cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kansallistaidetta
Kirjan julkaiseminen ja perustiedot
Kirjassa on 360 sivua, joista vajaa 70 käsittelee pankin vaiheita taide-elämään osallistujana, mukaan lukien varhaiset muotokuvat pankin eri tiloissa ja varsinainen taiteen kerääminen, joka alkoi vasta 1950-luvun lopussa. Teoksen laatimisen aikaan pankilla oli noin 4 800 taideteoksen kokoelma, josta inventoitiin uudestaan noin 120 konttorin taideteokset pääkaupunkiseudulla ja suurimmissa kaupungeissa ja löydettiin noin 50 aiemmin luetteloimatonta teosta. Taidekokoelmasta ei ollut käytettävissä mitään aiempaa historiaa.
Taiteilija- ja taideteosesittelyt
Kirjan sivulta 67 alkavaan taiteilijoiden ja heidän taideteostensa esittelyyn "Valikoima suomalaista taidetta" valittiin yhteestä 127 taiteilijaa. Jokaiselta taiteilijalta on hänen esittelynsä yhteyteen liitetty yhden tai useamman teoksen valokuva. Taiteilijaesittelyt ovat elämäkerrallisia, joskin teoksen kirjoittaja nimittää niitä saatesanoissaan esseiksi. Esittelyt ovat pääosin sivun mittaisia, kahdella sivulla esitellyt taiteilijat ovat Juhana Blomstedt, Albert Edelfelt, Pekka Halonen, Kari Huhtamo, Pentti Kaskipuro, Unto Koistinen, Ahti Lavonen, Berndt Lindholm, Hjalmar Munsterhjelm, Lars-Gunnar Nordström, Laila Pullinen, Unto Pusa, Kimmo Pyykkö, Helena Schjerfbeck, Sam Vanni ja Ferdinand von Wright. Taiteilijoita ei esitellä aakkosjärjestyksessä, mutta ei myöskään ikäjärjestyksessä. Ensimmäinen esitelty taiteilija on Alexander Lauréus ja viimeinen Anna-Maria Osipow.
Kustakin taiteilijan esittelyn yhteyteen valitusta teoksesta on kerrottu sen nimi, valmistumisvuosi, tekotapa kuten "öljy kovalevylle", maalauksista koko ja useimmista patsaista korkeus tai joissakin tapauksissa kaikki mitat, mahdollinen valmistuspaikka kuten Uhra-Beata Simberg-Ehrströmin ryijylle Munkki (1965) Suomen Käsityön Ystävät -yhdistyksen kutomo, sekä mahdolliset muut tiedot kuten taidegrafiikasta vedos, samoin kuin pankin teoksesta käyttämä inventaarinumero, teoksen hankintavuosi ja sijoituspaikka kaupungin tai kunnan tarkkuudella. Myös teoksen alkuosassa on kuvituksena valokuvia pankin omistamista taideteoksista, joista esitetään taiteilija, teoksen valmistumisvuosi ja koko sekä joissakin tapauksissa sijoituspaikka, mutta ei inventaarinumeroa. Näiden teosten hankintavuodet ja muita hankintaan ja teosten sijoittamiseen liittyviä tietoja on esitetty tekstissä. Pankin muotokuvakokoelmasta on erillinen teoksen luku (ss. 54–66).
Taiteilijaluettelo
Teokseen sisältyy myös Arja Eerolan laatima aakkosellinen luettelo (ss. 354–359) niistä Suomen Taiteilijaseuran taiteilijamatrikkeleihin kuuluvista taiteilijoista, joiden teoksia on pankin kokoelmassa, ja heidän kokoelmassa olevien teostensa lukumäärä teostyypeittäin eli maalaukset ja muut originaaliteokset, grafiikka sekä veistotaide. Grafiikoista luettelossa on vedosten yhteinen lukumäärä, veistoksiin on sijoitettu kaikki kolmiulotteiset teokset, mutta kahdelle kuvataiteilijoiden tekstiiliteokselle ei ole varattu omaa tietosaraketta. Luettelossa on esitetty erikseen Ornamoon liittyneet 31 taiteilijaa ja heidän teostensa määrä teostyypeittäin tekstiilitaide, muu taideteollisuus ja kuvataide. Luettelossa ei ole sen laatimisperiaatteen vuoksi kaikkia pankin kokoelman taiteilijoita ja heidän teoksiaan, minkä lisäksi yksi Göran Augustsonin ja yksi Laila Pullisen teos ovat jääneet pois epähuomiossa.
Elämän tarkoitus (albumi)
Elämän tarkoitus on suomalaisen Kolmannen Naisen viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1991.
Avaarilaiskielet
Avaarilaiskielet (myös avaarilais-didolaiset kielet) on dagestanilaiseen kielikuntaan kuuluva kieliryhmä, johon kuuluu 14 puhujamäärältään pientä kieltä. Avaarilaiskieliä puhutaan Kaukasiassa, Dagestanin länsi- ja eteläosissa. Avaarilaiskielet jaetaan edelleen kolmeen alaryhmään: pohjoisavaarilaiskielet, didolaiset kielet ja andilaiset kielet. Kieliryhmän kieliä puhuu yhteensä noin 712 000 ihmistä. Suurin ryhmän kielistä on avaari, jota puhuu noin 650 000 ihmistä. Avaarilaiskielistä vain avaari on kirjakieli, jota myös muut kielet käyttävät.
Elämän tarkoitus (albumi)
Albumi ylsi Suomen virallisen listan ensimmäiselle sijalle, ja se pysyi listalla yhteensä 27 viikkoa.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Kelttiläinen risti
right|thumb|200px|Kelttiläinen risti
Kelttiläinen risti on symboli, jossa yhdistyvät risti ja ympyrä.
Se on tyypillinen kelttiläisen kristillisyyden symboli, joskin sen juuret ovat kauempana esikristillisessä ajassa. Kyseinen risti on merkittävä osa kelttiläistä taidetta. Samasta ristimallista käytetään myös nimitystä irlantilainen risti tai Ionan risti.
Alkuperä
thumb| Kelttiläinen risti [[Père Lachaiseen  hautausmaalla]] Irlannin ja Britannian kelttiläisille seuduille on pystytetty paljon kivisiä ristejä ainakin jo 600-luvulla. Joissakin niissä 'kelttiläisissä' risteissä on riimukirjoitusta. Britanniassa on säilynyt kelttiläisiä ristejä Cornwallssa ja Walesissa, Ionan saarella ja Hebrideillä sekä useita myös Irlannissa. Muita kiviristejä on Cumbriassa ja Scottish Bordersissa, mutta jotkut niistä noudattavat samantyyppistä anglosaksista ristintekoperinnettä. Tunnetuimpia seisovia ristejä ovat Kellsin risti Irlannissa, Ardboe Auld -risti Irlannissa, ristit Monasterboicessa Irlannissa sekä Sanan risti (”Cross of Scriptures”) Irlannissa.
Muinaisenglannissa sanaa risti (”cross”) vastasi sana rood. Englannin kielen risti tulee vain epäsuorasti latinan kielen sanasta crux, crucis muinaisnorjan sanan kross kautta.
Poliittinen symboli
thumb|Piirros nationalistien kelttiläisestä rististä.
Äärinationalistiset ja uusfasistiset ryhmät ovat jo 1960-luvulla omineet kulttuuriset assosiaatiot, joita liittyy kelttiläiseen ristiin ja siitä johdettuun aurinkoristiin. Syynä tähän ovat siihen liittyvät kristilliset, länsimaisen kulttuurin ja vanhojen eurooppalaisten perinteiden merkitykset. Näiden ryhmien käyttämässä symbolissa on yleensä vain yksinkertaiset viivat ilman perinteisten kelttiläisten ristien koristeellisuutta. Näitä nykyaikaisia mukaelmia on joskus sanottu myös ”aurinkopyöräksi”.
Uusi poliittinen merkitys on lähes varjostanut symbolin perinteisen merkityksen Ranskassa, Italiassa ja monissa muissa Euroopan maissa. Ranskassa symbolin ovat omineet käyttöönsä ryhmät nimeltä Occident ja Groupe Union Droit.
Herman Wrangel
thumb|Herman Wrangel. Herman Wrangel (1587 tai 1584 –1643) oli ruotsalainen sotapäällikkö ja valtaneuvos, joka Kustaa II Aadolfin palvelukseen mentyään kunnostautui Puolan sodassa vuosina 1627–1629 ja saavutti loisteliaan voiton Górznon taistelussa. Vuosina 1636–1637 hän johti itäistä armeijaa Pommerissa ja joutui toimessaan alituisiin kahnauksiin Johan Banérin kanssa.
Robert Korzeniowski
Robert Marek Korzeniowski (s. 30. heinäkuuta 1968 Lubaczów, Puola) on puolalainen kilpakävelijä. Hän on nelinkertainen olympiavoittaja, kolminkertainen maailmanmestari ja kaksinkertainen Euroopan-mestari.
Korzeniowski sijoittui 1989 kävelyn maailmancupissa 20 kilometrin kävelyssä neljänneksikymmenenneksi ajalla 1.26.53. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti Universiadit sekä sijoittui kävelyn maailmancupissa seitsemänneksi ajalla 1.21.19 ja Tokion MM-kisoissa kymmenenneksi. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän keskeytti 20 kilometrin kävelyssä ja hänet hylättiin 50 kilometrin kävelyssä 45 kilometrin jälkeen hänen ollessaan kilpailussa kolmantena. Vuonna 1993 Korzeniowski voitti hopeaa Toronton sisäratojen MM-kisoissa 5 000 metrin ratakävelyssä ajalla 18.35,91. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Universiadit sekä oli kävelyn maailmancupissa 20 kilometrillä neljäs.
Korzeniowski käveli 1995 kävelyn maailmancupissa 20 kilometrillä yhdeksänneksi. Samana vuonna hän voitti pronssia Göteborgin MM-kisoissa 50 kilometrillä ajalla 3.45.57. Seuraavana vuonna hän voitti Euroopan cupin 20 kilometrillä. Atlantan olympialaisissa hän oli 20 kilometrillä kahdeksas ajalla 1.21.13, mutta voitti 50 kilometrillä olympiakultaa ajalla 3.43.30. Hän voitti MM-kultaa Ateenan MM-kisoissa 1997 50 kilometrillä. Seuraavana vuonna hän oli toinen Euroopan cupissa, mutta voitti Budapestin EM-kisoissa kultaa 50 kilometrillä. Vuonna 1999 hän käveli neljänneksi kävelyn maailmancupissa 20 kilometrillä ajalla 1.20.52. Sydneyn olympialaisissa 2000 Korzeniowski voitti olympiakultaa sekä 20 kilometrillä ajalla 1.18.59 että 50 kilometrillä ajalla 3.42.22.
Korzeniowski voitti MM-kultaa Edmontonin MM-kisoissa 2001 50 kilometrillä ajalla 3.42.08. Seuraavana vuonna hän voitti EM-kultaa Münchenin EM-kisoissa ajalla 3.36.39. Hän uusi maailmanmestaruutensa Pariisin MM-kisoissa 2003 voittamalla 50 kilometrin kilpailun ajalla 3.36.03. Seuraavana vuonna hän käveli toiseksi 20 kilometrillä kävelyn maailmancupissa ja voitti olympiakultaa Ateenan olympialaisissa 50 kilometrillä.
Korzeniowski teki urallaan maailmanennätykset 5 kilometrin maantiekävelyssä sekä 5 000 metrin ratakävelyssä. Hän voitti uransa aikana 15 maansa mestaruutta 20 kilometrin kävelyssä vuosina 1990–2004. Lisäksi hän voitti Puolan-mestaruuden 50 kilometrin kävelyssä vuonna 1993 sekä maansa sisäratojen mestaruuden 5 000 metrin ratakävelyssä vuonna 2004.
Kansallinen liiga
Kansallisesta Liigan markkinointinimenä käytetään nimeä Subway Kansallinen Liiga.
Historia
pienoiskuva|Jalkapallon naisten pääsarjan Subway Kansallisen Liigan logo. pienoiskuva|Ilves – PK-35 Vantaa, 25. heinäkuuta 2022 pienoiskuva|HJK – KuPS 1–2, 28. toukokuuta 2022 Naisten pelaaman jalkapallon ensimmäinen Suomen-mestaruus ratkaistiin cupmuotoisella turnauksella vuonna 1971. Vuonna 1972 pelattiin alueellisia lohkoja, joiden voittajat ratkaisivat mestaruuden cupturnauksella. Vuonna 1973 pelattiin neljän lohkovoittajan välinen lopputurnaus. Kahdeksan joukkueen SM-sarja perustettiin 1974. Kaudella 1977 sarja pelattiin kahtena lohkona, joiden kaksi parasta pelasivat lopputurnauksen. Sarjasta käytettiin alkuaikoina myös nimeä Mimmiliiga.
Kaudella 1978 palattiin yhteen koko maan käsittävään lohkoon ja joukkuemäärää kasvatettiin kymmeneen. Mestaruus ratkaistiin pudotuspeleillä neljän parhaan joukkueen välillä. Kausina 1981–1983 SM-sarjassa oli 24 joukkuetta jaettuna neljään lohkoon, joista selvisi kaksi parasta puolivälierälohkoihin ja näiden kaksi parasta pelasivat pudotuspelit. Kaudella 1984 palattiin yhteen lohkoon, jossa pelasi kaksitoista joukkuetta ja kaudella 1985 joukkuemäärä palautui kymmeneen. Kaudella 1986 luovuttiin mestaruuden ratkaisemisesta pudotuspeleillä.
Vuonna 2006 sovittiin, että kaudesta 2007 alkaen korkein sarjataso muuttuu Naisten Liigaksi.
Kausina 2008–2009 liigaa pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sijalle 12 sijoittunut putosi suoraan Naisten Ykköseen. Sijalle 11 sijoittunut joukkue karsi liigapaikasta Ykkösen toiseksi parhaan joukkueen kanssa kaksiosaisessa karsinnassa. Sarjauudistuksessa kaudella 2010 liigasta putosi suoraan kaksi joukkuetta. Kaudesta 2011 lähtien siirryttiin 10 joukkueen kolminkertaiseen sarjaan ja palattiin siihen, että vain sarjan heikoin putosi Ykköseen.
Kaudesta 2013 alkaen on pelattu aluksi 10 joukkueen kaksinkertainen runkosarja (18 ottelua), jonka jälkeen 6 parasta joukkuetta pelaa yksinkertaisen yläloppusarjan (5 ottelua) ja 4 huonointa joukkuetta kaksinkertaisen alaloppusarjan (6 ottelua). Alaloppusarjan heikoin putoaa suoraan Ykköseen ja kaudesta 2015 alkaen toiseksi huonoin on karsinut Ykkösen toiseksi parhaan kanssa liigapaikasta.
Tästä systeemistä poikkeus oli kausi 2020, jolloin Covid-19 -viruksen takia pelattiin vain runkosarja.
Kaudesta 2020 lähtien naisten korkeinta sarjaa on kutsuttu Kansalliseksi Liigaksi.
Tilastoja
pienoiskuva|[[Kuopion MimmiFutis|KMF Kuopio – Åland United 0–4, 9. huhtikuuta 2006]]
Mestarit
Pääartikkeli: Luettelo jalkapallon naisten SM-mitalisteista
Vuoden liigapelaaja
Jalkapallon pelaajayhdistyksen valitsema Vuoden liigapelaaja.
Kansallisen Liigan Legendat
Jalkapallon naisten 50. juhlavuoden kunniaksi Subway Kansallinen Liiga yhdessä Palloliiton kanssa lanseerasi vuonna 2021 uuden kunniakerhon, joka kantaa nimeä ”Kansallisen Liigan Legendat”.
Naisten pääsarjan legendoiksi nimetyt henkilöt:
Kim Larsen
thumb|250px|Kim Larsen, Nibe Festival 2009. Kim Larsen (23. lokakuuta 1945 Kööpenhamina – 30. syyskuuta 2018 Odense ) oli tanskalainen rockmuusikko.
Larsen tapasi vuonna 1969 Franz Beckerleen ja Willi Jønssonin. Kolmikko perusti Gasolin'-yhtyeen, jonka kokoonpanoon myöhemmin liitettiin rumpali Søren Berlev. Yhtye oli hyvin suosittu 1970-luvulla, mutta hajosi sen lopulla.
Larsen julkaisi lukuisia sooloalbumeita, osan omalla nimellään, loput yhtyenimillä Kim Larsen & Bellami ja Kim Larsen & Kjukken. Hänen myydyimpiin levytyksiinsä kuuluu Midt om natten (1983).
Larsen kuoli 72-vuotiaana eturauhassyöpään.
Ohjaskelkkailu talviolympialaisissa 2018
Ohjaskelkkailussa kilpailtiin Pyeongchangin 2018 talviolympialaisissa 10.–15. helmikuuta Alpensia Sliding Centressä.
Ohjaskelkkailussa oli yhteensä neljä tapahtumaa: miesten ja naisten yksilökilpailun lisäksi oli pari- ja joukkuekilpailu.
Aikataulu
Seuraavassa listassa on kaikkien neljän tapahtuman aikataulut.
Lihavoidut tapahtumat ovat loppukilpailuja.
Osallistuminen
Ohjaskelkkailuun hyväksyttiin 110 urheilijaa, joista 40 olimiehiä ja 30 oli naisia. Etelä-Korealle oli varattu paikat miesten ja naisten kilpailuun sekä parikilpailuun. Yhdestä olympiakomiteasta sai osallistua yksilökilpailuun korkeintaan kolme urheilijaa, parikilpailuun kaksi paria ja yksi joukkue joukkuekilpailuun.
Paikat olympialaisiin jaettiin rankinglistan perusteella, jotka perustuivat tuloksiin 1. heinäkuuta 2016 ja 31. joulukuuta 2017 välisenä aikaana.
I/JR 37 (talvisota)
I/JR 37 eli Jalkaväkirykmentti 37:n ensimmäisen pataljoonan virallinen perustamispäivä on 14. lokakuuta 1939. Käytännössä pataljoonan perustaminen tapahtui Mikkelissä 12.–16. lokakuuta.
Torstaina 12. lokakuuta Mikkelissä ilmoittautui kaksi kanta-aliupseeria, vääpeli M. Kuusisto ja kersantti Lauri Miettinen sekä 1. komppanian päällikkö luutnantti Arvo Pylkkänen ja perjantaina aikana pääosa pataljoonan upseerista. Lauantaina 14. lokakuuta Mikkeliin saapui Ristiinassa, Anttolassa, Juvalla ja Suomenniemellä komppanioittain koottu miehistö aliupseereineen. Pataljoonan määrävahvuudesta oli jo lauantai-iltana koossa lähes 95 %. Sunnuntaina saapui yksi isompi neljänkymmenen miehen joukko ja sen jälkeen vielä päivittäin yksittäisiä miehiä. Viimeisenä ilmoittautui 20. lokakuuta pataljoonan kaasusuojelu-upseeri reservin vänrikki Gustaf-Edvard Söderström. Pataljoonan vahvuus oli Mikkelistä lähdettäessä 27 upseeria, 146 aliupseeria ja 675 miestä. Miehistössä oli 15 miehen vajaus mutta aliupseereita 18 yli määrävahvuuden. Kanta-aliupseereita oli saatu yksi jokaiseen komppaniaan, mitä pidettiin asioiden sujuvuuden kannalta välttämättömänä.
Varustaminen
Pataljoonan varustaminen käynnistyi 14. lokakuuta sitä mukaa kun komppanioita saapui perustamispaikoilleen. Mikkelin varastoja pidettiin auki tarpeen mukaan ja pataljoonan varustaminen saatiin pääosin valmiiksi jo 16. lokakuuta. Aseistuksen osalta pataljoona tuli tyydyttävästi varustetuksi. Konekiväärejä, pikakiväärejä, konepistooleita sekä kiväärejä tuli täysi määrä. Vain upseerien pistoolien osalta oli vajausta. Muusta varustuksesta jäi vajaaksi viestikalusto, josta puuttuivat radiot kokonaan sekä puolenkymmentä puhelinta, kaapeleita ja johtimia. Miesten henkilökohtaisen vaatetuksen ja jalkineiden osalta puutteita oli vielä joulukuun puolivälin jälkeenkin.
Yksiköt
Pataljoonaan perustettiin seuraavat yksiköt, joista kunkin osalta on esitetty miehistön pääasiallinen kotipaikka ja määrävahvuus sekä talvisodan aikaiset komppanianpäälliköt.
Keskittäminen Laatokan Karjalaan
Pataljoona marssi perustamispaikoiltaan lauantaiaamuna 21. lokakuuta Mikkelin rautatieasemalle, jossa se kuormattiin ja siirrettiin junakuljetuksella Jalkaväkirykmentti 37:n osana Pieksämäen, Elisenvaaran ja Matkaselän kautta Suistamolle Laatokan Karjalaan. Suistamon asemalta pataljoona marssi Koitonselän kylään, jonne se majoittui iltapäivällä 22. lokakuuta.
Koulutus- ja linnoitustyövaihe
Pataljoona oli kaksi viikkoa koulutuksessa Koitonselässä ja sen koillispuolella Hoviahossa. Koulutusvaiheen jälkeen pataljoona siirrettiin 5.–6. marraskuuta junakuljetuksella Leppäsyrjästä Impilahden ja Pitkärannan kautta Uuksuun, josta se marssi Uuteenkylään. Pataljoona oli kolme vuorokautta Uudenkylän viivytysasemissa, huoltaen varusteita ja jatkaen taisteluharjoituksia, jonka jälkeen se siirtyi 10. marraskuuta lähemmäksi rajaa Tulemajoelle Salmiin. Tulemajoen länsirannalla pataljoona jatkoi asemien rakentamista Er.P 8:n linnoitustyömaalla ja taisteluharjoituksia aina sodan syttymiseen saakka.
Viivytysvaihe 30. marraskuuta – 11. joulukuuta 1939
30. marraskuuta I pataljoonan 2. ja 3. komppania olivat puolustusasemissa Tulemajoen länsirannalla Laatokan ja Iso-Jukakosken sähkölaitoksen välisellä noin kahdeksan kilometrin levyisellä lohkolla. Pataljoonan vasemmalla puolella oli Kovero–Kivioja-linjalla asemissa Er.P 8:n 2. komppania ja konekiväärikomppania. Tulemanjoen itäpuolella oli rajan vartioissa ja tähystyspaikoilla sekä viivytystehtävässä Er.P 8:n 1. komppania ja I pataljoonan 1. komppania etummaisissa taisteluasemissa Räimälä–Miinala-linjalla ja Karkussa. Iltaan mennessä vihollisen 168. divisioonan joukot olivat edenneet valtakunnanrajalta kymmenisen kilometriä. Sen arvioitiin kärsineen viivytyskahakoissa kaatuneina sadan miehen tappiot.
1. joulukuuta vihollinen saapui puolen päivän aikaan Räimälä–Miinala-linjan eteen. Pataljoonan 1. komppania sai tulikasteensa hämärän tuloon saakka jatkuneissa taisteluissa menettäen kaatuneina kahdeksan miestä, jotka kaikki oli vihollisen tulituksen alla jätettävä. Irtautumisen jälkeen 1. komppania vetäytyi Tulemajoen länsipuolelle.
2. joulukuuta I pataljoonasta ja Er.P 8:sta muodostettiin Taisteluosasto Nikula, joka sai tehtävän viivytystaistelusta Laatokan ja Heroilammenkankaan välisellä lohkolla. Vihollinen aloitti hyökkäyksensä Tulemajoen puolustuslinjaa vastaan puoli kahdeksan aikaan aamulla Er.P 8:n puolustuslohkon vasemmalla sivustalla Koveron Kiviojalla. Taisteluja käytiin Kiviojalla iltaan saakka, jolloin nopeasti uhkaavaksi muuttuneen taistelutilanteen arvioitiin uhkaavan Er.P 8:n ainoaa vetäytymistietä ja joukoille annettiin irtautumiskäsky. Vihollisen irtautuminen samaan aikaan hiljensi lohkon ja Er.P 8 palasi puolen yön jälkeen asemiinsa. I pataljoonan lohkolla Salmin keskustaajamassa Tulemalla vihollinen käynnisti hyökkäykset Tulemajoen yli iltapäivällä. Ne torjuttiin tykistön ja kranaatinheittimien tukemana. Seitsemän aikaan illalla 13. divisioonan komentaja eversti Hannuksela antoi käskyn irtautua Tulemajoelta ja siirtyä Ala-Uuksun lohkolla viivytystaisteluun. I pataljoona sai käskyn vetäytyä taaempiin asemiin Uuteenkylään. Er.P 8:n tuli käskyn mukaan vetäytyä Vepsäislammen kautta pohjoiseen Uuksunjoelle. Pataljoonan taistelujoukkoja johtanutta luutnantti Jorma Ränkipohjaa tämä käsky ei saavuttanut ja pataljoona jäi asemiinsa Tulemajoelle.
3. joulukuuta I pataljoonan väsyneitä joukkoja saapui Uuteenkylään pitkin yötä. Ala-Uuksun lohkon komentaja everstiluutnantti Järvinen joutui kuitenkin käskemään pataljoonan saman tein takaisin Tulemajoelle osana pääesikunnasta IV Armeijakunnalle annettua vastahyökkäyskäskyä. Pataljoonasta kokoon saatu noin 1½ komppanian vahvuinen osasto uupui aamulla jo puolimatkassa ja oli haettava autoilla pois. Tulemajoen puolustusasemien ottamista yritettiin sen jälkeen JR 37:n II ja III pataljoonan voimin. Maantietä pitkin edennyt III pataljoona törmäsi jo iltapäivällä vahvaan vihollisosastoon Bräyssyn tasalla ja joutui taistelun jälkeen vetäytymään Jaamalaisen puolustuslinjalle. Uusikylästä vaikeakulkuista sähkölinjaa pitkin lähtenyt II pataljoona saapui Tulemajoelle vasta puolen yön aikaan.
4. joulukuuta I pataljoonan siirtyi Uusikylästä seuraavaan viivytysasemaan Uuksunjoki-linjalle. Er.P 8 ja II/JR 37 irtautuvat Tulemajoelta puolen päivän aikaan ja umpiväsyneet joukot marssivat pohjoiseen Vepsäislammen kautta Uuksunjoelle ja sieltä jokivartta länteen. Erityisesti II pataljoona menetti vetäytymisen aikana varusteita ja konekivääreitä.
5. joulukuuta I pataljoona oli asemissa Uuksunjoki-linjalla länsirannalla Laatokan ja Seminkylän välisellä lohkolla ja Er.P 8 yläjuoksulla sen vasemmalla puolella. Ajoittaista tykistötulta ja partiointia lukuun ottamatta tilanne oli rauhallinen aina 7. joulukuuta aamuun saakka, jolloin vihollinen kohdisti kiivaan tykistötulen Uuksunjoen länsipuolelle. Puolen päivän aikaan vihollinen yritti tulla Uuksunjoen yli lautoilla, jotka pataljoonan konekiväärituli tyhjensi. Sen jälkeen vihollinen yritti työntää rakentamiaan siltoja jokeen, mutta. nämäkin pyrkimykset estettiin tykistökeskityksin ja konekivääritulella. Taisteluja käytiin 8. joulukuuta asti, jolloin Uuksunjoki-linjasta jouduttiin luopumaan Uoman tien suunnan viimeisten viivytysjoukkojen irtauduttua iltapäivällä Lavajärveltä. Viholliselle avautui nyt mahdollisuus edetä Uomaan tieltä Koivuselän kautta Ala-Uuksun lohkon selustaan Koirinojalle, jolloin lohkon joukot olisivat jääneet saarroksiin. Uuksunjoelta käynnistyi armoton parinkymmenen kilometrin kilpajuoksu Koirinojalle.
8.–11. joulukuuta välisenä aikana 13. divisioonan joukot vetäytyivät Kitilä–Ruokojärvi–Syskyjärvi–Varpajärvi-linjalle. Pataljoona marssi Uuksunjoelta Pitkärannan, Kitilän, Ruokojärven ja Ruhtinaanmäen kautta Syskyjärven pohjoispuolella sijaitsevalle Kytsinlammille. 10. joulukuuta IV Armeijakunta ryhtyi kokoamaan joukkoja lyödäkseen sivustahyökkäyksellä Uomaan tien suunnassa edenneen vihollisen ja pakottaakseen Laatokan rantatietä edenneen vihollisen perääntymään. Eversti Olkkosen komentoon muodostettiin kuusipataljoonainen päähyökkäysryhmä, Ryhmä Jousimies. Majuri Hassisen komennossa oli kaksipataljoonainen sivustahyökkäysryhmä, Ryhmä Luoti. Everstiluutnantti Järvisen viisipataljoonaisen Ryhmä Oinaan tuli pitää asemansa Ruokojärvellä ja sitoa vastassaan oleva vihollinen. I/JR 37 liitettiin Ryhmä Jousimiehen alaiseen nelipataljoonaiseen Taisteluosasto Auttiin, joka toimi päähyökkäysryhmän varsinaisena taisteluosastona. Pataljoona siirtyi 11. joulukuuta Kytsinlammilta Hätävaralammille.
Ryhmä Jousimiehen sivustahyökkäys 12.–14. joulukuuta 1939
12. joulukuuta aamuyöstä pataljoona aloitti etenemisensä Hätävaralammilta kohti Varpajärveä, josta se jatkoi taisteluosaston mukana Joutsenjärven itäpuolitse etelään kohti Ruokojärven ja Kivijärven välistä kannasta. Taisteluosasto Autin joukot saapuivat Ruokojärvi-Kivijärvi-kannakselle iltapäivän kuluessa, mutta sivustahyökkäys oli useita tunteja myöhässä ja lyhyt talvipäivä kääntynyt pimeän puolelle. Tästä huolimatta hyökkäystä yritettiin saada liikkeelle käskyn mukaan. I/JR 37 lähti etenemään kohti Uomaan tietä everstiluutnantti Otto Martin II/JR 39:n kanssa. Joukkojen uupumuksen ja pimeyden vuoksi hyökkäys keskeytettiin ja pataljoonat palasivat takaisin. I/JR 37:n 2. komppanian miehistä yli puolet jäi kateisiin. Maastovaikeuksien vuoksi kannakselle oli saatu tuotua vain pieni osa taisteluosaston teltoista ja joukot joutuvat yöpymään pääosin taivasalla ja havukodissa.
13. joulukuuta aamulla I/JR 37 aloitti uudestaan etenemisen kohti Uomaan tietä, nyt yhdessä II/JR 36:n kanssa. Pataljoona ajautui Ojajärven ja Sääksjärven välisen kannaksen jälkeen kohti Siiran tienhaaraa kaartaessaan noin 1,5 kilometriä liian pohjoiseen, tavaten Siiran tiellä suoraan idästä edenneitä III/JR 36:n joukkoja. Suunnistusvirheen selvittyä pataljoona käänsi kulkusuuntansa etelään kohti tienhaaraa. Itään Uomaan suuntaan edennyt II/JR 36 jäi asemiin Tervatehtaan tasalle ja tuhosi asemiensa eteen maantielle vihollisen kolonnan. I/JR 37:n lähestyessä Siiran tienhaaraa sinne saapui lännestä Lavajärven suunnasta hyökkäysvaunuja sekä jalkaväkeä kuorma-autoilla. Tilanne muuttui nopeasti epäedulliseksi. Pataljoona irtautui taistelusta ja vetäytyi epäjärjestyksessä takaisin pohjoiseen. Uomaan tien taisteluiden lisäksi käytiin Kotajärven länsipuolella taisteluita III/JR 38:n ja Siiran tietä pohjoiseen edenneen vihollispataljoonan välillä. IV Armeijakunnan esikunnasta tuli kymmenen aikaan illalla ennakkokäsky hyökkäyksen keskeyttämisestä. Tilanne Kollaalla oli vaikea, IV AK:n viimeisetkin reservit sidottu läpimurtojen torjuntaan Ruokojärvi–Syskyjärvi-linjalla ja vihollisen painostus Uomaan suunnasta maantien avaamiseksi oli voimakas. Sivustahyökkäyksen jatkaminen olisi vaarantanut tuholle koko armeijakunnan.
14. joulukuuta aamuun mennessä Taisteluosasto Autin joukot oli irrotettu Uomaan tien asemistaan. III/JR 36 määrättiin asemiin Kotajärven estelinjalle Saarijärven ja Kotajärven väliselle kannakselle. Muut pataljoonat palasivat takaisin leirialueilleen Syskyjärvi–Varpajärvi-linjan pohjoispuolelle. I/JR 37:n miehiä oli paljon kateissa, mutta näiden löytymistä ei voitu jäädä odottamaan. Lähes kolme vuorokautta ilman lepoa ja ruokaa liikkeellä olleet miehet olivat täysin uupuneita saapuessaan parinkymmenen kilometrin hiihtomarssin jälkeen takaisin Hätävaralammille.
IV Armeijakunnan reservinä 15.–16. joulukuuta 1939
15. lokakuuta pataljoona siirtyi Hätävaralammilta Kytsinlammille lepoon ja IV Armeijakunnan reserviksi. Vihollisen 208.JR:n hyökkäykset Syskyjärvellä II/JR 38:n puolustusasemia vastaan jatkuivat kiivaina.
San Franciscon sinfoniaorkesteri
thumb|San Franciscon sinfoniaorkesterin konserttisali Louise M. Davies Symphony Hall. San Franciscon sinfoniaorkesteri on San Franciscossa, Kaliforniassa toimiva yhdysvaltalainen sinfoniaorkesteri. Se piti ensimmäisen konserttinsa joulukuussa 1911. Nykyinen musiikillinen johtaja on Michael Tilson Thomas, joka on toiminut virassaan syyskuusta 1995 lähtien.
I/JR 37 (talvisota)
Hyökkäys Ruokojärvi–Ruhtinaanmäki-tielle 17.–18. joulukuuta 1939
17. joulukuuta pataljoona siirtyi aamulla Korkeamäen kautta Hoteinvaaraan. 13. divisioona alisti pataljoonan ev.luutn. Järvisen komentamalle Ryhmä Oinaalle, jonka alaisuuteen muodostettiin I/JR 37:stä ja I/JR 38:sta kaksipataljoonainen Osasto Tykki. Osaston komentajaksi määrätty everstiluutnantti Martti sai käskyn vallata Ruhtinaanmäen tienhaara ja Ruokojärvelle johtava tie Tuukkajanmäkeen saakka. Osasto Tykin tarkoituksena oli hyökätä tielle pohjoisesta Syskyänjoen suunnassa, I/JR 37 joen länsipuolta ja I/JR 38 sen itäpuolta. Taisteluosasto Neito hyökkäisi samaan aikaan kolmen pataljoonan voimin Ruhtinaanmäkeen idästä. Epäselvien käskysuhteiden seurauksena kapteeni Halosen I/JR 38 oli jo etenemässä kohti Ruokojärven tietä samaan aikaan, kun I/JR 37:n komentaja kapteeni Kivilahti vasta luki saamaansa käskyä. I/JR 37 saikin uuden käskyn edetä tielle I/JR 38 perässä. I/JR 38 pääsi Ruokojärven tien yli vasta seitsemän aikaan illalla, kun tiellä partioivat hyökkäysvaunut poistuvat hetkeksi. I/JR 37 sai vihollisen vastarinnasta huolimatta työnnettyä joukkoja tien yli, mutta pataljoonan päävoimat jäivät asemiin tien pohjoispuolelle. Kun Ruhtinaanmäen tienhaaraan valtaaminen osoittautui I/JR 38:lle ylivoimaiseksi tehtäväksi, veti kapteeni Halonen pataljoonansa takaisin maantien pohjoispuolelle ja hiihti sen kanssa aina Korkeamäkeen saakka. I/JR 37 jäi yön yli asemiinsa tien kahden puolen varmistamaan sitä Ruokojärven suuntaan ja tietämättömänä siitä, että pataljoona oli tiellä yksikseen eikä sen ja Ruhtinaanmäen tieristeyksen välillä ollut omia joukkoja.
San Franciscon sinfoniaorkesteri
San Franciscon sinfoniaorkesterin yhteydessä toimiva San Franciscon sinfoniakuoro perustettiin 1973 ja San Franciscon nuoriso-orkesteri 1981. Vuonna 1999 San Franciscon sinfoniaorkesteri teki Metallican kanssa yhteistyötä, jonka tuloksena oli livelevy S&M.
I/JR 37 (talvisota)
Hyökkäys Ruokojärvi–Ruhtinaanmäki-tielle 17.–18. joulukuuta 1939
18. joulukuuta I/JR 38 palasi ev.luutn. Järvisen käskystä aamuyöstä Korkeamäestä jatkamaan kesken jäänyttä Ruhtinaanmäen tienristeyksen valtaamista. Osasto Tykille alistettiin vahvistukseksi majuri Partisen komentama I/JR 36, jonka tehtäväksi tuli hyökätä tienristeyksen pohjoispuolella maantien varressa oleville kansakoulun ja kunnalliskodin kukkuloille. I/JR 37 joutui vihollisen painostuksen vuoksi vetämään aamulla joukkonsa pois Ruokojärven tien eteläpuolelta. Pataljoona kaivautui asemiin tien pohjoispuolelle, jossa se joutui vihollisen hyökkäysvaunujen tulituksen kohteeksi. Pataljoonalla ei ollut yhteyttä I/JR 38:aan, joka oli mennyt aamun hämärässä uudestaan Ruokojärven tien eteläpuolelle. Syskyjärven puolustuslinjalla torjuttiin useita vihollisen hyökkäyksiä ja kyläaukealle pysäytettiin vihollisen hyökkäysvaunujen eteneminen pohjoiseen. Kansakoulun ja kunnalliskodin kukkuloilla asemissa ollut kahden pataljoonan vahvuiseksi arvioitu hyökkäysvaunujen tukema vihollinen oli liian vahva vihollinen Partisen I/JR 36:n joukoilla lyötäväksi. Taisteluosasto Neidon joukkojen taistelukunto loppui iltaan mennessä kokonaan. Miehet nukkuivat asemiin heti kun ampuminen hetkeksikin laantui.
San Franciscon sinfoniaorkesteri
Gramophone-lehden raati sijoitti sanfranciscolaisorkesterin sijalle 13 vuoden 2008 orkesteriäänestyksessään.
I/JR 37 (talvisota)
Kunnalliskodin ja kansakoulun kukkuloiden valtaus 19.12.1939
19. joulukuuta luutnantti Valtarin 2./JR 37 ja luutnantti Patojärven 7./JR 37 ryhmittyivät aamuyöstä Sammakkolammille hyökkäysvalmiusasemaan. Puolen päivän aikaan komppaniat hyökkäsivät pohjoisesta maantien itäpuolta Syskyjärven vallaten ensin kunnalliskodin kukkulan ja sen jälkeen kansakoulun kukkulan. I/JR 38:n tuli osallistua hyökkäykseen etenemällä lännestä kansakoulun kukkulalle ja Jänismäkeen. Pataljoona juuttui kuitenkin taisteluun Mustaojalla ja joutui kääntämään osillaan rintamasuuntansa torjuakseen vihollisosaston, joka virheelliseksi osoittautuneen tiedon mukaan oli tulossa etelästä Juttuselästä. Kolmen aikaan iltapäivällä I/JR 38 ja JR 37:n komppaniat kohtaavat vallatulla kansakoulun kukkulalla. Jänismäen osalta tapahtumat ovat epäselvät. Se todennäköisesti saatiin hetkeksi haltuun, mutta kun mäelle ei jäänyt miehitystä, palasivat vihollisjoukot asemiinsa ( 2./JR 37:n sotapäiväkirjan mukaan JR38 varmisti heidän saavuttamansa asemat Jänismäellä, jonka jälkeen 2./JR 37 siirtyi Korkeamäen vierelle ). I/JR 38 asetti varmistuksen kansakoulun kukkulan eteläpuolelle ja 2./JR 37 sai luvan palata Sammakkolammille, josta komppania siirtyi Korkeamäkeen pataljoonan uudelle leirialueelle.
I/JR 37 pääosat olivat asemissa Ruokojärven tien pohjoispuolella hämärän tuloon saakka. Kuuden aikaan illalla pataljoona sai käskyn luovuttaa asemansa II/JR 38:lle ja siirtyä Korkeamäkeen lepoon. 13. divisioonan komentaja eversti Hannuksela hajotti osasto Tykin ja alisti pataljoonan everstiluutnantti Järvisen ryhmä Oinaalle. IV Armeijakunnan hyökkäys pysäytettiin toistaiseksi. Joukot olivat kaikki levon tarpeessa. Osalla pataljoonia taistelukunto oli mennyt hyvin huonoksi.
Ruokojärvellä 21.–28. joulukuuta 1939
21. joulukuuta kolmen aikaan yöllä I/JR 37 lähti Korkeamäestä hiihtomarssille kohti Haukkavaaraa, jonne pataljoonan tuli saapua ennen päivän valkenemista. Pataljoonan esikunta jäi Jukankoskelle. Sen taisteluosat jatkoivat Ruokojärvelle johtavaa tietä Koljun tasalle, jonne komppaniat asettuivat lepoon. Pataljoona oli Ruokojärvellä reservinä. Etulinjassa Ruokojärven kyläaukean länsi- ja pohjoisreunassa oli I/JR 38, jonka komentajaksi oli vaihdettu kapteeni Aho. Vihollinen teki illalla Iivanaojalla hyökkäysyrityksen, joka torjuttiin tykistötulella. 3./JR 37 lähetti kaksi joukkuetta vetäytyvän vihollinen takaa-ajoon.
22. joulukuuta 3./JR 37 osallistui yön aikana Iivananojalla kahden hyökkäyksen torjuntaan. Ryhmä Oinaan puolustuskäskyllä Ruokojärven ja Syskyjärven välinen puolustuslohko jaettiin kahteen alalohkoon, Ruokolohkoon ja Sulkulohkoon. Ruokolohkon reservinä I/JR 37 tehtäväksi tuli partiointi sekä vihollisen yhteyksien ja liikenteen häirintä Ruokojärvi–Ruhtinaanmäki-tiellä. Lavajärven suunnalla liikkuneet tiedustelupartiot olivat havainneet kymmenittäin hyökkäysvaunuja matkalla länteen. Vihollisen vahvistukset olivat tulossa Ryhmä Oinaan puolustuslohkolle. I/JR 37 sai käskyn kiertää Rinnevaaraan ja hyökätä sieltä Kulismajoen yli Syskyjärven suojeluskuntatalon maastoon.
23. joulukuuta pataljoonan hyökkäysosasto eteni aamuyön aikana Rinteenvaaraan, jossa se valmistautui hyökkäämään suojeluskuntatalon maastoon. Päivän valjetessa vihollinen havaitsi hyökkäysosasto, joka ei epäedullisen maaston vuoksi olisi muutenkaan suorittamaan tehtävää ilman suuria tappioita. Vihollisen saarrostusuhan alla osasto irtautui ja komppaniat palasivat leirialueilleen Koljuun. Kapteeni Aho keskeytti I/JR 38:n hyökkäyksen Ruokojärven kyläaukeiden keskellä sijaitsevalle Patamäki saatuaan tiedon I/JR 37 hyökkäysosaston irtautumisesta.
24. joulukuuta pataljoona oli levossa Koljussa. Vain tiedustelupartiot olivat olleet liikkeellä selvittämässä vihollisen asemia ja joukkojen vahvuuksia. Ryhmä Oinaan komentaja everstiluutnantti Järvinen sai illalla 13. divisioonan esikunnassa ennakkotiedot 26. joulukuuta käynnistyvästä IV Armeijakunnan hyökkäyksestä.
25. joulukuuta 13. divisioonan esikunta sai käskyn hyökätä Syskyjärven länsipuolitse Mitron suuntaan. Hyökkäystä varten perustettiin kaksi hyökkäysryhmää: Ryhmä Lohikäärmettä johti eversti Autti, jonka tehtävänä oli hyökätä Tuukkajanmäkeen sekä vallata Juttuselkä ja Ruhtinaanmäki ja edetä sen jälkeen Mitron suuntaan. Ryhmä Oinasta komensi everstiluutnantti Järvinen. Ryhmä Oinaan tehtävänä oli hyökätä ensin Ruhtinaanmäkeen idästä ja pohjoisesta sekä jatkaa sen jälkeen hyökkäystä Mitroon. I/JR 37 määrättiin 13. divisioonan reserviksi ja sen tuli tiedustella hyökkäysryhmitysalue Mykkylämäet koillispuoleisesta maastosta ja sinne suojattu ajoneuvotie nykyiseltä leirialueelta Haukkavaarasta. Pataljoonan sai varautua kolmeen eri tehtävään.
26. joulukuuta pataljoona oli levossa Koljussa. Puolen päivän aikaan pataljoonan 1. komppania määrättiin I/JR 38:n avuksi hyökkäykseen Patamäelle. Itäiseltä kansakoulunmäeltä iltapäivällä liikkeelle lähtenyt 1. komppanian hyökkäys pysähtyi Patjan talon harjanteelle. Edessä olevan avoimen maaston ylitys oli vihollisen tulen alla mahdoton tehtävä. Komppania joutui odottamaan pimeän tuloa, ennen kuin se pääsi vetäytymään takaisin metsän suojaan. Myöskään 1./JR 38:n hyökkäys ei johtanut tulokseen.
27. joulukuuta pataljoona oli edelleen levossa. I/JR 38 jatkoi Ruokojärven kyläaukealle pystyyn jääneiden talojen hävittämistä, jotta vihollinen ei pääse majoittumaan niihin.
28. joulukuuta I/JR 37 otettiin divisioonan johtoon ja alistettiin eversti Autin Ryhmä Lohikäärmeelle. Pataljoonan hiihti iltapäivällä Koljusta hyökkäysryhmitysalueelleen Mykkylämäen maastoon. Ryhmä Lohikäärmeen eteneminen kohti Ruokojärvi–Ruhtinaanmäki-tietä käynnistyi puolen yön aikaan. Hyökkäysosaston muodostivat I/JR 39 ja III/JR 39.
Taistelut Ruokojärvi–Ruhtinaanmäki-tiellä 29. joulukuuta 1939–12. tammikuuta 1940
29. joulukuuta Ryhmä Lohikäärmeen hyökkäys alkoi puolen tunnin tykistövalmistelulla, jonka jälkeen hyökkäysosasto lähti etenemään kohti tietä. Kaksi joukkuetta pääsi hyökkäysosaston oikealla sivustalla tien yli. Muuten Lohikäärmeen hyökkäys pysähtyi vihollisen kiivaaseen tuleen. I/JR 37:n 2. komppania jäi Sulkulammin maastossa tykistökeskityksen alle ja kärsi suuret tappiot. Ryhmä Lohikäärmeen hyökkäyksen pysähdyttyä tien pohjoispuolelle sai eversti Autti 13. divisioonasta luvan käyttää I/JR 37:ää ja määräsi sen suorittamaan yhdellä komppanialla hyökkäyksen Syskyänjoen itäpuolelle Juttuselkään. Pataljoonan 3. komppania teki useita hyökkäysyrityksiä, mutta ei kyennyt murtamaan vihollisen puolustusta. Komppania kärsi hyökkäyksissä suuret tappiot ja meni sekaisin viimeisestä pimeässä tehdystä hyökkäysyrityksestä vetäytyessään. Kahdeksan aikaan illalla 13. divisioonan komentaja keskeytti hyökkäyksen ja käski pitää saavutetun etulinjan taisteluvartioilla sekä vetää joukkojen pääosat leirialueilleen. Ryhmä Oinaan hyökkäykset Ruhtinaanmäkeen pohjoisesta ja idästä eivät nekään tuottaneet tulosta. Lohikäärme ja Oinas kärsivät päivän taisteluissa huomattavan suuret tappiot.
31. joulukuuta pataljoona oli levossa Sulkulammin lounaispuolella. Edessä Syskyänjoella varmistusosastona ollut 2. komppanian joukkue jäi iltapäivällä vihollisen tykistökeskityksen alle kärsien siinä tappioita. Pataljoona alistettiin illalla Ryhmä Oinaalle, tehtävänä osallistua seuraavana aamuna aloitettavaan hyökkäykseen Juttuselän ja Ruhtinaanmäen valtaamiseksi. Oinaan pataljoonista II/JR 37 tehtävänä oli jatkaa Juttuselän luoteiskulmassa metsäkukkulalla olevan vihollisen eristämistä. III/JR 37:n ja II/JR 39:n tehtävänä oli sitoa hyökkäävästi Ruhtinaanmäellä olevat voimat pohjoisesta, idästä ja kaakosta. Osasto Patojärven (7./JR 37 ja 4./JR 38) tehtävänä oli hyökätä Juttuselän itäpuolella Ruokojärven tielle ja siitä Ruhtinaanmäkeen.
1. tammikuuta 1940 pataljoona siirtyi aamuyöllä hyökkäyslähtölinjalle ja eteni kahdella komppanialla hyökkäysryhmityksessä Kulismajoen yli. 2./JR 37 saavutti aamulla Ruokojärven tien, mutta joutui vihollisen kiivaan tulen vuoksi vetäytymään takaisin tien pohjoispuolelle. ( Tappiot 3 kaatunutta, 16 haavoittunutta ). 1./JR 37 joutui ensin tykistökeskitykseen ja sen jälkeen Juttuselän peltoaukean yli yrittäessään vihollisen konekivääritulen kohteeksi. Kun hyökkäyksen jatkaminen osoittautui mahdottomaksi, antoi Oinaan komentaja pataljoonalle käskyn irtautua ja siirtyä, II/JR 37:n saartama metsäkukkula pohjoisen puolelta kiertäen, Osasto Patojärven jäljille. Taistelun uuvuttama pataljoona saavutti Ruokojärven tien vasta pimeän tultua. Se oli kärsinyt päivän aikana talvisodan suurimmat tappionsa, 32 kaatunutta ja lähes 40 haavoittunutta. Oinaan hyökkäysosastot saivat yhteyden toisiinsa Lemisuon kohdalla Ruhtinaanmäen eteläpuolella. Panssarivoimien tukemana vihollisjoukot saivat kuitenkin tieyhteyden jälleen auki. I/JR 37 joutui vihollisen toisen vastahyökkäyksen seurauksena vetäytymään Ruokojärven tien pohjoispuolelle. Taisteluun osallistui JR 208:n tukena ainakin kymmenen panssarivaunua, joista päivän taisteluissa suomalaiset tuhosivat viisi vaunua.
2. tammikuuta II/JR 37 valtasi aamun hämärässä metsäkukkulan. I/JR 37 hyökkäys Ruhtinaanmäen tienristeyksen pohjoispuolella sijaitsevaa Koski-tukikohtaa vastaan saatiin käyntiin vasta aamupäivällä. Hyökkäys edistyi hitaasti ja pysähtyi kokonaan vihollisen hyökkäysvaunujen saavuttua paikalle. Pataljoona vetäytyi toisen raskaan taistelupäivän päätteeksi takaisin asemiinsa lumimyrskyssä, joka oli vienyt näkyväisyyden olemattomaksi. I/JR 37 sai käskyn miehittää omien puolustusasemiensa lisäksi sen kahden puolen olevat II/JR 37:n ja III/JR 37:n asemat. Pataljoonan puolustuslohkon rajoiksi tulivat oikealla lännen puolella Syskyänjoen rikottu silta ja vasemmalla maantien itäpuolella sijaitseva Mölkäsen talo. IV Armeijakunnan rintamahyökkäys ei ollut tuottanut tulosta ja joukkoja irroitettiin rintamasta ja siirrettiin lepoon ennen suuren saarrostushyökkäyksen alkamista.
3. tammikuuta pataljoona varusti yön aikana uutta puolustuslinjaansa. Työt oli saatava valmiiksi ennen päivän valkenemista. Iltapäivällä vihollinen teki hyökkäyksen, joka torjuttiin. Pataljoona oli näissä asemissa 4.–10. tammikuuta, suorittaen partiointia ja vartiopalvelusta. Muutamaa yksittäistä kahakkaa lukuun ottamatta taistelutoiminta oli ankarassa pakkaskelissä hyvin vähäistä.
IV armeijakunnan suuri vastahyökkäys 6.–12. tammikuuta 1940
6. tammikuuta IV armeijakunta käynnisti sivustahyökkäyksen, jonka tavoitteena oli edetä Uomaan tien yli Laatokan rantaan ja katkaista vihollisen 18. ja 168. divisioonien huoltoyhteydet. Taisteluosasto Hannuksela "Mehiläinen" (E/JR 37, II/JR 38, I/JR 39, Er.P 8, Kev.Os. 13 ja JP 4) oli ryhmittynyt Katitsanlammen maastoon ja valmistautui hyökkäämään sieltä Uomaan tien yli Myllykylä–Koirinoja-linjalle. Taisteluosasto Autti "Lohikäärme" (E/JR 39, II/JR 39 ja III/JR 39) oli Vuortanajärven maastossa ja valmistautui valtaamaan Mastokankaan ja Rämeojan maaston. Taisteluosasto Martin "Oinas" (I/JR 37, II/JR 37 ja I/JR 38) tehtävänä oli aktiivisella toiminnalla sitoa vastassaan olleet vihollisjoukot taisteluun. Taisteluosasto Hannukselasta muodostetut Ryhmä Vaaka ja Ryhmä Keihäs juuttuivat taisteluun vihollisjoukkojen kanssa Uomaan tiellä. Taisteluosasto Autin hyökkäys myöhästyi maastovaikeuksien vuoksi useita tunteja eikä osasto voinut vihollisen hyökkäysvaunujen vuoksi edetä maantien yli. 7. tammikuuta taistelutoiminta oli -30 asteeseen kiristyneen pakkasen seurauksena vähäistä. JP 4 pääsi illalla maantien yli ja miehitti 8. tammikuuta aamuyöstä Pukitsanmäen. Taisteluosasto Autti, jolle oli alistettu Kev.Os. 12, pääsi aamupäivällä maantien yli Mastokankaalle, jossa II/JR 39 kävi 9. tammikuuta aamuyöstä voittoisan taistelun vihollispataljoonan (III/657.JR) kanssa. Taisteluosasto Autti jatkoi aamulla etenemistä kohti Koirinojaa. Yksi Nietjärven kautta Koivusiltaan lähetetty komppania (9./JR 39) tuhosi iltapäivällä Laatokan rantatiellä liikkuneen viholliskolonnan. Taisteluosaston pääosat etenivät 10. tammikuuta Koivuselän aukeiden yli Koirinojalle saaden Laatokan rantatien tulen alle iltapäivällä. 11. tammikuuta 9./JR 39 joutui saarrostusuhan vuoksi vetäytymään Koivusillasta, mutta Koirinojan kohdalta Laatokan valtamaantie saatiin katkaistua pysyvästi. 12. tammikuuta Hyrynsalmella kuormattiin Suomussalmen taisteluihin osallistunut JR 64, joka oli tulossa IV Armeijakunnan vahvistukseksi. Päämaja oli arvioinut, että saarrettujen vihollisjoukkojen tuhoaminen edellytti lisäjoukkojen siirtämistä Laatokan Karjalaan.
Vihollinen irtautuu – pataljoona takaa-ajossa 13.–15 tammikuuta 1940
13. tammikuuta vihollinen aloitti aamulla kiivaan viisi tuntia kestäneen tykistötulen, joka kohdistui Ruokojärven tien pohjoispuoleiseen maastoon. Vasta iltapäivällä oli partioita mahdollista saada tien yli. Neljän aikaan palannut pataljoonan tiedustelupartio ilmoitti vihollisen tyhjentäneen etummaiset pesäkkeensä. Myös Ruokojärven suunnalla vihollinen oli vetäytynyt aiemmin tiukasti puolustamistaan asemista. Kapteeni Kivilahti ilmoitti vihollisen irtautumisesta Oinaan (Taisteluosasto Martti) komentajalle, jonka jälkeen I/JR 37 irtosi asemistaan vihollisten takaa-ajoon koko sen kolmen kilometrin puolustuslohkon leveydeltä. Pataljoonan pääosat etenivät Mitron pohjoispuolelle vihollista kohtaamatta. Oikealla sivustalla 1./JR 37 juuttui taisteluun Ruokojärven tiellä vihollisen Karjamökin ja Aholan tukikohtien kanssa.
14. tammikuuta pataljoona valtasi aamulla Mitron, josta vihollinen oli jo vetäytynyt. 1./JR 37 oli saanut yön aikana selvitettyä Karjamökin ja Aholan tukikohdat. Kahden aikaan iltapäivällä 3./JR 37 lähti etenemään Mitrosta maantietä kohti Lemetin tienristeystä. Komppanian hiihtopartio löysi vahvan vihollisen leiriytyneenä maantien länsipuolelle kaksi kilometriä Mitrosta etelään. Komppania vetäytyi taaemmaksi Kangasrannan linjalle. Pataljoona sai illalla yhteyden Er.P 8:aan, jonka vs. komentaja luutnantti Inomaa oli valmistautunut hyökkäämään yön aikana kahdella komppanialla yhdessä I/JR 37:n kanssa maantien itäpuolella sijaitsevalle piste 77 kukkulalle. Kapteeni Kivilahti suhtautui kuitenkin kielteisesti hyökkäykseen, joka siirrettiin seuraavalle päivälle.
15. tammikuuta I/JR 37:n 3. komppaniasta yksi joukkue hyökkäsi piste 77 kukkulalle Er.P 8:n pienen osaston antaessa tulitukea. Joukkue sai kukkulan laen haltuunsa, mutta se eteläreunaan jäi yksi vihollistukikohta. Pataljoonan 1. komppania kiersi vihollisen suuren tukikohta-alueen lännen puolelta ja eteni Kelivaaran ja Pieni Kelivaaran juurelle, jonne se jäi kireässä pakkasessa odottamaan aamuyöksi luvattu vaihtoa.
Pieni Kelivaaran motti 16.–28. tammikuuta 1940
16. tammikuuta aamuyöstä res.vänrikki Siivosen 2. komppania tuli vaihtomiehistöksi res.vänrikki Vikkelän 1. komppanian asemiin. 2. komppania miehitti vihollisen tyhjäksi jättämän Kelivaaran ja teki hyökkäysyrityksen Pieni Kelivaaralle. Hyökkäys ei vihollisen tulen alla saavuttanut menestystä. IV Armeijakunnan esikunnasta annettiin iltapäivällä käsky Er.P 8:n alistamisesta Ryhmä Oinaalle vihollisen tukikohtamaaston ja Pieni Kelivaaran valtaamiseksi.
17. helmikuuta Er.P 8 hyökkäsi aamulla Pieni Kelivaaralle kahdella komppanialla. Samaan aikaan yksi I/JR 37:n 2. komppanian joukkueista hyökkäsi sitovasti vihollistukikohtaan luoteesta. Puoleen päivään mennessä koko Pieni Kelivaara oli vallattu ja vihollisen tukikohta-alue saarrettu sen kaakkoiskulmaa lukuun ottamatta. Vihollisia irtautui pienissä ryhmissä tukikohta-alueelta maantielle ja sitä pitkin etelään Lemetin tienristeyksen suuntaan. I/JR 37:n 3. komppania teki iltapäivällä kaksi tuloksetonta hyökkäysyritystä tukikohta-alueelle. Er.P. 8 miehitti maantien länsipuolella sijaitsevan Nimettömäksi kutsutun kukkulan ja lähetti partiot selvittämään tilannetta Ruunaviidanmäellä ja Ukonmäellä. Vihollisen tukikohta-alueen saarrostus jäi illalla I/JR 37:n vastuulle, kun Er.P 8 sai tehtäväkseen miehittää Ruunaviidanmäen.
18.–27. tammikuuta I/JR 37 vastasi koko tukikohta-alueen saarrostamisesta. Pataljoona teki tehtäväänsä liittyen useita hyökkäysyrityksiä, joissa saatiin vallattua yksittäisiä korsuja. Syntynyttä "mottia" pehmitettiin tykistötulella sekä tulittamalla sitä saarrostusrenkaan asemista, mutta 400–500 miehen vahvuiseksi tiedetty vihollinen piti tiukasti puoliaan. Tuon jakson aikana purkautui 20. tammikuuta Koposenselkään saarrettu usean sadan miehen vahvuinen vihollinen. Pääosa pakoon pyrkivistä vihollisosastoista tuhottiin. 21. tammikuuta Er.P 8:n joukot katkaisivat Lemetin tienristeykseen johtavan maantien Nimettömän kukkulan kohdalta ja tukikohta-alue jäi saarroksiin. Pieni Kelivaaran motista tehtiin saarrostusvaiheen aikana kaksi purkautumisyritystä. Toisessa vihollinen työnnettiin taistelun jälkeen takaisin. Toinen, 70–80 miehen vahvuinen, vihollisosto jäljitettiin ja tuhottiin.