cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sinipunahallitus
Kaksipuoluejärjestelmien sinipunahallitusta muistuttavat laajapohjaiset hallitukset
Toisin kuin monipuoluejärjestelmässä, kaksipuoluejärjestelmässä sinipunahallituksen (tai punamustahallituksen) muodostaminen merkitsee yleensä sitä, että yksikään suuri puolue ei jää oppositioon. Kaksipuoluejärjestelmän sinipunahallitus vertautuukin monin tavoin ennemmin Suomen laajapohjaisiin koalitiohallituksiin (Rangellin hallitus 1941–1943, Fagerholmin III hallitus 1958–1959 ym.) kuin Suomen sinipunahallituksiin. Esimerkiksi Holkerin hallituksella oli vastapainonaan 69 kansanedustajan oppositio. (Jopa Fagerholmin edellä mainitun laajapohjaisen koalitiohallituksen kaudella oli oppositiossa 53 kansanedustajaa. Ainoastaan II maailmansodan aikana on Suomessa todella pyritty välttämään merkittävien eduskuntapuolueitten jättämistä hallitusyhteistyön ulkopuolelle.)
Israel
Brittiläisen enemmistöparlamentarismin omaksuneessa Israelissa pidetään sosialistisen Mapain ja oikeistopuolue Likudin hallituskoalitiota poikkeuksellisena.
Itävalta
Suomen sinipunaa vastaava punamusta on toisen maailmansodan jälkeen usein ollut luonnollinen poliittinen valinta Itävallassa, missä konsensuksen, valtionyhtiöpolitiikan ja vuorottelevien virkanimitysten (vrt. Suomen nk. virkainjakojärjestelmä) avulla pyrittiin rakentamaan poliittisesti vakaa pohja, jolta ponnistaa.
Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdistyneessä kuningaskunnassa toteutui toisen maailmansodan aikana yhteishallitus, jossa olivat pääministeri Winston Churchillin konservatiivien kanssa Työväenpuolueen edustajat, muun muassa Clement Attlee. Toisen maailmansodan jälkeen ei Yhdistyneessä kuningaskunnassa ole kokeiltu vastaavaa, koska sen ei katsota periaatteessa sopivan kaksipuoluejärjestelmän enemmistöparlamentarismiin.
Aseveliakseli
Suomessa länsimielisestä SDP:n, Kokoomuksen ja Kansanpuolueen yhteistyöstä, josta keskustalaiset ja kansandemokraatit tai kommunistit ovat syrjässä, on käytetty myös nimeä aseveliakseli. Se juontaa juurensa talvisodan jälkeen perustettuun Suomen aseveljien liittoon sekä niihin sosiaalidemokraatteihin, jotka vierastivat kansanrintamayhteistyötä kansandemokraattien joukossa vaikuttavien kommunistien ja Maalaisliiton pitkälle menevän YYA-henkisyyden vuoksi.
Aseveliakselin vaikutus oli kuitenkin merkittävää lähinnä kunnallispolitiikassa ja Honka-liiton muodostamisen yhteydessä. Kun Suomen ensimmäinen sinipunahallitus syntyi vuonna 1987, olivat johtavat poliitikot jo 1930-luvulla syntyneitä eivätkä siis olleet osallistuneet sotatoimiin jatkosodan tai varsinkaan talvisodan aikana.
Aino Pervik
Aino Pervik (s. 22. huhtikuuta 1932 Rakvere, Viro ) on virolainen lastenkirjailija, kääntäjä ja runoilija. Pervik on ollut naimisissa virolaisen lastenkirjailijan Eno Raudin kanssa.
Pervik työskenteli 1955–1967 kustannustoimittajana ja televisiotoimittajana. Hän on kääntänyt unkarilaista kirjallisuutta viroksi.
Andrew P. MacDonald
Andrew P. MacDonald (s. 30. marraskuuta 1958 Guelph, Ontario) on kanadalainen säveltäjä. Hän sai musiikin tohtorin arvon vuonna 1985 Michiganin yliopistosta, jossa hän oli opiskellut William Bolcomin, William Albrightin, George Balch Wilsonin ja Leslie Bassettin johdolla. MacDonald on saanut teoksillaan lukuisia palkintoja, kuten parhaan klassisen sävellyksen Juno-palkinnon (1995) viulukonsertosta, joka on myös levytetty BIS-levymerkille.
Laura Gustafsson
Laura Gustafsson (s. 9. heinäkuuta 1983 Mäntsälä) on suomalainen kirjailija ja näytelmäkirjailija.
Andrew P. MacDonald
MacDonaldin musiikkia on esitetty Kanadan lisäksi myös Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Norjassa, Ranskassa ja Saksassa. Kanadassa hänen teostensa esittäjiin ovat lukeutuneet Toronton sinfoniaorkesteri, Montréalin sinfoniaorkesteri, Esprit-orkesteri, Québecin sinfoniaorkesteri, Winnipegin sinfoniaorkesteri, Manitoban kamariorkesteri, Nova Scotian sinfoniaorkesteri, CBC:n radio-orkesteri, Calgaryn filharmonikot ja I Musici de Montréal.
Laura Gustafsson
Elämä ja ura
Gustafsson syntyi Porvoossa ja kasvoi Mäntsälässä.
Andrew P. MacDonald
MacDonaldin kustantajat ovat New Art Music Editions Winnipegissä ja Vierdreiunddreissig Musikverlag Münchenissä. MacDonald toimi Kanadan säveltäjäliiton varapuheenjohtajana vuosina 1993–97. Hän on lisäksi esiintynyt konserttikitaristina ja opettanut Bishop's Universityssa (Québec) sävellyksen ja teorian professorina.
Laura Gustafsson
Elämä ja ura
Gustafsson on valmistunut humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Vuodesta 2007 hän opiskeli dramaturgiaa Teatterikorkeakoulussa, josta valmistui teatteritaiteen maisteriksi 2012.
Syksyllä 2010 Gustafsson voitti Vasemmistonuorten novellikilpailun novellillaan Kesä Rynkyn kanssa. Hänen esikoisromaaninsa Huorasatu julkaistiin syksyllä 2011. Se perustui Gustafssonin aiemmin kirjoittamaan samannimiseen näytelmään. Teos oli ilmestymisvuonnaan ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon ja Finlandia-palkinnon saajaksi. Romaanin käännösoikeudet on myyty Saksaan ja Ranskaan. Gustafssonin toinen romaani, Anomalia, ilmestyi syksyllä 2013 ja kolmas, Korpisoturi, vuonna 2016.
Vuonna 2012 Gustafssonin aloitti kuvataiteilija Terike Haapojan kanssa taiteellistieteellisen Toisten historia -hankkeen, jossa tutkitaan maailmanhistoriaa eläinten näkökulmasta. Projekti pitää sisällään näyttelyitä, seminaareja, tekstejä ja interventioita. Toisten historia -blogissa käsitellään oheismateriaalia, kehitellään ideoita ja raportoidaan toiminnasta. Vuoden 2013 lopulla hankkeeseen kuuluva Naudan Historian Museo -näyttely oli esillä Helsingin Kaapelitehtaalla. Naudan Historian Museon tarkoitus on kertoa historiaa jonkun muun eläimen kuin ihmisen näkökulmasta. Hanke palkittiin Vuoden Kiila -palkinnolla 2013 ja Mediataiteen valtionpalkinnolla 2016. Gustafsson & Haapojan näyttely Siat Seinäjoen taidehallissa vuonna 2021 herätti keskustelua.
Gustafssonin puoliso on toimittaja Jari Tamminen.
Näytelmät
Suluissa on mainittu teatteri, jossa näytelmä on saanut kantaesityksensä.
Tseburek
thumb|right|Tseburek. Tseburek on perinteinen Krimin tataarien suolainen ja taikinapäällysteinen leivonnainen, joka on tavallisesti täytetty lihatäytteellä. Alun perin tseburekin historia alkaa joko Turkista tai Krimin niemimaalta. Tseburek on tunnettu krimintataarien kansallisruokana. Tseburek on kuitenkin suosittu ruoka myös Kaukasiassa, Länsi-Aasiassa, Keski-Aasiassa, Venäjällä, Latviassa, Liettuassa, Virossa, muualla Ukrainassa, Itä-Euroopassa, Turkissa ja Romaniassa. Ukrainan Mariuopolissa tseburekit ovat suosittuja kreikkalaisten väestön keskuudessa, mutta nimellä tšir-tšir. Tseburekin erityispiirre on runsaassa öljyssä paistetty pinta, joka on ohut ja hyvin rapea.
Taustatietoa
Tseburekin alkuperästä ja synnystä ei ole tarkkaa tietoa, sillä tseburek on osana montaa eri kulttuuria. Myös tseburekin samankaltaisuus monen eri suolaisen leivonnaisen kanssa vaikuttaa siihen, ettei sen tarkkaa maantieteellistä alkuperää ja keksijää ei ole tiedossa.
Turkin kielellä tseburek on çibörek, ja sen nimitys tulee alun perin turkkilaisista sanoista çiğ börek, jossa çiğ tarkoittaa raakaa. Tämä viittaa siihen, että tseburekin lihatäyte on raakaa, joka paistetaan yhdessä taikinan kanssa. Pääte börek viittaa yleisesti kokonaisuutena balkanilaisiin leivonnaisiin ja piiraisiin, mihin tseburek sen alalajina lukeutuu. Krimin tataarit oletettavasti ovat keksineet nimityksen alkuperäiselle tsebukerille. Myös tataarin kielellä ci tarkoittaa herkullista.
Toisen teorian mukaan tseburek olisi kiinalaisen perinneruoan taikinanyytin jälkeläinen. Tämä perustuu siihen, että mongolialaisessa keittiössä on hyvin tseburekia vastaava suolainen leivonnainen nimeltä huušuur.
Tseburekin suosio kasvoi Neuvostoliitossa erityisesti vuoden 1989 jälkeen. Tällöin asetettiin laissa asetus, jonka mukaan Krimin tataarit saivat lain nojalla asettua vapaasti asumaan Neuvostoliittoon. Silloin Neuvostoliitossa ryhdyttiin perustamaan kasvavissa määrin tšeburetšnaja-nimellä kutsuttuja ruokapaikkoja, joissa myytiin edullisia ja nopeita katuruokia kuten piiraita, pelmenejä ja tseburekeja. Tseburekien suosio perustui sekä niiden herkullisuuteen, että niiden edullisuuteen. Tämä teki tseburekeista sosioekonomisesti tasapuolisen herkun nautittavaksi, sillä tavalliset ihmiset elintasosta riippumatta pystyivät niistä nauttimaan. Tseburekia pidettiin sekä tavallisen ihmisen herkuteltava pikaruokana että ylätyyliin sopivana gourmet-ruokana.
Tseburekit ovat Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen edelleen suosittuja, ja niitä myydään katuruokaloissa tai pienissä katukioskeissa. Tseburekeja on myös mahdollista tilata ravintoloista.
Valmistus
Tseburek voidaan perinteisen reseptin mukaan uppopaistaa öljyssä tai rasvassa. Se voidaan myös valmistaa paistamalla pannulla öljytilkan kanssa. Taikina on muodoltaan pyöreä, joka taitetaan puoliksi. Näin tseburek saa sille ominaisen puolikuun muotonsa. Tseburekissa lihatäytteet ovat perinteisesti nautaa, lammasta tai sikaa. Liha jauhetaan yhdessä sipulin kanssa. Raaka liha levitetään ohuelti taikinan päälle, jotta se kypsyy uppopaisto-vaiheessa samanaikaisesti taikinan kanssa. Tseburekista on saatavilla myös kasvisvaihtoehtoja. Kasvistäytteissä raaka-aineina käytetään juustoa, perunoita, sipulia ja kaalia tai kananmunia. Nykyään tseburekin kokoa ja täytteitä vaihdellaan, ja reseptin suosio perustuu sen kykyyn olla helposti muokattava.
Elise Ottesen-Jensen
Elise ”Ottar” Ottesen-Jensen (o.s. Ottesen; 2. tammikuuta 1886 Højland, Norja – 4. syyskuuta 1973 Tukholma, Ruotsi) oli norjalaissyntyinen ruotsalainen seksuaalioikeusaktivisti, kirjailija ja feministi. Hän oli yksi RFSU:n (Riksförbundet för sexuell upplysning) perustajista. RFSU on sitoutumaton järjestö, joka luotiin vuonna 1933 edistämään muun muassa näitä asioita: sukupuolikasvatuksen saaminen kouluihin, oikeus aborttiin ja varmojen ehkäisyvälineiden saatavuus.
Lapsuus ja nuoruus
Ottesen syntyi Norjassa lähellä Stavangeria uskonnolliseen perheeseen – isä Immanuel Ottesen oli pappi ja äiti Karen (o.s. Essendrop) piispan tytär. Perheeseen syntyi peräti 18 lasta: Elise oli toiseksi nuorin. Lapsista vain 11 selvisi aikuisuuteen. Ottesen eli suhteellisen valoisan lapsuuden. Omaan aikaansa nähden vanhemmat olivat kohtuullisen suvaitsevaisia: he sallivat lastensa jopa tanssia. Mutta Norjassa yleensä ottaen oltiin pietistisiä ja syyllistämiseen taipuvaisia, ja viattomiakin iloja pidettiin synnillisinä. Elisen ja muun perheen välit kylmenivät, kun tytär kieltäytyi konfirmaatiosta uskonnollisen epäröinnin vuoksi.
Vuosisadan vaihteessa pappisperheellä oli kyllä korkea sosiaalinen asema, mutta sekä taloudellinen tilanne että sukupuoli asettivat rajoituksia Elisen opiskelumahdollisuuksille: veljet asetettiin etusijalle. Ottesen aikoi opiskella ensin hammaslääkäriksi, jotta olisi näin voinut rahoittaa lääkäriopinnot. Suunnitelmat muuttuivat 1907, kun Elise menetti peukalonsa koulun laboratoriossa sattuneessa räjähdyksessä. Sen jälkeen Elise kuitenkin opetteli pika- ja konekirjoituksen, toimi sihteerinä ja vähän aikaa parlamentissa pikakirjoittajana. Kokopäiväisenä journalistina Ottesen työskenteli vuodesta 1912 lähtien. Ottesen toimi myös antimilitaristisena agitaattorina.
Yksityiselämä
Vuonna 1913 Elise Ottesen tutustui Albert Jenseniin, joka oli ruotsalainen syndikalisti. Seuraavana vuonna pariskunta karkotettiin Norjasta syytettyinä vallankumouksellisesta toiminnasta, ja pari lähti Tanskaan. Kööpenhaminassa pari johti Norjan työväenpuolueen uutistoimistoa, kunnes heidät jälleen karkotettiin. Pariskunta asettui 1919 Tukholmaan Ruotsiin. Vuonna 1920 heille syntyi parin ainoa lapsi, joka kuitenkin menehtyi pian. Omasta parisuhteestaan ja lapsettomuudestaan Elise Ottesen aina vaikeni, hän ei halunnut kiinnittää huomiota itseensä. Elise ja Albert elivät pitkään avoliitossa, ja heidät vihittiin vasta vuonna 1931. Pari erosi 1945.
Julkinen toiminta
Ensimmäisen seksuaalipoliittista aihetta käsittelevän artikkelin Ottesen kirjoitti 1914. Häneen oli tehnyt vaikutuksen sveitsiläisen August Forelin kirja Die sexuelle Frage (suom. Seksuaalikysymys), ja hänen ajattelunsa seurasi Forelin näkemyksiä muun muassa homoseksualisuuden suhteen. Naisasiakysymyksissä ehkäisy ja aborttioikeus olivat jatkuvasti esillä. Tukholmassa 1919 alkaen Elise Ottesen työskenteli toimittajana syndikalistisissa lehdissä. Tältä ajalta hänet opittiin tuntemaan nimimerkillä Ottar. Vuosina 1925–28 hän kirjoitti sosialistinuorten Brand-lehteen, ja häneltä ilmestyi myös kolme kirjaa. Lehtiartikkelit ja kirjat tekivät Ottesenia tunnetuksi, ja hänestä tuli kysytty luennoitsija.
Vuosina 1926 ja 1928 julkaistuissa kirjasissa Ovälkomna barn (1926) ja Könslagarnas offer (1928) Ottesen väitti, että vallanpitäjät pyrkivät lainsäädännöllä ohjaamaan köyhien ja etenkin köyhien naisten seksuaalisuutta. Ehkäisylailla työväenluokalta pimitettiin ne ehkäisykeinot, jotka olivat jo kauan olleet yläluokan tiedossa ja etuoikeutena. Aborttilain tarkoitus oli pakottaa köyhät naiset synnyttämään ei-toivottuja lapsia surkeisiin elinoloihin. Nämä lait olivat siis sekä sukupuoli- että yhteiskuntaluokkalakeja. Ottarin motto oli:
"”Unelmoin siitä päivästä, jolloin kaikki lapset syntyvät toivottuina, kaikki miehet ja naiset ovat tasa-arvoisia ja seksuaalisuus ilmentää läheisyyttä, nautintoa ja hellyyttä.”"
Luentomatkoja Ottesen teki viiden vuoden aikana pitkin Ruotsia. Näillä matkoilla hänelle tulivat tutuiksi ihmisten seksuaalialueen pulmat ja avun tarve. Hän kehotti liittymään taisteluun seksuaalipoliittisia lakeja ja aborttikieltoa vastaan. Hän myös jakoi tietoa ehkäisyvälineistä ja opetti havainnollisesti esimerkiksi pessaarin käyttöä. Lääkärit eivät joko osanneet tai halunneet asentaa pessaareja, mutta Ottesenin ansiosta 1 800 naista sai tuolloin pessaarin käyttöönsä.
Vuonna 1910 Ruotsissa säädetty aborttilaki määräsi ankarat rangaistukset abortin tehneille. Etenkin köyhät naiset elivät jatkuvassa ei-toivotun raskauden pelossa. Moni kuoli laittoman abortin seurauksena. Ottesenin tavoite oli ettei naisten enää tarvitse elää raskautta peläten, ja että he itse saisivat päättää haluavatko lapsia vai eivät. Ottesen myös puolusti homoseksuaalien oikeuksia.
Järjestötoiminta
Vuonna 1933 Elise Ottesen perusti muutaman edistysmielisen lääkärin ja parin tukholmalaisen ammattiyhdistysaktivistin kanssa seksuaalivalistusta tarjoavan järjestön nimeltä RFSU (Riksförbund för sexuell upplysning). Toiminnan rahoittamiseksi perustettiin lähes samanaikaisesti myyntiorganisaatio RFSU AB, joka alkoi myydä kondomeja. Samalla haluttiin varmistaa, että markkinoilla olevat kondomit olisivat parasta mahdollista laatua. RFSU-järjestön toiminta seksuaalivalistuksen, oikeudenmukaisuuden ja muutoksen puolesta kohtasi aluksi vastustusta, mutta pikkuhiljaa ilmapiiri alkoi muuttua. Ottesenin työkaluja taistelussa niin kutsuttua seksuaalista pimeyttä vastaan olivat sekä vakuuttavuus että kyky puhua toiset puolelleen.
Aktivismin tausta
Siihen, että Ottese heräsi tekemään työtä seksuaalioikeuksien puolesta, vaikuttivat sekä oman äidin lukuisat raskaudet ja niiden vaikutus tämän terveyteen että osaltaan hänen nuorimman sisarensa Magnhildin kohtalo. Magnhild alkoi odottaa 16-vuotiaana lasta naapurin pojalle. Poika jatkoi elämäänsä, mutta tyttöjen isä yritti varjella perhettä naimattoman tytön raskauden aiheuttamalta häpeältä, ja hän lähetti Magnhildin yksin Tanskaan odottamaan lapsen syntymistä ja antamista adoptioon. Kun Magnhild palasi kotiin, häneltä evättiin pääsy sairaanhoitokoulutukseen aviottoman lapsen synnyttämisen vuoksi. Magnhildin lapsi kuoli joitakin vuosia myöhemmin, ja lastaan surevan sisaren mielenterveys alkoi heiketä. Magnhild suljettiin mielisairaalaan, ja siellä hän käytti aikansa neuloen vauvanvaatteita. Magnhild Ottesen kuoli 44-vuotiaana vuonna 1934.
Kansainvälinen yhteistyö
Ottesen tutustui 1920-luvulla kansainväliseen toimintaan muun muassa seksuaalipoliittisen yhdistyksen The World League for Sexual Reform kautta. Hän oli mukana järjestämässä 1940-luvulla Tukholmaan kansainvälistä kokousta, johon tuli edustajia eri perhesuunnitteluorganisaatioista. Tällaisia kokouksia pidettiin toistuvasti, ja tästä sai alkunsa IPPF, International Planned Parenthood Federation vuonna 1953. Ottesen valittiin IPPF:n presidentiksi vuonna 1959, jolloin hän luopui RFSU:n puheenjohtajuudesta.
Guyana
Guyana eli Guyanan kooperatiivinen tasavalta, myös Guyanan tasavalta, on valtio Etelä-Amerikan pohjoisosissa, Surinamen, Brasilian ja Venezuelan välissä Atlantin valtameren rannalla. Sen vajaasta 750 000 asukkaasta noin puolet polveutuu Intiasta tuoduista työläisistä. Talous on alttiina maailmanmarkkinoiden ja sääolojen vaihtelulle, ja maasta muuttaa koulutettua työvoimaa ulkomaille. Guyanan asukastiheys on Surinamen jälkeen Etelä-Amerikan mantereen toiseksi pienin; varsinkin maan eteläosassa asutusta on erittäin vähän.
Nimi
Nimi Guyana on muunnos Etelä-Amerikan pohjoisrannikon alueesta aikaisemmin käytetystä nimestä Guayana. Tämä nimi puolestaan pohjautuu paikallisen intiaanikielen sanaan, jonka merkitys on ”monien vesien maa”. Alueeseen kuuluivat nykyisen Guyanan valtion alueen eli silloisen Brittiläisen Guayanan lisäksi Alankomaiden Guayana eli nykyinen Suriname, sen itäpuolella oleva Ranskan Guayana sekä osia Venezuelasta ja Brasiliasta.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Guyanan kartta pienoiskuva|vasen|Kukenan on tyypillinen tasalakinen tepui. Guyana on pinta-alaltaan 214 999 neliökilometrin laajuinen valtio. Se on Atlantin rantavalue, ja sen rajanaapurit ovat idässä Suriname, etelässä ja lounaassa Brasilia ja lännessä Venezuela.
Guyanan maasto muodostuu kolmesta osasta: hedelmällisestä rannikkokaistaleesta, valkean hiekan alueesta ja sisämaan ylängöstä. Rannikkokaistaleen pinta-ala on viisi prosenttia koko maan pinta-alasta, mutta sillä asuu 90 prosenttia väestöstä. Siihen kertyy lietettä, jonka Amazonjoki on tuonut merelle ja merivirrat kasanneet Guyanan rannikolle. Nousuveden aikana alue tulvii, ja tulvia on pyritty hallitsemaan padoilla ja kanavilla 1700-luvulta alkaen.
Hiekkakaistale on 150–250 kilometriä leveä ja sijaitsee rannikkokaistaleesta etelään. Sillä kasvaa metsää, mutta sitä ei voi raivata pelloiksi, sillä hakkuuaukeat ovat alttiina eroosiolle. Alueelta löytyy bauksiittia, kultaa ja timantteja. Sisämaan ylängöt muodostuvat kukkuloista ja savanneista. Tyypillisiä ovat tasalakiset, pystyseinämäiset tepuit. Länsiosaa dominoivat Pakaraimavuoret. Niiltä löytyy myös maan korkein kohta Monte Roraima, joka kohoaa 2 835 metriin. Rupununin savanni kattaa 15 000 neliökilometriä Guyanan eteläosaa.
Guyanaa halkoo useita jokia, ja suurin osa niistä virtaa etelästä pohjoiseen. Suurin joki on Essequibo, joka virtaa Brasilian rajalta Atlantille, missä se muodostaa Georgetownin lähellä laajan suiston. Muita jokia ovat Berbice, Demerara ja Courantyne. Jokien virtaama on alankoalueilla hidas, ja ne tulvivat usein. Pitkien matkojen liikennettä estävät useat putoukset ja rannikon sekä estuaarien muta- ja hiekkasärkät. Putouksista suurin on Kaieteur, jonka putouskorkeus on 226 metriä.
Guyanan ilmasto on trooppinen, tavallisesti kuuma ja kostea. Rannikolla pasaatituulet leudontavat sitä. Rannikolla on pitkä sadekausi huhtikuusta elokuulle, mutta vain lyhyt kuivakausi joulukuulta helmikuun alkuun. Maan eteläosien savannialueella puolestaan ei ole sadekautta, ja vuosittainen sadanta vaihtelee selvästi.
Rannikolla on mangroveita ja monia muita murtovesien kasveja. Sitä seuraa kosteaa savannia, jossa on paljon palmuja ja ruohomaita. Sademetsä peittää noin kolme neljäsosaa maan pinta-alasta. Sisämaan savannialueella on puolestaan varsin avointa maastoa, ja siellä on myös avoimia kallioita. Rupununin alueen pohjoisreunalle on perustettu Iwokraman suojelualue, joka kattaa 3 250 neliökilometriä luonnontilaista sademetsää. Alueella elää monenlaisia lintuja sekä oselotteja, mustahämähäkkiapinoita, tapiireita, laiskiaisia ja isomuurahaiskarhuja. Rupununijoessa tavataan maailman suurimpia makean veden kaloja arapaimoja. Maan ainoa varsinainen kansallispuisto on Kaietur.
Varhaishistoria ja siirtomaa-aika
Kolumbus näki Guyanan rannikon vuonna 1498, mutta espanjalaiset välttelivät pitkään Orinoco- ja Amazonjoen välistä aluetta, vaikka valtasivat sen nimiinsä. Hollantilaiset olivatkin ensimmäisiä eurooppalaisia, jotka asuttivat Guyanaa. Hollantilaiset perustivat vuonna 1616 kauppa-aseman Essequibojoelle 25 kilometrin päähän rannikosta. Sen tarkoituksena oli käydä kauppaa alkuperäisasukkaiden kanssa, mutta pian Hollanti alkoi muiden Euroopan valtioiden tavoin hamuta myös siirtomaita Karibian rannikolta.
Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania sai vuonna 1621 täyden vallan Essequibon kauppa-asemasta, josta tuli Essequibon siirtokunta. Kauppakomppania perusti Guyanaan myös kaksi muuta siirtokuntaa, Berbicen ja Demeraran. Kun maataloustuotanto alkoi kasvaa, alankomaalaiset alkoivat tarvita lisää työvoimaa. Paikalliset eivät olleet sopivia plantaaseille, joten hollantilaiset alkoivat tuoda afrikkalaisia orjia. 1660-luvulla orjia oli noin 2 500 ja alkuperäisasukkaita noin 50 000, joista suurin osa oli paennut sisämaahan. Hollantilaiset alkoivat 1700-luvun puolivälin jälkeen vallata myös soista rannikkotasankoa, ja kehittivät Alankomaista tutun polderijärjestelmän.
Ranskan vallankumoussotien ja Napoleonin sotien aikana Guyana vaihtoi useasti omistajaa. Se oli useasti ranskalaisten ja brittien hallinnassa. Ranskalaiskauden aikana Demerarajoen suulle perustettiin nykyinen Georgetown. Britit saivat alueen vuonna 1814, ja vuonna 1831 ne yhdistivät siirtokunnat Brittiläiseksi Guayanaksi.
Orjuus lopetettiin 1834, minkä seurauksena mustaihoisia siirtyi kaupunkeihin asumaan ja sokeriplantaaseille tuotiin työläisiä Intiasta, Kiinasta ja Portugalista. Orjia Guyanassa oli vuonna 1807 ollut noin 100 000. Brittiläinen asutus kehittyi hitaasti, mutta vuoden 1879 kultalöytö auttoi taloudellisesti. Venezuela vaati vuonna 1889 suurta osaa Guyanasta, mutta kymmenen vuotta myöhemmin kansainvälinen vetoomustuomioistuin päätti asian Britannian hyväksi. Venezuela ei ole kuitenkaan luopunut aluevaatimuksistaan.
Brittiläinen Guayana sai vuonna 1953 laajemman itsehallinnon. Äärivasemmistolainen Kansan edistyspuolue (PPP) voitti 27. huhtikuuta 1953 järjestetyt parlamenttivaalit ja sai 75 % edustajapaikoista. Puolue alkoi hallituksessa lietsoa lakkoja, jolloin Guyanan paikallishallinto ja Britannia ajautuivat lokakuussa 1953 kiistaan. Britit väittivät 7. lokakuuta, että maassa oli suunnitteilla kommunistien vallankaappaus. Kaksi päivää myöhemmin maahan asetettiin poikkeustila. Brittien mukaan paikallishallinto oli ollut yhteydessä kansainvälisiin kommunistisiin järjestöihin ja oli pyrkinyt tekemään Guyanasta kommunistisen valtion. Britannian parlamentin alahuone asettui 22. lokakuuta tukemaan hallituksen politiikkaa kriisin ratkaisussa. Guyanan hallitus erotettiin ja laajempi itsehallinto kumottiin tilapäisesti.
Itsenäisyyden aika
Guyana itsenäistyi Yhdistyneestä kuningaskunnasta vuonna 1966, ja helmikuussa 1970 se julistettiin ko-operatiiviseksi tasavallaksi Kansainyhteisössä. Maahan valittiin presidentti, mutta pääministerinä jatkoi Forbes Burnham.
Guyana nousi otsikoihin vuonna 1978, kun 900 Kansan Temppeli -uskonlahkon jäsentä teki joukkoitsemurhan lahkon johtajan Jim Jonesin johdolla Jonestownissa.
Guyanan uusi perustuslaki hyväksyttiin vuonna 1980. Burnhamista tuli presidentti, ja hänellä säilyi laajat valtaoikeudet. Burnhamin seuraaja Desmond Hoyte irtisanoutui 1980-luvun lopulla kommunismista ja alkoi antaa kansalaisille enemmän oikeuksia. Taloutta alettiin myös liberalisoida. Vuoden 1992 presidentinvaalien ja Cheddi Jaganin johtaman PPP:n voiton jälkeen pääkaupunki Georgetownissa alkoivat väkivaltaiset mellakat hävinneen PNC:n puolesta. Jaganin kuoltua vuonna 1997 hänen leskensä Janet Jagan valittiin uudeksi presidentiksi. Vuoden 1999 elokuussa hän erosi terveydellisistä syistä ja Guyanan uudeksi presidentiksi nousi Bharrat Jagdeo.
19. maaliskuuta 2001 pidetyissä parlamenttivaaleissa Bharrat Jagdeon presidentinasema vahvistettiin, ja hänet valittiin uudelleen seuraavissa vaaleissa 2. syyskuuta 2006. Uusien vaalitulosten jälkeen PPP asetti 3. joulukuuta 2011 ehdokkaansa Donald Ramotarin presidentiksi ja edellisen viranhaltijan Bharrat Jagdeon seuraajaksi; Bharrat Jagdeo ei voinut enää asettua ehdolle oltuaan presidenttinä jo kahden toimikauden ajan. Vuonna 2015 Ramotarin tilalle tuli uusi presidentti David Arthur Granger.
Politiikka
Guyana on semipresidentiaalinen tasavalta, jonka valtionpäämies on presidentti. Presidentti valitaan epäsuorasti, sillä parlamenttivaaleissa puolueet valitsevat ehdokkaan, josta tulee presidentti, jos puolue saa eniten ääniä. Presidentti valitsee hallituksen ja pääministerin. Samalla presidentti valvoo näitä.
Parlamenttivaalit pidetään viiden vuoden välein. Niissä valitaan 65 jäsentä kansalliskokoukseen. 40 jäsentä valitaan koko maan kattavalta vaalipiiriltä ja yhteensä 25 jäsentä Guyanan hallintoalueilta. Parlamenttivaalit ovat suljetut listavaalit. Jokainen puolue valitsee vaalien jälkeen suljetulta listaltaan henkilöt, jotka edustavat puoluetta parlamentissa. Äänioikeus on 18 vuotta täyttäneillä.
Guyanan laki pohjautuu monin osin Ison-Britannian siirtomaavallan aikaiseen lainsäädäntöön. Maa poisti rikoslaistaan kuolemanrangaistuksen vuonna 2010. Poikkeuksiksi jätettiin kuitenkin eräiden valtion virkamiesten murhaamisesta langetettavat tuomiot.
Alueet
Guyana on jaettu 10 alueeseen : Jokaista aluetta johtaa keskushallinnon nimittämä puhemies, joka toimii aluevaltuuston puheenjohtajana. Paikallistason hallintoa hoitavat kunnan- ja kylävaltuustot.
Talous ja liikenne
Guyana on Maailmanpankin mukaan Etelä-Amerikan köyhimpiä valtioita, ja sen talous on pitkään perustunut maataloustuotteiden sekä bauksiitin ja kullan viennille. Sen rannikolta löydettiin 2010-luvulla maailman suurimpiin kuuluvat öljy- ja kaasuvarat. Ensimmäinen ExxonMobilin operoima öljykenttä aloitti toimintansa joulukuussa 2019. Koronaviruspandemia on hidastanut tuotantoa, mutta Guyanan odotetaan vuoteen 2025 mennessä tuottavan 750 000 barrelia öljyä päivässä.
Maatalous on keskittynyt Essequibo- ja Courantynejokien kapealle maakaistaleelle. Maataloustuotteita ovat maniokki, maissi, banaanit, vihannekset ja sitrushedelmät, ja tärkeimmät rahakasvit ovat sokeriruoko ja riisi. Rupununin savannialueella ja rannikolla harrastetaan myös karjankasvatusta. Rannikolla harrastetaan kalastusta, ja katkarapuja pyydystetään vientiin.
Guyana on yksi maailman suurimpia bauksiitin tuottajia, ja Demerara- ja Berbicejokien väliselle alueella on suuria bauksiittiesiintymiä. Muita merkittäviä kaivannaisia ovat mangaani, kulta ja timantit. Kaivosala oli kasvussa 2019, mihin vaikuttivat bauksiitti-, timantti-, hiekka- ja kivituotannon kasvu. Suurin osa bauksiitista ja alumiinioksidista käsitellään Lindenin kaupungissa. Pääsääntöisesti teollisuus on pienimuotoista ja yksityisomistuksessa.
1990-luvulle asti yli 80 prosenttia yrityksistä oli valtion omistuksessa. Huono johto, maailmankaupan hinnat ja polttoainekulut köyhdyttivät valtiota. Yksityistäminen on edennyt viime vuosikymmeninä. Uusia ongelmia ovat ympäristöongelmat, väkivalta ja huumekauppa.
Guyanan tieverkko on keskittynyt lähinnä rannikolle, mutta sisämaahankin on rakennettu 2000-luvulla uusia teitä ja siltoja kylien ja kaupunkien välillä. Guyanan rannikolle valmistui vuonna 1848 Etelä-Amerikan ensimmäinen rautatie, mutta henkilöliikenne sillä loppui 1970-luvulla. Guyanan tärkein lentoasema on Cheddi Jaganin kansainvälinen lentoasema 40 kilometrin päässä Georgetownista.
Väestö
Guyanan asukasluku oli vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan 747 884 asukasta. Väestönkasvu on pysähtynyt vuoden 1980 väkilukuhuipun jälkeen. Silloin maan asukasluku oli 759 564. Vuosien 1980–1991 välillä väkiluku väheni yli 30 000 asukkaalla, kun taas vuosien 1991–2002 välillä asukasluku kasvoi melkein saman verran. Vuosien 2002–2012 välisenä aikana väkiluvun väheneminen oli 3 339 asukasta. Niin sanottujen rannikkoalueiden asukasluku käsitti 89,1 prosenttia koko maan väestöstä, kun taas sisämaan hallinnollisilla alueilla asui vain hieman yli 10 prosenttia asukkaista. Maan suurin kaupunki on Demerarajoen suulla sijaitseva Georgetown. Muita merkittäviä kaupunkeja ovat bauksiittikeskus Linden ja kauppakeskus New Amsterdam. Maatalouskeskuksia ovat Port Mourant ja Anna Regina.
Vuoden 2012 tilastojen mukaan intialaista alkuperää oli 39,8 prosenttia väestöstä. Afrikkalaisperäisiä oli 29,3 prosenttia. Intialaisten sukujuuret ovat alueelle tuoduissa siirtotyöläisissä, kun taas afrikkalaisten sukujuuret ovat plantaasien orjissa. Alkuperäisasukkaiden osuus on noin kymmenesosa koko väestöstä. Rannikolla elää waraoja, arawakeja ja karibeja. Sisämaan kansoja ovat muun muassa wapishanat, pemonit ja macushít. Kiinalais- ja portugalilaisvähemmistöt ovat puolestaan pieniä, mutta vaikutusvaltaisia.
Guyanan virallinen kieli on englanti, mutta Guyanan kreolia puhutaan laajasti. Vanhat eteläaasialaiset käyttävät edelleen hindiä ja urdua. Kristinusko, hindulaisuus ja islam ovat suurimmat uskonnot. Hindulaisia oli vuoden 2012 tietojen mukaan 24,8 prosenttia väestöstä. Helluntailaisia oli 22,8 prosenttia, katolisia 7,1 prosenttia, muslimeita 6,8 prosenttia, seitsemännen päivän adventisteja 5,4 prosenttia ja anglikaaneja 5,2 prosenttia. Jotkin intiaaniyhteisöt harjoittavat edelleen alkuperäisiä uskontoja.
Guyana on yksi maailman pahiten siirtolaisuudesta kärsivistä maista, ja peräti 55 prosenttia sen kansalaisista asuu ulkomailla. Vaikka siirtolaisten rahalähetykset ovat tärkeä toimeentulon lähde monille guyanalaisille, maastamuutto on aiheuttanut vaikean aivovuodon, sillä muuttaneista valtaosa on korkeakoulutettuja ja taitavia ammattilaisia. Vuosina 2015–2020 nettomuuttoaste oli –6,3 muuttajaa tuhatta asukasta kohden.
Guyanan terveysjärjestelmä on vahvasti keskushallinnon alaisuudessa, ja suurin osa sairaaloista on julkisia. Rannikon tulvivilla alueilla leviävät helposti monet trooppiset sairaudet. Malaria on monin paikoin jatkuva uhka, ja chikungunyaa ja zikavirusta on tavattu 2010-luvulla. HIV- ja AIDS-tapausten määrä oli suurimmillaan vuonna 2006, mutta sen jälkeen tapausten määrä on ollut laskusuunnassa. Guyanassa AIDS levisi erityisesti seksityöläisten ja tukkimiesten keskuudessa. Guyanassa on onnistuttu saamaan pahin AIDS-ongelma aisoihin. Guyana saavutti ensimmäisenä Karibian maana vuoteen 2020 mennessä asetetun tavoitteen, että 90 prosenttia AIDS-potilasta tietäisi sairastavansa tautia. Heistä lähes 90 prosenttia saa myös hoitoa sairauteensa.
Koulunkäynti on periaatteessa pakollista viiden ja puolen vuoden iästä 14,5-vuotiaaksi.
Kulttuuri
Guyanalaisten kansallistunne on edelleen sidoksissa ensisijaisesti etniseen taustaan: portugalilaisperäiset pitävät yllä katolisia perinteitä, joita on hiukan englantilaistettu eurooppalaisuuden korostamiseksi. Myös afrikkalaiset lisäsivät brittivaikutteita afrikkalaiseen ytimeen, mutta viimeisenä ryhmänä saapuneet intialaiset ovat säilyttäneet oman kulttuurinsa tarkimmin.
Guyanalaisista kulttuurintekijöistä erityisesti kirjailijat ovat olleet tunnettuja ympäri maailmaa. Niistä tunnetuin on E. R. Braithwaite, joka asettui Lontooseen 1950-luvulla. Muita tunnettuja kirjailijoita ovat Wilson Harris, Edgar Mittelholzer, Walter Rodney ja A. J. Seymour. Monet kirjailijoista ovat tehneet uransa ulkomailla. Guyanalaiset muusikot ovat puolestaan vedonneet erityisesti ulkoguyanalaisiin. Dave Martins & the Tradewinds oli vaikutusvaltainen 2 Tone- ja skatyylin uudelleentulemisessa 1970-luvun lopussa.
Guyanan perustuslaki takaa sananvapauden, mutta opposition ääniä hiljennetään tavan mukaan muun muassa kunnianloukkauslakien kautta. Hallinnon omistama päivittäinen sanomalehti on Guyana Chronicle. Itsenäisiä sanomalehtiä ovat Stabroek News ja Kaieteur News. Hallitus perusti vuonna 1988 maan ensimmäisen televisiokanavan. Sen jälkeen on syntynyt useita uusia kanavia.
Urheilu
pienoiskuva|Pääkaupungissa sijaitseva Guyanan kansallisstadion. Guyanan suosituin urheilulaji on useiden englantia puhuvien Karibian maiden tavoin kriketti. Muita suosittuja urheilulajeja ovat jalkapallo, koripallo, nyrkkeily, pöytätennis ja squash. Vuoden 2007 kriketin maailmanmestaruuskilpailujen otteluita pelattiin 15 000 -paikkaisella kansallistadionilla, Providence Stadiumilla.
Guyana osallistui ensimmäisen kerran olympialaisiin vuonna 1948. Vuodesta 1968 se on esiintynyt itsenäisenä valtiona. Sen ainoan mitalin on saanut nyrkkeilijä Michael Anthony. Nyrkkeily on ollut muutenkin menestyksekäs laji, sillä guyanalaisista nyrkkeilijöistä Andrew Lewis, Wayne Braithwaite ja Vivian Harris ovat kaikki olleet ammattilaisten maailmanmestareita. Guyanan jalkapallomaajoukkue ei ole pelannut vuoteen 2020 mennessä MM-kisojen lopputurnauksessa, ja syyskuussa 2020 se oli FIFA-rankingissa sijalla 166.
Padria
Padria on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 633 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 48,39 neliökilometriä. Se sijaitsee 304 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Václav Svěrkoš
Václav Svěrkoš (s. 1. marraskuuta 1983 Třinec) on tšekkiläinen jalkapalloilija, joka edustaa Ranskan pääsarjatasolla pelaavaa FC Sochaux'ta. 184 senttimetriä pitkän Svěrkošin pelipaikka on hyökkääjä.
Seurajoukkueura
Svěrkoš aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan FC Baník Ostravan joukkueessa vuonna 2001. Hän esiintyi seuran paidassa 26 liigaottelussa ja teki kunnioitettavat 14 maalia. Esitykset pantiin merkille Saksassa ja 2003 Svěrkoš siirtyi Borussia Mönchengladbachiin. Debyyttikaudellaan Ewald Lienenin luotsaamassa Gladbachissa Svěrkoš oli joukkueen tähti ja yhdeksällä maalillaan hän oli seuran kauden paras maalintekijä. Seuraavalla kaudella Gladbach taisteli putoamista vastaan ja Svěrkoš oli seitsemällä maalillaan tärkeä lenkki joukkueen säilymisen kannalta. Henkilökohtaisen elämän ongelmat kuitenkin vaikuttivat Svěrkošin esiintymisiin pelikentällä ja hän haki vauhtia uralleen Hertha Berlinistä.
Kaudeksi 2006/07 Svěrkoš palasi Gladbachiin, muttei onnistunut vakiinnuttamaan paikkaansa seuran kokoonpanossa. Tammikuussa 2007 hän siirtyi FK Austria Wieniin, josta surkean kevätkauden jälkeen takaisin kotimaahansa ja Baník Ostravaan. Tšekissä Svěrkoš löysi jälleen peli-ilon ja voitti kaudella 2007/08 Tšekin liigan maalikuninkuuden 15 osumallaan. Svěrkoš oli jälleen palannut ja hän nousi mukaan myös Tšekin maajoukkeuryhmään.
Tammikuussa 2009 Svěrkoš siirtyi Baník Ostravasta Ranskan Ligue 1:ssä putoamistaisteluun pudonneen FC Sochaux'n paitaan. Sochaux'ssa Svěrkošin loistovire on saanut jatkoa ja hänen avullaan seura on parantanut pelillistä esitystä ja noussut taistelemaan tosissaan sarjapaikasta. Päävalmentaja Francis Gillot on ylistänyt Svěrkošin taitoja ja pitää häntä yhtenä joukkueensa tärkeimmistä pelaajista.
Maajoukkueura
Tšekin maajoukkueessa Svěrkoš on pelannut kolme ottelua, joissa hän on tehnyt yhden maalin – 2008 EM-kisojen avausottelussa Sveitsiä vastaan. Maali jäi ottelun voittomaaliksi ollen samalla kisojen ensimmäinen.
Bruno César
Bruno César Zanaki (s. 3. marraskuuta 1988 Santa Bárbara d'Oeste, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Bruno César siirtyi lissabonilaiseen Sportingiin neljävuotisella sopimuksella marraskuussa 2015 toisesta portugalilaisseurasta Estorilista. Hän ehti edustaa Estorilia ainoastaan 11 ottelussa.
José Joaquín Trejos Fernández
José Joaquín Trejos Fernández (18. huhtikuuta 1916 San José – 10. helmikuuta 2010 San Pedro de Montes de Oca ) oli costaricalainen poliitikko, joka toimi Costa Rican presidenttinä vuosina 1966–1970. Häntä edelsi maan presidenttinä Francisco Orlich Bolmarcich ja seurasi José Figueres Ferrer.
Trejos syntyi Costa Rican pääkaupungissa. Hänen vanhempansa olivat Juan Trejos Quirós ja Emilia Fernández Aguilar. Trejos opiskeli taloustieteitä Chicagon yliopistossa ja nousi taloustieteiden professoriksi Costa Rican yliopistossa. Hän meni vuonna 1936 naimisiin Clara Fonseca Guardian kanssa, ja avioliitosta syntyivät lapset Diego, Juan José, Humberto, Alonso ja Álvaro Trejos Fonseca.
Kilpisaari
Kilpisaari on saari Suomenlahdessa Kotkan ulkosaaristossa. Saari kuuluu Itäisen Suomenlahden kansallispuistoon. Suomen puolella veneillessä Kilpisaari on etappina viimeinen suuri saari ennen kaakkoisrajaa. Haapasaari sijaitsee noin viiden kilometrin päässä lännessä. Saaren pituus pohjoisesta etelään on noin 1,2 kilometriä ja idästä länteen noin 1,1 kilometriä.
Saaren luonto on hyvin vaihteleva ja rikas verrattuna lähellä oleviin pienempiin saariin. Pohjoispuolella on rehevämpää kasvillisuutta ja runsas perhoslajisto. Puusto on pääasiassa vanhoja mäntyjä. Korkeimmalta kalliolta koilliskulmalla näkee Suursaaren lisäksi ainakin kaksi venäläistä saarta, Somerin ja Narvin. Saaressa on virallinen nuotiopaikka pohjoisrannalla entisen laiturin vieressä. Saarella voi lisäksi telttailla.
Kilpisaaressa on nähtävillä lukuisia toisen maailmansodan aikaisia jälkiä, kuten bunkkereita, juoksuhautoja ja piikkilankoja, jotka ovat ajan kuluessa sortuneet tai murentuneet.
Lähteet
60.28056°N, 27.30556°W
Valhe
Valhe voi viitata valehteluun. Sen muita merkityksiä ovat muun muassa
Victor Thibault
Victor Thibault (s. 8. maaliskuuta 1867 Pariisi) oli ranskalainen jousiampuja ja olympiamitalisti. Hän osallistui Pariisin olympialaisiin 1900, joissa hän voitti kaksi hopeamitalia, toisen 33 metrin Au Cordon Doré -kilpailusta ja toisen 33 metrin Au Chapelet’sta.
Merikukka Forsius
Merikukka Forsius (s. 12. elokuuta 1972 Helsinki) on suomalainen vihreiden ja kokoomuksen kansanedustajana toiminut poliitikko. Forsius oli Vihreän liiton kansanedustajana Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 1999–2008 mutta loikkasi kokoomuksen eduskuntaryhmään 14. helmikuuta 2008. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Forsius asettui ehdolle kokoomuksen ehdokkaana mutta ei tullut valituksi. Vaalien jälkeen hän vetäytyi julkisuudesta.
Poliittinen toiminta
Ennen kansanedustajuuttaan Forsius osallistui Vihdin kunnallispolitiikkaan nuorisolautakunnan, ympäristölautakunnan ja kunnanvaltuuston jäsenenä. Eduskunnassa hän on kuulunut viiteen eri valiokuntaan, huhtikuusta 2007 alkaen vain sivistysvaliokuntaan.
Eduskuntavaaleissa 2007 Kehittyvien maakuntien Suomi rahoitti Forsiuksen kampanjaa 5 000 €:lla.
Merikukka Forsius vastusti ainoana kokoomuksen kansanedustajista ydinvoiman lisärakentamista vuonna 2010, kun eduskunta teki periaatepäätöksen kolmen lisäreaktorin osalta. Helmikuussa 2010 hänet erotettiin määräaikaisesti kokoomuksen ryhmästä Vihdin kunnanvaltuustossa, kun hän äänesti toistuvasti paikallisten koulujen säästöpäätöksiä vastaan.
Joulukuussa 2011 Vihdin Uutiset -lehti kertoi Forsiuksen pyytäneen eroa Vihdin kunnanvaltuuston jäsenyydestä ja muista kunnallisista luottamustoimista henkilökohtaisten syiden vuoksi.
Tausta
Forsius asuu Vihdin Nummelassa. Forsius pelasi nuorena tennistä voittaen muun muassa kaksi yleisen luokan suomenmestaruutta. Hän joutui lopettamaan tennisuransa loukkaantumisten vuoksi. Ennen kansanedustajaksi valintaansa hän toimi luomuviljelijänä Vihdissä silloisen miehensä Erkki Hakkaraisen luomutilalla. Koulutukseltaan hän on kasvatustieteiden maisteri (1998) ja luokanopettaja.
Merikukka Forsiuksen vanhemmat ovat ekonomi, tilintarkastaja Raimo Eiler Forsius (s. 1931) ja tämän 2. puoliso merkonomi Mervi Marjatta Matilainen (s. 1947). Hän kuuluu suomalaiseen, Vihdistä lähtöisin olevaan Forsiuksen sukuun. Myös hänen isänsä äidin puoleisia sukulaisia on ollut mukana politiikassa: Merikukka Forsiuksen isän äiti oli kokoomuksen kansanedustaja Saara Forsius, ja myös isän äidin isä Artturi Hiidenheimo ja tämän toinen puoliso Elli Hiidenheimo olivat kokoomuksen kansanedustajia. Kansanedustajia kokoomuspuolueen edeltäjän Suomalaisen puolueen riveissä olivat myös isän äidin setä Pentti Hiidenheimo ja isän äidin äidin isä Kaarle Ojanen, joka toimi myös valtiopäivämiehenä, kuten myös isän äidin isän äidin isä Axel Gabriel Tolpo. .
Yksityiselämä
Maaliskuussa 2007 alettiin julkisuudessa puhua Forsiuksen ja pääministeri Matti Vanhasen välisestä seurustelusuhteesta. Tämän jälkeen myös The Times käsitteli suhdetta. Forsius kertoi Ilta-Sanomissa 19. toukokuuta 2007, että hänen ja Vanhasen välillä ei ole koskaan ollut seurustelusuhdetta.
Vuonna 2014 Seiska-lehti kertoi Forsiuksen kihlanneen naisopettajan. Saman lehden mukaan Forsius kertoi joulukuussa 2021 julkaisemassaan Facebook-päivityksessä avioituneensa Outi-nimisen opettajan kanssa. Iltalehden mukaan Forsius aloitti elokuussa 2018 työt erityisluokanopettajana Helsingissä. Työsuhde päättyi heinäkuun lopussa 2020.
Juice (kirja)
Juice on Santtu Luodon ja Mikko Montosen kirjoittama kirja muusikko Juice Leskisestä. Teoksen julkaisi Minerva vuonna 2007. Kirjassa on myös muusikkotoveri Mikko Alatalon muistokirjoitus Leskisestä ja laaja diskografia.
Padru
Padru on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 2 121 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 158,00 neliökilometriä. Se sijaitsee 160 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Stay (Rihannan kappale)
Stay on barbadoslaislaulaja Rihannan kappale, jolla vierailee Mikky Ekko. Se julkaistiin 28. tammikuuta 2013 toisena singlenä Rihannan albumilta Unapologetic. Kappale julkistettiin marraskuussa 2012, kun se esitettiin Saturday Night Live -ohjelmassa.
Kappaleen musiikkivideon ohjasi Sophie Muller, joka on aiemmin työskennellyt muun muassa No Doubtin, Beyoncén ja Pinkin kanssa. Yksinkertaisella ja surumielisellä videolla kuvataan Rihannaa, joka riisuutuu ja menee kylpyyn. Välillä kuva siirtyy Mikky Ekkoon, mutta kaksikkoa ei näytetä videolla kertaakaan yhdessä. Videosta on julkaistu myös leikkaamaton versio, jolla Ekko ei esiinny lainkaan.
Mirjam Ott
Mirjam Ott (s. 27. tammikuuta 1972 Bern) on sveitsiläinen kilpauransa päättänyt curlingpelaaja, olympiamitalisti, maailman- ja euroopanmestari.
Ott kuului Sveitsin olympiahopeaa saavuttaneisiin joukkueisiin Salt Lake Cityssä 2002 ja Torinossa 2006. Vancouverin 2010 ja Sotšin 2014 talviolympialaisissa Ottin Sveitsi sijoittui neljänneksi. Ott saavutti urallaan myös maailmanmestaruuden vuonna 2012, MM-pronssia vuonna 2008 ja yhdeksän EM-mitalia joista kultamitalit vuosina 1996 ja 2008.
Rantasalmen kirjasto
Rantasalmen kirjasto on Rantasalmen kirkonkylällä toimiva yleinen kirjasto. Se on osa Joroisten ja Rantasalmen yhteistä Toenperän kirjastoa. Rantasalmen kirjaston tilat sijaitsevat samassa rakennuksessa Rantasalmen kunnantalon kanssa.
Toenperän kirjastolla on myös aluekirjastoauto Jasso Toenperä, jonka toimintaan osallistuu Rantasalmen ja Joroisten kirjastojen ohella myös Juvan kunta. Vuonna 2018 kolmen kunnan yhteisen - tässä vaiheessa Juvan kunnankirjasto oli vielä mukana kirjastoliittoumassa - Toenperän kirjaston kokoelmiin kuului 172 857 nidettä, joista 150 292 oli kirjoja. Lainaajia näissä kirjastoissa oli yhteensä 4 968. He lainasivat yhteensä 248 011 nimikettä ja tekivät fyysisiä kirjastokäyntejä käyntejä 171 387 kertaa. Lainoista lähes kolmannes (78 799) tehtiin kirjastoauton kautta.
Walpurgis Rites – Hexenwahn
Walpurgis Rites – Hexenwahn on itävaltalaisen Belphegor-yhtyeen kahdeksas studioalbumi. Albumin tuottajana toimi saksalainen Andy Classen. Yhtye laittoi levyn avausraidan Walpurgis Ritesin levitykseen MySpace-sivustolleen.
Alumiinitähdet
Alumiinitähdet on Jani Wickholmin toinen studioalbumi. Se julkaistiin 28. syyskuuta 2005.
Sophie-Carmen Eckhardt-Gramatté
thumb|right|Sophie-Carmen Eckhardt-Gramatté
Sophie-Carmen Eckhardt-Gramatté (6. tammikuuta 1899 Moskova – 2. joulukuuta 1974 Stuttgart) oli venäläissyntyinen kanadalainen säveltäjä. Hän sai varhaista pianonsoiton opetusta äidiltään, joka oli itse opiskellut Nikolai Rubinsteinin johdolla. Sittemmin Eckhardt-Gramatté opiskeli pianon- ja viulunsoittoa Pariisin konservatoriossa. Hän sai opetusta myös Berliinissä Bronisław Hubermanilta. 1920-luvulla Eckhardt-Gramatté kiersi pianistina Edwin Fischerin kanssa. Hän asui vuosina 1924–26 Barcelonassa, jossa hän tutustui Pablo Casalsiin ja sävelsi muun muassa konserton sooloviululle. Puolisonsa, taidemaalari Walter Gramattén kuoltua vuonna 1929 Eckhardt-Gramatté lähti kiertueelle Yhdysvaltoihin, jossa hän esitti omia teoksiaan Leopold Stokowskin kanssa Philadelphiassa ja Frederick Stockin kanssa Chicagossa. Vuonna 1934 Eckhardt-Gramatté meni uusiin naimisiin taidehistorioitsija Ferdinand Eckhardtin kanssa.
Robert H. Michel
thumb|Robert H. Michel Robert Henry ”Bob” Michel (2. maaliskuuta 1923 Peoria, Illinois – 17. helmikuuta 2017 Arlingtonin piirikunta, Virginia) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko.
Michel syntyi ja varttui Peoriassa, Illinoisissa. Hän haavoittui toisessa maailmansodassa; hänelle myönnettiin kaksi Pronssitähteä, Purppurasydän ja neljä palvelutähteä. Hän valmistui Bradleyn yliopistosta vuonna 1948. Vuosina 1949–1956 hän toimi kongressiedustaja Harold Velden avustajana.
Michel oli erittäin pitkäaikainen Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Illinoisin 18. vaalipiiristä. Hän aloitti 1957 ja vetäytyi vasta 3. tammikuuta 1995, jolloin hänen paikkansa otti Ray LaHood. Vuosina 1981–1995 Michel toimi edustajainhuoneen vähemmistöjohtajana.
Ronald Reagan palkitsi Robert H. Michelin 18. tammikuuta 1989 Presidential Citizens Medalilla ja Bill Clinton 8. elokuuta 1994 Presidential Medal of Freedomilla.
Jääpallon SM-kilpailu 1909
Suomen jääpallomestaruus ratkaistiin talvella 1909 cup-kilpailussa. Kilpailuun osallistui viisi joukkuetta, helsinkiläiset Polyteknikkojen Urheiluseura, Helsingin IFK ja Unitas, sekä viipurilaiset Reipas ja Viipurin IFK. Kiinnostusta SM-kilpailuihin osallistumiseen oli muuallakin kuin Helsingissä ja Viipurissa, mutta mestaruuskilpailujen kustannukset olivat monille seuroille osallistumisen esteenä.
SM-kilpailuissa PUS aloitti hallitsevana mestarina suoraan finaalissa, missä se sai vastaansa Helsingin IFK:n. PUS uusi mestaruutensa voittamalla ottelun maalein 6-4.
Välierä
Reipas teki ottelusta protestin, mutta se ei aiheuttanut toimenpiteitä.
Edvard Bull (1881–1932)
Edvard Bull (4. joulukuuta 1881 Kristiania – 26. elokuuta 1932 Oslo) oli norjalainen historian professori ja työväenpuolueen poliitikko. Hän toimi Norjan ulkoministerinä vuonna 1928. Bull tutki erityisesti Norjan keskiaikaista historiaa ja Oslon paikallishistoriaa. Puolueessaan hän kuului vasempaan laitaan.
Bullin poika oli historioitsija Edvard Bull.
Meshulam Nahari
thumb|Meshulam Nahari Meshulam Nahari (‎, s. 7. toukokuuta 1951 Israel ) on israelilainen poliitikko ja rabbi. Hän edustaa knessetissä Haredijuutalaista Shas-puoluetta, ja hänet valittiin knessetiin ensimmäisen kerran 1999. Hän oli opetusministerinä Ehud Barakin ja Ariel Sharonin hallituksissa, salkuton ministeri Ehud Olmertin hallituksessa. Sen jälkeen hän on ollut sosiaaliministeri, sisäministeri ja vuodesta 2017 Negevin ja Galilin kehitysministeriön apulaisministeri.