cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rooman kuningas
Etruskikuninkaat
Kolmen viimeisen kuninkaan arvellaan olleen historiallisia henkilöitä. Näidenkään kuninkaiden olemassaolosta ei ole varmoja tietoja, mutta epäsuoraa todistusaineistoa on. Käytössä oli oletettavasti vaalikuninkuus. Kuninkaan rinnalla oli etruskien tapaan ylimyssukujen neuvoa-antava kokous, senaatti.
Deathrock
Artisteista
thumb|150px|left|Dinah Cancer, 45 Graven laulaja. Christian Deathin esikoisalbumia Only Theatre of Pain (1982) pidetään yleisesti ensimmäisenä puhtaana deathrock-albumina eikä sitä voi kutsua synkäksi punkiksi, horror punkiksi, saatikka post-punkiksi. Siten Rozz Williamsia, joka laulaa Christian Deathissa, Shadow Projectissa ja Premature Ejaculationissa pidetään deathrockin merkittävimpänä artistina. Patrick Mataa Kommunity FK-yhtyeestä pidetään toisena vaikuttavana miespuolisena deathrock-artistina.
Rooman kuningas
Etruskikuninkaat
Kuitenkin tutkijat ovat ihmetellen todenneet, että Liviuksen kuvaamat Tarquinius-kuninkaat ovat kovin pitkäikäisiä ja heille syntyy myös jälkikasvua korkeassa iässä. Onkin mahdollista, että Tarquiniukset ovat menneet sekaisin tai että heitä olisi ollut enemmän kuin kaksi. Tarquiniusten nimet viittaavat vahvasti etruskeihin, joten on ajateltu, että Rooma joutui viimeistään heidän aikanaan etruskien valtaan. Forum kehittyi arkeologien mukaan Rooman poliittisen elämän keskukseksi Tarquinius vanhemman hallitusvuosiksi nimettynä aikana. Viimeinen kuningas Tarquinius Superbus kuvataan legendoissa julmaksi tyranniksi, joka lopulta aiheutti kuningasvallan kukistumisen ja siirtymisen tasavaltaan. Tämä lienee voittajien historiaa, jolla kuninkaan maine haluttiin mustata. Rooma omaksuikin vahvasti kuningaskielteisen asenteen, jonka takia Julius Caesar ei yksinvaltiaana ottanut käyttöön arvonimeä kuningas.
Deathrock
Artisteista
Dinah Canceria kutsutaan toisinaan deathrockin kuningattareksi,, deathrockin jumalattareksi ja deathrockin ylipapittareksi sen vuoksi, että hänellä on merkittävä rooli 45 Grave-yhtyeen edustajana. Oli aika jolloin naislaulajia pidettiin harvinaisina deathrock-piireissä. Muita vaikuttavia naispuolisia deathrock-artisteja ovat Voodoo Churchin Tina Winter sekä erityisesti Eva O, joka vaikutti Christian Deathissa, Shadow Projectissa, Super Heroinesissa ja siirtyi myöhemmin soolouralle.
Los Angelesin yhtyeet eivät olleet yksin vastuussa deathrock-tyylin muodostumisesta: monet artistit Yhdysvalloissa julkaisivat EP:tä ja LP:tä, joita nykyään voisi kutsua deathrockiksi, kuten aiemmin mainittua Theatre of Icea ja Mighty Sphincteria. Englantilaisyhtyeet, kuten Joy Division, Bauhaus ja Siouxsie and the Banshees muiden muassa vaikuttivat myös ratkaisevasti deathrock-tyyliin lisäämällä voimakkaita post-punkvaikutteita. Muut yhtyeet ympäri maailmaa lisäsivät myös omia osuuksiaan deathrockiin, kuten Xmal Deutschland Saksassa, Virgin Prunes Irlannista ja The Birthday Party Australiasta.
The Sisters of Mercyä, joiden musiikkia soitetaan jatkuvasti deathrock-klubeilla, ei kuitenkaan pidetä deathrockyhtyeenä. Yhtyeen tyyliä parhaiten kuvaavana pidettävä albumi, Floodland, on enemmän perujaan toisen aallon goottirockyhtyeille (sillä yhtye oli aallon merkittävin vaikuttaja).
Vaikutus goottimetalliin
Christian Deathin ja Shadow Projectin 1990-luvun metallisten deathrock-albumien katsotaan vaikuttaneen merkittävästi goottimetallin syntymiseen ja kehitykseen. Deathrockissa ylipäätänsä oli merkittäviä hard rock -vaikutteita, joita vietiin raskaampaan suuntaan. Varhaisten deathrock-yhtyeiden tiedetään saaneen vaikutteita muun muassa heavy metal -yhtye Black Sabbathilta
Oion
Oion voi viitata seuraaviin paikkoihin antiikin Kreikassa:
Luettelo Green Dayn kappaleista
Tämä on epätäydellinen luettelo punk rock -yhtye Green Dayn työstämistä kappaleista. Kappaleita voi järjestää raidan, kappaleen nimen, albumin tai julkaisuvuoden mukaan.
Carl Menger
thumb|Carl Menger Carl Menger (28. helmikuuta 1840 Nowy Sącz, Galitsia – 26. helmikuuta 1921 Wien, Itävalta ) oli itävaltalaisen taloustieteen perustaja. Hän kehitti mm. rajahyötyteorian, joka on nykyisen uusklassisen taloustieteen tärkeimpiä tosiasioita. Se korjasi klassisen taloustieteen (ja Marxin) virheen hinnanmuodostusteoriassa.
Itse asiassa tämän marginalistisen (eli raja-) teorian kehittivät noin 1870 toisistaan riippumatta William Stanley Jevons Englannissa, Carl Menger Itävallassa ja Léon Walras Sveitsissä, ja myöhemmin kävi ilmi, että sen oli esittänyt jo vuonna 1854 preussilainen ekonomisti Hermann Heinrich Gossen. Teoriaa pidetään marginalistisen eli uusklassisen taloustieteen syntynä.
Elämä
Carl Menger syntyi Itävallan keisarikunnan Galitsiassa (nykyään Puolaa). Hän valmistui oikeustieteen tohtoriksi Krakovassa ja toimi talousjournalistina ensin Ukrainassa ja sitten Wienissä Wiener Zeitungissa.
Menger huomasi hinnan muodostuvan markkinoilla toisin kuin klassinen taloustiede opetti. Hän alkoi tutkia taloustiedettä 1867 ja sai 1871 valmiiksi kirjan Grundsätze der Volkswirtschaftslehre (”Taloustieteen perusteet”), joka on nykyisen taloustieteen ja itävaltalaisen koulukunnan perustana.
Menger opetti Itävallan arkkiherttualle kansantaloustiedettä ja todennäköisesti avusti tämän ylhäisaristokratian vastaisen nimettömän pamfletin kirjoittamisessa. Vuonna 1878 hänet nimitettiin Wienin yliopiston kansantaloustieteen professoriksi. Taloustieteiden menetelmäkiistan väittelyssä saksalaisia taloustieteilijöitä vastaan hänen opeistaan käytettiin marginalisoivaa pilkkanimeä ”itävaltalainen taloustiede”, jolloin hän syytti saksalaista taloustiedettä historisismista. Mengerin huomattavimpia oppilaita olivat Eugen von Böhm-Bawerk ja Friedrich von Wieser.
Rajahyötyteoria
Menger esitti kirjassaan Grundsätze der Volkswirtschaftslehre (1871) rajahyötyteorian ja hänen näkökulmaansa talouselämään on luonnehdittu kausaalis-realistiseksi, deduktiiviseksi ja humanistiseksi. Täydellisen kilpailun vallitessa kauppiaat pyrkivät asettamaan hyödykkeiden hinnat niin korkeiksi, että ne kaikki menevät juuri ja juuri. Mengerin kuvauksen mukaan tyydyttämättömien tarpeiden rajahyödyt ovat tuotteiden hintaa alhaisemmat, mutta myytyjen tuotteiden rajahyödyt olivat hintaa korkeammat, koska muutenhan ne eivät olisi menneet kaupaksi. Mikäli tämä hinta ylittää tuotantokustannukset, se kannustaa tuottamaan lisää tuotteita. Tällöin seuraa tarjonnan lisääntymistä, joka pakottaa asiakkaista kilpailevat kauppiaat laskemaan hintoja, jotta myyjät saisivat kaikki tuotteensa kaupaksi. Lopulta hinta putoaa lopulta lähes tuotanto- ja jakelukustannusten tasolle.
Jordi Hereu i Boher
Jordi Hereu i Boher (s. 14. kesäkuuta 1965 Barcelona) on espanjalainen liikemies ja Katalonian sosialistisen puolueen poliitikko.
Hereu toimi Barcelonan pormestarina vuodesta 2006 vuoteen 2011. Sen jälkeen hän on toiminut monissa liike-elämän ja kaupunkisuunnittelun tehtävissä. Hänellä on liikkeenjohdon koulutus (MBA).
Emmanuel Urnberg
Emmanuel Urnberg (26. maaliskuuta 1837 – 31. joulukuuta 1917 Vuojoki) oli suomalainen Raumalla vaikuttanut laivanrakennusmestari.
Urnberg rakensi 1800-luvun lopulla Rauman seudulla useita puisia purjelaivoja. Hänen rakentamiaan laivoja olivat
Luettelo pikkuplaneetoista: 76001–77000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 76001:stä ja päättyen 77000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Ludolph van Ceulen
Ludolph van Ceulen (28. tammikuuta 1540 – 31. joulukuuta 1610) oli saksalainen matemaatikko. Hänet tunnetaan parhaiten piin arvon laskemisesta 35 desimaalin tarkkuudella. Saksassa piitä kutsuttiin pitkään Ludolphin numeroksi.
Elämäkerta
Ludolph van Ceulen syntyi lähes varmasti saksalaisessa Hildesheimin kaupungissa vuonna 1540. Tämä vuosiluku on kirjoitettu hänen hautaansa, mutta John Meursius kirjoittaa Athenae Batavae -teoksessa (1625) van Ceulenin syntyneen vuotta aiemmin. Meursius kuitenkin mainitsee myös teoksessaansa van Ceulenin kuolleen vuonna 1610 lähes 71-vuotiaana. Tämä ei sovi vuoteen 1639, joten Mersiuksen uskotaan tehneen laskuvirheen.
Van Ceulen tunnetaan piin likiarvon laskemisesta. Aluksi hän laski piin 20, myöhemmin 32 ja lopuksi 35 ensimmäistä desimaalia. Van Ceulenin hautaan on kaiverrettu hänen löytämät desimaalit.
Magneettikuvauksen fysiikka
Magneettikuvauksen fysiikka koskee magneettikuvaustekniikoiden fysikaalisia perusnäkökohtia ja magneettikuvauslaitteiden teknisiä näkökohtia. Magneettikuvaus on lääketieteellinen kuvantamistekniikka, jota käytetään pääasiassa radiologiassa ja ydinlääketieteessä kehon anatomian ja fysiologian tutkimiseen sekä patologisten sairauksien, kuten kasvainten, tulehdusten, neurologisten sairauksien, kuten aivohalvauksen, lihasten ja nivelten häiriöiden sekä sydämen ja verisuonten poikkeavuuksien havaitsemiseen. Kontrastiaineita voidaan ruiskuttaa suonensisäisesti tai niveleen kuvan parantamiseksi ja diagnoosin helpottamiseksi. Toisin kuin tietokonetomografiassa ja röntgenkuvauksessa, magneettikuvauksessa ei käytetä ionisoivaa säteilyä, joten se on turvallinen menetelmä, joka soveltuu diagnosointiin lapsilla ja toistuviin suorituksiin. Potilaille, joilla on tiettyjä ei-ferromagneettisia metalli-implantteja, sisäkorvaistutteita ja sydämentahdistimia, voidaan nykyään tehdä magneettikuvaus voimakkaiden magneettikenttien vaikutuksista huolimatta. Tämä ei koske vanhempia laitteita, ja terveydenhuollon ammattilaisille on annettava yksityiskohtaiset tiedot laitteen valmistajalta.
Skannerin magneettikentässä (B0) protonien magneettiset momentit kohdistuvat joko samansuuntaisesti tai vastakkaisesti kentän suuntaan. Vaikka kullakin yksittäisellä protonilla voi olla vain toinen kahdesta suuntauksesta, protoneista koostuva kokoelma näyttää käyttäytyvän ikään kuin niillä voisi olla mikä tahansa suuntaus. Useimmat protonit suuntautuvat B0:n suuntaisesti, koska tämä on matalamman energian tila. Tämän jälkeen syötetään radiotaajuuspulssi, joka voi herättää protonit yhdensuuntaisesta suuntautumisesta vastakkaiseen suuntautumiseen, mutta vain jälkimmäisellä on merkitystä loppukeskustelun kannalta. Vastauksena voimaan, joka palauttaa protonit takaisin tasapainoiseen suuntautumiseensa, protonit käyvät läpi pyörivän liikkeen (prekessio), aivan kuten pyörivä pyörä painovoiman vaikutuksesta. Protonit palaavat matalan energian tilaan spin-ristikon relaksaatioprosessin avulla. Tämä näkyy magneettivirtana, joka tuottaa signaalia antavan muuttuvan jännitteen vastaanottokeloissa. Taajuus, jolla protoni tai protoniyhtymä resonoi vokselissa, riippuu paikallisen magneettikentän voimakkuudesta protonin tai protoniyhtymän ympärillä; voimakkaampi kenttä vastaa suurempaa energiaeroa ja korkeamman taajuuden fotoneja. Soveltamalla ylimääräisiä magneettikenttiä (gradientteja), jotka vaihtelevat lineaarisesti tilassa, voidaan valita tietyt kuvattavat viipaleet, ja kuva saadaan ottamalla 2D Fourier-muunnos signaalin spatiaalisista taajuuksista (k-avaruus). Gradienttikäämeissä kulkevaan virtaan kohdistuvan B0:n magneettisen Lorentz-voiman vuoksi gradienttikäämit pyrkivät liikkumaan ja tuottavat kovia koputusääniä, joiden vuoksi potilaat tarvitsevat kuulosuojaimia.
Historia
Magneettikuvauslaitteen kehitti vuosina 1975-1977 Nottinghamin yliopistossa professori Raymond Andrew FRS FRSE ydinmagneettista resonanssia koskevan tutkimuksensa pohjalta. Kokovartaloskanneri kehitettiin vuonna 1978.
Ydinmagnetismi
Kun nämä spinit asetetaan voimakkaaseen ulkoiseen magneettikenttään, ne pyörivät akselin ympäri kentän suunnassa. Protonit kohdistuvat kahteen energiatilaan (Zeemanin ilmiö): yksi matalaenerginen ja yksi korkeaenerginen, joita erottaa toisistaan hyvin pieni jakautumisenergia.
Resonanssi ja relaksaatio
Yksittäisen protonin käyttäytymisen tarkka mallintaminen edellyttää kvanttimekaniikkaa. Klassista mekaniikkaa voidaan kuitenkin käyttää protonien kokonaisuuden käyttäytymisen kuvaamiseen asianmukaisesti. Kuten muidenkin spin 1/2 -hiukkasten kohdalla, aina kun yksittäisen protonin spin mitataan, se voi saada vain yhden kahdesta tuloksesta, joita kutsutaan yleisesti rinnakkaisiksi ja vastakkaisiksi. Kun puhumme protonin tai protonien tilasta, viittaamme kyseisen protonin aaltofunktioon, joka on lineaarinen yhdistelmä rinnakkaisesta ja antiparalleellisesta tilasta.
Magneettikentän, B0, läsnä ollessa protonit näyttävät presessoivan Larmor-taajuudella, joka määräytyy hiukkasen gyromagneettisen suhteen ja kentän voimakkuuden mukaan. Magneettikuvauksessa yleisimmin käytetyt staattiset kentät aiheuttavat prekessiota, joka vastaa radiotaajuista (RF) fotonia.
Termodynaamisessa tasapainossa oleva pitkittäinen nettomagnetoituminen johtuu pienestä ylimäärästä alemman energiatilan protoneja. Tämä antaa nettopolarisaation, joka on ulkoisen kentän suuntainen. RF-pulssin antaminen voi kallistaa tätä nettopolarisaatiovektoria sivusuunnassa (ns. 90°-pulssilla) tai jopa kääntää sen päinvastaiseksi (ns. 180°-pulssilla). Protonit tulevat vaiheeseen RF-pulssin ja siten toistensa kanssa.
Pitkittäismagnetisaation palautumista kutsutaan pitkittäis- tai T1-relaksaatioksi, ja se tapahtuu eksponentiaalisesti aikavakion T1 avulla. Vaiheen koherenssin häviämistä poikittaistasossa kutsutaan poikittais- tai T2-relaksaatioksi. T1 liittyy siis spinjärjestelmän entalpiaan eli niiden ydinten lukumäärään, joilla on samansuuntainen ja vastakkainen spin. T2 taas liittyy systeemin entropiaan eli faasissa olevien ydinten lukumäärään.
Kun radiotaajuuspulssi sammutetaan, transversaalinen vektorikomponentti tuottaa värähtelevän magneettikentän, joka indusoi pienen virran vastaanottokäämiin. Tätä signaalia kutsutaan vapaan induktion hajoamiseksi (FID). Idealisoidussa ydinmagneettiresonanssikokeessa FID hajoaa suunnilleen eksponentiaalisesti aikavakion T2 avulla. Käytännön magneettikuvauksessa staattisessa magneettikentässä on kuitenkin pieniä eroja eri paikoissa ("inhomogeenisuudet"), jotka aiheuttavat Larmor-taajuuden vaihtelun eri puolilla kehoa. Tämä aiheuttaa destruktiivista interferenssiä, joka lyhentää FID-aikaa. FID:n havaitun hajoamisen aikavakio on nimeltään T*2 relaksaatioajaksi, ja se on aina lyhyempi kuin T2. Samaan aikaan pitkittäinen magnetoituminen alkaa palautua eksponentiaalisesti aikavakion T1 ollessa paljon suurempi kuin T2 (ks. jäljempänä).
Magneettikuvauksessa staattista magneettikenttää lisätään kenttägradienttikäämin avulla siten, että se vaihtelee koko skannattavalla alueella, jolloin eri paikkoihin liittyy eri prekessiotaajuudet. Vain niillä alueilla, joilla kenttä on sellainen, että prekessiotaajuudet vastaavat RF-taajuutta, tapahtuu heräte. Yleensä kenttägradientit moduloidaan pyyhkäisemään skannattavan alueen poikki, ja juuri RF- ja gradienttipulssisekvenssien lähes ääretön kirjo antaa magneettikuvauksen monipuolisuuden. Kenttägradientin muutos levittää vasteena olevaa FID-signaalia taajuusalueella, mutta tämä voidaan palauttaa ja mitata uudelleen fokusoivalla gradientilla (niin sanotun gradienttikaikaisen signaalin luomiseksi) tai radiotaajuuspulsseilla (niin sanotun spin-kaikaisen signaalin luomiseksi) tai levinneen signaalin digitaalisessa jälkikäsittelyssä. Koko prosessi voidaan toistaa, kun T1-relaksaatio on tapahtunut ja spinien terminen tasapaino on enemmän tai vähemmän palautunut. Toistoaika (TR) on aika, joka kuluu saman viipaleen kahden peräkkäisen herätteen välillä.
Tyypillisesti pehmytkudoksissa T1 on noin yksi sekunti, kun taas T2 ja T*2 ovat muutamia kymmeniä millisekunteja. Nämä arvot voivat kuitenkin vaihdella suuresti eri kudosten välillä sekä eri ulkoisten magneettikenttien välillä. Tämä käyttäytyminen on yksi tekijä, joka antaa magneettiresonanssikuvaukselle sen valtavan pehmytkudoskontrastin.
MRI-kontrastiaineet, kuten gadoliniumia (III) sisältävät aineet, toimivat muuttamalla (lyhentämällä) relaksaatioparametreja, erityisesti T1:tä.
Kuvantamisjärjestelmät
Kenttägradienttien ja radiotaajuusherätteen yhdistämiseksi kuvan luomiseksi on kehitetty useita järjestelmiä:
2D- tai 3D-rekonstruktio projektioista, kuten tietokonetomografiassa. Kuvan rakentaminen piste- tai viivakohtaisesti. RF-kentän gradientit staattisen kentän sijaan. Vaikka kumpaakin näistä järjestelmistä käytetään toisinaan erikoissovelluksissa, suurin osa magneettikuvauksista luodaan nykyään joko kaksiulotteisella Fourier-muunnostekniikalla (2DFT), johon liittyy viipaleen valinta, tai kolmiulotteisella Fourier-muunnostekniikalla (3DFT). Toinen nimi 2DFT:lle on spin-warp. Seuraavassa kuvataan 2DFT-tekniikka, jossa käytetään viipaleiden valintaa.
Kaikuluotaus
Toinen järjestelmä, jota käytetään toisinaan erityisesti aivojen skannauksessa tai silloin, kun kuvia tarvitaan hyvin nopeasti, on nimeltään kaiku-planaarikuvaus (EPI): Tässä tapauksessa jokaista RF-herätettä seuraa gradienttikaikujen sarja, jossa on erilainen tilakoodaus. Multiplexed-EPI on vielä nopeampi, esimerkiksi koko aivojen fMRI- tai diffuusiomagneettikuvauksessa.
Kuvakontrasti ja kontrastin parantaminen
Kuvan kontrasti syntyy näytteen eri kohdista talteen otetun NMR-signaalin voimakkuuden eroista. Tämä riippuu virittyneiden ydinten (yleensä vesipronien) suhteellisesta tiheydestä, näiden ydinten relaksaatioaikojen (T1, T2 ja T*2) eroista pulssisekvenssin jälkeen ja usein muista parametreista, joita käsitellään kohdassa "Erikois-MR-skannaukset". Useimmissa MR-kuvissa kontrasti on itse asiassa kaikkien näiden vaikutusten sekoitus, mutta kuvantamispulssisekvenssin huolellinen suunnittelu mahdollistaa yhden kontrastimekanismin korostamisen ja muiden minimoimisen. Kyky valita erilaisia kontrastimekanismeja antaa magneettikuvaukselle valtavan joustavuuden. Aivoissa T1-painotus saa valkoisen aineen hermoyhteydet näkymään valkoisina ja harmaan aineen hermosolujen muodostamat ryhmät harmaina, kun taas aivo-selkäydinneste (CSF) näkyy tummana. Valkoisen aineen, harmaan aineen ja aivo-selkäydinnesteen kontrasti kumoutuu T2- tai T*2-kuvantamisella, kun taas protonitiheyspainotteinen kuvantaminen antaa vain vähän kontrastia terveillä henkilöillä. Lisäksi toiminnalliset parametrit, kuten aivoverenkierto (CBF), aivoverenkierron tilavuus (CBV) tai veren hapetus, voivat vaikuttaa T1-, T2- ja T*2-kuvaukseen, joten ne voidaan koodata sopivilla pulssisekvensseillä.
Joissakin tilanteissa ei ole mahdollista tuottaa riittävästi kuvakontrastia, jotta kiinnostuksen kohteena oleva anatomia tai patologia näkyisi riittävästi pelkästään kuvantamisparametreja säätämällä, jolloin voidaan käyttää kontrastiainetta. Tämä voi olla niinkin yksinkertaista kuin suun kautta otettu vesi, kun kuvataan mahalaukun ja ohutsuolen kuvantamista. Useimmat magneettikuvauksessa käytettävät kontrastiaineet valitaan kuitenkin niiden erityisten magneettisten ominaisuuksien perusteella. Yleisimmin käytetään paramagneettista kontrastiainetta (yleensä gadoliniumyhdistettä). Gadoliniumilla tehostetut kudokset ja nesteet näkyvät T1-painotteisissa kuvissa erittäin kirkkaina. Tämä antaa suuren herkkyyden verisuonikudosten (esim. kasvainten) havaitsemiseen ja mahdollistaa aivojen perfuusion arvioinnin (esim. aivohalvauksessa). Viime aikoina on esitetty huolenaiheita gadoliniumpohjaisten kontrastiaineiden myrkyllisyydestä ja niiden vaikutuksesta henkilöihin, joiden munuaistoiminta on heikentynyt. (Ks. kohta Turvallisuus/Kontrastiaineet jäljempänä.)
Viime aikoina on tullut saataville superparamagneettisia kontrastiaineita, esim. rautaoksidinanohiukkasia. Nämä aineet näkyvät hyvin tummina T*2-painotteisissa kuvissa, ja niitä voidaan käyttää maksan kuvantamisessa, koska normaali maksakudos pidättää aineen, mutta epänormaalit alueet (esim. arvet, kasvaimet) eivät. Niitä voidaan ottaa myös suun kautta, jotta voidaan parantaa ruoansulatuskanavan visualisointia ja estää ruoansulatuskanavan vettä peittämästä muita elimiä (esim. haimaa). Diamagneettisia aineita, kuten bariumsulfaattia, on myös tutkittu niiden mahdollisen käytön kannalta ruoansulatuskanavassa, mutta niitä käytetään harvemmin.
k-avaruus
Vuonna 1983 Ljunggren ja Twieg esittivät itsenäisesti k-avaruusformalismin, tekniikan, joka osoittautui korvaamattomaksi eri MR-kuvantamistekniikoiden yhdistämisessä. He osoittivat, että demoduloitu MR-signaali S(t), jonka vapaasti etenevät ydinspiinit tuottavat lineaarisen magneettikenttägradientin G läsnä ollessa, on yhtä suuri kuin efektiivisen spinitiheyden Fourier-muunnos. Matemaattisesti:
Toisin sanoen ajan edetessä signaali kulkee k-avaruudessa rataa, jonka nopeusvektori on verrannollinen sovelletun magneettikentän gradientin vektoriin. Termillä efektiivinen spinitiheys tarkoitamme todellista spinitiheyttä, joka on korjattu T1-valmistelun, T2-hajaantumisen, kentän inhomogeenisuudesta, virtauksesta, diffuusiosta jne. johtuvan defaasoitumisen ja muiden sellaisten ilmiöiden vaikutusten osalta, jotka vaikuttavat siihen transversaalisen magnetisaation määrään, joka on käytettävissä signaalin indusoimiseksi RF-koettimeen, tai sen vaiheeseen suhteessa vastaanottavan kelan sähkömagneettiseen kenttään nähden.
K-avaruuden peruskaavasta seuraa välittömästi, että rekonstruoimme kuvan I(\vec{x}) yksinkertaisesti ottamalla käänteisen Fourier-muunnoksen näytteeksi otetusta datasta, eli.
K-avaruusformalismin avulla monet näennäisesti monimutkaiset ideat muuttuivat yksinkertaisiksi. Esimerkiksi vaihekoodauksen (niin sanotun spin-warp-menetelmän) merkitys on hyvin helppo ymmärtää (erityisesti fyysikoille). Tavallisessa spin-echo- tai gradienttikaikuluotauksessa, jossa luku- (tai katselu-) gradientti on vakio (esim. G), yksi rivi k-avaruutta skannataan jokaista RF-herätettä kohden. Kun vaihekoodausgradientti on nolla, skannattu rivi on kx-akseli. Kun RF-herätteen ja lukugradientin alkamisen väliin lisätään vaihekoodauspulssi, joka ei ole nolla, tämä viiva siirtyy k-avaruudessa ylös- tai alaspäin, eli skannataan viiva ky = constant.
K-avaruusformalismin avulla on myös erittäin helppoa vertailla eri skannaustekniikoita. Single-shot EPI:ssä koko k-avaruus skannataan yhdellä otolla joko sinimuotoista tai siksak-rataa noudattaen. Koska k-avaruuden vuorottelevat linjat skannataan vastakkaisiin suuntiin, tämä on otettava huomioon rekonstruktiossa. Usean kuvan EPI- ja nopean spin echo -tekniikoissa otetaan vain osa k-avaruudesta kutakin herätettä kohden. Jokaisessa otoksessa otetaan eri lomitettu segmentti, ja otoksia toistetaan, kunnes k-avaruus on katettu riittävän hyvin. Koska k-avaruuden keskellä olevat tiedot edustavat matalampia spatiaalisia taajuuksia kuin k-avaruuden reunoilla olevat tiedot, k-avaruuden keskellä oleva TE-arvo määrittää kuvan T2-kontrastin.
K-avaruuden keskipisteen merkitystä kuvan kontrastin määrittämisessä voidaan hyödyntää kehittyneemmissä kuvantamistekniikoissa. Eräs tällainen tekniikka on spiraalihankinta, jossa käytetään pyörivää magneettikentän gradienttia, jolloin rata k-avaruudessa kiertyy spiraalimaisesti keskeltä reunoille. T2- ja T*2:n hajoamisen vuoksi signaali on suurimmillaan kuvauksen alussa, joten k-avaruuden keskikohdan kuvaaminen ensin parantaa kontrasti-kohinasuhdetta (CNR) verrattuna tavanomaisiin siksak-kuvauksiin, erityisesti nopean liikkeen yhteydessä.
Koska \vec x ja \vec k ovat konjugoituja muuttujia (Fourier-muunnoksen suhteen), voimme käyttää Nyquistin teoreemaa osoittaaksemme, että askel k-avaruudessa määrittää kuvan näkökentän (suurin taajuus, josta näytteet otetaan oikein) ja k:n suurin näytteenottoarvo määrittää resoluution; ts,
(Näitä suhteita sovelletaan kuhunkin akseliin itsenäisesti.)
Magneetti
Magneetti on skannerin suurin ja kallein komponentti, ja muu osa skannerista on rakennettu sen ympärille. Magneetin voimakkuus mitataan tesloina. (T). Kliinisten magneettien kenttävoimakkuus on yleensä välillä 0,1-3,0 T, ja tutkimusjärjestelmiä on saatavana jopa 9,4 T:n kenttävoimakkuuteen asti ihmiskäyttöön ja 21 T:n kenttävoimakkuuteen asti eläinkäyttöön. Yhdysvalloissa FDA on hyväksynyt kliiniseen käyttöön jopa 4 T:n kentänvoimakkuuden.
Yhtä tärkeää kuin päämagneetin voimakkuus on sen tarkkuus. Magneetin keskipisteessä (tai, kuten se teknisesti kutsutaan, isokeskipisteessä) olevien magneettiviivojen suoruuden on oltava lähes täydellinen. Tätä kutsutaan homogeenisuudeksi. Skannausalueella esiintyvien vaihteluiden (kentän voimakkuuden epäyhtenäisyyksien) pitäisi olla alle kolme miljoonasosaa (3 ppm). On käytetty kolmenlaisia magneetteja:
Useimmissa suprajohtavissa magneeteissa suprajohtavan langan kelat on upotettu nestemäiseen heliumiin kryostaatiksi kutsutun astian sisällä. Huolimatta lämpöeristyksestä, johon joskus kuuluu toinen nestemäistä typpeä sisältävä kryostaatti, ympäristön lämpö saa heliumin hitaasti kiehumaan. Tällaiset magneetit on siis täytettävä säännöllisesti nestemäisellä heliumilla. Yleensä käytetään kryojäähdytintä, joka tunnetaan myös nimellä kylmäpää, jolla osa heliumhöyrystä tiivistetään takaisin nestemäiseen heliumkylpyyn. Useat valmistajat tarjoavat nykyään "kryogeenittömiä" skannereita, joissa magneettilanka ei ole upotettu nestemäiseen heliumiin vaan sitä jäähdytetään suoraan kryojäähdyttimellä. Vaihtoehtoisesti magneettia voidaan jäähdyttää sijoittamalla nestemäistä heliumia varovasti strategisiin kohtiin, jolloin käytetyn nestemäisen heliumin määrä vähenee huomattavasti, tai sen sijaan voidaan käyttää korkean lämpötilan suprajohteita.
Magneetteja on saatavana monessa eri muodossa. Kestomagneetit ovat kuitenkin useimmiten C-muotoisia ja suprajohtavat magneetit useimmiten sylinterinmuotoisia. Myös C-muotoisia suprajohtavia magneetteja ja laatikonmuotoisia kestomagneetteja on käytetty.
Magneettikentän voimakkuus on tärkeä tekijä kuvanlaadun määrittämisessä. Suuremmat magneettikentät parantavat signaali-kohinasuhdetta, mikä mahdollistaa suuremman resoluution tai nopeamman skannauksen. Suuremmat kentänvoimakkuudet edellyttävät kuitenkin kalliimpia magneetteja, joiden ylläpitokustannukset ovat korkeammat, ja niihin liittyy enemmän turvallisuusongelmia. Kentänvoimakkuus 1,0-1,5 T on hyvä kompromissi kustannusten ja suorituskyvyn välillä yleisessä lääketieteellisessä käytössä. Tietyissä erikoiskäytöissä (esim. aivojen kuvantamisessa) korkeammat kentänvoimakkuudet ovat kuitenkin toivottavia, ja joissakin sairaaloissa käytetään nykyään 3,0 T:n skannereita.
Shims
Kun magneettikuvauslaite sijoitetaan sairaalaan tai klinikalle, sen päämagneettikenttä ei ole läheskään riittävän homogeeninen, jotta sitä voitaisiin käyttää skannaukseen. Siksi ennen kuin kentän hienosäätö tehdään näytteen avulla, magneetin magneettikenttä on mitattava ja shimmattava.
Kun näyte on asetettu skanneriin, päämagneettikenttä vääristyy näytteen sisällä olevien suskeptibiliteettirajojen vuoksi, mikä aiheuttaa signaalin katoamista (alueet, joilla ei näy signaalia) ja alueellisia vääristymiä otetuissa kuvissa. Ihmisillä tai eläimillä vaikutus on erityisen voimakas ilman ja kudoksen välisillä rajoilla, kuten sivuonteloissa (johtuen ilman paramagneettisesta hapesta), mikä vaikeuttaa esimerkiksi aivojen otsalohkojen kuvaamista. Kentän homogeenisuuden palauttamiseksi skanneriin on liitetty joukko shim-keloja. Nämä ovat yleensä huoneenlämpötilassa olevia resistiivisiä keloja, jotka pystyvät tuottamaan kenttäkorjauksia, jotka jakautuvat useiden sfääristen harmonisten kertalukujen suuruisena.
Kun näyte on asetettu skanneriin, B0-kenttää "shimmataan" säätämällä shim-kelojen virtoja. Kentän homogeenisuus mitataan tutkimalla FID-signaalia ilman kenttägradientteja. Huonosti shimmatun näytteen FID:ssä on monimutkainen hajoamiskäyrä, jossa on usein monia kohoumia. Shimmivirrat säädetään siten, että saadaan aikaan suuren amplitudin eksponentiaalisesti laskeva FID, mikä osoittaa homogeenista B0-kenttää. Prosessi on yleensä automatisoitu.
Gradientit
Gradienttikäämejä käytetään protonien sijainnin spatiaaliseen koodaamiseen vaihtelemalla magneettikenttää lineaarisesti kuvantamistilavuuden yli. Larmor-taajuus vaihtelee tällöin x-, y- ja z-akselien sijainnin funktiona.
Gradienttikelat ovat yleensä resistiivisiä sähkömagneetteja, jotka saavat virtansa kehittyneistä vahvistimista, jotka mahdollistavat kentän voimakkuuden ja suunnan nopean ja tarkan säätämisen. Tyypilliset gradienttijärjestelmät pystyvät tuottamaan gradientteja 20-100 mT/m (eli 1,5 T:n magneetissa, kun z-akselin gradientti on maksimissaan, kentän voimakkuus voi olla 1,45 T 1 m:n pituisen reiän toisessa päässä ja 1,55 T toisessa päässä). Magneettigradientit määräävät kuvantamisen tason - koska ortogonaalisia gradientteja voidaan yhdistellä vapaasti, kuvantamiseen voidaan valita mikä tahansa taso.
Skannausnopeus riippuu gradienttijärjestelmän suorituskyvystä. Vahvemmat gradientit mahdollistavat nopeamman kuvantamisen tai suuremman resoluution; vastaavasti nopeampaan vaihtoon kykenevät gradienttijärjestelmät voivat mahdollistaa myös nopeamman skannauksen. Gradientin suorituskykyä rajoittavat kuitenkin hermostimulaatioon liittyvät turvallisuusnäkökohdat.
Joitakin gradienttivahvistimien ja gradienttikelojen tärkeitä ominaisuuksia ovat nousunopeus ja gradientin voimakkuus. Kuten aiemmin mainittiin, gradienttikela luo ylimääräisen, lineaarisesti vaihtelevan magneettikentän, joka lisää tai vähentää päämagneettikenttää. Tällä ylimääräisellä magneettikentällä on komponentteja kaikissa kolmessa suunnassa, eli x-, y- ja z-suunnassa; kuitenkin vain magneettikentän suuntainen komponentti (jota kutsutaan yleensä z-akseliksi ja jota kutsutaan Gz:ksi) on hyödyllinen kuvantamisen kannalta. Mitä tahansa akselia pitkin gradientti lisää magneettikenttää nollapisteen toisella puolella ja vähentää sitä toisella puolella. Koska lisäkenttä on gradientti, sen yksiköt ovat gaussia senttimetriä kohti tai milliteslaa metriä kohti (mT/m). Magneettikuvauksessa käytettävät tehokkaat gradienttikelat pystyvät yleensä tuottamaan gradienttimagneettikentän, joka on noin 30 mT/m tai enemmän 1,5 T:n magneettikuvauksessa. Gradienttijärjestelmän nousunopeus mittaa sitä, kuinka nopeasti gradientit voidaan kytkeä päälle tai pois päältä. Tyypillisten suorituskykyisempien gradienttien nousunopeus on jopa 100-200 T-m-1-s-1. Liukumisnopeus riippuu sekä gradienttikäämistä (suuren kelan ylös- tai alasajoon kuluu enemmän aikaa kuin pienen kelan) että gradienttivahvistimen suorituskyvystä (kelan induktanssin voittaminen vaatii paljon jännitettä), ja se vaikuttaa merkittävästi kuvan laatuun.
Radiotaajuusjärjestelmä
Radiotaajuuslähetysjärjestelmä koostuu RF-syntetisaattorista, tehovahvistimesta ja lähetyskelasta. Tämä kela on yleensä rakennettu skannerin runkoon. Lähettimen teho vaihtelee, mutta huippuluokan kokovartaloskannereissa voi olla jopa 35 kW:n huipputeho ja ne voivat ylläpitää 1 kW:n keskimääräistä tehoa. Vaikka nämä sähkömagneettiset kentät ovat kymmenien megahertsien RF-alueella (usein sähkömagneettisen spektrin lyhytaaltoradio-osassa) ja niiden tehot ylittävät yleensä radioamatöörien käyttämät suurimmat tehot, magneettikuvauslaitteen aiheuttamat RF-häiriöt ovat hyvin vähäisiä. Tämä johtuu siitä, että magneettikuvauslaite ei ole radiolähetin. Lähettimen käämin tuottama RF-taajuinen sähkömagneettinen kenttä on magneettinen lähikenttä, johon liittyy hyvin vähän muuttuvaa sähkökenttäkomponenttia (kuten kaikissa tavanomaisissa radioaaltolähetyksissä). Näin ollen magneettiresonanssikuvauksen lähettimen käämin tuottama suuritehoinen sähkömagneettinen kenttä ei tuota paljon sähkömagneettista säteilyä RF-taajuudellaan, ja teho rajoittuu käämin tilaan eikä säteile "radioaaltoina". Näin ollen lähetinkela on hyvä sähkömagneettisen kentän lähettäjä radiotaajuudella, mutta huono sähkömagneettisen säteilyn lähettäjä radiotaajuudella.
Vastaanotin koostuu kelasta, esivahvistimesta ja signaalinkäsittelyjärjestelmästä. Kohteen sisällä tapahtuvan ydinrelaksaation tuottama sähkömagneettinen RF-säteily on todellista EM-säteilyä (radioaaltoja), ja se poistuu kohteesta RF-säteilynä, mutta sen teho on niin pieni, että se ei myöskään aiheuta merkittäviä RF-häiriöitä, jotka läheiset radiovirittimet voisivat havaita (lisäksi magneettikuvauslaitteet sijaitsevat yleensä metalliverkolla vuoratuissa tiloissa, jotka toimivat Faradayn häkkeinä).
Vaikka on mahdollista skannata käyttämällä integroitua käämiä RF-lähetykseen ja MR-signaalin vastaanottoon, jos kuvataan pieni alue, saadaan parempi kuvanlaatu (eli parempi signaali-kohinasuhde) käyttämällä lähekkäin istuvaa pienempää käämiä. Saatavilla on erilaisia käämejä, jotka sopivat tiiviisti kehon osien, kuten pään, polven, ranteen, rintojen tai sisäisesti esimerkiksi peräsuolen ympärille.
Viimeaikainen kehitysaskel magneettikuvaustekniikassa on ollut kehittyneiden monielementtisten vaiheistettujen käämien kehittäminen, jotka pystyvät keräämään useita kanavia tietoa samanaikaisesti. Tässä "rinnakkaiskuvantamistekniikassa" käytetään ainutlaatuisia tiedonkeruujärjestelmiä, jotka mahdollistavat nopeutetun kuvantamisen korvaamalla osa magneettigradienttien aiheuttamasta tilakoodauksesta kelan eri elementtien tilaherkkyydellä. Lisääntynyt kiihtyvyys vähentää kuitenkin myös signaali-kohinasuhdetta ja voi aiheuttaa jäännösartefakteja kuvan rekonstruktiossa. Kaksi usein käytettyä rinnakkaista hankinta- ja rekonstruktiojärjestelmää ovat SENSE ja GRAPPA. Yksityiskohtainen katsaus rinnakkaisiin kuvantamistekniikoihin löytyy täältä:
God’s Son
God’s Son on hip hop-artisti Nasin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2002. God’s Son oli kaupallinen menestys kivutessaan julkaisuviikollaan kahdenneksitoista Billboardin albumilistalla ja rikkoen platinalevyn rajan kuukaudessa. Myös kaikki albumin singlet menestyivät listoilla. Levyn tunnetuin kappale lienee Beethovenin Für Eliseä lainaava ”I Can”, joka on sekä sosio-poliittisesti kantaa ottava kappale, että ennen kaikkea gettolapsille suunnattu kannustuslaulu.
Suomen Tallinnan-suurlähetystö
Lähetystörakennus
Suomen Tallinnan-suurlähetystön muodostaa viiden rakennuksen kokonaisuus. Vanhimman rakennuksen historia ulottuu 1770-luvulle saakka. Kokonaisuus saatiin viimeisteltyä 1850-luvulla, kun kokonaisuuden päärakennus saatiin valmiiksi. Sen rakennutti aatelismies Otto Jakob von Uexküll, ja sen suunnittelusta vastasi arkkitehti Georg Winterhalter.
Von Uexküllien suku joutui jättämään hyvästit kaupunkipalatsilleen Viron itsenäistyttyä vuonna 1918. Sen jälkeen rakennuksen hallinta siirtyi Konstantin Pätsille vuonna 1922. Hän muutti osan rakennuksesta omaksi asunnokseen, ja osan hän vuokrasi. Vuokralaisiksi löytyi Suomen ja Unkarin valtiot, jotka sijoittivat sinne lähetystönsä. Myöhemmin Päts kuitenkin joutui talousvaikeuksien johdosta myymään rakennuksen. Ostajaksi löytyi Suomi, joka osti sen 25 miljoonalla Viron markalla.
Neuvostoliiton tultua valtaan Virossa Suomi joutui jättämään edustustonsa. Unkari oli sen jättänyt jo aiemmin, vuonna 1928. Neuvostoliitto osti talon yhteiskaupassa Pietarissa sijainneen Suomen Pankin talon kanssa keväällä 1947. Kiinteistöjen hinta 60 miljoonaa markkaa maksettiin Suomessa rauhansopimuksen nojalla takavarikoiduilla entisillä saksalaisilla rahavaroilla.
Aiheesta muualla
59.43689°N, 24.74033°W
Funktionalismi (mielenfilosofia)
Funktionalismi viittaa yleisesti filosofiassa funktionaaliseen eli toiminnalliseen selittämiseen. Nykyaikaisessa mielenfilosofiassa se on fysikalistinen teoria, jonka mukaan henkiset tilat (uskomukset, halut, kiputilat yms.) määrittyvät pelkästään niiden toiminnallisen roolin kautta, eli niiden kausaalisista suhteista muihin henkisiin tiloihin, aistisyötteisiin ja käyttäytymisvasteisiin. Tämän vuoksi henkisten tilojen katsotaan olevan monitoteutuvia, toisin sanoen ne voivat toteutua hyvinkin erilaisissa järjestelmissä, ihmisten lisäksi mahdollisesti esimerkiksi ulkoavaruuden olioissa ja tietokoneissa, kunhan järjestelmät suorittavat tarpeelliset toiminnot.
Funktionalismi on kehittynyt paljolti vastauksena identiteettiteorialle ja behaviorismille. Vaikka funktionalismissa on etunsa, sitä vastaan on suunnattu useita erilaisia argumentteja, joiden mukaan se on riittämätön mielenteoria.
Monitoteutuvuus
Ajatus monitoteutuvuudesta on keskeinen osa joitakin funktionalistisia näkemyksiä. Koska standardien funktionalististen teorioiden mukaan henkiset tilat vastaavat toiminnallisia rooleja, ne voitaisiin selittää ilman että ne toteuttavaan fysikaaliseen välineeseen (esim. aivot, neuronit, jne.) tarvitsee kiinnittää mitään huomiota; funktionalismin mukaan on riittävää tutkia korkeamman tason kognitiivisia järjestelmiä. Koska henkiset tilat eivät rajoitu mihinkään tiettyyn järjestelmään, ne voitaisiin toteuttaa monella eri tavalla, mukaan lukien ei-biologiset järjestelmät, kuten tietokoneet. Toisin sanoen piihin perustuvalla koneella voisi periaatteessa olla samanlaista henkistä elämää kuin ihmisillä, mikäli sen kognitiivinen järjestelmä toteuttaisi vaaditut toiminnalliset roolit. Näin henkiset tilat, kuten kipu, olisivat kuten esimerkiksi venttiili, joka voi olla tehty muovista, metallista tai jostain muusta materiaalista, kunhan se toteuttaa vaaditun toiminnallisen roolin (esim. nesteen kulun kontrollointi avaamalla ja sulkemalla putki tarvittaessa).
On kuitenkin esitetty funktionalistisia teorioita, jotka yhdistyvät identiteettiteoriaan siinä, että ne kieltävät monitoteutuvuuden. Tällaisia FST-teorioita (Functional Specification Theories; Levin, § 3.4) ovat kehittäneet tunnetuimpina David Kellogg Lewis (1980) ja David Malet Armstrong (1968). FST-teorioiden mukaan henkiset tilat ovat toiminnallisten roolien toteuttajia, eivät toiminnallisia rooleja itsessään. Esimerkiksi uskomus on mikä tahansa aivo- tai neurologinen prosessi joka toteuttaa uskomustoiminnon. Näin FST-teoriat, päinvastoin kuin standardit funktionalistiset teoriat (Functional State Identity Theories), eivät salli henkisten tilojen monitoteutuvuutta, koska se tosiseikka että henkiset tilat toteutuvat juuri aivoissa on oleellinen. Taustalla on usein se ajatus, että jos kohtaisimme avaruusolioita joiden kognitiivinen järjestelmä koostuisi huomattavan erilaisesta aineesta kuin ihmisillä (esim. perustuisi piihin) mutta suorittaisi samat toiminnot kuin ihmisten henkiset tilat (esim. oliot huudahtaisivat kivusta kun heitä pistettäisiin terävällä esineellä), sanoisimme, että niiden henkisten tilojen tyypit olisivat kenties samankaltaisia kuin meidän, mutta liian erilaisia jotta niiden voisi sanoa olevan samoja. Joidenkin mukaan tämä voi olla epäedullista FST-teorioiden kannalta. Esimerkiksi yksi Hilary Putnamin (1960, 1967) argumenteista omalle funktionalismilleen perustuu siihen intuitioon, että tällaisilla avaruusolioilla olisi samat henkiset tilat kuin ihmisillä, ja että standardin funktionalismin monitoteutuvuus tekee siitä ”paremman mielenfilosofisen teorian”.
Konefunktionalismi
Funktionalismi voidaan esittää useassa eri muodossa. Ensimmäisen funktionalistisen teorian mielestä esitti Hilary Putnam (1960, 1967). Tämä muotoilu, jota nykyään kutsutaan konefunktionalismiksi (engl. machine-state functionalism), sai innoituksensa niistä yhtäläisyyksistä, joita Putnam ja monet muut havaitsivat mielen ja Alan Turingin kehittämien teoreettisten koneiden tai tietokoneiden (universaali Turingin kone), jotka kykenevät suorittamaan mitä tahansa algoritmeja, välillä.
thumb|240px|Taiteellinen esitys [[Turingin koneesta.]] Turingin konetta voidaan havainnollistaa äärettömän pitkällä nauhalla, joka on jaettu neliön muotoisiin osiin (muisti), ja jota lukee laatikonkaltainen lukulaite, joka lukee yhden neliön kerrallaan. Jokainen neliö on joko tyhjä (B) tai siinä on luku 1. Nämä toimivat syötteenä. Mahdolliset tulosteet ovat:
Yksinkertainen esimerkki Turingin koneesta joka lukee nauhalta kolme tyhjää neliötä, kirjoittaa sille merkkijonon 111 ja pysähtyy, määräytyy seuraavan taulukon perusteella:
Tämä taulukko määrittää, että jos kone on tilassa yksi ja lukee tyhjän neliön (B), se tulostaa neliöön 1:n ja pysyy tilassa yksi. Jos se on tilassa yksi ja lukee 1:n, se siirtyy yhden neliön oikealle ja siirtyy samalla tilaan kaksi. Jos se on tilassa kaksi ja lukee B:n, se tulostaa 1:n ja pysyy tilassa kaksi. Jos se on tilassa kaksi ja lukee 1:n, se siirtyy yhden neliön oikealle ja siirtyy samalla tilaan kolme. Jos se on tilassa kolme ja lukee B:n, se tulostaa 1:n ja pysyy tilassa kolme. Lopulta, jos se on tilassa kolme ja lukee 1:n, silloin se pysähtyy.
Oleellinen seikka tässä on se, millainen luonne näillä Turingin koneen tiloilla on. Jokainen tila voidaan määritellä suhteessa muihin tiloihin sekä syötteisiin ja tulosteisiin. Esimerkiksi tila yksi on yksinkertaisesti tila, jossa kone merkin B luettuaan tulostaa 1:n ja pysyy tässä tilassa, ja merkin 1 luettuaan siirtyy yhden askeleen oikealle ja siirtyy toiseen tilaan. Tämä on tilan yksi toiminnallinen määritelmä; tämä on sen kausaalinen rooli koko järjestelmässä. Koneen toteutuksen yksityiskohdat ja materiaali josta se koostuu eivät ole lainkaan merkitseviä tältä kannalta.
Konefunktionalismin mukaan henkisten tilojen luonne on aivan samanlainen kuin edellä kuvattujen konetilojen luonne. Aivan kuten tila yksi on yksinkertaisesti tila, jossa syötteellä B tapahtuu sitä ja sitä, samalla tavalla kiputila on tila, jossa henkilö huudahtaa ”auts”, hämmentyy, ihmettelee kivun syytä ja niin edelleen.
Psykofunktionalismi
Toinen funktionalismin muoto perustuu behaviorismin hylkäämiseen psykologiassa ja sen korvaamiseen empiirisillä kognitiivisilla malleilla mielestä. Tämä näkemys liitetään läheisimmin Jerry Fodoriin ja Zenon Pylyshyniin, ja sitä kutsutaan psykofunktionalismiksi.
Psykofunktionalismin perustava ajatus on, että psykologia on redusoimattomissa oleva tiede, eikä psykologisten teorioiden käyttämiä mielen entiteettejä ja ominaisuuksia voida määritellä uudestaan käyttämällä pelkästään ulkoisena käyttäytymisenä havaittavia taipumuksia. Psykofunktionalistien mukaan psykologiaan liittyy samanlaisia redusoimattomissa olevia teleologisia tai tarkoitusperään liittyviä selityksiä kuin esimerkiksi biologisiin tieteisiin. Näin esimerkiksi sydämen toiminto tai rooli on pumpata verta, munuaisen tehtävä on suodattaa sitä ja pitää yllä tiettyjä kemiallisia tasapainoja, ja niin edelleen — tieteellisessä selittämisessä ja taksonomiassa on kyse tästä. Voi olla olemassa lukematon määrä erilaisia toteutuksia näille mekanismeille, mutta tärkeää on vain se, mikä rooli niillä on biologiassa kokonaisuutena. Vastaavalla tavalla henkisten tilojen, kuten uskomusten ja halujen, roolin määräävät ne toiminnalliset tai kausaaliset roolit, jotka parhaat tieteelliset psykologiset teoriamme niille antavat. Jos jokin henkinen tila, jonka arkipsykologia olettaa (esimerkiksi hysteria), todetaan sellaiseksi ettei sillä ole mitään perustavanlaatuista roolia kognitiivisessa psykologisessa selittämisessä, silloin voidaan katsoa, ettei tällaista tilaa ole olemassa. Toisaalta, jos kognitiivinen psykologia katsoo, että jotkin entiteetit tai tilat ovat välttämättömiä inhimillisen käyttäytymisen selittämiseksi, silloin nämä tilat ovat olemassa, riippumatta siitä, esiintyvätkö ne arkipsykologiassa vai eivät.
Analyyttinen funktionalismi
Kolmas funktionalismin muoto on kiinnostunut teoreettisten termien merkityksestä yleensä. Tällainen näkemys liitetään läheisimmin David Kellogg Lewisiin, ja siihen viitataan usein analyyttisenä funktionalismina. Analyyttisen funktionalismin perusajatus on, että teoreettiset termit määrittyvät implisiittisesti niiden teorioiden kautta, joiden muotoiluissa ne esiintyvät. Tavallisten kielellisten termien, kuten ”uskomus”, ”halu” tai ”kipu”, tapauksessa ajatus on, että tällaiset termit saavat merkityksensä arkijärkemme arkipsykologian mukaisista niitä koskevista teorioista. Tällaiset termit ovat seuraavaa muotoa olevien käsiteanalyysien kohteita:
Esimerkiksi kiputila aiheutuu siitä, että henkilö esimerkiksi astuu nastaan, ja se saa hänet huudahtamaan kivusta. Tällaiset funktionaaliset määritelmät kausaalisten roolien kautta ovat analyyttisen funktionalismin mukaan analyyttisiä ja apriorisia totuuksia, jotka koskevat henkisiä tiloja ja niiden kuvaamia propositionaalisia asenteita. Oleellinen ero analyyttisen funktionalismin ja psykofunktionalismin välillä on siinä, että psykofunktionalismi painottaa laboratoriokokeiden ja -havaintojen merkitystä sen määrittämisessä, mitkä henkisiin tiloihin liittyvät termit ja käsitteet ovat aitoja ja mitkä toiminnot voidaan nähdä aidosti kontingentteina ja aposteriorisina.
Homunkulaarinen funktionalismi
Homunkulaarinen funktionalismi on enimmäkseen Daniel Dennettin kehittämä näkemys, jota on tukenut myös mm. William Lycan. Se kehittyi vastauksena Ned Blockin Kiina-aivot -nimellä tunnetulle ajatuskokeelle sekä John Searlen kiinalaisen huoneen argumentille, jotka suuntautuivat perinteisempiä funktionalismin muotoja vastaan. Se pyrkii voittamaan ne käsitteelliset vaikeudet, joihin funktionalismi ajatuskokeiden seurauksena joutui. Esimerkiksi Kiina-aivojen tapauksessa ajatuskokeessa kuvitellaan tilanne, jossa koko Kiinan kansa järjestäytyisi ikään kuin ”aivoiksi”: jokainen kiinalainen vastaisi eräänlaista ”neuronia”, jolla olisi tila ja yhteys toisiin kiinalaisiin. Kiinalaisneuronit saisivat toisiltaan syötteitä ja antaisivat tulosteita. Funktionalismin mukaan tällaisilla ”aivoilla” olisi mieli kaikkine kvalitatiivisine ja intentionaalisine ominaisuuksineen, koska kaikki vaadittavat funktionaaliset roolit olisi toteutettu. Tällaisilla aivoilla olisi propositionaalisia tiloja, ajatuksia ja tunteita.
Blockin mukaan tällainen on kuitenkin epäintuitiivista. Lisäksi asetelma tuo mukanaan mieli-mieli-supervenienssin: jotta systeeminen mieli voisi emergoitua korkeammalla tasolla, sen tulisi supervenioida yksilöiden mieliä. Tämä kuitenkin rikkoo erästä supervenienssin perustavaa ajatusta vastaan: sen mukaan mielen alueella ei voi tapahtua mitään muutoksia ilman jotain fysikaalisella alueella tapahtuvaa muutosta.
Funktionalismi ja fysikalismi
Funktionalismin ja fysikalismin suhteesta on ollut paljon epäselvyyksiä. Usein on esitetty, että funktionalismi falsifioisi fysikalismin tai todistaisi sen vääräksi tout court (eli ilman enempää selitystä tai kuvausta). Toisaalta monet mielenfilosofit jotka katsovat olevansa funktionalisteja väittävät olevansa myös fysikalisteja. Jotkut, kuten David Kellogg Lewis, sanovat olevansa reduktionistisia fysikalisteja.