valmistukseen. Siitä saatavia kemikaaleja ovat muun muassa epikloorihydriini, glyseroli, allyyliamiini, allyyliesterit, epoksidihartsit, novolakka ja eräät barbituraatit ja muut lääkeaineet.
Suokaimaani
Suokaimaani (Melanosuchus niger) on alligaattorien heimon suurin laji. Niitä tavataan Etelä-Amerikan vesistöissä. Lajin kuvasi Johan Baptist von Spix 1825.
Koko ja ulkonäkö
Suokaimaani kasvaa tavallisesti 3,0–3,7-metriseksi, mutta se voi kasvaa pisimmillään jopa 6-metriseksi ja painaa yli tonnin. Kaimaanin päässä kulkee kuonosta lähtien kohouma keskelle otsaa. Silmät ovat suuret ja kuono on kärjestä leveä ja pyöreä. Niskassa sarveislevyt muodostavat 4–5 poikittaisriviä, mikä on krokotiileille poikkeuksellista. Litteä vomer-luu kiinnittyy suulakeen ja muodostaa sierainten välisen seinämän ala- ja takaosan. Suokaimaanit ovat nuorina mustia ja kapeiden vaaleankeltaisten, osittain tai kokonaan katkonaisten poikittaisjuovien koristamia. Yleensä vaaleassa kuonossa on mustia raitoja. Ikääntyessään raidat ja muu väri vaalenevat, mutta raidat kuonossa näkyvät vanhoillakin yksilöillä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Suokaimaaneja elää vain Etelä-Amerikassa, enimmäkseen Amazon-joen valuma-alueella. Laji elää Orinoco-joella pohjoisessa, idässä Andien juurella Ecuadoriin ja Peruun asti sekä etelässä sademetsän rajaan asti Boliviassa ja Brasiliassa.
Suokaimaani viihtyy suoperäisillä, ajoittain tulvan alle jäävillä alueilla, joissa on korkea heinä- ja ruohokasvillisuus. Alue on hyvää saalistusmaata etenkin kuivaan aikaan kun kalat ovat loukussa matalassa vedessä ja lammissa. Luonnollisia vihollisia ihmistä lukuun ottamatta ei aikuisella kaimaanilla ole, mutta melko suurikin kaimaani voi joutua jaguaarin tai anakondan saaliiksi.
Elintavat
Suokaimaanit lepäilevät yleensä päivisin ja ovat aktiivisia öisin. Kaimaanit voivat vaipua horrokseen esimerkiksi vyötiäisen pesään, jos vesi katoaa kokonaan niiden elinalueelta. Kuivana kautena ne hakeutuvat kuitenkin yleensä leveämmille jokialueille ja muuttavat sadekautena tulvan synnyttämiin lampareisiin. Suokaimaanit lisääntyvät ennen sadekautta, koska kalaa on silloin helppo pyydystää matalasta vedestä.
Lisääntyminen
Suokaimaaninaaras rakentaa kasviaineksesta pesäkeon johon se munii 50–60 munaa ja joita se vartioi kuusi viikkoa. Kaimaanien pesät ovat usein lähellä toisiaan. Kuoriuduttuaan poikaset hakeutuvat heti veteen emon valvomina ja päästävät murisevaa ääntä, häirittyinä kaimaaninpoikaset sihisevät.
Ravinto
Suokaimaanin energiantarve on krokotiiliksi suuri ja syö ilmeisesti suhteessa enemmän kuin muut krokotiilieläimet. Tärkeintä ravintoa on kala, mutta se voi tappaa myös 60-kiloisen kapybaran. Vesien rannoilta löytyykin usein paljon niiden nahkoja ja paikalliset väittävät niiden olevan suokaimaanin sinne oksentamia. Ravinnoksi kelpaavat myös muut nisäkkäät, kilpikonnat, matelijat ja jopa pienemmät lajitoverit. Suokaimaani voi olla ihmiselle vaaraksi.
Uhat
Suokaimaani on nykyään uhanalainen laji etenkin ihmisen vainon takia. Suokaimaania pidetään kaikista alligaattoreista ihmiselle vaarallisimpana ja niiden tuhotuista pesistä karjankasvattavat maksavat tapporahaa. Nahkakauppa on myös ongelma ja kaimaaneja tapetaan joskus joukoittain kuivalla kaudella kun ne ovat kokoontuneet pienelle alueelle. Suokaimaanin metsästys on Perussa ja Brasiliassa kielletty ja Boliviassa sekä Ranskan Guyanassa ja Kolumbiassa alle 2,5-metriset yksilöt ovat rauhoitettuja. Suokaimaaneja elää myös monilla suojelualueilla kuten Manun kansallispuistossa Perussa.
Jarmo Saastamoinen
Jarmo Tapio Saastamoinen (20. syyskuuta 1967 Helsingin mlk) on entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Saastamoinen pelasi urallaan Suomessa 310 pääsarjaottelua, joissa teki 16 maalia. Suomen liigamestaruuden hän voitti kolmesti: 1989 ja 1991 Kuusysissä ja 1997 HJK:ssa. HJK:n riveissä hän oli voittamassa Suomen Cupia kahdesti. Hän edusti urallaan myös Lahden Reipasta, FF Jaroa ja Valkeakosken Hakaa sekä AIK:ta. A-maajoukkueessa hän esiintyi 21 kertaa. Saastamoinen oli HJK:n joukkueen mukana pelaamassa Mestarien liigaa vuonna 1998.
Carmen Valdés
Carmen Laura Valdés Capote (s. 23. marraskuuta 1954) on kuubalainen entinen pikajuoksija, joka oli mukana maansa bronssia voittaneessa 4 x 100 metrin viestijoukkueessa Münchenin olympialaisissa 1972. Valdés juoksi kilpailussa toisen osuuden.
Olympiabronssin lisäksi Valdés on voittanut kaksi kultaa vuonna 1974 Dominikaanisen tasavallan Santo Domingossa käytyjen Keski-Amerikan ja Karibian kisojen 100 ja 200 metrin kisoista.
Sulkahyppyhännät
Sulkahyppyhännät eli aitohyppiäiset (Isotomidae) on hyppyhäntäisten heimo, joka sisältää maailmanlaajuisesti 1410 kuvattua lajia noin 110 suvussa.
Lehmän ketoosi
Ketoosi eli asetonitauti on märehtijöiden, erityisesti hyvätuottoisten lypsylehmien aineenvaihduntasairaus. Sitä esiintyy lehmillä yleensä pari viikkoa poikimisen jälkeen ja johtuu verensokerin laskusta. Lisääntynyt maidontuotanto kuluttaa elimistön hiilihydraattivarastoja ja kun elimistö täyttää vajetta rasvakudoksista, vapautuu verenkiertoon ns. ketoaineita. Niistä tulee hengitykseen, maitoon ja virtsaan selvä asetonin haju. Maidontuotos laskee ja joskus sairauteen liittyy jopa hermosto-oireita.
Ketoosia eli asetonitautia hoidetaan antamalla sokeriliuosta suoneen ja propionaattiliuosta suun kautta. Propionaatti imeytyy pötsin seinän läpi ja elimistö voi käyttää sitä rypälesokerin valmistamiseen. Joskus tukihoitona käytetään kortisonia, jonka katabolisen vaikutuksen seurauksena valkuaisaineistakin muodostetaan sokereita. Sairaus menee yleensä hoidettuna ohi muutamassa päivässä ja lehmän kyky syödä riittävästi rehua lisääntyneeseen maidontuotantoon vakiintuu. Uuhella ja kutulla vastaava sairaus voi syntyä jo ennen poikimista. Se liittyy usein kaksos- ja kolmostiineyksiin. Tiine kohtu vie niin paljon tilaa, että eläin ei pysty syömään riittävästi ja potee energianvajausta.
Seppo Kääriäinen
Seppo Arimo Kääriäinen (s. 29. maaliskuuta 1948 Iisalmen maalaiskunta) on suomalainen keskustaa edustava poliitikko. Hän oli kansanedustaja vuosina 1987–2019. Valtioneuvoston jäsenenä hän on ollut kolmeen otteeseen. Esko Ahon hallituksessa hän vaikutti vuosina 1993–1995 ensin kauppa- ja teollisuusministerinä ja sitten Venäjän ja muiden IVY-maiden kaupasta vastaavana ministerinä ulkoasiainministeriössä. Vanhasen I hallituksessa Kääriäinen oli puolustusministeri vuosina 2003–2007. Eduskunnassa Kääriäinen on toiminut muun muassa ensimmäisenä varapuhemiehenä vuonna 2003 ja vuosina 2007–2011.
Koulutukseltaan Kääriäinen on valtiotieteiden tohtori. Hänen väitöskirjansa Sitä niittää, mitä kylvää: Keskustan strategiset valinnat 1964-2001 ilmestyi vuonna 2002. Kääriäinen sai ministerin arvon vuonna 2017.
Poliittinen ura
Seppo Kääriäisen poliittinen ura alkoi vuonna 1970. Hän toimi Keskustapuolueen puoluesihteerinä vuosina 1980–1990. Hänet valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 1987 vaaleissa ja hän on ollut kansanedustaja siitä lähtien. Kääriäinen oli keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtaja vuosina 1991–1993 ja keskustan varapuheenjohtaja vuosina 1994–2000. Hän oli ehdolla keskustan puheenjohtajaksi vuoden 1990 puoluekokouksessa Porissa, mutta jäi äänestyksessä kolmannelle sijalle Esko Ahon ja Eeva Kuuskoski-Vikatmaan jälkeen. Elokuussa 2018 Kääriäinen ilmoitti ettei asetu ehdolle vuoden 2019 eduskuntavaaleihin.
Kääriäisellä oli hahmo vuosina 2001–2008 lähetetyssä poliittisessa satiirisarjassa Itse valtiaat. Hahmoa kehuttiin sympaattiseksi, ja Kääriäinen itsekin piti siitä. Hahmo puhui murteellisesti ja oli tunnettu hokemastaan "perskuta".
Kauppa- ja teollisuusministerinä
Kääriäinen toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Esko Ahon hallituksessa (1. elokuuta 1993 – 13. huhtikuuta 1995). Kääriäisen ministerikauden keskeinen kysymys oli päätös viidennestä ydinvoimalasta. Eduskunnan keskustellessa asiasta huomiota herätti Kääriäisen kannanmuutos. Aikaisemmin hän oli vastustanut ydinvoimaa, nyt hän katsoi sen yhteiskunnan kokonaisedun mukaiseksi ratkaisuksi. Kääriäinen huomautti kuitenkin pitävänsä "ydinvoimaa kivihiilen tavoin edelleen tympeänä energialähteenä".
Vuonna 1994 toimiessaan ministerinä Kääriäiselle esitettiin epäluottamuslausetta Veitsiluoto Oy:n osakkeiden myynnistä Enso-Gutzeitille. Kääriäinen sai eduskunnan luottamuksen äänin 91–26.
Puolustusministerinä
Kääriäinen oli puolustusministerinä Vanhasen I hallituksessa (24. kesäkuuta 2003 – 19. huhtikuuta 2007). Hänestä tuli puolustusministeri, kun Anneli Jäätteenmäki joutui eroamaan pääministerin paikalta ja pääministeriksi nousi siihenastinen puolustusministeri Matti Vanhanen. Kääriäinen korosti puolustusministeriön ohjaavaa vaikutusta mm. Puolustusvoimain laitosten hajasijoittamiseen sekä puolustuslaitoksen sopeuttamiseen kalustohankintapainotteiseen suuntaan, mikä on tarkoittanut ikäluokkien ja sodanajan reservin vähenemisestä johtuen varuskuntien uudelleen järjestelyä ja lakkauttamisia.
Puolustusvaliokunta
Vaalikaudella 2011–2015 Kääriäinen toimi eduskunnan puolustusvaliokunnan varapuheenjohtajana. Puolustusvaliokunnan puheenjohtajana toimi perussuomalaisten Jussi Niinistö.
Yksityiselämä
Kääriäinen on ollut naimisissa vuodesta 1975, ja hänellä on vuonna 1986 syntynyt poika. Kääriäinen asuu nykyään lapsuudenkodissaan Iisalmen Kirman kylän Kääriälässä.
Mare Winningham
Mary Megan ”Mare” Winningham (s. 16. toukokuuta 1959 Phoenix, Arizona, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jolla on mittava ura. Hän on voittanut kaksi Emmy-palkintoa, vuosina 1980 ja 1998, ja ollut lisäksi ehdolla muun muassa parhaan naissivuosan Oscarin saajaksi elokuvasta Georgia vuonna 1996.
Winningham on esiintynyt muun muassa elokuvissa Threshold (1981), Kuolemaantuomittu (1993), Wyatt Earp (1994), Georgia (1995) ja The Magic of Ordinary Days (2005). Hänet tunnetaan kuitenkin myös televisiosta, kuten sarjoista Greyn anatomia, jossa hänellä oli rooli vuosina 2006–2007. Hän on esiintynyt myös televisiosarjoissa Kova laki: Erikoisyksikkö, C.S.I. New York, Mullan alla ja Teho-osasto.
Maailman intellektuellit -äänestys
Maailman intellektuellit -äänestys (2005–2008, Global Intellectuals Poll) tai FP Top 100 Global Thinkers (2009–) on brittiläisen Prospect-lehden ja yhdysvaltalaisen Foreign Policy -lehden järjestämä lukijaäänestys. Siinä pyydetään valitsemaan viisi tärkeintä elossa olevaa, julkiseen keskusteluun osallistuvaa intellektuellia annetusta sadan nimen listasta. Vuonna 2005 yli 20 000 lukijaa osallistui äänestykseen.
Mare Winningham
Hänellä on ollut näyttelijäntöiden lisäksi musiikillinen ura.
Lárnaka
Lárnaka on kaupunki ja kunta (Δήμος Λάρνακας, Dímos Lárnakas) Lárnakan alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Se on alueensa hallinnollinen keskus. Kaupungin väkiluku on (2011) ja koko kaupunkialueen väkiluku noin  (2016).
Mare Winningham
Yksityiselämä
Winningham sai katolisen kasvatuksen. 2000-luvun alussa hän kääntyi juutalaisuuteen. Hän erosi vuonna 1981 puolisostaan, näyttelijä A Martinezista, ja meni uusiin naimisiin William Mapelin kanssa samana vuonna. Heillä on viisi lasta (s. 1981, 1985, 1987 ja 1988). Heidän avioliittonsa päättyi eroon vuonna 1996. Winninghamin elämässä on ollut myös tragedia: vanhin lapsi teki itsemurhan 14. elokuuta 2005. Mare Winningham avioitui Jason Truccon kanssa vuonna 2008.
Maailman intellektuellit -äänestys
Vuoden 2014 luetteloon pääsi 24-vuotias Helsingin kaupunkisuunnitteluviraston liikenneinsinööri Sonja Heikkilä kansainvälistä huomiota saaneesta Liikkuminen palveluna -hankkeesta. Vuoden 2015 listalla ei sen sijaan ole yhtään suomalaista.
Lárnaka
Antiikki
Lárnakan seudulta on löydetty merkkejä ihmisasutuksesta jo paleoliittisen kauden lopulla noin 10000–8200 eaa., ja pysyvästä asutuksesta viimeistään neoliittisella kaudella 8200–3900 eaa. Pronssikaudella noin 2500–1050 eaa. paikka toimi satamana, jonka kautta vietiin Kyproksen tunnettua kuparia.
Maailman intellektuellit -äänestys
Vuoden 2014 luettelo
Lähde: CEO World
Lárnaka
Antiikki
pienoiskuva|vasen|230px|[[Pyhän Lasaruksen kirkko Lárnakassa.]] pienoiskuva|vasen|230px|Lárnakan kaupunki suolajärveltä nähtynä. Antiikin aikana nykyisen Lárnakan paikalla sijaitsi Kitionin kaupunki. Sen perustivat myöhäisellä pronssikaudella eli mykeneläisellä kaudella 1200-luvulla eaa. Kreikasta tulleet siirtokuntalaiset. Myöhemmin 800-luvulta eaa. lähtien Kition oli saaren tärkeimpiä foinikialaisia siirtokuntia. Kaupunki säilyi pitkään kreikkalais-foinikialaisena, mutta hellenisoitui ajan kuluessa. Sen tunnetuin asukas lienee stoalaisuuden perustaja Zenon Kitionilainen. Kition kukoisti arkaaiselta klassiselle, hellenistiselle, roomalaiselle ja edelleen bysanttilaiselle kaudelle.
Myöhempi historia
Perimätiedon mukaan kaupungin ensimmäisenä piispana toimi Lasarus, jonka Jeesus oli herättänyt kuolleista. Lasarus päätyi tämän jälkeen lähetystyöhön Kyprokselle. Hänet myös haudattiin kaupunkiin. Hauta löydettiin vuonna 890. Arabit perustivat Lárnakan lähelle Hala Sultan Tekken 600-luvulla.
Kaupunki sai nykyisen nimensä keskiajalla seudun useista antiikin aikaisista haudoista ja sarkofageista (larnaks). Keskiajalla Lárnaka oli suolajärvensä ansiosta merkittävä suolanviennin keskus, ja se tunnettiin siksi myös nimellä Salinas.
Osmanit valtasivat Lárnakan 1570–1571. Sen linna rakennettiin uudelleen vuonna 1625. Osmanivallan aikana kaupunki oli saaren ulkomaisten lähettiläiden keskus Nikosian sijasta, ja se oli saaren vauraimpia ja nykyaikaisimpia kaupunkeja. Ennen vuotta 1974 kaupungin väestö koostui kreikkalaisista ja turkkilaisista, mutta tämän jälkeen turkkilaiset joutuivat lähtemään, kun taas kaupunkiin muutti evakkoja Pohjois-Kyproksesta. Lárnakan lentoasema rakennettiin vuoden 1974 tapahtumien ja Nikosian lentoaseman menettämisen jälkeen. Kaupungin turismi on kehittynyt voimakkaasti 1980-luvulta lähtien.
Nähtävyydet
Lárnakan nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa antiikin Kitionin arkeologiset alueet, mukaan lukien mykeneläisaikaiset jäänteet sekä suuren temppelin, akropoliin ja sataman jäänteet antiikin ajalta, sekä Lárnakan arkeologinen museo. Muita nähtävyyksiä ovat Lárnakan bysanttilainen museo, Pierídis (Pierides) -säätiön museo, Luonnonhistoriallinen museo sekä linnoitus ja sen yhteydessä toimiva keskiaikaa esittelevä museo. Tunnetuin kirkko on Pyhän Lasaruksen kirkko (Ágios Lázaros), joka on rakennettu 900-luvulla paikalle, jota perinne pitää Lasaruksen toisena hautapaikkana. Lárnakan eteläpuolella sijaitsee Hala Sultan Tekke, joka on islamin pyhiä paikkoja.
Moisiovaara
Moisiovaara tai Moisionvaara on kylä Hyrynsalmen kunnassa Kainuussa. Kylä sijaitsee noin 36 kilometriä itään Hyrynsalmen keskustaajamasta ja noin 40 kilometriä etelään Suomussalmen Ämmänsaaresta.
Kylä on muodostunut alun perin maatalouskyläksi Kaartilanvaaran rinteille sekä sen länsipuolelle. Kylän halki kulkee Hyrynsalmelta Moisiovaaran kautta Suomussalmelle johtava yhdystie.
Kylässä on koulu, joka on toiminut vuodesta 1922, ja sen toiminta loppuu vuonna 2022.
Bertelsmann
thumb|270px|Bertelsmannin pääkonttoria Saksan Güterslohissa. Bertelsmann on vuonna 1835 perustettu mediakonserni, jonka pääkonttori sijaitsee Saksan Güterslohissa. Yhtiö toimii 63 maassa ja sillä on yli 120 000 työntekijää. Vuonna 2019 yhtiön liikevaihto oli noin 18 miljardia euroa. Bertelsmannin tärkeimpiä tytäryrityksiä ovat televisio-, radio- ja ohjelmatuotantoyhtiö RTL Group, levy-yhtiö BMG ja newyorkilaiskustantamo Random House.
Luzzasco Luzzaschi
Luzzasco Luzzaschi (noin 1545 – 10. syyskuuta 1607 ) oli italialainen säveltäjä, urkuri ja opettaja.
Bertelsmann
Bertelsmann omisti vuosina 2004–2008 levy-yhtiö Sony BMG Music Entertainmentin, kunnes myi osuutensa Sonylle.
Wolfenstein (pelisarja)
Wolfenstein on Muse Softwaren aloittama pelisarja, jonka ensimmäinen peli Castle Wolfenstein julkaistiin vuonna 1981. Id Softwaren kehittämä pelisarjan kolmas peli Wolfenstein 3D oli osana ensimmäisen persoonan ammuntapelien syntymisessä. Nykyisin pelisarjan pelien kehittäjä on MachineGames, jonka käsialaa ovat pelisarjan uusimmat julkaisut: vuonna 2014 julkaistu Wolfenstein: The New Order ja sen seuraajat.
Kaikissa peleissä taistellaan natsi-Saksaa vastaan toisen maailmansodan aikana, tosin vaihtoehtoisessa aikajanassa. Wolfenstein: The New Order sijoittuu samaan vaihtoehtoiseen historiaan vuoteen 1960, jossa natsit voittivat toisen maailmansodan.
Pembanpöllönen
Pembanpöllönen (Otus pembaensis) on pöllöihin kuuluva lintu. Se on kotoperäinen Tansaniassa Pemban saarella noin 55 kilometrin päässä Pohjois-Tansanian rannikolta. Vaikka sitä esiintyy melkein koko saaren alueella, sen elinalue rajoittuu lähinnä kahteen metsään. Sitä on jäljellä noin 1 500 paria.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät ja viljellyt alueet.
Madrigaali
Madrigaali on eräs renessanssin ajan taidemusiikin tyylilaji. Se on maallista laulumusiikkia, jota esiintyi ensisijaisesti Italiassa. Madrigaalissa on tavallisesti 4–6 laulajaa. Kuuluisia italialaisia madrigaalisäveltäjiä olivat muiden muassa Carlo Gesualdo ja Claudio Monteverdi.
Varhaisissa, vuosien 1520–1550 välillä sävelletyissä madrigaaleissa oli yleensä neljä itsenäistä ääntä, mutta vuosisadan loppupuolella käytettiin tavallisesti jo viittä ääntä ja joskus useampiakin. Madrigaalit oli tarkoitettu laulettavaksi pienellä kuorolla siten, että jokaista ääntä lauloi vain yksi laulaja, mutta soittimia saatettiin käyttää joidenkin äänien kaksintamiseen tai, jos tarvittavaa määrää laulajia ei ollut saatavilla, korvaamaan jokin lauletuista äänistä. Vuosisadan puolivälissä madrigaalisäveltäjät, kuten Cipriano de Rore ja Nicola Vicentino, alkoivat käyttää teoksissaan kromaattisia sävelkulkuja, joiden käyttöä puolusteltiin antiikin kreikkalaisella musiikinteorialla. Näitä kirkkosävellajien ulkopuolisia nuotteja käytettiin kuvaamaan musiikillisin keinoin syvää surua.
1500-luvun loppupuolen merkittävimpiä madrigaalisäveltäjiä olivat italialaiset Luca Marenzio ja Carlo Gesualdo. Marenzio käytti monenlaisia musiikillisia maneereita kuvaamaan teoksiensa tekstejä. Esimerkiksi kuuluisassa madrigaalissaan Solo e pensoso runon alun hitaasti yksin kävelevää runoilijaa kuvaa yli oktaavin hidas kromaattinen laskeva sävelkulku. Myöhemmin sanoja paeta ja karata kuvataan imitoimalla niitä toistetuilla nopeilla sävelkuluilla. Gesualdo vei kromatiikan käytön huippuunsa, ja jotkin hänen teoksistaan kuulostavat ajoittain jo 1900-luvun atonaaliselta musiikilta.
Mihály Fülöp
Mihály Fülöp (10. huhtikuuta 1936 – 27. syyskuuta 2006) oli unkarilainen miekkailija. Hänen aseenaan oli floretti.
Fülöp saavutti florettimiekkailun joukkuekilpailun olympiapronssia Melbournessa 1956. Neljä vuotta myöhemmin Rooman olympialaisissa hän sijoittui joukkuekilpailussa neljänneksi.
Pariisin maailmanmestaruuskilpailuissa 1957 Fülöp voitti kultaa sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa.
Marlene Elejarde
Marlene Elejarde Díaz (3. kesäkuuta 1951 Havanna, Kuuba – 29. huhtikuuta 1989) oli kuubalainen pikajuoksija joka oli mukana sekä maansa hopealle juosseessa 4 × 100 metrin viestijoukkueessa Méxicon olympialaisissa 1968 että neljä vuotta myöhemmin Münchenissä pronssille juosseessa kvartetissa. Méxicon olympialaisten viestihopea oli kaikkien aikojen ensimmäinen mitalisuoritus kuubalaisilta naisurheilijoilta.
Marlene Elejarde kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1989.
Turkin korruptioskandaali 2013
Turkin korruptioskandaali 2013 on seurausta Turkissa käytävästä korruptiotutkinnasta, jonka aikana yli 20 ihmistä on pidätetty. Syytteet koskevat rakennuslupiin liittyvää lahjontaa ja laitonta kultakauppaa Iranin kanssa.
Hallituksen toimet korruptiotutkimuksen aikana ovat herättäneet pahennusta. Skandaalia seuranneena viikkona erotettiin 550 poliisia sittemmin eronneen sisäministeri Gülerin johdolla. Lisäksi toimittajilta kiellettiin pääsy poliisilaitoksille. 26. joulukuuta korruptiotutkintaa johtanut syyttäjä Muammer Akkaş siirrettiin syrjään korruptiotutkinnasta, koska tämän uskottiin vuotaneen tietoja medialle ja jättäneen kertomatta esimiehilleen tukimusten etenemisestä. Akkaş oli ennen sivuuttamistaan määrännyt 30 liikemiesten ja kansanedustajien lisäpidätystä, joita poliisi ei kuitenkaan pannut toimeen. Turkkilaislehtien mukaan Akkaşin pidätysmääräys olisi koskenut myös pääministeri Erdoğaninin poika Bilalia. Akkaşin mukaan jutun tutkintaan oli puututtu korkeammalta taholta ja häntä oli estetty laajentamasta tutkimuksia.
Skandaali on johtanut mielenosoituksiin hallitusta vastaan ja poliisi on joutunut käyttämään kumiluoteja ja vesitykkejä mielenosoitusten hajottamiseksi. Useat poliitikot ovat eronneet protestina Oikeus ja kehitys -puolueesta. Eronneisiin kuuluu muun muassa entinen sisäministeri İdris Naim Şahin, entinen kulttuuriministeri Ertuğrul Günay sekä puolueen varapuheenjohtaja Haluk Özdalga, jotka kritisoivat vahvasti hallituksen toimia. Kritiikkiä antoi myös virastaan eronnut ministeri Bayraktar, joka vaati pääministeri Erdoğanin eroa.
Pääministeri Erdoğan on kritisoinut tutkimusta ja väittää sen tarkoituksena olevan hallinnon horjuttaminen. Turkissa on esitetty väitteitä siitä että korruptiotutkimuksen taustalla olisi Fethullah Gülenin tukijat, mutta Gülen on kieltänyt olevansa asian takana. Lisäksi pääministerin läheinen avustaja on epäillyt skandaalin lietsomisen saattavan olla armeijan vallankaappausyritys.
Mielenosoitusten lopettamiseksi säädettiin tammikuun puolivälissä 2014 laki, joka kieltää lääkäreitä ja muita sairaanhoidon ammattilaisia antamasta ensiapua mielenosoituksissa loukkaantuneille, jos tapahtumapaikalla on myös valtiollisen terveydenhoitojärjestelmän ambulanssi. Auttajaa uhkaa jopa kolmen vuoden vankeus tai yli 700 000 euron sakko.
Glutamyylitransferaasi
250px|thumb|Malli glutamyylitransferaasin rakenteesta Glutamyylitransferaasi on veressä ja erityisesti maksan kudoksessa esiintyvä entsyymi. Se liittää glutamyyliryhmän aminohappoihin ja kykenee myös hydrolysoimaan peptideitä.
Turkin korruptioskandaali 2013
Ministerivaihdot
Skandaalin seurauksena pääministeri Recep Tayyip Erdoğan uudisti osittain hallituksen ministeripaikkojen jaon. Hän esitti uuden ministerijaon presidentti Abdullah Gülille 25. joulukuuta 2013. Muutokset ministeripaikoissa ovat:
Glutamyylitransferaasi
Glutamyylitransferaasin pitoisuus kuvaa maksan kuntoa. S-GT on laboratoriotutkimus jossa mitataan glutamyylitransferaasia. Arvo kohoaa runsaan alkoholin käytön, sappiteiden tukoksen ja hepatiitin seurauksena. Arvo tasaantuu muutamassa viikossa alkoholin käytön lopetuksesta.
Viitearvot:
Apollo 8
thumb|220px|Astronautit onnistuivat lopulta säätöjen jälkeen ottamaan kuvan Maasta. thumb|220px|Frank Borman Apollo 8:n komentomoduulin sisällä Kuun kiertoradalla. Apollo 8 oli ensimmäinen miehitetty lento Kuun lähelle ja Saturn V -raketin ensimmäinen miehitetty laukaisu. Apollo 8 asettui joksikin aikaa Kuuta kiertävälle radalle. Kuuta kiersi pelkkä komento- ja huoltomoduuli CSM, lennolla ei ollut mukana kuumoduulia. Lennon päällikkönä toimi Frank Borman, ja muut miehistön jäsenet olivat James Lovell ja William Anders. Vaikka lentoon sisältyi suuria riskejä, se sujui suunnitelmien mukaan. Alus kiersi Kuun 10 kertaa 20 tunnin aikana.
Apollo 8 -lennolla ihminen oli ensimmäistä kertaa Maan kiertoradan ulkopuolella ja ensi kertaa lähempänä jotakin toista taivaankappaletta kuin Maata. Tällä lennolla ihminen näki ensimmäisen kerran koko maapallon yhdellä kertaa, ja katsoi ensimmäistä kertaa Kuun toiselle puolelle.
Lennon suunnittelu
Syyskuussa 1966 Nasa ilmoitti, että kolmannen miehitetyn Apollo 8 -lennon miehistöön kuuluisivat Frank Borman, Michael Collins ja William Anders. Collinsin tilalle valittiin Jim Lovell heinäkuussa 1968, sillä Collins joutui leikkaukseen. Hän toipui ja pääsi kuulennolle myöhemmin, jolloin hänestä tuli komentomoduulin pilotti Apollo 11 -lennolle.
Syyskuussa 1967 Manned Spacecraft Center Texasin Houstonissa ehdotti, että tehtäisiin muutamia lentoja, joilla valmisteltaisiin ihmisen mahdollista laskeutumista Kuuhun.
Valmistautuminen ja laukaisu
Nasa valmistautui lentoon ainoastaan neljä kuukautta. Lennossa käytettyä laitteistoa oli käytetty vain muutaman kerran – Saturn V -kantoraketti oli laukaistu ainoastaan kahdesti, ja Apollo-avaruusalus oli vasta lopettanut ensimmäisen miehitetyn lentonsa, Apollo 7:n. Saturn V -kantorakettia käytettiin nyt ensimmäistä kertaa miehitetyssä lennossa. Alun perin Apollo 8 -lento oli suunniteltu komento- ja kuumoduulin testaamista varten Maan kiertoradalla, mutta suunnitelmaa muutettiin kunnianhimoisemmaksi Kuun kiertoratatehtäväksi. Näin tehtiin, koska kuumoduulin valmistuminen viivästyi. Lento asetti miehistön koville, koska siihen valmistauduttiin niin lyhyen aikaa.
Apollo 8 laukaistiin Kennedy Space Centeristä 21. joulukuuta 1968 kello 12.51.00 UTC. Laukaisu tuntui miehistä pehmeältä, ja laukaisun ääni kuulosti etäiseltä ukkosenjyrinältä astronauttien korviin. Raketti nousi kiihtyvällä vauhdilla 500 metriä pitkä lieska perässään. Toisen rakettivaiheen käynnistyminen hyppäytti astronautteja 4 g:n kiihtyvyydellä. Astronautit pysyivät turvavöissään. Toisen vaiheen palaessa raketti tärisi rajusti niin sanotun pogo-ilmiön takia.