cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Panionion
Historia
Güzelçamlin läheltä löydettiin Panionioniin viitannut piirtokirjoitus jo vuonna 1673. Theodor Wiegand löysi myöhemmän Panionionin lähistöltä vuonna 1900. Sen arkeologiset kaivaukset suoritettiin G. Kleinerin ja P. Hommelin johdolla vuonna 1958. Se esitettiin pitkään alkuperäisenä Panionionina, vaikka paikalta ei löytynyt arkaaista aineistoa. Todennäköisemmän alkuperäisen arkaaisen Panionionin löysi kuitenkin arkeologi Hans Lohmann myöhemmin vuonna 2004. Alexander Herda on kuitenkin kyseenalaistanut tulkinnan, ja ehdottanut paikkaa Mykalessoksen eli Mykalen kaupungin paikaksi.
Rakennukset ja löydökset
Alkuperäinen paikka
Çatallar Tepeltä on löydetty jäänteitä kaarialaisesta asutuksesta 600-luvulta eaa. sekä arkaaisesta joonialaista tyyliä edustaneesta temppelistä. Se oletetaan kaarialaisen Melian paikaksi ja samalla alkuperäisen Panionionin paikaksi.
Temppelin pituus oli noin 28,8 metriä, mikä tekee siitä suunnilleen hekatompedon-temppelin. Siinä oli pronaos, jonka syvyys oli noin 8,7 metriä ja jonka kaksi neljän pylvään riviä jakoi kolmeen laivaan, sekä naos eli cella, jonka koko oli noin 8,1 × 7,6 metriä ja jonka sisällä oli kaksi pylvästä. Temppelin länsipäässä oli vielä kolmas huone, jonka pituus oli noin 10,4 metriä ja jonka keskellä oli rivissä kolme pylvästä. Näin temppelin sisällä oli yhteensä 13 pylvästä, kun taas sen ulkopuolella ei ollut peristasista. Rakennuksen korkeus on ollut noin kuusi metriä. Temppeliä on verrattu malliltaan Naksoksen Dionysoksen pyhäkköön.
Paikalta on löydetty myös muun muassa laajat muurit, jotka ympäröivät noin viiden hehtaarin kokoisen alueen, ja joiden paksuus on ollut noin kolme metriä. Löytöihin lukeutuu myös lukuisten talojen jäänteitä sekä keramiikkaa arkaaiselta kaudelta. Paikalta tehtyjä löytöjä esittelee Aydınin arkeologinen museo.
Myöhempi paikka
Lisäksi alueelta on löydetty Joonian liiton kokouspaikka, joka muistutti pientä, puolikaarenmuotoista kreikkalaista teatteria. Se sijaitsi kukkulan lounaisrinteessä varsinaisen pyhäkköalueen ulkopuolella, noin 50 metriä lounaaseen alttarista, ja avautui länteen päin. Rakennusta on kutsuttu ”buleuterioniksi”. Sen halkaisija oli noin 32 metriä, ja siinä oli 11 penkkiriviä, jotka oli osaksi kaiverrettu kallioon. Rakennelman jäänteet on ajoitettu noin vuoteen 300 eaa., ja siinä on joitakin yhtäläisyyksiä samaan aikaan rakennettuun Prienen teatteriin. Penkkirivien jäänteistä on kuitenkin päätelty, että se jäi keskeneräiseksi.
Elliottin aaltoteoria
Elliottin aaltoteoria (EAT) on ihmisjoukkojen mielialaa mallintava psykologinen teoria, jota käytetään mm. osakeindeksien ennustamiseen.
Teorian mukaan muutokset suuren ihmisjoukon mielialassa akselilla optimismi-pessimismi muodostavat kuvioita. EAT kuvailee, minkälaisia nuo kuviot ovat ja miten ne liittyvät toisiinsa.
Tavallisesti EAT:tä käytetään osakeindeksien ennustamiseen. Silloin oletetaan, että sijoittajien mielialalla on suuri vaikutus kokonaismarkkinan hinnoitteluun.
EAT:n kulmakivi on kuvioiden fraktaalisuus eli oletus samojen kuvioiden esiintymisestä sekä kaikkein lyhyimmällä ajanjaksolla että kaikkein pisimmällä ajanjaksolla. Lyhyen aikavälin kuviot muodostavat yhteenliitettynä isompia kuvioita.
Impulssiaalto
EAT:n peruskuvio on impulssiaalto, joka muodostuu kolmesta trendin suuntaisesta impulssiaallosta ja niiden välisistä kahdesta korjausaallosta. Impulssiaalto etenee isomman trendin suuntaisesti. Impulssiaallon sisäiset aallot numeroidaan 1, 2, 3, 4, 5. Impulssiaallon jälkeen trendi kääntyy ainakin väliaikaisesti.
Korjausaallot
Korjausaaltojen perustyyppejä ovat zigzag, flat ja horizontal triangle. Korjausaalto voi muodostua myös useammasta yhteenliitetystä perustyypistä, joiden välissä on ns. X-aalto. Korjausaaltojen sisäisten aaltojen merkitsemiseen käytetään kirjaimia. Zigzag ja flat merkitään A, B, C. Horizontal triangle merkitään A, B, C, D, E.
Historia
EAT:n löysi ja kuvasi Ralph Nelson Elliott 1930- ja 1940-luvuilla. R. N. Elliott (1871-1948) syntyi Kansasissa USA:ssa ja hän oli ammatiltaan kirjanpitäjä. Elliott sairastui vakavasti 1920-luvun lopulla ja kävi useita kertoja kuoleman partaalla. Toivuttuaan hiukan Elliott kiinnostui osakemarkkinoiden tarkkailemisesta. Elliott keräsi Dow Jones Industrial Average -indeksin arvoja 75 vuotta taaksepäin ja yritti löytää piirtämistään käyristä säännönmukaisuuksia. Vuoteen 1934 mennessä Elliott oli kehittänyt joukon sääntöjä, jotka kuvailivat osakeindeksin käyttäytymistä.
Löydöksistään R. N. Elliott kirjoitti teokset The Wave Principle (1938) ja Nature's Law – The Secret of the Universe (1946) sekä joukon artikkeleita Financial World -lehteen.
Kritiikkiä
EAT:tä kokonaisuutena on erittäin vaikeaa todentaa tieteellisesti, koska eri kuvioita määritteleviä sääntöjä on jopa satoja. Yksinkertaisen kuvion ennustuskykyä voidaan tutkia, mutta tutkimusmenetelmän täytyy sallia kuvion satunnainen mittakaava. Ns. autokorrelaatiotesteillä ei ole tuota ominaisuutta.
Vaikka Robert Prechter teki oikeaan osuneita ennustuksia USA:n osakemarkkinoiden kehityksestä 1980-luvulla, ovat hänen ennustuksensa osuneet sittemmin kehnosti kohdalleen.
EAT on vaikeasti hallittava analyysimenetelmä sen joustavuuden takia.
HMS Roebuck (H95)
HMS Roebuck (viirinumero H95) oli Britannian kuninkaallisen laivaston R-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin toukokuussa 1940 Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista osana neljättä hätälaivuetta. Aluksen rakennustöiden aloittaminen viivästyi, koska telakalla korjattiin Norjan taisteluiden ja Dunkerquen evakuoinnin aluksille aiheuttamia vaurioita. Köli laskettiin 19. kesäkuuta 1941. Alus laskettiin vesille 10. joulukuuta 1942. Alus vaurioitui 10. joulukuuta telakalle tehdyssä ilmahyökkäyksessä ja noston jälkeen se valmistui 10. kesäkuuta 1943.
Palvelus
Alus myytiin BISCOlle ja se hinattiin 8. elokuuta 1968 T. W. Wardille Inverkeithingiin romutettavaksi.
Pattivälskäri
Pattivälskäri (Acanthurus bariene) on suurikokoinen välskärikala.
Koko ja ulkonäkö
Pattivälskäri kasvaa 50 cm pitkäksi. Sen vartalo on ruskea, kiduskannen yläpuolella on musta täplä. Pyrstö on hevosenkengän muotoinen. Suurten koiraiden otsaan kasvaa kyhmy, joka voi roikkua jopa kalan suun edessä.
Alkuperä
Pattiivälskäreitä elää koralliriutoilla Mosambikistä Malediiveille ja muualla indopasifisella merialueella. Aikuiset pysyvät yleensä syvemmällä kuin 30 metrissä, lähes aina vähintään 15 metrissä. Poikasia on tavattu matalikoilta 0,5–2 metrin syvyydestä pehmytkorallien keskeltä.
Käyttäytyminen
Pattivälskäri on melko aggressiivinen lajitovereitaan ja muita välskäreitä kohtaan. Niitä pidetään joskus suurissa, vähintään 800 litran akvaarioissa.
Ravinto
Pattivälskäreiden pääasiallista ravintoa ovat kasvit.
Port Royal (albumi)
Port Royal on Running Wildin neljäs studioalbumi. Se jatkoi edeltäjänsä merirosvoteemaa.
McGurk-efekti
McGurk-efekti on aistiharha, joka perustuu kuulo- ja näköaistin väliseen yhteyteen puheen havaitsemisessa. Aistiharha koetaan, kun visuaalinen ja auditiivinen informaatio prosessoidaan aivoissa samanaikaisesti ja tulkitaan virheellisesti. McGurk-efekti koetaan todennäköisemmin, jos henkilö saa samanaikaisesti heikosti aistittavaa kuuloinformaatiota, sekä hyvin aistittavaa visuaalista informaatiota.
Vogeesit
thumb|Vuoriston sijainti thumb|Topografinen kartta Vogeesit on noin 250 kilometriä pitkä vuorijono Alsacen ja Lorrainen alueella Ranskan itäosassa. Se ulottuu Belfortista Saverneen ja seurailee Reinin länsirantaa pohjoiskoillisen suuntaan. Saksan puolella, Rheinland-Pfalzin osavaltiossa, vuorijono jatkuu Wasgau-nimisenä.
Vogeesit muistuttavat maastoltaan ja kasvillisuudeltaan Schwarzwaldia Saksan puolella. Vogeesien eteläosa on graniittia, johon liittyy porfyyrikivilajeja ja punaista hiekkakiveä. Vuoriston korkein huippu on 1 424 metriin merenpinnasta kohoava Grand Ballon.
Vogeeseilla on metsäteollisuutta; siellä valmistetaan 15 prosenttia Ranskan paperituotannosta.
Vogeesien läpi kulkee Maurice Lemairen maantietunneli.
Polikhne (Klazomenai)
Polikhne (, myös Polikhna,, ) oli antiikin aikainen kaupunki Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä Klazomenain kaupunkia, mutta mantereen puolella, ja se sijoitetaan nykyisen İzmirin maakunnan Urla İskelesin lähistölle.
Polikhnen historiasta ei tiedetä paljoakaan. Klazomenailaiset alkoivat linnoittaa sitä kapinoituaan yhdessä Erythrain ja Khioksen kanssa Ateenaa vastaan ja yritettyään erota Deloksen meriliitosta Ateenan epäonnistuneen Sisilian sotaretken jälkeen peloponnesolaissodan aikaan vuonna 412 eaa. Ateenalaiset valtasivat Polikhnen ja siirsivät väen takaisin Klazomenaihin, lukuun ottamatta niitä, jotka olivat kaikkein aktiivisimpia kapinahankkeessa ja olivat vetäytyneet Dafnukseen.
Klazomenain Polikhnea ei tule sekoittaa Polikhneen lähellä Erythraita eikä Polikhneen, joka oli Khioksen alaisuudessa. Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastoon kaupunki on merkitty Polichne.
Mora IK
Mora IK on ruotsalainen maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa pelaava jääkiekkojoukkue. Sen kotihallina toimii 1967 rakennettu FM Mattsson Arena, jonne mahtuu 4 500 katsojaa.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Olia Tira
Olia Tira (s. 1. elokuuta 1988 Potsdam, Itä-Saksa) on moldovalainen laulaja joka vuonna 2009 Tira sijoittui Moldovan euroviisukarsinnassa neljänneksi kappaleella ”Unicul Meu”.
Tiran ensimmäinen albumi Your Place or Mine? julkaistiin joulukuussa 2006. Kaikki albumin kappaleet on kirjoittanut Ruslan Taranu.
Eurovision laulukilpailuissa
Vuonna 2009 Tira sijoittui Moldovan euroviisukarsinnassa neljänneksi kappaleella ”Unicul Meu”.
Tira pääsi edustamaan Moldovaa vuoden 2010 Eurovision laulukilpailussa yhdessä SunStroke Projectin kanssa kappaleella ”Run Away”. He sijoittuivat finaalissa 22. sijalle.
Jean-Marie Le Pen
pienoiskuva|Jean-Marie Le Pen vuonna 2019. Jean-Marie Le Pen (s. 20. kesäkuuta 1928 La Trinité-sur-Mer, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Hän on Kansallinen rintama -puolueen entinen puheenjohtaja, sen kunniapuheenjohtaja ja europarlamentaarikko.
Le Pen syntyi La Trinité-sur-Merin kylässä Bretagnessa. Vuonna 1954 hän liittyi Ranskan muukalaislegioonaan ja soti Indokiinan ja Algerian sodissa.
Le Pen kannattaa kuolemantuomiota, yleistä asevelvollisuutta ja maahanmuuton rajoittamista.
Vuonna 1987 Le Pen kutsui natsien kaasukammioita ”pieneksi yksityiskohdaksi toisessa maailmansodassa”, mistä hänet tuomittiin sakkoihin. Hän puolusti kantaansa vuonna 1997 sanomalla, että toisen maailmansodan paksuissakin historiankirjoissa kaasukammioista kerrotaan vain 10–15 rivillä. Hän sai myös tästä tuomion, minkä jälkeen hän ilmoitti, ettei enää puhu asiasta. Vuonna 2008 Le Pen sai kolmen kuukauden ehdollisen tuomion ja sakot väitettyään, ettei Ranskan natsimiehitys ollut erityisen epäinhimillinen.
Vuonna 2011 Le Penin tytär Marine valittiin Kansallisen rintaman puheenjohtajaksi. Vuoden 2015 elokuussa Jean-Marie Le Pen erotettiin lopullisesti puolueesta. Eroa vaati etenkin tytär Marine Le Pen, ja päätöksen teki puoluehallitus. Aikaisemmin eroa oli yritetty saada läpi oikeusteitse.
Le Pen perusti 5. syyskuuta 2015 uuden puolueen nimeltään Rassemblement Bleu Blanc Rouge (sini-valko-punainen liitto), joka viittaa Ranskan trikolorilipun väreihin.
Huhtikuussa 2016 Le Pen tuomittiin 30 000 euron sakkoihin hänen toistettuaan vuonna 2015 aiemmat vuoden 1987 puheet natsien kaasukammioista. Sakkojen lisäksi oikeus määräsi Le Penin maksamaan kolmelle hyväntekeväisyysjärjestölle vahingonkorvauksia.
Vuoden 2022 Ranskan presidentinvaalei ssa Le Pen ilmoitti kannattavansa presidentiksi äärikoikeistolaista  Eric Zemmouria
Olli Juurinen
Olli Sakari Juurinen (26. maaliskuuta 1935 Hämeenlinna – 23. toukokuuta 2006) oli suomalainen lastenkirjailija.
Juurisen vanhemmat olivat seppä Paavo Ilmari Juurinen (1903–1986) ja Olga Emilia Hurme (1907–1984).
Iván Pillud
Iván Alexis Pillud (s. 24. huhtikuuta 1986 Capitán Bermúdez, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä argentiinalaista Racing Clubia. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Ura
Pillud aloitti uransa vuonna 2005 Argentiinan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneesta Tiro Federalista. Kauden 2008–2009 hän pelasi lainalla Newell's Old Boysissa. Kesällä 2009 Pillud siirtyi Espanyoliin.
Amerikanvirolaiset
Amerikanvirolaiset ovat Yhdysvaltoihin muuttaneita virolaisia ja heidän jälkeläisiään. Vuoden 2000 väestönlaskennassa Yhdysvalloissa asui 25 034 virolaistaustaista henkilöä.
Historia
Ensimmäiset virolaiset siirtolaiset Yhdysvalloissa saattoivat saapua jo Uuteen Ruotsiin 1600-luvulla. Siirtokunnassa tiedetään asuneen Virossa syntyneitä siirtolaisia, mutta kyse saattaa olla myös vironruotsalaisista. Virolaisten siirtolaisten määrää Yhdysvaltojen itsenäistyttyä on hankala arvioida, sillä Yhdysvalloissa maahantulijat rekisteröitiin vain tulomaan mukaan. Ensimmäiset varmasti virolaiset asutukset ilmestyivät vuonna 1822 Etelä-Dakotaan. Myöhemmin virolaisasutuksia tuli myös Wisconsiniin (vuonna 1900) ja Montanaan (vuonna 1905). Vuonna 1890 Yhdysvalloissa oli arviolta 5 100 virolaista.
Virolainen pastori Hans Rebane perusti ensimmäisen virolaisen organisaation, luterilaisen seurakunnan, Fort Pierren lähettyville Etelä-Dakotan osavaltioon vuonna 1897. Hän osallistui myös ensimmäisen virolaisen koulun ja rahvamajan perustamiseen. Ensimmäinen vironkielinen lehti Yhdysvalloissa oli Ameerika Eesti Postimees, joka ilmestyi vuosina 1897–1911. Vuonna 1905 Virossa alkaneiden levottomuuksien johdosta käynnistyi muuttoaalto Yhdysvaltoihin, joka kohdistui lähinnä kasvaviin kaupunkeihin. Vuonna 1910 amerikanvirolaisia oli arviolta 44 900. Virolaisten maahanmuutto hiljeni vasta Viron itsenäistyttyä ja rauhoituttua 1920-luvulla. Toinen muuttoaalto käynnistyi kuitenkin pian Neuvostoliiton miehitettyä Viron vuonna 1939. Yhdysvaltoihin saapui Virosta arviolta 15 000 pakolaista.
Uropterygius concolor
Uropterygius concolor on mureenalaji, jota joskus pidetään meriakvaariossa.
Quiet, Please
Quiet, Please oli yhdysvaltalainen kauhukuunnelmasarja, jonka loi, käsikirjoitti ja ohjasi Wyllis Cooper, joka aikaisemmin oli luonut muun muassa kuunnelmasarjan Lights Out. Sarjan ensimmäinen jakso lähetettiin Mutual Broadcasting Systemin radioverkossa 8. heinäkuuta 1947. Mutualilta sarja siirtyi syyskuussa 1948 ABC:lle, joka esitti sitä heinäkuuhun 1949 saakka. Sarjan isäntänä ja jaksojen pääosien esittäjänä oli Ernest Chappel.
Uropterygius concolor
Levinneisyys ja elinympäristö
Uropterygius concolor on kotoisin indopasifiselta merialueelta. Se elää mangrovealueilla, murtovedessä jokisuilla ja matalilla koralliriutoilla 8 metrin syvyyteen asti.
Ravinto
Uropterygius concolor syö rapuja ja muita äyriäisiä, joskus myös pieniä kaloja.
Veikko Litzen
Tausta
Litzen syntyi keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli työnjohtaja Harry Litzen ja äiti Aune Laitinen. Hänen puolisonsa vuodesta 1969 lähtien on ollut Aulikki Laitinen, ja heillä on yksi lapsi, Johanna (s. 1977). Litzen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1953 ja valmistui filosofian maisteriksi 1961, lisensiaatiksi 1968, ja hän väitteli vuonna 1974 (Helsingin yliopisto). Hänen väitöskirjansa A war of roses and lilies: The theme of succession in Sir John Fortescue’s works käsitteli vallanperimyksen ongelmaa, jota hän oli tarkastellut jo aiemmin lisensiaatintyössään. Lisäksi hän on suorittanut arkistotutkinnon vuonna 1963.
Ura
Veikko Litzen toimi pääasiassa arkistolaitoksen palveluksessa: Helsingin kaupunginarkistossa 1962–1963, valtionarkistossa avustajana ja arkistonhoitajana 1962–1972, Turun maakunta-arkiston hoitajan 1973, valtionarkiston tutkimusosaston johtajana ja arkistoneuvoksena 1973–1978 sekä Valtionarkiston tai myöhemmin Kansallisarkiston pääjohtajana eli valtionarkistonhoitajana 1987–1996.
Vuonna 1978 hän aloitti Turun yliopiston ensimmäinen kulttuurihistorian professuurin ja tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1987 saakka. Tuona aikana hän käynnisti kehittämistyön, joka on johtanut nykyiseen, omaleimaiseen kulttuurihistorian oppiaineeseen.
Lisäksi Veikko Litzen toimi akateemisella urallaan Suomen Rooman instituutin eli Villa Lanten johtajana vuosina 1983–1985. Hän oli toiminut dosenttina Helsingin, Turun ja Tampereen yliopistoissa ja opettajana Sibelius-akatemiassa ja Teknillisessä korkeakoulussa. Lisäksi hän oli mukana useiden kansainvälisten arkistojärjestöjen johtotehtävissä ja alan lehtien toimituskunnissa.
Veikko Litzen -luento
Luennon ovat pitäneet:
Territoire de Belfort
Territoire de Belfort (ranskaksi virallisesti Département du Territoire de Belfort) on Ranskan departementti numero 90. Se sijaitsee Franche-Comtén alueella, maan itärajalla, Vogeesien vuoriston ja Juravuoriston välissä. Departementti on pinta-alaltaan vain 609 neliökilometriä, ja vuonna 2011 siellä oli noin 143 348 asukasta. Departementin pääkaupunki on Belfort. Departementin pienen koon vuoksi se muodostaa yhden ainoan arrondissementin. Alueella on 15 kantonia, jotka jakautuvat edelleen 102 kuntaan.
Historia
Vuoteen 1871 Belfortin seutu muodosti Elsassin alueeseen kuuluneen Haut-Rhinin departementin lounaisimman osan. Ranskan–Preussin sodan jälkeen saksankielinen osa Elsassia liitettiin Saksan keisarikuntaan. Belfortin kaupungin sodassa osoittaman urheuden ja sen väestön ranskankielisyyden vuoksi Belfort ympäristöineen jätettiin kuitenkin Frankfurtin rauhassa Ranskalle ja siitä muodostettiin erityishallintoalue. Tässä tilapäiseksi tarkoitetussa järjestelyssä Belfortin arrondissementiksi kutsutun alueen katsottiin virallisesti yhä kuuluvan Haut-Rhinin departementtiin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Elsass-Lothringen palautui Ranskalle, mutta Belfortin aluetta ei liitettykään takaisin Haut-Rhinin departementtiin, vaan vuonna 1922 siitä muodostettiin virallisesti oma departementtinsa nimellä Territoire de Belfort. Kun Ranska toisen maailmansodan jälkeen jaettiin hallintoalueisiin, Belfortin departementti liitettiin Franche-Comtéhen eikä Elsassiin, johon se historiallisesti oikeastaan kuuluisi.
HMS Rocket (H92)
HMS Rocket (viirinumero H92) oli Britannian kuninkaallisen laivaston R-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin toukokuussa 1940 neljännessä hätälaivueessa Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista, missä töiden aloitus viivästyi Norjan taisteluiden ja Dunkerquen evakuoinnin aiheuttamien korjaamistöiden vuoksi. Köli laskettiin 14. maaliskuuta 1941. Alus laskettiin vesille 28. lokakuuta 1942 ja valmistui 4. elokuuta 1943.
Palvelus
Marraskuussa 1945 alus siirrettiin Chathamissa reserviin. Alukselle siirtyi 1946 supistettu miehistö, kun se muutettiin Pohjanmerelle sijoitettavaksi ilmavoimien maalilaivaksi. Alus palautettiin 1948 reserviin Portsmouthissa ja valittiin muutettavaksi tyypin 15 sukellusveneentorjuntafregatiksi Devonportin telakalla.
Alus palautettiin reserviin Chathamissa ja sijoitettiin poistolistalle 1967. Alus myytiin BISCOlle ja hinattiin maaliskuussa Arnott Youngille Dalmuiriin romutettavaksi.
Kultala
Kultala on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Charles Durning
thumb|Charles Durning toukokuussa 2008. Charles Durning (28. helmikuuta 1923 – 24. joulukuuta 2012 Highland Falls, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ennen näyttelemistä Durning opiskeli klassista tanssia ja toimi tanssinopettajana. Toisessa maailmansodassa hän palveli Yhdysvaltain 1. jalkaväkidivisioonassa (joka tunnetaan myös nimellä The Big Red One) ja osallistui muun muassa Normandian maihinnousuun 6. kesäkuuta 1944. Hän haavoittui sodan aikana kolmesti ja hänet palkittiin useilla mitaleilla.
Näyttelijänuransa Durning aloitti teatterissa. Hän näytteli yli 30 näytelmässä ja voitti Tonyn Broadway-tuotannosta Kissa kuumalla katolla vuonna 1990.
Hän aloitti uransa televisiossa 1963. Durning näytteli pääsääntöisesti sivurooleja lähes 200 elokuvassa ja televisiosarjassa. Mel Brooksin elokuvassa Ollako vai eikö olla – siinä leffa! (1983) hän näyttelee eversti ”Keskitysleiri” Erhardtia. Hänet nimettiin muun muassa tästä roolista Oscar-ehdokkaaksi. Viime vuosinaan hän näytteli päähenkilö Tommy Gavinin isää televisiosarjassa Asema 62. 2000-luvun elokuvarooleista tunnetuin lienee korruptoitunut ja pahansisuinen kuvernööri Pappy O’Daniel Coenin veljesten elokuvassa Voi veljet, missä lienet? (2001). Toinen miltei samanlainen rooli oli elokuvassa Texasin paras pikku porttola, josta hän kohosi toisen kerran Oscar-ehdokkaaksi.
Projekti 629
Projekti 629 oli Neuvostoliiton laivaston 1950-luvun lopun ballistisin ohjuksin varustettujen dieselkäyttöisten sukellusveneiden muodostama alusluokka.
Suunnittelu
Luokan suunnittelu aloitettiin 1950-luvun puolivälissä pian sen jälkeen kun Projekti 611:n veneeseen oli sijoitettu menestyksekkäästi ydinkärjen kuljettamaan kykenevä R-11FM Scud -ohjus, jonka kantomatka oli ydinkärjellä varustettuna noin 150 km.
Suunnittelutoimisto oli OKB-16, joka suunnittelu myös D-2-laukaisujärjestelmän, joka oli tarkoitus sijoittaa veneeseen. Vene itse perustui Projekti 641:een. Sukellusveneeseen sijoitettiin tornin taakse siiloihin kolme ohjusta. Ohjukset voitiin laukaista vain pinnalta, mutta veneen liikkuessa. Laukaisun valmistelu kesti noin tunnin, mutta se voitiin tehdä veden alla, jonka jälkeen kolme ohjusta voitiin laukaista pinnalta 12 minuutissa. Lisäksi veneissä oli kuusi 533 mm torpedoputkea.
Kolmen veneen jälkeen ohjukseksi tuli uudempi nestepolttoaineinen yksivaiheinen R-13, jonka kantama oli 600 kilometriä.
Alukset
Veneitä rakennettiin 23, joista 16 Severodvinskissa ja seitsemän Komsomolsk-na-Amuressa tehtaalla №199. Ensimmäiset otettiin käyttöön 1958 ja viimeiset 1962. Suunnitelmat myytiin myös Kiinan kansantasavaltaan 1959, mutta Neuvostoliiton ja Kiinan välirikon jälkeen neuvostoliittolaiset lähtivät Kiinasta elokuussa 1960.
Neljätoista venettä uudistettiin (Projekti 629A, Golf II) 1966–1972 varustamalla ne R-21-ohjuksin, jonka kantomatka oli 1 400 km. Neljä uudistettiin komento- ja viestialuksiksi projektina 629R. Yksittäisiä veneitä varustettiin ohjuksilla R-29 (Projekti 601), R-27K  (Projekti 605) ja R-39 (Projekti 619).
Maalis–huhtikuussa 1968 K-129 upposi Tyynellämerellä 2 800 km Oahusta luoteeseen noin viiden kilometrin syvyyteen. Yhdysvaltain SOSUS-kuuntelujärjestelmä havaitsi veneen uppoamisen. Yhdysvaltain CIA nosti heinäkuussa 1974 projekti Azorianissa uponneen aluksen 38 jalkaa pitkän keulaosaston erikoisvalmisteisella USNS Glomar Explorerilla. Keulaosastosta löytyi kahdeksan merisotilaan ruumiit sekä kaksi ydintorpedoa.
Siljansforsin seisake
Siljansforsin seisake on lakkautettu rautatien seisake rataosalla  eli Inlandsbanan-radan eteläosalla.
Liikennepaikalla on lyhyt puinen seisakelaituri sekä seisakeopastin. Seisakkeen läheisyydessä on myös ratavartijan tupa.
Mölyapinat
Mölyapinat (Alouatta) on Etelä-Amerikassa elävä hämähäkkiapinoiden suku. Suku on saanut nimensä siitä, että niiden huuto kantaa jopa kolmen kilometrin päähän.
Etelä- ja Väli-Amerikassa asuvia mölyapinoita on viisi lajia. Ne liikkuvat ketterästi sademetsän puissa ja elävät parinkymmenen yksilön laumoina. Ne hakevat ravinnokseen hedelmiä, lehtiä ja silmuja. Naaraat kuljettavat mukanaan emon turkkiin takertuvia pieniä pentuja. Ne voivat muodostaa puusta puuhun apinasillan, jota pitkin poikaset voivat kulkea. Mölyapinoiden mylvintä voi kuulua kilometrien päähän ja äänet ovat erilaisia merkityksen mukaan. Lauma pysyy koossa huudoin, koska tiheässä metsässä ei ole näköyhteyttä.
Kauhukeittiö
Ohjelman ensimmäinen esitys nähtiin 30. toukokuuta 2005. Sarjan seitsemäs kausi nähtiin Yhdysvalloissa tiistai-iltaisin 1. kesäkuuta – 10. elokuuta 2010. Sarjan kahdeksas kausi alkoi 22. syyskuuta 2010. Kolmannentoista kauden jälkeen Fox-kanava ilmoitti uusivansa sarjan ulkoasun kausille 15 ja 16. Sarjan 15. kausi alkoi 15. tammikuuta 2016. Vuoden 2022 kesällä sarjaa on ilmestynyt jo 20. kautta.
Formaatti
Formaatti on samanlainen kuin ohjelman brittiversiossa: kilpailijat jaetaan siniseksi ja punaiseksi joukkueeksi, jotka kilpailevat toisiaan vastaan ruoanlaittokilpailuissa. Kun kilpailijoiden määrä on karsittu viiteen (tai kuuteen kausilla 4–7) joukkueet yhdistyvät yhdeksi mustaksi joukkueeksi, ja alkaa yksilökilpailu.
Joka jakso alkaa joukkue- tai yksilöhaasteella. Voittanut joukkue tai kokki saa usein palkinnon, kun hävinnyt joukkue saa rangaistuksen, joka on usein siivoamista, ruokien tekoa tai koristelua.
Illalliskattauksessa kokit huolehtivat sellaisen ruoan valmistuksesta, jonka Gordon Ramsayn vaativa maku kelpuuttaa. Toisinaan Ramsay saattaa heittää jopa lautasellisen ruokaa roskiin yhden ainesosan puutteesta, jolloin joukkue joutuu valmistamaan ruoan uudelleen. Myös, jos Ramsay näkee keittiössä ongelmia, hän käskee toisinaan jonkun pelaajan auttaa toista. Jos koko keittiöllä on vaikeuksia, hän saattaa sulkea keittiön huutamalla: "Shut it down!" tai "Switch it off!".
Illalliskattauksen jälkeen Ramsay valitsee voittajajoukkueen ja parhaan kokin hävinneestä joukkueesta. Tämän kokin täytyy usein tehdä päätös siitä, ketkä kaksi kokkitoveriaan nimetään pudotukseen. Toisinaan, jos kattaus on ollut erittäin hyvä tai huono, Ramsay ei valitse voittajaa ollenkaan. Joskus Ramsay myös muuttaa nimettyjä ja valitsee pudotusuhan alle jonkun muun. Jokaisella nimetyllä kokilla on mahdollisuus kertoa Ramsaylle, miksi heidän pitäisi jäädä, mutta lopullinen päätös on hänen oman mielipiteensä mukainen. Pudotuksen jälkeen kokki antaa Ramsaylle takkinsa, Ramsay iskee sen koukkuun rei'ittäen takin ja koukun yläpuolella oleva kilpailijan kuva palaa symboloimaan pudotusta.
Kun jäljellä on enää kaksi kokkia, Ramsay jakaa Kauhukeittiön kahteen ruokailualueeseen. Kaksi viimeistä pelaajaa suunnittelevat ja sisustavat alueensa sekä muodostavat ruokalistansa. Kuusi viimeksi pudotettua kokkia palaavat auttamaan finalisteja valmistamaan ruoat.
Kauhukeittiö eroaa pudotustyyppisistä tositelevisio-ohjelmista sillä tavalla, että tuomarointi ja pudotus lankeaa aina lopulta yhden henkilön, Ramsayn, niskoille. Lisäksi Ramsaylla on voima muuttaa ohjelman kulkua, kuten jättämällä hävinneen joukkueen nimetyt huomiotta, pudottamalla voittajajoukkueen jäseniä, pudottamalla kokkeja kesken kattauksen sekä siirtämällä kokkeja toisiin joukkueisiin.
Henkilökunta
Ohjelmaa juontaa ja tuomaroi Gordon Ramsay, ja sitä kertoo Jason Thompson. Ravintolan hovimestari oli kausilla 1-7 ja 11-12 Jean-Philippe Susilovic, joka otettiin ohjelmaan Petrusista, yhdestä Ramsayn Lontoon ravintoloista. Jean-Philippe isännöi myös brittiversion ensimmäisellä kaudella. Kausilla 8-10 hovimestarina toimi James Lukanik ja kaudesta 13 lähtien tehtävää on hoitanut Marino Monferrato.
Joka joukkueella on myös joka kattauksessa toinen apukokeista. Scott Leibfried esiintyi kausilla 1-10 ja hänen tilalleen siirtyi James Avery kaudesta 11 lähtien. Kaudella 15 Averyn korvasi Aaron Mitrano. MaryAnn Salcedo esiintyi kausilla 1-3, Gloria Felix kausilla 4–5, Heather West (2.kauden voittaja) kaudella 6 sekä Andi Van Willigan kaudesta 7 eteenpäin (pois lukien 15.kausi, jolloin hänen tilallaan toimi 10.kauden voittaja Christina Wilson Andin mennessä naimisiin ja viettäessä hääjuhliaan kauhukeittiössä).
Lähetys
Sarjan tunnuslaulu on Ohio Players -yhtyeen kappale "Fire".
Läpi koko sarjan sekä kokkien, Ramsayn että jopa joidenkin asiakkaiden suista kuullaan kirosanoja. Yhdysvalloissa näiden sanojen kohdalla käytetään sensuuria ja pikselöintiä.
Belgiassa, Australiassa, Unkarissa, Tanskassa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Koreassa, Alankomaissa, Irlannissa, Sloveniassa, Israelissa, Meksikossa tai Brasiliassa, jota ohjelmaa esitetään, kirosanat jätetään sensuroimatta. Kuitenkin Unkarissa sarja dubataan unkarilaisilla äänillä, joten alkuperäisiä ei kuulla kunnolla.
Sijainti
Sarjan ensimmäisillä kahdella kaudella Kauhukeittiö-ravintola sijaitsi Los Angelesin televisioasema KCOPin entisissä tiloissa 915 North La Brea Avenuella Hollywoodissa, Kaliforniassa.
Vesihilvet
Vesihilvet (Catabrosa) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi vain kaksi lajia, joiden lisäksi kahden muun sukuun kuvatun lajin taksonominen asema on toistaiseksi epäselvä. Aikojen kuluessa sukuun on kuvattu monia muitakin lajeja, mutta ne on sittemmin tulkittu samaksi lajiksi jonkin jo aiemmin kuvatun lajin kanssa. Tämän myötä vesihilvellä (Catabrosa aquatica) onkin runsaasti erilaisia tieteellisiä synonyyminimiä.
Vesihilvet ovat monivuotisia, rönsyjä muodostavia heiniä, joilla on hennot varret. Vesihilpien lehdet ovat leveitä, sileitä ja pehmeitä sekä keulakärkisiä. Lehtien kielekkeet ovat isoja, noin 5 mm pitkiä ja tylppäpäisiä. Vesihilpien kukinto on röyhy, joka on veltto ja tuuhea. Tähkylät ovat 3–4 mm pitkiä, kaksikukkaisia, vihneettömiä ja yleensä punavioletteja. Tähkylöiden kaleet ovat hyvin eripituiset. Sisäkale on tähkylää lyhyempi sekä kolmisuoninen ja ulkokaleen suonitus on epämääräinen. Ulkohelve on pyöreäpäinen, kalvokärkinen ja kolmisuoninen.
Suvun lajeista Suomessa ja Ruotsissa esiintyy ainoastaan vesihilpi (Catabrosa aquatica). Sitä tavataan Suomessa lähinnä Perämeren pohjukan ympäristössä.
Kaava (täsmennyssivu)
Kaava voi tarkoittaa seuraavaa:
Carl Wilhelm Trapp
Carl Wilhelm Trapp (24. maaliskuuta 1801 Turku – 28. maaliskuuta 1856 Helsinki) oli suomalainen senaattori, Suomen Pankin pääjohtaja ja Suomen prokuraattori.
Carl Wilhelm Trappin isä oli kauppaneuvos Kristian Trapp ja äiti Anna Sofia Lundgren. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1817, suoritti tuomarintutkinnon 1819 ja sai varatuomarin arvon 1824. Hän toimi vuodesta 1819 eri viroissa Turun hovioikeudessa, kunnes hänet 1840 nimitettiin Suomen Pankin johtokuntaan. Johtokunnan puheenjohtajana Trapp toimi 1841–1853. Hän pani toimeen Lars Gabriel von Haartmanin johtaman rahareaalisaation. Trapp nimitettiin myös senaattiin, jossa hän oli 1845–1853 valtiovaraintoimituskunnan päällikön apulainen ja 1853–1855 kamaritoimituskunnan päällikkö. Vuodesta 1855 hän toimi prokuraattorina. Trapp sai valtioneuvoksen arvon vuonna 1849. Hän oli vuosina 1843–1856 Suomen maalaisten paloapuyhtiön johtokunnan puheenjohtaja.
Carl Wilhelm Trappin veljiä olivat kauppaneuvos Kristian Trapp ja senaattori Robert Trapp, joka aateloitiin nimellä von Trapp.
Manchester United FC
Manchester United Football Club on englantilainen jalkapalloseura. Joukkueen kotipaikka on Old Trafford, Traffordissa. Kotiottelunsa se pelaa Old Trafford -stadionilla jonne mahtuu 76 212 katsojaa. Seura on Englannin jalkapallon historian menestynein. Se on voittanut liigamestaruuden 20 kertaa, FA Cupin 12 kertaa, liigacupin kuudesti, Euroopan cupin (nyk. Mestarien liiga) kolmesti, Cup-voittajien cupin ja UEFA Super Cupin kerran. Manchester United oli ensimmäinen englantilaisjoukkue, joka voitti Euroopan cupin. Maailmanlaajuisesti seuralla on 330 miljoonaa kannattajaa.
Alex Ferguson voitti seurassa 38 pokaalia mukaan lukien 13 Valioliiga-mestaruutta, viisi FA Cupia ja kaksi Mestarien liigan mestaruutta vuosina 1986–2008. Ferguson jäi eläkkeelle vuonna 2013, jolloin hänen seuraajakseen palkattiin David Moyes. Moyes valmensi joukkuetta vain 10 kuukautta ennen potkujaan, minkä jälkeen seuran valmentajaksi palkattiin Louis van Gaal. Hollantilainen teki kolmen vuoden sopimuksen seuran kanssa, mutta valmensi niistä vain kaksi ennen potkujaan toukokuussa 2016. Tämän jälkeen José Mourinho aloitti seuran päävalmentajana.
Kaudella 2010–2011 United nousi mestaruudellaan Liverpoolin ohi maan menestyneimmäksi seuraksi.
Alkuvuodet (1878–1945)
Seura perustettiin vuonna 1878 ja se tunnettiin alun perin nimellä Newton Heath Lancashire & Yorkshire Railway Football Club (Newton Heath L&YR FC). Pelipaidan värit olivat silloin vihreä ja kulta. Pelipaikkana toimi pieni ja raihnas kenttä North Road, joka sijaitsi lähellä nykyistä Manchester Piccadilly -rautatieasemaa. Vuonna 1885 Newton Heath muuttui ammattilaisjoukkueeksi ja kolmen vuoden kuluttua joukkue hyväksyttiin Football Alliance -liigaan. Newton Heath pelasi kolme kautta Football Alliancessa, kunnes vuonna 1892 tapahtuneen pääsarjan laajennuksen ansiosta seura pääsi 16 joukkueen pääsarjaan kaudeksi 1892–1893. Seura katkaisi välinsä rautatieyhtiöön ja julistautui itsenäiseksi yhtiöksi. A.H. Albut valittiin joukkueen sihteeriksi (manageriksi) ja ensimmäisen ottelunsa Heathens pelasi 3. syyskuuta 1892 Blackburnia vastaan. 4–3 tappioon päättyneessä ottelussa Robert Donaldson teki ensimmäisen pääsarjamaalin seuran historiassa. Ensimmäisellä kaudella Newton Heath säilytti vaivoin paikkansa 1. divisioonassa, se jäi sarjan viimeiseksi mutta voitti Small Heathin testiottelun uusinnassa. Paljon valituksia olosuhteista saanut North Road toimi seuran kenttänä aina vuoteen 1893 saakka, kunnes uudeksi kentäksi tuli Claytonin esikaupunkialueella sijaitseva Bank Street. Toisella pääsarjakaudellaan 1893–1894 Newton Heath putosi 2. divisioonaan. Joukkue jäi kaudella sarjan viimeiseksi 14 pisteellä, viisi pistettä perässä toiseksi viimeiseksi sijoittunutta Darwen FC:tä. Manchester Cityn varjossa ollut Newton Heath pelasi vuosia maansa 2. divisioonassa, ollen kuitenkin muutaman kerran lähellä nousua.
Seuran historian alku ei ollut lupaava eikä menestyksestä ollut tietoakaan. Seuran johto päätti pitää markkinat rahankeruuta varten. Markkinat eivät kuitenkaan tuottaneet juurikaan mitään. Seuran ”pelastuminen” olikin aika onnekas: Newton Heathin kapteenin Harry Staffordin bernhardilaiskoira karkasi markkinoiden aikana ja löytyi myöhemmin kaupungin keskustasta, josta löytäjä myi koiran eteenpäin Henry Daviesille. Liikemies Davies alkoi katua myöhemmin ostoaan ja alkoi etsiä oikeaa omistajaa. Lopulta Davies sai palautettua koiran Staffordille ja lupasi kaiken lisäksi antaa huomattavan rahainvestoinnin seuralle. Daviesista tuli myös seuran puheenjohtaja. Uusi alku seurassa vaati myös nimen vaihtoa, joka kuvastaisi raikkaampaa uutta nousua. Manchester Central ja Manchester Celtic olivat varteenotettavia ehdotuksia, kunnes italialainen siirtolainen Louis Rocca sanoi: ”Herrat, miksemme kutsu itseämme Manchester Unitediksi?” Nimi muuttui ja Manchester United perustettiin virallisesti 26. huhtikuuta 1902. Nimenvaihdon yhteydessä Davies vaihtoi pelipaidan väriksi punaisen ja valkoisen, jotka ovat vielä nykyäänkin seuran pelipaidan värit.
Ernest Mangnall palkattiin uudeksi sihteeriksi James Westin tilalle 28. syyskuuta 1902. Magnall otti tehtäväkseen nostaa United maan korkeimmalle pääsarjatasolle 1. divisioonaan. Ensimmäinen ponnistus tuotti 2. divisioonassa sijoituksen viides. Magnallia ei viides sija tyydyttänyt ja hän uskoi joukkueen kaipaavan uusia kasvoja ja palkkasi joukkueeseen uusia pelaajia, muun muassa maalivahti Harry Mogerin, puolustukseen Dick Duckworthin ja John Pickenin. Suurimman vaikutuksen häneen teki kuitenkin Charlie Roberts, jonka hän hankki huhtikuussa 1904 Grimsby Townista, ennätyshintaan 750 puntaa. Kaudella 1903–1904 United sijoittui kolmanneksi jääden vain yhden pisteen päähän noususta.
Lopulta kaudella 1905–1906 United sijoittui toiseksi ja nousi pääsarjaan. Ensimmäisellä liigakaudellaan joukkue sijoittui kahdeksanneksi. Ensimmäistä liigamestaruutta punaiset pääsivät juhlimaan vuonna 1908. Ennen mestaruutta Manchester City oli rikkonut Englannin jalkapalloliiton sääntöjä ja Unitedin paikalliskilpailija sai 250 punnan sakot ja joukkueesta 18 pelaaja ei saanut tulevaisuudessa edustaa Citya. Manchester United käytti tilaisuuttaan hyväksi ja hankki Citystä Billy Meredithin (”Walesin taikuri”) ja Sandy Turnbullin. Meredith ja Turnbull olivatkin tärkeässä osassa Unitedin mestaruusjoukkueessa. United voitti kaudella mestaruuden ylivoimaisesti: se keräsi 52 pistettä ja jätti toiseksi sijoittuneen Aston Villan yhdeksän pisteen päähän.
Seuraavallakin kaudella United jatkoi voittojen parissa voittaen Charity Shieldin ja FA Cupin. Meredith ja Turnball olivat jälleen ratkaisevassa osassa kauden aikana. Turnball oli FA Cupin paras maalintekijä 22 maalilla ja ratkaisi loppuottelussa voiton Unitedille. FA Cupin loppuottelussa seura voitti Bristol Cityn 1–0. Seuraavaa ”tuplaa” manchesterilaiset saivat odottaa vain kaksi vuotta, kun United voitti kaudella 1910–1911 liigamestaruuden ja Charity Shieldin toistamiseen. Liigamestaruus tuli pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen Aston Villaan. Sillä välin seura oli muuttanut uudelle stadionille Old Traffordille. Ensimmäinen peli upouudella stadionilla pelattiin 19. helmikuuta 1910 ottelussa Liverpoolia vastaan. Liverpool voitti ottelun 3–4. Kausi 1911–1912 oli Unitedin osalta menestyksetön ja Magnallin lähdettyä pois Unitedista uudeksi manageriksi tuli John Bentley.
Seuraavan kymmenen kauden aikana Unitedin tila rappeutui asteittain, kunnes vuonna 1922 se putosi takaisin 2. divisioonaan. Nousu takaisin pääsarjaan toteutui kuitenkin jo melko pian vuonna 1925. Pysyminen liigassa oli kuitenkin joukkueelle vaikeaa ja muutaman kauden rimpuilun jälkeen se putosi jälleen 2. divisioonaan vuonna 1931. Seuraavina kausina seura oli jatkuvassa ”hissiliikkeessä” nousten ja pudoten. Vuonna 1934 United sijoittui huonommin kuin koskaan: 20. sija 2. divisioonassa. Ennen toista maailmansotaa United nousi jälleen liigaan ja takasivat liigapaikan seuraavaksikin kaudeksi sijoittuen 14. kaudella 1938–1939.
Toisen maailmansodan aikaan, 11. maaliskuuta 1941 Old Traffordia pommitettiin. Suurin osa rakennuksesta tuhoutui – ainoastaan päätunneli säilyi ehjänä. Kentän ollessa täysin pilalla etsi United korvaavaa kenttää Old Traffordille. Manchester City antoi Maine Roadin Unitedin käyttöön korvausta vastaan. Sodan päätyttyä Manchester United alkoi täysin uudistaa joukkuettaan, muun muassa hankkimalla skotlantilaisen managerin Matt Busbyn.
Busbyn vuodet (1945–1969)
Vuonna 1945 Manchester United pääsi sopimukseen uuden managerin Matt Busbyn kanssa. Hän otti käyttöönsä ennenkuulumattoman menettelytavan työhönsä, hän sinnikkäästi muovasi omaa joukkuettaan valitsemalla pelaajat ja pitämällä harjoitukset itse. Hänelle tarjottiin myös valmentajan paikkaa Liverpoolissa, mutta Busby valitsi Unitedin. Busbyn ensimmäinen hankinta ei ollut pelaaja, vaan apulaisvalmentaja Jimmy Murphy. Busbyn pesti lähti hyvin käyntiin ja kolmantena valmennus kautenaan vuonna 1948 United voitti FA Cupin, kiitos paikallisen trion Stan Pearsonin, Jack Rowleyn ja Charlie Mittenin.
thumb|left|Muistomerkki Old Traffordilla [[Münchenin lento-onnettomuus|Münchenin lento-onnettomuudessa kuolleiden muistoksi.]]
Seuraavalla kaudella United lähti Euroopan cupiin suurin odotuksin. 6. helmikuuta 1958 Unitedin joukkue oli palaamassa voitokkaalta vieraspelimatkalta Jugoslaviasta. Välieriin selvinneet englantilaiset olivat voittaneet Belgradin punaisen tähden yhteismaalein 5–4. Münchenin vanhalta Riem-lentokentältä nousua yrittänyt lentokone murskaantui ja koneen 43 matkustajasta 23 sai surmansa. Manchester Unitedin kahdeksan pelaaja kuoli onnettomuudessa – Geoff Bent, Roger Byrne, Eddie Colman, Duncan Edwards, Mark Jones, David Pegg, Tommy Taylor ja Liam ”Billy” Whelan. Seuran organisaatiosta kuoli myös kolme muuta työntekijää – Walter Crickmer, Bert Whalley ja Tom Curry. Maalivahti Harry Gregg piti onnettomuuden jälkeen järjestystä yllä ja luuli koneen räjähtävän hetkenä minä hyvänsä. Gregg kahmaisi mukaansa Bobby Charltonin (joka oli tehnyt debyyttinsä 18 kuukautta aiemmin) ja Dennis Violletin ja vei heidät ulos koneesta turvaan. Seitsemän pelaajaa kuoli heti koneessa ja kahdeksas Duncan Edwards kuoli vammoihinsa sairaalassa myöhemmin. Oikea laituri Johnny Berry selvisi hengissä, mutta joutui lopettamaan peliuransa vammojen vakavuuden vuoksi. Matt Busby loukkaantui onnettomuudessa todella vakavasti, eikä eloonjäämistä pidetty kovin todennäköisenä. Busby jäi kuitenkin henkiin ja pääsi sairaalasta kahden kuukauden päästä.
Busby ajatteli jo lopettavansa uransa jalkapallon parissa, mutta päätti sitten rakentaa joukkueen uudelleen. Hän hankki Denis Law'n ja Pat Crerandin 1960-luvun alussa. Nuorissakin tuli uusi sukupolvi, jonka kirkkain tähti oli belfastilainen George Best. Vuonna 1963 Manchester United juhli FA Cupin mestaruutta ja sijoittui sijalle 19 liigassa. FA Cupin menestys siivitti Unitedia seuraavalla kaudella liigassa ja se sijoittui hienosti toiseksi. Busby oli onnistunut joukkueen uudelleen rakentamisessa täydellisesti ja vuosina 1965 ja 1967 se juhli liigamestaruutta. Vuonna 1968 kymmenen vuotta Münchenin tragedian jälkeen United voitti Euroopan cupin. Vuosien 1964 ja 1968 välillä kolme Unitedin pelaajaa voitti Kultaisen pallon – Bobby Charlton, Denis Law ja George Best. Busby lopetti managerin tehtävät Unitedissa vuonna 1969.
1969–1986
thumb|Manchester Unitedin logo 1960-luvulta 1970-luvun alkuun asti.
Wilf McGuinness korvasi Busbyn tehtävässään. Ensimmäinen kausi (1969–1970) joukkueen peräsimessä oli pettymys, Unitedin sijoittuessa liigassa vasta kahdeksanneksi. McGuinness palasi seuraavaksi kaudeksi reservijoukkueen valmentajaksi ja Busby otti managerin paikan puoleksi vuodeksi. Fanit uskoivat Busbyn tuovan joukkueelle tuttua menestystä, mutta kauden loppusijoitus kahdeksas oli pettymys. Kesällä 1971 skotti jätti managerin tehtävät lopullisesti, mutta jäi silti töihin seuran johtoportaaseen. Samaan aikaan United menetti kaksi kovaa pelimiestään Nobby Stilesin ja Pat Crerandin.
Busbyn lähdön jälkeen seura yritti tavoitella uudeksi managerikseen Celticin Euroopan cupin voittoon valmentanutta Jock Steinia. Stein oli jo hyväksynyt suullisen sopimuksen, mutta sopimus kariutui viime hetkellä, ja uudeksi manageriksi tuli Frank Farrell. Farrellinkaan alaisuudessa korjausta ei tapahtunut, ja liigasijoitus oli jälleen kahdeksas. Fa Cupissa United putosi kuudennella kierroksella, kun Stoke City voitti ottelun, ja liigacupissa Stoke City osoittautui kovaksi vastukseksi ja pudotti ManU:n neljännellä kierroksella. Farrell toimi tehtävässään puolitoista vuotta, ja vuoden 1972 lopussa hänet korvasi Tommy Docherty. Lempinimellä ”The Doc” tunnettu Docherty oli fanien ja median suosiossa, ja hän pelasti Unitedin putoamiselta sillä kaudella. Pelätty putoaminen 2. divisioonaan tapahtui vuonna 1974, ja Unitedin kultainen pallotrio jätti joukkueen. Kolmikkoa palkattiin korvaamaan Lou Macari, Stuart Houston ja Brian Greenhoff, jotka eivät kuitenkaan koskaan nousseet seurassa edeltäjiensä arvoon.
Manchester United vietti 2. divisioonassa vain yhden kauden ja nousi takaisin liigaan. Docherty alkoi rakentaa joukkuetta ja seuraavan kauden lopussa seuran paidassa debytoi muun muassa Tranmere Roversista hankittu Steve Coppell. Liigacupissa joukkue ylsi semifinaaleihin asti ja FA Cupissa tie katkesi jo 3. kierroksella. Kaudella 1975–1976 ManU sijoittui hienosti kolmanneksi ja oli jälleen ottanut paikkansa liigan kärkisijoilla. United pääsi myös vuoden 1976 FA Cupin loppuotteluun, jossa vastaan asettui ennakolta heikompi 2. divisioonan Southampton. Kokemus ratkaisi ja Southampton pystyi Wembleylla yllättämään manchesterilaiset lukemin 1–0. Seuraavana vuonna he pääsivät jälleen cupin loppuotteluun, jossa kukistui Liverpool numeroin 2–1. Muutaman viikon päästä Docherty erotettiin, kun selvisi että hänellä oli suhde seuran fysioterapeutin vaimon kanssa.
Dave Sexton nimitettiin uudeksi manageriksi kesällä 1977. Sextonin myötä Unitedin peli muuttui puolustavammaksi, mikä ei ollut Busbyn ja Dochertyn hyökkäävämpään peliin tottuneiden kannattajien mieleen. Sextonin ajan tärkeimmät hankinnat olivat Joe Jordan, Gordon McQueen, Gary Bailey ja Ray Wilkins. Puolustavammalla Unitedilla oli vaikeuksia nousta liigassa keskikastia ylemmäksi, ollen vain kerran kahden parhaan joukossa. FA Cupin loppuottelussa vuonna 1979 Arsenal voitti manchesterilaiset ja juuri menestymättömyyden vuoksi Sexton sai potkut vuonna 1981, vaikka United olikin voittanut seitsemän edellistä ottelua.
Ron Atkinson palkattiin uudeksi manageriksi kesäkuussa. Ennen Unitediin tuloaan hän oli valmentanut muun muassa West Bromwich Albionia. Atkisonin aikana United voitti FA Cupin kahdesti kolmen vuoden aikana (1983 ja 1985) ja Charity Shieldin vuonna 1983. Atkisonin ManU-uran alussa seura käytti runsaasti puntia uusien pelaajien hankintaan. Uusina miehinä joukkueeseen hankittiin muun muassa Frank Stapleton, John Gidman ja Bryan Robson, josta tuli Britannian kallein pelaaja kun United maksoi hänestä 1,5 miljoonalla puntaa. Liverpoolin hallitsemalla 1980-luvulla ManU ei pystynyt pitkään kaivattuun liigamestaruuteen, vaikka Atkinson pystyi johdattamaan joukkueen säännöllisesti neljän parhaan joukkoon.
Kausi 1986–1987 alkoi surkeasti ja United oli sarjan viimeisellä sijalla. Atkison erotettiin lokakuussa 1986.
Vincenzo Danti
Vincenzo Danti (1530 Perugia, Italia – 1576 Perugia) oli italialainen kuvanveistäjä, joka sai tyyliinsä paljon vaikutteita itseään 55 vuotta vanhemmalta Michelangelolta. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Johannes Kastajan teloitusta kuvaava veistosryhmä Firenzen Battistero di San Giovannissa sekä veistosryhmä Kunnia voittaa valheellisuuden Firenzen Bargello-palatsissa, jossa on muitakin Dantin töitä.
Manchester United FC
Ennen triplaa (1986–1998)
thumb|left|200px|Sir [[Alex Ferguson]] Uudeksi manageriksi tuli skotlantilainen Alex Ferguson Aberdeen FC:stä. Skotlannissa Ferguson oli johdattanut Aberdeenin suureen menestykseen ja fanit uskoivatkin hänen olevan oikea mies ”punaisten paholaisten” managerin pallille. Hän valmensi joukkueen avauskaudella sijalle 11. Seuraavalla kaudella (1987–1988) United ylsi liigassa toiseksi, häviten 9 pistettä voittaneelle Liverpoolille. Brian McClairista tuli ensimmäinen ManU-pelaaja sitten George Bestin, joka onnistui tekemään 20 maalia kaudessa.
Kahden seuraavan kauden aikana United oli pienoisissa vaikeuksissa ja Ferguson ei vastannut kannattajien odotuksia. Lähellä potkuja käynyt Ferguson johdatti Unitedin hänen aikansa ensimmäiseen pokaaliin, kun seura juhli FA Cupin voittoa vuonna 1990. Kaudella 1990–1991 United voitti Cup-voittajien cupin, kaatamalla finaalissa Espanjan suurseuran Barcelonan. Seuraavalla kaudella huonon loppukauden takia Unitedin kilpailija Leeds vei mestaruuden. Kuitenkin vuonna 1991 Lontoon pörssissä ManU oli 47 miljoonan punnan arvoinen.
Eric Cantonan hankinta seuraan marraskuussa 1992 oli ratkaiseva kipinä mestaruustoiveisiin, koska hänen taitonsa sekoitettuna Gary Pallisteriin, Denis Irwiniin, Paul Inceen ja Ryan Giggsiin tuotti kaudella 1992–1993 pitkään kaivatun liigamestaruuden. Edellisestä mestaruudesta oli jo 26 vuotta. Kaudella 1993–1994 United voitti tuplamestaruuden (liiga ja FA Cup). Tärkeässä osassa mestaruudessa oli Nottingham Forestista hankittu Roy Keane. 20. tammikuuta 1994 seuran puheenjohtajana silloin toiminut Matt Busby kuoli.