cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daniel Paille
Junioriura
Paille pelasi kotikaupunkinsa joukkueessa Welland Cougarsissa Ontarion paikallista juniorisarjaa kauden 1999–2000. Kesällä 2000 Guelph Storm varasi hänet kuudentena pelaajana OHL:ään. Paillen tulokaskausi toi siellä 64 runkosarjaottelussa tehot 22+31=53, joilla hän oli Stormin neljänneksi paras pistemies. Toisella kaudellaan 2001–2002 Paille teki 57 pistettä ja Buffalo Sabres varasi hänet ensimmäisellä kierroksella numerolla 20 NHL:n varaustilaisuudessa 2002.
Kaudella 2002–2003 Paille teki Stormissa 54 ottelussa tehot 30+27=57 ja oli Dustin Brownin jälkeen Stormin toiseksi paras pistemies ja maalintekijä. Hän oli kevään 2003 pudotuspeleissä joukkueen paras maalintekijä kahdeksalla osumallaan. Paillen paras OHL-kausi oli hänen viimeinen kautensa 2003–2004. Hän teki 59 runkosarjaottelussa tehot 37+43=80 ja oli Stormin toiseksi paras pistemies Martin St. Pierren jälkeen. Paille sijoittui OHL:n maalipörssissä kahdeksanneksi Kingston Frontenacsin Eric Himelfarbin ja London Knightsin Dave Bollandin kanssa. Hän voitti keväällä 2004 OHL:n mestaruuden.
Ammattilaisura
Paille siirtyi kaudeksi 2004–2005 kolmivuotisella tulokassopimuksella Buffalo Sabresin organisaatioon. Hän pelasi NHL:n työsulun takia koko kauden farmijoukkue Rochester Americansissa, AHL:ssä ja teki siellä 79 runkosarjaottelussa tehot 14+15=29. Paille teki NHL-debyyttinsä kaudella 2005–2006, jolloin hän pelasi 14 runkosarjaottelua tehoin 1+2=3. Paille teki NHL-uransa avausosuman 14. tammikuuta 2006 Los Angeles Kingsiä vastaan. Varsinaisella tulokaskaudellaan 2006–2007 Paille oli kauden alusta asti Sabresin mukana, mutta hän pelasi runkosarjassa vain 29 ottelua tehoin 3+8=11 sekä yhden playoff-ottelun. Hän pelasi vielä puolet kaudestaan Americansissa. Paille teki kesällä 2007 yksivuotisen ja 535 000 dollarin arvoisen jatkosopimuksen Sabresin kanssa.
Kausi 2007–2008 oli Paillelle ensimmäinen kokonainen NHL:ssä ja tähän mennessä tehojen valossa paras. Hän teki 77 runkosarjaottelussa tehot 19+16=35. Heinäkuussa 2008 Paille teki kahden vuoden ja 2,2 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen Sabresin kanssa. Hän kuitenkin siirtyi kesken toisen sopimuskautensa 2009–2010 Boston Bruinsiin jo kahden pelaamansa runkosarjaottelun jälkeen lokakuussa 2009. Vaihdossa Sabres sai kolmannen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuuteen 2010. Loppukaudella Paille teki Bruinsissa 74 runkosarjaottelussa tehot 10+9=19 sekä 13 playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä.
Maajoukkueura
Paille oli voittamassa alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa vuosina 2003 ja 2004. Hän toimi vuoden 2004 turnauksessa Kanadan kapteenina.
Turid Rugaas
Rugaas on tullut kuuluisaksi tekemällä pioneerityötä koirien rauhoittavista signaaleista. Kirjassaan Rauhoittavat signaalit Rugaas kertoo oivaltaneensa ne seuraamalla ongelmakoiransa Veslan kommunikointitaitojen kehittymistä. Tämän oivalluksen jälkeen hän aloitti vajaan kahden vuoden koirien kommunikoinnin tarkkailun ja videoinnin kollegansa Ståle Ødegaardin kanssa.
Vendetta
Vendetta viittaa muun muassa seuraaviin:
Albanian ortodoksinen kirkko
Varhaisvaiheet
Kristinusko saapui Albaniaan ennen 300-lukua. Alue sai kristillisiä vaikutteita kahdesta eri suunnasta. Pohjoisempana elävät heimot, jotka puhuivat ghegin murretta omaksuivat latinalaisen kristinuskon muodon, kun taas Bysantin suunnasta tulleet vaikutteet tulivat vallitseviksi toskien parissa etelässä, jolloin heistä tuli ortodokseja. Osmanien valtakunnan vallattua alueen 1400-luvulla tuli vähitellen suurimmasta osasta albaaneita muslimeita. Jäljelle jääneet Albanian ortodoksit kytkeytyivät Konstantinopolin patriarkaattiin ja kaikki ortodoksiset uskonnolliset toimitukset, ohjeistukset ja kulttuuritoiminta tapahtui kreikaksi.
Kirkollinen itsenäistyminen
thumb|left|200px|[[Fan Noli nuorena pappina vuonna 1908. Hänellä oli merkittävä rooli kirkon itsenäistymisessä.]] Ensimmäinen albaniaa liturgisena kielenä käyttänyt ortodoksinen yhteisö syntyi Yhdysvaltain Massachusettsin osavaltiossa Bostonissa vuonna 1908. Kyseessä oli pappi Fan Nolin johtama albanialaisten siirtolaisten ryhmä. Noli oli laatinut jumalanpalvelusliturgiasta oman albaniankielisen käännöksensä, jota hän käytti myös kiertäessään useissa Euroopan suurissa kaupungeissa vuonna 1911. Pian Albanian vuoden 1912 itsenäistymisen jälkeen Noli matkusti Albaniaan. Siellä hänet vihittiin piispaksi ja hänestä tuli Albanian ortodoksisen kirkon johtaja. Hän alkoi voimakkaasti tukea kirkon itsenäisyyttä. Noli sai myös poliittista vaikutusvaltaa ja toimi jopa pääministerinä vuonna 1924, mutta hän toimi tehtävässä vain viisi kuukautta ennen hänen hallituksensa kaatamista ja Nolin siirtymistä pysyvään maanpakoon.
Vuonna 1922 Beratissa järjestetty maan hallituksen tukema kokous julisti Albanian ortodoksisen kirkon autokefaliseksi ja laati kirkon perustuslain, jonka hallitus myöhemmin hyväksyi. Kuitenkin vasta vuonna 1929 kuningas Zogu I pyysi maan kahta piispaa vihkimään kolme piispaa lisää, jotta voitiin muodostaa viisihenkinen pyhä synodi, joka julisti uudelleen autokefalian. Konstantinopoli reagoi tähän toteamalla piispat syrjäytetyiksi tehtävistään, mikä johti käytännössä skismaan. Ristiriita ratkesi vasta vuonna 1936, jolloin Albanian hallitus tarjoutui nimeämään Albanian ortodoksisen kirkon johtajaksi Kristofor Kisin, jolla oli vahvat siteet Konstantinopoliin. Tämän seurauksena Konstantinopoli tunnusti Albanian ortodoksisen kirkon autokefalian ja vahvisti sen patriarkaalisella Tomos-asiakirjalla 12. huhtikuuta 1937.
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välillä kirkolla oli Tiranan arkkihiippakunnan lisäksi hiippakunnat Beratissa, Gjirokastërissa ja Korçëssa. Kreikka oli edelleen laajalti käytössä jumalanpalveluskielenä, mutta vuonna 1930 oli aloitettu laatimaan uusia albaniankielisiä käännöksiä teksteistä ja seurakunnat saivat itse valita, mitä kieltä halusivat käyttää. Korçëen oli perustettu ortodoksinen seminaari vuonna 1937.
Vainojen aika
Vuonna 1945 tapahtunut kommunistinen vallankumous merkitsi kaikkiin uskonnollisiin ryhmiin kohdistuvan vainon alkua Albaniassa. Tuolloin väestöstä arviolta 22% oli ortodokseja ja 10% katolisia. useita merkittäviä ortodoksipappeja teloitettiin ja vuonna 1949 Tiranan arkkipiispa Kristofor Kisi syrjäytettiin. Vuonna 1951 kaikki ortodoksipiispat oli vaihdettu kommunistihallinnon hyväksymiin miehiin. Albanian kommunistihallinnon suhtautuminen uskontoon oli jyrkempää kuin muissa kommunistimaissa ja johti vuonna 1967 uskonnon täydelliseen kieltämiseen. Kaikki maan 2 169 kirkkoa, moskeijaa, luostaria ja muuta uskonnollista rakennusta määrättiin suljettavaksi ja kaikesta uskonnonharjoituksesta tuli laitonta. Samana vuonna Tiranan arkkipiispa Damianos suljettiin vankilaan. Hän kuoli vuonna 1973.
Uudelleenjärjestäytyminen ja nykyaika
thumb|right|200px|[[Anastasios (Albanian arkkipiispa)|Arkkipiispa Anastasios on johtanut kirkkoa aina kommunismin päättymisestä ja kirkon uudelleenjärjestäytymisestä lähtien.]] 1990-luvulla kommunistivallan hävitessä päättyi myös uskonnollinen vaino. Ainoastaan 22 ortodoksipappia oli selvinnyt hengissä läpi vainojen.. Koska yksikään Albanian ortodoksisista piispoista ei ollut selvinnyt vainoista, asetti Konstantinopolin patriarkaatti tammikuussa 1991 Kreikan Androúsan metropoliitan ja Ateenan yliopiston professorin Anastasioksen patriarkaaliseksi eksarkiksi Albaniaan tehtävänään jälleenrakentaa Albanian autokefalinen ortodoksinen kirkko. 24. kesäkuuta 1992 Konstantinopolin patriarkaatin pyhä synodi valitsi Anastasioksen Tiranan ja koko Albanian arkkipiispaksi ja nimesi kolme muuta piispaa, jotka myös olivat kansallisuudeltaan kreikkalaisia, muille maan piispanistuimille. Anastasios asetettiin virkaansa elokuussa samana vuonna. Albanian hallitus ei kuitenkaan hyväksynyt muita kolmea piispaa, ei senkään jälkeen, kun Konstantinopoli oli vihkinyt heidät virkaan heinäkuussa 1996. Albanian hallitus ei päästänyt heitä maahan vaan ilmoitti, että kansallisuudeltaan albanialaiset pitäisi asettaa kyseisiin virkoihin. Jopa Anastasioksen asema oli vaakalaudalla jo vuoden 1994 lopussa, kun presidentti Sali Berisha esitti, että arkkipiispa oli nimitetty vain tilapäisesti. Tällöin hallitus esitti uutta lakia, joka olisi edellyttänyt isojen uskonnollisten yhteisöjen johtajien olevan Albanian kansalaisia, jotka ovat syntyneet maassa ja asuneet siellä yhtäjaksoisesti vähintään 20 vuotta. Laki kuitenkin tuli torjutuksi kansanäänestyksessä, jossa 60% vastusti lakia.
Vuonna 1998 saatiin ratkaisu piispoja koskeneeseen kiistaan. Yhteisymmärryksessä Konstantinopolin patriarkaatin, Albanian ortodoksisen kirkon ja Albanian hallituksen kesken päädyttiin ratkaisuun, jossa aiemmin vihityistä kolmesta piispasta kaksi luopui viroistaan ja yksi heistä, Beratin metropoliitta Ignatios, asetettiin virkaansa 18. heinäkuuta. Samana päivänä Anastasios ja Ignatios kokoontuivat kahden Konstantinopolin patriarkaatin edustajan kanssa ja valitsivat kaksi uutta piispaa, jotka olivat etnisesti albaaneja, 43-vuotiaan Joan Pelushin Korçën metropoliitaksi ja 77-vuotiaan Kosma Qirjon Apollonian metropoliitaksi. Näin muodostettiin kirkolle kanoniset säännöt täyttävä pyhä synodi. Vuonna 2000 piispa Kosma kuoli, jolloin piispoja oli enää kolme. 11. marraskuuta 2006 valittiin kolme arkkimandriittaa uusiksi piispoiksi ja heidät vihittiin virkaansa ennen vuoden loppua, jonka jälkeen piispoja oli kuusi. Samana vuonna hyväksyttiin myös kirkon uusi perustuslaki. Vuonna 2012 vihittiin vielä kaksi piispaa lisää, jolloin heitä oli yhteensä kahdeksan.
Kirkon jälleenperustamisen jälkeen vuonna 1991 on rakennettu 150 uutta kirkkoa ja 160 kirkkoa sekä luostaria niistä 324:stä, jotka takavarikoitiin kommunismin aikana on jälleenrakennettu tai kunnostettu. Vuonna 2012 maassa oli 460 seurakuntaa ja 150 pappia. Vuoden 2011 väestönlaskun mukaan ortodokseja oli 6,75% väestöstä, eli alle 200 000 henkeä. Vuonna 2012 Albanian ortodoksinen kirkko kyseenalaisti näitten tilastojen oikeellisuuden kritisoiden tapaa, jota oli käytetty uskonnon rekisteröitiin. Kirkon mukaan sillä on todisteita siitä, että ortodokseja on peräti 24% väestöstä.
Saku Koivu
Saku Antero Koivu (s. 23. marraskuuta 1974 Turku) on pelaajauransa päättänyt suomalainen jääkiekkoilija sekä moninkertainen olympia- ja MM-mitalisti. Koivu oli jääkiekossa pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Mittavan uran NHL-liigassa luonut Koivu pelasi NHL:ssä 1 124 runkosarjaottelua tehopistein 255+587=832. Pelaajauransa ohella Koivu toimi myös Kansainvälisen olympiakomitean urheilijajäsenenä vuosina 2006–2014.
Koivun ammattilaisura käynnistyi Turun Palloseurassa, jossa hän voitti 1990-luvun alkupuoliskolla kaksi Suomen mestaruutta saavuttaen myös lukuisia henkilökohtaisia pelaajapalkintoja. Montreal Canadiens varasi Koivun NHL:ään vuoden 1993 varaustilaisuudessa numerolla 21, ja Koivu siirtyi NHL:ään voitettuaan jääkiekon maailmanmestaruuden vuoden 1995 keväällä. Montréalissa Koivusta tuli hyvin pian seuran kannattajien suosikki, ja hänet valittiin vuonna 1999 seuran kapteeniksi ensimmäisenä eurooppalaisena jääkiekkoilijana kautta aikain. Koivu toimi Canadiensin kapteenina aina kevääseen 2009 asti, jolloin hän siirtyi Anaheim Ducksiin. Hän edusti Anaheimia kevääseen 2014, jonka jälkeen hän päätti uransa vuoden 2014 syyskuussa.
Koivun pelaajauraa varjostivat lukuisat loukkaantumiset ja sairaudet, ja hän pelasi urallaan NHL:ssä täyden 82 ottelun mittaisen runkosarjan vain kahdesti. Hän joutui sivuuttamaan yli 260 NHL-ottelua väliin loukkaantumisten vuoksi, ja hänen uransa uhkasi päättyä ennenaikaisesti vuonna 2001 havaittuun imusolmukesyöpä non-Hodgkinin lymfoomaan ja vuonna 2006 silmävammaan, jonka vuoksi hänen silmäänsä pääsi vuotamaan vaarallisesti verta. Voitettuaan taistelunsa syöpää vastaan Koivu palkittiin sisukkuutta, urheiluhenkeä ja omistautumista jääkiekolle osoittaneena pelaajana Bill Masterton Memorial Trophyn muodossa, ja vuonna 2007 hänet palkittiin King Clancy Trophylla humanitaarisesta työstään syövästä kärsivien avuksi.
Suomen jääkiekkomaajoukkueessa pelatessaan Koivu toimi lähes poikkeuksetta joukkueensa kapteenina. Hän saavutti maajoukkueurallaan yhden MM-kullan, kaksi -hopeaa ja yhden -pronssin. Olympiakisoissa hän on saavuttanut yhden olympiahopean ja kolme -pronssia sekä vuoden 2004 maailmancupin toisen sijan. Torinon talviolympialaisissa vuonna 2006 Koivu valittiin olympialaisten tähdistökentälliseen, ja MM-kisoissa hän tuli valituksi tähdistökentälliseen kolme kertaa. Hänet palkittiin myös kahdesti MM-kisojen parhaana hyökkääjänä, ja hän myös voitti MM-kisojen pistepörssin vuonna 1999.
Nuoruus ja ammattilaisuran alku Turun Palloseurassa (1992–1995)
Koivu syntyi 23. marraskuuta 1974 Tuire ja Jukka Koivun esikoiseksi. Hän kävi peruskoulun ala-asteen Turun Hepokullassa, yläasteen Rieskalähteen koulussa ja valmistui ylioppilaaksi Aurajoen urheilulukiosta vuonna 1993. Hän kävi 15-vuotiaana jääkiekkorippikoulun Turun Ruissalossa ja harrasti jääkiekon ohella jalkapalloa monen muun ikäisensä tavoin. 15-vuotiaana hän oli merkittävässä roolissa Turun Palloseuran C-nuorten joukkueen voittaessa Suomen mestaruuden.
Lukiovuosina jääkiekko sai yhä vankemman jalansijan Koivun elämässä, ja hän teki debyyttinsä jääkiekon SM-liigassa kaudella 1992–1993 Turun Palloseuran liigamiehistössä Vladimir Jurzinovin valmennuksessa. 46 ottelua runkosarjassa pelannut Koivu oli merkittävässä osassa turkulaisseuran edetessä Suomen mestaruuteen vuoden 1993 keväällä, mutta todellisen läpimurtonsa SM-liigaan hän teki seuraavalla kaudella viimeistellessään runkosarjan 47 ottelussa tehopisteet 23+30=53. Hän oli liigan paras maalintekijä ylivoimalla viimeisteltyään runkosarjan aikana 11 ylivoimaosumaa. Pudotuspeleissä Koivu joukkueineen selviytyi loppuotteluun mutta jäi hopealle hävittyään Helsingin Jokereille. Koivu valittiin SM-liigan vuoden pelaajaksi, ja seuraavalla kaudella hän nousi Turun Palloseuran todelliseksi johtohahmoksi voittaessaan koko SM-liigan pistepörssin sekä runkosarjassa (27+47=74) että pudotuspeleissä (7+10=17). Koivun johdolla TPS voitti loppuotteluissa Helsingin Jokerit ja Koivu palkittiin kauden päätteeksi pudotuspelien parhaalle pelaajalle annettavalla Jari Kurri -palkinnolla, pistepörssin voittajalle annettavalla Veli-Pekka Ketola -palkinnolla sekä runkosarjan parhaalle pelaajalle myönnettävällä Lasse Oksanen -palkinnolla. Hän oli jälleen liigan tehokkain ylivoimapelaaja tehtyään runkosarjan 27 maalistaan 11 ylivoimatilanteiden aikana. Lisäksi SM-liigan pelaajat äänestivät hänet keskuudestaan parhaaksi ja näin ollen hänet palkittiin Kultaisella kypärällä. Koivu valittiin myös SM-liigan tähdistökentälliseen ja Osuuspankki palkitsi hänet vuoden avainpelaajana. Kahden SM-kullan ja kevään 1995 maailmanmestaruuden jälkeen Koivu siirtyi Pohjois-Amerikan NHL:ään.
Seuraikoniksi Montreal Canadiensissa (1995–2009)
thumb|left|225px|Tuomareiden kanssa keskusteleva Koivu [[Montreal Canadiensin kapteenina.]] Voitettuaan Suomessa kaksi SM-kultaa Turun Palloseuran kanssa ja maailmanmestaruuden maajoukkueessa Koivu päätti siirtyä luomaan uraansa NHL:ään ja Montreal Canadiensiin, joka oli varannut Koivun NHL:ään vuoden 1993 varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella numerolla 21. Koivu avasi maalitilinsä NHL:ssä runkosarjan seitsemännessä ottelussaan Los Angeles Kingsiä vastaan, ja yhteensä hän teki tulokaskaudellaan 1995–1996 tehopisteet 20+25=45, ja hän oli NHL:n tulokkaiden keskuudesta pisteiden valossa neljänneksi paras. Hän sai jo ensimmäisellä kaudella Montréalissa valtavasti vastuuta osallistuen muun muassa jokaiseen runkosarjan 82 otteluun, ja Canadiens saavutti kaudella myös pudotuspelipaikan pudoten kuitenkin jo avauskierroksellaan New York Rangersin edetessä jatkoon. Pudotuspeleissä Koivu oli joukkueensa neljänneksi tehokkain pelaaja.
Seuraavana syksynä Koivu johti koko NHL:n pistepörssiä aloitettuaan kauden loistavasti, mutta loukattuaan polvensa hän joutui jättämään kaukalot joksikin aikaa. Toivuttuaan Koivu ylsi jälleen komeaan pelivireeseen, ja hän saavuttikin runkosarjan 50 ottelussa yhteensä 56 tehopistettä.
Koivun merkitys Montréalin joukkueelle kasvoi kausi kaudelta yhä suuremmaksi, ja johdonmukaisena seurauksena hänet valittiin ennen kauden 1999–2000 alkua järjestyksessään Canadiensin seurahistorian 32. kapteeniksi. Hänestä tuli myös ensimmäinen eurooppalainen kapteeni seuran historiassa, sillä aiemmin jokainen Montréalin kapteeni, poikkeuksena yhdysvaltalainen Chris Chelios, oli kansalaisuudeltaan kanadalainen. Ensimmäisellä kaudellaan kapteenina Koivu pelasi loukkaantumisten vuoksi vain 24 ottelua tehopistein 3+18=21, ja hän muodosti varsin tehokkaan kaksikon Mark Recchin kanssa. Seuraavaa kautta haittasi jälleen uusi polvivamma, minkä takia Koivun runkosarja rajautui 54 ottelun mittaiseksi. Terveenä pelatessaan Koivu oli kuitenkin joukkueensa ykkösnimi, ja hän saavuttikin kaudella loukkaantumisista huolimatta 47 tehopistettä.
Vuoden 2001 syksyllä Koivun diagnosoitiin sairastavan syöpätauti non-Hodgkinin lymfoomaa, joka havaittiin Koivun ollessa huonovointinen lentomatkalla Suomesta Montréaliin. Vaikka hänen sytostaattihoitonsa käynnistettiinkin pikaisesti, hänen peliuransa ja koko elämänsä olivat hetkellisesti vaakalaudalla. Koivu kertoi diagnoosin olleen hänelle valtava šokki, ja hän oli sairautensa vuoksi kauden 2001–2002 lähes kokonaan poissa. Koivu vannoi Canadiensin järjestämässä lehdistötilaisuudessa kuitenkin selättävänsä sairautensa ja palaavan jäälle, ennen kuin hänen poissaoloaan olisi ehditty edes huomata. Hän oli sivussa jääkiekkoilusta kaikkiaan seitsemän kuukautta saaden hoitovaiheessa vatsanseudun syövän taltuttamiseksi kemoterapiaa, joka päättyi vuoden 2002 helmikuun alussa kahdeksan lääkehoitokuurin jälkeen. Solumyrkkyhoitojen loputtua Koivu kävi läpi kuuden viikon harjoituskuurin, kunnes sai lääkäreiltä vihdoin luvan palata takaisin kaukaloon. Koivu kertoi myöhemmin keskustelleensa paljon muun muassa Mario Lemieuxin, Lance Armstrongin, ja John Cullenin kanssa sairaudestaan, sillä jokainen myös edellä mainituista urheilijoista oli voittanut syövän ja palannut onnistuneesti oman lajinsa huipulle. Lisäksi hän sai tuhansittain positiivisia kannustuksia sisältäneitä kirjeitä ja sähköposteja jääkiekkoammattilaisilta ja -faneilta. Myös maailman arvostetuin jääkiekkolehti The Hockey News kirjoitti Koivun sairastumisesta mittavan artikkelin toivottaen hänelle voimia elämänsä taisteluun. Liukuessaan jäälle ennen ottelun aloittamista Koivu sai valtaisat suosionosoitukset paitsi kotiyleisöltään, myös vierasjoukkue Ottawa Senatorsin pelaajilta ja kannattajilta. Paluunsa myötä Koivu ehti syöpähoitojen jälkeen jäälle jo kevään viimeisiin runkosarjaotteluihin sekä pudotuspeleihin. Hän merkkautti pelaamissaan kolmessa runkosarjan ottelussa kaksi syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä hän pääsi vauhtiin toden teolla iskemällä 12 pudotuspeliottelussa tehopisteet 4+6=10. Onnistuneen paluun johdosta Koivu palkittiin sisukkuutta, urheiluhenkeä ja omistautumista jääkiekolle osoittaneena pelaajana Bill Masterton Memorial Trophylla. Palkinnolla haluttiin kunnioittaa Koivun syöpää vastaa käymää taistelua sekä syöpähoitojen raskauden huomioon ottaen uskomattoman nopeaa kaukaloon paluuta. Koivun nopea toipuminen ja raskas kamppailu syöpää vastaan nosti hänet lopullisesti Montréalin ikonien joukkoon ja seuran kannattajien sydämiin. Koivu on syövästä toipumisensa jälkeen tehnyt työtä syöpäpotilaiden hyväksi nimeään kantavan Saku Koivu Foundation-säätiön avulla. Hän muun muassa rahoitti säätiön avulla syöpähoidossa keskeisen PET-kameran Montréalin keskussairaalalle lahjoittaen sairaalalle tuhat Kanadan dollaria jokaisesta Canadiensin keräämästä sarjapisteestä kauden 2002–2003 aikana.
thumb|right|240px|Koivu ja entinen seuratoveri [[Jason Blake Anaheim Ducksin vieraspeliasussa ottelussa Detroit Red Wingsiä vastaan kaudella 2010–2011.]] Koivu esiintyi vuoden 2002 syksyllä julkaistun NHL 2003-videopelin Suomessa julkaistun painoksen kansikuvassa. Pelin julkaisseen EA Sportsin kanssa sopimuksen pelin kansikuvaa koskien solminut Koivu lahjoitti sopimuksesta saamansa korvauksen Turun yliopistolliselle keskussairaalalle, ja myös sairaalan lastenosasto ja syöpäosasto saivat käyttöönsä EA Sportsin videopelejä, televisioita ja pelikonsoleita eri valmistajilta. Vuoden 2003 tammikuussa The Hockey News listasi Koivun jääkiekon vaikutusvaltaisimmaksi suomalaiseksi. Koivun sijoitus lehden sadan vaikutusvaltaisimman jääkiekkoihmisen listalla oli 70.
Koivu pelasi urallaan vasta toisen kerran runkosarjan jokaisessa 82 ottelussa ilman loukkaantumisia kaudella 2002–2003. Syövästä toipunut Koivu oli kaudella huikeassa pelivireessä merkkauttaen NHL-uransa siihenastisen piste-ennätyksensä tehden 21 maalia, 50 maalisyöttöä ja näin ollen yhteensä 71 tehopistettä. Hän oli runkosarjassa joukkueensa paras pistemies, ja erinoimaisesti sujuneen paluun NHL:ään kruunasi valinta NHL:n tähdistöotteluun. Hän joutui kuitenkin jättämään tapahtuman väliin rutiinimaisen lääkärintarkastuksen vuoksi, sillä Koivun tuli tarkistuttaa toipumisensa edistyminen imukesolmusyövän jälkeen. Vaikka kausi oli henkilökohtainen menestys Koivulle, Montréal jäi seitsemän pisteen päähän pudotuspeleistä ja sijoittui itäisessä konferenssissa kymmenenneksi.
Koivun pelaaminen kärsi jälleen loukkaatumisista kaudella 2003–2004. Hän loukkasi polvensa harjoitusottelussa ennen kauden alkua, minkä vuoksi hän joutui olemaan sivussa kaukalosta 13 runkosarjaottelun ajan. Hän onnistui tekemään kuitenkin jälleen onnistuneen paluun kaukaloon, ja ennen runkosarjan päättymistä hän ehti merkkauttaa 55 tehopistettä johdattaen Montréalin pudotuspeleihin, jossa Koivu loisti ja oli jälleen joukkueensa tehokkain pelaaja. Montréalin tie mestaruustavoittelussa katkesi kuitenkin lyhyeen, kun joukkue putosi toisella kierroksella Tampa Bay Lightningia vastaan.
NHL-kauden 2004–2005 peruutti työsulku, kun seuraomistajat ja liigan pelaajayhdistys eivät päässeet yksimielisyyteen uuden työehtosopimuksen suhteen. Hän harjoitteli alkusyksystä Sveitsin Nationalliga A-seura Kloten Flyersin, jota valmensi Koivun SM-liigavuosien menestysvalmentaja Vladimir Jurzinov, kanssa ja hänen ennakoitiin pelaavan työsulun aikana Sveitsissä, mutta lopulta Koivu siirtyi Suomeen ja Turun Palloseuran riveihin. Tuolloin turkulaisseuran päävalmentajana toimi hänen isänsä Jukka, mutta sitä vastoin hänen pikkuveljensä Mikko Koivu oli ehtinyt jo lähteä käynnistämään kansainvälistä uraansa siirtymällä AHL-liiga Houston Aerosiin. Jääkiekon SM-liigassa Koivu pelasi 20 runkosarjaottelua tehden 16 tehopistettä, ja pudotuspelien kuudessa ottelussa hänen tililleen kertyi yhteensä viisi tehopistettä. Myös Suomessa Koivun otteita varjosti polvivamma, sillä hän väänsi polvensa ottelussa Jyväskylän JYPiä vastaan. Koivu loukkaantui vain viisi sekuntia ennen toisen erän loppua kaksinkamppailutilanteen seurauksena kaatuen pahasti jalkansa päälle, minkä johdosta polvi jouduttiin luonnollisesti magneettikuvaamaan. Magneettikuvauksissa selvisi, että vamma oli pelättyä lievempi, sillä Koivun nivelsiteistä ei löytynyt vaurioita. Sen sijaan hänen reisilihaksensa repeämän vuoksi lääkärit eivät antaneet Koivulle pelilupaa.
Kaudella 2005–2006 Koivu pelasi runkosarjassa 71 ottelua tehden 62 tehopistettä. Keväällä 2006 Koivu kärsi jälleen vakavan loukkaantumisen, kun Carolina Hurricanesin hyökkääjä Justin Williamsin maila osui vahingossa Koivun silmään. Runsaasti verta vuotanut Koivu vietiin kaukalosta suoraan Montréalin keskussairaalaan, ja vasemman silmän yläpuolelle osunut isku vei näön hänen silmästään lähes kokonaan. Lisäksi silmän yläpuolella sijaitseva luu murtui, ja silmään päätyi runsaasti verta. Silmä jouduttiinkin leikkaamaan, mutta Koivu ei enää pelannut kauden aikana vammansa vuoksi.
Vuonna 2007 Calgary Flamesin Miikka Kiprusoff, Vancouver Canucksin Sami Salo, Saku Koivu ja hänen veljensä, Minnesota Wildin Mikko Koivu, sijoittivat jokainen kasvattajaseuraansa Turun Palloseuraan.
Seuraavalla kaudellaan 2007–2008 Koivu jatkoi Canadiensissa ja sen kapteenina. ''Impact! Magazine'' listasi Koivun Montréalin historian 10. parhaaksi kapteeniksi sitten 1980-luvun lopun Koivun merkkauttaessa 56 tehopistettä. Montreal sijoittui oman konferenssinsa ensimmäiseksi ja eteni suurin odotuksin pudotuspeleihin, missä Koivu joutui jälleen sivuun loukkaannuttuaan. Pudotuspelien seitsemässä ottelussaan hän kuitenkin oli jälleen oivassa vireessä tehtyään kolme maalia ja yhdeksän tehopistettä.
Kausi 2008–2009 oli Koivun viimeinen Montréalissa. Kausi oli Montréalille jo sadas NHL-kausi, minkä vuoksi joukkueella oli kovat paineet menestymisen suhteen. 18. lokakuuta 2008 Koivu nousi seitsemännelle sijalle Canadiensin kaikkien aikojen syöttötilastossa ohittaen seuralegenda Maurice Richardin Canadiensin voittaessa Phoenix Coyotesin luvuin 4–1. Seuraavassa ottelussaan kaksi päivää myöhemmin Koivu merkkautti uransa 600. tehopisteen NHL:n runkosarjassa Montréalin voittaessa Florida Panthersin kotonaan numeroin 3–1. Lisäksi 30. lokakuuta pelatussa ottelussa Koivun veljekset kohtasivat ensi kertaa NHL-kaukalossa, kun Mikko Koivun edustama Minnesota Wild kohtasi Montrealin. Kyseessä oli ensimmäinen kerta NHL:ssä, kun eri seuroja edustavat veljekset kohtasivat toisensa omien seurojensa kapteeneina. Sakun edustama Montréal voitti lopulta kyseisen ottelun. 14. helmikuuta 2009 Koivu jatkoi nousuaan seuransa syöttötilastossa ohittaen Yvan Cournoyerin pohjustettuaan kaksi osumaa Montréalin voittaessa Atlanta Thrashersin numeroin 4–2 ja näin ollen nousten jo kuudennelle sijalle. Kauden aikana Koivu keräsi yhteensä 50 tehopistettä, mutta joukkueena Canadiens ei menestynyt juuri ollenkaan. Kauden päätteeksi Montréal ei enää tarjonnut Koivulle jatkosopimusta, vaan panosti pitkäaikaisen kapteeninsa sijaan Scott Gomeziin ja Mike Cammalleriin, jotka solmivat seuran kanssa sen historian rahakkaimmat sopimukset. Koivun viimeinen kausi seuran kanssa päättyi karvaaseen 0–4-tappioon Boston Bruinsille pudotuspeleissä, eikä hän saavuttanut seuran riveissä yhtäkään mestaruutta.
Anaheim Ducks (2009–2014)
thumb|left|250px|Koivu valmiina aloitukseen [[Vancouver Canucksin Henrik Sediniä vastaan vierasottelussa kaudella 2009–2010.]] Kaudeksi 2009–2010 Koivu siirtyi Anaheim Ducksiin, jonka kanssa hän solmi yksivuotisen ja 3,25 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen. Koivun huhuttiin tiivisti myös siirtyvän Minnesota Wildiin, jossa hänen veljensä Mikko Koivu pelasi, mutta Koivu kertoi, ettei halunnut lähteä kilpailemaan peliajasta samaan seuraan veljensä kanssa. Kymmenen kauden ajan Montréalissa kapteenina toiminut Koivu nimettiin myös Anaheimissa seuransa kapteenistoon, tällä kertaa kuitenkin varakapteeniksi sillä puolustaja Scott Niedermayer toimi vielä tuolloin seuran kapteenina. Koivu mainitsi, että yksi tekijä Anaheimin joukkueen ja hyvän organisaation ohella oli myös se, että maajoukkueessa tehokkaan kaksikon Teemu Selänteen kanssa muodostanut Koivu pääsi nyt pelaamaan Selänteen kanssa myös seurajoukkuetasolla.
22. tammikuuta 2011 Koivu palasi ensimmäistä kertaa Montréal Canadiensin kotiareenalle lähtönsä jälkeen, kun Ducks kohtasi Canadiensin vierasottelussa. Ennen ottelun alkua Koivu sai yleisöltä valtaisat suosionosoitukset ollessaan ainoa jäällä ollut pelaaja. Ottelun kakkostähdeksi valittu Koivu merkkautti myös yhden syöttöpisteen Anaheimin voittaessa ottelun rangaistuslaukauskilpailun päätteeksi 4–3. Runkosarjassa Koivu merkkautti 75 ottelun aikana 45 tehopistettä, ja pudotuspeleissä hän teki 6 ottelussa 7 pistettä, mutta Anaheim putosi jo pudotuspelien avauskierroksella hävittyään Nashville Predatorsille.
NHL-kausi 2012–2013 myöhästyi alkuperäisestä aikataulustaan työsulun vuoksi, minkä johdosta NHL-kauden runkosarja jouduttiin supistamaan 48 ottelun mittaiseksi. NHL-kauden myöhästyttyä lukuisten suomalaisten NHL-tähtien paluusta Suomeen ja Jääkiekon SM-liigaan huhuttiin, ja näin ollen myös Koivu liitettiin huhuihin Turun Palloseuran suhteen. Hän ehtikin jo harjoittelemaan seuran mukana vuoden 2012 joulukuussa, mutta hän ei pelannut Suomessa otteluakaan vaan palasi vuoden 2013 tammikuussa takaisin Pohjois-Amerikkaan kun NHL:n työehtosopimusneuvottelut työsulun lopettamiseksi saivat uutta puhtia. Lopulta liigan työsulku tuli päätökseensä tammikuun alkupuolella uuden työehtosopimuksen synnyttyä. Anaheim kohtasi kauden avauskierroksella Vancouver Canucksin, joka jäi kuitenkin täydellisesti jyrän alle Anaheimin voittaessa ottelun murskalukemin 7–3. Myös Koivu aloitti kauden lupaavasti merkkauttaen ottelussa kaksi syöttöpistettä. Muutamia otteluita myöhemmin Koivu ja Selänne sijoitettiin yllätyksellisesti eri ketjuihin, ja Anaheimin päävalmentaja Bruce Boudreau sijoitti Koivun joukkueen kolmannen hyökkäysketjun keskushyökkääjäksi Andrew Coglianon ja Daniel Winnikin rinnalle. Ketjumuutos ei vaikuttanut kuitenkaan Koivun otteisiin kaukalossa, sillä 24 runkosarjaottelun jälkeen Koivu oli tehtaillut jo tehopisteet 7+14=21 ja noussut NHL:n suomalaisten pelaajien pistekärjeksi. Koivu pelasi yhtä ottelua vaille täyden runkosarjan eli 47 ottelua ja merkkautti tehopisteet 8+19=27. NHL:n suomalaispelaajien keskinäisessä vertailussa Koivu sijoittui tehopisteiden saralla kolmanneksi Mikko Koivun ja Kimmo Timosen jälkeen, ja kahdeksalla maalillaan hän oli viidenneksi paras suomalainen maalintekijä. Anaheim voitti oman divisioonansa kirkkaasti ja nousi pudotuspeleihin, mikä puolestaan toi Koivulle tauon jälkeen tilaisuuden taistella Stanley Cupin voitosta. Hänen ja Anaheimin tavoitteet mestaruudesta kuitenkin kariutuivat jo ensimmäisellä pudotuspelikierroksella Detroit Red Wingsiä vastaan; Anaheim eteni pudotuspelisarjassaan aina ratkaisevaan, seitsemänteen otteluun asti mutta hävisi lopulta lukemin 2–3 kotiareenallaan ja putosi mestaruusjahdista. Kauden jälkeen Anaheim Ducksin kannattajat äänestivät seuran verkkosivuilla Koivun pelaajaksi, joka oli heidän mielestään joukkueen riittävää tunnustusta vaille jäänyt sankari. Koivu keräsi äänestyksessä 35,06 prosenttia äänistä ja oli äänestyksen selvä ykkönen, sillä toiseksi sijoittunut Andrew Cogliano sai 20,23 prosenttia kannattajien äänistä.
Koivu pohti ammattilaisuransa jatkamista kauden jälkeen, kunnes solmi Anaheimin kanssa yhden vuoden mittaisen jatkosopimuksen kaudeksi 2013–2014. Sopimuksen taloudellisia yksityiskohtia ei kuitenkaan paljastettu.
24. lokakuuta 2013 Koivu pääsi toista kertaa urallaan kohtaamaan entisen seuransa Montréal Canadiensin, kun Anaheim vieraili Montréalissa vierasottelun merkeissä. Koivu sai Montréalissa Canadiensin kannattajilta jälleen lämpimän vastaanoton ja yleisö osoitti hänelle suosiotaan seisoen ottelun aikana. Anaheim lopulta hävisi ottelun, mutta tästä huolimatta Koivu valittiin ottelun kolmostähdeksi.
Koivun kausi katkesi valitettavasti 12 pelatun ottelun jälkeen Anaheimin pelatessa vierasottelua Columbus Blue Jacketsia vastaan lokakuun lopulla. Columbuksen hyökkääjä Brandon Dubinsky taklasi hyökkäysalueelle kiekon tuonutta Koivua toisen erän viimeisellä peliminuutilla ja Koivu jäi jään pintaan pudottuaan makaamaan. Ottelun videokuva osoitti Dubinskyn kyynärvarren osuneen Koivua suoraan leukaan. Koivu talutettiin pois jäältä ja Dubinsky sai teostaan rangaistukseksi ulosajon. NHL:n kurinpito ei kuitenkaan tuominnut Dubinskylle taklauksesta pelikieltoa. Koivu sen sijaan lähetettiin tapahtuneen tiimoilta palaamaan Columbuksesta Anaheimiin hänen seuransa lääkärien tutkittavaksi aivotärähdysten oireiden varalta. Loukkaantumistaan ennen Koivu oli ehtinyt viimeistellä pelaamissaan otteluissa kaksi maalia ja yhteensä kolme tehopistettä, ja hän oli tilastollisesti joukkueensa paras aloittaja 106 aloitusvoitollaan. Koivu pelasi kauden aikana runkosarjassa 65 ottelua pistein 11+18=29 ja Anaheim oli läpi kauden koko NHL:n kärkiseuroja voittaen läntisen konferenssin ja oman divisioonansa. Runkosarjan päätyttyä Koivu kertoi, että hän pohtisi ammattilaisuransa jatkoa vasta kauden jälkeen, mutta ilmoitti, että hän olisi valmis jatkamaan uraansa kauden 2013–2014 jälkeen enää yhden kauden ajan. Pudotuspeleissä Anaheimin taival katkesi odotettua aiemmin, kun se hävisi konferenssin välierissä Los Angeles Kingsille ratkaisevassa, seitsemännessä ottelussa. Koivu sanoi ottavansa etäisyyttä jääkiekkoiluun, ennen kuin tekisi päätöksen uransa jatkumisesta. Koivu merkkautti pudotuspelien 13 ottelussaan yhden syöttöpisteen.
Kesäkuussa Anaheimin toimitusjohtaja Bob Murray ilmoitti, ettei seura tarjoa Koivulle pelisopimusta kaudesta 2014–2015. Koivun ohella Anaheim jätti pitkäaikaisen maalivahtinsa Jonas Hillerin ja Koivun ketjukaveri Daniel Winnikin vaille sopimuksia. Hän sai myös Euroopan jääkiekkosarjojen joukkueilta kesän kuluessa sopimustarjouksia, mutta syyskuussa Koivu kuitenkin ilmoitti päättävänsä ammattilaisuransa. Hän kertoi pohtineensa uransa jatkoa pitkään, ennen kuin teki lopullisen päätöksen ammattilaisuransa lopettamisesta. Koivun päätöksen tultua julki sosiaalinen media täyttyi lukuisista hänen uraansa kunnioittavista viesteistä, ja myös useat eri NHL-seurat ja -pelaajat osoittivat kunnioitustaan Koivun mittavalle uralle.
Uran päättymisen jälkeen
Koivu kertoi jäävänsä uransa jälkeen asumaan perheineen eteläiseen Kaliforniaan, Irvinen kaupunkiin ollakseen mukana tyttärensä Ilonan jalkapallojoukkueen ja poikansa Aatoksen jääkiekkojoukkueen valmennuksessa ja pitääkseen välivuoden ammattilaisurheilusta. Jo lopettamispäätöksensä jälkeen Koivu alkoi kuitenkin saada työtarjouksia ammattilaisjääkiekkoilun parista, sillä Anaheim Ducksin, Turun Palloseuran ja Suomen jääkiekkomaajoukkueen uutisoitiin neuvottelevan Koivun kanssa työtehtävistä tulevaisuutta koskien. Koivu liittyi vuosien 2015–2016 taitteessa Turun Palloseuran junioripuolen valmennustehtäviin ja toimii yhtenä apuvalmentajana TPS:n 05-ikäluokassa.
Pelaajauransa päättymisen jälkeen kanadalainen televisiokanava RDS tuotti Koivun urasta kertoneen dokumentin Sisu: le courage d’un capitaine. Suomen tasavallan presidentti Sauli Niinistö kutsui Koivun myös itsenäisyyspäivän vastaanotolle, ja Montréal Canadiens ilmoitti kunnioittavansa pitkäaikaisen kapteeninsa uraa joulukuun 18. päivä Anaheim Ducksia vastaan pelattavassa ottelussa.
Maajoukkue
thumb|left|Koivu aloituksessa [[Venäjän jääkiekkomaajoukkue|Venäjän Pavel Datsykia vastaan vuoden 2006 talviolympialaisten välierässä.]] Koivu pääsi debytoimaan Suomen jääkiekkomaajoukkueessa vuonna 1994 pelaten sekä Lillehammerin olympiaturnauksessa että MM-turnauksessa Italiassa. Koivu pääsi molemmissa kisoissaan välittömästi mitalikantaan, sillä Lillehammerin olympialaiset tuottivat Koivulle pronssimitalin ja MM-kilpailut hopeaa. Tuolloin Koivu, Turun Palloseurassa hänen kanssaan pelannut Jere Lehtinen sekä Helsingin IFK:n Ville Peltonen pelasivat ensimmäisen kerran samassa hyökkäyskolmikossa, ja vuotta myöhemmin Ruotsissa järjestetyissä MM-kilpailuissa sama kolmikko oli hyvin merkittävässä osassa Suomen edetessä historiansa ensimmäiseen maailmanmestaruuteen. Ruotsia vastaan pelatussa loppuottelussa Peltonen teki kypärätempun Koivun merkkauttaessa kaksi syöttöpistettä, ja näin ollen Koivu voitti yhden kevään aikana sekä Suomen mestaruuden että MM-kullan.
Maajoukkuetta edustaessaan Koivu on lähes poikkeuksetta toiminut aina joukkueensa kapteenina. Hän pelasi ensimmäistä kertaa Suomen kapteenina vuoden 1998 talviolympialaisissa Naganossa. Koivu oli turnauksen kärkinimiä tehopistein 2+8=10, ja hän jakoi olympiaturnauksen pistepörssin voiton Teemu Selänteen (4+6=10) kanssa. Hän muodosti tehokkaan hyökkäyskolmikon Selänteen ja Jere Lehtisen kanssa, mutta Selänne loukkaantui turnauksen välierissä ja näin ollen Ville Peltonen nostettiin jälleen Koivun ja Lehtisen rinnalle. Venäjä sysäsi Suomen turnauksen pronssiotteluun Kanadaa vastaan. Koivu syötti ottelussa Lehtisen 2–1-maalin sekä Peltosen iskemän voittomaalin Suomen voittaessa pronssia. Kevään 1998 MM-kilpailuihin Koivu ei päässyt osallistumaan loukkaantumisen vuoksi, mutta vuoden 1999 MM-kilpailuissa Koivu oli loistavassa iskussa; hän voitti turnauksen pistepörssin tehoin 4+12=16 viiden pisteen erolla turnauksen parhaaksi pelaajaksi valittuun Teemu Selänteeseen, hänet palkittiin turnauksen parhaana hyökkääjänä ja valittiin myös turnauksen tähdistökentälliseen. Koivun tehot tuolta turnaukselta on Suomen MM-tehopiste-ennätys. Vuonna 2013 Petri Kontiola jakoi tämän sijan hänen kanssaan MM- tehopistein 8+8=16.
Syöpänsä vuoksi Koivu esiintyi seuraavan kerran maajoukkuepaidassa vasta vuoden 2003 MM-kilpailuissa. Tehopistein 1+10=11 Koivu jakoi turnauksen pistepörssin viidennen sijan Selänteen (8+3=11) kanssa, mutta Suomen osalta turnaus oli katastrofaalinen, kun Ruotsi sysäsi kisaisäntänä toimineen Suomen tylysti ulos jatko-otteluista voitettuaan joukkueiden välisen puolivälieräottelun lukemin 6–5. Tämä oli Suomelle todellinen katastrofi, sillä joukkue oli johtanut ottelua jo lukemin 1–5 ennen kuin Ruotsi nousi rinnalle ja lopulta ohi kaksi maalia tehneen Peter Forsbergin johdolla. Vuoden 2004 maailmancupissa kolmella maalillaan Suomen joukkueen parhaaksi maalintekijäksi yltänyt Koivu joutui joukkueineen nielemään jälleen katkeran tappion Kanadan voittaessa loppuottelun numeroin 3–2.
Vuonna 2006 Koivu koki kenties yhden uransa katkerimmista tappioista. Loistavasti Torinon talviolympialaisissa kiekkoillut Suomi eteni puhtaasti ilman tappioita aina loppuotteluun, jossa Ruotsi voitti äärimmäisen tiukan ottelun päätteeksi olympiakultaa. Vaikka Montréal ei kyseisellä kaudella selviytynyt NHL:n pudotuspeleihin, Koivu kieltäytyi kutsusta MM-kilpailuihin samana keväänä. Olympialaisten yhteydessä Koivu valittiin myös Kansainvälisen olympiakomitean urheilijakomissioon. Koivu sai äänestyksessä 412 ääntä, mikä oli koko äänestyksen toiseksi suurin äänimäärä. Ainoastaan maastohiihtäjä Beckie Scott sai enemmän ääniä kuin Koivu. Äänestämään olivat oikeutettuja kaikki olympiakisoihin osallistuneet urheilijat, joista 2 003 käytti äänioikeuttaan. Koivun kahdeksanvuotinen pesti KOK:ssa käynnistyi 26. helmikuuta 2006. Olympiakomitean jäsenenä Koivu pääsi myös kantamaan olympiatulta ennen Lontoossa järjestettyjen vuoden 2012 kesäolympialaisten alkua. Hänen kautensa urheilijakomissiossa päättyi vuonna 2014.
thumb|300px|right|Koivu [[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2008|vuoden 2008 MM-kilpailuissa.]] Vuoden 2008 MM-kilpailuihin polvivammansa jälkeen. Kyseisissä MM-kilpailuissa Suomen kapteenina toimi Ville Peltonen, ja Koivu mainitsi kisoihin saapuessaan ettei tahtoisi viedä kapteenin tehtävää Peltoselta, vaikka sitä hänelle tarjottaisiinkin. Kisojen kuudessa pelaamassaan ottelussa Koivu merkkautti kolme syöttöpistettä ja Suomi saavutti kisoissa pronssimitalin. Maajoukkueen pronssijuhlien yhteydessä Koivu mainitsi haastattelussa olevansa kiinnostunut maajoukkueessa pelaamisesta myös vuoden 2010 talviolympialaisissa. Maajoukkueen päävalmentajaksi saapunut Jukka Jalonen kutsui Koivun olympiaturnauksen kokoonpanoon, ja neljänsissä olympiakisoissaan Koivu saalisti niin ikään neljännen mitalinsa Suomen kukistaessa kisojen pronssiottelussa Slovakian numeroin 5–3. Neljännen olympiamitalinsa johdosta Koivu ja Suomen joukkueessa pelanneet Ville Peltonen ja Jere Lehtinen nousivat Vladislav Tretjakin, Igor Kravtšukin ja Jiří Holíkin rinnalle jakamaan olympiamitalien ennätystä. Vancouverin olympialaisten jälkeen Koivu mainitsi, ettei hänen uransa maajoukkueessa olisi vielä ohi, ja kertoi vuoden 2013 keväällä olevansa innokas palaamaan maajoukkueeseen jälleen vuoden 2014 talviolympialaisiin.
Maajoukkueen päävalmentajaksi vuoden 2013 MM-kilpailujen jälkeen palannut Erkka Westerlund nimesi vuoden 2013 kesäkuussa 54 pelaajan listan, josta hän valitsisi pelaajat vuoden 2014 olympiaturnaukseen ja nimesi myös Koivun mukaan olympiajoukkueen ehdokasryhmään. Elokuussa Koivu kertoi, että hän haluaisi siirtää maajoukkuekapteenin tehtävän jo eteenpäin vuoden 2014 talviolympialaisissa.
Kaikkien odotusten vastaisesti Koivu kieltäytyi kutsusta edustaa Suomea talviolympialaisissa. Koivu päätökseen olympiapaikan luovuttamisesta vaikuttivat edelleen kisoja edeltänyt aivotärähdys ja tavoite voittaa NHL:n Stanley Cup. Ahkerana ja vaativana harjoittelijana tunnettu Koivu halusi käyttää olympialaisten tuoman tauon levätäkseen, jotta voisi palata hyväkuntoisena olympiatauon jälkeen kaukaloon jahtaamaan NHL:n mestaruutta. Koivu vetäytyi joukkueesta sivuun vain päiviä ennen kuin jääkiekkomaajoukkue tammikuun alussa julkaisi olympialaisiin lähtevän ryhmänsä. Koivu välitti päävalmentaja Erkka Westerlundille kirjallisen viestin koskien luopumista olympiapaikasta, jonka lukeminen olympiaryhmän julkistamistilaisuudessa sai Westerlundin herkistymään. Hän kertoi Koivun poisjäännin olleen hänelle henkilökohtaisesti vaikea asia ja että Koivulle oli kaavailtu joukkueeseen suurta roolia. Koivu itse mainitsi ”päätöksen olleen hänelle hyvin vaikea”, ja että ”olympiapaikka oli ollut hänen unelmansa.” Hän totesi, että ”vanhetessa täytyy pysyä itselleen rehellisenä”, ja ettei hän olisi ”tarpeeksi hyvässä fyysisessä kunnossa edustaakseen Suomea.”
Pelitapa ja pelaajakuva
Koivu muistetaan taitavana pelinrakentajana ja joukkueelleen tärkeänä johtajana sekä kaukalossa että sen ulkopuolella. Muun muassa Koivun kanssa pitkän yhteisen uran maajoukkueessa luonut Jere Lehtinen on todennut että "Suomen voittaessa maailmanmestaruuden Koivu oli maailman paras keskushyökkääjä". Turun Palloseurassa Koivua valmentanut Vladimir Jurzinov on sanonut Koivun olevan ”henkisesti ja teknisesti niin vahva, että hän pystyy joukkueensa kanssa tekemään mitä vain.” Koivu tunnettiin sekä seura- että maajoukkuetasolla esikuvallisena, rohkeana ja periksiantamattomana pelaajana, minkä johdosta hän kuului useimmiten seuransa kapteenistoon ja johtaviin pelaajiin. Koivu oli urallaan myös tärkeä esimerkinnäyttäjä ja mentori nuoremmille jääkiekkoilijoille.
Koivu ei kertaakaan urallaan ollut joukkueensa paras maalintekijä, vaan hän pyrki aina luomaan maalintekomahdollisuuksia muille. Hänen uransa suurin maalimäärä, 27 osumaa, syntyi hänen viimeisellä kaudellaan Turun Palloseurassa. Hänen NHL-uransa suurin yhden kauden maalilukema on 22, kun taas 17 kautta kestäneellä NHL-urallaan hän on ylittänyt 30 maalisyötön rajan kaksitoista kertaa ja jäänyt alle 20 maalisyötön ainoastaan neljä kertaa; kausilla 1999–2000, 2001–2002, 2012–2013 ja 2013–2014.
Koivun ura kärsi lukuisista eri loukkaantumisista. Loukkaantumisherkkyyttä pidettiinkin usein hänen ainoana pelillisenä heikkoutenaan. Tulokaskautensa 1995–1996 jälkeen Koivu pelasi NHL:ssä täyden runkosarjan ainoastaan yhden kerran, kaudella 2002–2003.
Yksityiselämä
Koivun vanhemmat ovat Tuire ja Jukka Koivu. Jukka on tunnettu jääkiekkovalmentaja ja -vaikuttaja, ja hän on muun muassa toiminut Turun Palloseuran päävalmentajana vuosina 2003–2005 sekä vuonna 2011.
Myös Sakun pikkuveli Mikko Koivu on ammattilaisjääkiekkoilija, ja hän oli NHL-seura Minnesota Wildin kapteeni ja jääkiekon maailmanmestari vuoden 2011 MM-kilpailuista. Saku ja Mikko tekivät jääkiekon historiaa 30. lokakuuta 2008 pelatussa ottelussa, kun Minnesota kohtasi Montréalin; kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun eurooppalainen veljespari kohtasi toisensa NHL:ssä omien joukkueidensa kapteeneina. Heillä on myös vuonna 1973 syntynyt velipuoli.
Koivu kihlautui Hanna Norion kanssa vuonna 2001 Kakskerrassa, ja heidät vihittiin kesällä 2002. Pariskunnan esikoistytär Ilona syntyi loppuvuonna 2004, ja heidän toinen lapsensa, poika Aatos syntyi kesäkuussa 2006.
Vuonna 2008 Koivu esiintyi kanadalaisen Simple Plan-yhtyeen kappaleen "Save You" musiikkivideolla. Videolla esiintyivät myös Koivun tavoin syövän selättäneet Sharon Osbourne, Marissa Winokur ja Kevin Hearn. Videon avulla kerättiin varoja syöpäpotilaiden hyväksi.
Koivu on toiminut vuodesta 2013 Suomen lasten syöpäsäätiö Aamun keulakuvana, ja hän on myös säätiön hallituksen jäsen.
Vanguard-luokka (sukellusvene)
Vanguard-luokka on Britannian kuninkaallisen laivaston neljän palveluksessa olevan ballistisin ydinasein varustetun ydinsukellusveneen muodostama alusluokka. Kukin aluksista on aseistettu jopa kuudellatoista sukellusveneestä laukaistavalla mannertenvälisellä Trident II -ohjuksella.
Taustaa
Britannian pääministeri Margaret Thatcher esitti 10. heinäkuuta 1980 Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carterille pyynnön, että Trident I (C4) hankinta mahdollistettaisiin samoin perustein kuin aiempi vuoden 1962 Polaris-ohjusten osto. Britannian hallitus teki 15. heinäkuuta 1980 päätöksen ostaa Yhdysvalloista Trident I (C4) -asejärjestelmän.
Presidentti Ronald Reaganilta anottiin 1982 Yhdysvaltain laivaston tuella hankintalupaa Trident II (D5) -ohjuksille ja Britannian hallitus ilmoitti 11. maaliskuuta 1982 mahdollisuudesta hankkia uusi asejärjestelmä D5-ohjuksineen neljään sukellusveneeseen. Uuden sukellusveneluokan suunnittelu aloitettiin niin kutsuttuna Trident-ohjelmana ja pääministeri Thatcher laski luokan ensimmäisen sukellusveneen HMS Vanguardin kölin 3. syyskuuta 1986.
Suunnittelu
Luokan alusten ohjusosasto on kopioitu Yhdysvaltain laivaston Ohio-luokan sukellusveneistä, mutta siiloja on ainoastaan kuusitoista eikä 24 kuten Ohiossa. Kullekin ohjusten 192 taistelukärjestä voidaan määrittää oma maali. Ohjusten lisäksi aseistuksena on neljä 21 tuuman torpedoputkea Spearfish-torpedoille, mikä mahdollistaa hyökkäyksen joko sukellusveneitä tai pinta-aluksia vastaan jopa 65 kilometrin etäisyydeltä. Alusten omasuojana on kaksi SSE Mk.10 -heitintä, jotka mahdollistavat tyypin 2066 tai tyypin 2071 harhamaalien laukaisun. Lisäksi aluksiin on asennettu UAP Mk.3 ESM -järjestelmä.
Aluksille suunniteltiin uusi komentojärjestelmä SMCS, joka on sittemmin otettu käyttöön Trafalgar-luokan sukellusveneissä.
Aluksille on asennettu Thaleksen tyypin 2054 kaikuluotain, jossa on yhdistetty tyyppien 2046, 2043 ja 2082 kaikuluotaimet yhdeksi kokonaisuudeksi. Tyypin 2043 kaikuluotain on runkoon asennettu aktiivi/passiivi etsintäkaikuluotain, tyyppi 2082 on passiivinen maalinosoitus ja etäisyydenmittauskaikuluotain ja tyyppi 2046 on hinattava hyvin matalalla taajuudella toimiva kaikuluotain. Merenkulun apuna on I-alueen tyypin 2007 merenkulkututka. Aluksella on kaksi periskooppia, joista CK51 on maalin etsintää varten ja CH91 hyökkäystä varten. Kummassakin on televisio ja lämpökamera perinteisen optisen järjestelmän lisäksi.
Suomi jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2014
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2014 kultaa voittanut joukkue.
Aalborgin lentoasema
Aalborgin lentoasema  on Tanskan kolmanneksi suurin ja Pohjois-Jyllannin suurin lentoasema. Lentoasema sijaitsee Aalborgin keskustasta 6,5 kilometriä luoteeseen.
Alaskanjupik
Alaskanjupik (omakielinen nimi: Yugtun ) on eskimo-aleuttilainen kieli, joka on yksi jupikkikielistä. Yhdessä alutiiqin kanssa se muodostaa siihen kuuluvan alaskanjupikkikielten alaryhmän.