cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paavo Korhonen (hiihtäjä)
thumb|220px|Paavo Korhonen hiihdon [[Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1958|MM-kilpailuissa Lahdessa 1958, yhdistetyn hiihto-osuuden jälkeen.]]
Paavo Jaakko Matias Korhonen (5. kesäkuuta 1928 Joutseno – 29. syyskuuta 2019 Lappeenranta) oli suomalainen yhdistetyn hiihdon maailmanmestari.
Korhonen sijoittui olympialaisissa neljänneksi Oslossa 1952 ja Cortina d'Ampezzossa 1956 sekä yhdeksänneksi Squaw Valleyssä 1960. Falunin MM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui 12:nneksi. Hän voitti yhdistetyn Holmenkollenin kisat vuonna 1957 ja seuraavana vuonna maailmanmestaruuden Lahdessa. Salpausselän Kisoissa hän voitti vuonna 1954. Suomen-mestaruuden hän voitti vuosina 1951, 1954, 1956, 1957 ja 1960. Korhonen oli Suomen joukkueen lipunkantaja Squaw Valleyn olympialaisissa 1960.
Nuohoojana ja sähköasentajana työskennelleen Korhosen pituus oli 171 cm. Hän edusti Joutsenon Kullervoa.
Olympus E-1
thumb|210px|right|Olympus E-1 [[järjestelmäkamera edestä]] thumb|210px|right|Olympus E-1 [[järjestelmäkamera takaa yläviistosta]] Olympus E-1 on Olympuksen vuonna 2003 esittelemä kamera. Se oli ensimmäinen alusta asti täysin digitaaliseksi suunniteltu järjestelmäkamera.
E-1:ssä käytetään Four Thirds -objektiivikiinnitystä ja -kuvajärjestelmää. Se tarkoittaa, että järjestelmän kenno on pienempi kuin 35 mm:n filmiruutu, joten järjestelmästä on saatu kevyempi ja pienempi kuin kilpailijoiden vastaavista.
Pääpiirteet:
Joskus pitkillä valotusajoilla näkyy kirkkaita pisteitä. Ilmiötä kutsutaan pitkän valotuksen kohinaksi. Kytkemällä päälle "noise filter" -tekniikan E-1 poistaa kirkkaat kohdat.
Olympus jakoi aikaisemmin ilmaiseksi OM-adaptereita, joilla voitiin kytkeä vanhoja OM-kiinnityksellä varustettuja objektiiveja uuteen 4/3-kiinnitykseen. Enää adaptereita ei saa ilmaiseksi, mutta niitä on edelleen saatavana. Adapterilla saadaan käyttöön laaja valikoima vanhempia manuaalitarkenteisia objektiiveja.
Curt Olsson
Curt Olsson|thumb Curt Olof Olsson (28. syyskuuta 1919 Helsinki – 22. lokakuuta 2014 Helsinki ) oli suomenruotsalainen oikeustieteilijä. Hän oli korkeimman oikeuden presidentti vuosina 1975–1989.
Ura
Olsson valmistui ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista vuonna 1937. Lakitieteen kandidaatiksi Olsson valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1944 ja lisensiaatiksi vuonna 1948. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1950.
Olsson toimi Svenska handelshögskolanin kauppaoikeuden professorina 1952–1970, saman korkeakoulun rehtorina vuosina 1958–1966 ja kauppaoikeuden dosenttina Helsingin yliopistossa 1953–1958. Vuonna 1970 hänet nimitettiin Korkeimman oikeuden jäseneksi. Olsson toimi Finlands lag -teoksen toimitusneuvoston jäsenenä 1969–1986. Hän oli Pohjoismaisten lakimieskokousten Suomen paikallisjohtokunnan jäsen vuosina 1972–1981 ja toimi sen puheenjohtajana 1981–1990. Korkeimman oikeuden presidenttinä (1975–1989) hän toteutti uudistuksen, jolla tuomioistuimesta tuli ennakkopäätöstuomioistuin. Hän julkaisi kirjallisuutta muun muassa yhtiöoikeudesta.
Olsson oli näkyvimpiä ja etevimpiä siviili- ja kauppaoikeuden tutkijoita, ja hänen yhdessä Gunnar Palmgrenin kanssa kirjoittamaansa kirjasta Kauppaoikeutta liikemiehille käytettiin vuosikymmenien ajan kurssikirjana monissa yliopistoissa. Tutkijana hän liittyi läheisesti niin sanottuun skandinaaviseen realismiin, ja hänen tuotannolleen oli ominaista todellisten taloudellisten voimasuhteiden ymmärtäminen ja huomioon ottaminen. Tämän on sanottu näkyneen myös hänen tuomarintoiminnassaan, kun myös korkein oikeus joutui ratkaisuissaan arvioimaan oikeusjärjestyksen ulkopuolisia ilmiöitä, sellaisia kuin 1970-luvun öljykriisit.
Eläkkeelle jäätyään hän julkaisi muistelmansa För lag och rätt i rikets tjänst: Minnen 1937–1989 (1999).
Tunnustukset
Tasavallan presidentti myönsi vuonna 1980 Olssonille Suomen Valkoisen Ruusun suurristin. Vuonna 1984 hänet nimitettiin Uppsalan yliopiston ja Svenska handelshögskolanin kunniatohtoriksi. Olsson kutsuttiin useiden yhdistysten kunniajäseneksi, esimerkiksi Suomen lainopillisen yhdistyksen kunniajäseneksi 1980 ja Ihmisoikeusjuristit ry:n kunniajäseneksi 1985.
Hokusai
Katsushika Hokusai (1760 Edo – 10. toukokuuta 1849 Edo) oli japanilainen kuvittaja ja taidemaalari, joka tunnetaan yhtenä Edo-kauden ukiyo-e-tyylisuunnan arvostetuimmista puupiirrospainokuvien suunnittelijoista. Nykyisin erityisesti maisemakuvaajana tunnettua Hokusaita pidetään yleisesti yhtenä maailman taidehistorian suurista mestareista. Hän on todennäköisesti kansainvälisesti tunnetuin japanilainen taiteilija.
Hokusai oli erittäin tuottelias. Häneltä tunnetaan useita kymmeniä tuhansia painokuvia, piirroksia tai maalauksia. Hänen maineikkain teoksensa on ukiyo-e-kuvasarja, joka tunnetaan nimellä 36 näkymää Fuji-vuorelle (noin 1830–1832). Sarjan ensimmäinen painokuva Suuri aalto Kanagawan edustalla on Japanin taiteen tunnetuimpia teoksia. Kun japanilaista taidetta tuotiin Eurooppaan 1800-luvun lopussa Hokusain työt vaikuttivat useisiin taiteilijoihin, erityisesti ranskalaisiin impressionisteihin.
Elämä
pienois|vasen|[[Suuri aalto Kanagawan edustalla, sarjasta 36 näkymää Fujivuorelle, noin 1830.]] Hokusain syntymäajasta ei ole tarkkaa tietoa. Se sijoittuu lokakuun 9. ja marraskuun 8. päivän välille vuonna 1760. Hokusain isä Nakajima Issai oli peilintekijä shōgunin hovissa. Hokusai aloitti uransa ensin kirjakaupan apulaisena, sitten kaivertajan apulaisena, sitten 18 vuoden iässä taiteilija Katsugawa Shunshōn oppilaana. Hän joutui kuitenkin lähtemään pian riitauduttuaan jostain – mahdollisesti kuvien tyylistä – Shunshōn kanssa.
Sen jälkeen Hokusai elätti itsensä katukauppiaana ja kirjankuvittajana Edossa. 1700-luvun lopulta alkaen hänen maineensa kuvittajana vähitellen kasvoi. 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa hän teki runsaasti surimono-töitä eli onnentoivotus- ja tiedotusgrafiikkaa.
Maineikkaimmat taideteoksensa Hokusai loi 1810-luvulta alkaen. Niistä laajin oli viidentoista kirjan kuvakokoelma Hokusai Manga.
Hokusai oli naimisissa kaksi kertaa, mutta kummastakin vaimosta tiedetään hyvin vähän. Liitoista syntyi yhteensä kaksi poikaa ja kolme tytärtä. Yksi pojista ryhtyi isoisänsä ammattiin peilintekijäksi, toisesta tuli tiettävästi valtion virkamies.
Isänsä taiteellisia lahjoja perinyt nuorin tytär Oei huolehti Hokusaista hänen vanhuudessaan. Yksi tytär kuoli nuorena. Kolmas meni naimisiin Hokusain oppilaan Yanagawa Shigenobun kanssa. Heidän poikansa aiheutti 1834 tarkemmin tuntemattomaksi jääneen häväistyksen, jonka takia Hokusai joutui pakenemaan pariksi vuodeksi Edosta syrjäiseen Uragan kaupunkiin.
Vaikka Hokusain töitä, erityisesti Hokusai Mangaa, myytiin runsaasti hänen elinaikanaan, taiteilijan taitamattomuus rahan käytössä piti hänet köyhänä. Hokusailla oli laaja seuraajajoukko Japanissa, mutta suoranaisesti hänen koulutuksessaan olleita oppilaita oli ilmeisesti varsin vähän. Hokusain maineikkaimpia oppilaita olivat Hokkei, Teisai Hokuba ja Gakutei.
Hokusai kuoli 10. toukokuuta 1849. Hänen viimeisten sanojensa kerrotaan olleen: ”Jos kohtalo olisi antanut minulle vielä viisi vuotta, minusta olisi voinut tulla todellinen maalari.”
Taide
Nimitys ukiyo-e (”kelluvan maailman kuvat”) viittaa sekä tekniikkaan että aihevalikoimaan. 1600-luvulta 1800-luvun alkupuolelle Japanissa yleinen ukiyo-e-kuva toteutettiin taiteilijan, kaivertajan ja painajan yhteistyönä. Ensin paperille maalattu kuva siirrettiin kirsikkapuupölkkyyn, joita kaiverrettiin yksi kutakin kuvan osaväriä varten. Sitten kuvat painettiin paperille. Osavärejä saattoi olla jopa kaksitoista. Toisinaan kuva painettiin yhdellä värillä ja värjättiin käsin.
Sisällöltään ukiyo-e poikkesi Japanin aikaisemmista taidesuunnista siinä, että se kuvasi näyttelijöitä, kurtisaaneja, tavallisia ihmisiä ja maisemia. Painokuvia myytiin sekä kaupunkilaisille että kaupungeissa käyville matkustavaisille.
Hokusai oli aikalaisiaan paljon rohkeampi värin käyttäjä. Hän oli myös poikkeuksellisen taitava ihmiskasvojen, ilmeiden ja eleiden kuvaaja. Hokusain suurin kuvakokoelma Hokusai Manga kattaa aiheita kaikilta elämänaloilta katunäkymistä karikatyyreihin.
Näkymiä Fujivuorelle (Fugaku Sanjūrokkei) Hokusai toteutti kahtena sarjana. Ensimmäinen oli sadan näkymän sarja, mutta maineikkaampi on suurikokoisin ja värikkäin kuvin toteutettu 36 näkymää Fujivuorelle. Sarjaan lisättiin myöhemmin vielä kymmenen kuvaa. Hän julkaisi myös kuvasarjoja muun muassa japanilaisista silloista, saarista ja vesiputouksista.
Hokusain työt vaikuttivat eurooppalaisiin taiteilijoihin 1860-luvulla alkaneen Japanin avautumisen jälkeen.
Hokusai Suomessa
Seitsemän Hokusain puupiirrosta on Suomessa Kansallisgallerian kokoelmissa. Hänen moniväripuupiirroksiaan oli esillä Ateneumissa näyttelyssä 2008.
Viaporin pommitus
Viaporin pommitus oli 9.–11. elokuuta 1855 käyty Krimin sodan taistelu, jossa englantilais-ranskalainen laivasto pommitti Helsingin edustalla sijaitsevaa Viaporin merilinnoitusta (nyk. Suomenlinna) 46 tuntia. Kyseessä oli Oolannin sodan viimeinen suuri operaatio. Linnoitusta ei onnistuttu tuhoamaan tai valloittamaan.
Brittiläis-ranskalainen laivasto
Brittiläis-ranskalainen laivasto oli viettänyt kesän 1854 Suomenlahdella saavuttamatta siltä odotettuja tuloksia. Venäjän laivasto pysytteli Kronstadtin, Tallinnan ja Viaporin linnoitusten suojissa lähtemättä avomerelle, mutta vara-amiraali Charles Napier ei uskaltanut vaarantaa omaa laivastoaan hyökkäämällä vahvoja merilinnoituksia vastaan, joten hän tyytyi valtaamaan ja tuhoamaan vähäisemmän Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalla. Brittien laivoja kävi useasti tiedustelumatkoilla Viaporin edustalla ja Napier laati suunnitelman Viaporin valloittamiseksi, mutta ei ryhtynyt toteuttamaan sitä. Napierin palattua talveksi kotimaahan hänen tilalleen nimitettiin helmikuussa 1855 kontra-amiraali Richard Saunders Dundas, jonka odotettiin hävittävän vähintään Viaporin ja mielellään myös Kronstadtin. Tätä varten rakennettiin linnoituksen pommittamiseen tarkoitettuja erityisiä tykkilaivoja eli mörssärialuksia. Dundas kävi ensimmäisen kerran Viaporin luona 12. toukokuuta 1855.
Viaporin ja Helsingin puolustus
Venäjän armeija päätti talvella 1854–1855 luopua eräistä vähemmän tärkeistä Suomen etelärannikon rannikkolinnoituksista ja keskittyä sen sijaan vahvistamaan Viaporin ja Helsingin puolustusta. Viapori oli haavoittuvainen sivustasta rannikon suunnasta tuleville hyökkäyksille, koska sitä ympäröivät saaret olivat pääosin linnoittamattomia. Niinpä syksystä 1854 alkaen lähisaariin ja mantereelle alettiin rakentaa tykkipattereita, joiden avulla luotiin 13 kilometriä leveä puolustuslinja. Pattereita sijoitettiin muun muassa Santahaminaan, Kaivopuistoon ja Katajanokalle. Suomen uusi kenraalikuvernööri Friedrich Wilhelm von Berg johti henkilökohtaisesti hanketta. Helsingin edusta jaettiin kolmeen puolustuslohkoon: keskisen lohkon eli itse Viaporin puolustuksesta vastasi linnoituksen komendantti, kenraaliluutnantti Aleksei Sorokin, oikean siiven eli Helsinginniemen eteläosan ja Lauttasaaren puolustuksesta vastasi kenraaliluutnantti Anders Edvard Ramsay, ja vasemman siiven eli Santahaminan puolustuksesta kenraaliluutnantti Alexander von Güldenstubbe. Lisäksi saaristoa puolusti vara-amiraali Ivan Jepantšinin komentama rannikkodivisioona, jolla oli käytössään 179 tykkivenettä.
Käyttöön otettiin myös Venäjän armeijan uusi asetyyppi, merimiina. Viaporin edustalle Lauttasaaren ja Santahaminan välille laskettiin miinakenttä, jossa oli lähes tuhat miinaa. Miinat sijoitettiin linnoituksen tykinkantaman sisälle, jotta vihollinen ei voisi turvallisesti raivata niitä. Käytössä oli myös sähköllä kaukolaukaistavia miinoja. Lisäksi Viaporin luo johtava meriväylä pyrittiin tukkimaan upottamalla siihen laivoja.
Viaporissa oli 600 linnoitustykkiä ja 52 kenttätykkiä, minkä lisäksi sen satamassa oli 14 sotalaivaa ja niissä noin 700 tykkiä. Jalkaväkijoukkoja linnoituksessa oli 50 pataljoonaa.
Ammunta kesäolympialaisissa 1972
Münchenin kesäolympialaisissa 1972 ammunnassa kilpailtiin kahdeksassa lajissa.
Tiina Puumalainen
Tiina Puumalainen (s. 1966 Turku) on suomalainen ohjaaja, käsikirjoittaja ja teatterinjohtaja koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1995–1999 ohjaajalinjalla.
Viaporin pommitus
Kesäkuun yhteenotto
thumb|upright|Ylimatruusi George Quinellin hauta [[Isosaari|Isosaaressa.]] Höyryfregatti HMS Amphion saapui 22. kesäkuuta 1855 tiedustelemaan mahdollisuuksia hyökätä Viaporiin sen itäpuolisen saariston kautta. Aluksen lähestyessä Santahaminan etelärantaa sitä kohti avattiin tuli uusilla tykkipattereilla. Laivalta vastattiin tuleen, ja ammuskelu jatkui kolme tuntia. Taistelussa kuoli Amphionin ylimatruusi George Quinell, jonka päähän osui tykinkuula. Hänet haudattiin läheiseen Isosaareen, jossa hänen hautansa on säilynyt nykypäiviin. Myös yksi venäläinen matruusi kuoli.
Tiina Puumalainen
Ura
Puumalaisen ohjauksia on nähty suurimmissa teatteritaloissa, oopperassa, pienryhmissä ja ulkonäyttämöillä.
Tanssin, teatterin ja musiikin parissa tehtyjen ohjausten lisäksi Puumalainen on kääntänyt, sovittanut, dramatisoinut ja käsikirjoittanut tekstejä teatterille.
Puumalainen on ohjannut pääasiassa draamaa ja musiikkiteatteria mutta myös yhdistänyt esityksiinsä usein tanssia ja uutta sirkusta. Myös Euroviisut 2007 semifinaalin avausnumero oli Puumalaisen ohjaama.
Tuffi
thumb|Tuffikivilouhos [[Ettringenissä Saksassa]] thumb|18,5 Ma. Tuffi ( < ) on tulivuoresta purkautuvasta tuhkasta iskostunutta kiveä.
Tiina Puumalainen
Ura
Vuonna 2022 Puumalainen yhdessä lavastaja Teppo Järvisen kanssa perusti The Wild Company -nimisen kollektiivin.
Tuffi
Tuhkahiukkasen koko on alle 2 mm, eli hiukkaset ovat alle hiekanjyvän kokoisia tai niinkin pieniä kuin savihiukkaset ja vielä pienempiä. Suurempia partikkeleita (2–64 mm) kutsutaan nimellä lapilli. Monesti tuffikivessä on tuhkan seassa suurempia lapilleja.
Viaporin pommitus
Tapahtumien kulku
Britannian ja Ranskan laivaston sotalaivat alkoivat saapua Viaporin edustalle maanantai-iltana 6. elokuuta 1855. Ne ryhmittyivät kolmen seuraavan päivän aikana kaarevaan muodostelmaan Viaporin lounaispuolelle Melkin, Pihlajasaaren ja Harmajan saarten väliin. Laivastoon kuului yhteensä 77 alusta, joukossa kymmenen linjalaivaa, seitsemän fregattia, kaksi korvettia, kuusitoista bombardia, kaksikymmentäviisi tykkivenettä, neljä uivaa patteria, kaksi jahtia, viisi kuljetuslaivaa ja yksi priki. Suurin alus oli amiraali Dundasin lippulaiva HMS Duke of Wellington. Mörssärialukset, tykkiveneet ja uivat patterit asettuivat lähemmäs kohdetta Pihlajasaaren ja Abrahaminluodon väliin, kun taas fregatit ja korvetit jäivät niiden taakse ja linjalaivat kaikkein kauimmaksi. Ranskalaiset rakensivat lisäksi mörssäripatterin Abrahaminluodolle vajaan kahden kilometrin päähän Viaporista.
Tiina Puumalainen
Työt
Puumalainen kirjoitti oopperalibreton Pohjanmaan kautta oopperaan jonka on säveltänyt Atso Almila. Oopperaa esitettiin Ilmajoen Musiikkijuhlilla vuosina 2003–2004.
Tuffi
Tuffikivestä voi syntyä breksiaa. Tuffi voi mineraalikoostumukseltaan olla muun muassa ryoliittista, trakyyttista, andesiittista tai basalttista.
Viaporin pommitus
Tapahtumien kulku
Torstaiaamuna 9. elokuuta laivoilta kuului Helsinkiin virrenveisuuta, minkä jälkeen noin kello 7 alukset alkoivat ampua tykeillään kohti Viaporia. Tulenavaus kohdistui Länsi-Mustasaareen sekä Särkänsalmeen ankkuroituun Iezekiil-laivaan. Myös Harakan ja Särkän saaria pommitettiin. Pommituksesta vastasivat pääosin mörssärialukset, joiden oli määrä tuhota linnoituksen muurit samalla kun tykkiveneet ampuisivat täsmätulta ja harhauttaisivat vihollista. Brittien ja ranskalaisten laivatykeillä oli pidempi kantomatka kuin Viaporin vanhentuneilla tykeillä, joten laivat oli tuotu juuri sellaiselle etäisyydelle, josta ne ulottuivat ampumaan linnoitusta mutta linnoitus ei yltänyt ampumaan takaisin. Linnoituksen tykkien kantama oli lähes 2 000 metriä, joten mörssärialukset pidettiin vajaan kolmen kilometrin päässä. Tykkiveneet tuotiin lähemmäs kohdetta, mutta ne pidettiin jatkuvasti liikkeessä, joten niihin oli hyvin vaikeaa osua tykeillä. Viaporin tykkimiehille annettiin ohjeeksi säästää ammuksia eikä ampua vihollista ellei se tulisi lähemmäs.
Tiina Puumalainen
Työt
Esimerkkejä Puumalaisen kirjallisista töistä:
Viaporin pommitus
Tapahtumien kulku
thumb|Englantilainen kartta Viaporia pommittaneiden alusten sijainnista, Viapori yläoikealla. Laivasto-osaston järeimmät alukset, linjalaivat, pysyttelivät kantamansa ulkopuolella eivätkä ampuneet Viaporiin lainkaan tulituksen aikana. Linjalaivoja ei haluttu vaarantaa tuomalla ne linnoituksen tykkien ulottuville ja suuren syväyksen aluksina niiden pelättiin juuttuvan karille lähempänä Viaporia.
Tiina Puumalainen
Tunnustuksia
Puumalaiselle myönnettiin vuonna 2009 Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki ja 30-vuotinen teatterityö huomioitiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultaisella ansiomerkillä 2021.
Yksityiselämä
Puumalaisen puoliso on lavastaja Teppo Järvinen, joka on myös hänen työparinsa.
Viaporin pommitus
Tapahtumien kulku
Pommitus tuhosi ja sytytti tuleen varsinkin linnoitusalueen sisällä olleita puurakennuksia. Ensimmäisenä pommituspäivänä noin kello 12 Kustaanmiekassa räjähti neljä tykistön ammusvarastoa, luultavasti yhden niistä saatua suoran osuman katon läpi. Pommituksessa käytettiin myös niin sanottuja Congreve-raketteja, jotka oli tarkoitettu sytyttämään tulipaloja. Ranskalaisten mörssäripatteri liittyi tuleen elokuun 10. päivän vastaisena yönä. Toisena päivänä amiraali Dundas määräsi laajentamaan hyökkäystä. Britit yrittivät hyökätä Lauttasaareen, mutta venäläisten tykkipatterit karkottivat heidät. Tulitus sytytti saarella metsäpalon. Myös Ullanlinnan ja Punavuoren pattereita yritettiin ampua mereltä kranaateilla. Dundas ja Pénaud pohtivat mahdollisuutta yrittää murtautua Kustaanmiekan salmen kautta Viaporin pohjoispuoliselle merenselälle tulittamaan linnakkeen heikommin suojattua selustaa, mutta he pitivät yritystä liian vaarallisena. Pénaud ehdotti myös Helsingin pommittamista, mihin ei ryhdytty.
Pommitus jatkui yötäpäivää 46½ tuntia, minä aikana Viaporiin ammuttiin yhteensä ainakin 18 500 ammusta. Ampuminen heikkeni lauantain 11. elokuuta vastaisena yönä puolenyön jälkeen ja päättyi kokonaan kello 5.30 aamulla. Dundas ja Pénaud katsoivat jo aiheuttaneensa riittävästi vahinkoa linnoitukselle ja sen sotasatamalle, ja ilman maihinnousujoukkoja he eivät voisi vallata Viaporia. Vihollislaivasto poistui Helsingin edustalta 13. elokuuta mennessä.
Vauriot ja tappiot
Pommituksessa kuolleiden määräksi on mainittu 55 tai 62 ja haavoittuneiden määräksi 199 tai 204. Britit menettivät kaatuneina 33 miestä, ranskalaiset eivät yhtään.
Suurin osa Viaporin puurakennuksista tuhoutui ja jotkin kivirakennukset hajosivat, mutta itse muurit ja vallit eivät kärsineet suuria vahinkoja ja tykit säilyivät vahingoittumattomina. Linnoitus säilyi puolustuskykyisenä ja olisi tarvittaessa kestänyt piirityksen jatkumista. Susisaaren linnanpihaa ympäröineistä rakennuksista komendantintalo tuhoutui osittain, minkä lisäksi linnake Ekblad vaurioitui niin pahoin, että se purettiin. Viaporiin sijoitetuista laivoista pahiten kärsi Kustaanmiekan salmeen ankkuroitu linjalaiva Rossija.
Kaupunkilaisten toiminta
Helsinkiläiset kokoontuivat katsomaan Viaporin pommitusta Ulrikaporin vuorelle eli nykyiselle Tähtitorninmäelle sekä Kaivopuiston kallioille. Kaupunkilaiset suhtautuivat pommitukseen rauhallisesti ja hienot naiset tulivat seuraamaan tapahtumaa parhaisiinsa pukeutuneina. Kaupunkilaiset hätääntyivät vasta pommituksen päätyttyä, koska vihollisen luultiin seuraavaksi kääntävän tulen kaupunkia vastaan. Sunnuntaina 12. elokuuta osa helsinkiläisistä valmistautui pakenemaan kaupungista. Vanhankaupungin seudulla satojen muuttokärryjen jono ajoi yöllä ulos kaupungista varmuuden vuoksi. Suuri joukko ihmisiä oli vetäytynyt Kaisaniemen puistoon suojaan huonekaluineen ja tavaroineen.
Muistomerkki
oikea|pienoiskuva|Viaporin pommituksessa kaatuneiden venäläisten muistomerkki Santahaminassa. Santahaminassa nykyisen Maanpuolustuskorkeakoulun päärakennuksen ja auditorion välissä on pyramidin muotoinen muistomerkki, joka pystytettiin vuonna 1860 Viaporin pommituksen venäläisten sotilasuhrien muistoksi. Sen on suunnitellut tunnettu venäläinen kuvanveistäjä Peter Clodt von Jürgensburg. Muistomerkissä on venäjäksi teksti: ”63 matruusin ja sotamiehen, muistoksi, jotka saivat surmansa englantilais-ranskalaisen laivaston pommittaessa Sveaborgia 10.8.1855”.
Pommituksen kohteena ollut linjalaiva Iezekiil upposi elokuussa 1855 mereen Viaporin eteläpuolelle. Hylky löydettiin vuonna 1977, ja sen ankkuri nostettiin ylös ja sijoitettiin Katajanokan terminaalin edustalle.
Spesialisti
Spesialisti (oik. Ville Mantila, s. 1981, Virrat ) on tamperelainen rap-artisti, joka soolouransa ohella on kuulunut Flegmaatikot- ja Maajoukkue-yhtyeisiin.
Kun Flegmaatikot julkaisi vuonna 1999 ensimmäisen omakustanteensa, Lyricalsumowrestlinin, Spesialisti käytti nimeä Gambit. Flegmaatikot julkaisi vielä kaksi studioalbumia vuonna 2001, kunnes se hajosi vuoden 2002 tienoilla. Spesialistin ensimmäinen sooloalbumi Takas tukikohtaan julkaistiin Poko Rekordsin kautta vuonna 2003. Albumin suurimpia hittejä olivat kappaleet Älä tule myöhään kotiin ja Yhtä juhlaa. Vuonna 2008 julkaistiin omakustanteena toinen albumi Pitkät päivät / Hyvät yöt, jota ei promottu juuri lainkaan. Flegmaatikkojen kolmas studioalbumi julkaistiin 13. kesäkuuta 2012.
Luodon seurakunta
Luodon seurakunta on Porvoon hiippakuntaan ja Pedersören rovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimii Luodon kunnan alueella.
Historia
Luodon seurakunta kuului alkujaan osana Pietarsaaren seurakuntaan. Vuonna 1783 sille myönnettiin lupa rakentaa oma kirkko ja seurakunta sai kappeliseurakunnan oikeudet kirkon valmistuttua vuonna 1787. Vuonna 1864 Luoto erotettiin omaksi kirkkoherrakunnakseen. 1916 seurakunnan alueelle perustettiin Hannulan rukoushuoneyhdistys, joka ylläpitää omaa rukoushuonettaan.
Toimipaikat
Luodon kirkko on valmistunut vuonna 1787.
Herätysliikkeet
Luodossa toimii seurakunnan sisällä hyvin voimakas rauhansanalais-lestadiolainen liike. Paikkakunnalla on kolme liikkeen rukoushuonetta, joihin kokoontuu sunnuntaisin seuroihin yhteensä noin tuhat henkeä. Liikkeen ruotsinkielinen kattojärjestö Laestadianernas Fridsföreningars Förbund järjestää vuosittaiset, noin 6000 henkeä kokoavat kesäseuransa Luodossa.
Papisto
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Luodon kappeliseurakunnan kappalaisina ja Luodon seurakunnan kirkkoherroina:
Voronežin taistelu (1943)
Voronežin taistelu oli tammikuussa 1943 käyty akselivaltojen ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Voronežin kaupungin hallinnasta. Saksalaiset olivat edetessään vallanneet kaupungin heinäkuussa 1942. Taistelu oli seurausta saksalaisten Stalingradissa kärsimästä tappiosta ja se päättyi puna-armeijan voittoon 25. tammikuuta 1943. Taistelussa puna-armeija sai yli 140 000 sotavankia.
Luke Cage
Cage oli ensimmäinen afroamerikkalainen supersankarihahmo jolle perustettiin hahmoon keskittyvä oma sarjakuva. Cage sopikin hyvin sarjakuvasankariksi. Cage oli ongelmanuori, joka altistettiin vankilassa ollessaan tieteellisiin tutkimuksiin. Kokeiden seurauksena Cage sai titaaninkovan ihon ja yli-inhimilliset fyysiset voimat. Saatuaan armahduksen Cage alkoi vuokrata voimiaan niitä tarvitseville.
Syntyi Marvel-universumin ensimmäinen Vuokrasankari, vaikka Cage ei koskaan ottanutkaan rahaa palveluksistaan. Myöhemmin Cage ryhtyi yhteistoimintaan Rautanyrkin, itämaisen taistelijan kanssa. Suositun Power Man & Iron Fist -sarjan myötä kaksikosta tuli yksi tunnetuimmista supersankarikaksikoista 1980-luvulla.
Huolimatta uraauurtavasta esiintymisestään Cage oli myös kiistanalainen sankari. Hän toimi osana 1970-luvulla vallinnutta blaxploitaatiota ja Marvel esitti hahmossa useita stereotypioita, jotka olivat ajalle ja blaxploitaation trendille ominaisia.
Transfer Pak
thumb|Transfer Pak.
Transfer Pak on lisälaite Nintendo 64 -pelikonsolille, jonka avulla voi siirtää tietoa Game Boyn tai Game Boy Colorin pelikasettien ja Nintendo 64:n pelien välillä. Transfer Pak kytketään Nintendo 64:n peliohjaimen liitinporttiin. Transfer Pakissa on aukko, johon voi työntää Game Boy -kasetin. Laitetta pidetään GameCuben Game Boy Advance cablen edeltäjänä.
Game Boyn pelejä ei ole mahdollista pelata Nintendo 64:llä Transfer Pakia käyttämällä, kuten Super Game Boylla pystyy pelaamaan Super Nintendolla. Ainoastaan Pokémon Stadium ja Pokémon Stadium 2 tarjosivat mahdollisuuden pelata mustavalkoisen Game Boyn kanssa yhteensopivia Pokémon-pelejä. Transfer Pak julkaistiinkin aluksi Pokémon Stadiumin kylkiäisenä, että pelaajat vosivat siirtää Game Boy -version Pokémoninsa Stadiumilla käytettäviksi.
Alun perin suunniteltiin, että Game Boy Colorin Perfect Dark -pelissä voisi ottaa ensiksi kuvan omista kasvoista Game Boy Cameralla ja siirtää sitten kasvot Nintendo 64 -version hahmoille. Tämä ominaisuus poistettiin. Sen sijaan, kun yhdistetään Game Boyn Perfect Dark Transfer Pakin avulla Nintendo 64:n Perfect Darkin kanssa, käytettäväksi tulee useita lisäbonuksia, muun muassa kaikki pelin aseet.
Aiheesta muualla
Nintendo 64 accessories Nintendo 64
Janne Laukkanen
Janne Kristian Laukkanen (s. 19. maaliskuuta 1970 Lahti) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Ammattilaispelaajaurallaan Laukkasen pelipaikka oli puolustaja. Kaudesta 2011–2012 lähtien Laukkanen on toiminut SM-liigassa pelaavan HPK:n pelaajakoordinaattorina.
Seurajoukkueissa
Laukkanen aloitti SM-liigauransa kaudella 1990–1991 Hockey Reippaassa. Québec Nordiques varasi Laukkasen NHL:ään vuoden 1991 varaustilaisuuden kahdeksannella kierroksella numerolla 156. Samana kesänä Laukkanen siirtyi Hämeenlinnan Pallokerhoon, jossa pelasi kevääseen 1994 saakka. Laukkanen toimi kaksi kautta HPK:n kapteenina. Keväällä 1994 Laukkanen kävi pelaamassa kolme pudotuspeliottelua Tšekin Extraligan České Budějovice -joukkueessa.
Syksyllä 1994 Laukkanen siirtyi Pohjois-Amerikkaan Québec Nordiquesiin. Kausi sujui kuitenkin suurimmaksi osaksi Nordiquesin farmijoukkue Cornwall Acesissa AHL:ssä. NHL:ssä Laukkanen pääsi pelaamaan vain 11 ottelua runkosarjassa ja 6 pudotuspeleissä. Seuraavalla kaudella Laukkanen pääsi pelaamaan kolme NHL-ottelua Colorado Avalancheksi muuttuneessa joukkueessa ennen kuin hänet kaupattiin 26. tammikuuta 1996 Ottawa Senatorsiin. Ottawassa Laukkanen vakiinnutti paikkansa kokoonpanossa ja pelasi seurassa aina 14. maaliskuuta 2000 asti, jolloin hänet kaupattiin Pittsburgh Penguinsiin. Pittsburgh myi Laukkasen 10. helmikuuta 2003 New York Rangersiin, jossa hän ei kuitenkaan päässyt pelaamaan. Tampa Bay Lightning poimi hänet waivers-listalta 11. maaliskuuta 2003. Laukkanen pelasi loppukauden aikana Tampa Bayssa neljä ottelua. Kauden jälkeen hän lopetti pelaajauransa.
Maajoukkueessa
Laukkanen edusti Suomea kaksissa olympiakisoissa 1994 ja 1998. Molemmissa kisoissa Suomi voitti pronssia. Olympiakisojen lisäksi Laukkanen edusti Suomea neljästi jääkiekon MM-kisoissa: 1992, 1993, 1994 ja 1998. Näistä kolmissa kisoissa Suomi voitti hopeaa. Laukkasella on myös Kanada Cupin pronssi vuodelta 1991.
Valmentajaura
Janne Laukkanen oli Espoo Bluesin apulaisvalmentaja kaudella 2004–2005.
Statsraad Lehmkuhl
Statsraad Lehmkuhl on suuri kolmimastoinen purjealus, jonka omistaja on ollut vuodesta 1978 lähtien norjalainen Stiftelsen Seilskipet Statsraad Lehmkuhl -säätiö. Takiloinniltaan alus on parkki. Sen kotisatama on Bergen, ja sitä käytetään muun muassa Norjan merisotakoulun koululaivana, nimellä KNM Statsraad Lehmkuhl. Aluksen nimi kääntyy suomeksi "valtioneuvoston jäsen Lehmkuhl", joka puolestaan juontuu Norjan työministerinä vuosina 1905–1907 toimeesta Kristofer Lehmkuhlista.
Alus rakennettiin Johann C. Tecklenborg AG:n telakalla Geestemündessä Bremerhavenissa, ja se laskettiin vesille 14. tammikuuta 1914. Aluksen purjepinta-ala on 2 026 m2, ja sen vetoisuus on 1 516.
Identiteetti, perinteet ja itsemääräämisoikeus
Identiteetti, perinteet ja itsemääräämisoikeus oli lyhytikäinen poliittinen ryhmä Euroopan parlamentissa, joka syntyi tammikuussa 2007 ja hajosi saman vuoden marraskuussa. Ryhmään kuului erilaisia kansallismielisiä puolueita. Sen ohjelman kuvattiin kannattavan maahanmuuton rajoittamista ja vastustavan EU:n perustuslain säätämistä ja Turkin EU-jäsenyyttä. Ranskalainen poliitikko Bruno Gollnisch kuvasi sen perustuvan kristillisille arvoille ja ihmisoikeuksille. Lehdistö ja Anti Semitism International -liike katsoivat ryhmittymän puolueiden olevan äärioikeistolaisia, ulkomaalais- ja juutalaisvastaisia ja fasistisia. .
Ryhmä perustettiin 9. tammikuuta 2007 ja Euroopan parlamentin puhemies Josep Borrell tunnusti sen 15. tammikuuta istunnon alussa. Ryhmän jäsenmäärä ylitti juuri kahdenkymmenen edustajan ja kuuden maan rajan, joka tuolloin vaadittiin poliittisen ryhmän tunnustamiseen ja EU:n rahoitukseen. Ryhmän johtaja oli Bruno Gollnisch.
Ryhmä hajosi 14. marraskuuta 2007 Suur-Romanian puolueen edustajien vetäydyttyä siitä italialaisen Alessandra Mussolinin heidän mielestään romanialaisia loukkaavien lausuntojen vuoksi.
Oksasilppuri
thumb|Kotipuutarhan oksasilppuri Oksasilppuri on moottorikäyttöinen työkalu, joka murskaa puiden ja pensaiden oksia hakkeeksi tai pieneksi silpuksi. Monissa oksasilppureissa on automaattinen oksien sisäänveto ja pakki, joka työntää tarvittaessa liian paksut oksat pois. Oksasilppureita on saatavilla sähkö- tai polttomoottorisina ja ne voivat olla rouhivaa tai leikkaavaa tyyppiä. Niiden tyypillinen käyttöympäristö on kotipuutarha. Kotikäyttöön riittää usein edullisempi sähkökäyttöinen malli, järeämmät polttomoottoriset ovat kalliimpia. Oksasilppurin tuottamaa silppua voidaan käyttää esimerkiksi komposteissa.
Parviainen
Parviainen on muun muassa seuraavien tunnettujen suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Alan Johnston
thumb|Alan Johnstonin vapauttamista vaativa juliste BBC:n rakennuksn seinällä. Alan Graham Johnston (s. 17. toukokuuta 1962) on brittiläinen, BBC-yhtiölle työskentelevä toimittaja. Islamin armeija -niminen ryhmä miehiä kaappasi Johnstonin 12. maaliskuuta 2007 hänen ollessaan palaamassa töistä kotiin. Hänet vapautettiin aikaisin keskiviikko-aamuna 4. heinäkuuta 2007 oltuaan kidnapattuna 114 päivää eli lähes neljä kuukautta.
Johnstonin vapauttamiseksi kampanjoitiin maailmanlaajuisesti ja muun muassa BBC:n verkkoadressissa lähes 200 000 ihmistä vaati toimittajan vapauttamista.
Johnsonin vapauttamiseen johti muslimioppineiden väliintulo. Vapautus oli osa vankien vaihtoa,
Johnstonia pidettiin neljässä eri piilopaikassa. 1. toukokuuta hänen kaappaajansa julkaisivat hänestä videon internetiin. Viikkoa myöhemmin kaappaajat ilmoittivat palestiinalaisen al-Quds-lehden mukaan haluavansa Palestiinan hallitukselta maa-alueen, lunnaita ja yhden vangin vapauttamista Jordanian vankilasta. Kesäkuun alussa julkaistiin toinen video. Johnston sai tietoa ulkomaailmasta radion välityksellä, kuuntelemalla BBC:n maailmanpalvelun lähetyksiä.
Lähes kaikki palestiinalaiset julkisesti esiintyneet tahot, myös Hamas, Fatah ja useat poliitikot, virkamiehet ja kansalaiset tuomitsivat kaappauksen. He katsoivat kidnappauksen vahingoittavan vakavasti palestiinalaisten mainetta ja heidän ajamaansa asiaa. Johnston oli pidetty palestiinalaisten keskuudessa, ja hänen katsottiin toimittavan maailmalle tietoja, jotka muuten jäisivät kertomatta.
Yerry Mina
Yerry Fernando Mina González (s. 23. syyskuuta 1994 Guachené) on kolumbialainen 195 senttimetriä pitkä jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja, joka on kausina 2018–2023 edustanut Englannin Valioliigassa pelaavaa Evertonia.
Ura
Mina on Deportivo Paston kasvatti. Talvella 2014 hän vaihtoi seuraa Independiente Santa Fe'hen. Mina siirtyi ulkomaille Brasilian Série A:han Palmeirasiin toukokuussa 2016. Viimeisellä kaudellaan Palmeirasissa hän pelasi 15 ottelua Série A:ssa ja seitsemän Copa Libertadoresissa.
Barcelona hankki Minan Brasiliasta 11,8 miljoonan euron siirtosummalla tammikuussa 2018. Sopimuksen kestoksi allekirjoitettiin viisi ja puoli vuotta ja ulosostopykäläksi kirjattiin 100 miljoonaa euroa.
Minan aika Barcelonassa kesti kuitenkin vain puoli vuotta, sillä hänet myytiin 9. elokuuta 2018 Englannin Valioliigan Evertoniin 30,25 miljoonan euron siirtosummalla. Kaudella 2018–2019 Mina pelasi Valioliigassa 13 ottelua vammojen katkaistua hänen kautensa useamman kerran. Kolmella seuraavalla kaudella valioliigaotteluita kertyi kausittain 29, 24 ja 13. Kaudella 2022–2023 hän pelasi vielä seitsemän ottelua, muun muassa täydet minuutit kauden neljässä viimeisessä ottelussa. Hän teki viidellä valioliigakaudellaan yhteensä seitsemän maalia, joista viimeinen oli 99. minuutilla syntynyt tasoitusmaali kauden 2022–2023 toiseksi viimeisellä ottelukierroksella Wolverhamptonia vastaan Evertonin taistellessa tiukasti säilymisestä Valioliigassa.
Kirjastoauto
thumb|Kirjastoauto Lappajärvellä thumb|right|Kirjastoauto sisältä thumb|Asiakkaita itäsaksalaisessa kirjasto­autossa Dresdenissä vuonna 1970. Kirjastoauto on kirjastona toimiva moottoriajoneuvo, joka on tavallisesti koritettu linja-auton tyyppiseksi.
Kirjastoautotoiminta Suomessa
Suomessa toimi liikkuva kirjasto jo vuosina 1913–1914 silloisessa Helsingin maalaiskunnassa eli nykyisen Vantaan kaupungin alueella. Liikkuvista kirjastoista käytettiin Suomessa 1930-luvun loppuun asti nimitystä ”kirja-auto”.
Eduskunnassa esitettiin vuonna 1947 parin kirjastoauton käytön kokeilemista, ja seuraavalla vuosikymmenellä toimintaa oli Helsingin maalaiskunnan lisäksi Karjaalla, Munsalassa ja Nokialla. Kirjastoautoiksi rakennettuja autoja tuli vasta 1960-luvulla vuonna 1961 voimaan tulleen uuden kirjastolain myötä. Ensimmäisen varta vasten kirjastokäyttöön rakennettu kirjastoauto hankittiin Turkuun. Samainen auto on entisöity ja edelleen joissain yhteyksissä käytetty esiteltäessä kirjaston historiaa. Turkulaiset hankkivat kirjastoauton omilla varoillaan heti lain tultua voimaan vuonna 1961 ja pari vuotta tämän jälkeen kirjastoautot hankittiin valtion avustamina Lohjan maalaiskuntaan ja Urjalaan. Vuonna 1965 saatiin kirjastoautot Espooseen, Tammelaan ja Kangasalle, ja vuonna 1966 alkoi kirjastoautotoiminta Helsingissä ja Tampereella.
Suomen ensimmäiset kirjastoautot rakennettiin yleensä kuorma-auton alustalle, vaikka muutamissa tapauksissa perustana oli käytetty pakettiautoa. Pakettiautot olivat kuitenkin kirjastoautoiksi liian pieniä. Käytännössä alustalle oli voitava rakentaa noin 10 metrin pituinen kori, koska kirjakokoelma vei tilaa ja lisäksi autoon oli varattava kunnolliset yleisö- ja työskentelytilat. Vaatimukset auton koon suhteen merkitsivät sitä, että kirjastoauton alustaa valittaessa kyseeseen tuli vain suurehkon kuorma-auton tai vielä mieluummin linja-auton alusta. Suuri osa 1970-luvun kirjastoautoista oli rakennettu Sisun alustalle, mutta käytössä oli muitakin merkkejä, muiden muassa Ford, Bedford, Scania ja Volvo. Kirjastoautojen koreja ovat rakentaneet Kiitokori Oy Kausalassa, Ajokki Oy Tampereella, Nummela Oy Kaarinassa ja Erikoiskori Oy Iisalmessa.
Kirjastoauton henkilökunnalle on kuulunut varsinaisen lainaustoiminnan lisäksi erilaisia neuvontaan liittyviä tehtäviä. Kirjastoautojen reitit suunnitellaan usein siten, että autot käyvät muiden muassa koulujen, vanhainkotien ja erilaisten hoitolaitosten pihoilla. Normaalien kirjastoautojen ohella joissakin kunnissa on ollut myös monitoimiautoja, joiden varusteina on ollut erilaisia audiovisuaalisia laitteita. Kirjastoautotoimintaan on lisäksi vahvasti liittynyt sosiaalinen merkitys, koska kirjastoautot ovat perustehtävänsä ohella tarjonneet ihmisille kohtaamispaikan, jossa on voitu tutustua uusiin ihmisiin ja vaihtaa kuulumisia vanhojen tuttavien kanssa.
Enimmillään Suomessa on toiminut yhtäaikaisesti 234 kirjastoautoa vuonna 1991. Vuonna 2018 kirjastoautojen määrä oli 135 ja vuonna 2021 määrä näyttää vähentyneen entisestään. Kirjastoautojen tämänhetkinen käyttöikä on kahden vuosikymmenen paikkeilla. Suomessa on järjestetty Kirjastoautopäiviä vuodesta 1992 lähtien noin joka toinen vuosi eri paikkakunnilla.
Kirjastoautotoiminta muualla
Ensimmäisen kirjastoauton Yhdysvalloissa perusti Mary Lemist Titcomb (1857–1932), joka oli huolissaan siitä, etteivät kirjastot saavuttaneet kaikkia ihmisiä. Gerstenslager-yhtiö erikoistui 1950-luvulla kirjastoautojen rakentamiseen.
Pohjoismaista kirjastoautotoiminta alkoi ensimmäisenä Norjassa Vestre Totenin kunnassa jo vuonna 1939. Siellä paikallinen leipuri, joka oli sivutoiminen kirjastonhoitaja, alkoi kuljettaa leipomotuotteiden ohella joka toinen sunnuntai pakettiautossaan kirjoja lukuhaluisille. Ruotsissa ensimmäinen kirjastoauto otettiin käyttöön vuonna 1948 ja Tanskassa vuonna 1957.
Stefan Hammarén
Stefan Hammarén on suomenruotsalainen helsinkiläissyntyinen surrealistinen kirjailija, runoilija sekä kääntäjä. Hänen romaaneissaan paisuu sanaleikkejä, joissa ei näytä olevan ollenkaan osastoitua uloskäytävää, vaan absurdinomaiset sanaselitykset ja omaperäinen etymologia jatkuvat kirjasta toiseen ja koostuvat osittain äänimaailman suggestiivisesta voimasta, missä poeettinen ääni ja rakenne jatkuvasti sabotoivat selkeää realistista tavoitetta ymmärrykseen. Hänen arvomaailmansa on kirjoittaa tekstiä tekstin itsensä takia Théophile Gautierin L'art-pour-l'art-periaatteen mukaisesti. Huomattava on myös hänellä vaikutteet dadaismin ideamaailmasta, ja yhteiskunnan normien rikkominen. Kirjoittaminen sinänsä on toistuva aihe hänellä, kirjasta toiseen, ja ohessa on kuvattu havaitseva ja unelmoitu road-movie-mentaliteetti. Hammarénin kielenkäyttö on lähes paradoksi, jatkuvasti pahoinpidelty, ylirasitettu ja pahasti revitty, mutta pysyy samalla myös hyvin lyyrisesti ilmaisten ja melodisesti sointuvan.
Ruotsinkielisessä lehdistössä häntä on pidetty pohjoismaiden kaikkein äärimmäisenä surrealistina, ja myös vaikeimmin tulkittavana. Hänen tekstejään on pidetty myös fyysisesti rankkana, välimerkkien käyttö on omituista ja teksti tiiviisti lakkaamatonta juoksua dekandenssin ja seksuaalisten viittausten maastossa. Hammarénia on pidetty helpompana kirjailijana runoissaan kuin romaaneissa. Hänen uusintatulkintansa Guy de Maupassantin teoksesta Horla on herättänyt huomiota Ruotsissa, koska se rikkoo originaalia, jopa parantaa ja antaa rinnakkaisen tuskan tapahtumiin.
Vuonna 2015 ruotsalainen Längmanin kulttuurirahaston säätiö myönsi vuosittain jakamat kirjallisuuspalkinnot suomenruotsalaisille kirjailijoille Stefan Hammarén ja Merete Mazzarella. Vastaanottajille oli seremonia Ruotsin Helsingin-suurlähetystössä maanantaina 1. kesäkuuta järjestetyssä tilaisuudessa.
Franz Ferdinand (yhtye)
Yhtyeessä ovat olleet perustamisesta asti mukana laulaja Alex Kapranos ja basisti Bob Hardy. Yksi perustajajäsenistä, kitaristi Nick McCarthy jätti yhtyeen vuonna 2016 ja seuraavana vuonna yhtyeeseen liittyi kaksi uutta jäsentä, Dino Bardot ja Julian Corrie. Alkuperäinen rumpali Paul Thomson jätti yhtyeen vuonna 2021 ja hänet korvasi Audrey Tait.
Yhtyettä pidetään yhtenä suosituimmista post-punk revival -yhtyeistä, ja sillä on ollut useita top 10 -listasijoituksia Britanniassa. Franz Ferdinand on myynyt miljoonia albumeita kansainvälisesti, ja he ovat voittaneet kaksi Brit Awards -palkintoa, kolme NME Awards -palkintoa ja he ovat olleet ehdolla usean Grammy-palkinnon voittajaksi. Yhtye tunnetaan parhaiten kappaleesta "Take Me Out", jonka lisäksi heidän tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "The Dark of the Matinée", "This Fire", "Do You Want To", "Ulysses", "No You Girls", ja "Love Illumination".
Yhtyeen synty ja ensimmäiset vuodet (2001–2003)
thumb|Yhtyeen alkuperäinen logo, jota käytettiin kahdella ensimmäisellä albumilla. Franz Ferdinandin jäsenet soittivat 1990-luvulla useissa eri yhtyeissä, kuten The Kareliassa, Yummy Furissa, 10p Invadersissa ja Embryossa. Vuoden 2001 loppupuolella Alex Kapranos alkoi työskennellä kaverinsa Bob Hardyn kanssa musiikin parissa ja Kapranos opetti Hardylle basson soiton saatuaan Belle & Sebastian -yhtyeen Mick Cookelta basson. He tapasivat samana vuonna bassoa ja pianoa soittaneen Nick McCarthyn, joka palasi Glasgow’hun opiskeltuaan Saksassa. McCarthy oli yhtyeessä alun perin rumpali, vaikka hänellä ei ollut aiempaa kokemusta rumpujen soitosta. Kolmikko soitti yhdessä McCarthyn asunnolla jonkin aikaa, kunnes he tapasivat Yummy Fur -yhtyeen entisen rumpalin, Paul Thomsonin. Aluksi Thomson puolestaan soitti yhtyeessä kitaraa, mutta myöhemmin McCarthy ja Thomson vaihtoivat soittimia, ja yhtye sai lopullisen kokoonpanonsa. He löysivät myös uuden harjoittelupaikan; hylätyn varastotilan, jolle he antoivat nimen "The Chateau". "Chateausta" tuli Franz Ferdinandin päämaja, jossa he riehuivat musikaalisesti ja taiteellisesti. Pian he kuitenkin tarvitsivat uuden harjoittelutilan, kun poliisi sai tietää luvattomasta juhlimisesta, ja he löysivät sellaisen viktoriaanisesta oikeustalosta.
Toukokuussa 2003 yhtye teki sopimuksen Laurence Bellin perustaman itsenäisen levy-yhtiön Domino Recordsin kanssa. He olivat vuonna 2002 äänittäneet EP-levyn, jonka he aikoivat julkaista omakustanteisena, mutta saivat sitten levy-yhtiön tueksi; syyskuussa 2003 Domino julkaisi Franz Ferdinandin debyyttisinglen "Darts of Pleasure". Yhtye voitti vuoden 2004 alkupuolella NME Awards -palkintogaalassa parhaalle uudelle yhtyeelle myönnettävän Phillip Hall Radar Awardin.
Franz Ferdinand ja kansainvälinen läpimurto (2004)
Yhtye siirtyi Ruotsin Malmöhön Gula Studionille, jossa he äänittivät debyyttialbumin Franz Ferdinand, jonka tuotti muun muassa ruotsalaisen The Cardigans -yhtyeen kanssa toiminut Tore Johansson. Johanssonille lähetettiin ensimmäiset kiireisesti äänitetyt demonauhat keväällä 2003, ja hän oli välittömästi vaikuttunut kappaleiden energisyydestä. Kesäkuussa 2003 yhtye siirtyi Malmöhön kuukaudeksi äänittämään uutta albumia. Albumia äänitettiin melko tavallisilla laitteilla, joita yhtye oli tottunut käyttämään. Muun muassa Kapranosin kitaraosuuksiin käytettiin vanhanaikaista Selmer-vahvistinta.
Neljä viikkoa ennen albumia julkaistu single "Take Me Out" sijoittui Britannian singlelistalla ensimmäisellä viikollaan kolmannelle sijalle ja se on edelleen yhtyeen tunnetuin kappale. Helmikuussa 2004 julkaistu debyyttialbumi Franz Ferdinand sijoittui Britannian albumilistalla niin ikään kolmannelle sijalle ja saman vuoden huhtikuussa 12. sijalle Australian albumilistalla. Aluksi Yhdysvalloissa listasijoitukset olivat Billboard 200 -listan alimmilla sijoilla, mutta se kuitenkin nousi uusien artistien indie-rockin ja Heartseekerin listoilla viiden parhaan joukkoon. Muutaman Pohjois-Amerikan-kiertueen ja "Take Me Out" -kappaleen suosion jälkeen Franz Ferdinand nousi Yhdysvalloissakin sijalle 32. ja myi yli miljoona kappaletta. Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 26. ja säilyi listalla 18 viikkoa, saavuttaen parhaimmillaan 13. sijan.
CDI
CDI tuottaa korkeamman sytytysjännitteen kuin perinteinen sytytysjärjestelmä. Näin saadaan aikaan kuumempi kipinä. CDI:ssä jännite myös nousee nopeammin, joten kipinä on lyhyempi ja siten myös sen ajoitus on tarkempi.
Franz Ferdinand (yhtye)
Franz Ferdinand ja kansainvälinen läpimurto (2004)
Franz Ferdinand sai myös kriitikoilta hyvinkin positiivisen vastaanoton. Musiikkilehti NME arvioi albumin pistein 9/10 ja vertasi yhtyettä muihin taiderockin tyylisuunnan edustajiin, kuten The Beatlesiin, The Rolling Stonesiin ja Bluriin. Soundi-lehden Jarmo Vähähaka antoi sille neljä tähteä viidestä, ja kuvaili sen olevan "enemmän shake kuin fake".
Toinen albumi You Could Have It So Much Better (2005–2006)
thumb|Yhtye esiintymässä [[Dundeessa, Skotlannissa vuonna 2006. Etualalla kitaristi Nick McCarthy.]]
Yhtye vietti suuren osan vuodesta 2005 Glasgow’ssa työstämässä seuraavaa studioalbumia You Could Have It So Much Better, joka julkaistiin 3. lokakuuta 2005. Alun perin yhtyeen oli tarkoitus nimetä albumi Franz Ferdinandiksi kuten edellisenkin, mutta he muuttivat sen muotoon You Could Have It So Much Better...With Franz Ferdinand, ennen kuin se sai lopullisen muotonsa. Albumin kansikuvan oli aluksi myös tarkoitus olla sama kuin edellinen, vain eri väreissä, mutta he päättivät myöhemmin muuttaa sen venäläisen valokuvaaja Aleksandr Rodtšenkon muotokuvaan Lilja Brikistä vuodelta 1924.
Franz Ferdinand yritti laajentaa musiikkityyliään toisella albumilla. Basisti Bob Hardyn mukaan "elämässä on muutakin kuin discotahtinen kitaramusiikki". Edellisen tapaan myös toinen albumi sai positiivisen vastaanoton kriitikoilta. You Could Have It So Much Better sijoittui Britannian albumilistalla listaykköseksi, Yhdysvalloissakin albumi menestyi edellistä paremmin ja pääsi kymmenen parhaan joukkoon sijoittuen kahdeksanneksi. Maailmanlaajuisesti se myi yli kaksi miljoonaa kappaletta. Albumilta julkaistiin neljä singleä, "Do You Want To", "Walk Away", "The Fallen" ja "Eleanor Put Your Boots On".
Tauko ja kolmas albumi Tonight: Franz Ferdinand (2009)
Vaikka laulaja Alex Kapranos ja kitaristi Nick McCarthy olivat kirjoittaneet useita uusia kappaleita vuoden 2005 kiertueella, he päättivät tehdä uutta musiikkia. Kapranos kertoi haastattelussa haluavansa, että seuraava albumi olisi jotain uutta ja kuulostaisi erilaiselta kuin yhtyeen aiemmin tekemät albumit. Franz Ferdinandin toinen albumi oli äänitetty lyhyessä ajassa, joten Kapranos halusi käyttää enemmän aikaa uuden albumin tekemiseen. Yhtye aloitti uuden albumin työstämisen vuoden 2007 alussa. Heidän oli tarkoitus äänittää albumi tuottaja Brian Higginsin kanssa, mutta maaliskuussa 2008 heidän välinsä katkesivat. Rumpali Paul Thomson sanoi: "Kirjoitimme Higginsin kanssa jonkin aikaa ja ajattelimme työskennellä enemmän hänen kanssaan, mutta se ei onnistunut. Tajusimme, ettemme ole pop-yhtye." Yhtye kuitenkin sanoi, ettei poissulje pop-konseptia.
Albumin kappaleet kirjoitettiin ja äänitettiin Govanin vanhassa kaupungintalossa, Skotlannissa, ja Mr. Dan's Studiolla Arizonan Buckeyessa, Yhdysvalloissa. Yhtye siirtyi ensimmäistä kertaa Govanin kaupungintalolle toisen albumin jälkeisen vuoden kiertueen jälkeen ja käytti sitä enimmäkseen varastoimiseen ja harjoitteluun. Kesäkuussa 2007 he tekivät muutamia esiintymisiä, mutta vain yksi heidän viidestä esittämästään kappaleesta päätyi tulevalle albumille.