cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Espanjan perimyssota
Suurliitto horjuu
Britanniassa whigit olivat yhä vahvasti sodan kannalla ja Liittoutuneiden neuvottelijat rohkaistuivat Marlborough’n ja Eugenen läpäistyä Cambrinin puolustuslinjat ennen Douain pré carré linnakkeen valtaamista 25. kesäkuuta 1710. Kuitenkin vaatimukset rauhasta kasvoivat: sota oli tuottoisaa joillekin, mutta tavallinen kansa oli rasittunut liikaa, ja tyytymättömyys Godolphinia ja tämän hallitusta kohtaan alkoi. Johtuen heidän tuestaan mantereiselle strategialle (ja muille toimenpiteille kuten tuestaan Englannin ja Skotlannin poliittiselle unionille, jota toryt vastustivat) Godolphin oli velvollinen whigeille, etenkin Whig Juntolle joka oli jo kauan vaatinut suurempaa valtaa kabinetissa. Ensimmäinen merkittävä kriisi oli tapahtunut vuonna 1706, kun Godolphin ja Marlborough’n herttua ja herttuatar taivuttelivat erittäin vastahakoista kuningatarta hyväksymään Junton jäsenen, Sunderlandin jaarlin, ulkoministeriksi. Nimitys vahingoitti entisestään kuningattaren jo piikikästä suhdetta herttuattareen, ja se vieraannutti Annan Godolphinista. Näin ollen kuningatar kääntyi maltillisen toryn Robert Harleyn, Sunderlandin ulkoministerikollegan, puoleen joka oli pitkään paheksunut Juntoa ja joka nyt asetti itsensä ministeriötä vastaan. Jo vuonna 1707 Harley oli ilmaissut epäilyjään whigin kovan linjan politiikasta Espanjassa, ja vastustaessaan Juntoa hänellä oli kuningattaren ymmärtämys, mutta Godolphinin ja voittoisan Marlborough’n esitellessä yhdistyneen rintaman, se oli Harley joka hävisi alustavan valtakamppailun, ja hänet pakotettiin virastaan helmikuussa 1708. Seuraavat parlamenttivaalit toukokuussa osoittautuivat hyvin suotuisiksi whigeille, joista tuli hyökkäävän sotalinjauksen kannattajia, linjauksen, jonka he olivat määrätietoisia ajamaan loppuun hinnalla millä hyvänsä. Kuitenkin vuoteen 1710 mennessä puoluekiistat kotimaassa, sotaväsymys ja Malplaquet’n pettymys, johtivat kaikki poliittiseen myllerrykseen Englannissa, ja Harley kehotti Annaa, joka oli myös kyllästynyt loputtomaan sotaan ja joka vihasi Whig Juntoa, muuttamaan ministeriötään. Kesäkuussa Anna erotti Sunderlandin. Elokuussa, hieman jälkeen Geertruidenbergin neuvottelujen kaatumisen, hän erotti Godolphinin, jota seurasi syyskuussa loput Whig Juntosta. Lokakuisten parlamenttivaalien jälkeen Harley johti uutta laajalti tory-voittoista ministeriötä yhdessä maltillisen whigin, Shrewsburyn herttuan, ja erittäin ryhmäkuntaisen Henry St. Johnin kanssa, josta tuli pääasiallinen ulkoministeri.
Harley nousi valtaan kannattamalla rauhaa – oikeudenmukaista rauhaa Britannialle ja kaikille sen liittolaisille. Kuitenkin muut Suurliiton maan, kuten myös whigjohtajat Englannin keskupankissa, olivat katsoneet Annan uutta hallitusta pahaa aavistaen, ja tulkitsivat whigien häviön merkitsevän muutosta sotapolitiikassa. Välttääkseen luottamuskriisiä kotimaassa ja karkottaakseen Liittoutuneiden pelot ulkomailla – siten estäen Wieniä ja Haagia kiirehtimästä tekemään omia erillisiä järjestelyjä – Harleyn hallitus palasi aluksi edellisen hallituksen aloittamaan sotastrategiaan turvatakseen lujalta paikalta suotuisan sopimuksen. Marlborough pysyi englantilais-hollantilaisen armeijan komennossa Pohjois-Ranskassa ja vuoden 1710 sotaretken loppuun mennessä herttua ja Eugene olivat lisänneet edelliseen menestykseensä valtaamalla Béthunen, Saint-Venantin ja marraskuun alussa Aire-sur-la-Lysin, täten murtautuen pré carrén toisen puolustuslinjan läpi. Siitä huolimatta nämä piiritykset olivat olleet kalliita ja aikaa vieviä eikä lopullista läpimurtoa saavutettu; lisäksi Marlborough’n ja Pariisin välissä oli vielä useita linnakkeita ja uusi puolustuslinja.
thumb|300px|left|Villaviciosan taistelu, Jean Alauxin maalaus vuodelta 1836. ”Taistelu asetti kruunun katolisen kuninkaan [Filip V] päähän.”
Alustavat rauhanneuvottelut
Uusi Harleyn hallitus Lontoossa pyrki Iso-Britannian kannalta samoihin tavoitteisiin kuin Godolphinin hallitus, eli takaamaan maan turvallisuuden, estämään ulkoiset väliintulot maan sisäasioissa, ja turvaamaan sen kauppa ulkomailla. Mutta heidän välillään oli yksi suuri ero – heidän valmiutensa sitoutua rauhaan. Jo elokuussa 1710 toryt olivat aloittaneet salaiset neuvottelut ranskalaisten kanssa, tavoitellen yhteistä perustaa jolla Iso-Britannia ja Ranska voisivat sanella rauhanehdot muulle Euroopalle. Aluksi Harley ja Shrewsbury johtivat näitä neuvotteluja jakobiitti Jerseyn jaarlin, ja Torcyn Lontoon toimijan, François Gaultierin, kautta, jotka keskenään hahmottelivat rauhansopimuksen selkeät pääpiirteet. Ensin toryt eivät tarjonneet konkreettisia myönnytyksiä Ranskalle, mutta kun uutiset Liittoutuneiden vetäytymisestä Madridista ja Brihuegan tappiosta saapuivat Lontooseen joulukuussa, Annan ministerit päättivät viimein jättää Espanjan ja läntisen pallonpuoliskon Filip V:lle (sillä edellytyksellä että Ranskan ja Espanjan kruunut pysyivät erillään) vastineeksi yksinomaisista alueellisista ja kaupallisista eduista. Tässä tarkoituksessa heitä auttoi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Joosef I:n äkillinen kuolema huhtikuussa 1711. Joosef I:n veli, arkkiherttua Kaarle (Espanjan Kaarle III), oli hänen ainoa miespuolinen perijänsä, mutta jos Kaarle III saavuttaisi sekä Itävallan että Espanjan perimyksen, vallan tasapaino Euroopassa olisi jälleen kerran kumollansa, tällä kertaa Itävallan Habsburgien puoleen. Toryille uhka vallitsevasta Habsburgin imperiumista oli yhtä ei-toivottava kuin Bourbonin, mutta toistaiseksi Suurliiton tarve viipyi: rauha oli välttämätön, mutta vahvistaakseen neuvotteluasemaansa, kuningatar Annan ministerit tukivat perusstrategiaa eli hyökkäämistä Ludvig XIV:n kimppuun monelta eri rintamalta. Vuonna 1711 tämän oli tarkoitus sisältää aikaisempi suunnitelma, jossa vallattaisiin ranskalainen Quebecin linnoitus Pohjois-Amerikassa.
Tähän asti sota Pohjois-Amerikassa oli ollut suhteellisen pieni selkkaus, jossa sotivat englantilaiset, espanjalaiset ja ranskalaiset uudisasukkaat kokosivat heidän intiaaniliittolaisensa hyökkäämään raja-asutuksiin kaupallisten ja alueellisten etujen vuoksi. Ranskalaiset olivat tietoisia sijantinsa vaarasta Rupertinmaan ja brittiläisten uudisasukkaiden välissä, mutta ranskalaisten asutusten laajentaminen Louisianasta Mississippiä pitkin Suuriin järviin ja Saint Lawrenceen Kanadassa, uhkasi saartaa brittiläiset uudisasukkaat. Suurimmaksi osaksi englantilaiset Pohjois-Amerikassa oli jätetty oman onnensa nojaan, mutta Ranskan kasvava valta oli suostutellut uuden tory-hallituksen ryhtymään välittömiin toimenpiteisiin turvatakseen siirtomaat ja niiden kaupan Britannialle. Vakinaisia joukkoja otettiin Flanderista Quebecin sotaretkeä varten, mutta merisotilaallinen retki ranskalaista linnaketta vastaan elokuussa 1711 päättyi katastrofiin.
Sotaretki Pohjois-Amerikassa ei auttanut karistamaan yleistä whigien uskomusta siitä, että herruus Amerikassa voitettaisiin kukistamalla Ranska Euroopassa. Kuitenkin Quebecin epäonnistumista kompensoi jossain määrin Marlborough’n viimeinen voitto maalla. Annan kenraalikapteenilla ei ollut enää samaa vaikutusvaltaa, jota hän nautti Godolphinin hallituksen aikana: hänen vaimonsa suhde kuningattareen oli päättynyt terävästi ja hän oli nyt Harleyn vaikutuksen alaisena, joka oli nyt Oxfordin jaarli ja Lord High Treasurer. Kaikesta huolimatta Marlborough komensi yhä englantilais-hollantilaisia joukkoja Pohjois-Ranskassa, ja elokuussa hän sai yliotteen Villarsista ja ylitti vaikuttavat Ne Plus Ultra puolustuslinjat jonka jälkeen hän valtasi Bouchainin 12. syyskuuta. Sotaretki ei ollut kuitenkaan ratkaiseva. Arras, Cambrai, Le Quesnoy ja Landrecies olivat yhä herttuan ja Pariisin välissä, ja tarvittaisiin vielä ainakin yksi retki antautumisen takaamiseksi.
27. syyskuuta Kaarle III lähti vastahakoisesti Barcelonasta ottaakseen haltuunsa itävaltalaiset perintömaansa ja keisarillisen kruunun, jättäen taakseen vaimonsa Elizabethin lupaukseksi espanjalaisille. Helpottaakseen keisarillisia vaaleja Frankfurtissa – ja pitääkseen valitsijat lojaaleina Habsburgeille – Eugene ja itävaltalaisten palkkaamat joukot (enintään 16 000 miestä) olivat jo siirtyneet Flanderista Reinille, missä ranskalaiset olivat keräämässä joukkoja uutta hyökkäystä varten (tai vähintään häiritäkseen keisarillisia vaaleja). Tilaisuudessa Eugenen kampanja osoittautui tapauksettomaksi ja lokakuussa, hieman jälkeen hänen lähtemistään Genovaan, arkkiherttua Kaarle valittiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle VI:ksi. Silti jo ennen kuin hän oli lähtenyt Barcelonasta Kaarle tiesi, että Liittoutuneet olivat lähellä rauhansopimuksen solmimista ja että Espanja ei enää ollut dynastian käsissä. Vendôme pyrki nopeuttamaan Liittoutuneiden lähtöä Kataloniasta hyökkäämällä Tarragonaan ja Barcelonaan; moni pieni kylä kukistui alkusoitoksi, mutta Starhemberg taisteli vastaan, ja Bourbonit eivät onnistuneet takaamaan sotilaallista ratkaisua tuona vuonna. Sillä aikaa Espanjan ja Portugalin rajalla Vila Verde oli korvannut Fronteiran Portugalin armeijan komentajan, ja Portmoren jaarli seurasi Galwaytä brittiläisenä komentajana. Kuitenkin sotaretki de Baytä vastaan osoittautui tapahtumaköyhäksi kun kävi ilmi että rauhanneuvotteluilla oli nyt voimaa.
left|thumb|170px|Bolingbroken 1. varakreivi Henry St John (1678–1751), [[Alexis Simon Bellen maalaus noin vuodelta 1712.]]
Linda Park
Linda Park (s. 9. heinäkuuta 1978 Etelä-Korea) on korealais-yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten scifi-sarja Star Trek: Enterprisen luutnantti Hoshi Saton roolista. Star Trekin jälkeen hän on esiintynyt useissa muissakin TV-sarjoissa. Linda Park on syntynyt Koreassa mutta varttunut Kalifornian San Diegossa.
Espanjan perimyssota
Alustavat rauhanneuvottelut
Oxford (Harley) oli kieltäytynyt tekemästä erillistä sopimusta Britannian ja Ranskan välillä, mutta lopulta hän oli eristänyt hollantilaiset alustavien rauhansopimuksen ehtojen neuvotteluista, jotka hän ja ranskalaiset ministerit esittelisivät Alankomaiden lainsäädäntöelimelle valmiina sopimuksena. Pitkien Kanaalinpoikittaisten neuvottelujen jälkeen viimeiset ehdot hyväksyttiin. Ensinnäkin, oli Britannian tekemät epämääräiset julkiset ehdot, jotka maa oli tehnyt itsensä ja liittolaistensa puolesta, etenkin: Ranska tunnustaa kuningatar Annan ja vallanperimyslain; takuu siitä, että Ranskan ja Espanjan kruunut pysyisivät erillään; kansainvälisen kaupan palauttaminen; suojaavat ”esteet” Alankomaiden tasavallalle, Itävallalle ja Pyhälle saksalais-roomalaiselle keisarikunnalle Ranskan tulevia hyökkäyksiä vastaan; sekä salainen sopimus siitä, että Ranska tekisi yhteistyötä turvaamaan Savoijin herttualle – Britannian läheinen liittolainen – ne osat Italiasta jotka brittiläiset katsoivat välttämättömiksi Habsburgin herruutta vastaan. Näiden yleisten myönnytysten lisäksi oli myös salaiset artiklat koskien ainoastaan Britanniaa, mukaan lukien neuvottelut englantilais-ranskalaisesta kaupallisesta sopimuksesta, ja Dunkirkin kaapparitukikohdan purkaminen. Lisäksi oli etuja joita Britannia oli aiemmin toivonut saavansa tukemalla Habsburgeja Espanjassa ja jotka oli nyt Filip V:n annettavissa, mukaan lukien Gibraltarin ja Menorcan luovuttaminen sekä Asiento (orjasopimus) 30 vuodeksi. Sopimus säädettiin Lontoon alustavina pykälinä, sen allekirjoittivat 8. lokakuuta 1711 Britannian puolesta St. John ja Dartmouthin jaarli sekä Nicolas Mesnager Ranskan puolesta.
Linda Park
Linda Park on ollut naimisissa hawajilaisen näyttelijä Daniel Bessin kanssa lokakuusta 2014 lähtien.
Espanjan perimyssota
Alustavat rauhanneuvottelut
Brittiläisten ongelma oli nyt vakuuttaa heidän liittolaistensa hyväksymään nuo alustavat pykälät jotka oli tehty julkisiksi perustaksi tulevaa rauhankokousta varten. Kuitenkin Wienin hovi oli tyytymätön Britannian ilmeiseen linjauksenvaihtoon, ja se epäili että Annan hallitus oli jo konsignoinut Espanjan ja läntisen pallonpuoliskon Bourboneille. Niinpä Kaarle VI aluksi hylkäsi ajatuksen rauhankokouksesta, mutta kun hollantilaiset vedettiin ruotuun Britannian uhatessa hylätä heidät ja jättää heidät taistelemaan yksin, keisari vastahakoisesti myöntyi. George Louis, Hanoverin valitsijamies, uskoi myös, että toryt olivat pettämässä Suurliittoa ja sen aatetta, ja Britannian kruunun perijänä hän oli huolissaan siitä että jos Bourbonit vakiinnutettaisiin Espanjaan, he tukisivat aktiivisesti James Edward Stuartin vaadetta kuningatar Annan seuraajaksi. Hänen tavoitteensa nostaa hänen elektoraattinsa statuksen kuningaskunnaksi myös edellytti hänen jatkuvaa tukea keisaria kohtaan, ja vaikka hän hyväksyi rauhankokouksen periaatteen, valitsijamies kieltäytyi hylkäämästä Kaarle VI:n vaadetta Espanjan perimykselle. Britanniassa vastustusta tuli myös House of Lordsista, etenkin vaikutusvaltaiselta torylta, Nottinghamin jaarlilta, jonka esitys ”yksikään rauha ei ole turvallinen tai kunniakas Iso-Britannialle tai Euroopalle jos Espanja ja Länsi-Intia annettaisiin yhdellekään Bourbonin suvun haaroista”, siirtyi eteenpäin 7. joulukuuta.
Nostattaakseen yleistä tunnetta whigejä ja heidän eurooppalaisia liittolaisia vastaan, toryt kääntyivät propagandan puoleen, josta merkittävin oli Jonathan Swiftin The Conduct of the Allies. Pamfletissaan (joka kirjoitettiin ministerien tuella) Swift protestoi Liittoutuneiden myöntymättömyyttä Haagin ja Geertruidenbergin rauhanneuvotteluissa vastaan, ja hän muistutti kansaa alkuperäisestä Suurliiton sopimuksesta, jossa ei mainittu Filip V:n ajamista pois Espanjasta. Swift harmitteli, että alkupään Liittoutuneiden voitot olivat johtaneet ylimielisyyteen ja myöntymättömyyteen, ja hän torjui esivaltaamisen Alankomaiden turvallisuuden takaamiseksi meri- ja siirtomaasodan kustannuksella. Lisäksi hän mustamaalasi Marlborough’n, edellisen hallituksen johtavan jäsenen ja uuden hallituksen määräysten vastustajan, jota, nyt kun alustavat pykälät oli yksipuolisesti sovittu Ranskan kanssa, ei enää tarvittu. Mustamaalatakseen herttuata entisestään syytteet taloudellisesta korruptiosta sodan aikana laotettiin häntä vastaan parlamentissa, johtaen hänen erottamiseensa vuoden 1711 lopussa.
Tory-propagandaa luotiin osiltaan hollantilais- ja Habsburg-vastaisen muukalaispelon perustuksille, mutta Britannian resurssit hupenivat ja moni uskoi, että maa oli kantanut liian kovaa taakkaa jahdatessaan heidän liittolaistensa intressejä ilman että olisi saanut itse mitään etuja. Kotimaassa Oxfordilla oli kuningattaren, sotaan uupuneen kansan ja House of Commonsin tuki; House of Lordsin tuki turvattiin, kun kuningatar loi 12 uutta tory-pääriä. Tästä huolimatta whigit ja jotkut torylordit eivät hyväksyneet mahdollisuutta sille, että Filip V jäisi Espanjaan, ja jatkoivat Habsburgin blokin tukemista vastapainoksi voimakkaalle Ranskalle. Toisille Kaarle VI:n seurattua Pyhänä saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarina ja Habsburgin maiden perijänä tarkoitti, että hänen Espanjan perimysvaatteensa tukeminen oli jo pitkään lakannut olemasta poliittisesti haluttavaa. Vaara Itävallan saamisesta liikaa valtaa oli suostutellut monia, mukaan lukien Daniel Defoen, whigien pääasiallisen propagandistin, miettimään uudelleen Suurstrategiaa.
Utrechtin rauha ja viimeiset sotaretket
thumb|300px|Utrechtin rauha. [[Abraham Allardin väritaulu 1700-luvulta.]]
Rauhankonferenssi Utrechtissa kokoontui 29. tammikuuta 1712. Kuitenkin vain viikkoja neuvottelujen alkamisesta, Ranskassa joukko kuninkaallisia oli kuollut, ja pian Filip V:n ja Ranskan kruunun välissä oli vain sairaalloinen kaksivuotias Ludvig. Suojatakseen Ranskan ja Espanjan valtaistuinten yhdistymistä vastaan – ja siten estää neuvottelujen kaatumisen – Filip V:tä painostettiin valitsemaan kahden kruunun välillä. Ludvig XIV oli avoin Oxfordin suunnitelmalle jonka mukaan Filip V, valitessa Ranskan, luovuttaisi välittömästi Espanjan ja Espanjan Amerikan Savoijin herttualle. Vastineeksi Filip saisi Savoijin maat, ynnä Montferratin ja Sisilian kuningaskunnaksi itselleen; jos ja kun nuori Ludvig kuolisi, Filip nousisi Ranskan valtaistuimelle, ja italialaiset alueet (paitsi Sisilia joka menisi Habsburgeille) sulatettaisiin Ranskan kuningaskuntaan. Kuitenkin Filip V, viihtyen ottomaassaan ja takuun puuttuessa Ludvigin kuolemasta, hylkäsi suunnitelman, ja luovutti vaateensa Ranskan valtaistuimeen puoltaen Espanjassa pysymistä. Hänen vastauksensa ei nostanut Savoijin herttuaa sille sijalle mitä toryt olivat toivoneet, ja se tekisi ratkaisun tekemisestä keisarin kanssa vaikeamman. Kaikesta huolimatta luopuminen nähtiin Lontoossa hyväksyttävänä perustana rauhalle.
thumb|left|300px|Denainin taistelu, Jean Alaux’n maalaus. [[Napoleon I|Napoleonin sanoin ”Denain pelasti Ranskan”. ]]
Utrechtin rauhankokoukseen ei kuulunut aselepoa, mutta silti Oxford ja St John eivät olleet aikeissa taistella keskenään kalliisti ja mahdollisesti vahingoittaen Flanderin sotaretkeä. Jo ennen kuin Filip V antoi vastauksensa ”Savoijin suunnitelmaan”, kuningatar Anna oli antanut Marlborough’n seuraajalle, Ormonden herttualle, tämän ”rajoituskäskyn” (21. toukokuuta), kieltäen tätä käyttämästä brittiläisiä joukkoja ranskalaisia vastaan. Itse asiassa Annan ministerit olivat hylänneet liittolaisensa ja tehneet erillisen sopimuksen Ranskan kanssa, mutta he olivat vakuuttuneita siitä, että he olivat saavuttaneet parhaimman mahdollisen sopimuksen, ei vain itselleen, mutta myös Suurliiton muille jäsenmaille, joita pyydettiin liittymään aselepoon. Kuitenkin hollantilaiset – jotka eivät olleet saaneet takuita heidän strategisista ja kaupallisista intresseistään – olivat taistelemisen kannalla; kuten oli myös prinssi Eugene, joka oli päättäväinen murtamaan loput Pohjois-Ranskaa turvaavat linnakkeet ja painostamaan Ludvig XIV:tä tekemään runsaita myönnytyksiä. 4. heinäkuuta 1712 Eugene valtasi Le Quesnoyn; 17. heinäkuuta hän piiritti Landreciesin, viimeisen pré carré linnakkeen hänen ja Pariisin välissä. Brittiläiset olivat jo vetäytyneet takaisin Ghentiin ja Bruggeen, ja yhdenmukaisena Ranskalle tekemänsä sopimuksen kanssa, he miehittivät Dunkirkin. Kaikesta huolimatta suurin osa Ormonden saksalaisista ja tanskalaisista apujoukoista liittyivät Eugenen joukkoihin joka, Szatmárin rauhan ja Rákóczin kapinan jälkeen, sai apujoukkoja myös Unkarista antaen itävaltalaiselle komentajalle lukumääräisen edun. Silti Villars, rohkaistuna brittiläisten vetäytymisestä, päätti hyökätä. Harhauttaen Landreciesin piirittäjiä, Ranskan komentaja työntyi Denainiin ja kukisti Albermarlen kreivin hollantilaisen miehitysjoukon 24. heinäkuuta. Voitto oli käänteentekevä. Ranskalaiset valtasivat myöhemmin Liittoutuneiden pääasiallisen ammusvaraston Marchiennesissä 30. heinäkuuta, jonka jälkeen he käänsivät hyväkseen edelliset tappiot Douaissa, Le Quesnoyssa ja, lokakuun alussa, Bouchainissa. Pré carré oli saatettu entiselleen.
19. elokuuta 1712 Britannia, Savoiji, Ranska ja Espanja sopivat yleisen aselevon. Britit alkoivat nyt vetää joukkojaan Kataloniasta ja vähentämään rykmenttejään Portugalissa. Kun Portugali solmi aselevon Ranskan ja Espanjan kanssa 8. marraskuuta, Starhembergilta oli riistetty hänen kaikki paitsi katalonialaiset liittolaiset. Vuoden loppuun menneessä Kaarle VI:n saksalaiset ministerit olivat yhtä mieltä siitä, että Itävallan oli tehtävä rauha: keisari ei voinut taistella Ludvig XIV:tä ja Filip V:tä vastaan ilman rannikkovaltioita, mutta hollantilaiset, heidän julkisten varojensa romahdettua, eivät kyenneet sotimaan ilman Britanniaa. Saattaakseen Alankomaiden lainsäädäntöelimen yleiseen rauhaan, toryt tarjosivat uusia ehtoja koskien estelinnakkeita Espanjan Alankomailla, korvaten aiemman whig-sopimuksen, joka oli sittemmin torjuttu Britannian parlamentissa. Uusi sopimus, joka allekirjoitettiin 29. tammikuuta 1713, sisälsi estelinnakkeiden periaatteen, mutta sisälsi nyt vähemmän linnakkeita kuin aiemmassa sopimuksessa oli luvattu, tosin paremmat kuin mitä hollantilaisilla oli ollut ennen sotaa. Kaupalliset intressit alueella tyydyttivät molempia rannikkovaltioita, mutta sopimuksen tulisi vielä saada Itävallan hyväksyntä.
Itävallan kykenemättömyys säätää sotilaallista ratkaisua Espanjassa tai Flanderissa oli vahvistanut Ranskan ja Britannian neuvotteluasemia Utrechtissa. Siisppä maaliskuussa 1713, kreivi Sinzendorf, keisarin edustaja rauhankokouksessa, allekirjoitti sopimuksen koskien keisarillisten joukkojen vetäytymistä Kataloniasta: keisarinna jätti Barcelonan 19. maaliskuuta, jonka jälkeen Starhemberg lähti Barcelonasta heinäkuussa. Kaarle VI oli ollut halukas tekemään epämieluisia myönnytyksiä sodan lopulla, mutta Ludvig XIV:n diplomaattien viime hetken vaatimukset Utrechtissa – mukaan lukien Luxemburgin luovutus Baijerin vaaliruhtinaalle, välitön virallinen tunnustus Filip V:n Espanjan kuninkuudesta, ja takuu siitä että Itävalta ei laajentaisi hallintaansa Pohjois-Italiassa Mantovaan ja Mirandolaan – olivat liikaa. Tuloksena Kaarle VI päätti jatkaa taistelua, mutta lopuille Suurliiton jäsenmaille sota oli ohi.
thumb|[[Asiento-sopimuksen englanninkielisen käännöksen kansilehti.]] thumb|350px|Eurooppa sodan lopulla.
11. huhtikuuta 1713 Iso-Britannia, Preussi, Savoiji, Portugali, ja keskiyön jälkeen, Alankomaiden tasavalta, allekirjoittivat rauhanehdot Utrechtissa taatakseen rauhan Ranskan kanssa – rauhan, joka oli rakennettu ranskalaisten ja brittiläisten diplomaattien ennalta luomiin puitteisiin ja Euroopan vallan tasapainon periaatteisiin. Rauhansopimus takasi Britannian sodan päätavoitteet: Ludvig XIV:n tunnustaminen parlamentin säätelemästä protestanttisesta perimyksestä, ja vakuudet sille, että Ranskan ja Espanjan kruunut pysyisivät erillään. Pohjois-Amerikassa Ludvig XIV luovutti Britannialle Saint Kittsin ja Acadien alueet, ja tunnusti Britannian yksinvaltiuden Rupertinmaihin ja Newfoundlandiin (ilman joitain oikeuksia ranskalaisille rannikkokalastajille). Vastineeksi Ludvig XIV piti Lillen suurkaupungin pohjoisrajallaan, mutta luovutti Furnesin, Ypresin, Meninin ja Tournain Espanjan Alankomaille; hän suostui myös Dunkirkin merisotilastukikohdan pysyvään demilitarisointiin. Hollantilaiset saivat estelinnakkeensa – Ranskan muutoksilla – Espanjan Alankomaila, ja osan alueen kaupasta Britannian kanssa; Preussi sai Espanjan Guelderit, ja kansainvälisen tunnustuksen Orangen kiistellyille Moersin, Lingenin ja Neuchâtelin alueille; ja Portugali sai pieniä myönnytyksiä Brasiliassa Ranskan Guayanalta näiden kajottua Amazon-jokeen. Nizza ja Savoijin herttuakunta palautettiin Victor Amadeukselle joka, brittiläisten vaatimana, sai myös Sisilian vastapainoksi Habsburgien poliittiselle ja kaupalliselle ylivallalle Italiassa. Ludvig XIV luovutti myös Pragelaton piirikunnan ja Exillesin ja Fenestrellen linnakkeet toimimaan vuoristoesteinä; korvaukseksi Amadeus luovutti Barcelonnetten laakson Ranskalle. Kuitenkin ennen kaikkea Ludvig XIV oli varmistanut Bourbonin suvun Espanjan valtaistuimelle kaikkien allekirjoittaneiden tunnustettua hänen pojanpoikansa, Filip V:n, oikeudenmukaiseksi kuninkaaksi.
Espanja teki rauhan hollantilaisten kanssa kesäkuussa, sekä Savoijin ja Britannian kanssa 13. heinäkuuta 1713. Britannialle Espanja luovutti Gibraltarin ja Menorcan, tunnusti protestanttisen perimyksen, ja vahvisti maaliskuisen sopimuksen Asienton antamisesta Britannialle 30 vuodeksi (muiden juuri muodostetulle Etelämeren komppanialle) annettujen kauppaetujen ohessa; vastineeksi Espanja ja Espanjan Intiat taattiin Filip V:lle, joka vahvisti luopumisensa Ranskan valtaistuimelle. Espanjan ja Alankomaiden tasavallan välinen rauhansopimus kuitenkin tuskin muuttui: hollantilainen kauppa sai suosiollisen aseman, mutta heidän tuli lopettaa kaupankäynti Espanjan Intian kanssa. Espanja ja Portugali tulivat sopuun helmikuussa 1715. Espanja luovutti Colonia del Sacramenton Etelä-Amerikassa, ja vahvisti molemminpuoliset korvaukset jotka oli jo sovittu Ranskan ja Portugalin välillä, mutta Portugali ei saanut ansioita Extremadurassa tai Galiciassa toisin kuin Liittoutuneet olivat luvanneet vuonna 1703.
thumb|left|170px|Villarsin herttua Claude Louis Hector (1653–1734), Hyacinthe Rigaudin maalaus.
Keisari Kaarle VI ja Hanoverin vaaliruhtinas taistelisivat viimeisen sotaretken Reinillä ennen kuin he ja Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta taipuisivat. Lukumääräisesti ylivoimainen Ranska marsalkka Villarsin komennuksessa valtasi Landaun elokuussa 1713, ja Freiburgin marraskuussa. Itävallan talouden ollessa ehtynyt ja saksalaisten valtioiden ollessa haluttomia jatkamaan Kaarle VI taivuteltiin neuvotteluihin. Ludvig XIV:kin vaati rauhaa, ja 26. marraskuuta Eugene ja Villaras aloittivat neuvottelut, jotka huipentuivat Ranskan ja Itävallan väliseen Rastattin rauhaan 7. maaliskuuta 1714. Rauhansopimus perustui laajalti jo Utrechtissa sovittuihin ehtoihin ennen kuin keisari oli vetäytynyt neuvotteluista, mutta jatkamalla taistelua vuoden päivät Kaarle VI oli saanut joitain etuja: häntä ei pyydetty luopumaan vaateistaan Espanjaan virallisesti, ja hän oli estänyt Ranskan yrityksen rajoittaa hänen vaikutusvaltaansa Italiassa. Täten lopulta keisari hallitsi nyt Milanoa, Napolia, Mantovaa, Tuscanin satamia (Presidin osavaltio). Sardinia (joka oli luvattu Baijerille Utrechtissa), ja suurinta osaa Espanjan Alankomaista (jotka tunnettiin tästä lähin nimellä Itävallan Alankomaat). Ludvig XIV luovutti kaikki Ranskan valtaamat alueet Reinin itäpuolella (Breisach, Kehl, Freiburg), ja päätti tukensa Rákóczille Unkarissa. Strasbourg ja Alsace pysyivät kuitenkin Ranskalla, ja keisari luovutti Landaun Ludvig XIV:lle, ja suostui palauttamaan Baijerin ja Kölnin vaaliruhtinaat virkaan. Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta tuli osa tätä rauhaa Badenissa 7. syyskuuta.
thumb|300px|Barcelonan valloitus. [[Martin Engelbrechtin kuvalaatta.]]
Kamppailu Kataloniassa jatkui. Sodan missään vaiheessa siellä ei ollut ollut yksimielistä tai edes valtaosaista tukea arkkiherttua Kaarlelle (Kaarle III), mutta kapinallisjoukon olemassaolo provinssissa, yhdessä Liittoutuneiden ylivoimaisen sotilaallisen ja merisotilaallisen läsnäolon Barcelonassa kanssa, pakotti monet kaupungit kääntymään – usein vastahakoisesti – arkkiherttuan puoleen.. Kaikesta huolimatta ne jotka halusivat jatkaa taistelua pystyivät viittaamaan siihen tosiasiaan, että Aragonin ja Valencian kuningaskunnat, kuten myös Kastilian, olivat sellaisen hallinnon alistamia, jotka olivat pakottaneet heidät vaihtamaan lakejaan ja historiallisia valtiomuotojaan, eikä missään vaiheessa Almansan voittonsa ja siitä seuranneen fuerosien lakkauttamisen jälkeen vuonna 1707, ollut Filip V näyttänyt mitään aikomustakaan kunnioittaa Katalonian etuoikeuksia. Tämän seurauksena Barcelona päätti vastustaa, mutta ilman Liittoutuneiden apua. Suurvaltojen välisten rauhansopimusten jälkeen niin Itävalta kuin Iso-Britanniakaan ei voinut palata sotajalalle. Sekoittaakseen ongelmaa toryjen diplomaattiset yritykset Filip V:n kanssa katalonialaisten vapauksien turvaamiseksi olivat innottomia, eikä Bolingbroke protestoinut kun, heinäkuun 1714 alussa – vuoden kestäneen sissisodan jälkeen – Berwick palasi Kataloniaan virallisesti piirittämään Barcelonaa. Antoni de Villarroel pani pystyyn vankan puolustuksen kaupungissa, mutta ilman toivoa vapauttajasta, Katalonian pääkaupunki antautui 11. syyskuuta. Cardona seurasi pian. Mallorca kesti yhdeksän kuukautta ennen antautumistaan heinäkuussa 1715.
Seuraukset
thumb|upright|Kaarle VI, maalannut [[Johann Kupezky vuonna 1716.]] Saksan ja Italian tarjotessa puskurin Ranskaan, Itävallan Habsburgit olivat säilyttäneet sen, mikä oli heidän turvallisuudelleen ja intresseilleen elintärkeää. Yhdessä äskettäisten Balkanin niemimaan valloitusten kanssa Kaarle VI hallitsi nyt mittavaa Habsburgin valtakuntaa. Itävalta oli varmistanut asemansa suurvaltana, mutta silti Habsburgin dynastia ei ollut päässyt täysiin sotatavoitteisiinsa: Espanja menetettiin Filip V:lle ja Sisilia Savoijin herttualle. Vaikka Sardinia vaihdettiin Sisiliaan vuonna 1720, saari yhdessä Espanjan Alankomaiden ja Napolin hankintojen kanssa laajensi monarkian velvollisuuksia pidemälle kuin heidän perinteiset intressinsä ja velvoitteensa. Tämä laajennus teki Habsburgin valta-alueiden reuna-alueet haavoittuvaisiksi, etenkin ilman rannikkovaltioiden apua. Saksassa keisarillinen armeija ei ollut kyennyt saamaan takaisin menetettyjä alueitaan Alsacessa ja Lorrainessa eikä Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ollut hyötynyt ollenkaan; se oli jopa menettänyt alueitaan (Landau). Tämä johtui suurelta osin siitä, että Wienin pääasiallisena huolenaiheena oli ollut turvatun tonavalaisen osavaltion vakiinnuttaminen, eivätkä keisari ja hänen valtiomiehensä olleet halunneet laittaa Saksan intressejä Italian ja Unkarin edelle. Habsburgit tulisivat saamaan lisää alueita kun prinssi Eugene jälleen päihitti osmanit Itävallan–Turkin sodassa 1716–1718, mutta Wienin vaikutusvalta imperiumissa väheni johtuen osin siitä, että Hannoverin, Saksin ja Preussin hallitsijoilla oli alueellisia vaateita Saksan ulkopuolella ja he omasivat nyt kuninkaalliset arvonimet, joita he pitivät samanveroisina keisarin arvon kanssa.
thumb|upright|left|Kuningas Yrjö I (1660–1727), tuntemattoman taiteilijan maalaus vuodelta 1714. Yrjö I:n nousu valtaistuimelle synnytti Hannoverin dynastian Britanniassa. 1. elokuuta 1714 (jul.) Ison-Britannian kuningatar Anna kuoli. Jakobiittien juonittelusta huolimatta vallanperimyslaki takasi luontevan protestanttisen perimyksen ja Hannoverin vaaliruhtinas nousi valtaistuimelle Ison-Britannian ja Irlannin kuningas Yrjö I:nä. Yrjön ensimmäinen allekirjoittama määräys palautti Marlborough’n kenraalikapteenin virkaan, ja Lontoosta käsin herttua auttoi vuoden 1715 jakobiittikapinan kukistamisessa. Uusi kuningas ja yleisesti whigit eivät kuitenkaan koskaan antaneet anteeksi niille toreille, joita syytettiin Suurliiton hylkäämisestä ja osallisuudesta Utrechtin rauhan päättämisessä. Välttääkseen joutumasta syytteeseen Bolingbroke pakeni Ranskaan huhtikuussa 1715 (greg.) liittyäkseen kruununtavoittelijan joukkoihin, kuten teki myös Ormonde joka seurasi häntä elokuussa. Oxford jäi Englantiin ja hänet vangittiin Lontoon Toweriin kahdeksi vuodeksi eikä hän enää koskaan päässyt virkaan. Johtajaton ja jakautunut Tory-puolue ei säilynyt ehjänä, ja heidän laskunsa avitti Robert Walpolen nousua ja vuosikymmenten whigien herruutta Yrjön ajan Britannian alkupuolella. Britanniasta tuli sodan jälkeen maailmanvalta ja se oli oppinut käyttämään hyväksi taloudellista voimaansa valjastamaan Euroopan liittolaisiaan omiin strategisiin intresseihinsä.
Espanjan perimyssota oli viimeinen sota, jossa Alankomaat taisteli suurvaltana; huolimatta sen taitavista kauppiaista, pankkiireista ja diplomaateista, tämä velkojen rasittama vain kolme miljoonan asukkaan maa, ei pystynyt ylläpitämään sen 1600-luvun valta-asemaa. Ehtyneenä sen ylivertaisista pyrkimyksistä, Tasavalta ei enää kyennyt kilpailemaan Ison-Britannian kanssa; hollantilainen laivasto ei pystynyt vastaamaan brittiläisten laivastoon, joka oli nyt saanut jalansijan Välimerellä Gibraltarin ja Menorcan kautta. Siitä huolimatta hollantilaiset olivat päässeet sodan päätavoitteeseensa: 15. marraskuuta 1715 solmittu itävaltalais-hollantilainen Antwerpin sopimus varmisti hollantilaisille heidän himoitun estelinnakepuolustusjärjestelmänsä Itävallan Alankomaissa. Sopimuksessa päätettiin myös Schelde-joen sulkemisesta merikaupankäynnille, mikä palautti hollantilaisen kaupallisen dominanssin. Hollantilaiset oligarkit tulisivat vastedes pyrkimään puolustavampaan, ja jopa puolueettomaan, politiikkaan ja vuosisadan puoliväliin mennessä Alankomaat oli paljon pienempi valta Euroopan politiikassa.
thumb|upright|left|Espanjan kuningas Filip V, maalannut [[Nicolò Maria Vaccaro noin vuonna 1715.]] 14. helmikuuta 1714 Espanjan kuningatar Maria Loviisa kuoli; 16. syyskuuta Filip V meni naimisiin, välillisesti, Elisabet Farnesen kanssa, joka oli Parman herttuan sisarentytär. Farnese hääti Madame des Ursinsin ja Jean Orryn Espanjasta, ja hän turvautui uuteen suosikkiinsa, Giulio Alberoniin, Parman herttuan lähettilääseen, mikä ilmaisi Ranskan valta-ajan loppua Madridissa ja sai aikaan uuden suunnan espanjalaisessa politiikassa. Italialaisista käytännöistä ja kulttuurista tuli hyvin vaikutusvaltaisia, mutta Filip V oli menettänyt italialaiset alueensa, mikä yhdessä Gibraltarin ja Menorcan menetysten kanssa oli riistänyt kuninkaalta hänen valtansa läntisellä Välimerellä. Kuitenkin aluemenetykset olivat mahdollistaneet kuninkaan ja hänen valtiomiehensä keskittymisen sisäisiin uudistuksiin ja keskittämiseen. Aragonian kruunun provinsseille tämä merkitsi heidän poliittisen autonomian päättymistä sillä ne yhdistettiin kastilialaiseen osavaltioon, jota hallittiin Madridista käsin. Nämä askeleet olivat ongelmallisia ja kivuliaita etenkin Kataloniassa, missä huolimatta katalonialaisen lain ja katalaanin kielen säilymisestä, katkeruus viipyisi.
Baskit – Navarran kuningaskunta ja Baskimaa (”Biskaja”) – olivat tukeneet kuningasta Habsburgin tavoittelijaa vastaan ja alkujaan säilyttivät käytäntönsä (fueros). Espanjan kruunun keskittämistarmo ei kuitenkaan niitä säästänyt. Vuonna 1718 sen jälkeen kun Filip V oli yrittänyt lakkauttaa käytännön tuomalla tullimaksut rannikolle ja Pyreneille, baskit Gipuzkoassa ja Biskajan aateliset tarttuivat aseisiin rannikkoalueilla. Filip V lähetti joukkoja ja kapina (matxinada) kukistettiin verisesti. Huolimatta sotilaallisesta menestyksestään Filip V lopulta perui päätöksensä ja toi tullin takaisin Ebro-joelle (1719). Baskit onnistuivat säilyttämään perinteiset instituutionsa ja lakinsa.
Kaikesta huolimatta Espanja lopulta kasvatti voimaansa Filip V:n ja Farnesen hallitessa, ja maa palasi Euroopan politiikan kärkikastiin. Kun sekä Kaarle VI että Filip V olivat haluttomina hyväksymään Espanjan jakoa, ja kun Espanjan ja Itävallan välillä ei ollut lainkaan rauhansopimusta, nämä kaksi suurvaltaa ottivat taas pian yhteen saadakseen Italian hallintaansa, alkaen lyhyestä sodasta vuonna 1718. Espanjan perimyssota kuitenkin päätti pitkän sotaisan aikakauden Länsi-Euroopassa: Espanjan monarkian jako oli turvannut vallan tasapainon ja Utrechtissa säädetyt olosuhteet auttoivat säätelemään Euroopan suurvaltojen välejä tulevalle vuosisadalle.
Kognitiivinen kielitiede
Kognitiivinen kielitiede on kielentutkimuksen tieteidenvälinen suuntaus, joka yhdistelee kognitiivista psykologiaa, neuropsykologiaa ja yleistä kielitiedettä. Kognitiivisen kielitieteen malleja pidetään psykologisesti todellisina, ja sen tarkoituksena on lisätä kognitiota koskevaa tietoa. Kognitiivista kielitiedettä pidetään keinona tutkia mielen rakenteita.
Käsitteen "kognitiivinen kielitiede" ympärillä on tieteellisiä ja terminologisia kiistoja, eikä ole täyttä yksimielisyyttä siitä, mitä termillä tarkalleen ottaen tarkoitetaan.
Tausta
Nykyisen kognitiivisen kielitieteen alku on Noam Chomskyn vuonna 1959 julkaiseman BF Skinnerin Verbal Behavior-kirjan kritiikissä. Chomsky arvosteli perin pohjin behavioristista psykologiaa ja on sittemmin vaikuttanut behaviorismin kaikkia muotoja vastaan. Tämä auttoi 1960-luvulla psykologian valtavirran siirtymistä Yhdysvalloissa empirismistä takaisin mentalismiin kognitiivisen psykologian ja kognitiivisen tieteen uusien käsitteiden siivittämänä.
Chomsky piti kielitiedettä kognitiivisen tieteen osa-alueena mutta kutsui malliaan transformationaaliseksi tai generatiiviseksi kieliopiksi. Chomskya vastaan kielitieteellisessä taistelussa asettunut George Lakoff liittyi 1980-luvulla yhteen Ronald Langackerin ja muiden uusdarwinistisen kielitieteen kannattajien kanssa. Heidän kerrotaan valinneen uudelle viitekehykselleen nimen "kognitiivinen kielitiede" horjuttaakseen generatiivisen kieliopin mainetta kognitiotieteenä.
Näiden kehitysten seurauksena on nykyisin kolme keskenään kilpailevaa lähestymistapaa, joista kukin pitää itseään kognitiivisen kielitieteen oikeana edustajana. Yksi on Lakoffin ja Langackerin suuntaus, jonka nimi kirjoitetaan useimmiten isoin alkukirjaimin (Kognitiivinen Kielitiede). Toinen on generatiivinen kielioppi, ja kolmatta lähestymistapaa kannattavat tutkijat, joiden näkökulma jää edellisten katveeseen. Heidän mukaansa kognitiivista kielitiedettä ei saisi pitää yksittäisen viitekehyksen nimenä vaan kokonaisena tieteenalana, joka ei lähde liikkeelle teoreettiselta tasolta vaan psykologian tutkimustuloksiin nojaten.
Generatiivinen kielitiede
Generatiivisella kieliopilla on omanlaisensa otaksuma aivoissa tapahtuvasta kielen prosessoinnista. Sen kerrotaan olevan kognitiivista ja neurotieteellistä kielentutkimusta. Generatiivinen kielioppi edustaa laskennallis-representatiivista mieliteoriaa, ja se tutkii käyttäytymisvaistoja sekä kognitiivis-kielellisten algoritmien biologista luonnetta.
Tämä tarkoittaa käytännössä sitä, että kielitieteilijän tekemän lauseenjäsennyksen katsotaan olevan suora tie kognitiivisten rakenteiden tarkasteluun. Väitetään, että lauseopin rakenteiden ilmaantuminen ihmismieleen on satunnaisen geenimutaation tulosta. Kieli ei siis ole alkujaan syntynyt viestintävälineeksi.
Tunnettuna esimerkkinä amerikkalainen kielitieteilijä Noam Chomsky on väittänyt, että virkerakenteet kuten "Onko mies, joka on nälkäinen, tilaamassa päivällistä" ovat niin harvinaisia, etteivät lapset opi niitä ympäristöstään. Koska lapset kuitenkin kykenevät tuottamaan niitä, Chomskyn johtopäätöksenä on, ettei kyseistä rakennetta voi oppia vaan se saadaan suoraan aivoissa sijaitsevasta kielielimestä. Generatiivisen kieliopin harjoittajat ovatkin ottaneet tehtäväkseen selvittää, mitä muita tämänkaltaisia rakenteita ihmisillä on voidakseen muodostaa kokonaiskuvan otaksumastaan synnynnäisestä kielitaidosta. Menetelmänä käytetään itsetarkastelua eli kielitieteilijä paljastaa synnynnäisiä rakenteita tutkiskelemalla käsitystään omasta äidinkielestään.
Generatiivinen kielioppi edustää mielen modulaarista näkemystä, jossa kieltä pidetään autonomisena mielimoduulina. Kieli erotetaan matemaattisesta logiikasta siinä määrin, ettei päättelykyvyllä katsota olevan merkitystä kielen omaksuntaan. Tämä generatiivinen mielikäsitys on vaikuttanut syvällisesti kognitiiviseen psykologiaan ja tietojenkäsittelytieteeseen.
Kognitiivinen Kielitiede (kielitieteen suuntaus)
Toinen kognitiivisen kielitieteen lähestymistapa on nimeltään Kognitiivinen Kielitiede, isoilla alkukirjaimilla, mutta se kirjoitetaan myös usein kokonaan pienillä kirjaimilla. Tämä suuntaus sai alkunsa 1980-luvun alkupuolella, kun George Lakoffin metaforateoria yhdistettiin Ronald Langackerin kognitiiviseen kielioppiin. Yhteenliitymää seurasi useilla eri tahoilla kehitelty rakennelmakielioppi. Kognitiivisen Kielitieteen liitto sisältää kaksi erilaista kieli- ja kulttuurievoluution lähestymistapaa: käsitteellisen metaforan sekä rakennelman eli konstruktion.
A. Käsitteellinen metaforateoria
Amerikkalaisen kielitieteilijän George Lakoffin mukaan vertaukset eli metaforat eivät ole pelkkiä kielikuvia vaan ajattelutiloja. Lakoff arvelee, että käsitteellinen ajattelu on saattanut kehittyä kuva-ajattelusta sekä eläimellisistä paikkasuhteiden hahmottamismekanismeista. Käsitteellistämisen katsotaan perustuvan näön ja liikkeen fyysiseen kokemukseen, joka ruumiillistuu tiedoksi. Esimerkiksi tunteiden vertauskuva perustuu alaspäin suuntaavaan liikkeeseen, kun taas järjen vertauskuva perustuu ylöspäin suuntaavaan liikkeeseen: "Keskustelu vajosi tunnetasolle, mutta nostin sen takaisin järkitasolle." Väitetään, ettei kieli ole erillinen osa-alue vaan perustuu ihmisen muihin kognitiivisiin kykyihin, joihin lukeutuvat havaitseminen, huomiokyky, motoriset taidot sekä visuaalinen ja spatiaalinen käsittely. Samaa sanotaan muista kognitiivisista ilmiöistä kuten ajan tajusta:
Kognitiivisessa kielitieteessä järkiperäisen ajattelun katsotaan olevan pääosin automaattista ja tiedostamatonta. Neurolingvistisen ohjelmoinnin tavoin kieltä lähestytään aistien kautta. Kognitiiviset kielitieteilijät tutkivat tiedon ruumiillistumista etsimällä teksteistä lausekkeita, jotka liittyvät aistiskeemoihin. Esimerkiksi ilmauksessa "Kello on viisitoista yli yksitoista" sana yli edustaa kognitiivista aistiskeemaa, joka ilmenee kielessä visuaalisena tai sensomotorisena ylikulun vertauksena.
Kognitiivinen ja konstruktiokielioppi
Rakennelmat eli konstruktiot ovat sovinnaisia muoto–merkitys-pareja, joita voidaan kielievoluution yksikköinä verrata meemeihin. Niitä pidetään monikerrostumaisina. Esimerkiksi idiomit ovat ylemmän tason rakenteita, jotka sisältävät välitason rakenteinaan sanoja, ja nämä puolestaan voivat sisältää morfeemeja alimman tason rakenteina. Koko ihmiskunnalla on sama ruumiintyyppi, mikä suo yhteisen perustan ruumiillistuneille ilmauksille. Tämän lisäksi kielelliset rakennelmat tarjoavat yhteisen perustan ilmauksille kunkin puheyhteisön kesken. Biologisten eliöiden tavoin rakennelmilla on omat elinkaarensa, joita konstruktiokielitieteilijät tutkivat.
Kognitiivisen ja konstruktionistisen näkemyksen mukaan kielioppia ei sanan perinteisessä merkityksessä ole olemassakaan. Se, mitä yleisesti ajatellaan kielioppina, on joukko erityyppisiä rakennelmia: monisäikeinen adaptiivinen järjestelmä; tai rakennelmien populaatio. Konstruktioita tutkitaan kaikilla kielitutkimuksen aloilla kielipedagogiikasta korpuslingvistiikkaan.
Eheyttävä kognitiivinen kielitiede
Kognitiivisen kielitieteen kenttään sisältyy vielä kolmas lähestymistapa, joka ei suoranaisesti edusta generatiivisen kielitieteen modulaarista eikä Kognitiivisen Kielitieteen modulaarisuuden vastaista katsantotapaa. Eheyttävän näkemyksen kannattajat perustelevat, että aivotutkimuksen mukaan kielenkäsittely on erikoistunutta siitä huolimatta, ettei kyseessä ei olekaan autonominen moduuli. Kieltä pidetään yhtenä ihmisen kognitiivisista kyvyistä yhdessä havainnon, huomion, muistin, motoristen taitojen sekä visuaalisen ja spatiaalisen prosessoinnin kanssa sen sijaan, että se olisi niistä riippuvaista. Painopiste on kognitiivisessa semantiikassa, joka tutkii merkityksen kontekstuaalis-käsitteellistä luonnetta.
Tieteellistä kiistelyä
Kognitiivisen kielitieteen tarkka merkitys, nimen oikea haltijuus ja tutkimusalan tieteellinen asema on kyseenalaistettu. Väitetään, että suuri osa niin kutsutusta kognitiivisesta kielitieteestä ei kunnolla vastaa nimeään.
On väitetty, että yllä mainitut viitekehykset, jotka väittävät tutkivansa kognitiota, ovat pseudotieteitä, koska niiden mieltä ja aivoja koskevat näkemykset ovat perin pohjin nykyisen neurotieteen vastaisia, ja että ne perustuvat tieteellisesti perättömiin guruoppeihin. Näiden viitekehysten jäsenten kerrotaan myös omineen muiden tutkijoiden tuloksia väittäen niitä omaksi työkseen. Vaikka kritiikin on myönnetty olevan osittain perusteltua, siihen on vastattu huomauttamalla, että jotkin kognitiivisen kielitieteen tutkimukset ovat kuitenkin tuottanut hyödyllistä tietoa.
Nikolai Reek
thumb|upright=1.35|Viron ja Suomen yleisesikuntien päälliköt Nikolai Reek (toinen oikealta) ja [[Lennart Oesch (vasemmalla) seuraamassa sotilasharjoitusta Virossa vuonna 1938.]] Nikolai Aleksei Reek (vuoteen 1903 Bazõkov; 1. helmikuuta 1890 Tallinna, Venäjän keisarikunta – 8. toukokuuta 1942 Solikamsk, Neuvostoliitto) oli virolainen kenraaliluutnantti, joka toimi Viron yleisesikunnan päällikkönä vuosina 1934–1939 sekä Viron puolustusministerinä vuosina 1927–1928 ja 1939–1940.
Reek liittyi nuorena Venäjän keisarikunnan armeijaan, kävi Tšugujevin sotakoulun vuosina 1907–1910 ja opiskeli Pietarissa Nikolain yleisesikunta-akatemiassa vuosina 1913–1914 sekä 1917. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan, vuodesta 1916 lentojoukoissa, ja sai syksyllä 1917 kapteenin arvon. Viron julistauduttua itsenäiseksi helmikuussa 1918 Reekistä tuli hetkeksi Viron yleisesikunnan ensimmäinen päällikkö. Hänet ylennettiin maaliskuussa 1918 everstiluutnantiksi. Saksalaisten vetäydyttyä Reek komensi marraskuussa 1918 vähän aikaa Virumaan Kaitseliit-suojeluskuntia sekä 21. marraskuuta alkaen 5. jalkaväkirykmenttiä, osallistuen Viron vapaussotaan. Helmikuussa 1919 hän siirtyi 1. divisioonan ja huhtikuussa 3. divisioonan esikuntapäälliköksi, ja osallistui Landeswehrin sotaan. Lokakuussa 1919 hänet ylennettiin everstiksi.
Reek toimi tämän jälkeen eri tehtävissä Viron puolustusvoimissa, muun muassa divisioonankomentajana. Hän oli sotaministerinä maaliskuusta 1927 joulukuuhun 1928 sekä yleisesikunnan päällikkönä presidentti Konstantin Pätsin itsevaltaisen hallinnon aikana maaliskuusta 1934 alkaen. Reek ylennettiin kenraalimajuriksi 1926 ja kenraaliluutnantiksi 1938. Reek vieraili vuonna 1939 Adolf Hitlerin 50-vuotisjuhlissa Saksassa. Hänet nimitettiin puolustusministeriksi Jüri Uluotsin hallitukseen lokakuussa 1939, ja hän joutui vastaamaan Viron ja Neuvostoliiton avunantosopimuksen toimeenpanosta. Reek joutui eroamaan Viron neuvostomiehityksen seurauksena 22. kesäkuuta 1940.
Brännboda
Brännbodan kyläkeskus sijaitsee kyläalueen länsiosassa, joka kuuluu Lammalabäckenin tasaiseen ojalaaksoon. Pääosa Brännbodan kyläalueesta on mäkistä ja kallioista metsämaata. Brännboda ulottuu Västanfjärdin kaakkoiskulmaan, jossa Kemiönsaareen kiinni kasvanut Synderstön. Brännbodan itäosaa rajaa meri ja kylän rannat ovat lukuisten lahtien rikkomia. Itäosassa Bredvikenin etelärannalla sijaitsee pieni asutuskeskittymä Bredvik.
Brännbodassa on ollut keskiajalla kaksi tilaa, joista Brännboda eli Uppgård on ollut säteri ja Östergård ollut rälssitila. Isojako toteutettiin kylässä vasta vuonna 1915, jolloin Östergårdista lohkottiin kylään kolmas tila Bolstad. Kylän neljä torppaa Bredvik, Framnäs, Sjövik ja Lugnvik sijaitsivat kylän itäosassa meren rannalla ja ne itsenäistyivät 1920-luvulla. Brännbodan kansakoulu avasi ovensa 1905 ja sen koulutoiminta lakkasi alakouluna vuonna 2009. Kylässä on myös louhittu kalkkia 1800-luvun lopulla.
Rolls-Royce Ghost
Auto koki faceliften vuonna 2014 ja uudempaa versiota kutsutaan nimellä Ghost Series II.
Vattimeren kansallispuisto (Tanska)
Vattimeren kansallispuisto on Tanskassa Jyllannin eteläosassa Vattimeren rannikolla ja saarissa sijaitseva kansallispuisto. Vuodesta 2009 se on osa Unescon maailmanperintökohdetta Vattimeren kansallispuistot yhdessä naapurimaiden vastaavien puistojen kanssa.
Puistoon kuuluvat saaret Rømø, Mandø ja Fanø. Sen maisemalle ovat omaleimaisia hiekkadyynit ja nummet.
Puiston opastuskeskus Vadehavscentret on Ribessä.
Hiihtäjän virsiä
Hiihtäjän virsiä on Eino Leinon runokokoelma vuodelta 1900. Sitä sävyttää lapsuudenkodin nostalgia.