cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ammattikoulutus Suomessa
1800–1910 Suomesta tulee autonominen Venäjän suuriruhtinaskunta
Suomeen haluttiin kehittää elinkeinoja ymmärtävää virkamieskuntaa ja maatalouden neuvontatoimintaa, vaihtoehtona uskonnollisesti ja akateemisesti kasvatetulle eliitille. Ammattikasvatus alkoi kehittyä omaan erityiseen suuntaansa 1800-luvulta lähtien. Perinteinen ammattikuntapohjainen oppilaskasvatus ja elinkeinoelämän käynnistämä ammattikasvatus alkoi vähitellen muuttua yhteiskunnan kustantamiksi, valtion ohjaamiksi ja kontrolloimiksi koulumaisiksi järjestelmiksi. 1800-luvun alkupuolella syntyivät ensimmäiset sunnuntaikoulut, kauppakoulut, tekniset reaalikoulut ja maanviljelyskoulut. 1800-luvulla jotkin teollisuushallituksen tarkastajat totesivat, että on välttämätöntä erottaa ammatillisesti suuntautunut kasvatus ja yleissivistävä kasvatus toisistaan.
Ammattikasvatuksen pioneerivaihetta elettiin 1820–1830-luvuilta aina 1860–70-luvuille. Maaseudun käsityöläisten ammattitaidosta ei ollut mitään määräyksiä, mutta kaupunkien käsityöläiseksi esim. suutariksi, räätäliksi, kultasepäksi, kirvesmieheksi, muurariksi tai verankutojaksi pääsi keskiaikaiseen tapaan mestarin ohjauksessa ja taloudessa ensin oppipojasta kisälliksi ja kisällistä lopulta mestariksi. Koulutetun hoitohenkilökunnan tarve tuli Suomessa ajankohtaiseksi ensin maaseudulla ja sittemmin taajamien hoitolaitoksissa. Kätilöt, diakonissat ja kiertävät sairaanhoitajat olivat ensimmäisiä koulutettuja naisammattilaisia. Miesten institutionaalisen ammattikasvatuksen varhaisin alue, merenkulkualan koulutus alkoi Suomessa 1813 kolmessa oppilaitoksessa ja liittyi läheisesti kauppiaskoulutukseen, sillä alusten päälliköt harjoittivat kauppaa ulkomaan satamissa käydessään.
Ammattikasvatus 1900-luvun alusta toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan
1900-luvun alussa maatalouden modernisointiin kuului isäntien ja emäntien koulutusta ja työtehovalistusta. Tällöin perustettiin myös komiteoita suunnittelemaan ammattikasvatusta, koska tarvittiin lisää ammattimiehiä. Lisäksi tyttöjen ammattikoulutuksesta käytiin keskustelua. 1910-luvulla perustettiin myös ensimmäiset teknilliset opistot Suomeen.
1930-luvulla yliopisto-opiskelijoiden osuus oli kasvanut niin suureksi, että puhuttiin ylioppilastulvasta. Tämän vuoksi perustettiin 1934 ylioppilastulvan vastustamiskomitea, jonka tehtävänä oli puhua ammatillisen koulutuksen laajentamisen puolesta. Ammattiopetuksen laajeneminen käynnistyi voimakkaasti vasta toisen maailmansodan jälkeen. Sotakorvaukset ja jälleenrakennus vauhdittivat varsinkin metalliteollisuutta ja siihen liittyvää koulutusta. Useat ammattikoulut onkin perustettu 1950–1960-luvuilla. Yhteiskunta koostui rationalisoitavista tehtävistä, jotka kuului järjestää tiedon hallintaan perustuvaksi hierarkkiseksi työnjaoksi. Työ myös ammatillistui ja ammattiyhdistykset aktivoituivat erityisesti suurteollisuudessa ja julkisissa töissä.
Yhteiskunnallisten olosuhteiden vaikutus ammattikasvatukseen
Suomalainen yhteiskunta alkoi muuttua 1960-luvulla. Teollisuus- ja palveluelinkeinojen osuus kasvoi koko ajan. Maatalous koneellistui ja vapautti työvoimaa. Ihmiset alkoivat hakeutua Etelä-Suomen kaupunkeihin ja moni suuntasi myös ulkomaille, erityisesti Ruotsiin. Uusista kasvatus- ja koulutusarvoista keskusteltiin kulttuuriradikalismin voimistumisen seurauksena. Myös toisen maailmansodan jälkeinen sotakorvausten maksaminen vaikutti ammatillisen koulutuksen laajenemiseen. Meritokraattinen koulutus- ja työvoimapolitiikka oli vallitseva eetos 1960- ja 70-luvuilla. Tavoitteena oli tietopuolisen opetuksen lisääminen. Näillä kaikilla tekijöillä oli vaikutusta ammatillisen koulutuksen kehittämiseen.
Ammattikasvatus osana koulutuksen kokonaisuudistusta
1950-luvulla alettiin pohtia suomalaisen koulujärjestelmän kokonaisuudistusta. 1960-luvulla luotiin suomalainen yhtenäiskoulujärjestelmä, jonka mukainen yhdeksän vuoden mittainen peruskoulutus antaisin hyvän perustan ammatinvalinnalle.
1960-luvun mietinnöt konkretisoituivat 1970-luvulla. Yleissivistävän koulutuksen ohella myös ammatillinen koulutus kiinnosti koulutussuunnittelijoita. Keskiasteen koulutuksen ongelmana pidettiin 1970-luvulla yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen erillisyyttä. Ongelmana nähtiin myös ylioppilaiden määrän kasvun vaikutukset ylioppilastutkintoa suorittamattomien opiskelumahdollisuuksiin sekä ammatillisen koulutuksen arvostukseen. Ammatillisen koulutuksen yleissivistävyyttä haluttiin lisätä. Ammattikoulutuksesta haluttiin lukion kanssa kilpailukykyinen väylä, josta voisi jatkaa korkeakouluopintoihin, ottaen huomioon työelämän asettamat vaatimukset ja niissä tapahtuvat muutokset. Ammatillisen koulutuksen tavoitteena oli ammattitaito, sen ylläpitäminen ja laaja-alaistaminen. Valtioneuvosto teki asiasta periaatepäätöksen 1974, joka vahvistettiin lailla 1978.
Ammatillisen koulutuksen laajeneminen ja järjestelmällistyminen
Ammattikasvatusneuvosto oli vuonna 1947 hyväksynyt ammattikasvatuksen kehittämisen 10-vuotissuunnitelman. Vuonna 1958 vahvistettu laki ammattioppilaitoksista vahvisti osan suunnitelman tavoitteista. Suunnitelman päätavoitteet olivat:
Monet näistä tavoitteista toimeenpantiin 1960-luvulla. Koulutuksen järjestämisellä pyrittiin myös nostamaan ammattikuntien arvostusta. Myös ammatillisen koulutuksen hallinnossa tapahtui kehitystä ja uudistuksia. Ammatillisen koulutuksen valvonta siirtyi tiukasti valtiolle.
Kauppaoppilaitosten määrä ja sen myötä oppilasmäärä lisääntyivät voimakkaasti 1960-luvulla. 1960-luku oli myös teknillisen ammatillisen koulutuksen voimakkaan kasvun aikaa. 60-luvulla perustettiin yhdeksän uutta teknillistä oppilaitosta ja oppilaiden määrä yli kaksinkertaistui. Suuret ikäluokat, tietoisuus koulutuksesta, tihentynyt oppilaitosverkosto, arvostus, ylioppilaiden kiinnostus ja yleissivistävän koulutuksen tasonnousu vaikuttivat ammatillisen koulutuksen suosion kasvuun. Myös merimiesten ammattikoulutus tuli pakolliseksi vuonna 1961.
1960- ja 70-luvuilla ammattikoulutus lisääntyi kaupallisen ja teknillisen alan lisäksi metsä-, kotitalous- ja hoiva-alalla. Ammattikoulutus vähentyi ainoastaan maatalousalalla. Oppisopimuskoulutuksen asema vähentyi laitosmaisen koulutuksen laajenemisen myötä.
Nousukausi ja lama
1980-luvun alkupuolella taloudellinen kasvu oli kiihtyvää ja Suomi eli nousukauden aikaa. Etenkin ulkomaankauppa ja tieteellis-tekninen kehitys olivat vilkkaita. Työttömyys laski jopa alle kuuden prosentin, ja sekä bruttokansantuote että palkat olivat nousussa.
Vuonna 1986 tapahtuneen Tsernobylin ydinvoimalaonnettomuuden aikoihin Suomen talouskasvu kääntyi kuitenkin laskuun. Erityisesti itärajan taakse suuntautuva kauppa väheni. Yritykset pyrkivät irtautumaan yhteiskunnan valvonnasta ja lopulta kaikki johti egoismin kasvuun. Yhteiskunnallinen arvomaailma oli kokenut kolauksen, joka näkyi pikkuhiljaa myös koulutuksessa. Myös 1990-luvun alun lamalla oli vaikutuksensa ammattikoulutukseen.
Ammatillisen peruskoulutuksen uudistussuunnitelmat
Peruskoulututkintoon pohjautuva ammatillinen koulutus uudistettiin vuoden 1974 valtioneuvoston periaatepäätöksen mukaisesti. Opinnot organisoitiin laaja-alaisiksi peruslinjoiksi, joissa yhteisen perusjakson jälkeen jatkettiin opiskelua omilla erikoistumislinjoilla. Myös valintaprosessi ammatilliseen koulutukseen muuttui kaksivaiheiseksi, jossa peruskoulun päätösvaiheessa valittiin peruslinja ja erikoistumisopinnot valittiin peruslinjan aikana. Ammatillinen koulutus uudistettiin vuosina 1982–88. Koulutuksen rakenteeseen ja opetussuunnitelmaan tehtiin muutoksia, jotka saatiin kirjattua lakiin vuonna 1987. Lakiuudistus avasi mahdollisuuden siirtyä kouluasteelta opistoasteelle ja sitä kautta myös korkeakouluopintoihin. Vuosina 1987–88 valtioneuvosto linjasi ammatillisen koulutuksen tehtäväksi perus-, täydennys- ja jatkokoulutuksen, johon sisältyi muun muassa työnantajien ja työntekijäjärjestöjen avustuksella henkilöstökoulutus. Myös kansalais- ja työväenopistojen suosio oli kasvussa.
Nuorisokoulu- ja ammattikorkeakoulukokeilut
1980-luvun koulu-uudistusten johdosta koulutustaso nousi, mikä vaati lisää paikkoja jatkokoulutukseen. Tämä synnytti nuorisokoulukokeilun 1990-luvun alussa. Nuorisokoulun tavoitteena oli yhdistää koulutuksessa nuorten koulutustoiveita ja työelämän tarpeita. Vuonna 1991 alkoi ammattikorkeakoulukokeilu ja vuonna 1995 tuli voimaan ammattikorkeakoululaki. Ammattikorkeakoulukokeilulla pyrittiin hankkimaan kokemuksia, joiden avulla peruskoulun jälkeisiä koulutuksia voitaisiin kehittää. Työelämäyhteistyö sekä monipuoliset ja joustavat koulutusmahdollisuudet olivat erityisesti kehityksen alla. Tavoitteena oli luoda opiskelijoille resursseja kilpailla kansainvälisilläkin työmarkkinoilla.
Sekä nuorisoasteen koulutuskokeilun että ammattikorkeakoulukokeilun tarkoituksena oli selvittää, miten peruskoulun ja lukion jälkeista opiskelua voitaisiin tasollisesti nostaa, tyydyttää työelämän ja yhteiskunnan tieto-taidollisia vaatimuksia, monipuolistaa koulutusmahdollisuuksia sekä parantaa muuten Suomen koulutusjärjestelmää. Nuorisokoulu oli ns. ammattilukion kokeilu, sillä siinä opiskelija pystyi yhdistelemään yhdestä tai useammasta oppilaitoksesta tarjottavia kursseja ja kokonaisuuksia. Opiskelija suorittin näin joko ammatillisen tutkinnon tai ylioppilastutkinnon sisältäen myös toisen oppilaitoksen oppeja. Ammattikorkeakoulukokeilu aloitettiin väliaikaisilla ammattikorkeakouluilla, joiden tarkoitus oli opistoasteen ja ammatillisen korkea-asteen yhteistyö korkeakoulututkinnon järjestämiseksi. Väliaikainen ammattikorkeakoulu sai myös järjestää aikuiskoulutusta sekä koulutusta tukevaa tutkimus-, palvelu- ja kehittämistoimintaa. Väliaikaisessa ammattikorkeakoulussa tutkintoajat säädettiin kestämään 3–4 vuotta ja opinnot suunniteltiin ammatillisen tutkinnon sekä lukion pohjalle, kuitenkin kohottamalla opintojen teoreettista tasoa.
1995 – nykyaika
1990-luvulla ja Suomen liityttyä Euroopan unioniin koulutuspolitiikan päätavoite EU:ssa on ollut elinikäisen oppimisen edistäminen. Käänne liittyi ylikansallisen koulutuspalveluklusterin rakentamiseen; ammatin ja kasvatuksen sijasta keskeisiksi tulevat työllistyvyys ja asiantuntijuus, elinikäinen ja työssäoppiminen tietoyhteiskunnassa. Samalla koulutuspolitiikan luonne on muuttumassa, tietyille ammateille ominaisten taitojen ja osaamisen sijasta elinikäisen oppimisen tavoitteena ovat alati vaihtuviin työtehtäviin päivittymisen mahdollistavat taidot, kuten tiimityötaidot, sosiaaliset ja komminikointitaidot, oppimaan oppimisen sekä ongelmanratkaisu- ja monikulttuurisuustaidot. Tavoitteena on siis pyrkiä vastaamaan suoraan työelämän jatkuviin muutoksiin. Uusi työelämään suoraan suuntautuva koulutuspolitiikka näkyy myös ammattikorkeakoulujen tavoitteissa. Vuonna 1997 Opetusministeriö aseitti tavoitteeksi, että suomalaiset ammattikorkeakoulut asettuisivat eurooppalaisen ammattikorkeakoulujen kärkeen vuosituhannen vaihteessa. Tämä tarkoitti laadun parantamista, niin että ammattikorkeakoulut ovat kansallisesti ja kansainvälisesti kilpailukykyisiä. Ammattikorkeakoulun laatutaso liittyy pitkälti sen yhteyksiin työ- ja elinkeinoelämään. Tarkoituksena oli, että työelämän ja koulutuksen välillä olisi mahdollisimman paljon yhtäläisyyksiä, kuitenkin siten, että koulutus samalla kehittäisi ja uudistaisi työelämää.
Sydän- ja rintaelinkirurgia
Sydän- ja rintaelinkirurgia on rintakehän alueen kirurgisten sairauksien erikoisala. Erikoisalana tämä sisältää sydämen, keuhkojen, ruokatorven, välikarsinan ja rintakehän alueen verisuonten sairauksien kirurgisen hoidon.
Ammattikoulutus Suomessa
Ammatillisen koulutuksen kehittämisen suunta
Koulutuksen laajentaminen on jatkuvasti lisännyt koulutuksen mahdollisuuksia. Peruskoulun jälkeisen toisen asteen koulutuksen opiskelupaikka on periaatteessa ja yhä selvemmin myös käytännössä turvattu koko ikäluokalle. Lisäksi toisen asteen ammatillisen koulutuksen tasoa ja kilpailukykyä on pyritty nostamaan lukioon nähden. Vuoteen 2001 mennessä kaikki toisen asteen koulutus muuttui kolmivuotiseksi, kun aikaisemmin oli mahdollisuus käydä ammatillinen koulutus kahdessa vuodessa.
1.8.2015 tulivat voimaan uudistetut lait ja asetukset ammatillisesta koulutuksesta sekä Opetushallituksen uudet tutkintojen perusteita koskevat määräykset. Kaikki jo opintonsa aloittaneet siirtyivät jatkamaan opintojaan uusien perusteiden mukaan. Tällöin ammattitaitoa täydentävien tutkinnon osien eli ATTO-aineiden tilalle tuli yhteiset tutkinnon osat (YTO). Pitkään valmisteltu ammatillisen koulutuksen reformi astui voimaan vuonna 2018. Uudistuksen tavoitteena oli muun muassa lyhentää opiskeluaikoja ottamalla käyttöön osaamisperustaisuus eli henkilön aikaisemman osaamisen hyväksilukeminen.
Sydän- ja rintaelinkirurgia
Historia
Sydän- ja rintaelinkirurgia on kohtalaisen nuori kirurgian ala. Esteenä kehitykselle olivat leikkauksenaikaiset ja -jälkeiset komplikaatiot, jotka johtivat käytännössä aina potilaan menehtymiseen. Ensimmäiset onnistuneet leikkaukset suoritettiin 1800-luvulla, ja niihin lukeutuivat sydänpussin korjaus ja keuhkon osapoistot. Rintakehän murskavamman vuoksi ensimmäisen keuhkonpoiston suoritti Rudolph Nissen vuonna 1931. Vastaavasti syövänhoidoksi samantyyppisen leikkauksen suorittivat Evarts Graham ja Singer vuonna 1933.
Sydänkirurgia alkoi kehittyä vasta 1940-luvulla, kun 1944 Alfred Blalock ja Helen Taussig suorittivat Blalock–Taussig-shuntin Fallot’n tetralogiaa sairastavalle lapselle. Ensimmäisen varsinaisen avosydänkirurgisen toimenpiteen hypotermiassa suorittivat Walton Lillhei ja John Lewis syyskuussa 1952 synnynnäisen sydänvian vuoksi. Leikkausryhmä aloitti 1954 leikkaukset, joissa potilaan toinen vanhempi toimi ulkopuolisena sydän-keuhkokoneena. Näitä leikkauksia suoritettiin yhteensä 44 kappaletta.
Ensimmäisen sydän-keuhkokoneen kehitti John Gibbons 1953, mutta huonojen hoitotulosten takia projekti keskeytettiin. John W. Kirklin kehitti sydän-keuhkokonetta ja 1954 lopulla suoritettiin ensimmäiset avosydänkirurgiset toimenpiteet sydän-keuhkokoneen avulla. Vasta tämän jälkeen maailmanlaajuinen mielenkiinto kehittyi sydänkirurgiaan.
Argentiinalainen René Favaloro suoritti 1967 ensimmäisenä lääketieteellisissä julkaisuissa raportoidun sydämen ohitusleikkauksen käyttäen alaraajan iso safeena -laskimoa Clevelandissa, Yhdysvalloissa.
Ensimmäisen sydämensiirron suoritti Christiaan Barnard työryhmineen 1967.
Sydänleikkaukset, sydämensiirrot ja rintakehän alueen elinsiirrot Suomessa
Suomen ensimmäisen onnistuneen avosydänleikkauksen sydän-keuhkokoneen avulla teki Sauli Viikarin johtama ryhmä Turussa 28. huhtikuuta 1960. Suomen ensimmäisen sydämensiirron suoritti 1985 Severi Mattila työryhmineen. Ari Harjula työryhmineen suoritti Suomen ensimmäisen sydämen ja keuhkojen yhteissiirron 1988 ja keuhkonsiirron 1990.
Sydän- ja rintaelinkirurgia Suomessa
Suomessa toimii nykyään seitsemän julkista sydänkirurgista yksikköä: Meilahden sairaalassa, Lastenklinikka, Turun yliopistollisessa keskussairaalassa, Tampereen yliopistollisen sairaalan sydänkeskuksessa, Oulun yliopistollisessa sairaalassa, Kuopion yliopistollisessa sairaalassa ja Vaasan keskussairaalassa. Lisäksi yhdessä yksityisessä: Mehiläinen, Töölö
Ainoastaan lastensydänkirurgia on keskitetty Lastenklinikalle ja elinsiirrot Meilahden sairaalaan.
Rintaelinkirurgisia toimenpiteitä suoritetaan myös useimmissa keskus- ja aluesairaaloissa, joskin nykyään kyseisiä toimenpiteitä pyritään keskittämään yhä suurempiin leikkausyksiköihin.
Aiheesta muualla
Cardiothoracic surgery
Tytyrin koulu
Tytyrin koulu oli Lohjalla kahdessa eri opetuspisteessä toiminut noin 300 oppilaan suomenkielinen alakoulu. Se kuului Anttilan yläkoulualueeseen. Koulun opetuspisteet olivat:
Syksyllä 2015 oppilaita oli 297 ja syksyllä 2014 opettajakuntaa laskennallisesti 22,4 henkeä.
Vanha Tytyrin koulurakennus oli vuodelta 1962. Se purettiin sisäilmaongelmien vuoksi 2010-luvun keskivaiheilla. Sen oli suunnitellut sairaala-arkkitehtina tunnettu Reino Koivula. Sen korvannut Ojaniittytalo on uusi ja siinä toimii myös päiväkoti. Ojaniittytalo sijaitsee noin 1,2 kilometrin etäisyydellä Nummentaustan opetuspisteestä.
Koulu lakkautettiin vuonna 2021, kun se liitettiin Anttilan koulun kanssa uudeksi Laurentius-kouluksi laajennusosan valmistuttua.
Invercargill
Invercargill on Uuden-Seelannin Eteläsaaren eteläosassa, Foveaux’nsalmen poukamassa sijaitseva kaupunki. Asukkaita on 49 830 (2001). Kaupunki toimii keskuksena alueensa lypsykarja- ja lampaanhoitotaloudelle. Siellä on myös lannoiteteollisuutta. Valtaosa kaupankäynnistä kulkeutuu kohteeseensa noin 25 kilometrin päässä sijaitsevan Bluffin sataman kautta. Kaupungin tunnetuin maamerkki on luultavasti William Sharpin suunnittelema punaisista tiilistä rakennettu 42,5 metriä korkea vesitorni, joka valmistui 1889.
Historia
Maorit saapuivat Invercargillin seudulle viimeistään 1100-luvulla Bluffin runsaiden kala- ja lintuvarantojen houkuttelemina. He harjoittivat valaanpyyntiä ja pellavakauppaa. Ensimmäiset eurooppalaiset tulivat Eteläsaaren etelärannikolle 1700-luvun lopulla.
Vuonna 1856 kenraalikuvernööri Thomas Gore Browne myöntyi maanviljelijöiden esittämään pyyntöön Bluffin sataman perustamisesta. Samalla hän ehdotti vastaavalle kaupungille nimeä Invercargill kunnianosoitukseksi skotlantilaiselle William Cargillille, joka vaikutti Otagon ja Southlandin alueiden hallinnossa.
Ilmasto
Rannikkoseudulla sijaitsevan Invercargillin ilmasto on leuto, ja vuosittainen lämpötilanvaihtelu asettuu keskimäärin vain noin kymmenen celsiusasteen välille. Keskilämpötila on tammikuussa 18,6 °C ja heinäkuussa 9,5 °C.
Esa Seeste
Esa Seeste (aik. Serenius) (4. heinäkuuta 1913 Viipuri – 2. lokakuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Pitkä opettajauransa perusteella hänelle myönnettiin vuonna 1980 kouluneuvoksen arvo.
Seeste voitti pronssia Berliinin kesäolympialaisten 1936 voimistelun joukkuekilpailussa. Vuoden 1948 Lontoon olympialaisiin Seeste oli myös ehdolla joukkueeseen, mutta loukkaantuminen piti hänet joukkueen varamiehenä. Lisäksi Seeste voitti vuonna 1950 MM-hopeaa joukkuekilpailussa. Vielä vuonna 1951 hän saavutti Helsingissä 6-ottelun Pohjoismaiden mestaruuden. Ensimmäisen kerran maaotteluedustuksen Seeste sai vuonna 1935 Saksa-maaottelussa. Maaotteluedustuksia tuli kaikkiaan 17. Moniottelun Suomen mestaruuden Seeste voitti vuosina 1940 ja 1943 ja useita telinekohtaisia Suomen mestaruuksia. . Vuoden 1951 SM-kisoissa Seeste oli moniottelussa vielä kolmas.
Vuonna 1952 Seeste nimitettiin Suomen Voimisteluliiton kilpailuvoimisteluvaliokuntaan. Lopetettuaan uransa hän toimi Helsingin Voimistelijoiden ja Helsingin Normaalilyseon Turnareiden valmentajana. Pitkäikaisen ja menestyksekkään maaotteluvalmentaja Birger Stenmanin luovuttua maaotteluvalmennuksesta Seesteestä tuli Suomen Voimisteluliiton uusi päävalmentaja vuosiksi 1957–1965, liiton hallituksen jäsenenä hän oli vuodesta 1956, liiton varapuheenjohtajana vuodesta 1967 ja puheenjohtajana 1970–1975. Hän valmensi Eugen Ekmanin Rooman vuoden 1960 olympialaisten hevosen olympiavoittajaksi ja Olli Laihon Meksiko Cityn vuoden 1968 hevosen hopeamitalistiksi.
Brassaï
Brassaï (oik. Gyula Halász, 9. syyskuuta 1899 Brassó (Brașov), Unkari, nyk. Romania – 8. heinäkuuta 1984 Beaulieu-sur-Mer, Alpes-Maritimes, Ranska) oli unkarilainen valokuvaaja, kuvanveistäjä ja elokuvaohjaaja, joka loi uransa Ranskassa.
Esa Seeste
Siviiliammatiltaan Seeste oli liikunnan lehtori. Hän tuli ylioppilaaksi Kouvolan suomalaisesta yhteislyseosta keväällä 1933 ja voimistelunopettajaksi Helsingin yliopistosta 1937. Hän toimi vuosina 1938-1946 Sunila Oy:n sosiaalipäällikkönä ja urheiluohjaajana, jona aikana hän oli sotavuodet viime vaiheessa kapteeniksi ylennettynä rintamalla. Voimistelunopettajan uran hän aloitti Helsingin suomalaisessa lyseossa, jossa hän työskenteli 1946-1947. Sen jälkeen hän siirtyi vuonna 1947 Helsingin normaalilyseoon, jossa hän työskenteli eläköitymiseensä asti.
Brassaï
1899–1930
Gyula Halászin isä oli unkarilainen, äiti armenialainen. Hän oli unkarinjuutalainen. Hän oli kolmevuotias, kun perhe muutti vuodeksi Pariisiin, jonne isä meni opettajaksi Sorbonneen. Gyula Halász opiskeli Budapestin taideakatemiassa maalausta ja kuvanveistoa nuorena ennen kuin liittyi Itävalta-Unkarin armeijan ratsuväkirykmenttiin, jossa hän palveli ensimmäisen maailmansodan loppuun. Vuonna 1920 Halász muutti Berliiniin ja työskenteli siellä toimittajana ja opiskeli Berlin-Charlottenburgin taideakatemiassa.
Fantomas (Louis Feuilladen elokuvasarja)
Juoni
Fantomas on eri hahmoiksi muuntautuva mestaririkollinen, joka herättää kauhua koko Pariisissa. Häntä jahtaavat rikosetsivä Juve ja tämän apuri toimittaja Fandor.
Brassaï
1899–1930
Vuonna 1924 hän muutti Pariisiin, jossa hän asui lopun elämäänsä, toisin kuin muut unkarilaiskollegansa. Oppiakseen ranskaa hän aloitti itseopiskelun lukemalla Marcel Proustin teoksia. Hän asui Montparnassen taiteilijayhteisössä ja työskenteli toimittajana. Hän ystävystyi pian Henry Millerin, Léon-Paul Farguein ja runoilija Jacques Prévertin kanssa ja sopeutui Pariisin taiteilijaelämään ja oopiumiluoliin. Hän oli pariisilaistaiteilija par excellence.
Fantomas (Louis Feuilladen elokuvasarja)
Tuotanto ja vastaanotto
Gaumontin tuottama Fantomas on yksi 1910-luvun merkittävimmistä rikoselokuvasarjoista. Sen tärkeimmät edeltäjät ovat Victorin Jassetin Zigomar-elokuvat (1911–1913). Marcel Allainin ja Pierre Souvestren kioskikirjoihin perustuva sarja käsittää viisi erillistä elokuvaa, joilla on oma juonensa. Cliffhangeriin päättyvistä jaksoista koostuva sarjaelokuva syntyi vasta muutamia vuosia myöhemmin.
Ensimmäisen maailmansodan keskeyttämän sarjan elokuvat ovat:
Brassaï
1930–1955
Brassaï oli perustajajäsen Raphon toimistossa, jonka Charles Rado perusti Pariisissa 1933. Valokuvat toivat hänelle kansainvälistä mainetta, ja hän piti yksityisnäyttelyn Yhdysvalloissa George Eastman Housessa Rochesterissa New Yorkissa, Chicagon Art Institutessa ja New Yorkissa Museum of Modern Artissa. Hänen kuviaan käytti muun muassa Albert Skiran 1993 perustama kulttuurilehti Minotaure.
Fantomas (Louis Feuilladen elokuvasarja)
Tuotanto ja vastaanotto
Feuilladen Fantomas on eri yhteiskuntaluokkien välillä liikkuva synkkä hahmo, jonka pelottavat ja usein veriset seikkailut sijoittuvat keskelle rauhalliselta vaikuttavaa arkielämää. Valtavan suosion saaneen sarjan ansioina on pidetty sen tehokasta kerrontatekniikaa ja autenttista miljöökuvausta.
Brassaï
1955–1984
Brassaïn elokuva Tant qu'il y aura des bêtes palkittiin vuonna 1956 Cannesin elokuvajuhlilla, ja vuonna 1974 hän sai Chevalier des Arts et des Lettresin mitalin ja 1976 Kunnialegioonan mitalin. Kahden vuoden kuluttua 1978 hän sai Pariisissa ensimmäisen Grand Prix National de la Photographie -palkinnon.
Fantomas (Louis Feuilladen elokuvasarja)
Tuotanto ja vastaanotto
Suomessa sarjan ensimmäinen elokuva sai ensi-iltansa toukokuussa 1913 ja viimeinen vuotta myöhemmin. Helsingin elokuvaohjelmistosta säännöllisesti kirjoittaneet Nya Pressen ja Dagens Press kuvailivat sarjaa ”varmasti parhaaksi, mitä täällä on esitetty” ja kertoivat sen olleen suuri yleisömenestys elokuvateatteri Maximissa. Kaivatulle sarjalle lupailtiin jatkoa sodan jälkeen, mutta jonkinlaiseksi korvikkeeksi saatiin jo sitä ennen Gaumontin ja Feuilladen seuraava sarja Vampyyrit (Les Vampires, 1915–1916).
Brassaï
1955–1984
Paitsi että Brassaï oli valokuvaaja, hän teki lisäksi 17 kirjaa ja kirjoitti runsaasti artikkeleita. 1948 ilmestyi hänen romaaninsa Histoire de Marie, jossa on Henry Millerin kirjoittama johdanto. Lopetettuaan vuonna 1961 valokuvaamisen Brassaï keskitti valtavan energiansa kuvanveistoon materiaalinaan kivi ja pronssi. Hänen graffiteista ottamiensa valokuvien pohjalta on tehty seinävaatteita.
Brassaï kuoli 7. heinäkuuta 1984 Beaulieu-sur-Merissä Etelä-Ranskassa, ja hänet haudattiin Pariisiin Montparnassen hautausmaalle. Brassaïn tuotannon tekijänoikeuksien edustaja on ranskalainen valokuvatoimisto Réunion des Musées Nationaux (RMN), joka myös vastaa Brassaïn yli 1 400 korkearesoluutioisesta skannatusta kuvasta.
450 Brassaïn kuvaa esiteltiin näyttelyssä hänen leskensä Gilberten avustuksella vuonna 2000 Pariisin Pompidou-keskuksessa.
Adelen tarina
Adelen tarina (L’Histoire d'Adèle H.) on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1975. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä Suzanne Schiffmanin, Jean Gruault’n ja Frances Vernon Guillen kanssa. Elokuvan pääkuvaajana toimi Néstor Almendros, ja musiikin siihen teki Maurice Jaubert.
Tositapahtumiin perustuvassa elokuvassa kirjailija Victor Hugon tytär Adèle Hugo rakastuu englantilaiseen sotilaaseen, muttei saa vastarakkautta ja menettää mielenterveytensä.
Tuotanto
Vuoden 1974 paikkeilla Truffaut kiinnostui monien muiden aiheiden joukossa Victor Hugon tyttären Adèlen muistelmista ja päätti sovittaa ne elokuvaksi. Pääosaan hän valitsi 19-vuotiaan Isabelle Adjanin, jonka työnantaja, teatteri Comédie-Française, ei kuitenkaan tahtonut millään päästää näyttelijää elokuvatöihin.
Adelen tarina kuvattiin Guernseyssä sekä Goréen saarella Senegalin rannikolla vuoden 1975 alussa. Varsinkin Isabelle Adjanille pitkät kuvaukset eristyneissä kuvauspaikoissa olivat tiettävästi raskaita.
Vastaanotto ja arvostus
Adelen tarina menestyi huonosti Pariisin elokuvateattereissa, mutta paremmin Ranskan ulkopuolella. Erityisesti oltiin ihastuneita Adjanin tuoreisiin kasvoihiin, ja hän saikin roolistaan Oscar-ehdokkuuden.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Eino Tukiainen
Eino Tukiainen (5. tammikuuta 1915 Viipuri – 2. helmikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Hän voitti olympiapronssia Berliinin kesäolympialaisissa 1936 voimistelun joukkuekilpailussa.
Janko Tipsarević
Janko Tipsarević (s. 22. kesäkuuta 1984 Belgrad, Jugoslavia) serbialainen tennispelaaja. Hän painaa 83 kiloa ja on 180 senttimetriä pitkä. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 2002. Häntä valmentaa Dirk Hordorff.
Tipsarević on parhaimmillaan ollut ATP:n kaksinpelirankingissa sijalla kahdeksan (huhtikuussa 2012) ja nelinpelirankingissa sijalla 46 (huhtikuussa 2011). Urallaan hän on ansainnut palkintorahoja yli kahdeksan miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Tipsarevićin vahvuuksiin voidaan lukea syöttö, kuten useimmilla itäeurooppalaisilla pelaajilla.
Wimbledonissa 2007 Tipsarević pääsi neljännelle kierrokselle voitettuaan kolmannella kierroksella viidenneksi sijoitetun Fernando Gonzálezin erin 6–3, 3–6, 6–3, 4–6, 8–6. Neljännellä kierroksella Juan Carlos Ferrero pudotti hänet jatkosta suoraan kolmessa erässä. Saman vuoden Australian avoimissa Tipsarević putosi ensimmäisellä kierroksella, Ranskan avoimissa kolmannella kierroksella ja Yhdysvaltain avoimissa toisella kierroksella.
Australian avoimissa 2008 Tipsarević selviytyi kolmannelle kierrokselle ja piti ykkössijoitettua Roger Federeriä tiukilla häviten viisieräisen ottelun pistein 7–6(5), 6–7(1), 7–5, 1–6, 8–10. Maalis- ja huhtikuun vaihteessa hän ylsi Miamin Masters-turnauksessa puolivälieriin voitettuaan neljännellä kierroksella Mihail Južnyin, mutta seuraava vastus Nikolai Davydenko oli selvästi parempi. Ranskan avoimissa Tipsarević oli sijoitettu 32:nneksi, mutta hävisi heti ensimmäisellä kierroksella Nicolás Lapentille erin 4–6, 6–4, 1–6, 6–7 (7–9). Wimbledonissa Tipsarević pelasi sijoittamattomana ja voitti toisella kierroksella kuudenneksi sijoitetun Andy Roddickin lukemin 6–7(5), 7–5, 6–4, 7–6(4), ja kolmannella kierroksella 25:nneksi sijoitetun Dmitri Tursunovin luvuin 7–6(1), 7–6(3), 6–3. Neljännellä kierroksella hän hävisi sijoittamattomalle Rainer Schüttlerille eräluvuin 4–6, 6–3, 4–6, 6–7(4).
Yhdysvaltain avoimissa 2011 Tipsarević eteni puolivälieriin saakka voitettuaan kolmannella kierroksella Tomáš Berdychin ja neljännellä Juan Carlos Ferreron. Puolivälierissä hän voitti yhden erän Novak Đokovićia vastaan, mutta joutui luovuttamaan neljännessä erässä tilanteessa 0–3. Samana vuonna Tipsarević saavutti ensimmäisen turnausvoittonsa ATP-kiertueella, kun hän voitti Kuala Lumpurin turnauksen loppuottelussa Marcos Baghdatisin. Toisen turnausvoittonsa hän saavutti Moskovassa, jossa hän voitti loppuottelussa Viktor Troickin.
Vuonna 2012 Tipsarević saavutti uransa kolmannen turnausvoiton päihitettyään Stuttgartin loppuottelussa Juan Mónacon. Neljännen turnausvoittonsa hän sai vuonna 2013 Chennaissa, jossa hän vuotta aiemmin voitti nelipeliturnauksen.
Les Lucs-sur-Boulogne
Les Lucs-sur-Boulogne on kunta Vendéen departementissa Pays de la Loiren hallintoalueella läntisessä Ranskassa.
Les Lucs-sur-Boulognessa tapahtui Vendéen kapinoihin liittyvä verilöyly vuonna 1794. Uhrien muistoksi on pystytetty Vendéen muistomerkki (Mémorial de la Vendée). Se on samalla myös muistomerkki kaikille totalitarismin uhreille. Avajaisissa muistomerkin vihki Aleksandr Solženitsyn syyskuussa 1993. Muistomerkiltä kulkee Muistojen polku (Chemin de la Mémoire) kappelille (Chapelle du Petit-Luc), johon on kirjoitettu kaikkien 564 uhrin nimet.
pienoiskuva|vasen|Historial de la Vendée Muistomerkin lähellä on Vendéen historiallinen museo (Historial de la Vendée). Museo avattiin vuonna 2006, ja se on arkkitehtuuriltaan hyvin ympäröivään luontoon sulautuva. Museossa on noin 20 000 esinettä, joista noin 3 000 on esillä. Ne kertovat Vendéen historian sen synnystä nykyhetkeen.
Eino Lehto
thumb|150px|Eino Lehto Eino Lehto (18. elokuuta 1897 Oulu – 31. heinäkuuta 1953) oli suomalainen jääkärimajuri ja toimitusjohtaja. Hänen vanhempansa olivat tukkukauppias Oskari Vihtori Lehto ja Anna Elviira Hyvärinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Hellin Eveliina Ekmanin kanssa.
Opinnot
Hän kävi kansakoulun ja erosi Kemin yhteiskoulun 8. luokalta tammikuun alussa 1916 yhtyäkseen jääkäriliikkeeseen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi samasta koulusta vuonna 1918 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1920 – 1921 Kauppakorkeakoulussa ja suoritti 1. vuosikurssin. Hän suoritti opintomatkan vuosina 1921 – 1922 Saksaan tutkiakseen konttori- ja liikejärjestelykysymyksiä.
Jääkäriaika
thumb|250px|Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania. Hän toimi vuosien 1915 - 1916 vaihteessa jääkärivärvärinä ja paikallisoppaana Kemissä, kunnes vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 10. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan aikana Tampereen ja Viipurin taisteluihin. Hän haavoittui lievästi Kelkkalassa Viipurin edustalla 26. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen hän toimi edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja edelleen Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi ensin rykmentissä joukkueenjohtajana 2. komppaniassa, josta hänet määrättiin 21. heinäkuuta 1918 alkaen 3. komppanian päälliköksi, mutta komennettiin 1. pataljoonan adjutantiksi. Hän hoiti 25. toukokuuta 1919 alkaen samalla pataljoonan majoitusmestarin tehtävää. Armeijasta hän erosi 16. elokuuta 1919 siirtyi konttoriksi Pohjanmaan Kauppiaiden Oy:öön Ouluun. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1920 saakka ja lähti opintomatkalle Saksaan. Saksasta palattuaan hän siirtyi O. V. Lehdon tukkuliikkeen palvelukseen konttoripäällikkönä Kemissä vuonna 1922, missä tehtävässä oli vuoteen 1927 saakka, jolloin siirtyi yrityksen toimitusjohtajaksi ja oli toimitusjohtajana vuoteen 1933 saakka ja siirtyi Loviisan Kalastus Oy:n myyntipäälliköksi ja oli tehtävässä vuodet 1933 – 1934 ja vuodesta 1934 alkaen yrityksen toimitusjohtajana vuoteen 1936 saakka, jolloin siirtyi toimitusjohtajaksi Suomen Sillikonttori Oy:öön.
Talvi- ja jatkosota
Talvisotaan hän osallistui huoltopäällikön apulaisena Helsingin Sotilaspiirin esikunnassa, josta hänet siirrettiin Toimistoupseeriksi Päämajan Taloustarkastusosastolle, josta hänet siirrettiin Puolustusministeriön Internointiosaston Sotatalousosastolle. Jatkosotaan hän osallistui toimistopäällikkönä Itä-Karjalan Sotilashallinto Esikunnassa ja myöhemmin Helsingin Sotilaspiirin Esikunnassa vuoteen 1943 saakka.
Luottamustoimet
Hän toimi Pohjolan suojeluskuntapiirin piiriesikunnan ja Kemin suojeluskunnan esikunnan jäsenenä sekä Kemin suojeluskunnan komppanianpäällikkönä vuosina 1922-33 sekä Kemin kaupungin tilintarkastajana vuosina 1925 - 1936 ja valtuuston jäsenenä vuosina 1929 - 1930. Suomen tukkukauppiaiden liiton lisätyn johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1930 - 1933 ja Tuontikunta r.l:n hallintoneuvoston jäsenenä vuosina 1928 - 1933.
Heraldinen selitys
Heraldinen selitys eli vaakunaselitys  (blasonointi) on heraldiikassa vakiintunut tapa kuvata vaakuna tai lippu sanallisesti siten, että heraldiikkaan perehtynyt taiteilija voi piirtää kuvan oikein uudestaan näkemättä mallia. Muodoltaan se on jossain määrin kapulakielistä, mutta myös runollista.
Heraldisen selityksen merkitys on siinä, että mikä tahansa heraldinen kuvio voidaan piirtää sen pohjalta pelkän sanallisen selostuksen mukaan. Heraldisen selityksen vahvuus on nimenomaan sen täsmällisyys: näin eliminoidaan ”prototyyppikuvan” tarve, joka voisi tehdä tunnuksen replikoinnin hankalaksi vaikkapa suusanallisen selostuksen pohjalta. Samoin se pakottaa vaakunan suunnittelijan täsmällisyyteen, selkeään ilmaisuun sekä hyvään heraldiseen tyyliin – heraldisen tyylin perusvaatimus on se, että ystävä kyetään erottamaan vihollisesta nuolenkantaman (200 m) päästä pelkän vaakunakilven perusteella.
Selitysjärjestys
Ensin vaakunasta selitetään kilpi ja kaikki siinä oleva, sitten kypärä mahdollisine kaulakoruineen, kypäränpeite ja lakipunos, kypäränkoriste. Tämän jälkeen tulevat taisteluhuuto (milloin se kuuluu vaakunaan), kilvenkannattajat ja jalusta, vaali- eli tunnuslause ja lopulta kilven tausta.
Kilven selitysjärjestys
Ensin selitetään itse kilpi. Kilven muotoa ei heraldiikassa selitetä, vaan sen päättää kulloinenkin piirtäjä. Kilvestä kerrotaan sen päävärit (tinktuurit), kilven jaot, airutkuviot ja varsinaiset tunnukset, tässä järjestyksessä. Jos kilven osissa on erikseen selitettävää, selitetään seuraavassa järjestyksessä:
selitysjärjestys selitysjärjestys selitysjärjestys selitysjärjestys selitysjärjestys
Huomattava on, että sanoja ”oikea” ja ”vasen” käytetään heraldisissa selityksissä ikään kuin kilpeä edessään kantavan henkilön kannalta katsoen, jolloin ne ovat päinvastoin kuin ne näkyvät katsojalle. Esimerkiksi keskimmäisessä yllä olevista kuvioista sanotaan siis kentän 1 olevan ”oikealla” ja kentän 2 ”vasemmalla”.
Suomen vaakuna
right|100px|
Kerava
right|100px|Keravan vaakuna Oheisen Keravan vaakunan heraldinen selitys voisi olla: Sinisellä kilvellä kultainen yläreunastaan lohenpyrstökoroinen hirsi. Kaupungin sivuilla on samansisältöinen, mutta vähän vähemmän tyylikäs ilmaisu: Sinisessä kentässä kultahirsi, jonka yläreuna on lohenpyrstökoroinen.
Skotlanti
right|100px|Skotlannin vaakuna Oheisen Skotlannin vaakunan heraldinen selitys voisi olla: Kultaisella kilvellä pystyyn noussut leijona liljakoroisessa aitauksessa, kaikki punaista, paitsi leijonan varukset siniset. (Or, a Lion rampant Gules within a double tressure flory-counter-flory or the Second).
Itä-Uusimaa
oikea|100px|Itä-Uudenmaan vaakuna oikea|100px|Toinen näkemys Itä-Uudenmaan vaakunasta Oheisen Itä-Uudenmaan vaakunan vaakunaselitys on Sinisellä kilvellä kolme hopeista liekkiä. Mukaan on liitetty myös toinen selitystä vastaava vaakuna. Jälkimmäinen versio on Itä-Uudenmaan maakuntavaltuuston usean luonnoksen joukosta hyväksymä vaakuna. Siinä liekin malli on saatu Iisalmen maalaiskunnan vaakunasta, jossa muodon tunnistaminen liekiksi on helppoa johtuen niiden sijainnista kynttilöiden päissä. Liekkikuviota ei kuitenkaan ole mitenkään täsmällisesti määritelty, joten virallinen vaakuna on mahdollistaa piirtää useammalla eri tavalla heraldista selitystä noudattaen. Toisen esimerkin vaakunan liekit muistuttavat kuitenkin kaasuliekkiä, jollainen syntyy muun muassa suokaasun eli metaanin palaessa. Mikäli vaakunaselitystä olisi täsmennetty muotoon sinisellä pohjalla kolme hopeista aarnivalkean liekkiä, selitys olisi ollut yksikäsitteinen. Halutun lopputuloksen saamiseksi täsmällinen ja yksikäsitteinen vaakunaselitys on siis välttämätön.
Sano että rakastat mua
Sano että rakastat mua on ruotsalainen nuortenelokuva vuodelta 2006. Elokuvan on ohjannut ja käsikirjoittanut Daniel Fridell.
Juoni
Sano että rakastat mua on tarina tytöistä, jotka haluavat tulla keinolla millä hyvänsä rakastetuksi. Minihameet ja napapaidat, pojat saavat väärän käsityksen ja päähenkilö Fatou joutuu raiskatuksi. Niin itseään kuin muitakin piiloutumalla hän yrittää kätkeä tapahtuneen, mutta totuus selviää ja pojat joutuvat oikeuteen.
Massey-Harris
Massey-Harris oli Kanadassa vuonna 1891 muodostunut yritys, jossa Massey Manufacturing Co. ja Harris, Son & Co. Ltd yhdistyivät. Yrityksestä tuli Brittiläisen kansainyhteisön suurin maatalouskonevalmistaja ja vuonna 1910 se avasi tehtaan myös Yhdysvaltoihin. Vuonna 1953 yritys yhdistyi Ferguson Companyn kanssa muodostaen Massey-Fergusonin.
Suomessa Massey-Harrista toi maahan, tukkumyi ja vähittäismyi Keskustaosuusliike Hankkija 1950–1956. Massey-Harris 744 oli Suomen ensimmäinen dieselmoottorilla varustettu maataloustraktori. Muut traktorit olivat petroolimoottorilla tai bensiinimoottorilla vastustettuja. Kyseistä Massey-Harrista oli saatavissa niin neli- kuin kuusisylinterisenä.
Museotraktoreita
Museotraktoreita Suomessa on nähtävissä muun muassa Uitonkulman Siivapyörämiesten kokoelmassa Tarvasjoella.
Kaukana taivaasta
Kaukana taivaasta (Far from Heaven) on yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 2002. Sen ohjasi Todd Haynes, ja sen pääosissa ovat Dennis Quaid, Julianne Moore ja Dennis Haysbert. Se kertoo keskiluokkaisen perheen murenevesta onnesta, ja vaalean naisen ja tumman miehen suhten aiheuttamasta kohusta kaupungissa, jossa roturistiriidat olivat arkipäivää.
Kaukana taivaasta oli ehdolla 2003 Oscar-gaalassa neljään palkintoon, muun muassa Julianne Moore oli ehdolla parhaasta naispääosasta. Se ei kuitenkaan voittanut ainuttakaan Oscaria.
Vuonna 2016 Kaukana taivaasta äänestettiin BBC:n kyselyssä vuosisadan 100 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta.
Melin
Melin on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Store Blåmann
Store Blåmann on vuori Kvaløyan saarella Tromssan kunnassa Pohjois-Norjassa. Se on Kvaløyan saaren korkein vuori ja sen huippu kohoaa 1 044 metriin merenpinnan yläpuolelle.
Vuori on suosittu kiipeilykohde, sillä sen rinteitä voi nousta ilman kiipeilyvarusteita. Rinteen yläosa on vaativampi kiivetä sen jyrkkyyden vuoksi.
Bremenin lentoasema
Bremenin lentoasema  on kansainvälinen lentoasema Bremenin kaupungissa Pohjois-Saksassa. Lentoasema sijaitsee 3,5 kilometriä kaupungista etelään. Lentoaseman kautta kulkee vuosittain noin 2,5 miljoonaa matkustajaa.
Lentoyhtiöt ja kohteet
Tilanne kesäkuussa 2019.
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri oli Suomen suojeluskuntien piirijärjestö, johon kuuluivat monet Etelä-Hämeen suojeluskunnat viereisine suojeluskuntineen. Se perustettiin 1. tammikuuta 1920. 1. joulukuuta 1939 piiristä erotettiin Lahden suojeluskuntapiiri ja 1. syyskuuta 1940 Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiristä muodostettiin Hämeenlinnan suojeluskuntapiiri, jonka myöhemmäksi nimeksi tuli Kanta-Hämeen suojeluskuntapiiri.
1. tammikuuta perustettiin myös Riihimäen suojeluskunta erillisenä itsenäisenä suojeluskuntanaan.
Piiriesikunta
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin toimintaa ohjasi piiriesikunta.
Kotimaan kiväärikenttäammunta ja kiväärikouluammunta
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri oli yksi Suomen suojeluskuntien menestyneimmistä piireistä kiväärikenttäammunnassa, kiväärikouluammunassa, kivääritaisteluammunassa ja pikäkivääritaisteluammunnassa. Se pääsi suojeluskunnissa asemaan, jossa siitä piiristä koottiin joukkue ampumakilpailuihin Latvian suojeluskunnan kanssa 1930-luvulla.
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri selvisi hyvin suojeluskuntien ampumakilpailuista. Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri voitti 1930 suojeluskuntien mestaruuden 114,3 pisteellä kiväärikenttämmunnassa 150 metrin matkalla ja mieskohtaisessa kilpailussa V. Elomaa voitti kiväärikouluammunnan 300 metrin matkalla 459 pisteellä. Saman teki toinen Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin edustaja pistemäärällä 454,00 M. F. Leijon 1933. 150 metrin matkalla 1932 voitti saman lajin N. Nissi.
Mustalaisnainen
Mustalaisnainen on suomalaisen taiteilijan Helene Schjerfbeckin öljyvärityö kankaalle vuodelta 1919. Kooltaan tämä työ on 66×55,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Nanny ja Yrjö Kauniston lahjoituskokoelmaan.
Prosessi (termodynamiikka)
Prosessi tarkoittaa termodynamiikassa tapahtumaa, jossa systeemin tila muuttuu. Prosesseissa systeemi voi vaihtaa lämpöä tai työtä ympäristön kanssa.
Mustalaisnainen
Helene Schjerfbeckin Mustalaisnainen on ekspressiivinen sisäänpäin kääntyneen ihmisen ahdistuksen ja epätoivon huuto. Mustalaisnaisessa ei ole oikeastaan muuta selvää asiaa kuin tämä. Maasävyin maalatussa teoksessa, jota Schjerfbeck väliin hankasi saadakseen siitä väriä pois, istuva nainen suojaa käsillään itseään ollakseen näkemättä ja kuulematta. Schjerfbeck käytti Mustalaisnainen- maalauksessa vain muutamaa toisiaan lähellä olevaa värisävyä tämän käpertyneen, aggressiivisesti itseensä vetäytyneen naisen kuvaamiseen.
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri
Kotimaan kiväärikenttäammunta ja kiväärikouluammunta
Kiväärikenttäammunnan voitti mieskohtaisen voiton saavutti 1936 T. Nieminen 194 pisteellä enimmäispistemäärästä 200 ja kiväärikouluammunnan samana vuomma V. Elomaa 186 pisteellä.
Prosessi (termodynamiikka)
Prosessit jaotellaan sen mukaan, miten systeemin tila muuttuu niiden aikana.
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri
Kotimaan taisteluammunta
Suojeluskunnat kilpailivat lisäksi taisteluammunnassa. 1931 Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin kivääriryhmä ryhmänjohtaja ja suojeluskuntavääpeli E. Muttilainen, suojeluskuntakorpraalit I. Isotalo ja T. Odelma sekä E. Huttala ja P. Koskinen sekä suojeluskuntasotamiehet R. Palmgren ja K. Sipilä voittivat suojeluskuntien mestaruuden taisteluammunnoissa, jotka toteutettiin ryhmäkohtaisesti. Seuraavana vuonna 1932 voittivat suojeluskuntien kivääritaisteluammunnan mestaruuden samassa lajissa suojeluskuntakersantti L. Muttilaisen ryhmänjohtamana ryhmänä hän ja suojeluskuntakorpraalit A. Avellan sekä suojeluskuntasotamiehet M. Hannula, O. Vehmas ja M. Kytölä.
Toinen voittojakso toteutui juuri ennen talvisotaa. 1938 suojeluskuntakersantti V. Uutun ryhmänjohtama ryhmä, jossa olivat suojeluskunta-alikersantit U. Rauhala ja T. Saarinen sekä T. Alaspää, suojeluskuntakorpraalit P. Koskinen, T. Järvinen ja A. Ylänne voittivat kivääriryhmäammunnan. Toisessa lajissa voittivat pikakivääriryhmämmunnan Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin ryhmä, jossa ryhmänjohtajana toimi suojeluskuntaylikersantti A. A. Lampo ja muina ryhmänjäseninä olivat suojelusmunta-alikersantti N. Seppälä, A. Maasilta ja K. Laine sekä suojeluskuntakorpraalit P. Seppälä, A. Toivonen ja U. Ilomäki.
Kannelmäen terveysasema
Kannelmäen terveysasema on Helsingin Kaarelan kaupunginosan Kannelmäen osa-alueella, noin 150 metriä Kannelmäen rautatieasemalta itään sijaitseva kaupungin sosiaali-, terveys- ja pelastustoimialaan kuuluva terveysasema.
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri
Kotimaan taisteluammunta
1939 voitti Suomen suojeluskuntien mestaruuden Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin taisteluryhmä, jossa johtajana toimi reservinvänrikki K. Pakkala, taistelulähetti, suojeluskuntasotamies A. Mikkola, kivääruryhmän johtajana suojeluskuntavääpeli L. Peltonen ja kivääriryhmän muina jäseninä suojeluskuntakorpraalit A. Jalio, V. Kallio, J. Ruokonen ja O. Ruusila sekä suojeluskuntasotamiehet P. Aaltonen, A. Ketovainio, O. Koskinen ja L. Pirtinaho.
Pikakiväärivoittajaryhmän johtajana oli suojeluskuntakersantti Y. Larkiola, ja ryhmän miehistönä suojeluskunta-alikersantti P. Lehto, J. Lemonkalma ja V. Salonhalla sekä suojeluskuntakorpraalit E. Huttala, V. Koskela ja V. Takala.
Latvia
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri sai osallistua Latvian suojeluskunnan ja Suomen suojeluskuntien vuosittaisiin ampumakilpailuihin 1930-luvulla.
Ruutimylly
Ruutimylly oli mylly, jossa valmistettiin mustaruutia. Nämä ruutimyllyt olivat kemianteollisuuden alku ja kemian prosessiteollisuuden lähtökohta Euroopassa.
Eurooppalaiset valtakunnat pyrkivät saamaan sodankäyntiinsä omavaraisuutta luomalla ruudinvalmistusta ruutimyllyissä. Mustaruuti valmistettiin näissä ainesosistaan puuhiilestä, salpietarista ja rikistä. Salpietaria saatiin salpietarikeittämöistä, puuhiiltä sysiä hiilestämällä ja rikkiä malmiesiintymistä louhimalla.
Ruutimyllyt ruutitehtaiden edelläkävijöinä
Ruutimyllyjä pidettiin jo 1500-luvulla toiminnassa Suomen puolustuslinnojen yhteydessä. Myös rintaman tarpeisiin perustettiin ruutimyllyjä sodankäynnin tarpeisiin. Ruutimyllyn toimintaa johti ja käskytti ruutimestari. Suomessa ruutimyllyjen toiminta keskitettiin 1600-luvun kuluessa ruutitehtaille, jotka sijaitsivat pääsääntöisesti Ruotsissa. Suomessa toimi Ruotsin vallan aikana kaksi pienehköä ruutitehdasta Marttilassa ja Mustasaaressa. Toiminta kuitenkin siirtyi pikkuhiljaa Ruotsiin siten että Isovihan jälkeen ruudinvalmistus oli siirtynyt Suomesta kokonaan Ruotsiin. Venäjän-vallan alkuaikoina tuli taas ajankohtaiseksi ruutitehtaiden perustaminen Suomeen. Ruutia näet käytettiin lisääntyvässä määrin muutenkin kuin sotilaallisesti. Kahden rauenneen ruutitehtaan perustamishankkeen jälkeen onnistui ruutitehtaan perustaminen Östermyran ruukkiin, jossa tehdas aloitti vuonna 1828.
Lido
Lido on Venetsian edustalla sijaitseva kapea hiekkasärkkä Italian rannikolla. Noin 12 kilometriä pitkä maakaistale on osa Venetsian laguunin Adrianmerestä erottavaa saarijonoa.
Lidon saarella asuu noin 20 000 ympärivuotista asukasta. Kesällä alueelle tulvii koti- ja ulkomaisia turisteja. Lidossa järjestetään vuosittain syksyllä perinteiset Venetsian elokuvajuhlat.