cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brooklands
Avajaiset
Hugh Locke-Kingin vaimo Ethel sai kunnian johtaa kilpa-autojen paraatin radalle. Kilpakuljettajat malttoivat mielensä vain hetken, kunnes improvisoitu kilpailu pääsi valloilleen. Kuljettajat halusivat testata omansa ja kilpakumppanin auton voimavaroja ja myös Ethel jyristi suurikokoisella Italallaan, voimakkaasti kallistettuja kaarteita hyödyntäen, n. 90 mph:n nopeutta (145 km/h). Moottoriajoneuvojen suurin sallittu huippunopeus yleisillä teillä oli tuolloin 20 mph (32 km/h).
Ensimmäinen varsinainen autokilpailu, Brooklands 1st Race Meeting, pidettiin lauantaina heinäkuun kuudentena päivänä vuonna 1907. Yleisöä kilpailu keräsi noin 13 500 henkilöä.
Radan yksityiskohdat
thumb|Brooklands vuonna n. 1919
Radan kokonaispituus oli 5,2 kilometriä (3,25 mailia), josta 3,2 kilometriä oli tasaista, radan leveys oli 30 metriä. "Byfleet Banking" -kaarteen säde oli 472 metriä. 30 astetta kallistettu kaarre nousi tasamaalta kuusi metriä ja sen sisä- ja ulkoreunojen välinen korkeusero oli viisi metriä. Pitkä kaarre päättyi Wey-joen kohdalla "The Fork" -kaarteeseen, jossa rata jakautui: Vasen väylä vei "Finishing Straight" -maalisuoralle, oikeanpuoleinen väylä vei lyhyempään mutta samalla jyrkempään "Members Banking" -kaarteeseen. Tämän kaarteen säde oli 305 metriä, kallistus 30 astetta, nousu tasamaalta 8,5 metriä ja kaarteen sisä- ja ulkoreunojen välinen korkeusero oli kymmenen metriä. Tämän jälkeen seurasi tasamaaosuus "Railway Straight".
Brooklandsin radalla on ollut suuri merkitys pohjois-Amerikkalaisten ovaaliratakilpailujen synnylle. Yhdysvaltain ensimmäinen varsinainen päällystepintainen kiparata, Indianapolis Motor Speedway, valmistui vuonna 1909 Brooklandsin innoittamana.
Vuodet testi- ja kilparatana
right|thumb|250px|Brooklands 1930
1930-luvun puolivälissä vanha rata oli jo ohittanut huippuhetkensä. Betonipinta oli pahoin halkeillut ja kupruillut ja tämä aiheutti kuljettajille suurissa nopeuksissa turvallisuusriskin. Lisäksi aika oli jo muutoinkin ajamassa Brooklandsin ohi, koska jatkuvasti kehittyvän alusta- ja jarruteknologian ansiosta tuon aikakauden moderneilla monoposto-autoilla oli mahdollista ajaa suuremmilla nopeuksilla muuallakin kuin ovaaliradalla.
Uudelleenjärjestelyt ja nykytila
thumb|Members Banking -kaarre tänään
Ovaaliradan käytön loppuessa Brooklandsin radan struktuuri mietittiin uusiksi ja toukokuun 1. päivänä vuonna 1937 brittiläinen kilpa-autoilija ja ennätysajaja Malcolm Campbell avasi uuden, hänen nimeään kantavan rataosuuden. Ensimmäisen tällä radalla ajetun kilpailun voitti thaimaalainen Prinssi Bira Maseratilla. Monet myöhemmin tunnetuiksi nousseet brittikuljettajat, kuten Mike Hawthorn, Peter Whitehead, Roy Salvadori ja Ken Wharton hankkivat kannuksensa Brooklandsin radalla ennen toista maailmansotaa.
Toisen maailmansodan aikana alueella sijaitsi Vickers Aviation -yhtiön lentokonetehdas ja sotilaslentokenttä. Tänä aikana alueella kulkenut raskas tavaraliikenne mursi ovaaliradan tasamaaosuudet totaalisesti. Sodan päätyttyä rata oli surkeassa kunnossa ja alue myytiin vuonna 1946 Vickers-Armstrong -yhtiölle, joka jatkoi siellä lentokoneiden valmistusta.
Brooklands lentokenttänä
right|250px
Vuonna 1907 Brooklandsissa aloitti lentävien koneidensa kokeilun myös brittiläinen ilmailun pioneeri Alliott Verdon Roe, jonka toimista tulisi kehittymään huomattava lentokonevalmistaja Avro. Alueen todellinen lentokenttätoiminta käynnistyi vuonna 1914, Britannian aloitettua manner-Euroopassa sotatoimet Saksaa vastaan. Valtio otti oikeuden määräyksellä alueen haltuunsa ja siitä muodostettiin Britannian ensimmäinen lentokenttä eli aerodromi. Alueella suoritettiin lukuisien erilaisten lentokonetyyppien testauksia ja se oli Britannian lentokoneteollisuuden tärkein keskus ensimmäisen maailmansodan aikana. Vuonna 1915 alueelle muutti Vickers Ltd, jonka hallit rakennettiin aivan radan tuntumaan. Monet I-maailmansodan lentäjistä siirtyivät 1920-luvulla moottoriurheilun pariin, ja teksti hallin seinässä symboloi erityisesti briteille menestystä sekä ilmailussa että kilparadoilla.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä alue avattiin jälleen myös siviili-ilmailulle. Alueella oli aloittanut toimintansa ennen Suurta sotaa kymmenkunta lentokoulua ja suuri osa niistä palasi takaisin. Keskeinen sijainti ja siellä tapahtuva toiminta houkutteli alueelle lisää lentokoneteollisuuden toimijoita. Britannian aloitettua sotatoimet Saksaa vastaan vuonna 1939, alue otettiin jälleen sotilaskäyttöön ja sen ainoiksi toimijoiksi jäivät Vickers-Armstrongin sekä Hawkerin lentokonetehtaat. Alueen kiitotien pituutta jatkettiin ja rakennuksia pystytettiin tarpeen mukaan lisää. Nämä toimenpiteet, yhdessä ilmapommitusten aiheuttamien vaurioiden kanssa, johtivat radan tuhoutumisen kilpailukelvottomaan kuntoon, eikä alueella järjestetty enää autokilpailuja II-maailmansodan jälkeen.
Alueella toimineiden Avro-, BAC-, Bleriot-, Bristol-, British Aerospace-, Hawker-, Sopwith- ja Vickers-Armstrong -yhtiöiden toimesta Brooklandsissa suoritti ensilentonsa n. 250 erilaista konetyyppiä.
Brooklands ennätysratana
thumb|Miss Dorothy Levitt vuonna 1908 Brooklandsissa Napier 26HP -autossaan right|thumb|250px|Louis Coatalen Sunbeam Nautiluksen ohjaimissa Brooklandsissa vuonna 1910. Kuvassa autosta puuttuvat ohjaamon sivuverhoilut sekä korin häntä. right|thumb|250px|Kreivi Zborowski Chitty Bang Bang I:n ratin takana Brooklandsissa.
Edgen auto, "804", oli ennätysajoa varten erityisesti modifioitu; polttoainesäiliö oli normaalia suurempi, koripellit oli poistettu ja kuljettajan viimasuojana oli tuulilasi, joka ei muutoin vielä tuolloin kuulunut kilpa-autojen varustukseen. Rataa valaisemaan oli tuotu yli 300 kappaletta punaista rautatien merkkivalaisinta ja radan yläreunus oli merkitty soihduilla. Edge ajoi autoaan yksin koko suorituksen ajan, kahden muun auton liikkuessa vaihtomiehityksellä. Toisen auton kuljettajina toimivat Henry C. Tryon / A. F. Browning ja toisen F. Draper / Frank Newton. Selwyn Edgen tiimiin kuulunut Miss Dorothy Levitt ei saanut lupaa osallistua, vaikka hänellä oli nimissään titteli "Ensimmäinen moottoriajoneuvokilpailuun osallistunut englantilainen nainen" vuodelta 1903 sekä voimassa oleva "Naisten maanopeusennätys". Edge suoritti 2545 km:n matkan keskinopeudella 106,06 km/h, ennätys joka tulisi pysymään rikkomatta 17 vuoden ajan.
Englantilainen W.E.Cook ajoi 16. kesäkuuta 1909 maailman ensimmäisen moottoripyörien nopeusennätyksen. Cook ajoi NLG-tallin (North London Garages) Peugeot V–Twin -moottoripyörällä ennätyslukemaksi 122,16 km/h.
Gran Turismo 4
Gran Turismo 4 (lyhenne GT4) on Polyphony Digitalin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin vuonna 2004 julkaisema Gran Turismo -pelisarjaan kuuluva ajopeli PlayStation 2:lle.
Pesäpallon suomensarja 1972
Pesäpallon suomensarja pelattiin 28. kerran kaudella 1972. Sarja pelattiin kolmessa lohkossa kaksinkertaisena sarjana. Lohkovoittajat Kiteen Urheilijat, Hyvinkään Tahko ja Alajärven Ankkurit nousivat suoraan mestaruussarjaan kaudeksi 1973. Lohkojen kaksi heikointa putosi maakuntasarjaan.
Itälohko
Lohkoon nousivat Juvan Urheilijat ja Outokummun Partio ja mestaruussarjasta siihen putosi Jyväskylän Kiri.
Etelälohko
Mestaruussarjasta lohkoon putosivat Loimaan Palloilijat ja Riihimäen Pallonlyöjät. Maakuntasarjasta nousivat Turun NMKY ja Janakkalan Jana. Nurmon Jymy siirtyi kaudeksi 1973 länsilohkoon. Puna-Mustat 2 korvasi kaudella 1973 Herttoniemen Urheilijat.
Länsilohko
Lohkoon nousivat maakuntasarjasta Vähänkyrön Viesti ja Rantsilan Raikas. Etelälohkosta länsilohkoon siirtyi Nurmon Jymy.
Brooklands
Brooklands ennätysratana
Tehdaskuljettaja Victor Hémery esitteli Brooklandsissa 8. päivänä marraskuuta vuonna 1909 uuden Benz 200 PS- eli Blitzen-Benz -mallin ja teki samalla uuden maanopeusennätyksen. Hän saavutti lentävän mailin keskinopeudeksi 205,7 km/h, joka tarkoitti myös 200 km/h:n haamurajan rikkoutumista.
Gran Turismo 4
Pelaaminen
Pelin Eurooppalaisessa versiossa on 721 eri automallia ja 51 kilparataa pelattavana.
Brooklands
Brooklands ennätysratana
L. G. "Cupid" Hornsted rikkoi joulukuun 22. päivänä vuonna 1913 Héméryn seisovan kilometrin ennätyksen, asettaen uudeksi lukemaksi 118,4 km/h. Tammikuussa 1914 hän ajoi seitsemän uutta ennätystä. Hornsted saavutti lentävän puolenmailin huippunopeudeksi lukeman 199,3 km/h.
Gran Turismo 4
Vastaanotto
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 9.5/10. Kritiikin kohteena on mainittu muun muassa tekoälyn ohjaamien autojen ennakoitavuus: autot seuraavat omaa ajolinjaansa muista huolimatta.
Brooklands
Brooklands ennätysratana
Kesäkuun 24. päivänä vuonna 1914 Hornstedt oli jälleen asialla. Hän ajoi lentävällä lähdöllä tapahtuneen mailin matkan nopeudella 199,71 km/h. Huippunopeudeksi mitattiin 206,25 km/h, joka tulisi jäämään korkeimmaksi Brooklandsissa mitatuksi nopeudeksi 20 vuoden ajaksi.
Gran Turismo 4
Myynti
Peli on myynyt 11,44 miljoonaa kappaletta.
Brooklands
Brooklands ennätysratana
Täysin omassa luokassaan oli vuonna 1921 Brooklandsissa vieraillut kreivi Louis Vorow Zborowski. "Chitty Bang Bang" -autollaan. Kyseessä oli ennen I-maailmansotaa valmistettu Mercedes johon oli asennettu 23 litran Maybach-tähtimoottori, joka antoi tehoa n. 300 hv (DIN). Auton ja moottorin mittasuhteet olivat jotain tuolloin ennenkokematonta, pelkästään moottorin pakoputki oli halkaisijaltaan miehen käsivarren vahvuinen. Nimensä auto oli saanut tyhjäkäyntiäänensä perusteella. Chitty I, kuten autoa myös kutsuttiin, vieraili Brooklandsissa vielä vuonna 1922, jolloin sen nopeimman kierroksen huippunopeudeksi mitattiin 182,58 km/h.
Lentokonemoottorinen Chitty I oli ensimmäinen Brooklandsissa vierailleista autoissta, joita voisi luonnehtia hirviöiksi pyörien päällä, seuraavina vuosina näitä ilmaantuisi jokunen lisää. Esimerkkinä voidaan mainita vaikkapa 24-litraisella, 500 hv:n (bhp) 12-sylinterisellä Napier-Lion -moottorilla varustettu Napier-Railton. Vuoden 1934 pääsiäisenä John Cobb ajoi kyseisellä autolla kierrosnopeusennätykseksi lukeman 216,79 km/h. Seuraavana vuonna Cobb paransi lukemaa nopeuteen 230,84 km/h, joka tulisi jäämään aikakirjoihin suurimpana Brooklandsissa mitattuna nopeutena.
Autojen lisäksi radalla ajettiin nopeusennätyksiä myös moottoripyörillä. Brittiläinen George Stanley rikkoi Singer-moottoripyörällä yhden tunnin ajomatkaennätyksen vuonna 1912. Hän oli ensimmäinen henkilö, joka ajoi 350 cm3:n moottorilla varustetulla pyörällä yhden tunnin aikana yli 60 mailin (97 km) matkan. Englantilainen Nott ajoi vuonna 1930 500 cm3:n Rudgella tunnin matkaennätykseksi lukeman 170,38 kilometriä.
Ilmari Saarelainen
Matti Pekka Ilmari Saarelainen (s. 12. syyskuuta 1944 Uusikaupunki) on suomalainen näyttelijä, joka oli vuosikymmenet kiinnitettynä Tampereen Työväen Teatterissa. Hän on sittemmin jatkanut näyttämöllä muun muassa alun perin Työväenteatterissa vuonna 2010 ensi-iltansa saaneen suositun soolonäytelmänsä Parasta ennen kanssa, vieraillen eri teattereissa. Televisiosta Saarelainen muistetaan etenkin 1970-1980 -lukujen komediasarjoista Tankki täyteen sekä Sisko ja sen veli.
Lapsuus
Ilmari Saarelaisen isä on kotoisin Viipurista ja äiti Uudestakaupungista. He tapasivat opiskellessaan Ateneumissa. Ilmarin äiti maalasi Arabian lautasia ja suunnitteli karkkipapereita Hellakselle. Isä taas oli muun muassa Suomen Trikoolla mainosmiehenä. Nuori Ilmari esiintyi tästä syystä mallina alusasumainoksissa. Lapsuuden kesät hän vietti länsirannikolla ja kesät Valkeakoskella.
Ura
Saarelainen tunnetaan erityisesti komediarooleistaan. Hän tuli suurelle yleisölle tutuksi suositussa televisiosarjassa Tankki täyteen (1978–1980), jossa hän esitti perheen poikaa Juhana Viléniä. Tankki täyteen -sarjan jälkeen Saarelainen esitti toista pääosaa televisiosarjassa Sisko ja sen veli. Saarelainen on maininnut työskentelyn Neil Hardwickin kanssa yhdeksi uransa kohokohdista.
Saarelainen näytteli 1980-luvulla myös useissa Visa Mäkisen elokuvissa. Saarelaisen tunnetuin roolihahmo 1990-luvulla oli hovimestari Pyry Laineen rooli Elämän suola -televisiosarjassa. Loppuvuodesta 2007 esitettiin TV2:lla Antiikkieno-sarja, jossa Saarelainen oli nimiroolissa.
Saarelainen on valmistunut Suomen Teatterikoulusta vuonna 1968. Vuosina 1968–1969 hän työskenteli Kotkan kaupunginteatterissa. Vuodesta 1969 lähtien hän työskenteli Tampereen Työväen Teatterissa, josta hän jäi eläkkeelle vuonna 2008. Vuosina 2010-2018 Työväen Teatterin suosituimpia esityksiä oli Saarelaisen Parasta ennen, jonka kanssa hän on sittemmin tehnyt paluun, kierrellen eri teattereissa.
Yksityiselämä
Ilmari Saarelainen tapasi Leena-vaimonsa Työväen teatterissa. He menivät naimisiin vuonna 1978 ja tytär Noora syntyi seuraavana vuonna.
Muita näytelmiä
Ei sisällä kaikkia Saarelaisen näytelmiä.
Tampereen Työväen Teatteri
Muualla
Lähde:, ellei toisin mainita.
Yolanda Kondonassis
Yolanda Kondonassis (s. 1965) on yhdysvaltalainen harpisti. Hän aloitti pianonsoiton 3-vuotiaana, mutta kiinnostui 9-vuotiaana harpusta ja opiskelikin pitkään pianon- ja harpunsoittoa rinnakkain. Kuuluisuuteen hän on kuitenkin noussut nimenomaan harpistina. Hän on esiintynyt solistina, kamarimuusikkona ja useiden tunnettujen orkesterien kanssa. Hän on kantaesittänyt muun muassa Bright Shengin harppukonserton.
Kondonassis kirjoitti harpunsoitosta kirjan On Playing the Harp (2003). Hän on myös julkaissut nuotteja, säveltänyt ja sovittanut harpulle useiden säveltäjien teoksia.
Tuomas Peippo
Tuomas Peippo (s. 5. marraskuuta 1968 Helsinki) on suomalainen rumpali. Peippo toimi vuosina 1997–2012 CMX-yhtyeen rumpalina. Peippo liittyi yhtyeeseen motivaatio-ongelmien vaivaaman Pekka Kanniaisen tilalle vuonna 1997, kun Cloaca Maxima -kokoelma oli saatu valmiiksi ja ennen kuin seuraavaa levyä Vainajalaa alettiin tehdä. Toisin kuin A. W. Yrjänä ja Janne Halmkrona, Peippo yhdessä toisen kitaristin Timo Rasion kanssa ei ollut kovinkaan paljon yhtyeensä haastatteluissa mukana. Peippo oli myös kvartetin ainoa jäsen, joka ei osallistunut säveltämiseen. Vuoden 2012 marraskuussa CMX ilmoitti, että yhtyeen ja Peipon yhteistyö päättyy. Yhtye oli saman vuoden maaliskuussa perunut kaikki kyseisen vuoden keikkansa Peipon käsimurtuman vuoksi.
Peippo työskentelee Lohjalla hammaslääkärinä ja on absolutisti. Hänen isänsä oli elokuvaaja Antti Peippo.
Parabellum P08
thumb|250px|Parabellum M1900. Yhdysvaltoihin siviilimyyntiin valmistettu 7,65 Parabellum -kaliiperinen niin sanottu American Eagle - malli, jonka patruunapesän päällä on Yhdysvaltain vaakunakotkaa esittävä kaiverrus. thumb|250px|Parabellumin polvilukko avoimessa asennossaan. Parabellum P08, tai varsinkin Yhdysvalloissa Luger, on saksalainen itselataava pistooli, joka on ollut palveluskäytössä useissa maissa 1900-luvun alusta lähtien monena eri variaatioina. Sitä valmistettiin vuosien 1900–1945 välillä noin 2 308 000 kappaletta. Parabellumin sulkumekanismi perustuu lyhyeen piippurekyyliin ja sen lukkomekanismina toimii Maxim-konekivääristä periytyvä polvilukko.
Historia
Deutsche Metallpatronenfabrik -yhtiön kanssa fuusioitunut Ludwig Loewe & Co. jatkoi Deutsche Waffen und Munitionsfabriken AG (DWM) -nimisenä pistoolien valmistusta ja markkinointia, ja ne olivat mukana useiden maiden armeijoiden palveluspistoolin valintatesteissä; esimerkiksi Yhdysvaltain armeijan testejä varten valmistettiin pieni erä .45 ACP -kaliiperisia Parabellumeita.
Vuodesta 1902 valmistettiin 2 150 kappaletta irrotettavalla perällä ja etutukilla varustettua 7,65 mm kaliiperista pitkäpiippuista metsästyskarbiinimallia.
Parabellum ei myynyt kovinkaan hyvin siviilimarkkinoilla korkean hintansa vuoksi ja viranomaiset epäilivät liian pienenä pidetyn kaliiperin pysäytystehoa. Georg Luger suunnitteli vuonna 1902 pistooliin uuden 9 x 19 mm Parabellum -patruunan aiemman patruunan pohjalta. Uusi luoti oli halkaisijaltaan 9 mm ja 22 mm:n pituisesta 19 mm:n mittaan lyhennetty hylsy oli muilta ulkomitoiltaan sama kuin edeltäjänsä, mutta kaulaton.
Neljä vuotta myöhemmin myös Saksan armeija valitsi vuonna 1906 tuotantoon tulleen ”Neues Art” (”uusi malli”) Parabellumin palveluspistoolikseen ensin nimikkeellä Pistole Parabellum, Modell 1908, myöhemmin pelkkä P08. Tästä eteenpäin suurin osa tuotetuista Parabellumeista toimitettiin Saksan asevoimille. Vuodesta 1911 ensimmäisen maailmansodan loppuun vuonna 1918 pistooleita valmisti DWM:n (noin 900 000 kappaletta) lisäksi Erfurtissa sijainnut Saksan Kuninkaallinen Kivääritehdas (noin 700 000 kappaletta) ja Preussin valtion asetehdas Spandau vuosina 1917–1918 noin 200 pistoolia.
Vuosina 1914–1918 Parabellumista valmistettiin lähinnä tykistölle ja konekiväärijoukoille tarkoitettua 200 millimetrin mittaisella piipulla ja tangenttitähtäimellä varustettua Lange Pistole 08 -mallia.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Saksan tappioon Versailles’n rauhansopimus asetti sen sotavoimien määrälle ja aseistukselle rajoituksia, samoin kuin saksalaiselle aseteollisuudelle. 9 mm -kaliiperisten ja yli 100 millimetrin mittaisella piipulla varustettujen Parabellumien valmistus kiellettiin, samaten DWM:n kauppasuhteet Saksan asevoimiin.
DWM suunnitteli 1920-luvulla myös 7,65 mm ja 9 mm Browning -kaliiperisen taskupistoolimallisen Parabellumin, mutta sitä valmistettiin tiettävästi vain neljä kappaletta.
1930-luvulle tultaessa yleismaailmallinen talouslama vaikutti myös Mauser-konserniin, joka lopetti 1. toukokuuta 1930 Parabellumien valmistuksen Berliinissä ja siirsi koko tuotannon Mauserin Oberndorfin tehtaalle.
Kansallissosialistien valtaannousun jälkeen vuonna 1933 Saksan armeijaa ryhdyttiin jälleenvarustamaan ja rauhansopimuksen rajoitukset unohdettiin. Parabellumia ryhdyttiin valmistamaan jälleen 9 mm -kaliiperisena, Mauserin valtiolle valmistamat pistoolit saivat valmistusmerkintäkoodikseen S/42, myöhemmin pelkkä 42, siviilimyyntiin valmistetut aseet leimattiin Mauserin logolla.
Vuosien 1934 ja 1938 välillä Persia tilasi 3 000 kappaletta 100 mm piipulla varustettua P08 -mallia ja 1 000 kappaletta 200 mm piipulla varustettua, vuonna 1933 uudelleen valmistukseen otettua LP 08 -mallia kotelo/perälautoineen. Pistoolien mallinimikkeeksi tuli Modell 1314 (tilausvuosi islamilaisen ajanlaskun mukaan); näiden pistoolien kaikki merkinnät ovat persiankielisiä.
Suhlilainen Heinrich Krieghoff Waffenfabrik -asetehdas valmisti vuonna 1934 valtiollistetun Simson & Co:n koneilla vuosien 1934–1945 välillä 13 850 Parabellumia, joista 10 000 kappaletta Luftwaffelle; korkealaatuisista metsästysaseistaan tunnetun Krieghoffin valmistamia pistooleita pidetään laadukkaimpina kaikista Parabellumeista.
Vuonna 1938 Wehrmachtin uudeksi palveluspistooliksi valittiin Walther P38, mutta Mauser jatkoi Parabellumien valmistusta vuoteen 1942 asti. Kaikkiaan Mauser valmisti 1 014 276 Parabellum-pistoolia.
Mauser hankki 1960-luvulla omistukseensa sveitsiläisen M1906/29 Parabellumin valmistustyökalut ja alkoi vuonna 1968 markkinoida niillä valmistamiaan 7,65 mm ja 9 mm -kaliiperisia, kahvavarmistimella varustettuja pistooleja. Mauser on myös on 1970-luvulta lähtien koonnut tehtaan varastoihin jääneistä osista pieniä valmistuseriä lähinnä asekeräilijöille tarkoitettuja Parabellumeita, joita on valmistettu myös erilaisina muisto- ja juhlamalleina.
Saksan ja Sveitsin lisäksi Parabellumia on valmistanut vain Vickers Ltd Crayfordissa Isossa-Britanniassa, joka tuotti Hollannin armeijalle (lähteestä riippuen) 6 000 –10 000 kahvavarmistimella varustettua m/1906 Parabellumia, jotka toimitettiin tilaajalle vuosina 1921–1922. Käytännössä aseet kuitenkin olivat DWM:n valmistamia ja ne vain koottiin Vickersin tehtaalla Versailles’n rauhansopimuksen kiertämiseksi.
Marine–Modell P04
thumb|Saksan keisarillisen laivaston P04. Parabellum valittiin vuonna 1904 Saksan keisarillisen laivaston uudeksi palveluspistooliksi nimikkeellä Marine–Modell P04. 9 mm Parabellum -kaliiperinen malli oli varustettu 150 mm:n mittaisella piipulla, kaksiasentoisella hahlolla, jonka asetukset olivat 100 ja 200 metriä sekä kahvavarmistimella. Mallia valmistettiin 52 700 kappaletta.
Lange Pistole 08
thumb|250px|Lange Pistole 08, eli ns. tykistöparabellum. Kuvassa myös (ylhäältä lähtien) nahkainen pistoolin kotelo, pistooli varustettuna irrotettavalla perälaudalla ja 32 patruunan Trommel Magazin 08 -rumpulippaalla, tavallinen 8 patruunan lipas ja adapteri rumpulippaan liitämiseen MP18 -konepistooliin. Vuosina 1914–1918 Parabellumista valmistettiin noin 178 000 kappaletta 200 millimetrin mittaisella piipulla ja siihen kiinnitetyllä 800 metriin asti etäisyyssäädettävällä tangenttitähtäimellä varustettua Lange Pistole 08 -mallia, joka jaettiin perälaudalla ja siihen kiinnitetyllä nahkakotelolla varustettuna lähinnä tykistölle ja konekiväärijoukoille; tästä on peräisin aseen yleisin nimitys Artillerie-08, Ari-08 tai ”tykistöparabellum”. Tähän malliin alettiin valmistaa 32 patruunan Trommelmagazine 08 -rumpulipasta, josta tuli myös MP18 - konepistoolin ensimmäinen lipastyyppi; konepistoolikäyttöä varten lipas täytyi varustaa irrallisella adapterilla. Ennen konepistoolien käyttöönottoa ja niiden korvikkeena saksalaisten vuodesta 1915 muodostamia Sturmbatallione-rynnäkköjoukkoja aseistettiin muun muassa rumpulippailla varustetuilla tykistöparabellumeilla, jotka olivat kiväärejä ja karbiineja kätevämpiä juoksuhautoja vyörytettäessä.
Sveitsiläiset Parabellumit
Sveitsin armeija käytti Parabellumia kolmena eri versiona, jotka kaikki olivat 7,65 Parabellum -kaliiperisia ja varustettu kahvavarmistimella: thumb|Pistole Modell 1900. thumb|Pistole Modell 1906/29.
DWM:n Saksassa valmistama noin 5 000 kappaleen erä.
Tämän mallin noin 33 000 kappaleen valmistuserästä DWM valmisti lähes puolet. Vuoden 1918 alusta pistoolia alkoi valmistaa Bern Arsenal Sveitsissä. Valmistus jatkui vuoteen 1933.
Yritys alentaa pistoolin valmistuskustannuksia yksinkertaistamalla aiempaa mallia. Tätä mallia valmistettiin vuosina 1933–1946 noin 28 000 kappaletta.
Bauhaus (täsmennyssivu)
Bauhaus tarkoittaa seuraavia:
Nathan Payne
thumb|Nathan Payne Nathan Perry Payne (13. elokuuta 1837 Cleveland, Ohio–11. toukokuuta 1885) oli Clevelandin pormestari vuosina 1875 ja 1876. Poliittiselta kannaltaan hän oli demokraatti. Nathan syntyi Clevelandissa Yhdysvalloissa ja oli vanhempiensa, Henry B:n ja Mary Perry Paynen, vanhin lapsi. Hän ei koskaan mennyt naimisiin.
Yhdysvaltain sisällissodassa Payne palveli vapaaehtoisena, niin kutsuttuna "100 päivän miehenä". Vuosina 1862-72 Payne toimi kahden kauden ajan paikallisen koulutuslautakunnassa sekä kuusi vuotta kunnanvaltuustossa. Vuonna 1875 hänet valittiin Clevelandin pormestariksi. Payne ei hakenut enää toiselle pormestarikaudelle keskittyäkseen liiketoimiinsa.
Stanisław Bobak
Bobak voitti urallaan yhden maailmancupin osakilpailun tammikuussa 1980 kotimaisemissaan Zakopanessa, ja saavutti kaikkiaan kuusi palkintokorokesijoitusta. Maailmancupin kaudella 1979–1980 hän sijoittui kokonaispisteissä kolmanneksi. Bobakin paras saavutus arvokisoista on K70-mäen kymmenes sija 1980 olympialaisista Lake Placidista. Puolan mestaruuden Bobak voitti neljästi sekä normaali- että suurmäestä.
William Miller
William Miller -nimisiä henkilöitä ovat:
Takanobu Okabe
Takanobu Okabe (, s. 26. lokakuuta 1970 Kamikawa, Japani) on japanilainen uransa lopettanut mäkihyppääjä, joka voitti 1990-luvulla olympiakultaa ja maailmanmestaruuden.
Vuoden 1995 MM-kisoissa Kanadan Thunder Bayssa Okabe voitti normaalimäen MM-kultaa. Samoissa kisoissa hän kuului Japanin joukkuemäen pronssia voittaneeseen joukkueeseen. Vuoden 1997 MM-kisoissa Norjan Trondheimissa Okabe oli mukana voittamassa joukkuemäen hopeaa. Kymmenen vuotta myöhemmin Sapporon MM-kisoissa 2007 ja Liberecin kisoissa 2009 hän saavutti joukkuemäessä pronssia.
Okaben paras sijoitus mäkihypyn maailmancupin kokonaiskilpailussa oli neljäs kaudelta 1996–1997. Osakilpailuvoittoja hän saavutti viisi kappaletta. Voittaessaan Kuopiossa kaudella 2008–2009 hänestä tuli 38-vuotiaana siihen aikaan historian vanhin maailmancup-osakilpailun voittanut hyppääjä.
Okabe aloitti mäkihypyn harrastamisen 6-vuotiaana. Hän on tuntenut toisen menestyneen japanilaishyppääjän Noriaki Kasain pikkupojasta lähtien ja kävi hänen kanssaan samaa koulua.
Okabe teki paluun maailmancupin kilpailuihin mäkiviikolla 2013–2014, ja oli 43-vuotiaana kyseisen mäkiviikon vanhin hyppääjä. Kauden lopulla Okabe ilmoitti lopettavansa uransa ja siirtyvänsä valmentajaksi.
Alex Staropoli
Alessandro (Alex) Staropoli (s. 9. tammikuuta 1970, Trieste) on italialainen muusikko, joka soittaa koskettimia Rhapsody of Fire -yhtyeessä.
Staropoli oli mukana perustamassa Rhapsody of Firea vuonna 1993. Hän syntyi Triestessä ja sai ensimmäisen pianonsa 8-vuotiaana. 14-vuotiaana hän osti ensimmäisen sähkökitaransa. Rhapsody of Firen perustamisen jälkeen hän alkoi käyttää Korgin kosketinsoitinta. Staropoli kirjoittaa orkestraatiot kaikkiin Rhapsody of Firen kappaleisiin.
Staropoli työskentelee myös ensimmäisen sooloalbuminsa parissa.
Kansojen ystävyyden yliopisto
pienoiskuva|280px|Ilmakuva Kansojen ystävyyden yliopistosta. Kansojen ystävyyden yliopisto on Moskovassa toimiva vuonna 1960 perustettu yliopisto. Vuonna 1961 se nimettiin uudelleen Patrice Lumumban mukaan hänen kuolemansa johdosta, mutta alkuperäinen nimi otettiin käyttöön jälleen 1992 Neuvostoliiton hajoamisen myötä.
Yliopisto perustettiin kylmän sodan aikana ja sen alkuperäinen tarkoitus oli tarjota korkeakouluopetusta siirtomaaisäntien vallasta itsenäistyvistä kehitysmaista tuleville opiskelijoille. Kansojen ystävyyden yliopiston entisten opiskelijoiden joukossa on lukuisia valtionpäämiehiä eri puolilta maailmaa. Nykyään yliopistossa on noin 27 000 opiskelijaa kymmenessä eri tiedekunnassa.
Allison Beckford
Beckford juoksi 1998 Annecyn nuorten MM-kisoissa toiseksi 400 metrin aidoissa ajalla 57,19. Kolme vuotta myöhemmin hän karsiutui Edmontonin MM-kisoissa 400 metrin sileän alkuerissä ajalla 53,08. Vuonna 2002 hän voitti 400 metrin juoksussa NCAA-mestaruuden. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän karsiutui 400 metrin aitojen välierissä ajalla 55,76, mutta oli mukana Jamaikan joukkueessa, joka voitti pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa. Seuraavana vuonna hän karsiutui Ateenan olympialaisissa 400 metrin sileän alkuerissä ajalla 52,85.
Organolyijy-yhdisteet
thumb|250px|Organolyijy-yhdisteet sisältävät lyijyn ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen Organolyijy-yhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät lyijyn ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Aikaisemmin organolyijy-yhdisteet olivat hyvin käytettyjä polttomoottoreissa nakutuksenestoaineina ja muovien stabiloijina, mutta näistä käytöistä on luovuttu yhdisteiden myrkyllisyyden vuoksi.
Rakenne ja ominaisuudet
Toisin kuin lyijyn epäorgaanisissa suoloissa organolyijy-yhdisteet, joissa lyijy esiintyy hapetusluvulla +II, ovat hyvin reaktiivisia ja disproportioituvat lyijyksi ja organolyijy(IV)yhdisteiksi. Ainoat suhteellisen stabiilit lyijy(II)organometalliyhdisteet ovat väriltään violetti bis(trimetyylisilyylimetyyli)lyijy ((CH(SiMe3))2Pb) ja metalloseeneihin kuuluva plumboseeni, jolla onniin kutsuttu vääntynyt sandwich-rakenne. Reaktiivisina välivaiheina tunnetaan niin kutsuttuja plumbyleenejä, jotka muistuttavat karbeeneja. thumb|250px|Tetraetyylilyijy on tyypillinen esimerkki stabiilista organolyijy-yhdisteestä Organolyijy-yhdisteet lyijyn hapetusluvulla +IV ovat hieman pysyvämpiä, mutta silti reaktiivisempia verrattuna vastaaviin organotinayhdisteisiin. Hiilen ja lyijyn välinen sidos on heikompi kuin hiilen ja tinan välinen sidos johtuen lyijyn suuremmasta koosta, suuremmasta sidospituudesta lyijyn ja tinan välillä ja hiilen ja lyijyn välisestä suuresta polarisoituvuudesta. Neljänarvoisella lyijyllä on tuhansia organometalliyhdisteitä, joissa vaihtelee orgaanisten alkyyli- tai aryyliryhmien ja mahdollisten muiden lyijyyn sitoutuneiden ryhmien määrä. Mono-organolyijyt ovat pysymättömiä ja tunnetaan ainoastaan monoaryylilyijykarboksylaatteja tai monoalkyylilyijytrihalogenideja. Dialkyylilyijy-yhdisteet ovat hieman pysyvämpiä ja niiden yleinen kaava on muotoa R2PbX2, missä X on halogeeni, hydroksidi-ioni tai karboksylaatti-ioni. Triorganolyijy-yhdisteet ovat lähes yhtä stabiileja kuin vastaavat organotinayhdisteet ja niiden yleinen kaava on muotoa R3PbX, missä X on halogeeni, hydroksidiryhmä, karboksylaattiryhmä tai sulfinaattiryhmä. Stabiileimpia organolyijy-yhdisteitä ovat tetra-alkyyli- tai tetra-aryylilyijyt sekä heksaorganodiplumbaanit, joissa esiintyy myös kovalenttinen sidos kahden lyijyatomin välillä. Nämä ovat suhteellisen helposti haihtuvia värittömiä nesteitä.
Valmistus
Ensimmäisen kerran organolyjy-yhdisteitä valmisti Carl Jacob Löwig vuonna 1851. Tyypillisin tapa valmistaa organolyijy-yhdisteitä on lyijykloridin tai lyijyasetaatin reaktio Grignard-reagenssien kanssa. Muita tapoja ovat lyijyn ja natriumin metalliseoksen reaktio organohalogeenien kanssa pyridiinin toimiessa katalyyttinä, organotina- tai organoalumiiniyhdisteiden reaktio lyijysuolojen kanssa tai hydroplumbaatioreaktio, jossa trialkyyli- tai triaryylilyijyhydridi reagoi alkeenin kanssa. Heksaorganodiplumbaaneja valmistetaan matalassa lämpötilassa lyijysuolasta ja Grignard-reagenssista.
Käyttö
Tetraetyylilyijyä on aikaisemmin käytetty suuria määriä polttoaineiden lisäaineena estämää nakutusta ja sen on eniten tuotettu yksittäinen organolyijy-yhdiste. Aineen haitallisuuden vuoksi sen käytöstä on kuitenkin luovuttu. Organolyijy-yhdisteiden myrkyllisyys vähentää niiden käyttöä orgaanisissa synteeseissä verrattuna vastaaviin organotinayhdisteisiin. Muutamia käyttökohteita on kuitenkin kytkentäreaktioissa, joissa muodostuu uusia sidoksia hiiliatomien välille esimerkiksi fenyylilyijytriasetaattijohdannaiset reagoivat fenolien ja alkeenien kanssa kytkentäreaktiolla. Alkyylilyijy-yhdisteet ovat nukleofiilisia ja ne reagoivat elektrofiilien kuten karbonyyliyhdisteiden kanssa nukleofiilisella additioreaktiolla.
.af
right|150px .af on Afganistanin Internet-maakoodi verkkotunnuksia varten. Tunnus otettiin käyttöön vuonna 1997 ja sitä hallinnoi AFGNIC.
Kim Sharma
Kim Sharma (s. 21. tammikuuta 1980 Ahmednagar, Maharashtra, Intia) on intialainen näyttelijä ja malli. Hän teki elokuvadebyyttinsä Aditya Chopran ohjaamassa hindinkielisessä elokuvassa Mohabbatein (2000), josta tuli suuri menestys. Hänen seuraavat elokuvansa eivät menestyneet erityisemmin, ja hänen näyttelijän uransa hiipui hänen mentyään naimisiin Ali Punjanin kanssa vuonna 2010.
.af
Aiheesta muualla
Toppdomän
Luettelo Tenavien hahmoista
Tämä on luettelo Charles M. Schulzin Tenavat-sarjakuvan hahmoista.
Hahmojen suomenkieliset nimet tässä luettelossa perustuvat ensisijaisesti Sanoma Oy:n julkaisemaan pokkarisarjaan. Joistain hahmoista on eri suomennoksissa tai sarjan eri osissa käytetty eri nimiä.
Ellen
Ellen (Eudora) on Sallin ystävä. Hänellä on suorana riippuva tumma tukka ja aina päässään lähes silmille vedetty pipo. Hahmo nähtiin ensimmäisen kerran 13. kesäkuuta 1978 ja esiintyi sen jälkeen sarjassa vakiohahmoa 1980-luvun puoliväliin saakka, mutta jäi tämän jälkeen kokonaan pois. Hänet nähtiin viimeisen kerran vuonna 1987. Ellen muistuttaa luonteeltaan Sallia, mutta on hieman vähemmän itsekäs ja ystävällisempi muita kohtaan. Kuten Maisa, hän kutsuu Jaska Jokusta tämän oikealla nimellä eli Jaakoksi (Charles).
Emmi
Emmi (Emily, joissain suomennoksissa Elina) on tyttö, joka toimii tanssitunneilla Jaska Jokusen tanssiparina. Hän vaikuttaa pitävän Jaska Jokusesta. Hahmo esiintyi kolmessa tarinassa vuosina 1995, 1996 ja 1999, ensimmäisen kerran 11. helmikuuta 1995. Ensimmäisessä tarinassa vihjattiin, että Emmi on mahdollisesti Jaska Jokusen mielikuvituksen tuote, mutta hahmon myöhemmät esiintymiset vaikuttivat kumoavan tämän oletuksen.
Itkupilli-Liisa
Itkupilli-Liisa (Crybaby Boobie, joissain suomennoksissa Sireeni-Saara) on Ressun ja Raila Rystyn tennisvastustaja, joka valittaa aina kaikesta. Hän esiintyi sarjassa ensimmäisen kerran 5. syyskuuta 1978 ja sen jälkeen vuosien varrella useamman kerran, mutta vain tennikseen liittyvissä stripeissä. Hänen kasvojaan ei koskaan nähdä kunnolla, sillä hänet nähdään aina vain ”huutoasennossa”, jossa vain suu erottuu. Poikkeuksena on 10. maaliskuuta 1997 julkaistu strippi, jossa hänen kasvonsa näkyvät normaalisti viimeisessä ruudussa.
Jaska Jokusen kirjeystävä
Jaska Jokusen kirjeystävä on ulkomailla asuva lapsi, jonka kanssa Jaska Jokunen on kirjeenvaihdossa. Koska Jaska Jokunen ei pysty kirjoittamaan mustekynällä sottaamatta, hän joutuu kirjoittamaan lyijykynällä, ja tämän vuoksi kirjeystävään viitataan englanninkielisissä stripeissä usein nimellä pencil-pal eikä tavanomaisella termillä pen-pal (joissain suomennoksissa tämä on käännetty harjoituskirjeystäväksi). Ensimmäinen maininta Jaska Jokusen kirjeystävästä on 25. elokuuta 1958 julkaistussa stripissä. Yhdessä syyskuussa 1994 ilmestyneessä tarinassa paljastuu, että Jaska Jokusella on kirjeystävänä Morag-niminen skotlantilainen tyttö. Tarinasta ei selkeästi ilmene, onko kyseessä sama kirjeystävä, jolle Jaska Jokunen on vuosikymmenten ajan kirjoittanut.
Taiska Jokunen
Taiska Jokunen (Charlotte Braun, toisessa suomennoksessa Jaana Jokila) oli sarjassa lyhyen aikaa vuodenvaihteessa 1954–1955 esiintynyt tyttö. Hänet nähtiin ensimmäisen kerran 30. marraskuuta 1954. Hän puhuu aina sietämättömän kovalla äänellä. Schulz poisti hahmon pian sarjasta saatuaan siitä lukijoilta kielteistä palautetta. Hän myös lähetti hahmon poistamista toivoneelle lukijalle kirjeen, jossa oli piirros Taiska Jokusesta kirves iskettynä päähän. Hahmo oli tämän jälkeen pitkään kokonaan tuntematon, sillä strippejä, joissa hän esiintyi, ei julkaistu uudelleen missään ennen Complete Peanuts -sarjan ilmestymistä 2000-luvulla. Täydelliset Tenavat: 1953–1954 -kirjassa nimi on suomennettu Taiska Jokuseksi, sillä Charlotte Braun on selvästi väännös Jaska Jokusen englanninkielisestä nimestä Charlie Brown.
Kaustisen lintuystävät
Kaustisen (Woodstock) ohella sarjassa esiintyy useita muita lintuja, jotka kuuluvat Ressun johtamaan partiolippukuntaan ja muukalaislegioonapartioon. Lintuhahmoista säännöllisesti esiintyvät Johannes (Conrad), Rainer (Olivier), Kale (Bill), Hanna (Harriet), Reima (Fred) ja Sulevi (Raymond). Näistä Johannes, Rainer ja Kale esiintyivät nimettyinä ensi kerran vuonna 1978, Hanna vuonna 1980, Sulevi vuonna 1988 ja Reima vuonna 1990. 1980- ja 1990-luvun stripeissä esiintyi satunnaisesti vielä muita ylimääräisiä lintuja. Kaikki linnut ovat ulkonäöltään identtisiä Kaustisen kanssa, paitsi Sulevi, joka on väriltään tumma. Hanna ja Kale menivät naimisiin vuonna 1983 ilmestyneessä tarinassa. Hanna mainitaan taitavaksi leipojaksi, mutta muuten muilla lintuhahmoilla kuin Kaustisella ei varsinaisesti ole yksilöllisiä ominaisuuksia. Hanna on nimetty Schulzin tuttavan Harriet Crosslandin mukaan.
Kutri
Kutri (Frieda) on hieman turhamaiselta vaikuttava tyttö, joka esiintyi sarjassa vakiohahmona vuodesta 1961 aina 1970-luvun alkuun saakka, mutta katosi sittemmin kokonaan. Hahmon innoittajana oli Schulzin työtoveri Frieda Rich.
Lasten vanhemmat ja muut sukulaiset
Lasten vanhempia ei koskaan näytetä tai nimetä sarjassa, mutta joihinkin heistä viitataan toistuvasti.
Jaska Jokusen isä on ammatiltaan parturi, ja hän suhtautuu hyvin intohimoisesti työhönsä. Jaska Jokunen kunnioittaa suuresti isäänsä ja heillä on lämmin suhde keskenään. Hahmo perustuu Schulzin omaan isään, joka oli myös parturi. Jaska Jokusen äiti mainitaan harvemmin.
Piparminttu-Pipsan isä on yksinhuoltaja, jolla on hyvin läheiset suhteet tyttäreensä. Äitiä Piparminttu-Pipsalla ei hänen omien sanojensa mukaan ole lainkaan.
Lipen isä on Lipen mukaan kaikissa suhteissa parempi kuin kaikkien muiden isät. Lippe mainitsee usein erityisesti isänsä saavutukset keilailussa.
Epun ”rievunvihaajaisoäiti” (blanket-hating grandmother) on Epun isoäiti, joka aina kylään tullessaan yrittää ottaa turvarievun pois Epulta. Eppu onnistuu aina naruttamaan isoäitiä jollain juonella ja välttää siten menettämästä riepuaan. Rievunvihaajaisoäiti mainittiin ensi kerran 22. maaliskuuta 1960. Muista lasten isovanhemmista useimmin sarjassa mainittuja ovat Jaska Jokusen ja Samin isoisät, joista he kertovat monesti toisilleen.
Englanninkielisissä stripeissä useilla lapsista mainitaan olevan Marian-niminen täti, joka antaa hyviä elämänohjeita. Tämä on viittaus Schulzin Marian-tätiin. Nimi on suomennettu eri yhteyksissä eri tavoin (mm. Marjatta-täti, Marja-täti jne.).
Leijoja syövä puu
Leijoja syövä puu (Kite-Eating Tree) on puu, johon Jaska Jokusen leijat aina päätyvät ja joka kirjaimellisesti syö ne. Jaska Jokunen nähdään yleensä puun juurella haukkumassa puuta. Puun kyky syödä leijoja ei ole vain Jaska Jokusen mielikuvituksen tuotetta, sillä vuonna 1969 ilmestyneessä tarinassa sama puu syö myös Amadeuksen lelupianon, jonka Tellu on viskannut puuhun. Jaska Jokusen mukaan leijoja syövä puu ei ole yksittäinen puuyksilö, vaan mikä tahansa puu saattaa osoittautua sellaiseksi. Leijoja syövä puu mainittiin sarjassa ensi kerran 14. maaliskuuta 1965, joskin Jaska Jokusen leijoilla oli taipumus juuttua puihin jo 1950-luvun stripeissä.
Liisa, Leila ja Tuula
Liisa, Leila ja Tuula (Sophie, Shirley ja Clara, toisessa suomennoksessa Sonja, Stina ja Henni) ovat kolme pikkutyttöä, joiden kesäleiriohjaajana Piparminttu-Pipsa toimii yhdessä kesällä 1968 ilmestyneessä tarinassa. Tuula (Clara) muistuttaa ulkonäöltään myöhempää Maisan hahmoa, ja jotkut ovat tulkinneet hahmon jonkinlaiseksi Maisan esimuodoksi. Maisa esiteltiin kolme vuotta myöhemmin samankaltaisessa kesäleiritarinassa. Liisa ja Tuula esiintyvät uudelleen hieman erinäköisinä vuonna 1987 tarinassa, jossa Piparminttu-Pipsa ja Maisa toimivat kesäleirin uimaopettajina (tämän tarinan suomennoksessa heidän nimensä ovat Sonja/Sofia ja Klaara).
Linda
Linda (Lydia, joissain suomennoksissa Lyydia) on tummahiuksinen tyttö, joka on samalla luokalla Epun kanssa. Hänet nähtiin ensimmäisen kerran 9. kesäkuuta 1986 ja hän esiintyi sen jälkeen sarjassa toistuvasti sen loppuvuosiin saakka. Hahmon oikeasta nimestä ei ole varmuutta, sillä Epun kysellessä hänen nimeään vuonna 1987 ilmestyneessä tarinassa hän ilmoittaa itselleen joka päivä eri nimen (”Tänään nimeni on…”), mainiten ainakin nimet Linda, Regina, Iisebel, Susanna ja Saara. Eppu kutsuu häntä Lindaksi. Eppu ja Linda vaikuttavat olevan eri tarinoissa vuorotellen toisiinsa ihastuneita, mutta toinen torjuu aina toisen jollain sarkastisella kommentilla.
Misse
Misse (Faron, toisessa suomennoksessa Faarao) on Kutrin kissa, joka esiintyi sarjassa jonkin aikaa vuonna 1961. Se nähtiin ensimmäisen kerran 24. toukokuuta 1961. Toisin kuin Ressu, Misse ei ilmaise ajatuksiaan mitenkään, eikä yleensäkään tee mitään. Kutri joutuu kantamaan Misseä ympäriinsä ja yrittää jatkuvasti saada jonkun muun pitelemään sitä päästäkseen itse tekemään muuta. Schulz jätti Missen pian pois sarjasta, koska katsoi sen läsnäolon rajoittavan Ressun kehittämistä eikä omien sanojensa mukaan osannut piirtää kissoja hyvin. Hahmo on nimetty kantrilaulaja Faron Youngin mukaan.
Naapurin kissa
Naapurin kissa (Cat next door) on Jaska Jokusen naapurien omistama valtava ja hirviömäinen kissa, joka on Ressun pahin vihollinen. Naapurin kissaa ei koskaan näytetä lukijalle, mutta sitä kuvaillaan joka kerta entistäkin pelottavammaksi ja suuremmaksi. Kissa pystyy hajottamaan Ressun koirankopin yhdellä käpälänheilautuksella. Ensimmäinen maininta naapurin kissasta on 23. marraskuuta 1958 julkaistussa stripissä. Kissan nimeksi mainitaan Toinen maailmansota (World War II) 20. lokakuuta 1976 julkaistussa stripissä.
Pieni lettipäinen tyttö
Pieni lettipäinen tyttö on nimetön hahmo, joka nähdään usein Toiston seurana leikkikoulussa. Hahmo nähtiin ensi kerran 11. syyskuuta 1996 ja hän esiintyi sarjassa sen jälkeen melko runsaasti sen kolmen viimeisen vuoden aikana, jolloin Toisto oli käytännössä jo yksi päähenkilöistä. Pieni lettipäinen tyttö noudattaa yleensä päiväkodissa kiltisti kaikkia ohjeita ja sääntöjä, toisin kuin Toisto.
Pieni punatukkainen tyttö
Pieni punatukkainen tyttö (The Little Red-Haired Girl) on tyttö, johon Jaska Jokunen on rakastunut, mutta jolle tämä ei koskaan uskalla puhua. Hahmoa ei koskaan näytetä sarjassa, paitsi siluettina yhdessä vuonna 1998 julkaistussa stripissä. Eräissä animaatioissa hänelle on annettu kasvot ja nimi Helena (Heather).
Pilvikki
Pilvikki (Peggy Jean) on tyttö, johon Jaska Jokunen on myös rakastunut. Hahmo esiintyi useassa tarinassa vuosien 1990 ja 1999 välillä, ensimmäisen kerran 23. heinäkuuta 1990. Hän asuu eri paikkakunnalla ja Jaska Jokunen tapaa hänet useimmiten kesäleirillä. Pilvikki vaikuttaa pitävän Jaska Jokusesta, mutta Jaska Jokunen ei uskalla koskaan kertoa hänelle todellisista tunteistaan, joten tämäkin rakkaus jää yksipuoliseksi. Viimeisen esiintymisensä yhteydessä vuonna 1999 Pilvikki kertoo Jaska Jokuselle, että hänellä on jo poikaystävä. Pilvikki ei koskaan saa tietää Jaska Jokusen oikeaa nimeä, vaan kutsuu häntä nimellä Jaakko Joku (Brownie Charles).
Punainen paroni
Punainen paroni (The Red Baron) on Ressun mielikuvitusvihollinen sen leikkiessä ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankaria. Hahmo viittaa todelliseen historianhenkilöön, ensimmäisen maailmansodan saksalaiseen lentäjä-ässään Manfred von Richthofeniin. Sarjakuvassa Punaista paronia tai hänen lentokonettaan ei koskaan näytetä. Punainen paroni voittaa aina kaikki ilmataistelut Ressua vastaan.
Pääbeagle
Pääbeagle (The Head Beagle, suomennettu myös nimillä Ylikoira ja Jäniskoirien johtaja) on Ressun mukaan ilmeisesti kaikkien maailman koirien ylin johtaja. Hahmoon viitattiin muutamassa 1960- ja 1970-luvun taitteen aikoihin ilmestyneessä tarinassa, mutta sitä ei koskaan näytetty. Yhdessä näistä tarinoista Ressu nimitetään uudeksi pääbeagleksi ja hän yrittää hoitaa vastuullista tehtävänsä koppinsa katolta käsin, mutta on helpottunut päästessään pian virasta eroon.
Rapa-Ripa
Rapa-Ripa (’Pig-Pen’) on jatkuvasti yltä päältä likainen poika. Hän esiintyi sarjassa vuodesta 1954 alkaen. Häntä nähtiin melko harvakseltaan, mutta hän oli aina lukijoiden keskuudessa tunnettu ja suosittu hahmo.
Remppu
Remppu (Spike) on Ressun veli, joka asuu autiomaassa lähellä Neulalan (Needles) kaupunkia. Remppu muistuttaa ulkonäöltään muuten Ressua, mutta on viiksekäs ja paljon laihempi ja käyttää aina fedora-hattua. Rempun esiintymiset sarjassa käsittelevät usein hahmon yksinäisyyttä ja eristynyttä elämää. Rempun ainoa seuralainen on saguarokaktus, jonka kanssa hän yrittää saada aikansa kulumaan. Lisäksi Rempun naapureina on kojootteja, joita ei koskaan näytetä. Varhaisemmissa esiintymisissään Remppu harrasti usein epäilyttäviä kiinteistökauppoja. Ressun kuvitellessa itsensä ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankariksi Remppu osallistuu toisinaan leikkiin jalkaväen sotilaana.
Remppu esiintyi Tenavissa ensi kerran 13. elokuuta 1975 ja muuttui muutamaa vuotta myöhemmin vakiohahmoksi. Hahmo sai alkuperäisen nimensä (Spike) Schulzin perheen 1930-luvulla omistaman sekarotuisen koiran mukaan. Suomenkielinen nimi tulee Raimo ”Remppu” Aaltosesta, joka toimi 1970-luvulla muun muassa Tenavien suomenkielisenä tekstaajana. Needles puolestaan on todellinen kaupunki itäisessä Kaliforniassa, ja Schulzin perhe asui siellä puolitoista vuotta 1930-luvun alussa.
Ressun muut sisarukset
Regina (Belle) on Ressun sisko. Hän näyttää muuten samalta kuin Ressu, paitsi että hänellä pitkät silmäripset ja joskus pieni rusetti. Hahmo esiintyi ensi kerran 28. kesäkuuta 1976 ja sen jälkeen satunnaisesti. Ensiesiintymisensä yhteydessä Reginalla oli myös poika, jota ei nähty tai mainittu myöhemmin.
Olavi (Olaf) on Ressun lihava ja rumaksi mainittu veli. Hän käyttää aina lipallista karvalakkia. Hahmo nähtiin sarjassa ensi kerran 24. tammikuuta 1989 ja esiintyi sen jälkeen satunnaisesti pitkin 1990-lukua, useimmiten yhdessä Antin kanssa.
Antti (Andy) on Ressun veli, joka esiintyy yleensä yhdessä Olavin kanssa. Hän näyttää muuten samalta kuin Ressu, paitsi että on pitkäkarvaisempi. Antti nähtiin itse sarjassa ensimmäisen kerran 14. helmikuuta 1994, mutta hän oli esiintynyt jo sitä ennen vuonna 1991 valmistuneessa animaatiossa Ressun sukukokous. Hahmo perustuu Andy-nimiseen sekarotuiseen terrieriin, jonka Schulzin perhe omisti vuodesta 1988.
Useammassakin stripissä mainitaan, että Ressulla olisi yhteensä seitsemän sisarusta. Animaatiossa Ressun sukukokous kahden puuttuvan sisaruksen nimiksi mainittiin Molly ja Rover, mutta nämä hahmot eivät koskaan esiintyneet itse sarjakuvassa.
Raila Rysty
Raila Rysty (Molly Volley) on Ressun tennispari sekanelinpelissä. Hänet nähtiin ensi kerran 6. toukokuuta 1977. Hahmo esiintyi sen jälkeen sarjassa useasti, mutta vain tennikseen liittyvissä stripeissä. Hän on hyvin aggressiivinen pelaaja, joka inhoaa syvästi häviämistä ja on herkkä ulkonäöstään. Ressu suorastaan pelkää hänen parinaan pelaamista. Raila Rysty käyttää aina lierihattua ja kuvioitua mekkoa, ja hänellä on paksut ja tummat kulmakarvat. Hahmo sai nimensä Schulzin tennisparin Molly Ackleyn mukaan.
Sallin koulu
Useissa vuosina 1974–1976 ilmestyneissä stripeissä Salli puhuu koulurakennukselleen, joka vastaa ajatuskuplissa (ensimmäisen kerran 31. elokuuta 1974 ). Toisinaan rakennus ajatteli itsekseen myös ilman Sallin läsnäoloa. Ahdistuneelta vaikuttanut koulurakennus romahdutti lopulta itse itsensä 9. tammikuuta 1976 ilmestyneessä stripissä ja lakkasi pian tämän jälkeen esiintymästä sarjassa. Salli luonnehti tapahtumaa itsemurhaksi ja koulu on näin ollen ainoa Tenavissa ”kuollut” hahmo. Tosin tilalle rakennetulla uudella koululla oli toisinaan sama kyky ajatella. Myöhemmin myös lukuisat muut elottomat esineet kuvattiin sarjassa ajattelevina olentoina, muun muassa Jaska Jokusen baseball-räpylä ja syöttökumpu.
Helena Sanahelinä
Helena Sanahelinä (Helen Sweetstory, toisinaan suomennettu Helinä Sanahelinä) on Ressun lempikirjailija. Hän kirjoittaa Pupukuusikko (The Six Bunny-Wunnies) -nimistä lastenkirjasarjaa. Ressu on pari kertaa vieraillut hänen luonaan ja kirjoitti yhdessä vaiheessa hänen elämäkertaansa. Maininnat Sanahelinästä ovat sarjassa pääasiassa 1970-luvulta. Pupukuusikon on arveltu olevan parodia The Happy Hollisters -nimisestä todellisesta lastenkirjasarjasta.