cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-72
Etelä-Sudanin asekaupat
Somalialaiset merirosvot kaappasivat 2008 Somalian rannikolla liikkuneen ukrainalaisen aluksen, jonka lastina oli 33 kpl T-72-panssarivaunuja. Myöhemmin Kenia ilmoitti, että taistelupanssarivaunut olisivat olleet menossa sen puolustuslaitokselle, kun taas toisten lähteiden mukaan ne olisi tarkoitettu Etelä-Sudanin hallitukselle.
Heiko Scholz
Heiko Scholz (s. 7. tammikuuta 1966 Görlitz) on saksalainen entinen jalkapalloilija ja valmentaja. Hän toimii TSV Germania Windeckin päävalmentajana.
Scholz edusti urallaan sekä DDR:n maajoukkuetta että yhdistymisen jälkeen Saksan maajoukkuetta. Seuratasolla hän voitti Bayer Leverkusenissa Saksan cupin 1993 ja Lokomotive Leipzigissa DDR:n cupin 1987. Lisäksi Scholz pelasi cup-voittajien cupin finaalissa 1987. Kaikkiaan hän pelasi urallaan DDR-Oberligassa 137 ja Bundesliigassa 159 ottelua.
Pelaajauran jälkeen Scholz ryhtyi valmentajaksi. Hän on toiminut muun muassa MSV Duisburgin apuvalmentajana sekä useaan otteeseen seuran väliaikaisena päävalmentajana.
William B. Saxbe
thumb|William B. Saxbe William Bart Saxbe (24. kesäkuuta 1916 – 24. elokuuta 2010) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko.
Saxbe syntyi Mechanicsburgissa, Ohiossa. Hän valmistui Ohio State Universitystä ja oli varsinaiselta ammatiltaan lakimies. Hän oli sekä toisen maailmansodan että Korean sodan veteraani.
Poliittinen ura
Saxbe oli ennättänyt jo saavuttaa merkittävän aseman oman osavaltionsa politiikassa ennen valintaansa Yhdysvaltain senaattiin, jossa hän istui vuosina 1969–1974. Hän oli lisäksi Nixonin ja Fordin aikainen oikeusministeri vuosina 1974–1975.
Oikeusministeriytensä jälkeen Saxbe oli vuoteen 1977 Yhdysvaltain suurlähettiläs Intiaan. Hän sai puolisonsa Ardath ”Dolly” Kleinhansin kanssa kaksi poikaa ja yhden tyttären.
Saxben mukaan on saanut nimensä yhdysvaltalaisessa poliittisessa kielenkäytössä käytetty termi ”Saxbe fix”.
Johannes Pärmi
right|200px|thumb|Johannes Pärmi Johannes Pärmi oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hän oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan ryhmänjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe
Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Jaakko Pärmi ja Kaisa Lahti. Hänen vanhempi veljensä oli jääkärieverstiluutnantti Nikke Pärmi.
Jääkärikausi
Pärmi matkusti Saksaan yhdessä vanhemman veljensä Nikke Pärmin kanssa ja liittyivät vapaaehtoisina sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:ään. Johannes sijoitettiin pataljoonan 4. komppaniaan 11. helmikuuta 1916, kun taasen hänen veljensä sijoitettiin 3. komppaniaan. Pärmi osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Johannes siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen samaan komppaniaan veljensä kanssa 1. kesäkuuta 1917 alkaen.
Lahden kauppala
Lahden kauppala oli Hollolan kuntaan kuulunut alkujaan Lahden kylän pääasiassa käsittänyt epäitsenäinen kauppala. Paikkakuntaa kutsuttiin Lahdeksi siksi, että se sijaitsi Vesijärven ja Pikku-Vesijärven rannalla sijaiten Päijänteen eteläisimmän osan, Asikkalan Vääksyn Vääksyn kanavan eteläpuolella Vesijärven lahdella. Siitä tuli epäitsenäinen kauppala Nordenstamin senaatin heinäkuussa 1877 tekemän periaatepäätöksen perusteella, jonka Aleksanteri II vahvisti julistuksella 5. kesäkuuta 1878. Lahden kauppala itsenäistyi Hollolan kunnasta 1. marraskuuta 1905 tehdyn keisarillisen päätöksen perusteella, joka saatiin tiedoksi vasta 16. marraskuuta. Päätöksellä Lahden kauppala itsenäistyi Hollolan kunnasta ja siitä tuli Lahden kaupunki.
Lahtelaiset pyrkivät saamaan Lahden kauppalalle kaupungin aseman 1890-luvun lopulla, kun F. F. Frostell alkoi hankkia vertailutietoja Suomen suuriruhtinaskunnan eri kauppaloista ja kaupungeista. Lahden kauppalanhallitus laati tietojen pohjalta suunnitelman anoa Lahden kauppalalle kaupunginoikeuksia. Hollolan pitäjä, johon Lahden kauppala kuului kunnallishallnnollisesti, vastusti suunnitelmaa. Hämeen läänin maaherra kannatti kaupungiksi tulosuunnitelmaa 2. heinäkuuta 1890 ottaen huomioon viime vuosina tapahtuneen suuren edistymisen ja liikkeen vilkastumisen.
Vuonna 1904 hyväksyttiin Lahden perustamisasiakirja, joka toimitettiin Nikolai II:n ratkaistavaksi toukokuun lopulla 1904. Vuoden kuluttua järjestysmies F. F. Frostell ja pankinjohtaja Carlstedt lähtivät tiedustelemaan asian eteenpäin menoa Pietarista.
Amanda Roocroft
Amanda Roocroft (s. 1966 Coppull) on brittiläinen sopraano.
Roocroftin on ohjelmistoon on kuulunut useita Wolfgang Amadeus Mozartin rooleja, mutta hänen ohjelmistonsa on vaihdellut Georg Friedrich Händelistä Richard Wagnerin. Vuonna 2007 hän sai Laurence Olivier -palkinnon oopperasaavutuksesta Jenůfan naispääosan tulkinnasta. Roocroft on opettanut Royal College of Musicissa ja pitänyt mestarikursseja.
Mieskuoro Laulu-Miehet
Mieskuoro Laulu-Miehet (LM) on suomalainen mieskuoro, jota on vuodesta 1998 lähtien johtanut professori Matti Hyökki. Nykyisin kuorossa on noin 75 laulajaa, joihin kuuluu muun muassa pääkaupunkiseudulla toimivien akateemisten kuorojen entisiä jäseniä. Kuoro edustaa akateemisen mieskuorolaulun perinteitä, vaikka nykyisin akateemisuus ei enää kuulu laulajien eikä ohjelmiston vaatimuksiin.
Kuoro harjoittelee Helsingin Kampissa omassa salissaan Laulu-Miesten talossa. Sali tunnetaan myös perinteikkäänä ravintolana Ravintola Laulumiehet ja seiniä koristavista suomalaisten säveltäjien muotokuvista. Ravintolan yksi erikoisuus on myös suuri karikatyyrikokoelma, yli 170 teosta. Kuoron kvartetin ja tuplakvartetin voi tilata musiikkiohjelmaksi kaikenlaisiin juhla- ja edustustilaisuuksiin.
Kuoron perusti keväällä 1914 joukko entisiä Ylioppilaskunnan Laulajien ja Suomen Laulun lakkautetun mieskuoron laulajia. Kuorossa palvelleet vanhemmat laulajat voivat aktiivikautensa jälkeen liittyä Urisevat Ukot-kuoroon, joka tekee usein hyväntekeväisyyskonsertteja.
Historiaa ja nykypäivän toimintaa
Laajat puitteet kuoron ympärille syntyivät heti, kun se perustettiin: kuukausi ennen ensimmäisen maailmansodan käynnistäneitä Sarajevon laukauksia.
Useat merkittävät suomalaiset säveltäjät ovat vuosien mittaan omistaneet sävellyksiään Laulu-Miehille: Jean Sibelius (Humoreski, Ne pitkän matkan kulkijat), Toivo Kuula (Kevät, Tuli tuttu, vanha tuttu), Leevi Madetoja (De Profundis, Aslak Smaukka), Toivo Kärki (Laulumies), Eino Linnala (useita, mm. Soi,laulu,soi!), Heino Kaski, Uuno Klami, Oskari ja Aarre Merikanto, Sulho Ranta, Mikko Sidoroff (Pyhä yö), Mikko Heiniö (Isoisän runoja, Amen). Kuoro on myös kantaesittänyt kymmeniä teoksia. Erkki Melartinin mieskuorolaulujen kokonaislevytyksen yhteydessä kantaesitettiin 12 hänen teostaan. Äänitteiden lisäksi Laulu-Miehet on julkaissut suomalaisten mieskuorojen perusohjelmistoon kuuluvat tiiliskivet Laulu-Miesten lauluja: I, II, III (1923, 1935, 1955) sekä Eino Linnalan mieskuorotuotannon (2014).
Laulu-Miehet esitti ensimmäisenä kuorona Jean Sibeliuksen Jääkärimarssin vuonna 1917 ja laulettavaksi muokatun Jean Sibeliuksen Finlandia-hymnin vuonna 1940. Teksti on Laulu-Miesten tilaus V.A. Koskenniemeltä. Kuoron ohjelmistossa on ollut myös sinfoniaorkesterille ja mieskuorolle sävellettyjä teoksia, kuten Sibeliuksen Kullervo-sinfonia.. Laulu-Miehet oli ollut jo vuonna 1958 mukana, kun teos ensimmäistä kertaa vuosikausiin esitettiin kokonaisena.
Laulu-Miehiä ovat johtaneet mm. Heikki Klemetti, Wäinö Rautawaara, L. Arvi P. Poijärvi, Martti Turunen, Heikki Saari, Sakari Hildén, Hannu Norjanen, Ensti Pohjola ja Matti Hyökki.
Laulu-Miesten perinteiset joulukonsertit sekä vapun alla järjestettävä Varaslähtö Vappuun -konsertti ovat muodostuneet näkyväksi osaksi pääkaupunkiseudun konserttitarjontaa. Laulu-Miehet on konsertoinut kotimaan lisäksi mm. Japanissa, Espanjassa ja Thaimaassa, sekä Itävallassa, Unkarissa, Ruotsissa, Virossa, Latviassa, Belgiassa, Hollannissa, Saksassa, Bulgariassa ja Puolassa.
Uskelanjoki
Uskelanjoki (alajuoksullaan myös Salonjoki) on Saaristomereen laskeva joki Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Se laskee Halikonlahteen Salossa.
Joen kulku
Varsinainen Uskelanjoki saa alkunsa Perttelin Haalilla Salossa, missä sen latvahaarat Rekijoki, Terttilänjoki ja Hitolanjoki yhtyvät. Täältä joki alkaa virrata lounaaseen noin 5 m³/s virtauksella. Pelloilta jokeen virtaa savea ja ravinteita, jotka värjäävät sen ruskeaksi.
Joen kulku seuraa suurta lounais–koillis-suuntaista kallioperän murroslinjaa, joka alkaa Kemiön Lappdalsfjärdeniltä ja jatkuu pitkin Halikonlahtea ja muodostaa tästä eteenpäin Uskelanjoen ja sen sivujoen Terttilänjoen laakson. Pienimittakaavaisella kartalla jokilaakso näkyy viivasuorana, kuten useat muutkin saman alueen jokilaaksot.
Uoma
thumb|Uskelanjokea Veitakkalassa Salossa.|272x272px Laaksossaan joki virtaa pääasiassa savialueiden halki muodostaen vähän mutkittelevan, usein jyrkkäreunaisen uoman peltojen keskelle. Saviset penkereet ovat välillä sortuneet jokeen, ja vuonna 1825 pengervyörymä tuhosi Uskelan emäkirkon. Salon kaupunkiin tultaessa joen penkereet on tuettu miltei koko matkalta ja muutettu monin paikoin venepaikoiksi. Aivan joen alajuoksulla keskellä jokea on Lammassaari.
Suisto
Salonjoella ja Halikonjoella on yhteinen suistoalue Halikonlahdella. Jokien väliselle alueelle on rakennettu jätevedenpuhdistamo. Suistolla esiintyy lukuisia lintulajeja, ja sinne on rakennettu kaksi lintutornia
Kalasto
Uskelanjoessa esiintyy luonnonvarainen, geneettisesti ainutlaatuinen ja uhanalainen meritaimenkanta. Uskelanjoki ja Hitolanjoki ovat Kalastuslain 8 §:n mukaisia lohi- ja siikapitoisia vesistöjä tai vesistön osia. Kalastuslain 8 §:ssä tarkoitettu onkiminen, pilkkiminen ja läänikohtaisella vieheluvalla tapahtuva viehekalastus on vapaata tietyillä ehdoilla. Lohi- ja siikapitoisten vesistöjen koski- ja virtapaikoissa nämä pyyntimuodot eivät ole sallittuja.
Sillat
Uskelanjoen ylittävät Salossa seututie 110 ja rantarata, Uskelassa valtatie 1 ja Perttelissä yhdystie 2403.
Uskelanjoen vesistö
Uskelanjoen valuma-alue on 566 km², josta peräti 44 prosenttia on peltoalaa.
Uskelanjoen suurimpia sivujokia ovat Somerolta alkunsa saava, Kiikalan ja Perttelin kautta virtaava Rekijoki, Somerniemeltä Somerolta alkunsa saava, Someron ja Kiikalan kautta virtaava Terttilänjoki sekä kiikalassa virtaava Hitolanjoki, joiden yhtymäkohdasta Perttelin Haalilla alkaa varsinainen Uskelanjoki. Perttelin Kaivolassa Uskelanjokeen yhtyy pohjoisesta Kuusjoelta Salossa alkunsa saava Kurajoki ja Salon keskustassa idästä Uskelasta akunsa saava Vähäjoki. Pienempiä Uskelanjoen sivu-uomia ovat Syväoja ja Hossilankrotti Perttelissä.
Uskelanjoen valuma-alueen suurin järvi on Terttilänjoen lähdejärvi Halkjärvi Somerniemellä Somerolla. Pienempiä, osaksi laskujoettomia, osaksi puroja ja pikkujokia myöten Halkjärveen laskevia järviä on sitä ympäröivällä Kolmannen Salpausselän harjualueella ja sen liepeillä. Terttilänjoen valuma-alueeseen Halkjärven alapuolella kuuluvat harjujärvet Iso-Pitkusta ja Vähä-Pitkusta.
Hitolanjoen lähdejärvi Kurajärvi Kiikalassa kuivatettiin 1960-luvulla ja on nykyään viljelysmaana. Hitolanjoen valuma-alueen nykyisistä järvistä suurin on Lammenjärvi Kiikalanummella. Hitolanjoen latvoille jäävät myös rauhoitettu Kultalähde sekä Someron puolella Kaskiston kylässä pieni suorantainen Kertomuksenjärvi.
Kokonaan savialueilla virtaavien Kurajoen ja Rekijoen valuma-alueet ovat täysin järvettömät.
HMAS Norman (G49)
HMAS Norman (viirinumero G49) oli Australian laivaston N-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Aluksen omisti koko sen palvelusuran Britannian kuninkaallinen laivasto.
Valmistus
Alus tilattiin 15. huhtikuuta 1939 osana vuoden 1939 laivasto-ohjelmaa John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista, missä köli laskettiin 27. heinäkuuta. Se laskettiin vesille 30. lokakuuta 1940. Marraskuussa ilmoitettiin, että alus miehitettäisiin australialaisilla samoin kuin sen sisaralukset HMS Napier, HMS Nepal, HMS Nizam ja HMS Nestor. Alus liitettiin Australian laivastoon 15. syyskuuta 1942 ensimmäisenä päällikkönään komentaja Henry M. Burrell. Valmistuminen kuitenkin viivästyi järjestelmätoimitusten viivästyessä sekä Norjan taisteluiden ja Dunkerquen evakuoinnin aiheuttamien tappioiden kuormittaessa telakoita. Alus valmistui 29. syyskuuta, jolloin se siirrettiin vastaanottotesteihin.
Palvelus
Kanaalissa suoritettujen vastaanottotestien päätyttyä alus siirrettiin Scapa Flow’hun miehistön koulutukseen. Alus lähti 7. lokakuuta 1941 Islantiin kuljettaen Sir Walter Citrineä sekä kauppavaltuuskuntaa Venäjälle. Vietettyään neljä vuorokautta Arkangelissä alus lähti paluumatkalle Scapa Flow’hun. Se sai kuitenkin Karhusaaren kohdalla ollessaan käskyn palata takaisin odottamaan kauppavaltuuskuntaa. Alus lähti paluumatkalle valtuuskunnan saavuttua 27. lokakuuta.
Palattuaan Scapa Flow’hun alus suojasi Kotilaivaston mukana saattueita sekä raskaita pinta-aluksia, kunnes joulukuussa alus palautettiin telakalle huollettavaksi. Palattuaan palvelukseen tammikuussa 1942 alus määrättiin Itäiseen laivastoon, jonne se siirtyi suojaten saattuetta WS15.
Helmi–maaliskuussa alus suojasi Itäisessä laivastossa saattueita ja raskaita pinta-aluksia Intian valtamerellä. Itäisen laivaston komentaja päätti siirtää aluksensa turvaan mahdollisilta japanilaisten ilmahyökkäyksiltä, jolloin muodostettiin kaksi osastoa. Norman kuului vara-amiraali A. V. Willisin johtamaan osasto B:hen, jonka muut alukset olivat taistelulaivat HMS Resolution, HMS Ramillies, HMS Royal Sovereign ja HMS Revenge, lentotukialus HMS Hermes, kolme risteilijää ja seitsemän hävittäjää. Osasto lähti Addunatollilta ja liittyi 31. maaliskuuta osasto A:han noin 80 merimailia Ceylonilta etelään. Laivasto matkasi kohti etelää ja saapui 4. huhtikuuta Addunatollille.
Itäinen laivasto matkasi kolme päivää Ceylonin eteläpuolella kohtaamatta japanilaisia. Osaston pääosa palasi 4. huhtikuuta Addulle. Seuraavana päivänä Norman suojasi Force B:tä. Osasto viipyi Malediivien ja Ceylonin välillä välttäen ylivoimaisen vihollisen kohtaamista päivisin ja pyrkien öiseen ilmaiskuun aina 8. huhtikuuta saakka, jolloin osasto palasi Addulle.
Keisarillisen Japanin laivaston hallitessa Bengalinlahtea ja sen lisäksi myös Ceylonin eteläpuolista merialuetta Somersville päätti 8. huhtikuuta vetäytyä Addulta. Force B siirtyi Kilindiniin Afrikan rannikolle suojaamaan Lähi-idän ja Persianlahden yhteyksiä. Force A siirtyi Bombayhin. Somersville perusti Itäisen laivaston esikunnan Kilindiniin 14. huhtikuuta. Norman siirtyi saattuetehtäviin Bombayhin, jonne se saapui huhtikuun lopulla.
Toukokuun alus oli Intian valtamerellä, kunnes se päätettiin 22. toukokuuta siirtää Välimerelle. Se lähti Kilindinistä operaatio Vigorousiin kolmen muun Australian laivaston hävittäjän kanssa. Kontra-amiraali Philip Vianin johtama saattue lähti 12. kesäkuuta Port Saidista ja Haifasta Maltalle. Italian laivaston merelle lähtö ja toistuvat ilmahyökkäykset pakottivat saattueen palaamaan Egyptiin.
Palattuaan Intian valtamerelle alus suojasi saattueita ja valvoi merialuetta. Se osallistui 10.-29. syyskuuta Madagaskarin valtaukseen. Vuoden lopun alus jatkoi saattueiden ja raskaiden alusten suojaamista.
Tammikuussa 1943 se oli Kilindinin ja Madagaskarin välillä. Helmikuussa alus suojasi saattuetta, joka kuljetti 30 000 australialaista Lähi-idästä takaisin kotimaahan. Alus oli huhti-toukokuuhun huollettavana Simonstownissa, mistä palattuaan se oli saattuetehtävissä.
Kesäkuussa alus suojasi saattueita Mozambikin salmesta pohjoiseen ja heinäkuussa se oli telakalla Durbanissa. Alus suojasi elokuussa saattueen WS32 Kongo-joelta Durbaniin ja edelleen siitä pohjoiseen. Lokakuussa alus saapui Bombayhin, mistä se lähti 14. joulukuuta Colomboon ja edelleen Kilindiniin. Vuoden viimeisenä päivänä alus suojasi HMS Ramilliesin Adeniin.
Tammikuussa 1944 alus liitettiin Adenissa Itäisen laivaston Force A:han, jonka komentajana oli vara-amiraali A. J. Power. Osasto saapui 27. tammikuuta Colomboon. Kaksi seuraavaa kuukautta osasto harjoitteli ja maaliskuussa osasto liittyi Yhdysvaltain laivaston taisteluosastoon, jonka muodostivat USS Saratoga ja kolme hävittäjää. Yhdistynyt osasto saapui 31. maaliskuuta Trincomaleehen.
Lokakuun puolivälissä muodostettiin osasto Nikobaareille suunnattuun hyökkäykseen, mikä liittyi Yhdysvaltain joukkojen Leyten maihinnousuun. Vara-amiraali Sir Arthur Powerin komentama osasto aloitti 17. lokakuuta hyökkäyksensä ilmaiskulla, minkä jälkeen ammuttiin tykein. Ampuvassa osastossa oli Normanin lisäksi risteilijä HMS London ja hävittäjä Hr. Ms. Van Galen, jotka tehtävänsä jälkeen palasivat Trincomaleehen. Tämän jälkeen alus oli Ceylonilla harjoittelemassa ja saattuetehtävissä.
Alus lähti 1. tammikuuta 1945 Durbanista Colomboon suojaten HMS Unicornia. Se lähti 18. tammikuuta Trincomaleesta Burmaan Arakanin rannikolle. Alus suojasi 21. tammikuuta Ramree Islandin maihinnousua operaatio Matadoria. Osasto joutui ilmahyökkäykseen, joka torjuttiin ilman tappioita. Alus poistui 23. tammikuuta Akyabiin, mistä se lähti 26. tammikuuta suojaten HMS Ameeria. Seuraavana päivänä osasto liittyi kontra-amiraali A. D. Readin komentamaan risteilijöistä koottuun TF65:een, jonka tehtävänä oli vallata Cheduba Island.
Tykistötuli aloitettiin 26. tammikuuta, jolloin Norman ampui 214 kranaattia pääaseillaan. Onnistuneen maihinnousun jälkeen alus jatkoi Burman alueella. Norman ja HMS Raider vaiensivat 30. tammikuuta Sagu Islandilla japanilaisten kenttätykistön, joka oli torjunut edellisenä päivänä maihinnousun. Helmikuussa alus oli Trincomaleessa harjoittelemassa ja suojaamassa HMS Formidablea. Se lähti 1. maaliskuuta Fremantleen, jonne alus saapui 10. maaliskuuta. Alus jatkoi edelleen Sydneyyn, jonne se saapui 18. maaliskuuta.
Alus lähti 1. huhtikuuta Sydneystä HMAS Napierin kanssa Filippiineille Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon (TF57), johon ne liittyivät huhtikuun puolivälissä. Alus osallistui 14.-20. huhtikuuta Okinawalle iskevien lentotukialusten suojaamiseen, mikä oli osa operaatio Icebergiä. TF57 palasi 24. huhtikuuta Leytelle, mistä se lähti Sakishima Guntoon 1. toukokuuta tehtävään hyökkäykseen. Isku aloitti operaatio Icebergin toisen vaiheen. Norman suojasi 7. hävittäjälaivueen mukaan huolto-osia (. Alus liittyi 19. toukokuuta TF57:n lentotukialusten suojaksi, kunnes se siirtyi 22. toukokuuta suojaamaan Leytelle vaurioitunutta HMS Quilliamia. Operaation päätyttyä 25. toukokuuta alus palasi 6. kesäkuuta Sydneyyn, missä se viipyi kuukauden loppuun.
Alus saapui 4. heinäkuuta 7. hävittäjälaivueen mukana Manukseen, missä se oli yleisaluksena ja saattuetehtävissä. Sotatoimet Japania vastaan päättyivät 15. elokuuta. Syyskuussa alus lähti Japaniin, mutta myöhästyi antautumisseremonioista.
Lokakuussa alus palasi Sydneyyn, missä se palautettiin kuukauden lopulla kuninkaalliselle laivastolle. Se lähti marraskuussa Fremantlen kautta Britteinsaarille. Alus saapui 12. joulukuuta Plymouthiin, missä se poistettiin palveluksesta. Vuoden vaihduttua alus sijoitettiin reserviin ja se makasi ankkurissa Plymouthissa, kunnes se siirrettiin elokuussa 1950 Chathamiin. Myöhemmin samana vuonna alus hinattiin Devoportiin. Se siirrettiin tammikuussa 1953 edelleen Penarthiin. Vuonna 1956 esitettiin aluksen siirtämistä laivaston reservin koululaivaksi, mutta esitys hylättiin. Alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin BISCOlle romutettavaksi. Alus saapui 1. huhtikuuta 1958 hinattuna romutettavaksi Cashmorelle Newportin telakalle Monmouthiin.
Taajuus
Taajuus (vanhalta nimeltä jaksoluku ) kuvaa jonkin ilmiön tapahtumien määrää aikayksikköä kohti. Taajuus merkitään tunnuksella f.
Ilmiön taajuus
Jonkin ilmiön taajuus voidaan selvittää mittaamalla yhden jakson pituus sekunteina ja ottamalla siitä käänteisluku.
Jos ajanjaksona tapahtuu n tapahtumaa, mutta tapahtumien jaksonaika vaihtelee, niin kyseessä ei ole taajuus ensinkään.
Sähkösignaalin taajuus
Ennen puolijohde-elektroniikan kehittymistä sähkösignaalin taajuus mitattiin resonaattoreilla. Matalilla taajuuksilla käytettiin mekaanisia värähtelijöitä, jotka herätettiin mitattavan virran syöttämällä sähkömagneetilla. Korkeammilla taajuuksilla käytettiin LC-resonanssipiirejä, joiden imemä virta mitattiin. Hyvin korkeilla taajuuksilla (yli GHz) käytettiin onteloresonaattoreita. Resonanssissa virta saavutti maksimiarvon. Nykyään matalia taajuuksia mitataan määrittämällä jännitteen kahden nollakohdan välinen aikaero ja korkeita taajuuksia laskemalla aikaväliin osuneiden jännitteen merkinvaihtojen lukumäärä. Elektroniset taajuusmittarit voidaan helposti tehdä hyvin tarkoiksi. Ne ovatkin tarkimpia yleisesti käytettyjä mittareita. Monia eri taajuuksia sisältävän signaalin eri komponentit voidaan erottaa toisistaan spektrianalysaattorilla.
Kulmataajuus
Sähkötekniikan sinimuotoisten signaalien yhteydessä puhutaan usein kulmataajuudesta. Taajuuden f ja kulmataajuuden ω välillä on seuraava riippuvuus:
Täsmällisemmin ilmaistuna sinimuotoisen aaltoliikkeen kulmataajuudelle ω on määritelmä: missä Φ on kiertokulma.
Kulmataajuuden merkitys näkyy siinä, että taajuudeltaan f olevan virran suuruus I noudattaa kaavaa
Judo Pan-Amerikan kisoissa 2019
right|230px Judossa kilpailtiin Pan-Amerikan kisoissa 2019 8. – 11. elokuuta 2019. Kilpailut käytiin National Sports Villagessa. Sekä naisilla että miehillä oli seitsemän painoluokkaa. Kun jokaiseen painoluokkaan osallistui 10 urheilijaa, osallistui judoon yhteensä 140 urheilijaa. Menestyneimmät maat olivat Kuuba ja Brasilia, jotka voittivat kummatkin viisi kultamitalia. Eniten mitaleja voitti Kuuba, joka saavutti 12 mitalia.
Gauss–Krüger-projektio
thumb|250px|Gauss-Krüger-projektio poikittaisella lieriöllä. thumb|250px|Kun lieriö avataan, näkyy kartalla kaksi napaa ja keskellä ekvaattori. Gauss-Krüger-projektio on saksalaisten matemaatikoiden Carl Friedrich Gauss ja Johann Heinrich Louis Krüger mukaan nimetty karttaprojektio. Se kuuluu poikittaisiin Mercator-projektioihin.
Karttaprojektion konstruktio
Gauss-Krüger-projektio on oikeakulmainen lieriöprojektio. Se konstruoidaan samaan tapaan kuin Mercatorin projektio. Erona on kuitenkin, että Mercatorin projektiossa karttatasoksi avattava lieriö sivuaa maapalloa päiväntasaajaa pitkin, Gauss-Krüger-projektiossa se sivuaa jotakin pituuspiiriä, jota kutsutaan kartan keskimeridiaaniksi.
thumb|250px|Projektio Suomesta konstruoidaan sijoittamalla yksi Suomen kautta kulkeva pituuspiiri sivuamaan lieriön sisäpintaa ekvaattorin kohdalla.
Projektiossa keskimeridiaani kuvautuu suorana. Muut pituuspiirit kuvautuvat kaareutuvina viivoina, jotka yhtyvät navoilla. Leveyspiirit kuvautuvat kaareutuvina pituuspiirit kohtisuorassa leikkaavina viivoina.
Yleensä projektio ulottuu itä-länsisuunnassa nauhamaisesti vain muutaman pituusasteen etäisyydelle keskimeridiaanista, koska projektion mittakaavavirhe kasvaa nopeasti etäännyttäessä keskimeridiaanista.
Projektiossa yhdistyvät etuina Mercator-projektion oikeakulmaisuus ja hyvä mittatarkkuus keskimeridiaanin lähettyvillä. Toisaalta projektion konstruoimiseen tarvittavat kaavat ovat ellipsoidipinnalla verraten monimutkaiset.
Projektion käyttöalue ja -tapa
frame|none|Suomi Gauss-Krüger-projektiossa, keskimeridiaani 27 astetta itäistä pituutta
Yleinen käytäntö on isomittakaavaisia karttoja valmistettaessa jakaa valtion alue useaan kapeahkoon projektiokaistaan. Tällöin mittavirheet pysyvät pieninä. Esimerkiksi Suomessa kartastokoordinaattijärjestelmään perustuvat maastokartat ulottuivat aiemmin 1,5 pituusasteen etäisyydelle keskimeridiaanista, eli projektiokaistan leveys on 3 astetta. Valtion alueen kattamiseksi tarvitiin tällöin useita rinnakkaisia projektiokaistoja, joiden välissä oli saumakohta.
frame|none|Kolmen asteen levyinen projektiokaista, keskimeridiaani 27 astetta itäistä pituutta
Pienimittakaavaiset kartat saatetaan ulottaa useiden asteiden päähän keskimeridiaanista. Tällöin kartan reuna-alueilla napaluvunkorjaus on suuri, eli karttapohjoinen (kartan reunan suunta) ja napapohjoinen (suunta kohti Maan pohjoisnapaa) poikkeavat toisistaan merkittävästi.
Myös valtakunnallisissa suurimittakaavaisissa kartoissa Suomessa nykyään käytössä vain yksi kaista vaikka käytetäänkin poikittaista Mercatorin projektiota.
Mittakaavavirhe
frame|none|Mittakaavavirhe eri etäisyyksillä keskimeridiaanista
Napaluvunkorjaus
Projektiossa ainoastaan keskimeridiaani on yhdensuuntainen karttapohjoisen kanssa. Kartan muissa osissa napapohjoinen eli meridiaanin suunta poikkeaa karttapohjoisesta ja napaluvunkorjaus (meridiaanikonvergenssin vastaluku) ilmoittaa poikkeaman suuruuden. Napaluvunkorjauksen suuruus riippuu leveysasteesta, etäisyydestä keskimeridiaanista ja käytetystä vertausellipsoidista.
Esimerkiksi sellaisissa kartoissa, jotka on laadittu Gauss-Krüger-projektioon ja joiden keskimeridiaani on 27° itäistä pituutta, napaluvunkorjaus Suomen alueella on suurimmillaan vajaat 7 astetta.
Avainromaani
Avainromaani on kirjallisuudentutkimuksen käsite. Romaanityyppinä avainromaani sisältää todellisten, tunnistettavien ihmisten kuvauksia. Nimet on kuitenkin yleensä muutettu. Aihe on usein kirjoittajan oman elämän vaiheista, ja teos on siten aikalaiskuvaus. Menneiden aikojen henkilöitä ja tapahtumia kuvaavaa romaania sanotaan historialliseksi tai dokumenttiromaaniksi. Avainromaani voi kuvata myös organisaatioita tai paikkoja.
Avainromaani saattaa vaarantaa kuvattujen henkilöiden yksityisyydensuojan. Avainromaanissa voidaan kostaa loukkauksia ja vastata arvosteluihin. Siinä voidaan vapaasti muokata todellisuutta tarinan vaatimalla tavalla.
Avainromaani syntyi Ranskassa 1600-luvulla. Sen ajan seurapiirit ja hovi elivät julkista elämää, mikä oli avainromaanin edellytys. Nykyajan avainromaanin edellytys on tiedonvälityksen vapaus ja sensuroimaton julkisuus.
Suomalaisia avainromaaneja on esimerkiksi Juhani Ahon Yksin (1890), jossa keski-ikäistyvä mies ihastuu opiskeluaikojensa toverin nuoreen sisareen. Jo aikalaiset osasivat yhdistää tarinaan Ahon, Arvid Järnefeltin ja Aino Järnefeltin. Kuvioon kuului keskeisenä henkilönä Jean Sibelius, joka oli vastikään kihlautunut Aino Järnefeltin kanssa. Teos herätti huomiota valtiopäiviä myöten, ja Sibelius kirjoitti Aholle taisteluhaasteen, joka jäi kuitenkin lähettämättä. Myöhemmin he ystävystyivät asuessaan naapuruksina.
Muita suomalaisia avainromaaneja ovat Helvi Hämäläisen Säädyllinen murhenäytelmä (1941), Hannu Salaman Finlandia-sarja (1976–1983) ja Kreetta Onkelin Ilonen talo (1996). Ulkomaisia tunnettuja avainromaaneja ovat esimerkiksi Ernest Hemingwayn Ja aurinko nousee (1926) ja Simone de Beauvoirin Mandariinit (1954).
Sabahinbisaya
Sabahinbisaya on pohjoisborneolainen kieli, jota puhutaan Malesian Sabahin maakunnassa Borneon saarella. Sen läheisimmät sukukielet ovat lotud ja bruneinbisaya.
Sabahinbisayaa puhui vuonna 2000 äidinkielenään 15,800 ihmistä.
Joen yö
Joen yö on Joensuussa elokuun lopussa, viikon 34 perjantaina järjestettävä kulttuuritapahtuma, joka on verrattavissa Taiteiden yöhön. Joen yön tarkoitus on tarjota kulttuurielämyksiä ja tarjota järjestöille toiminnan esittelymahdollisuuksia. Ensimmäisen kerran Joen yö järjestettiin 1991. Alun perin Joen yötä vietettiin viikon 34. perjantaina, mutta se siirrettiin muutaman vuoden ajaksi torstaihin muun muassa järjestyshäiriöiden ja Helsingin Taiteiden yön esimerkin vuoksi. Sittemmin Joen yö on siirretty takaisin perjantaille.
Joen yö 2007
Vuonna 2007 kaupunkifestivaali järjestettiin 30. elokuuta. Tapahtumapaikkoja olivat Vapaudenpuisto, kortteli XXXI, Taidekeskus Ahjo, torilava, Kauppakatu (Joensuu)kävelykadun lava, Keskuskujan Sinisen virran alue ja Ilosaari sekä muun muassa kirjakauppa, kaupunginteatteri, pääkirjasto, Laulutalo ja ravintolat. Korttelin XXXI eli taidemuseon korttelin ohjelma painottui lasten toimintaan, Keskuskuja oli varattu urheilujärjestöille ja lajiesittelyille. Ilosaaressa oli nuorisolle suunnattua toimintaa.
Joen yö 2008
Vuoden 2008 Joen yötä vietettiin 28. elokuuta. Tapahtumaa leimasi Joensuun kaupungin 160-vuotisjuhlavuosi, mikä näkyi muun muassa monipuolisempana ohjelmana.
Joen yö 2009
Vuonna 2009 Joen yö järjestettiin 27. elokuuta. Tapahtumapaikat painottuivat rantabulevardille, matkustajasatamaan.
Joen yö 2010
Joen Yö 2010 järjestettiin perjantaina 27. elokuuta. Tapahtuma palautettiin muutaman vuoden tauon jälkeen alkuperäiselle paikalleen perjantaiksi. Järjestäjä oli Joensuun kaupungin kulttuuritoimi, tuotantopalveluista vastasi Valoparta Oy ja tuottajana oli Jukka Moskuvaara.
Joen yö 2012
Vuonna 2012 Joen yö järjestettiin 31. elokuuta ja teemana oli 300 vuotta kulttuuria. Tapahtumassa oli osana kolmesta majakasta muodostuva Majakat-valoteos.
Joen yö 2013
Vuonna 2013 Joen yö järjestettiin 30. elokuuta ja tapahtumapaikkana toimi Joensuun torille pystytetty tapahtumateltta. Pääesiintyjänä nähtiin Kaukolasipartio.
Joen yö 2014
Vuonna 2014 Joen yö järjestettiin 29. elokuuta. Teemana oli sirkus. Yö huipentui klo 22.30 ravintolalaiva Elinalla monitaideteokseen, jossa oli pyrotekniikkaa ja sirkusakrobatiaa. Tapahtumapaikkoina olivat muun muassa Carelicum, Iso Myy, Rantakadun suljettu katuosuus, Taitokortteli, Rantabulevardi, Taidekeskus Ahjo ja Taidemuseo.
Joen yö 2015
Vuonna 2015 Joen yö järjestettiin 28. elokuuta ja tapahtuman teemana oli maailmanmusiikki. Tapahtumapaikat ulottuivat Teatterin puistosta Vapaudenpuiston kautta Taitokorttelin ja Surakan pihapiireihin.
Andy Susemihl
Andy Susemihl on saksalainen kitaristi, joka tunnetaan parhaiten työstään heavy metal -yhtyeestä U.D.O..
Susemihl soitti kahdeksankymmentäluvulla kitaraa Sinnerin albumilla Dangerous Charm (1987) ja U.D.O.n albumilla Mean Machine (1989). Vuonna 1992 hän soitti jälleen Sinnerissä, levyllä No More Alibis sekä Apen levyllä Human Greed.
Susemihl on tehnyt yhteistyötä David Reecen kanssa tämän soololevyllä Universal Language (2009) sekä yhtyeessä Bangalore Choir levyillä Cadence (2010) ja Metaphor (2015).
Susemihl on tehnyt yhtyeensä 7-9-7 kanssa yhden levyn Get Me To The World On Time (2004) ja kokoonpanolla Supermihl & Superfriends kaksi levyä vuosina 2008 ja 2013. Lisäksi hän on tehnyt neljä soololevyä, Life Among The Roaches (1995), ...King & The Giant (2008), Alles Wird Gut! (2017) ja Elevation (2019).
Masae Suzuki
Masae Suzuki (s. 21. tammikuuta 1957 Chiba) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Suzuki debytoi Japanin maajoukkueessa lokakuussa 1984. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1991. Hän on pelannut 45 maaottelua.
Thommy Berggren
Thommy Berggren (oik. Tommy William Berggren, s. 12. elokuuta 1937 Mölndal) on ruotsalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hänet tunnetaan kansainvälisesti monista elokuvarooleistaan erityisesti Bo Widerbergin ohjaamissa elokuvissa.
Elämä ja ura
Thommy Berggren varttui Göteborgin lähellä, työskenteli pari vuotta merillä ja sitten tehtaassa. Hän opiskeli teatteria Göteborgin Pickwickklubbenin teatterikoulussa ja näytteli sitten Atelierteaternissa kunnes tuli hyväksytyksi Göteborgin kaupunginteatterin oppilaskouluun. Vuosina 1959–1963 hän näytteli Göteborgissa, kunnes sai kiinnityksen Tukholman Dramateniin. Samoihin aikoihin hän aloitti elokuvauransa Widerbergin elokuvissa. Hän näyttelee pääosaa myös muun muassa Roy Anderssonin elokuvassa Giliap (1975).
Teatteriohjaajana Berggren debytoi Dramatenissa vuonna 1993 Harold Pinterin näytelmällä Hemkomsten. Siitä lähtien hän on keskittynyt teatterityöhön ja ohjannut muun muassa Ibsenin, Strindbergin ja Beckettin tekstejä.
Berggrenillä on kolme lasta avopuolisonsa, tv-kokki Monika Ahlbergin kanssa. Esikoisen syntyessä Berggren oli jo yli 50-vuotias.
Telnet
Telnet on yhteysprotokolla pääteyhteyksiin Internetin ylitse. Telnet on myös telnet-protokollaa käyttävä hyvin yleinen ohjelma.
Usein pääteyhteys muodostetaan asiakkaan tietokoneesta palvelimen komentorivipalveluihin, jolloin päästään käyttämään palvelimen ohjelmia ja palveluita, esimerkiksi lukemaan sähköpostia.
Telnet-ohjelma löytyy käytännössä kaikilta käyttöjärjestelmiltä vakiona lukuisien Internetistä löytyvien hyvien pääte-emulaattorien lisäksi.
Telnet ei salaa liikennettä (mukaan luettuna salasanoja) millään tavalla, ja muutenkin protokollan tietoturvan taso on heikko. Muun muassa tämän vuoksi telnetin käyttö pääteyhteyksiin on 1990-luvun lopulta alkaen vähentynyt jyrkästi. SSH-protokolla on monissa käyttötarkoituksissa käytännössä korvannut telnetin.
Lentopallon miesten SM-sarjakausi 1966–1967
Miesten SM-sarja
Mestarit: Taisto Heikkilä, Jorma Knuutinen, Erkki Kurri, Heikki Kurri, Pertti Laaksonen, Oiva Niemi, Aulis Rasanen, Jouko Rehumäki, Ismo Rinkinen, Harry Sundell, Mauri Tamminen, Juhani Willala.
Karsintasarja Suomensarjan lohkovoittajien välillä: Lauritsalan Kisa 6 pistettä, Koiton Riento 5, Vammalan Kisa 4 ja Varkauden Urheilijat 3 pistettä.
Galleria Vittorio Emanuele II
Galleria Vittorio Emanuele II on arkadi-rakenteinen ostoskeskus Milanon ydinkeskustassa, Italiassa. Rakennelma koostuu kahdesta lasikatosta, jotka yhdistyvät oktakonin muotoisen lasikupolin kohdalla. Galleria yhdistää Piazza della Scalan ja Piazza del Duomon.
Historia
Galleria on saanut nimensä Viktor Emanuel II-mukaan, sillä hän oli ensimmäinen kuningas, joka yhdisti Italian. Galleria suunniteltiin vuonna 1861 ja sen rakensi Giuseppe Megnoli vuosien 1865 ja 1877 välillä. Se on saanut vaikutteita muun muassa Brysselissä sijaitsevasta Galleria Royales Saint-Hubertsta (valmistui 1847) sekä Pietarissa sijaitsevasta Passazh -galleriasta (valmistui 1848).
Mxyzptlk
Mister Mxyzptlk on DC Comicsin sarjakuvissa esiintyvä Teräsmiehen pitkäaikainen vastustaja, joka on aiheuttanut riesaa Metropoliksen asukkaille jo vuosikymmeniä. Hahmon on luonut Jerry Siegel ja sen ensimmäinen esiintyminen tapahtui jo vuonna 1944 tarinassa Superman #30. Mxyztplk esiintyi alun perin pienenä kaljuna miehenä violetissa puvussa, vihreässä rusetissa ja violetissa derbyhatussa. Tämä muutettiin futuristisen näköiseksi oranssiksi asuksi, jossa oli violetti koristelu ja valkoiset hiukset pään sivuilla 1950-luvun puolivälissä, vaikka keilahattu on edelleen mukautettu uuteen värimaailmaan.
Zrfffian rotuun kuuluva imppi Mxyzptlk, toisinaan myös Mr. Mxyzptlk, Mister Mxyzptlk tai (ensimmäisessä esiintymisessään) Mister Mxyztplk, on alun perin kotoisin viidennestä ulottuvuudesta, josta hän voi palata takaisin maailmaamme aina 90 päivän välein. Hän ei ole varsinaisesti paha tai rikollinen, hän haluaa lähinnä vain pitää hauskaa ja ärsyttää Teräsmiestä. Hahmolla on kyky vaikuttaa lähes mihin tahansa ja saattaa olla, että hänen voimiensa rajat ovat vain käsikirjoittajien mielikuvituksessa. Hänelle ei esimerkiksi tuota mitään vaikeuksia muuttaa pilvenpiirtäjää elolliseksi olennoksi tai ihmistä mallinukeksi.
Aiemmin Mxyzptlk voitiin palauttaa takaisin omaan ulottuvuuteensa huijaamalla häntä sanomaan nimensä takaperin (Kltpzyxm), mutta tämä oli niin sanottua pre-Crisis -aikaa. DC-universumin uudistuksen jälkeen Mxyzptlk palasi kyllä ensimmäisen uuden näyttäytymisensä jälkeen takaisin tällä keinolla, mutta seuraavalla kerralla hän muuttikin sääntöjä ja hänet piti saada maalaamaan naamansa siniseksi.
Tarinassa Emperor Joker Jokeri huijasi Mxyzptlkin antamaan hänelle lähes kaikki voimansa, jonka jälkeen Jokeri muutti todellisuuden omaksi vääristyneeksi kuvakseen. Myöhemmin Mxyzptlkin saatua voimansa takaisin hän palautti todellisuuden ennalleen.
Vuonna 2009 Mxyzptlk listattiin sijalle 76 IGN-sivuston laatimassa luettelossa sata suurinta sarjakuvarikollista kautta aikain.
Galleria Vittorio Emanuele II
Historia
Keskellä sijaitseva lasikupoli on suurempi kuin esikuviensa ja sitä pidetään tärkeänä merkkipaaluna kohti lasitettuja ja katettuja kauppakeskuksia.
Lattian marmorissa on keskustan länsipuolella kuvioitu härkä. Uskomuksen mukaan pyörimällä sen sukuelinten kohdalla oikealla kantapäällä, hävittää se pahat henget. Uskomuksesta johtuen lattiaan on muodostunut kuluma ja kyseinen laatta vaihdetaan aika ajoin.
Galleria sijaitsee kahden Milanon tunnetuimman nähtävyyden Milanon Tuomiokirkon sekä Milanon Oopperatalon keskellä.
Kaupat, ravintolat ja hotellit
Nykyään Galleriassa sijaitsee useiden merkkivalmistajien myymälöitä, kuten Versace, Prada, Giorgio Armani, Gucci ja Louis Vuitton. Kaikkien Gallerian liikkeiden nimikylteissä pitää olla kullanväriset kirjaimet mustalla pohjalla, joten mm. McDonald´s joutui muokkaamaan logonsa ja ulkoasunsa Galleriaan sopiviksi.
Projekti 627
Projekti 627 Kit oli Neuvostoliiton laivaston 14 ydinsukellusveneen muodostama alusluokka. Se oli samalla ensimmäinen Neuvostoliiton ydinsukellusveneluokka. Viimeiset projektin sukellusveneet poistettiin käytöstä 1988–1992.
Suunnittelu
Kehitystyö alkoi 1952. Tavoitteena oli aluksi rakentaa sukellusvene, joka tuhoaisi Yhdysvaltain rannikon laivastotukikohdat ydinkärkitorpedoilla. Tämän vuoksi ensimmäiseen kahteen veneeseen tuli yksi 1550 mm:n torpedoputki ja kaksi 533 mm:n putkea. Pääsuunnittelija oli V. N. Peregudov ja tutkimusta valvoi akateemikko Anatoli Aleksandrov. Pian suunnitelmia kuitenkin muutettiin ja veneet varustettiin hyökkäyksiin vihollisen sotalaivoja ja kuljetuksia vastaan ja varustettiin kahdeksalla 533 mm:n putkella, jolloin nimitykseksi tuli projekti 627A.
Propulsiojärjestelmä koostui kahdesta VM-A-painevesireaktorista ja kahdesta potkurista. Neuvostoliittolainen reaktoritekniikka oli laadukasta, mutta ydinkäyttöinen sukellusvene oli silti huomattavasti äänekkäämpi, kuin pinnan alla akun voimalla kulkeva dieselsähköinen. Höyrynkehityslaitteiston elinikä oli myös lyhyt, ja radioaktiivisuus alkoi nousta pitkäaikaisen käytön aikana.
Alukset
Luokan ensimmäinen alus K-3 laskettiin vesille 9. elokuuta 1957. Vuonna 1962 K-3 saavutti ensimmäisen neuvostoliittolaisena sukellusveneenä Pohjoisnavan, neljä vuotta Yhdysvaltain ensimmäisen ydinsukellusveneen USS Nautiluksen jälkeen. Se sai tämän saavutuksen ansiosta nimen ”Leninski Komsomol”. K-3 museoitiin myöhemmin.
K-3:lla syttyi hydraulijärjestelmän tulipalo Välimerellä 8. syyskuuta 1967 ja 39 miehistön jäsentä kuoli häkämyrkytykseen. Myös reaktoriosasto vaurioitui pahoin. Vene hinattiin Severodvinskiin, jossa osasto leikattiin irti ja korvattiin uudella. Vaurioituneet reaktorit upotettiin Karanmereen. K-8 upposi 11. huhtikuuta 1970 Biskajanlahdella Okean-70-sotaharjoituksessa oikosulkujen vuoksi mukanaan neljä ydinkärkistä torpedoa. Miehistöstä 73 pelastui. Käytöstä poistettu K-159 upposi 30. elokuuta 2003 lähellä Kiltinää, kun sitä hinattiin myrskyssä telakalle Snežnogorskiin Murmanskiin.
Projekti 627:n pohjalta rakennettiin myös yksi kokeellinen projekti 647ŽMT:n vene, K-27. Siinä oli VT-1-tyyppinen nestemäisellä metallilla jäähdytetty reaktori. Jo kokeiden aikana 24. toukokuuta 1968 radioaktiivisen kaasun vuoto tappoi yhdeksän aluksen miehistönjäsentä. Alus poistettiin tämän jälkeen käytöstä.
Medestäjät
Medestäjät (Nectariniidae) on heimo pienenkokoisissa varpuslinnuissa. Niitä löytyy luonnonvaraisina trooppisilta alueilta Australaasiasta ja Afrikasta. Medestäjät syövät pääasiassa mettä, mutta syövät myös hyönteisiä. Suurin osa medestäjistä pystyy lentämään paikallaan imiessään mettä kuten kolibrit, mutta yleensä ne istuvat oksalla. Lintujen lento on nopeaa ja suoraa, sillä medestäjillä on lyhyet siivet. Koiraiden ja naaraiden välillä on suuria eroja, koiraiden ollessa värikkäämpiä. Medestäjillä on pitkä alaspäin kaartuva nokka ja tahmea putkimainen kieli, mikä on seurausta meden syömiselle. Pesä on laukkumainen ja se riippuu puusta, pesässä on munia yleensä kolme tai enemmän.
Medestäjiin kuuluu 16 sukua ja 133 lajia.
Lähteet
जांभळा सूर्यपक्षी
Jurakausi
thumb|Maalaus [[myöhäisjurakausi|myöhäisjurakautisesta maailmasta. Keskellä kaksi Europasaurus-sauropodiyksilöä sekä Iguanodoneita. Alareunassa metsänpohjalla kaksi Compsognathusta sekä kannon päällä Archaeopteryx.]]
Maantiede
Välimerta edeltänyt, Intian valtameren ja Atlantin yhdistänyt Tethysmeri sekä itse Atlantti olivat kapeita. Gondwana alkoi hajota myöhäisjurakaudella. Australia ja Etelämanner alkoivat hajautua omille teilleen, ja Intia siirtyi nopealla vauhdilla kohti Aasiaa. Afrikka ja Etelä-Amerikka pysyivät kiinni toisissaan koko jurakauden ajan. Pohjois-Amerikan pohjoisosaa peitti matala meri. Kummallakaan navalla ei ollut maata.
Keski-Atlantti ja Meksikonlahti aukesivat noin 170 miljoonaa vuotta sitten keskijurakaudella. Etelä-Atlantti avautui noin 153 miljoonaa vuotta sitten hieman ennen jurakauden päättymistä. Madagaskar irtosi samoihin aikoihin Afrikasta. Merenpohjan kerrostumien strontiumista päätellen, hieman alle 160 miljoonaa vuotta sitten jurakauden lopulla kallioperää rapautui vain vähän ja raskasta strontium-87:ää kulkeutui täten vain vähän meriin, mutta määrä kasvoi jonkin verran kauden lopussa.
Ilmasto
Maapallolla vallitsi jurakauden aikana lämmin ilmasto. Jäätiköitä ei esiintynyt ollenkaan. Kauden alkupuolella oli jonkin verran triaskautta viileämpää ja kosteampaa, mutta ilmasto lämpeni kauden loppua kohti. Kauden keskivaiheilla oli selvästi nykyistä lämpimämpää. Jurakaudella jatkui tilanne jossa päiväntasaajan seudulla oli aavikoita, mutta hajoavan Pangean itäosissa oli kauden alkupuolella jo laajoja trooppisia metsiä. Aavikkovyöhykkeen reunalla oli joko kesä- tai talvisateiden täytteisiä alueita. Viileänlauhkeaa oli kauden lopussa vain 50. leveysasteesta pohjoiseen sijainneiden mantereiden sisäosissa. Maan ilmakehässä oli noin 15 prosenttia happea 190 miljoonaa vuotta sitten jurakauden alkupuolella. Ilmakehän happipitoisuus nousi jurakaudella pitkästä aikaa. Happea oli noin 180 miljoonaa vuotta sitten 22 prosenttia ja hiilidioksidia noin 0,35 prosenttia. . Hiilidioksidia oli ilmakehässä nelinkertainen määrä nykyiseen verrattuna noin 165 miljoonaa vuotta sitten, mutta määrä putosi myöhemmin hieman sen oltua 150 miljoonaa vuotta sitten kolminkertainen nykyiseen verrattuna.
Kasvillisuus
Jurakautta kutsutaan käpypalmujen aikakaudeksi. Pienet puut ja pensaat olivat yleensä niitä. Koppisiemenisiä kasveja eli kukkakasveja oli olemassa muttei vielä kovin paljon. Havupuut, suuret saniaiset ja neidonhiuspuut olivat tavallisia. Sekä mammuttipetäjän, mäntyjen että araukarioiden sukuisia puita esiintyi. Rehevä jurakautinen metsä koostui usein erilaisista, erityyppisten pensaiden sekä jättiläispuiden muodossa kasvaneista neidonhiuspuista, reheväkasvuisista lämpimän ilmaston havupuista kuten punapuista ja varsinaisen puuston alla kasvaneesta saniaispuu- sekä käpypalmukerroksesta. Kortteet, sammalet, lieot, sanikkaiset ja saniaiset olivat yleisimpiä aluskasveja. Aluskasvillisuudessa saattoi olla myös nykyisin esiintymättömiä kasviryhmiä.
Jurakaudella oli trooppisia metsiä ja melko suuria aavikoita. Tasankoja ei ollut vielä olemassa: niiden tilalla kasvoi luultavasti toisenlaista kuivan maaperän kasvillisuutta, mahdollisesti pensaikkoa. Navoilla 70. asteen pohjoispuolella oli viileänlauhkeita metsiä.
Noin 160 miljoonaa vuotta sitten keski-myöhäisjuran vaihteessa oli miljoonia vuosia kestänyt jääkausi. Kylmeneminen osuu myöhäiselle Callovia-kaudelle, jolloin keskileveysasteiden lämpötila putosi 1-3 astetta. Ilmakehässä oli hiilidioksidia silloin alle 500 ppm
Eläimistö
thumb|220px|Jurakautisen [[teropodit|teropodi Allosauruksen malli Bałtowin jurakautisessa puistossa Puolassa.]]
Varhaisjurakaudella eli synapsideja ja prosauropodeja. Myöhäisjurakausi oli suurten, painavien, pitkähäntäisten ja nelijalkaisten kasvinsyöjädinosaurusten, sauropodien kukoistusaikaa. Sauropodit saivat ravintonsa käpypalmuja kasvaneilta saniaisaroilta sekä myöskin toisenlaisista elinympäristöistä. Myöhäisjurakaudella eli sauropodien lisäksi stegosaureja, niin kutsuttuja harjaliskoja. Yksi jurakauden lopun sekä liitukauden alun suurista kasvinsyöjistä on noin 155–140 miljoonaa vuotta sitten elänyt Diplodocus.
Kasvinsyöjädinosauruksia saalistaneita suuria jurakauden teropodeja olivat muun muassa Allosaurus, Ceratosaurus ja Megalosaurus, joista Allosaurus eli samoihin aikoihin Diplodocuksen kanssa noin 160–135 miljoonaa vuotta sitten jura- ja liitukaudella. Noin seitsemän metrin mittainen ja tonnin painoinen, kasveja syönyt harjalisko Stegosaurus eli noin 156–145 miljoonaa vuotta sitten myöhäisjurakaudella. Sillä oli harjamainen luupanssari sekä piikikäs häntä, jolla se saattoi puolustautua petoja vastaan. Ceratosaurus oli noin kuuden metrin mittainen ja tonnin painoinen, kahdella jalalla kävellyt teropodi. Pitkäkaulaiset sauropodit kasvoivat jurakaudella valtaviksi. Aikakauden jättiläisliskot Diplodocus ja Brachiosaurus hävisivät kuitenkin kauden lopussa, jolloin Argentinosauruksen kaltaiset uudet pitkäkaulaiset sauropodit ilmestyivät niiden tilalle. Ne eivät olleet kuitenkaan edeltäjiään pienempiä. Linnut kehittyivät pienistä myöhäisjurakauden coelurosaureista. Ensimmäinen liskolintu Archaeopteryx eli noin 150 miljoonaa vuotta sitten kauden lopulla.
Yksi ensimmäisistä nisäkkäistä, hieman rottaa muistuttanut Megazostrodon eli noin 200 miljoonaa vuotta sitten jurakauden alussa. Yli 164 miljoonaa vuotta sitten eli puolen metrin mittainen, hyönteisiä ja kaloja syönyt sekä majavaa muistuttanut vesinisäkäs. Hyönteiset kehittyivät jurakaudella voimakkaasti. Lentoliskot kuten Dimorphodon ja Rhamphorhyncus olivat vielä varsin pieniä Merissä vilisi kaloja ja monia merimatelijoita, kuten joutsenliskoja ja kalaliskoja. Vedenrajassa ja rannoilla eli krokotiilin kaltaisia matelijoita. Merissä eli myös planktonia, lonkerojalkaisia ja ammoniitteja, jopa 62 erilaisessa ekosysteemissä.
Jurakauden jako
Jurakausi jaetaan varhaisjuraan (Early Jurassic), keskijuraan (Middle Jurassic) ja myöhäisjuraan (Late Jurassic). Kerrostumia käsittelevässä stratigrafiassa puhutaan alajurasta (Lower Jurassic), keskijurasta (Middle Jurassic) ja yläjurasta (Upper Jurassic), jotka on tunnettu Euroopassa myös nimillä Lias (valkea jura), Dogger (ruskea jura) ja Malm (musta jura). Jurakauden ajoituksessa esiintyy 5–10 miljoonan vuoden heittoja.
Akira Iizuka
Akira Iizuka (s. noin 1868, k. 1938) oli japanilainen eläintieteilijä ja lintutieteilijä, joka tutki Korean linnustoa.
Iizuka valmistui Tokion yliopistosta 29-vuotiaana 1897. Hän työskenteli yliopiston eläintieteellisellä osastolla ja oli oppiarvoltaan tohtori. Hänen oppilaitaan ovat olleet muun muassa Nobusuke Takatsukasa, Nagamichi Kuroda, Yoshimaro Yamashina, Seiichi Shimokōriyama ja Seinosuke Uchida.