cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antwerpenin kaupungintalo
thumb|Antwerpenin kaupungintalo. Antwerpenin kaupungintalo on belgialaisen Antwerpenin kaupungin kaupungintalo Grote Markt -aukion laidalla. Kaupungintalo rakennettiin vuosien 1561 ja 1565 välillä renessanssiseen tyyliin arkkitehti Cornelis Floris de Vriendtin suunnitelmien pohjalta. Espanjalaiset polttivat rakennuksen vuonna 1576, ja se jälleenrakennettiin vuonna 1579. Sen sisätiloja uudistettiin 1800-luvun lopulla. Kaupungintaloa käytetään edelleen hallinnollisiin tarkoituksiin.
University College Dublin
University College Dublin on Irlannin suurin yliopisto. Sen kampus sijaitsee lähellä Dublinin keskustaa. Yliopisto perustettiin vuonna 1854 nimellä The Catholic University. Myöhemmin yliopisto tunnettiin Royal Universityn nimellä, ja vuodesta 1908 alkaen nimenä on ollut University College Dublin eli UCD. Yliopistoa on käynyt moni tunnettu irlantilainen poliitikko, kirjailija, näyttelijä ja urheilija. Kenties tunnetuin yliopiston kasvateista on sieltä vuonna 1902 valmistunut James Joyce.
Lukuvuonna 2022-2023 UCD:n opiskelijoiden kokonaismäärä oli yli 38 000. Alempaa tutkintoa opiskelevia heistä oli 12 625, ja ulkomaisia opiskelijoita oli kokonaismäärästä 29 prosenttia.
Tarja Väyrynen
Tarja Helena Väyrynen on suomalainen yhteiskuntatieteilijä, joka toimii rauhan- ja konfliktintutkimuksen professorina Tampereen yliopistossa. Hän on toiminut aiemmin myös Rauhan- ja konfliktintutkimuskeskus Taprin tutkimusjohtajana ja Suomen Akatemian tutkijana. Väyrynen väitteli tohtoriksi Kentin yliopistossa vuonna 1994.
Siikalatvan lukio
thumb|right|150px|Siikalatvan lukion logo Siikalatvan lukio on Siikalatvalla sijaitseva, vuonna 1965 perustettu lukio. Siikalatvan lukio on sekä yleis- että etälukio. Oppilaista suurin osa tulee Siikalatvan ja Pyhännän kunnista. . Vanha koulurakennus sijaitsee Siikalatvan keskustaajamassa Pulkkilassa, jossa lukio on toiminut vuodesta 1969 saakka. Lukion rehtorina toimii Juha Arbelius ja apulaisrehtorina Lauri Mäkelä.
Syksyllä 2018 lukio siirtyi Koulutuskeskus JEDUn Piippolan toimipisteen tiloihin. Samassa yhteydessä tammikuussa 2018 Siikalatvan kunnanhallitus päätti, että kunta tarjoaa lukion opiskelijoille maksuttomat oppikirjat, koulukuljetuksen, kannettavan tietokoneen sekä ajokortin. Lisäksi opiskelijoille tarjotaan asuntolapaikkoja sekä Koulutuskeskus JEDUn Piippolan toimipisteen opintoja. Maksuttomuutta perusteltiin opiskelijamäärän pienentymisellä, sillä esimerkiksi syksyllä 2017 lukiossa aloitti vain seitsemän opiskelijaa.
Lukion nimi oli vuoteen 2009 saakka Pulkkilan lukio, kunnes se kuntaliitoksen myötä vaihdettiin. Siikalatvan alueella ei ollut muita lukioita. Vuonna 2012 Siikalatvan lukio sijoittui ylioppilaskirjoitusten menestyksellä mitattuna Suomen kymmenen parhaan lukion joukkoon.
Eden (etunimi)
Eden on heprealaisperäinen etunimi, joka voi olla naisen tai miehen nimi. Se merkitsee ’ihanuutta’ ja ’iloa’.
Nimi Suomessa
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Eden on toukokuuhun 2021 mennessä ollut virallisena etunimenä noin 460–470 naisella ja noin 30–50 miehellä. Suurin osa Suomen Eden-nimisistä henkilöistä on syntynyt 2010-luvulla.
Edenillä ei ole suomalaista, suomenruotsalaista eikä ortodoksista nimipäivää.
Tunnettuja Edenejä
Taiteilijanimenä
Peter Lund
Peter David Lund (s. 7. maaliskuuta 1957, Turku) on Aalto-yliopiston teknillisen fysiikan professori. Hänet tunnetaan erityisesti vaihtoehtoisten ja uusiutuvien energialähteiden tutkijana ja puolestapuhujana. Hän on Suomen ilmastopaneelin jäsen (kausi 2020–2023).
Peter Lundin mukaan ilmastonmuutoksen torjunnassa olisi saavutettava vuoteen 2020 mennessä globaalit päästövähennystavoitteet, jotka varmistaisivat päästöjen kääntymisen laskuun. Suomenkin energiankäytön kasvu tulisi pysäyttää. Euroopan unionin tavoite vähintään 20 % päästöjen väheneminen 1990 tasosta sopisi muillekin maille. Energiankulutusta olisi tehostettava länsimaissa 20 % ja Kiinassa vieläkin enemmän. Uusiutuvia energialähteitä sähköntuotannossa tulisi lisätä, sillä ne vähentävät päästöjä eikä niihin liity haitallisia sivuvaikutuksia. Suomen tulisi muuttaa ilmastonmuutoksen uhat mahdollisuuksiksi.
Peter Lundin mukaan voisi olla mahdollista luoda uusia nokioita ja työpaikkoja tuottamalla maailmalle puhdasta tekniikkaa uusiutuvan energian käyttöön ja käytön tehostamiseen. Ilman kotimarkkinoita osaaminen ei kehity, joten tarvitaan omia pilottilaitoksia. Julkinen liikenne on tehtävä vetovoimaisemmaksi: ruuhkamaksut, kapeat kadut, ei lisäkaistoja, hinnoittelu ja metro- ja junaliikenteen lisäys. Autoilu vähenee, kun sen hinta ja vaiva kasvaa suhteessa joukkoliikenteen kehitykseen. Pientalojen lämmityksessä on säästöpotentiaalia. Lämpöpumppuja tulisi edistää. Aurinkokerääjä katoilla lämmittää käyttövettä. Hehkulamppujen vaihto energiansäästölamppuihin säästäisi sähköä Vuotoksen ja Kollajan sähköntuotannon verran.
Kyyhkysen ääni
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Faasimuutosmuisti
Faasimuutosmuisti (, PCM tai PRAM) on tietotekniikassa muistityyppi, joka on haihtumatonta muistia. Muistityypin tekniikkaa on tutkittu ja kehitetty 1960-luvulta lähtien. Muistin sanotaan tarjoavan parempaa kirjoitusnopeutta ja pienempää virrankäyttöä kuin flash-muistin. Koska PCM-muisti ei tarvitse pyyhkimistä ennen kirjoittamista sen arvioidaan kestävän pidempään kuin flashin.
Wilhelm Groener
thumb|200px|Wilhelm Groener Karl Eduard Wilhelm Groener (22. marraskuuta 1867 Ludwigsburg, Württemberg, Saksa – 3. toukokuuta 1939 Potsdam, Saksa) oli saksalainen sotilas ja poliitikko. Hänet nimitettiin marraskuussa 1916 Preussin sotilasministeriöön varasotaministeriksi. Seuraavan vuoden elokuussa hän otti kenttäkomennon Ukrainassa. Erich Ludendorffin erottua hänestä tuli yleisesikunnan (Oberste Heeresleitung) päämajoitusmestari Paul von Hindenburgin alaisuuteen. Tässä virassa hän kehotti keisari Vilhelm II:a luopumaan kruunusta Saksan tappion uhatessa. Hän myös valvoi vetäytymis- ja demobilisaatioprosessia ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Kristian Erik Lencqvist
Kristian Erik (Eerikinpoika) Lencqvist (19. helmikuuta 1761 Turku – 2. toukokuuta 1808 Lokalahti ) oli suomalainen tieteilijä ja Lokalahden kappalainen. Hän tutki Suomen historiaa, mytologiaa ja suomen kieltä. Tässä työssä hän sai vaikutteita H. G. Porthanilta.
Lencqvist valmistui ylioppilaaksi vuonna 1776, ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1782. Hän julkaisi 1782 väitöskirjan De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica (Vanhojen suomalaisten tietoperäisestä ja käytännöllisestä taikauskosta). Väitöskirja perustui hänen isänsä Erik Lencqvistin tutkimuksiin.
Papukaijat
Papukaijat (Psittacidae) ovat papukaijalintuihin kuuluvien lintujen heimo. Papukaijoihin kuuluu 2 alaheimoa, 36 sukua ja 161 lajia. Suuri osa lajeista elää tropiikissa.
Levinneisyys
Papukaijat elävät Amerikassa ja Afrikassa enimmäkseen trooppisilla seuduilla. Heimoon kuuluvat kaikki Amerikan papukaijalinnut sekä afrikkalaiset afrikankaijat ja harmaapapukaija.
Lajeja, joilla on oma sukunsa
Aikaisemmin papukaijojen heimoon kuului enemmän lajeja, mutta heimosta on sittemmin erotettu omikseen kakadut, kaijat ja uudenseelanninpapukaijat.
Věra Chytilová
Věra Chytilová (2. helmikuuta 1929 Ostrava – 12. maaliskuuta 2014 Praha ) oli tšekkiläinen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan 1960-luvun tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon kokeellisimpana ohjaajana.
Chytilován 1960-luvun elokuvat ovat täynnä mustaa huumoria, absurdeja tapahtumia ja feminististä kulutuskulttuurin kritiikkiä. Chytilová on Tšekin elokuvahistorian selvästi tunnetuin naiselokuvaohjaaja.
Elämä ja ura
Chytilován seuraava elokuva Tuhatkaunokit (1966) on hänen tunnetuin ohjauksensa. Elokuvassa kaksi teinityttöä tekee sarjan leikillisiä, riemukkaita ja pilkallisia kokeita todellisuudella. Elokuva oli liikaa kommunistisen puolueen viranomaisille. Se kiellettiin teattereissa vuodeksi, eikä sitä saanut viedä ulkomaille. Aatamin ja Eevan tarinan uudelleen kertova Ovoce stromu rajských jíme (1969) oli Chytilován viimeinen elokuva, joka lasketaan tšekkoslovakialaisen elokuvan uuteen aaltoon.
Kun Neuvostoliiton miehitys 1968 lopetti lyhyen vapauden aikakauden monet uuden aallon kärkinimistä jättivät maan. Chytilová jäi kotimaahansa, kieltäytyi tekemästä kompromisseja ja kärsi vuosia työtilaisuuksien puutteesta. Hänen myöhemmät elokuvansa ovat selvästi varhaisia elokuvia realistisempia. Elokuvien sisältö oli silti yhtä kokeellista kuin aiemmin.
Perintö ja arvostus
Chytilová on tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon ja koko maailman elokuvahistorian radikaaleimpia kokeilijoita. Hän on myös Tšekin elokuvahistorian selvästi tunnetuin naiselokuvaohjaaja. Vaikka Chytilován elokuvat eivät ole muodollisen ja sisällöllisen kokeellisuutensa vuoksi uuden aallon tunnetuimpia teoksia tai oman aikansa yleisömenestyksiä, niitä on tutkittu ja niistä on kirjoitettu paljon, erityisesti feministisestä näkökulmasta. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Tuhatkaunokit kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
William Merritt Chase
thumb|right|William Merrit Chase: Omakuva, maalattu 1915–16, öljy kankaalle, Richmond Art Museumin kokoelmat William Merritt Chase (1. marraskuuta 1849 Niniveh, Indiana – 25. lokakuuta 1916 New York City) oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Hänen maalauksiaan luonnehditaan lahjakkaan taiteilijan kuvauksiksi aikansa kaupunkilaiselämästä ja vapaa-ajan vietosta.
Lapsuus ja nuoruus
19-vuotiaana Chase halusi merimieheksi. Saatuaan luvan isältään hän pestautui kauppalaivaan. Toiset merimiehet kuitenkin kiusasivat häntä julmasti, ja isänsä avulla hän pääsi pois laivasta kesken sopimuksen. Nyt hän palasi jälleen työhön isänsä kauppaan. Tällä kertaa isä oli kuitenkin hankkinut pojalleen taideopettajiksi kaksi paikallista taiteilijaa, Jacob Coxin ja Barton S. Haysin.
Paikalliset opettajat havaisivat Chasen kyvyt ja innostivat häntä menemään New Yorkin taidekouluun. Chase saapui New Yorkiin vuonna 1869, missä häntä opettivat Joseph Oriel Eaton ja muotoilua hänelle opetti Lemuel Wilmarth.
Taiteilijaksi
Oleskelu New Yorkissa jäi vain vuoden mittaiseksi. Chasen piti muuttaa New Orleansiin auttamaan perhettään. New Orleansissa hän pääsi paikallisiin taidepiireihein ja piti näyttelyn. Paikalliset varakkaat taiteenystävät päättivät kustantaa Chaselle kaksi vuotta kestävän opintomatkan Eurooppaan. Vastalahjaksi Chasen piti antaa heille maalauksiaan ja etsiä Euroopasta töitä heidän kokoelmiinsa.
Useimmat yhdysvaltalaiset taiteilijat suosivat opinnoissaan Pariisia, mutta Chase päätti mennä Münchenin taideakatemiaan. Siellä hänen tyylistään tuli tumma, veistoksellinen ja rikas. Hän ihastui siellä vanhojen mestareiden, kuten Peter Paul Rubensin, Frans Halsin ja Diego Velázquezin töihin loppuelämäkseen.
Yhdessä opiskelutovereidensa kanssa Chase matkusti Italiaan, Venetsiaan vuonna 1877. Venetsiassa sai alkunsa Chasen keräilyharrastus: häntä kiinnostivat erityisesti kellot ja sormukset, mutta hän keräili myös vanhoja taulunkehyksiä ja huonekaluja. Seuraavana vuonna kotiin palatessaan Chase edusti Euroopassa koulutettujen yhdysvaltalaisten taiteilijoiden uutta aaltoa. Hän otti tuolloin vastaan myös ensimmäiset opetustehtävänsä.
Uran huipulla
Chasen ura osui aikaan, jolloin Yhdysvaltojen taide-elämä vakiintui ja ammatillistui. Hänen opetustilanaan oli rakennus, joka oli ensimmäinen varta vasten taiteilijoita varten rakennettu tila New Yorkissa. Opettajana Chase oli suosittu. Hänen ateljeessaan oli koiria ja papukaija, ja opettajan lempeän boheemin dandymainen olemus herätti oppilaissa huomiota. Taiteilija piti opettamisesta ja oppilaistaan: hänen mukaansa nuorten ihmisten läsnäolo piti hänet itsensäkin nuorena.
Chase matkusti uudelleen Eurooppaan vuonna 1881. Hän tapasi tuolloin Alfred Stevensin, jolta sai arvokasta oppia muotokuvamaalaamiseen. Stevensin mielestä Chase oli jäänyt liikaa kiinni vanhojen mestareiden tyyliin. Matkalla oli kaksi merkittävää seurausta; Chase otti vaikutteita impressionismista ja ryhtyi maalaamaan New Yorkin puistoissa. Hän esitteli Édouard Manet’n taiteen yhdysvaltalaiselle yleisölle. Matkallaan hän tapasi myös John Singer Sargentin ja miehet ystävystyivät.
Uutta sisältöä ja onnea Chasen elämään tuli vuonna 1887, kun hän solmi avioliiton itseään viisitoista vuotta nuoremman Alice Gersonin kanssa. Aviopari sai kahdeksan lasta, ja tämän jälkeen Chasen elämään mahtuivat vain taide ja perhe.
Vuosien 1891–1902 kesät Chase vietti perheineen Shinnecock Hillsissä, Long Islandilla. Hän piti siellä myös kesäkoulua kahtena päivänä viikossa. Hänellä oli opetustoimi Pennsylvania Art Academyssa vuosina 1896–1909 sekä Art Students Leaguessa 1878–1896 ja 1907–1911. Lisäksi oli paljon muita lyhyempiä opetustehtäviä. Chaseä pidetään nykyään 1800–1900-lukujen vaihteen merkittävimpänä yhdysvaltalaisena taideopettajana.
Vanhuus
Chasen viimeisinä vuosina hänen luovuutensa väheni. Töiden suosio laski, sillä niitä alettiin pitää vanhanaikaisina. Vuosien 1902–1913 väliset kesät Chase matkaili Euroopassa. Hän jatkoi maalaamista innokkaasti ja antoi yksityistunteja. Vuonna 1914 kesällä hän kävi opettamassa Kaliforniassa. Terveysongelmat alkoivat vuonna 1916, sillä Chasellä diagnosoitiin maksakirroosi. Hän kuoli kotonaan New Yorkissa vuonna 1916.
Arviointia
Useimpien muiden aikansa yhdysvaltalaisten taiteilijoiden tapaan Chase lainasi taiteeseensa sekä menneitä että oman aikansa tyylejä. Tavattuaan belgialaistaustaisen Alfred Stevensin hänen tyylinsä alkoi uudistua. Toinen merkittävä vaikuttaja oli Édouard Manet. Uudistunutta Chaseä pidetäänkin yhdysvaltalaisen taiteen johtavana impressionistina.
Chase maalasi myös asetelmia läpi koko uransa. Niihin hän käytti usein keräilemiään antiikkiesineitä, mutta kuuluisiksi tulivat myös hänen kala-aiheiset asetelmansa. Niissä taiteilijan virtuuosimainen siveltimen käyttö saa kalat näyttämään lähes abstrakteilta esineiltä. Asetelmien maalaamiseen häneltä meni noin kolme–neljä tuntia.
Nykyään Chasen opetustyötä pidetään merkittävänä impulssina yhdysvaltalaisen taiteen kehitykselle. Hän oli aikansa oloihin nähden ennakkoluuloton ja otti oppilaikseen myös naisia, sillä hänen mukaansa "nerous ei tunne sukupuolta". Hänen naispuolisista oppilaistaan kuuluisuutta saavuttivat Georgia O’Keeffe ja Lucia Fairchild Fuller. Muita tunnettuja oppilaita olivat Charles Seeler, Marsden Hartley ja Edward Hopper. Jokaista oppilastaan hän kannusti löytämään oman tyylinsä.
Viimeisinä vuosinaan Chase sai kuulla kritiikkiä, että hän on tyypillinen ajastaan jälkeen jäänyt akateeminen taiteilija. Abstraktin taiteen astuessa esiin hänen arvostuksensa laski. Nykyään häntä pidetään mestarina ja melko vallankumouksellisena taidemaalarina.
Wolfgang Kapp
Wolfgang Kapp (24. heinäkuuta 1858 New York, New York, Yhdysvallat – 12. kesäkuuta 1922 Leipzig, Saksa ) oli itäpreussilainen virkamies ja journalisti. Hän oli kovan linjan nationalisti ja Weimarin tasavallassa 1920 tapahtuneen sotilasvallankaappausyrityksen, niin sanotun Kapp-Putschin, nimellinen keulahahmo. Kaappausyritys kuitenkin epäonnistui, koska uhattu hallitus kehotti kansalaisia yleislakkoon, joka lamautti maan, ja kaappaus kuivui kokoon.
Kapp oli vuodesta 1906 Itä-Preussin maakunnan ylimaakuntapäällikkö. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän arvosteli jyrkästi valtakunnankansleri Theobald von Bethmann-Hollwegin politiikkaa, ja sen vuoksi hänet 1916 erotettiin virastaan. Kapp pani maaliskuussa 1920 toimeen vallankaappauksen Berliinissä ja julistautui valtakunnankansleriksi mutta joutui muutaman päivän kuluttua luopumaan asemastaan. Hän pakeni sittemmin Ruotsiin.
Keihäsvuohennokka
Keihäsvuohennokka (Scutellaria hastifolia) on Euraasiassa tavattava, huulikukkaiskasveihin kuuluva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Keihäsvuohennokan keihästyvisiä lehtiä.
Monivuotinen keihäsvuohennokka kasvaa 10–50 cm korkeaksi. Varsi on hennohko. Lehdet ovat 1–3 cm pitkiä, puikean suikeita tai kapean kolmiomaisia, pyöreäkärkisiä, enimmäkseen keihästyvisiä ja pääosin ehytlaitaisia. Kukat ovat pareittain tiiviinä, toispuolisina rykelminä lähellä varren latvaa. Varsilehtiä muistuttavat kukkien tukilehdet ovat kukkia lyhyempiä. Huulimainen kukka on violetinsininen. Kukan verhiö on kaksihuulinen, ehyt, nystykarvainen ja verhiön kellomaisessa torvessa on pysty, pullea lisäke. Myös teriö on kaksihuulinen ja pituudeltaan 15–25 mm. Ylähuuli on kupera, teriön torvi on pitkä ja jyrkästi käyrä. Keihäsvuohennokka kukkii Suomessa heinä-elokuussa.
Keihäsvuohennokan voi sekoittaa samannäköiseen luhtavuohennokkaan (Scutellaria galericulata).
Levinneisyys
Keihäsvuohennokka on pääasiassa eurooppalainen kasvilaji, jota kasvaa paikoitellen Pohjois-Espanjasta Venäjälle. Runsain laji on Pohjois-Balkanilla ja Kaukasuksen alueella. Etelä-Euroopassa levinneisyysalue ulottuu Etelä-Italiaan ja Pohjois-Kreikkaan, pohjoisessa Keski-Ruotsiin ja Etelä-Suomeen. Euroopan ulkopuolella lajia tavataan Länsi-Siperiassa sekä myös Keski-Aasiassa. Suomessa keihäsvuohennokkaa kasvaa Ahvenanmaalla, koko Suomenlahden rannikolla sekä Varsinais-Suomen sisämaassa. Laji on hävinnyt monilta entisiltä kasvupaikoiltaan.
Elinympäristö
Keihäsvuohennokka viihtyy saaristo- ja rannikkoniityillä, mäenrinteillä, rantametsissä, rakkoleväkasautumilla ja kivikkorannoilla. Suomessa laji on harvinaistunut kasvupaikkojen umpeenkasvamisen ja rakentamisen takia.
Ernesto Maguengue
Ernesto Maguengue (s. 2. elokuuta 1964) on mosambikilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 14. toukokuuta 1989 ja nimitettiin Pemban hiippakunnan piispaksi 24. kesäkuuta 2004. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maguenguen aikoinaan myös papiksi vihkinyt Alexandre José Maria dos Santos, jota avustivat Francisco Chimoio ja Júlio Duarte Langa.
Maguengue asetettiin virkaansa 14. marraskuuta 2004.
Heikinharju
thumb|Heikinharjun vastaanottokeskus. Heikinharju on Oulun 85. kaupunginosa, joka sijaitsee metsäisessä harjumaisemassa Kuusamontien varrella kaupungin koillisosassa Kiimingin entisen kunnanrajan tuntumassa. Se sijaitsee kahdeksan kilometrin päässä keskustasta. Kaupunginosa rajoittuu koillisessa Kiimingin kunnanrajaan, kaakossa Korvenkylään, etelässä Talvikankaan Hönttämäkeen, lounaassa Ruskonselkään sekä luoteessa Liikasen kaupunginosaan. Heikinharjun asukasluku on 225.
Aiemmin Heikinharjussa sijaitsi B-piiri­mieli­sairaala, jonka tiloissa toimii turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskus.
Kaupunginosan asutusalueet ovat pääasiassa väljästi rakennettuja omakotitaloalueita. Heikinharjussa sijaitsee myös asemakaavalla suojeltu Huutilampi luontopolkuineen.
Mitokondriotaudit
Mitokondriotaudit ovat tauteja, joissa ilmenee jokin mitokondrion toimintahäiriö. Nämä taudit jaetaan primäärisiin ja sekundäärisiin. Primääriset mitokondriotaudit, kuten Leberin atrofia, johtuvat vanhemmilta perityistä geenivirheistä mitokondrioiden DNA:n (mtDNA) tai tuman DNA:n (nDNA) geeneissä, joista tuotetut proteiinit osallistuvat suoraan oksidatiivisen fosforylaation elektroninsiirtoketjuun. Sekundääriset mitokondriotaudit johtuvat perityistä virheistä niissä mtDNA:n tai nDNA:n geeneissä, jotka eivät suoraan osallistu oksidatiiviseen fosforylaatioon, tai sitten ulkoisista tekijöistä, jotka ovat aiheuttaneet mitokondrioiden toimintähäiriön. Esimerkki nDNA-peräiselle sekundääriselle mitokondriotaudille altistavasta sairaudesta on Wilsonin tauti. Puolestaan esimerkkejä edellä mainituista ulkoisista tekijöistä ovat ikääntyminen, tulehdusreaktiot tai mitokondrioille myrkylliset aineet.
Oireet
Mitokondriotautien oireet johtuvat usein mitokondrioissa tapahtuvan oksidatiivisen fosforylaation vähentymisen takia vähentyneeseen ATP:n tuottoon. Solut käyttävät ATP:tä energiana. Siksi mitokondriotautien oireet ilmenevät usein selkeiten paljon energiaa kuluttavissa kehon osissa, kuten luurankolihaksissa, keskushermostossa ja sydämessä. Oireet näissä kudoksissa voivat aiheuttaa vastaavasti vaikkapa lihasheikkoutta, ataksiaa ja sydämen vajaatoimintaa. Oireet kuitenkin riippuvat mitokondriotaudista, ja oireet voivat kohdistua muihinkin kuin edellä mainittuihin kehon osiin.
Primääriset mitokondriotaudit
Esimerkkejä ihmisten mitokondrioiden DNA:n (mtDNA) geenivirheistä johtuvista primäärisistä mitokondriosairauksista ovat Leberin atrofia (LHON), NARP-oireyhtymä, MELAS-oireyhtymä, MERFF-oireyhtymä, Kearns–Sayren oireyhtymä (KSS), krooninen etenevä ulkoinen silmälihasheikkous (CPEO). Leighin oireyhtymä voi johtua tuman DNA:n (nDNA) tai mtDNA:n geenivirheestä. mtDNA:n kohdalla Leighin oireyhtymää kutsutaan joskus nimellä MILS, joka on lyhenne englanninkielen sanoista maternally inherited Leigh syndrome eli ”äidiltä periytyvä Leighin oireyhtymä”. Muita esimerkkejä nDNA:n geenivirheistä johtuvista primäärisistä mitokondriotaudeista ovat Alpers–Huttenlocherin oireyhtymä ja mitokondriaalinen neurogastrointestinaalinen enkefalomyopatia- eli MNGIE-oireyhtymä.
Esimerkiksi mtDNA-peräisessä Leighin oireyhtymässä virhe on usein geenissä MT-ND1 ja nDNA-peräisessä muodossa geenissä NDUFS1. Molemmat näistä geeneistä koodaavat elektroninkuljetuskompleksi I:teen vaadittua proteiinia, joka osallistuu suoraan mitokondrion elektroninsiirtoketjuun.
Sekundääriset mitokondriotaudit
Esimerkkejä ihmisten sekundäärisille mitokondriotaudeille altistavista taudeista, jotka johtuvat yksittäisen geenin virheestä, ovat spinaalinen lihasatrofia, Friedreichin ataksia, Charcot–Marie–Toothin taudin tyyppi 2, perinnöllinen spastinen paraplegia 7 ja Wilsonin tauti. Sekundäärisille mitokondriotaudeille altistavia sairauksia tai ulkoisia tekijöitä on kuitenkin hyvin paljon, sillä niihin voidaan lukea mitä tahansa asioita, jotka heikentävät mitokondrioiden toimintaa muulla tavoin primääriset mitokondriotaudit. Esimerkkejä tällaisista sairauksista ovat Alzheimerin tauti ja Parkinsonin tauti. Esimerkkejä ulkoisista tekijöistä ovat muun muassa tietyt aineet, kuten varhaisiin HIV-lääkkeisiin lukeutuva tsalsitabiini. Myös statiinien käytössä joskus ilmenevien lihasoireiden, kuten lihaskivun tai äärimmillään rabdomyolyysin, epäillään liittyvän osittain mitokondrioiden toimintahäiriöön.
Perinnöllisyys
Mitokondriosairauksia aiheuttavat geenivirheet voivat periytyä vanhemmilta tai tapahtua satunnaisesti. Ihmisissä mtDNA-virheistä johtuvat mitokondriotaudit voivat periytyä vain äidiltä lapselle, sillä mtDNA on peräisin munasolulta. Soluissa on tuhansia mitokondrioita. Lisäksi mtDNA mutatoituu helposti mitokondrioiden happiradikaaleja tuottavan oksidatiivisen fosforylaation takia. Kunkin solun mitokondrioiden mtDNA:t poikkeavat siksi keskenään, eli solut ovat ”heteroplasmisia”, eikä niistä kaikissa yleensä ole myöskään virhegeeniä. Munasolujen muodostumisessa eli oogeneesissä näitä mitokondrioita päätyy munasoluihin vain vähän eli tapahtuu ”mitokondrioiden pullonkaulailmiö”. Virhegeeniä sisältäviä mitokondrioita voi siksi päätyä yhteen munasoluun enemmän kuin toiseen. Siksi mtDNA:n virhegeeniä kantavan äidin lapsista vain osa saattaa sairastua mitokondriotautiin. Oireet voivat olla lieviä tai vakavia riippuen siitä, kuinka paljon nämä lapset muodostaneeseen munasoluun on päätynyt virhegeenin kantavia mitokondrioita. Äiti puolestaan saattaa ruveta pullonkaulailmiön takia potemaan mitokondriotautia vasta myöhemmin kuin jotkin lapsensa. Vaihtoehtoisesti äiti pysyy oireettomana, jos hänellä on liian vähän virhegeeniä kantavia mitokondrioita oireilevan taudin ilmenemiseen.
Chris Bouchillon
Christopher ”Chris” Allen Bouchillon (21. elokuuta 1893 Oconeen piirikunta, Etelä-Carolina – 18. syyskuuta 1968 West Palm Beach, Florida ) oli yhdysvaltalainen country- ja bluesmuusikko, jota usein pidetään ”talking blues” -tyylin kehittäjänä.
Perhe
Chris Bouchillon syntyi Oconeen piirikunnassa John ja Hester Patterson Bouchillonille. Hän oli naimisissa kahdesti ensin Indien kanssa, jonka kanssa hänellä oli yksi poika (Robert Anderson Bouchillon 1918–1988), ja sitten Ethel Mae Watersin kanssa.
Bouchillon työskenteli veljiensä Charley ja Urisin sekä isänsä Johnin kanssa paikallisessa metallivalimossa. Perhe oli musikaalinen ja veljekset soittelivat usein yhdessä – Chris mandoliinia, Charley viulua ja Uris kitaraa.
Musiikki
Veljekset levyttivät neljä kappaletta Bouchillon Trio -nimellä vuonna 1925 ja kaksi lisää vuotta myöhemmin nimellä Greenville Trio. Vuoden 1926 sessiossa Chris äänitti kappaleen ”Talking Blues”. Oletettavasti huonona laulajana Bouchillon ”puhui” blueskappaleensa ja tuli kehittäneeksi tyylin, joka myöhemmin vaikutti moniin artisteihin, kuten Woody Guthrieen ja Bob Dylaniin.
Chris Bouchillon alkoi esiintyä toisen vaimonsa Ethelin kanssa vuoden 1928 tienoilla, mutta 1930-luvun laman jälkeen hän vetäytyi musiikkielämästä ja perusti kuivapesulan Greenvilleen. Hän kuoli vanhainkodissa 1960-luvun lopulla.
Aurora-seura
thumb|150px|Henrik Gabriel Porthan thumb|150px|Pietari Kalm thumb|150px|Johan Henric Kellgren Aurora-seura oli Turussa vuosina 1770–1779 toiminut isänmaallis-kirjallinen ja musiikillinen (seuran musiikkiosasto perustettiin 1773) salaseura. .
Perustaminen
Sen perustajia olivat Henrik Gabriel Porthan ja Johan Lilius. Myös suomalaiset Carl Fredrik Fredenheim, Pehr Juslén  kuuluivat Porthanin tavoin tukholmalaiseen Utile dulci -seuraan ym., jotka tukholmalaisen esikuvan innoittamina olivat mukana elokuussa 1770 Turkuun Aurora-seuraa perustamassa. Se oli tuolle ajalle tyypillinen salaseura, jossa oli tärkeimpänä tavoitteena veljien siirtyminen hierarkiassa ylempiin asteisiin. Pääasiana olivat rituaalit ja symbolit. Se ei ollut mikään pelkkä herttainen luku- ja keskustelupiiri kuten Eero Järnefelt on Helsingin yliopiston pommituksissa tuhoutuneessa maalauksessa kuvannut.
Sen keskushenkilönä oli H. G. Porthan. Seura harrasti runoutta sekä Suomen historian, maantiedon, kielen ja talouden tutkimusta sekä 1773 lähtien myös musiikkia tukholmalaisen esikuvansa mukaisesti. Seuralla oli oma orkesteri, joka järjesti myös julkisia konsertteja. Heti ensimmäisenä vuonna alettiin julkaista omaa lehteä. Aluksi lehti oli vain pieni vihkonen, joka ilmestyi kaksi kertaa kuukaudessa, sitten vähitellen kerran viikossa. Se oli kuitenkin lehdistökulttuurimme alku. Seura julkaisi vuosina 1771–1778 tätä Suomen ensimmäistä sanomalehteä Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo, joka lyhentyi jokapäiväisessä käytössä Åbo Tidningariksi. Lehti ilmestyi katkoksen jälkeen vielä 1782–1785.
Seura hajosi Porthanin matkustettua 1779 ulkomaille.
Turun Aurora-seura oli tukholmalaisen Utile dulci -seuran haaraosasto. Aurora-seuran musiikillista toimintaa jatkoi seuran lopettamisen jälkeen 1790 perustettu Turun Soitannollinen Seura.
Toiminta
thumb|left|Kesällä 2009 Aurora-seuran talon jäännökset löytyivät Linnankadun remontin yhteydessä. Aurora-seuran toiminta keskittyi Turun akatemian ympärille, joka oli Suomen henkisen elämän keskus. Seuran kokoontumisissa keskusteltiin, viljeltiin kaunopuheisuutta ja illastettiin.
Seuraan liittyvät vihittiin jäseniksi erityisin riitein. Jäsenet kantoivat myös erilaisia arvomerkkejä. Toisilla oli hopeatähti rintapielessä, toisilla sama koriste kaulassa, kolmansilla taivaansininen silkkinauha olalla ja puheenjohtajalla taivaansininen, kultapitsinen hattu.
Auroran esikuvana oli ruotsalainen Utile dulci -seura, jonka ohjelma sovitettiin Suomen tarpeita vastaavaksi. Tarkoituksena oli johdattaa suomalaista kulttuuria iloisesti ja toiveikkaasti kohti aamunsarastusta (Aurora, aamuruskon jumalatar). Seura jakoi tietoa kansallisesta kulttuurista laaja-alaisesti: runoista, kielestä, maantieteestä, talouselämästä, historiasta, tieteestä, akatemiasta, kirkosta, koulu- ja oikeuslaitoksesta. Kuten seuran lehden avausnumerossa sanottiin: ”Kyll' antaa Suomen maa voi sulle runsaat aiheet”, ja seuraa kannusti sen toiminnassa "rakkaus ja hellyys isänmaata kunniaa, sen hyötyä ja sen menestystä kohtaan". Seurassa ajateltiin, että monipuolinen maan tuntemus on omiaan herättämään kansalaisissa isänmaanrakkautta.
Åbo Tidningarin toimittaminen oli Auroran näkyvin ja myös pysyvin toimintamuoto. Seura julkaisi lehteä vuosina 1771–1778. Kun seuran toiminta päättyi, Porthan julkaisi lehteä vielä vuosina 1782–1785.
Seura maalaustaiteessa
thumb|275px|Eero Järnefeltin lopullinen luonnos Aurora-seura-seinämaalaukseen (1916). Itse maalaus tuhoutui vuonna 1944. Eero Järnefelt teki vuonna 1916 Helsingin yliopiston päärakennuksen juhlasaliin Aurora-seuraa esittäneen seinämaalauksen. Se oli yksi Albert Edelfeltin ja Järnefeltin toteuttamista kolmesta maalauksesta, jotka esittivät yliopiston historiaan liittyneitä aiheita. Kaikki juhlasalin maalaukset tuhoutuivat helmikuun 1944 suurpommituksissa. Edelfeltin maalaus on myöhemmin entisöity, mutta Järnefeltin maalauksia ei.
Sebastián Ramón de Albero y Añaños
Sebastián Ramón de Albero y Añaños (1722 Navarra - 30. maaliskuuta 1756 Madrid) oli espanjalainen säveltäjä. Hän toimi Fernando VI:n palveluksessa. Vuodesta 1748 lähtien hän toimi kuninkaallisen kappelin urkurina.
Kustaa H. J. Vilkuna
Vilkuna on koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän väitteli Jyväskylän yliopistossa vuonna 1994. Vilkuna on työskennellyt Jyväskylän yliopistossa vuodesta 1991 ja toiminut historian professorina useaan otteeseen. Syksystä 2012 hän on toiminut Suomen historian oppiaineen pääedustajana.
Vilkuna on julkaissut tutkimusta erityisesti kulttuuri-, mentaliteetti-, sosiaali- ja taloushistoriasta. Hän on käsitellyt muun muassa isonvihan aikaa teoksissaan Viha (2005) ja Paholaisen sota (2006). Vuonna 2009 ilmestyneessä teoksessa Neljä ruumista Vilkuna käsitteli suomalaista oikeus- ja rikoshistoriaa.
Kustaa H. J. Vilkunan isä oli etnologian professori Asko Vilkuna ja isänisä akateemikko Kustaa Vilkuna. Hänen veljensä Janne Vilkuna on museologian professori Jyväskylän yliopistossa. Vilkunalla on kolme lasta.
Teokset
Lisäksi Vilkunalta on ilmestynyt artikkeleja useissa kokoomateoksissa.
HMS Resolution (S22)
HMS Resolution (viirinumero S22) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Resolution-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin toukokuussa 1963 Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1964. Se laskettiin vesille 15. syyskuuta 1966 ja otettiin palvelukseen 2. lokakuuta 1967.
Pekko Käppi
Pekko Käppi (s. 1976) on tamperelainen jouhikkotaiteilija ja Sibelius-Akatemian tuntiopettaja. Hän toimii myös säveltäjänä, tuottajana ja tutkijana. Hän on koulutukseltaan kansanlauluperinteisiin erikoistunut etnomusikologi. Hän keikkailee yhdessä yhtyeensä K:H:H:L:n kanssa, jonka nimi tulee sanoista “kuolleiden hevosten hillittömät luut”.
Varhaisvaiheita
Vuosina 1993–1994 Käppi vietti 17-vuotiaana vuoden vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa. Hänen isäntäperheensä poika oli Grateful Dead -yhtyeen ihailija, ja hänen kauttaan Käppi tutustui tuon yhtyeen musiikkiin ja samalla kansanmusiikin pohjalta toteutettuun rock- ja improvisoituun musiikkiin. Tätä kautta hän kiinnostui myös folkmusiikista ja suomalaisesta kansanmusiikista.
HMS Resolution (S22)
Palvelus
Alus teki 1991 pisimmän Polaris-purjehduksensa, joka kesti 109 päivää. Ensimmäisen Vanguard-luokan sukellusveneen valmistuttua alus poistettiin palveluksesta 22. lokakuuta 1994 suoritettuaan 94 partiomatkaa. Alus on ankkuroitu Rosythiin, jossa se on muuten koskemattomana lukuun ottamatta poistettua ydinpolttoainetta. Puolustusministeriö ei ole päättänyt aluksen reaktorin poistosta ja tulevasta käytöstä.
Pekko Käppi
Varhaisvaiheita
Toinen tärkeä vaikuttaja Käpille on ollut Värttinä, joka sai Käpin tutkimaan kirjaston kansanmusiikkikokoelmia.
Vuonna 1997 Käppi pääsi Kaustisen Ala-Könnin kansanopistoon opiskelemaan kansanmusiikkia, jolloin hän ryhtyi soittamaan jouhikkoa. Käppi oli tuohon aikaan turhautunut kitaransoittoon, jossa oli hänen mukaansa liikaa kieliä ja vaihtoehtoja.
Vuonna 1998 Käppi toimi ystävänsä kanssa katusoittajana. Ystävä soitti säkkipilliä ja Käppi jouhikkoa. Ongelmana oli se, ettei jouhikon ääni kuulunut juuri minnekään. Ratkaisu ongelmaan oli vahvistimen käyttö. Sen tuli olla niin pieni, että sitä saattoi kantaa mukana. Ääni piti kuitenkin kääntää täysille, jolloin se säröytyi. Näin syntyi Käpin oma soundi, joka on vuosien aikana muuttunut vain vähän.
Esko Palmio
Esko Kalle-Kustaa Palmio (14. tammikuuta 1910 Tampere – 2. syyskuuta 2001 Helsinki ) oli sosiaalineuvos ja suomalainen virkamies, joka toimi myös Suomen urheiluopiston johtajana.
Pekko Käppi
Sooloura
Käppi julkaisi ensilevynsä, neljän kappaleen EP:n Kalastajia ja kaivostyöläisiä vuonna 2001. Heikki Romppainen sanoo sen musiikin tuovan mieleen kulttuuriantropologien keräämät kenttänauhoitukset menneen maailman musiikista. Hän pitää sitä samalla kiehtovana ja esteettisesti miellyttävänä. Sen jälkeen hän on julkaissut kolme muuta EP:tä ja ollut mukana kahdella yhteisalbumilla sekä julkaissut kolme sooloalbumia sekä kolme albumia kokoonpanolla Pekko Käppi & K:H:H:L.
Esko Palmio
Esko Palmion vanhemmat olivat kamreeri Kaarlo Pentti Palmio ja Elsa Maria Estola ja puoliso vuodesta 1947 Eila Sinikka Helinä Aaltonen. Palmio tuli ylioppilaaksi 1932 ja valmistui voimistelunopettajaksi 1936. Opintomatkoja hän teki Skandinaviaan, Keski-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Palmio toimi Toukolan työkeskuksessa Viipurissa kerhotyön ohjaajana 1936–1940 ja suojeluskunnan sotilasohjaajana 1940–1944. Suomen Urheiluliiton valmentaja hän oli 1940, Suomen urheiluopiston koulutusohjaaja 1946–1949 ja opiston johtaja 1949–1955. Helsingin kaupungin urheilu- ja ulkoiluviraston päällikkönä Palmio toimi 1955–1974. Hänellä oli myös useita luottamustoimia, kuten Suomen Ladun hallituksen puheenjohtajuus 1960–1968. Palmio oli myös Tahko Pihkalan nimeä kantavan seuran perustajia, ensimmäinen puheenjohtaja ja kunniapuheenjohtaja. Sotilasarvoltaan hän oli ratsumestari (1943).
Pekko Käppi
Sooloura
Ensimmäisestä täydestä albumista Jaan Wessman kirjoittaa, että kappalevalikoima on kiitettävän runsas. Hän toteaa ettei levy ole puhdasta kansanmusiikkia vaikka siitä sellaisen ensivaikutelman saa.
Toinen albumi, Vuonna ’86, saii arvostelijan kirjoittamaan, että Tampereelta on tullut paljon toisten ulottuvuuksien kansanmusiikkia, kiittää Käpin albumia.
Kolmannen levyn, Rammat Jumalat, arvostelussa Ville Pirinen sanoo Käpin musiikkia helposti lähestyttäväksi ja vastustamattomaksi.ref>
Pekko Käppi & K:H:H:L.
Vuodesta 2015 lähtien Käppi on julkaissut kolme levyä yhdessä K:H:H:L:n kanssa, jossa soittavat hänen lisäkseen Tommi Laine (kitarat) ja Nuutti Vapaavuori (basso) sekä viimeaikaisilla keikoilla myös Jani Auvinen (rummut ja lyömäsoittimet). Yhtye syntyi levyn Rammat Jumalat -levyn tiimoilta ja ennakoi seuraavasta yhtyelevyä.
Antimonitrisulfidi
Antimonitrisulfidi (Sb2S3) on epäorgaaninen antimonin sulfidi. Yhdistettä käytetään muun muassa väriaineena, tulitikuissa ja muiden antimoniyhdisteiden valmistamiseen. Luonnossa antimonitrisulfidia esiintyy stibniittimineraalissa.
Ominaisuudet
Antimonitrisulfidilla on kaksi eri muotoa, jotka molemmat ovat huoneenlämpötilassa kiinteitä aineita. Kiteinen muoto on väriltään musta ja amorfinen antimonitrisulfidi on punaisenoranssia väriltään. Amorfinen antimonisulfidi muuttuu kuumennettaessa noin 200 °C:n lämpötilaan. Antimonitrisulfidi ei liukene veteen, mutta väkevät hapot, kuten suolahappo kykenevät liuottamaan yhdisteen. Se liukenee emäksisiin liuoksiin tai sulfidiliuoksiin muodostaen tioantimonaatti-ioneja (SbS2-) tai hapen läsnä ollessa tetratioantimonaatti-ioneja (SbS43-).
Valmistus ja käyttö
Antimonitrisulfidia voidaan valmistaa kuumentamalla metallista antimonia tai antimonitrioksidia rikin kanssa. Teollisesti yhdistettä valmistetaan tyypillisesti kuumentamalla antimoniittimineraalia. Antimonitrisulfidia voidaan tuottaa myös antimonitrikloridin ja rikkivety- tai natriumtiosulfaattiliuoksen välisellä reaktiolla.
Antimonitrisulfidia käytetään tulitikkujen päissä, ilotulitteissa ja yhdessä kloraattien kanssa nalleissa. Muita käyttökohteita ovat muun muassa lasin värjääminen rubiininpunaiseksi, metallisen antimonin ja antimoniyhdisteiden valmistus sekä väriaineena.
Pekko Käppi
Pekko Käppi & K:H:H:L.
Ensimmäisen yhtyelevyn Sanguis Meus, Mama! arvostelussa Soundissa Jussi Niemi kiittää oivaltavuudesta ja kehutaan muutenkin, mutta kriitikko olisi toinut mukaan asiansa osaavaa rumpalia Sanguis Meus, Mama! onnistui popularisoimaan Käpin kansanmusiikista ja bluesista ammentavan voodooliemen liki täydelliseksi, jopa radioaalloille sopivaksi kokonaisuudeksi.
Toinen levy, Matilda, ei saanut aivan yhtä hyviä arvosteluja kuin ensimmäinen
Väärän laulun jouhikkosoundin Tero Alanko (Suomen Kuvalehti) sanoo muistuttavan Led Zeppelinin kitaristin Jimmy Pagen soundia, etenkin silloin, kun tämä soitti kitaraansa jousen avulla. Toinen vaikuttaja on Nirvanan MTV Unplugged -levy, jossa Käppiin teki vaikutuksen Krist Novoselicin haitarinsoitto.
Kustaa Rovio
pienoiskuva|upright|Kustaa Rovio miliisinä vuonna 1918. Kustaa Adolf Simonpoika Rovio (vuoteen 1910 Gustav Ravelin, 23. tammikuuta 1887 Pietari, Venäjä – 21. huhtikuuta 1938 Neuvostoliitto) oli pietarinsuomalainen vasemmistopoliitikko, joka oli mukana Suomen vanhassa työväenliikkeessä ja myöhemmin Neuvosto-Karjalan hallinnossa.
Tausta
Rovio syntyi Pietarissa Kuhmosta lähtöisin olleeseen suomalaisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Simeon Henrikinpoika Ravelin ja Eva Loviisa Kaaja. Rovio työskenteli sorvarina Pietarin metallitehtaissa vuosina 1905–1907 ja liittyi vuoden 1905 lopulla sekä Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen (SDP) että Venäjän bolševikkeihin.
Toiminta Suomessa
Rovio karkotettiin poliittisen toimintansa vuoksi Siperiaan vuosina 1907, 1910 ja 1914. Kahdella ensimmäisellä kerralla hän onnistui pakenemaan Suomeen. Hän työskenteli vuoteen 1911 saakka tehdastyöläisenä Helsingissä. Vuodesta 1908 Rovio toimi samalla erilaisissa poliittisissa tehtävissä, muun muassa SDP:n kiertävänä agitaattorina, vuosina 1913–1915 sosialidemokraattisen nuorisoliiton sihteerinä sekä toimitsijana ammattiliitoissa.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen sosiaalidemokraateille annettiin suurimpana eduskuntapuolueena virkanimityksiä, ja Rovio nimitettiin Helsingin apulaispoliisipäälliköksi huhtikuussa 1917. Varsinainen poliisipäällikkö erosi saman tien protestiksi, jolloin Roviosta tuli vt. poliisipäällikkö. Elo–syyskuussa 1917 Rovio piilotteli bolševikkien johtajaa V. I. Leniniä omassa asunnossaan Hakaniementorin laidalla Sörnäisten rantatie 1 B:ssä ja välitti tälle päivän lehtiä sekä tietoa Pietarin tapahtumista. Lenin oli joutunut pakenemaan Suomeen heinäkuun 1917 kapinan tultua kukistetuksi. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Leninin tuntenut Rovio toimi SDP:n ja Venäjän uuden johtajan välisenä yhteysmiehenä. Hän erosi Helsingin miliisipäällikön tehtävistä tammikuussa 1918, jolloin hänen seuraajakseen tuli Edvard Nyqvist.
Suomen sisällissodan aikana Rovio hoiti eri tehtäviä Suomen kansanvaltuuskunnan palveluksessa. Aivan sodan alussa hän otti 31. tammikuuta 1918 kansanvaltuutettujen valtuuttama haltuunsa Suomen Tietotoimiston tilat. Helmikuun alussa hän matkusti kansanvaltuuskunnan elintarvike-edustajana Pietariin ja tapasi siellä Leninin. Rovio oli myös läsnä, kun kansanvaltuuskunnan ja Leninin neuvostohallituksen välinen valtiosopimus allekirjoitettiin maaliskuun 1918 alussa. Hän siirtyi toukokuussa 1918 pysyvästi Neuvosto-Venäjälle hoitamaan Suomen Pankin Pietarin-konttorin varoja, jotka suomalaiset punaiset olivat ottaneet haltuunsa.
Ura Neuvosto-Venäjällä
Sisällissodan jälkeen Rovio oli Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) tehtävissä. Hän ei osallistunut puolueen perustavaan kokoukseen eikä häntä koskaan valittu sen keskuskomiteaan, mutta hän oli alkuvuosina puolueen tärkeä neuvonantaja sekä toisinaan SKP:n ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) välinen yhdysmies. Rovio toimitti vuonna 1921 NKP:n ohjeet SKP:n kolmanteen puoluekokoukseen, jossa hän jäi täpärästi valitsematta keskuskomitean vaalissa. Hän työskenteli vuosina 1919–1920 noin vuoden ajan NKP:n suomenkielisten järjestöjen keskustoimiston sihteerinä Pietarissa sekä samalla Vapaus-lehden toimittajana.
Rovio oli yksi SKP:n sotilasjärjestön keskeisiä toimijoita vuosina 1918–1926. Hän osallistui tammi–huhtikuussa 1919 ensimmäisille suomalaisille punaupseerikursseille Pietarissa. Hän toimi vuosina 1920–1926 Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun komissaarina ja yleni kenraalimajuria vastaavaksi divisioonankomissaariksi asti. Hän valvoi koulun opetusta ja opetti itse taktiikkaa, laskentoa, venäjää sekä linnoitus- ja tykistöoppia. Vuonna 1920 Rovio komensi suomalaiset punaupseerioppilaat pidättämään SKP:n ”revolverioppositiota” – jonka oikeudenkäynnissä hän myöhemmin toimi tulkkina – sekä kukistamaan Pietarin työläisten lakkoja. Hän osallistui Kronstadtin kapinan kukistamiseen vuonna 1921 ja toimi yhdysupseerina Karjalan rintaman esikunnassa itäkarjalaisten kansannousun kukistamisen aikana tammi–helmikuussa 1922. Toivo Antikaisen johtama niin sanottu Kiimasjärven retki tapahtui Rovion vastuulla, sillä hän oli henkilökohtaisesti koonnut, kouluttanut ja varustanut retkeen osallistuneen joukon.
Rovio siirtyi siviiliin vuoden 1926 lopulla ja toimi NKP:n luoteisen aluebyroon suomalaisen jaoston sihteerinä. Joulukuussa 1927 hänet nimitettiin Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston Leningradin osaston rehtoriksi. Heinäkuussa 1929 hän siirtyi NKP:n Karjalan aluekomitean johtoon eli Neuvosto-Karjalan puoluejohtajaksi kuolleen J. E. Järvisalon tilalle. Yleensä neuvostotasavaltojen puoluejohtajat olivat myös tasavaltojen todellisia johtajia, mutta Rovio toimi ennemminkin pääministeri Edvard Gyllingin uskollisena yhteistyökumppanina ja tämän suomalaistamispolitiikan tukijana. Heidän tavoitteenaan oli taloudellisesti kehittynyt ja riippumaton Neuvosto-Karjala, jonka pääkielenä olisi suomi. Rovio oli myös Kustannusosuuskunta Kirjan johtokunnan puheenjohtaja.
Roviolla oli läheiset välit Leningradin alueen puoluejohtajan Sergei Kirovin kanssa. Tilanne muuttui suomalaisten kannalta paljon epäedullisemmaksi, kun murhatun Kirovin seuraajaksi tuli joulukuussa 1934 Andrei Ždanov.
Uran loppu ja teloitus
Vuodesta 1933 alkaen puoluejohtajat Moskovassa ja Leningradissa alkoivat arvostella jyrkkenevään sävyyn Rovion, Gyllingin ja Neuvosto-Karjalan muun suomalaisjohdon toimintaa porvarillisena ”paikallisena nationalismina”, joka tuomittiin lopulta kokonaan vuonna 1935. Rovio erotettiin Karjalan puoluehallinnon johdosta elokuussa 1935, ja Ždanov nimitti hänen seuraajakseen latvialaissyntyisen Pjotr Irklisin. Gylling syrjäytettiin muutamaa kuukautta myöhemmin. Rovio siirtyi puolueinstituutin työntekijäksi Moskovaan.
Stalinin vainojen alettua Karjalan suomalaisemigrantit joutuivat järjestelmällisen puhdistuksen ja tuhoamisen kohteiksi. NKVD ja sen Leningradin alueen johtaja Leonid Zakovski kehittelivät vuonna 1937 ”Gyllingin-Rovion-jutuksi” kutsutun suomalaisten valtio- ja maanpetoksellisen salaliiton, johon vedoten vangittiin sadoittain Karjalan hallinnossa toimineita suomalaisia. Rovio, jolla väitettiin olleen keskeinen rooli salaliitossa, pidätettiin 8. heinäkuuta 1937 ja erotettiin samalla NKP:stä. Gylling pakotettiin ilmiantamaan Rovio väitetyn salaisen neuvostovastaisen terrorijärjestön jäsenenä ja Suomen tiedustelun agenttina, joka oli pyrkinyt liittämään Neuvosto-Karjalan Suomeen. Ainoassa kuulustelussaan 13. maaliskuuta 1938 Rovio ”tunnusti” kaikki syytökset. Hän yritti turhaan perua tunnustuksen, kun Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotakollegio käsitteli hänen tapaustaan 21. huhtikuuta. Rovio tuomittiin kuolemaan ja hänet teloitettiin välittömästi muutamia minuutteja kestäneen pikaoikeudenkäynnin jälkeen. Rovio rehabilitoitiin heinäkuussa 1955.
Edmund I
thumb|Edmund I Edmund I (Eadmund, 921 – 26. toukokuuta 946) oli Englannin kuningas vuodesta 939 kuolemaansa asti. Hän oli Edvard Vanhemman poika ja Athelstanin velipuoli. Hänen äitinsä oli Edvardin kolmas vaimo Edgiva (Eadgifu).
Athelstan kuoli 27. lokakuuta 939 ja Edmund seurasi häntä kuninkaana. Kohta kruunajaisten jälkeen hän joutui kohtaamaan useita sotilaallisia uhkia. Kuningas Olavi III Guthfrithinpoika valloitti Northumbrian ja miehitti Midlandsin. Kun Olavi kuoli 942, Edmund valloitti Midlandsin takaisin. Vuonna 943 hänestä tuli Jorvikin kuninkaan Olavin kummisetä. Seuraavana vuonna hänen onnistui valtaamaan Northumbria. Samana vuonna Olavi menetti valtaistuimensa ja lähti Dubliniin, jossa hänestä tuli kuningas Olavi Cuaran. Olavi jatkoi yhteistyötään kummisetänsä kanssa. Vuonna 945 Edmund valtasi Strathclyden, mutta luovutti oikeudet alueeseen Skotlannin Malcolm I:lle. Vastineeksi he solmivat rauhansopimuksen ja sopivat kahdenkeskisestä sotilaallisesta avunannosta.
Edmundin kaksi poikaa hallitsivat myöhemmin Englannin kuninkaina:
Kristillinen mystiikka
thumb|225px|[[Ávilan Teresa|Pyhä Teresa Avilalainen.]]
Mystiikka liittyy uskon tai hengellisyyden kehittymiseen. Kristillinen mystiikka voidaan nähdä rukoilemisen kehittämisenä, sillä rukoilu on sen keskeinen työväline. Mystiikka voidaan määritellä myös Jumalan rakastamiseksi ja tämän vuoksi osa naismystikoista on jopa nimittänyt Kristusta aviopuolisokseen. Mystinen tieto on kristillisessä perinteessä Pyhän Hengen lahjaa, ja sitä saadaan rakkauden kautta. Kuuluisia ovat myös mystiset kokemukset, joissa uskova kokee erityistä läheisyyttä Jumalan kanssa. Jumala koetaan usein ekstaasissa eli hurmostilassa. Mystikot puhuvat ”Jumalassa rukoilemisesta” tai ”Jumalaan uppoamisesta”. Heidän mukaansa ekstaasissa Pyhän Hengen vuodattama tieto sytyttää ihmiseen rakastavan liekin.
Kristillisessä mystiikassa voidaan tehdä ero opilliseen ja kokemukselliseen mystiikkaan, jotka ovat selvästi vaikuttaneet toisiinsa. Opillinen mystiikka käytti keskiajalla läntisessä kirkossa kielenään latinaa, ja siinä pyritään luomaan teoreettinen esitys kristillisen kasvun tiestä. Kokemuksellisen mystiikka taas käytti kielinään kansankieliä ja suuntasi huomionsa erityisesti mystisten kokemusten kuvaamiseen. Kristillistä mystiikkaa voidaan erotella myös sen mukaan kohdistuuko huomio siinä Jumalaan Luojana, Kristuksena vai Pyhänä Henkenä.
Kristillinen mystiikka antiikissa
Kristillinen mystiikka sai antiikissa vaikutteita erityisesti kreikkalaisesta filosofiasta ja juutalaisuudesta, mutta myös antiikin mysteeriuskonnoista. Platonin, Aristoteleen, stoalaisten ja uusplatonismin vaikutus on selvästi havaittavissa, mutta keskeinen vaikuttaja on myös juutalainen mystikko Filon Aleksandrialainen.