cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katana
Shinsakutō
Toinen näistä on ehkä alan suurin toimija Hanwei, jonka perusti Chao-Po Chen (Paul Chen) vuonna 1991. Alun perin hänen pajansa toimi Taiwanissa, mutta on sittemmin siirtynyt Dalianin kaupunkiin Pohjois-Kiinaan. Paul sai idean Hanwein perustamiseen kyllästyttyään tuotantomiekkojen heikkoon laatuun ja kalliiseen hintaan. Hanwei valmistaa miekkoja joka aikakaudelta ja malleja on ympäri maailman kattaen antiikin Rooman, Euroopan keskiajan ja vielä 1900-luvulla kummassakin maailmansodassa käytetyt ratsuväen sapelit. Pääosin Hanwein miekkoihin ovat tyytyväisiä useat kymmenettuhannet keräilijät ja kamppailulajien harrastajat. Miekkoja käytetään monella dojolla (Iaitoja) tameshigiri-näytöksissä. Hanwein miekat ovat monelle alan harrastajalle autenttisin vaihtoehto aidon japanilaisen shinsakuton korvaamiseksi, joista kalleimmatkin maksavat vain noin kolmasosan aidon japanilaisen miekan hinnasta. Paul Chenin poika Ron Chen on myös saanut American Blade Smith Society -sepän sertifikaatin (ABS-lisenssin) oltuaan maailmankuulun seppä Yoshindo Yoshiharan opissa.
Toinen valmistaja, jonka perustaja itse on kolmannen tason mestariseppä on JS Sword and Zhengs, joka työskentelee myös päivittäin pajallaan. Nämäkin ovat erittäin korkeatasoisia miekkoja. Hyvin harvat Japanin ulkopuoliset sepät ovat perehtyneet Japanissa henkilökohtaisesti miekkavalmistuksen perinteisiin, tekniikoihin ja harjoitelleet miekanvalmistuksen perinteisiä metodeja. Japanin ulkopuolella valmistetut terät on melkein poikkeuksetta valmistettu ja kiillotettu koneellisesti. Myös miekkojen sovitteiden laatu on yleensä ns. yhden koon tyyppiä eli valmistettuun terään laitetaan yleismallisesti valmistettu kahva, joka sattuu sopimaan kyseiseen terään parhaiten. Aitoihin nihontō-miekkoihin valmistetaan aina varta vasten siihen terään tehty kahva ja tuppi. Tosin poikkeuksiakin löytyy, ja muun muassa Kiinassa, Etelä-Koreassa ja Thaimaassa tehdään myös varsin laadukkaita shinkeneitä, joissa ei ole aitoon nihontō-miekkaan muuta eroa kuin valmistusmaa ja hinta. Nyrkkisääntönä voitaneen pitää, että hyvin tehdyn shinkenin hinta saattaa olla 800–2500€, kun taas aidon shinsakuton hinnat ovat 5000 eurosta ylöspäin. pienoiskuva|CAS iberia/Hanwei mid and high end swords Miekka voidaan valmistaa myös nykyaikaisen metallurgian keinoin valmistetusta teräksestä, mutta sitä ei silloin ole lupa kutsua shinsakutoksi. Monet nykyaikaiset teräkset ovat kuitenkin ominaisuuksiltaan jopa parempia kuin legendaarinen tamahagane, josta aidot nihontō-miekat valmistetaan. Esim: T-10 highspeed tungsten tool steel ja ASSAB KC-120 powder steel ovat ominaisuuksiltaan lähes täydellisiä käytettäviksi juuri nimenomaan differentiaalisesti karkaistavissa miekoissa.
Sotilasmiekat (Guntō, Murata-tō, Shōwa-tō)
Japanin armeijan sotilaat kantoivat katanaa vyöllä. Miekan tyyppi riippui aselajista sekä sotilasarvosta. Sotilasmiekat olivat pääsääntöisesti koneellisesti valmistettuja teriä. Upseerien miekoista osa oli myös käsin tehty, mutta niiden laatu oli huono. Joskus upseerit lyhensivät vanhan terän ja istuttivat sen sotilassovitteisiin.
Sotilasmiekkoja oli käytössä erilaisia malleja mm. ruostumattomasta teräksestä merivoimille tehty Kai-guntō ja länsimaisen sapelin mallinen kyū-guntō. Yleisin malli oli Shin-guntō, eli ”uusi sotilasmiekka”, jonka tunnistaa messinkisistä sovitteistaan ja yleensä alumiinisesta huotrasta. Näissä miekoissa oli todella paljon imitaatiokahvoja, jotka oli valmistettu metallista tai puusta ja maalattu muistuttamaan perinteistä katanan kahvaa (mm. type 95). Mallit 94 ja 98 oli varustettu perinteisellä kahvalla (tsuka). thumb|220px|Tyypin 98 shin-guntō, standardeilla sovitteilla
Guntō-luokan miekoille ei myönnetä edes Hozon-papereita eli niitä ei myönnetä edes säilyttämisen arvoisiksi. Guntōt ovat pääsääntöisesti huonoimman laatuisia katanoita, mitä on valmistettu Japanissa.
Sotilasmiekkojen huotrat olivat pääsääntöisesti terästä. Joissain malleissa oli alumiininen huotra. Upseerien miekoissa oli joskus puinen huotra. 98-tyyppisten miekkojen huotrissa on yleisesti myös ruskea nahkainen päällyste.
Sotilasmiekkojen kahvojen päissä näkyy ajoittain nauhakoristeita. Näiden koristeiden väristä voi päätellä miekkaa kantaneen upseerin arvon. Jalkaväen miekkojen nauhojen perusväri oli ruskea, jonka toinen puoli kertoi arvon: sininen merkitsi komppanian johtajaa (luutnantti–kapteeni), punainen merkitsi kenttäjohtoa (majuri–eversti) ja punainen kultaisilla brodeerauksilla merkitsi kenraalin miekkaa. Merivoimilla oli käytössä vain hailakan ruskea nauha. Nauhakoristeet oli helppo vaihtaa miekasta toiseen ylennyksen kohdatessa.
Sotilasmiekkoja valmistettiin hyviäkin yksilöitä, mutta suurin osa niistä on huonolaatuisia. Hyvät yksilöt ovat kaikki upseerimiekkoja. Nykyään guntō-miekkoja sovitetaan uusiin sovitteisiin, ja ne ovat halvan hintansa puolesta todella haluttuja iaidō-harjoittelijoiden keskuudessa ja leikkuumiekkoina. NTHK ja NBHTK ovat ilmaisseet, että jos haluaa harjoitella leikkaamista japanilaisella miekalla, se pitäisi tehdä guntōlla, jottei oikeita vanhoja teriä pilattaisi.
Aitoustodistus, origami
NTHK ja NBTHK myöntävät eriasteisia todistuksia japanilaisten miekkojen alkuperäisyydestä. NTHK-shinsakai (tuomaristo) kokoontuu Japanissa sekä ajoittain Yhdysvalloissa. NBTHK-shinsakai kokoontuu ainoastaan Japanissa. Näiden lisäksi on muutamia yksityisiä henkilöitä, jotka myöntävät todistuksia, mutta näiden painoarvo on markkinoilla huomattavasti pienempi kuin isompien organisaatioiden. NBTHK:n ja NTHK:n todistusten vertailu ei ole suoranaisesti mahdollista, koska organisaatiot korostavat eri kriteereitä. NBTHK korostaa miekan historiallista arvoa ja harvinaisuutta, kun taas NTHK arvostaa pääsääntöisesti miekan kuntoa.
Usein luullaan, ettei vanhoja japanilaisia miekkoja saa ostaa tai tuoda Japanin ulkopuolelle, mutta tämä ei ole totta. Vanhoja Nihon-tō-miekkoja keräillään ympäri maailmaa ja niiden liikkuvuus on hyvin suuri. Jopa 1300-luvun tachi-miekkoja myydään ja keräillään. Ainoastaan jūyōbijutsuhin-, jūyōbunkazai- tai kokuhō-luokiteltujen miekkojen (kts. kohta ”Japanin opetusministeriö”) vienti Japanin ulkopuolelle on kielletty. Nämä miekat ovat kansallisaarteita. Näitä miekkoja ei voi yksityinen henkilö omistaa, vaan viranomaiset lunastavat miekat säilytykseen. Näistä miekoista maksetaan yleensä ylihinta korvaamaan ”menetystä”.
NTHK ja NTBHK myöntävät myös samalla kaavalla todistuksia miekan erilaisille sovitteille (koshirae).
NTHK
Nihon tōken hozonkai (NTHK), ”Japanilaisten miekkojen suojeluyhdistys”, vaalii ja ylläpitää japanilaisen miekan kulttuuria. Se järjestää vuosittain tapahtumia lähinnä Japanissa ja Yhdysvalloissa. Näissä tapahtumissa yleensä kokoontuu NTHK-shinsakai, joka tutkii miekkoja ja myöntää todistuksen katsoessaan miekan olevan sen arvoinen.
NBTHK
Nippon bijutsutōken hozonkyōkai (NBTHK), ”Japanin taidemiekkojen suojeluyhdistys” säilyttää historiallisesti merkittävimpiä töitä. Järjestö myöntää todistuksia, joita pääsääntöisesti pidetään korkeammassa arvossa kuin NTHK:n vastaavia, koska NBTHK:n todistus todistaa miekalla olevan tietty historiallinen status. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että miekka on esim. kuulunut kuuluisille henkilöille, vaan että se edustaa hyvin esim. Yamato-tyylistä miekanvalmistusta. NBTHK ylläpitää myös miekkamuseota, jossa säilytetään merkittäviä historiallisia miekkoja.
NBTHK:lla on kaksi eri asteikkoa miekkojen arvosteluun, vanha ja uusi. Vanhat todistukset ovat ennen vuotta 1980 myönnettyjä. Nämä todistukset olivat paljon vaikeampia saada kuin nykypäivänä.
Pelkästään vihreän todistuksen saaminen on todella harvinaista, ja tällaisten miekkojen hinnat ovat huomattavan korkeita riippuen valmistusajasta ja sepästä. Miekkojen sovitteet eivät yleensä vaikuta hintaan kovinkaan paljoa, elleivät sovitteet itse ole todella poikkeukselliset tai nimekkäät. Vanhat miekat myydään yleensä hyvin kiillotettuina puutupen ja -kahvan kanssa (shirasaya).
Kaikkien todistusten, niin vanhojen kuin uusienkin, saaminen vaatii, että terä on todella hyvässä kunnossa ja asianmukaisesti kiillotettu. Ulkopuolisesti naarmuttomalta ja virheettömältä näyttävä terä saatetaan hylätä huonokuntoisena. Pelkästään jūyōtōken-todistuksen saaminen vaatii miekan virheetöntä työtä ja kuntoa, ja näitä näkee todella harvoin myynnissä. Tokubetsujūyō-miekkoja myydään vieläkin harvemmin.
Japanin opetusministeriö
Japanin opetusministeriö myöntää papereita ainoastaan kulttuurillisesti todella merkittäville miekoille. Näitä miekkoja on Japanin ulkopuolella todella vähän, vain muutama kappale. Nämäkin terät ovat yleensä lahjoituksia organisaatioille tai henkilöille. Näiden miekkojen myynti on käytännössä mahdotonta.
todistukset:
Sovitteiden todistukset
Nihon tōsōgubijutsukan, Japanin sovitemuseo, on nykyisin jo toimintansa lopettanut organisaatio, joka arvosteli miekkojen sovitteita (tōsōgu, kodōgu tai kokonainen koshirae). Se myönsi todistuksia myös miekoille. Vaikka järjestö ei enää ole toiminnassa, pidetään sen antamia todistuksia korkeassa arvossa keräilijöiden keskuudessa.
Todistukset:
Seppien arviointi
Myös japanilaisille sepille on tehty oma ”arvosteluasteikkonsa”. Vaikka nämä eivät olekaan samanlaisia todistuksia kuin miekoilla, niitä käytetään paljon japanilaisten miekkojen keräilijöiden keskuudessa. Nämä asteet perustuvat Matsuo Fujishiron kaksiosaiseen teokseen Nihon-tōkō jiten. Fujishiro luokitteli Kotō-, shintō- ja shinshintō-aikakausien sepät. Tämä luokittelu on seppäkohtainen, miekkojen kohdalla miekkakohtainen. Fujishiro arvosteli ainoastaan parhaimmat sepät, joten pelkästään pääsy listalle merkitsi todellista taitoa. Fujishiro antoi myös yksityisiä papereita miekoille.
Asteet:
Katanan asema
Useat katanaan liittyvät rituaalit ja uskomukset kuvaavat sen pyhää asemaa omistajalleen. Katanaa esimerkiksi säilytettiin telineessään aina leikkaava pinta ylöspäin, jotta henget pääsisivät laskeutumaan terään lepäämään. Sellaiset asiat kuin katanan huotran, saya, koskettaminen tai aseen yli astuminen koettiin tilanteesta riippuen joko vakavana loukkauksena aseen kantajan kunniaa kohtaan tai suoranaisena uhkauksena.
Katanan osat
thumb|Katanan terän osat: kissaki = kärki yokote = viiltoreuna hamon = karkaisulinja shinogi = lape shinogi-ji = säilä hira = veriura ha = leikkuureuna mune = hamara munemachi = hamaran takareuna hamachi = terän takareuna nakago = ruoti mei = [[signeeraus mekugi-ana = kahvan kiinnitysreikä nakago-jiri = ruodin pää]] thumb|left|300px| Monouchi thumb|left|300px| Nakago Saya eli katanan huotra on perinteisesti valmistettu magnoliasta (magnolia pomus) ja miekan kourain, tsuka, on päällystetty rauskunnahalla (same) ja silkki-, puuvilla- tai nahkapunoksella (itō). Punontaa kutsutaan nimellä tsukamaki. Kouraimen ja terän välissä oli väistin eli tsuba, jonka koristeluun käytettiin paljon aikaa 1700-luvun loppuvaiheesta nykypäivään. Väistimen paikka myös osiltaan määritti miekan painopisteen, riippuen sen painosta. Kuitenkin enemmän vaikutti terän kaarevuus ja sen oheneminen kärkeä (kissaki) kohden. Normaali tsuba painaa 80–120 grammaa. Kahvaa pitivät kangaspunoksen lisäksi koossa metalliset pannat: fuchi etuosaa ja kashira takaosaa. Niiden koristelut muodostivat aina yhteenkuuluvan parin. Lisäksi kourainpunoksen alle tuli punoksesta riippuen yksi tai kaksi koristeellista menukia kahvan molemmin puolin estämään otteen liukumisen kahvalla. Kaikissa kahvoissa ei välttämättä ole menukeja lainkaan tai vain yksi. Menukien paikka on yleisesti kahvassa sormien puolella, mutta muitakin tapoja on, esim. menuki keskellä kahvaa tai menukien paikkojen vaihtaminen ristiin (yagyu-tyyli).
Togishi
Katana teroitetaan kiillottamalla. Japanilaisten terien kiillottamista kutsutaan nimellä tôgi, jonka suorittaa tôgishi, koulutettu kiillottaja. Kiillottaminen myös hidastaa terän ruostumista ja tuo esille takomisessa ja karkaisussa syntyneitä aktiivisuuksia (hataraki, nie, hamon, yms.). Sana kiillotus on osiltaan harhaanjohtava, koska huonokuntoisten terien geometria pitää ”leikata” uudelleen ja terä pitää myös teroittaa.
Togishin välineet
Katana kiillotetaan, ajasta riippuen, n. 5–13 vesihiomakivellä, joista kolme viimeistä on ns. peukalokiviä. Terän hamara ja lappeet (pois lukien ha) ”kuullotetaan” migakibôlla eli kovametallisella tangolla, joka hieman tummentaa terää ja parantaa sen ruosteenkestävyyttä. Terä yleensä viimeistellään nuguilla (jap. ”pyyhkiä”), eli terään pyyhitään metallihioketta, joka tuo esille terän takomakuvion aktiivisuutta ja osiltaan estää ruostumista. Nugui on yksi vaativimmista togishin osa-alueista ja väärintehtynä pilaa päivien työn.
Togishin lyhyt historia
Togishin ammatti vaatii 12 vuoden koulutuksen. Työ on todella vaativaa niin henkisesti kuin fyysisesti. Vääränlaisella tekniikalla voi pilata terän pysyvästi. Yleisesti nykypäivänä (2009) jonotusaika togishille on 14 kuukautta.
Ammattilaiselta kuluu katanan mittaisen terän oikeaoppiseen kiillottamiseen terän kunnosta riippuen suunnilleen 70–80 tuntia eli n. 10 päivää. Amatöörien ei pidä yrittää kiillottamista japanilaisiin teriin, koska kiillottamisessa poistetaan metallia, eikä sitä enää saada takaisin. Tästä voidaan päätellä että paljon käytettyjä teriä ei enää ole olemassa, koska ne ovat kuluneet olemattomiin kiillottamisen vuoksi.
Katana nyt
Urheilulaji kendo (japanilainen miekkailu) käyttää edelleen bambuliuskoista koottua suoraa katanaa muistuttavaa harjoitusmiekkaa (shinai), ja pitemmälle edistyneet oppilaat harjoittelevat parikatoja puisen harjoittelumiekan lisäksi aidoilla, mutta teroittamattomilla miekoilla. Muita japanilaiseen miekkailuun keskittyviä traditionaalisia harjoitusmuotoja ovat muun muassa iaido, jodo ja kenjutsu, joissa myös käytetään puumiekan (bokken, bokuto) lisäksi teroittamatonta miekkaa. Miekanvedon harjoittelussa eli iaidossa harjoittelijalla saattaa olla teroitettu miekka harjoitteluvälineenä. Pariharjoittelu terävällä miekalla on paitsi harvinaista myös hyvin vaarallista. Leikkausharjoittelu terävällä miekalla, eli tameshi-giri, jossa leikataan miekalla rullaksi käärittyjä ja kosteita ruokomattoja, on Suomessakin yleistä.
Dead Ringer
Dead Ringer on rock-artistin Meat Loafin (Marvin Lee Aday) toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1981. Musiikki levyllä on pullollaan suurellisia sovituksia, kuoroja ja Meat Loafin tunneskaalaa edestakaisin surffaavaa tulkintaa. Jim Steinman aloitti työt Bat Out of Hellin seuraajaksi kaavaillun albumin Bad for Goodin parissa 1979. Tänä aikana kiertue-elämä, huumeet ja uupumus veivät tilapäisesti Meat Loafin äänen. Laulajan ja hänen managerinsa David Sonenbergin tiet myös erosivat ja asian tiimoilta riideltiin. Meat Loaf julisti henkilökohtaisen konkurssin hieman myöhemmin. Levy-yhtiön painostamana ja laulajaa vailla, Steinman päätti laulaa levyllä itse ja kirjoittaa Meat Loafille kokonaan uuden levyn. Steinmanin kertomaa tästä ajasta: "Käytin seitsemän kuukautta jatko-osan tekemiseen hänen kanssaan ja se oli yhtä helvettiä. Hän oli menettänyt äänensä ja talonsa ja oli menettämässä järkensä."
Näyteltyään elokuvassa Roadie, Meat Loaf sai äänensä takaisin ja 1980 palasi työskentelemään uuden albumin pariin. Steinman oli kirjoittanut viisi uutta kappaletta vanhan More than you deserven lisäksi - tätä laulua Meat Loaf oli jo esittänyt Steinmanin samannimisessä musikaalissa.
Albumilta julkaistiin neljä singleä: pieneksi hitiksi noussut Dead Ringer for Love (jolla laulaa vierailevana vokalistina Cher), I'm gonna love her for both of us, Read 'em and weep ja Peel out.
Kappaleet
Kaikki kappaleet Jim Steinmanin käsialaa. Kannen kuvan on piirtänyt Berni Wrightson.
Samuel Vincent
Samuel Vincent Khouth (s. 5. lokakuuta 1971 North Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan parhaiten animaatiosarjasta Ed, Edd n Eddy.
Ura
Kuten monet kanadalaiset ääninäyttelijät myös Vincent on työskennellyt Ocean Group yhtiössä, joka dubbaa usein japanilaisia animesarjoja. Dubbaamisen lisäksi hän on tehnyt alkuperäisiä äänirooleja 1990-luvulta asti ja tehnyt myös satunnaisia esiintymisiä televisiosarjoissa, kuten Viinitila Falcon Crest, Cagney & Lacey, Baywatch ja Da Vincin murhatutkimukset. Hän ääninäytteli myös Flim-yksisarvista My Little Pony-Friendship is Magic-animaatiosarjan jaksossa "The Super Speedy Cider Squeezy 6000".
Hänen veljensä on näyttelijä Gabe Khouth, joka tekee myös äänirooleja animaatioihin.
Metsien kasvillisuuskerrokset
Metsien kasvillisuuskerrokset ovat kerroksia, joissa pääasiassa kasvien tai sienien korkeuden perusteella jaotellaan metsissä kasvavat kasvit tai sienet eri ryhmiin. Maanpintaa lähimpänä oleva ja samalla matalin kerros on pohjakerros, jonka kasveihin kuuluvat sammalet, jäkälät sekä myös sienet. Pohjakerroksesta seuraava korkeampi kerros on kenttäkerros, johon kuuluu muun muassa heiniä, ruohoja, varpuja sekä korkeutensa perusteella myös puuntaimia. Kuitenkin puuntaimet voidaan katsoa kuuluviksi myös itseään korkeampaan kasvillisuuskerrokseen, joka on pensaskerros, kun taimet ovat pieniä, koska muutamassa vuodessa ne ylittävät kenttäkerroksen korkeuden. Pensaskerros ulottuu noin 50 senttimetrin korkeudesta 200 sentin korkeuteen. Yli kaksimetristen kasvien kasvillisuuskerros on puukerros.
Pohjakerros
Pohjakerros on metsien korkeudeltaan matalin ja lähinnä maanpinta oleva kasvillisuuskerros. Pohjakerrokseen kuuluvat sienet sekä kasveista sammalet ja jäkälät.
Kasvityyppien alalajit vaihtelevat metsätyyppien mukaan. Esimerkiksi lehdoissa on sammallajeja, joita ei ole kuivemmissa metsätyypeissä, esimerkiksi kuivilla kankailla.
Sammalet
Tyypillisiä lehdoissa esiintyviä sammalia ovat lehväsammal ja ruusukesammal. Tuoreiden kankaiden sammallajeja ovat seinäsammal, sulkasammal, kerrossammal ja karhunsammalet. Kuivilla kankailla pohjakerroksessa kasvavat seinäsammal, kerrossammal ja kynsisammalet.
Jäkälät
Lehdoissa ei yleensä jäkäliä kasva maassa, mutta puiden rungoilla niitä voi esiintyä. Esimerkiksi haavankeltajäkälä kasvaa haavan rungoilla. Jäkälä tarvitsee valoa, jonka lehdoissa vie rehevät kenttäkerroksen kasvit. Lisäksi seinäsammal tukahduttaa nopealla kasvullaan helposti jäkälän elintilan.
Toisaalta taas karukkokankailla, mistä puuttuu kenttäkerroksen kasvien kilpailu, voi jäkälä jopa määrittää metsätyypin. Jäkälätyyppi on kaikkialla Suomessa esiintyvä metsätyyppi.
Kenttäkerros
Kenttäkerros on metsien toinen kasvillisuuskerros maanpinnasta luettuna pohjakerroksen jälkeen. Kenttäkerrokseen kuuluvat noin 50–200 cm korkeita pensaita matalammat kasvit, joista monet kuuluvat ruohovartisiin siemenkasveihin, heinäkasveihin, varpuihin sekä sanikkaisiin. Kenttäkerroksen avulla metsätyyppioppiin liittyen määritellään Suomessa enemmistö metsätyypeistä, koska suksession alussa kenttäkerros muodostuu puustoa nopeammin ja näin ollen sen perusteella voidaan verrattain nopeasti määrittää metsätyyppi.
Ruohot
Ruohot ovat varreltaan puutumattomia. Ne kasvavat kärjestään päinvastoin kuin heinät, jotka kasvavat nivelkohdistaan. Kenttäkerroksen ruohovartisten tunnuslajien perusteella määrittyviä metsätyyppejä ovat käenkaali-oravanmarjatyyppi, kurjenpolvi-oravanmarjatyyppi, kurjenpolvi-metsäimarretyyppi.
Kenttäkerroksen ruohovartisia tunnuslajeja:
Varvut
Varvut ovat puuvartisia matalia kasveja, joiden korkeus vain harvoin yltää 50 cm:n pensaan korkeuteen. Siksi ne kuuluvat kenttäkerrokseen. Varpujen perusteella määritellään täsmentävästi monia metsätyyppejä, kuten käenkaali-mustikkatyyppi, kurjenpolvi-käenkaali-mustikkatyyppi, kurjenpolvi-mustikkatyyppi, mustikkatyyppi, puolukka-mustikkatyyppi, seinäsammal-mustikkatyyppi, puolukkatyyppi, variksenmarja-puolukkatyyppi ja variksenmarja-mustikkatyyppi, puolukkatyyppi sekä kanervatyyppi, variksenmarja-kanervatyyppi.
Kenttäkerroksen varputunnuslajeja:
Saniaiset
Saniaiset ovat itiökasveja, jotka kuuluvat putkilokasvien sanikkaisiin. Saniaistunnuslajien avulla määritetään muun muassa kurjenpolvi-metsäimarretyypin ja saniaistyypin metsät.
Kenttäkerroksen saniaistunnuslajeja:
Pensaskerros
Pensaskerros on kenttä- ja puukerroksien välissä. Siihen kuuluvat pensaat ja puiden taimet.
Farbrausch
Farbrausch on saksalainen demoskene-ryhmä, jonka tunnetuimpia tuotoksia ovat vuonna 2000 julkaistu 64 kilotavun intro fr-08: .the .product sekä vuonna 2004 julkaistu 96-kilotavuinen ensimmäisen persoonan ammuntapeli .kkrieger. Farbrausch osoitti, että vaikuttavia ohjelmointitaidon näytteitä voi toteuttaa nykyisilläkin tietokoneilla, eikä teknisen vaikuttavuuden tarvitse tällöinkään olla ristiriidassa kuvallisen ja äänellisen estetiikan kanssa.
Deadwing
Deadwing on englantilaisen progressiivista rockia soittavan Porcupine Treen kahdeksas studioalbumi. Se julkaistiin aluksi Euroopassa 28. maaliskuuta ja Yhdysvalloissa 26. huhtikuuta 2005. Albumista tuli nopeasti yksi yhtyeen parhaiten myydyimmistä. Levy perustuu Steven Wilsonin ja Mike Bennionin elokuvakäsikirjoitukseen, joka on perimmiltään aavetarina. Jotkut pitävät albumia konseptialbumina vaikkei se aivan suoraa tarinaa kerrokaan.
Kaikki levyn kappaleet, lukuun ottamatta kappaleita "Halo" ja "Glass Arm Shattering" (Wilson/Barbieri/Edwin/Harrison) ja "The Start of Something Beautiful" (Wilson/Harrison), ovat Wilsonin kirjoittamia. Albumilla vierailee myös jäseniä muista yhtyeistä – King Crimsonin Adrian Belew soittaa soolot kappaleissa Deadwing ja Halo, sekä Opethin Mikael Åkerfeldt laulaa taustalauluja kappaleissa Deadwing, Lazarus, Arriving Somewhere But Not Here ja soittaa viimeksi mainitun kappaleen toisen soolon.
Kappaleet
Euroopan versio
Yhdysvaltojen version bonuskappale
Yhdysvaltojen versiossa kappaleen 9 jälkeen tulee viisi minuuttia hiljaisuutta ennen bonus-raitaa "Shesmovedon", joka on uudelleenäänitetty versio Lightbulb Sunin alkuperäisestä. Täten yhdysvaltojen version yhteispituus on 69:34.
DVD-Audio
Deadwing julkaistiin myös DVD-audiona 10. toukokuuta 2005 DTS Entertainmentin myötä. Albumi sisältää 5.1-miksauksen yhdysvaltalaisesta versiosta sekä kolme lisäkappaletta "Revenant", "Mother & Child Divided" ja "Half Light". Myös "Shesmovedonin" uudelleenäänitys on mukana vaikkei sitä kappalelistassa luekaan.
LP
Deadwing on saatavilla myös tuplavinyylinä lisäkappaleilla "So Called Friend" ja "Half Light".
Konsepti
Albumin koko tarinaa ei ole ikinä julkaistu, johtuen luultavasti Wilsonin halusta luoda tarinasta elokuva. 1. syyskuuta 2006 hän ilmoitti blogissaan Mike Bennionin julkaisseen tarinan kymmenen ensimmäistä sivua. Se on luettavissa Bennionin blogissa sekä Deadwingin minisivustolla. Käsikirjoitus on tähän asti paljastanut muutamia yhteyksiä albumin sanoituksiin, esimerkiksi Mellotron Scratchin sanoihin "A tiny flame inside my hand" ja albumin kansilehtiön kuvitukseen, etenkin Haloa käsittelevään kansilehtiön sivuun.
Joensuun kaupunginosat
Joensuun kaupunki jakautuu 28 kaupunginosaan. Eräät niistä ovat tulleet kaupunginosiksi kuntaliitosten myötä; Kiihtelysvaara ja Tuupovaara yhdistyivät Joensuuhun vuonna 2005 ja Eno ja Pyhäselkä vuonna 2009.
Keskusta
Ruutukaavakeskusta eli kaupunginosat I–IV muodostavat Joensuun keskustan. Kaupunki sijoitettiin eri vaihtoehtojen tutkimisen jälkeen entisille kosteille pelto-, niitty- ja metsämaille Pielisjoen suulle. Näin laivat pääsivät sataman laitureille joutumatta heti yläpuolella olevaan virtaosuuteen. Joensuu oli 1900-luvun alkupuolelle saakka Suomen tärkeimpiä vientisatamia.
Alueen maaperä koostuu vaihtelevan paksuisesta savi- ja silttikerroksesta kantavan moreenikerroksen päällä, mikä aiheuttaa korkeiden rakennuksien rakentamiselle paalutustarpeen. Myös toriparkin rakentamisesta on käyty kiivaita keskusteluja, koska alueen korkealla oleva pohjaveden pinta voisi laskea varomattomien kaivutöiden seurauksena. Pohjaveden pinnan lasku taas voisi lahottaa eräiden vanhempien rakennusten puupaalutuksia ja siten johtaa perustusten sortumiseen. Toriparkkikeskustelussa on erilaisia arvioita myös hankkeen vaikutuksia koko keskustan liikenne- ja pysäköintijärjestelmään.
Linnunlahti
Linnunlahti on laaja asuinalue Joensuun keskustan luoteispuolella. Pääosa rakennuksista on omakotitaloja. Linnunlahdella ovat muun muassa Mehtimäen alue, Joensuun yliopisto, Siilaisen terveysasema ja uimahalli Vesikko. Asukkaita on noin 1 100.
Otsola
Otsola on eräs Joensuun vanhimmista asuinalueista. Heti keskustan luoteisosasta alkava asuinalue levittäytyy pohjoiseen. Rakennukset ovat pääosin omakoti- ja rivitaloja, asukkaita on noin 400. Otsolassa sijaitsevat Normaalikoulun yläkoulu ja lukio.
Käpykangas ja Raatekangas
Käpykangas ja Raatekangas ovat kaupunginosia Kanervalan kaupunginosan pohjoispuolella. Alueilla on paljon kaupallisia rakennuksia, sekä hieman pienteollisuutta. Asutusta ei ole huomattavasti, mutta omakotitaloja on rakennettu varsinkin alueen eteläpäähän.
Pilkko
Pilkko on kaupunginosa Noljakan ja Kanervalan kaupunginosien välissä. Alue on tullut tutuksi enemmän kauppakeskus K-Citymarketista ja Lidlistä kuin asutuksestaan. Asukkaita on noin 860. Kydön aluetta pidetään osana Pilkkoa. Alueen pellolle on rakennettu golfkenttä. Suuri osa "Vanhan" Pilkon pelloista on nykyisin kaavoitettu teollisuusalueeksi ja tullaan näin ollen mieltämään tulevaisuudessa lähinnä osaksi Raatekangasta. Pilkossa sijaitsevat Teboilin polttoainevarasto sekä Joensuun vapaapalokunnan tilat.
Marjala
Marjala on Höytiäisen kanavan länsirannalla oleva Joensuun  kaupunginosa, jonka jakaa pohjoiseen ja eteläiseen osaan Marjalan kanava eli Kuunvirta. Marjalassa on noin 2 300 asukasta. Alueella on paljon omakotitalo- ja rivitaloasutusta, mutta etenkin kanavan suiston läheisyyteen on noussut useita kerrostaloja. . Marjalassa pidettiin asuntomessut 1995, mitä voidaan pitää nyky-Marjalan syntynä. Marjalan koulu sijaitsee vuonna 2000 valmistuneessa Marjalatalossa. Koulussa on yhteensä noin 150 oppilasta, ensimmäisestä neljänteen luokkaan. . Kuopiontien varressa toimii ABC-liikenneasema.
Marjalatalon tiloissa toteutetaan myös monia Marjalan asukasyhdistys ry:n järjestämiä toimintoja, kuten iltapäiväkerhot. Asukasyhdistys myös hallinnoi ja vuokraa viljelypalstoja alueen asukkaille. . Lisäksi Marjalassa on Joensuun bunkkerimuseo.
Marjalaan on katsottu kuuluvan myös Törmän tanssilavan alue. Tanssilava tuhoutui tulipalossa 1. tammikuuta 2020.
Halliste
Halliste on pienkauppala ja entinen kunta Viljandimaan maakunnassa, Virossa.
Joensuun kaupunginosat
Siihtala
thumb|200px|Siihtalaa rautatiesillalta nähtynä.
Halliste
Historiaa
Halliste on entinen kapearaiteisen rautatien rautatieaseman ympäristöön syntynyt pieni asutuskeskus, jossa asui vuonna 1939 noin 50 ihmistä.
Olga Zaitseva
Olga Aleksejevna Zaitseva (, s. 16. toukokuuta 1978 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen ampumahiihtäjä.
Halliste
Historiaa
Viron kuntauudistuksen osana 24. lokakuuta 2017 Karksin, Abjan ja Hallisten kunnat sekä Mõisakülan kaupunki liittyivät uudeksi Mulgin kunnaksi.
Joensuun kaupunginosat
Siihtala
Siihtala on kaupunginosa Joensuun keskustan koillispuolella. Tämä asuinalue on yksi Joensuun vanhimmista. Kaupunginosan asuinrakennukset ovat pääasiassa pienkerrostaloja sekä rivi- ja omakotitaloja. Alue on yrittäjien suosiossa. Asukkaita on noin 400. Siihtala on Joensuun vaurain ja arvostetuin asuinalue.
Mutala
Mutala on kaupunginosa Siihtalan luoteispuolella. Vanha työläiskaupunginosa houkuttelee nykyisin rauhallisesta ympäristöstä ja vehreistä pihapiireistä pitäviä asukkaita. Mutalassa on pääosin omakotitaloasutusta. Alueen länsi- ja pohjoispuolella kulkee päärautatie. Keskellä virtaa Kurapuro. Asukkaita on noin 3 000. Alueen oppilaitoksia ovat Mutalan alakoulu ja steinerkoulu. Mutala on myös tunnettu vanhasta sanonnasta: "Älä tule Mutalaan, Mutalassa tapellaan"
Johann Renner
Johann Renner (n. 1525 - 1583/4) oli virolainen kronikoitsija ja Balthasar Russowin aikalainen. Hänen teoksensa Liivinmaan historia julkaistiin vasta 1800-luvulla.
Joensuun kaupunginosat
Rantakylä
Rantakylän ajatellaan olevan Joensuun toinen keskusta: sillä on laaja liikekeskusta, Joensuun toinen uimahalli ja toinen kasinoistakin. Rantakylässä on myös Joensuun korkeimpia kerrostaloja – alue on muutenkin kerrostalopainotteinen. Runsaat viheralueet. Rantakylä itsenäistyi Utran kanssa omaksi Rantakylän seurakunnakseen vuonna 1983, jolloin myös Rantakylän kirkko valmistui.
Rantakylän liikekeskustan ja Pielisjoen välissä on Ranta-Mutalan asuinalue. Alueella on paljon omakotitalo- ja rivitaloasutusta. Rantakylän alueella asuu noin 9 100 asukasta. Alueen oppilaitoksia ovat Rantakylän koulu ja Pataluodon koulu.
Utra
Rantakylän itäpuolella sijaitsee Utran kaupunginosa. Se sijaitsee siis aivan kaupunkialueen koillisimmassa osassa. Asukkaita on noin 3 500. Utrassa on omakotitalo-, rivitalo- ja pienkerrostaloasutusta, joka laajenee jatkuvasti. Utran puukirkko on Suomen ainoita pystyhirsikirkkoja. Utran koulu on maakunnan suurin alakoulu. Utran saaret ja Pielisjoen rantoja kunnostettiin 1990-luvun lopussa virkistysalueeksi. Utra oli 1800-luvulla suuri teollisuusyhdyskunta, jossa oli muun muassa lasitehdas ja saha.
Karsikko
Karsikko on kaupunginosa Pielisjoen etelärannalla. Se rajoittuu idässä Iiksenjokeen, kaakossa Ilomantsintiehen ja lännessä Imatrantiehen. Alue rakennettiin pääosin vuosina 1970–1980. Karsikossa on omakotitalo-, rivitalo- ja pienkerrostaloasutusta. Alueen keskellä ja etenkin sen lounaispuolella on myös joitakin korkeampia kerrostaloja. Siellä asuu 4 300 asukasta. Alueen läpi virtaa Oksoja. Karsikon kaupunginosassa on sijainnut kansanperinteellinen vainajien muistometsä, karsikko, josta kaupunginosa on saanut nimensä. Karsikon alakoulu ja Pielisjoen yläkoulu. Osaa Karsikosta kutsutaan myös Kettuvaaraksi, sillä Karsikossa on Kettuvaaraksi kutsuttu vaara.
thumb|200px|Niinivaaran Vesitorninpuistoa. 200px|thumb|Niinivaara Joensuun kaupungintalon edustalta, Pielisjoen toiselta puolelta kuvattuna. Ylimpänä näkyy Pohjois-Karjalan keskussairaalan rakennuksia. 200px|thumb|Niinivaaralle tyypillistä on 1930–1950-lukujen omakotitalot, sekä 1960-lukulaisista uudemmat kerrostalot.
Niinivaara
Niinivaara on Joensuun suurimpia kaupunginosia. Alueella on paljon korkeampia kerrostaloja; myös Pohjois-Karjalan keskussairaala sijaitsee Niinivaaralla. Vaikka alue on Joensuun vanhimpia, sinne rakennetaan yhä paljon. Kaupunginosa on pääosin vaaralla, 107 metriä merenpinnan yläpuolella, ja sieltä näkyy hyvin Pielisjoelle ja Joensuun keskustaan. Kallion sisällä on iso väestönsuoja. Alue sijoittuu Karsikon kaupunginosan ja Pielisjoen väliin. Niinivaaraan kuuluu myös Joensuun kantakaupungin ainoa lampi, Varaslampi. Asukkaita on noin 4 400. Alueella sijaitsee muun muassa Nepenmäen koulu sekä Karelia-ammattikorkeakoulun Tikkarinteellä toimiva hoitoalan ja Wärtsilä-talossa toimiva tekniikan ja liiketalouden osaamiskeskukset. Pielisensuun kirkko (Veikko Larkas, 1960) Niinivaaran laella on Pielisensuun seurakunnan pääkirkko.
Sirkkala
Sirkkala on teollisuusalue Pielisjoen etelärannassa, Karsikon ja Niinivaaran kaupunginosien välissä. Joensuun rautatie- ja linja-autoasemat sijaitsevat Sirkkalassa. Asutusta ei ole paljon. Siellä sijaitsevat muun muassa Valion meijeri, UPM-Kymmenen Schaumanin lastulevytehdas, Pohjois-Karjalan ammattikorkeakoulun yksikkö Puugia, Pekkalan kuvataideoppilaitos sekä Sokos Hotel Kimmel. Joensuun oikeus- ja poliisitalo siirrettiin 2017 Lehmosta Pekkalan alueelle Sirkkalaan.
Sirkkalan silta, joka johtaa Sirkkalasta keskustaan Yläsatamakadun päähän, avattiin 28.11. 2014.
Penttilä
Penttilä on vanha teollisuusalue Pielisjoen ja Niinivaaran välisellä alueella, Joensuun keskustan eteläpuolella. Raskas teollisuus on lopettanut toimintansa, ja aluetta on alettu asuttaa. Penttilän sahan jo käytöstä poistunut mutta suojeltu päärakennus paloi vuonna 1996. Suvantosillan lähellä oleva alue on ollut muutoksessa 2000-luvulla, kun vanhoja teollisuusrakennuksia on purettu ja muun muassa 14-kerroksinen tornitalo on valmistunut. Asutusta on noin 2 800.
16.6.2014 avattu Ylisoutajan silta on kevyenliikenteen silta, joka yhdistää Penttilänrannan ja Joensuun keskustan ruutukaava-alueen. Tyypiltään avattava siltaosuus on kääntösilta.
Hukanhauta
Hukanhauta on kaupunginosa heti Niinivaaran kaupunginosan eteläpuolella. Sen alueita ovat mm. Opotta ja Nepenmäki. Hukanhaudan asutuksesta suuri osa on omakotitaloasutusta, mutta Niinivaaran läheisyydessä on myös pienkerrostaloja. Asukkaita on noin 4 100. Nepenmäen koulussa on noin 350 oppilasta. Nepenmäki on saanut nimensä kauppaneuvos F.N. Neppen­ströminin mukaan, joka omisti aluetta 1800-luvulla.
Iiksenvaara ja Iiksenniitty
Iiksenvaara ja Iiksenniitty ovat itäisimpiä kaupunginosia (ennen kuntaliitosta 1. tammikuuta 2005). Alueella on harvakseltaan omakotitaloasutusta. Alueella sijaitsee Iiksenvaaran koulu. Iiksenniityssä oli vuonna 2013 asutusta noin 300 ja Iiksenvaarassa 250.
Ketunpesät ja Karhunmäki
Ketunpesät ja Karhunmäki ovat kaupunginosia Joensuun kaakkoispäässä (ennen kuntaliitosta 1. tammikuuta 2005). Karhunmäessä on asukkaita noin 800 ja Ketunpesissä noin 200.
Olga Zaitseva
Zaitseva aloitti uransa vuonna 1994. Hän voitti viestissä olympiakultaa sekä Torinossa 2006 että Vancouverissa 2010 ja hopeaa Vancouverin yhteislähdössä. Sotšin olympialaisissa 2014 Zaitseva oli mukana Venäjän naisten toiseksi tulleessa viestijoukkueessa. Hänen suorituksensa mitätöitiin myöhemmin dopingrikkeen vuoksi. pienoiskuva|pysty|vasen| Zaitseva ja Vladimir Putin Sotšin olympialaisissa 2014. MM-kisoissa Zaitseva on voittanut kaiken kaikkiaan kahdeksan mitalia, joista kolme on tullut Hochfilzenin kisoista 2005. Tuolloin hän voitti kaiken värisiä mitaleja: kultaa viestistä, hopeaa pikakilpailusta ja pronssia takaa-ajosta. Vuotta myöhemmin Zaitseva voitti hopeaa Hanti-Mansijskissa, tällä kertaa lajina oli viesti. Pyeongchangissa 2009 hän sai yhteislähdössä ja viestissä kultaa sekä oli pikakilpailussa ja takaa-ajossa kolmas.
Zaitseva on voittanut urallaan kolmetoista maailmancupin osakilpailua, ollut viisitoista kertaa toinen ja kahdeksantoista kertaa kolmas. MM-kisoissa hän on ollut mukana 33 kisassa, joista kahdeksassa hän on päässyt mitaleille. Olympialaisissa hän on ollut mukana 16 kisassa sekä kolmessa mitaleilla.
Espanjalainen ratsu
thumb|Espanjalaisia ratsuja [[Yhdysvaltain sisällissota|Yhdysvaltain sisällissodasta.]] Espanjalainen ratsu on siirrettävä puolustuseste sodankäynnissä. Sen keskiaikainen versio muodostui puukehikosta tai pelkästä tukista, johon oli kiinnitetty rautaisia tai puisia piikkejä tai oikeita keihäitä. Estettä käytettiin pääasiallisesti ratsuväen torjumiseen. Sen englannin- ja ranskankielinen nimi on cheval de frise, joka tarkoittaa sananmukaisesti friisiläishevosta. Friisit, joilla oli erinomainen ratsuväki, käyttivät paljon tällaisia esteitä puolustukseen. Nykyään esteessä käytetään piikkilankaa.
Halliste
Entinen kunta
Hallisten kunnan asukasluku oli 1 797 (2010), pinta-ala 267,09 neliökilometriä ja asukastiheys 6,7 asukasta neliökilometrillä. Sen suurimmat asutuskeskukset olivat Hallisten ja Õisun pienkauppalat (alevik).
Väestö
Vuonna 2011 Hallisten kunnassa oli 1 374 asukasta, joista 1 323 (96,3 %) oli virolaisia, 21 (1,5 %) venäläisiä ja 30 (2,2 %) muita kansallisuuksia.
Ilpo Rantanen
Ilpo Rantanen (s. 26. marraskuuta 1969) on suomalainen koripallovalmentaja ja tietokirjailija. Varsinaiselta ammatiltaan Rantanen on yhteiskuntaopin- ja historian opettaja. Hän on julkaissut muun muassa Yö-yhtyeen historiikin sekä laulaja Olli Lindholmin elämäkerran.
Koripallo
Rantanen on toiminut Pyrbasketin, Pantterien naisten, Tapiolan Hongan naisten sekä Korihaiden päävalmentajana. Pantterit hän valmensi kaudella 2005–2006 Suomen mestareiksi. Korihaiden jälkeen Rantanen toimi myös BC Nokian naisten joukkueen ja Espoo Basket Teamin naisten joukkueen päävalmentajana, minkä jälkeen hän toimi Tampereen Pyrinnön apuvalmentajana.
Rantasen ensimmäisten valmentajasaavutusten joukkoon kuuluu Pyrinnön B-tyttöjen SM-hopea vuodelta 1989. Pyrinnön naisten edustusjoukkuetta Rantanen valmensi vuosina 1991–1996. Hän oli valmennuspestin alussa 21-vuotias. Pyrintö nousi Rantasen aikana takaisin korkeimmalle sarjatasolle ja ylsi kahdella viimeisellä kaudella pronssiotteluihin. Rantasen valmennuskaudella Pyrinnön A-tytöt saavuttivat kaksi SM-hopeaa ja 22-vuotiaiden joukkue Suomen mestaruuden. Vuosina 1996–1999 Rantanen valmensi Pyrbasketia.
Kaudeksi 2013–2014 Rantanen siirtyi valmentamaan Pyrinnön naisten I-divisioonassa pelannutta joukkuetta. Pyrintö sijoittui sarjassa neljänneksi ja nousi Koripalloliiton päätöksellä Naisten Korisliigaan. Heinäkuussa 2014 Rantanen teki jatkosopimuksen Pyrinnön naisjoukkueen päävalmentajana.
Rantanen on ilmoittanut päättävänsä koripallovalmentajan kilpauransa kevääseen 2020.
Saavutuksia
Apuvalmentajana, miehet
Päävalmentajana, naiset
Eugène Eyraud
pienoiskuva|Eugène Eyraud Eugène Eyraud (1820 Saint-Bomet – 19. huhtikuuta 1868 Rapa Nui) oli ranskalainen lähetyssaarnaaja, joka tunnetaan parhaiten Pääsiäissaaren tutkijana. Hän oli ensimmäinen Pääsiäissaarelle lähetetty lähetyssaarnaaja. Eyraud löysi rongorongo-kirjoitukset ensimmäisenä eurooppalaisena 1860-luvulla.
Eyraud syntyi Ranskassa, mutta hän asettui myöhemmin Valparaísoon, Chileen. Sieltä hän lähti 1860-luvun alussa Pääsiäissaarelle, jossa hän kuoli vuonna 1868 tuberkuloosiin.
Kewlers
Kewlers on suomalainen demoskene-ryhmä, joka perustettiin 1990-luvulla nimellä Mewlers. Kewlersin nykyisin tunnetuin ja arvostetuin tuotos on Assembly-tapahtumassa vuonna 2002 julkaistu Variform-demo. Ryhmä lopetti toimintansa jättäen jäähyväiset demolla "1995", joka tuli kolmanneksi Assembly 2006 demokilpailussa. Ryhmä tosin palasi vuonna 2010 demolla isoljator remixed. Sen jälkeen ryhmä on tuottanut demoja tähän päivään (vuonna 2013) asti.
Riian tuomiokirkko
pienoiskuva|Riian tuomiokirkko Riian tuomiokirkko on kirkko Latvian pääkaupungissa Riiassa. Se on Latvian evankelis-luterilaisen kirkon arkkipiispan istuin. Kirkon rakennutti piispa Albert von Buxhövden, ja sen peruskivi muurattiin vuonna 1211. Arkkitehtuuriltaan Riian tuomiokirkko yhdistelee muun muassa varhaisgotiikkaa ja barokkia. Se on sekä Latvian että Baltian maiden suurin kirkkorakennus.
pienoiskuva|Riian tuomiokirkko sisältä. Vuosina 1959–1962 tuomiokirkko toimi konserttisalina.
Kolmioaalto
thumb|300px|Erimuotoisia aaltoja. Kolmioaalto kolmas ylhäältä. Kolmioaalloksi kutsutaan kolmion muotoista aaltoa.
thumb|350px|left|Näin siniaalloista saadaan kolmioaalto.
Chaconsarvisammakko
Chaconsarvisammakko (Ceratophrys cranwelli) on Etelä-Amerikassa tavattava sammakkoeläinlaji. Se voi painaa jopa puoli kiloa ja olla noin 13 cm pitkä.
Sitä tavataan chacon alueella Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa ja Paraguayssa.
Johnny Fontane
Johnny Fontane on kuvitteellinen italialaisamerikkalainen laulaja Mario Puzon romaanissa Kummisetä sekä Francis Ford Coppolan ohjaamissa elokuvissa Kummisetä ja Kummisetä osa III. Elokuvissa Fontanen osaa näyttelee Al Martino. Yleisesti oletettiin Puzon käyttäneen Fontanen kuvaamiseen Frank Sinatran elämää.
Johnny Fontanesta tulee huippusuosittu laulaja 1930-luvulla, mutta hänellä on vaikeuksia päästä Hollywoodiin. Päästäkseen haluamaansa elokuvaan hän turvautuu kummisetänsä, Vito Corleonen apuun. Corleone tekeekin elokuvatuottajalle ”tarjouksen, josta ei voi kieltäytyä”.
Fontane on ollut useamman kerran naimisissa ja ollut jatkuvasti uskoton. Juhliminen ja vaihtuva naisseura hallitseekin hänen elämäänsä.
Oskar Svärd
thumb|Oskar Svärd (kuvassa takana) ja Jerry Ahrlin Vasaloppetissa 2007 Oskar Svärd (s. 19. syyskuuta 1976 Tvärred, Ulricehamn) on ruotsalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Vålådalens SK -seuraa.
Johnny Fontane
Samana vuonna Johnny Fontane laulaa Viton tyttären Connie Corleonen häissä. Hänellä on pyyntö kummisedälleen. Hänellä on taas sekä elokuvarooli näköpiirissä että vastahakoinen tuottaja. Corleone lähettää neuvonantajansa Tom Hagenin paikalle saman ohjeen kera. Vastahakoinen tuottaja ei suostu, ennen kuin löytää suosikkihevosensa pään vuoteestaan.
Oskar Svärd
Svärd on voittanut Vasaloppet-hiihtotapahtuman vuosina 2003, 2005 ja 2007. Kaudella 2005–2006 Vasaloppet kuului maailmancupiin, silloin Svärd sijoittui viidenneksi. Maailmancupissa hän on ollut pisteillä lisäksi sprinttikilpailussa Tukholmassa helmikuussa 2004, sijoitus 28. Saman vuoden marraskuussa hän hiihti toisen osuuden Ruotsin viestijoukkueessa, joka sijoittui kuudenneksi maailmancupin viestissä Jällivaarassa.
Svärd on voittanut FIS:n maratoncupin kilpailuista Vasaloppetin lisäksi Tšekissä käytävän Jizerska padesatka -kilpailun vuosina 2003 ja 2004. Maratoncupin osakilpailuissa hän on sijoittunut kärkikolmikkoon kaikkiaan kymmenen kertaa. Kokonaiskilpailussa hän on ollut parhaimmillaan neljäs kausilla 2002–2003 ja 2006–2007.
Johnny Fontane
Johnny Fontane esiintyy Kummisetä osa III:ssa laulamassa Michael Corleonen juhlissa, jotka järjestetään Corleonen paavilta saaman tunnustuksen takia.
Push-IMAP
Push-IMAP on Oraclen kehittämä sähköpostitekniikka, joka pohjautuu IMAPv4 Rev1 -protokollaan, mutta sisältää laajennuksia, jotka on optimoitu mobiiliin käyttöön.
Push-IMAP pitää yhteyden päällä palvelimen ja clientin välillä, synkronoiden molempien sisällön lyhyen ajan sisällä. POP3 ja toisin kuin perinteinen IMAP protokolla osaa myös itse lähettää sähköpostia, tehden aikaisemmin käytössä olleen SMTP:n tarpeettomaksi.
Harmaahorsma
Harmaahorsma (Epilobium lamyi) on Euroopassa kasvava, monivuotinen horsmakasvi. Suomessa laji on hyvin harvinainen ja uhanalainen.
Ulkonäkö ja koko
Harmaahorsman punertava varsi on pysty, nelisärmäinen ja 30–60 cm korkea. Kasvi on haaraton tai yläosastaan haarova. Varren alaosa on kalju, ylempää myötäisesti kaarikarvainen. Varren tyvellä on sekä uusia että edellisen kesän kuivia ruusukelehtiä. Harmaanvihreät lehdet ovat ruodittomia tai hyvin lyhytruotisia, kapean pitkulaisia ja pieni- ja tylpähköhampaisia. Ylimpien lehtien laidat ja alapinnan keskisuonet ovat karvaisia. Tiheän kukinnon ranka on harmaakarvainen. Kukan teriö on vajaan sentin levyinen, purppuranpunainen ja kokonaan aukeava. Luotti on nuijamainen. Harmaahorsma kukkii heinä-elokuussa. Kasvi tuottaa runsaasti siemeniä ja ne säilyvät pitkään maassa. Harmaahorsma voikin pulpahtaa esille maata muokattaessa.
Harmaahorsma muistuttaa suuresti tummahorsmaa (E. obscurum) ja särmähorsmaa (E. tetragonum), jonka alalajiksi se onkin välillä luokiteltu. Harmaahorsma saattaa risteytyä muiden horsmalajien kanssa. Risteymiä tunnetaan ainakin amerikanhorsman (E. adenocaulon) ja lehtohorsman (E. montanum) kanssa.
Levinneisyys
Harmaahorsman päälevinneisyysalue ulottuu Isosta-Britanniasta ja Ranskasta läpi Keski-Euroopan Balkanille asti. Satunnaisemmin lajia tavataan lähes koko Euroopassa Etelä-Ruotsia ja -Suomea myöten. Harmaahorsmaa kasvaa myös Turkissa. Suomessa harmaahorsmaa on tavattu usealta paikkakunnalta Ahvenanmaalta, Turun saaristosta Korppoosta ja Nauvosta sekä aikaisemmin myös mannermaalta Lohjalta ja Karjalohjalta.
Elinympäristö
Harmaahorsma viihtyy savisissa ojissa ja ojanpientareilla, joutomailla, kesantopelloilla ja kosteilla rantaniityillä. Se on vähentynyt elinpaikkojen umpeenkasvamisen ja ojien vähenemisen takia. Se ei myös pärjää kilpailussa tulokaslaji amerikanhorsman kanssa.
HMCS Joliette
HMCS Joliette (viirinumero K418) oli Kanadan laivaston vuonna 1944 palvelukseenotettu River-luokan fregatti toisessa maailmansodassa. Alus on ollut ainoa näin nimetty Kanadan laivastossa.
Palvelus
Alus tilattiin lokakuussa 1941 Quebecistä Morton Engineering and Dry Dock Companyltä ja sen köli laskettiin 19. heinäkuuta 1943. Alus laskettiin vesille 12. marraskuuta ja se otettiin palvelukseen 14. kesäkuuta 1944.
Kanadan laivasto
HMCS Joliette liitettiin elokuussa 1944 Kanadan 1. saattajaryhmään, mutta sen saavuttua kuukautta myöhemmin Londonderryyn alus liitettiin 25. saattajaryhmään. Alus ajoi 22. marraskuuta karille Lough Foylellä, jolloin sen pohja vaurioitui pahoin. Alus oli korjattavana Belfaastissa huhtikuuhun 1945 saakka ja se palasi Kanadaan kesäkuussa. Alus poistettiin palveluksesta 19. marraskuuta 1945 Sydneyssä ja se siirrettiin reserviin.
Alus myytiin vuonna 1946 Chilelle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Iquique. Chilen laivastosta alus poistettiin vuonna 1968.
Aluksen päälliköt
Aluksen päällikköinä palvelivat :
Ruben Stiller
Ruben Olavi Stiller (s. 28. heinäkuuta 1961 Nummi) on suomalainen toimittaja. Hänet tunnetaan monista radio- ja televisio-ohjelmista.
Sam Inkinen
thumb|Sam Inkinen. Sam Inkinen (s. 23. joulukuuta 1970 Urjala) on suomalainen taiteen tohtori, tutkija ja kirjailija.
Ruben Stiller
Näkyvimmän työnsä Stiller on tehnyt televisio-ohjelmien parissa toimien juontajana muun muassa musiikkiohjelmassa Levyraati ja Joonas Hytösen kanssa keskusteluohjelmassa Ruben & Joonas (2004–2007). Kesäkuussa 2007 tuotantoyhtiö Moskito Television irtisanoi Stillerin. Vuoden 2009 alusta kevääseen 2017 hän juonsi ja toimitti Ylellä Pressiklubi-keskusteluohjelmaa.
Stiller on tunnettu persoonallisesta tyylistään. Tyylin ominaispiirteiksi voidaan mainita huutava puhe, ironia, suorapuheisuus ja provokatiivisuus. Hänen värikäs kolumninsa pääsi vuonna 2018 äidinkielen ylioppilaskokeen materiaaliksi. Lisäksi Stillerin kolumnien kielenkäytöstä ja kerronnasta on tehty kaksi pro gradu -tutkielmaa.
Elämä ja teot
Stiller on sanonut olevansa ”sekoitus suomenruotsalaisuutta, pohjalaisuutta ja juutalaisuutta”. Hänen isänsä oli suomenjuutalainen ja äitinsä luterilainen. Hänen isänsä oli hammaslääkäri Hirsch Stiller (1913–1988), jonka isä oli liikemies Abraham Stiller. Hänen isoisänsä veli oli elokuvaohjaaja Mauritz Stiller.
Salmijärvi (Orivesi, Lauttakulma)
Salmijärvi on Pirkanmaalla Oriveden Lauttakulmalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 11,8 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Se on kaksiosainen järvi, jonka järvialtaat yhdistävät keskellä sijaitseva alle 15 metriä leveä salmi. Se sijaitsee Lauttakulman lounaispuolella Kaukasmaan itäpuolella. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rannat ovat metsämaata. Sen rantaviivan pituus on 2,9 kilometriä ja sen koillisrannassa sijaitsee entinen maatilan pihapiiri. Muut rannat ovat rakentamattomia. Tilalle tulee tiet Kaanaan ja Hirsilää yhdistävältä yhdystieltä 14281. Järven lounaispuolella tulee metsäautotie rantaan asti.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 169,4 metriä mpy. Siihen on johdettu muutama lyhyt metsäoja. Laskuoja ei ole selvästi erottuva, mutta se vaikuttaa olevan metsäoja.