cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iittala (yritys)
Historia
1920- ja 30-lukujen perinteisten, taidokkaasti hiottujen hienostolasien hallitseman kauden jälkeen Iittala alkoi vähitellen panostaa uuteen muotoiluun ja siitä alkoi muodostua lasitaiteen ja -teollisuuden edelläkävijä. Ensimmäisiä askeleita olivat kansainvälistä suosiota osakseen saaneet Aino Aallon ”Aino Aalto” -lasisto sekä Alvar Aallon vuonna 1936 suunnittelema Savoy-maljakko (Aalto-maljakko).
Toisen maailmansodan aikana tuotanto oli pitkiä aikoja pysähdyksissä raaka-aine- ja työvoimapulan vuoksi. Tuotanto saatiin jälleen käyntiin vuonna 1946, mihin mennessä tehdas oli jo päässyt ränsistymään pahoin. Sodan jälkeen Iittala oli menestyvä ja kasvava yritys aina 1970-luvun öljykriisin ajoille saakka. Tuolloin alkoivat irtisanomiset ja tuotannon supistukset, jotka jatkuivat aina 1980-luvulle asti.
Vuonna 1987 A. Ahlström Osakeyhtiö myi Iittalan lasitehtaan Wärtsilälle, joka omisti ennestään Nuutajärven lasitehtaan Urjalassa. Iittala yhdistettiin Nuutajärven lasitehtaan kanssa Iittala-Nuutajärvi Oy:ksi. Hackman osti yrityksen vuonna 1990. Vuodesta 2003 yritys toimi itsenäisenä nimellä Iittala Oy Ab. Vuonna 2004 se siirtyi toimivan johdon ja ABN AMRO Capitalin hallinnoiman sijoitusrahaston omistukseen. Vuoden 2006 lopussa yritys muutettiin julkiseksi osakeyhtiöksi ja nimeksi tuli Iittala Group Oyj.
9. maaliskuuta 2007 yhtiön pääomistaja ja yhtiö päättivät toteuttaa osakemyynnin ja -annin ja hakea listausta Helsingin pörssiin. Osakemyynti ja -anti alkoivat 12. maaliskuuta, mutta ne peruutettiin 27. maaliskuuta 2007, eikä yhtiö hakenut listausta pörssiin. Kesäkuussa 2007 Fiskars ilmoitti tehneensä sopimuksen Iittalan osakekannan ostamisesta. Kauppa toteutui elokuun lopussa 2007 ja yrityksen nimeksi vaihtui syyskuussa Iittala Group Oy Ab.
Iittalan muotoilun historiaa
Muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta Iittalan lasinpuhaltajat, tuotemallit ja muotoilu tulivat aina 1920-luvulle asti Ruotsista, Saksasta, Tanskasta ja Belgiasta.
Iittalan ensimmäinen oma suunnittelija oli Alfred Gustafsson. Silloisen varapääjohtajan Claës Norstedtin aloitteesta Alfred Gustafsson loi vuonna 1903 tunnetuimmat työnsä, suurmieslasien sarjan. Juomalasien sarja oli osa passiivista vastarintaa Venäjän valtaa vastaan. Laseihin oli kuvattu suomalaisen yhteiskunnan ja kulttuurin merkkihenkilöitä.
1920- ja 1930-luvut olivat Iittalalle kristallin aikaa. Barcelonan maailmannäyttelyssä vuonna 1929 Iittala sai tunnustuksen kristalleista, joita tuotettiin Iittalan lasitehtaissa.
Vuonna 1932 Göran Hongell palkattiin Karhula-Iittalaan, ja hänestä tuli ensimmäinen suomalaiseen lasitehtaaseen palkattu muotoilija. Hongell käynnisti yhteistyön suunnittelijoiden ja lasinpuhaltajien välillä viemällä piirustuksia lasitehtaalle pyytääkseen mielipidettä esineen puhaltamiseen liittyvistä teknisistä näkökohdista. Karhula-Iittalan yhteistyökumppaneina oli myös monia muita suunnittelijoita, kuten Gunnel Nyman ja Lisa Johansson-Pape.
Amber Air
thumb|Amber Airin [[Saab 340]] Amber Air oli liettualainen tilauslentoyhtiö, joka aloitti lennot joulukuussa 2004. Se lensi säännöllisesti ainoastaan Hampuriin, Saksaan. Yhtiön toimilupa lentoliikenteen harjoittamiseen peruttiin 20. joulukuuta 2006 lähtien.
Iittala (yritys)
Iittalan muotoilun historiaa
Aino ja Alvar Aalto toivat funktionalismin Suomeen ja Iittalaan 1930-luvulla. Vuonna 1932 Aino Aalto osallistui Karhula-Iittalan muotoilukilpailuun ja sijoittui toiseksi Bölgeblick-sarjallaan. Kansainväliselle yleisölle lasi esiteltiin Lontoossa 1933 sekä Milanon vuoden 1936 triennaalissa, missä Aino Aalto voitti kultamitalin. Lasit olivat muotoilultaan paitsi yksinkertaisia myös käytännöllisiä, sillä ne voitiin pinota. Aino Aalto -laseja valmistetaan edelleen.
Amber Air
Laivasto
Elokuussa 2006:
Iittala (yritys)
Iittalan muotoilun historiaa
Vuonna 1946 pääjohtajana toiminut Antero Järvinen antoi suunnittelijoille mahdollisuuden ottaa vastuuta Iittalan tulevasta suunnasta. Se kannatti Tukholman muotoilukilpailussa, missä kilpailutöinä oli paitsi hiekkapuhallettuja ja kaiverrettuja teoksia myös kaiverrus Iittalan Göran Hongellin suunnittelemiin maljakoihin. Tapio Wirkkala voitti ensimmäisen palkinnon, ja 2. ja 3. sija menivät Kaj Franckille. Wirkkala ja Franck saivat vapaat kädet taidelasin muotoiluun Iittalan lasitehtaalla. Kaj Franckin ja Tapio Wirkkalan tekemän työn myötä suhtautuminen lasiin muuttui. Kirkkautta ja valon taittumista alettiin arvostaa uudella tavalla.
1940-luvun loppupuolelta alkaen Göran Hongell ja Erkki Vesanto keskittyivät sarjatuotannon suunnitteluun[9], kun taas Tapio Wirkkala ja Kaj Franck panostivat taidelasimuotoiluun. Karhula-Iittalan kuvasto vuodelta 1949 ilmentää uutta asetelmaa: kuvasto poikkesi edeltäjistään täysin ja sisälsi kauniita taide-esineitä.
Göran Hongellin vuonna 1948 suunnittelemat Aarne-lasit palkittiin kultamitalilla vuoden 1954 Milanon triennaalissa, ja lasien tuotanto jatkuu edelleen.
Suomalainen muotoilu menestyi muutenkin hyvin 1950-luvulla, ja esimerkiksi Milanon triennaalissa vuonna 1951 Suomi voitti 25 palkintoa. Tapio Wirkkala sai kolme Grand Prix -palkintoa, ja Timo Sarpaneva palkittiin hopeamitalilla. Vuonna 1954 Wirkkala sai jälleen Grand Prix -palkinnon. Heti seuraavassa Milanon triennaalissa Timo Sarpaneva sai Grand Prix -palkinnon vuonna 1957.
Vuonna 1952 Kaj Franck – joka oli myös Arabian taiteellinen johtaja – suunnitteli Arabialle Kilta-sarjan. Vuonna 1981 Teemaksi uudelleen nimetyn sarjan muotoilu kuvastaa Iittalan perusajatuksia ja arvoja, sillä siinä yhdistyvät laatu ja monikäyttöinen, ajaton muotoilu. Teema on yhä tuotannossa, ja Heikki Orvolan sekä Oiva Toikan säännöllisesti suunnittelemat uudet värit ja koot kunnioittavat taatusti Franckin alkuperäisen muotoilun henkeä.
Taidelasin suosion kasvun myötä suunnittelijoiden nimistä tuli myyntimenestyksen tae. Timo Sarpaneva suunnitteli i-kokoelmalleen punaisen i-merkin, josta tuli vuonna 1956 Iittala-brändin tunnus, joskin Karhula-nimeä käytettiin Iittalan lasitehtaan tuotteista vielä 1960-luvun alussa.
Kaj Franck suunnitteli alkuperäisen, muotonsa mukaan nimetyn Kartio-lasisarjan vuonna 1956.
Timo Sarpanevan valurautainen Sarpaneva-pata vuodelta 1960 osoitti, että laadukas materiaali on mahdollista pelkistää vain olennaiseen luovan taiteilijan käsissä. pienoiskuva|[[Tapio Wirkkalan Ultima Thule -sarjaa vuodelta 1968.]] Oiva Toikka loi vuonna 1964 Kastehelmi-lasiastioiden sarjan, joka on vieläkin tuotannossa samoin kuin Tapio Wirkkalan Ultima Thule -lasit vuodelta 1968.
Oiva Toikan tunnetuimpia teoksia, Birds by Toikka -lasilintuja, on valmistettu vuodesta 1971.
Vuonna 1972 Heikki Orvola suunnitteli Aurora-lasisarjan Iittalalle. Fujiwo Ishimoton kanssa hän suunnitteli Illusia-astiasarjan Arabialle.
Valto Kokko loi ensimmäisen laajan lasiastiasarjansa, Avecin, vuonna 1973. Hänen tunnetuin sarjansa Otso on vuodelta 1978, ja vuodesta 1981 alkaen Otso on kuulunut New Yorkin modernin taiteen museon kokoelmiin.
Heikki Orvolan Kivi-kynttilälyhdyt vuodelta 1988 olivat yksi osoitus Iittalan muotoilun ajattomuudesta.
Björn Dahlströmin vuonna 1998 luoma keitto- ja paistoastioiden Tools-sarja on suunniteltu yhteistyössä maailman huippukokkien kanssa.[21]
Vuonna 1998 Stefan Lindfors suunnitteli aivan uudenlaisen, avokahvaisten keramiikka-astioiden sarjan Egon. pienoiskuva|[[Alfredo Häberlin Essence-sarja vuodelta 2001.]] Yhteistyö valittujen kansainvälisten muotoilijoiden kanssa sai aikaan tuotteita kuten Alfredo Häberlin Essence-lasit ja -karahvi.
Alfredo Häberlin vuonna 2001 suunnittelemasta raidallisesta keramiikkamunakupista tuli suosittu, jolloin koko Origo-sarjasta tehtiin raidallinen, mikä tekikin siitä vastapainon Iittalan Teema-sarjalle.
Anu Penttisen kirkkaat ja voimakasväriset Vitriini-lasirasiat vuodelta 2010 olivat jälleen yksi Iittalan muotoilun kohokohta ja suunnannäyttäjä.
Suomalaisten perinteiden moderni tulkinta, kuuden muotoilijan yhteistyönä syntynyt Sarjaton yhdistelee keramiikkaa, lasia, puuta ja tekstiiliä toisiinsa sopivin värein ja tyylein. Tuotteet tulivat markkinoille vuonna 2012.
Muotoilijat
Göran Hongell (1902–1973),
oli yksi suomalaisen lasimuotoilun edelläkävijöistä. Karhula-Iittalaan vuonna 1932 palkatusta Hongellista tuli ensimmäinen suomalaiseen lasitehtaaseen palkattu vakituinen muotoilija vuonna 1940. Hän loi lasiastioita kehittäen erikoistekniikoita ja värisävyjä yhdessä lasinpuhaltajien kanssa. Hänen luomuksensa olivat yksinkertaisen koruttomia, ja niissä modernismin henki yhdistyi hillittyyn art decoon.
Muotoilutöitä Iittalalle: Silko (1938), Maininki (1938), Säde (1939), Hongellin hattu (1941), Aarne (1948), Aulanko (1950-luku).
Palkinnot: Aarne (1948): kultamitali – Milanon triennaali (1954). Aino Aalto (1894–1949),
suunnitteli rakennuksia, sisustuksia, huonekaluja ja tekstiilejä. Aino Aallon funktionalistisen suuntautumisen seurauksena syntyi yksinkertaisia, pinottavia ja tilaa säästäviä lasituotteita. Veteen heitetyn kiven muodostamista renkaista innoituksensa saaneiden lasien monikäyttöisyys teki Bölgeblick-sarjasta kansainvälisesti tunnetun muotoiluklassikon. Aino Aalto suunnitteli töitä myös yhdessä aviomiehensä Alvar Aallon kanssa.
Muotoilutöitä Iittalalle: Bölgeblick-sarja (1932), Aalto-lasi (yhteistyössä Alvar Aallon kanssa – 1933), Aalto-kukka (yhteistyössä Alvar Aallon kanssa – 1939).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Bölgeblick, lasit, kaadin, lautanen – uudelleen nimettynä Aino Aalto.
Palkinnot: Näyttelyarkkitehtuuri Artekille: Grand Prix – Milanon triennaali (1936), Bölgeblick (1932): kultamitali – Milanon triennaali (1954).
oli suomalainen arkkitehti ja muotoilija. Savoy-maljakko sai ensiesittelynsä Pariisin vuoden 1937 maailmannäyttelyssä. Aalto ja hänen vaimonsa Aino Aalto suunnittelivat töitä usein yhdessä.
Muotoilutöitä Iittalalle: Aalto-lasi (yhteistyössä Aino Aallon kanssa – 1933), Aalto/Savoy-kulho (1936), Savoy/Aalto-maljakko (1936), Aalto/Savoy double (1936), Aalto-kukka (yhteistyössä Aino Aallon kanssa – 1939).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Aalto-kokoelma, kulho, kynttilälyhty, maljakko, kukkasarja.
Tapio Wirkkala (1915–1985),
suunnitteli seteleitä, grafiikkaa, veistoksia, huonekaluja, koruja ja lasiesineitä. Hänen monipuolisuutensa muotoilijana on synnyttänyt yli 400 lasiastiaa ja taide-esinettä. Wirkkala oli lahjakas lasisuunnittelija, ja hänen yhteistyönsä lasityöläisten kanssa loi uusia tekniikoita ja pysyviä taidokkaita muotoiluesineitä.
Muotoilutöitä Iittalalle: Finestra (1946), Pitsi (1947), Kantarelli (1951), Viinirypäle/Päärynä (1947), Kalvolan kanto (1948), Jääpala (1951), Jäävuori (1951), Tokio (1954), Tapio (1954), Marsalkansauva (1954), Rondo (1957), Romantica (1960), Paadrin (1960), Jäänsärkijä (1968).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Kantarelli, Gaissa, Ultima Thule, Tapio.
Palkinnot: Kantarelli, Viinirypäle/Päärynä, Varsanjalka, Kalvolan kanto, Tunturi, Jäkälä, Jääpala (1951); Jäävuori – Milanon triennaali (1951); Tokio, Tapio, Marsalkansauva – Milanon triennaali (1954); Tiima, Rondo – Milanon triennaali (1957); Romantica (1960); Paadrin Jää – Milanon triennaali (1960); Jäänsärkijä, Ultima Thule: kulho – Milanon triennaali (1968); Lunning-palkinto (1951); Pro Finlandia -mitali (1955); Prinssi Eugen -mitali (1980).
Kaj Franck (1911–1989),
suomalaisen muotoilun omatunto[33], poisti muotoilustaan kaiken ylimääräisen jättäen jäljelle vain olennaisen. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Teema-astiasto ja Kartio-lasisarja.
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Teema, Kartio, Purnukka, Ateenan aamu.
Palkinnot: Milanon triennaali (1951), Milanon triennaali (1954), Milanon triennaali (1957), Lunning-palkinto (1955), Pro Finlandia -mitali (1957), Prinssi Eugen -mitali (1964).
Alfredo Häberli (1964)
on Zürichissä asuva kansainvälinen muotoilija. Alfredo Häberlin muotoilussa perinne yhdistyy innovaatioon, iloon ja energiaan.
Muotoilutöitä Iittalalle: Essence (2001), Kid's Stuff (2001), Senta (2003), Tris (2003), Origo (1999).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Essence, Senta, Origo.
Kerttu Nurminen (1943)
Tunnettujen lasisarjojen suunnittelija.
Iittalan viimeinen kuukausipalkattu lasisuunnittelija
Muotoilutöitä Iittalalle: Palazzo Pro Arte (1988), Mondo (1988), Verna-lasi (1998), Verna-maljakko (2004).
Palkinnot: valtion taideteollisuuspalkinto (1991), ja Kaj Franck -muotoilupalkinto (1996)
Heikki Orvola (1943)
on suomalaisen muotoilun tärkeimpiä vaikuttajia. Orvolan materiaaleja ovat lasi, keramiikka, valurauta ja tekstiili. Vuonna 1998 Orvola voitti arvostetun Kaj Franck -palkinnon.
Muotoilutöitä Iittalalle: Aurora (1972), Kivi (1987), Korento (2011).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Kivi, Korento, Aurora.
Palkinnot: Kaj Franck -muotoilupalkinto (1998), Pro Finlandia -mitali (1984)
Timo Sarpaneva (1926–2006)
oli monien materiaalien taitaja. Hän käytti töissään lasia, posliinia, valurautaa ja tekstiilejä sekä grafiikkaa. Sarpanevan I-sarjasta tuli Iittalan tavaramerkki vuonna 1956. Sarpaneva oli suomalaisen muotoilun kansainvälisesti tunnettu voimahahmo. Hänen töitään on esillä taide- ja muotoilumuseoissa eri puolilla maailmaa, ja Orkideaa on kuvailtu maailman kauneimmaksi esineeksi.
Muotoilutöitä Iittalalle: Lansetti II (1952), Orkidea (1954), i-lasi (1956), Tsaikka (1957), pinottava pullo (1959), sarpaneva (1960), Festivo (1966), Claritas (1984).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Tsaikka, Orkidea, Claritas, Festivo, Sarpaneva, Steel-teräsvati.
Palkinnot: I-sarja (1954), Lunning-palkinto (1956), Pro Finlandia -mitali (1958), Taideteollisen korkeakoulun (nykyisen Aalto-yliopiston) kunniatohtorius (1993)
Oiva Toikka (1931)
on yksi suomalaisen lasimuotoilun persoonista, joka on parhaiten tunnettu lintukokoelmastaan. Hänen mielikuvituksellinen lasitaiteensa edustaa virtaviivaista ja esteettistä pohjoismaista muotoilua. Toikan Lintukokoelmaan on tähän mennessä kertynyt 400 lasitaide-esinettä, ja hänen Kastehelmi-sarjansa on suosittu.
Muotoilutöitä Iittalalle: Kastehelmi (1964), Flora (1966), Birds (1971), Vuosikuutio (1977), Niili (1989), Delta (1989), Vaskooli (1988), Full Moon (1989).
Tuotteet, jotka ovat yhä Iittalan tuotannossa: Birds, Vuosikuutio, Kastehelmi.
Lasimuseot
Iittalan lasimuseo perustettiin tehtaan yhteyteen vuonna 1971. Iittalan Lasimuseo, Nuutajärven Lasimuseo, Arabian museo, Rörstrandin museo sekä Aterinmuseo tallettavat ja tutkivat Arabian, Hackmanin, Iittalan ja Rörstrandin historiaa.
Pelikaanikalat
Pelikaanikalat (Saccopharyngoidei tai Lyomeri) on ahmattiankeriaskaloihin kuuluva alalahko. Alalahkoon kuuluu kolme heimoa, kolme sukua ja 26 lajia. Ulkomuodoltaan alalahkon kalat ovat hyvin pitkänomaisia, ja niiden nielu on todella venyvä, mikä mahdollistaa äärimmäisen suurten saaliiden nielemisen. Ne ovat niin muuntuneita, että eräät aiemmat auktorit ovat epäilleet etteivät ne ole luukaloja ollenkaan.
Minä & prinssi
Minä & prinssi on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen komediaelokuva. Sen on ohjannut Martha Coolidge. Pääosia näyttelevät Luke Mably ja Julia Stiles.
Juoni
Edvard (Luke Mably) on Tanskan kruununprinssi, joka on kiinnostunut politiikan sijaan nopeista autoista ja kauniista naisista. Kuningasisänsä (Edward Fox) ja kuningataräitinsä (Miranda Richardson) vastustuksesta huolimatta raikulipoika päättää viettää vaihto-oppilaskauden Yhdysvalloissa Wisconsinin osavaltiossa, missä on televisiomainoksen mukaan hieman villejä opiskelijatyttöjä.
Wisconsinissa on kuitenkin myös rehti ja kunnianhimoinen maalaistyttö Paige (Julia Stiles), joka haluaa lääketieteelliseen ja halveksii turhanpäiväisiä Shakespeare-opintoja. Karismaattinen prinssi esiintyy uusille tovereilleen tavallisena yliopisto-opiskelijana, ja pian Romeon ja Julian säkeet heräävät Paigen korvissa aivan uuteen hehkuun.
Paige ja Eddie rakastuvat, kun Paige ottaa Eddien mukaansa kotiin maalle kiitospäiväksi. Eddie joutuu palaamaan Tanskaan kuninkaan huonon terveyden takia, mutta Paige seuraa tätä ja Eddie kosii Paigea. Paige suostuu ja alkaa valmistautua uuteen elämään Eddien rinnalla.
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä Minä & prinssi on lajityyppinsä kuluneita uria raapiva romanttinen komedia, niin ”kertakaikkisen hölmö hattara” että siinä voi nähdä tahallisen lisäksi myös tahatonta komiikkaa. Mielenkiintoisinta hänestä on Tanskan kuningaskunnan nostaminen amerikkalaisittain eksoottiseksi maaksi, kun studiokauden Hollywood-elokuvissa eurooppalaiset prinssit tai prinsessat olivat usein kotoisin keksityistä, itäiseen Eurooppaan sijoittuvista monarkioista.
Jatko-osat
Elokuvalle on tehty kolme suoraan videolle julkaistua jatko-osaa: Minä ja prinssi 2 – kuninkaalliset häät (2006), Minä ja prinssi: Häämatka (2008) ja Minä ja prinssi: Matka Aasiaan (2010). Ne on ohjannut Catherine Cyran, ja naispääosaa näyttelee Stilesin sijaan Kam Heskin.
Lluís Domènech i Montaner
Lluís Domènech i Montaner (21. joulukuuta 1850 – 27. joulukuuta 1923) oli katalonialainen arkkitehti. Hän oli Gaudín ohella yksi tunnetuimpia katalonialaisen art nouveaun eli modernismen edustajia. Hän oli myös huomattava poliitikko.
Domènech i Montanerin läpimurto tapahtui Barcelonan vuoden 1888 maailmannäyttelyssä, jossa hänen suunnittelemansa Hotel International herätti suurta huomiota. Hänen tunnetuimmat rakennuksensa, Katalonialainen musiikkipalatsi ja Sant Paun sairaala, on hyväksytty Unescon maailmanperintöluetteloon. Muita tunnettuja töitä ovat muun muassa Castell dels Tres Dragons Barcelonassa, Casa Fuster Barcelonassa ja Grand Hotel Palma de Mallorcalla
Viggo Kampmann
Viggo Olfert Fischer Kampmann (21. heinäkuuta 1910 – 3. kesäkuuta 1976) oli tanskalainen poliitikko. Hän johti maan sosialidemokraattista puoluetta ja toimi Tanskan pääministerinä helmikuusta 1960 syyskuuhun 1962. Ennen sitä Kampmann toimi valtiovarainministerinä 1953–1960.
Kampmannin heikentyvä terveys pakotti hänet luopumaan sekä puoluejohtajan että pääministerin tehtävästä kahden ja puolen vuoden jälkeen Jens Otto Kragin hyväksi. Välittöminä oireina olivat sydänvaivat, mutta Kampmannin on sanottu kärsineen kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä ja hän turvautui masennuskausinaan runsaaseen alkoholin käyttöön. Hänen ajoittaisia katoamisiaan Kööpenhaminan ravintoloihin ei ajan tavan mukaan kuitenkaan kerrottu kansalle.
Loppuvuosinaan Kampmann toimi poliittisena kommentaattorina ja Tanskan julkisen sanan neuvoston puheenjohtajana. Hänen poikansa Jens Kampmann toimi useissa ministerintehtävissä 1970-luvulla.
Väestöhälytin
thumb|Väestöhälytin Ruotsissa.
Väestöhälytin on laitteisto, jota käytetään väestön varoittamiseen uhkaavasta välittömästä vaarasta, jolta tulisi suojautua nopeasti. Tällainen vaara saattaa olla esimerkiksi vaarallisten aineiden pääsy ympäristöön, ydinonnettomuus, sotatila tai muu vastaava tilanne, jossa edellytetään välitöntä suojautumista. Väestöhälyttiminä käytetään ulkotiloissa olevia sireenejä, joilla saadaan varoitettua ulkona liikkuvaa väestöä, sekä erilaisiin rakennuksiin (esimerkiksi tehtaat) sijoitettuja valo- ja äänihälyttimiä jotka on tarkoitettu rakennuksessa olevien ihmisten varoittamiseen. Ulkosireeneiden kuuluvuudesta on Suomessa olemassa määräyksiä, sireenien äänen on muun muassa kuuluttava taajamissa ja kahden kilometrin säteellä rautatiestä sekä 20 kilometrin säteellä ydinvoimalasta.
Ulkoisten hälytyslaitteiden päätyypit
Väestöhälyttimiä voidaan ohjata joko hätäkeskuksesta, paloasemilta tai paikan päältä. Ohjaukseen käytetään nykyisin pääasiassa viranomaisten VIRVE-radioverkkoa, mutta myös Peto-radioverkkoa hyödynnetään edelleen. Analogisessa Peto-radioverkossa hälytinyksiköiden ohjaus perustuu ilmailussakin käytettävään nk. selektiivikutsuun, jossa hälytinyksiköt reagoivat tietyillä radiotaajuuksilla lähetettäviin signaaleihin, tällöin toimintoina ovat mm. tilakysely, puheyhteyden avaus (kuulutus), hiljainen kokeilu (ultraäänen lähetys), kokeilumerkki, vaaramerkki, nollaus ja hälytyksen hätäkeskeytys. Vanhemman järjestelmän eräs huono puoli on mahdollisuus aiheettomiin hälytyksiin vahingossa tai tahallaan pelkän sopivan radiosignaalin seurauksena.
Väestöhälyttimillä annettavista äänimerkeistä on sisäasiainministeriö antanut määräykset.
Väestöhälyttimillä Suomessa annettavat merkit
Yleisen vaaramerkin kuullessaan on välittömästi suojauduttava sisätiloihin. Ovet, ikkunat ja ilmanvaihto on syytä sulkea. Tämän lisäksi on avattava radio ja kuunneltava ja noudatettava annettuja ohjeita. Ohjeita kannattaa odotella kaikessa rauhassa, sillä niiden tulo saattaa tilanteesta riippuen kestää jonkin aikaa. Puhelinta on syytä käyttää vain todellisessa hätätilanteessa, sillä puhelinlinjat saattavat tukkeutua ja silloin pelastustoimien kannalta välttämättömien puhelujen kulku voi häiriintyä. Ulos ei saa mennä eikä alueelta poistua ilman viranomaisten erikseen antamaa määräystä tai ohjetta, jottei saata itseään vaaraan.
Väestöhälyttimellä annettua hälytystä (yleinen vaaramerkki) seuraa aina television ja radion kautta annettu vaaratiedote hälytyksen aiheuttajasta.
Marty
pienoiskuva|Borgnine ja Blair elokuvassa Marty. Marty on pienimuotoinen yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1955. Se kertoo yli kolmekymppisestä amerikanitalialaisesta miehestä, joka asuu edelleen äitinsä luona, mutta kohtaa elämänsä naisen. Elokuva voitti parhaan elokuvan Oscar-palkinnon ja kolme muuta Oscaria. Se oli kaikkiaan kahdeksan Oscarin ehdokkaana.
Elokuva valittiin vuonna 1994 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat Martyn vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Yami to bōshi to hon no tabibito
Yami to Boushi to Hon no Tabibito (ヤミと帽子と本の旅人, Yami to Bōshi to Hon no Tabibito) on ROOTin vuonna 2002 julkaisema Hentai-peli, josta on tehty myös animesarja. Näiden välisinä eroina peli on vain aikuisille sopivaa materiaalia, kun taas TV-anime ei sisällä aikuismateriaalia, minkä lisäksi niiden juonet poikkeavat toisistaan huomattavasti.
Canyon Bicycles
pienoiskuva|Canyonin pääkonttori [[Koblenzissa]]
Canyon Bicycles GmbH on saksalainen polkupyörävalmistaja. Canyon valmistaa maantie-, maasto- ja triathlonpyöriä. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Koblenzissa.
Historia
Vuonna 1985 Roman Arnold perusti yhdessä veljensä kanssa yrityksen nimeltä ”Radsport Arnold”. Yritys valmisti polkupyörän osia. Ensimmäiset polkupyörät yritys valmisti markkinointinimellä Canyon vasta vuonna 1996. Radsport Arnold ryhtyi käyttämään myyntikanavanaan internetin kautta tapahtuvaa suoramyyntiä.
Vuonna 2001 yritys siirtyi osavalmistajasta pyörävalmistajaksi ja vaihtoi nimekseen Canyon Bicycles GmbH. Vuonna 2006 yritys julkaisi uuden graafisen ilmeen, josta se sai useita palkintoja.
Kilpailutoiminta
Radsport Arnold osallistui heti alusta lähtien pyöräilyn kilpailutoimintaan ja yritys on toiminut yhteistyössä useiden UCI ProTouriin osallistuneiden tallien kanssa. Katjuša ja Movistar Team käyttävät Canyonin valmistamia pyöriä.
Canyon Sveitsissä
Sveitsissä Canyonin pyöriä myydään nimellä ”Pure Cycling”, koska toinen polkupyörävalmistaja on jo suojannut tuotemerkin ”Canyon”.
Valko-Venäjän naisten jalkapallomaajoukkue
Valko-Venäjän naisten jalkapallomaajoukkue edustaa Valko-Venäjää naisten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Se toimii Valko-Venäjän jalkapalloliiton alaisuudessa.
Joukkueen entisiä valmentajia on muun muassa tammikuussa 2013 aloittanut Tatiana Volkova.
Kurt Wüthrich
Kurt Wüthrich (s. 4. lokakuuta 1938, Aarberg, Sveitsi) on sveitsiläinen kemisti ja nobelpalkittu. Kemian Nobelin hän sai vuonna 2002 proteiineihin liittyvistä tutkimuksista.
Wüthrich opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja kemiaa Bernin yliopistossa. Hän väitteli tohtoriksi orgaanisesta kemiasta Baselin yliopistossa 1964, ja jatkoi opintojaan Sveitsissä ja Yhdysvalloissa. Hän alkoi käyttää NMRää (lyhenne sanoista nuclear magnetic resonance) eli ydinmagneettista resonanssia molekyylien rakenteen tutkimiseen 1980-luvun alussa. Ensimmäinen proteiinin kolmiulotteinen rakenne selvisi tällä tavalla vuonna 1985.
Signmark
Marko Vilhelm Vuoriheimo (s. 26. kesäkuuta 1978 Helsinki), taiteilijanimeltään Signmark, on kuuro rap-artisti, joka kuvailee tuotantoaan kevyeksi, kantaa ottavaksi bilemusiikiksi. Viittomakielisessä perheessä kasvaneen Vuoriheimon mukaan yhteiskunnan ei tulisi kohdella kuuroja vammaisina vaan kielivähemmistönä, jolla on oma kulttuurinsa ja historiansa. Vuoriheimo on koulutukseltaan kasvatustieteiden maisteri, ja hän toimi vuoteen 2009 asti viittomakielen lehtorina Humanistisessa ammattikorkeakoulussa, mutta nykyään hän toimii yrittäjänä. Signmark on myös kysytty puhuja, joka puhuu yleisölle tulkin avulla.
Ura
Signmarkin esikoisalbumi Signmark julkaistiin 29. marraskuuta 2006. Albumi sisältää musiikkia CD:llä ja viittomakielisiä musiikkivideoita DVD:llä. Ensimmäisellä levyllä on kahdeksan laulua, ja niistä moni käsittelee Suomen viittomakielisten historiaa, kulttuuria ja oikeuksia. Laulut ovat viitotulta muodoltaan vapaita, vaikka puhekieliset versiot ovat loppusoinnullisia. Signmarkin tavoitteena on saada seuraavalle levylleen enemmän loppusoinnullista viittomakielistä laulua.
Signmark oli ehdokkaana Suomen edustajaksi vuoden 2009 Eurovision laulukilpailuun. Signmark voitti alkukarsinnat 23. tammikuuta 2009 kappaleella Speakerbox, jonka hän esitti yhdessä Osmo Ikosen kanssa. Äänistä hän sai tuolloin 46,5 prosenttia. Karsintojen finaalissa 31. tammikuuta Signmark sijoittui toiselle sijalle ja voittajaksi tuli Waldo’s People. Äänistä Signmark sai 41,2 prosenttia.
Alkuperäinen Signmark-yhtye hajosi toukokuussa 2009. Sittemmin Signmark on sooloartistina allekirjoittanut levytyssopimuksen kansainvälisen Warner Music -levy-yhtiön kanssa. Näin Signmarkista tuli ensimmäinen kuuro, joka on tehnyt sopimuksen kansainvälisen levy-yhtiön kanssa. Signmarkin toinen levy Breaking the Rules julkaistiin 21. huhtikuuta 2010. Amerikkalaissyntyinen Brandon Bauer laulaa ja räppää englanniksi.
Yūko Arimori
Yūko Arimori (, s. 17. joulukuuta 1966 Okayama, Japani) on japanilainen kestävyysjuoksija.
Metallin pursotus
Metallin pursotuksella tarkoitetaan prosessia, jossa metalliaihio puristetaan reiän läpi. Prosessissa reiän muoto kopioituu pursotettuun materiaaliin. Myös muoveja pursotetaan, ja prosessi on analoginen metallurgisen pursotusprosessin kanssa: tällöin käytetään termiä ekstruusio eli suulakepuristus.
Yūko Arimori
Arimori saavutti hopeaa Barcelonan olympialaisten maratonilla vuonna 1992. Atlantan olympialaisissa 1996 hän sijoittui pronssille Fatuma Roban ja Valentina Jegorovan jälkeen.
Metallin pursotus
Puristettavat metallit ovat joko valanteita tai jauheita. Lähes kaikkia teknisiä metalleja voidaan pursottaa. Kuluttajille tuttu esimerkki pursotetusta metallituotteesta on alumiiniprofiili jota käytetään mm. kasvihuoneiden runkojen valmistuksessa.
Pursottimet
1970-luvulle asti kaikki metallipursottimet olivat joko vesi- tai öljyhydraulisia puristimia. Nämä puristimet toimivat panosprosessina, missä pursotteen yksikköpaino saattaa olla useita tonneja. Tyypillinen pöllikoko on 50–700 kg.
Jatkuvatoimisia puristimia on myös kehitetty, näistä tunnetuimpia ja toimivimpia ovat Jade Claw- ja Conform -menetelmä.
Jade Claw -pursotus
Jade Claw -menetelmä perustuu kahteen telaketjuun, joilla ainestanko painetaan työkalun läpi. Menetelmällä onnistuttiin tekemään laboratoriomittakaavan tuotantoa, mutta siitä ei koskaan tullut kaupallista menestystä.
Conform pursotus
Conform menetelmässä aihiona on metallitanko tai metallijauhe. Tangon paksuus on halkaisijaltaan 8–25 mm, tangon pituutta ei ole rajoitettu. Laitteisto koostuu pursotuspyörästä, painorullasta ja työkaluasetelmasta, joka on tuettu takapuristimella vasten pursotuspyörää. Aihiotanko painetaan painorullalla purstuspyörässä olevaan uraan. Pursotuspyörä pyörii ja kuljettaa metallin työkaluasetelmalle, missä uraan upotettu vaste pysäyttää ja kääntää pursotettavan materiaalin pois pursotuspyörältä. Materiaalin sisäinen leikkautuminen nostaa pursotettavan materiaalin lämpötilan ja siihen kohdistuvan paineen niin korkeaksi, että metalli on viskositeetiltaan muovailuvahamaista ja siten plastista.
Conform pursotus on UKAEAn kehittämä ja patentoima menetelmä. Menetelmää oli alun perin tarkoitus käyttää uraanitankojen pursotukseen. Uraani oli kuitenkin liian lujaa ja haurasta pursotettavaksi tällä menetelmällä, mutta muiden plastisimpien metallien purostus onnistui hyvin. 1980-luvulla UKAEA antoi lisenssin kahden kaupallisen yrityksen; BWE Ltd. ja Holton Machinery Ltd.:n käyttöön, jotka käynnistivät kaupallisen laitevalmistuksen. Menetelmää käytetään huomattavassa määrin alumiinin ja kuparin pursottamiseen.
Painonnoston maailmanmestaruuskilpailut 1997
Vuoden 1997 painonnoston maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 6.–14. joulukuuta Chiang Maissa, Thaimaassa. Miehet kilpailivat kymmenessä ja naiset yhdeksässä painoluokassa. Kilpailuihin osallistui 143 nostajaa 39 maasta. Kiina voitti painoluokista kymmenen ja Bulgaria kolme.
ORP Horodyszcze
ORP Horodyszcze oli Puolan laivaston Warszawa-luokan jokimonitori toisen maailmansodan alussa ennen uppoamistaan.
Palvelus
Kesällä 1923 alus osallistui sotaharjoituksiin Puckin lahdella. Alus liitettiin keväällä 1926 yhdessä sisaraluksensa ORP Pińskin kanssa Pinskin laivueeseen. Aluksen konehuoneen modernisointi oli luultavasti edelleen kesken toisen maailmansodan alkaessa, jolloin Saksan hyökkäsi Puolaan. Alus osallistui sotatoimiin, kunnes sen miehistö upotti aluksen 1. lokakuuta.
Neuvostojoukot nostivat 6. lokakuuta ja korjasivat aluksen, minkä jälkeen se liitettiin Dneprille sijoitettuun laivueeseen nimellä Babruisk.
Tommaso Padoa-Schioppa
thumb|upright|Tommaso Padoa-Schioppa Tommaso Padoa-Schioppa (23. heinäkuuta 1940 Belluno, Italia – 18. joulukuuta 2010 Rooma, Italia ) oli italialainen taloustieteilijä, joka tunnetaan yhtenä Euroopan yhteisön yhteisvaluutta euron alkuunpanijoista.
Padoa-Schioppa suoritti taloustieteiden tohtorin tutkinnon Milanon Bocconin yliopistossa 1966 ja opiskeli myös MIT:ssä Bostonissa. Hän siirtyi Italian keskuspankin palvelukseen 1968. Padoa-Schioppa toimi johtajana Euroopan keskuspankissa (EKP) 1998–2005 ja oli EKP:n ensimmäisen hallituksen jäsen. Hän oli Italian talousministerinä 2006–2008 Romano Prodin pyydettyä häntä elvyttämään tuolloin nollakasvussa ollutta maan taloutta. Hän toimi myös Baselin pankkivalvontakomitean (Basel Committee on Banking Supervision, BCBS) puheenjohtajana.
Padoa-Schioppa tunnettiin intohimoisena eurooppalaisen aatteen ja yhteisvaluutan puolustajana. Hän kuoli sydänkohtaukseen ollessaan illastamassa ystäviensä kanssa.
Maxim Reality
Maxim Reality (oikealta nimeltään Keith Palmer, s. 21. maaliskuuta 1967 Peterborough, Englanti) on brittiläinen muusikko, joka on MC ja vokalisti yhtyeessä The Prodigy. Maxim oli alun perin vain MC, mutta Music for the Jilted Generation -albumin single "Poison" oli ensimmäinen, jolla hän lauloi. Maxim on yhtyeen varsinainen MC, kun Keith Flint panostaa laulun lisäksi pääasiassa livekäytökseen. Maxim lauloi myös The Fat of the Land -albumin menestyssinglellä "Breathe".
Sooloura
Maxim on esiintynyt myös soolouralla.
Hän on julkaissut tähän mennessä kolme albumia, Hell's Kitchen vuonna 2000, Fallen Angel vuonna 2005 ja Love More vuonna 2019.
Beaivváš Sámi Našunálateáhter
thumb|Beaivváš Sámi Našunálateáhter thumb|Teatterin sisäänkäynti thumb|Pukunäyttely teatterissa Beaivváš Sámi Našunálateáhter on saamelainen kansallisteatteri, joka on perustettu vuonna 1981. Teatteri on saanut tukea Norjan hallitukselta vuodesta 1991. Vuonna 2018 sen saama avustus oli 21,1 miljoonaa Norjan kruunua. Teatterin kotipaikka on Koutokeino. Teatteri tekee myös vierailuja ulkomaille edistääkseen saamelaisen kultturin tuntemusta.
Belsassar
thumb|305px|Yliluonnollisen enteen säikäyttämää Belsassaria esittävä [[Rembrandtin maalaus Belsassarin pidot noin vuodelta 1635.]] Belsassar (k. 539 eaa. ) oli Babylonian viimeisen kuninkaan Nabunaidin poika ja kanssahallitsija. Hän menetti asemansa, kun Persian suurvallan perustaja Kyyros valloitti Babylonian. Nebukadnessar II esitetään Nabunaidin aikakirjoissa Belsassarin isoisänä, mutta tämä saattaa olla propagandaa Nabunaidin valta-aseman vahvistamiseksi, sillä Nabunaid ei kuulunut Babylonian kuninkaalliseen sukuhaaraan. Danielin kirjassa Belsassar esitetään virheellisesti Babylonian kuninkaana ja Nebukadnessarin poikana, joskin "poika" voidaan ymmärtää kuvaannollisesti miespuoliseksi jälkeläiseksi.
Belsassar esitetään Danielin kirjassa diktaattorina ja elostelijana, ja sen sijaan, että hän olisi persialaisvaaran uhatessa organisoinut Babylonin puolustuksen, hän vietti aikaansa huvituksissa. Danielin kirjan mukaan Belsassaria varoitettiin hänen tulevasta kohtalostaan yliluonnollisella enteellä: tyhjästä ilmestynyt käsi piirsi palatsin seinään kesken pitojen kryptisen tekstin, jonka juutalainen profeetta Daniel selitti olevan viesti Jumalalta ja tarkoittavan mene, mene tekel ufarsin eli "laskettu, laskettu, punnittu, jaettu". Sanat vihjaisivat siihen, että Belsassarin päivät olivat luetut ja hänen valtakuntansa jaettaisiin pian. Tunnetuksi on muodostunut varsinkin sanan tekel selitys "Sinut on punnittu ja kevyeksi havaittu". Seuraavana yönä viholliset murtautuivat sisään ja surmasivat Belsassarin. Danielin kirjan mukaan Belsassarin valta siirtyi seuraavaksi meedialaiselle Dareiokselle, mutta historiallisesti Belsassarin ja Kyyroksen väliin ei ole mahdollista sijoittaa ylimääräistä hallitsijaa.
Tapio Furuholm
Tapio Furuholm (s. 23. helmikuuta 1952) on suomalainen toimittaja, urheiluselostaja ja entinen jalkapalloilija, joka vaikuttaa myös kunnallispolitiikassa. Varsinaiselta koulutukseltaan Furuholm on opettaja, mutta hän työskenteli vuodesta 1999 lähtien eläköitymiseensä saakka Porin kaupungin tiedottajana. Eurosport-kanavan jalkapalloselostajana Furuholm on toiminut vuodesta 1997 lähtien ja 1990-luvulla hän työskenteli myös Yleisradion selostajana.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1945
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1945 järjestettiin 7. heinäkuuta Tampereella. Naisten SM-kilpailut, joissa 4x100 metrin viesti oli myös mukana, järjestettiin 22. elokuuta Turussa
Tapio Furuholm
Jalkapalloura
Furuholm pelasi jalkapalloa Mestaruussarjassa yhden kauden ajan Porin Ässien joukkueessa, sekä useita vuosia alemmilla sarjatasoilla Ässien lisäksi myös Musan Salamassa. Kaudella 1969 hän teki pelaamissaan kolmessatoista SM-sarjan ottelussa neljä maalia. ja vuonna 1970 Furuholm saavutti Ässissä A-nuorten Suomen mestaruuden. Ässistä hän siirtyi Musan Salamaan kaudeksi 1972 ja on edelleen seuran kaikkien aikojen toiseksi paras maalintekijä.
Politiikka
Porin kaupunginvaltuustossa Furuholm vaikutti 1977–1986 SKDL:n valtuustoryhmässä, josta siirtyi vuosiksi 1987–1988 Demokraattiseen Vaihtoehtoon. Hän asettui jälleen Vasemmistoliiton ehdokkaaksi vuoden 2012 Kunnallisvaaleissa ja pääsi valtuustoon keräämällä yli 900 ääntä. Hän jätti valtuuston 2017. Furuholm työskenteli Porin kaupungin tiedotuspäällikkönä vuodesta 1999 lokakuun 2015 loppuun, jolloin jäi eläkkeelle.
Furuholm oli Vasemmistoliiton ehdokkaana myös vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Furuholm palasi kaupunginvaltuustoon vuoden 2021 kuntavaaleissa ja hänestä tuli myös kaupunginhallituksen jäsen. Keväällä 2022 Furuholm valittiin aluevaltuustoon. Kesäkuussa 2022 hän ilmoitti luopuvansa politiikasta ikäänsä ja terveydentilaansa vedoten.
Yksityiselämä
Tapio Furuholm on entisen jalkapalloilijan Timo Furuholmin isä. Hänen veljensä Esa Furuholm on myös entinen jalkapalloilija, joka on myöhemmin toiminut eri tehtävissä Suomen Palloliitossa.
Arktos Group
Arktos Group on suomalainen mekaanisen metsäteollisuuden konepaja- ja puunjalostusyhtiö. Yhtiö liiketoiminta käsittää Porin liimapuutehtaan, konepajan Mikkelissä ja Kemijärvellä sekä Kemijärven saha- ja liimapuutuotannon. Tammikuun lopussa 2012 yhtiö ajautui yrityssaneeraukseen. Tammikuussa 2013 Arktos Group hakeutui konkurssiin.
Arktos Groupia edelsi liiketoimintaa nimellä Anaika Group. Anaikaan liittyvää liiketoimintaa on ollut Anaika Timber (nykyisin Anaika Components LTD Oy) nimen alla vuodesta 1993. Japaniin on toimitettu puutuotteita vuodesta 1995 alkaen. Yrityksen omistavat Juhani Kukkonen, Jaakko Kilpeläinen ja Hannu Jaatinen tasaosuuksin. Kukkonen ja Jaatinen lähtivät Anaika Timberistä ja perustivat Anaika Groupin vuonna 2004.
Vuonna 2008 Anaika Group vaihtoi nimensä Arktos Groupiksi. Taustalla oli aiemmin tehdyn sopimuksen rikkontuminen, kun yritys ilmoitti perustavansa lakkautetun Kemijärven sellutehtaan tiloihin liimapalkkitehtaan. Vanha nimi aiheutti sekaannuksia Suomessa Anaika Components LTD Oy:n kanssa ja yhtiö ei saanut markkinoida Anaika-nimisiä puutuotteita maailmalle.
Kemijärven sellutehdas
Anaika Groupin odotettiin perustavan 80 työntekijän liimapalkkitehtaan Kemijärvelle, missä Stora Enso lakkautti Kemijärven sellutehtaan huhtikuun 2008 lopussa. Liimapalkkitehdas tuli lakkautetun selluloosatehtaan tiloihin. Stora Enso ja valtion erityisrahoitusyhtiö Finnvera tukivat molemmat hanketta 11 miljoonalla eurolla.
Anaika Group ilmoitti 29. tammikuuta 2008 tekevänsä rikosilmoituksen Kemijärven selluloosatehtaalla kiertävää häväistyskirjettä koskien. Stora Enso varoitti häväistyskirjeestä henkilökuntaansa.
Puupelletti
Anaika Group rekisteröi 25. lokakuuta 2007 toiminimen Anaika Pellets mahdollista polttopuupellettien valmistusta varten. Anaika Group rekisteröi myös samalla 11 muuta toiminimeä, kuten Anaika Composite, Anaika Talo ja Anaika House.
Mithridates VI
Mithridates VI Eupator Dionysos (, 132 eaa. – 63 eaa., myös Mithridates Suuri) oli Pontoksen kuningas 120–63 eaa. Hänen isänsä oli kuningas Mithridates V Euergetes. Mithridates oli hellenistisen kulttuurin omaksunut hallitsija, Pontoksen merkittävin kuningas ja Rooman valtakunnan vaarallisin vihollinen ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
Mithridates laajensi valtakuntaansa ympäri Mustanmeren rantoja, ja hän ajautui kolmesti sotaan Rooman valtakuntaa vastaan. Ensimmäisessä sodassa (89 eaa.–85 eaa.) hän valtasi suuren osan Vähää-Aasiaa ja Rooman valtakunnalle kuuluneet osat, jolloin hänen sanotaan teloittaneen 80 000 roomalaista. Mithridates valtasi myös Kreikan, mutta konsuli Sulla kukisti hänen joukkonsa vuonna 85 eaa., ja Mithridateen oli luovuttava valloituksistaan. Toinen sota (83 eaa.–81 eaa.) oli suppeampi laajuudeltaan. Kolmannessa sodassa (73 eaa.–63 eaa.) roomalaiset sotapäälliköt Lucullus ja Pompeius kukistivat Mithridateen perusteellisesti. Mithridates surmasi tai surmautti itsensä jouduttuaan poikansa Farnakes II:n syrjäyttämäksi.
Nuoruus
Mithridates syntyi Sinopessa, Pontoksen kuningaskunnan pääkaupungissa. Hänen isänsä oli kuningas Mithridates V Euergetes ja äitinsä seleukidiprinsessa Laodike, joka oli ehkä Antiokhos IV:n tytär. Mithridates V auttoi Rooman valtakuntaa kolmannessa puunilaissodassa ja sai palkkioksi osan Fryygiasta. Myös Paflagonia ja Galatia joutuivat Pontoksen vallan alle Mithridates V:n aikana. Vuonna 121 eaa. tai 120 eaa. Mithridates V joutui salamurhan kohteeksi hovissaan Sinopessa. Pontosta hallitsi tämän jälkeen Mithridates V:n vaimo Laodike alaikäisten poikiensa Mithridates Eupatorin ja Mithridates Chrestuksen nimissä. Mithridates Eupator, josta tuli kuningas Mithridates VI, oli vanhempi ja murhan aikoihin noin yksitoistavuotias. Pian kävi kuitenkin ilmeiseksi, että Laodike suosi nuorempaa poikaansa Mithridates Chrestusta. Laodiken hallituskauden aikana Rooma riisti Pontokselta Fryygian.
Mithridateesta kerrottiin paljon tarinoita. Erään, ehkä myöhemmin sepitetyn tarinan mukaan Mithridates pakeni hovista itäisen Pontoksen ja Armenia minorin vuoristoon, jossa hän kohensi kuntoaan ja kasvatti vastustuskyvyn myrkkyjä vastaan. Mithridateen sanotaan myös opetelleen pakonsa aikana monia alueen kielistä. Eri lähteissä Mithridateen kerrottiin osanneen 22:ta, 25:ttä tai jopa 50:tä eri kieltä. Pakomatkan kerrotaan kestäneen seitsemän vuotta. Noin vuonna 113 Mithridates palasi Sinopeen, kaappasi vallan ja vangitsi äitinsä Laodiken. Hänen pikkuveljensä Mithridates Chrestus sai aluksi jatkaa kanssahallitsijana, mutta muutaman vuoden päästä Mithridates murhautti hänet.
Mustanmeren alueen valloitukset
Päästyään kuninkaaksi Mithridates pyrki laajentamaan valtaansa Mustanmeren rannikkoseuduille. Ensiksi hän liitti Armenia minorin valtakuntaansa. Samoihin aikoihin hän valtasi myös rikkauksistaan kuuluisan Kolkhiksen. Joskus vuosien 114 eaa. ja 110 eaa. välillä Mithridates sai avunpyynnön Taurien Khersonesokselta, jonka kreikkalaiset kaupungit halusivat apua skyyttejä ja taureja vastaan. Mithridates lähetti apuun 6000 sotilasta sotapäällikkönsä Diofantoksen johdolla ja myöhemmin vielä kaksi muuta sotajoukkoa. Skyytit kukistuivat pitkän sotaretken jälkeen, ja Mithridateesta tuli koko Khersonesoksen hallitsija. Myös Mustanmeren länsirannalla sijainneet Olbia ja Apollonia pyysivät aikanaan Mithridatekseltä apua. Vuosien kuluessa Mithridateen valta kasvoi Mustanmeren alueella. Ainoastaan Kaukasian vuoristoinen rannikko ja vielä itsenäiset kreikkalaiset Bithynian kuningaskunta ja Herakleia Pontike jäivät Pontoksen vallan ulkopuolelle. Niiden takana oli Rooman Asian provinssi. thumb|Pontoksen kuninkaan Mithridates VI:n kuva rahassa. Pontos kukoisti Mithridateen hallituskauden alussa. Tästä osoituksena on suuret määrät tältä ajalta peräisin olevia rahoja. Pronssirahoissa on muun muassa Pontoksen hallitsijasukua symboloivan Perseuksen pään kuva ja kääntöpuolella yleensä jokin kreikkalainen jumalhahmo. Mithridates lyötti rahoja kolmessatoista rahapajassa ympäri Paflagoniaa ja Pontosta, ja niitä on löytynyt paljon Kolkhiksesta ja Mustanmeren pohjoisrannan kaupungeista. Vuodesta 96 tai 95 alkaen Mithridates lyötti hopeisia drakhman ja tetradrakhman rahoja sekä kultaisia stateerin rahoja. Niissä oli Mithridateen kuva ja teksti Mithridates Eupator sekä kääntöpuolella Perseuksen kuva.
Mithridateen hovissa kuningasta verrattiin suuriin valloittajiin Aleksanteri Suureen ja Dionysokseen, vaikka hän ei henkilökohtaisesti osallistunutkaan Mustanmeren alueen valloituksiin. Mithradites oli myös välttänyt sotaa Roomaa vastaan. Roomalaiset eivät tuolloin olleet kovin kiinnostuneita Aasian alueistaan, koska he kävivät toisaalla Jugurthan sotaa ja Kimbrisotia.
Paflagonian valloitus
300px|thumb|[[Anatolia|Vähän-Aasian alueet antiikin aikana.]] Noin vuonna 109 eaa. Mithridateen kerrotaan tehneen salaa matkan Bithyniaan ja Asian provinssiin. Vuonna 107 eaa. Mithridates ja hänen naapurinsa Bithynian kuningas Nikomedes III Euergetes hyökkäsivät Paflagoniaan ja jakoivat alueen keskenään. Aikaisemmin roomalaiset eivät olleet välittäneet Mithridateen valloituksista, mutta nyt he lähettivät Mithridateen luo lähetystön, joka vaati luopumista valloitetuista alueista. Mithridateen kerrotaan pitäneen lähetystölle puheen, jossa hän väitti toimintansa olleen oikeutettua. Tämän jälkeen Mithridates valtasi vielä osan Galatiasta, jonka jo hänen isänsä olisi pitänyt periä. Nikomedes asetti puolestaan oman poikansa Paflagonian kuninkaaksi.
Kappadokian valloitus
Osapuilleen samaan aikaan sotatoimien kanssa Mithridateen lähetystö saapui Roomaan, ja sen sanottiin yrittäneen lahjoa senaattoreita hyväksymään Paflagonian ja Galatian valtaukset. Myös Nikomedes ja Laodike olivat yrittäneet saada Roomasta tukea sille, että he saisivat Kappadokian hallintaansa. Konsuli Gaius Marius kiinnostui pian Vähän-Aasian tapahtumista ja matkusti Asiaan vuonna 99 eaa. tai 98 eaa. Hänen kerrotaan sanoneen Mithridateelle, että tämän tuli joko olla roomalaisia mahtavampi tai totella heitä.
Samaan aikaan muutama tapahtuma vahvisti Mithridateen asemaa. Vuonna 96 eaa. tai 95 eaa. Tigranes I nousi Armenian kuninkaaksi, liittoutui Mithridateen kanssa ja nai tämän tyttären Kleopatran. Vuonna 94 eaa. Bithynian kuningas Nikomedes kuoli, ja hänen poikansa Nikomedes IV nousi valtaistuimelle. Vuonna 91 eaa. Roomassa syttyi liittolaissota, eivätkä roomalaiset ehtineet puuttua Vähän-Aasian asioihin. Mithridates yllytti uuden vävynsä Tigraneksen Kappadokian kimppuun, ja Ariobarzanes pakeni Roomaan. Mithridates yritti salamurhata Nikomedes IV:n mutta epäonnistui. Myös Nikomedes pakeni Roomaan, missä senaatti määräsi kummankin kuninkaan palautettaviksi valtaistuimilleen. Tehtävä annettiin konsuli Manius Aquilliukselle ja Manlius Maltinukselle. Mithridates puolustautui väittäen toimivansa Nikomedeen velipuolen Sokrates Chrestuksen nimissä.
Konflikti Rooman kanssa
Yllättäen Mithridates perääntyi Bithyniasta Rooman vaatimuksesta ja jopa teloitutti nukkehallitsijansa Sokrateen. Myös Tigranes perääntyi Kappadokiasta, kun Aquillius ja hänen kollegansa hyökkäsivät Asian provinssin joukoista kootun armeijan kanssa. Ajettuaan viholliset pois Bithyniasta ja Kappadokiasta roomalaiset alkoivat vaatia näiltä mailta korvausta sodan aiheuttamista kuluista ja entisten lainojen takaisinmaksua. Bithynian Nikomedeellä ja Kappadokian Ariobarzaneella ei kuitenkaan ollut varaa maksaa roomalaisten vaatimia summia, joten roomalainen toimikunta määräsi uudet liittolaisensa hyökkäämään Pontoksen ja Armenian kimppuun vaaditun summan kokoamiseksi. Ariobarzanes kieltäytyi, koska tiesi Kappadokian olevan liian heikko, mutta Nikomedes hyökkäsi vastahakoisesti Pontoksen kimppuun. Hänen joukkonsa tunkeutuivat aina Amastrikseen asti, ja hän sulki Bosporinsalmen Pontoksen liikenteeltä.