cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imatran Pallo-Veikot
IPV on yksi historian menestyksekkäimmistä pesäpalloseuroista. Se on voittanut Suomen mestaruuden vuosina 1977, 1978, 1986 ja 1991. Lisäksi IPV on saavuttanut hopeaa kolme kertaa ja pronssia kerran. Kauden 2006 päätteeksi IPV säilytti paikkansa Superpesiksessä karsintojen kautta, mutta taloudelliseen ahdinkoon ajautunut seura päätti lokakuussa 2006 luopua paikastaan korkeimmalla sarjatasolla. IPV voitti Ykköspesiksen runkosarjan kaudella 2016 ja nousi takaisin Superpesikseen kaudelle 2017.
IPV harjoittelee ja pelaa kotiottelunsa Ukonniemen stadionilla. Aiemmin kotikenttänä toimi ensin Tainionkosken Maneesi ja tämän jälkeen Linnalan kenttä. Ennen kauden alkua seura on järjestänyt vuosikymmenien ajan Velimalja-turnauksen. Turnausta alettiin aikoinaan järjestää seuran ensimmäisen puheenjohtajan Veli Niirasen muistoksi.
Seuran tunnetuin pelaaja on Ilpo Kytösalmi (s. 1946), joka pelasi urallaan 437 ottelua. Hän keräsi pesispörssissä 2202 pistettä, millä hän on kaikkien aikojen tilastossa kahdestoista. Kytösalmi toi SM-sarjassa 592 juoksua ja etenijätilastossakin hän on yhä viides. Itä–Länsi-otteluita Kytösalmi pelasi urallaan Idän joukkueessa 13.
Kunniagalleria
IPV avasi 60-vuotisjuhlavuonnaan 2015 oman kunniagallerian. Siihen voidaan nimetä henkilöitä pitkän ja ansiokkaan pelaaja- tai järjestö- ja urheilujohtajauran tai muun IPV:n hyväksi tehdyn toiminnan vuoksi. Nimityksistä päättää vuosittain seuran hallitus.
Kunniagalleriaan nimetyt:
Palkitut
Lyöjäkuningas:
Vuoden lukkari:
Vuoden pesäpalloilija:
Vuoden tulokas:
Vuoden pelinjohtaja:
Eliömaantiede
Alfred Russel Wallacea on kutsuttu "eliömaantieteen isäksi", sillä hän teki tärkeitä tutkimuksia lajien levinneisyydestä Indonesian saarilla. Muita merkittäviä henkilöitä eliömaantieteen historiassa ovat muun muassa Robert MacArthur ja Edward O. Wilson, joiden vuonna 1967 julkaistu The Theory of Island Biogeography -kirja loi pohjan saarten lajiston tutkimukselle.
Blair Betts
Blair Betts (s. 16. helmikuuta 1980 Edmonton, Alberta) on kanadalainen jääkiekkopelaaja. Hän pelasi neljä kautta ennen NHL-uraansa WHL:ssä Prince George Cougaretsin joukkueessa. Calgary Flames varasi Bettsin draftin toisella kierroksella vuonna 1998.
Betts pelasi vuodet 2000–2002 Calgaryn farmijoukkueessa Saint John Flamesissa. Farmin hyvien esitysten perusteella hänet nostettiin Calgaryn kokoonpanoon. Olkapäävaivat pilasivat seuraavat kaksi kautta. Keväällä 2004 Flames kauppasi hänet New York Rangersiin. Flames sai kaupasta vastineeksi Chris Simonin. Bettsin erikoisala on alivoimapelaaminen.
Ennen kautta Betts siirtyi Philadelphia Flyersiin koesopimuksella. Lokakuussa Philadelphia ilmoitti tehneensä sopimuksen koejaksonsa suorittaneen Bettsin kanssa. Helmikuussa 2010 osapuolet tekivät kahden vuoden sopimuksen.
Johann Conrad Schlaun
thumb|Johann Conrad Schlaun Johann Conrad Schlaun (s. 5. kesäkuuta 1695 Nörde – k. 21. lokakuuta 1773 Münster) oli saksalainen arkkitehti. Schlaunia pidetään yhtenä viimeisimmistä merkittävistä saksalaisen barokin arkkitehdeista. Hän suunnitteli useita merkittäviä rakennuksia etenkin kotiseudulleen Münsteriin. Arkkitehtiuran lisäksi Schlaun teki huomattavan sotilasuran.
Us and Them
Us and Them on progressiivisen rock-yhtyeen Pink Floydin menestysalbumin The Dark Side of the Moonin seitsemäs kappale.
Kappale on saanut vaikutteita yhtyeen basistin Roger Watersin isän kokemuksista toisesta maailmansodasta. Kappale kertookin sodasta sotilaan omasta näkökulmasta.
James Kwalia C'Kurui
James Kwalia C'Kurui (alk. James Kwalia Chepkurui, s. 12. kesäkuuta 1984 Trans Nzoia, Kenia) on kenialaissyntyinen kestävyys- ja maastojuoksija, joka on edustanut 28. lokakuuta 2004 lähtien Qataria.
C'Kurui voitti pronssia alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2001 Debrecenissä 3 000 metrin juoksussa ajalla 7.57,71. IAAF:n yleisurheilufinaalissa 2003 hän oli samalla matkalla viides ajalla 7.41,40. Seuraavana vuonna hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa toinen ajalla 7.39,40. Maastojuoksun MM-kisoissa 2005 hän juoksi lyhyellä matkalla viidenneksitoista ja oli samalla voittamassa joukkuekilpailun pronssia Qatarin joukkueessa. Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui 5 000 metrin juoksussa kolmanneksitoista ajalla 13.38,90. Kauden lopussa IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli 5 000 metrillä kuudes. Fukuokan maastojuoksun MM-kisoissa 2006 hän oli lyhyellä matkalla neljäskymmeneskolmas. Vuonna 2008 hän juoksi 3 000 metrin juoksussa yhdeksänneksi Valencian MM-hallikilpailuissa ja 5 000 metrillä kahdeksanneksi Pekingin olympialaisissa. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän juoksi 5 000 metrillä kolmanneksi ajalla 13.17,78. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän oli 3 000 metrin kahdeksas.
Rostovin alue
Rostovin alue on hallinnollinen alue Lounais-Venäjällä Itä-Euroopassa Donin alajuoksulla Asovanmeren äärellä.
Maantiede
Rostovin alue rajoittuu luoteessa Voronežin alueeseen, koillisessa Volgogradin alueeseen, kaakossa Kalmukiaan, etelässä Stavropolin ja Krasnodarin aluepiireihin sekä lännessä Asovanmereen ja Ukrainaan. Alueen pinta-ala on 100 800 km².
Rostovin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon eteläosassa Donin alajuoksun ympärillä. Doniin laskevia jokia ovat muun muassa Donets ja Manytš. Alueen itäosaan ulottuu suuren Tsimljanskin tekojärven eteläpää. Lisäksi alueen eteläosassa on Veselyin tekojärvi.
Historia
Venäjän sisällissodan aikana alueella oli bolševikkeja vastustavien venäläisten muodostama Donin tasavalta, jonka bolševikit kuitenkin valtasivat ja liittivät Neuvostoliittoon. Toisessa maailmansodassa Saksa miehitti kesällä 1941 alueen länsiosan, mutta joutui perääntymään alueelta myöhemmin samana vuonna. Vuonna 1942 Saksa valloitti koko alueen. Neuvostoliitto valtasi alueen takaisin 1943.
Suurimmat kaupungit
Alueen suurimmat kaupungit ja niiden asukasluvut vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan olivat Donin Rostov (1 089 851 as.), Taganrog (257 692 as.) ja Šahty (240 152 as.). Yli 50 000 asukkaan kaupunkeja ovat myös Volgodonsk (170 621 as.), Novotšerkassk (169 039 as.), Bataisk (111 856 as.), Novošahtinsk (111 087 as.), Kamensk-Šahtinski (95 306 as.), Azov (82 882 as.), Gukovo (67 268 as.), Salsk (61 312 as.) ja Donetsk (50 085 as.). Kooltaan 20 000-50 000 asukkaan kaupunkeja (2010) ovat Belaja Kalitva (Белая Калитва; 43 651 as.), Aksai (41 969 as.), Krasnyi Sulin (Красный Сулин; 40 866 as.), Millerovo (36 499 as.), Morozovsk (Морозовск; 27 642 as.), Zernograd (Зерноград; 26 842 as.), Semikarakorsk (Семикаракорск; 23 884 as.), Zverevo (22 411 as.) ja Proletarsk (Пролетарск; 20 267 as.).
Sallan autosavotta
Vuosina 1934–1939 Sallan–Kuusamon seudulla oli suuria savottoja joiden yhteydessä käytettiin ensimmäistä kertaa laajassa mittakaavassa kuorma-autoja puiden kuljetukseen. Niillä alueilla joilta puut tulivat vesistöt virtasivat itään päin joten uittoon ei voitu turvautua heti alussa vaan puut täytyi saada vedenjakajan yli Kemijoen vesistöön.
Rostovin alue
Suurimmat kaupungit
Vuonna 2002 väestöstä on venäläisiä 89 prosenttia (3 934 835), ukrainalaisia 2,7 prosenttia (118 486), armenialaisia 2,5 prosenttia (109 994), turkkilaisia 0,64 prosenttia (28 285), valkovenäläisiä 0,6 prosenttia (26 604) ja muita 4,54 prosenttia. Kansallisuuttaan ei ilmoittanut 0,02 prosenttia väestöstä. Kaikkiaan alueen väestö jakaantuu 157 etniseen ryhmään.
Sallan autosavotta
Talvella 1934–1935 Kemi- ja Veitsiluoto-yhtiöillä oli yhteinen savotta Kuolajärvellä, Aholanvaaran, Niemelän ja Oulangan alueilla. Hakkuut suoritettiin valtaosin Metsähallituksen mailla. Puut kuljetettiin autoilla vedenjakajan yli Kemijärven jäälle ja ajossa oli aluksi 30 ja lopulta jo 60 kuorma-autoa joista aina 45 oli samanaikaisesti ajossa. Kuljetusmatka oli enimmillään 60–65 kilometriä ja auton kuorma oli keskimäärin 250 kuutiojalkaa (10 tonnia) ja enimmillään 416 kuutiojalkaa (13 tonnia). Kaikkiaan kuljetettiin 112 000 tukkipuurunkoa eli noin 200 000 tukkia. Autojen lastauksessa käytettiin hyvällä menestyksellä Ruotsista hankittuja kiramoita.
Rostovin alue
Hallinto
Rostovin alue on yksi Venäjän federaation alueista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Donin Rostov (ven. Rostov-na-Donu). Rostovin alueella on oma kuvernööri, hallitus ja lakiasäätävä kokous.
Sallan autosavotta
Seuraavan kerran autokuljetuksia käytettiin talvella 1936–1937 kun Kemi- ja Veitsiluoto-yhtiöt järjestivät Metsähallituksen Sallan hoitoalueen sekä Hautakylän ja Aholanvaaran jakokuntien metsissä 100 000 tukkipuurungon (noin 175 000 tukkia) savotan. Ajossa oli enimmilään 40 autoa ja tukit ajettiin 30–65 kilometrin matka Kemijärven Suomulahden jäällä sijainneeseen puutavaralanssiin. Savottaa varten rakennettiin 30 kilometriä talviautoteitä. Autojen keskimääräinen kuorma oli nyt 300 juoksukuutiojalkaa ja suurimmat kuormat olivat 450 juoksukuutiojalkaa. Talven aikana ajettiin myös 667 juoksukuutiojalan ennätyskuorma Jaakko Vaaran puoliperävaunullisella GMC-kuorma-autolla. Lastauksessa käytettiin enimmäkseen kiramoita mutta puita lastattiin myös miesvoimin.
Rostovin alue
Talous
Rostovin alueen bruttokansantuote oli Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 632,2 miljardia ruplaa eli 1,69 prosenttia Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista alueen asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa vain 147 800 ruplaa eli noin 3 620 euroa. Se oli 56 prosenttia Venäjän keskiarvotasosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, elintarvike-, kevyt-, kemianteollisuus sekä rauta- ja värimetallurgia. Lisäksi louhitaan kivihiiltä. Maanviljely tuottaa viljaa, auringonkukan- ja sinapinsiemeniä, korianteria, vihanneksia, meloneja ja viinirypäleitä. Lisäksi valmistetaan viiniä.
Sallan autosavotta
Talvella 1937–1938 Kemi- ja Veitsiluoto-yhtiöillä oli taas yhteinen savotta Metsähallituksen Tuntsan hoitoalueella ja Vuorikylän sekä Kurtin jakokuntien metsissä. Savotassa hakattiin 260 000 tukkipuurankoa ja lisäksi pinotavaraa sekä ratapölkkyjä. Puut kuljetettiin Kuolajärven jäälle ja ajossa oli nyt 60 autoa ja kuljetuksia varten rakennettiin 110 kilometriä talviautoteitä. Ajettujen tukkian määrä oli noin 500 000 mutta keskimääräinen kuorma jäi 250–300 juoksukuutiojalkaan matkan varrella olleiden jyrkkien mäkien takia. Kuormien lastaukset tehtiin valtaosin kiramoiden avulla ja talviteiden auraukseen käytettiin Caterpillar-puskutraktoria joka veti Nuortin konesavotan ajoilta peräisin ollutta yhdistettyä auraa ja tiehöylää. Saman talven aikana Kemi- ja Veitsiluoto-yhtiöt kuljettivat myös muualta Sallan alueelta Kemijärven jäälle sekä Käsmänjoen latvavesille noin 150 000 tukkia. Ruotsalainen Tölefors-yhtiö ajoi lisäksi Kemijärven jäälle 25 autolla noin 50 000 tukkia.
Talvella 1938–1939 Sallan Isoselän savotassa hakattiin 120 000 runkoa. Puita kuljettamassa oli 50 autoa ajomatkan ollessa keskimäärin 40 kilometriä. Savotan aikana kuljetettiin myös 638 juoksukuutiojalan (noin 20 tonnia) ennätyskuorma jälleen GMC-puoliperävaunuautolla. Seuraavana talvena 1939–1940 oli Kemi- ja Veitsiluoto-yhtiöiden tarkoitus järjestää 300 000 tukkirungon savotta Metsähallituksen mailla Rajajoosepin ja Luttojoen välillä. Tukit oli määrä kuljettaa autoilla tilapäisiä talviteitä pitkin Saariselän yli Luttojärvelle. Tämän savotan valmistelut ehdittiin aloittaa syksyllä 1939 mutta se ei kuitenkaan toteutunut talvisodan puhjettua marraskuun lopulla 1939.
Autokalustona käytettiin muun muassa GMC, Terävänokka-Volvo, Tykkipyörä-Diamond Reo ja Chevrolet-kuorma-autoja. Tukkien lastaamisessa autoihin käytettiin ns. kiramoa eli lastauslaitetta. Suurin yhdellä kerralla kuljetettu tukkikuorma oli 68 tukkia kuorman tilavuuden ollessa lähes 637 kuutiojalkaa.
Rostovin alue
Talous
Alueelta on rautatieyhteydet Ukrainaan, Kaukasiaan, Keski-Venäjälle ja Volgan seudulle. Asovanmerellä ja Donilla on laivaliikennettä ja Donin Rostovissa on tärkeä lentokenttä. Tärkeimmät satamat ovat Rostov-na-Donu, Taganrog, Ust-Donetski ja Azov.
Jollof-riisi
thumb|275px|[[Ghanalaista jollof-riisiä]]
Jollof-riisi, jota kutsutaan myös nimellä benachin, on suosittu riisiateria useissa Länsi-Afrikan maissa.
Aterian alkuperä
Jollof-riisi on yksi perinteisimmistä aterioista läntisessä Afrikassa, ja sitä syödään kaikkialla alueella, muun muassa Ghanassa, Senegalissa, Gambiassa, Nigeriassa, Sierra Leonessa, Liberiassa, Norsunluurannikolla, Togossa, Kamerunissa sekä Malissa. Jollof-riisin nimi ja ainesosat vaihtelevat, ja jokaisessa maassa vain paikallista valmistustapaa pidetään ainoana oikeana valmistustapana. Jollof-riisi on saanut nimensä länsiafrikkalaiselta kansalta wolofeilta, tosin Senegalissa ja Gambiassa ateriaa kutsutaan wolofin kielellä joko nimeltä theibou dienne tai benachin. Ranskankielisillä alueilla ateriaa kutsutaan nimeltä riz au gras. Sen variaatioista huolimatta jollof-riisi on tullut ehkäpä Afrikan tunnetuimmaksi ruoaksi maanosan ulkopuolella.
Heituinlahti
thumb|Heituinlahden koulu Heituinlahti on yksi keskuksista, jotka ympäröivien kylien kanssa muodostavat Savitaipaleen kunnan Etelä-Karjalassa. Heituinlahti sijaitsee Virmajärven etelärannalla Sisemmän Salpausselän harjalla. Muita rajakkaisia keskuskyliä ovat Välijoki, Havo ja kirkonkylä. Heituinlahteen kuuluu useita pieniä kyliä ja taloryhmiä, kuten Autio, Hämäläinen, Kuitikka, Laari, Lantta, Niinimäki, Nio, Nuokka, Paukkunen, Peijo, Puunenä, Purtonen (Purtoismäki), Rantakylä, Simola, Tappura, Tornio, Valkolanmäki ja Viisari.
Heituinlahden asukasluku on yli 500. Alueella toimii Savitaipaleen ainoa kyläkoulu, Heituinlahden koulu. Siellä voi suorittaa peruskoulun luokka-asteet 1–6. Harrastusmahdollisuuksia tarjoavat muun muassa pururata, kiekkokaukalo ja valaistu latu.
Kylässä vietetään heinäkuussa ”Heituinlahtipäiviä”. Matkaa Savitaipaleen kirkolle on noin 12 kilometriä. Kylän palveluja kyläkoulun lisäksi ovat muun muassa esikoulu, ryhmäperhepäivähoitopaikka (”ryhmis”), huoltoasema ja kauppa.
Pohjois-Kosovo
Pohjois-Kosovo (Serbiaksi: Северно Косовo, Albaniaksi: Kosova Veriore) on Kosovossa sijaitseva neljästä serbien asuttamasta kunnasta koostuva alue. Kunnat ovat Pohjois-Mitrovica, Leposavić, Zvečan ja Zubin Potok.
Väestö
Pohjois-Kosovo koostuu neljästä kunnasta ja sen pinta ala on 1 007 neliökilometriä.
Ennen Kosovon sotaa serbit olivat alueen enemmistö ja vähemmistöjä olivat albaanit, bosniakit ja romanit. Vuoden 1991 väestönlaskennan mukaan Zvečanissa, Leposavićissa ja Zubin Potokissa asui yhteensä n. 50 000 ihmistä, joista enemmistö oli serbejä. Mitrovicassa asui pääasiassa albaaneja etnisesti sekoittuneita.
Vuoden 2015 Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö arvion mukaan Pohjois-Kosovon alueella asuu yhteensä n. 79 910 ihmistä, joista 88% on serbejä, 8% albaaneja ja 2% bosniakkeja ja muita.
thumb|Pohjois-Kosovon etnisten ryhmien kartta (serbit sinisellä, albaanit punaisella).
Maantiede
Pohjois-Kosovossa on paljon mineraaleja ja siellä sijaitsi ennen Trepčan kaivoskompleksi. Alueen pohjoisosassa on Kopaonik-vuoren harjanne.
Talous
Sota heikensi alueen taloutta. Vuonna 2006 77% Mitrovican väestöstä oli työttömiä. Suurin työllistäjä oli Trepčan kaivoskompleksi, joka työllisti 4 000 ihmistä. Kaivos kuitenkin saastutti ympäristöä vakavasti ja se lakkautettiin elokuussa 2000. Alueella käytetään enemmän Serbian dinaaria kuin euroa. Nautintoaineiden kuten alkoholin salakuljettamisesta on tullut yleinen liiketoiminta Pohjois-Kosovossa.
Homo cepranensis
Homo cepranensis on hominidilaji, jonka päälaki löydettiin vuonna 1994 Italian Cepranosta. Fossiili on iältään 800 000–900 000 vuotta, eli se on Homo antecessorin aikalainen, mutta luultavasti sitä primitiivisempi laji. Se näyttää pystyihmiseltä: sillä on voimakas, hyllymäinen kulmaharjanne, jyrkästi taakse viettävä otsa ja erittäin paksut kallonseinämät. Sen aivotilavuus on 1 057 kuutiosenttimetriä.
Tiputanssi
right|250px|thumb|Tiputanssi Tiputanssi on kappale ja ryhmätanssi, jossa joukko ihmisiä menee kyykkyyn ja räpyttelee koukistettuja käsiään kuin siipiä. Ilmiö oli muodissa erityisesti 1980-luvulla. Samalla sävelellä mainostettiin Twist-kuminauhaa lastenlaulun muodossa 1977.
Hilkka Lehtonen
pienoiskuva|Hilkka Lehtonen Hilkka Kaarina Lehtonen (s. 2. elokuuta 1943 Helsinki) on arkkitehti ja tekniikan tohtori. Hän on saanut professorin arvon v. 2000 Teknillisessä korkeakoulussa. Lehtonen on toiminut tutkimusprofessorina Maankäytön laboratoriossa Valtion teknillisen tutkimuskeskuksessa. Hän on vaikuttanut koko ammatillisen uransa yhdyskuntasuunnittelun parissa.
Elämänvaiheet
Hilkka Lehtosen vanhemmat olivat kansakoulun opettajat Matti Väinö Arminen ja Irma Auno Kyllikki Arminen, o.s. Puonti. Hilkka Lehtonen kävi oppikoulun Meilahden yhteiskoulussa ja valmistui sieltä ylioppilaaksi 1962. Hän aloitti opinnot Teknillisessä korkeakoulussa arkkitehtiosastolla 1963 ja oli töissä jo opiskeluaikanaan eri arkkitehtitoimistoissa. Hän valmistui kiitettävin arvosanoin arkkitehdiksi keväällä 1970 ja teki diplomityönsä professori Olli Kiviselle TKK:ssa. Tekniikan lisensiaatti hänestä tuli 1977 TKK:ssa ja tohtoriksi hän väitteli samassa opinahjossa 1994, kahdeksantena naisarkkitehtina Suomessa. Hilkka Lehtonen on naimisissa DI, kehityspäällikkö Heikki Lehtosen kanssa. Heillä on kaksi tytärtä Sari Knuuti (1971) ja Sini Lehtonen (1973). Puoluekannaltaan Lehtonen on sitoutumaton.
Lapsena ja nuorena Hilkka Lehtonen harrasti piirtämistä, lukemista, luonnon tutkimista kuten lintuja sekä partiota. Sittemmin visuaaliset taiteet, kirjallisuus ja kesäinen saarielämä ovat olleet hänen elämänvoimansa lähteinä. Eläkkeelle jäätyään hän on kirjoittanut useita sukuhistoriaan liittyviä teoksia ja harrastanut omasta ammattitaustasta kumpuavaa yhdistystoimintaa.
Työura
Hilkka Lehtonen työskenteli teekkarina ja nuorena arkkitehtina professori Olli Kivisen toimistossa
1965 - 1974. Siellä hän osallistui Turun yleiskaavatyöhön, Kaarinan kuntasuunnitelman laadintaan, Mikkelin keskustan kaavarunkotyöhön sekä Espoon keskuksen ja Malminkartanon arkkitehtikilpailuihin.
Sen jälkeen hän toimi assistenttina Yhdyskuntasunnittelun jatkokoulutuskeskuksessa YJK:ssa (myöh. YTK) Teknillisessä korkeakoulussa. Hän teki laitoksella lisensiaatin työnsä ja osallistui Suomen Akatemian kaupunkikeskustoja koskevaan tutkimushankkeeseen.
Scream (Tokio Hotelin albumi)
Scream on Tokio Hotelin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 1. kesäkuuta 2007. Levy sisältää englanninkielisiä versiota Schrei- ja Zimmer 483 -albumeiden kappaleista. Sama albumi muutammalla muullakin kappaleella julkaistiin ainoastaan Saksassa nimellä 'Room 483'.
Hilkka Lehtonen
Työura
Tätä seurasi monivuotinen työskentelyjakso VTT:n Maankäytön laboratoriossa, jossa hän toimi myös ma. Laboratorionjohtajana. Viimeiset vuodet 1989- 1994 siellä hän toimi yhdyskuntasuunnittelun tutkimusprofessorina. Vuosina 1991 - 1992 hän työskenteli vierailevana tutkijana arkkitehtiosastolla Göteborgin teknillisessä korkeakoulussa. Hän teki myös stipendimatkoja niin Euroopassa kuin USA:ssa. VTT:ssä hän oli rakentamassa kokeellista, uusiin tekniikoihin pohjautuvaa visualisointistudiota, jota hyödynnettiin myös suomalaisessa suunnitteluviennissä.
Ura jatkui vuodesta 1994 Yhdyskuntasuunnittelun tutkimus- ja koulutuskeskuksen (aiempi YJK) tutkimuspäällikkönä ja vuodesta 1997 laitoksen johtajana vuoteen 2007. Professorin arvon hän sai vuonna 2000. Hän väitteli TKK:ssa 1994, ks. julkaisut.
Scream (Tokio Hotelin albumi)
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 27.
Hilkka Lehtonen
Työura
Työurallaan Hilkka Lehtosella on ollut todella runsaasti kotimaisia, mutta myös kansainvälisiä asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Hän on toiminut useita vuosia mm. Nordisk förening för Arkitekturforskingenin hallituksessa 1991 - 2003, AESOPIN (Association of European Schools of Planning) neuvottelukunnan jäsenenä ja toiminut Suomen edustajana pohjoismaisten rakennustutkimuslaitosten yhteistyöryhmässä NBSS, 1985-. Hän on ollut suunnittelemassa ja toteuttamassa monia kansainvälisiä tieteellisiä konferensseja ja vuosittaisia Kaupunkitutkimuspäiviä kotimaassa. Rakennustietosäätiön edustajistossa Lehtonen vaikutti 1991 - 1994, Kunnallisalan kehittämissäätiön tieteellisessä neuvottelukunnassa 1998 - 2007 ja Suomen Akatemian ympäristön ja luonnonvarojen toimikunnassa 1999 - 2000. SA:n ekologisen rakentamisen tutkimusohjelman koordinaattorina hän työskenteli 1995 - 1999. Lehtonen on toiminut vastaväittäjänä, esitarkastajana ja ohjaajana 12 jatko-opiskelijalle ja osallistunut kahden tutkijakoulun toimintaan johtoryhmän jäsenenä. Hän oli suunnittelemassa ja toteuttamassa myös kaksiviikkoista pohjoismaisbalttilaista arkkitehtuuri-ja asumistutkimuksen jatko-opintokurssia Göteborg - Oslo - Helsinki- Tallinna, v. 2006. Samoin hän on toiminut useita vuosia jatko- ja täydennyskoulutustilaisuuksien, kuten YTK:n ns. pitkän eli yhdyskuntasuunnittelun erikoistumiskurssin suunnittelijana.
Toimintaa ohjanneet näkemykset
Hilkka Lehtonen näkee yhdyskuntasuunnittelun monitieteisenä ja moniammatillisena toimintana. Hän arvostaa kerroksellisia, toiminnallisesti monipuolisia ympäristöjä ja eettisesti kestävää ammatillista toimintaa. Hän pitää kaupunkien viherympäristöjä yhtä lailla vaalittavina kuin rakennettujakin. Viimeisimmässä julkaisussaan (Me - ensimmäiset väitelleet suomalaiset naisarkkitehdit 2017. Suomen Naisarkkitehtien Yhdistys Architecta Ry. hän painottaa tiedeperustan rakentamisen tärkeyttä myös arkkitehtiprofession keskuudessa.
Julkaisuja
Hilkka Lehtonen on kirjoittanut noin 125 tieteellistä ja ammatillista julkaisua, joista 35 on refereearvioituja tai tieteellisissä kansainvälisissä konferenseissa julkaistuja.
Berndt Sarlin
Berndt Sarlin (26. elokuuta 1886 Raalan kartano, Nurmijärvi – 6. heinäkuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, joka tunnetaan erityisesti lastenlauluista ja muutamasta joululaulusta. Nimimerkillä R. Raala hän sävelsi muun muassa runot Joulukirkkoon (”Kello löi jo viisi, lapset herätkää...”) ja Jouluilta salomailla.
Sarlinin vanhemmat olivat maanmittausinsinööri John Sarlin ja Raalan kartanon omistajien kasvattitytär Hanna Weckström. John Sarlin oli työssä kartanossa ja perhe asuikin siellä kunnes John Sarlin sai insinööriopintonsa päätökseen, jolloin he muuttivat Mikkeliin. Matemaattisesti ja taiteellisesti lahjakas Berndt Sarlin kävi Mikkelin lyseota ja pääsi ylioppilaaksi vuonna 1906. Hän opiskeli sitten Helsingin yliopistossa taidehistoriaa. Hän kävi samaan aikaan myös Kansallisteatterin oppilaskoulua ja vuosina 1909–1911 hän oli näyttelijänä Kansallisteatterissa esiintyen 25 näytelmässä. Sarlinin näyttelijänura päättyi, kun teatteri joutui irtisanomaan hänet rahapulan takia.
Sarlin asui Helsingissä tätinsä, laulunopettaja Anna Sarlinin luona. Tämän ehdotuksesta Berndt Sarlin alkoi säveltää runojen ja lastenlorujen pohjalta lastenlauluja, joululauluja ja laulu­leikkejä. Nimimerkkiä R. Raala käyttänyt Sarlin sävelsi muutaman vuoden aikana lähes 600 laulua ja näistä 340 julkaistiin. Sarlin sävelsi 51 Immi Hellénin runoa ja Joulukirkkoon-runon sävellys ilmestyi 1911. 1940-luvulla Sarlin kokosi luettelon kaikista sävellyksistään sekä leikekirjan hänestä julkaistuista lehtiartikkeleista. Tämä luettelo, leikekirja ja Sarlinin nuottivihot ovat nykyisin Kansalliskirjaston kokoelmissa.
Säveltäjäkautensa jälkeen Sarlin alkoi opiskella kieliä, konekirjoitusta ja muita liike-elämässä tarvittuja taitoja. Hän kävi autokoulun ja työskenteli autokorjaamossa, toimi sitten kirjanpitäjänä Viipurissa ja omisti lopulta vuosina 1914–1919 oman Kustannustoimisto Tieto -nimisen kustannusliikkeen Helsingissä. Liike kustansi erityisesti laulukokoelmia ja nuotteja. Sarlin lopetti liikkeensä 1919 ja muutti Hämeenlinnaan, missä hän toimi pari vuotta kirjansitomon kaupallisena ja teknisenä johtajana.
Hämeenlinnassa Sarlin alkoi seurustella Signe Lindholmin kanssa. Hänen sukunsa ei hyväksynyt seurustelua, koska Lindholmilla oli kolme aviotonta lasta jotka hän oli hylännyt. Sarlin lähti vuonna 1922 Etelä-Afrikkaan yhdessä Lindholmin kanssa ja heidät vihittiin siellä. Sarlin toimi Etelä-Afrikassa tilanhoitajana kahdella eri hedelmäfarmilla, joilla kasvatettiin persikoita ja luumuja. Sarlinin perhe kasvoi kahdella lapsella ja hän aikoi hankkia oman hedelmäfarmin säästettyään riittävästi rahaa.
Vuonna 1932 Sarlin palasi perheensä kanssa Suomeen terveysongelmien vuoksi. He aikoivat vielä palata Etelä-Afrikkaan, mutta aikomus kariutui rahapulan takia. Sarlinit asuivat vuoron perään Viipurissa ja Helsingissä. Sarlin toimi isännöitsijänä, virkamiehenä ja konttoripäällikkönä. Vuodesta 1937 lähtien hän oli veljensä radio- ja sähkötavaraliikkeen palveluksessa. Viimeksi hän oli työssä vuodesta 1946 poikansa perustamassa Radio-Mikro-nimisessä radioliikkeessä.
Sarlin halvaantui vuonna 1954 ja hän makasi seitsemän vuoden ajan vuoteenomana muistinsa ja puhekykynsä menettäneenä. Vuonna 1961 Sarlinin muisti ja puhekyky palasivat, mutta hän joutui silti viettämään viimeiset vuotensa sairaskodissa. Hän teki kuitenkin tänä aikana puu- ja metallitöitä ja kirjoitti runoja ja laulujen sanoituksia potilaiden juhliin. Sarlin kuoli vuonna 1971 ja hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Tiosulfaatti
200px|thumb|Tiosulfaatin rakenne ja sidosten pituudet Tiosulfaatti tai trioksotiosulfaatti on negatiivisesti varautunut moniatominen anioni, jonka molekyylikaava on muotoa S2O32−. Tunnetuin tiosulfaatin muodostama yhdiste on natriumtiosulfaatti. Tiosulfaatti muodostaa kestäviä sidoksia varsinkin alkaanien kanssa.
Get A Life – Get Alive
Get A Life – Get Alive oli Eric Papilayan esittämä Itävallan edustuskappale vuoden 2007 Eurovision laulukilpailussa. Kappale esitettiin semifinaalissa numerolla 27 eli toiseksi viimeisenä. Se myös sijoittui toiseksi viimeiseksi saatuaan vain neljä pistettä.
Lauri Haukkamaa
Lauri Haukkamaa (s. 1972) on suomalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän on toiminut myös elokuvatuottajana. Haukkamaa on ohjannut myös suomalaisten artistien ja yhtyeiden musiikkivideoita.
Fahid Ben Khalfallah
Fahid Ben Khalfallah (, s. 9. lokakuuta 1982 Péronne, Ranska) on tunisialainen jalkapalloilija, joka pelaa keskikentällä molempia laitoja, sekä tarvittaessa hyökkäävämpää roolia.
Seurajoukkueura
Ben Khalfallah aloitti jalkapalloilun 6-vuotiaana paikallisessa seurassa CAFC Péronnessa. Myöhemmin hän edusti joukkuetta Ranskan viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla Championnat de France amateur 2:ssa. Vuonna 2001 Ben Khalfallah siirtyi Ligue 2:ssa pelanneeseen Amiensiin. Hän pelasi joukkueessa yhteensä neljä kautta pelaten parhaimmillaan 33 ottelua Ligue 2:ssa.
Stade Lavallois
Kaudeksi 2005–2006 Ben Khalfallah siirtyi Stade Lavalloisiin, joka pelasi tuolloin myös Ligue 2:ssa. Hänen otteensa olivat vakuuttavia pelatessaan ensimmäisellä kaudella 34 ottelua ja onnistuttuaan maalinteossa neljästi. Seuraava kausi meni vielä paremmin tehtyään 9 maalia 37 pelaamassaan sarjaottelussa.
Angers ja Caen
Kaudeksi 2007–2008 Ben Khalfallah sai sopimuksen toiseen Ligue 2:ssa pelanneeseen SCO Angersiin. Jatkettuaan vakuuttavia otteita Ligue 1:ssä pelanneet seurat kuten Saint-Étienne ja Marseille ilmoittivat kiinnostuksensa pelaajaa kohtaan. Hän kuitenkin pelasi kauden loppuun Angersin riveissä ennen siirtymistään SM Caeniin vuonna 2008. Ben Khalfallah vietti seurassa vain yhden kauden, kun se putosi kauden päätteeksi Ligue 2:een. Hän ilmoitti haluavansa pelata vain pääsarjassa.
Valenciennes
Kesäkuussa 2009 allekirjoitti kolmen vuoden sopimuksen Valenciennes FC:n kanssa. Kauden päätteeksi hän oli Ranskan pääsarjan syöttötilaston toinen. Hän onnistui tekemään myös kauden aikana seitsemän maalia.
Bordeaux
27. elokuuta Ben Khalfallah allekirjoitti neljän vuoden sopimuksen Bordeaux'n kanssa. Bordeaux maksoi hänestä noin viiden miljoonan euron siirtokorvauksen Valenciennesille. Ben Khalfallah teki ensimmäisen maalinsa Bordeaux'n paidassa 5. joulukuuta 2010 vierasottelussa Saint-Etiennea vastaan. Edellisvuoden mestarijoukkue kuitenkin jäi kaudella 2010–2011 Ranskan pääsarjassa sijalle seitsemän. Ben Khalfallah pelasi kauden aikana yhteensä 32 sarjaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Kaudella 2011–2012 Ben Khalfallahin peliaika oli vaihtelevaa. Lisäksi joukkueen alkukauden menestys oli entistä heikompaa. Tämän johdosta Ben Khalfallah herätti paheksuntaa marraskuussa 2011 pidetyssä lehdistötilaisuudessa, jossa hän ilmaisi rumin sanoin, ettei häntä kiinnosta muiden joukkueiden ottelut.
Kaudella 2012–2013 Ben Khalfallah oli voittamassa seuralleen Ranskan cupia.
Troyes
28. tammikuuta 2014 Ben Khalfallah siirtyi puolentoista vuoden sopimuksella Ligue 2:ssa pelaavaan ESTAC Troyesiin. Hän pelasi avauskaudellaan 15 sarjaottelua ja teki niissä yhden maalin.
Elokuussa 2014 Ben Khalfallah purki sopimuksensa Troyesin kanssa.
Maajoukkueura
Ben Khalfallahin maajoukkueura sai alkunsa vuonna 2008, jolloin Tunisia pelasi vuoden 2010 MM-karsintoja. Samoissa karsinnoissa hän teki avausmaalinsa Seychellesiä vastaan 11. lokakuuta 2008.
28. joulukuuta 2009 Ben Khalfallah kieltäytyi osallistumasta vuoden 2010 Afrikan kisoihin. Hän ei myöskään kertonut lehdistölle syytä pois jäämisestään. Ben Khalfallah oli aikaisemmin ilmaissut halukkuuttaan pelata vain MM-kisoissa, jota pidettiin yleisenä syynä kieltäytymiseen osallistua Afrikan kisoihin. Tempaus sai myös kannattajat raivoisaksi oltuaan heidän mielestä epäisänmaallinen. Maaliskuussa 2010 Ben Khalfallah kertoi Sport24.comille syyn jättäytyä pois kisoista tuntiessaan olleensa vielä pettynyt MM-kisapaikan menettämisestä, eikä ollut vielä valmis palaamaan takaisin maajoukkueeseen, koska turnaus tuli liian nopeasti karsintojen jälkeen. Samalla hän kertoi olevansa edelleen maajoukkueen käytössä mikäli saisi uuden kutsun.
30. toukokuuta 2010 väliaikainen valmentaja Sami Trabelsi nimesi hänet Tunisian miehistöön harjoitusotteluun Ranskaa vastaan. Ottelun aikana Ben Khalfallah syötti Tunisian 1-0 maalin. Uransa toisen maaottelumaalin hän teki 11. elokuuta 2010 vuoden 2012 Afrikan kisojen karsintaottelussa Tšadia vastaan.
Yksityiselämä
Ben Khalfallah syntyi Ranskassa tunisialaisille vanhemmille, jotka ovat kotoisin Messadinesta. Hänen isänsä Abderrazak Ben Khalfallah pelasi jalkapalloa ammattilaisena Troyesissa vuosina 1974–1976.
Ben Khalfallah on naimisissa ja pariskunnalla on yksi lapsi.
Marina Horka
Marina Horka on pienehkö Valko-Venäjän kaupunki ja Puhavitskin piirin  keskus. Kaupunki sijaitsee Minskin alueella, maanteitse runsas 60 kilometriä Minskin keskustasta kaakkoon.
Marina Horkassa asui vuoden 2009 väestönlaskennan aikaan 21 446 henkeä, Puhavitskin piirissä kaikkiaan 69 427. Piirin asukkaista kaupunkilaisiksi luetaan Marina Horkan kaupungin väestön lisäksi kolmen kaupunkimaisen taajaman asukkaat: Praudzinski (2 408 as.), Rudzensk (2 806 as.) ja Svislatš (3 920 as.).
Minskistä Homeliin (Gomel) johtavan valtatien (M5 eli eurooppatie ) rinnalla samansuuntainen rautatie on kaupungin kantavia liikenneyhteyksiä. Minskin lähiliikenteen junat pysähtyvät useilla piirin asemilla ja seisakkeilla.
Historia
Marina Horka sijaitsee alueella, joka kuului dregovitšien heimolle ja myöhemmin Polatskin ruhtinaskunnalle, tämän jälkeen Liettuan suuriruhtinaskunnalle. Vuonna 1793 Marina Horka liitettiin Puolan toisen jaon seurauksena osaksi Venäjän keisarikuntaa, jonka puitteissa se kuului Minskin kuvernementtiin. Neuvostovallan aika alkoi Marina Horkassa marraskuussa 1917. Helmikuussa 1918 Saksan armeija miehitti Marina Horkan, mutta saman vuoden joulukuussa Puna-armeija valtasi sen takaisin. Marina Horkasta tuli Valko-Venäjän SNT:n osa. Toisen maailmansodan aikana Marina Horka oli Saksan miehittämänä 28. kesäkuuta 1941 ja 3. heinäkuuta 1944 välisenä aikana.
The Red Shoes
The Red Shoes voi viitata seuraaviin:
Joevin Jones
pienoiskuva|Joevin Jones Joevin Martin Jones (s. 3. elokuuta 1991 Carenage Trinidad ja Tobago) on trinidadtobagolainen jalkapalloilija, joka pelaa Trinidad ja Tobagon maajoukkueessa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja ja pystyy pelaamaan myös keskikentällä.
Jones aloitti ammattilaisuransa kotimaansa joukkueessa W Connectionissa vuonna 2009 17-vuotiaana. Pelatessaan Savonetta Boysissa hän voitti TT Pro Leaguen kahdesti ja FA Trophyn 2014. Jones debytoi A-maajoukkueessa syyskuussa 2010, 19-vuotiaana. Hän on pelannut maajoukkueessa CONCACAF Gold Cupissa 2013 ja Pan American Gamesissa 2011. Jones on pelannut 35 A-maaottelua.
HMS Bigbury Bay
HMS Bigbury Bay (viirinumero K606) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Bay-luokan fregatti. Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1959 Portugalille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä NRP Pacheco Pereira.
Valmistus
Alus tilattiin 19. tammikuuta 1943 Loch-luokan sukellusveneentorjuntafregattina työnumerolla J11825 Hall, Russell and Companyltä Aberdeenistä, missä köli laskettiin 30. maaliskuuta 1944 Bay-luokan aluksena. Alus laskettiin vesille 16. marraskuuta 1944 ja valmistui 12. heinäkuuta 1945.
Palvelus
Koeajojen jälkeen aluksen miehistö oli koulutettavana Tobermoryssä, mistä alus siirtyi Portsmouthiin valmistautumaan palvelukseen Brittiläisessä Tyynenmeren laivastossa. Alus lähti 10. lokakuuta fregatti HMS Whitesand Bayn kanssa Colomboon, mistä se jatkoi yksin uuteen kotisatamaansa Hong Kongiin. Alus saapui määränpäähänsä 19. joulukuuta.
Hong Kongiin sijoitettuun Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon liitetty alus teki partiomatkoja Kiinan rannikolla, missä se suojasi Britannian lipun alla matkaavia kauppa-aluksia merirosvoilta ja Kiinan laivastolta. Kesäkuussa 1946 alus siirrettiin huollettavaksi Sydneyyn, mistä se siirrettiin elokuussa Singaporeen. Vuoden lopulla alus osallistui Japanin aluevesillä järjestettyyn sotaharjoitukseen Yhdysvaltain laivaston kanssa.
Vapauduttuaan sotaharjoituksesta ja Sukishiman salmen salakuljetuksen estämisestä alus palasi helmikuussa 1947 Hong Kongiin, missä sille siirrettiin 13 japanilaista sotarikoksista syytettyä kuljetettavaksi oikeudenkäyntiin Singaporeen. Alus osallistui helmikuussa vielä sotaharjoitukseen, mistä vapauduttuaan se siirrettiin Välimeren laivastoon Maltalle. Huhtikuun lopulla Maltalle saapunut alus sijoitettiin 5. fregattilaivueeseen ja siirrettiin telakalle, missä sille tehtiin muutoksia Palestiinan rannikon valvontaa varten. Aluksen uudeksi kotisatamaksi määrättiin Haifa, mistä se partioi Lähi-idän vesillä estääkseen laittomat juutalaisten kuljetukset Palestiinaan. Marraskuussa aluksen vieraillessa Mudrosissa kaksi aluksen miehistönjäsentä hukkui purjehdusonnettomuudessa.
Helmikuussa 1948 alus osallistui Välimeren laivaston sotaharjoitukseen. Maaliskuussa alus siirrettiin Länsi-Intiaan, minne se lähti heinäkuussa Gibraltarilla tehdyn huollon päätyttyä. Alus saapui lokakuussa Bermudalle vierailtuaan matkalla Newfoundlandissa. Seuraavat kolme kuukautta alus osallistui paikallisiin harjoituksiin Yhdysvaltain ja Länsi-Intian alueen valtioiden kanssa sekä vieraili St. Kittsillä ja Dominicassa.
Seuraavat yhdeksän vuotta alus oli sijoitettuna Länsi-Intiaan, vaikka tekikin säännöllisesti matkoja Portsmouthiin huoltoihin ja kolmesti se oli Falklandien alueella vartiolaivana. HMS Mounts Bay vapautti huhtikuussa 1955 aluksen Länsi-Intian asemalta. Se lähti 15. huhtikuuta Portsmouthiin, jonne alus saapui 25. huhtikuuta. Alus poistettiin palveluksesta huollettavaksi.
Alus harjoitteli Kanadan laivaston risteilijän HMCS Ontarion kanssa Bermudan vesillä, mutta suunniteltu vierailu Baton Rougeen peruuntui Suezin kriisin alkaessa. Alus vieraili Havanassa, mistä se jatkoi Belizeen noutamaan kuvernöörin viralliselle vierailulle Guatemalaan. Vierailun jälkeen alus palasi Kingstoniin, missä se asetti kunniavartion paljastettaessa muistolaatta Port Royalin 1600-luvulla tapahtuneesta maanjäristyksestä. Alus lähti 12. maaliskuuta Bermudalle, mutta ennen sitä se harjoitteli Alankomaiden laivaston kanssa Curacaossa ja vieraili Tobagossa.
Alus suojasi Hamiltonia tutkimusalus Vidalin kanssa, kun Britannian pääministeri H. Macmillan ja Yhdysvaltain presidentti Eisenhower vierailivat alueella. Maat neuvottelivat muun muassa Polaris-ohjusten sijoittamisesta Britannian sukellusveneisiin. Alus vieraili 4. huhtikuuta Saint Lucialla avustamaan hallintoa mellakoinnin tukahduttamisessa. Alusta ei kuitenkaan tarvittu, joten se palasi Bermudalle. Viimeisenä tehtävänään alus vieraili Jamestownissa osallistuakseen toukokuussa siirtokunnan löytymisen 350-vuotisjuhlallisuuksiin. Matka jatkui New Yorkiin, mistä se palasi 30. toukokuuta Bermudalle. Alus lähti 6. kesäkuuta Plymouthiin, jonne se saapui 19. kesäkuuta. Alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin telakalle huollettavaksi.
Marraskuussa alus palautettiin palvelukseen Devonportissa sijoitettuna Simonstowniin Etelä-Atlantin asemalle, jonne se lähti 27. marraskuuta oltuaan Portlandissa koulutettavana. Matkalla alus vieraili Bathurstissa, Freetownissa, Lagosissa, Takoradissa, Port Harcourtissa ja Kamerunissa. Alus lähti 2. tammikuuta 1958 Kamerunin Victoriasta ja saapui 17. tammikuuta Simonstowniin vierailtuaan vielä Pointe Noiressa ja Luandassa.
Pian saavuttuaan alus osallistui maissa olevan tulipalon sammutukseen, minkä jälkeen se harjoitteli helmikuussa laivueen mukana. Seuraavaksi alus vieraili Itä-Afrikan satamissa kuten East Londonissa, Beirassa ja Durbanissa sekä Port Elizabethissa, mistä se palasi 26. maaliskuuta. Toukokuun alus osallistui erilaisiin harjoituksiin Saldahana Bayssä ja vieraili Walvis Bayssä, mistä palattuaan se siirrettiin telakalle. Alus vapautui 15. kesäkuuta, minkä jälkeen palvelus jatkui. Alus kuljetti Etelä-Atlantin komentajan vierailulle Port Elizabethiin, East Londoniin ja Durbaniin. Komentajan poistuttua alukselta se lähti Mombasaan.
Irakin hallitsijan kuningas Feisalin salamurhan jälkeen alus siirrettiin Välimerelle, jonne se siirtyi Adenin ja Punaisenmeren kautta. Alus oli 30. heinäkuuta valvomassa Tiran Straitsia HMS Loch Ruthvenin kanssa, mistä se määrättiin 7. elokuuta palaamaan Adeniin. Matkalla alus vieraili eteläisellä Punaisella merellä Kameran Islandilla ja Perimissä ennen saapumista Adeniin 14. elokuuta. Ennen liittymistään Välimeren laivastoon Kyproksen partio-osastoon alus vieraili Ranskan Somalimaassa Djiboutissa.
Alus aloitti 7. syyskuuta partioinnin Limassolissa. Maltan vapautettua aluksen tehtävästä se siirtyi lokakuussa vartiolaivaksi Aqabaan ja uudelleen Kyproksen valvontaan osana Naton marraskuista harjoitusta. Reserviin siirto päätöksen jälkeen alus lähti Britteinsaarille Kotilaivaston mukana. Matkalla se vieraili 20. marraskuuta Lissabonissa, missä siihen tutustui Portugalin laivaston upseereista koottu osasto. Alus saapui 25. marraskuuta Devonportiin, jossa sen varastot tyhjennettiin. Alus siirrettiin reserviin ja lopulta poistolistalle.
NRP Pacheco Pereira
Portugali osti aluksen 12. toukokuuta 1959 ja liitti sen laivastoonsa nimellä NRP Pacheco Pereira. Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin romutettavaksi 6. heinäkuuta 1970.
Alina Pogostkina
pienoiskuva|Alina Pogostkina vuonna 2013. Alina Pogostkina (s. 18. marraskuuta 1983) on venäläissyntyinen saksalainen viulisti. Hän alkoi soittaa viulua nelivuotiaana isänsä johdolla ja pian alkoi antaa myös konsertteja. Perhe muutti vuonna 1992 Heidelbergiin, missä heidän piti alussa hankkia elantonsa katusoittajina.
Pogostkina on kilpaillut monissa kansainvälisissä viulukilpailuissa. Hän voitti vuonna 1997 ensimmäisen Louis Spohr -kilpailun ja 2005 Jean Sibelius -viulukilpailun Helsingissä.
Syväri (järvi)
Syväri on järvi Pohjois-Savossa. Se sijaitsee Nilsiän taajaman pohjoispuolella, entisen Nilsiän kaupungin (nykyinen Kuopio) sekä entisen Varpaisjärven alueilla (nykyinen Lapinlahti). Se kuuluu Vuoksen vesistön Nilsiän reittiin. Lastukosken kanava yhdistää sen etelässä Vuotjärveen. Järven pinta-ala on 78 km². Järven pituus on 33-35 km ja leveys 10 kilometriä. Järven pituusakseli on kaakko–luodesuuntainen, ja sen kaakkoisosa muodostaa laajemman järvialtaan, luoteisosan muodostaessa kapean mutta pitkän lahden.
Tahkovuoren matkailukeskus ja pujottelurinteet sijaitsevat järven länsilaidalla Tahkolahden molemmilla rannoilla.
Tahkovuoren kohdalla Syvärissä on Aholansaari, joka tunnetaan Paavo Ruotsalaisen kotipaikkana.
Joni Rautio
Martti Joonatan (Joni) Rautio (12. tammikuuta 1903 Ylivieska – 24. kesäkuuta 1964 Karjaan maalaiskunta) oli suomalainen nuorten- ja lastenkirjailija.
Rautio valmistui kansakoulunopettajaksi mutta hän työskenteli pääasiassa toimittajana. Rautio kirjoitti sodan jälkeen tieteis-, jännitys- ja kauhunovelleja erilaisiin lukemistolehtiin (Pohjolan Sankarit, Salainen Salkku, Musta Kuu) omalla nimellään ja nimimerkillä T. Jaurio.
Philadelphian kaupungintalo
thumb|200px|Philadelphian kaupungintalo thumb|200px|Rakennuksen huipulla sijaitsee [[William Pennin pronssinen patsas]]
Philadelphian kaupungintalo on rakennus Philadelphian kaupungissa Pennsylvanian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on 167 metriä korkea. Sitä alettiin rakentaa vuonna 1871, ja se valmistui vuonna 1901. Rakennus tuli maksamaan yhteensä 24 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Rakennuksen materiaalina on käytetty kalkkikiveä, graniittia, marmoria ja pronssia. Se oli maailman korkein rakennus vuosina 1901–1908 ja Pennsylvanian korkein vuoteen 1932, jolloin Gulf Tower ohitti sen. Rakennus edustaa empiretyyliä. Philadelphian kaupungintalon huipulla sijaitseva William Pennin pronssinen patsas on 11,3 metriä korkea ja painaa 27 tonnia.
Aiheesta muualla
39.95244°N, -75.16361°W
Wing Commander II: Vengeance of the Kilrathi
260px|thumb Wing Commander II: Vengeance of the Kilrathi on Origin Systemsin kehittämä ja julkaisema avaruussimulaatiopeli, joka on julkaistu vuonna.
Peli on Chris Robertsin Wing Commanderin jatko-osa ja se säilytti ensimmäisen osan asetelman, jossa ihmisten johtaman Konfederaation ja kissamaisen soturikansan Kilrathin välillä vallitsee yhä sota.
WC2 painotti kuitenkin enemmän tarinankerrontaa, jota liikuttivat eteenpäin spriteanimoidut välianimaatiot ja peli oli ensimmäisiä, joissa ääninäyttely oli merkittävässä asemassa. Peli oli äänitiedostoineen eräs kooltaan laajimpia ja julkaisuaikanaan toimi vain kaikkein uusimmissa tietokoneissa. Pelin tarina oli vähemmän vapaa, pelin kampanjarakenne oli nyt järjestelmällisempi ja pelaaja ei kyennyt enää ylenemään tai vastaanottamaan mitaleita saavutuksistaan. Siipimiehet eivät enää kuolleet pelaamisen yhteydessä, ellei se kuulunut varsinaiseen juoneen.
Peliin julkaistiin kaksi tehtävälevyä, Special Operations 1 (1991) ja 2 (1992).
WC2 on julkaistu osana kokoelmaa Wing Commander: The Kilrathi Saga (1997), johon sisältyivät kolme ensimmäistä Wing Commander -peliä lisälevyineen, mukaan lukien WC2:n erikseen ostettavat äänitiedostot.
The Man from Earth
The Man from Earth (tunnetaan myös Jerome Bixby's The Man from Earth) on vuonna 2007 julkaistu Jerome Bixbyn käsikirjoittama ja Richard Schenkmanin ohjaama indie-tieteiselokuva, jonka pääroolissa näyttelee David Lee Smith.
Elokuvan tarina sijoittuu yliopiston professori John Oldmanin jäähyväisjuhliin, joka väittää professorikollegoilleen syntyneensä esihistoriallisella kaudella. Elokuva koostuu lähes yksinomaan roolihahmojen käymästä dialogista.
The Man from Earth levisi internetissä luvattoman tiedostonjaon välityksellä ennen virallista julkaisua, minkä seurauksena se sai laajasti julkisuutta internet-yhteisön keskuudessa. Elokuvasta on myös kehitteillä televisiosarjana toteutettava jatko-osa.
Juoni
Työnsä jättävä yliopiston professori John Oldman valmistautuu muuttamaan pois paikkakunnalta ja lastaa omaisuuttaan autoon. Hänen professorikollegansa kuitenkin saapuvat yksitellen paikalle järjestääkseen tälle spontaanit jäähyväisjuhlat. Kun Oldmanilta kysytään syytä hänen lähtöönsä, hän paljastaa vastahakoisesti olevansa esihistoriallisella kaudella syntynyt Cro-Magnonin ihminen, joka on elänyt maan päällä ikääntymättä ja kuolematta viimeiset 14 000 vuotta. Lopulta hän lakkaa puhumasta tarinastaan hypoteesina ja vastaa suoraan vieraiden esittämiin kriittisiin kysymyksiin. Oldman kertoo muuttavansa aina 10 vuoden välein, jottei hänen vanhenemattomuutensa selviäisi muille ihmisille. Elokuva sijoittuu lähes kokonaisuudessaan Oldmanin taloon, jossa hän ja hänen kollegansa argumentoivat tämän kertomasta tarinasta, joka kiihtyy loppua kohden kliimaksinomaisesti.
Oldman kertoo muun muassa tunteneensa historiallisia henkilöitä kuten Kristoffer Kolumbuksen ja Vincent van Goghin. Kun puhe siirtyy käsittelemään uskontoa, Oldman kertoo olleensa Buddhana tunnetun Siddhartha Gautaman oppilaana. Yrittäessään levittää tämän opetuksia lännessä Oldman kertoo tarinansa toimineen inspiraationa Jeesus-kertomukselle. Paljastuksen jälkeen tunnelma huoneessa muuttuu kireäksi, minkä seurauksena Oldman suostuu lopulta painostuksen seurauksena myöntämään tarinan olleen valetta. Kun vieraat poistuvat yksitellen juhlista, yksi heistä kuulee Oldmanin keskustelun hänen tarinaansa uskovan Sandyn kanssa. Paljastuu, että Oldmania iäkkäämpi professori Will on tämän poika, minkä seurauksena Will kuolee sydänkohtaukseen. Elokuvan lopussa Oldman on poistumassa talolta, mutta pysäyttää auton ja ottaa Sandyn kyytiin.
Tuotanto
Ohaaja Schenkman kertoo saaneensa erityisesti visuaalisia vaikutteita Sidney Lumetin ohjaamasta elokuvasta Valamiesten ratkaisu (1957), jonka tarina sijoittuu myös suurimmaksi osaksi yhteen huoneeseen. Schenkmanin mukaan The Man from Earth kuvattiin kahdella kameralla, joista toista käytettiin osassa kohtauksista kuvaamaan myös vastanäyttelijöiden reaktiot. Schenkmanin mukaan musiikki esittää elokuvassa tärkeää osaa, sillä vaihtoehtoisen kuvauskohteiden puuttuessa se oli ainoa keino luoda tunne eri paikasta tai ajasta. Elokuvan tuotantobudjetti oli 200 000 dollaria ja se kuvattiin Agua Dulcen elokuvatilalla Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Kuvaukset kestivät kahdeksan päivää, minkä lisäksi viisi päivää kului harjoituksiin. Schenkmanin mukaan harjoituksissa tehtiin joitain vähäisiä muutoksia alkuperäisen käsikirjoituksen repliikkeihin.
Julkaisu ja vastaanotto
The Man from Earthin ensinäytös oli Comic-Con-festivaaleilla San Diegossa heinäkuussa 2007. Elokuva julkaistiin lisäksi rajallisessa teatterilevityksessä Pitmanin kaupungissa New Jerseyssä, sekä kahdessa teatterissa Kaliforniassa ja Chicagossa. Anchor Bay Entertainment julkaisi elokuvan video ja digitaalijulkaisuna Yhdysvalloissa 13. marraskuuta. Elokuva kuitenkin levisi internetissä ennen virallista DVD-julkaisua. The Man from Earth julkaistiin Blu-raylle helmikuussa 2010.
Internet-sivusto Rotten Tomatoesin 18 038 käyttäjästä 85 % antoi elokuvalle positiivisen arvosanan keskiarvon ollessa 4/5. Reporter-Times-lehden toimittajan Ronald Hawkinsin mukaan The Man from Earth on erinomainen esimerkki siitä, kuinka loistavia scifi-elokuvia voidaan toteuttaa ilman merkittävää budjettia ja suurta määrää erikoistehosteita. Verkkolehti SF Crowsnestin toimittaja Mark R. Leeper kutsui elokuvaa yhdeksi vuosikymmenen parhaimmista scifi-elokuvista. Liberaali verkkolehti Fadewblogs sisällytti elokuvan ateistien pakollisten elokuvien luetteloon.