cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fuerte de Samaipata
El Fuerte de Samaipata on nykyisessä Boliviassa sijaitseva inkavaltakuntaan kuulunut kaupunki, joka oli sekä hallinnollinen että uskonnollinen keskus. Se sijaitsi valtakunnan raja-alueella ja puolusti valtakuntaa ulkopuolisten hyökkäyksiltä. Espanjalaisten saapumisen ajankohdasta ei ole täyttä varmuutta, mutta Fuerte de Samaipatan merkitys väheni, kun lähelle perustettiin Samaipatan siirtomaakaupunki. Paikka hylättiin, mutta siellä on sittemmin tehty arkeologisia tutkimuksia. Fuerte de Samaipata on myös Bolivian historiallinen muistomerkki ja Unescon maailmanperintökohde.
Rauniot voidaan jakaa kahteen alueeseen. Kalliokukkula oli seremoniakeskus. Sieltä on löytynyt erilaisia kaiverruksia ja kohokuvioita sekä temppelien ja pyhäkköjen jäänteitä. Kukkulan eteläpuolella oli hallintokeskus, jossa oli myös suuri Kallanka-nimellä kutsuttu rakennelma, joka symbolisoi aikanaan inkojen valtaa.
Historia
Fuerte de Samaipataa ovat todennäköisesti käyttäneet asuin- ja rituaalikeskuksena Mojocoyasin kulttuurin asukkaat jo 300-luvulla. Espanjalainen pappi Diego de Alcaya kirjoitti paikasta 1600-luvun alussa, ja hänen mukaansa inkat olivat vallanneet alueen 1300-luvulla ja tehneet siitä aluehallinnollisen keskuksen. Kaivauksissa tehdyt löydöt ovat vahvistaneet kaupungin tarkoituksen, sillä sen piirteet vastaavat inkojen muita hallintokaupunkeja. Samalla Fuerte de Samaipata tarjosi suojaa alueen asukkaille Gran Chacosta 1520-luvulla hyökkäyksiä tehneitä chiriguanoja vastaan.
Espanjalaisetkin havaitsivat paikan strategisen merkityksen, mutta siitä ei ole varmuutta, koska espanjalaiset saapuivat alueelle. Perun varakuningaskunnan raja kulki vielä 1560-luvulla kuitenkin Fuerte de Samaipatan länsipuolelta. Potosín Cerro Ricon kultakaivokset tarvitsivat kuitenkin jo vuonna 1545 niin paljon työvoimaa ja tarvikkeita, että niitä todennäköisesti etsittiin myös Fuerte de Samaipata alueelta. Inkojen historiallisen kaupungin läheisyyteen rakennetusta Samaipatan siirtomaakaupungista tuli joka tapauksessa nopeasti merkittävä pysähdyspaikka Asunciónista ja Santa Cruzista korkeammalla Andeilla sijaitseviin La Plataan (nykyinen Sucre), Cochabambaan ja Potosíin.
Samaipatan kaupungin perustamisen jälkeen Fuerte de Samaipata menetti merkityksensä ja se hylättiin. Paikka peittyi kasvillisuuteen, eikä siellä vieraillut moneen vuosisateen ketään satunnaisia metsästäjiä ja paimenia lukuun ottamatta. Ensimmäisen laajemman selvityksen alueesta teki ranskalainen tutkimusmatkailija Alcide d'Orbigny vuonna 1832. Hänen mukaansa kukkulan kanavat ja altaat oli tarkoitettu kullanhuuhdontaan. Saksalainen antropologi Leo Pucher puolestaan esitti 1936 nykyisin hyväksytyn teorian paikan asemasta auringon ja kuun palvonnassa. Alueella on tehty säännöllisesti kaivauksia 1960-luvulta, ja Bonnin yliopisto järjesti siellä 1990-luvulla laajan tutkimusprojektin.
Samaipatan muinaisjäännöksestä tuli vuonna 1951 Bolivian historiallinen muistomerkki, ja vuonna 1998 se valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon. Bolivia perusti jo 1974 paikan hallinnoisemiseksi CIAAS-tutkimuskeskuksen, mutta sillä ei ole ollut varoja alueen kunnolliseen turvaamiseen eikä rakennelmien entisöintiin. CIAAS:n toimet alueella ovat lähinnä olleet kasvillisuuden kontrollointia ja alueen jonkinlaista turvaamista. Samaipatassa ei ole tehty kunnollista entisöintiä, ja alue on rappeutunut vielä 2000-luvullakin maailmanperintökohteeksi tulemisen jälkeen.
Kukkula ja sen lähiympäristö
thumb|Kukkula ja siinä olevia kanavia. Rauniot on jaettu kahteen alueeseen, ja kukkulan on oletettu olleen historiallisen kaupungin uskonnollinen keskus. Punertava hiekkakivikallio on luonnollisesti kahdessa tasossa. Kukkulan korkeimmassa kohdassa on niin kutsuttu Coro de los Sacerdotes (”pappien kuori”). Siihen kuuluu syvä kaivettu ympyrä, jonka ulkohalkaisija on seitsemän ja sisähalkaisija viisi metriä. Ympyrän seinämiin on kaiverrettu kolmion ja suorakulmion muotoisia syvennyksiä. Ympyrän länsipuolella on rakennelma, joka esittänee kissaeläimen päätä. Kissat ja käärmeet liittyivät läheisesti Aurinkoon inkojen uskonnossa.
Kukkulan alempi, läntinen osa on noin hehtaarin laajuinen. Siellä sijaitsevat alueen ainoat korkeat pintareliefit, ja ne esittävät kahta kissaa. Lisäksi aluetta halkoo inkakauden aikainen kivimuuri, joka kulkee useiden aiempien kaiverrusten päältä. Niihin kuuluu muun muassa kaksi rinnakkaista kanavaa, jotka saattoivat kuljettaa vettä alempana sijaitsevaan asutuskeskukseen. Paikalliset ovat antaneet nimen El Dorso de la Serpiente (”Käärmeen selkä”) kanavien välissä ja vieressä kulkeville pienemmille kanaville, jotka on tehty siksak-kuvioon.
Kalliokukkulan eteläisellä rinteellä oli ainakin viisi temppeliä tai pyhäkköä, joista on enää jäljellä niiden muureihin tehdyt syvennykset. Kukkulan juurella keinotekoisellä tasanteella sijaitsee Casa Colonial. Siirtomaa-aikaisesta rakennelmasta on jäljellä enää kivisten seinien alaosat. Sen paikalta on löytynyt myös rakennelmia sekä inkoja edeltäneeltä ajalta että inkakaudelta. Sen lähellä on kahden inkatalon rauniot, mutta espanjalaiset todennäköisesti hajottivat sen rakentaakseen oman talonsa.
Asutuskeskus ja muut rauniot
thumb|Kukkulan juurella olleiden asutusten raunioita. Inkakauden hallinnollinen keskus sijaitsi kukkulan eteläpuolella kolmella keinotekoisella penkereellä. Alimmalla niistä oli Kallanka-nimellä tunnettu suuri, 68 metriä pitkä ja 16 metriä leveä rakennus. Sen seinän alaosa on 1,4 metriä paksu ja rakennettu muotoilluista kivistä, kun yläosa oli savitiilistä. Sen läntinen seinä sortui aikoinaan yhtenä kappaleena, joten siitä on päätelty, että rakennus oli noin 12 metriä korkea. Sen pohjoisseinällä kalliokukkulan suuntaan oli kahdeksan 3,4 metriä leveää sisäänkäyntiä. Kallankat olivat tyypillisiä suuria inkarakennelmia, joita löytyi lähes kaikista hallinnollisista keskuksista. Niiden koko symbolisoi valtaa, ja Fuerte de Samaipata Kallanka on toiseksi suurin Bolivian alueelta löydetty; vain Inkallaqtan rakennelma on suurempi.
Kallankan länsipuolella toisella penkereellä on vähintään 12 suurta tai keskikokoista taloa. Ylimmällä penkereellä puolestaan on seitsemän inkataloa, joiden alta on löytynyt jälkiä myös aiemmista rakennelmista. Kaikkiaan alueelta on löytynyt tähän mennessä noin 500 asumuksen jäänteet. Lisäksi noin 300 metriä pääraunioista etelään on löytynyt Chincana-nimellä tunnettu syvä kolo, joka on todennäköisesti luonnon muovaava. Sitä on kuitenkin saatettu käyttää vesisäiliönä, vankilana tai osana pääraunioiden ja sitä ympäröivien alueiden maanalaista viestintäjärjestelmää.
152 mm/35 -merikanuuna vm. 1877
'''152 mm/35 -merikanuuna vm. 1877 (suomalainen mallitunnus 152/35 Mk', 152 mm:n 35 kaliiperin merikanuuna'') oli Venäjän keisarikunnassa 1887 käyttöönotettu kuuden tuuman laivatykki. Tykkiä käytettiin taistelulaivojen apuaseina sekä risteilijöiden aseina. Uudempi 152/45 C -tykki korvasi aseen jo ennen Venäjän-Japanin sotaa, mutta sitä käytettiin vielä vanhemmissa laivoissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana tykkiä käytettiin Suomenlahdella rannikkotykkinä jolloin neljätoista tykkiä jäi suomalaisten haltuun Suomen itsenäistyttyä. Suomalaiset käyttivät tykkiä vielä toisessa maailmansodassa.
Muunnokset ja lavetit
Ensimmäisten tykkien valmistuessa 1885 saatiin Venäjälle Englannista piirustukset nauhaputkien valmistukseen, ja ensimmäisen sarjan valmistumiseen jälkeen ryhdyttiin 1887 valmistamaan tykkiä nauhaputkimallina. 1890-luvun alussa Venäjällä kehitettiin nauhaputkimallista yksinkertaistettu versio jota ryhdyttiin käyttämään tilauksessa olevissa tykeissä. 152/45 C -tykin käyttöönotto lopetti 152/35 Mk -tykin valmistuksen.
Putilovin tehdas kehitti tykille 1886 ns. Vavasseur-lavetin jossa napatappi oli keskellä lavettia. Lavetin täysympyrä pohjalevy mahdollisti 360° ampumasektorin ja tätä lavettimallia käytettiin laivojen kansitykkien lavettina. 1887 kehitettiin Vavasseur-Dubrov -lavetti tai pelkästään Dubrov-lavetti. Kasemattitykkejä varteen oli 1886 kehitetty Krel-lavetti jossa napatappi oli lavetin etupäässä ja takapää liikkui pyörien varassa rautaisella pohjalevyllä.
Käyttö
152/35 Mk -tykkiä käytettiin apuaseina Venäjän keisarikunnan laivaston 1880–1890-lukujen vaihteessa valmistuneiden Ekaterina II ja Imperator Alexander II -luokan taistelulaivoissa sekä taistelulaivoissa Gangut, Dvienadsat apostolov ja Navarin. Tykkiä käytettiin myös panssaristeilijöiden Admiral Nakhimov ja Pamiat Azova apuaseina sekä panssarikansiristeilijä Admiral Kornilovin pääaseistuksena. Vanhojen Pervenetz-luokan rannikkopanssarilaivojen tykit korvattiin 152/35 Mk -tykillä ja asetta käytettiin myös tykkiveneiden aseina. Venäjän–Japanin sodassa 152/45 C -tykki oli jo korvannut 152/35 Mk -tykin useimmissa laivoissa. Ensimmäisessä maailmansodassa neljätoista tykkiä sijoitettiin rannikkotykeiksi Pietari Suuren merilinnoitukseen Suomenlahdelle, jolloin ne jäivät Suomen rannikkotykistön käyttöön Suomen itsenäistyttyä.
Käyttö Suomessa
Suomen itsenäistyttyä jäi maahan neljätoista Vavasseur-lavettista 152/35 Mk tykkiä, jotka oli sijoitettu Viipurinlahden-Koiviston alueelle: kuusi tykkiä Härkölässä, neljä Tuppurassa ja neljä Humaljoella. Härkölän ja Tuppuran merikanuunapatterit purettiin ennen talvisotaa ja niiden tykit siirrettiin ensin Laatokalle ja sittemmin Saaristomerelle, kaksi Lypertöön, kolme Bokullaan, kolme Lökholmaan ja yksi Pensariin. Humaljoen patteri oli paikallaan talvisodan ajan ja osallistui suomalaisten joukkojen tukemiseen maa-ammunnoilla sekä tulittamalla meren jäällä olleita vihollisjoukkoja. Mannerheim-linjan murruttua helmikuussa 1940 Humaljoen merikanuunapatteri ampui loppuun ammuksensa jonka jälkeen miehistö tuhosi tykit linnakkeesta vetäydyttäessä 19.-20.2.1940.
Jatkosodassa tykkiä käytettiin Saaristomerellä sekä hyökkäysvaiheen jälkeen myös Laatokalla Saunaniemessä. Kaksitykkinen 30. raskas rannikkotykistöpatteri siirrettiin toukokuussa 1944 Ääniselle Limosaareen ja nimettiin uudelleen 43. raskaaksi rannikkotykistöpatteriksi. Äänisen rannikkoprikaatin vetäytyessä Ääniseltä patteri purettiin ja siirrettiin 21-22.6 Laatokalle Mursulaan Rannikkotykistörykmentti 13:n IV Linnakkeistoon. Patteri siirrettiin edelleen heinäkuun puolivälissä Riekkalan Hakalaan ja Välirauhan jälkeen 39. raskaana rannikkotykistöpatterina Salpa-asemaan Kuorevaaraan. Jatkosodan lopussa oli seitsemän tykkiä jäljellä, kaksi Lypertössä, kolme Bokullassa ja kaksi Ristisaaressa. Lisäksi oli kolme putkea Helsingin Laivastoasemalla. Sodan jälkeen tykit poistettiin käytöstä ja romutettiin yhtä lukuun ottamatta. Jäljelle jäänyt tykki on esillä Suomenlinnassa.
Nokkonen
thumb|right|200px|Piirroskuva nokkosesta Nokkonen eli isonokkonen (Urtica dioica) on polttavalehtinen monivuotinen ruohokasvi. Nokkonen kuului ennen Urticales-lahkoon, mutta nykyään se kuuluu Rosales-lahkoon. Suomessa esiintyvät nokkosen alalajit ovat etelännokkonen (Urtica dioica ssp. dioica) ja pohjannokkonen (Urtica dioica ssp. sondenii). Nokkonen sekoitetaan usein hyvin samannäköiseen valkopeippiin (Lamium album) ja rautanokkoseen (Urtica urens). Myös lehtopähkämö (Stachys sylvatica) muistuttaa lehdiltään nokkosta.
Nokkosen lehtiä voidaan käyttää ruokana pinaatin tapaan. Nokkonen kuuluu kauppayrtteihin.
Kuvaus
Nokkonen on ruohovartinen kasvi, joka voi kasvaa jopa kaksi metriä korkeaksi. Tavallisesti kasvi on 30–150 senttimetriä korkea, ja sen varsi on haaraton. Sekä varressa että lehdissä on lukuisia karvoja. Niistä osa on poltinkarvoja, mutta osa karvoista ei ole polttavia.
Tummanvihreät lehdet ovat varressa vastakkain, ja niissä on ruoti, joka on hapsi- ja poltinkarvainen. Lapa on muodoltaan puikea–kapeanpuikea, ja sen tyvi herttamainen tai pyöreä. Lehtilavassa on pitkä kärki, ja se on sahalaitainen. Lapa on vähintään kaksi kertaa leveyttänsä pidempi. Lehden alapinnalla on poltinkarvoja..
Nokkosen kukat ovat hyvin pieniä. Hede- ja emikukat ovat eri yksilöissä. Hedekukissa on neljä kehälehteä, ja ne ovat harmahtavankeltaisia. Heteitä on neljä, ja ponnet ovat keltaisia. Emikukassa on myös neljä kehälehteä, ja ne ovat harmahtavanvihreitä sekä karvaisia. Emiössä on pensselimäinen luotti. Kukinto on puolestaan 4–8 senttimetriä pitkä ja norkkomainen. Hedelmä on pähkylä, joka on muodoltaan soikea ja litteä ja väriltään himmeän kellertävänruskea. Kehälehtien suojaama hedelmä on 1–1,5 millimetriä pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Nokkosta tavataan laajalla alueella Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa sekä osassa Aasiaa ja Pohjois-Afrikkaa. Se kasvaa useissa erilaisissa elinympäristöissä, ja sitä tavataan myös ihmisen muokkaamissa ympäristöissä. Sitä kasvaa kuitenkin myös jokien ja virtojen tulvatasangoilla, jokien ja järvien rannoilla sekä metsän reunoilla.
Nokkosen polttavuus
thumb|left|200px|Nokkosen polttama käsi. thumb|left|200px|Lähikuva nokkosen polttiaiskarvoista. Nokkosen polttavuus johtuu lehdissä ja varressa kasvavista polttiaiskarvoista, joiden pinta murtuu kosketettaessa, ja sisältä ryöpsähtää polttavaa muurahaishapon kaltaista nestettä. Herkille ihoalueille osuessaan neste voi olla kivuliasta. Nuoret nokkoset polttavat vain vähän, ja hansikkaiden kanssa poimittaessa kädet eivät vioitu. Polttavuus katoaa kuumennettaessa ja kuivattaessa. Polttiaiskarvat sisältävät muun muassa asetyylikoliinia, histamiinia, serotoniinia, muurahaishappoa, etikkahappoa, sitruunahappoa, foolihappoa, pantoteenihappoa, biotiinia ja koliinia.
Ravintoa
Nokkosen lehtiä käytetään nokkoskeittoon, nokkoslettuihin ja muihin ruokiin pinaatin tapaan. Sanotaan, että nokkosessa on vähemmän nitraattia kuin pinaatissa, mutta nitraattipitoisuus riippuu voimakkaasti kasvupaikasta. Siksi nokkosta ei suositella kerättäväksi kovin rehevistä kasvupaikoista, joskin nokkonen pitää typpipitoisesta eli rehevästä maasta, jota löytyy muun muassa navetan lähettyviltä. Kuitenkaan aivan navetan nurkalta ei kannata nokkosia poimia. Jos nokkonen kerätään puhtaasta paikasta, sitä ei tarvitse ryöpätä eikä keittää.
Nokkosen lehdet ovat parhaimmillaan alkukesästä. Myöhemmin kannattaa kerätä syötäväksi vain ylimpiä lehtiä. Kun nokkospuska on leikattu, sen latvat tuottavat taas uusia pieniä lehtiä, joten säännöllinen sadonkorjuu pitää nokkosviljelmän hyvälaatuisena.
Nokkosta voi säilöä kuivaamalla tai pakastamalla nopeasti ryöpätyt lehdet.
Kansanperinteen mukaan nokkonen auttaa reumatismiin, munuaiskiviin ja astmaan. Ainakin se on diureetti eli lisää virtsan eritystä, ja sisältää rautaa, kalsiumia, C-vitamiinia ja proteiinia.
Kuitua
Nokkosen varren kuiduista tehdään paperia ja kangasta. Nokkoskankaan käytöstä Suomessa on merkkejä myöhäisistä rautakauden hautalöydöistä asti. Nokkosta käytettiin pellavan tapaan kankaankudonnassa, sillä se on sitkeää ja kestävää ja pellavaakin kiiltävämpää. Vielä 1800-luvulla valmistettiin Euroopassa nokkoskangasta ja tätä varten viljeltiin nokkosta joko siemenestä tai juurakosta lisäämällä. Nokkoskankaan käyttö loppui lähes kokonaan puuvillan tultua markkinoille. Nokkoskuitu on onttoa, joten sillä on hyvä lämmöneristysominaisuus. Koska nokkoskuidun märkälujuus on hyvä, sitä käytettiin Suomessa tekstiilien lisäksi myös kalaverkoissa ja purjeissa.
Tuholaiskarkote
Nokkosvettä ja nokkoskäytettä käytetään kasvimaalla lisäravinteena ja tuholaistorjuntaan (kirvojen ja muiden ohutihoisten tuholaisten torjuntaan). Nokkosvettä varten nokkosia haudutetaan kylmässä vedessä esimerkiksi saunan padassa, johon laitetaan 10 litraa vettä nokkoskiloa kohti. Uutteen annetaan valmistua 12–24 tuntia, ja sitä käytetään suihkuttamalla kasveille laimentamattomana lehtikirvojen torjuntaan. Nokkoskäyte valmistetaan vastaavaan tapaan mutta veden annetaan seistä aurinkoisessa paikassa puolestatoista kolmeen viikkoa. Käyte on valmista kun kuohuminen on loppunut. Siivilöity nokkoskäyte laimennetaan ainakin suhteessa 1:10 lannoitustarkoituksiin ja jopa 1:50 tuholaisten torjuntaan. Käyneen nokkosveden haju on erittäin epämiellyttävä.
Nokkosen lehdet ovat ensisijaista ravintoa monen perhoslajin, muun muassa nokkosperhosen toukille. Muita nokkosen lehtiä syöviä eliöitä ovat Bassaris gonerilla, Eupteryx aurata, Eupteryx cyclops, Eupteryx urticae ja amiraaliperhonen (Vanessa atalanta). Nokkosen loisena elää euroopanvieras (Cuscuta europaea).
Terveysvaikutukset
Toivo Rautavaaran mukaan nokkonen on kaikista luonnonvaraisista kasveistamme ruokakasvina tärkein, koska se kasvaa kaikkialla, on hyvänmakuinen ja helppokäyttöinen, sen ravintoarvo on suuri, ja sen ensimmäinen sato on kerättävissä varhain keväällä tuoreravintosadon ollessa niukin. Nokkonen on kaikista vihanneskasveista ravintopitoisin ja terveellisin. Nokkonen on kaloriarvoltaan samanarvoinen kuin peruna, kaksi kertaa ravitsevampi kuin porkkana ja lähes kolme kertaa viljeltyä pinaattia parempi. Siinä on 15 % hiilihydraatteja, 5,5 % valkuaisaineita, 0,6 % rasvaa ja 2,3 % kivennäissuoloja (Fe, K, Ca, Mg jne.).
Nokkosta ei suositella sydämen tai munuaisten vajaatoiminnasta kärsiville. Nokkonen kerää itseensä paljon nitraattia, ja siksi sen liiallinen käyttö ei ole suositeltavaa. Nokkosessa on myös paljon kasvikunnan rautaa, joka on huonosti imeytyvää. Raudan imeytymistä edistää C-vitamiini, ja nokkosen yhteydessä kannattaa syödä jotain c-vitamiinipitoista.
João Carlos dos Santos
João Carlos dos Santos (s. 10. syyskuuta 1972 Sete Lagoas) on brasilialainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
João Carlos debytoi Brasilian maajoukkueessa 1999. Hän on pelannut 10 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Rosopyöriäinen
Rosopyöriäinen (Neophocaena phocaenoides) on Etelä- ja Itä-Aasian rannikolla elävä 30–45 kilon painoinen pyöriäinen. Aikuiset yksilöt ovat noin 120–190 cm pitkä. Rosopyöriäinen on luokiteltu uhanalaiseksi. Toisin kuin muilla pyöriäisillä, rosopyöriäiseltä puuttuu selkäevä kokonaan ja sen tilalla on pieniä rasvakyhmyjä. Poikanen ratsastaa usein emonsa selässä näiden kohoumien varassa ja emon tullessa hengittämään nousee poikanen kokonaan pinnan yläpuolelle. Rosopyöriäiset liikkuvat useimmiten 2-3 yksilön ryhmissä, mutta eivät laumoina.
Veterans Memorial Stadium
Veterans Memorial Stadium on monikäyttöinen stadion Pago Pagossa, Amerikan Samoalla. Nykyään stadionia käytetään monissa lajeissa, kuten jalkapallossa, rugby leaguessa ja amerikkalaisessa jalkapallossa. Se on myös Amerikan Samoan maajoukkueen kotikenttä sekä jalkapallossa että rugby leaguessa. Stadionille mahtuu 10 000 ihmistä.
Średnia Krokiew
Średnia Krokiew on neljän käytössä olevan ja yhden puretun hyppyrimäen muodostama mäkihyppystadion Zakopanessa Puolassa.
Średnia Krokiew stadionilla on järjestetty mäkihypyn veteraanien MM-kilpailut vuosina 1995 ja 2003. Stadionilla järjestetään säännöllisesti kansallisia kilpailuja.
Historia
Średnia Krokiew rakennettiin vuonna 1950. Rakennetut neljä hyppyrimäkeä olivat K65 Średnia Krokiew im. Bronisława Czecha, Mała Krokiew, Maleńka Krokiew ja Malutka Krokiew.
Vuoden 2004 remontissa kolmen suurimman mäen alastulorinteisiin asennettiin muovitus ja Malutka Krokiew purettiin. Malutka Krokiewin korvaavaksi mäeksi rakennettiin samana vuonna muovitettu Adaś, joka nimettiin Adam Małyszin mukaan.
Średnia Krokiew im. Bronisława Czecha
Średnia Krokiew im. Bronisława Czecha rakennettiin vuonna 1950, silloin K-piste sijaitsi 65 metrissä. Nykyisin K-piste sijaitsee 85 metrissä ja HS-piste 94 metrissä. Mäen alastulorinteeseen vaihdettiin muovitus vuonna 2004.
Średnia Krokiew im. Bronisława Czechassa on järjestetty normaalimäen MM-kilpailut vuonna 1962, talviuniversiadit vuosina 1993 ja 2001 ja mäkihypyn nuorten MM-kilpailut vuonna 2008. Mäestä järjestetään säännöllisesti Continental Cupin osakilpailuja.
Mäkihypyn MM-kilpailuissa mäen K-piste sijaitsi 65 metrissä, normaalimäen maailmanmestaruuden voitti norjalainen Toralf Engan.
Talviuniversiadeissa mäen K-piste sijaitsi 85 metrissä, Talviuniversiadi mestareiksi ovat hyppänneet vuonna 1993 japanialainen Naoto Itō ja joukkuekilpailussa Itävalta ja vuonna 2001 joukkuekilpailussa Slovenia ja normaalimäessä puolalainen Łukasz Kruczek.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Mäkiennätyksen 94,0 metriä on hypännyt Łukasz Rutkowski.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 94,0 metriä on hypännyt Daniela Iraschko-Stolz.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 94,5 metriä on hypännyt Tomasz Byrt.
Mała Krokiew
Mała Krokiew rakennettiin vuonna 1950. Nykyisin K-piste sijaitsee 65 metrissä ja HS-piste 72 metrissä. Mäen alastulorinteeseen asennettiin muovitus vuonna 2004.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Mäkiennätyksen 73,5 metriä on hypännyt Kamil Stoch.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 60,0 metriä ovat hypänneet Joanna Szwab ja Dana Vasilica Haralambie.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 68,5 metriä on hypännyt Klemens Murańka.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 57,5 metriä on hypännyt Coline Mattel.
Maleńka Krokiew
Maleńka Krokiew rakennettiin vuonna 1950. Nykyisin K-piste sijaitsee 35 metrissä ja HS-piste 38 metrissä. Mäen alastulorinteeseen asennettiin muovitus vuonna 2004.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Mäkiennätyksen 39,5 metriä on hypännyt Paweł Słowiok.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 32,5 metriä on hypännyt Kamila Karpiel.
Malutka Krokiew
Malutka Krokiew rakennettiin vuonna 1950. Malutka Krokiewin K-piste sijaitsi 30 metrissä. Malutka Krokiew purettiin vuonna 2004, mäessä ei ollut muovitusta.
Mäkiennätyksen kehittyminen
Mäkiennätyksen 24,5 metriä hyppäsi Odd Aarnes.
Adaś
Adaś rakennettiin muovitettuna vuonna 2004. Mäen K-piste sijaitsee 15 metrissä ja HS-piste 18 metrissä. Adaś on nimetty Adam Małyszin mukaan.
Mäkiennätyksen kehittyminen
Mäkiennätyksen 18,5 metriä on hypännyt Dawid Jarząbek.
Loviisan Sanomat
Loviisan Sanomat on Loviisassa ilmestyvä Loviisan Sanomain Osakeyhtiön kustantama sitoutumaton ja yksityinen sanomalehti, jonka levikkialueeseen kuuluvat Loviisa, Lapinjärvi ja Pyhtää. Lehti ilmestyy kaksi kertaa viikossa, tiistaisin ja perjantaisin. Loviisan Sanomien levikki on noin 4 400 kappaletta.
Loviisan Sanomien internet-palvelut on valittu vuosina 2007, 2008, 2009 ja 2010 Suomen parhaiksi paikallislehtien verkkopalvelusivustoiksi Sanomalehtien liiton ja Jyväskylän yliopiston järjestämässä kilpailussa. Vuonna 2013 Loviisan Sanomat valittiin Suomen parhaaksi paikallislehdeksi kahdesti viikossa ilmestyvien lehtien sarjassa.
Omistaja
Loviisan Sanomain Osakeyhtiön pääomistaja on Konstsamfundetin omistama KSF Media, joka hankki 80 % osuuden yhtiön osakekannasta elokuussa 2012. Myyjänä toimi konttiyhtiö Container Financen omistajasuku Nordströmit. Lehden päätoimittaja ja Loviisan Sanomain Osakeyhtiön toimitusjohtaja Arto Henriksson omistaa loput 20 % yhtiöstä.
Loviisan Sanomien levikki kasvoi vuosina 2005–2010 ja Loviisan Sanomain Osakeyhtiö teki hyvää tulosta, mikä teki yhtiöstä houkuttelevan ostokohteen. Neljä mediataloa havitteli Loviisan Sanomien osake-enemmistöä vuosien ajan. Lopulta KSF Media teki houkuttelevimman tarjouksen.
Loviisan Sanomain Osakeyhtiö julkaisee myös Pyhtään kunnalta, Pyhtään seurakunnalta sekä Pyhtään Yrittäjät ry:ltä ostamaansa Pyhtäänlehti-Pyttisbladet-lehteä.
Lehden päätoimittaja 1967–1997 ja pitkäaikainen omistaja oli Tauno Einiö. Lehden toimittajakuntaan on kuulunut 1950-luvulla muun muassa myöhemmin näyttelijänä tunnettu Pehr-Olof Sirén.
Andrine Flemmen
Andrine Flemmen (s. 29. joulukuuta 1974 Molde, Norja) on norjalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä. Hän menestyi urallaan parhaiten suurpujottelussa, jossa hän voitti hopeaa Vailin MM-kisoissa 1999 sekä kolme maailmancupin osakilpailua.
Thornography
Thornography on dark metal -albumi, jonka Cradle of Filth julkaisi Suomessa 18. lokakuuta 2006. Se on yhtyeen seitsemäs levy, joka sisältää kokonaan uutta materiaalia. Levymerkkinä toimii Roadrunner Records. Albumin on tuottanut Rob Caggiano. Levystä julkaistiin myös erikoispainos, Harder, Darker, Faster: Thornography Deluxe, joka sisältää bonuskappaleita ja musiikkivideoita.
Kappaleella The Byronic Man esiintyy vierailevana artistina HIM-yhtyeen laulaja Ville Valo.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 16.
Hilok
Hilok on kaupunki Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Hilok-joen varrella 264 kilometriä aluepiirin pääkaupungista Tšitasta länteen. Kaupunki on Hilokin piirin keskus. Sen kautta kulkee Siperian rautatie sekä Irkutskin ja Tšitan välinen M55-valtatie. Asukkaita on 10 300 henkeä (vuonna 2009).
1800-luvun lopussa paikalla oli kaksi burjaattikylää. Vuonna 1895 alettiin rakentaa Siperian rautatien Hilokin asemaa, jonka ympärille syntyi huomattava asutuskeskus. Vuonna 1929 Hilok sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja vuonna 1951 siitä tuli kaupunki.
Hilokin tärkein työnantaja on rautatieliikenne. Kaupungissa on kaksi keskikoulua, lasten taidekoulu ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Rabotšaja tribuna.
Toiset mimmit
”Toiset mimmit” on suomalaisartisti Erinin kappale hänen toiselta, Sä osaat! -studioalbumilta. Sen julkaisi Warner Music albumin toisena singlenä elokuussa 2013. Kappaleelle on tehty myös musiikkivideo, joka julkaistiin videopalvelu YouTubessa 20. marraskuuta 2013. Videon kohtauksia kuvattiin saman vuoden syyskuussa ympäri Helsingin keskustaa, esimerkiksi Helsingin päärautatieasemalla.
Kappale nousi parhaimmillaan latauslistan 20. ostetuimmaksi kappaleeksi sekä radioiden kolmanneksi soitetuimmaksi kappaleeksi.
Enter
Enter tarkoittaa seuraavia asioita:
Valtteri Mikonmäki
Yrjö Henrik Walter (Valtteri) Mikonmäki (vuoteen 1936 Mäkelä, 13. maaliskuuta 1889 Ikaalinen – 17. heinäkuuta 1982) oli suomalainen poliitikko, kirkkoherra ja rovasti, joka toimi Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1927–1933. Hän istui myös Punkalaitumen kunnallisvaltuustossa. Hänestä tuli ylioppilas vuonna 1912, ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1917. Hän työskenteli Punkalaitumen kappalaisena vuosina 1922−1930 ja kirkkoherrana vuosina 1930−1961. Vielä eläkkeellä ollessaan hän hoiti papinvirkoja viransijaisena eri seurakunnissa. Mikonmäki myös opetti uskontoa. Ennen kirkollista uraansa hän toimi maanmittausapulaisena, toimittajana ja käräjäkirjurina. Mikonmäki sai rovastin arvonimen vuonna 1940.
Elo-luku
Elo-luku on kahden pelaajan peleissä käytettävä tilastollinen vahvuusluku, joka ilmoittaa pelaajien välisen suhteellisen tasoeron. Luku kehitettiin alun perin shakinpelaajia varten. Elo-lukua laskettaessa verrataan pelaajan ennakoitua tulosta todelliseen suoritukseen. Luku on saanut nimensä kehittäjänsä, unkarilaissyntyisen Arpad Elon (1903–1992) mukaan.
Teoriaa
''Tämä esittää A. Elon alkuperäisen idean. Shakissa nykyään käytössä olevat laskentajärjestelmät poikkeavat yksityiskohdissaan hieman tästä ja niistä tuonnempana. Perusidea niissä on kuitenkin sama.''
Elo-luvussa 200 pisteen ero tarkoittaa, että vahvemman pelaajan odotuspistemäärä on 0,75, kun häviöstä saa 0, tasapelistä 0,5 ja voitosta 1 pisteen. Aloitteleville kerhopelaajalle voidaan antaa esimerkiksi Elo-luku 1500.
Vastaavasti pelaajan B odotustulos on
Huomaa, että.
Kun pelaajan turnauksessa keräämä pistemäärä ylittää hänen odotustuloksensa, Elo-järjestelmä korjaa pelaajan vahvuuslukua suuremmaksi. Vastaavasti pelaajan jäädessä odotustuloksestaan hänen vahvuuslukunsa laskee. Vahvuuslukua korjataan lineaarisesti suhteessa odotusarvon ja toteutuneen tuloksen erotukseen.
Jos pelaaja A:n odotettiin saavan E_A pistettä, mutta hän saikin S_A pistettä, hänen vahvuuslukuaan korjataan kaavan
mukaan, missä K on kerroin, 16 mestaruustason pelaajille ja 32 heikommille pelaajille.
Pelaajan pisteitä voidaan päivittää jokaisen ottelun jälkeen tai vasta koko turnauksen jälkeen.
Esimerkki
Oletetaan, että pelaajan A vahvuusluku on 1613 ja hän pelaa viisipelisen turnauksen. Hän häviää pelaajalle, jonka vahvuus on 1609, pelaa tasan 1477-vahvuisen pelaajan kanssa, voittaa 1388- ja 1586-vahvuiset pelaajat, sekä häviää 1720-vahvuiselle pelaajalle. Hänen saamansa pistemäärä on siten 0 + 0,5 + 1 + 1 + 0 = 2,5. Hänen odotuspistemääränsä oli edellä olleen kaavan mukaan laskettuna 0,506 + 0,686 + 0,785 + 0,539 + 0,351 = 2,867. Hän suoriutui siis odotettua huonommin, ja hänen vahvuuslukunsa laskee kaavan (1613 + 32*(2,5 - 2,867)) = 1601 mukaisesti.
Elo-järjestelmä on käytössä myös go-pelissä.
FIDE:n järjestelmä
Maailman shakkiliitto FIDE:n nykyisin käyttämä järjestelmä poikkeaa edellistä ainakin seuraavin osin:
Suomen Elo
Suomen kansallisia shakin vahvuuslukuja eli seloja laskettaessa merkittävin ero edelliseen on se, ettei vahvemman pelaajan odotustulos koskaan nouse 0,85 suuremmaksi. Kertoimet muuttuvat viiden askelmin välillä 20 ja 45.
Active Directory
Active Directory (AD) on Microsoftin Windows-toimialueen käyttäjätietokanta ja hakemistopalvelu, joka sisältää tietoa käyttäjistä, tietokoneista ja verkon resursseista. Se mahdollistaa keskitetyn resurssien jakamisen käyttäjille ja sovelluksille sekä tarjoaa tavan nimetä, kuvata, paikallistaa, hallita ja suojata käytössä olevia verkon resursseja.
AD rakentuu nykyään LDAP- ja Kerberos-protokollille.
Active Directory -hakemistopalvelu on sisälletty Microsoft Windows Server 2019, Microsoft Windows Server 2016, Microsoft Windows Server 2012, Microsoft Windows Server 2008, Microsoft Windows Server 2003 ja Microsoft Windows Server 2000 -käyttöjärjestelmiin.
Tony Bennett
Toinen maailmansota ja uran alku
Bennett joutui toiseen maailmansotaan vuonna 1944. Hän palveli jalkaväen sotilaana Ranskassa ja Saksassa ja osallistui etulinjan taisteluihin maalis–huhtikuussa 1945. Sodan jälkeen vuonna 1946 Bennett opiskeli bel canto -laulua amerikkalaisen teatterin linjalla sotilaiden koulutuskeskuksessa ja työskenteli tarjoilijana. Hän kehitti tyyliään imitoimalla tunnettujen muusikoiden soittimien ääniä, kuten Stan Getzin saksofonia ja Art Tatumin pianoa. Pearl Bailey huomasi Bennettin taidot vuonna 1949 ja pyysi häntä Green Villagen avajaisiin. Siitä lähtien hän alkoi käyttää taiteilijanimeä Tony Bennett. Ensimmäisen demonsa Bennett esitteli Columbia Records -levy-yhtiölle vuonna 1950.
Ensimmäinen menestys
Levy-yhtiön johtaja Mitch Miller varoitti häntä imitoimasta Frank Sinatraa. Tony Bennett aloitti uransa balladien esittäjänä. Hän julkaisi debyyttialbuminsa Because of You:n vuonna 1952. Bennettin ensimmäinen suuri menestyskappale oli nimikappale ”Because of You”, joka nousi soittolistojen ensimmäiselle sijalle pysyen siellä 10 viikkoa ja myyden yli miljoona levyä. Tätä seurasi vuotta myöhemmin kappale ”Cold, Cold Heart”. Bennett levytti ”Blue Velvet” -kappaleen samana vuonna.
Kappale ”Rags to Richies” sijoittui kolmesti listojen ensimmäiselle sijalle ja pysyi listojen kärjessä kahdeksan viikkoa. Vuotta myöhemmin Bennett levytti Alexander Borodin teemaan oopperasta Ruhtinas Igor pohjautuvan laulun ”Stranger in Paradise”, jota käytetään Broadway-musikaalissa Kismet. Se saavutti ykkössijan Yhdysvalloissa ja menestyi myös Isossa-Britanniassa. Tämä aloitti Bennettin kansainvälisen uran, joka jatkui vielä rockmusiikin alkaessa vallata musiikkimarkkinoita. Kahdeksan Bennettin kappaletta ylsi Billboardin Top 40 -listalle 1950-luvun loppupuolella. Vuonna 1956 Bennett juonsi televisiossa omaa The Tony Bennett Show -ohjelmaansa.
Tryffeliöljy
Tryffeliöljy on kulinaarisesti käytettävä nykyaikainen ruoka-aine. Sitä käytetään antamaan ruoalle tryffelin maku ja tuoksu. Useimpiin tryffeliöljyihin ei käytetä oikeita tryffeleitä, vaan ne valmistetaan synteettisesti sekoittamalla oliivi- ja rypäleensiemenöljyihin tioeetteriä (2,4-ditiapentaania), joka on yksi lukuisista tryffelien sisältämistä tuoksuaineista. Kuten puhtaiden oliiviöljyjenkin, myös tryffeliöljyjen väri vaihtelee kirkkaasta sameaan ja keltaisesta vihreään.
Tony Bennett
Jazzlaulajana
pienoiskuva|Tony Bennett 1960-luvulla. Bennett julkaisi yhdessä Ralph Sharonin kanssa toisen albuminsa Cloud 7 vuonna 1955, ja se osoitti Bennettin jazztaidot. Sharon kannusti Bennettiä suuntautumaan enemmän jazziin, tuloksena menestysalbumi Beat of my Heart vuonna 1957. Se toteutettiin tunnettujen jazzmuusikoiden kanssa, joita olivat huilisti Herbie Mann, rumpalit Art Blakey, Chico Hamilton ja Jo Jones sekä trumpetisti Nat Adderley.
Tryffeliöljy
Tavallisimpia tryffeliöljyn käyttötapoja on tryffeliranskalaisten valmistus. Siinä ranskanperunoihin lisätään tryffeliöljyä, parmesaanijuustoa, pippuria ja joskus muitakin aineksia. Sitä käytetään myös esimerkiksi vatkaamalla valmistettaviin ruokalajeihin, kuten perunamuhennokseen, joihinkin pastaruokiin ja grillattuihin kananmuniin.
Tryffeliöljy on keittiömestareiden ja kulinaristien suosiossa, koska se tarjoaa samantapaisen maku- ja tuoksuelämyksen kuin oikeat tryffelit mutta on näitä hinnaltaan vakaampi ja edullisempi sekä saatavilla kaikkina vuodenaikoina. Tryffeliöljyn markkinoille tulo ja suosion kasvu ovat johtaneet tryffelinmakuisten ruokien tarjonnan lisääntymiseen, kun samaan aikaan oikeat tryffelit ovat hintansa takia karanneet monen kulinaristin ulottumattomiin. Daniel Patterson valitti New York Timesin artikkelissa: ”Niiden yksiulotteinen tuoksu on myös muuttamassa yleistä käsitystä siitä, miltä tryffelin tulisi maistua”. Gordon Ramsay on viitannut tryffeliöljyyn ”keittiömestarin unelmana” mutta toisaalta sanonut valkoisen tryffeliöljyn olevan ”yksi pistävimmistä, naurettavimmista aineksista, joita keittiömestarina olen tuntenut”.
Tony Bennett
Jazzlaulajana
Bennett aloitti työskentelyn Count Basien orkesterin kanssa. Hän julkaisi albumin Basie Swings, Bennett Sings vuonna 1958. Bennettin ja Count Basien orkesterin yhteistyön tuloksena syntynyt laulu ”Chicago” saavutti suuren suosion.
Bennett esiintyi televisiossa keskusteluohjelmissa The Tonight Show ja The Merv Griffin. Bennett julkaisi kappaleen ”I Left My Heart In San Francisco” vuonna 1962. Vaikka kappale saavutti vain 19. sijan Billboard Hot 100 -listalla, se pysyi muilla soittolistoilla yli vuoden, mikä kasvatti Bennettin suosiota laulajana. Seuraava albumi I Wanna Be Around (1963) oli menestys, ja nimikappale ”I Wanna Be Around...” ja ”The Good Life” sijoittuivat Yhdysvaltojen listoilla niin ikään hyvin.
Seuraava vuosi oli Beatlesin ja muiden brittiläisten muusikoiden maihinnousu Yhdysvalloissa. Tämän seurauksena musiikillinen ja kulttuurinen huomio kohdistui enemmän rockmusiikkiin ja vähemmän pop-, iskelmä- ja jazzmusiikkiin. Bennett saavutti kuitenkin Top 40 -listalla 34. sijan kappaleella ”If I Ruled the World” Pickwickin musikaalista vuonna 1965.
Bennett toimi aktiivisesti Yhdysvaltojen kansalaisoikeusliikkeessä: hän esimerkiksi osallistui vuonna 1965 marssiin, joka kulki Selmasta Montgomeryyn. Hän kieltäytyi vuosia esiintymästä Etelä-Afrikassa siellä siihen aikaan vallineen apartheid-politiikan takia.
Sharonin ja Bennettin tiet erosivat vuonna 1965. Tämä oli osana levy-yhtiöiden painostusta tuon ajan laulajia kohtaan. Esimerksi Lena Hornea ja Barbra Streisandia painostettiin levyttämään rock-lauluja. Tämän seurauksena Columbia Recordsin Clive Davis päätteli, että Bennettin tulisi tehdä samoin. Bennett ei ollut innostunut ajatuksesta, eivätkä hänen yrityksensä tyydyttäneet ketään. Tästä oli osoituksena vuoden 1969 Tony sings Greats of Hits Today -albumi, jossa hän esittää Beatlesiä ja muita merkittäviä lauluja ja esiintyy levynkannessa huvittavassa asussa. Vuosia myöhemmin Bennett mainitsi, että hänen haluttiin esittävän sellaista musiikkia, jota hän itse ei halunnut esittää. Bennett siirtyi Columbiasta MGM Records -levy-yhtiöön vuonna 1972, mutta ei saavuttanut menestystä siellä. Hän oli muutamia vuosia ilman levytyssopimusta. Bennett ja hänen vaimonsa Patricia olivat olleet erossa vuodesta 1965 lähtien. Virallisesti heidän eronsa astui voimaan vuonna 1971.
Uran käännekohta
Lähes kuolemaksi koituneen kokaiinimyrkytyksen jälkeen vuonna 1979 Bennett kutsui poikansa apuun. ”Katsokaa, minä olen hukassa täällä”, hän kertoi heille. ”Näyttää siltä, etteivät ihmiset enää halua kuunnella sitä musiikkia, mitä teen”, hän jatkoi. Toinen pojista ryhtyi isänsä manageriksi. Bennett kutsui myös Ralph Sharonin uudelleen pianistiksi ja musiikilliseksi ohjaajaksi. Tämän jälkeen Tony Bennett teki uudelleen sopimuksen Columbia Recordsin kanssa. Hän julkaisi albumin The Art of Excellence. Tämä oli hänen ensimmäinen albuminsa, joka ylsi listoille vuoden 1972 jälkeen. Managerin neuvotellessa TV-esiintymisistä Bennett jatkoi albumin Portrait of Artist (1990) levyttämistä. Bennett esiintyi MTV Unplugged -ohjelmassa vuonna 1994. Hän sai Vuoden albumin Grammy-palkinnon vuonna 1994. Tätä pidetään Bennettin paluuna.
Taidemaalarina
Tony Bennett harrasti koko ikänsä taidemaalausta. Maalausuraansa hän jatkoi oikealla nimellään Benedetto. Hän on tallentanut piirtämällä tai maalaamalla näkymiä hotellien ikkunoista ollessaan kiertueilla. Hän asetti töitään näytille Kentucky Derbyssä ja YK:ssa. Hänen maalauksensa Homage to Hockney on näytteillä arvostetussa amerikkalaisen taiteen Butlerin Instituutissa Youngstownissa, Ohiossa ja Poika Purjeveneessä, Sydney Bay on näytteillä National Art Clubilla Gramercy Parkissa, New Yorkissa. Hänen maalauksiaan on julkaistu yhdysvaltalaisessa ARTnews-lehdessä ja muissa aikakauslehdissä.
Kirjallisuutta
Monia hänen taideteoksiaan on julkaistu taidekirjassa What My Heart Has Seen (1996). Bennett kirjoitti elämästään kirjan Good Life: Tony Bennettin elämäkerta (1998).
Kunnianosoituksia ja palkintoja
Bennettin tuotantoa levyteollisuudessa on huomioitu valitsemalla hänet sekä Hollywood Walk of Fameen vuonna 1960 että Big Band and Jazz Hall of Fameen vuonna 1997.
Kalinjarin linnake
thumb|Kalinjarin linnake. Kalinjarin linnake on Intian Uttar Pradeshin osavaltiossa sijaitseva linnake. Linnake on rakennettu 900-luvulla Chandela-dynastian valtakaudella. Linnake sijaitsee 900 metriä korkealla kukkulalla, mikä on tehnyt siitä vaikean valloituskohteen. Linnake on myös vaikuttanut merkittävästi historiaan, sillä 1500-luvulla Pohjois-Intiassa valtaansa kasvattaneen Sur-dynastian hallitsija Sher Shah Suri sai surmansa yrittäessään valloittaa linnaketta Chandelalta. Mikäli näin ei olisi käynyt Mogulivaltakunta ei ehkä koskaan olisi kasvanut Intiaa hallinneeksi suurvallaksi.
Pilarikaktukset
Pilarikaktukset (Pachycereus) on kaktuskasvisuku, jota on aiemmin pidetty pylväskaktusten alasukuna. Vaikka pilarikaktukset ovat Pohjois-Amerikan isokokoisimpia kaktuksia, ne tunnetaan huonosti. Eräiden tutkijoiden mielestä Lophocereus pitäisi erottaa omaksi suvukseen, mutta tutkijoiden valtaosa (International Cactaceae Systematics Group) on taipunut sille kannalle, että molemmat ovat samaa kehityslinjaa ja siis yhdistettävissä. Pilarikaktuslajeista epävarmin systemaattinen asema on lajilla P. fulviceps, jota on viety suvusta toiseen.
Vuonna 1885 Sereno Watson kuvasi lajin Cereus pringlei. Nathaniel Britton ja Joseph Rose sijoittivat sen ja yhdeksän muuta kaktuslajia kuvaamaansa sukuun Pachycereus vuonna 1909; sitä oli aiemmin pidetty pylväskaktusten alasukuna. Kreikankielinen sana pakhys tarkoittaa paksua. Nyttemmin on pilarikaktuksiin sijoitettu 12 lajia.
Tuntomerkit
Pilarikaktukset ovat puumaisia ja kynttelikkömäisiä tai pensasmaisia, usein hyvin suuriksi kasvavia saavuttaen jopa 25 metrin korkeuden. Niiden varret ovat vihreät tai sinivihreät, pystyt, tukevat ja uurteiset, nystyttömät. Areolit, joihin ei kehity kukkia, ovat piikkisiä; kukkia tuottavat areolit ovat joko samanlaisia tai ovat yhteen kasvavia tai uurteiden yhdistämiä, tiheävillaisia ja piikittömiä. Areolissa on neljä kovaa, 2-10-senttistä keskipiikkiä ja vähintään 20 säteittäispiikkiä, joiden pituus vaihtelee kahdesta seitsemään senttimetriin.
Pilarikaktukset kukkivat tavallisesti öisin. Kukat ovat lyhyen putkimaisia, suppilomaisia tai kellomaisia, pieniä tai keskikokoisia. Kukan tyviosa on suomuinen, ja kukkapohjuksessa esiintyvät areolit ovat kaljuja, villakarvaisia tai sukasellisia. Hedelmä on pitkänomainen, mehevä ja kasvaa 7,5 cm:n pituiseksi. Sen pinta on tiheän villakarvan ja sukasten peittämä. Hedelmä avautuu epäsäännöllisesti, ja sen malto on punainen tai purppurainen. Myöhemmin hedelmä muuttuu kuivaksi. Siemenet ovat muodoltaan kypärämäisiä, pinnaltaan sileitä, kiiltävän mustia ja kooltaan isoja.
Levinneisyys
Pilarikaktukset ovat levinneet varsin laajalle alueelle. Ne kasvavat Yhdysvaltojen lounaisosissa, Kalifornian niemimaalla, Pohjois-Meksikossa sekä Hondurasissa ja Guatemalassa.
Lajit ja luokittelu
Pilarikaktuksia (Pachycereus) on 12 lajia:
Pachycereus-suvun synonyymejä ovat Anisocereus, Backebergia, Lemaireocereus, Lophocereus, Marginatocereus, Mitrocereus, Pseudomitrocereus ja Pterocereus.
Acid Cinema
Acid Cinema on vuonna 1999 perustettu Oulussa vaikuttava kulttimaineesta nauttiva lyhytelokuvia ja muuta taidetta tuottava kollektiivi. Sen juuret juontuvat 1980-luvun lopulle, mikä tekee Acid Cinemasta yhden vanhimmista yhä toimivista ug-elokuvaryhmistä. Sen tunnetuimpia elokuvia ovat lukuisilla eri festivaaleilla esitetyt The Jolly Scoundrel, Protocop ja Kyylät. Ryhmän elokuvia esitettiin ennen myös MoonTV:n Lataamo-ohjelmassa, ja nykyään suurin osa Acid Cineman kymmenistä elokuvista on ladattavana ryhmän Internet-sivuilta.
Televisiokasvo Sampo Marjomaa on näytellyt joissain Acid Cineman elokuvissa.
Protocop ja The Jolly Scoundrel-elokuvia on esitetty myös elokuvafestivaaleilla Suomen rajojen ulkopuolella.
Ryhmä mediassa
Acid Cineman elokuvia on esitetty mm. Roskaelokuvafestivaaleilla. Protocopin ensi-ilta oli Oulun musiikkivideofestivaaleilla 2005. Ryhmästä on kirjoitettu muun muassa Helsingin Sanomat-, Kaleva-, Oulu-lehti-, MikroBitti-, Forum24- ja Kaltio-lehdissä. Acid Cinemaa on haastateltu mm. Nelosen Uutisissa, ensimmäisten Roskaelokuvafestivaalien yhteydessä.
Acid Cinema on osallistunut Oulun Taiteiden Yöhön vuosina 2008, 2009 ja 2010 järjestämällä ulkoilmaelokuvanäytöksiä yhteistyössä oululaisen mainostoimisto Laboratorio Uleåborgin kanssa. Esitykset ovat kulkeneet nimellä "Drive-by cinema".
Vuonna 2009 Acid Cinema teki Viisikko-aiheisia videoinserttejä Oulun Musiikkivideofestivaalien Pumpeligaalaan.
Vuonna 2010 Kalevassa uutisoitiin fiktiivinen juttu Acid Cineman Mannerheim-elokuvan kuvausten valmistelusta.
Vuonna 2011 Acid Cineman puuhamies Juha Penttinen teki useita kymmeniä videoita Paavo J. Heinosen eduskuntavaalikampanjaan.
Vuonna 2012 Acid Cinema teki useita musiikkivideoita (esim. Musiikkiveljekset-yhtyeelle)
Vuonna 2013 Acid Cinema jatkoi musiikkivideoiden parissa.
Vuonna 2014 Acid CIneman Juha Penttinen teki musiikkivideon ja lyhytelokuvan välimuodon legendaariselle Radiopuhelimet-orkesterille.
Gucci Mane
Gucci Mane (oik. Radric Davis, s. 12. helmikuuta 1980 Birmingham, Alabama, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen hip hop -artisti ja sanoittaja. Hän aloitti räppäämisen 14-vuotiaana. Hän on myös 1017 Brick Squad -levy-yhtiön perustaja.
Ura
Gucci Mane julkaisi esikoisalbuminsa Trap Housen vuonna 2005. Albumilta julkaistiin yksi single Icy, jolla vierailee Young Jeezy ja Boo.
Toinen albumi Hard to Kill -julkaistiin vuonna 2006.
Vuonna 2007 Gucci Mane tuli suuren yleisön tietoisuuteen Back to the Trap House -albumin johdosta. Albumia myytiin ensimmäisellä viikolla 32 000 kappaletta. Albumi sisälsi myös Guccin Freaky Gurl -hittisinglen, Single sijoittui U.S. Billboard Hot Rap Tracks -listan 12. sijalle.
Uusin kokoelma-albumi Murder Was the Case julkaistiin keväällä 2009.
Lope de Vega
Félix Lope de Vega y Carpio eli lyhyemmin Lope de Vega (25. marraskuuta 1562 Madrid – 27. elokuuta 1635) oli espanjalainen renessanssiajan näytelmäkirjailija ja runoilija.
Omana aikanaan Vega jätti sekä suosionsa että tuotantonsa laajuuden puolesta varjoonsa muut teatterialalla vaikuttaneet maanmiehensä. Hänen on väitetty kirjoittaneen 1 800 komediaa ja 400 uskonnollista näytelmää. Tuotannosta on säilynyt painettuna 470 näytelmää. Lisäksi Vega kirjoitti myös runoja ja proosaa. Hänen näytelmänsä olivat aiheiltaan historiallisia. Hän oli Espanjan kansallisen näytelmäkirjallisuuden luoja ja hänen vaikutuksestaan näytelmiin vakiintui kolme näytöstä.
Elämäkerta
Lope de Vegan vanhemmat kuuluivat kumpikin arvossapidettyyn sukuun. Perhe eli kuitenkin vaatimatonta elämää ja erityisesti isä oli erittäin uskonnollinen. Hän otti usein poikansa mukaansa läheiselle sairastuvalle, missä he auttoivat siivoamisessa ja potilaiden pesemisessä. Lope herätti lahjakkuudellaan huomiota jo lapsena, hän sepitti runoja ja kirjoitti ensimmäisen näytelmänsä yksitoistavuotiaana.
Seitsemäntoistavuotiaana Lope rakastui sukulaistyttöönsä, jonka vanhemmat tosin naittivat huomattavasti vanhemmalle miehelle. Lope totesi myöhemmin, että ”me molemmat itkimme oven takana ja sanamme ja kyyneleemme sekoittuivat toisiinsa...” Nuorukainen ei kovin kauan jaksanut surra, sillä hän rakastui pian uudelleen, tällä kertaa erääseen vanhempaan madridilaiseen rouvaan. Rouvasta tuli myöhemmin Lope De Vegan lukudraaman La Dorotean sankaritar.
Nuori kirjailija työskenteli sihteerinä ja alkoi saada mainetta teoksillaan, varsinkin kirjoittamillaan balladeilla ja näytelmillä. Hänellä oli paljon rakkaussuhteita mutta vähän rahaa. Madridissa alkoi näihin aikoihin levitä häväistyskirjoituksia rouvasta, johon Lope oli suhteessa. Omaiset syyttivät niistä Lope de Vegaa ja hänet vangittiin vuonna 1587. Tapaus käsiteltiin oikeudessa, ja Lope de Vega määrättiin kuolemanrangaistuksen uhalla karkotettavaksi Kastiliasta kahden vuoden määräajaksi.
Lope de Vega yritti nyt vakiintua ja solmi avioliiton arvossapidettyyn sukuun kuuluvan Isabel de Uribina Alderates y Cortinasin kanssa. Avioliittoa oli edeltänyt morsiamen ryöstö, jossa sulhasta olivat auttaneet muuan poliisimies sekä naishenkilö. Kesken kuherruskuukauden Lope de Vega kuitenkin hylkäsi morsiamensa ja liittyi suureen armadaan, jonka kuningas Filip II lähetti kukistamaan Englantia. Hän astui laivaan Lissabonissa 29. toukokuuta 1588. Merellä hän kirjoitti joukon runoja ja tuli kotiin vaimonsa luo joulukuussa. Runoilija eli vaimonsa kanssa tämän kuolemaan asti, mikä tapahtui seitsemän vuotta myöhemmin.
Leskimiehenä Lope de Vega koki uusia rakkausseikkailuja, kunnes solmi avioliiton Juanan kanssa, joka oli varakkaasta perheestä. Lope itse oli päässyt tällä välin Espanjan merkittävimmän näytelmäkirjailijan asemaan ja kaikki hänen näytelmänsä olivat yleisömenestyksiä. Silti hän eli jatkuvien rahahuolien keskellä. Syynä oli hänen intohimoinen rakkautensa maalauksiin ja kirjoihin. Yhtä mielellään hän oli antelias ja vieraanvarainen isäntä. Vuonna 1612 hänen poikansa Carlos kuoli ja seuraavana vuonna kuoli hänen vaimonsa. Murtunut kirjailija päätti ryhtyä papiksi.