cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dallapé
Jäppilän pumppu
Vuonna 1928 Dallapé teki ensimmäisen maaseutukeikan Karkkilaan, mukanaan graafikko-lausuntataiteilija-järjestäjä-puuhamies Toivo Alajärvi. Alajärvi esiintyi usean vuoden ajan Dallapén kiertueilla juontajana ja kaskunkertoja eli speakerina, ja oli hyvä ikäväntorjuja myös keikkabussissa. Myös Eino Katajavuoresta kehkeytyi melkoinen showmies, joka viihdytti yleisöä ksylofonisooloissaan humoristisin pikku nyanssein. Katajavuori kehitti itselleen koomisen kuplettinumeron, jossa hän säesti itseään kanteleella (sisko Ulla Katajavuori oli tunnettu kanteletaiteilija). Noin vuosina 1927–1928 Dallapéssa soittivat Aleksanteri Kallio (harmonikka) ja Hannes Nurminen (viulu). 1928–1929 pitkäaikaisiksi jäseniksi liittyivät Pauli Impivaara (saksofoni, harmonikka ja trumpetti) ja Paavo Raivonen (harmonikka ja saksofoni).
Ensimmäiset levytykset Dallapé teki vuonna 1929 Ravintola Mikadossa Polyphon-levymerkille ja pian tämän jälkeen muutamia levytyksiä Homocord-merkille. Jäppilä ja orkesterin toimistossa työskennellyt trumpetisti Valto Tynnilä muodostivat lauluntekijäparin, joka alkoi kirjoittaa useita iskelmiä, kuten ”Äiti ja poika”, ”Kyyneleiset silmät”, ”Kivikauden mies”, ”Irja pieni”, ”Kesäilta Saimaalla” ja ”Tammerkoski”. Vielä vuoden 1929 aikana osa Dallapésta kävi Berliinissä levyttämässä 50 kappaletta Kansanorkesterin nimellä laulajina Aarne Salonen ja Urho Walkama. Vuoden 1930 keväällä orkesteri matkusti Berliiniin Homocordin studioon, tällä kertaa laulajina Ville Alanko ja Hannes Kettunen. Heti näiden levytysten perään Dallapé matkusti Varsovaan Syrena-yhtiön studiolle soittamaan Niilo Saarikon Columbus-levymerkille 20 levypuolta. Levyt tehtiin Rajamäen poikain orkesterin nimellä ja laulajina olivat Ville Alanko, Kaarlo Kytö ja Yrjö Haapanen. Syksyllä 1930 orkesterin riveihin liittyi sousafonisti ja sovittaja Eero Lindroos (myöhemmin Lauresalo). Marraskuussa 1930 matkustettiin taas Berliiniin Homocordin studiolle laulajina Alanko, Kettunen ja Veli Lehto. Nyt orkesteri soitti ensi kerran Lindroosin sovituksista ja Dallapén soittotyyli vakiintui sellaiseksi, kuin se 1930-luvun alussa oli.
Vuonna 1930 Dallapé solmi pitkäaikainen levytyssopimuksen PSO:n kanssa. Ville Alangon kuoltua 1931 Matti Jurvasta tuli noin vuodeksi Dallapén laulusolisti. Jurva oli jo kokenut, useamman levyn tehnyt laulaja liittyessään orkesteriin. Hän säesti itseään banjolla ja lauloi menestysiskelmiään ”Sulamithia” ja ”Katulaulaja”, välillä stepaten (taito, minkä hän opetti myös Katajavuorelle), ja toisinaan vetäen orkesterin kuusimiehistä ukulele-ryhmää havaijilaisissa numeroissa. Jurva oli alun perin pianisti ja näin ollen kohtalaisen hyvä muusikko. Hän soitti myös muun muassa pianoharmonikkaa, banjoa sekä rumpuja.
Suuret kiertueet
Syksyllä 1931 perustettiin ja rekisteröitiin ”aatteellinen yhdistys” Dallapé-orkesteri ry, joka mahdollisti liiketoiminnan, sekä pienen veronkierron erilaisissa tapahtumissa. Vuonna 1931 Dallapé teki ensimmäisen kesäkiertueensa tähtisolistina Matti Jurva. Kesällä 1932 tehtiin toinen Suomi-kiertue; kolmen ja puolen kuukauden mittainen kierros Itä-Suomea Kemijärvelle, ja sieltä länsirannikkoa takaisin Helsinkiin. Kaikkiaan 95 keikkaa. Orkesterin kokoonpano tuolloin oli Jäppilä, Pahlman, Katajavuori, Impivaara, Lindroos, Jurva, sekä uusina miehinä Vili Vesterinen haitarissa ja Mauno Jokinen viulussa. Kupletööri Rafu Ramstedt kävi muutamilla keikoilla laulamassa, ja Toivo Alajärvi hoiti speakerin tehtävät. Ohjelman konserttimusiikkipuolen hoitivat Vesterinen, Katajavuori ja Pahlman.
Syksyllä 1933 orkesteri siirtyi soittamaan Hallituskadulle Heimolan taloon, jonka edellinen käyttäjä oli ollut Suomen eduskunta. Samalla perustettiin Dallapé-opisto, joka toimi talon yläkerrassa. Opistossa orkesterin jäsenet jakoivat oppejaan aloitteleville muusikoille, kuten Olavi Virralle ja Kauko Käyhkölle, jotka molemmat liittyivät myöhemmin Dallapén riveihin. Näyttelijätär Ansa Ikonen, joka oli Tuomikosken löytö, opetti opistolla laulua ja englantia. Ikonen nähtiin muutaman kerran Heimolassa Dallapén solistina, laulaen ”O sole mioa” sekä ”Dinahin” englannin kielellä.
Malmsténin johdossa
Vuonna 1934 Jäppilä jätti Dallapéssa soittamisen ja jättäytyi orkesterinsa taustavoimaksi, hoitamaan opistoasioita, julkaisutoimintaa ja managerin tehtäviä. Vuosina 1935–1936 kesäkiertueiden kapellimestariksi ja laulusolistiksi tuli Georg Malmstén. Talvikausina kapellimestarin tehtäviä hoiti Helge Pahlman. 13-miehisen orkesterin uusia nimiä olivat Malmsténin kaudella saksofonisti Toivo Linnavirta, rumpali Ossi Aalto, trumpetisti Tauno Kukko, pasunisti Martti Ounamo. Malmstén harjoitti orkesterin konserttivalmiiksi ja kabaree-tyylinen show sai koreografiat. Ohjelmisto sisälsi muun muassa numerot ”Vanhan kartanon kehräävä rukki”, ”Eila, tunturien tyttö”, ”Uinu pikkumies”, sekä jo aavistuksen jatsahtavat show-numerot ”Tiger Rag” ja ”Idän pikajuna” (joka myöhemmin opittiin tuntemaan paremmin ”Meksikon pikajuna” -nimisenä). Kesäkiertue oli edellisvuoden tapaan kaksiosainen, ja syksyllä orkesteri teki vierailun Ruotsiin.
Seuraavana vuonna tehtiin kesäkiertue samalla kokoonpanolla. Uutta materiaalia olivat muun muassa Allu Kososen sovittama ”St. Louis Blues” ja ”Aamulaulu”. Pienestä jatsahtavasta heräämisestä huolimatta orkesterin linja oli vieläkin varsin raskassointinen, ja Malmsténin kauden ohjelmistoon kuului muun muassa paljon operettisävelmiä, kuten ”Viktoria ja hänen husaarinsa” ja ”Bagdadin kalifi”. Näitä yhtyeen kovimmat jazzmiehet soittivat läpi melko pitkin hampain. Allu Kosonen siirtyikin pian Rytmipoikiin soittelemaan synkopoidumpaa meininkiä.
Vuonna 1937 Malmstén lähti omille teilleen ja Dallapén otti johtoonsa ksylofonisti Eino Katajavuori. Ohjelmistoon otettiin uusia jazz-numeroita muun muassa ”Bugle Call Rag”, sekä jatsahtava sovitus Merikannon laulusta ”Soi vienosti murheeni soitto”. Tavanmukaiselle kesäkiertueelle tuli uutena miehenä mukaan pianisti Kauko Kotivalo Tekonen sekä laulusolistiksi jälleen kerran A. Aimo. Samana vuonna tehtiin toinen ruotsinvierailu, jolla Malmstén toimi orkesterinjohtajana.
Elokuussa 1937 raastuvanoikeus päätti lakkauttaa Dallapé-orkesteri ry:n toiminnan katsottuaan, että orkesterin toiminta ei vastannut yhdistykselle asetettavia aatteellisia periaatteita. Tämä tiesi Dallapé-opiston loppua. Syksyllä orkesteri siirtyi Heimolasta Mikadoon.
Bruno Laakko ja hänen orkesterinsa Lepakot
Keväällä 1938 Kauko Käyhkö lauloi Dallapén levysessiossa ja liittyi orkesteriin kesäkiertueen alkaessa, hoitaen laulamisen ohessa myös kitaristin tehtäviä. Kesällä tehtiin taas tavanmukainen kaksiosainen Suomi-kierros. Loppukesästä Kemin Teatteritalolla orkesterin harjoituksiin ilmestyi amerikansuomalainen Bruno Laakko, joka kyseli soittajanpaikkaa. Koesoittoon hän ilmestyi kullatun saksofonin, hienon kalliin klarinetin ja tuskin koskaan Suomessa nähdyn bassoklarinetin kera. Jo ensisävelien jälkeen kaikki tajusivat, että kyseessä oli ensiluokkainen muusikko ja todellinen swing-mies. Laakko otettiin välittömästi orkesterinjohtajaksi. Laakon myötä orkesteri siirtyi enemmän synkopoidun swingin pariin, Laakon esikuvan Benny Goodmanin tyyliin. Hän toi orkesteriin myös vapaan improvisoinnin. Soittotaitojensa lisäksi Laakko oli erinomainen sovittaja. Pian Dallapén ohjelmistossa olikin hänen versionsa monista amerikkalaisista menestysiskelmistä, kuten ”Alexander’s Ragtime Band”, ”Jeepers Creepers” ja ”Dinah”.
Syksyllä 1938 orkesteri kävi kolmen viikon kierroksella Ruotsissa, ja talvella Ravintola Mikado vaihtui Kaisaniemenkadun Lepakko-ravintolaan. Dallapéstä lähtivät pois ensin Kukko ja Ounamo, sitten Katajavuori ja Vesterinen jotka perustivat oman orkesterinsa. Tämän jälkeen orkesterin kokoonpano oli viimeisenä rauhanvuonna: Pahlman, Raivonen ja Linnavirta saksofoneissa, Impivaara ja Armas Miettinen trumpeteissa, Ahti Pilvi pasuunassa, Lindroos bassossa, Käyhkö kitarassa, Onni Laihanen pianossa ja Aalto rummuissa, Laakon soittaessa saksofonia ja klarinetteja. Tässä vaiheessa haitarit olivat jääneet jo taka-alalle ja puhaltimet vallanneet orkesterin. Hanuristeina toimi tarvittaessa Onni Laihanen ja Paavo Raivonen.
Kesän 1939 lopulla orkesteri levytti Käpylän työväentalolla salanimellä ”Bruno Laakko ja Lepakot” Columbia-levymerkille Salanimen avulla vältyttiin sopimusrikkomukselta PSO:n Odeonin kanssa. Sessiossa levytettiin nelisenkymmentä kappaletta, joista 34:n laulajana oli Olavi Virta. Laakko itse lauloi kappaleet ”Aleksanterin rytmiorkesteri” (Alexander’s Ragtime Band) ja ”Kissa vieköön” (Jeepers Creepers), johon suomenkielisen sanoituksen teki Kauko Käyhkö. Virran kappalevalikoima koostuu lähinnä tangoista ja jenkoista, mutta on mukana pari erinomaista swing-numeroakin, ”Ruusuhuone” ja ”Teetä kahdelle”, joissa voi kuulla Laakon hienosti improvisoidut klarinetti- ja saksofonisoolot.
Talvisotaan päättyi Dallapén loistokas swing-kausi Bruno Laakon johdolla, miesten jouduttua rintamalle yksi kerrallaan. Välirauhan aikana orkesteri keikkali satunnaisesti Helge Pahlmanin johdolla, miehistön koostuessa vaihtuvista soittajista, Kullervo Linnan soittaessa rumpuja ja Kauko Käyhkön toimiessa laulajana. Jatkosodan syttyminen kesällä 1941 keskeytti orkesterin toiminnan kolmeksi vuodeksi.
Sodan jälkeen
Vuonna 1944 Helge Pahlman kokosi jälleen swing-Dallapén kasaan ja aloitti keikkailut Alppilavalla ja Malminkadun Seurantalolla. Kokoonpanossa soittivat Linnanvirta ja Pahlman saksofoneissa, Kukko, Miettinen ja Olavi Koskela trumpeteissa, Olavi Lampinen pasuunassa, Tapani Valsta pianossa, Alvi Palho kitarassa, Eero Lindroos (Lauresalo) bassossa ja Linna rummuissa. Kesän 1945 kiertue katkesi lyhyeen, Olavi Virran saatuaan tarpeekseen kesken kaiken. Viimeinen suuri kesäkiertue tehtiin 1948 laulusolisteina Sävelsiskot ja Georg Malmstén. Myös levytyksiä tehtiin. Vuoden 1946 Sointu-levytykset ovat kaikki todellisuudessa Dallapén soittamia, vaikka levyssä lukikin Sointu-orkesteri. 1951–1952 se levytti omalla nimellään Saarikon edustamille Triola- ja Philips-merkeille. Yhtye jatkoi vaihtelevin kokoonpanoin aina vuoteen 1955 asti, jolloin yhtyeen soittopaikka, Malminkadun Seurantalo, lakkautettiin.
pienois|oikea|Harjoituksissa vuonna 1962. Kankkulan kaivolla -radiohupailun sytyttämän humppavillityksen levitessä ympäri Suomea Jäppilä kokosi Dallapén uudelleen kasaan 1960 juhlakonserttia varten. 1960–1962 suuressa kokoonpanossa soittivat lähes kaikki 1930-luvun kultakauden muusikot A. Aimon toimiessa solistina. Tätä seurasi satunnaisia levytyksiä Georg Malmstenin ja Allu Kosusen johdolla, sekä radio- ja TV-esiintymisiä. Vuonna 1962 orkesteri aloitti keikkailun kokoonpanolla Jäppilä, Linnanvirta, Lauresalo, Olavi Palonen, Toivo Nuora, Eino Lehtonen, A. Aimon hoidellessa edelleen lauluhommat.Tässä vaiheessa Martti Jäppilä luovutti orkesterin musiikillisen johdon ja talousasioiden hoidon kokonaan Eero Lauresalolle. Jäppilä oli kuitenkin Dallapén johtaja kuolemaansa saakka. Dallapén toimintaa kannatti kuitenkin jatkaa, koska keikkoja oli vuosittain yli sata. Dallapén ohjelmisto muuttui hieman enemmän tangopainotteiseksi 1960-luvun puolivälin ”tangokuumeen” ajaksi ja orkesteri esitti kotimaisten tangojen lisäksi mm. Malandon tangoja. Dallapé säesti Aikamiehet-kuoroa sen levyttäessä Martti Jäppilän valssin Iltatuulen viesti, joka nousi vuonna 1967 Suomen eniten soitettujen ja myytyjen äänilevyjen joukkoon.
A. Aimon kuoltua jouluna 1963 hänen tilalleen tuli Ossi Lehtinen ja myöhemmin Mikko Järvinen. Jäppilän kuoltua 1967 orkesterin johtajan tehtävät siirtyivät Eero Lauresalolle, jonka jälkeen johtotehtävissä on jatkanut hänen poikansa Juhani Lindroos. Yhtyeeltä rupesi tulemaan albumeita säännöllisin väliajoin. Vuodesta 1969 Dallapé keikkali kokoonpanolla Antero Aarre, Aimo Niemi, Leo Kähkönen ja Johnny Forsell. 1970-luvun solisteina muun muassa Kalevi Korpi ja Mauri Härmä. Vuonna 1975 julkaistulla Dallapén 50-vuotisjuhlalevyllä esiintyivät Georg Malmstén, Kauko Käyhkö, Tauno Palo ja Kalevi Korpi. Malmsténin ja Palon osalta kyseessä olivat heidän viimeisiksi jääneet esiintymisensä äänilevyllä. Myös Berit (Tuula Etola) teki 1970-luvulla kaksi LP-levyä Dallapén solistina. Dallapé oli vakioesiintyjä vuosina 1977–1988 järjestetyillä Lappeenrannan humppafestivaaleilla. Orkesteri oli lisäksi eräitä kertoja mukana maakunnallisissa musiikkitapahtumissa, muun muassa Sata-Häme Soi -tapahtumassa Ikaalisissa.
Dallapé piti 50-vuotisjuhlakonserttinsa Helsingin Kulttuuritalossa 25. syyskuuta 1975. Televisioidun konsertin kapellimestarina oli Rauno Lehtinen ja sen juonsi Heikki Hietamies. Solisteina esiintyivät Berit, Martti Suuntala, Ossi Lehtinen, Kalevi Korpi, Tauno Palo ja Kauko Käyhkö. Ohjelmassa oli myös haitaristi Aimo Niemen, saksofonisti Leo Kähkösen ja pianisti Asser Fagerströmin sooloesityksiä. Juhlassa oli kunniavieraana Georg Malmstén, joka ei sairautensa vuoksi itse voinut esiintyä.
1980-luvulla orkesterissa soittivat Antero Aarre, Yrjö Luukkonen, Kaj Joneson, Juhani Lindroos ja Krister Palmgren, Kosti Seppälän toimiessa solistina. Haitaristi Aimo Niemi oli kuollut äkillisesti vuonna 1979 ja hänen tilalleen tullut Erkki Tuulikari kuoli vuonna 1983. Samana vuonna laulusolisti Mauri Härmä palasi aiempaan ammattiinsa poliisikonstaapeliksi ja hänen paikalleen tuli Kosti Seppälä. Vuonna 1989 Antero Aarre vaihtui Aulis Liljanderiin. Eero Lauresalo oli lopettanut aktiiviuransa 1980-luvun taitteessa, mutta hän kirjoitti runsaasti sovituksia tämän jälkeenkin, mm. suurimpaan osaan vuonna 1989 ilmestyneen Suomen Joutsen -albumin kappaleista. Kyseinen levy oli orkesterin ensimmäinen albumi yli kymmenen vuoden tauon jälkeen ja samalla sen ensimmäinen CD-levy. 1990-luvulla yhtyeen kokoonpano on vaihtunut säännöllisesti, ja on vuosituhannen vaihduttua toiminut 6-miehisenä. Kosti Seppälän johdolla Dallapé julkaisi yhteensä kolme albumia, joista Juhlalevy (2000) saavutti kultalevyyn oikeuttavan myynnin. 1990-luvulla esiintyivät vielä satunnaisesti orkesteriin 1930-luvulla tulleet Ossi Aalto, Asser Fagerström, Tauno Kukko ja Eero Lauresalo.
Dallapé 2000-luvulla
pienois|Dallapé keikalla vuonna 2014. Kuvassa: Mikko Hassinen (rummut), Jarmo Nikku (kitara), Timo Tolonen (basso), Niko Kumpuvaara (harmonikka), Antti Ohenoja (ksylofoni ja vibrafoni), Mauri Saarikoski (viulu), Roope Löflund (tenorisaksofoni), Teemu Takanen (alttosaksofoni), Janne Toivonen (trumpetti) ja Juha Kortehisto (pasuuna). Vuonna 2005 avattiin Helsingin Kallioon Dallapénpuisto Aleksis Kiven kadun ja Teollisuuskadun väliin. Puiston avajaisissa soitti orkesteri itse.
Vuonna 2010 orkesterin johtajaksi tuli Juha Hostikka. Dallapé-orkesteri alkoi jälleen soittaa suurella kokoonpanolla. Dallapé julkaisi 2010 uuden levyn Jälleen soittaa Dallapé, jossa solisteina olivat Juha Hostikka ja Sami Saari sekä vierailevana solistina Topi Sorsakoski. Vuonna 2011 julkaistulla Soittajan sussu -albumilla esiintyi vierailevana solistina Maria Ylipää. Vuonna 2013 Juha Hostikka ja Dallapé-orkesteri jatkoivat esiintymisiään. Yhtye julkaisi 15. marraskuuta 2013 albumin Matkalla Timbuktuun, jolla vierailevana solistina on lauluyhtye Rajaton.
Dallapé juhli 90-vuotista taivaltaan palaamalla synnyinjuurilleen Helsingin Kivinokkaan, jossa yhtye esiintyi juhannusaattona 19. kesäkuuta 2015.
Kia Motors
thumb|Kia Motorsin Etelä-Korean tehtaalla
Herbert Blomstedt
thumb|Herbert Blomstedt Herbert Blomstedt (s. 11. heinäkuuta 1927 Springfield, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaissyntyinen kapellimestari. Hänen vanhempansa olivat Ruotsista, ja perhe muutti takaisin sinne Herbertin ollessa parin vuoden ikäinen. Lapsuudessaan Blomstedt asui viisi vuotta myös Suomessa Kauniaisissa, Helsingissä ja Turussa.
Merita Berg
Merita Berg (s. 1991 Kirkkonummi) on suomalainen laulaja-lauluntekijä, joka tunnetaan yhtyeistään Hullu Ruusu ja Rosita Luu.
Berg debytoi musiikintekijänä vuonna 2017 Antti Hermajan kanssa yhteisellä Hullu Ruusu -yhtyeellään, jonka ensialbumin julkaisi Helmi Levyt. Albumi sai kehuja, Rumbassa kriitikko Niko Peltonen vertasi sitä Leevi and the Leavingsiin. Yhtye julkaisi myös toisen albumin, Rehab (2019), mutta hajosi pian sen jälkeen.
Suomalaisista muusikoista Berg on Leevi and the Leavingsin Gösta Sundqvistin ohella maininnut Maritta Kuulan yhtenä vaikuttajanaan, ja ulkomaisista lisäksi Nicon, Gram Parsonsin ja Karen Carpenterin.
Rosita Luu sai alkunsa Bergin sooloprojektina, jossa Hermaja on kuitenkin mukana laulunkirjoittajana ja tuottajana, Bergin vastatessa suurimmasta osasta sanoituksista ja melodioista. Yhtye on julkaissut kolme pitkäsoittoa: SOS (2018), Samettisuu (2020) ja Maaginen elävä (2022). Hullu Ruusun ollessa folkahtavampaa musiikkia on Rosita Luu taas paikoin elektronisempaa.
Herbert Blomstedt
Blomstedt opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa ja Uppsalan yliopistossa. Myöhemmin hän opiskeli nykymusiikkia Darmstadtissa, barokkimusiikkia Paul Sacherin johdolla sekä orkesterinjohtoa Yhdysvalloissa.
Elisabet I
Elisabet I (7. syyskuuta 1533 – 24. maaliskuuta 1603) oli Englannin ja Irlannin kuningatar 17. marraskuuta 1558 lähtien kuolemaansa asti. Elisabet I oli viides ja viimeinen Tudorin suvun monarkki. Hänen valtakautensa ajoittui katolisuuden ja protestanttisuuden välisten kamppailujen aikaan. Elisabet I on yksi Englannin menestyksekkäimmistä monarkeista, jonka valtakaudella Englanti nousi eurooppalaiseksi suurvallaksi sekä politiikan, talouden että kulttuurin saralla.
Herbert Blomstedt
Blomstedt tunnetaan ennen kaikkea saksalaisen, itävaltalaisen ja pohjoismaalaisen musiikin tulkinnoistaan: näitä ovat olleet muun muassa Ludwig van Beethovenin, Felix Mendelssohn-Bartholdyn, Franz Schubertin, Anton Brucknerin, Richard Straussin, Edvard Griegin, Jean Sibeliuksen ja Carl Nielsenin teokset.
Merita Berg
Berg sanoo kirjoittavansa lauluja "eri hahmojen ja äänien" näkökulmista. Joidenkin aiheidensa rankkuutta hän sanoo tasapainottavansa huumorilla.
Kia Motors
Kia Corporation on vuonna 1946 perustettu eteläkorealainen autonvalmistaja. Kia-merkkisten autojen vuosittainen tuotanto on yli 2,7 miljoonaa ajoneuvoa. Kialla on 14 valmistus- ja kokoonpanotehdasta yhdeksässä eri maassa, ja merkin jakeluverkosto toimii 150 maassa. Vuonna 2012 Kia oli Euroopassa kolmanneksi eniten kasvanut automerkki. Suomessa Kia saavutti vuonna 2012 kaikkien aikojen parhaan markkinaosuutensa, 5,8 prosenttia, ja oli seitsemänneksi myydyin automerkki.
Elisabet I
Elisabet oli kuningas Henrik VIII:n ja silloisen kuningatar Anna Boleynin tytär. Elisabet nimettiin kuningattareksi 17. marraskuuta 1558 sisarpuolensa Maria I:n kuoltua. Elisabet kuoli 24. maaliskuuta 1603 ja seuraajaksi nousi Skotlannin Jaakko VI nimellä Jaakko I. Elisabet ei saanut lapsia eikä mennyt naimisiin; osin tästä syystä hänestä käytetään nimitystä neitsytkuningatar.
Herbert Blomstedt
Blomstedt on toiminut ylikapellimestarina Oslon filharmoniselle orkesterille 1962–1968, Tanskan kansalliselle sinfoniaorkesterille 1967–1977, Sächsische Staatskapelle Dresdenille 1975–1985, Ruotsin radion sinfoniaorkesterille 1977–1982, San Franciscon sinfoniaorkesterille 1985–1995, Pohjois-Saksan radion sinfoniaorkesterille 1996–1998 sekä Leipzigin Gewandhausorkesterille 1998–2005.
Mustalampi (Jyväskylä, Kuohu)
Mustalampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä ja Petäjävedellä Kuohun kylän lähellä sijaitseva lampi.
Herbert Blomstedt
Blomstedt on adventisti, minkä Vesa Sirén ottaa esille konserttiarviossaan, joka käsittelee Blomstedtin johtamaa Sibelius- ja Beethoven-konserttia Helsingissä huhtikuussa 2017. Sirén toteaa, että Blomstedtin uskonnollinen tausta vaikutti siihen, kuinka tämä johti Sibeliuksen neljättä sinfoniaa: Kun sen on tulkittu lähteneen Sibeliuksen käsistä traagisena, Blomstedt ei tulkinnassaan eikä ohjelmalehtisessäkään löydä teoksesta pessimismiä.
Mustalampi (Jyväskylä, Kuohu)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,3 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lammen tilavuudeksi on saatu 84 900 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,7 metriä ja suurin syvyys on 7,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 134,5 metriä mpy.
Tee itselles elämä
Tee itselles elämä on Pelle Miljoona & Rockers -yhtyeen kahdeksas, ja Pelle Miljoonan 23. albumi. Se julkaistiin 7. toukokuuta 2001.
Raimo Raimela
thumb|Raimo Raimelan juliste 1950-luvulta. Raimo Olavi Raimela (25. helmikuuta 1916 Kristiinankaupunki – 24. huhtikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen graafinen suunnittelija, animaattori ja Mainosgraafikkojen koulun rehtori.
Kia Motors
Historia
Kia Motors Corporation on Etelä-Korean vanhin autonvalmistaja. Kia perustettiin joulukuussa 1944 nimellä Kyungsung Precision Industry. Alussa pieni tehdas valmisti käsityönä polkupyörien osia, mutta vuonna 1952 alkoi myös polkupyörien valmistus. Silloin otettiin käyttöön nimi Kia Industrial Company. Sana kia on peräisin kiinan ja korean sanasta ki (suom. tulla ulos, nousta) ja sanasta a (Aasia).
Raimo Raimela
Raimela aloitti opinnot Taideteollisuuskeskuskoulussa 1936 ja sai ne päätökseen juuri talvisodan kynnyksellä 1939. Jatkosodassa Raimela haavoittui ja komennettiin toipilaana elokuvaajaksi puolustusvoimien valokuvaosastolle. Vuonna 1943 hänet lähetettiin Berliinin UFA-studiolle opiskelemaan animaatiofilmien tekoa. Sieltä hän toi Suomeen trikkikameran, jonka avulla alkoi tehdä opetuskäyttöön tarkoitettuja animaatioelokuvia sekä puolustusvoimille että lääketieteen ja terveysvalistuksen tarpeisiin. Eräs hänen kuvaajankykyjään tarvinnut oli hammaslääketieteellisiä röntgenkuvauslaitteita kehittänyt professori Yrjö Paatero.
Tee itselles elämä
Kappaleet
Kaikki kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut Pelle Miljoona sekä sovittanut Rockers, ellei toisin mainita.
Raimo Raimela
Raimela teki animaatioita etenkin yhtiöille Fennada-Filmi ja Felix-Filmi. Animaatioelokuvien lisäksi Raimela suunnitteli valtavan määrän erilaisia painotuotteita, kuten yritysten liikemerkkejä, kirjelomakkeistoja, vuosikertomuksia ja historiikkeja sekä valomainoksia ja messuosastoja. Erityisen tunnetuksi Raimela tuli julisteistaan, joita hän teki muun muassa Suomen Filmiteollisuudelle, Punaiselle Ristille. Painettujen, ympäri Suomen elokuvateattereita levinneidien elokuvajulisteiden ohella Raimela maalasi säännöllisesti käsin helsinkiläisen elokuvateatteri Rexin katolle tarvittavia elokuvamainoksia. Raimela toimi yli 20 vuotta Postipankin konttoreiden julkisivugrafiikan ja mainosjulisteiden suunnittelijana.
Raimela oli yksi Mainosgraafikkojen koulun perustajajäsenistä ja opettajista. Hän toimi koulun rehtorina vuodesta 1963 aina 1980-luvun alkuun saakka, jolloin jäi eläkkeelle.
Palkintoja
Raimelan verenluovutuksen edistämiseksi suunnittelema juliste Taas tarvitaan verta sai ensimmäisen palkinnon kansainvälisen Punaisen Ristin Monacossa pidetyssä julistekilpailussa 1959. Vuonna 1955 Raimela voitti sekä Vuoden juliste- että Vuoden elokuvajuliste -palkinnot. Elokuvajulisteistaan hänet palkittiin myös 1957 ja 1958.
Raimo Raimela sai taideteollisuuden valtionpalkinnon 1981.
Elisabet I
Elisabet I oli pisimpään hallinnut Tudorin suvun monarkki. 44 vuotta kestäneen valtakauden aikana Elisabet maltillisesti vakiinnutti Englantia protestanttiseksi maaksi. Vuonna 1570 paavi julisti Elisabetin kerettiläiseksi, mitä seurasi lukuisia epäonnistuneita salamurhayrityksiä. Myös sotapolitiikassa Elisabet toimi maltillisesti, eikä valtakaudella käyty suuria sotia. Julistamattoman Anglo-Espanja-sodan (1585–1604) suurimmassa taistelussa Englanti voitti Espanjan niin kutsutun Voittamattoman armadan. Edeltäviin ja seuraaviin valtakausiin verrattuna Elisabetin valtakausi oli sisäisen rauhan aikaa. Englanti ei juurikaan kärsinyt sodista kotisaarellaan tai Euroopan mantereella vaan suurimmat taistelut käytiin Amerikoissa ja merillä. Englannin talous hyötyi kehittyvästä transatlanttisesta kaupasta.
Kia Motors
Historia
Vuonna 1957 aloitettiin moottoripyörien valmistus. 1960-luvun alussa Kia käynnisti Korean moottoriajoneuvotuotannon aloittamalla ensin moottoripyörien ja hieman myöhemmin myös kolmipyöräisten tavara-autojen valmistuksen. Ensimmäinen nelipyöräinen tavara-auto oli vuonna 1971 syntynyt malli Titan. Vuonna 1974 valmistui ensimmäinen korealainen henkilöauto, Kia Brisa.
Elisabet I
Vuonna 2008 brittiläiseltä ullakolta löydettiin maalaus, joka esittää nuorta Elisabetia. Arvioiden mukaan hän olisi ollut kuningatar vain vuoden maalauksen valmistuessa. Taulu on harvinainen, ja sen alta paljastui aikaisempi versio maalauksesta, joka todennäköisesti ei ole miellyttänyt taiteilijaa tai kuningatarta itseään. Päällimmäiseen versioon Elisabetille oli lisätty muun muassa Raamattu.
Kia Motors
Historia
Kia alkoi kansainvälistyä voimakkaasti perustettuaan tutkimuskeskuksen Japaniin vuonna 1989 ja tytäryhtiön Yhdysvaltoihin vuonna 1992. Yhtiönimi muutettiin vuonna 1990 Kia Motorsiksi. Euroopan markkinoilla Kia aloitti vuonna 1993 Sephia-mallilla. Aasian talouskriisin jälkimainingeissa Kia siirtyi Hyundai Motorsin omistukseen vuonna 1998. Konsernin vuonna 2000 perustettu autoryhmä avasi uusia kehitysresursseja ja synergiaetuja, joista alkoi Kian nopea nousu automaailman kärkeen.
Elisabet I
Varhaiset vuodet
thumb|left|235px|Prinsessa Elisabet 13-vuotiaana, n. 1546. Elisabet I oli ainoa hengissä säilynyt Henrik VIII:n lapsi tämän avioliitosta Anna Boleynin kanssa. Elisabet I kasvatettiin protestantiksi ja hyvin sivistyneeksi; hän osasi puhua ja kirjoittaa kuutta kieltä: englantia, latinaa, kreikkaa, ranskaa, italiaa ja espanjaa. Nuoruudessaan Elisabet vieraili harvoin hovissa. Hän piti kuitenkin yhteyttä nuorempaan velipuoleensa Edvardiin latinankielisin kirjein. Heitä yhdisti protestanttinen usko. Vuonna 1543 Elisabet palautettiin sisarpuolensa kanssa kruununperimysjärjestykseen Edvardin jälkeen. Vuonna 1546 Elisabet palasi hoviin opiskelemaan uuden äitipuolensa Katariina Parrin valvonnassa. Henrik VIII kuoli 28. tammikuuta 1547, ja valtaistuimelle nousi hänen poikansa Edvard VI. Elisabet lähetettiin isänsä kuoleman jälkeen asumaan Katariina Parrin luokse Chelseaan. Katariina avioitui pian Thomas Seymourin kanssa. Seymourin käytös nuorta Elisabetia kohtaan oli kaikkea muuta kuin isällistä ja aiheutti ikäviä huhupuheita varsinkin talon palveluskunnan keskuudessa. Episodi osaltaan johti myöhemmin Thomas Seymourin teloittamiseen vuonna 1549. Tätä aiemmin kuolemansairas ja raskaana oleva Katariina oli lähettänyt Elisabetin pois taloudestaan.
Merita Berg
Rosita Luun livekokoonpanosta on ainakin kaksi eri versiota: perinteisessä täydessä yhtyeessä Bergiä säestävät Jenni Kinnunen (kitara), Karoliina Laukola (rummut), Olli Puolakka (basso) ja Antti Vuorenmaa (koskettimet). Keikkoja soittaa myös duoversio, jossa Berg esiintyy yhdessä kitaristi Meri Walleniuksen kanssa.
Kia Motors
Historia
Vuoden 2006 lopussa Kia aloitti autonvalmistuksen myös Euroopassa investoituaan uuteen tehtaaseen Slovakian Zilinassa. Ensimmäinen tuotantomalli oli Kia cee’d, joka saavutti ensimmäisenä korealaisena automallina täydet viisi tähteä Euro NCAP -törmäystestissä. Kia cee’d -malliston lisäksi tehtaan tuotantoa on uudistunut katumaasturi Kia Sportage. Tehtaan koko kapasiteetti on mitoitettu jopa 300 000 auton vuosituotantoon. Slovakian tehdas toimii vastuullisesti ympäristöasioissa, josta on osoituksena ISO 14001 -ympäristösertifikaatti.
Kian tuonti Suomeen alkoi vuonna 2004. Ensimmäisenä vuonna Kian eri malleja rekisteröitiin 334 autoa, mutta vuonna 2005 jo 3 614 autoa, joista 831 meni eri yritysten ja yhteisöjen käyttöön. Vuonna 2005 Kian osuus Suomessa myydyistä uusista henkilöautoista oli 2,4 prosenttia, ja se oli rekisteröintitilastossa 16. sijalla.
Klaus Fichtel
Klaus Fichtel (s. 19. marraskuuta 1944 Castrop-Rauxel, Saksa) on entinen saksalainen jalkapalloilija.
Fichtel on vanhin Bundesliigassa pelannut jalkapalloilija. Hän pelasi 43 vuoden ja 183 päivän ikäisenä 21. toukokuuta 1988 Werder Bremeniä vastaan Schalke 04:n kotiottelussa, joka päätyi 4–1-tappioon. Hän lopetti uransa, kun Schalke putosi maan pääsarjasta, ja hänen saldokseen Bundesliigassa tuli 552 ottelua ja 14 maalia. Lisäksi hän pelasi 42 ottelua 2. Bundesliigassa Werder Bremenin paidassa yhtenä neljästä seurassa viettämässään vuodesta.
Kia Motors
Suomeen tuodut mallit
thumb|[[Kia Niro ]]
Klaus Fichtel
Maajoukkuetasolla Fichtel edusti Länsi-Saksaa 23 kertaa neljän vuoden aikana (1967–1971) ja teki yhden maalin Skotlantia vastaan vuonna 1969. Hän pelasi Länsi-Saksan maajoukkueessa vuoden 1970 MM-kisoissa. Hänen mukanaolonsa Bundesliigaskandaalissa vuosina 1970–1971 päätti hänen maajoukkueuransa.
Kia Motors
Suomeen tuodut mallit
Kia-henkilöautojen maahantuontiyhtiönä Suomessa toimii Astara Auto Finland Oy, joka osa espanjalaista vuonna 1870 perustettua autoalan konsernia. Astara-konserni toimii yhteensä 16 maassa kolmella eri mantereella ja sen palveluksessa on noin 2 800 henkilöä. Astaran liikevaihto on noin neljä miljardia euroa ja se myy vuosittain noin 200 000 autoa.
Merita Berg
Bändin livekokoonpanon entisiä soittajia ovat Arwi Lind (rummut), Teemu Vänskä (koskettimet), Otso Kauniskangas (koskettimet), Aleksi Karppinen (rummut) ja Tuukka Tervo (basso).
Kia Motors
Muita malleja
thumb|[[Kia Quoris ]]
Merita Berg
Hullu Ruusu
Hullu Ruusu (2017, Helmi Levyt)
Rehab (2019, Helmi Levyt)
Elisabet I
Varhaiset vuodet
Edvard VI kuoli lapsettomana 8. heinäkuuta 1553, ja valtaan nousi Elisabetin sisarpuoli Maria, joka aloitti maan uudelleenkatolilaistamisen. Maria suhtautui lyhyen valtakautensa aikana sisarpuoleensa epäluuloisesti. Viisaasti Elisabet antoi ymmärtää jättäneensä reformaation opit. Maria suunnitteli avioituvansa Espanjan kruununprinssin Filipin kanssa, mitä englantilaiset vastustivat kiivaasti. Vastustus johti 25. tammikuuta 1554 Thomas Wyattin johtamaan kapinaan, johon kuningatar epäili Elisabetin sekaantuneen. Elisabet vangittiin 18. maaliskuuta Toweriin, josta hänet vapautettiin kotiarestiin toukokuussa. Maria vihittiin Espanjan Filipin kanssa 26. heinäkuuta 1554. Maria, joka luuli olevansa raskaana ja pelkäsi kuolevansa lapsivuoteeseen, valitsi kuitenkin lopulta Elisabetin seuraajakseen seuraavaksi lähimmän sukulaisensa Skotlannin Maria Stuartin ohi, koska Elisabet näytteli valheellisesti katolisuuteen kääntynyttä.
Merita Berg
Rosita Luu
SOS (2018, Helmi Levyt)
Elisabet I
Varhaiset vuodet
Maria I kuoli 17. marraskuuta 1558 Westminsterin palatsissa. Puolenpäivän aikaan Elisabet julistettiin Englannin kuningattareksi. Elisabet sai tiedon uudesta asemastaan lukiessaan kirjaa Hatfieldin puistossa. Kun neuvoston jäsenet polvistuivat hänen eteensä, Elisabet vajosi tunnekuohussa polvilleen ja ilmoitti latinaksi tapahtuneen olevan Herran työtä. Heti valtaistuimelle noustuaan Elisabet alkoi nimetä hallintoaan. Pääneuvonantajaksi tuli William Cecil, joka oli tuntenut Elisabetin teini-iästä saakka. Cecil pysyi virassa seuraavat 40 vuotta. Merkittäviä virkoja saivat myös Robert Dudley ja useat Elisabetin äidin puolen sukulaiset, Careyn ja Howardin sukujen jäsenet. Marian hallinnon aikaiset katolilaismieliset neuvoston jäsenet siirrettiin syrjään, ja heidän paikalleen Elisabet valitsi protestanttisia aatelisia.
Merita Berg
Rosita Luu
Samettisuu (2020, Helmi Levyt)
Maaginen elävä (2022, Playground Music Finland)
Elisabet I
Uskontokysymys
Elisabetin ensimmäinen toimi oli kääntää maa takaisin protestantismiin Marian katolilaistamistoimien jälkeen. Tässä hän kuitenkin käytti malttia, sillä hän oli uskonnollisesti melko suvaitsevainen. Vuonna 1559 hän antoi tärkeät lait valtion ylivallasta kirkon yli (Supremacy Bill) ja kirkon yhtenäisyydestä (Uniformity Bill). Lait tekivät protestanttisuudesta valtion virallisen uskonnon ja vakiinnuttivat jumalanpalveluksen muodon, jonka keskeinen sisältö on säilynyt Englannissa näihin päiviin saakka. Uudistuneen Englannin kirkon ensimmäiseksi arkkipiispaksi valittiin Matthew Parker. Vaikka Elisabet oli kasvatettu protestanttiseen uskoon, hän ei ollut reformisti. Hän vaati, että joitakin kirkon katolisia rituaaleja ja seremonioita tuli säilyttää, eikä esimerkiksi hyväksynyt ääriprotestantteja, puritaaneja tai papiston avioliittoja.
Neitsytkuningatar
Toinen valtion asia, joka Elisabetin oli ratkottava kiireesti, oli kuningattaren avioliitto. Ei ollut selvää, kuka perisi Englannin kruunun, jos Elisabet kuolisi äkillisesti. Vuonna 1544 säädetyssä laissa kruununperimyksestä (Act of Succession) ja Henrik VIII:n testamentissa määrättiin, että Elisabetin jälkeen kruununperimysjärjestyksessä olisivat Henrikin nuoremman sisaren Marian, Suffolkin herttuattaren jälkeläiset, Greyn sisarukset. Myös Henrikin toisen sisaren Margareetan pojan tyttärellä Skotlannin kuningattarella Marialla oli vaatimuksia kruunuun. Elisabet ei pitänyt kummastakaan vaihtoehdosta. Jo varhain Elisabet oli haluton nimeämään itselleen seuraajaa, koska omasta kokemuksestaan tiesi, kuinka perimysoikeus toisi mukanaan salaliittoja ja kapinoita. Vastaus perimysongelmaan oli avioliitto ja lasten saaminen. Englannin parlamentin alahuone vetosi virallisesti kuningattareen, jotta tämä avioituisi mahdollisimman pian. Elisabet vastasi vetoomukseen samalla tavalla kuin tulisi tekemään useasti myöhemminkin; näyttämällä kruunajaissormustaan ja sanomalla: ”Olen jo sitoutunut aviomieheen, ja tuo aviomies on Englannin kuningaskunta”. Aviottomana pysyminen oli poliittisesti järkevää: ulkomaalainen puoliso sitoisi Englannin tiiviisti toiseen valtioon ja toisaalta omien alamaisten olisi vaikeaa hyväksyä ulkomaalainen aviomies. Englantilaisen aatelisen naiminen taas saattaisi aiheuttaa valtataisteluja hovin sisällä ja koko maassa.
thumb|left|150px|Robert Dudley, Leicesterin jaarli, n. 1564 Elisabetia kosittiin ensimmäisen kerran kruunaamisensa jälkeen vuonna 1559, jolloin kosijana oli Espanjan kuningas Filip, Maria I:n leski. Elisabet viivytteli vastaustaan viikkoja, kunnes kertoi Filipin lähettiläälle de Ferialle, ettei voinut naida hänen majesteettiaan, koska oli kerettiläinen. Vuosikausia aviomiesehdokaskandidaattina oli myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Ferdinand I, joka tarjosi puolisoksi jompaakumpaa pojistaan. Arkkiherttua Kaarlen ja Elisabetin väliset avioliittoneuvottelut kestivät yhteensä kahdeksan vuotta ja päättyivät lopulta siihen, että Elisabet ei voinut hyväksyä tulevan puolison harjoittavan omaa uskontoaan yksityisesti. Myös Ruotsin prinssi ja tuleva kuningas Eerik esitti avioliittotarjouksensa useamman kerran.
Elisabet itse edisti imagoaan neitsytkuningattarena. Hän käytti tunnuksinaan aikanaan Neitsyt Mariaan yhdistettyjä symboleita, kuten ruusua, kuuta, kärppää ja feenikslintua.
Elisabet ja Skotlannin kuningatar
Marian ja Margaret Douglasin pyynnöstä kuningatar antoi Darnleyn matkustaa Skotlantiin 1565 perheasioiden varjolla. Samana vuonna Maria ilmoitti Elisabetille avioituvansa Darnleyn kanssa. Elisabet kielsi liiton jyrkästi, koska Darnleyn katolisuuden takia avioliitto oli suuri uhka Elisabetille ja vahvisti Marian vaatimuksia Englannin kruunuun. Kiellosta huolimatta Maria avioitui 29. kesäkuuta 1565 Edinburghissa. Viikoissa tuore puoliso suututti suuren osan Skotlannin aatelisista ylimielisyydellään ja sisällissota vaikutti väistämättömältä. Raivostunut Elisabet vaati Mariaa tekemään rauhan protestanttisen velipuolensa Morayn jaarlin kanssa, jolle hän tarjosi taloudellista apua.
Moray ja muut kapinoivat aateliset pakenivat Englantiin Marian armeijaa. Elisabet kieltäytyi sotkeutumasta konfliktiin aseellisesti, mutta antoi Morayn jäädä turvaan Englantiin. Samoihin aikoihin Darnleyn ikävä luonne oli paljastunut myös Maria Stuartille: Maria tukeutui sihteeriinsä David Rizzioon, joka sai pian paljon valtaa Skotlannin hovissa. Mustasukkainen Darnley tappoi salaliittolaisineen Rizzion vuonna 1566 raskaana olevan Marian silmien edessä. Tapahtuman jälkeen puolisot etääntyivät toisistaan ja Maria alkoi hakea tukea Moraylta. Maria synnytti terveen pojan, Jaakon, jonka kummiksi Elisabet suostui siitäkin huolimatta, että syntymä vahvisti Marian vaatimuksia Englannin kruunuun.
Darnley murhattiin 1567 ja epäilykset kohdistuivat Mariaan ja protestanttiseen Bothwellin jaarliin. Samana vuonna Bothwell Marian oman väitteen mukaan sieppasi Marian Dunbariin ja raiskasi hänet, minkä jälkeen Maria ei voinut enää kieltäytyä avioliitosta. Skotlannin aatelisto ei hyväksynyt liittoa ja aloitti aseellisen hyökkäyksen kuningatartaan vastaan, minkä seurauksena Maria saatiin kiinni ja asetettiin vartioinnin alaiseksi. Elisabet ei voinut hyväksyä alamaisten nousua hallitsijaansa vastaan ja vaati Marian palauttamista asemaansa. Yleinen mieliala oli kuitenkin Mariaa vastaan, ja hänet siirrettiin syrjään poikansa tieltä. 29. kesäkuuta vauvaikäinen Jaakko kruunattiin Stirlingissä protestanttisten menojen mukaan.
thumb|200px|Maria Stuart vankeudessa 2. toukokuuta 1568 Maria karkasi vankilastaan ja pakeni Englantiin. Hänen saapumisensa aiheutti ongelman Englannin hallinnolle seuraavaksi kahdeksi vuosikymmeneksi. Hänet asetettiin heti saapumisensa jälkeen kotiarestiin. Elisabet ei halunnut lähteä sotaan Skotlantia vastaan Marian puolesta, mutta vapaana Englannissa tämä olisi inspiraationa jokaiselle tyytymättömälle katoliselle.
Jo seuraavana vuonna maan pohjoisosissa alkoi kyteä katolisten salaliitto, ja Espanja yllytti puhjenneita kapinoita. Muualla Englannissa katoliset olivat uskollisia Elisabetille, mutta pohjoinen ei ollut koskaan täysin hyväksynyt uskonnollisia muutoksia. Pohjoisen vaikutusvaltaiset katoliset Northumberlandin ja Westmorlandin jaarlit alkoivat organisoida suuria kokoontumisia, joiden perimmäinen tarkoitus oli lietsoa kapinamielialaa. Ranska oli luvannut tukea kapinallisille. Kapina oli vaarallisin, jonka Elisabet oli kuningattarena kokenut. Marraskuussa pohjoisen jaarlit saivat liikkeelle 2 500 hengen kapinallisjoukon, joka marssi kohti etelää tavoitteenaan vapauttaa Maria Stuart. Marian olinpaikkaa siirrettiin, ja kapinaliike alkoi hajota jo joulukuussa, kun kapinalliset joutuivat pakenemaan noin 28 000 miehen vahvuista kuninkaallista armeijaa. Elisabet halusi antaa esimerkin kapinoinnin seurauksista ja rankaisi kapinoivia alueita ankarasti: helmikuuhun 1570 mennessä 600–750 aatelitonta oli hirtetty ja 200:lta alempaan aatelistoon kuuluvalta oli takavarikoitu heidän omaisuutensa. Westmorland ehti paeta Flanderiin, mutta Northumberland teloitettiin Yorkissa.
Vuonna 1571 Espanjan kuningas Filip II ja paavi antoivat Maria Stuartille tukensa salaliittoon, jonka tarkoituksena oli syöstä Elisabet vallasta katolisten joukkojen hyökätessä maahan ja nostaa Maria ja lordi Norfolk hänen paikalleen. William Cecil, nyt arvoltaan lordi Burghley, sai vihiä asiasta, ja kansallisen turvallisuuden nimissä parlamentti sääti lakeja, joiden mukaan Elisabetin aseman kieltäminen Englannin laillisena kuningattarena samoin kuin hänen kutsumisensa kerettiläiseksi oli valtiopetos. Krusifiksit, rukousnauhat ja uskonnolliset kuvat kiellettiin. Katoliset, jotka olivat paenneet ulkomaille, määrättiin palaamaan kotiin kuuden kuukauden sisällä sen uhalla, että he muuten menettäisivät omaisuutensa. Salaliittolaisten suunnitelma oli, että Alban herttua Fernando Álvarez de Toledo hyökkäisi joukkoineen Alankomaista Englantiin ja miehittäisi Lontoon. Norfolkin tehtävä olisi lietsoa Englannin katoliset mukaan salaliittoon. Alba kuitenkin kieltäytyi käyttämästä joukkojaan ja salaliitto tyrehtyi. Norfolk jäi kiinni rahalähetyksistä ja salakirjoitetuista viesteistä Marialle, ja hänet pidätettiin. Norfolk teloitettiin Towerissa lopulta 31. toukokuuta Elisabetin epäröityä tuomiota pitkään. Salaliiton paljastumisen jälkeen Elisabetin asenne Mariaa kohtaan koveni eikä enää koskaan harkinnut Marian palauttamista Skotlannin valtaistuimelle.
Walsingham sai tarvittavat todisteet Mariaa vastaan tämän ja Babingtonin välisistä kirjeistä. Saadakseen tiedot salaliittolaisista Walsingham väärensi Marian kirjeeseen jälkikirjoituksen, jossa pyysi nimeämään kaikki salaliittoon osallistuvat. Myöhemmin Marian tukijat väittivät, että koko raskauttava kirje oli väärennös. Tämän kirjeenvaihdon paljastaminen on myös varhainen esimerkki salauskoodin murtamisesta matemaattisin keinoin.
Elokuuhun mennessä Walsinghamilla oli tarvittavat todisteet Marian teloittamiseen ja Ballard, Babington sekä Skotlannin kuningatar pidätettiin. Babington ja viisi muuta salaliittolaista teloitettiin 20. syyskuuta ja loput seitsemän päivää myöhemmin. Elisabet olisi halunnut säästää Marian hengen, mutta kansa ja hänen neuvonantajansa vaativat kuolemantuomiota. Skotlannin kuningattarelle järjestettiin oikeudenkäynti, jonka tuomiovaltaa Maria kieltäytyi tunnustamasta. Oikeudenkäynnissä hän kielsi tietäneensä salaliitosta ja väitti raskauttavien kirjeiden olevan väärennettyjä. Tuomarit totesivat Marian syylliseksi, mutta tuomion pystyivät julistamaan vain parlamentti ja Englannin kuningatar. Parlamentti vaati kuolemaa, mutta vastahakoinen Elisabet viivytteli kuolemantuomion allekirjoittamisessa; hän tiesi sen olevan välttämätön toimi, mutta ei halunnut olla vastuussa sen täytäntöönpanossa. thumb|200px|Skotlannin kuningattaren teloitus Elisabet allekirjoitti lopulta 1. helmikuuta 1587 määräyksen ja antoi sen William Davisonille lähetettäväksi eteenpäin ohjeistuksella, että Maria oli teloitettava mahdollisimman pian. Seuraavana päivänä Elisabet lähetti sanan Davisonille ja kielsi lähettämästä määräystä ennen kuin he olisivat keskustelleet asiasta uudelleen. Davison pelkäsi kuningattaren muuttavan taas mielensä, ja neuvosto kutsuttiin pikaisesti hätäkokoukseen, jossa päätettiin, että allekirjoitettu määräys lähettäisiin toimeenpantavaksi Elisabetin pyynnöstä huolimatta. Skotlannin kuningatar Maria Stuart teloitettiin Fotheringayn linnassa 8. helmikuuta 1587. Elisabet sai tiedon teloituksesta päivää myöhemmin ja joutui hysteeriseen tilaan. Hän osoitti aitoa katumusta ja surua, mutta samalla pelkäsi Jumalan rangaistusta teostaan ja kansainvälisen maineensa menetystä. Katolinen Eurooppa protestoikin jyrkästi teloituksen takia. Elisabet kieltäytyi ottamasta kuolemaa omille niskoilleen ja syyllisti asiassa neuvonantajansa. Davison lähetettiin Toweriin.
Voittamaton Armada
thumb|left|235px|Elisabet I:stä [[voittamaton armada|voittamattomasta armadasta saavutetun voiton kunniaksi maalattu muotokuva, n.1588.]] Draken ryöstely ja Elisabetin vuonna 1585 Alankomaihin lähettämä armeija saivat Filipin mitan täyttymään, ja hän alkoi suunnitella maihinnousua Englantiin. Suunnitelman mukaan vihollinen yllätettäisiin samanaikaisilla hyökkäyksillä Irlantiin ja Englantiin. Talvella 1586–1587 Englantiin alkoi saapua tiedustelutietoja Espanjan satamissa käynnistyneistä laivaston liikkeellepanosta. Elisabet valtuutti Draken johtamaan rankaisuretkikuntaa espanjalaisia vastaan. Drake purjehti Cadiziin ja St Vincentin niemelle, jossa hän poltti tai otti haltuunsa espanjalaisia aluksia. Draken toiminta hidasti merkittävästi Armadan kokoamista, ja espanjalaiset hylkäsivät ajatuksen hyökkäyksestä Englantiin kahdesta suunnasta. Armada lähti matkalle lopulta 12. heinäkuuta 1588. Jo matkalla sillä oli lyhyitä kohtaamisia Englannin laivaston kanssa, mutta molemmat selvisivät niistä vähin tappioin. Armada ankkuroitui Calais’n satamaan 27. heinäkuuta odottamaan Hollannista tulevia apujoukkoja. Englantilaiset iskivät yöllä lähettämällä palavia aluksia ajelehtimaan kohti espanjalaisten laivoja. Huomattuaan alukset espanjalaiset hajaantuivat paniikissa merelle luultuaan, että aluksissa oli räjähteitä. Seuraavana aamuna englantilaisilla oli helppo tehtävä tuhota iso osa vihollisen laivastoa. Ammuspula kuitenkin esti heitä lähtemästä espanjalaisten perään näiden ajelehtiessa kohti pohjoista.
Englantilaiset epäilivät Armadan vielä palaavan ja Leicesterin jaarli alkoi koota joukkoja Tilburyyn. 8. elokuuta 1588 Elisabet matkusti paikan päälle ja seuraavana aamuna tarkasti joukkonsa pukeutuneena hopeiseen rintahaarniskaan ja piti ehkä valtakautensa kuuluisimman puheensa: "...Tiedän, että minulla on vain naisen heikko ja voimaton ruumis, mutta minulla on kuninkaan sydän ja sisin...". Armada ei kuitenkaan palannut, ja 17. elokuuta Elisabet antoi määräyksen hajottaa Tilburyn joukot. Kun espanjalaisten kärsimät tappiot tulivat englantilaisten tietoon, kansa repesi riemuun. Kuningatar saapui marraskuun 24. päivänä riemusaatossa jumalanpalvelukseen St Paulin katedraaliin.
Tyronen kapina Irlannissa
thumb|235px|Robert Devereux, Essexin jaarli Vuodesta 1595 asti Tyronen jaarli Hugh O’Neill oli kapinoinut Irlannissa kruunua vastaan, ja vuoteen 1598 mennessä hän oli uhannut Englannin tärkeintä linnoitusta Blackwateria Pohjois-Irlannissa. Linnoitusta vapauttamaan marssineet joukot väijytettiin ja tuhottiin. Tyronen voitto sai koko Irlannin nousemaan kapinaan, ja Englannista oli lähetettävä suuri armeija rauhoittamaan levottomuuksia. Robert Devereux, Essexin jaarli suostutteli Elisabetin valitsemaan hänet johtamaan armeijaa ja lähti Lontoosta Irlantiin 27. maaliskuuta 1599. Essex oli Robert Dudleyn poikapuoli, joka oli saapunut hoviin ensimmäistä kertaa vuonna 1584 ja nopeasti noussut Elisabetin suosikiksi.
Ensimmäisinä kuukausinaan Irlannissa Essex ei saanut juuri mitään aikaan. Sen sijaan että hän olisi marssinut suoraan kohtaamaan Tyronen Ulsterissa, hän lähtikin Dublinista etelään Leinsteriin, joka oli englantilaisten kannalta suhteellisen rauhallista aluetta. Kesään mennessä Essex oli menettänyt suuren osan miehistään kulkutauteihin. Elisabet vaati Essexiä kohtaamaan Tyronen heti, mutta mies lähtikin länteen ja menetti taas osan joukoistaan. Lopulta Essex taipui marssimaan Ulsteriin elokuussa 1599, vaikka hänen armeijansa oli kutistunut vain 4 000 mieheen ja oli pahasti alakynnessä Tyronen miesvahvuuteen verrattuna. 5. syyskuuta Tyrone lähetti Essexille viestin, jossa ilmoitti halunsa tavata henkilökohtaisesti. Yksityinen tapaaminen järjestettiin Laganjoen rannalla, ja seuraavana päivänä julistettiin aselepo ja englantilaisten armeija vetäytyi Dubliniin.
Elisabet vaati kirjallista selvitystä tapahtuneesta, mutta Essex katsoi paremmaksi matkustaa Lontooseen selittämään tekonsa henkilökohtaisesti. Hän marssi Englantiin saavuttuaan suoraan Nonsuchin palatsiin ja Elisabetin makuuhuoneeseen, josta yllätti kuningattaren peruukitta ja puolipukeissa. Essex joutui neuvoston kuultavaksi, ja hänet määrättiin vangittavaksi York Houseen. Kuulusteluissa Essex kertoi Tyronen ehdot rauhanneuvotteluille: paavi tulisi julistaa Irlannin kirkon pääksi, kaikkiin merkittäviin valtion virkoihin tulisi nimittää ainoastaan irlantilaisia ja kaikki viimeisen kahden vuosisadan aikana kruunulle menetetyt kapinallisten maat tuli palauttaa niiden alkuperäisille omistajille. Elisabet raivostui ehdoista ja vaati Essexille julkista rangaistusta siitäkin huolimatta, että miehellä oli vankka kannatus kansan keskuudessa. Sympatia vain kasvoi, kun hän sairastui vankeudessa vakavasti.