cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
10. divisioona (talvisota)
Vastassa olleet puna-armeijan joukot
25. joulukuuta 1939 alkaneen hyökkäyksen aikana alueelle uutena yksikkönä saapunut Neuvostoliiton 4. divisioona pyrki Suvannon yli hyökkäämällä päästä suomalaisten puolustuksen selustaan. Suvannon ylimeno onnistuikin joulupäivän aamuna pimeyden ja lumisateen turvin. Suomalaisten vastatoimet alkoivat kuitenkin vaikuttaa nopeasti ja lisäjoukkojen tulon sekä huollon estäminen johtivat parissa vuorokaudessa siihen, että hyökkäys epäonnistui. Aiemmin mainitut divisioonat pysyivät melko passiivisina Taipaleenjoen alueella.
7. tammikuuta 1940 puna-armeijan joukkojen johtosuhteet muuttuivat siten, että vastuun sotatoimista Suomea vastaan tarkoitusta varten perustettu Luoteinen rintama. Kannaksen alueen joukot jaettiin kahteen armeijaan, joista toinen (13. armeija) otti johtoonsa Taipaleen alueella taistelevat neuvostojoukot. Puna-armeijan yksiköitä ryhdyttiin täydentämään ja uuden hyökkäyksen valmistelut aloitettiin samalla intensiteetillä kuin länsi-Kannaksellakin. Lisäksi alueelle siirrettiin Neuvostoliiton 62. divisioona.
8. helmikuuta 1940 neuvostojoukkojen aloittaman suurhyökkäyksen aikana suurimman vastuun taisteluista kantoivat aiemmin mainitut 49. ja 150. divisioona, joista ensimmäinen hyökkäsi pääasiassa Terenttilässä ja jälkimmäinen Kirvesmäessä. Alueella ollut puna-armeijan 4. divisioona ei juuri osallistunut taisteluihin ja se siirrettiinkin myöhemmin Vuosalmelle. Neuvostoliiton 62. divisioona osallistui lyhyen ajan hyökkäykseen yrittäen muun muassa kiertää puolustuksen selustaan Suvannon yli, mutta hyökkäykset tulivat torjutuiksi.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
10.(7.) divisioona vetäytyi muun III armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään seitsemän kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Tappiot
10.(7.) divisioonan miehistötappiot olivat talvisodassa noin 1 040 kaatunutta, noin 200 kadonnutta ja noin 2 750 haavoittunutta. Kokonaistappiot olivat siis noin 3 990 miestä.
August von Kotzebue
August Friedrich Ferdinand von Kotzebue (3. toukokuuta 1761 – 23. maaliskuuta 1819) oli saksalainen näytelmäkirjailija.
Kotzebuen kirja poltettiin Wartburgin festivaalilla 1817. Hänet murhasi 1819 Burschenschaftiin kuulunut militantti opiskelija Karl Ludwig Sand. Kotzebuen surma antoi Itävallan ulkoministerille Metternichille aiheen säätää vuonna 1819 Karlsbadin asetukset. Niiden perusteella Burschenschaft lakkautettiin, vapaamielinen lehdistö alistetiin ja akateemista vapautta rajoitettiin voimakkaasti Saksan liittoon kuuluneissa valtioissa.
Kotzebue oli huikenteleva luonteeltaan, usein periaatteiltaan epäilyttävä. Hän seurasi 20-vuotiaana kenraali von Baueria tämän sihteerinä Pietariin, missä johti yhdessä Bauerin kanssa saksalaista teatteria. Vuonna 1785 hän sai Tallinnassa kuvernementin-maistraatin presidentin paikan. Täällä Kotzebue perusti amatööriteatterin, jossa esitettiin hänen näytelmänsä Menschenhass und Reue, joka tuotti hänelle laajan maineen. Keisari Paavali nimitti hänet Pietarin saksalaisen hoviteatterin johtajaksi ja lahjoitti hänelle Worokellin maatilan Liivinmaalla.
Anna Bretagnelainen
thumb|right|220px|Anna Bretagnelainen Anna Bretagnelainen (25. tammikuuta 1477 Nantes, Ranska – 9. tammikuuta 1514 Blois, Ranska) oli Bretagnen herttuatar, Itävallan arkkiherttuatar ja Pyhän roomalaisen valtakunnan kuningatar (1490–1491) sekä kahdesti Ranskan kuningatar (1491–1498 ja 1499–1514). Hän oli myös Sisilian ja Jerusalemin kuningatar sekä Milanon herttuatar.
Anna oli Bretagnen herttuan François II:n (1435–1488) ja hänen toisen puolisonsa Navarran ruhtinattaren Margueriten tytär.
Annasta tuli Bretagnen herttuatar vuonna 1488 ja hän yritti kaikin tavoin estää Bretagnen liitämisen Ranskaan. Annan isä oli joutunut solmimaan ranskalaisten kanssa Vergerin sopimuksen, jonka mukaan Anna ei voinut avioitua ilman Ranskan kuninkaan lupaa. Kuitenkin avioliitolla ulkomaalaisen prinssin kanssa Anna koki voivansa paremmin säilyttää herttuakuntansa itsenäisyyden. Hän meni vuonna 1490 naimisiin Itävallan prinssi Maksimilianin kanssa. Tätä ranskalaiset eivät hyväksyneet ja hyökkäsivät Bretagneen pakottaen Annan eroamaan ja naimaan Ranskan kuninkaan Kaarle VIII:n. Yksikään heidän neljästä lapsesta ei jäänyt henkiin ja Kaarle kuoli huhtikuussa 1498.
Naidessaan Kaarlen Annan oli täytynyt hyväksyä sopimus, joka määräsi hänet naimaan tarvittaessa Kaarlen seuraajan. Sama sopimus myös määräsi Bretagnen menevän Annan toiseksi vanhimmalle pojalle tai vanhimmalle tyttärelle. Seuraava kuningas Ludvig XII oli kuitenkin jo naimisissa Ludvig XI:n tyttären kanssa. Ludvig sai paavin myöntämään avioeron ja hän nai Annan tammikuussa 1499. Anna oli älykäs ja toimi miehensä neuvonantajana ja sijaishallitsijana Ludvigin sotiessa ulkomailla. Heidän viidestä lapsesta kaksi selvisi aikuisikään, tyttäret Claude ja Renée.
Pojan ja perijän uupuminen uhkasi Bretagnen itsenäisyyttä. Anna tuki Clauden kihlaamista Itävallan prinssi Kaarlelle ja vastusti Clauden kihlausta tulevan kuningas Frans I:n kanssa. Anna ei sitä paitsi pitänyt Fransin äidistä Savoijin Louisesta. Ludvig suosi Fransia ja Annan ärtymykseksi laati testamentin, joka velvoitti Claudea naimaan Fransin. Claude nai Fransin vasta Annan kuoleman jälkeen vuonna 1514.
Anna tuki taiteita ja hän tilasi yhden hienoimmista tuntien kirjoista, jota nykyään säilytetään Ranskan kansalliskirjastossa.
Colapesce
Colapesce (myös Cola Pesce) on eteläitalialainen kansansatu, joka on kirjoitettu muistiin 1100-luvulla. Siitä on kahdeksantoista versiota, joista sisilialainen ja napolilainen ovat tunnetuimmat. Tarina tunnetaan myös muualla Välimeren alueella. Colapescen legendassa on yhtymäkohtia Nikolaos Ihmeidentekijään.
Palermolainen legenda
Messinassa eli kalastajanpoika Nicola (Cola), joka pienestä pitäen oli viihtynyt merellä kaloja, ostereita ja muita meren antimia saalistaen. Colan äitin yritti epätoivoisesti hillitä poikansa kalastusintoa, ja lopulta kyllästyi. Hän kirosi Colan ja sanoi tälle: "Possa diventar pesce!" ("Tulkoon sinusta kala!"). Kirous tehosi. Cola muuttui puolittain kalaksi, ja kansa alkoi kutsua häntä Colapesceksi tai Pescecolaksi. Sisilian kuningas sai kuulla Colapescesta ja hänen kiinnostuksensa heräsi. Kuningas määräsi Colapescen etsimään merenpohjasta arvokkaita esineitä, joita hän sinne viskoi. Colapesce totteli ja nouti esineet tunnollisesti. Mutta kuningas ei tajunnut lopettaa leikkiään ajoissa, vaan meni liian pitkälle. Erään kerran Colapesce ei enää palannut, vaan katosi meren syvyyksiin.
Italo Calvinon tarina Colapescesta pohjautuu palermolaiseen versioon.
Felix Callander
Felix Callander (s. 15. lokakuuta 1998 s. Söderfors) on norjalainen jääpalloilija. Hän edustaa Ruotsin Elitserienissä pelaavaa IFK Vänersborg:ia.
Colapesce
Muita versioita
Parmassa syntynyt Salimbene de Adam da Parma (1221–1288) kertoi messinalaisesta Nicolasta, joka nouti merenpohjasta kultaisen maljan, jonka kuningas oli sinne heittänyt. Salimbenen versiossa Nicolan äiti mainitaan ensi kerran.
Felix Callander
Saavutukset
Maajoukkueessa
Colapesce
Muita versioita
Eräässä muunnelmassa Colapesce saa sormuksia etsiessään selville, että Sisilia lepää kolmen pilarin varassa, joista yksi on romahtamaisillaan. Colapesce päättää jäädä kannattelemaan pilaria, ja siten estää Sisilian vajoamisen mereen. Ja siellä Colapesce on edelleen - mutta aina sadan vuoden välein hän nousee merenpinnalle katselemaan rakasta Sisiliaansa.
Colapescen napolilainen versio poikkeaa sisilialaisesta, ja siinä on yhteyksiä myöhäispakanalliseen legendaan Neptunuksen pojista, jotka ovat yliluonnollisia kykyjä omaavia sukeltajia. Äitinsä kiroama Colapesce hakee suojaa kookkaiden kalojen vatsoista ja pääsee niistä ulos leikkaamalla vatsat auki.
Catanialainen versio keskittyy Etnan tulivuoreen. Sisilian kuningas pyytää nuorukaista (Cola Pesce) ottamaan selville, mitä tulivuoren alle kätkeytyy. Colapesce saa selville, että Sisilian alla palaa liekki, josta Etna saa voimansa. Kuningas vaatii käsinkosketeltavaa todistetta, mutta nuorukainen tähdentää, että hän kuolisi moista hakiessaan. Colapesce sukeltaa puunpalanen mukanaan, ja ainoa joka lopulta nousee pinnalle on kärventynyt puunpala.
Eetu Vähäsöyrinki
thumb|250px|Vähäsöyrinki Lahdessa 2014. Eetu Risto Ilmari Vähäsöyrinki (s. 12. huhtikuuta 1990 Jyväskylä) on kilpauransa päättänyt suomalainen yhdistetyn hiihtäjä. Hän edusti Lahden Hiihtoseuraa. Hän on entisen Suomen Hiihtoliiton päävalmentajan ja maastohiihdon lajipäällikön Pekka Vähäsöyringin poika.
Maailmancupissa Vähäsöyrinki kilpaili ensimmäisen kerran Kuusamossa marraskuussa 2010. Ensimmäiset pisteensä hän saavutti Kuusamossa 26. marraskuuta 2011 oltuaan 25:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa 17:nneksi Tšaikovskissa tammikuussa 2014.
Whisky a Go Go
thumb|Whisky a Go Go Whisky a Go Go on Los Angelesin Sunset Stripillä osoitteessa 8901 Sunset Boulevard, West Hollywood sijaitseva, vuonna 1964 avattu yökerho, joka tunnetaan useasta rockmusiikin historiaan jääneestä esityksestä. Paikka nimettiin vuonna 2006 ensimmäisenä konserttipaikkana Rock and Roll Hall of Fameen.
Pääministeri
thumb|[[Winston Churchill oli yksi tunnetuimmista Ison-Britannian pääministereistä.]] Pääministeri, aikaisemmin myös ministeripresidentti on monissa valtioissa ministeri, joka johtaa maan hallitusta, monissa maissa myös ulko- ja sisäpolitiikkaa. Saksassa ja Itävallassa pääministerin nimike on liittokansleri. Useimmat maat, joissa on pääministeri, ovat parlamentaarisia ja näin ollen pääministerin on nautittava parlamentin luottamusta.
Myös ei-itsenäisellä alueella voi olla oma pääministerinsä, mm. ainakin osalla Kanadan provinsseista sekä Färsaarilla.
Pääministeri monarkioissa
Nykyaikaisissa parlamentaarisissa monarkioissa (kuten useimmissa Euroopan monarkioissa, Thaimaassa ja Japanissa) pääministeri on poliittisesti tärkein henkilö, eikä monarkki (yleensä kuningas tai kuningatar, Japanissa keisari) käytä laajaa valtaa, vaan hänen tehtävänsä ovat enimmäkseen edustus- ja seremoniatehtäviä. Esim. Ruotsin vuodesta 1975 voimassa olleen valtiosäännön mukaan monarkki (nykyisin kuningas) ei käytä edes muodollista toimeenpanovaltaa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa taas monarkilla (nykyisin kuningattarella) on periaatteessa erittäin laajat valtaoikeudet, mutta hän käyttää niitä niukasti ja delegoi ylimmän vallan pääministerille, jonka kanssa keskustelee säännöllisesti. Sen sijaan Afrikassa ja Aasiassa on myös parlamentaarisia monarkioita, joissa monarkki myös käyttää merkittävää poliittista valtaa. Parlamentaarisissa monarkioissa pääministerin, kuten muidenkin ministerien, on nautittava parlamentin luottamusta ja yleensä hän on parlamentin jäsen, kansanedustaja. Myös osassa Absoluuttisista monarkioista kuten Swazimaassa on pääministeri, jonka monarkki nimittää.
Pääministeri tasavalloissa
Tasavalloissa pääministerin valtaoikeudet vaihtelevat suuresti. Osassa parlamentaarisista tasavalloista, joissa on pääministeri, pääministerin valtaoikeudet ovat lähes tai kokonaan yhtä suuret kuin valtion virallisen päämiehen (useimmiten presidentin). Osassa tasavalloista (esim. Saksassa ja Irlannissa, nykyisin myös Suomessa) pääministeri on selvästi ylin vallankäyttäjä ja presidentin asema on ensisijaisesti edustuksellinen. Näin ollen osa tasavalloista (pääosa näistä on Euroopassa) muistuttaa Euroopan parlamentaarisia monarkioita. Toisissa parlamentaarisissa tasavalloissa pääministerin valtaoikeudet ovat presidentin oikeuksia huomattavasti pienemmät. Tällaista järjestelmää, jossa on sekä presidentillisen että parlamentaarisen järjestelmän piirteitä, kutsutaan myös semipresidentialismiksi. Semipresidentiaalisia maita ovat esimerkiksi Ranska, Venäjä ja Ukraina. Myös Suomen järjestelmän katsotaan olleen semipresidentiaalinen vanhan valtiosäännön voimassaoloaikana (1919–2000). Samoin kuin parlamentaarisissa monarkioissa, parlamentaarisissa tasavalloissa, joissa on pääministerin virka, (mukaan lukien semipresidentiaaliset maat) pääministerin on nautittava parlamentin luottamusta ja hän on yleensä samalla kansanedustaja.
Useimmissa presidentillistä järjestelmää noudattavissa tasavalloissa (mm. useimmissa Amerikan maissa) ei ole erikseen pääministerin virkaa, vaan presidentti on paitsi maan myös sen hallituksen johtaja. Eräissä presidentillistä järjestelmää soveltavissa maissa (esim. Valko-Venäjällä ja osassa Afrikan maista) on myös pääministerin virka, mutta toisin kuin parlamentarismissa, pääministerin ei tarvitse nauttia parlamentin vaan vain presidentin luottamusta eikä hän voi olla samalla kansanedustaja. On myös parlamentaarisia maita, joilla ei ole pääministeriä, esim. Botswana ja Etelä-Afrikka. Näissä maissa samoin kuin useimmissa presidentillistä järjestelmää noudattavissa maissa presidentti on myös hallituksen päämies eikä pääministerin virkaa ole, mutta toisin kuin presidentillisessä järjestelmässä, presidentin valitsee yleensä omasta keskuudestaan parlamentti ja hallituksen (presidentin ja ministerien) täytyy nauttia parlamentin luottamusta.
Suomen pääministeri
Suomessa on yritetty hioa presidentin ja pääministerin vastuualueita, mutta edelleenkin niissä on pieniä päällekkäisyyksiä. Presidentin valtaoikeuksia on Mauno Koiviston kaudesta, 1980-luvun loppupuolelta lähtien pyritty kaventamaan, mikä on johtanut pääministerin aseman korostumiseen. Vuosien 1991, 2000 ja 2012 perustuslakiuudistuksissa pääministerin asema vahvistui. Vuoden 2000 perustuslakiuudistuksen katsotaan merkinneen Suomen siirtymistä semipresidentialismista useimmissa Euroopan maissa vallitsevaan hyvin parlamentaariseen järjestelmään, jossa valtionpäämiehen asema (useimmissa Euroopan maissa kuninkaan tai presidentin) tehtävä on lähinnä edustuksellinen, seremoniallinen ja symbolinen. Suomessakaan presidentillä ei enää juuri ole sisäpoliittista valtaa, ja hänen tehtävinään kotimaassa on lähinnä toimia valtion keulakuvana ja virallisten tapahtumien isäntänä ja ottaa julkisuudessa kantaa yhteiskunnallisiin asioihin. Silti vieläkin presidentillä on laajat nimitysoikeudet, presidentti osallistuu valtioneuvoston toimintaan ja hän johtaa Suomen ulkopolitiikkaa yhteistoiminnassa hallituksen kanssa ja on Puolustusvoimain ylipäällikkö.
Mertsi Lindgren
Mertsi Lindgren on suomalainen muusikko. Hän on Orkestra Suora Lähetys -yhtyeen jäsen.
Lindgren oli kulttuurisen moninaisuuden läänintaiteilija ajalla 1. kesäkuuta 2016 – 30. toukokuuta 2021. Läänintaiteilijana hänen tehtävänään on romanikulttuurin asiantuntijana edistää kulttuurista monimuotoisuutta muun muassa käynnistämällä ja koordinoimalla yhteistyötä pää- ja vähemmistökulttuurien yhteisissä projekteissa.
Valkovenäläinen (kirja)
Mäen omia näkemyksiä kuvastaen kirjojen henkilöt esittävät kyynisiä kommentteja uskonnosta ja uskomuksista, mikä Mäen mukaan on herättänyt pahaa verta joissakin piireissä. Uhkausten hän arvelee tulleen niistä piireistä.
Tarina lähtee liikkeelle kun fiktiivinen dekkarikirjailija Juhani Oxbacka tapetaan varjoisalla rantapolulla. Yksityisetsivä Jussi Vares ja kolmikon kaksi muuta jäsentä, kirjailija Luusalmi ja pastori Alanen, ovat läsnä Oxbackan siunaustilaisuudessa Turun hautausmaan Ylösnousemuskappelissa.
Teoksen henkilögalleriassa esiintyvät alamaailman edustajina Samuli Sekametsä ja Icke Istid sekä rajan takaa Venäjältä tullut Valkovenäläinen. Uskovaisen muotokuvana Mäki esittää kirjassa Nokian herätyksen karismaattisen pastorin Ilari Steenin, jota hän itse luonnehtii amerikkalaisten kaapelikanavien hikisten saarnamiesten suomalaisversioksi.
Kriitikko luonnehtii Mäen kirjoja suomalaisen mieheyden barometriksi, ja kirja Valkovenäläinen jatkaa hänen mukaansa tutulla tyylillä: "Reijo Mäki on edelleen ihanasti tirisevää kirjallista grillimakkaraa."
Oulun satama
Oulun satama (LOCODE: FI OUL ) sijaitsee Oulujoen suistoalueella. Satamakompleksi muodostuu kolmesta eri satama-alueesta: Vihreäsaaren öljysatamasta sekä Oritkarin ja Nuottasaaren satamista. Myös Toppilassa on ollut satama, ennen alueen ottamista asumiskäyttöön. Oulun satamissa vierailee vuosittain noin 500 alusta, ja satamien läpi kulkee rahtia vuosittain noin kolme miljoonaa tonnia. Oulun Satama Oy on Oulun kaupungin osakeyhtiö.
Satamat
Oritkarin satamassa on kaksi 50 tonnin satamanosturia, joista toinen konttinosturi. Oritkari on pääasiassa kappaletavara- ja roro-satama, jossa on kolme laituria: päälaituri (pituus 345 m, syvyys 9 m), peräporttirampilla varustettu pohjoislaituri (pituus 170 m, syvyys 10 m), sekä marraskuussa 2014 käyttöön otettu länsilaituri (pituus 330 m, syvyys 10 m). Sataman ensimmäinen rakennusvaihe valmistui 1972, toinen vaihe 1984.
Toppilan sataman toiminta lakkasi lopullisesti keväällä 2012. Kiinteä satamanosturi ja muu varustus satamasta purettiin jo aikaisemmin. Toiminta oli vähäistä koko 2000-luvun ja viimeisinä vuosina Toppilaan tuotiin enää sementtiä ja siellä vieraili säännöllisesti sementinkuljetusalus Envik vuoden 2011 jouluun saakka. Sataman suurin syvyys oli 5,8 metriä, ja laituripituus 450 metriä. Koko alue on jo aikaisemmin kaavoitettu Toppilansalmi-nimiseksi asuinalueeksi.
Vihreäsaaren öljysatama Oulujoen pohjoisrannalla on kaupungin tärkein öljysatama. Sataman syväys on 10,0 metriä. Laitureita on kaksi: öljy- sekä bulk-laiturit. Bulk-laiturilla on kuuden ja kahdeksan tonnin satamanosturit. Satama on avattu liikenteelle vuonna 1963.
Oritkarin ja Nuottasaaren satamiin on rautatieyhteys. Toppilaan ja Vihreäsaareen johtaneet raiteet purettiin vuonna 2010.
Rahtiliikenne
Oulun sataman tavaraliikenne oli vuonna 2011 suuruudeltaan vajaa 3,6 miljoonaa tonnia. Ulkomaan tavaraliikenteessä tuonnin osuus oli 1,440 ja viennin 1,348 miljoonaa tonnia. Ulkomaanliikenteessä tuonnin suurimmat tavararyhmät olivat kemikaalit (0,722 milj.t) sekä sellu ja puuhioke (0,331 milj.t.); viennin suurin tavararyhmä oli paperi ja kartonki (0,790 milj.t). Ulkomaan liikenteen ohella sataman tavaratilastoja kasvatti 2011 erityisesti rannikkoliikenteenä Ouluun tuotu öljy (0,583 milj.t).
Oulun sataman vuosittainen rahtiliikenne: (*) Alkuvuoden 2012 rahtitilastossa on vain ulkomaanliikenne. Kotimaan rahti tulee tämän lisäksi.
Valkovenäjän kieli
Valkovenäjä (белару́ская мо́ва, belaruskaja mova) on itäslaavilainen kieli, jota puhutaan Valko-Venäjällä ja sen ympäristössä.
Valkovenäjän asema
Valko-Venäjän vuoden 1999 väestönlaskennassa valkovenäjän ilmoitti "kotikielekseen" 3 686 000 (36,7 % väestöstä). "Äidinkielenään" valkovenäjää piti paljon suurempi väestönosa. Valko-Venäjän kansalaisuudekseen ilmoittaneista ilmoitti valkovenäjän äidinkielekseen 85,6 % (6 984 000).
thumb|left|210px| Valko-Venäjän hallintopiirit väestön pääasiallisen äidinkielen mukaan ja valtakielen osuus (%). Kartassa suurkaupunkien kielijako on esitetty yhdellä värillä, vaikka useissa yli 100 000 asukkaan kaupungissa on useita piirejä (raion). thumb|left|210px| Valko-Venäjän hallintopiirit väestön pääasiallisen kotikielen mukaan ja valtakielen osuus (%).
Vuoden 2009 väestönlaskennassa valkovenäjän kertoi äidinkielekseen 5,058 miljoonaa eli 53,2 % maan 9,504 miljoonan väestöstä. Venäjää äidinkielenään puhui 41,5 % (3,948 milj.). Hallintopiireittäin tarkasteltaessa esimerkiksi pääkaupunki Minskissä ja monessa muussa yli 100 000 asukkaan kaupungissa (enemmistö yliopistokaupungeista) venäjän kielellä oli valta-asema. Kysyttäessä, mitä kieltä kotona puhutaan ("kotikieli"), väestön vahva enemmistö, 6,673 milj., kertoi käyttävänsä venäjää ja 2,227 milj valkovenäjää.
Valkovenäjä on nykyisin erityisesti Aljaksandr Lukašenkaa vastustavan opposition kieli. Lukašenkan näkemyksen mukaan "valkovenäjällä ei voi ilmaista mitään suurta".
Kirjoitusjärjestelmä
Valkovenäläinen kyrillinen aakkosto sisältää seuraavat merkit:
а, бэ, вэ, гэ, (ґэ), дэ, (джэ), (дзэ), е, ё, жэ, зэ, і, і нескладовае, ка, эл, эм, эн, о, пэ, эр, эс, тэ, у, у нескладовае, эф, ха, цэ, чэ, ша, ы, мяккі знак, э, ю, я
Eräs latsinka-kirjaimiston versio sisältää seuraavat merkit:
A|A a B|B b C|C c Ć|Ć ć Č|Č č D|D d (Dž dž) (Dz dz) E|E e F|F f G|G g H|H h I|I i J|J j K|K k L|L l Ł|Ł ł M|M m N|N n Ń|Ń ń O|O o P|P p R|R r S|S s Ś|Ś ś Š|Š š T|T t U|U u Ŭ|Ŭ ŭ V|V v Y|Y y Z|Z z Ź|Ź ź Ž|Ž ž
Pääsääntöisesti valkovenäjän kirjaimet translitteroidaan suomen kieleen standardin SFS 4900 mukaisesti, ei latsinkan mukaan.
Konsonantit
Valkovenäjän konsonanttivarasto on samankaltainen muiden slaavilaisten kielten kanssa esimerkiksi ”pehmeiden” ja ”kovien” eli palatalisoitujen ja palatalisoimattomien konsonanttien suhteen. Konsonanttifoneemien määrän on arvioitu olevan välillä 33–54. Vaihteluun vaikuttavat eräiden äänteiden kyseenalainen foneeminen status. Palatalisoidut esiintyvät lähinnä vokaalin  edellä ja eräissä lainasanoissa, ja niitä pidetään yleensä palatalisoimattomien vastineidensa allofoneina. Konsonantteja taas pidetään historiallisina jäänteinä, jotka ovat joutumassa frikatiivien  korvaamiksi. Affrikaatta esiintyy lähinnä lainasanoissa ja onomatopoeettisissa ilmauksissa. Äänne esiintyy vain vokaalin jälkeen tavun koodassa; sitä on toisaalta pidetty :n allofonina, mutta toisaalta myös itsenäisenä foneemina kontrastiivisuutensa vuoksi, esimerkiksi толк tolk  ’järki, tolkku’ vs. тоўk touk  ’(hän) jauhoi’.
Palataalisten konsonanttien esiintymisen suhteen on eriäitä rajoitteita. Toisin kuin esimerkiksi venäjässä, tavun koodassa voivat palatalisoituneina esiintyä vain koronaaliset konsonantit. Palatalisoidut labiaalit esiintyvät vain ennen vokaaleja eivätkä koskaan sanan lopussa, velaarit  vain ennen vokaaleja, yleensä ennen :tä, joissakin lainasanoissa ennen :tä ja hyvin harvoin ennen muita vokaaleja. Palataaliset konsonantit lausutaan valkovenäjässä varsin huomattavasti muihin slaavilaisiin kieliin verrattuna, ja konsonanttien vahvaa palatalisaatiota kutsutaan valkovenäjäksi nimellä шапялявыя šapjaljavyja, ’lespaaminen’.
Ocean Shield -operaatio
pienoiskuva|USS Farragut tuhoaa 31. maaliskuuta 2010 merirosvoaluksen. Ocean Shield -operaatio oli YK:n pyynnöstä Naton johdossa suoritettu operaatio Intian valtamerellä Afrikan sarven läheisillä merialueilla, jossa suojattiin kauppa-aluksia merirosvoukselta. Operaatio käynnistyi 17. elokuuta 2009. Vuonna 2012 neljä epäonnistunutta merirosvojen hyökkäystä. Tammikuussa 2013 alueella ei ollut enää hyökkäyksiä, lähestymisyrityksiä tai härintää. Operaatio lopetettiin 15. joulukuuta 2016 koska sille ei ollut enää tarvetta.
Valkovenäjän kieli
Vokaalit
Vokaalifoneemeja on valkovenäjässä viisi:. Vokaalin äännearvo riippuu ympäristön konsonanteista, jotka vaikuttavat sen laatuun, sekä painosta, joka vaikuttaa sekä sen laatuun että painoon. Yleensä vokaalia edeltävä konsonantti vaikuttaa sen äännearvoon enemmän kuin sitä seuraava. Pehmeiden eli palatalisoitujen konsonanttien jälkeen vokaalien äännearvot ovat, ja kovien eli palatalisoimattomien jälkeen.
Ocean Shield -operaatio
Operaation historia
Yhdistyneet kansakunnat pyysi vuonna 2008 Natoa turvaamaan Adeninlahdella, Afrikan sarven rannolla ja Intian valtameressä tapahtuvaa merenkulkua koska se häiritsi kansainvälisen humanitaarisen avun toimittamista Afrikkaan. Nato aloitti kaksi operaatiota: Allied Providerin ja Allied Protectorin.
Nato aloitti elokuussa 2009 operaatio Ocean Shieldin joka perustui näihin kahteen operaatioon. Se teki yhteistyotä Euroopan unionin sekä muiden maiden kanssa kuten: Kiinan, Japanin ja Etelä-Korean. Operaatiossa pyrittiin estämään ja häiritsemään merirosvohyökkäyksiä sekä parantamaan alueen yleistä turvallisuustilannetta. Naton aluksilta suoritettiin esimerkiksi helikopterivalvontatehtäviä joilla se pyrki jäljittämään ja tunnistamaan alueella liikkuvia aluksia. Nato myös auttoi estämään ja häiritsemään kaappauksia ja aseellisia ryöstöjä. Yhdistyneiden Kansakuntien pyynnöstä se myös saattoi tarviketoimituksia AMISOM -joukoille (African Union Mission to Somalia) toimittavia aluksia Mogadishun sataman sisääntuloreitille.
Valkovenäjän kieli
Prosodia
Paino on leksikaalisesti merkittävä, eli kaksi eri sanaa voi erottaa pelkästään painon sijainti: esimerkiksi кара kara voi olla ’rangaistus’ tai  ’kaarna’. Myös saman sanan eri taivutusmuotojen erottajana voi olla paino: sanan зімы ’talvi’ genetiivi muodostetaan siirtämällä paino ensimmäiseltä tavulta jälkimmäiselle tavulle. Painollisen tavun vokaali ääntyy pidempänä kuin painottoman tavun vokaali, ja painollisen tavun kummallakin puolella olevien tavujen vokaalit ääntyvät myös hieman muita vokaaleja pidempinä.
Ocean Shield -operaatio
Operaation historia
Myöhemmin kun merirosvojen taktiikat muuttuivat muutettiin myös taktiikkaa operaatiossa. Alettiin esimerkiksi tuhoamaan merirosvojen tukialuksia.
Thomas Strakosha
Thomas Fotaq Strakosha (s.19. maaliskuuta 1995 Ateena, Kreikka) on albanialainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Brentfordia. Vuoteen 2022 hän edusti italialaista Laziota, jonka ykkösmaalivahti hän oli helmikuusta 2017 alkaen. Hän on pelannut myös Albanian maajoukkueessa. Strakoshan isä Fotaq on entinen jalkapalloilija ja myös Thomasin veli Dhimitri on jalkapalloilija.
Uran alku
Strakoshan ura alkoi Panionioksessa, josta seuraavana vuonna Lazio osti hänet 75 tuhannen euron siirtosummalla. Hänestä tuli Lazion Primavera joukkueen tärkeimpiä pelaajia.
Lazio
Kun Lazion maalivahti Juan Pablo Carrizo siirtyi Interiin, Strakosha sai mahdollisuuden Lazion edustusjoukkueessa. Hän ei kuitenkaan päässyt kertaakaan kentälle.
Laina Salernitanaan
Heinäkuussa 2015 Strakosha lainattiin juuri Serie B:hen nousseeseen Salernitanaan saamaan kokemusta. Hän teki ammattilaisdebyyttinsä 9. elokuuta Pisaa vastaan Italian cupissa ja liigadebyyttinsä 6. syyskuuta Avellinoa vastaan.
Ocean Shield -operaatio
Operaatioon pysyvän ryhmän alukset 2009–2014
Kommodori Aage Buur Jensen (Tanska) Amiraali Eugenio Diaz del Rio (Espanja) Amiraali Henning Amundsen (Norja) Amiraali Antonio Natale (Italia) Kommandori Ben Bekkering (Alankomaat) Amiraali Sinan Tosun (Turkki) Amiraali Gualtiero Mattesi (Italia) Kommandori Michiel Hijmans (Alankomaat) Kommandori Christian Rune (Tanska) 12. maaliskuuta - 30. kesäkuuta: kommodori Steve Chick (Iso-Britannia) 1. heinäkuuta – 6. elokuuta: kommodori Michiel Hijmans (Alankomaat) Kommandori Christian Rune (Tanska) (Jose Pereira de Cunha (Portugali) 25. tammikuuta 2010 alkaen). Kommandori Steve Chick (Iso-Britannia) Lähde:
Thomas Strakosha
Paluu lainalta
Strakosha aloitti kauden 2017–2018 pelaamalla Lazion Italian supercup -voitossa. Strakosha valittiin kauden 2017–2018 parhaaksi nuoreksi maalivahdiksi. Toukokuussa 2019 hän oli Italian cupin loppuottelussa voittamassa Atalantaa ja joulukuussa 2019 Italian supercupin loppuottelussa voittamassa Juventusta.
Brentford
Strakosha siirtyi heinäkuussa 2023 Englannin Valioliigassa pelaavaan Brentfordiin. Hän pääsi kaudella 2022–2023 pelaamaan vain liigacupin toisen kierroksen ottelun Colchester Unitedia ja FA Cupin kolmannen kierroksen ottelun West Ham Unitedia vastaan.
Maajoukkueura
Strakosha sai kutsun Albanian A-maajoukkueeseen vuonna 2016, mutta kentälle hän pääsi ensi kerran Italiaa vastaan maaliskuussa 2017. Hän on toukokuun 2023 loppuun mennessä pelannut 22 A-maaottelua.
Valkovenäjän kieli
Kielioppi ja oikeinkirjoitus
Kielessä on kuusi vokaalia ja 39 konsonanttia, 48 jos mukaan luetaan harvinaisemmat.
Valkovenäjän kielioppi muistuttaa muita itäslaavilaisia kieliä. Nomineilla on kuusi sijaa: nominatiivi, genetiivi, datiivi, akkusatiivi, instrumentaali ja lokatiivi/prepositionaali. Vokatiivi on jäänyt käytöstä ja esiintyy lähinnä kirjallisuudessa. Sanoilla on kolme sukua: maskuliini, feminiini ja neutri.
Valkovenäjän kielen historia
Moderni valkovenäjä kehittyi muinaisvalkovenäjän pohjalta, jota puhuttiin maaseudulla ja pikkukaupungeissa vielä 1800-luvun lopulla. Liettuan suuriruhtinaskunnan valkovenäläinen ylimystö puhui tätä kieltä vielä 1700-luvun lopulla.
Kieltä alettiin tutkia 1830-luvulla, ja ensimmäisen valkovenäjän kieliopin kokosi etnografi Špilevski vuonna 1846 käyttäen kyrillisiä kirjaimia Minskin alueen kansanmurteiden pohjalta. Venäjän tiedeakatemia kieltäytyi kuitenkin julkaisemasta sitä. Kansankieleen perustuva kirjallinen traditio alkoi lähinnä Vintsent Dunin-Martsinkjevitšin teosten pohjalta. 1860-luvulta lähtien sekä Puola että Venäjä joutuivat vetoamaan valkovenäjänkielisiin talonpoikiin. Valkovenäjän kielellä alettiin tuottaa propagandaa, kuten venäläis-, tsaarin- ja ortodoksisuuden vastainen "Manifest" ja Konstanty Kalinowskin tuottama "talonpojan totuus", joka oli puolalaisvastainen, vastavallankumouksellinen ja ortodoksimielinen. Myös narodnikkiliike herätti kiinnostusta valkovenäjän kieleen. Keisari Nikolai I kielsi Venäjällä valkovenäjänkielisten kirjojen julkaisemisen. Kielto oli voimassa vuoteen 1904.
Ensimmäisen normatiivisen kieliopin kokosi Branislaw Taraškjevitš. Hänen työnsä valmistui syksyllä 1917. Taraškjevitš joutui pakenemaan rauhattomasta Pietarista Suomeen saadakseen työnsä tehtyä, eikä sitä ollut mahdollista painaa sen valmistuttua. Kesällä 1918 Taraškjevitš saapui Vilnaan, jossa ensimmäinen Valkovenäjän kielioppi kouluille saatiin painetuksi. Valkovenäjän neuvostotasavallassa Taraškjevitšin kielioppi julkaistiin uudelleen 1922 muuttamattomana, tosin Jazep Ljosikin kieliopin nimellä.
Vuonna 1933 valmistuneen ja viralliseksi määrätyn oikeinkirjoitusuudistuksen tavoitteeksi ilmoitettiin venäjän ja valkovenäjän kielten keinotekoisten rajojen vähentäminen ja puolan kielen vaikutuksen poistaminen kielestä. Samalla lehdistössä käytiin kampanjaa nat-demejä vastaan. Osa Puolaan kuuluneen Länsi-Valko-Venäjän asukkaista ja emigranteista ei hyväksynyt vuoden 1933 oikeinkirjoitusuudistusta. Puola myös sulki kaikki valkovenäjänkieliset koulut 1937, ja kieltä opetettiin vasta Saksan miehityksen aikana 1941–1944.
Oikeinkirjoituksen uudistusta jatkettiin 1949–1957 Jakub Kolasin johtaman komitean johdolla, ja uudet säännöt julkistettiin 1959. Näissä osa vuoden 1933 muutoksista kumottiin. Perestroikan myötä esiintyi vaatimuksia "oikeaan kieleen" palaamisesta, ja oikeinkirjoitukseen tehtiin pieniä muutoksia 1985.
Lyhyt kielen renessanssi seurasi maan itsenäistyttyä 1991. Lukašenka kuitenkin lopetti sen ja järjesti kansanäänestyksen, jonka tuloksena venäjästä tuli maan toinen virallinen kieli. Sitä ennen osa lähinnä Valko-Venäjän kansanrintamaa lähellä olleita julkaisuja, kuten "Svaboda", "Pahonja" ja "Naša Niva" alkoi 1990-luvulla käyttää julkaisuissaan oikeinkirjoitusta, joka muistuttaa 1933 uudistusta edeltävää. Tästä muodosta sen kannattajat käyttävät nimeä "taraškevitsa" (тарашкевіца) tai "klassinen". Näistä minskiläinen "Svaboda" ja hrodnalainen "Pahonja" ovat sittemmin palanneet normatiiviseen oikeinkirjoitukseen. Sen sijaan ulkomailta valkovenäjänkielistä ohjelmaa lähettävät ja enimmäkseen emigranttien operoimat Радыё Свабода (Radio Liberty) ja Radio Polonia käyttävät niin sanottua klassista oikeinkirjoitusta.
Sm3
Sm3 eli Pendolino on VR-Yhtymän liikennöimä, Fiat Ferroviarian valmistama kallistuvakorinen suurnopeusjuna.
Historia
pienoiskuva|Pendolino [[Helsingin päärautatieasemalla vanhassa punavalkoisessa värityksessä.]] Vastatakseen linja-autoliikenteen ja lentokoneiden kilpailuun silloinen Valtionrautatiet tarvitsi 1990-luvun alussa uutta kalustoa. Yksi mahdollisuus olisi ollut ostaa uusia vetureita ja vaunuja perustuen 1980-luvun Intercity-vaunuihin. Vanhoilla radoilla oli kuitenkin liikaa mutkia, joten ilman kallistuvia telejä näiden junien nopeus olisi jäänyt pieneksi. Toisena mahdollisuutena olisivat olleet ranskalainen TGV tai saksalainen ICE, mutta nämä olisivat tarvinneet uusia ratoja. Harvasta junatiheydestä johtuen ratojen rakentaminen ei kuitenkaan olisi ollut kannattavaa. Ainoat markkinoilla olleet kallistuvateliset vaihtoehdot vuonna 1992 olivat ruotsalainen X2000, italialainen Pendolino ja espanjalaisen Talgon malli. Kallistuskulma ei silti ole näissä teleissä kovin suuri.
VR päätyi valitsemaan Pendolinon siksi, että sitä oli testattu aikataulunmukaisessa liikenteessä vuodesta 1988, siinä oli matala akselipaino, riittävä teho sekä painetiivis kori, ja se oli kustannuksiltaan sopiva. Päätös Pendolinojen tilaamisesta tehtiin vuonna 1992. Ensimmäiset kolme vaunua saapuivat Suomeen 1994. Samana vuonna tällä tynkäyksiköllä aloitettiin koeajot Helsingin ja Turun välisellä rantaradalla. Yksikön loput kolme vaunua saapuivat Suomeen myöhemmin. Kaupallinen liikenne kahdella ensimmäisellä Pendolinolla aloitetiin vuonna 1995. Kaksi vuotta myöhemmin tilattiin kahdeksan Pendolinoa lisää. Loput kahdeksan tilattiin vuonna 2002, ja ne saatiin käyttöön syksyyn 2006 mennessä. VR:llä oli vuoteen 2015 asti käytössään 18 Pendolino-yksikköä, jotka liikennöivät Helsingistä Ouluun, Turkuun, Poriin, Joensuuhun ja Vaasaan sekä Jyväskylän kautta Kuopioon ja Kouvolan kautta Kajaaniin ja Ouluun.
Åminnefors
Åminnefors on teollisuustaajama Raaseporin kaupungissa Länsi-Uudellamaalla entisen Pohjan kunnan alueella. Se sijaitsee samannimisen Mustionjoen kosken varrella. Koskeen on vuonna 1912 perustettu vesivoimala, jonka on omistanut vuodesta 2012 alkaen Koskienergia Oy. Kylässä on asukkaita 300 (2000). Kosken partaalle vuonna 1875 perustettu rautaruukki toimi pienin keskeytyksin vuoteen 1996 asti. Åminneforsissa sijaitsee Dalsbruk Oy Ab:n valssaamo, Påminnen laskettelukeskus ja Åminnen kartano, jossa toimii golfkeskus Nordcenter.
Sm3
Historia
Marraskuussa 2015 uutisoitiin toisen kahdesta ensimmäisestä käyttöön otetusta yksiköstä, numeron 7002, poistamisesta suunnitellusta liikenteestä. Maaliskuussa 2021 myös toinen kahdesta ensimmäisestä yksiköistä, numero 7001, poistettiin liikenteestä huonon kunnon takia.
Kaksi Pendolinoa törmäsi toisiinsa Tampereen henkilöasemalla vaihtotöissä 12.12.2021. Molemmat yksiköt vaurioituvat onnettomuudessa käyttökelvottomiksi, ja helmikuussa 2022 ne kuljetettiin Hyvinkään konepajalle odottamaan korjausta. Vuoden 2022 aikana molempien yksiköiden käyttökelpoisina säilyneet kolme vaunua yhdistettiin yhdeksi sekarunkoiseksi yksiköksi. Yksikkö on suorittanut ajotestejä Ilmalan varikolla alkuvuodesta 2023.
Tekniikka
Yksi Sm3-yksikkö koostuu viidestä matkustajavaunusta sekä ravintolavaunusta. Kallistuvan korin ansiosta Pendolino voidaan ajaa kaarteisiin 35 prosenttia muita junia nopeammin matkustusmukavuudesta tinkimättä. Pendolinoilla liikennöidään vilkkaimpiin matkustusaikoihin, ja se pysähtyy pääosin vain suurimmilla asemilla.
Åminnefors
Radalla oli yksi sähköveturi, Asea 17/1905 (0-4-0sm) ja muutamia vaunuja. Rataan kuuluvan jyrkän mäen vuoksi veturin takaosassa oli erillinen laatikko, johon voitiin sijoittaa ylimääräisiä rautapainoja hankauspainoa lisäämään. Veturi makasi parikymmentä vuotta toimettomana ja romutettiin sodan jälkeen tehtaan uudisrakennusten yhteydessä. Se tarkastettiin yhtaikaa muun kapearaidekaluston mukana vuonna 1944 sotakorvauksena käytettäväksi, mutta se ei kelvannut venäläisille.
Åminneforsissa vaikuttaa myös monta aktiivista seuraa ja yhdistystä, esimerkiksi Åminneforsin Moottorivenekerho, Åminneforsin kalastusseura ja Åminneforsin Shakkikerho.
Sm3
Tekniikka
Pendolino perustuu Italian valtionrautateiden junamalliin (FS) ETR 460, joka on kotimaassaan todettu luotettavaksi kulkuvälineeksi. Suomen (talvikauden) ilmasto on kuitenkin aiheuttanut käyttöä hankaloittavia ongelmia muun muassa kallistuksessa ja jarruissa, ja niitä on pyritty poistamaan vaihtelevin tuloksin. Pendolinon suurin sallittu nopeus matkustajaliikenteessä on 220 km/h, mutta Lahden oikorataa testattaessa sillä ajettiin enimmillään 242 km/h.
Sm3-yksikössä on kahdeksan vaihtovirtamoottoria, jotka tuottavat tehoa yhteensä 4 000 kilowattia. Sm3 koostuu kuudesta vaunusta, jotka ovat etummaisesta alkaen tyypeiltään IM1, CM, TTC, TT, CM ja IM2. IM-vaunut junan päissä ovat moottoroituja ja niissä on ohjaamo, CM on moottoroitu matkustajavaunu, TTC on moottoroimaton ravintolavaunu jossa on virroitin ja TT-vaunu on moottoroimaton matkustajavaunu jossa on virroitin.
Pendolinon vaunut ovat aina seuraavilla numeroilla:
Yhden Pendolino-yksikön junissa vaunut ovat aina numeroilla 1–6, mutta junan koostuessa kahdesta yksiköstä käytetään vaununumeroita 1–12.
Liikennöinti
Kesällä 2022 Pendolinot liikennöivät Helsingistä Turkuun, Poriin, Vaasaan, Ouluun, niin Kuopion kuin Seinäjoen kautta, Joensuuhun, Jyväskylään sekä Kajaaniin. Pendolino merkitään yleisöaikatauluihin tunnuksella S (esim. S80).
Ongelmia
Suomessa Pendolino on useimmiten toiminut keskinkertaisesti, ja etenkin talvella on ilmennyt ongelmia. Pakkanen, lumi ja jää ovat aiheuttaneet vikoja kallistusyksikköön ja kytkimiin. Pendolinot olivatkin 1990-luvun puolivälissä ensimmäisinä vuosina Turun reitillä usein rikki. Sittemmin vikoja on jo suurelta osin pystytty korjaamaan. Analogisen kallistushydrauliikan ylläpito on osoittautunut tiheää huoltamista vaativaksi ja kalliiksi. Pääasialliset vikaantumiskohteet ovat olleet hydrauliikan servoventtiilit, jotka eivät ole kestäneet suomalaisia lämpötilavaihteluita ja hydrauliikkaöljyn kontaminoitumista.
VR päätti tilata 2000-luvulla Tampereen teknillisen yliopiston tutkijoilta ratkaisun analogisen hydrauliikan korvaamiseksi Tampereella kehitetyllä digitaaliohjatulla hydrauliikalla. Ratkaisu perustuu portaattomasti säätyvän servoventtiilin korvaamiseen joukolla pienempiä digitaalisesti ohjattuja on–off-venttiilejä. Herkästi vikaantuvat servoventtiilit poistuvat kokonaan, ja loogisten venttilien määrä vähenee kuudesta yhteen. VR edellytti uuden hydrauliikkayksikön istuvan täydellisesti Pendolinon olemassa olevaan kontrolliteknologiaan suorana ”plug-and-play”-ratkaisuna. Sekä mekaaniset, hydrauliset että sähköiset liitynnät Pendolinoon säilyvät täysin ennallaan. Lisäetuna on järjestelmän elektroniset sensorit, jotka monitoroivat jatkuvasti hydrauliikan toimintaolosuhteita ja kulumista sekä ilmoittavat huollontarpeesta Pendolinon valvontajärjestelmään ennen vikaantumista. Yksikön valmistaja on Rexroth. Runsaan kahden vuoden koekäytön aikana normaaleissa Pendolino-junissa uudessa hydrauliikkayksikössä ei ole ilmennyt yhtään vikaa. Hyvien käyttökokemusten perusteella VR on päättänyt korvata kaikkien Pendolinojen yhteensä yli sata hydrauliikkayksikköä uusilla digitaalisilla yksiköillä. Junarunkojen yhteenkytkentäongelmat risteysasemilla aiheuttivat runsaasti myöhästymisiä, koska tarkoituksena oli pystyä kytkemään yhteen kaksi eri suunnista tulevaa junaa yhdeksi junaksi. Kun kytkentä epäonnistui, joutuivat rungot ajamaan peräkkäisinä junina pääteasemalle, mikä kulutti yhden ylimääräisen junavuorotilan junien kulkukaaviossa. Tämä taas aiheutti useiden seuraavien junavuorojen myöhästymisen ja edelleen häiriöitä jatkoyhteyksiin. Kytkentävikoja ei saatu hallintaan, mistä johtuen VR lopetti Pendolinojen yhteenkytkennän ”lennossa” risteysasemilla syksyllä 2008. Vuonna 2013 niihin alettiin asentaa uusia kytkimiä laajennettujen huoltojen yhteydessä. Uusi kytkin oli pultattu kiinni–auki-asentoon ja sille tehtiin kotelo. Kytkimestä oli poistettu sen sisäänvetämismahdollisuus. VR:n asiantuntijoiden mukaan uuden kytkimen ei pitäisi vaikuttaa junan huippunopeuteen ja aerodynamiikkaan. Marraskuussa 2004 Pendolino pysähtyi Seinäjoen lähellä tunniksi, ja lämpötila pimeissä vaunuissa laski useita asteita. Pendolinon suunniteltu käyttöikä on noin kolmekymmentä vuotta.
Toistaiseksi Pendolinoista saatu hyöty on pienempi kuin niitä tilattaessa ajateltiin. Rantaradalla Helsingin ja Turun välillä ajansäästö jää vähäiseksi, sillä rata on paitsi mutkainen myös huonokuntoinen kattavasta peruskorjauksesta huolimatta. Vuodesta 2009 lähtien Pendolinojen ja InterCity-junien aikataulut ovat samat rantaradalla. Ratojen huono kunto ja tasoristeyksien määrä estävät suuret nopeudet myös useimmilla muilla reiteillä, ja Pendolinot ajavatkin usein suurin piirtein samilla nopeuksilla kuin InterCity-junat. Pendolinot voivat ajaa 200 km/h nopeudella lähinnä pääradalla Helsingistä Tampereen kautta Kokkolaan ja Lahti–Luumäki-rataosalla. Keravan ja Lahden välisellä oikoradalla ne voivat ajaa jopa 220 km/h. Toisaalta radat, joiden kunto on riittävä, on usein muutenkin modernisoitu ja niiden mutkia on oikaistu, jolloin myös InterCity-junilla voidaan ajaa 200 km/h nopeudella. Kun rata on mutkainen ja sen painokestävyys ei ole suuri, Pendolinolla voidaan sen kallistustekniikan ja pienen akselipainon ansiosta kuitenkin ajaa muita junia nopeammin. Silloinkin kun tekniikka sallii, on nopean junan ajaminen huomattavasti hitaamman liikenteen seassa aikatauluteknisesti hyvin vaikeaa ja vaatii väistöraiteita tihein välein.
Alena Procházková
thumb|Alena Procházková Dresdenissä vuonna 2019.
Alena Procházková (s. 9. elokuuta 1984 Banská Bystrica, Tšekkoslovakia) on slovakialainen maastohiihtäjä.
Procházková on osallistunut talviolympialaisiin vuosina 2006, 2010, 2014, 2018 ja 2022 ja MM-kisoihin vuosina 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015, 2017, 2019 ja 2021.
Maailmancup
Procházková hiihti ensimmäisen maailmancupin kisansa 11. joulukuuta 2004 Lago di Teserossa sijoittuen takaa-ajossa 58:nneksi. Hän ylsi yllättäen sprintin kolmanneksi Kuusamossa 1. joulukuuta 2007. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti perinteisen hiihtotavan sprintissä Vancouverissa 16. tammikuuta 2009 ja oli samalla kaudella lisäksi toinen Trondheimin sprintissä. Kaudella 2009–2010 hän oli kolmas Kuusamon sprinttikilpailussa ja kaudella 2012–2013 Lahden sprintissä.
Maailmancupin kiertueille Procházková osallistui ensimmäisen kerran Tour de Skille vuodenvaihteessa 2007–2008. Ensimmäisen ja ainoan palkintokorokesijoituksensa maailmancupin kiertueiden osakilpailuissa Procházková saavutti vuoden 2010 Tour de Skillä Tšekin Prahassa ollen vapaan hiihtotavan sprintissä kolmas.
Martin B-26 Marauder
Martin B-26 Marauder oli yhdysvaltalainen kaksimoottorinen keskiraskas pommikone, jota käytettiin toisessa maailmansodassa.
Glenn L. Martin Companyn valmistama kone sai huonon maineen ja lempinimen ”Widowmaker” eli ”leskentekijä” onnettomuusherkkyytensä vuoksi. Marauderia rakennettiin 5 288 kappaletta helmikuusta 1941 maaliskuuhun 1945; 522 konetta oli Ison-Britannian kuninkaallisten ilmavoimien ja Etelä-Afrikan ilmavoimien käytössä. Marauder oli ensimmäinen pommikone, jossa oli täysin elektroninen pomminpudotusjärjestelmä. Valmistuessaan koneella oli Yhdysvaltain ilmavoimien koneista suurin siipikuormitus.
Sotilaskäyttö
Marauderit näkivät paljon toimintaa niin Euroopan kuin Aasiankin sotakentillä. Niillä pommitettiin muun muassa Saksan rautatieverkostoja ja lentokenttiä. Lisäksi Marauderit hoitivat suuren osan Tyynenmeren sodan ratkaisutaisteluiden pommituksista vuonna 1943.
Mustasta maineestaan huolimatta Marauder oli varsin tehokas pommikone, kunhan miehistöä koulutettiin tarpeeksi. Marauder oli kokemattomalle lentäjälle vaarallinen suuren laskeutumisnopeutensa ja siipiin kiinnitettyjen, raskaiden moottoreiden lisäämän kömpelyyden vuoksi. Koneen turvallisimpana paikkana pidettiin radiohuonetta, joka oli määritelty miehistön pakkolaskusuojaksi.
Marauderin suunnitteluvirheitä korjattiin vasta useiden pahojen onnettomuuksien jälkeen, mutta muutoksista huolimatta koneesta ei silti koskaan saatu täysin virheetöntä.
Virolainen
Virolainen tarkoittaa seuraavia:
Aadam Leino
Aadam Leino (1. lokakuuta 1858 Koski Hl – 11. lokakuuta 1897 Koski Hl) oli suomalainen toimittaja ja suomentaja.
Leinon vanhemmat olivat ratsutilallinen Heikki Ylöstalo ja Helena Sofia Adamintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin alkeisopistosta 1882 ja työskenteli sitten toimittajana ja kirjailijana.
Carpineto Romano
Carpineto Romano on kunta Italiassa noin 60 kilometrin päässä Roomasta. Sen väkiluku on noin 4 500 ja pinta-ala on 86 km².
Paavi Leo XIII on syntynyt Carpiteno Romanossa.
Iso Karhujärvi
Iso Karhujärvi on Kanadan Luoteisterritorioiden suurin järvi ja Pohjois-Amerikan neljänneksi suurin järvi. Järvi sijaitsee pohjoisella napapiirillä 186 metrin korkeudella merenpinnasta ja on osa Mackenziejoen vesistöä. Iso Karhujärvi on erämaa-alueella, ja Délįne on ainoa sen rannalla oleva asutuskeskus. Aiemmin asutusta oli enemmän, kun seudulta kaivettiin pikivälkettä.
Maantiede
Iso Karhujärvi on epäsäännöllisen muotoinen järvi, ja sen keskialtaasta erkanee eri suuntiin viisi pitkää haaraa, Keithin-, McVicarin-, McTavishin-, Deasen- ja Smithinlahdet. Iso Karhujärven allas muodostui viimeisen jääkauden aikana, mutta altaaseen on sen jälkeen vaikuttanut maankohoaminen.
Iso Karhujärvi sijaitsee napapiirillä Luoteisterritorioiden luoteisosissa. Se laskee Mackenziejokeen Great Bear River -joen kautta. Järveen laskee useita jokia, muun muassa Camselljoki, jota kautta Isoon Karhujärveen liittyy sen eteläpuolelta pitkä pienempien järvien ketju. Järvi on vuosittain jäässä noin kahdeksan kuukautta ja vapautuu jäistä usein vasta heinäkuussa. Iso Karhujärven pinta-ala on 31 153 neliökilometriä ja sen tilavuus 2 236 kuutiokilometriä. Se on pinta-alaltaan suurin kokonaan Kanadan puolella oleva järvi ja Pohjois-Amerikan neljänneksi ja koko maailman kahdeksanneksi suurin järvi. Järvellä on 2 719 kilometriä rantaviivaa.
Järvi on keskellä laajoja erämaita, ja sen pohjoiset ja läntiset haarat ulottuvat tundra-alueelle. Itäranta puolestaan on Kanadan kilven alueelle. Etelä- ja länsirannat ovat metsäisiä, ja siellä kasvaa käppyräisiä kuusia.
Tenacious D (albumi)
Tenacious D on yhtye Tenacious D:n esikoisalbumi. Albumilla vierailevat mm. Dave Grohl, Page McConnell, Warren Fitzgerald ja Steve McDonald. Suuri osa albumin kappaleista on uusia versioita yhtyeen tv-sarjassa nähdyistä kappaleista.
Iso Karhujärvi
Historia
Eurooppalaiset löysivät Ison Karhujärven vasta 1700-luvulla, kun Peter Pond sai tietää vuosina 1783–1784 sen sijainnin. Turkiskauppa saapui alueelle noin vuonna 1800. John Franklinin löytöretken aikana 1825–1826 Keithinlahden rannalla perustettiin Fort Franklin. John Richardson tutki 1800-luvulla järven pohjoisrantaa, Peter Warren Dease vietti 1837–1838 talven Fort Confidencessa ja Robert Bell tutki alueen geologiaa vuonna 1900.