cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karjalankannaksen taistelut talvisodassa
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalankannaksella talvisodassa
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto eli Stavka totesi puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Heinunlammi
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 116,6 metriä mpy. Lampeen on johdettu kahdeksan kuivatusojaa lähimetsästä tai rantasuolta. Lännestä laskeva Pikku-Heinun laskuoja on Särkijärvenojan jatke. Heinulammiin laskee myös Koivulammi luoteesta päin. Heinuulammin laskuoja putoaa 30 senttimetriä 170 metrin matkalla Myllyjärveen, joka laskee vuorostaan Kaartjärveen.
Karjalankannaksen taistelut talvisodassa
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalankannaksella talvisodassa
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komentajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. Jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. Armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Heinunlammi
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvi oli laajempi ja U-kirjaimen muotoinen. Tämä viittaa järvenlaskuun, jossa entinen ”Heino lampi” jakautui laskettaessa mahdollisesti kolmeksi lammeksi. Ne ovat nykyään nimeltään Pikku-Heinu, Heinunlammi ja Myllyjärvi. Kartassa oli laskuojen yläjuoksulle merkitty vesimyllyn paikka ja järven luoteispäähän Heinon talo peltoineen. Särkijärvenoja, joka laskee nykyään Heinunlammiin, laski Kalmbergin kartan mukaan nykyiseen Myllyjärveen. Vuoden 1958 peruskartassa erottuu vielä mahdollisen laskuojan jäänne heikosti ja uusi uoma on merkitty kulkemaan ”Kiesalon” eli nykyisen Pikku-Heinun kautta ”Heinuun”. Vuoden 1979 kartassa ympäristön järvien nimet ovat samoja kuin nykyään. Vuoden 1987 kartassa Vähä-Heinuun pellot olivat lähes kaikki metsitettyjä.
Karjalankannaksen taistelut talvisodassa
Alkutaistelut
[[Tiedosto:Winterwar-december1939-karelianisthmus finnish.png|thumb|right|250px|Puna-armeija saavutti pääaseman, tunnetummalta nimeltään Mannerheim-linjan, Karjalankannaksella 7. joulukuussa 1939.
-XX- Suomalaisten divisioonien rajat -XXX- Suomalaisten armeijakuntien raja]]
Puna-armeijan hyökkäyksen alettua se sai kosketuksen suomalaisten hyvin heikkojen suojajoukkojen kanssa, jotka vetäytyivät viikon kuluessa pääasemaan. Vetäytyminen oli ylipäällikön käskyn vastainen ja aiheutti kotirintamalla paikoittain jopa paniikkia.
Kaikkien hämmästykseksi tämä hyökkäys ei saavuttanut juurikaan tavoitteitaan, sillä suomalaiset eivät jättäneet asemiaan, vaikka vihollisen panssarivaunut ajelivat suhteellisen vapaasti pitkin aukeita taistelukenttiä. Suomalaisilla oli hyvin rajoitetusti panssarintorjunta-aseistusta ja senkin tuli oli yleensä tehotonta.
Ongelmia
Suomen joukkojen onneksi koitui se, että Neuvostoliiton eri aselajien joukkojen yhteistoiminta oli olematonta. Muun muassa tykistö ampui omaa summittaista tultaan juurikaan välittämättä tiedustella tarkkoja maaleja. Keskitykset alkoivat tiettyyn aikaan kaavamaisesti ja niitä seurasivat vähintään yhtä kaavamaiset jalkaväen rynnäköt valtavina rintaman levyisinä ihmisaaltoina. Suomalaisten heikot ja hyvin ohuet linjat pitivät silti vihollisen vetäydyttyä pian juuri valtaamiltaan kaistaleilta. Samoin oli ilmavoimien ja jalkaväen yhteistoiminnan laita, pommitukset seurasivat toisiaan kaavamaisesti, eikä Neuvostoliiton erittäin runsasta ja tehokasta ilma-asetta käytetty suunnitelmallisesti.
Kävi ilmi, että Neuvostoliiton hyökkäys oli suunniteltu liian hätäisesti ja siihen oli liittynyt turhaa optimismia. Hyökkäyksistä saatuja kokemuksia ei käytetty neuvostojoukkojen hyväksi, vaan ne jatkoivat aiemmin epäonnistuneiden keinojen käyttöä.
Suomalaisten vastaisku
Neuvostoarmeijan hyökkäyksen laannuttua suomalaiset tekivät itse vastaiskun vahvoin voimin. Tällä ei saavutettu merkittäviä tuloksia. Ylipäällikkö kykeni myös siirtämään osan joukoista Laatokan pohjoispuolelle, jossa taistelut kävivät kuumina.
Tammikuussa oli alkanut järjestelmällinen suomalaisten asemien murentaminen voimakkailla tykistökeskityksillä Summan alueella. Neuvostojoukot hyökkäsivät jopa 20 divisioonan voimin asemia vastaan. Näihin aikoihin pakkasta alueella oli -30–40 astetta.
Puna-armeijan suurhyökkäys
Suurhyökkäys alkoi 1. helmikuuta 1940, jolloin jalkaväkijoukot hyökkäsivät lukuisten panssarivaunujen tukemina. Aiemmin panssarivaunujen tuhoaminen oli ollut mahdollista kasapanoksin ja polttopulloin, mutta nyt niitä suojasi oma jalkaväki. Panssareiden liikkeet olivat nyt riippuvaisia jalkaväen etenemisestä. Tästä syystä hyökkäyksestä tuli hidas ja junnaava. Neuvostoliittolaiset eivät edelleenkään käyttäneet mitään erityistä oveluutta. He luottivat pelkästään ylivoimaansa ja ehtymättömään materiaaliinsa sekä noudattivat kaavamaisesti ohjesääntöjään. Tämä aiheutti heille erityisen tuntuvia tappioita.
Kymmenen päivän ajan suomalaisten onnistui torjua iskut, mutta lopulta puolustajien voimat alkoivat ehtyä. Materiaalin puute oli sietämätöntä. Suomalaisten tykistöllä ei ollut ammuksia jäljellä. Mannerheim-linja murtui Summajärven lohkolla ylivoimaisen vihollisen edessä 11. helmikuuta 1940. Summan puolustajat olivat kestäneet yli kaksi kuukautta äärimmäisiä olosuhteita ja herkeämätöntä painetta. Neuvostojoukot saivat lopulta murrettua loppuunkuluneet ja -väsyneet Summan puolustajat Lähteen tien suunnassa 11. helmikuuta 1940
Kaksi päivää läpimurron jälkeen saatiin avuksi 5. divisioona, mutta sillä ei ollut enää merkitystä kokonaistilanteen kannalta.
Järviseutu (sanomalehti)
Järviseutu on Järviseudulla Etelä-Pohjanmaalla vuodesta 1937 ilmestynyt puolueeton suomenkielinen paikallislehti. Lehti ilmestyy kerran viikossa. Järviseutu toimittaa uutisia Alajärveltä, Soinista, Vimpelistä sekä Lappajärveltä. Vuonna 2017 Järviseudun levikki oli 4 281 ja lukijamäärä 11 000.
Lehden päätoimittaja on Johanna Kataja ja lehti painetaan Botnia Printin painossa Kokkolassa.
Historia
Lehti perustettiin vuonna 1937 kirjailija Jalmari Saulin aloitteesta yhteistyössä yrittäjien kanssa seitsemän kunnan alueelle. Jalmari Sauli oli lehden päätoimittaja kevääseen 1945 asti.
Lehti on ilmestynyt sekä yksi- että kaksipäiväisenä, mutta vuoden 2003 alusta lehti on ilmestynyt kerran viikossa ja vuoden 2004 alussa lehti siirtyi tabloid-kokoon. Järviseutu-lehti siirtyi vuonna 1990 osaksi Aamulehti-konsernia kun Järviseutu-lehti siirtyi Vaasa Oy:n omistukseen ja Vaasa Oy:n mukana edelleen osaksi Ilkka-konsernia vuonna 1992. Vuonna 1995 Järviseudun Lehti-Osakeyhtiö sulautettiin osaksi Ilkka Oy:tä. Vuodesta 2000 Järviseutu-lehteä kustansi Ilkka-Yhtymän tytäryhtiö Pohjanmaan Lähisanomat Oy joka fuusioitiin I-Medioihin vuoden 2010 alusta.
Vuoden 2022 alussa lehden painopaikaksi vaihtui kokkolalainen Botnia Print. Lehden yhdeksäntenä päätoimittajana toimii Johanna Kataja.
André Malraux
Georges André Malraux (ransk. [ʒɔʁʒ ɑ̃dʁe malʁo], 3. marraskuuta 1901 Pariisi – 23. marraskuuta 1976 Créteil) oli ranskalainen kirjailija, seikkailija ja poliitikko. Hän toimi Ranskan kulttuuriministerinä vuosina 1959–1969.
Alkuvaihe
Vuonna 1905 André Malraux’n vanhemmat erosivat. Hän vietti lapsuutensa äitinsä, isoäitinsä ja Bondyssä sekatavarakauppaa pitäneen tätinsä kanssa. Lapsuudesta hänelle ei jäänyt kovin mieluisia muistoja; tätä hän käsittelee teoksessaan Antimémoires (1967). Vuonna 1909 hänen isänsä teki itsemurhan, mutta tapahtuman vaikutukset olivat melko vähäiset, koska yhteydet isään olivat harvinaisia. Hän aloitti lukion rue Turbigon lyseossa, ja jo tällöin hän oli säännöllinen vieras Seinen rannan käytettyjen kirjojen kauppiaiden, bukinistien, luona sekä elokuvateattereissa, taidenäyttelyissä, konserteissa ja teattereissa. Tällöin alkoi myös hänen intohimonsa nykykirjallisuuteen.
Häntä ei hyväksytty vuonna 1918 Lycée Condorcet’n oppilaaksi, minkä myötä hän luopui ajatuksesta suorittaa ylioppilastutkinto. Hän seurusteli entistä enemmän pääkaupungin taiteilijapiireissä ja julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1920: esseen kirjallisuuden teoriasta, kritiikkikokoelman sekä ensimmäiset proosateoksensa. Nämä varhaisvaiheen teokset kuuluivat Malraux’n oman käsityksen mukaan farfelu-luokkaan. Tämä oli hänen oma terminsä, joka tarkoitti lähinnä mieletöntä. Hänen proosarunoutensa lähtökohtina olivat saksalainen ekspressionismi, Max Jacobin kubismi ja Guillaume Apollinairen runous. Clappiquen henkilökuva La Condition humaine -teoksessa on suoraan tämän ensimmäisen malrauxlaisen kauden mukainen. Tämän kautensa aikana hän näytteli myös Kuningas Ubua ja luki Alfred Jarryn tuotantoa. Myöhemmin vuonna 1948 hän liittyi jäseneksi Collège de Pataphysique -hullutteluseuraan.
Aikuistuminen
Malraux avioitui vuonna 1921 Clara Goldschmidtin kanssa, ja samoihin aikoihin hän toimitti erästä kirjallista sarjaa Sagitaire-kustantamossa. Useiden eri puolille Eurooppaa suuntautuneiden matkojen jälkeen hän matkusti Claran kanssa Indokiinaan varastaakseen sieltä patsaita, jotka voisi myydä Euroopassa. Tämä kokemus oli inspiraationa hänen kirjoittaessaan teosta La Voie Royale. Hänet pidätettiin, ja diplomaattisten järjestelyjen jälkeen hän pääsi palaamaan Pariisiin. Hän palasi vielä Indokiinaan ihastuneena kolonialistiseen elämään. Tällöin hän perusti antikolonialistisen sanomalehden L’Indochine enchaînée.
André Malraux pidätettiin 23. joulukuuta 1923 Phnom Penhissä Kambodžassa. Samalla pidätettiin myös hänen ystävänsä Louis Chevasson. Epäonnistuneet pörssisijoitukset olivat haihduttaneet Claran omaisuuden, ja André Malraux päätti silloin irrottaa Angkorin Banteay Srei-temppelin korkokuvan ja myydä sen eräälle keräilijälle. Heinäkuussa hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen, ja Louis Chevasson sai puolitoista vuotta. Clara jätti hänet vankeuteen ja palasi Pariisiin. Siellä hän kokosi miehensä puolustajiksi ison joukon aikakauden johtavia intellektuelleja kuten Marcel Arland, Louis Aragon, André Breton, François Mauriac, André Gide ja Max Jacob. Malraux’n tuomio väheni vuoden mittaiseksi, ja hän palasi takaisin Ranskaan marraskuussa 1924.
Hän julkaisi vuonna 1930 Indokiinan kokemuksistaan teoksen La Voie royale, joka on eräänlainen seikkailuromaani.
Taistelut fasismia ja natsismia vastaan
Vuodesta 1933 lähtien Malraux toimi voimakkaasti fasismia ja kansallissosialismia vastaan, ja hän liittyi vuonna 1936 kansainvälisiin prikaateihin Espanjan sisällissodassa. Hän järjesti España-lentueelle ranskalaiset Potez 540 -pommikoneet ja otti lentueen johtoonsa toimien everstinä aina vuoteen 1937 saakka. Tämän jälkeen hän inspiroitui kirjoittamaan kokemuksistaan ja tapahtumista romaanin L’Espoir (1937). Hän myös ohjasi elokuvan, alkuperäiseltä nimeltään Sierra de Teruel, mutta se esitettiin vain kerran Pariisissa, ja kansanrintamahallitus kielsi sen esityksen. Saksalaiset takavarikoivat kaikki sen kopiot, mutta jotain pelastui, ja vuonna 1945 se esitettiin hivenen lyhennettynä nimellä Espoir, joka oli hänen Espanjan sisällissodasta kertovan kirjansa nimi.
Ranskan natsihallinnon aikana hän pakeni vankileiriltä velipuolensa Rolandin kanssa ja omaksui uuden, odottelevan asenteen. Roland pidätettiin, ja Malraux liittyi Ranskan vastarintaliikkeeseen vuonna 1944 eli varsin myöhäisessä vaiheessa. Hän väitti olleensa tuolloin Ranskan sisäisen armeijan (FFI) eli vastarintaliikkeen yhden haaran alueellinen johtaja. Alue olisi käsittänyt Ranskan alueet Limousin’stä Lot-et-Garonneen saakka. Hän järjesti kokouksia paikallisten johtajien kanssa, mutta nämä eivät tunnistaneet häntä johtajakseen. Eversti Berger, kuten hän itseään tuolloin nimitti, oli ainut paikalla ja läsnä ollut ranskalainen, kun saksalaiset pidättivät hänet Gramat'issa erään englantilaisen erikoisjoukkojen upseerin kanssa. Hänet kuljetettiin vankeuteen Toulouseen kuulusteluja varten, mutta häntä ei kidutettu. Hän vapautui, kun saksalaiset lähtivät kaupungista. Tämän jälkeen hän komensi Alsace-Lorrainen prikaatia Ranskan valtioalueen vapautuksen aikana.
Malraux ja de Gaulle
thumb|right|300px|[[John F. Kennedy, rouva Malraux, André Malraux, Jacqueline Kennedy ja Lyndon B. Johnson Mona Lisan paljastustilaisuudessa National Gallery of Artissa Washington DC:ssä 8.1.1963.]] Vuodesta 1945 alkaen hänet liitettiin voimakkaasti kenraali Charles de Gaulleen, koska toimi tämän ensimmäisen hallituksen propaganda- ja informaatioministerinä. Hän osallistui de Gaullen kanssa tämän perustaman puolueen, Rassemblement du peuple français (RPF), luomiseen ja vastasi puolueen tiedottamisesta vuosina 1947 ja 1954. Hän toimi myös viidennen tasavallan kulttuuriministerinä vuosina 1959–1969.
Malraux ei ollut julistautunut gaullelaiseksi vasemmistolaiseksi, mutta hän ei kieltänyt myöskään menneisyyttään. Hän puheensa François Mitterrandia vastaan vuoden 1965 presidentinvaaleissa todistaa tämän oman menneisyytensä arvostamisen: ”Te ette olleet edes Espanjassa”, koska Malraux itse oli osallistunut Espanjan sisällissotaan merkittävällä panoksella vuosina 1936–1939, jolloin Mitterrand oli vasta 20-vuotias nuorimies. Hän herätti henkiin Kansanrintaman ja teki kulttuurista valtion hallinnoimaa yhteiskunnallista toimintaa. Hän perusti valtaisan määrän kulttuuritaloja, joita kaikkia hallinnoi kulttuuriministeriö.
Laihanen (Loppi)
Laihanen on Kanta-Hämeessä Lopella Räyskälän kylän lähellä sijaitseva umpilampi.
Mário Hipólito
Mário Hipólito, pelaajanimeltään Mário (s. 1. kesäkuuta 1985 Luanda, Angola), on angolalainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi pitkään Angolan pääsarjassa Grupo Desportivo Interclubessa.
Laihanen (Loppi)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Räyskälän ympäristössä Pernunnummella, missä maaperä on muodostunut jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjoen muodostumissa, joista alueella sanduri tai delta on vallitsevin maa-aineksen kasautumismuoto. Lampi sijaitsee maaston ”uomassa”, joka saattaa olla sandurin sulamisvesiuoman jäänne. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen rannat ovat soistunutta metsämaata. Lampi on autio eikä sinne johda tietä.
Mário Hipólito
Hipólito pelasi Interclubessa vuodesta 2004 lähtien. Hän kuului Angolan maajoukkueeseen Saksan MM-kisoissa 2006 mutta jäi varamaalivahdiksi.
Laihanen (Loppi)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 121,7 metriä mpy. Lampeen ei tule eikä lähde ojia. Laihasensuon ojitukset ottavat lammen vierestä vettä, mutta ojaa ei ole johdettu lampeen asti. Sitä voi siksi pitää umpijärvenä.
Eino Rautavaara
Eino Alfred Rautavaara (vuoteen 1901 Jernberg; 14. maaliskuuta 1876 Ilmajoki – 7. elokuuta 1939 Helsinki ) oli suomalainen oopperalaulaja (baritoni).
Käytyään aluksi kauppakoulun ja toimittuaan muutamia vuosia liikealalla hän siirtyi musiikin pariin vuonna 1900 Rautavaara opiskeli laulua ulkomailla useaan otteeseen: Roomassa vuosina 1903–1906 ja 1910, Berliinissä vuonna 1906, Pariisissa vuonna 1909 sekä Milanossa vuosina 1911 ja 1914. Hän toimi Helsingin Kallion kirkon kanttorina vuodesta 1912 ja laulunopettajana Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1907–1909 ja Helsingin Kirkkomusiikkiopistossa vuodesta 1922. Rautavaara kuului suomalaisen oopperan perustajiin, ja hän oli myös ensimmäisiä suomalaisia levyttäneitä laulutaiteilijoita. Rautavaaran levytykset ovat vuosilta 1905–1909.
Eino Rautavaaran puoliso vuodesta 1927 oli lääketieteen lisensiaatti Elsa Katariina Teräskeli (1898–1944). Heidän poikansa oli säveltäjä Einojuhani Rautavaara.
Eino Rautavaaran veli oli laulaja ja kuoronjohtaja Wäinö Rautawaara (1872–1950), joka toimi kanttorina ja laulunopettajana Vaasassa vuoteen 1919 sekä Helsingin tuomiokirkon (Helsingin pohjoisen suomalaisen, sittemmin Keski-Helsingin seurakunnan) kanttorina vuosina 1925−1948 sekä useiden kuorojen ja soittokuntien johtajana ja laulukilpailujen tuomarina. Wäinö Rautawaaran lapsia olivat oopperalaulaja Aulikki Rautawaara ja sellisti Pentti Rautawaara. Eino Rautavaaran toinen veli oli kansliapäällikkö ja oikeusministeri A. E. Rautavaara.
Botulu
Botulu tai Bootuluu   on nasleg eli maalaiskunta ja tämän maalaiskunnan keskuskylä Verhneviljuiskin ulusin keskiosassa Sahan tasavallassa Venäjällä. Botulun kylä sijaitsee 120 kilometriä piirikeskuksesta Verhneviljuiskista pohjoiseen. Keskuskylän lisäksi kunnassa on Kjotjordjohin kylä (ven. Кётёрдёх, jak. Көтөрдөөх), noin 20 kilometriä keskuskylän pohjoispuolella.
Asukasluvun kehitys:
Acorn (yhtye)
Acorn oli suomalainen akustinen popyhtye, jonka Antti Vuorenmaa ja Christa Renwall perustivat vuonna 2005. Acorn yhdisti folkin, bluegrassin ja akustisen kantrin sävyjä popmusiikkiin. Yhtye julkaisi ensimmäisen EP:nsä "The first songs" vuonna 2006.
Acornilta on ilmestynyt kolme pitkäsoittoa: "The first album" (Hilland Records 2007) ja "Here & there & back" (Hilland Records 2008) sekä suomenkielinen "Kaivonkatsoja" (Hilland Records 2010).
Miikka Kajander
Miikka Juhani Kajander (s. 5. lokakuuta 1971 Turku) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja, joka tunnettiin urallaan kovasta laukauksestaan ja vapaapotkuistaan.
Ura
Kajander aloitti uransa Åbo IFK:ssa kaudella 1989, esiintyen II divisioonassa seitsemässä ottelussa. ÅIFK putosi kauden päätteeksi III divisioonaan ja Kajanderin rooli kasvoi tulevalle kaudelle, ollen joukkueensa kolmanneksi paras maalintekijä yhdeksällä maalillaan. Kaudeksi 1991 hän siirtyi Pargas Idrottsföreningiin, jossa hän vietti neljä kautta. Kajander oli joukkueen avainpelaajia, tehden useita maaleja vapaa- ja rangaistuspotkuista. Hän teki Veikkausliiga-debyyttinsä Tampereen Pallo-Veikkojen riveissä 6. kesäkuuta 1993 vierasottelussa Kuuysiä vastaan, pelaten silloin kaksi ottelua lainalla. PIF nousi kaudeksi 1994 uuden nimen saaneeseen Ykköseen, ja vaikka paraislaisten kausi päättyi 12. sijaan ja putoamiseen, löi Kajander läpi toisella sarjatasolla 12 maalillaan 24 ottelussa.
Vuonna 1995 Kajander teki sopimuksen Veikkausliigaan Tampereen Ilveksen kanssa. Hänen ensimmäinen kokonainen pääsarjakautensa sai räjähtävän alun Kajanderin tehdessä kymmenessä ensimmäisessä ottelussaan yhdeksän maalia. Vaikka sama tahti ei jatkunut kauden loppuun asti, teki hän yhteensä 13 maalia, pelaten kaikissa paitsi yhdessä sarjaottelussa. Onnistuneen kauden päätteeksi Kajander valittiin uuden vuoden liigatulokkaan palkinnon ensimmäiseksi saajaksi. Kansallisen läpimurtonsa tehtyään hän siirtyi kaudeksi 1996 Ruotsin toiselle sarjatasolle Motala AIF:n joukkueeseen, jossa pelasi kahden vuoden ajan seuran sijoittuessa keskikastiin.
Ivar Aminoff (ministeri)
Ivar (Iwar) Aminoff (2. joulukuuta 1868 Turku – 15. elokuuta 1931 Lemu) oli suomalainen lakimies ja poliitikko. Hän oli puolustusministerinä Aimo Cajanderin II hallituksessa 82 päivän ajan keväällä 1924, 11.3.1924–31.5.1924. Hänet valittiin hallitukseen ammattiministerinä, ei siis minkään puolueen edustajana.
Ivar Aminoffin vanhemmat olivat eversti Gregorius Aminoff ja Sara Adelaide Constance Sofia IthimaEus. Aminoff kouluttautui ylioppilaaksi 1880, sai oikeustutkinnon 1892 ja sai varatuomarin arvon 1896. Hän työskenteli asianajajana Turussa vuosina 1892–1916. Aminoff omisti Tenholan kartanon Lemussa vuodesta 1900.
Aminoff toimi vt. lääninsihteerinä 1905–1906 Turun ja Porin läänissä ja oli vt. maaherra 1918. Aminoff oli Turun kaupunginvaltuuston jäsen 1904–1912 ja sen varapuheenjohtaja 1908. Hän oli Lemun kunnanvaltuutettuna 1919–1931.
Intiaanikesä (täsmennyssivu)
Intiaanikesä voi tarkoittaa seuraavia:
Leila ja Annukka
Leila ja Annukka oli yksi radiokanava YleX:n ja sitä edeltäneen Radiomafian suosituimmista ohjelmista. Vuonna 1997 kuuntelijat äänestivät ohjelman Radiomafian suosituimmaksi. Ohjelma alkoi vuonna 1995 ja jatkui vuoden 2003 loppuun, jolloin se YleX:n kanavauudistuksen myötä poistui ohjelmistosta. Tekijöiden todellista henkilöllisyyttä ei ole vahvistettu, mutta ohjelman paluun 2012 yhteydessä tekijöiksi mainittiin Johanna Reenkola, Tiina Siikasaari ja Kim Wirtanen.
Leila ja Annukka tekivät paluun uusilla jaksoilla Elisa Kirja -palvelussa huhtikuussa 2012. Kesän 2012 aikana julkaistiin kuusi uutta ja kaksi uudelleen tallennettua jaksoa. Tämän jälkeen sarjan luojat ilmoittivat Facebook-sivullaan, että Leilan ja Annukan tarina on toistaiseksi päättynyt viimeisen, lentokentälle sijoittuneen jakson jälkeen: "Leila sai Annukan koneeseen kyllä. Annukka pääsi lentokoneessa tutustumaan ohjaamoon (käyttämällä viattoman tyttömäistä ääntään ja räpsyttelevää vasikankatsettaan). Ohjaamossa hän ja juuri eronnut lentokapteeni Pynnönen rakastuivat toisiinsa ja Annukka lensi samalla koneella takaisin Suomeen. Leila jäi yksin Roomaan, palasi linnalleen, löysi kadoksissa olleen Moschinon sifonkimekkonsa tyhjästä viinikellarista ja asettui taloksi. Leila päätti laajentaa viinikellaria ja palkkasi hommaan kolme näppärää ja jaksavaa 20–23-vuotiasta muuraria Toscanan maaseudulta. Joten: naisten tiet erosivat jälleen, eli uusia jaksoja ei ole tulossa."
Huumorisarjan tähdet
Leila Penelope Makkonen (s. 1965, äänenä Johanna Reenkola) ja Annukka Hellä Aina Ilona Ahlqvist (s. 1966, äänenä Tiina Siikasaari) ovat toistensa parhaat ystävät, jotka tapasivat toisensa vuonna 1995 Annukan seurustellessa Leilan alkoholisoituneen muusikkoveljen Arton kanssa. Ohjelmassa käsiteltiin ajankohtaisia asioita kahdesta näkökulmasta: Leilan itsevarmasta ja kaikkitietävästä vinkkelistä sekä Annukan herkästä ja viattomammasta perspektiivistä. Leila oli rikas ja tumma vamppityyppi, lohjalaisen kunnanjohtajan tytär ja miljoonaperijätär, joka oli ollut sängyssä yli tuhannen miehen kanssa. Vaalea, naiivi ja sinisilmäinen Annukka oli köyhän elimäkeläisen maatilan ainoa tytär, jonka lapsuus oli isän mielenterveysongelmien vuoksi myrskyisä. Sarjan viimeisenä vuonna Annukka sai myös tyttären, Annabella Millastiinan, jonka nimi tosin ensin vaihteli Caroline Castehelmestä Salliin ja Millaan.
Ihmissuhteista
Leilan ja Annukan ihmissuhteet olivat kautta sarjan värikkäitä. Annukka kokeili avoliittoa Arton, Askon, Veskun (Annabella Millastiinan isä), Akin ja Ramin kanssa sekä avioitui Tapsan, Riston sekä Eeliksen kanssa. Leila päätyi avioon sarjan aikana kaksi kertaa; Jyrkin ja Lennartin kanssa, mutta ennen sarjan alkamista hän oli ollut jo kerran naimisissa. Sarjassa esiintyivät silloin tällöin myös Annukan eläimet, ennen kaikkea Regina-koira, joka osasi piirtää, laulaa ja melkein puhuakin.
TV ja kirjat
Leila ja Annukka vierailivat myös Ylen Ekoisti- ja Lauantaivekkari-ohjelmissa ja MTV3:n Kokkisota-ohjelmassa sekä julkaisivat CD:n Aamusta iltaan, joka sisälsi kolme ohjelman jaksoa. Leila ja Annukka saivat aikaan myös seitsemän kirjaa:
Radiossa sarjan viimeinen jakso esitettiin 28.12.2003.
Ankeisen joulutervehdys
Ankeisen joulutervehdys on ensimmäisen kerran jouluaattona 2017 MTV3-kanavalla esitetty suomalainen televisioelokuva, jonka pääosan näyttelee Pilvi Hämäläinen. Hän esittää elokuvassa Aina Inkeri Ankeista, joka oli hänen sketsihahmonsa Putous-televisiosarjan kahdeksannella kaudella alkuvuodesta 2017.
Elokuva koostuu kolmesta erillisestä tarinasta: ensimmäisessä osassa Ankeinen kidnappaa joulupukin (Pukin piina), toisessa osassa tarina sijoittuu Betlehemiin ensimmäiseen jouluun (Aina Inkeri Nasaretilainen) ja kolmannessa selviää, miksi Ankeinen vihaa perinteisiä sukujouluja (Sukujoulu). Elokuva keräsi televisiossa jouluaattona keskimäärin 350 000 katsojaa.
Rooleissa
Pukin piina
Aina Inkeri Nasaretilainen
Sukujoulu
Joan Crawford
Joan Crawford (oik. Lucille Fay LeSueur, ) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä, joka esiintyi sekä teatterissa, elokuvissa että televisiossa. Crawfordia pidetään yhtenä Hollywoodin kulta-ajan legendaarisimmista näyttelijöistä.
Joan Crawford aloitti uransa tanssijana ja showtyttönä New Yorkissa ja siirtyi mykkäelokuviin vuonna 1925, jolloin hän allekirjoitti sopimuksen elokuvajätti MGM:n kanssa. Alkujaan hän esiintyi klaffina, myöhemmin hän kohosi nopeasti 1930-luvun suosittujen "flapper"-elokuvien kautta yhdeksi Hollywoodin kirkkaimmista tähdistä. Erityisen tunnetuksi Crawford tuli niin kutsutuista tuhkimotarinaelokuvistaan, joissa hän esitti köyhiä ja ahkeria tyttöjä, jotka löysivät romanssin ja lopulta menestyivät kovan työnsä seurauksena. Myöhemmin hänen rooleikseen vakiintuivat vahvat, määrätietoiset ja menestyneet naiset. Parhaan naispääosan Oscarilla Crawford palkittiin vuonna 1945 elokuvasta Mildred Pierce – amerikkalainen nainen.
Lähes viisikymmentä vuotta kestäneellä urallaan Crawford profiloitui ensisijaisesti elokuvanäyttelijäksi. Teatterilavoilla häntä nähtiin ainoastaan uransa alussa, elokuvien ohella hän esiintyi radiossa ja myöhemmin myös televisiossa. Hän myös työskenteli vuosia miehensä Al Steelen johtamassa Pepsi-Cola Company-yhtiössä. Yhtiön johtokuntaan hänet valittiin miehensä kuoleman jälkeen vuonna 1959, ja hän erosi paikalta vasta 1973. Crawford oli naimisissa kaikkiaan neljästi, ja kaikki solmitut liitot kestivät neljä vuotta. Hän kasvatti myös neljä adoptiolasta. Elokuvauransa hän päätti vuonna 1970. Crawford kuoli seitsemän vuotta myöhemmin 73-vuotiaana kotonaan New Yorkissa.
Lapsuus ja nuoruus
thumb|upright|left|Crawford vuonna 1926. Ranskalais-englantilaista sukujuurta oleva Lucille LeSueur syntyi Yhdysvaltain Texasin osavaltion San Antoniossa katolisen LeSueurin perheen kolmantena lapsena. Hänen vanhempansa olivat Thomas E. LeSueur (1868–1938) ja Anna Bell Johnson (1884–1958). Lucillen vanhemmat sisarukset olivat varhaislapsuudessaan kuollut Daisy ja kaksi vuotta vanhempi Hal LeSueur. Lucillen isä hylkäsi perheen joko ennen Lucillen syntymää tai pian syntymän jälkeen. Crawford itse sanoi lähdön tapahtuneen hänen ollessaan vielä sylivauva, mutta monet muut lähteet ovat kertoneet isän lähteneen jo ennen tyttärensä syntymää. Pian miehen lähdön jälkeen Anna lapsineen muutti Lawtonin kaupunkiin Oklahomaan, missä hän aloitti uuden elämän. Anna tutustui nopeasti elokuvateatterinomistaja Henry J. Cassiniin, ja he avioituivat vuonna 1910. Avioliiton seurauksena myös Lucillen sukunimeksi tuli Cassin, ja lapsena hän kutsui itseään lempinimellä ”Billie”. Lucille kasvoi luullen Henryä isäkseen, ja vasta Hal-veli korjasi tämän käsityksen muutamaa vuotta myöhemmin.
Viisivuotiaana Lucille katseli ahkerasti isäpuolensa teatterin lavalla esitettyjä vaudeville-näytöksiä ja haaveili itsekin tanssijan urasta. Isäpuoli oli muutenkin kannustava: hän muun muassa maksoi tytärpuolensa tanssitunnit ja antoi tämän harjoitella vapaa-aikoinaan teatterinsa lavalla. Hän sai myös vapaasti leikkiä teatterin rooliasuilla ja maskeilla ja sisällyttää niitä omiin ”näytöksiinsä”. Tanssijan uraa kuitenkin vaikeutti tytön jalkaansa saama syvä haava, jonka hän sai astuttuaan rikkinäiseen maitopulloon. Puoleentoista vuoteen Lucille ei loukkaantumisensa takia voinut edes käydä koulua, ja oli erittäin epätodennäköistä, että hän enää koskaan kykenisi tanssimaan entiseen malliin. Kolmen leikkauksen jälkeen jalka saatiin kuitenkin kuntoon. Lucille, joka oli vakaasti päättänyt tulla tanssijaksi, harjoitutti jalkaansa päivittäin. Hänen onnistuikin kuntouttaa jalkansa siihen tilaan, että saattoi jälleen kävellä ja tanssia kuten ennenkin.
thumb|upright|Uransa alkuvaiheessa näyttelijätär otti taiteilijanimekseen nimen Joan Crawford. Nimi valittiin lehden järjestämän kilpailun kautta. Kuvassa tyypillinen [[flapper-asu. Kuva vuodelta 1927.]] Crawfordin suhde isäpuoli Cassiniin oli koko tytön lapsuuden ajan lämmin. Crawford oli kasvanut luullen miestä isäkseen eikä ollut osannut kaivata oikeaa isäänsä. Cassinista kehittyi hänen varhaisen elämänsä tärkein henkilö, sillä tytön suhde äitiin oli huono ja etäinen. Äiti ei osannut arvostaa tyttärensä unelmaa tulla tanssijaksi. Hän itse teki montaa työtä taatakseen perheelleen elannon. Crawford taas oli vakaasti päättänyt, ettei koskaan joutuisi raatamaan äitinsä tavoin. Lucille tukeutui vahvasti isäpuoleensa, joka puolestaan käytti tyttöä hyväkseen: jo 11-vuotiaana Crawford oli seksisuhteessa isäpuolensa kanssa. Suhteen alkamista oli ilmeisesti edesauttanut se seikka, että Crawford oli saanut tietää Cassinin olevan biologisen isän sijaan vain hänen isäpuolensa.
Perheen vielä asuessa Lawtonissa Cassin joutui syytteeseen kavalluksesta. Vaikka hänet vapautettiin tuomioistuimessa, hän joutui Lawtonissa mustalle listalle, minkä vuoksi perhe muutti vuonna 1916 Kansas Cityyn, Missouriin. Lucillen ja isäpuolen suhde selvisi lopulta Annalle, joka erosi nopeasti miehestään. Anna ei kuitenkaan voinut antaa anteeksi tyttärelleen, jota hän syytti miehensä viettelystä.
Kansas Cityssä perheen rahahuolet alkoivat, ja äidin ohella molemmat lapset joutuivat työhön. He työskentelivät hotellin pesulassa ja saivat vastineeksi asua hotellissa. 13-vuotiaana Lucille päätyi opiskelemaan katoliseen St. Agnes Academy -sisäoppilaitokseen. Raha oli kuitenkin yhä tiukoilla, ja Anna-äiti joutui edelleen työskentelemään pesulassa. Crawford joutui myös työskentelemään oppilaitoksessaan keittäjänä ja siivoojana opetuksensa vastineeksi. Hän kadehti muita oppilaita, jotka saattoivat keskittyä opiskeluun ja sosiaalisten suhteiden ylläpitoon. St. Agneksen jälkeen Crawford siirtyi Rockinghamin akatemiaan, jossa sama järjestely jatkui. Hän vietti yhä enemmän aikaa työn parissa, ja koulutus jäi toiselle sijalle. Tähän aikaan sattui myös Crawfordin ensimmäinen vakava parisuhde. Kotona Kansas Cityssä äiti Anna oli mennyt uusiin naimisiin eikä halunnut viettelijäksi uskomaansa tytärtä takaisin kotiin. Crawfordille ei jäänyt muuta vaihtoehtoa kuin lähteä kotoa ja jatkaa opintojaan. Vuonna 1922 hän jatkoi yliopistotasolle Missourin Stephen’s Collegessa. Kirjautuessaan collegeen hän ilmoitti syntymävuodekseen 1906. Crawford jaksoikin opiskella lähes vuoden, mutta hänen samanaikaisesti tekemänsä työ ja öinen juhliminen veivät osan hänen ajastaan. Jäätyään pahasti jälkeen opinnoissaan hän tuli siihen tulokseen, ettei opiskelu ollut häntä varten ja lopetti koulun.
Alku
Crawford aloitti viihdetaiteilijan uransa New Yorkissa tanssijana ja käytti vielä tuolloin nimeä Lucille LeSueur. Hän esiintyi päivisin teatterissa, iltaisin klubeilla ja osallistui muutamiin tanssikilpailuihin lyhytaikaisen tanssiparinsa ja poikaystävänsä Michael Cudahyn kanssa. Pari voitti useita palkintoja, mutta henkilökohtaisten syiden takia he lopettivat yhdessä tanssimisen.
Vuonna 1924 Crawford oli esiintymässä revyykiertueen mukana Detroitissa, jossa tuottaja Jacob J. Shubert huomasi hänet ja otti taustatanssijaksi Broadway-revyynäytelmäänsä Innocent Eyes. Samoihin aikoihin Crawford alkoi tapailla saksofonisti James Weltonia. Parin oletettiin myös avioituneen vuonna 1924 ja asuneen muutamia kuukausia yhdessä, mutta Crawford ei itse koskaan myöhemmässä elämässään maininnut kyseistä oletettua liittoa.
Harry Rapf, yksi silloisen Hollywoodin johtavista voimista, sattui näkemään Crawfordin The Passing Show of 1924 -tuotannossa ja kiinnostui. Crawfordille järjestyi koekuvaus, jonka jälkeen tuotantoyhtiö Metro-Goldwyn-Mayer tarjosi hänelle sopimusta 75 dollarin viikkopalkalla. Uudenvuodenpäivänä 1925 hän nousi junaan ja matkusti Kalifornian Culver Cityyn, jossa MGM:n studiot sijaitsivat.
Ensimmäiset vuodet Hollywoodissa
Crawford aloitti elokuvauransa Hollywoodissa mykän elokuvan kaudella statistina. Tällaisiin ”pikkurooleihin” kuului muun muassa Crawfordin esiintyminen Norma Shearerin body doublena elokuvassa Sydämen ääni (1925). Se oli hänen debyyttinsä valkokankailla. Hän teki muita pieniä ja kreditoimattomia rooleja muissakin saman vuoden menestyselokuvissa, kuten Purppuraista rakkautta ja Iloinen leski. Crawfordin näyttelijänura alkoi mykkäelokuvasta Liikemies koko päivän vuonna 1925. Hän osoittautui lahjakkaaksi näyttelijättäreksi. Pian Crawford kuitenkin turhautui siihen, että hänelle annettiin ainoastaan vaatimattomia osia. Tällöin hän aloitti itsepromootiokampanjan, jonka merkeissä hän kävi päivisin ja iltaisin tanssimassa hollywoodilaisissa hotelleissa. Hän voitti useita tanssikilpailuja charleston- ja black bottom -esityksillään. Strategia toimi, ja Crawford sai roolin ensimmäisestä elokuvastaan, jossa hän teki vaikutuksen yleisöön: MGM-yhtiön Hyvän ja pahantiedon puu (1925), jonka ohjasi Edmund Goulding.
Vuonna 1926 Crawford valittiin WAMPAS Baby Starsiksi, yhdessä Mary Astorin, Janet Gaynorin, Fay Wrayn ja muutaman muun kanssa.
Uransa alkuvaiheilla näyttelijätär vaihtoi nimensä Joan Crawfordiksi, sillä vanhan sukunimen LeSueurin katsottiin kuulostavan liikaa englannin kielen sanalta sewer, ”viemäri”. Se ei myöskään ollut englanninkielinen sukunimi ja oli täten vaikea lausua. Uusi nimi valittiin ihailijalehti Movie Weeklyn järjestämän kilpailun kautta. Voittajaksi valittiin nimi Joan Arden, mutta kävi ilmi, että sen niminen näyttelijä oli jo mukana alalla. Lopulta voittajaksi julistettiin nimi Joan Crawford, ja sen ehdottaja palkittiin ehdotuksestaan 500 dollarilla. Crawfordin kerrotaan olleen aluksi närkästynyt uudesta nimestään ja halunneen, että häntä kutsutaan ”Jo-Anneksi”. Hänen mielestään sukunimi muistutti liikaa sanaa crawfish, ”rapu”. Uusi nimi kuitenkin toi hänelle turvaa ja takasi sen, että myös hänen uransa saisi uuden alun.
Menestystä MGM:llä
thumb|upright|Vuonna 1928 Crawford näytteli mykkäelokuvassa Tanssivat tyttäremme. Elokuvaa pidetään usein hänen läpimurtonaan Hollywoodissa. Uransa alkuaikoina Crawford esiintyi lähinnä sivurooleissa studionsa MGM:n johtavien miestähtien kiinnostuksen kohteena. Hän ehti myös näytellä naispääosan Lon Chaney vanhemman kanssa vuonna 1927 valmistuneessa elokuvassa Kädetön Alfonso. Sirkusmaailmaan sijoittuvaa draamaelokuvaa kuvaillaan usein Crawfordin sen ajan epätavallisimmaksi tuotannoksi. Myöhemmin Crawford myös kertoi oppineensa enemmän Chaneylta kuin keneltäkään muulta vastanäyttelijältään koko pitkän uransa aikana: ”Silloin minä tiedostin ensimmäistä kertaa eron kameran edessä seisomisen ja näyttelemisen välillä.”
Vuonna 1928 Crawford näytteli Anita Pagen kanssa toista pääosaa suuren suosion saavuttaneessa Tanssivat tyttäremme -elokuvassa, joka antoi hänelle mahdollisuuden esitellä kunnolla molempia lahjojaan, sekä näyttelijänkykyjään että tanssitaitoaan, ja sitä pidetäänkin usein hänen varsinaisena läpimurtoroolinaan. Elokuva toi Crawfordille laajan ihailijakunnan, mutta erityisesti nuoret naiset löysivät hänet ja alkoivat pitää häntä esikuvanaan. Hänestä tuli myös yksi 1920-luvun modernin naiskuvauksen, flapperin, symboleista ja tämä vakiinnutti hänen imagoaan vapaasieluisena, periamerikkalaisena naistyyppinä. 1930-luvulla Crawfordin ura nousi muutenkin uudelle tasolle. Äänielokuva alkoi syrjäyttää vanhaa mykkäelokuvaa, ja moni näyttelijä epäonnistui siirtymisessä vanhasta trendistä uuteen. Crawfordin oma ääni oli vahva ja juuri sopiva tähän muutokseen. Hänen ensimmäinen äänielokuvansa oli Hollywood revue 1930 vuodelta 1929.
Äänielokuvien repliikkejä varten Crawford teki ahkerasti puheharjoituksia päästäkseen eroon etelän aksentistaan. Hän luki itselleen ääneen muun muassa sanomalehtiä ja kirjoja ja piti mukanaan myös sanakirjaa siltä varalta, että unohti jonkin sanan ääntämisasun.
1930-luvulla Crawford alkoi esiintyä yhdessä monien kuuluisuuksien kuten Greta Garbon ja Clark Gablen kanssa. Useiden menestyselokuviensa ja yllättävän suosionsa ansiosta hän oli nyt lähes heidän veroisensa kuuluisuus, jonka esiintyminen elokuvissa takasi suuret katsojaluvut. Tänä aikana hän myös näytteli ensimmäisessä ”ryysyistä rikkauksiin” -tarinassaan roolinaan määrätietoinen ja ahkera mutta köyhä tyttö, joka oli valmis tekemään mitä tahansa menestyäkseen. Tästä imagosta tuli myöhemmin hänen tavaramerkkinsä. ”Tuhkimotarinat” tuntuivat viehättävän erityisesti nuoria naisia, jotka olivat ottaneet Crawfordin omakseen jo elokuvan Tanssivat tyttäremme jälkeen. 1930-luvun suuren lamakauden naiset vaikuttivat samaistuvan voimakkaasti Crawfordin hahmojen kamppailuihin kovissa ja köyhissä olosuhteissa, ja elokuvien onnelliset loput antoivat luultavasti heillekin toivoa paremmasta. Crawfordin studio MGM toimitti julkisuuteen runsaasti materiaalia Crawfordin omista köyhistä lähtökohdista, jolloin ihailijat alkoivat pitää Crawfordia itseäänkin hahmojensa kaltaisena ”Tuhkimona”.
Crawfordin ja Clark Gablen ensimmäinen yhteinen elokuva oli Reportterin urotyö vuodelta 1931. Se osoittautui suureksi menestykseksi, ja pari jatkoi yhteistyötään. Kaiken kaikkiaan he tekivät yhdessä kahdeksan elokuvaa. Heidän yhteistyönsä ulottui myös yksityiselämään; kolmannen yhteisen elokuvansa Hänen rakastajattarensa kuvausten aikana he aloittivat rakkaussuhteen. Greta Garbon kanssa Crawford esiintyi vuoden 1932 elokuvassa Grand Hotel, joka sai ainoana Crawfordin elokuvana parhaan elokuvan Oscarin. Elokuvassa Crawford näyttelee juonikasta pikakirjoittajaa, joka rakastuu John Barrymoren näyttelemään paroniin. Grand Hotel oli yksi ensimmäisistä elokuvista, joiden päärooleissa esiintyi useita suuria tähtiä, mikä vielä niihin aikoihin oli epätavallista.
thumb|Crawford ja Sadeaika (1932) Toisen aviomiehensä Franchot Tonen Crawford tapasi elokuvan Hänen suuri rakkautensa kuvauksissa alkuvuodesta 1933. He menivät naimisiin kaksi vuotta myöhemmin. Tone on kolmanneksi eniten yhteisiä elokuvia Crawfordin kanssa tehnyt näyttelijä: he tekivät yhdessä seitsemän elokuvaa. Tonen edelle pääsevät vain Gable ja Gwen Lee, joista ensin mainittu teki Crawfordin kanssa kahdeksan elokuvaa ja jälkimmäinen yhdeksän.
Vaikka monet Crawfordin 1930-luvun elokuvista niittivät mainetta ja menestystä, vuosikymmenen lopulla kiinnostus niihin ja Crawfordiin itseensä väheni ja hänet leimattiin monien muiden näyttelijöiden ohella niin sanotuksi box-office poisoniksi, josta ei enää ollut menestymään. Tämä johtui suurilta osin siitä, että Crawford hahmoineen oli omaksunut hienostuneemman tyylin ja vallitseviksi elementeiksi olivat sen johdosta nousseet hahmon varsinaisten luonteenpiirteiden sijaan kauniit vaatteet, asusteet ja hiustyylit. Tähän ihailijat pian väsyivät, ja Crawfordin elokuvien tuotot alkoivat laskea. Yhteistyöstä ohjaaja George Cukorin kanssa syntyi kuitenkin komediaelokuva Naiset (1939), jossa on koko joukko naisrooleja – Crawfordin lisäksi mukana olivat muun muassa Norma Shearer, Rosalind Russell, Joan Fontaine ja Paulette Goddard. Tämä elokuva hieman elvytti Crawfordin asemaa MGM:llä. Hän ja Cukor tekivät yhdessä vielä kaksi elokuvaa ennen Crawfordin siirtymistä toiseen elokuvayhtiöön.
Crawfordille tarjottiin myös Scarlett O’Haran roolia elokuvasta Tuulen viemää (1939). Vastanäyttelijäksi Rhett Butlerin rooliin oli jo valittu pitkäaikainen yhteistyökumppani ja rakastaja Clark Gable. Crawford kuitenkin kieltäytyi roolista. Hän tarvitsi menestyselokuvan useiden floppiensa jälkeen eikä uskonut elokuvan menestyvän tarpeeksi. Scarlett O’Haraksi valittiin lopulta nuori britti nimeltä Vivien Leigh, joka palkittiin Oscarilla suorituksestaan. Elokuvakin oli valtaisa menestys. Se voitti muun muassa parhaan elokuvan Oscar-palkinnon ja on nykyään yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista elokuvista.
Siirtyminen Warnerille
thumb|Oscar-palkitussa Mildred Piercessä Crawford esitti uudeksi tavaramerkikseen kohonnutta vahvaa ja menestynyttä naista ja käytti kuuluisia olkatoppauksia. Kuvassa Joan Crawford ja [[Zachary Scott.]] Sopimus MGM:n kanssa päättyi 18 vuoden yhteistyön jälkeen kesäkuussa vuonna 1943, ja entinen ”MGM:n kuningatar” joutui etsimään itselleen uuden yhteistyökumppanin. Loppua kohden suhde vanhaan studioon oli jäätävä: Crawford halusi epätoivoisesti löytää itselleen roolin, joka tekisi hänestä vakavasti otettavan näyttelijättären, mutta MGM ei ollut kiinnostunut panostamaan häneen, vaan sen sijaan suosi Crawfordin kilpailijoita Greta Garboa ja Norma Sheareria. Loppuvuosinaan MGM:llä Crawford ei tehnyt yhtään menestyselokuvaa, suurelta osin siksi, ettei studio tarjonnut niitä hänelle. Sopimuksen päättyessä molemmat osapuolet olivat tyytyväisiä päästessään toisistaan eroon.
Crawford allekirjoitti heinäkuussa 1943 sopimuksen Warner Bros. -elokuvayhtiön kanssa. Hänen ensimmäinen elokuvansa WB:llä oli Hollywood kanttiini (1944), jossa esiintyi monia muitakin Hollywood-tähtiä. Tämän jälkeen Crawford piti lähes vuoden mittaisen tauon näyttelemisestä, eikä hänelle kelvannut yksikään studion tarjoama käsikirjoitus. Studion johtaja Jack Warner hermostui, sillä vaikka Crawford ei tehnyt yhtäkään elokuvaa, yhtiö joutui silti maksamaan hänelle. Lopulta Crawford löysi haluamansa roolin, ja Michael Curtizin ohjaaman elokuvan Mildred Pierce – amerikkalainen nainen kuvaukset aloitettiin vuonna 1945. Elokuvasta tuli menestys, ja erityisesti kriitikot kehuivat Crawfordin suoritusta. Yhteistyö tuotti tulosta myös Oscar-rintamalla; Crawford sai ensimmäisen ja ainoan Oscar-palkintonsa roolistaan keskiluokkaisena äitinä. Crawfordin kuoleman jälkeen palkinto myytiin huutokaupassa 68 000 dollarilla.
Mildred Pierce merkitsi käännekohtaa myös Crawfordin hahmoille. Aiemmin hän oli esittänyt pääasiassa nuoria tyttöjä, jotka olivat kotoisin huonoista olosuhteista ja joiden täytyi työskennellä ahkerasti päästäkseen lopulta huipulle. Nyt Crawfordin tytöt aikuistuivat, ja hän alkoi esittää vahvoja, kyvykkäitä aikuisia naisia, jotka olivat jo menestyneet. Näitä hahmoja esittäessään Crawford myös otti käyttöön runsaat olkatoppaukset, joista hän sittemmin tuli kuuluisaksi. Crawfordin uusi rooli ei miellyttänyt ainoastaan naiskatsojia, vaan hänestä tuli myös suosittu homoikoni.
Oscar-palkinto tuntui tyydyttäneen Crawfordin halun näyttää olevansa enemmän kuin pelkkä kaunis kasvo ja antaneen hänelle itsevarmuutta näyttelijänä, sillä muutaman seuraavan vuoden ajan Crawford oli uransa huipulla. Seuraavan Oscar-ehdokkuutensa hän sai vuonna 1947 valmistuneesta elokuvasta Mieletön rakkaus. Elokuvaa varten Crawford teki omien sanojensa mukaan enemmän töitä kuin koskaan. Hän kävi tutustumassa psykoottisiin potilaisiin useissa sairaaloissa ja jututti psykiatreja. Hän halusi kuvata mielisairaan naisen mahdollisimman todenmukaisesti ja omalle tyylilleen uskollisesti tehdä täydellisen roolisuorituksen. Crawford ei voittanut Oscaria roolistaan, mutta se ei jarruttanut hänen menestystään WB:llä. Ongelmat studion kanssa alkoivat vasta 1950-luvun alussa. Crawfordin sen ajan elokuvat olivat parhaimmillaankin vain keskinkertaisia, huonoimmat suorastaan heikkoja. Crawford itse pyysi vapautusta sopimuksestaan vuonna 1952 ja oli taas suuren menestyselokuvan tarpeessa.
Loppuvuodet
Ensimmäinen Crawfordin itsenäisenä näyttelijänä tekemä elokuva oli vuonna 1952 ensi-iltansa saanut Pelko. Hän sai roolistaan elokuvassa kolmannen ja samalla viimeiseksi jääneen parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuutensa mutta ei voittanut palkintoa. Vuonna 1953 Crawford teki elokuvan En unohda sinua koskaan, ja seuraavana vuonna hän oli mukana western-elokuvassa Johnny Guitar. Kumpikaan elokuvista ei tuottanut mainittavaa menestystä. Crawfordin ura alkoi olla jo ohi, ja sen hän tajusi itsekin. Vuonna 1955 hän tapasi neljännen aviomiehensä Alfred Steelen ja vetäytyi osittain elokuvateollisuudesta työskennelläkseen miehensä virvoitusjuomayhtiön Pepsi-Cola Companyn parissa. Hän teki myös vielä muutamia elokuvia, muun muassa vuonna 1956 ensi-iltansa saaneen Syyslehtiä. Myöhemmin Crawford kertoi elokuvan olleen yksi hänen henkilökohtaisista suosikeistaan. Vuosikymmenen lopulla Crawfordille suunniteltiin omaa televisiosarjaa, mutta The Joan Crawford Show’ksi kutsuttu sarja ei kiinnostanut televisioyhtiöitä ja idea hylättiin. 1960-luvulla Crawfordin ura oli jo hiipunut. Miehensä kuoleman jälkeen hän teki muutaman elokuvan enimmäkseen taloudellisista syistä, sillä hänen rahatilanteensa oli huomattavasti heikentynyt Steelen kuoleman jälkeen.
Baby Jane jäi Crawfordin viimeiseksi laatuelokuvaksi. Seuraavat vuodet hän teki erityisesti B-luokan kauhuelokuvia yhdessä muun muassa ohjaaja William Castlen kanssa. Crawfordin viimeiseksi valkokangastyöksi jäi scifi-elokuva Trogi vuodelta 1970, mutta hän jatkoi näyttelemistä pienissä rooleissa televisiossa ja radiossa. Hänen kuuluisimpiin televisioesiintymisiinsä kuuluu kenties vierailu omana itsenään kutsutun Lucille Ballin vetämässä The Lucy Show’ssa vuonna 1968. Alkoholismista kärsinyt Crawford oli jakson kuvauksissa usein humalassa eikä muutenkaan tullut toimeen päätähti Ballin kanssa, joka vaati hänen vaihtamistaan toiseen näyttelijään. Heidän keskinäinen kahinansa keräsi aikanaan paljon mediahuomiota.
Nuoren ohjaajalupauksen Steven Spielbergin kanssa Crawford puolestaan työskenteli yhdessä televisiosarjan Yöjuttu jaksossa nimeltä ”Eyes”. He ystävystyivät kuvausten aikana, ja ystävyyssuhde kesti aina Crawfordin kuolemaan asti.
Vuonna 1969 Crawford sai Golden Globe -gaalan Cecil B. DeMille -palkinnon elämäntyöstään. Palkinnon hänelle luovutti western-ikoni John Wayne. Crawford oli ollut ehdolla palkintoon jo vuonna 1954, mutta sinä vuonna sen sai Darryl F. Zanuck. Kaiken kaikkiaan Crawford oli Golden Globe -ehdokkaana kolme kertaa. Hän vieraili samaten kolmesti DeMillen juontamassa tv-show’ssa. Uransa loppupuolella Crawford ei DeMille-palkinnon lisäksi muita merkittäviä palkintoja enää saanut. Crawford esiintyi viimeisen kerran televisioruudussa sarjassa The Sixth Sense. Tämän jälkeen hän päätti koko yli neljä vuosikymmentä kestäneen uransa viihdeteollisuudessa. Crawford ehti uransa aikana esiintyä yli 80 elokuvassa ja lisäksi lukuisissa tv- ja radio-ohjelmissa. Mainoksia hän teki muun muassa Max Factor -meikkivalmistajalle, Coca-Colalle sekä Lux-ihosaippualle.