cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ansa Ikonen
1930-luku elokuvissa
Vuonna 1937 alkoi Ikosen ja Särkän neljännesvuosisadan mittainen yhteistyö. Sen aikana he tekivät kaksitoista elokuvaa, joista useat olivat Ikosen henkilökohtaisia suosikkeja. Marraskuussa 1937 tuli ensi-iltaan Wilho Ilmarin ohjaama Kuriton sukupolvi, joka perustuu Mika Waltarin samannimiseen näytelmään. Siinä Ikonen on naispääosassa Marjana, miespääosan teki Uuno Laakso. Tulevina vuosina Ikonen näytteli useissa Waltarin kirjoittamissa näytelmissä ja niiden pohjalta tehdyissä elokuvissa.
Vuonna 1938 Ikonen teki naispääosat komediaelokuvissa Rykmentin murheenkryyni ja Olenko minä tullut haaremiin, jotka molemmat perustuvat hauskoille väärinkäsityksille. Ensin mainittua on pidetty Suomen ensimmäisenä sotilasfarssina. Jälkimmäinen on ajalle tyypillinen kaupunkikomedia, jonka keskiössä on kotiapulaista tarvitseva poikamiesasunto. Theodor Luts vastasi molempien elokuvien kuvauksesta. Hän oli aikoinaan tyrmännyt täysin Ikosen elokuvatähtihaaveet, mutta nyt hän totesi: ”Kamera rakastaa tuota Ansaa.”
Suosikkipari Ansa & Tauno palasi valkokankaille keväällä 1939 Suomen sisällissodan jälkimaininkeihin sijoittuvassa draamassa Jumalan tuomio. Helenan rooli oli Ikoselle tuttu jo teatterilavalta. Kriitikot pitivät elokuvaa ennen kaikkea Ikosen voittona, ja hänen roolitulkintaansa ylistettiin. Elokuva jäi silti SF-paraatiin verraten vähälle huomiolle. Kesällä 1939 alettiin kuvata Yrjö Nortan ohjaamaa musiikkielokuvaa SF-paraati. Siinä Ikonen ja Palo ovat juuri sellainen romanttinen pääpari, jollaisena kansa heidät tahtoi. Aikalaisarvioissa ”ensimmäinen suomalainen oikea revyyelokuva” toivotettiin pienin varauksin tervetulleeksi. Georg Malmstén sävelsi elokuvaan useita musiikkikappaleita, joista sittemmin tuli ikivihreitä iskelmiä.
1940-luku elokuvissa
Vuonna 1940 Ikonen nähtiin valkokankaalla neljän elokuvan pääosassa, joista kahdessa hän näytteli Tauno Palon kanssa. Serenaadi sotatorvella sai ensi-iltansa uudenvuodenpäivänä 1940. Elokuvan keskushenkilö oli edellissyksynä edesmennyt Kaarlo Angerkoski. Ansa & Tauno -elokuvien sarjassa SF-paraati on huomattavasti merkittävämpi kuin Serenaadi sotatorvella. Sen ensi-ilta oli talvisodan takia siirretty toukokuuhun 1940.
Lokakuussa 1940 ensi-iltaan tuli epookkidraama Runon kuningas ja muuttolintu, joka oli kuvattu ennen SF-paraatia. Siinä Ikosen rooli oli Emilie Björkstén, runoilija Johan Ludvig Runebergin nuori ihastus. Runebergiä näytteli Eino Kaipainen. Särkkä oli aloittanut teoksen suunnittelun jo 1937. Elokuva aiheutti kiivasta keskustelua lehdistössä, sillä ei pidetty sopivana ruotia Suomen kansallisrunoilijan yksityiselämää julkisesti. Talvisodan jälkeisissä tunnelmissa Runon kuningas ja muuttolintu sai kuitenkin positiivisen vastaanoton, eikä sen katsottu loukkaavan Runebergiä. Emilien rooli oli Ikoselle todellinen toiveiden täyttymys: hän arvosti roolihahmonsa ominaisuuksia, älykkyyttä ja itsenäisyyttä. Lisäksi rooliin kuului runsaasti pukuloistoa. Ikoselle teos oli eräs hänen uransa kohokohdista. Joulun alla 1940 sai ensi-iltansa Oi, kallis Suomenmaa, jossa Ikonen näytteli niin ikään Kaipaista vastaan. Välirauhan aikana kuvattu elokuva on aikansa hengen mukaisesti tyylipuhdasta isänmaallista paatosta.
Kevättalvella 1941 kuvattiin Hannu Lemisen esikoisohjaus Täysosuma. Tyypilliseen ”vanhan” suomalaisen elokuvan tapaan sen juoni rakentuu väärien henkilöllisyyksien varaan. Siinä Ikonen näytteli Aku Korhosta vastaan. Jatkosodan puhkeaminen siirsi elokuvan valmistumista ja ensi-iltaa marraskuuhun 1941.
Kulkurin valssi -elokuva
Kulkurin valssia alettiin kuvata loppukesästä 1940. Sen taustalla on ruotsalainen kansanlaulu Vandrarvalsen. Kuvaukset saatiin valmiiksi vuoden loppuun mennessä. Myös Kulkurin valssin juoni perustuu väärinkäsityksiin ja vääriin henkilöllisyyksiin. Tauno Palo näytteli kulkuri-Arnoldin osan ja Ansa Ikonen hänen ihastustaan, kartanonneito Helenaa. Elokuva on pitkälti Palon show’ta; Ikonen tulee tarinaan mukaan puolen välin paikkeilla. Kulkurin valssissa näytteli sivuroolia myös Regina Linnanheimo, joskaan ei samoissa kohtauksissa Ikosen kanssa. Elokuvan ensi-ilta oli tammikuussa 1941. Aikalaiskriitikot ottivat teoksen vastaan varovaisen myönteisesti. Yleisömenestys oli ennenkokematon, ja elokuvasta muodostui ajan myötä suomalaisen elokuvataiteen klassikko. Sen katsojaluku kohosi puoleentoista miljoonaan ja oli katsotuin suomalainen kunnes Edvin Laineen Tuntematon sotilas vuonna 1955 keräsi vielä suuremman yleisön.
Ikonen muisteli Elokuva-Aitta-lehdessä vuonna 1948: ”Kulkurin valssi oli kaikkein mahdottomin filmaus, mihin koskaan olen osallistunut.” Joenrantakohtausta kuvattaessa oli ongelmia sateisen sään kanssa, ja Ikosen roolihahmolle kuulunut ja kohtauksessa tarvittu päivänvarjo oli unohtunut studioon.
Sotavuodet 1942–1944 elokuvissa
pienoiskuva|Ansa Ikonen saa [[Jussi (palkinto)|Jussi-patsaan parhaasta naispääosasta (Vaivaisukon morsian) vuonna 1944.]]
Vuonna 1942 Ikonen näytteli kahdessa ensi-iltaelokuvassa. Alkusyksystä nähtiin Toivo Särkän ohjaama melodraama Uuteen elämään, jossa Ikonen näytteli Unto Salmisen parina. Jouluna 1942 tuli valkokankaille Orvo Saarikiven ohjaustyö Rantasuon raatajat, jossa Ikonen näytteli maalaisroolin, Rantasuon Maijan. Eino Kaipainen näytteli Rantasuon Taavettia, ja kumpainenkin roolihahmo uhkui hyveellisyyttä. Elokuva perustuu Urho Karhumäen romaaniin Rantasuon sankarit. Ikonen piti sekä romaanista että Maijan osastaan. Vaikka maalaisrooleja ei pidetty aivan Ikosen omimpana alana, hänelle itselleen ei ollut merkitsevää oliko roolihahmo maalainen vai kaupunkilainen. Muistelmissaan Ikonen painottaa, että roolihenkilön vahvuus ja mielenkiintoisuus saivat hänet panostamaan roolisuoritukseen. 1860-luvun nälkävuosiin ajoittuva Rantasuon raatajat oli sekä arvostelu- että yleisömenestys.
Talvella 1943 sai ensi-iltansa Tyttö astuu elämään, jossa Ikosen vastanäyttelijänä oli jälleen Kaipainen. Elokuvan ulkokuvia otettiin Hangossa, joka oli juuri vapautunut neuvostomiehityksestä. Tunnelma siellä oli synkkä verrattuna samoilla seuduilla 1935 kuvatun Kaikki rakastavat -teoksen aikaisiin tunnelmiin. Mika Waltarin käsikirjoittamassa elokuvassa Ikonen näyttelee poispilattua yläluokkaista helsinkiläisneitoa, joka pestautuu lotaksi. Sota-ajan patriotismia edustava elokuva pantiin sodan jälkeen esityskieltoon. Siitä säilyi pelasteduplikaatti, jonka ääni on osin tuhoutunut. Ikosen roolisuoritus Ellinä sai tunnustusta, vaikka häntä pidettiinkin tuoreeksi ylioppilastytöksi ”liian vanhana” ja osaa muutenkin epäkiitollisena.
Vaivaisukon morsiamessa Ikonen näytteli sekä Kaipaisen että Palon kanssa. Elokuva on traaginen maalaistarina, joka perustuu Jarl Hemmerin alkuperäisnäytelmään. Ulkokuvat otettiin Keuruulla kesällä 1943. Valkokankaille Vaivaisukon morsian tuli tammikuussa 1944. Ikonen sai suorastaan ylistäviä arvioita suorituksestaan Annana: hänen tulkinnassaan nähtiin syvää sielukkuutta, herkkyyttä ja älykkyyttä. Kotimaisen Elokuvan Palkitsemislautakunta valitsi Vaivaisukon morsiamen vuosien 1943–1945 parhaaksi elokuvaksi. Marraskuussa 1944 Ikonen sai kaikkien aikojen ensimmäisen naispääosan Jussi-patsaan Annan roolistaan. Kyllikki Väre palkittiin naissivuosasta samassa elokuvassa.
Loppuvuonna 1943 maisteri Särkkä otti Ikoseen yhteyttä ja ehdotti tätä ohjaajaksi suunnitteilla olevaan elokuvaan Nainen on valttia. Elokuvan käsikirjoituksen teki Mika Waltari – sen juoni perustuu jälleen kerran vääriin henkilöllisyyksiin. Toinen keskeinen aihe on kinastelu vakavan klassisen musiikin ja kevyen operettimusiikin taiteellisista arvoista. Särkkä piti teemaa Ikoselle sopivana. Myös Ikonen koki aiheen omakseen, näyttelijän ominaisuudessa. Ohjaajan kyvyistään hän ei ollut lainkaan vakuuttunut. Vain kerran aiemmin Suomessa oli nainen ohjannut pitkän elokuvan, Glory Leppänen vuonna 1936.
Alkuun vastahakoinen Ikonen lämpeni Särkän idealle tutustuttuaan käsikirjoitukseen. Hän ihastui sen nokkeluuteen ja omintakeisiin henkilöihin. Elokuvamaailma oli tuolloin hyvin miesvaltainen, ja Ikonen arveli että miesohjaajiin tottuneet työntekijät loukkaantuisivat, jos nainen alkaisi heitä komennella. Elokuvan alkuvalmistelut olivat jo pitkällä, koneisto oli käynnistetty ja Ikonen pyrki parhaansa mukaan hallitsemaan sen. Kuvausten aikana Kannas murtui ja osa näyttelijöistä joutui lähtemään suoraan studiosta sotarintamalle vievään junaan. Helmikuussa 1944 Neuvostoliitto teki kolme suurpommitusta Helsinkiin. Rekvisiitasta oli pulaa, lavastukset piti kyhätä kokoon pikavauhtia, miespääosan esittäjä Unto Salminen sairastui ja aikataulutus oli poikkeuksellisen tiukka. Ikosen itsensäkin ihmetykseksi Nainen on valttia saatiin valmiiksi, sen ensiesitys oli loppukesällä 1944. Yleisömenestys oli kohtalainen. Kriitikot korostivat Ikosen suoriutumista ”yllättävän hyväksi” poikkeusolot huomioiden. Hänen roolisuorituksensa jäikin arvioissa ohjaustyön varjoon.
Orvo Saarikiven ohjaama teos Suomisen Olli rakastuu sai ensi-iltansa jouluna 1944. Neljännessä Suomisen perheen vaiheista kertovassa komediassa Ikonen näytteli laulunopettaja Tuulia Tähtistä vastaparinaan Ollia näytellyt Lasse Pöysti. Elokuva oli sekä arvostelu- että yleisömenestys. Lokakuussa 1945 Ikonen näytteli Pelastusarmeijan luutnanttia elokuvassa Nokea ja kultaa. Miespääosan teki elokuvan ohjaaja Edvin Laine, lapsirooleissa nähtiin Veli-Matti Kaitala ja Ritva Åberg. Ikosen äiti Adele Ikonen kuoli kuvausten aikana. Hänen oli kuitenkin työnnettävä surunsa taka-alalle suoriutuakseen vaativasta roolista. Tähtiaika-muistelmissaan Ikonen korostaa, että näyttelijän yksityiselämän merkittävät tapahtumat, kuten syntymät ja kuolemat, eivät saa näkyä roolisuorituksissa.
Sotavuodet teatterissa
Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen 30. marraskuuta 1939, jolloin talvisota alkoi. Ikonen oli sotaa paossa Forssassa, jossa hänen lankonsa Joel Rinteen puolisolla oli sukua. Hän synnytti esikoistyttärensä Katriinan Porissa itsenäisyyspäivänä 1939. Myös Forssassa oli alinomaa ilmahälytyksiä, joten Ikonen siirtyi vauvansa kanssa Tukholmaan. Talvisodan jälkeen hän palasi Katriina mukanaan Helsinkiin.
Suomen Kansallisteatteri suljettiin talvisodan ajaksi, kuten muutkin Suomen teatterit. Viisitoistakuukautisen välirauhan jälkeen, kesäkuussa 1941, Neuvostoliitto aloitti Suomea vastaan jatkosodan. Tällä kertaa teattereiden ovia ei pantu säppiin, vaikka miehiä otettiin entistä tarkemmin armeijaan. Jatkosodan vuosina Ikonen kuului lukuisten kollegoidensa tavoin viihdytysjoukkoihin. Hän oli mukana viihdytyskiertueilla rintamalla ja sotasairaaloissa, usein Tauno Palon kanssa.
Kansallisteatterissa Ikonen näytteli välirauhan aikana muun muassa William Shakespearen komediassa Paljon melua tyhjästä: hän vuorotteli Henny Waljuksen kanssa Beatricen roolissa ja rakensi sen perusluonteensa pohjalle, kuten Waljuskin. Ikosen Beatrice muotoutui naisellisen pehmeäksi.
Jatkosodan aikana Ikonen näytteli Kansallisteatterissa muun muassa Klaus Suomelan teoksessa Hopeakihlajaiset, Heinrich von Kleistin Molière-mukaelmassa Amphitryon ja Carlo Goldonin suositussa komediassa Majatalon emäntä. Vuonna 1943 Ikonen näytteli neiti Hardcastlen osan Oliver Goldsmithin komediassa Erehdysten yö ja onnistui tuomaan ”täyteen loistoonsa vilkkaan, henkevän ja aitonaisellisen esitystaitonsa”. Henrik Ibsenin näytelmässä Rakentaja Solness Ikonen tulkitsi Hildeä ja sai hyvät arvostelut. Taiteellisten voittojen sarja jatkui näytelmässä Mitta mitasta, jossa Ikonen näytteli ”antaumuksellisesti” viatonta Isabella-neitoa. Vuonna 1945 hän loisti Sergio Pugliesen komediassa Merihevonen.
1940-luvun jälkipuolisko teatterissa
Kesällä 1945 Ikonen oli mukana kiertuenäytelmässä Ettei rakkauteni unohtuisi Edvin Laineen ja Leif Wagerin kanssa. Kiertueesta tuli yleisömenestys. Vielä suuremman suosion sai Mika Waltarilta tilattu komedia Rakas lurjus, jota esitettiin seitsemänä kesänä. Ikonen kiersi Suomea yhdessä Edvin Laineen ja Joel Rinteen kanssa. Henkilöitä oli kolme sen tähden, että kuljettiin Rinteen autolla, johon mahtui vain kolme ihmistä. Näytelmä käsittelee toisen maailmansodan jälkeistä ankaraa asuntopulaa ja sen suosio oli valtava. Ensi-ilta oli Somerolla heinäkuussa 1947.
Klassikkonäytelmässä Romeo ja Julia keväällä 1946 Ikonen tulkitsi Juliaa vuoroin Eeva-Kaarina Volasen kanssa, jolle kyse oli ensimmäisestä merkittävästä klassisesta näyttämötehtävästä. Rauli Tuomi nähtiin Romeona. Pekka Alpon ohjaamaa näytelmää pidettiin ennen kaikkea nuorten näyttelijöiden Volasen ja Tuomen voittona. Ikosen Julia arvioitiin kiteytyneemmäksi ja varmempimuotoiseksi kuin Volasen välitön ja hehkeänsuloinen tulkinta.
1940-luvun lopussa Ikonen näytteli naispääosan Serpin epookkikomediassa Katarina, kaunis leski. Veikeästi keimailevan Katarina Thorwöstin roolia pidettiin suorastaan luotuna Ikosen näyttelijänlaadulle. Valkokankailla Katarinana keimaili Eeva-Kaarina Volanen. August Strindbergin näytelmä Eerik XIV oli arvostelumenestys. Ikonen näytteli Kaarina Maununtytärtä ja suoriutui valjuksi luonnehditusta roolistaan kohtalaisesti. Eerikinä oli Joel Rinne, jonka psykologisesti vivahteikasta luonnetutkielmaa ylistettiin lähes täydelliseksi.
1940-luvun jälkipuolisko elokuvissa
Ikosen tähdittämien elokuvien ensi-illoissa seurasi parin vuoden tauko. Elokuussa 1947 valkokankaille tulivat teokset Pikku-Matti maailmalla ja Pikajuna pohjoiseen. Jälkimmäinen oli arvostelumenestys ja sai kaksi Jussi-palkintoa. Elokuvan miespääosissa olivat Eino Kaipainen ja Leif Wager. Pikajuna pohjoiseen jäi Ikosen ja Wagerin ainoaksi yhteiselokuvaksi. Fenno-Filmin tuottama elokuva oli Ikoselle poikkeuksellinen loikkaus vieraaseen yhtiöön; muutoin hän näytteli ainoastaan Suomi-Filmin ja Suomen Filmiteollisuuden tuotannoissa. Lastenseikkailu Pikku-Matti maailmalla oli Ikosen uralla erikoisuus, sillä siinä hän esitti ”kevytkenkäistä naista”. Jotta hän olisi ollut roolissaan uskottava, hänen hiuksensa värjättiin tummiksi.
Maaliskuussa 1948 sai ensi-iltansa yhdeksäs Ansa & Tauno -elokuva, Edvin Laineen ohjaama Laitakaupungin laulu. Sitä varten rakennettiin kokonainen katu rakennuksineen studion sisälle. ”– – ja katu oli oikeaa hiekkaa, joka kävellessä narskui jalkojen alla ihan aidosti”, Ikonen kuvailee muistelmissaan. Aikalaiskriitikot arvioivat elokuvan teennäiseksi ja moralisoivaksi. Vuonna 1949 Ikonen näytteli Valentin Vaalan ohjauksessa ensimmäisen kerran sitten Koskenlaskijan morsiamen (1937). Elokuva oli epookkidraama Jossain on railo. Ikonen tulkitsi kartanonrouvaa vastanäyttelijöinään Santeri Karilo ja Ekke Hämäläinen. Kriitikot kiittivät Ikosta ryhdikkäästä ja kypsästä roolisuorituksesta.
1950-luku teatterissa
Ikosen teatteriuran suuri menestysrooli oli Lady Teazle Richard Brinsley Sheridanin tapakomediassa Juorukoulu. Suomen Kansallisteatterissa näytelmän ensiesitys annettiin kevätkaudella 1950 ohjaajanaan Wilho Ilmari. Sir Peter Teazle sai tulkitsijansa Uuno Laaksosta. Näyttelijäkaartia pidettiin ”mahdollisimman edullisena”: Ikosen ja Laakson lisäksi mukana olivat muun muassa Aku Korhonen, Unto Salminen, Joel Rinne ja Henny Waljus.
Helsingin olympiavuonna 1952 Ikosen taiteellinen voitto teatterilavalla oli Noran rooli Henrik Ibsenin näytelmässä Nukkekoti. Samana vuonna tähtipari Ikonen ja Palo näyttelivät toistensa kanssa Simo Penttilän teoksessa Sankari pimeästä. Vuonna 1957 suosikkipari näytteli George Bernard Shaw’n kappaleessa Amerikan keisarinna. Siinä Ikoselle lankesi vaihteeksi kevytkenkäisen naisen rooli. Seuraavana vuonna Ikonen oli mukana Kansallisteatterin näytelmissä Kuukausi maalla ja Cyrano de Bergerac.
Vuosikymmenen lopussa Ikonen näytteli Vanda-nimistä viettelijätärtä Waltarin näytelmässä Miljoonavaillinki. Kappaleen ohjasi Edvin Laine. Miljoonavaillingin elokuvaversiossa 1961 Ikosen rooli vaihtui naispääosaan hyveellisenä Ryhtilän vaimona. Elokuvassa Vandaa näytteli 24-vuotias Liana Kaarina.
1950-luku elokuvissa
Helmikuussa 1950 oli jälleen Ansa & Tauno -elokuvan vuoro. Ohjaajana oli Matti Kassila ja filmauksena Professori Masa, jonka olivat käsikirjoittaneet nimimerkit Arijoutsi ja Topias. Teema oli ajankohtainen: työläisten lakkoilu. Kassilan ja Ikosen yhteistyö jatkui elokuvassa Tyttö kuunsillalta vuonna 1953. Siinä Ikosen vastanäyttelijänä oli Joel Rinne. Elokuva rakentuu puhelimitse kerrottujen muisteloiden varaan ja se sai erinomaiset arvostelut. Alkuaan kuunnelmaksi tarkoitetun teoksen oli käsikirjoittanut Hella Wuolijoki, joka lähetti Ikoselle kiitoskirjeen onnistuneesta suorituksesta tohtori Pepi Varalana.
Vuonna 1950 Ikoselle tarjottiin elokuvan Ratavartijan kaunis Inkeri naispääosaa, mutta hän kieltäytyi elokuvaan kuuluneen saunakohtauksen takia.
Vuoden 1951 alussa ensi-iltansa sai Waltarin käsikirjoittama ja Vaalan ohjaama komedia Gabriel, tule takaisin, jossa pääosia tulkitsivat Tarmo Manni, Emma Väänänen ja Salli Karuna. Ikosella oli sivuosa Rosa Pakkalana. Juonitteleva ja vilpillinen Rosa poikkesi jälleen tyypillisistä Ikosen näyttelemistä hyveellisistä naishahmoista.
Wuolijoen tekstiin perustuva teos Vihaan sinua – rakas tuli ensi-iltaan marraskuussa 1951 ja sai kiittävät arvostelut. Siinä Ikonen näytteli jälleen Edvin Lainetta vastaan. Laine myös ohjasi elokuvan. Filmi on avioliittokomedia, jossa Ikosen näyttelemällä perheenäidillä Leena Karnalalla on kolme lähes aikuista lasta. Laine näytteli hänen aviomiestään Esa Karnalaa, joka hullaantuu Leena Häkisen esittämään tasokkaaseen toimistovirkailijaan Kirsti Lumioon. Lasten rooleissa näyttelivät Lasse Pöysti, Eija Inkeri ja Eila Peitsalo. Myös Jalmari Rinne esiintyy merkittävässä sivuroolissa.
Vuoden 1952 alkumetreillä ensi-iltaan tuli Vaalan ohjaama epookkikomedia Kulkurin tyttö. Parikymppinen Tea Ista teki elokuvassa valkokangasdebyyttinsä. Ikonen näytteli yläluokkaista Olivia Metteriä ja sai myönteistä palautetta suorituksestaan. Martti Larnin käsikirjoitukseen pohjautuva teos ei kuitenkaan kokonaisuutena lämmittänyt aikalaiskriitikkoja.
Toivo Särkkä ohjasi Waltarin komediasta Rakas lurjus samannimisen elokuvan, joka sai ensi-iltansa keväällä 1955. Komediaa oli esittänyt kesäkiertueilla kolmikko Ansa Ikonen, Edvin Laine ja Joel Rinne. He roolittivat myös elokuvaversion pääosat, joten se valmistui pikavauhtia. Aivan kuten näytelmä, myös elokuva oli katsojamenestys.
1950-luvun puolivälissä saivat ensi-iltansa kaksi viimeistä Ansa & Tauno -elokuvaa. Isän vanha ja uusi on Serpin kirjoittama huvinäytelmä, jonka kantaesitys oli Helsingin Kansanteatterissa syyskuussa 1953. Matti Kassila ohjasi aiheesta elokuvan, tavallaan suosikkipari Ansan & Taunon 20-vuotisjuhlaelokuvaksi. Ikonen näytteli ”isän vanhaa” Armi Pekanpäätä ja Palo itse isää Mauri Pekanpäätä. ”Isän uutena” eli Babsina nähtiin Hillevi Lagerstam. Merkittävissä sivurooleissa esiintyivät muun muassa Eino Kaipainen sekä suomalaisen elokuvan nuoret tähdet Elina Pohjanpää ja Marjatta Kallio. Isän vanha ja uusi rakentuu koomisille tilanteille, joissa uuden vaimonsa pintaliitoon väsynyt Mauri pyrkii sabotoimaan uuden avioliittonsa ja saamaan takaisin vanhan kunnon Arminsa. Lagerstamin ja Palon roolitulkintoja ylistettiin lehdistössä, mutta Ikonen jätti aikalaiskriitikot viileiksi. Kassilan mukaan Ikonen ei ollut roolissa ”niin hyvä kuin monissa muissa osissaan”. Serp oli pannut ”juttuun kovasti omia tunteitaan”, sillä hänen aviomiehensä Aki Salminen oli Kassilan mukaan hieman naisiinmenevä. Ikosen tulkittaviksi tuli koko joukko arkisia ja kielteisiä tunteita, jotka sopivat huonosti hänen näyttelijänlaatuunsa. Isän vanha ja uusi tuli ensi-iltaan kesäkuussa 1955.
Viimeinen Ansa & Tauno -elokuva sai ensi-iltansa 12. lokakuuta 1956. Ratkaisun päivät -elokuvan ohjasi Hannu Leminen. Ikosen näyttelemä sairaanhoitaja Leena Auer ja Palon näyttelemä majuri Yrjö Hartti rakastuvat toisiinsa. Heidän rakkautensa tiellä on kuitenkin synkkä salaisuus: Yrjö tappoi Leenan aviomiehen jatkosodan loppuvaiheessa. Elokuva oli jopa esityskiellossa 1970-luvun puolivälissä, koska sitä pidettiin neuvostovastaisena. Tammikuussa 1958 sai ensi-iltansa Ikosen toiseksi viimeinen pääosaelokuva, Jack Witikan ohjaama Äidittömät. Ikosella oli professorinrouvan osa, sama jota hän oli näytellyt kappaleen teatteriversiossa. Elokuvan osajako oli pääosin sama kuin teatterissa. Nopeasti ja vähin kustannuksin valmistunut teos sai nuivan vastaanoton. ”Samat näyttelijät esittivät samoja roolejaan, samat ohjaajat ohjasivat entisillä ideoillaan”, Ikonen latasi muistelmissaan.
1960-luku teatterissa
Ikonen palasi Juorukoulun Lady Teazlen rooliin vuonna 1960, jolloin hän vietti 25-vuotistaiteilijajuhlaansa. Näytelmä oli saanut uuden suomennoksen, jossa roolihenkilöiden nimet oli käännetty: Lady Teazle muuntui rouva Karstaksi. Teatterikriitikko Sole Uexküllin mielestä Ikosen suoritus oli valloittavanraikas ja tervejärkinen. Hän huomioi ”ansa-ikosmaisen komediennetyön”, älykkään ja nasevasti replikoidun. Vuonna 1961 Ikonen näytteli jälleen Serpin kappaleessa Katupeilin takana ja piti 25-vuotisjuhlakiertueen, jolla esitettiin Melchior Lengyelin ja Lajos Bírón näytelmää Keisarinna.
Eräs Ikosen teatteriuran tähtihetkiä oli Juulian rooli Maria Jotunin näytelmässä Tohvelisankarin rouva vuonna 1962. Kantaesityksensä yhteydessä 1924 näytelmä oli aiheuttanut pienen skandaalin. Vuonna 1963 Ikonen näytteli Tauno Palon kanssa Muriel Sparkin komediassa Filosofiantohtorit. Näytelmässä on koko joukko naisrooleja; Ikonen näytteli Catherinea. Samana vuonna hänellä oli rooli Molièren komediassa Porvari aatelismiehenä.
1960-luvulla Ikosen teatteriura alkoi hiljetä, ja pääroolien tilalle tuli vähitellen vaatimattomia sivurooleja. Vuosikymmenen loppupuoliskolla hän näytteli muun muassa teoksissa Päämaja (1966), Tuomio (1967) ja Auringon lapset (1969).
Tauno Palo järjesti juhlakiertueen 35-vuotisen teatteriuransa kunniaksi 1968. Kiertueella oli mukana myös Ansa Ikonen, näytelmänä oli Leo Lenzin Rakkautta ristiin rastiin ja Ikonen näytteli rouva Laura Palokangasta. Ikonen alkoi kärsiä työpulasta 1970-luvulle tultaessa.
Elokuvauran joutsenlaulu 1960-luvulla
Kuusitoista vuotta valkokangasuransa päättymisen jälkeen Ikonen avusti yhdysvaltalaisen Don Siegelin elokuvassa Telefon (Puhelin). Ikoselle oli tarjottu vaatimatonta sivuosaa Donald Pleasencen näyttelemän Nicolai Dalchimskyn äitinä ja hän oli suostunut oitis. Hänen päämotiivinsa oli halu nähdä yhdysvaltalaisten tapa tehdä elokuvaa ja kuinka elokuvan teko oli muuttunut hänen tähtiajoistaan. Telefon oli paitsi Ikosen elokuvauran pieni epilogi, myös hänen ainoa esiintymisensä värielokuvassa. Vuonna 1987 Ikosella oli äänirooli lyhytelokuvassa Rusinoita.
1970-luku teatterissa
Vuonna 1971 oli Ikosen 35-vuotistaiteilijajuhlan vuoro. Näytelmänä oli Molièren luonnekomedia Ihmisvihaaja, jossa Ikonen tulkitsi Celimènen roolin. Niin ikään 1971 Ikosella oli rooli Ödön von Horváthin näytelmässä Wienerwaldin tarinoita. Seuraavana vuonna Ikonen näytteli Tuuli Reijoselta tilatussa kirjenäytelmässä Nuori Ida Aalberg. Nimiroolin tulkitsi Kyllikki Forssell. Samaisena vuonna Ikonen oli mukana Honoré de Balzacin komediassa Liikemies ja Teuvo Pakkalan näytelmässä Tukkijoella. Jälkimmäisestä tuli menestyskappale, jonka merkeissä Ikonen teki vierailun lapsuudenkaupunkiinsa Pietariin, jota tuolloin kutsuttiin nimellä Leningrad.
Uransa myöhäiskautena Ikonen näytteli muun muassa Alfred de Mussetin draamassa Lorenzaccio (1974), Hella Wuolijoen ja Bertolt Brechtin näytelmässä Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti (1975) ja Lorcan näytelmässä Veren häät (1976). Hänen Kansallisteatterin vuosiensa viimeisiä näyttämötehtäviä olivat vapaaherrattaren rooli Wuolijoen näytelmässä Justiina (1977) ja rouva Savénin rooli Minna Canthin Papin perheessä (ensi-ilta 6. syyskuuta 1978). Papin perhettä esitettiin Pienellä näyttämöllä 126 kertaa aina vuoteen 1981 ja se keräsi lähes 35 000 katsojaa. Savénin roolin tekivät samassa tuotannossa myös Maija Karhi ja Aino Lehtimäki.
Vuonna 1976 Ikonen toteutti Ida Aalberg -teemaisen matineaesityksen Tableau vivant eli Kuvia Ida Aalbergin taiteilijauralta. Mukana olivat muun muassa Kyllikki Forssell ja Eeva-Kaarina Volanen.
1980-luku: Jäähyväiset yleisölle
Ikonen aloitti jäähyväiskiertueensa kevättalvella 1981. Näytelmänä oli Sidney Howardin Äiti rakastaa, jonka ohjasi Seppo Kolehmainen. Ikonen näytteli keskushenkilöä, rouva Phelpsiä. Elokuva-arvostelija Paula Talaskivi piti Phelpsin roolia täysosumana. Hän arvioi: ”Hän [Ikonen] ei pyri näyttelijänä miellyttämään – –. Hän haluaa tehdä hyvää työtä, perusteellisesti tutkittua ja älyllisesti tulkittua.”
Vaikka Ansa Ikonen muistetaan ensisijaisesti lukuisista elokuvarooleistaan, hänen näyttelijän uransa painopiste oli teatterissa, päinvastoin kuin Helena Karan ja Regina Linnanheimon, jotka olivat leimallisesti filmitähtiä. Sekä teatteri- että elokuvataide olivat Ikoselle mieluisia, eikä hän nostanut kumpaakaan toisen yläpuolelle. Hän kuitenkin totesi teatterin olevan pohjana elokuvatyöskentelylle. Elokuvatyö oli hektistä, kun taas teatterissa rooleja oli aikaa pohjustaa ja syventää. Elokuvassa rooleja taustoittava tieto oli hankittava itse. Teatterinäytelmät tehtiin kokonaisuuksina, elokuvat sen sijaan pätkittäin.
Televisiotyöt
Ikonen näytteli kahdessa televisioelokuvassa: Viehättävä vaimoni (1963) ja Robinson Crusoe Jr (1976). Lisäksi hän teki sivuroolin 1960-luvun suomalaisessa suosikkisarjassa Me Tammelat. Vuosina 1969–1970 Ikonen näytteli viipurilaista rouvaa Ester Erhomaan romaaniin perustuvassa televisiosarjassa Matleena ja päärynäpuu. Vuosina 1966–1967 Ikonen oli yhdessä Tauno Palon kanssa vakioesiintyjänä Yleisradion viihdeohjelmassa Tullaan tutuiksi.
Radiotyöt
Teatteri- ja elokuvauransa ohella Ikonen näytteli useissa radiokuunnelmissa. Hänellä oli roolitehtävä muun muassa kuunnelmissa Kaksintaistelu ateljeessa (1938) ja Vahtonen ei vedä vesiperää (1963). Kuunnelmassa Pohjalaisia (1954) Ikonen näytteli Tauno Palon kanssa päähenkilön Erkki Harrin jälkikasvua.
Levytykset
Ikonen ja Tauno Palo tekivät yhteistyötä myös levytysstudiossa. Marraskuussa 1940 he levyttivät SF-paraatista tuttuja musiikkikappaleita, kuten ”Nuoruuden sävel”. Vuonna 1974 Ikonen ja Palo levyttivät albumin Ansa & Tauno, jolle ikuistettiin muun muassa ”Kulkurin valssi” ja ”Vaimoke”. Restauroituina ja uudelleen masteroituina Ikosen lauluja on sisällytetty vuonna 2008 julkaistulle CD-albumille Tauno Palo – 100 vuotta. Kaikkiaan Ikonen levytti yksitoista musiikkikappaletta.
Tähtipari Tauno Palo ja Ansa Ikonen
24. marraskuuta 1935 ensi-iltansa saaneesta Kaikki rakastavat -elokuvasta tuli ensimmäinen Ansa & Tauno -elokuva. Kun elokuvaa alettiin kuvata, Ikonen ja Palo tunsivat toisensa vain pintapuolisesti. Romanttisen pääparin oli määrä olla Jalmari Rinne ja Birgit Nuotio, mutta elokuvan mainonnassa Ikonen ja Palo nostettiin heidän ohitseen. Elokuvayleisö halusi nähdä vastaisuudessakin nimenomaan Ansan ja Taunon valkokankaiden romanttisena parina.
Elokuvatyöskentelyssä Ikonen ja Palo sopivat alusta alkaen yhteen. Ikosen oli helppo näytellä Palon kanssa. Palo suhtautui Ikoseen luontevasti ja teki nuoreen näyttelijättäreen vaikutuksen eläytymisellään ja aitoudellaan. Yksityisihmisinä he eivät alkuun varsinaisesti edes pitäneet toisistaan. Paloa ei liiemmin miellyttänyt Ikosen suorasukainen tapa esittää mielipiteensä. Vähitellen Ikonen alkoi arvostaa Ansa & Tauno -yhteistyötä. Palosta ja Ikosesta tuli hyviä ystäviä, kunhan oppivat pitämään toisistaan. Monien yllätykseksi Palo ja Ikonen eivät tosielämässä olleet aviopari, joksi heitä oltiin luultu. Tauno Palo kertoo muistelmissaan, että häneltä aina joskus saatettiin kaupungilla kysäistä, kuinka vaimonne Ansa Ikonen voi.
Kaikkiaan Ansa & Tauno -elokuvia tehtiin täysi tusina:
Eino Kaipainen, Joel Rinne, Edvin Laine
Toinen Ikosen kanssa usein nähty miesnäyttelijä oli Eino Kaipainen, joka oli häntä neljätoista vuotta vanhempi. Palon kanssa Ikonen teki työtä vaistonvaraisesti, Kaipaisen kanssa hän neuvotteli asiat etukäteen. Ikonen ja Kaipainen näyttelivät toisiaan vastaan kuudessa elokuvassa; kaikkiaan heille kertyi kahdeksan yhteistä elokuvaa:
Lankonsa Joel Rinteen kanssa Ikonen näytteli jo elokuvauransa alussa, mutta varsinaisia vastanäyttelijöitä he olivat vasta vuoden 1953 elokuvassa Tyttö kuunsillalta.
Muistelmissaan Ikonen mainitsee Palon lisäksi Kaipaisen ja Edvin Laineen miehiksi, joita vastaan hänen oli helppo näytellä. ”Väkevän älyllinen” Joel Rinne sen sijaan oli vaikeampi vastanäyttelijä.
Tähtikuva ja yleisönsuosio
pienoiskuva|upright|Ansa Ikonen vuonna 1971. Ansa Ikosen ominaispiirteitä olivat hohtavan vaaleat hiukset, suuret ruskeat silmät ja ”kunnollisen ihmisen” imago: hän näytteli tervehenkisiä nuoria ja myöhemmin vastuullisia äitejä. Vain harvat hänen roolihahmoistaan olivat paheellisia tai huikentelevia. Ikosen harvinaisiin ominaisuuksiin kuului niin kutsuttu fotogeenisyys. Hänen valovoimansa välittyi ennen kaikkea kameran välityksellä, ja hän tiedosti erikoislaatunsa.
Ikosen suosio ja näkyvyys kasvoivat huimasti Vaimokkeen (1936) jälkeen. Kriitikot kutsuivat häntä tulevaisuuden lupaukseksi ja pian häneen liitettiin termit ”maan ensimmäinen tähti” ja ”eurooppalaisen luokan tähti”. Samoja termejä käytettiin myös muun muassa Hanna Tainista ja Regina Linnanheimosta. Ikonen oli turvallinen naapurintyttöhahmo, koko kansan Ansa, johon oli helppo samaistua. Elokuva-Aitan lukijat äänestivät hänet parhaaksi suomalaiseksi naisnäyttelijäksi 1938. Seura-lehti järjesti äänestyksen Suomen suosituimmista filmitähdistä 1941, ja Ikonen nousi suosituimmaksi. Hän säilytti suosionsa vuosisadan loppuun asti. Ikosen tähtikuvan olennaisia piirteitä oli yhtäältä lyyrinen herkkyys, toisaalta poikatyttömäinen vallattomuus.
Ikosen varhaisimmat merkittävät elokuvatyöt Suomi-Filmin komedioissa – eritoten Vaimokkeen Kirsti Leivo – kuuluivat niin sanottuun flapper-tyyppiin. Termi viittaa 1900-luvun alkupuolella uudenaikaisena pidettyyn naistyyppiin: koulutettuun, naimattomaan ja taloudellisesti omillaan toimeentulevaan nuoreen naiseen. Suomen Filmiteollisuuden palveluksessa Ikosen tähtikuva muuttui romanttisemmaksi, mutta perusvireeltään hänen tulkitsemansa naiset olivat edelleen moderneja. Myös sijaiskärsijän roolit tulivat mukaan. Vakavien elokuvatehtävien kohdalla kriitikot kuvailivat Ikosta ”autereiseksi”, ”herkäksi” ja ”lyyriseksi”.
Elokuvan Runon kuningas ja muuttolintu ensi-illan kynnyksellä Ikosen uraa varjosti skandaalinpoikanen, sillä hän oli juuri avioitunut vastaeronneen Jalmari Rinteen kanssa ja synnyttänyt tälle lapsen. Ikonen näytteli teoksen naispääosan, eikä häntä haluttu leimata moraalittomaksi. Ennakkomainonnassa asia ratkaistiin esittämällä Ikonen pienen tyttövauvan äitinä ja näyttelijättärenä. Lapsen isä Jalmari Rinne ei ollut lehtikuvissa mukana.
Toisen maailmansodan jälkeen Ikosen elokuvaroolit olivat lähinnä vastuullisia aikuisia naisia, vaikka mukaan mahtui jokunen elämänhallintansa menettänyt hahmokin. Ammattinsa puolesta yhteiskunnallista sosiaalista vastuuta kantavaa naista Ikonen näytteli muun muassa elokuvassa Nokea ja kultaa (1945). Hyveellisiä perheenäitejä hän tulkitsi muun muassa elokuvissa Vihaan sinua – rakas (1951) ja Isän vanha ja uusi (1955). Olivian rooli epookkikomediassa Kulkurin tyttö (1952) oli paluu tyttörooleihin. Vanhojen naisten roolit jäivät Ikosen tähtikuvan ulkopuolelle, sillä hänen valkokangasuransa päättyi 47-vuotiaana.
Katriina Rinteen mukaan Ikosen suosio filmitähtenä johtui siitä, että hän osasi lapsuutensa surujen vuoksi ja taiteilijan vaistollaan käyttää aran ja pidättyväisen persoonansa toista puolta eli karjalaista spontaanisuutta ja iloisuutta luodakseen rooleihinsa valoa, joka tarttui toisiinkin. Toinen syy Ikosen suosioon oli hänen rakkautensa näyttelemiseen, mikä välittyi hänen roolitulkinnoistaan.
Avioelämä
pienoiskuva|upright|Ansa Ikosen puoliso [[Jalmari Rinne 1940-luvulla.]] Teatteriuransa alussa Ansa Ikonen oli alkanut seurustella kollegansa Jalmari Rinteen (1893–1985) kanssa. Tuolloin hän oli vielä suurelle yleisölle tuntematon. Ikonen ja Rinne tapasivat toisensa Helsingin Kansanteatterissa Koiton talossa. Suhde syveni Kaikki rakastavat -elokuvan kuvauksissa kesällä 1935. ”Älä niin vanhaa miestä ota”, Ikosen serkku opasti. Jalmari Ivar Rinne oli syntynyt Asikkalassa marraskuussa 1893, joten hän oli Ikosta 20 vuotta vanhempi. Kansallisteatterissa Rinne aloitti samoihin aikoihin kuin Ikonenkin. Hän oli tuolloin naimisissa kollegansa Anni Aiton (1892–1976) kanssa, ja pariskunnalla oli kolme lasta: Tommi Rinne (1925–1999), Tiina Rinne (1929–2021) ja Taneli Rinne (s. 1934). Rinne-Aiton perhe oli muuttanut Helsinkiin Turusta vuonna 1932. Neljä vuotta myöhemmin Aitto palasi Turkuun kolmen lapsensa kanssa; Jalmari Rinne jäi Helsinkiin.
Ikosen ja Rinteen seurustelusta tuli julkinen salaisuus. Kun Ikonen alkoi odottaa lasta vuonna 1939, Rinne päätti ottaa avioeron Aitosta. Ansa Ikonen ja Jalmari Rinne vihittiin avioliittoon Suomen tasavallan presidentin luvalla 29. heinäkuuta 1939. Lupa oli välttämätön, sillä tuolloin Suomen laki määräsi, että eronnut mies joutui tietyksi aikaa karenssiin, jonka aikana ei saanut solmia uutta liittoa.
Koska Ikonen keskittyi ensisijaisesti uraansa, hän ei näin ehtinyt olla kotiäitinä. Elokuvatyö oli sodan aikana hektistä ja perhe-elämä hajanaista. Talvisodan aikana Ikonen siirtyi vastasyntyneen esikoisensa kanssa Ruotsiin. Ikosen ja Rinteen tyttäret kasvoivat lähinnä luotettujen kotiapulaisten huomassa, vanhemmat olivat harvoin kotona. Epävarmat ajat tekivät olosuhteet Suomessa näyttelijäntyölle vaikeiksi, kuten Ikonenkin sai kokea.
Rinne jäi Kansallisteatterista eläkkeelle 1963, ja sen jälkeen hän näytteli teatterissa vierailijana. Ikonen vetäytyi julkisuudesta jäähyväiskiertueensa jälkeen vuonna 1982. Hän jäi leskeksi lokakuussa 1985 ja muutti kaksi vuotta myöhemmin Munkkiniemeen Thalian torppaan, näyttelijöiden ”vanhainkotiin”. Ansa Ikonen kuoli 75-vuotiaana Thalian torpassa pitkälliseen sairauteen 23. toukokuuta 1989.
Valikoitu rooliluettelo
Ansa Ikosen näyttämötehtäviä olivat muun muassa:
Filmografia
pienoiskuva|220px|Ansa Ikonen elokuvassa Runon kuningas ja muuttolintu.
Lähteet
pienoiskuva|Ansa Ikosen hautakivi [[Malmin hautausmaalla Helsingissä.]]
Thief II: The Metal Age
Thief II: The Metal Age (lyhyesti Thief II) on Looking Glass Studiosin kehittämä ja Eidos Interactiven julkaisema ensimmäisen persoonan hiiviskelypeli, joka julkaistiin vuonna 2000 Microsoft Windowsille. Peli on jatko-osa vuoden 1998 pelille Thief: The Dark Project.
Pelaaminen
Pelissä pelaaja omaksuu mestarivaras Garrettin roolin.
Garrettilla on aseita, vaikka pelissä koitetaankin välttää kontaktia vihollisten kanssa. Hän taistelee edellisen osan tapaan pääasiassa miekan, pampun ja jousen avulla. Garrett on saanut aseistuksekseen uusia esineitä ja taikajuomia. Uusi nuolityyppi on köynnösnuoli, joka toimii köysinuolen tavoin. Uusiin esineisiin kuuluu muun muassa tiedustelupallo, joka toimii valvontakameran tavoin ja välittää Garrettin mekaaniselle silmälle kuvaa paikasta, minne se on heitetty.
Toisin kuin edellisessä osassa, Thief II:n tasot suunniteltiin ennen juonen kirjoittamista, minkä ansiosta ne ovat laajempia ja vähemmän lineaarisia. Lisäksi tehtävissä on edellistä osaa vähemmän hirviöiden väistelyä ja enemmän kaupungissa tapahtuvaa varastelua.
Maailma
Peli on edellistä osaa vieläkin steampunk-sävytteisempi, ja maailma on saanut Viktoriaanisen ajan piirteitä. Vasaran veljeskunta on lähes kokonaan kadonnut, ja heidän paikkansa on ottanut edelleen samaa jumalaa, Rakentajaa (The Builder) palvova järjestö nimeltä Mekanistit (Mechanists), johtajanaan Karras. Mekanistit ovat kaikesta päätellen Vasaran veljeskuntaa hyvätahtoisempia, ja ovat rakentaneet ilman erillistä korvausta uusia mekaanisia laitteita, kuten valvontalaitteita ja höyrykäyttöisiä valvontarobotteja, eri puolille kaupunkia. Mekanistit käyvät myös taistelua katoavia luonnonpalvojia, Pakanoita (Pagans) vastaan.
Juoni
Garrett auttaa vanhaa ystäväänsä Bassoa, jonka kihlattu Jenivere on pakkotyössä. Garrett auttaa Bassoa ja Jenivereä pakenemaan sekä vetäytymään rehellisen perhe-elämän pariin. Tämän jälkeen Garrett suuntaa sataman varastoalueelle ja saa viestin ”vanhalta ystävältään”, joka palkkaa Garrettin lavastamaan seriffi Truartin apulaisen Hagenin syylliseksi todistesäilön tyhjennykseen. Garrett murtautuu Shoalsgaten poliisiasemalle. Paluumatkalla Garrett jää vartijoiden väijytykseen, mutta onnistuu pakenemaan, viemään kotoaan tarpeellisia välineitä ja katoamaan paikalta.
Keepers-salaseura ottaa Garrettiin yhteyttä. He antavat Garrettin kuulla profetiaa metallikauden alusta ja pyytävät tätä ottamaan selvää, mitä Truart ja Mekanistit aikovat. Garrett menee Mekanistien seminaariin ja salakuuntelee, kun Karras esittelee Truartille uusinta keksintöään, jonka avulla ihmiset voidaan muuttaa mekaanisiksi palvelijoiksi. Truart puolestaan lupaa tuoda Karrasille kaikenlaista roskaväkeä, joka voidaan huoletta muuttaa palvelijoiksi. Truart ei kuitenkaan tiedä, että Karras nauhoittaa keksimänsä fonografin avulla Truartin lupauksen kiristääkseen häntä myöhemmin. Garrett kiristää Truartia itse ja päättää varastaa Karrasin äänitteen. Hän kopioi pankkiholvin avaimen ja murtautuu pankkiin. Garrett murtautuu Truartin kotiin ja löytää Truartin murhattuna. Ainoa johtolanka on vartioston luutnantin Mosleyn avainrengas. Garrett seuraa Mosleytä ja huomaa, että tämä tiputtaa viestin salaiseen kohtauspaikkaan, josta tuntematon mies noutaa viestin. Viestinviejä osoittautuu yhdeksi pakanoista. Mekanistit haavoittavat viestinviejää, ja tämä pakenee hautausmaalle, jonne mekanistit eivät uskalla mennä. Garrett seuraa viestinviejää ja löytää taikaportaalin hautaholvista.
Taikaportaalin toisella puolen Garrett löytää itsensä metsän keskeltä pakanoiden kylästä, jossa mekanistit olivat tehneet tuhojaan. Kylästä Garrett ajautuu Kaaoksen kitaan ja kohtaa Viktorian, joka on edelleen vihainen Garrettille siksi, että tämä tappoi Tricksterin (pelissä Thief: The Dark Project). Garrett ja Viktoria ryhtyvät yhteistyöhön, koska Karras ja Mekanistit ovat heidän yhteinen vihollisensa. Viktoria kertoo, että Mekanisteilla on salainen Cetus-projekti, josta Garrett lähtee etsimään lisätietoja.
Karras on kutsunut seurapiirit juhliin Angelwatchin torniin, jonne Garrett päättää mennä kaupungin kattoja myöten. Sisällä paljastuu, ettei Karras itse ole paikalla, vaan hän esittelee paikkoja fonografinauhoitusten kautta. Karras on rakentanut paljon mekaanisia palvelijoita, joita hän on lahjoittanut ylimyksille. Garrett löytää Cetus-projektia koskevia papereita Karrasin kassakaapista. Vaikka Viktoria tietää paljon Cetus-projektista, Garrettin löytämissä papereissa esiintyy uusi nimi. Garrett suuntaa Markham’s Islen majakkasaarelle etsimään projektin vastuumiestä, veli Cavadoria, sekä kadonnutta pakanoiden agenttia. Saarelta löytyy maanalainen tukikohta ja mystistä ruostekaasua säiliöissä. Cetus paljastuu Cetus Amicus -nimiseksi sukellusveneeksi, jonka kyydissä Garrett salamatkustaa papereissa mainitulle K.D.-alueelle, jossa Cavador hoitaa tutkimuksia. Garrett huomaa, että K.D. onkin Karath-Din, kadonnut kaupunki, jossa hän kävi edellisessä pelissä. Mekanistit näyttävät etsivän kaupungista muinaisia esineitä. Garrett tainnuttaa Cavadorin ja vie tämän pois kaupungista Viktorian kuulusteltavaksi.
Käy ilmi, että muuan lordi Gervaisius oli ostanut aiemmin kadonnesta kaupungista löytyneitä esineitä. Garrett lähtee tutkimaan hänen kartanoaan. Garrett onnistuu saamaan käsiinsä niin naamion kuin kultivaattorilaitteenkin. Palat alkavat lopulta loksahtaa paikalleen: Karras aikoo kauko-ohjata palvelijoita Soulforgen tehtailta käsin, ja kun Soulforge on suljettu ilmatiiviisti, hän aikoo räjäyttää kaikki palvelijat, vapauttaen myrkyllisen ruostekaasun, joka tuhoaa kaiken tieltään. Viktoria hyökkää Soulforgeen ja Garrett saapuu hänen perässään, valitettavasti liian myöhään; Viktoria uhraa itsensä yrittäessään täyttää Soulforgea kasveilla.
Garrett käyttää Soulforgen koneita ja onnistuu rakentamaan laitteen, joka lähettää eri signaalia kuin Karrasin laite: uusi signaali käskee kaikki palvelijat Soulforgeen ennen kuin Karras sinetöi Soulforgen ja räjäyttää palvelijat. Garrett asentaa laitteen ja vaihtaa kaikki lähetysantennit lähettämään omaa signaaliaan ennen kuin Karras huomaa mitään. Lopulta Karras räjäyttää itsensä Soulforgen mukana. Viktorian kuolemaa hiljaa sureva Garrett saa kuulla vanhalta ystävältään Artemukselta, että ennustukset kertoivat Viktorian ja Karrasin kuolemasta. Garrett käskee Artemusta kertomaan lisää.
Lisäosat ja modit
Vaikka pelille oli suunnitteilla Thief Goldin tapainen laajennettu painos Thief II: Gold, sitä ei ehditty julkaista, sillä Thief II jäi Looking Glass Studiosin viimeiseksi julkaistuksi peliksi sen lopettettua toimintansa toukokuussa vuonna 2000.
Kuten Thief Goldin tapauksessa, myös Thief II:n mukana julkaistiin DromEd-kenttäeditori. Thief II:lle julkaistaan edelleen fanien tekemiä tehtäviä. Yksi kuuluisimmista Thief II -projekteista on Thief 2X: Shadows of the Metal Age, 13 tehtävän lisälevy.
25. syyskuuta 2012 Thief II sai uuden epävirallisen binääripäivityksen. Se sisältää lukuisia bugikorjauksia ja pelimoottorin rajoitusten avartamisia. Päivityksen lähde on todennäköisesti verkkoon vuodettu Sega Dreamcastille keskeneräiseksi jäänyt Thief II projekti jonka lähdekoodi sisälsi myös täydellisen PC-version. Uusi versio on yhteensopiva Windows 7 ja Windows 8 -käyttöjärjestelmien kanssa ja toimii uusilla prosessoreilla ja näytönohjaimilla.
Arkádi
pienoiskuva|vasen|[[Arkádin luostari.]] Arkádi sijaitsee Kreetan saaren pohjoisrannikolla Réthymnon kaupungin ja kunnallisyksikön itäpuolella ja Ídavuoren luoteispuolella. Kunnallisyksikkö on saanut nimensä siellä sijaitsevasta merkittävästä Arkádin luostarista. Kunnallisyksikön alueella sijaitsevat myös muun muassa antiikin Eleuthernan kaupungin rauniot.
Arkádi oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Réthymnon kuntaan yhdessä Láppan ja Nikifóros Fokáksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Arkádin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
David Wise
David Wise on muun muassa seuraavien henkilöiden nimi:
David Wise (freestylehiihtäjä)
David Wise (s. 30. kesäkuuta 1990 Reno, Nevada) on yhdysvaltalainen freestylehiihdon olympiavoittaja ja maailmanmestari. 183 senttimetriä pitkä ja 84 kilogrammaa painava Wise kilpailee lumikourussa.
Ura
Wise saavutti lumikourun olympiakultaa vuoden 2014 talviolympialaisista Sotšista. Hän on ollut mukana kolmissa MM-kilpailuissa, joista hänellä on lumikourun kulta vuodelta 2013 Vossista. Hän sijoittui MM-kilpailuissa neljänneksi 2009 ja 2011. X Gameseista Wise on saavuttanut kolme SuperPipen kultaa, vuosilta 2012, 2013 ja 2014.
Freestylehiihdon maailmancupissa Wise debytoi tammikuussa 2009 Park Cityn lumikourukilpailussa. Hän voitti lumikourun maailmancupin kausilla 2011–2012 ja 2014–2015 sekä sijoittui kolmanneksi kausilla 2010–2011 ja 2012–2013. Hän on saavuttanut maailmancupissa neljä osakilpailuvoittoa ja ollut palkintokorokkeella yhteensä kymmenen kertaa.
Rauni Ikäheimo
Rauni Ester Ikäheimo (oik. Ahonen) (21. heinäkuuta 1924 Tainionkoski, Ruokolahti – 29. heinäkuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki pitkän uran Tampereen Työväen Teatterissa sekä Helsingin kaupunginteatterissa. Hänen tunnetuimpia elokuvatöitään ovat roolit elokuvissa Tukkijoella, Niskavuoren Aarne ja Elokuu. Ikäheimo oli naimisissa kollegansa Olavi Ahosen kanssa vuodesta 1951 kuolemaansa asti. Pariskunnalla oli yksi lapsi.
Varhainen elämä
Rauni Ikäheimo syntyi Ruokolahden (nykyisen Imatran) Tainionkoskella Otto Ikäheimon ja Lempi Ketosen kolmanneksi lapseksi. Perhe asettui Jyväskylään pian hänen syntymänsä jälkeen. Otto Ikäheimolla oli kaupungissa musiikkiliike, Keski-Suomen musiikkikauppa. Perhe oli aktiivisesti mukana Pelastusarmeijan toiminnassa. Raunilla oli vanhempi sisko Varpu ja vanhempi veli Raimo. Nuori Rauni Ikäheimo rakasti runoutta, niinpä hän liittyi Jyväskylässä 1942 perustettuun lausuntaharrastajien Sana-Sepot -yhdistykseen. Yhdistyksen perustaja Terttu Pajunen-Kivikäs huomioi Raunin lahjakkuuden ja alkoi pitää tälle yksityistunteja. Rauni oli ottanut jo pitkään myös laulutunteja ja ollut mukana kuorotoiminnassa. Häntä kannustettiin teatteriuralle, mutta hänen uskovainen isänsä ei hyväksynyt teatteria alkuunkaan. Rauni karkasi Helsinkiin vastaperustettuun Teatterikouluun, minkä seurauksena välit isään rikkoutuivat tyystin, mutta normalisoituivat vähitellen. Jouluaattona 1943 Rauni jo avusti isäänsä musiikkikaupassa.
Ura
Ikäheimo kävi Teatterikoulun toisen maailmansodan varjossa 1943–1945. Hän kuului koulun ensimmäiseen vuosikurssiin muun muassa Marja Korhosen, Tarmo Mannin ja Eeva-Kaarina Volasen ohella. Kesällä 1944 Ikäheimon oli määrä esiintyä Aunuksen sotateatterissa Itä-Karjalassa, mutta evakuoinnin takia hän palasi pian Helsinkiin. Teatterikoulun jälkeen Ikäheimo oli lyhyitä jaksoja pienissä teattereissa ympäri Suomea, ensimmäisenä niistä Iisalmen yhteisnäyttämöllä.
Ikäheimon aktiivisin elokuvaura ajoittui 1950-luvulle. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Katri Pietola Roland af Hällströmin elokuvassa Tukkijoella vuonna 1951. Edvin Laineen filmatisoinnissa Niskavuoren Aarne Ikäheimo tulkitsee Ilonan osan (aviopuoliso Olavi Ahonen debytoi valkokankaalla Niskavuoren Aarnessa). Elokuvassa Elokuu Ikäheimolla on Sundvallin piian, Iitan osa; Olavi Ahonen on jälleen elokuvan pikkuroolissa. Naispääosa Ikäheimolla on Hannu Lemisen vuonna 1957 ohjaamassa elokuvassa Vieras mies, Esko Vettenranta nähtiin miespääosassa. Ensimmäisessä Uuno Turhapuro -elokuvassa vuonna 1973 Rauni Ikäheimo nähdään sivuosassa levykaupan omistajana. Kalle Päätalon tekstiin perustuvassa elokuvassa Ruskan jälkeen (1979) hänellä on sivuosa perheenemäntä Irja Mäkisenä. Ikäheimon viimeinen elokuvatyö oli sivurooli Matti Kassilan elokuvassa Ihmiselon ihanuus ja kurjuus vuodelta 1988.
Televisiossa Ikäheimo esiintyi kolmisenkymmentä vuotta. Hän näytteli muun muassa Laila Kujansuuta Mainostelevision suositussa sarjassa Naapurilähiö 1975–1976. Viimeiseksi työksi jäi sotakarkuri Arvon täti televisioelokuvassa Sotapoika (1993).
Ikäheimo menehtyi 73-vuotiaana Meilahden sairaalassa Helsingissä. Hänelle oli tehty kuolemaa edeltävällä viikolla ohitusleikkaus. Ikäheimo on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.