cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Framery
Tuotteet
Tuotteissa käytettävä vaneri ja lasi-ikkunat tulevat valmiina suomalaisilta alihankkijoilta. Tuotteet kasataan ja verhoillaan Tampereen Sarankulmassa, jossa vuonna 2020 syntyi viikoittain yhteensä 500 yhden, kahden tai neljän hengen koppia. Lähtöhallissa ne pakataan isoon puulaatikkoon. 90 prosenttia tuotteista menee vientiin. Framery on myynyt tuotteitaan 70 maahan, sen asiakkaita ovat muun muassa Microsoft, Siemens, McDonalds, SAP, Deloitte, PWC, Morgan Stanley, Uber Nike, Puma, Booking.com ja Vodafone. Vuonna 2016 suurin vientimaa oli Yhdysvallat, muita isoja markkina-alueita olivat Englanti, Ruotsi, Tanska, Norja, Saksa, Ranska, Sveitsi, Kanada, Singapore, Intia ja Kiina.
Alkuvuosina Frameryn suuret yritysasiakkaat tilasivat yleensä mustia ja valkoisia podeja. 2010-luvun lopussa neutraalien värien rinnalle nousi vihreä. Tuotepäällikkö Lasse Karvinen yllättyi vihreän suosiosta toimistoissa, väri kun oli aiemmin tuttu lähinnä terveydenhuollon tiloista. Hän epäili, että värin suosioon saattoi vaikuttaa ympäristötietoisuuden kasvaminen yrityksissä. Vuonna 2019 puhelinkopista oli tarjolla 14 eri väriä.
Oman tuotekehitysyksikkönsä lisäksi Framery on kehittänyt tuotteitaan osittain yhteistyössä Turun työterveyslaitoksen sekä pilottiasiakkaidensa kuten Microsoftin ja Alman kanssa. Framery valmistaa tuotteensa mahdollisimman ilmastoystävällisesti, esimerkiksi koppien akustiikassa hyödynnetään kierrätettyä vaahtomuovia ja huopaa.
Organisaatio
Tammikuussa 2020 yrityksessä oli 340 työntekijää, joista 280 oli Tampereella, 150 heistä tuotannon tehtävissä. Yhtiöllä on logistiikkakeskus Michiganissa ja edustajia Puolassa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa, Tanskassa ja Yhdysvalloissa. Suomen tehdasta yhtiö pitää kilpailuvalttinaan, sillä johdon on helppo kontrolloida tuotteiden laatua ja reagoida kysynnän vaihteluun.
Vaaka Partners on ollut Frameryn pääomistaja vuodesta 2018 lähtien.
Yrityskulttuuri
Frameryn tilojen ensimmäisessä kerroksessa on halli, jossa tuotteet kasataan ja sen yläpuolella ovat toimistotilat. Kerroksia yhdistää toisiinsa 60 metriä pitkä avotila, josta on näkyvyys puolin ja toisin. Frameryn toimitusjohtajan mielestä on tärkeää, että ihmiset ovat fyysisesti samassa tilassa, "samaa porukkaa tehtävästä riippumatta". Sen avulla ihmiset oppivat tuntemaan toisensa ja heidän työhönsä liittyviä ongelmia on helpompi ymmärtää. Framery on tehnyt työntekijöidensä käyttämistä tiloista, kuten kahvilasta ja monitilatoimistosta oman tutkimuskeskuksen, jossa se tutkii työelämän murrosta. Parhaita käytäntöjä se jakaa asiakkailleen. Vaikka yritys on teollinen toimija, se on halunnut panostaa siihen, että sen yrityskulttuuri olisi lähellä parhaiden ohjelmistoyhtiöiden kulttuuria. Esimerkkinä tästä yrityksen myyntiluḱuja jaetaan ­jatkuvasti Slack-viestikanavalla, joka on avoin kaikille työntekijöille. Frameryn käyttämästä teollisuushallista on yritetty tehdä visuaalisesti niin kaunis kuin mahdollista muun muassa viherseinien, kirkkaiden värien ja design-tuolien avulla.
Työpaikkaetuihin kuuluu sauna, uima-allas, hieroja, kannustinohjelma ja harrastekerhoja. Niiden lisäksi Framery tarjoaa ”onnelli­suus­vakuutusta”, jossa se lupaa, ­ettei ­Framerylla työskentely heikennä työntekijöiden kokemaa yleistä onnellisuutta. Jos joku kokee työn vähentävän ­onnellisuutta, hänen tulee tehdä vakuutusilmoi­tus. Ilmoituksia on tehty esimerkiksi resursointiongelmista tai liian kovasta kuormituksesta. Jos yhtiö ei onnistu poistamaan ongelmaa puolessa vuodessa, työntekijällä on oikeus 5 000 euron vakuutuskorvaukseen. Maaliskuussa 2020 yritys palkitsee työntekijänsä laskettelumatkalla Ruotsin Åreen. 340 työntekijästä mukaan ilmoittautui 280.
Yhdistetyn maailmancup 2001–2002
Yhdistetyn maailmancupin kaudella 2001–2002 järjestettiin 19 henkilökohtaista osakilpailua ja yksi joukkuekilpailu. Kaksi kilpailua peruttiin.
Åkeshov
thumb|right|250px|[[Åkeshovin linna.]]
Åkeshov on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman alueella (Västerort), ja kuuluu hallinnollisesti Bromman kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Åkeslundin, Nockebyhovin, Norra Ängbyn ja Riksbyn kaupunginosat. Åkeshovin kaupunginosa muodostettiin vuonna 1926. Vuonna 1934 se liitettiin Nockebyhoviin, mutta vuonna 1940 siitä tuli taas oma kaupunginosansa. Åkeshovissa on asukkaita noin 700, ja kaupunginosa on maa-alaltaan 0,27 neliökilometrin suuruinen.
Kaupunginosassa sijaitsee Åkeshovin linna sekä Åkeshovin uima- ja liikuntahalli.
Mieletön kesis
Mieletön kesis on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut komediaelokuva ja jatko-osa elokuvalle Faijalla hommat hanskassa. Elokuvan on ohjannut Amy Heckerling ja käsikirjoittaneet John Hughes ja Robert Klane. Pääosia näyttelevät Chevy Chase ja Beverly D’Angelo.
Elokuva on sarjassa ainoa, jossa perheen sukunimi kirjoitetaan ”Griswald”; muissa elokuvissa se kirjoitetaan ”Griswold”.
Mojarat
Mojarat (Gerreidae) on välskärikalojen lahkoon kuuluva kalaheimo, joka elää trooppisissa merissä.
Levinneisyys ja elintavat
Mojaralajeja tavataan lämpimistä ja lauhkean lämpimistä meristä esimerkiksi Karibianmerestä, Afrikan länsirannikolta sekä Intian ja Australian rannikkoseuduilta. Ne elävät usein lähellä rannikkoa jokien suistoissa ja osa myös makeissa vesissä. Tyypillisesti mojarat elävät lähellä hiekka- tai mutapohjaa, meriheinää kasvavilla alueilla sekä mangrovekasvustojen joukossa. Mojaroiden ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet, kuten äyriäiset, simpukat ja muut nilviäiset sekä monisukasmadot. Ne voivat olla hyvin erikoistuneita tietynlaiseen ruokavalioon. Mojarat ovat hyviä ruokakaloja.
Muinaisnorja
thumb|200px|Muinaisskandinaavin levinneisyysalue noin vuonna 900 [[viikinkiaika|viikinkiajan vallitessa. Kirkkaanpunainen väri ilmaisee läntisen ja oranssi itäisen päämurteen levikin. Keltainen väri puolestaan kuvaa muinaisenglantia ja vaaleanvihreä muita länsigermaanisia kieliä. Ruusunpunainen (rosa) väri tarkoittaa muinaisgutniskaa ja sininen Krimin goottia.]]
Muinaisnorja tai muinaisskandinaavi (norrǿnt mál tai dǫnsk tunga,,    , , , ) on kieli, jota puhuttiin ja kirjoitettiin noin 800–1300-luvuilla nykyisessä Skandinaviassa sekä skandinaavien asuttamilla alueilla muun muassa Islannissa ja Britteinsaarilla, jonkin aikaa myös Itä-Euroopassa.
Pohjoisgermaanisten kielten polveutumista koskevat nimitykset ja määritelmät eivät ole yhtenäisiä, eikä niistä koskevaa kansainvälistä yhteisymmärrystä ole syntynyt. Tämä johtunee sekä niiden välisistä vaikeasti tulkittavista liukumoista että kansallistunteesta, joka suosii omaa nimitystä ja historiaa jokaiselle murteelle ja kansalliskielelle. Toisaalta mielleyhtymää pohjoiseen yhteiskieleen on ajoittain pidetty tavoiteltavana esimerkiksi osana romantisoitua viikinkikäsitystä ja myöhemmin myös aatteellisista syistä.
Muinaisnorjan kehitys ja vaiheet
Muinaisnorja polveutui kantaskandinaavin kielestä noin 700-luvun tietämillä ja kehittyi sittemmin nykyisiksi skandinaavisiksi kieliks i viikinkiajan jälkeen. Muinaisnorja jakaantui itäiseen ja läntiseen päämurteeseen, joista itäisestä polveutuivat nykyisten Ruotsin ja Tanskan alueella puhutut kansankielet, ja läntisestä murteesta suurin piirtein nykyisten Norjan ja Islannin kansankielet. Islantilaisista keskiaikaisista kirjoituksista voidaan havaita kielen polveutuvan muinaisnorjan läntisestä murrehaarasta. Rajat eivät kuitenkaan ole täysin selkeät. Itäisestä murteesta on havaintoja Norjan itäosissa ja läntisestä murteesta Ruotsin länsiosista. Lisäksi Gotlannissa puhuttiin omaa kielimuotoaan, gutniskaa, joka yleensä lasketaan kolmanneksi muinaisskandinaavin päämurteeksi. Siinä on piirteitä sekä itä- että länsimurteista, ja se kehittyi omana murteenaan. Sitä ei pidä sekoittaa gootin kieleen, joka kuuluu itägermaanisten kielten ryhmään.
Vuosilta 800–1250 Skandinaviasta tunnetaan latinan ohella tekstejä pääasiassa muinaisnorjaksi ja muinaisislanniksi, joiden väliset erot ovat hyvin pienet. Tämän vuoksi esimerkiksi englanninkielisiä käsitteitä Old West Norse, Old Icelandic ja Old Norwegian pidetään usein synonyymeinä. Joskus niiden synonyymiksi ajatellaan kuuluvan myös itse Old Norse. Laajimmat kirjalliset näytteet 1100–1200-lukujen skandinaavisesta kielestä edustavat juuri sen läntistä muotoa eli muinaisnorjaa. On myös arvioitu, että muinaisnorjan, muinaisenglannin, muinaissaksin ja alasaksan puhujat kykenivät ymmärtämään toisiaan ongelmitta.
Vanhimmat muistiinpanot muinaisnorjaksi on tehty nuoremmalla futhark-riimukirjoituksella 800-luvulla. Viimeisimmät tekstit riimukirjaimin on tehty 1300-luvulla. 1100-luvulta lähtien muinaisnorjaa kirjoitettiin myös latinalaisilla aakkosilla. Tunnetuimmat ja laajimmat tekstit muinaisnorjaksi ovatkin latinalaisilla kirjaimilla kirjoitetut kaksi Eddaa, saagat ja Islannin keskiaikainen kirjallisuus. Islantilaisen 900-luvulta peräisin olevan Grágás-lakikokoelman mukaan islantilaiset, norjalaiset, ruotsalaiset ja tanskalaiset puhuivat samaa kieltä, josta käytettiin nimitystä dǫnsk tunga. Itämurteitten puhujat Ruotsissa ja Tanskassa saattoivat kutsua kieltä nimellä dansk tunga tai norrønt mál.
Alien: Isolation
Alien: Isolation on The Creative Assemblyn kehittämä selviytymiskauhu- ja hiiviskelypeli, joka julkaistiin alun perin 7. lokakuuta 2014 Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle, PlayStation 4:lle, Xbox 360:lle ja Xbox Onelle. Peli julkaistiin Mac OS X:lle ja Linuxille 27. lokakuuta 2015. Peli on saanut inspiraatiota enemmän vuoden 1979 Alien – kahdeksas matkustaja -elokuvasta kuin tämän toiminnallisemmasta jatko-osasta Aliens – paluu, johon suurin osa pelisarjan peleistä perustuu. Isolationin tarina on virallinen jatko-osa ja juonijatkumoa vuoden 1979 Alien-elokuvalle. Peli sijoittuu vuoteen 2137, jolloin elokuvan tapahtumista on kulunut 15 vuotta.
Muinaisnorja
Muinaisnorjan kehitys ja vaiheet
Norjassa muinaisnorjan kielellinen jatkumo käytännössä sammui 1350-luvun ruttoon, jolloin itäiset skandinaaviset kielet, lähinnä esitanska, saivat siellä ylivallan. Islannissa muinaisnorja kehittyi pikkuhiljaa nykyislanniksi ja Britteinsaarilla muinaisnorja sekoittui yhdeksi englannin ainesosista. Myös kelttiläiset kielet muun muassa gaeli, iiri ja kymri ovat saaneet vaikutteita muinaisnorjasta ja päinvastoin. Muita muinaisnorjasta osittain polveutuvia kieliä ovat muun muassa Färsaarten fääri ja Orkney- ja Shetlanninsaarten sammunut norni. Itäinen muinaisskandinaavi muuntui esiruotsiksi ja esitanskaksi, joiden erottautumisen katsotaan olleen merkittävää 1200-luvun Västgötalagen-lakikokoelman kirjoittamisesta lähtien.
Alien: Isolation
Pelaaminen
Pelissä ideana on selviytyä Xenomorph-otukselta, joka vainoaa pelaajaa koko pelin ajan. Otus jäljittää pelaajaa muun muassa äänen ja liikkeen perusteella ja oppii etenemään pelaajan liikkeiden mukaan. Pelaajalla on käytössään taskulamppu ja liikkeentunnistin, joilla voi jäljittää otusta, mutta valo ja äänet kasvattavat mahdollisuutta, että otus löytää pelaajan. Pelaaja voi löytää tavaroita, joista voi valmistaa itselleen aseita ja työkaluja. Xenomorphin lisäksi pelaajalla on vastassaan myös selviytymishaluisia ihmisiä ja vihamielisiä androideja. Pelin tekijät ovat kutsuneet pelin visuaalista ilmettä lo-fi sci-fiksi, tarkoittaen tällä sitä, että pelin futuristinen teknologia on sellaista kuin se kuviteltiin vuonna 1979. Vaikka peli sijoittuu tulevaisuuteen, on esimerkiksi tietokoneissa kuvaputkinäyttöjä.
Pikkukotkat
Pikkukotkat (Hieraaetus) on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintusuku. Pikkukotkien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan viisi elossa olevaa lajia. Aiemmin siihen on kuulunut useampia lajeja, mutta 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä tehdyt DNA-tutkimukset havaitsivat suvun olevan polyfyleettinen. Sen jälkeen vuorikotka, afrikanvuorikotka on siirretty kotkiin ja punavatsakotka omaan Lophotriorchis-sukuunsa.
Muinaisnorja
Muinaisnorjan kehitys ja vaiheet
Muinaisnorjasta polveutuivat sittemmin nykyiset skandinaaviset kielet islanti, fääri, norja, ruotsi ja tanska. Vaikka norja, tanska ja ruotsi muistuttavat kaikista vähiten muinaisnorjaa, kykenevät niiden puhujat ymmärtämään toisiaan jossain määrin vielä tänäkin päivänä. Tähän on vaikuttanut paljonkin niiden suuri keskinäinen vaikutus, ja esimerkiksi nykyinen kirjanorja eli bokmål on menettänyt paljon vanhoja läntisen muinaisnorjan piirteitään ja pohjautuu itäiseen muinaisnorjaan pohjautuvaan tanskan kirjakieleen. Fäärin kielellä on paljon samankaltaisuutta muinaisnorjan kanssa, mutta siinäkin on paljon tanskan ja norjan sekä kelttiläisten kielten vaikutusta.
Nykykielistä islanti muistuttaa eniten muinaisnorjaa. Islannin kirjoitustapa pohjautuu muinaisnorjan kirjoitustapaan, ja nykyislannin puhujat kykenevät edelleenkin ymmärtämään kirjoitettua muinaisnorjaa. Suurimmat erot ovat sanastossa, sanojen kirjoitustavassa ja sanajärjestyksessä. Sanojen ääntäminen on kuitenkin ajan kuluessa muuttunut yhtä paljon kuin muissakin skandinaavisissa kielissä.
Lauseopin kannalta skandinaaviset kielet jaetaan mannerskandinaavisiin (engl. Continental Scandinavian) erotuksena saariskandinaavisista kielistä (Insular Scandinavian). Edelliseen kuuluvat norjan, ruotsin ja tanskan kielet, jälkimmäiseen fäärin ja islannin kielet. Toisinaan uusnorja lasketaan kuuluvaksi saarikielten ryhmään, koska murteet, joihin se pohjautuu, ovat lähempänä läntistä muinaisnorjaa. Kirjanorja kuuluu tässä jaossa edelleen mannerkielten ryhmään.
Alien: Isolation
Kehitys
Pelin luova johtaja oli Alistair Hope. 20th Century Fox antoi kehittäjille pääsyn suureen arkistoon tuotantomateriaalia, josta osaa ei ollut koskaan julkaistu. Materiaali sisälsi kuvia hahmojen asuista, suunnittelupiirrustuksia, konseptitaidetta ja valokuvia kulisseista. Alkuperäinen elokuva oli jatkuvalla toistolla yli neljän vuoden kehityksen aikana.
Käyttöliittymän suunnittelija Jon McKellan pyrki autenttisuuteen ja tallensi käyttöliittymäelementtejä kuluneille VHS-nauhoille sekä demagnetisoi tarkoituksellisesti näyttöjä ja kaapeleita toistaessaan kuvamateriaalia näytöllä. MU-TH-UR tietokonenäyttöä lukuun ottamatta mikään muu näyttö elokuvan Nostromo-aluksella ei ole interaktiivinen ja elokuvassa ei ollut referenssimateriaalia interaktiolle.
Pelin maailmasta suunniteltiin lo-fi scifi-maailma, joka olisi rakeinen ja realistinen.
Tasojen suunnittelussa oli huomioitava, että pelaajan olisi voitava paeta ja että pelaaja ei vahingossa lukitse itseään huoneeseen. Huoneissa oli oltava useita uloskäyntejä kuten ovi ja ilmastointiputki sekä paikkoja piiloutumiseen. Tasoissa oli oltava useita tapoja edetä vaihtoehtoisia reittejä sekä toissijaisia huoneita, jotka lisäisivät tarinaan. Ilmastointiputket olivat tärkeitä sekä vaihtoehtoisen reitin tarjoamiseen sekä koska Alien liikkuisi myös niissä.
Varhaisessa vaiheessa peliin suunniteltiin aseita ja aseiden rakentamista suunniteltiin. Ajatus kuitenkin hylättiin, mutta se oli tärkeä koe: tämän mukaan ydin selviytymisessä oli riittävän vahva konsepti itsenäisesti. Peliin kokeiltiin myös kolmannen persoonan kuvakulmaa, mutta päädyttiin ensimmäiseen persoonaan sen intiimin ja välittömän vaikutelman vuoksi. Kolmannessa persoonassa pelaaja käyttäisi aikaa kameran ohjaamiseen ja avatarin katsomiseen kun ensimmäisessä persoonassa pelaajan on itse liikuttava ja on itse saalistettavana.
Elokuvassa esiintynyt elementti, joka puuttuu pelistä on Alienin syövyttävä happoveri, joka sulattaa metallia. Sen lisääminen oli suunnitelmissa, mutta se olisi ohjannut peliä outoon suuntaan ja se päätettiin jättää pois.
Peli noudattaa elokuvaa huomattavan tarkasti, joka oli osittain tarkoituksellista.
Catherine Woolley kertoi synteettisien hahmojen lisäämisen olevan mukana koska olisi liian stressaavaa olla jatkuvasti Alienia vastaan. Synteettisistä hahmoista suunniteltiin yhtä arvaamattomia kuin Alienista ilman ennaltamääriteltyä reittiä, mutta ei yhtä tappavia. Synteettiset olivat keskitason vastus, joka olisi vahvempi kuin ihminen. Synteettiset hahmot käyttivät aluksi ihmisen näköistä kasvoa, mutta se muutettiin koska ihminen ja synteettinen oli liian helppoa sekoittaa stressaavissa tilanteissa ja ne voisivat kertoa pelaajalle pelimekaniikasta kun silmät muuttuvat punaisiksi.
Kehittäjille tuli tilaisuus työskennellä alkuperäisen elokuvan näyttelijöiden kanssa sekä kirjoittaa näille uutta dialogia.
Vastaanotto
Eurogamer antoi pelille arvosanaksi 8/10 kritisoiden pitkitettyä tunnelmaa ja tasapaksuja sivuhahmoja, joiden tarkoitus on lähinnä työntää päähenkilöä tiettyihin suuntiin. Ääninäyttely on vaihtelevaa ja hahmojen mallinnus sekä animaatio eivät täsmää korkeaan visuaaliseen tasoon muualla.
GameSpot antoi pelille arvosanaksi 6/10 kritisoiden täytemateriaalia, turhautumiseen johtavia yritys-ja-erehdys tilanteita sekä joitakin epäjohdonmukaisia pelimekaniikkoja. Peli sai kehuja retro-futuristisesta tunnelmasta ja kissa-ja-hiiri leikin kohtauksista sekä äänien ja liikkeen seurannan käytöstä.
Game Informer antoi pelille arvosanaksi 7,75/10 kritisoiden tarinaa, tunnetta saavutuksista ja kampanjan tarpeettomasta pituudesta.
GameTrailers antoi pelille arvosanaksi 7,4/10.
Pelillä on Metacritic-kerääjäsivustolla 81/100 pistettä.
James Patterson
James B. Patterson (s. 22. maaliskuuta 1947) on yhdysvaltalainen jännityskirjailija, joka tunnetaan laajalti afrikkalais-amerikkalaisesta psykologista Alex Crossista kertovasta kirjasarjastaan. Patterson kirjoitti myös kirjat When The Wind Blows (Kun tuuli puhaltaa) ja sen jatko-osan The Lake House (Talo järvellä).
Biografia
James Patterson on J. Walter Thompson -mainostoimistoketjun entinen johtaja. 1990-luvun alussa Patterson keksi sloganin ”I'm a Toys 'R' Us Kid” (suom. "Minä olen Toys R Us -lapsi")." Pian Hämähäkin ajan menestyksen jälkeen hän jätti firman ja omisti aikansa kirjoittamiselle. Hänen kehittelemänsä hahmo Alex Cross, entinen psykiatri Washington D.C. Police Departmentissa ja Federal Bureau of Investigation (FBI:ssa), joka nyt työskentelee yksityispsykologina ja valtion konsulttina, on päähenkilönä romaaneissa, jotka kuuluvat hänen lukijoidensa keskuudessa suosituimpiin kirjoihin ja ovat Amerikassa parhaiten myyviä etsiväkirjoja viimeisen kymmenen vuoden aikana. Patterson on 33-vuotisen kirjailijanuransa aikana kirjoittanut 52 romaania.
Vuonna 2007 joka viidestoista myyty kovakantinen romaani oli James Pattersonin kirjoittama, minkä arvioitiin tarkoittavan 16 miljoonaa myytyä kirjaa pelkästään Pohjois-Amerikassa. Forbes-lehden mukaan Patterson ansaitsi 50 miljoonaa dollaria kesäkuiden 2007 ja 2008 välisenä aikana, mikä asetti hänet parhaiten ansaitsevien kirjailijoiden listalla toiseksi. Kokonaisuudessaan Pattersonin kirjat ovat myyneet maailmanlaajuisesti noin 350 miljoonaa kappaletta (2016). Hän on voittanut palkintoja: mm. Edgar Awardin, BCA Mystery Guild’s Thriller of the Year ja International Thriller of the Year -palkinnot. Pattersonia kutsuttiin Time-lehdessä "mieheksi, joka ei voi ampua ohi". Hän on ensimmäinen kirjailija, jonka kaksi kirjaa sijoittuivat samaan aikaan ensimmäisiksi The New York Timesin aikuisten ja lasten bestseller-listoilla, ja ensimmäinen, jolla on kaksi kirjaa NovelTrackerin top 10 -listalla yhtaikaa. Hänellä on eniten New York Times bestseller-listalle päässeitä kirjoja: yhteensä 45 kirjaa. Hän on myös vieraillut Simpsonit-tv-ohjelmassa (jaksossa "Yokel Chords"), jossa hän esitti itseään. Lisäksi Patterson vieraili cameoroolissa (esitti itseään) rikossarjan Castle avausjaksossa. Castle kertoo jännityskirjailijasta, joka auttaa poliisia.
Patterson tunnetaan myös siitä, että hän kirjoittaa kirjojaan yhteistyössä muiden kirjailijoiden kanssa, kuten Maxine Paetro, Andrew Gross ja Peter DeJonge, ja on usein sanonut, että muiden kirjailijoiden kanssa työskentely tuo uusia ja mielenkiintoisia ideoita hänen kirjoihinsa. Syyskuussa 2009 Patterson allekirjoitti kirjasopimuksen, jonka mukaan hän kirjoittaa itse tai yhteistyönä yksitoista kirjaa aikuisille ja kuusi kirjaa nuorille aikuisille vuoden 2012 loppuun mennessä. Forbes raportoi sopimuksen olevan vähintään 150 miljoonan dollarin arvoinen, mutta Patterson sanoi, että arvio "ei ole lähellä".
Kritiikki
Kauhukirjailija Stephen King on kuvaillut Pattersonin kirjoittamia kirjoja halvoiksi trillereiksi ja yhdessä haastattelussa kutsui tätä hirveäksi kirjailijaksi. Patterson vastasi tylyn yksinkertaisesti: "Minä haluan vain olla jännittävin jännityskirjailija."
Yksityiselämä
Patterson asuu Floridan Palm Beachissa vaimonsa Susanin ja poikansa Jackin kanssa.
Women's Murder Club
Neljä sanfranciscolaista ystävää - etsivä, yleinen syyttäjä, kuolinsyytutkija ja rikosreportteri yhdistävät voimansa ratkaistaaksensa mysteereitä
Etelä-Pohjanmaan traktorimuseo
Etelä-Pohjanmaan traktorimuseo on 1895 rakennettuun Nurmon nuorisoseurantalon rakennukseen sijoitettu traktorimuseo, jossa on yli 150 erilaista vanhaa traktoria ja konetta. Museokokoelmia on kartutettu vähitellen 1980-luvulta alkaen. Museon päärakennuksen yhteyteen on vuosina 2001–2003 rakennettu museohalli, jossa on kylmässä tilassa yli 100 traktoria.
Aiheesta muualla
62.81719°N, 22.92578°W
Jini
Jini on Java-teknologia, jotka käytetään hajautettujen järjestelmien rakentamiseen. Teknologian avulla tietoverkossa olevat laitteet voidaan piilottaa standardin rajapinnan taakse. Tällöin ne voivat toimia yhteistyössä keskenään ja tarjota palveluita toisilleen.
Jini tähtää sellaiseen tulevaisuuteen, jossa nykyistä useammat laitteet ovat verkottuneita. Jini-ympäristön voisivat muodostaa esimerkiksi televisio, DVD-soitin ja kännykkä.
Jinin ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 1999. Teknologian kehittäjänä toimii Sun Microsystems.
Musashi (1940)
Musashi oli keisarillisen Japanin laivaston Yamato-luokan taistelulaiva, joka sai nimensä muinaisesta Musashin provinssista. Sisaraluksensa Yamaton kanssa se edusti maailman suurinta, raskaiten panssaroitua ja aseistettua valmistettua taistelulaivaluokkaa.
Valmistus
pienoiskuva|vasen|Keisari [[Hirohito vierailulla Musashilla.]] Kesäkuussa 1937 Mitsubishin Nagasakin telakan johtaja Kensuke Watanabe ja veistämön päällikkö Kumao Baba saivat käskyn valmistaa telakka uuden taistelulaivasarjan valmistamiseksi. Telakan laajennustyöt telakka-allas numero kahdessa olivat alun perin innoittaneet laivaston virkamiehet tarjoamaan laivan rakennusprojektia Mitsubishille. Musashi rakennettiin valtavien peitteiden takana, jotta lahden toisella puolella olleesta Yhdysvaltain konsulaatista ei nähtäisi rakentamista. Alus laskettiin vesille 1. marraskuuta 1940 ja seuraavat 18 kuukautta käytettiin laivan varusteluun. Valmistumisajankohtaa muutettiin useaan kertaan laivaston muuttuneiden vaatimusten takia (mm. laivan tykkien panssaroinnin vahventamisen ja ylimääräisten kommunikointivälineiden asennuksen takia).
Palvelus
Musashi otettiin palvelukseen 5. elokuuta 1942 ja lähti saman tien Trukin laguunille, jossa amiraali Isoroku Yamamoto teki siitä lippulaivansa. Yamamoto sai surmansa 18. huhtikuuta 1943. Alus kuljetti hänen tuhkansa Japaniin, mistä se palasi 5. elokuuta 1943 takaisin. Alus oli 10. helmikuuta 1944 asti Trukilla, josta se teki syöksyn Marshallinsaarille kohtaamatta vihollista. Alukseen osui 29. maaliskuuta 1944 Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Tunnyn laukaisema torpedo. Vaurioituneen aluksen täytyi palata korjauksia varten Japaniin. Samalla alukselle asennettiin lisää ilmatorjunta-aseistusta.
pienoiskuva|vasen|Musashin viimeisiä hetkiä Leytenlahden taistelussa. Leytenlahden taistelussa Musashi sisaraluksena Yamaton kanssa muodosti vara-amiraali Takeo Kuritan keskisen ryhmän. Tämän taistelun aikana 25. lokakuuta 1944 Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksilta nousseet lentokoneet hyökkäsivät aluksen kimppuun torpedoin ja pommein. Musashiin osui taistelussa 17 pommia ja 20 torpedoa, ja niiden lisäksi 18 lähiosumaa. Lopulta se kaatui kyljelleen ja upposi kello 19.35. Laivan 2 399 hengen miehistöstä yli 1 000 sai surmansa. Hävittäjien Kiyoshimo ja Shimakaze miehistöt pelastivat 1 376 eloonjäänyttä.
Hylky
Hylyn löysi 2015 Microsoftin perustaja Paul Allenin perustama tutkimusryhmä. Se oli kilometrin syvyydessä merenpohjassa Filippiinien saariryhmän keskellä Sibuyaninmeressä.
Harjun stadion
Harjun stadion on Jyväskylässä Harjulla sijaitseva yleisurheilu- ja jalkapallostadion. Stadion toimii JJK:n sekä JyPK:n kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on 4 500 katsojaa.
Siellä järjestetään vuoden 2026 Kalevan kisat. Samana vuonna stadioni täyttää myös 100 vuotta. Ennen sitä stadionille on luvassa noin 12 miljoonan euron remontti.
Historia
thumb thumb
Jyväskylän urheilutoiminnan kehittyminen 1910-luvulla aiheutti tilanteen, jossa Hippoksella majaa pitäneen raviurheilun ja muun toiminnan välille syntyi kitkaa ja muut lajit alkoivat puuhata omaa kenttähanketta. Yleisurheilukilpailuja käytiin kuitenkin Hippoksen raviradalla aina 1920-luvun puoleen väliin saakka kunnostamalla rata erityisesti niitä varten. Samoihin aikoihin oli kuitenkin heitetty ilmaan ajatus urheilukentästä suositulle retkeily- ja virkistysalueelle, Harjulle. Asiaa puitiin kokouksesta kokoukseen kunnes vuonna 1923 saatiin lopullinen päätös Harjun stadionin rakentamisesta. Kenttä vihittiin käyttöön vuonna 1926.
Harju oli suomalaisen huippupesäpallon tapahtumien näyttämönä 1930-luvulta aina 1960-luvulle saakka. 1950-luvulla valtaisan suosion saaneen pesäpallon takia stadionille rakennettiin 2 000-paikkainen katsomo. Kuuluisaksi kenttä tuli paikallisotteluiden kaudella, jolloin tavanomaiset katsojamäärät olivat 4 000–6 000 hengen suuruisia.
Jalkapalloa Harjulla on pelattu 1930-luvulta lähtien. Harjun yleisurheilupaikat modernisoitiin ensi kerran vuonna 1950, jolloin jo stadioniksi muodostuneella areenalla pidettiin ensimmäiset Kalevan kisat. Jalkapalloilijoiden oli määrä siirtyä Hippokselle 1960-luvulla, mutta kun Hippoksen kentästä tulikin lopulta hiekkakenttä, siirtyivät pesäpalloilijat vuonna 1968 sinne jalkapallon jäädessä Harjulle. Päätökseen vaikutti keskeisesti Pesäpalloliiton linjaus kieltää SM-sarjan pelit nurmikentillä.
Harjun stadionia on kunnostettu useaan otteeseen. Merkittävimmät muutostyöt on tehty esimerkiksi vuonna 1965, jolloin radoille valettiin kumiasfatti. Katsomo katettiin vuosina 1979–1981. Seuraava suurempi kasvojenkohotus tehtiin Kalevan kisoja 1992 silmällä pitäen, jolloin kentälle rakennettiin tilapäiset istuinkatsomot lähes 10 000 hengelle. Rakenteet tuotiin suoraan jalkapallon EM-kilpailujen jäljiltä Tukholman seudun stadioneilta.
Veteraanien EM-kisoja 2000 varten stadion päätyi jälleen remonttiin. Vanha betoninen kaarrekatsomo purettiin ja tilalle rakennettiin muun muassa huoltotilat, pukuhuoneet, kokoustila, kahvio sekä toimistotilat katsomoiden yläosaan. Remontin kustannukset olivat noin 700 000 euroa.
Vuonna 2017 stadionin juoksurata sai Mondo-päällysteen.
Ominaisuudet
Harjulla on kiinteitä katsomopaikkoja noin 2 100, joista katetussa pääkatsomossa 1 600, avokatsomossa 500. Lisäksi stadionilla on siirrettäviä katsomoita.
Ennätykset
Harjun Stadionilla pelattujen jalkapallo-otteluiden yleisöennätys on JJK:n nimissä. 6. elokuuta 2011 HJK:ta vastaan pelattua ottelua seurasi 5 576 katsojaa.
Kymmenen virran maa
Kymmenen virran maa on Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin maakuntalaulu. Sen on sanoittanut A. V. Koskimies ja säveltänyt Oskar Merikanto. Myös Leevi Madetoja on tehnyt tekstiin oman sävellyksensä.
Ilmaus "kymmenen virtaa" on herättänyt keskustelua. Yleisesti ajatellaan, että Pohjanmaan jokiin luetaan Oulu-, Siika-, Pyhä-, Kala-, Lesti-, Perhon-, Ähtävän-, Lapuan- sekä Kyrönjoki, mutta onko kymmenes esimerkiksi Kemijoki, pidetään tulkinnanvaraisena. Toisaalta laulussa on säkeistö: ''Kemi, Tornio, Ounas, Oulu ja Ii, olen nähnyt uomanne aavat. Ja mieleni laajeten lainehtii ja suoneni tarmoa saavat. Jokes uljahat syöntäni suurentaa, oi Kymmenen virran maa.'' Tästä voidaan päätellä, että laulu kuvaa myös Peräpohjolaa, joka oli historiallisen Pohjanmaan osa. Tämän vuoksi laulu on myös Lapin maakuntalaulu. Kymmenellä virralla ei välttämättä tarkoitetakaan joitakin tiettyjä jokia, vaan se on mahdollisesti kuvaannollinen ilmaisu. Ilmaus "Kymmenen, kymmenen virran maa" voidaan siis tulkita tarkoittavan kymmenien tai satojen virtojen maata.
Ken Robinson
Ken Robinson (4. maaliskuuta 1950 – 21. elokuuta 2020 ) oli englantilainen kirjailija, puhuja ja kansainvälinen konsultti. Hän johti Arts in Schools -projektia vuosina 1985–1989 ja toimi taideopetuksen professorina Warwickin yliopistossa vuosina 1989–2001. Ken Robinson aateloitiin vuonna 2003 opetusta edistäneen uransa ansiosta. Ken Robinson tekee yhteistyötä eri maiden valtionhallinnon, yritysten ja kulttuuriorganisaatioiden kanssa.
Varhaisvuodet ja koulutus
Robinson syntyi seitsenlapsiseen työläistaustaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa ovat James ja Ethel Robinson. Hän kävi koulunsa Liverpoolissa ja Cheshiressa vuosina 1961–1968. Tämän jälkeen hän opiskeli englannin kieltä ja draamaa Leedsin yliopistossa vuosina 1968–1972. Vuonna 1981 hän suoritti tohtorin tutkinnon Lontoon yliopistossa aiheenaan draama ja teatteri koulutuksessa.
Ura
Vuosina 1985–1989 Robinson oli johtajana The Arts in School -projektissa, jonka tavoitteena oli kehittää taideopetusta Englannissa ja Walesissa. Projektiin osallistui yli 2000 opettajaa, taiteilijaa ja hallintotyöntekijää verkostossa, joka käsitti yli 300 hanketta ja johon Englannin kansallinen opetussuunnitelma (National Curriculum) pohjautui. Noina vuosina Robinson toimi puheenjohtajana Artsworkissa, Yhdistyneen kuningaskunnan nuorten taiteilijoiden kehityspankissa, sekä toimi neuvonantajana Hongkongin esittävien taiteiden akatemiassa.
Robinson toimi Warwickin yliopiston taideopetuksen professorina vuosina 1989-2001 ollen neljä vuotta Taideopetuksen laitoksen johdossa ja koulutustiedekunnan tutkimuskehitysjohtajana. Vuonna 1998 hän johti Britannian luovuuden, koulutuksen ja talouden komissiota, jonka tuloksista hän julkaisi raportin "All Our Futures: Creativity, Culture, and Education". Time-lehti kommentoi artikkelia seuraavasti: "Tämä raportti nostaa esiin tärkeimpiä 2000-luvun yrityksiä koskevia kysymyksiä. Jokaisen toimitusjohtajan ja henkilöstöjohtajan pitäisi paukuttaa sillä pöytään vaatien toimintaa."
Robinson oli keskeinen hahmo luomassa luovan ja taloudellisen kehityksen strategian osana Pohjois-Irlannin rauhanprosessia yhdessä eri alojen ministereiden kanssa. Yhteistyöstä seurasi suunnitelma "Unlocking Creativity". Tämä suunnitelma toteutettiin koko Pohjois-Irlannin alueella. Hän myös toimi mentorina Oklahoman luovuushankkeessa (Oklahoma Creativity Project). Vuonna 1998 hän toimi UK:n Luovan ja Kulttuurisen Koulutuksen Kansallisessa neuvontakomiteassa (National Advisory Committee on Creative and Cultural Education).
Kesäkuussa 2003 Robinson lyötiin ritariksi tunnustuksena saavutuksistaan luovuuden, koulutuksen ja taiteen saralla. Robinson on suosittu puhuja TED-konferensseissa, joissa hän on pitänyt kaksi luovuuden roolia opetuksessa käsittelevää puhetta, joilla on ollut miljoonia katsojia. Vuonna 2005 Robinson nimettiin yhdeksi ”pää-äänistä” (Principal Voices), joka on Time-lehden, Fortunen ja CNN:n yhteinen tunnustus. Vuonna 2010 Kuninkaallinen taideseura (The Royal Society for the encouragement of Arts, Manufacturers and Commerce) teki Robinsonin koulutusparadigmojen muutosta käsittelevästä puheesta animaatioversion. Video on julkaistu YouTube-sivustolla, ja jo ensimmäisen viikon aikana julkistamisen jälkeen se ladattiin katseltavaksi liki puoli miljoonaa kertaa.
Kirjoitukset
Robinson on julkaissut useita kirjoja ja raportteja taiteista ja opetuksesta. Learning Through Drama: Report of The Schools Council Drama Teaching (1977) -raportti on tulos kolmivuotisesta kansallisesta UK Schools Council:in kehityshankkeesta. Robinson oli teoksen The Arts in Schools: Principles, Practice, and Provision (1982) pääkirjoittaja. Teos on nykyisin keskeinen kansainvälisellä taide- ja opetussaralla. Robinson toimitti The Arts and Higher Education -kirjan (1982) ja oli mukana kirjoittamassa muun muassa seuraavia teoksia: The Arts in Further Education (1986), Facing the Future: The Arts and Education in Hong Kong (1998).
Robinsonin vuonna 2001 julkaistua kirjaa Out of Our Minds: Learning to be Creative kuvattiin Director-lehdessä "erittäin mieltä avaavaksi analyysiksi siitä, miksi emme saa ihmisistä irti heidän parastaan tässä muutoksen ajassa". John Cleese arvioi kirjaa sanoen: "Ken Robinson kirjoittaa loistavasti eri tavoista, joilla luovuutta epäarvostetaan ja jätetään huomiotta länsimaisessa kulttuurissa ja etenkin opetusjärjestelmissä". The Element: How Finding Your Passion Changes Everything -teoksen julkaisi Penguin-kustantamo tammikuussa 2009. Teos on käännetty kahdellekymmenelle yhdelle kielelle. Kirjassa viitataan kokemukseen, jossa lahjakkuus ja henkilökohtainen intohimo kohtaavat. Robinson väittää, että tällöin tunnemme olevamme omimmillamme, inspiroituneimpia, ja pystymme parhaisiin suorituksiin. Kirja ammentaa luovien taiteilijoiden kuten muusikko Paul McCartneyn, Simpsonien luojan Matt Groeningin, näyttelijä Meg Ryanin ja fyysikko Richard Feynmanin tarinoista tutkiessaan tätä menestyksen paradigmaa.
Nykyisen koulutusjärjestelmän kritiikki
Robinsonin pääargumentti on, että jokaisella on syntyessään valtavasti synnynnäisiä lahjoja/lahjakkuuksia, mutta erilaiset instituutiot, erityisesti koulujärjestelmä, tukahduttavat monet niistä. Tuloksena on taloudellinen ja ihmisyyden tuho.
Robinsonin mukaan ahdasmielinen tietynlaisten akateemisten työtehtävien painottaminen, taiteen, humanististen tieteiden ja liikunnan vähentäminen kouluissa, matematiikan ja luonnontieteiden kuiva opetus, pakkomielteinen yhdenmukainen oppilaiden testaaminen kokein ja tiukat rahoitukselliset paineet opettaa juuri näitä kokeita silmällä pitäen johtavat kohtalokkaaseen oppilaiden ja heidän opettajiensa lahjojen hukkaan heittämiseen.
Katastrofin laajuudesta kertovat huolestuttavat tilastot pääaineen vaihtamisen sekä opintojen keskeyttämisen yleisyydestä. Myös tyytymättömyys, stressin määrä ja reseptilääkkeiden käyttö ovat yleistyneet opiskelijoiden keskuudessa. Jopa kursseilla pysyville ja menestyville opiskelijoille menestymisen säännöt ovat muuttuneet peruuttamattomasti. Tämän osoittaa korkeakoulututkintojen arvon romahdus.
Lahjakkuuden tuhlaus ei ole tietoista, mutta se on järjestelmällistä. Lahjojen tuhlaamista tapahtuu osittain siksi, että Iso-Britanniassa koulutusta ohjaavat järjestelmät perustuvat teollisuuden arvoihin ja vaatimuksiin: lineaarisuuteen, mekaanisuuteen, yhdenmukaisuuteen ja standardointiin. Nämä järjestelmät nujertavat systemaattisesti oivalluskyvyn, luovuuden ja innovaation, joita nykyisin tarvitaan monien sosiaalisten, taloudellisten ja henkisten haasteiden kohtaamisessa. On muodostettava uusi koulukulttuuri, joka hylkää teolliset tuotantoperiaatteet ja ottaa ihmislahjakkuuden paremmin huomioon. Kulttuurinen vallankumous on luonteeltaan globaali, ja sen seuraukset ennustamattomat.
Koulutus on ihmisten kehittämistä, eikä kehitys ole mekaanista tai lineaarista vaan hidasta ja dynaamista. Kuten kaikki elävät oliot, ihmiset menestyvät tietynlaisissa olosuhteissa ja näivettyvät toisenlaisissa. Hyvät opettajat, vanhemmat ja johtajat ymmärtävät tämän, huonot eivät. Ratkaisu on olla tekemättä koulutuksesta yhdenmukaista. Koulutus täytyy räätälöidä jokaisen lapsen ja yhteisön henkilökohtaisiin tarpeisiin vastaavaksi, sanoo Robinson.
La Palma
Maantiede ja luonto
thumb|La Palman (tuli)vuoret thumb|La Palman tiekartta La Palman saari on tuliperäinen ja syntynyt vedenalaisen tulivuoren purkauksessa, jonka yhteydessä sen huippu on romahtanut ja muodostanut kalderan, Caldera de Taburienten. Saaren korkein kohta, Roque de los Muchachos, on 2 426 metriä merenpinnan yläpuolella ja on kalderan reunamuodostuman pohjoinen osa. Kalderan alueet muodostavat kansallispuiston. La Palman tulivuori alkoi purkautua 19.9.2021. Edellisen kerran La Palman tulivuorenpurkaus tapahtui vuonna 1971, kun saaren eteläkärjessä oleva Teneguia-tulivuori purkautui.
Saaren useimmat rannat ovat kallioisia, mutta siellä täällä on mustia hiekkarantoja, jotka ovat muodostuneet murentuneesta laavasta. Niitä on mm. Tazacortessa, Puerto Naosissa ja Los Cancajosissa. Saaren luonto on monin paikoin vehreää ja etenkin saaren pohjoisosassa on runsaasti metsiä. Näistä on syntynyt saaren lisänimi La Isla Bonita (kaunis saari).
Matkailu
La Palma on useimmille vielä tuntematon matkailukohde. Upean luonnon ansiosta saari sopii erinomaisesti vaeltajille ja muille aktiivilomailijoille. Saarella voi viettää myös rauhallista lepolomaa laavahiekkaisten rantojen äärellä. Eksoottiset suola-altaat ovat La Palman erikoisuus ja matkailuvaltti.
Monet tähtiharrastajat pitävät saarta yhtenä maailman parhaista tähtientarkkailupaikoista. Roque de los Muchachosin reunalla on useita observatorioita, muun muassa Nordic Optical Telescope, joka on pohjoismaiden yhteinen tähtitorni ja on varustettu 2,5 m peilikaukoputkella.
Saaren pääkaupunki Santa Cruz de La Palma on pieni, tunnelmallinen kaupunki, jossa vaalitaan perinteistä kanarialaista arkkitehtuuria.
Liikenne
La Palman lentoasema sijaitsee noin kahdeksan kilometriä pääkaupunki Santa Cruz de La Palman eteläpuolella. Saaren tieverkosto on hyväkuntoinen, mutta suurten korkeuserojen takia monin paikoin mutkainen ja mäkinen, ja kätevimmin saarella pääsee liikkumaan omalla autolla. Saarella on myös toimiva joukkoliikennejärjestelmä.
Le Mansin onnettomuus 1955
pienoiskuva|Pierre Levegh sinkoutumassa ulos törmättyään Lance Mackliniin. Le Mansin suuronnettomuus tapahtui 11. kesäkuuta 1955 Le Mansin 24 tunnin ajossa (myös: Grand Prix d`Endurance ransk. l. Kestävyysajon GP ), kun Pierre Levegh törmäsi Lance Mackliniin, ajoi ulos ja hänen kilpurinsa osia sinkoutui katsomon väenpaljouteen. Leveghin lisäksi surmansa sai 83 katsojaa ja 120 loukkaantui. Kyseessä on moottoriurheilun historian pahin onnettomuus.
Kärkikilpailijoiden esittely
Putkiristikkorunkoiseen W196-monopostoon pohjautunut, moottoriltaan 2 983 cm³-iskutilavuuteen laajennettu 300 SLR (myös: W196S) oli Le Mans -kilpailua varten varustettu jo vuonna 1952 Dunlopin levyjarrut saaneiden Jaguarin C- ja sittemmin D-tyyppien etua kompensoivalla, kahden hydraulisen työsylinterin avulla esiin ja alas kääntyvällä aerodynaamisella jarrulla. Sitä käytettiin radan lähes 6 km pitkän ja vauhdikkaan Mulsanne-suoran (myös Hunaudières-suora ransk. Ligne Droite des Hunaudières, osa maantietä Le Mans-Tours) päässä suunnitelmallisissa jarrutuksissa (vipu kojetaulussa), ja kauhamainen, takaa saranoitu Intrados -ilmajarru laskeutui automaattisesti kakkosvaihde (Mulsanne-mutkan vaihde) kytkettäessä. Moss huomasi harjoitusten aikana, että ilmajarru vakautti autoa ja säästi rumpujarruja muillakin rataosuuksilla, joten ilmajarrun automaattinen sulkeutuminen kytkettiin kilpailuun pois päältä. Kilpailukatsastus vaati kuitenkin, että kauhaan leikattiin aukkoja, jotta kuljettaja näkisi peilistään myös kauhan ollessa ylhäällä. Ilmajarrun käyttö aiheutti auton taakse tyhjiön, jonka imuvaikutus haittasi väitteiden mukaan SLR:iä seuranneita kilpailijoita. Tätä ilmajarrua Levegh ei ehtisi käyttää äkillisessä kilpailutilanteessa. Erikoisesti 300 SLR-kilpurin jarrurummut oli myös varustettu äkkiseltään järjen vastaiselta tuntuvalla öljyruiskutuksella (neljä erillistä pyöräkohtaista nappia kojelaudassa ): järjestelmän logiikka juontui vaarasta, että kovalla rasituksella olevat jarrukengät saattaisivat kuumuuden vuoksi hirttää eli aiheuttaa lukkiutumisvaaraa. Mercedes-Benz havaitsi, että öljytty kitkapinta tasoittuisi kuluessaan nopeasti taas pitäväksi ja että yhden jarrurummun hetkellinen tehon heikennys, kilpurin puoltaminen jarrutuksessa – mikä ei rumpujarrullisessa ajoneuvossa ollut tavatonta – oli parempi vaihtoehto kuin pyörän lukkiutuminen eli mahdollinen hallinnan menetys tai ainakin renkaan tärveltyminen vaihtokuntoon lukkojarrutuksen takia. Mercedes-Benz pyrki häivyttämään 1930-luvun muistoja pestaamalla monia kansallisuuksia edustavan kuljettajakaartin.
Mercedes-Benz 300 SLR:n moottoriteho oli 310 hevosvoimaa, kun Jaguar D-Typen 3,4-litrainen (1954–1956) XK-moottori oli kestävyyden varmistamiseksi kuristettu mahdolliseksi mainitun 400 sijaan 241 –295 hevosvoimaan [9:21–9:26). C-Typeen verrattuna D-Typessä ohjaamo (tub engl. amme) oli toteutettu ilmailualan kaltaisena kevyenä ja lujana monokokkina. Vuoden 1955 Malcolm Sayerin uudistama pitkänokkainen kori (+7,5 tuumaa) oli aerodynaamisesti edeltävää vuotta onnistuneempi: sen vakauttava evä oli yhdistetty kuljettajan päätukeen, mikä virtaviivaisemman muodon lisäksi toi pienen säästön painossa, ja yhdessä pohjan tasoittamisen kanssa uusi versio saavutti 300 SLR:iin verrattuna 11,2 km/t korkeamman (281,9 km/t) nopeuden Mulsanne-suoralla – joskin erittäin pitkällä välityssuhteella varustettu Ferrari 121 Le Mans oli mitatussa suoranopeudessa vielä 9,7 km/t D-Typejä nopeampi (Wiki EN). XK-moottoria oli kaudelle 1955 madallettu kallistamalla sitä 8,5 tuumaa pystyasennosta (tämä salli pidemmät imutorvet kaasuttimiin) ja muuttamalla voitelu kuivasumppujärjestelmäksi: litteämpi keula pienensi D-Tyypin otsapintaa. Moottorin venttiilien kokoa oli suurennettu, ja palotilat olivat tämän vuoksi epäsymmetriset. Muutosten ansiosta D-Type ja 300 SLR olivat hyvin tasaväkisiä. Jaguar-tiimi luotti vuoden 1955 kilpailussa täysin brittiläiseen kuljettajakaartiin: Mike Hawthorn/Ivor Bueb-kärkiauton #6 lisäksi tiimissä ajoivat Tony Rolt/Duncan Hamilton autolla #7, ja Don Beauman/Norman Dewis (ks. aiheesta muualla: Jaguar-alustaekspertti Dewisin haastatteluvideo) autolla #8. Tiimiä johti "hyvin brittihenkiseksi" sanottu, vakava ja taipumaton "Lofty" England.
Myös Enzo Ferrari oli Jaguar XK-D:n menestyksen vuoksi liittynyt kilpailuun uudella, Aurelio Lampredin suunnittelemalla 6-sylinterisellä rivimoottorilla, joka pohjautui vuosien 1953 ja 1954 edeltävien kilpa-autojen 500 Mondial sekä 750 Monza 4-sylinteriseen moottoriin. Uuden moottorin iskutilavuus oli joko 3,7 litraa (Tipo 118), tai 4,4 litraa (Tipo 121), joskin Tipo 118:t muutettiin yhtä lukuun ottamatta tehtaalla jo kauden 1955 aikana nekin Tipo 121-spesifikaatioihin. 330–360 hevosvoiman ja 4 412 cm³ iskutilavuuden Tipo 121 LM on tunnettu moottorityypin ohella myös mallina Ferrari 735, jossa numero juontuu valmistajan perinteisen tavan mukaan yhden sylinterin iskutilavuudesta. Väkivahvalla moottorilla varustettu Tipo 121 osoittautui keväällä 1955 Mille Migliassa nopeammaksi kuin voittaja-auto Mercedes-Benz 300 SLR, mutta Eugenio Castellottin kuljettamana korkea teho nosti sen takarenkaiden kulutusta: renkaanvaihtoihin hukkaantunutta aikaa kiinni ajaessaan Castellotti rasitti moottoria liikaa, ja se rikkoutui. Myös kaikki kolme Le Mans -kilpailuun 1955 osallistunutta Ferrari 121 LM:a keskeyttivät varhain tekniikkarikkoihin: 6-sylinterimallien epätyydyttävien tulosten vuoksi Ferrari hylkäsi ne ja keskittyi V12-moottorimalleihinsa, joskin tehokkaat mutta hauraat Tipo 121:t saavuttivat myöhemmin menestystä lyhyemmän matkan kilpailuissa Kaliforniassa. Kärkikaartin odotettiin olevan hyvinkin tasaväkinen, mutta 300 SLR:t osoittautuvat Le Mans -kilpailussa viimein ylivoimaisiksi – tiimin vetäytyessä 300 SLR johti 2 kierroksella – joskin Hawthorn ajoi vuoden 1955 kilpailun alkutunteina uuden Le Mans -kierrosennätyksen. Kilpailuasetelma herätti laajaa kiinnostusta ja houkutteli paikalle ennätyssuuren katsojamäärän.
Leveghin 300 SLR oli kokenut ensimmäisen kolhun ensimmäisissä harjoitusajoissa, kun monen varikko-maalisuoralla (loiva mutka) jo sattuneen hurjan liki piti -tilanteen päälle tiimipäällikkö Neubauer lähetti Sir Stirling Mossin matkaan Leveghin autolla heikon näkyvyyden takia samalla hetkellä, kun eräs Aston Martin DB3S-kilpureista oli tulossa varikolle. Mossin terävä kiihdytys ei voinut estää lievää peräänajoa, mikä aiheutti SLR:n perään pieniä lommoja. Jean Behra sekä kaksi lehtimiestä sen sijaan olivat vähemmän onnekkaita, sillä DB3S-kilpuri lähti törmäyksen jälkeen kuljettajansa hallinnasta, suistui radan yhteydessä ilman suojaavaa muuria sijainneelle varikkoalueelle ja luisui heidän päälleen. Gordini-tähti Behra ei turmassa saamiensa vammojensa vuoksi voinut osallistua pääkilpailuun. Levegh oli sattuneiden vaaratilanteiden vuoksi huolissaan varikkosuoran turvattomuudesta (18:08–18:25), ja moni muukin kuljettaja oli jo harjoitusajojen tapahtumien jälkeen moittinut rataa uusien autojen nopeuksiin nähden ajastaan jälkeen jääneeksi.
1954 Lagonda V12 "DP115"
Aston Martin-tiimi osallistui vuoden 1955 Le Mans -ajoihin kolmella DB3S-urheiluautolla. Lisäksi tiimi oli kilpaillut edellisvuonna 1954 ensi kerran DP115:llä l. Development Project- engl. kehitysprojekti-mallillaan, mikä kulki vuonna 1947 konserniin ostetun Lagonda-merkin alla, ja mikä oli varustettu kokeellisella, alumiinisella 4,5 litran DOHC V12-moottorilla. Tämä "Willie" Watsonin suunnittelema, Lagondan ensimmäinen V12-moottori DP100 oli synnytetty Ferrari-moottoreita ihailevan David Brownin aloitteesta, sillä tiimin 3-litrainen DB3S-kilpuri ei pystynyt kilpailemaan voitosta tasaväkisesti Ferrarin, Jaguarin tai Lancian suuremmilla moottoreilla varustettuja urheiluautoja vastaan. Uusi V12-moottori yhdisti kaksi W.O.Bentleyn suunnitteleman 6-sylinterisen Lagonda-Bentleyn l. LB6-moottorin sylinteriryhmää, ja sen tavoiteteho oli 350 hv. DP115 saavuttikin vuoden 1954 kilpailun harjoituksissa peräti 172 mph:n l. 277 km/t huippunopeuden Mulsanne-suoralla. DP115:n alustasuunnittelija oli sotaa edeltäneitä, voitokkaita Auto Unionin kilpa-autoja suunnitellut saksalainen Eberan von Eberhorst, ja DP115-koeauto hyödynsi paljon saksalaistekniikkaa. Valitettavasti moottorin suunnitellut Willie Watson valitsi LB6:n aiemman valurautaisen lohkon tilalle kevyen, lämpölaajenemiselle alttiimmalla kevytmetalli-lohkon, minkä kuumentuessa muuttamatta jääneitä kampiakselin laakereita tiukasti paikallaan pitäneet päätylevyt pääsivät liikkumaan, mikä vuorostaan aiheutti moottorin öljynpaineen romahtamisen. Öljynpaineongelmien vuoksi V12 ei kestänytkään tavoitetehon saavuttamiseksi suunniteltuja jopa 7 700/min kierroslukuja, kun taas 6 000/min-rajoituksella kilpaillessa moottoriteho oli enää 312 hv. Tiimiä johtaneen John Wyerin kuivana huumorina hän lausui vuoden 1954 kommellusrikkaiden koeajojen jälkeen: "kukaan ei loukkaantunut, mutta valitettavasti ei myöskään auto". Kahdella DP115:llä vuoden 1954 Le Mansin kilpailuun saapunut tiimi käytti kilpailussa vain toista prototyypeistä: sen kelju ajettavuus yhdistettynä sadekeliin johti ulosajoon mutkikkaalla Esses-ratajaksolla, ja perän ynnä sen valolaitteiden saamien vaurioiden takia toinenkin DP115 joutui vetäytymään kilpailusta.