cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mirek Topolánek
9. huhtikuuta 2009 presidentti Klaus nimitti tilastotieteilijä Jan Fischerin Tšekin pääministeriksi ja antoi tälle tehtäväksi koota virkamieshallituksen, joka johtaa maata ennenaikaisiin vaaleihin saakka. Hallitusneuvotteluiden ajan Topolánekin hallitus jatkoi vielä toimitusministeristönä 8.5.2009 saakka, jolloin Fischerin hallitus astui virkaan. Epäluottamuslauseesta huolimatta Topolánek onnistui vielä toukokuun alussa saamaan parlamentin ylähuoneen eli senaatin hyväksynnän Lissabonin sopimukselle (parlamentin kannasta huolimatta presidentti Klaus suostui allekirjoittamaan sopimuksen vasta Irlannin toisen kansanäänestyksen jälkeen syksyllä 2009).
Topolánek luopui kansanedustajanpaikastaan syyskuussa 2009 protestiksi sille, että sosiaalidemokraattinen puolue muutti kantaansa ja maassa ei siksi järjestetty ennenaikaisia vaaleja 2009, vaan uusi edustajainhuone valittiin vasta lain edellyttämänä ajankohtana eli toukokuussa 2010. Edustajanpaikastaan luopunut Topolánek aikoi kuitenkin johtaa ODS:n vaalivoittoon parlamenttivaaleissa, jolloin hän voisi palata pääministeriksi. Huhtikuussa 2010 Topolánekin puoluejohtajan ja ylipäätään poliitikon ura katkesi kuitenkin jatkuviin skandaaleihin, joista viimeisessä julkisuuteen levisi hänen hyvin epäkorrekteja luonnehdintojaan mm. muista poliitikoista (heidän joukossaan pääministeri Fischer). ODS-puolueen johtoon valittiin ainakin toukokuun 2010 lopun vaaleihin saakka Topolánekin tukema Petr Nečas.
Belizen lippu
thumb|Belizen lippu, suhde: 2:3
Belizen lippu on kehittynyt puolueen lipusta. Belizen lippuna käytettiin vuodesta 1964, jolloin maa sai itsehallinnon, Yhtyneen Kansanpuolueen PUP:n lippua. Maa itsenäistyi lopullisesti vuonna 1981, ja PUP:n lippuun lisättiin kansallisen yhteisymmärryksen merkiksi punaiset raidat. Punaiset raidat ovat peräisin pääoppositiopuolueen, oikeistolaisen Yhtyneen Demokraattisen Puolueen UDP:n lipusta. Lipulla saatiin myös vasemmistolaisen ammattiyhdistysliikkeen tuki, joka oli PUP:n kannalta tärkeä. Näin ollen lippu muistuttaa hieman Laosin lippua.
Lipussa on keskellä 1800-luvulta peräisin oleva vaakuna. Vaakuna sijaitsee valkoisessa ympyrässä, jota ympäröi laakerinseppele, jossa on 25 lehteä. Vaakunassa seisoo kaksi ristiveristä miestä, mulatti, belizeläisittäin kreoli, ja mestitsi. Tämä kuvaa rotujen sekoittumista Belizessä. Vaakunassa on myös kansallispuu mahonki. Lisäksi vaakunassa on kilpi, jossa on perinteisiä puunhakkuuvälineitä ja purjelaiva. Ne kertovat Belizen perinteisistä elinkeinoista. Vaakunassa lukee latinaksi Sub umbra floreo, kukoistan varjossa. Lause viittaa Britannian suojelukseen, joka on jatkunut siirtomaavallan päättymisen jälkeenkin.
Martín de Riquer
Martín de Riquer Morera, Casa Dávalosin kreivi ja Grande de España (3. toukokuuta 1914 Barcelona – 17. syyskuuta 2013 Barcelona ) oli espanjalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Hän oli Espanjan kuninkaallisen akatemian jäsen vuodesta 1965.
Riquer palkittiin Asturian ruhtinaan palkinnolla 1997 ja Espanjan kansallisella kirjapalkinnolla 2000. Hän oli Barcelonan yliopiston romaanisen kirjallisuuden professori.
Riquer oli Rooman ja Liejan yliopistojen kunniatohtori. Hän julkaisi tutkijana muun muassa Miguel de Cervantesia ja katalaaninkielisen kirjallisuuden historiaa koskevia teoksia.
Gisèle Casadesus
Gisèle Tatiana Casadesus (14. kesäkuuta 1914 Pariisi – 24. syyskuuta 2017 Pariisi ) oli pitkän uran tehnyt ranskalainen näyttelijä.
Casadesus esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan vuonna 1934. Hän jatkoi uraansa aina 2000-luvulle saakka, ja hänelle myönnettiin vuonna 2003 teatterialan Molière-palkinto.
Hänellä ja hänen miehellään Lucien Pascalilla oli neljä lasta, jotka työskentelevät taiteen eri aloilla. Hänen isänsä oli säveltäjä Henri Casadesus.
Etelä-Ossetian autonominen alue
Etelä-Ossetian autonominen alue on Gruusian sosialistisen neuvostotasavallan kansankomissaarien keskuskomitean 29. huhtikuuta 1922 julkaiseman dekreetin perusteella muodostunut oblast, jonka päähallintopaikaksi määriteltiin Tskhinvali.
20. syyskuuta 1990 paikalliset viranomaiset julistivat autonomisen alueen Etelä-Ossetian sosialistiseksi tasavallaksi Neuvostoliiton rajojen sisällä, mitä Gruusian sosialistisen neuvostotasavallan hallitus ei hyväksynyt johtajansa Zviad Gamsahurdian johdolla, vaan julisti 11. joulukuuta 1990 Etelä-Ossetian autonomisen alueen lakkautetuksi.
Etelä-Ossetian sosialistisen tasavallan itsenäistyminen Gruusian sosialistisesta tasavallasta olisi voinut johtaa siihen, että se olisi anonut Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton jäsenyyttä ja tulla tasa-arvoiseksi kaikkien muiden täysivaltaisten neuvostotasavaltojen kanssa.
Kyrsäjärvi
Kyrsäjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,1 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 126,9 metriä mpy.
Seppo Sariola
Seppo Sariola (27. heinäkuuta 1913 Turku – 2. toukokuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Hän näytteli pitkään Turun Teatterissa. Vuonna 1939 Sariolalla oli muutamia rooleja suomalaisissa elokuvissa. Hän näytteli noin 25 elokuvassa, lähinnä pienissä vinjeteissä. Hänen suurin elokuvaroolinsa oli Riepuniemen Matti kurjalistokuvauksessa Ryysyrannan Jooseppi (1955).
Seppo Sariola oli myös mukana Radioteatterin kuunnelmissa sekä sotateatteri Aunuksen Teatterissa.
Augustuksen mausoleumi
thumb|230px|Augustuksen mausoleumi [[Roomassa.]]
Perimätiedon mukaan keisari Augustus käynnisti mausoleumin rakennustyöt vuoden 31 eaa. Aktionin taistelun jälkeen. Mausoleumin oviaukon takana on käytävä, joka päättyy suureen hautakammioon. Kammioon oli haudattuina Rooman keisareista Augustus, Tiberius, Caligula, Claudius ja Nerva sekä Marcus Claudius Marcellus, Augustuksen puoliso Livia, poliitikko Marcus Vipsanius Agrippa, sotapäällikkö Germanicus Julius Caesar Claudianus, Germanicusin puoliso Agrippa vanhempi ja Claudiuksen poika Britannicus. Mausoleumiin haudattujen vainajien ruumiit oli polttohaudattu, ja heidän maalliset jäännöksensä olivat kullatuissa tuhkauurnissa. Kun vuonna 410 Alarik poltti Rooman, joukkio visigootteja murtautui mausoleumiin ja varasti vainajien tuhkauurnat sisältöineen. Keskiajalla mausoleumi linnoitettiin ja muutettiin varuskunnaksi, kunnes vuonna 1167 linnoitus hylättiin. Ilman kunnostusta rakennus raunioitui, ja 1900-luvun alussa mausoleumissa järjestettiin härkätaisteluita.
Augustuksen mausoleumia käytettiin vuosisatojen kuluessa kivilouhoksena, puutarhana, härkätaisteluareenana ja konserttisalina, ja rakennus raunioitui pahoin. Rooman valtakuntaa syvästi ihaillut Italian diktaattori Benito Mussolini päätti lopulta kunnostaa sen kansalliseksi muistomerkiksi. Tarkoituksena oli rinnastaa Mussolinin omat saavutukset keisari Augustukseen ja mahdollisesti valmistella mausoleumista myös Mussolinin omaa tulevaa hautapaikkaa. Mussolinin päätöksestä mausoleumin ympäriltä purettiin vuosina 1934–1937 joukko keskiajalla rakennettuja kortteleita, ja tilalle luotiin uusi aukio Piazza Augusto Imperatore. Lisäksi Augustuksen aikana rakennettu rauhan alttari Ara Pacis Augustae kaivettiin esiin ja pystytettiin vuonna 1938 mausoleumin viereen, joka tosin ei ole sen alkuperäinen sijainti. Itse mausoleumin restaurointi oli vielä kesken Mussolinin kukistuessa ja sitä pidettiin sodan jälkeen pitkään yleisöltä suljettuna. Nykyisin se on julkisesti avoin turistikohde.
Paavo Prokkonen
Pavel Stepanovitš (Paavo) Prokkonen (16. heinäkuuta 1909 Porajärvi – 18. heinäkuuta 1979 Petroskoi) oli karjalainen ja neuvostoliittolainen poliitikko, joka toimi Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan ministerineuvoston puheenjohtajana (pääministeri) 1940–1947 ja 1950–1956 sekä Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajana (presidentti) 1956–1979.
Neuvostoliiton politiikassa hänet tunnettiin Pavel Stepanovitš Prokkosena, mutta hän suomensi etunimensä Suomen kansanhallituksen julistukseen ja tunnetaan täten suomalaisessa historiankirjoituksessa yleensä Paavo Prokkosena. Alkuperäistä sukuaan hän oli Prokofjev.
Elämä
Prokkonen syntyi köyhään karjalaiseen maanviljelijäperheeseen Klyyssinvaaran kylässä Porajärvellä, joka kuului Aunuksen Karjalan Poventsan kihlakuntaan.
Vuonna 1927 Prokkonen valittiin paikallisen maalaisneuvoston maanviljelijöiden yleisavun jaoston sihteeriksi. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen 1930. Vuonna 1931 hänet nimitettiin maalaisneuvoston puheenjohtajaksi. Vuodesta 1934 lähtien Prokkonen toimi Karjalan autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan Aunuksen paikallisneuvostossa erilaisissa asemissa, nousten lopulta Aunuksen alueen neuvoston puheenjohtajaksi 1937. Karjalan ASNT:n kansankomissaarien neuvoston varapuheenjohtajaksi hänet valittiin vuonna 1938, missä hän toimi toisen maailmansodan syttymiseen saakka.
Merkittävät asemat
Talvisodan sytyttyä Suomen kansantasavalta julistettiin Otto Wille Kuusisen johdolla perustetuksi 1. joulukuuta 1939. Karjalan asiain ministerinä toimiessaan Paavo Prokkonen oli ainoa Suomen suuriruhtinaskunnan ulkopuolella syntynyt ja karjalainen ministeri niin kutsutussa Terijoen hallituksessa. Talvisodan päätyttyä ja kansantasavallan sulauduttua Karjalais-suomalaiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan Paavo Prokkonen nimitettiin uuden neuvostotasavallan ensimmäiseksi pääministeriksi, kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajaksi. Hän astui samaan virkaan uudelleen vuonna 1950, jolloin sen nimi oli muutettu ministerineuvoston puheenjohtajuudeksi. Hän toimi siinä vuoteen 1956, eli siihen saakka kun Karjalais-suomalainen neuvostotasavallan alennettiin autonomiseksi neuvostotasavallaksi. Tällöin hänet ylennettiin autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan päämieheksi, korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajaksi. Hän toimi virassa kuolemaansa asti eli vuoteen 1979.
Prokkonen oli myös puoluekongressin valitsemana Neuvostoliiton kommunistisen puolueen valvontakomitean jäsen vuosina 1952–1961.
Kunnianosoitukset
thumb|100px|left|Muistolaatta Kirovinkadulla. thumb|Prokkosen hauta Suolusmäen hautausmaalla Petroskoissa ..
Paavo Prokkonen on palkittu kahdella Leninin kunniamerkillä, yhdellä toisen luokan isänmaallisen sodan kunniamerkillä ja kahdella Punaisen lipun kunniamerkillä.
Petroskoin kaupunki pystytti Prokkoselle muistolaatan Kirovinkadun talon numero 24 seinälle tämän syntymän satavuotispäivän kunniaksi vuonna 2009. Laatan paljasti Karjalan tasavallan päämies Sergei Katanandov.
Renato Dulbecco
Renato Dulbecco (22. helmikuuta 1914 – 20. helmikuuta 2012 La Jolla) oli italialais-yhdysvaltalainen virologi. Hän tutki erityisesti virusten ja syöpäsairauksien välistä yhteyttä ja siitä työstään hänet palkittiin 1975 Nobelin lääketieteen palkinnolla. Dulbeccon tutkimusten ansiosta tutkijat pystyivät ymmärtämään paremmin syöpien taustalla olevia mekanismeja. Lisäksi hän oli ensimmäisiä ihmisen genomia tutkivan projektin ehdottajia.
Nuoruus sekä opiskelu- ja sota-aika
Renato Dulbecco syntyi Catanzarossa 1914. Hänen Leonardo-isänsä oli insinööri ja Maria-äitinsä kotiäiti. Perhe muutti paljon, kunnes he asettuivat Imperiaan, jossa Renato vietti nuoruutensa. Hän oli kiinnostunut nuorena tekniikasta ja rakensi muun muassa äidilleen radion ja toimivan seismografin. Dulbecco pääsi Torinon yliopistoon 16-vuotiaana ja ystävystyi opiskeluaikanaan kahden tulevan Nobel-voittajan, Salvador Lurian ja Rita Levi-Montalcinin, kanssa. Dulbecco valmistui vuonna 1936 lääketieteen tohtoriksi.
Uran alku
Salvador Luria houkutteli Dulbeccon Indianan Bloomingtonin yliopistoon. Hän liittyi sinne 1947 ja jakoi laboratorion James D. Watsonin kanssa. Dulbecco tutki Indinassa bakteriofageja ja havaitsi, että valkoisella valolla pystyi virvoittamaan ultraviolettisäteilyn takia epäaktivoituneet baketriofagit. Max Delbrück kiinnostui Dulbeccon työstä ja kutsui hänet 1949 California Institute of Technologyyn (Caltech). Caltech oli saanut 100 000 rahan tutkimusta varten, mutta yliopisto tarvitsi jonkun tekemään tutkimusta. Dulbecco liittyi Caltechiin ja työskenteli siellä Marguerite Vogtin kanssa. Hän kehitti menetelmän, jolla pystyi laskemaan soluviljelmästä poliovirusten lukumäärän. Keksintö oli merkittävä askel Albert Sabinin poliorokotteen kehittämisessä.
Nobel-palkittu syöpätutkimus
Dulbeccon kiinnostus suuntasi pian virusten ja syövän väliseen yhteyteen. Vielä 1950-luvulla ei oltu pystytty todistamaan ihmisten syöpien ja virusten välistä yhteyttä, vaikka oli jo löydetty joitain viruksia, jotka aiheuttavat kasvaimia eläimillä. Dulbecco kiinnostui aiheesta oppilaansa Howard Teminin tutkimuksen ansiosta. Dulbecco alkoi 1958 tutkia polyoomavirusta, jonka tiedettiin aiheuttavan syöpää hiirillä. Hän havaitsi, kuinka virus tunkeutuessaan soluun ja liittäessään oman DNA:nsa tumaan muuttaa solun ”tehtaaksi”, joka alkaa tuottaa syöpäsoluja.
Dulbecco siirtyi 1962 Salk-instituuttiin, jossa jatkoi virusten ja syöpien välistä tutkimusta. Hän sai syöpätutkimuksestaan Albert Lasker -palkinnon 1964. Dublecco jätti Salk-instituutin 1972, jolloin hän jatkoi työtään Lontoon Imperial Cancer Fundissa. Lontoossa hän tutki ihmisen rintasyövän syitä. Vuonna 1975 Dulbecco sai syöpätutkimustensa ansiosta Nobelin lääketieteen palkinnon, jonka hän jakoi Teminin ja David Baltimoren kanssa.
Viimeiset vuodet
Dulbecco palasi 1977 Salk-instituuttiin, jossa hän jatkoi vuoteen 1993, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hän myös opetti 1977–1981 Kalifornian San Diegon yliopiston lääketieteellisessä koulussa. Dulbecco nimettiin 1988 Salk-instituutin väliaikaiseksi johtajaksi. Pian tämän jälkeen virka vakinaistettiin, ja hän toimi johtajana vuoteen 1992, jolloin hän palasi tutkimustyöhön.
Sarah Lancashire
thumb|200px|Sarah Lancashire vuonna 2013. Sarah Lancashire (s. 10. lokakuuta 1964) on brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Oldhamissa, Lancashiressä, ja valmistui Guildhall School of Music and Dramasta vuonna 1986.
Renato Dulbecco
Viimeiset vuodet
Dulbecco oli 1980-luvun aikana puhunut Human Genome Projectin puolesta, ja jäätyään pois Salk-instituutin johtajan paikalta häntä kysyttiin kehittämään Italian kansallisen tutkimusneuvoston ihmisen genomia tutkivaa projektia. Hän vietti tämän jälkeen puolet ajastaan kotonaan La Jollassa ja Milanossa projektin tiloissa. Projekti kuitenkin lakkautettiin viiden vuoden jälkeen rahojen ja kunnollisten tutkimustilojen puutteeseen.
Sarah Lancashire
Lancashire tuli 1990-luvulla tunnetuksi televisiosarjoista Coronation Street ja Sydän paikallaan. Hän debytoi ohjaajana vuonna 2005 The Afternoon Playssä, josta hän sai parhaan uuden ohjaajan Bafta-ehdokkuuden. Vuodesta 2014 lähtien Lancashire on näytellyt pääroolia rikosdraamasarjassa Happy Valley, varjojen laakso.
Renato Dulbecco
Yksityiselämä ja kuolema
Dulbecco sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1953. Hän oli kahdesti naimisissa. Hänen liittonsa Giuseppina Salvon kanssa päättyi eroon, ja vuonna 1963 hän nai Maureen Muirin. Dulbecco sai ensimmäisestä liitostaan tyttären ja pojan ja toisesta tyttären. Dulbecco kuoli luonnollisten syiden takia kotonaan La Jollassa helmikuussa 2012.
Merkitys
Dulbeccon työllä on ollut merkitystä erityisesti syöpä- ja geenitutkimuksessa. Dulbeccon syöpätutkimukset todistivat entisestään syövän ja virusten yhteyttä eläimillä ja näin myös mahdollisesti ihmisillä. Hän osoitti myös sen, että terveiden ja syöpäsolujen ero on genetiikassa. Hänen löydökset antoivat lisätietoja syövän luonteesta ja pohjan muille tutkijoille todistaa ihmisten syöpien ja virusten välistä yhteyttä. Dulbecco oli myös ensimmäisiä tutkijoita, jotka ehdottivat ihmisen genomia tutkivan projektin perustamista. Monet tutkijat pitivät alkuun genomiprojektia liian kalliina ja käytännössä turhana. Dulbecco julkaisi kuitenkin 1986 Nature-lehdessä artikkelin, jossa hän ehdotti genomiprojektia, koska näki sen hyödyn syöpätutkimuksessa.
Sarah Lancashire
Lancashire on naimisissa televisiotuottaja Peter Salmonin kanssa.
Kalle Kauppi
Kalle Kauppi (10. maaliskuuta 1892 Heinolan maalaiskunta – 29. lokakuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen professori sekä Edistyspuolueen kansanedustaja ja ministeri. Kauppi toimi Kauppakorkeakoulun rehtorina vuosina 1939–1945 ja 1957–1961. Hän oli myös korkeakoulun kauppaoikeuden professori.
Perhe
Kaupin vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Kauppi ja Karolina Mansikkala. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuosina 1925−1936 oli Alma Alila Sederström ja toinen vuodesta 1945 Rauha Penttala.
Kaupin ura
Kauppi valmistui ylioppilaaksi 1911 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1914 ja molempien oikeuksien kandidaatin tutkinnon 1919. Hän sai varatuomarin arvon 1921 ja suoritti vielä molempien oikeuksien lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot 1927. Kauppi sai lisäksi kauppatieteiden kunniatohtorin arvon Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1961.
Kauppi toimi Viikkolehti Liikeapulaisen vt. päätoimittajana 1911–1912, Kauppalehden aputoimittajana 1915 ja asianajajana Lahdessa 1919–1922. Hän oli Helsingin kauppakorkeakoulun kauppaoikeuden vt. professori 1927–1929, kauppaoikeuden professori 1929–1961, rehtori 1939–1945 ja 1957–1961 sekä vararehtori 1952–1957. Tämän ohella Kauppi toimi myös Yhteiskunnallisen korkeakoulun yksityis- ja talousoikeuden vt. opettajana 1929–1930 ja 1932–1933, puolustusministeriön lainopillinen neuvonantajana ja toimistopäällikkönä 1939–1940 sekä päämajan lainopillinen neuvonantajana 1941–1943.
Poliittinen toiminta
Politiikassa Kauppi oli Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä 1943–1951. Hän tuli edustajaksi A. K. Cajanderin tilalle 25. tammikuuta 1943. Kauppi oli kauppa- ja teollisuusministerinä Kallion IV hallituksessa 1936–1937. Opetusministerinä hän toimi Linkomiehen, Hackzellin ja Urho Castrénin hallituksissa 1943–1944.
Kauppi oli myös presidentin valitsijamies vuosien 1931 ja 1943 presidentinvaaleissa ja kunnallispolitiikassa hän oli mukana Lahden ja Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Manuel C. Sobreviñas
Manuel C. Sobreviñas (7. huhtikuuta 1924 – 18. heinäkuuta 2020 ) oli filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 10. maaliskuuta 1955 ja nimitettiin Manilan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Tulanan titulaaripiispaksi 7. huhtikuuta 1979. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jaime Lachica Sin, jota avustivat Amado Paulino y Hernandez ja Protacio G. Gungon.
25. helmikuuta 1993 Sobreviñas sai nimityksen Imusin hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 22. lokakuuta 2001.
Scott Hamilton
Scott Scovell Hamilton (s. 28. elokuuta 1958) on entinen yhdysvaltalainen taitoluistelija. Hän voitti neljä perättäistä Yhdysvaltain-mestaruutta (1981–1984) ja maailmanmestaruutta (1981–1984) sekä kultamitalin vuoden 1984 talviolympialaisissa Sarajevossa.
Hamilton joutui adoptoiduksi kuuden viikon ikäisenä. Hänet kelpuutettiin United States Olympic Hall of Fameen vuonna 1990. Hän oli mukana perustamassa suosittua Stars on Ice -show'ta.
Hamiltonin kasvu pysähtyi 2-vuotiaana. Hänellä todettiin lopulta Shwachman-Diamondin oireyhtymä, ja erityisohjelman avulla hänen kuntonsa koheni. Hän aloitti toivuttuaan taitoluistelun. Vuonna 1980 hän sijoittui kolmanneksi Yhdysvaltain-mestaruuskilpailussa ja viidenneksi talviolympialaisissa Lake Placidissa.
Vuonna 1990 pitkäaikaissairaita lapsia tukeva Make-a-Wish Foundation nimitti Hamiltonin ensimmäiseksi "Celebrity Wish Granter of the Year":ikseen. Hän on aikuisiällään toipunut kivessyövästä (1997) ja hyvänlaatuisesta aivokasvaimesta (2004). Hän meni 14. marraskuuta 2002 naimisiin Tracie Robinsonin kanssa, ja pari on saanut kaksi lasta.
Leinolan koulu
pienoiskuva|Jan-Erik Andersonin teos Leinolan koulussa. Leinolan koulu on Tampereella sijaitseva ala-aste, jonka rehtorina toimii Satuleena Kojola. Vuonna 2021 koulussa opiskelee 422 oppilasta, opetusryhmiä on 17 ja luokka-asteita 1-6. Koulu koostuu päärakennuksesta ja pienemmästä rakennuksesta "Viipale". Koulun päärakennus rakennettiin vuonna 1993 ja sitä on laajennettu useaan otteeseen. Pienempi rakennus valmistui vuonna 2002. Koulun toisessa päässä toimii Orimuksen päiväkoti.
Taideteokset
Leinolan koulussa on useita taiteilija Jan-Erik Anderssonin tekemiä taideteoksia, joista on kehittynyt "sosiaalisesti lämmittävä" taideteossarja Leinolan kouluun. Taideteossarja alkoi vuonna 1994. Andersson halusi tehdä teoksen, joka menisi syvemmälle koulun sosiaalisiin ja arkkitehtonisiin rakenteisiin ja loi sarjan pohjaksi tarinan, jossa myrsky vie mukanaan kaikki puut ja heittää ne taivaalle peittämään aurinkoa. Lapset saavat useiden erilaisten hahmojen avulla auringon jälleen paistamaan. Taideteos koostuu ulkoseinällä olleista puiden kannoista juurineen, pronssisesta Perunapronssi -veistoksesta koulun aulassa sekä Piuhasuhiksesta ja Meganoitsusta koulun katolla ja sisällä.
Styks
pienoiskuva|[[Gustave Doré, Styks, 1861.]] Styks (, 'Viha'; ) on kreikkalaisessa mytologiassa manalan pääjoki, joka kiersi sen ympäri yhdeksän kertaa. Maan päällä se kytkettiin samannimiseen Styks-jokeen (nyk. Mavronéri) Arkadiassa.
Tarinan mukaan Akhilleus kastettiin Styksiin lapsena, jolloin hän sai vahingoittumattoman ihon, kaikkialta paitsi kantapäästä.
Jumalatar
Styks oli myös Okeanoksen ja Tethyksen vanhin tytär, okeanidi. Hän sai Pallaksen kanssa lapset Nike, Kratos, Zelos ja Bia. Hänen mainitaan saapuneen ensimmäisenä lastensa kanssa Zeuksen avuksi titanomakhian alettua. Tästä kiitokseksi jumalat alkoivat vannoa valansa hänen nimeensä, ja hänen lapsensa saivat asua Zeuksen luona.
Saunalammi (Hämeenlinna, Parraskoski)
Saunalammi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 10,6 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 94 metriä mpy.
Frank Cameron Jackson
Frank Cameron Jackson (s. 1943) on australialainen filosofi, joka toimii professorina Australian kansallisessa yliopistossa. Hän on erikoistunut mielenfilosofiaan, metafysiikkaan, tietoteoriaan ja metaetiikkaan.
Jackson opiskeli matematiikkaa ja filosofiaa Melbournen yliopistossa ja väitteli tohtoriksi La Troben yliopistosta. Jackson opetti filosofiaa Adelaiden yliopistossa vuodesta 1967 ja toimi filosofian professorina Monash-yliopistossa vuodesta 1978. Vuonna 1986 hän siirtyi Australian kansalliseen yliopistoon.
Jackson luennoi John Locke -luennot Oxfordin yliopistossa vuonna 1995. Jacksonin isä Allan Cameron Jackson oli myös filosofi, ja oli pitänyt samat luennot vuosina 1957–1958.
Mielenfilosofiassa Jackson tunnetaan muun muassa fysikalismia vastaan suuntautuvasta tietoteoreettisesta argumentista, jota hän on tukenut muun muassa Maryn huone -nimisellä ajatuskokeella. Hänen varhainen näkemyksensä oli eräänlainen dualismin muoto, maltillinen epifenomenalismi. Myöhemmin Jackson on kuitenkin hylännyt aiemmat fysikalismia vastustaneet näkemyksensä.
Unen renki
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Heikki Salo, ellei toisin mainittu.
Burj al-arab
Burj al-arab (arab. برج العرب, "Arabien torni") on vuonna 1999 valmistunut pilvenpiirtäjä ja viiden tähden luksushotelli Dubaissa Yhdistyneissä Arabiemiriikunnissa. Burj al-arab on 60-kerroksinen ja 321 metrin korkuinen, ja se on maailman neljänneksi korkein hotelli. Burj al-arab on virallisesti viiden tähden hotelli, mutta sitä on kutsuttu ”maailman ainoaksi seitsemän tähden hotelliksi”.
Piirteitä
thumb|left|Autoille suoritetaan turvatarkastus Burj al-arabiin johtavalla sillalla.
1990-luvun alussa Dubain emiraatin talous lähti kasvuun, ja emiiri Maktum ibn Rašid Al Maktum päätti rakentaa ennennäkemättömän loisteliaan hotellin symboloimaan Dubain vaurastumista ja houkuttelemaan matkailijoita vierailemaan emiraatissa. Hotellin suunnitteli brittiläiselle WS Atkins PLC -yhtiölle työskentelevä arkkitehti Tom Wright, joka päätti tehdä rakennuksesta arabialaisten dhow-purjeveneiden purjeen muotoisen.
Burj al-arabin rakennustyöt alkoivat vuonna 1994, ja niiden pääurakoitsija oli eteläafrikkalainen Murray & Roberts. Hotellin perustukset tehtiin kivestä ja betonista valmistetulle tekosaarelle Jumeraihin kaupunginosan edustalla, koska hotelli ei saanut viranomaisilta rakennuslupaa rannalle. Koska tekosaarella ei ollut peruskalliota, perustusten tueksi maaperään laskettiin 250 kappaletta betonipalkkeja. Epävakaisen sääolosuhteiden seurauksena tekosaari valmistui vasta vuonna 1996, ja täten monet rakennustöihin osallistuneet insinöörit epäilivät, ettei Burj-al arab valmistuisi määräaikaansa mennessä vuonna 2000. Hotelli itse kuitenkin valmistui kolmessa vuodessa, ja Burj al-arabin avajaiset pidettiin jo vuonna 1999.
Burj al-arab on 210 metrin korkuinen, mutta sen huipulle asennettu antenni tekee rakennuksesta 321-metrisen ja täten maailman korkeimman hotellin. Pohjois-Korean pääkaupungissa Pjongjangissa sijaitseva Ryugyŏng-hotelli on tosin 330-metrinen, mutta kesken jääneiden rakennustöidensä seurauksena se ei ole ikinä ollut käytössä. Hotelli on myös maailman korkein rakennus, jossa on kaareva julkisivu. Burj al-arabin rakenteisiin kuuluu kaksi teräksestä valmistettua palkkia, jotka on suunniteltu hotellin ulkoiseksi tukirangaksi tukemaan rakennusta kuumuudelta ja mereltä puhaltavilta tuulenpuuskilta.
Burj al-arabin huipulla ovat helikopterikenttä, Al Muntaha -niminen näköalaravintola ja maailman korkeimmalle rakennettu tenniskenttä. Burj al-arabin sisätiloissa on 8 000 neliömetrin verran 22 karaatin kultaa ja 24 000 neliömetrin verran marmoria. Hotellin tekosaareen on rakennettu maanalainen Al Mahara -niminen ravintola, jonka ikkunoista vieraat näkevät Persianlahden kaloja ja koralliriuttoja. Burj al-arabin tekosaaren ja Jumeirahin rannan yhdistää silta, jonka ylittäminen on maksullista ja vaatii vartijoille luovutettavan asiakirjan. Jokaisessa 38 kerroksessa on oma vastaanottotiski. Hotellin yhteydessä on myös kuntosali, kylpylöitä, uima-altaita ja squash-kenttiä.
Burj al-arabin aula on 180 metrin korkuinen, mikä tekee siitä maailman suurimman aulan ja kaikkien aikojen korkeimman rakennuksen sisälle rakennetun avoimen tilan. Aula ilmastointiin jo hotellin rakennusvaiheessa puhaltamalla ilmaa sisätiloihin kuuden kuukauden ajan, sillä Dubain kuumien päivien ja kylmien öiden välinen lämpötilan vaihtelu olisi saattanut luoda rakennuksen sisälle mikroilmaston, jolloin ilmankosteus olisi voinut muodostaa sadepilven aulan ylempiin kerroksiin. Burj al-arabin epätavallisen muotoilun seurauksena aula on rakennettu V-kirjaimen muotoiseksi, jotta se ei veisi tilaa rakennuksen muilta sisätiloilta. Aulan tyyli jäljittelee perinteistä arabialaista ja nykyaikaista länsimaista arkkitehtuuria, ja aulan suunnitteli kiinalaissyntyinen sisustusarkkitehti Khuan Chew.
Korpilahti
thumb|Korpilahti Oravivuoren laen näkötornista thumb|Kärkistensalmen silta
Korpilahti (epävirallisesti ) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsee Keski-Suomessa, Muuramen ja Jämsän välissä, Päijänteen molemmin puolin. Kunta liittyi Jyväskylän kaupunkiin vuoden 2009 alussa. Korpilahden naapurikunnat olivat juuri ennen kunnan lakkauttamista Joutsa, Jyväskylän mlk, Jämsä, Jämsänkoski, Luhanka, Muurame, Petäjävesi ja Toivakka.
Korpilahden kunnassa vuonna 2009 asui 0 asukasta sekä kesäaikana näiden lisäksi noin 4 500 mökkeilijää. Kunnan pinta-ala oli 0 km², josta 0 km² oli vesistöjä. Siihen kuuluvia maa-alueita on Päijänteen molemmilla puolilla, ja alueella on noin 200 järveä. Väestö on lähes kokonaan suomenkielinen.
Jyväskylän osa-aluejaossa Korpilahti muodostaa Korpilahden suuralueen. Vuonna 2009 Korpilahden suuralueella oli 5 071 asukasta ja vuonna 2016 sen asukasluku oli 4 960.
Historia
Korpilahden alueelta tehdyt esihistorialliset esinelöydöt osoittavat, että seudulla on liikkunut ihmisiä ainakin 5 000, ehkä jo 7 000 vuotta sitten. Hämäläisiä eränkävijöitä ilmaantui Korpilahden alueelle noin 400–500-luvuilla ajanlaskun alun jälkeen, kuten on päätelty löydetyistä soikeista tuluskivistä. Kiinteä asutus muodostui kuitenkin vasta paljon myöhemmin, ja alue pysyi kauan Jämsän takamaana. Päijänteen itäpuolinen osa Korpilahdesta oli Asikkalan ja Sääksmäen pitäjien erämaa-alueena. Erämaaomistuksista syntyneitä riitoja ratkottiin myös käräjillä, ja Jämsän käräjien pöytäkirjoissa vuosilta 1492 ja 1495 mainittiin esimerkiksi Korospohjan, Särkäntaipaleen ja Eväsvahan nimet. Vuoden 1539 maakirjan mukaan nykyisen Korpilahden alueella oli 13 taloa.
Korpilahti muodostettiin Jämsän kappeliksi vuonna 1691 ja siihen kuuluivat myös myöhemmät Muurame ja Säynätsalo. Pitäjän ensimmäinen kirkko vaurioitui isonvihan aikana ja sen tilalle valmistui leppävirtalaisen Arvi Junkkarisen johdolla uusi kirkko vuonna 1755. Nykyinen kirkko rakennettiin arkkitehti Charles Bassin piirustusten mukaan vuosina 1823–1826. Korpilahti määrättiin keisarillisella käskykirjeellä lokakuussa 1861 erotettavaksi itsenäiseksi seurakunnaksi, mutta ensimmäinen oma kirkkoherra saatiin vasta vuonna 1872. Korpilahden asukasluku oli suurimmillaan yli 10 000 henkeä 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Muurame erosi Korpilahdesta vuonna 1920 – tällöin Korpilahden väkiluku väheni lähes 3 000 hengellä – ja Säynätsalo edelleen Muuramesta vuonna 1923.
Korpilahdelle asutettiin jatkosodan jälkeen Valkjärven siirtoväkeä.
Korpilahti pysyi perinteisenä maa- ja metsätalouspitäjänä 1950-luvulle saakka, jolloin paikkakunnalle alkoi syntyä pienimuotoista teollisuutta. Vuoteen 1960 saakka Korpilahti kuului Hämeen lääniin, josta se siirrettiin vastaperustettuun Keski-Suomen lääniin. 1960-luvun aikana Korpilahden väkiluku alkoi laskea voimakkaasti, jopa enemmän kuin monissa syrjäisemmissä kunnissa. Yksinomaan vuoden 1965 aikana asukasluku laski 197 hengellä. Läheinen Jyväskylä veti puoleensa varsinkin nuoria muuttajia.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Korpilahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Vuonna 1920 Korpilahdesta erotettiin Muurame, jossa oli tuolloin 2 763 asukasta. Muuramesta erotettiin edelleen vuonna 1923 Säynätsalon seurakunnaksi alue, jolla asui 581 henkeä.
Kyliä
Korpilahden kyliä ovat mm. Moksi, Tikkala, Oittila, Saukkola, Ylä-Muuratjärvi, Putkilahti, Saakoski, Sarvenperä ja Heinosniemi.
Nähtävyyksiä
Seututie 610:n varrella, Kärkistensalmelta vajaat kymmenen kilometriä Luhangan suuntaan, on nykyisin luonnonsuojelualueena oleva, yli 120 metrin korkeuteen Päijänteen pinnasta kohoava Vaaruvuori, jonka kasvilajisto on ympäristöön verrattuna poikkeuksellisen runsas. Vuoren kohdalla oli yksi Suomen maanteiden jyrkimmistä nousuista, kunnes nykyinen tie valmistui aiemman tien itäpuolitse vuonna 1984. Imatran Voima suunnitteli vuorelle 1960-luvulta lähtien pumppuvoimalaa, jonka oli tarkoitus olla lajissaan Suomen ensimmäinen, mutta tämä hanke haudattiin lopullisesti 2000-luvun alussa.
Unescon Maailmanperintöluetteloon kuuluvan Struven ketjun suojelluista mittauspisteistä yksi sijaitsee entisellä Korpilahdella, Oravivuoren laella.
Kuntaliitos
Korpilahdella järjestettiin neuvoa-antava kansanäänestys liittymisestä Jyväskylään. Äänestäneitä oli 2 505, joista liitosta vastusti 1 303 (52,0 %) ja kannatti 1 055 (42,1 %). Äänestyksen lopputuloksesta ja kansalaiskeskustelusta huolimatta Korpilahden kunnanvaltuusto päätti äänin 17-10, että kunta yhdistyy Jyväskylään 1. tammikuuta 2009. Myös Jyväskylä hyväksyi liitoksen. Lisäksi 18. helmikuuta 2008 tehdyn päätöksen mukaan uuteen kaupunkiin liittyi Jyväskylän maalaiskunta.
Sisäministeriölle tehtiin kuntajaon muutosesitys Korpilahden eteläisen osan liittämiseksi Jämsään. Liitettäväksi ehdotetun alueen pinta-ala oli 20,8 % kunnan pinta-alasta ja alueella asui 12,9 % kunnan väestöstä. Kunnalle saapui määräaikaan mennessä 22 huomautusta, joista kuudessa kannatettiin ja kuudessatoista vastustettiin esitettyä liittämistä Jämsään.
Korpilahden entinen kunnanjohtaja Anssi Nykänen ja Jyväskylän kaupunginjohtaja Markku Andersson kannattivat liitosta Jyväskylään. Sen sijaan jyväskyläläiset kansanedustajat ja kaupunginvaltuutetut Petri Neittaanmäki ja Ahti Vielma vastustivat sitä.
Ruokakulttuuri
Korpilahden pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla veripalttu ja puolukat sekä rottamatti eli marjamämmi.
Tornion ensimmäinen kirkko
thumb|300px|Kulmakivi Tornion 1. kirkon muistomerkki. Tornion ensimmäinen kirkko on vuonna 1647 valmistunut ja vuonna 1682 tulipalossa tuhoutunut kirkko Torniossa. Kirkko rakennettiin vuosina 1642–1647 30-vuotisen sodan lopulla ja perustamistyöt tehtiin "omin voimin". Ammattiapua saatiin kuitenkin vuonna 1644 seinien salvostöihin, holvaukseen, paanotukseen, tornin rakentamiseen sekä sisustustöihin. Pohjalaisesta mestarista ei ole varmaa tietoa, mutta epäillään että hän olisi "Herman Juse ifrån Limingo" eli nykyisen kirkon rakentajan Matti Joosepinpoika Härmän isä. Tornion ensimmäinen kirkko paloi 27. heinäkuuta 1682, palo syttyi salamaniskusta.
Muistomerkki
Kirkolle kehiteltiin Torniossa pitkään muistomerkkiä, ja vuonna 2001 se toteutettiin. Muistomerkin suunnitteli Martti Porkka, ja sen toteutti Länsi-Lapin Ammatti-instituutin Tervolan käsi- ja taideteollisuusosasto. Muistomerkin rahoittajissa oli mukana myös yksityisiä, kuten vanhan perinteen mukaan aina kirkkojenkin rakentamisessa ja kaunistamisessa.
Kulmakivi-teemaa arkkitehti Matti Porkka kuvaa näin: "Kivi, jonka rakentajat hylkäsivät, on nyt kulmakivi. Herralta se on tullut, ja se on ihmeellinen meidän silmissämme." (Ps. 118:22,23/Matt.42). Kulmakivi rakennuksessa tarkoittaa perustuksessa, seinien liittymäkohdassa olevaa nurkkakiveä. Sillä tarkoitetaan myös, kuten tässä tapauksessa, holvausmuuraukseen liittyvää kaariaukon ylintä kiilakiveä, johon rakenteen puristusvoimat kohdistuvat. Jos tämä kulmakivi otetaan pois, rakennelma sortuu.
Kulmakivi
Pentti Moring, Henri Nordberg, Matti Porkka ja Aarne Vuento
Kulmakivessä muistomerkin päällä on keskiaikaisten kivikirkkojen alttarialueen sienistä tuttu piispan vihkiristi. Kristityille kulmakivi merkitsee itse Kristusta, Kirkon perustajaa ja ylläpitäjää. Ilman Kristusta ei Kirkkoa voi olla olemassa. Se sortuu ja hajoaa.
Graniitista veistetty muistomerkki Tornion kaupungin ensimmäisen kirkon muistoksi on pystytetty "Kirkonrakentajien muistoksi". Kirkonrakentajilla tässä halutaan ymmärtää kaikkia niitä henkilöitä, tahoja ja erityisesti kirkkokansaa, jotka eri aikoina ovat moninaisin käytännön toimin ja rukouksin olleet rakentamassa Kristuksen seurakuntaa Tornion kaupungissa.
Kreate
Kreate Group Oyj on suomalainen infrarakentamiseen keskittyvä yritys. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Tuusulassa. Muut toimipaikat ovat Joensuussa, Tampereella, Seinäjoella, Lappeenrannassa, Kouvolassa ja Oulussa sekä lisäksi osakkuusyritys KFS Finland Oy:n toimipisteet Vantaalla, Hämeenlinnassa, Lappeenrannassa, Vuokatissa ja Vihdissä. Kreate syntyi vuonna 2015 kolmen infrarakentamisen toimijan Fin-Seula Oy:n, Insinööritoimisto Seppo Rantala Oy:n ja Kesälahden Maansiirto Oy:n fuusiossa.
Kreate listautui Helsingin pörssiin helmikuussa 2021. Listautumisanti oli niin suosittu, että kullekin sijoittajalle riitti osakkeita vain alle 300 eurolla.
Kreaten suurin osakkeenomistaja 20 prosentin osuudella on rakennusalan perheyhtiö Harjavalta Oy, joka omistaa myös muun muassa Puustelli Groupin. Toiseksi suurin omistaja 11 prosentin osuudella on Timo ja Ritva Pekkarisen sijoitusyhtiö Tirinom Oy.
Kreate rakentaa muun muassa siltoja, teitä ja rautateitä sekä tekee pohjarakentamista. Yhtiö keskittyy erikoisosaamista vaativaan rakentamiseen, jossa on vähemmän kilpailua. Kreaten projekteista yli puolessa asiakkaana on valtio tai kunta.
Suomen Rakennusinsinöörien Liitto valitsi Kreaten rakentaman Isoisänsillan vuoden sillaksi 2017. Helsingissä sijaitseva 144 metriä pitkä kevyen liikenteen silta yhdistää Kalasataman ja Mustikkamaan.
Vuonna 2020 Kreate siirsi Tampereen vanhaa tavara-asemaa muutamilla kymmenillä metreillä. Operaatio oli ensimmäinen kerta, kun Suomessa siirretään näin massiivinen, lähes 2000 tonnia painava tiilirakennus.
Gifun prefektuuri
Gifun prefektuuri on prefektuuri Chūbun alueella Japanissa. Sen pääkaupunki on Gifu.
Koska Gifun prefektuuri sijaitsee aivan Japanin keskiosassa, sillä on ollut kauan merkittävä asema kulkureittien risteysalueena, joka on yhdistänyt maan itä- ja länsiosat toisiinsa esimerkiksi Nakasendō-tien kautta. Sengoku-kaudella monet käyttivät Gifusta sananlaskua "hallitse Gifua niin hallitset Japania".
Maantiede
pienoiskuva|Prefektuurin kartta Gifu on yksi Japanin harvoista sisämaaprefektuureista. Sillä on yhteistä rajaa seitsemän muun prefektuurin kanssa: Aichin, Fukuin, Ishikawan, Mien, Naganon, Shigan ja Toyaman. Kaikki Japanin postinumerot alkavat kolminumeroisella tunnuksella, joka vaihtelee 001:stä 999:ään – osassa Gifun prefektuuria tunnus on 500, mikä on jälleen yksi osoitus prefektuurin sijainnista aivan Japanin keskellä.
Alueet
Gifun prefektuurissa on viisi epävirallista aluetta, joiden kautta kunnat tekevät yhteistyötä. Alueet ovat Seinō, Gifu, Chūnō, Tōnō ja Hida. Alueiden rajoja ei ole tarkkaan määritelty.
Topografia
Pohjoiselle Hidan alueelle luonteenomaisia ovat korkeat vuoret, joista osa kuuluu Japanin Alppeihin. Eteläinen Minon alue kuuluu suurimmaksi osaksi hedelmälliseen ja laajaan Nōbin tasankoon. Valtaosa prefektuurin väestöstä asuu eteläosassa lähellä virallista suurkaupunkia Nagoyaa.
Vuoristoiseen Hidan alueeseen kuuluvat sekä Hidavuoret, joita kutsutaan ”pohjoisalpeiksi”, että Kisovuoret, jotka tunnetaan ”keskialppeina”. Ryōhakuvuoret sijaitsevat myös Hidan alueella. Muita merkittäviä vuorijonoja ovat Ibukivuoret ja Yōrōvuoret.
Suurin osa Minon alueesta sijaitsee Kison kolmen joen eli Ibin, Kison ja Nagaran tulvatasangolla. Jokien lähteet ovat Naganon prefektuurissa, ja ne virtaavat lopulta Aichin ja Mien prefektuurien kautta Isenlahteen. Muita merkittäviä jokia Gifun alueella ovat Jinzū, Takahara, Shō, Shōnai, Yahagi ja Itoshiro.
Aluejako
Gifun prefektuuri jakautuu 21 kaupunkiin ja 21 muuhun kuntaan, joista 19 on maaseutukaupunkeja ja kaksi on kyläkuntia. Kunnat kuuluvat yhdeksään piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä.
Historia
Gifun prefektuurin alue koostuu entisistä Hidan ja Minon provinsseista sekä pienemmistä Echizenin ja Shinanon provinssien osista. Prefektuuri on saanut nimensä pääkaupungiltaan Gifulta, jonka nimesi Oda Nobunaga taistellessaan Japanin yhdistämiseksi vuonna 1567. Hänen kerrotaan ottaneen ensimmäisen kirjoitusmerkin myyttisen kiinalaisen Qishan-vuoren nimestä (岐山), ja toisen merkin Kungfutsen syntymäkaupungin Qufun (曲阜) nimestä.
Historiallisesti prefektuuri toimi Japanin miekanvalmistuksen keskuksena. Sekin kaupunki tunnettiin Japanin parhaista miekoista. Myöhemmin sen vahvuuksiksi nousivat muotiteollisuus (erityisesti Gifun kaupungissa) ja lentokoneteollisuus (Kakamigaharassa).
28. lokakuuta 1891 Minon–Owarin maanjäristys iski alueelle. Sen episentrumi oli nykyisen Motosun kaupungin alueella. Maanjäristyksen magnitudi oli arviolta 7,5–8,0, ja se jätti maahan noin 80 km pitkän murtumalinjan, joka on edelleen näkyvissä.
Perinteiset elinkeinot
Minon alue on ollut pitkään tunnettu korkealaatuisesta Mino-washi-paperistaan, joka on vahvempaa ja ohuempaa kun suurin osa muusta Japanissa valmistetusta paperista. Japanin armeija käytti sitä toisen maailmansodan aikana. Paperiteollisuuteen kuuluvat myös Gifu-paperilyhtyjen ja Gifu-sateenvarjojen valmistus prefektuurin pääkaupungissa. Muita perinteisiä prefektuurin alueella valmistettavia esineitä ovat Mino-yaki-keramiikka (Tajimissa, Tokissa ja Mizunamissa), ruokailuvälineet (Sekissä) ja lakkatyöt (Takayamassa).
Koska Gifun alueella on laajoja, maanviljelykelpoisia tasankoja, maatalous on myös merkittävä elinkeino. Lisäksi pohjoisen metsistä saadaan puuta puuesineitä (kuten merimetsokalastukseen tarkoitettuja veneitä) varten. Kirkasvetisiä jokia käytetään saken valmistukseen.
Moderni teollisuus
Kakamigaharalla on nykyisin merkittävä asema prefektuurin teollisuudessa. Kaupungissa sijaitsevat Kawasakin ja Mitsubishin suuret lentokoneteollisuusyksiköt sekä lisäksi useita metalliteollisuuden ja valmistustekniikan yrityksiä.
Informaatioteknologia on myös saanut jalansijaa: Softopia Japan sijaitsee Ōgakissa ja VR Techno Japan Kakamigaharassa. Myös pääkaupunki Gifu Ōgakin ja Kakamigaharan välissä on tehnyt töitä IT-alan vahvistamiseksi.
Matkailu
pienoiskuva|Tie Sekin kaupungin alueella pienoiskuva|[[Shirakawa-gō, maailmanperintökohde]]
Prefektuurissa on useita suosittuja matkailunähtävyyksiä. Suosituimmat kohteet ovat Gifun kaupunki, Gero, Shirakawa ja Takayama. Gifu tunnetaan merimetsokalastuksesta, jolla on yli 1 300 vuoden pituinen historia, ja Oda Nobunagan ja Saitō Dōsanin pitkäaikaisesta oleskelusta kaupungissa. Gero tunnetaan rentouttavista kuumista lähteistään, jotka houkuttelevat kaupunkiin turisteja ympäri vuoden. Shirakawan historialliset kylät ovat Unescon maailmanperintökohde. Takayama on kuuluisa perinteisestä arkkitehtuuristaan ja kaupunkia kutsutaan usein ”pieneksi Kiotoksi”.
Gifussa on järjestetty myös useita kansainvälisiä tapahtumia. Gifun kaupungissa sijaitsee suuri World Event and Convention Complex Gifu. Vuoden 2005 soudun maailmanmestaruuskilpailut pidettiin Kaizussa.
Tiede
Kamiokan alueella Hidan kaupungissa sijaitsevat Super-Kamiokanden ja KamLANDin koelaitokset, neutriino- ja antrineutriinoilmaisimet. Super-K sijaitsee tuhannen metrin syvyydessä Mozumin kaivoksessa ja etsii neutriinoja yläilmakehästä, auringosta ja supernovista.
Väestö
1. syyskuuta 2007 Gifun prefektuurin väkiluku oli 2 101 969. Arviolta 1,8 miljoonaa henkeä asui kaupungeissa (shi), loput maaseutukaupungeissa (machi) ja kyläkunnissa. Miehiä prefektuurin väestöstä oli 48,4 prosenttia, naisia 51,6 prosenttia. 14,4 prosenttia asukkaista on 14-vuotiaita tai nuorempia ja 22,1 prosenttia 65-vuotiaita tai vanhempia.
Japanin väestönlaskennan mukaan maan väestön keskipiste sijaitsee Gifun prefektuurissa. Vuonna 2000 se sijoitettiin Mugin entiseen kaupunkiin, joka on myöhemmin yhdistynyt Sekiin. Vuoden 2005 väestönlaskennassa se oli siirtynyt hieman itään päin mutta sijaitsi edelleen Gifussa.
Maria Uljanova
thumb|Maria Aleksandrovna Uljanov Maria Aleksandrovna Uljanova (o.s. Blank)    (6. marraskuuta 1835 — 25. kesäkuuta 1916) oli Venäjän vallankumousjohtajan  ja Neuvostoliiton perustajan Vladimir Leninin äiti.
Maria syntyi kuuden lapsen perheeseen. Perheen isä Alekandr Blank (alkuaan Israel Blank) oli tunnettu psykologi, taustaltaan juutalainen, joka oli kääntynyt kristinuskoon. Marian suku oli kosmopoliittinen: hänen äidinisänsä oli Pietarin saksalaista sukua, alkujaan Lyypekistä ja äidinäitinsä Pietariin muuttanutta ruotsalaista sukua.
Marian äiti Anna Ivanovna Groschopf kuoli 1838 ja isä Aleksandr meni naimisiin vaimonsa sisaren Jekaterina von Essenin kanssa joka kasvatti lapset. He ostivat maatilan Kazanista. Maria sai kotikoulutuksensa. Hän oppi useita kieliä kuten saksaa, ranskaa ja englantia. Myös venäläinen kirjallisuus kuului opetukseen. Vuonna 1863 Maria valmistui opettajaksi ja alkoi työskennellä kansanopetuksessa.
Mentyään naimisiin Ilja Uljanovin kanssa, joka oli matematiikan ja fysiikan opettaja, Maria muutti miehensä kanssa Penzaan. Myöhemmin he muuttivat Nižni Novgorodiin ja sieltä Simbirskiin jossa Ilja toimi koulutarkastajana.
Marian elämä oli hyvin vaiherikasta. Hänen suurimpia vaikeuksiaan olivat taloudelliset vaikeudet, puolison kuolema vuonna 1886 ja vanhimman pojan Aleksandrin teloitus vuonna 1887, tyttären Olgan kuolema vuonna 1891 ja lasten Vladimirin, Annan, Dimitrin ja Marian pidätykset ja maastakarkotus.
Maria kävi tapaamassa maanpaossa ollutta poikaansa Vladimiria kaksi kertaa, Ranskassa kesällä 1902 ja Tukholmassa syksyllä 1910.
André Comte-Sponville
André Comte-Sponville (s. 1952 Pariisi) on ranskalainen filosofi. Hän on opiskellut École Normale Supérieuressa. Comte-Sponville on toimittanut akateemisia julkaisuja ja julkaissut useita tutkimuksia. Laajemman yleisön tietoisuuteen hän tuli vuonna 1995 ilmestyneellä teoksella Pieni kirja suurista hyveistä, joka sai Ranskan Akatemian La Bruyère -palkinnon ja on käännetty lukuisille kielille.
Comte-Sponville on isännöinyt filosofian konferensseja Pariisin Panthéon-Sorbonnen yliopistossa. Hän on belgialaisen Mons-Hainautin yliopiston kunniatohtori.
Béatrix Beck
Béatrix Beck (14. heinäkuuta 1914 – 30. marraskuuta 2008) oli belgialainen kirjailija. Hänen ranskankielisen tuotantonsa tunnetuimpiin teoksiin lukeutuu Léon Morin, prêtre (1952), joka toi kirjoittajalleen Goncourt-palkinnon.
Beckin ensimmäinen romaani Barny on vuodelta 1948. Hän sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1955 ja vietti vuodet 1966–1977 Yhdysvalloissa. Hän palasi Ranskaan, ja hänelle myönnettiin Goncourt'n ohella muun muassa Prix du Livre Inter ja Prix littéraire Prince Pierre de Monaco.
Lukuisien romaaniensa ohella Béatrix Beck julkaisi lyhyttä proosaa ja runoutta.
Villikkalan kartano
Villikkalan kartano on Kouvolan Villikkalassa sijaitseva kartano. Kartano on syntynyt Wreden suvulle vuonna 1608 myönnetystä Elimäen läänityksestä.
Historiaa
Ratsumestari Henrik Wreden leski Gertrud von Ungern luovutti eläessään nuoremmalle pojalleen Carl Henrik Wredelle Hämeenkylän säterin ja sen mukana Villikkalan sivualueen, jotka yhdessä muodostivat noin kolmanneksen perheen elimäkeläisestä läänityksestä. Äitinsä kuoltua Carl Henrik Wrede peri vielä Elimäen neljänneskunnan itäosatkin eli Anjalan ja Värälän kartanot. Näin kytkeytyi Villikkala pariksi vuosisadaksi yhteen Anjalan kartanon kanssa. Carl Henrik Wreden ainoan eloonjäänen pojan, everstiluutnantti Fabian Wreden lasten jakaessa maita 1700-luvun alussa Anjalan ja Villikkalan kartanot tulivat kuulumaan keskimmäisen pojan, maaherra Henrik Jakob Wreden osuuteen suvun maista. Lapsettoman maaherran perivät hänen kaksi eloonjäänyttä veljeään.
Peippolan, Moision ja Mustilan herra, valtaneuvos Fabian Wrede teki pikkuveljensä Oton kanssa vaihtokaupat eräiden Ruotsissa sijaitsevien kartanoiden ja maa-alueiden avulla, ja näin sekä Anjala että Villikkala päätyivät kokonaisuudessaan jälkimmäisen omistukseen.