cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Äärioikeisto Suomessa
Kankaanpään terrorismirikosepäily
Esitutkinta valmistui kesäkuun lopussa 2023 ja jutun ilmoitettiin siirtyvän syyteharkintaan. Tutkittavien tapahtumien epäiltiin saaneen alkunsa vuonna 2016 ja jatkuneen vuoden 2019 loppuun. Poliisin mukaan epäillyt suunnittelivat räjähdeiskua Niinisalon vastaanottokeskukseen vuonna 2016. Rikosnimikkeinä olivat tässä vaiheessa terroristisessa tarkoituksessa tehty törkeä ampuma-aserikos, terroristisessa tarkoituksessa tehty törkeä räjähderikos, koututtautuminen terroristisen rikoksen tekemistä varten ja kaksi terroristisessa tarkoituksessa tehtyä törkeää varkautta. Miehistä kolmea epäiltiin kaikista esitetyistä rikoksista, yhtä kaikista muista paitsi toisesta varkaudesta ja yhtä vain kouluttautumisesta terroristisen rikoksen tekemistä varten.
Kukka- ja lintumaalaukset
250px|thumb|[[Bian Jingzhaon Ming-dynastian aikana tehty kukka- ja lintumaalaus.]] Kukka- ja lintumaalaukset ovat yksi kiinalaisen maalaustaiteen genreistä. Kukka- ja lintumaalaukset keskittyvät tyypillisesti esittämään eläimiä ja kasveja.
Historia
250px|thumb|vasen|[[Huang Quanin silkille tehty maalaus esittää lintuja, kilpikonnia, ampiaisia, heinäsirkkoja, kaskaita ja muita pieniä otuksia.]] Ensimmäinen tunnettu kukka- ja lintumaalaus on itäisen Han-dynastian ajalta 25-250 jaa. tehty korppeja puun oksalla esittävä talon ulkoseinälle tehty maalaus. Ensimmäinen kukka- ja lintumaalauksiin erikoistunut taiteilija oli kuitenkin 300-luvulla elänyt Liu Yinzu, joka tunnetaan puolestaan 500-luvulla eläneet taidekriitikko Xie Hen teoksista. Omaksi genrekseen kukka- ja lintumaalaukset muodostuivat viiden dynastian ajalla 907–960. Tuon ajan tunnetut maalarit Huang Quan, Huang Jucai ja Xu Xi vaikuttivat myös myöhemmin Song-dynastian ajalla eläneisiin maalareihin. Pohjoisen Song-dynastian loppukaudella keisari Huizong (1082– 1135) tuki taiteita ja maalasi teoksia itsekin.
Yuan-dynastian aikana vuosina 1279–1368 kukka- ja lintumaalauksia tekivät konservatiiviset hovimaalarit ja oppineistoon kuuluvat amatöörimaalarit. Hovimaalarit noudattivat Song-dynastian ajan tyyliä, mutta amatöörimaalarit kuten Zhao Mengfu (1254– 1322), Wu Zhen (1280–1354) ja Wang Mian (1287– 1359) alkoivat kuvata maalauksissa uusina aiheina luumun kukkia ja bambuja. Yuan-dynastiaa seuranneen Ming-dynastian tunnettuihin kukka- ja lintumaalareihin lukeutuivat Lin Liang (1416–1468), Shen Zhou (1427– 1509), Tang Yin (1470– 1524), Chen Chun (1483– 1544) ja Xu Wei (1521– 1593). Kukka- ja lintumaalaukset säilyivät genrenä Ming-dynastiaa seuranneessa Qing-dynastiassa. Qing-dynastian yhteydet eurooppalaisiin toivat uusia tekniikoita Kiinalaiseen maalaustaiteeseen. Kiinalaiset maalarit oppivat käyttämään öljyvärejä luomaan vaikutelman kolmiulotteisuudesta käyttämällä perspektiiviä, valoa ja sävyä. Qing-dynastian aikaisia maalareita olivat esimerkiksi Zhang Weibang, Shen Quan, Ren Bonian ja Zhao Zhiqian.
1900-luvun johtava kukka- ja lintumaalari oli Qi Baishi (1864– 1957). Baishin maalausten yleisimpiä aiheita olivat kalat, katkaravut, ravut ja sammakot. Yu Fei’an (1889– 1959) maalasi puolestaan teoksiaan Song-dynastian tyylillä. Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen vuonna 1949 maalauksilla ajettiin kommunistisen puolueen propagandaa ja ennen vuotta 1980 lähes kaikki taiteilijat työskentelivät valtiolle. Vasta 1970-luvun kulttuurivallankumouksen loppumisen jälkeen taiteilijat saattoivat alkaa esittää maalauksissaan vapaammin henkilökohtaisia tunteitaan. Lin Fengmian (1900–1991) pyrki luomaan kukka- ja lintumaalauksillaan vaikutelmaa yksinäisyydestä.
Aksel Emil Brander
Aksel Emil Brander (7. maaliskuuta 1839 Turku – 11. tammikuuta 1924 Kitee) oli suomalainen filosofian maisteri ja talonpoikaissäädyn valtiopäivämies säätyvaltiopäivillä 1885.
Branderin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari Gustaf Adolf Brander ja Wilhelmina Ottiliana Palander. Brander valmistui ylioppilaaksi Åbo gymnasiumista vuonna 1856, fyysis-matemaattisten tieteiden kandidaatiksi 1863 ja suoritti jatko-opintoja Zürichin polyteknillisessä yliopistossa 1863–1865. Hän toimi Kuopion lukion luonnontieteiden vt. lehtorina 1867. Maanviljelijänä hän toimi Kiteellä 1871–1909. Brander perusti Kiteen Koivikon meijerikoulun ja toimi sen johtajana. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen 1889.
Branderin puoliso oli vuodesta 1866 Anna Amalia Telén. Kansanedustajat Augusta Laine, Uuno Brander, Helena Brander ja Akseli Brander olivat heidän lapsiaan.
Ravintola Samppalinna
Samppalinnan ravintola on Turussa sijaitseva, vuonna 1865 toimintansa aloittanut ravintola. Ravintolan huvilatyyppisen rakennuksen on suunnitellut kaupunginarkkitehti C. J. von Heideken.
Simsalabim (Kumikamelin albumi)
Simsalabim on Kumikamelin kahdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 4. lokakuuta 2006. Levyllä jatketaan Kinahmolla alkanutta raskaampaa linjaa. Aikaisemmin vuonna 2006 tapahtuneen onnettomuuden takia Jarmo Koponen ei voinut enää soittaa kitaraa, joten tällä levyllä sitä soitti vain Jute Musikka. Levyn lopussa on 20-minuuttinen piiloraita, jossa toistetaan Papukaija-kappaleesta otettua pätkää koko ajan.
Kappaleet
Sävellys ja sanoitus Koponen ja sovitus Kumikameli
Ravintola Samppalinna
Historia
Ravintolan rakennutti kauppaneuvos Pehr Cerelius Rettig Samppalinnanpuistoon, Aurajoen rannalla tuolloin sijainneen ylemmän höyrylaivasataman vierelle. Rettig lahjoitti ravintolan Turun kaupungille joulukuussa 1866. Lahjakirjan ehtoja mukaillen perustettiin ravintolan tuotoilla Samppalinnanrahasto, joka myönsi varoja ravintolaa ympäröivien mäen ja jokirannan kaunistamiseen. Ravintolaan rakennettiin 1890-luvulla musiikkipaviljonki rahaston varoilla. Vuonna 1902 valmistui kaupunginarkkitehti Arthur Kajanuksen suunnittelema lisärakennus keittiötä varten, ja vuonna 1909 ravintolan eteen tehtiin kaupunginarkkitehti J. E. Hinderssonin suunnittelema terassi.
Vuosikymmenien kuluessa ravintola rapistui, kunnes vuonna 1966 kaupunki päätti kunnostaa sen. Perusteellisen uudistuksen suunnittelivat kaupunginarkkitehti A. S. Sandelin sekä arkkitehdit Anja-Inkeri Sutinen ja Carin Bryggman.
Turun Osuuskauppa luopui Ravintola Samppalinnan liiketoiminnasta vuonna 2017. Ravintolatoimintaa alkoi hoitaa Aura Ravintolat Oy ja mukana oli muun muassa Sedu Koskinen, joka kuitenkin vetäytyi pois yhden vuoden jälkeen.
Beringinhanhi
Tuntomerkit
Beringinhanhi on 66–85 senttimetriä pitkä. Linnun ruumis on siniharmaa ja suomukuvioinen. Pää ja niska ovat valkoiset, mutta kaulan etupuoli on musta. Jalat ovat oranssinkeltaiset.
Levinneisyys
Beringinhanhia pesii Koillis-Siperiassa ja Alaskassa. Laji on havaittu joissain Euroopan maissa, mutta havainnot koskevat suurella todennäköisyydellä tarhoista karanneita yksilöitä. Esiintyy kesäisin tundrilla ja talvisin kivisillä rannoilla sekä rantahetteiköillä ja lähellä suolavesiä kaikkina vuodenaikoina.
Argyll ja Bute
Argyll ja Bute on yksi Skotlannin 32:sta hallintoalueesta (council area). Argyll ja Bute on pinta-alaltaan Skotlannin toiseksi suurin hallintoalue. Siellä on arviolta 86 890 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 6 909 neliökilometriä. Sen pääkaupunkina toimii Lochgilphead.
Little Feat
thumb|350px|Little Feat vuonna 1975 Little Feat on Kaliforniassa vuonna 1969 perustettu bluesrockyhtye, jonka musiikissa on monipuolisesti blues-, R&B-, country- ja rock and roll -vaikutteita. Yhtye saavutti suosiota 1970-luvulla. Se piti taukoa 1980-luvun alussa ja on jatkanut vuoden 1987 jälkeen levyttämistä ja konsertointia. Little Featia pidetään soittoteknisesti poikkeuksellisen taitavana yhtyeenä.
Historia
Little Featin perustajajäsenet Lowell George (laulu, kitara ja slide-kitara) ja Roy Estrada (bassokitara) soittivat 1960-luvun lopulla Frank Zappan The Mothers of Inventionissa. George jätti Mothers of Inventionin Zappan aloitteesta ja perusti Little Featin vuonna 1969 yhdessä Estradan sekä rumpali Richie Haywardin ja kosketinsoittaja Billy Paynen kanssa.
Yhtyeen kaksi ensimmäistä albumia Little Feat (1971) ja Sailin’ Shoes (1972) saivat kriitikoilta tunnustusta mutta eivät vielä myyneet hyvin. Estrada jätti yhtyeen, ja hänen tilalleen bassokitariksi otettiin Kenny Gradney. Samalla yhtyeeseen liittyivät myös kitaristi Paul Barrére ja lyömäsoittaja Sam Clayton, joiden myötä yhtyeen musiikki sai funkimman ilmeen.
Kolmannella albumillaan Dixie Chicken (1973) Little Feat sai kuulijakuntaa maan etelä- ja itärannikoilla. Yhtye jatkoi toimintaansa kuitenkin Kaliforniassa, sillä sen jäsenet työskentelivät siellä studiomuusikoina.
Lowell Georgen epävakaa käytös ja huumeidenkäyttö alkoivat vaivata yhtyeen muita jäseniä, ja Barréresta ja Paynesta tuli Little Featin ensisijaiset lauluntekijät albumin Feats Don’t Fail Me Now (1974) jälkeen. Heidän myötään yhtyeen seuraavalle albumille The Last Record Album (1975) tuli improvisointia ja jazz-vaikutteita. Tämä ei sopinut Georgelle, ja hän julkaisi sooloalbumin Thanks I’ll Eat It Here (1979). Sen jälkeen George kertoi Little Featin hajonneen ja lähti soolokiertueelle, jonka aikana hän kuoli sydänkohtaukseen. Little Feat julkaisi vielä albumin Down on the Farm (1979) sekä kokoelman Hoy-Hoy! (1981) ennen jäämistään tauolle.
Seitsemän vuoden tauon jälkeen Payne, Barrére, Hayward, Gradney ja Clayton jatkoivat Little Featin toimintaa vuonna 1988. Mukaan tulivat myös laulaja-kitaristi Craig Fuller ja kitaristi Fred Tackett. Paluualbumi Let It Roll (1988) myi kultaa. Seuraavat albumit myivät kerta kerralta vähemmän, mutta yhtye säilyi suosittuna konserttiesiintyjänä. Hayward kuoli vuonna 2010, ja hänen tilalleen rumpaliksi tuli Gabe Ford. Little Feat on jatkanut levyttämistä ja konsertointia 2010-luvulle asti. Yhtye on julkaissut studioalbumien lisäksi useita livealbumeja.
Neljä tyttöä ja maagiset farkut 2
Neljä tyttöä ja maagiset farkut 2 (The Sisterhood of the Traveling Pants 2) on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut Yhdysvalloissa tehty elokuva, joka perustuu Ann Brasharesin kirjoittamaan kirjasarjaan Neljä tyttöä ja maagiset farkut. Elokuva on jatko-osa vuoden 2005 elokuvalle Neljä tyttöä ja maagiset farkut.
Näyttelijät
Lähde:
Roy Keane
Roy Keane (s. 10. elokuuta 1971) on irlantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Keane on ainoa irlantilainen FIFA 100 -listalla.
Ura pelaajana
Keane aloitti uransa kotikaupunkinsa Corkin Rockmountissa ennen siirtymistään puoliammattilaisseura Cobh Ramblersiin vuonna 1989. Pian kykyjenetsijät huomasivat hänen lahjakkuutensa ja hän siirtyi Englantiin Nottingham Forestiin. Vuonna 1991 Keane vakiinnutti paikkansa kokoonpanossa ja syrjäytti Englannin maajoukkuepelaaja Steve Hodgen. Hän teki kolme maalia FA Cupissa, missä Nottingham eteni loppuotteluun, missä se hävisi Tottenhamille. Vuotta myöhemmin hän pelasi Nottinghamissa Liigacupin finaalissa, missä se hävisi Manchester Unitedille.
Suurimman osan kaudesta 1997/1998 Keane oli pelaamatta hänen loukkaannuttuaan Alf-Inge Haalandin kovaotteisessa taklauksessa. Vuonna 2001 Keane kosti Haalandille ja taklasi tätä niin että tämä loukkaantui pahasti. Haaland loukkasi taklauksessa polvensa. Hän joutui lopettamaan uransa kuitenkin toisen polvensa vamman, ei Keanen taklauksen vuoksi. Keane sai tempustaan 150 000 punnan sakot ja viiden ottelun pelikiellon. Kyseinen tapauksen lisäksi Keane on muulloinkin urallaan joutunut kärsimään pelikielloista ja sakoista harjoitettuaan kentällä väkivaltaista käyttäytymistä.
Irlannin maajoukkueessa Keane pelasi 67 ottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Hän lopetti maajoukkueuransa, kun Irlanti ei selviytynyt 2006 Saksan MM-kisoihin.
Ura valmentajana
Keane aloitti valmennusuransa Sunderland AFC:n päävalmentajana syksyllä 2006. Joukkue pelasi kauden 2006/2007 Championship-liigassa, joka on Englannin toiseksi ylin sarjataso aloittaen kauden heikosti, mutta Keanen johdolla joukkue juhli kauden päätteeksi nousua Valioliigaan.
Kauteen 2008/09 vahvistuksia hankkinut Sunderland lähti suurin odotuksin. Menestys syyskaudella ei kuitenkaan ollut odotetun laista ja joulukuun alussa 2008 Keane erosi tehtävistään. Sunderland oli hävinnyt viisi viimeisintä otteluaan Valioliigassa.
Keane palasi valmennustehtäviin huhtikuussa 2009, kun Englannin mestaruussarjassa yhdeksäntenä majaillut Ipswich Town palkkasi hänet uudeksi päävalmentajakseen. Ensimmäisellä kaudellaan Keanen suojatit jäivät Mestaruussarjassa vasta sijalle 15. Kausi 2010/11 sujui vielä kehnommin ja lopulta Keane sai potkut tammikuussa 2011 seuran majaillessa sijalla 19.
Marraskuun alussa 2013 Keane allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen Irlannin jalkapallomaajoukkueen apuvalmentajan tehtävästä. Hän toimii Martin O'Neillin aisaparina. Kaksikko erosi tehtävistään marraskuussa 2018, kun Irlanti oli jäänyt Kansojen liigassa lohkonsa jumboksi.
Monivyöseitikki
Monivyöseitikki (Phlegmacium triumphans, syn. Cortinarius triumphans, aikaisemmin "monivöinen seitikki" ) on kellanruskea, tahmainen seitikkilaji, jonka jalassa erottuu suojuksen jätteitä. Sieni on koivun seuralainen, ja kasvaa lehtimetsissä, lehdoissa ja metsänreunoilla. Sieni on hyvä ruokasieni, mutta sitä on varottava sekoittamasta myrkyllisiin seitikkilajeihin, kuten suippumyrkkyseitikkiin.
Espanjan kansanrintama
Espanjan kansanrintama oli Espanjan toisessa tasavallassa vuosina 1936–1939 toiminut kansanrintamahallitus ja poliittinen koalitio. Sen muodostui useista eri vasemmistoryhmistä, joihin kuului tasavaltalaisia sosialisteja ja kommunisteja sekä myöhemmin myös anarkisteja. Kansanrintama muodostettiin tammikuussa 1936 oikeistopuolueiden kansallisrintaman vastavoimaksi. Sen päämääränä oli myös jatkaa vuosina 1931–1933 toimineen vasemmistohallituksen aloittamia sosiaalisia uudistuksia, vaatia poliittisten vankien vapauttamista sekä perua poliittisista syistä tehdyt työläisten irtisanomiset. Kansanrintama oli myös yksi Espanjan sisällissodan osapuolista, sen kannattajien muodostaessa tasavaltalaisarmeijan ydinosan.
Kevään 1936 väkivaltaisuudet
Kevään ja kesän aikana Espanja ajautui poliittisen väkivallan kierteeseen. Radikaalien vasemmistoryhmien ja äärioikeistolaisten falangistien yhteenotoissa sai surmansa heinäkuuhun mennessä lähes 300 ihmistä. Pahin tilanne syntyi Granadassa, jossa äärioikeiston väkivalta sai maaliskuussa aikaan yleislakon ja laajoja mellakoita. Hallitus vastasi tilanteeseen tekemällä uudelleenjärjestelyjä maan armeijassa. Oikeistolaisia upseereita siirrettiin vähäpätöisimpiin tehtäviin ja heidät korvattiin tasavaltalaismielisillä. Esimerkiksi maan diktaattoriksi myöhemmin noussut kenraali Franco siirrettiin Kanarian saarille ja kenraali Emilio Mola puolestaan alennettiin Espanjan Afrikan armeijan komentajasta prikaatinpäälliköksi pohjoiseen Pamplonan maakuntaan.
Sisällissodan aika
Heinäkuussa 1936 oikeistolaiset upseerit yrittivät epäonnistunutta sotilasvallankaappausta, joka kuitenkin johti maan sisällissotaan. Kolme päivää sodan syttymisen jälkeen 19. heinäkuuta pääministeriksi nimitettiin Unión Republicana -puoluetta edustanut Diego Martínez Barrio, jonka korvasi vielä samana päivänä José Giral Pereira. Syyskuussa pääministerinä aloitti sosialistisen työväenpuolueen Francisco Largo Caballero. Lokakuussa hänen hallitukseensa liittyi myös anarkosyndikalistinen CNT-ammattiliitto. Anarkistit saivat kaksi ministerinvirkaa, heistä sosiaali- ja terveysministeriksi nimitetty Federica Montseny oli Espanjan ensimmäinen ja myös yksi Euroopan ensimmäisistä naisministereistä.
Kansanrintaman ongelmaksi muodostui sen poliittinen epäyhtenäisyys, kun pääasiallinen yhdistävä tekijä oli kenraali Francon johtamien fasistien vastainen taistelu. Keväällä 1937 kansanrintamahallitus ajautui sisäiseen valtataisteluun, joka huipentui Barcelonan toukokuuna tunnettuihin väkivaltaisuuksiin. Kuuden päivän mittaisiin katutaisteluihin osallistuivat lähinnä hallituksen Guardia de Asalto -poliisivoimat ja Espanjan kommunistinen puolue PCE, joilla oli vastassaan anarkistit sekä stalinistista PCE:tä vastustanut trotskilainen POUM-puolue. Aselepoon päättyneiden taistelujen jälkeen pääministeriksi tuli kommunisteille myötämielinen Juan Negrín, joka merkitsi samalla Stalinin johtaman Neuvostoliiton vaikutusvallan lisääntymistä kansanrintamassa. Neuvostoliitto kuului sisällissodassa kansanrintaman ja tasavaltalaisten tukijoihin. Kommunistinen puolue aloitti myös anarkisteihin ja erityisesti POUM:n jäseniin kohdistuvat vainot, jotka huipentuivat puolueen kieltämiseen kesäkuussa 1937 sekä puheenjohtaja Andrés Ninin surmaamiseen.
Keväällä 1939 tasavaltalaisten armeijan sisällä muodostui kenraali Segismundo Casadon johtama juntta, jonka tarkoituksena oli saada sota loppumaan solmimalla rauha Francon fasistien kanssa. Ranskaan paenneen presidentti Azañan tilalle nimitettiin Diego Martínez Barrio, joka toimi Espanjan toisen tasavallan viimeisenä presidenttinä ainoastaan kolmen päivän ajan. Casadon juntta syjäytti Azañan tavoin Ranskan paenneen pääministeri Negrínin maaliskuun 6. päivänä ja sota päättyi lopulta 1. huhtikuuta 1939 tasavaltalaisten ehdottomaan antautumiseen. Samalla tuli päätökseen myös Espanjan kansanrintaman aika ja maa siirtyi 36 vuotta kestäneeseen sotilasdiktatuuriin.
Jäsenet
Jäsenpuolueet Tukijat
Lukujärjestelmä
Lukujärjestelmä tarkoittaa kokonaisvaltaista tapaa, jolla luvut sanotaan, kirjoitetaan tai koodataan. Muinaisina aikakausina ihmiset ovat keksineet lukuisia erilaisia tapoja ilmaista lukumääriä. Nykyinen laajalle levinnyt tapa käyttää 10-kantaista kantalukujärjestelmää ja paikkamerkintää ei ole tälläkään hetkellä ainoa tapa esittää lukuja, mutta se lienee tehokkain ja monikäyttöisin esitystapa.
Lukujärjestelmät vaihtelevat aikakausien, etnisten ryhmien, kielten ja tilanteiden mukaan. Esimerkiksi ranskalainen nimeää tietyt lukusanat eri tavalla kuin hän muodostaa ne numeroilla. Englantilainen saattaa käyttää matematiikassa desimaalijärjestelmää, mutta mittaustulosten käsittelyssä hän voi siirtyä käyttämään duodesimaalijärjestelmää. Tietokoneiden ohjelmoijat saattavat käyttää kolmea kantalukujärjestelmää rinnakkain.
Kantalukujärjestelmät
Kantalukujärjestelmä hyödyntää kiinteän kantaluvun tuomaa säännöllisyyttä yhdistettynä paikkamerkintään, jolla luvun esitystapa pelkistyy yksinkertaiseksi.
Suomenkin kouluissa opetettava kymmenkantainen desimaalijärjestelmä on tunnetuin kantalukujärjestelmä. Siinä pienet luvut esitetään yksinumeroisena merkintänä 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ja 9. Kaksinumeroiset merkinnät ovat 10, 11, 12, 13,..., 19, 20, 21,..., 30,...,40,...,50,... ja 99. Ne tulkitaan luvuksi, joka lasketaan 10 = 9 + 1, 11 = 1•10 + 1,..., 32 = 3•10 + 2,... . Kolminumeroisten lukujen arvot lasketaan esimerkiksi 346 = 3•10² + 4•10 + 6.
Tietotekniikan takia yleinen binäärijärjestelmä on kaksikantainen kantalukujärjestelmä. Siinä pienet luvut esitetään yksinumeroisena merkintänä 0 ja 1. Kaksinumeroiset merkinnät ovat 10 ja 11. Ne tulkitaan luvuksi, joka lasketaan 10 = 1 + 1 ja 11 = 1•2 + 1 (desimaalijärjestelmässä). Kolminumeroisten lukujen arvot lasketaan esimerkiksi 101 = 1•2² + 0•2 + 1. Jotta lukija tunnistaisi eri kantalukujärjestelmien lukuesitykset, merkitään sen kantaluku alaindeksinä viimeisen numeron alakulmaan. Siten voidaan edelliset kaksi esimerkkiä kirjoittaa 2-kantainen 10 on 102 = 110 + 110 = 210, joka on 10-kantainen 2. Sitten 2-kantainen 101  on 1012 = 110•(210)2 + 010•210 + 110 = 510, joka on 10-kantainen 5.
Toinen tietotekniikan yleistämä on heksadesimaalijärjestelmä, joka on 16-kantainen järjestelmä. Siinä pienet luvut esitetään yksinumeroisena merkintänä 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, A, B, C, D, E ja F. Kaksinumeroiset merkinnät ovat 10, 11, 12, 13,..., 19, 1A, 1B, 1C, 1D, 1E, 1F, 20, 21,..., 2E, 2F, 30,...,40,...,90,..., A0, A1,..., AF, B1,..., ja FF. Ne tulkitaan luvuksi, joka lasketaan 1016 = (1*16^1)10 + (0*16^0)10 = 1610, 1F16 = 110•1610 + 1510 = 3110,..., 32 = 310•1610 + 210 = 5010,... . Kolminumeroisten lukujen arvot lasketaan esimerkiksi 34616 = 310•(1610)2 + 410•1610 + 610 = 83810.
On mahdollista rakentaa myös muihin kuin kokonaislukuihin perustuvia lukujärjestelmiä. Esimerkiksi piin potenssisarjalle (n0 + n1π + n2π2 + ...) perustuva lukujärjestelmä pystyy merkitsemään täsmällisesti joidenkin irrationaalisten funktioiden arvoja. Silloin 32π = 310•π10 + 210 = (3•π + 2)10.
Additiivinen merkintätapa
Monet kantalukujärjestelmästä poikkeavat lukujärjestelmät saattavat kantaa sisällään kehityskaarensa varrelta mukanaan tuomia erityispiirteitä. Muinaisia piirteitä ovat esimerkiksi additiivinen tapa muodostaa pienet numerot. Näissä voidaan havaita jäänteitä muinaisesta tavasta laskea lukuja. Jotkut etniset ryhmät käyttivät kaksilukujärjestelmää, jolloin tunnettiin vain kaksi lukusanaa ("yksi" ja "kaksi"), toiset kehittyneempää kolmilukujärjestelmää (lukusanat "yksi", "kaksi" ja "kolme"), hyvin monet viisilukujärjestelmää ja niin edelleen. Luku viisi saatettiin ilmaista "kaksi kaksi yksi", jolloin lukusanat laskettiin yhteen. Tällaista tapaa kutsuttiin additiiviseksi tavaksi laskea, mutta kirjoitetuissa kielissä additiiviseksi merkinnäksi. ***
Roomalaiset numerot perustuivat additiiviseen merkintään, koska luvun arvo saatiin laskemalla yhteen numeroiden arvot. Jos luku kirjoitettiin XIII tarkoitti se lukua (X = 10 ja I = 1) 10 + 1 + 1 + 1 = 13. Vuosiluku MMXV tarkoitti 1000 + 1000 + 10 + 5 = 2015. Joskus luvusta tuli pitkä, esimerkiksi MDCCCLXXXVIII eli 1888, mutta toistuvan numeron kertoimia ei käytetty koskaan.
Muitakin additiivista merkintää hyödyntäviä kansoja on ollut. Babylonialaisten numerot perustuivat vain kahden numeroon: 1 ja 10. Näitä kahta merkkiä toistamalla geometrisesti ryhmittäen muodostettiin luvut 1 - 59. Luvun arvo laskettiin laskemalla 10:t ja 1:t yhteen. Tätä tehotonta merkintää seurasi kuitenkin älykäs oivallus, kun keksittiin merkitä 60:ä suurempia luvut paikkamerkintää hyödyntäen.
Myös Maya-intiaanien luvut perustuivat additiivisuuteen. Piste vastasi lukua 1 ja viiva lukua 5. Pisteitä ja viivoja yhdistelemällä voitiin muodostaa luvut 1-19 additiivisesti. Myös mayat kiersivät roomalaisia vaivanneet pitkien lukujen ongelman ottamalla käyttöön paikkamerkinnän 20:tä suuremmille luvuille.
Numerosymbolien lisääminen ja karsiminen
Nykyaikaisia piirteitä ovat pienten additiivisesti muodostettujen numeroiden korvaaminen yksittäisillä numerosymboleilla. Kreikkalaisten attikalaiset luvut olivat additiivisesti muodostettuja ja korvattiin myöhemmin joonialaisilla luvuilla. Esimerkiksi attikalainen luku ΔΔΠII (10 + 10 + 5 + 1 + 1) eli 27 kirjoitettiin myöhemmin joonialaisesti κζʹ (20 + 7). Jokainen luku 1-9 merkittiin eri numerolla, joten I → α, II → β, III → γ, IIII → δ, Π → ε, ΠI → ϝ, ΠII → ζ, ΠIII → η ja ΠIIII → θ. Kymmenluvut saivat vielä omat kirjaimet ι(10), κ(20), λ(30), μ(40), ν(50), ξ(60), ο(70), π(80) ja ϟ(90). Sadoille 100, 200,..., 900 annettiin loput aakkosista ja tuhannet 1000, 2000,... merkittiin taas α, β,...
Joonaialaisilla numeroilla oli omaksujansa muun muassa armenialaissa, heprealaisissa ja intialaisissa. Ainakin joonialaisia ja intialaisia lukujärjestelmiä kehitettiin edelleen karsimalla tuhansia, satoja ja kymmeniä merkitsevät numerot ja käyttämällä vain numeroita 1-9 paikkamerkinnän turvin.
Lukusanat
Kielissä saattaa olla jäänteitä vanhoista lukujärjestelmistä, vaikka lukujärjestelmä olisi vaihtunutkin. Englannissa lukusanat "eleven" ja "twelve" poikkeavat muista lukusanoista "thirteen", "fourteen" ja niin edelleen. Nämä ovat jäänteitä 12-järjestelmästä, joita monet englantilaiset mittayksiköt edelleen seuraavat. Lukusana 11 tarkoittaa suomeksi "yksi jäljellä" ja 12 "kaksi jäljellä", jolla tarkoitettiin jäljellä olevien sormien lukumäärää joka puuttui kaikkien 10 sormen jälkeen.
Ranskan kielessä on säilynyt piirteitä 20-järjestelmästä. Seitsemääkymmentä pienemmät lukusanat noudattelevat kymmenjärjestelmää, mutta lukusanat 70–99 muodostetaan poikkeavasti. Luku 70 on ranskaksi "soixante-dix" (60 + 10), 80 "quatre-vingt" (4•20) ja 90 "quatre-vingt-dix" (4•20 + 10). Englannissa oli vielä keskiajalla käytössä saksista lainattu "score" (20) ja Raamatun King James -versiossa sanotaan "three-score years and ten" tarkoittaen 70 vuotta.
Luboš Rob
Luboš Rob (s. 5. elokuuta 1970 České Budějovice, Tšekkoslovakia) on entinen tšekkiläinen jääkiekkoilija. Hän pelasi Tšekkoslovakian ja Tšekin jääkiekkosarjoissa vuosina 1988–2008. Kaudella 1998–1999 hän pelasi Kuopion Kalpassa 19 ottelua.
Vladimir Denisov (miekkailija)
Vladimir Gennadjevitš Denisov (s. 22. toukokuuta 1947 Gorki, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen miekkailija. Denisov voitti olympiahopeaa Münchenin olympialaisissa 1972 floretin joukkuekilpailussa. Hän osallistui myös Montréalin olympialaisiin 1976.
Kaappari
thumb|Ranskalaisen kaapparikapteeni [[Robert Surcoufin La Confiance (etualalla) valtaamassa Englannin Itä-Intian kauppakomppanian alusta Kentiä. Ambroise Louis Garnerayn maalaus vuodelta 1800.]] Kaappari tarkoitti yksityisesti varustettua laivaa tai sen kapteenia, jonka jokin valtio valtuutti valtaamaan vihollisvaltion aluksia. Kaappareita esiintyi varsinkin 1600- ja 1700-lukujen eurooppalaisissa sodissa. Kaapparitoiminta kiellettiin vuonna 1856 Pariisin julistuksella.
Historiaa
Kaapparin ja merirosvon välinen raja oli usein häilyvä. Monet kuuluisat merirosvot, kuten esimerkiksi kapteeni Kidd, olivat entisiä kaappareita. Kaappaustoiminta sodankäynnin yhteydessä kiellettiin Pariisin rauhansopimuksessa 1856.
Myös Ruotsin kruunu jakoi kaapparikirjoja. Ruotsin prinsessa Cecilia Vaasa harjoitti 1570-luvulla kaapparitoimintaa. Tunnetuin ruotsalainen kaappari lienee kuitenkin göteborgilainen Lars Gathenhielm eli ”Gatanin Lasse”, joka rikastui kaappauksilla suuren Pohjan sodan aikoihin.
Viimeiset klassiset kaapparit
thumb|[[Etelävaltiot|Etelävaltioiden kaapparialus CSS Savannah.]] thumb|Saksalainen kaapparialus HSK Kormoran. Perinteisiä kaapparilaivoja nähtiin usein vielä Napoleonin sotien yhteydessä. Niiden jälkeen Euroopassa vallitsi pitkä suhteellisen rauhallinen kausi, jonka aikana sotalaivastot muuttuivat olennaisesti muun muassa höyrykoneiden käyttööntulon myötä. Tästä syystä kaappareita ei enää tarvittu esimerkiksi Krimin sodassa.
Yhdysvallat jakoi kaapparikirjeitä itsenäisyyssodassaan ja vuoden 1812 sodassa Britanniaa vastaan. Hyvien kokemusten johdosta ja varsinaisten merivoimiensa pienuuden takia Yhdysvallat ei vuonna 1856 allekirjoittanut kaapparitoiminnan kieltävää Pariisin julistusta. Yhdysvaltain sisällissodassa Etelävaltiot ottivat kaapparilaivoja palvelukseensa. Viimeisenä niistä antautui kommodori James Waddellin komentama fregatti Shenandoah. Alus jatkoi sotaa melkein puoli vuotta etelävaltioiden kukistumisen jälkeen ja antautui lopulta pakkotilanteessa Englannissa linjalaiva Donegalille, koska Yhdysvalloissa olisi odottanut armotta tuomio merirosvoudesta.
Apuristeilijät kaapparilaivojen perillisinä
Tietynlaisena kaappareiden perillisinä voidaan nähdä apuristeilijät. Apuristeilijät ovat kauppalaivoja, jotka varustetaan sodan tullen sotalaivoiksi asentamalla niihin tykistöä, miinakiskot, torpedoputkia ja niin edelleen. Apuristeilijät toimivat risteilijöiden tapaan valtamerillä hyökäten vihollisen kauppalaivoja ja kuljetusaluksia vastaan sekä suojaamalla omia saattueita. Apuristeilijöiden miehistö ja päällystö kuitenkin yleensä koostuu merisotilaista siviilien sijaan. Ensimmäisen kerran apuristeilijöitä sanan varsinaisessa merkityksessä käytettiin Yhdysvaltain sisällissodassa, ja molemmissa maailmansodissa varsinkin saksalaiset apuristeilijät (Hilfskreuzer) tulivat kuuluisiksi.
Impi Lukkarinen
pienoiskuva|Kansanedustaja Impi Lukkarinen. Impi Lydia Lukkarinen s. Virtanen (17. toukokuuta 1918 Äänekosken maalaiskunta – 21. tammikuuta 2010 Jyväskylä ) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän oli kansanedustajana vuosina 1951–1970 Keski-Suomesta. Hän edusti Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta, sosialidemokraattista oppositiota sekä Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattista Liittoa. Presidentin valitsijamiehenä Impi Lukkarinen oli vuosien 1956, 1962 ja 1968 vaaleissa. Hän oli kiinnostunut muun muassa naisten aseman parantamisesta äitien lomahuoltotoiminnan avulla.
Impi Lukkarinen kuului Jyväskylän kaupunginvaltuustoon vuosina 1945−1960 ja Jyväskylän mlk:n kunnanvaltuustoon vuosina 1969−1972.
Impi Virtasen vanhemmat olivat työmies Matti Virtanen ja hänen vaimonsa Agnes. Impi avioitui 1948 Pauli Armas Lukkarisen kanssa.
British Aerospace Sea Harrier
BAe Sea Harrier oli Britannian laivaston ilmavoimille suunniteltu VTOL/STOVL -suihkuhävittäjä, tiedustelukone ja merimaalien torjuntakone. Kone on muunnelma Hawker Siddeley Aviationin suunnittelemasta Harrier rynnäkkökoneesta. Sea Harrier FRS1 otettiin palveluskäyttöön huhtikuussa 1980 ja sen viimeiseksi jäänyt versio oli Sea Harrier FA.2, joka tunnetaan myös nimellä SHAR. Kone poistettiin laivaston ilmavoimien käytöstä maaliskuussa 2006, kun muodostettiin säästösyistä ilmavoimien ja laivaston ilmavoimien yhteinen Harrier-yksikkö kalustonaan Harrier GR9 -koneet.
Trasimenusjärven taistelu
Trasimenusjärven taistelu oli toisessa puunilaissodassa kesäkuussa 217 eaa. käyty taistelu, jossa Karthagon joukot Hannibalin johtamina kukistivat väijytykseen joutuneen konsuli Gaius Flaminiuksen johtaman roomalaisen armeijan. Flaminius ja 15 000 roomalaista sotilasta menettivät taistelussa henkensä. Flaminius oli seurannut vihollista liian lähelle yrittäessään vetää sitä taisteluun ennen toisen konsulin johtamien apujoukkojen saapumista. Tappiosta seurasi paniikki Roomassa ja Fabius Maximuksen nimittäminen diktaattoriksi.
Sotilaallisesti Hannibalin johtamat joukot olivat kokeneempia ja kurinalaisempia kuin Flaminiuksen. Ne koostuivat karthagolaisten lisäksi monista eri roduista ja olivat taistelleet vuosia Hispaniassa Hannibalin perheen johdolla. Roomalaisten legioonien liikkeet taistelussa olivat kömpelöitä ja sotilaat uskoivat liiaksi henkilökohtaiseen rohkeuteen ja jääräpäisyyteen. Hannibal puolestaan oli komentajana yksi antiikin ajan kyvykkäimmistä ja taktisesti Flaminiusta etevämpi.
left|340px|thumb|Yhdysvaltain sotilasakatemian historiaosaston tekemä kartta taistelusta
Messukylä
pienoiskuva|167x167px|[[Tapani Talari|Tapani Talarin Kuntaliitolle suunnittelema Messukylän kunnan epävirallinen perinnevaakuna. ]] pienoiskuva|Näkymä Messukylänkadulta Messukylä on entinen Suomen kunta, joka liitettiin osaksi Tamperetta vuonna 1947.
Historia
Vanhimmat asutukseen viittaavat löydöt Messukylän alueella ovat peräisin rautakaudelta. Nykyisen Ristinarkun kaupunginosan alueelta tavattu Kukkoinkiven kalmisto, josta on löydetty polttohautoja ja erilaisia pikkuesineitä, on ajoitettu vuosille 600–800 ja läheinen Veijanmäen kalmisto puolestaan myöhäisrautakaudelle noin vuosille 800–1100. Vilusenharjun kalmistosta on löydetty kaksi ristiä, joista vanhempi on ajoitettu 1000-luvulle. Messukylän suurimman kylän Takahuhdin asutus muodostui ryhmäkyläksi viimeistään 1300-luvulla.
Nimi Messukylä esiintyi ensimmäistä kertaa asiakirjoissa vuonna 1439. Tuolloin sillä viitattiin kappeliseurakuntaan, jonka aluetta nykyinen Messukylän kaupunginosakin on. Nimi syntyi puukirkon valmistuttua alueelle 1434. Siihen asti alueen asukkaat olivat joutuneet matkustamaan Suur-Pirkkalaan osallistuakseen kirkkomessuun, mutta oman kirkon myötä pappi matkusti kerran viikossa Pirkkalasta Messukylään pitämään messua uuteen kirkkoon. Vuonna 1636 Messukylän kappeli itsenäistyi Messu­kylän seura­kunnaksi, jolla oli oma kirkkoherra.
Tampereen kaupunki syntyi alun perin Messukylän sisään 1779, mutta alueliitosten ja teollistumisen vuoksi kasvoi sen ohi. Messukylän liittyminen Tampereen osaksi otettiin esiin kyläkokouksessa vuonna 1939, mutta toinen maailmansota lykkäsi liitosta. Messukylän kunta liittyi Tampereen kaupunkiin kyläkokouksen puoltavalla äänestyksellä vuonna 1947. Liitoksen jälkeen Messukylän kirkon lähiympäristöstä muodostettiin Messukylän kaupunginosa, jonka ensimmäinen asemakaava vahvistettiin 1950-luvulla.
Vuonna 1865 Messukylästä erotettiin Teiskon ja vuonna 1924 Aitolahden kunta. Aitolahti liitettiin Tampereen kaupunkiin vuonna 1966 ja Teisko 1972. Messukylän naapurikunnat ennen kunnan lakkauttamista olivat Aitolahti, Kangasala, Lempäälä, Pirkkala ja Tampere.
Vuonna 1883 valmistui Messukylän kautta kulkeva Tampere–Haapamäki-rata ja samana vuonna avattiin Messukylän vanha rautatieasema Vehmaisissa lähellä Kangasalan rajaa. Lähellä Messukylän kirkkoa otettiin käyttöön uudempi Messukylän asema vuonna 1904. Lisäksi radalla oli Vuohenojan seisake pari kilometriä Messukylän asemalta länteen. Kuntaliitoksen jälkeen niiden merkitys väheni, ja kaikki liikennepaikat lakkautettiin vuonna 1988.
Messukylässä sijaitsevat Tampereen vanhin rakennus Messukylän vanha kirkko (kivikirkko rakennettu noin 1510–1530) sekä uusi Messukylän kirkko (käyttöön 1879). Messukylän, Tampereen ja koko Suomen vaikuttajayksilö oli Tampereen kaupunginsaarnaaja, Messukylän kirkkoherra ja valtiopäivämies Josef (Jos.) Grönberg (1813-1903). Tämä sanavalmis pappi oli Messukylän seurakunnassa kirkkoherrana 45 vuotta.
Suomen sisällissodan loppuvaiheissa Messukylässä ja Kalevassa käytiin ankaria taisteluja maaliskuun lopulla 1918 muun muassa kirkonmäellä. Näitä Tampereen taistelun jälkiä on yhä nähtävissä ympäristössä.
Otavalan ratsutilalla toimi vuosina 1759−1767 valtiopäivämies, vapaaherra Hans Henrik Boijen (1716−1781) aloitteesta perustettu Otavalan kehruukoulu, jonka voi sanoa olleen Suomen ensimmäinen ammattioppilaitos. Koulu, jota kutsuttiin myös Pinniksi tai Spinniksi, sijaitsi Iidesjärven länsipuolella Viinikanojan varressa, lähellä nykyistä Tampereen yliopistoa. Koulu lakkautettiin sen jouduttua silloisen puoluepolitiikan pelinappulaksi ja sen rakennukset purettiin. Lyhyeksi jääneestä toiminta-ajastaan huolimatta koulu enteili pellavatehtaiden perustamista Tampereelle muutamia vuosikymmeniä myöhemmin. Sen merkittävimpänä saavutuksena on pidetty rukin yleistymistä pellavan kehruussa. Koulusta muistuttavat nykyisessä Tampereen kadunnimistössä Otavalan- ja Pinninkadut sekä Tampereen yliopiston kolmiosainen Pinni-rakennus.
pienoiskuva|[[Messukylän vanha kirkko on Tampereen vanhin rakennus.]] Ahlmanin maamieskoulu ja emäntäkoulu aloittivat toimintansa Viialan tilalla vuonna 1904. Koulut nimettiin Hatanpään kartanon 1700-luvun lopulla omistaneen kruununvouti, liikemies ja asessori Gabriel Ahlmanin (1737−1799) mukaan. Nykyiseen sijaintipaikkaansa Seppälän tilalle koulut muuttivat neljä vuotta myöhemmin. Niitä ylläpiti aluksi Suomen Talousseura, kunnes vuonna 1923 niiden omistajaksi tuli Ahlmanin säätiö. Nykyisin oppilaitos toimii nimellä Ahlmanin ammattiopisto. Ahlmanin kouluiksi on kutsuttu myös Gabriel Ahlmanin testamenttivaroilla 1800-luvulla Messukylässä ja eräissä sen lähikunnissa toimineita, kansakoulun edeltäjinä pidettyjä yleissivistäviä kouluja.
Messukylään asutettiin viime sotien jälkeen Sakkolan siirtoväkeä.
Kirjailija Kalle Päätalo on pitkäaikaisena Messukylän asukkaana tehnyt sitä tunnetuksi Iijoki-sarjan teoksissaan muutettuaan sinne jatkosodan jälkeen.
Messukylän kyliä
pienoiskuva|Messukylän kylät: 1-Aitoniemi, 2-Hirviniemi, 3-Laalahti, 4-Sorila, 5-Palo, 6-Nurmi, 7-Juvela, 8-Leinola, 9-Pappila, 10-Takahuhti, 11-Messukylä, 12-Hallila, 13-Haihara, 14-Vehmainen, 15-Rasula, 16-Hyllilä
Aitoniemi, Haihara, Hallila, Hirviniemi, Hyllilä, Juvela, Järvensivu, Kaukajärven kartano, Koivisto, Laalahti, Leinola, Messukylä, Nurmi, Palo, Pappila, Rasula, Sorila, Takahuhti, Uusikylä, Vehmainen, Viiala
Antero Aakkula
Antero Aakkula (8. elokuuta 1909 Kangasala – 11. joulukuuta 2006 Colorado Springs, Yhdysvallat) oli suomalainen majuri ja Lahden suojeluskuntapiirin toinen yleisesikuntaupseeri, joka johti jatkosodan lopussa ja Moskovan välirauhan aikana aseiden hajavarastoinnin, jota joukkotiedotusvälineissä kutsuttiin asekätkennäksi.
Koulutus
Uransa alussa Aakkula oli palvellut varusmiehenä ja sittemmin ammattiupseerina Lahden varuskunnassa Tampereen rykmentissä. Aakkula valmistui vuonna 1936 kadettikurssilta 18. Kesällä 1944 Aakkula palveli majurina IV armeijakunnassa tiedustelu-upseerina. Hän liittyi 1948 Yhdysvaltain asevoimiin.
Aseiden hajasijoitus
Ennen hajasijoitusta Aakkula toimi syksyllä 1944 Saimaan kanavalla Mustolan sululla IV armeijakunnan esikunnan tiedustelutoimiston päällikkönä. Aakkula ja kolme muuta upseeria saivat 27. syyskuuta 1944 kello 16 everstiluutnantti Usko Haahdilta käskyn ryhtyä suojeluskuntapiirien toisiksi yleisesikuntaupseereiksi, joiden tehtävinä oli johtaa alueellisesti aseiden hajasijoitus. Aakkula sopi Haahdin kanssa siitä, että hänen esimiehensä jääkärieversti Karl-Vilhelm Grünn saisi tietää Aakkulan todellisen tehtävän, koska tunsi tämän hyvin.
Aakkula sai kutsun Valpon kuulusteltavaksi Helsinkiin heinäkuun alussa 1945 ja lähti matkaan junalla Lahdesta. Riihimäen rautatieasemalla hän joutui vaihtamaan junaa ja nousi Helsingin junan asemesta ”vahingossa” länteenpäin menevään junaan. Näin Aakkulaa ei koskaan saatu kuulusteltavaksi eikä päästy selville hänen apulaisistaan eikä hänen piirinsä kätköistä. Urho Purhonen taas kiisti kuulusteluissa koko kahdeksan kuukautta kestäneen pidättämisensä ajan tietävänsä kerta kaikkiaan mitään Aakkulan puuhista.
Pako Suomesta
Hän kuului Marttisen miehiin, jotka pakenivat Ruotsin kautta Yhdysvaltoihin. Suomen valtiollinen poliisi ei ehtinyt kuulustella Aakkulaa, koska hän pakeni Suomesta ennen sitä. Antero Aakkula oli toiminut Arvo Vikströmin aisaparina siitä lähtien, kun Olavi Pihala oli järjestänyt heidän pakomatkansa Uudenkaupungin saaristosta Ruotsiin samassa veneessä. Aakkula oli viimeinen hengissä ollut asekätkijä, joka kuoli Yhdysvaltain asevoimien everstinä 97-vuotiaana. Asekätkennän paljastuttua hän pakeni ensin Ruotsiin ja sieltä Yhdysvaltoihin välttäen näin vankeustuomion. Aakkula oli viimeinen elossa ollut asekätkentäjutussa tuomion saaneista.
Joutjärven seurakunta
Joutjärven seurakunta on 1960 perustettu Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Mikkelin hiippakunnan Päijät-Hämeen rovastikunnan paikallisseurakunta, joka toimii Lahdessa Ahtialan, Kiveriön, Joutjärven ja Möysän alueella. Se on Lahden seurakuntayhtymän kolmanneksi suurin seurakunta jäsenmäärältään, joka oli 2007 vuoden lopussa 16 305 ja vuonna 2017 heitä oli 14 817 jäsentä
Seurakunnan piirissä on ollut runsaasti viidennen herätysliikkeen toimintaa jo kymmenien vuosien ajan. Seurakunta on liittynyt ainoana Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntana Suomen Evankelisen Allianssin jäseneksi.
Vaatetäi
Vaatetäit aiheuttavat paitsi kovaa kutinaa, ne myös kantavat ja välittävät erilaisia tauteja.
Hoito
Täiden poisto voi tapahtua kuumentamalla kaikki vaatteet ja vuodevaatteet, esimerkiksi täisaunassa. Ellei se käy helposti tai ole mahdollista, voidaan turvautua myös täitä tappaviin jauheisiin.
Anto Drobnjak
Anto Drobnjak (s. 21. syyskuuta 1968 Bijelo Polje) on montenegrolainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Drobnjak debytoi Serbian maajoukkueessa 1996. Hän on pelannut kuusi maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Julius Reubke
thumb|200px|right|Julius Reubke Julius Reubke ( 23. maaliskuuta 1834 - 3. kesäkuuta 1858) oli saksalainen säveltäjä, pianisti ja urkuri.
Elämästä
Julius Reubke syntyi vuoden 1834 kevätpäiväntasauksen aikaan Hauseindorfissa lähellä Quedlinburgia. Hänen isänsä oli tunnettu urkujenrakentaja Adolf Reubke, jonka suurin saavutus oli Magdeburgin katedraalin 88-äänikertaiset urut.
Julius Reubke aloitti opintonsa Berliinin Konservatoriossa, mutta siirtyi Hans von Bülowin suosituksesta Franz Lisztin oppilaaksi Weimariin. Reubken varhainen kuolema Pillnitzissa lähellä Dresdeniä alkukesästä 1858 järkytti syvästi Lisztiä.
Tuotannosta
Vain 24-vuotiaaksi elänyt Reubke jätti jälkeensä kaksi suurta sonaattia, Pianosonaatin b-molli ja Urkusonaatin c-molli. Molemmissa näkyy Lisztin Pianosonaatin h-molli vaikutus.
Reubken pianosonaatti on jäänyt unohduksiin, mutta Raamatun 94. Psalmin tekstikatkelmiin pohjautuva urkusonaatti vuodelta 1857 on merkittävin Johann Sebastian Bachin ja Max Regerin tuotantojen väliin sijoittuva urkuteos. Tämä sonaatiksi nimetty sävellys voisi olla yhtä hyvin fantasia tai sävelruno. Reubkelle ovat olleet tuttuja Lizstin urkuteokset "Preludi ja Fuuga nimestä BACH", "Ad nos, ad salutarem undan" sekä "Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen".
Yōsuke Kashiwagi
Yōsuke Kashiwagi (, s. 15. joulukuuta 1987 Hyogo, Japani) on japanilainen jalkapalloilija.
Julius Reubke
Tuotannosta
Reubke oli oppimestariansa taitavampi kirjoittamaan musiikkia uruille hyödyntäen paremmin pedaalin ja useiden manuaalien mahdollisuudet. Hän myös antoi tuleville urkujenrakentajille vastaavat haasteet kuin Ludwig van Beethoven ja Liszt aikoinaan pianonrakentajille.
Reubken sonaatin temaattisen käsittelyn perustana on Hector Berliozin nimeen yhdistetty ideé fixé tai Richard Wagnerin Leitmotiv.
Der 94ste Psalm – Sonate für die Orgel c-moll
Grave - Larghetto - Allegro con fuoco - Adagio - Allegro - Allegro assai
Psalmi 94 - otteita
1 Herra, koston Jumala, koston Jumala, saavu jo!
2 Nouse, maailman tuomari, maksa ylvästelijöille heidän tekojensa mukaan.
3 Kuinka kauan, Herra, annat jumalattomien pitää iloaan?
(4 Kuinka kauan he saavat rehennellä, syytää suustaan julkeita sanoja?)
(5 Herra, he sortavat sinun kansaasi, polkevat alleen sinun omiasi.)
6 He murhaavat leskiä ja orpolapsia, surmaavat maassaan asuvia muukalaisia
7 ja sanovat: "Ei Herra tätä näe, ei Jaakobin Jumala tätä huomaa."
17 Ellei Herra olisi tullut avukseni, asuisin jo hiljaisuuden maassa.
(18 Aina kun olin vähällä kaatua, sinun armosi, Herra, oli minun tukenani.)
19 Kun huolet painavat mieltäni, saan sinulta lohdun ja ilon.
22 Mutta Herra on minun linnani, Jumala on turvakallioni.
23 Hän kostaa heille heidän rikoksensa, lyö heitä heidän pahuutensa tähden. (Herra, meidän Jumalamme, tuhoaa heidät.)
Tohtori Outolempi eli: kuinka lakkasin olemasta huolissani ja opin rakastamaan pommia
Tohtori Outolempi eli: kuinka lakkasin olemasta huolissani ja opin rakastamaan pommia (Dr. Strangelove or: How I Learned to Stop Worrying and Love the Bomb) tai Tri Outolempi on vuonna 1964 ensi-iltansa saanut Stanley Kubrickin ohjaama poliittinen satiiri ja musta komediaelokuva, joka käsittelee kylmän sodan kauhun tasapainoa, Yhdysvaltain vainoharhaista kommunismipelkoa ja ydinsodan uhkaa. Elokuvaa pidetään sekä yhtenä ohjaajansa parhaista töistä että yhtenä kaikkien aikojen vaikuttavimmista elokuvakomedioista. Tohtori Outolempi muistetaan myös näyttelijä Peter Sellersin kolmoisroolista.
Juoni
Yhdysvaltain ilmavoimien kenraali Jack D. Ripper on vainoharhaisten salaliittoteorioiden vallassa ja uskoo kommunistien myrkyttävän amerikkalaisia fluoraamalla juomavettä turmellakseen heidän ”kallisarvoiset ruumiinnesteensä”. Ripper lähettää ydinpommikonelaivueen pommittamaan Neuvostoliittoa ja linnoittautuu joukkoineen tukikohtaansa vastentahtoisen brittikapteeni Mandraken kanssa. Yksi pommituskäskyn saajista on majuri ”King” Kongin komentama pommikone, joka suuntaa kohti Neuvostoliittoa. Kenraali Ripper on parodia 1950-luvun oikeistolaisista paranoideista järjestöistä, etenkin John Birch Societysta, joka vastusti juomaveden fluoraamista sillä perusteella, että se rikkoo yksilönvapauksia ja altistaa ihmiset koekaniineiksi.
Koska koneet voi kutsua takaisin vain salaisella koodilla, armeija alkaa piirittää Ripperin tukikohtaa koodin saadakseen. Pentagonin maanalaisessa sotahuoneessa kokoontuu Yhdysvaltain korkein sotilasjohto, kärjessään heikkotahtoinen presidentti Merkin Muffley, sotahullu kenraali Buck Turgidson sekä pyörätuolissa istuva entinen natsitiedemies ja ydinase-ekspertti tohtori Outolempi. Neuvostoliiton suurlähettilään de Sadeskyn avulla Muffley soittaa kuumaa linjaa pitkin Neuvostoliiton presidentille, joka on rakastajattarensa luona umpihumalassa. Käy ilmi, että Neuvostoliitto on rakentanut ”Tuomiopäivänlaitteen”, joka tuhoaa koko maapallon koboltti-toriumpommilla automaattisesti, jos maahan hyökätään ydinasein.
Aihe
thumb|Tri Outolempi ([[Peter Sellers) kamppailee toisen kätensä kanssa yrittäen estää sitä tekemästä natsitervehdystä.]] Elokuvan oli alun perin tarkoitus olla Peter Georgen romaaniin Red Alert perustuva vakava draama. Kubrick kuitenkin muutti käsikirjoitusvaiheessa elokuvan tyylilajin satiiriksi ja mustaksi komediaksi. Tällöin elokuvaan muun muassa kehitettiin tohtori Outolemmen hahmo ja roolihahmoille annettiin kaksimieliset nimet: presidentti Merkin Muffleyn etu- ja sukunimi ovat slangi-ilmauksia naisen sukuelimelle, kenraali Jack D. Ripperin nimen takana on viktoriaaninen seksuaalimurhaaja ”Jack the Ripper” eli Viiltäjä-Jack ja niin edelleen. Tohtori Outolemmen alkuperäinen nimi on elokuvan mukaan Merkwürdigliebe eli suoraan käännettynä ”Outolempi”. Elokuva loppui alun perin mykkäkomedioiden tyyliseen piirakkasotaan Sotahuoneessa, mutta Kubrick leikkasi kohtauksen pois, koska katsoi sen olevan liian farssimainen muuhun elokuvaan nähden. Tilalle tuli tohtori Outolemmen loppupuhe, jonka Peter Sellers pitkälti improvisoi.
Elokuva tehtiin vain vuosi Kuuban kriisin jälkeen, jolloin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välinen ydinsota oli ollut lähellä ja vältetty presidenttien John F. Kennedy ja Nikita Hruštšov välisillä puhelinneuvotteluilla. Silloisen puolustusministerin Robert McNamaran mukaan kriisi laukesi lähinnä ”onnekkaan sattuman” ansiosta. Tohtori Outolemmessä on selviä kaikuja Kuuban kriisistä, ja sitä voidaan pitää karmeana esimerkkinä siitä, millaisiin lopputuloksiin Kuuban kriisi olisi saattanut johtaa. Elokuvassa ironisoidaan politiikkaa, jossa sota on liian vakava asia poliitikkojen päätettäväksi, ja vain sotilaiden pitäisi päättää siitä. Kenraali Jack D. Ripperillä on valtuudet päättää yksin ydinasehyökkäyksestä, kun poliitikot ovat kykenemättömiä toimimaan.