cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simojoki
Keskijuoksulle päin tultaessa pienet Sääskijärvi ja Kaitajärvi laskevat jokeen. Kelukkajoki, joen ensimmäinen sivujoki, yhtyy jokeen ennen Toljanjärveä. Toljanjärven jälkeen muita Simojoen keskijuoksun pieniä järviä ovat Saarijärvi, Saukkojärvi, Juurikkajärvi ja Portimojärvi. Toinen sivujoki, Kämäjoki, laskee jokeen Saukkojärven ja Juurikkajärven välissä. Portimojärven kohdalla jokeen yhtyvät sivujokina Majavajoki ja Ylijoki. Portimojärveltä etelään joen rantamaisemia alkavat luonnehtia enemmän maanviljelykset ja rantapellot. Ruonajoki ja Suhankojoki liittyvät jokeen viimeisinä Ranuan puolella sijaitsevina sivujokina. Mainittavia koskia keskijuoksulla ovat Toljankoski, Nuupaskosket, Käpälinkosket, Pajukosket, Ruonakoski, Hirvinivat sekä Hosionkoski.
Simon puolelle ja joen alajuoksulle tultaessa jokeen liittyviä sivujokia ovat Tainijoki ja Kuivasjoki. Joki virtaa Simon kuntakeskuksen halki ja laskee lopulta Perämereen. Simojoen suurimmat kosket sijaitsevat joen alajuoksulla ja niistä mainittavia ovat Maaninkakoski, Mötyskoski, Viherikoski, Tainikoski, Veitsikoski, Kalliokoski, Saukkokoski, Harskukoski, Kuolemankoski ja Mertakoski.
Simojoen vedenlaatu on kokonaisuudessaan erinomainen – sivujokien vedenlaatu on yleisesti hyvä. Simojoessa on jäljellä joen oma, luontaisesti lisääntyvä lohikanta. Joella käy runsaasti vapaa-ajan kalastajia pyytämässä lohta ja harjusta. Joki soveltuu hyvin perhokalastukseen kokonsa, virtaamansa ja runsaiden koskiensa puolesta. Lohen nousu jokeen alkaa yleensä kesäkuun puolessa välissä, hiljentyen heinäkuussa joen veden lämmetessä. Uusi lohen nousu alkaa vesien viilentyessä elo-syyskuun vaihteessa.
thumb|220px|Hanskankosken niskaa keväällä 2010. Simojoen parhaat lohenkalastusalueet sijaitsevat muutaman kymmenen kilometrin matkalla alajuoksulla. Alkukesästä lohta saadaan eniten merta lähinnä olevista koskista, kuten Suu-, Merta- ja Pyttykoskista. Myöhemmin kesällä hyviä ja samalla joen suosituimpia koskia ovat muun muassa Hömmön-, Hanskan- ja Harrikosket, jotka sijaitsevat melko lähekkäin 20–25 kilometriä Simon kylältä yläjuoksulle päin. Simojoen mataluuden vuoksi veneestä kalastaminen on monin paikoin hankalaa, mutta parhaita soutu-uistelusuvantoja ovat Nikkilän-, Yli-, Hovi-, Simoskan- ja Sankasuvanto sekä Koukunmutka.
Johannes Thingnes Bø
Johannes Thingnes Bø (s. 16. toukokuuta 1993 Stryn) on norjalainen ampumahiihtäjä. Hän on viisinkertainen olympiavoittaja, 17-kertainen maailmanmestari sekä nelinkertainen maailmancupin kokonaiskilpailun ja yhdeksänkertainen lajicupin voittaja. Myös Bøn isoveli Tarjei Bø on ampumahiihdon olympiavoittaja. Johannes Bø erottuu kilpailijoistaan erityisesti kovalla hiihtovauhdillaan, joka Egil Kristiansenin näkemyksen mukaan vertautuu maastohiihdon kansainväliseen kärkeen.
Arvokilpailut
Vuonna 2012 Bø voitti nuorten EM-kilpailuissa hopeaa normaalimatkalla ja pronssia takaa-ajossa ja kuului myös kultaa voittaneeseen Norjan sekaviestijoukkueeseen. Nuorten MM-kilpailuissa 2012 hän voitti kultaa pikakilpailussa, takaa-ajossa ja viestissä. Vuoden 2013 nuorten MM-kilpailuissa Obertilliachissa Bø saavutti hopeaa pikakilpailussa ja kultaa takaa-ajossa sekä viestissä.
Sotšin olympialaisissa 2014 Bø oli yhteislähtökilpailussa kahdeksas, normaalimatkalla yhdestoista ja viestissä neljäs. Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 hän voitti pikakilpailussa kultaa ja hiihti kolmannen osuuden sekä hopeaa saaneessa Norjan viestijoukkueessa että pronssille sijoittuneessa sekaviestijoukkueessa. Yhteislähtökilpailussa hän oli kuudes ja normaalimatkalla seitsemäs.
Bø hiihti Oslon MM-kilpailuissa 2016 kolmannen osuuden kultaa voittaneessa Norjan viestijoukkueessa. Hän voitti lisäksi yhteislähtökilpailun, sai pronssia sekaviestissä sekä oli neljäs pikakilpailussa, takaa-ajossa ja normaalimatkalla. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti hopeaa pikakilpailussa, takaa-ajossa ja yhteislähdössä sekä oli kahdeksas normaalimatkalla.
Bø saavutti Anterselvan MM-kilpailuissa 2020 kultaa yhteislähdössä, sekaviestissä sekä sekapariviestissä ja hopeaa takaa-ajossa, normaalimatkalla sekä viestissä. Lisäksi hän sijoittui pikakilpailussa viidenneksi. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän hiihti toisen osuuden kultaa voittaneessa Norjan sekaviestijoukkueessa. Hän voitti myös viestin maailmanmestaruuden. Pariviestissä hän saavutti hopeaa ja takaa-ajossa pronssia. Pikakilpailussa ja normaalimatkalla hän sijoittui viidenneksi sekä yhteislähdössä kahdeksanneksi.
Bø ilmoitti keväällä 2020 jatkavansa ampumahiihtouraansa vuoden 2026 talviolympialaisiin saakka ja sitten lopettavansa.
Pekingin olympialaisissa 2022 hän voitti kultaa pikamatkalla, yhteislähtökilpailussa, sekaviestissä ja miesten viestissä. Normaalimatkalla hän saavutti pronssia ja takaa-ajossa hän sijoittui viidenneksi.
Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 hän voitti kultaa pikakilpailussa, takaa-ajossa, normaalimatkalla, sekaviestissä ja parisekaviestissä. Viestissä hän saavutti hopeaa ja yhteislähdössä pronssia.
Maailmancup
Ampumahiihdon maailmancupissa Bø kilpaili ensimmäisissä henkilökohtaisissa kilpailuissa kaudella 2012–2013 Oslon Holmenkollenilla sijoittuen 28:nneksi pikakilpailussa ja 25:nneksi takaa-ajossa. Hän sijoittui kaudella parhaimmillaan 20:nneksi sekä Sotšin pikakilpailussa että Hanty-Mansijskin takaa-ajossa. Sotšissa hän sijoittui Norjan viestijoukkueen mukana neljänneksi.
Bø sijoittui maailmancupissa ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon oltuaan yhdeksäs Östersundin pikakilpailussa kaudella 2013–2014. Ensimmäisen palkintosijansa ja voittonsa hän saavutti Annecyn pikakilpailussa joulukuussa 2013. Hän voitti myös seuraavan päivän takaa-ajokilpailun. Myöhemmin samalla kaudella hän voitti Kontiolahdella kaksi pikakilpailua ja takaa-ajokilpailun. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kolmas, pikakilpailucupissa kolmas ja takaa-ajocupissa viides.
Kaudella 2014–2015 Bø voitti pikakilpailun Hochfilzenissä ja Ruhpoldingissa. Hän sijoittui viidenneksi sekä maailmancupin kokonaiskilpailussa että normaalimatkan ja pikakilpailun cupeissa. Kaudella 2015–2016 Bø voitti Ruhpoldingin pikakilpailun ja sijoittui Antholz-Anterselvan takaa-ajokilpailussa kolmanneksi. Presque Islessa hän voitti pikakilpailun ja oli takaa-ajossa toinen. Hanty-Mansijskin takaa-ajokilpailussa hän oli toinen. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi, pikakilpailun ja takaa-ajon cupeissa kolmanneksi, yhteislähtöcupissa neljänneksi ja normaalimatkan cupissa viidenneksi.
Kaudella 2016–2017 Bø sijoittui toiseksi Östersundin normaalimatkalla ja Pokljukan pikakilpailussa. Anterselvassa hän voitti yhteislähtökilpailun. Oslossa hän voitti pikakilpailun ja oli takaa-ajossa kolmas. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui kolmanneksi, normaalimatkan ja takaa-ajon cupeissa neljänneksi sekä pikakilpailucupissa viidenneksi.
Kaudella 2017–2018 Bø voitti Östersundin normaalimatkan. Hochfilzenissä hän voitti pikakilpailun ja takaa-ajon. Le Grand-Bornandissa hän voitti pikakilpailun ja takaa-ajon sekä sijoittui toiseksi yhteislähdössä. Oberhofissa hän oli pikakilpailussa kolmas ja takaa-ajossa toinen. Ruhpoldingissa hän sijoittui normaalimatkalla kolmanneksi ja voitti yhteislähdön. Antholz-Anterselvassa hän voitti pikakilpailun ja takaa-ajon. Oslossa hän oli toinen pikakilpailussa ja kolmas takaa-ajossa, Tjumenissa toinen takaa-ajossa ja kolmas yhteislähdössä. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi. Normaalimatkan cupvoiton hän jakoi Martin Fourcaden kanssa, muissa lajicupeissa hän sijoittui toiseksi.
Nedrick Young
Nedrick Young (23. maaliskuuta 1914 Philadelphia – 16. syyskuuta 1968 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuva-alan monitoimimies, joka kunnostautui niin näyttelijänä kuin käsikirjoittajanakin. Hän käsikirjoitti muun muassa elokuvan Jailhouse Rock (1957), jonka pääosia esittivät Elvis Presley ja Judy Tyler.
Johannes Thingnes Bø
Maailmancup
Kaudella 2018–2019 Bø voitti Pokljukan pikakilpailun ja takaa-ajon, Hochfilzenin pikakilpailun sekä Nové Měston pikakilpailun, takaa-ajon ja yhteislähdön. Oberhofissa hän oli toinen pikakilpailussa ja voitti takaa-ajon. Ruhpoldingissa hän voitti pikakilpailun ja yhteislähtökilpailun. Antholz-Anterselvassa hän voitti pikakilpailun ja takaa-ajon ja oli toinen yhteislähdössä. Canmoressa hän voitti normaalimatkan. Oslossa hän voitti pikakilpailun, takaa-ajon ja yhteislähdön. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun sekä kaikki lajicupit: normaalimatkan, pikakilpailun, takaa-ajon ja yhteislähdön.
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2020 – naisten joukkuepeli
Naisten pöytätenniksen joukkuepeli Tokion 2020 kesäolympialaisissa pelataan 1.–5. elokuuta Tokyo Metropolitan Gymnasiumissa. Turnaukseen osallistuu 16 joukkuetta.
Nedrick Young
Young menehtyi sydänkohtaukseen syyskuussa 1968 Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2020 – naisten joukkuepeli
Karsinnat
Jokainen maantieteellinen alue (Afrikka, Aasia, Eurooppa, Latinalainen Amerikka, Pohjois-Amerikka ja Oseania) järjestävät erillisen karsintaturnauksen, josta pääsee yksi joukkue mukaan. Tammikuussa 2020 ITTF järjestää karsintaturnauksen, josta mukaan pääsee yhdeksän maata. Näiden lisäksi, jos isäntämaa Japani ei ole jo varmistanut paikkaansa turnauksessa, on sille varattu paikka lopputurnauksessa.
Nedrick Young
Hän on käyttänyt myös nimiä Nathan E. Douglas, Nathan Douglas ja Ned Young.
Johannes Thingnes Bø
Maailmancup
Kaudella 2020–2021 Bø sijoittui Kontiolahden ensimmäisenä viikonloppuna toiseksi normaalimatkalla ja voitti pikakilpailun. Toisena viikonloppuna hän oli kolmas pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Hochfilzenin jälkimmäisessä pikakilpailussa hän sijoittui kolmanneksi. Hän sijoittui kolmanneksi myös Hochfilzenin jälkimmäisessä takaa-ajokilpailussa. Bø voitti Oberhofin molemmat pikakilpailut. Bø voitti Anterselvan yhteislähtökilpailun. Nove Meston molemmissa takaa-ajoissa hän oli toinen. Myös Östersundin takaa-ajossa hän oli toinen. Yhteislähdössä hän oli kolmas ja varmisti tällä sijoituksella maailmancupin kokonaiskilpailun voiton kaudella 2020-2021. Hän voitti myös pikakilpailucupin sekä sijoittui toiseksi normaalimatkan, takaa-ajon ja yhteislähdön cupeissa. Kaudella 2021-2022 Bø sijoittui Östersundin pikakilpailusssa kolmanneksi. Hän voitti Le Grand-Bornardin pikakilpailun. Anterselvan yhteislähdössä hän sijoittui toiseksi. Normaalimatkan cupissa hän oli neljäs.
Kaudella 2022–2023 hän voitti Kontiolahden pikakilpailun ja takaa-ajon. Hän voitti Hochfilzenin pikakilpailun ja takaa-ajon. Hän voitti Le Grand-Bornardin pikakilpailun sekä sijoittui takaa-ajossa ja yhteislähdössä kolmanneksi. Hän voitti Pokljukan pikakilpailun ja takaa-ajon. Hän voitti Ruhpoldingin normaalimatkan ja yhteislähdön. Hän voitti sekä Anterselvassa että Nové Městossa pikakilpailun ja takaa-ajon. Oslossa hän voitti pikakilpailun, takaa-ajon ja yhteislähdön. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun, pikakilpailun ja takaa-ajon cupit sekä oli yhteislähtöcupissa toinen.
Max Kruse
Seurajoukkueura
Werder Bremenin kasvatti Kruse aloitti seuran kakkosjoukkuessa ammattilaisuransa vuonna 2006. Neljän Bremenin-kauden aikana vastuuta ei ykkösjoukkueessa tullut kuin yhden ottelun verran, joten Kruse siirtyi sarjaporrasta alempana pelanneeseen FC St. Pauliin. Seura nousi seuraavalla kaudella Bundesliigaan Krusen ollessa yksi seuran avainpelaajista. St. Pauli putosi sarjasta heti kauden jälkeen ja seuran kakkosjoukkueessakin kerran esiintynyt Kruse siirtyi vuonna 2012 SC Freiburgiin, joka pelasi Bundesliigassa. Kruse pelasi seurassa vain kaksi kautta, mutta auttoi Freiburgin Eurooppa-liigaan kaudeksi 2013-14.
Kesällä 2013 Kruse siirtyi vain yhden Freiburg-kauden jälkeen Borussia Mönchengladbachiin, jossa hän teki ensimmäisellä kaudellaan 34 pelaamassaan ottelussa 12 maalia.
Maajoukkueura
Nuorten maajoukkueissa vuoteen 2008 asti pelannut Kruse kutsuttiin viiden vuoden maajoukkuetauon jälkeen Saksan jalkapallomaajoukkueen mukaan harjoitusotteluun Ecuadoria vastaan. Kruse olikin ottelussa avauksessa ja syötti Lukas Podolskin maalin. Toisessa maaottelussaan Yhdysvaltoja vastaan Kruse teki ensimmäisen ja tähän mennessä ainoan maaottelumaalinsa. Hän ei mahtunut mukaan Joachim Löwin 23 miehen joukkueeseen vuoden 2014 MM-kisoihin.
Danganronpa
Danganronpa (ダンガンロンパ) on japanilainen pelisarja, jonka on kehittänyt Spike Chunsoft ja julkaissut Nippon Ichi Software. Sarjan nimi on koottu sanoista 弾丸 (dangan, luoti) ja 論破 (ronpa, kumota). Pelisarja koostuu kolmesta täysmittaisesta pelistä, joista ensimmäinen tuli markkinoille vuonna 2010, ja seitsemästä spin-offista. Danganronpan franchiseen kuuluu lisäksi kaksi animesarjaa ja useita mangoja.
Juoni
Pelit pyörivät kuvitteellisen koulun, Hope's Peak Academyn, ympärillä, jonne valitaan vuosittain alansa huipulla olevia "ultimate" oppilaita (超高校級 chō-kōkō-kyū, kirjaim. superlukiotaso). Kouluelämä kuitenkin häiriintyy, kun robotti nimeltä Monokuma ilmestyy, ja kertoo, että oppilaitoksesta "valmistaudutaan" tappamalla joku ja selviämällä luokan kesken käydystä oikeudenkäynnistä. Monokuma antaa myös erilaisia motiiveja murhiin.
Pelaaminen
Täysmittaisissa peleissä pelaaminen on jaettu kuuteen eri lukuun, joissa on kussakin kolme eri osiota: Daily Life (suom. Päivittäinen elämä), Deadly Life (Kuolettava elämä) ja Class Trial (Luokan oikeudenkäynti).
Daily Life-osio seuraa tyypillistä visual novel-tyyliä; pelaaja pystyy osion aikana tutkimaan koulun tiloja, keskustelemaan hahmojen kanssa ja etenemään tarinassa. Daily Life-osiossa on myös osia, joissa pelaaja pääsee keskustelemaan itse valitsemansa hahmon kanssa, saaden näin uusia taitoja, joita voi käyttää Class Trial-osiossa.
Class Trial on osio, jossa oppilaat yrittävät keksiä murhan syyllisen. Osio sisältää useita minipelejä, ja sen päätteeksi syylliseksi todettu teloitetaan animoidussa kohtauksessa.
Pivot
Pivot voi tarkoittaa:
Luettelo Kreikan hiippakunnista
Luettelo Kreikan hiippakunnista, katso:
Bette Davis
pienois|pysty|Davis elo­kuvassa [[Kaikki Eevasta (1950)]] Ruth Elizabeth ”Bette” Davis oli yhdys­valtalainen näyttelijä ja yksi Hollywood-elokuvan kulta-ajan valo­voimaisimpia tähtiä. Hänet tunnettiin myötä­tunnottomien ja ivallisten nais­hahmojen esittäjänä. Davis hallitsi niin komedian kuin melodraamankin, mutta hänen uransa suurimpia menestyksiä olivat romanttiset ja historialliset draamaelokuvat.
Ura
Davis aloitti uransa 1920-luvulla Broad­way-teatteri­esityksissä ja siirtyi 1930-luvun alussa Hollywoodiin. Hänen ensimmäiset elo­kuvansa Universal Studiosille eivät menestyneet, joten hän siirtyi Warner Bros. –tuotanto­yhtiöön. Elo­kuva Naisen orja (1934) oli hänen läpi­murto­roolinsa, josta tuli myös ensimmäinen hänen yhdestä­toista Oscar-ehdokkuudestaan. Hän sai urallaan kaksi Oscar-palkintoa elo­kuvista Erotetut sydämet (1935) ja Jezebel (1938).
Davis oli 1930- ja 1940-luvuilla Greta Garbon, Jean Harlow'n, Joan Crawfordin ja Katharine Hepburnin ohella Hollywoodin kirkkain nais­tähti. Siltä ajalta ovat peräisin muun muassa elo­kuvat Synkkä voitto (1939), Nainen naista vastaan (The Old Maid, 1939) ja Uusien tähtien alla (1942). Elo­kuvan Kaikki Eevasta (1950) Margo Channing on kuitenkin hänen kuuluisin rooli­työnsä. Toinen kuuluisa elo­kuva on Mitä tapahtuikaan Baby Janelle? (1962), jossa hänen vasta­näyttelijänään oli hänen kilpa­kumppaninaan pidetty Joan Crawford. Elo­kuvasta alkoi Bette Davisin muutaman vuoden ura kauhu­elo­kuvissa.
Davisille myönnettiin Yhdys­valtain elo­kuva­instituutin elämän­työ­palkinto vuonna 1977.
Yksityiselämä
Bette Davis oli naimisissa neljä kertaa. Hänellä on yksi biologinen tytär sekä kaksi adoptio­lasta. Hänen elo­kuva­uransa kesti aina vuoteen 1989 asti, jolloin hän kuoli rintasyöpään 81-vuotiaana. American Film Institute valitsi hänet vuonna 1999 vuosi­sadan toiseksi merkittävimmäksi nais­näyttelijäksi Katharine Hepburnin jälkeen.
Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Tor-Magnus Enari
Enarin isä oli toimittaja Reino Enari (entinen Engman). Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Svenska Normallyceumista vuonna 1946, opiskeli biokemiaa, valmistui filosofian kandidaatiksi 1954 ja väitteli tohtoriksi 1958. Hän työskenteli Helsingin yliopiston biokemian laboratorion assistenttina 1954–1958, Oy Panimolaboratorion toimitusjohtajana 1958–1967, VTT:n bioteknillisen laboratorion johtajana 1967–1983 ja VTT:n prosessitekniikan tutkimusosaston tutkimusjohtajana professorin arvolla 1983–1994. Hän oli myös Helsingin yliopiston biokemian dosentti 1960–1991 ja Suomen akatemian tutkijaprofessori 1979–1983. Enari kuului Teknillisten Tieteiden Akatemiaan.
Kate Bush
Catherine ”Kate” Bush (s. 30. heinäkuuta 1958 Bexleyheath, Kent, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta; nykyään Suur-Lontoo) on brittiläinen laulaja ja musiikintekijä, joka on kirjallisuusvaikutteisten ja monimerkityksellisten sanoitustensa lisäksi tunnettu korkeasta ja ilmaisuvoimaisesta lauluäänestään sekä musiikillisen tuotantonsa monimuotoisuudesta. Hän on myös kuuluisa täydellisyyteen pyrkivästä studiotyöskentelystään.
Bush tuli suuren yleisön tietoisuuteen vuonna 1978, jolloin myyntimenestys ”Wuthering Heights” oli neljä viikkoa Britannian singlelistan ykkösenä. Tämän jälkeen hän on julkaissut kahdeksan studioalbumia, joista kaksi sekä The Whole Story -kokoelma-albumi ovat olleet Britannian albumilistan ykkössijalla. 1980 julkaistun Never for Everin myötä hänestä tuli ensimmäinen kyseisen listan kärkisijalle noussut brittiläinen naislaulaja. Hänen tunnetuimpiin kappaleisiinsa lukeutuvat ”Wuthering Heights”, ”Running Up That Hill (A Deal With God)”, ”King of the Mountain”, ”Babooshka” ja ”The Man with the Child in His Eyes”. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin Ivor Novello -palkinto ”huomattavasta panoksesta brittiläiselle musiikille”.
Bushin ”Running Up That Hill (A Deal With God)” teki historiaa nousemalla vasta 37 vuotta julkaisunsa (1985) jälkeen Britannian singlelistan ykköseksi vuonna 2022 Stranger Things -televisiosarjan ansiosta.
Lapsuus
Catherine Bush syntyi 30. heinäkuuta 1958 katolilaiseen perheeseen, jonka kaikki jäsenet harrastivat jotain taidemuotoa. Hänen lääkärinä työskennelleellä isällään Robert John Bushilla oli musiikillisia lahjoja, ja hänen Irlannissa syntynyt äitinsä Hannah Daly oli niittänyt mainetta kansantanssijana. Ammatiltaan Hannah oli sairaanhoitaja. Perheen esikoinen, John Carder Bush, kirjoitti puolestaan runoja. Kate Bush on myöhemmin todennut lapsuudessa jatkuvasti soitetun irlantilaisen kansanmusiikin olleen hänelle erittäin merkittävä vaikute.
Teini-ikä
14-vuotiaana Katen musiikkimaku laajeni hänen veljiensä levyvalikoiman ulkopuolelle. Hänen omia suosikkejaan olivat Roxy Music, Billie Holiday, David Bowie sekä Steely Dan, jota hän pitää aliarvostettuna yhtyeenä. Kate on myöhemmin kertonut samastuvansa enemmän mies- kuin naispuolisiin lauluntekijöihin, vaikka Joni Mitchellkin lukeutuu hänen eniten arvostamiinsa muusikoihin. Erityisesti nuori Kate oli kuitenkin mieltynyt Elton Johniin. Teini-iässä hän alkoi myös vakavasti harkita musiikista ammattia itselleen, vaikka opettajille ja perheen ulkopuolisille hän kertoi haluavansa joko psykiatriksi tai eläinlääkäriksi. Tämä oli linjassa sen kanssa, että hän ei sisäänpäin kääntyneen luonteensa mukaisesti ollut ehkä koskaan kertonut luokkatovereilleen kirjoittavansa lauluja.
Kate äänitti myös paristakymmenestä tekemästään kappaleesta demot kelanauhurille. Kun sisarukset yrittivät lähettää niitä levy-yhtiöille, palaute oli kielteistä. Tuntemattomampien demojen joukossa oli myös varhainen versio kappaleesta ”The Man with the Child in His Eyes”, josta tehtiin noihin aikoihin studionauhoitekin. John Bush pyysi yhteyksiin levy-yhtiöihin apua ystävältään Ricky Hopperilta, johon hän oli tutustunut Cambridgen oikeustieteen opintojensa aikana. Jälkimmäinen tunsi nimittäin kitaristi David Gilmourin, joka oli suunnitellut auttavansa nuoria kykyjä Pink Floydin kiertuetauon aikana. Hopper sai Gilmourin kuuntelemaan Kate Bushin demon. Gilmour totesi joidenkin kappaleiden kertovan ilmeisestä lahjakkuudesta.
Hopperin ja Gilmourin johdolla sekä perheen hyväksynnällä päätettiin tehdä studionauhoite muutamasta kappaleesta. Taustayhtyeen jäseniksi kutsuttiin rumpali Pete Perrier sekä basisti Pat Martin, jotka soittivat Unicorn-nimisessä yhtyeessä. Gilmour soitti äänitteellä kitaraa. Myöhemmin tehtiin myös nauhoite, jolla Kate esitti kappaleitaan pianon säestyksellä. Nämäkään äänitteet eivät kuitenkaan herättäneet kiinnostusta levy-yhtiöiden taholta, joten hanke pantiin toistaiseksi jäihin.
Keskikoulun jälkeen Kate jatkoi lukioon. Gilmourin taiteensuosijan rooli sai jatkoa, sillä hän päätti palkata maineikkaan tuottajan ja valmistaa artistikokelaalle mahdollisimman laadukkaan demonauhoituksen omalla kustannuksellaan. Gilmour saikin houkuteltua tuottajaksi Andrew Powellin ja äänittäjäksi Geoff Emerickin. Jälkimmäinen oli työskennellyt muun muassa The Beatlesin levyillä Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band ja Revolver.
Äänitykset tehtiin AIR-studioilla kappaleista ”Davy”, ”Saxophone Song” sekä ”The Man with the Child in His Eyes”. ”Saxophone Songiin” lisättiin ammattimuusikoiden soittamat taustat. Raitaa ”The Man with the Child in His Eyes” varten hankittiin puolestaan toinen ryhmä, joka koostui klassisen koulutuksen saaneista orkesterimuusikoista. Näin kappaleet saivat perusteellisen käsittelyn, jonka seurauksena niiden laatu oli lopulta huomattavasti normaaleja demonauhoituksia korkeampi. Niinpä Gilmour oli hyvin luottavainen viedessään äänitteen kuunneltavaksi EMIn popmusiikkiosaston johtajalle Bob Mercerille.
Musiikkiura
pienoiskuva|Bushin entisen asuinpaikkakunnan Lewishamin keskusta 2005. EMI piti David Gilmourin kustantamasta demosta, ja neuvottelut aloitettiin. Artistin nuoruuden takia monia sopimuksen yksityiskohtia jouduttiin kuitenkin hiomaan useaan otteeseen. Lopulta vuoden 1976 heinäkuussa 17-vuotias Kate Bush teki erinäisten vaiheiden jälkeen levytyssopimuksen EMIn kanssa. Yhtiö maksoi hänelle 3 000 puntaa ennakkoa sekä 500 punnan tekijänoikeuspalkkion. Hän sai samoihin aikoihin myös perinnön tädiltään ja päätti näiden tulojen turvin keskeyttää lukio-opintonsa voidakseen valmistautua täysipainoisesti musiikillista uraa varten. Lisäksi hän muutti Kentin Wellingissä sijainneesta lapsuudenkodistaan parempien kulkuyhteyksien päähän Lontoon Lewishamiin. Siellä Kate majoittui isänsä omistamaan rakennukseen, jonka toisissa kerroksissa asuivat hänen veljensä.
Albumin julkaisua lykättiin vajaalla parilla vuodella, sillä tavallaan EMI-yhtiön omana tyttärenä pidetylle Katelle haluttiin antaa aikaa kehittyä rauhassa ja opiskella tanssia, pantomiimia sekä musiikin teoriaa. Edistyäkseen hän harjoitti ääntään ja hengitystekniikkaansa laulunopettajan opastuksella kerran viikossa, vaikka kyseessä ei ollutkaan hänen omien sanojensa mukaan muodollisesti pätevä koulutus. Bush kävi myös balettitanssija Adam Dariuksen mimiikkakursseilla, minkä jälkeen hän jatkoi lavaesiintymiskoulutustaan Lindsay Kempin pitämillä vapaamuotoisilla opintojaksoilla. Myöhemmin kappaleen ”Moving” aiheena olleen Kempin oman kuvauksen mukaan Bush muistutti tuohon aikaan Peter Panin Helinä-keijua.
Alkuvuoteen 1977 mennessä Bush sai tehtyä kaksi uutta demonauhoitetta, joiden raidoista osa esitettiin 1980-luvun alussa Arizonan Phoenixissa toimineella KTSM-radiokanavalla. Häntä varten koottiin myös taustayhtye, jonka nimeksi annettiin ”KT Bush Band”. Yhtyeessä soittivat rumpali Vic Smith, basisti Del Palmer ja kitaristi Brian Bath. Tämän kokoonpanon kanssa hän myös esiintyi Lontoon seudun pienissä olutravintoloissa aluksi lähinnä cover-versioita laulaen. Pikkuhiljaa mukaan otettiin yhä enemmän hänen omia kappaleitaan. Yhtye kuitenkin hajosi kolmen kuukauden kuluttua sen perustamisesta. Pian tämän jälkeen alkoivat Bushin ensimmäisen levyn nauhoitukset.
Levyn tuottajana toiminut Andrew Powell valitsi albumille tulevat laulut sekä käytettävät studiomuusikot. Nauhoitukset sujuivat nopeasti ja improvisoinnin osuus oli huomattava. Äänittäjä Jon Kelly on kuvaillut Bushin eläytyneen suurella antaumuksella ja teatraalisesti niihin rooleihin, joita hänen piti lauluissaan esittää.
Levyn ilmestymisen lähestyessä EMIn johtokunta halusi valita ensimmäiseksi julkaistavaksi singleksi kappaleen ”James and the Cold Gun”. Bushin itsensä mielestä Emily Brontën Humisevan harjun tv-versiosta vaikutteensa ottanut ”Wuthering Heights” oli kuitenkin ainoa mahdollinen vaihtoehto. Niinpä asiasta väännettiin kättä artistin itkukohtauksiin saakka, kunnes erään toimitusjohtaja Bob Mercerin kanssa käydyn neuvottelun aikana muuan toinen johtoportaan jäsen, Terry Walker, huomautti puolihuolimattomasti paikalla olleelle Bushille, että tokihan ”Wuthering Heights” tulisi olemaan ensimmäinen sinkku. Kun muut saivat näin havaita, että kyseessä ei ollut ainoastaan markkinoita täysin ymmärtämättömän tyttösen itsepintainen päähänpinttymä, kuten he tätä ennen ajattelivat, päätettiin vaatimukseen viimein taipua. Valinta osoittautui onnistuneeksi, sillä ”Wuthering Heights” nousi lopulta Britannian singlelistan ykköseksi ja kansainväliseksi suurmenestykseksi.
Ensimmäinen albumi The Kick Inside ilmestyi 1978, ja myös toinen siltä julkaistu single ”The Man with the Child in His Eyes” nousi brittilistan kärkikymmenikköön. Levy itse saavutti parhaimmillaan albumilistan kolmannen sijan. The Kick Insiden monimerkityksiset ja aistikkaat sanoitukset saivat seurakseen videoesiintymiset, joissa laulajan tanssiopinnot otettiin hyötykäyttöön. Koska tuohon aikaan elettiin punkin ja diskon valtakautta, moni piti Bushin ujostelematonta taiteellisuutta virkistävänä. EMIssä oltiin kuitenkin tyytymättömiä levyn kanteen, joka sai artistin vaikuttamaan itämaiselta ja antoi heidän mukaansa muutenkin väärän kuvan hänestä. Yhtiö järjesti mainoskampanjan, jonka tehokkaimmaksi piirteeksi osoittautui se, kun linja-autojen kylkiin kiinnitettiin paljastavia julisteita artistista.
Saman vuoden aikana Kate Bush ja hänen perheensä perustivat Pink Floydin juristin avulla Novercia-nimisen yhtiön, joka tulisi omistamaan kaikki oikeudet Bushin albumeihin vuodesta 1980 lähtien ja lisensoimaan artistiin liittyviä tuotteita EMIlle. Ennen Novercian perustamista uudella kokoonpanolla henkiin herätetyn KT Bush Bandin muusikot olivat ryhtyneet rakentamaan studiota Bushin vanhempien maatilalle.
Lionheart
Ensimmäistä levyä seuranneen Lionheart-albumin nauhoitukset saivat pian alkunsa. Demojen valmistumisen jälkeen äänitykset päätettiin suorittaa Ranskassa SuperBear-studioilla. Andrew Powell halusi kuitenkin korvata KT Bush Bandin jäsenet toisilla muusikoilla. Bush oli tilanteen vuoksi aluksi poissa tolaltaan, sillä hän olisi ehdottomasti halunnut yhtyeen mukaan levylle. Olosuhteet Ranskassa olivat kuitenkin erinomaiset, ja tarvittava määrä kappaleita saatiin äänitettyä kymmenessä viikossa. Kokonaan uusien raitojen lisäksi materiaalina käytettiin monia jo ennen The Kick Inside -levyä tehtyjä sävellyksiä.
Albumi julkaistiin vuoden 1978 lopulla. Seuraavan vuoden alussa Melody Maker valitsi Bushin vuoden tulokkaaksi ja parhaaksi naislaulajaksi. Tämän jälkeen alettiin suunnitella ensimmäistä kiertuetta. Bush halusi esiintymisistä tulevan täysipainoisia teatterinäytöksiä. EMI ei kuitenkaan ollut halukas rahoittamaan niin kunnianhimoista hanketta, joten Bush sitoutui sijoittamaan siihen merkittävän osan tuloistaan. Esityksiä varten palkattiin taustalaulajia, kaksi tanssijaa, koreografi sekä miimikko ja illusionisti Simon Drake. Musiikista vastasi KT Bush Band, jossa Brian Bath soitti jälleen kitaraa ja Del Palmer bassoa. Myös Paddy Bush oli mukana ja loihti ääniä harvinaisista vanhoista soittimista.
Esiintyjäryhmä harjoitteli kuvioitaan viikkokausia neljätoista tuntia päivässä, kunnes huhtikuussa järjestettiin ensimmäinen epävirallinen esitys Dorsetin Poole Arts Centerissä. Tapahtumaan liittyi traaginen piirre, sillä valosuunnittelija Bill Duffield putosi lavarakenteita tarkistaessaan viiden metrin korkeudesta betonilattialle ja kuoli saamiinsa vammoihin. Kiertuetta ei kuitenkaan peruttu, sillä kaikki ajattelivat, että Duffield olisi halunnut hanketta jatkettavan. Bush kirjoitti myöhemmin hänen muistolleen kappaleen ”Blow Away (for Bill)”.
Kiertue osoittautui arvostelumenestykseksi, vaikka esityksiä kritisoitiinkin katkonaisuuden ohella siitä, että yleisöön ei niiden aikana yritetty ottaa millään tavalla yhteyttä. Bush selitti tätä sanomalla, että hän esiintyi lavalla tietyssä roolihahmossa eikä omana itsenään. Kahden ja puolen tunnin mittaisissa näytöksissä kankaille heijastettiin kuvia ja Bush vaihtoi vaatteita lähes jokaisen kappaleen kohdalla. Käytännössä kaikki kahden ensimmäisen levyn sävellyksistä esitettiin. Vaikka kiertuetta voitiinkin pitää taiteellisesti onnistuneena, se ei nähtävästi ollut taloudellinen menestys.
Bush on myöhemmin ilmaissut tyytymättömyytensä Lionheart-levyyn ja todennut, että hän olisi tarvinnut sen tekemiseen enemmän aikaa. Toisaalta tv-esiintymiset, haastattelut ja uuvuttava kiertue tuntuivat hänestä epämiellyttäviltä. Lisäksi Bush koki julkkiselämäntyylin etäännyttävän häntä hänelle itselleen tärkeimmästä eli musiikinteosta. Niinpä hän päättikin vetäytyä kokonaan pois julkisuudesta, ja ensimmäinen konserttikiertue sai jäädä viimeiseksi.
Never for Ever
Syyskuussa 1980 ilmestyneellä Never for Ever -levyllä Kate Bush tuli itse mukaan tuotantoon. Toiseksi tuottajaksi hän värväsi Jon Kellyn. Äänitykset suoritettiin Abbey Road -studioilla Lontoossa. Pian demonauhoitusten alkamisen jälkeen Bush osallistui Peter Gabrielin soololevyn tekoon laulamalla kappaleissa ”Games Without Frontiers” ja ”No Self Control”. Yhteistyön seurauksena hän kiinnostui suuresti rumpukoneesta ja elektronisesta sämpleristä, joita Gabriel käytti sävellystyössään.
Uudelta levyltä julkaistiin etukäteen single ”Breathing”, joka kuvaa ydinräjähdyksen vaikutuksia äitinsä kohdussa olevan lapsen näkökulmasta. Laulussa kerrotaan, kuinka ydinlaskeuma etenee äidin kudosten kautta lapseen, joka rauhoituttuaan hengittää säännöllisen rauhalliseen tahtiin. Kappaleesta tehtiin musiikkivideo, jonka alkuosassa Bush on lapsen paikalla kohtua esittävässä muovikuplassa. Video päättyy takaperin näytettyyn ydinräjähdykseen, mitä ennen Bush ja muusikot ovat tulleet esiin järvestä säteilysuojapukuihin sonnustautuneina. Ohjelmassa Top of the Pops esitettiin ainoastaan musiikkivideon alkuosa. BBC:n ajankohtaisohjelmassa Nationwide video kuitenkin näytettiin kokonaisuudessaan ja Bush osallistui aiheesta käytyyn keskusteluun ilmaisemalla oman ydinasevarustelun vastaisen näkökantansa.
”Army Dreamers” -kappaleen aiheena oli Ison-Britannian armeijan toiminta Pohjois-Irlannissa. ”The Infant Kiss” puolestaan käsittelee kotiopettajatarta, joka viehtyy viattoman lapsen sisälle kätkeytyneeseen psykoottiseen mieheen. Bush oli hyvin huolestunut siitä, että laulun tulkittaisiin käsittelevän pedofiliaa.
Albumin julkaisemisen aikoihin Bush kuvaili sitä julmaksi ja edellisiä levyjä raaemmaksi. Vaikka hän oli käsitellyt epäsovinnaisia aiheita kahdella ensimmäisellä levylläänkin, muutti Never for Ever Bushin mukaan yleisön käsityksen hänestä todellisuudesta irtaantuneena ”pikku söpöläisenä”, joka tekee sisäsiistejä albumeja. Kaupallisesti levy menestyi erinomaisesti, ja siitä tuli ensimmäinen Britannian albumilistan ykköseksi noussut brittiläisen naisartistin äänite. Loppuvuonna Bush esiintyi lukuisissa televisio-ohjelmissa, ja hänelle tarjottiin roolia muun muassa lastenohjelmassa Worzel Gummidge. Siinä hän olisi esittänyt häijyä noitaa. Bush kuitenkin kieltäytyi, koska hän ei tarjouksen houkuttelevuudesta huolimatta katsonut voivansa sitoutua liian moniin asioihin yhtä aikaa. Hän kieltäytyi myös erään West End -teatterimusikaalin pääroolista.
The Dreaming
The Dreamingin kappaleissa käsiteltävien aiheiden kirjo on laaja. Mukaan mahtuvat huonosti sujuneeseen pankkiryöstöön, Vietnamin sotaan, aboriginaalien ahdinkoon sekä Harry Houdiniin liittyvät tarinat. Levyn ilmestymisen aikoihin Melody Makerin kriitikko kutsui sitä yhdeksi omituisimmista kuulemistaan levyistä. Yleensä ottaen albumi sai brittiläisten musiikkilehtien arvostelijoilta tylyn vastaanoton. Yhdysvalloissa se kuitenkin keräsi tiedotusvälineiltä ylistäviä arvioita. Monien Kate Bushin ihailijoiden tavoin levyä mestariteoksena pitävän äänittäjä Nick Launayn mielestä jotkin albumin miksauksista kuulostavat äänellisesti hieman kylmiltä, mikä johtuu hänen mukaansa siitä, että levyn tekoaikaan digitaaliseksi kutsuttu miksaustekniikka oli vasta alkuvaiheessa.
Kaupallisesti The Dreaming menestyi selvästi edellisiä levyjä heikommin. Varsinkin Britanniassa myyntiluvut jäivät aiempien julkaisujen varjoon, vaikka levy saavuttikin maan albumilistalla kolmannen sijan. Yksi asiaan vaikuttaneista tekijöistä oli se, että EMIn usko hankkeeseen säröili ja markkinointikuluihin tehtiin huomattavia leikkauksia.
Hounds of Love
Seuraavaa levyä varten EMI painosti Bushia hankkimaan ulkopuolisen tuottajan. The Dreamingin toivottua heikomman kaupallisen menestyksen ohella kitkaa hänen ja levy-yhtiön välille olivat aiheuttaneet korkeat studiokustannukset. Vastatoimena näille hankaluuksille Bush kehitti oman maatilastudionsa ammattistudion tasolle. Del Palmer hoiti äänitysstudion teknistä puolta ja ohjelmoi demonauhoilla käytettyä Linn-rumpukonetta. Lisäksi Palmer soitti bassoa ja lauloi taustoja Paul Hardimanin tuuratessa häntä äänittäjänä. Fairlight CMI:llä tehtyjen raitojen valmistumisen jälkeen Bush valitsi osan niistä korvattaviksi perinteisillä soittimilla. Rumpujen soittamisesta vastasivat Charlie Morgan ja Stuart Elliott.
Äänityksiä käytiin tekemässä myös Irlannissa Windmill Lane -studioilla. Englantiin palaamisen jälkeen jazzbasisti ja -säveltäjä Eberhard Weber värvättiin soittamaan bassoa kappaleissa ”Hello Earth” sekä ”Mother Stands for Comfort”. Jousisoitinosuuksien äänittäjäksi hankittiin Pink Floydin The Wall -albumilla työskennellyt James Guthrie. Peräti vuoden kestäneiden päälleäänitysten ja miksausten jälkeen Hounds of Love saatiin viimein valmiiksi kesällä 1985. Alkuperäinen vinyylilevy koostui rakenteellisesti kahdesta osasta. Ensimmäisellä puolella kuultiin viisi erillistä ihmissuhteisiin liittyvää kappaletta. Toisella puolella oli vuorostaan ”The Ninth Wave” -niminen kokonaisuus, jossa mieskuorolaulun, konerytmien ja pianotunnelmoinnin voimin kerrotaan musiikillinen satu yksin veden varaan keskelle merta jääneestä tytöstä ja hänen näkemistään unista. ”Hello Earth” -kappaleessa käytetyn kuoron innoittajana toimi Werner Herzogin elokuva Nosferatu – yön valtias.
EMI olisi halunnut julkaista ensimmäisenä singlenä Hounds of Love -levyltä kappaleen ”Cloudbusting”, jonka tarina pohjautuu Peter Reichin kirjaan Book of Dreams. Kirjassa Peter Reich kirjoittaa lapsuusvuosistaan isänsä Wilhelmin luona. Psykoanalyytikko Wilhelm Reichilla oli kiistanalaisia ajatuksia niin sanotusta orgonienergiasta, jonka hän väitti löytäneensä ja esiintyvän kaikkialla luonnossa. Eräs hänen hankkeistaan oli pilviensieppaajaksi nimetty laite, jolla hänen mukaansa oli mahdollista vaikuttaa säätiloihin. Wilhelm Reich joutui lopulta McCarthy-oikeudenkäyntien aikaan Yhdysvaltain hallituksen ajojahdin kohteeksi ja kuoli 59-vuotiaana vankilassa. ”Cloudbustingin” sijaan Bush halusi kuitenkin ensimmäiseksi singleksi kappaleen ”Running Up That Hill”, joka oli nimetty uudelleen EMIn toivomuksesta. Alun perin nimellä ”Deal with God” tunnettu laulu kertoo miehestä ja naisesta, jotka sopivat Jumalan kanssa vaihtavansa sukupuolta keskenään voidakseen ymmärtää toisiaan paremmin. Vaikka kappaleen nimen osalta Bush suostuikin kompromissiin, singlevalinnan suhteen hän sai tahtonsa läpi.
The Sensual World
Vuonna 1989 julkaistulla The Sensual World -albumilla Bushin yhtenä yhteistyökumppanina toimi bulgarialaista kansanmusiikkia laulava Trio Bulgarka, jonka kanssa nauhoitettiin kolme kappaletta Lontoossa. Valtaosa äänityksistä tehtiin kuitenkin Dublinin Windmill Lane -studioilla, missä irlantilaiset kansanmuusikot toivat levyn äänimaailmaan oman kelttiläisen värinsä. Fairlight CMI näytteli jälleen suurta roolia säveltämisessä, ja edellisen albumin tavoin alkuperäisiin demonauhoituksiin lisättiin kerros kerrokselta päälleäänityksiä Del Palmerin toimiessa äänittäjänä ja kantaessa merkittävää vastuuta rytmeistä. Trio Bulgarkan ohella levyllä esiintyi lukuisia muitakin vierailijoita, joista David Gilmour soitti kitaraa raidalla ”Love and Anger”.
Albumin ensimmäisen kappaleen sanoituksena on Bushin oma versio Molly Bloomin puheesta, jonka tämä esittää James Joycen kirjan Odysseus lopussa. Bush ei kuitenkaan omasta mielestään missään nimessä onnistunut Joycen tyylin tavoittamisessa. Tekstin käyttämisen suoraan esti se, että Joycen perikunta ei antanut hänelle siihen lupaa. Levyn viidennessä kappaleessa ”Heads We’re Dancing” kerrotaan puolestaan naisesta, joka tajuaa tansseissa tapaamansa hurmaavan mieshenkilön olleen todellisuudessa Adolf Hitler.
Albumista tuli Bushin ainoa Yhdysvalloissa kultaa myynyt äänite. Hounds of Loven julkaisun jälkeen hänen levy-yhtiönsä oli vaihtunut siellä EMI Americasta Columbiaksi. Kokonaisuutena Bush on pitänyt The Sensual Worldia kaikkein persoonallisimpana ja naisellisimpana levynään, joka ei kahden edellisen studioalbumin tavoin yritä ehdoin tahdoin tavoitella voimaa ja painokkuutta.
The Red Shoes
pienoiskuva|pysty|[[Eric Clapton soitti kitaraa kappaleessa ”And So Is Love”. Hänen poikansa Conor oli kuollut vain joitakin kuukausia ennen vierailua (2005).]] 1990-luvun alkupuolella Bush koki vakavia henkilökohtaisia menetyksiä. Ensin hänen tanssitoverinsa Gary Hurst kuoli aidsiin. Myöhemmin hänen äitinsä Hannah kuoli 72-vuotiaana, minkä Bush koki erityisen raskaana. Tuttu studiomuusikko Alan Murphy oli kuollut näiden tapahtumien välissä. Uusi albumi The Red Shoes saatiin kuitenkin tehtyä edellisen levyn tahtiin ja julkaistiin marraskuussa 1993. Työskentelytapa säilyi samankaltaisena eli kerroksittain etenevänä. Studioryhmityksessä Danny McIntosh otti Alan Murphyn paikan kitaristina. Albumin kappaleita oli alun perin tarkoitus esittää pienimuotoisella kiertueella, mikä jäi loppujen lopuksi toteutumatta ennen kaikkea Hannah Bushin kuoleman takia. Suunnitelma vaikutti kuitenkin siten, että äänityksissä tavoiteltiin livetunnelmaa aikaisempaa enemmän.
Trio Bulgarka esiintyi tälläkin kertaa kolmen laulun yhteydessä. Lisäksi albumilla vierailivat muun muassa Eric Clapton, Jeff Beck sekä Prince, jonka lähettämät lisäykset kappaleeseen ”Why Should I Love You?” aiheuttivat suurta päänvaivaa. Bush oli nimittäin odottanut häneltä vain joitakin lauluosuuksia, mutta Prince olikin täyttänyt 48 raitaa mitä moninaisimmalla materiaalilla, jonka sovittaminen muuhun sisältöön vaati valtavan työmäärän ja kuukausien pohdiskelun.
Edellisen levyn tavoin The Red Shoes ylsi parhaimmillaan Britannian albumilistan kakkoseksi. Arvostelut musiikkilehdissä olivat yleisesti ottaen kohtuullisia, mutta julkaisua ei pidetty minään mestariteoksena. Yhdysvalloissa albumi kuitenkin kohosi korkeimmillaan listan sijalle 28, mikä oli siellä Bushin uran paras sijoitus.
1980-luvulla Bushille oli syntynyt tapa kadota aina muutamaksi vuodeksi, kunnes tarkkaan hiottu uusi materiaali oli valmiina julkaisua varten. The Red Shoes -albumin jälkeinen julkisuudelta vetäytyminen osoittautui kuitenkin huomattavasti pitkäkestoisemmaksi kuin oli odotettu. Vuodet vierivät, ja kuulopuheet uuden albumin julkaisemisesta osoittautuivat kerta toisensa jälkeen perättömiksi.
Hiljaiselon aikana brittilehdistössä esiteltiin hurjia huhuja ja arveluja Bushin tilasta ja henkisestä kunnosta, vaikka todellisuudessa hän oli vain halunnut keskittyä työnteon sijasta omaan yksityiselämäänsä ja ajan viettämiseen perheensä parissa. Myös äidin kuoleman aiheuttama surutyö oli vienyt oman aikansa. Lisäksi hänen pitkäaikainen suhteensa Del Palmeriin oli katkennut 1990-luvun puolivälin tienoilla, ja Bush oli muuttanut Berkshiressä sijaitsevaan kartanoon uuden elämänkumppaninsa Danny McIntoshin kanssa. Heinäkuussa 1998 heille syntyi poika, Albert, joka tunnetaan myös lempinimellä Bertie. Artistin taitoa piiloutua julkisuudelta kuvaa hyvin se, että lehdistö sai tiedon pojasta vasta puolitoista vuotta tämän syntymän jälkeen. Asian paljasti Peter Gabriel eräässä televisiolähetyksessä.
Aerial
Viimein kahdentoista vuoden odotuksen jälkeen ilmestyi Kate Bushin kahdeksas studiolevy, tupla-albumi Aerial, joka julkaistiin maailmanlaajuisesti 7. marraskuuta 2005. Ensimmäinen singlejulkaisu albumilta oli ”King of the Mountain”, joka ilmestyi 26. lokakuuta. Levyn tekemiseen osallistuivat muun muassa jazzperkussionisti Peter Erskine, rumpali Stuart Elliott sekä Chris Hall, joka soitti haitaria. Säveltäjä ja kapellimestari Michael Kamen ehti vastata kahden kappaleen jousiosuuksista ennen marraskuussa 2003 tapahtunutta kuolemaansa.
Bush on todennut halunneensa tällä kertaa asettua enemmän kertojan kuin laulussa esiintyvän henkilöhahmon rooliin. Aerialin ensimmäisen levyn sanoitusten aiheet vaihtelevat äidinrakkaudesta piin desimaalien luettelon kautta Jeanne d’Arciin. Toinen levy on puolestaan yhtenäinen kokonaisuus, joka kertoo linnunlaulun rytmittämän yhden päivän tarinan.
Director’s Cut ja 50 Words for Snow
Bush julkaisi albumin Director’s Cut 16. toukokuuta 2011. Albumi sisältää uusia versioita Bushin aiempien albumien The Sensual World ja The Red Shoes kappaleista. Kolme kappaletta nauhoitettiin kokonaan uudelleen. Kappale ”The Sensual World” julkaistiin uudelleen nimellä ”Flower of the Mountain”. Kappaleessa on uudet sanat, jotka ovat peräisin James Joycen teoksesta Odysseus. Albumilta julkaistiin singlenä kappale ”Deeper Understanding”.
Bushilta ilmestyi uudesta materiaalista koostuva levy 50 Words for Snow 21. marraskuuta 2011. Himalajan lumimieslegendoihin perustuva kappale ”Wild Man” julkaistiin albumin ensimmäisenä singlenä 10. lokakuuta 2011. Brittilehti The New Musical Express (NME) ylisti singlen Bushin parhaimmaksi vuosikymmeniin.
Musiikkityyli
Bushin musiikin tyylilajia on ollut vaikea määritellä. Vaikka häntä on usein verrattu Joni Mitchellin ja Björkin kaltaisiin naispuolisiin laulaja-lauluntekijöihin, ovat vertailut johtuneet enemmänkin näiden artistien omaperäisyydestä kuin musiikin samankaltaisuudesta. Bushin tuotanto on myös ollut hyvin monimuotoista ja useita musiikkilajeja yhdistelevää jopa saman albumin sisällä. Hänen kappaleensa ovat käyttäneet elementtejä rockista, popista, vaihtoehtorockista, jazzista, kansanmusiikista, skasta, sambasta ja uudesta aallosta. Jopa hänen varhaisimmissa teoksissaan, joissa piano oli pääasiallinen instrumentti, Bush sekoitti monia tyylilajeja sulattaen yhteen klassista musiikkia, rockia sekä laajan valikoiman etnisen ja kansanmusiikin vaikutteita. Tämä toimintatapa on jatkunut läpi hänen uransa.
Bushin musiikin kokeellisesta luonteesta johtuen sitä on kutsuttu helpommin lähestyttäväksi ilmentymäksi brittiläisestä progressiivisen rockin liikkeestä, joka nosti pinnalle Genesiksen, Yesin ja Pink Floydin kaltaiset yhtyeet. Progressiivista rockia edustavien artistien tavoin Bush hylkäsi perinteisen pohjoisamerikkalaisen muotin popmusiikin tekemiselle, jonka useimmat brittiartistit omaksuivat. Hän laulaa avoimen englantilaisella korostuksella Bryan Ferryn tyylin innoittamana, ja hänen sanoituksensa tapaavat olla omintakeisempia kuin amerikkalaiset popsanoitukset. Hänen kappaleissaan käytetyt soittimet ja niiden soittotapa poikkeavat tavallisesti pohjoisamerikkalaisista normeista.
Sanoituksissaan Bush ei pelkää käsitellä arkoja aiheita. Kansanlauluun ”Lucy Wan” perustuva ”The Kick Inside” kertoo sisarusten välisestä insestisuhteesta ja siitä aiheutuvasta raskaudesta, joka johtaa itsemurhaan. ”Kashka from Baghdad” on laulu homoparista, ja ”Breathing” tarkastelee ydinräjähdyksen vaikutuksia. Hänen sanoituksissaan käsiteltyjen aiheiden kirjo on laaja ja ne kertovat erikoisistakin asioista, kuten Wilhelm Reichista ”Cloudbustingissa” sekä pakkomielteisesti tietokoneelleen puhuvasta ja ihmiskontakteja välttelevästä henkilöstä The Sensual Worldin kappaleessa ”Deeper Understanding”.
Konserttiesiintymiset
Bush teki ensimmäisen konserttikiertueensa vuonna 1979 Britanniassa ja Euroopassa. Sen jälkeen hän ei lähtenyt uudelle kiertueelle 35 vuoteen vaan esiintyi vain muutamia yksittäisiä kertoja. Vuonna 2014 hän palasi jälleen lavoille ja esiintyi 22 konsertissa Lontoossa. Hänen yhtyeessään oli seitsemän muusikkoa ja viisi taustalaulajaa, yhtenä heistä Bushin teini-ikäinen poika Bertie.
Elokuvahankkeet
Bush on ollut mukana joidenkin elokuvien valmistuksessa. Hän näytteli vuonna 1990 The Comic Strip -komediaryhmän tuottaman televisioelokuvasarjan Comic Strip Presents… jaksossa ”Les Dogs”. Britanniassa 1982 alkaneen sarjan komedioissa ovat esiintyneet muun muassa Rik Mayall, Jennifer Saunders ja Robbie Coltrane. ”Les Dogsissa” Bush esittää morsianta. Hän on myös säveltänyt sarjan jaksoon ”GLC” teemalaulun ”Ken”.
Terry Gilliamin ohjaaman Brazil-elokuvan soundtrackia varten Bush nauhoitti oman versionsa nimikappaleesta ”Brazil” (”Sam Lowry’s 1st Dream”). Vuonna 1986 Bush sävelsi ja äänitti laulun ”Be Kind to My Mistakes” Nicolas Roegin elokuvaan Castaway. Kappaleen rinnakkaisversio on sisällytetty 1990 julkaistun This Woman’s Work -kokoelman singlejulkaisujen B-puolia sisältävälle levylle. The Sensual World -albumin kappale ”This Woman’s Work” oli puolestaan vuotta ennen levyn ilmestymistä mukana John Hughesin elokuvassa She’s Having a Baby.
The Red Shoes -albumin ilmestymisen jälkeen Bush ohjasi ja käsikirjoitti 44-minuuttisen elokuvan The Line, the Cross & the Curve, jossa esitetään levyltä kuusi laulua. Elokuva oli Grammy-ehdokkaana parhaan pitkän musiikkivideon kategoriassa. Bush on kuitenkin jälkeenpäin kertonut olevansa siihen äärimmäisen tyytymätön neljää minuuttia lukuun ottamatta.
Bush sävelsi laulun ”Lyra” 2007 ensi-iltansa saaneen elokuvan Kultainen kompassi lopputekstejä varten. Kappaleella esiintyy Magdalen Collegen kuoro. Laulun nimi viittaa elokuvan päähahmoon Lyra Belacquaan. Del Palmerin mukaan Bushia pyydettiin tekemään kappale erittäin nopealla aikataululla, ja hanke saatiinkin valmiiksi noin 10 vuorokauden aikana. ”Lyra” oli ehdolla International Press Academyn elokuvaa varten sävelletyn laulun Satellite Award -palkinnon saajaksi.
Merkitys
Bushin ajatellaan toimineen suunnannäyttäjänä myöhemmin tulleille naispuolisille sooloartisteille, joista monet pitävät häntä yhtenä esikuvistaan niin musiikin kuin taiteellisen kunnianhimonkin suhteen. Heistä Tori Amosta on usein verrattu Bushiin varsinkin lauluäänen ja esitystavan osalta. Alanis Morissette ja PJ Harvey ovat maininneet Hounds of Love -albumin yhdeksi vaikutteistaan. Björk on puolestaan kertonut Kate Bushin edustavan hänelle ikää, jona tyttö muuttuu naiseksi, ja pitänyt tämän sävellyksiä ajattomina. Myös Katie Melua on sanonut olevansa artistin suuri ihailija. Eräässä haastattelussa Melua jopa ehdotti ”Wuthering Heightsia” kansallislauluksi. Toisaalta muotisuunnittelija Hussein Chalayan on pitänyt Bushia sopivana esikuvana myös visuaalisilla aloilla työskenteleville ihmisille.
Bushin vaikutus ulottuu myös tuotantopuolelle. Suomalaisista esimerkiksi Gabi Hakanen on kertonut käyttäneensä hänen musiikkiaan viitemateriaalina etenkin CMX:lle tuottamillaan levyillä.
BBC Two -kanavan katselijat valitsivat vuonna 2006 Bushin yhdeksi Britannian kymmenestä merkittävimmästä ”elävästä ikonista”.