cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Galilein kuut
Galilein kuiden rataresonanssi
Galilein kuut ovat keskenään rataresonanssissa. Tunnetuin resonanssi on Ion, Europan ja Ganymedeen kiertoaikojen tasainen suhdeluku 1:2:4 eli kulmataajuuksian suhdeluku 1:1/2:1/4.
Eräs matemaattinen tapa ilmaista Ion ja Europan kiertoaikojen suhde on
jossa n on kulmataajuus, kiertoajan käänteisluku, eli 1/kiertoaika.
Mutta yhtälössä on tarkkaan ottaen mukana myös Ion Jupiteria lähimmän pisteen, perijoven kiertyminen.
eli omega-io on Ion Jupiteria lähimmän pisteen kiertymisen kulmataajuus.
Myös kuiden keskinäisten asemien, longitudien välillä on tunnettu suhde
jossa \lambda on longitudi, kuun asema Jupiter-Aurinko-linjaan nähden.
Galilein kuiden synty
thumb|right|200px| Neljä Jupiterin suurinta kuuta.
Jupiterin sisimpien kuiden uskotaan syntyneen samalla tavoin kuin Aurinkokunta, mutta keskustähden paikalla oli Jupiter, joka synnyinaikanaan hehkui kuumana, kun siihen virtasi kaasua alkuaurinkosumusta kaasukiekon kautta. Tässä kaasukassa oli metalli-pöly-jäähitusia, joista kuut tiivistyivät, kun nämä hituset törmäilemällä toisiinsa kasvoivat ajan mukana yhä isommiksi. Jupiteriin putoavan kaasun kitka lämmitti planeetan punahehkuiseksi. Jupiterin väitetään olleen kymmenen kertaa nykyistä suurempi ja kutistuneen nykyiselleen noin kymmenessä miljoonassa vuodessa. Alussa Jupiterin säteilyvoima oli jopa 0,01 Aurinkoa, ja miljoonan vuoden kuluttua noin miljoonasosa Auringon säteilystä. Jupiterin kuiden tiheysjakaumassa sisin kuu Io on tihein, Europa hieman harvempi ja Ganymedes ja Kallisto vielä harvempia. Tämän mukaan Io tai Europa vastaa kappaleiden tiheyttä asteroidivyöhykkeellä. Erään teorian mukaan tiheysjakauma selittyy sillä, että kuiden syntyaikoina Jupiter loisti kuin pieni tähti, ja sulatti Ion jäät, mutta jätti paljon jäätä ulompiin kuihin. Toisen näkemyksen mukaan Jupiterin kuita kuumensivat asteroiditörmäykset, joita tapahtui Jupiterin lähellä olevassa Iossa enemmän kuin muissa Jupiterin kuissa. Näiden törmäysten takia Ganymedeksen kivet ja jäät lajittuivat eri kerroksiin, koska Ganymedes kuumeni kyllin, mutta Callisto ei lajittunut. . Ion jäättömyyteen voi osaltaan vaikuttaa kuun oleminen Jupiterin lähellä, josta aiheutuu suuri vuorovesivoimien kuumentava vaikutus. Tähän kuvaan ei sovi Ion radan sisäpuolella oleva Amalthea, joka on tiheytensä puolesta harvaa jäätä, jonka tiheys on 0,84 g/cm³. Vuorovesivoimat eivät Amalthean kaltaiseen pieneen kappaleeseen vaikuta niin voimakkaina kuin suuriin Jupiterin kuihin. Nykyään Jupiterin kuiden arvellaan muodostuneen melko myöhään harventuneessa alkuaurinkosumussa, joka tuotti Jupiterin ympärille melko hitaasti kasautuvan, melko viileän kaasukiekon.
Jupiterin kuiden radoilla on kiertoaikaresonansseja niin kuin Aurinkokunnassa, ja siis samantyyppinen etäisyysjakauma kuin Aurinkokunnassa.
Voodoo Entertainment
Voodoo Entertainment (2309703-6 ) on Varsinais-Suomen alueella toimiva ohjelmatoimisto sekä pieni levy-yhtiö. Yrityksen nimi on rekisteröity vuonna 2012, mutta varsinaisen viihdealan toiminnan se aloitti vuonna 2018. Levy-yhtiön ja esiintyjävälityksen toimintoja yrityksessä johtaa mediapersoona ja mm. Emotion Zine -kulttuurilehden päätoimittaja Mike Van Dola.
Levy-yhtiö
Voodoo People Oy harjoittaa levy-yhtiötoimintaa aputoiminimen alaisuudessa. Levy-yhtiön edustus on huomattavasti maltillisempi kuin ohjelmatoimiston ja näiden tarjonta kohdistuu osittain samoihin artisteihin. Levy-yhtiön kotisivujen mukaan Voodoo Records pyrkii toiminnassaan nostamaan esiin ajan hammasta kestäviä klassikoita eikä niinkään haalimaan pikavoittoja nykypäivän kertakulutushittien muodossa.
Live-tapahtumat
Lisäksi yritys järjestää live-musiikkitapahtumia, kuten esim. vuoden 2023 heinäkuussa Liedossa toteutuva ulkoilmafestivaali Voodoo Rock 2023.
Merchandise-kauppa
Yritys myy verkossa pääasiassa omaan tarjontaansa kuuluvien yhtyeiden fanituotteita. Lisäksi kaupan listoilla on yrityksen omia design-tuotteita sekä mm. Fight Club Finland -showpainiorganisaation alaisuudessa ottelevan Jake Luupään fanituotemallisto.
Hype Corner Talk Show
Voodoo Entertainment tuottaa indie-artistien haastatteluista koostuvaa Hype Corner Extra talk show -ohjelmaa, jonka isäntänä toimi itse pinkkiin pukuun sonnustautunut yrityksen johtaja Mike Van Dola. Sarjaa on tuotettu vuonna 2021 yksi tuotantokausi, eikä seuraavan kauden ajankohtaa ole lupauksista huolimatta vielä ilmoitettu.
Demokraattisen nuorison maailmanliitto
Demokraattisen nuorison maailmanliitto (DNML, WFDY) perustettiin Lontoossa toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945. DNML:n päämaja on Budapestissä, Unkarissa. Demokraattisen nuorison maailmanliitto on keskeinen kansainvälisen kommunismin apujärjestö.
Kylmän sodan alussa lähes kaikki länsimaiset järjestöt kuitenkin vetäytyivät liiton toiminnasta kommunistien ja siirtomaanuorison vahvasta edustuksesta ja liiton sosialististen ja kansandemokraattisten maiden kanssa tekemästä läheisestä yhteistyöstä johtuen. Liitto tuli myöhemmin tunnetuksi nimenomaan Neuvostoliiton kanssa läheistä yhteistyötä tehneiden järjestönä.
Neuvostoliiton ja itäblokin romahtaessa DNML joutui vaikeuksiin. Sen tärkeimmän jäsenjärjestön, neuvostoliittolaisen Komsomolin, puuttuessa syntyi erimielisyyksiä liiton luonteesta. Osa toivoi epäpoliittisempaa rakennetta, kun taas toiset olivat halukkaita viemään toimintaa vasemmistolaiseen suuntaan. DNML selvisi kriisistä ja on nykyään aktiivinen ja kansainvälinen nuorisojärjestö.
Anne Beathe Tvinnereim
Anne Beathe Kristiansen Tvinnereim (s. 22. toukokuuta 1974 Halden) on norjalainen keskustapuolueen poliitikko ja Norjan nykyinen kehitysyhteistyöministeri Støren hallituksessa lokakuusta 2021.
Demokraattisen nuorison maailmanliitto
Maailman nuorison ja opiskelijoiden festivaalit eli nuorisofestivaali on tärkein DNML:n järjestämä tapahtuma. Se järjestettiin viimeksi vuonna 2017 Venäjän Sotšissa. Vuoden 1962 nuorisofestivaali pidettiin Helsingissä.
Suomesta DNML:oon kuuluu Kommunistinen nuorisoliitto (KomNL). DNML:n perustajajäseniä oli Suomen demokraattinen nuorisoliitto SDNL (nyk. Vasemmistonuoret), joskin mukana oli aluksi muitakin nuorisojärjestöjä. 1980-luvulla järjestöön kuului myös Vallankumouksellinen nuorisoliitto (VKN).
Tuoksunätkelmä
Tuoksunätkelmä eli tuoksuherne (Lathyrus odoratus) on hernekasvien heimoon kuuluva Välimeren seudulta kotoisin oleva yksivuotinen palkokasvi, jota viljellään lähinnä koristeeksi. Lajista käytetään yleisesti myös nimeä hajuherne.
Tuoksunätkelmä voi kasvaa noin kaksi metriä pitkäksi. Sen kukat ovat suuremmat kuin ruoaksi käytettävien hernelajien, väriltään ruusunpunaiset, valkoiset tai violetinsävyiset, ja tuoksuvat melko voimakkaasti. Niistä kehittyy karvaisia palkoja, jotka sisältävät noin 6–12 hernettä. Siemeniä ei voi syödä ja koko kasvi on myrkyllinen. Palko ja siemenet sisältävät 3-aminopropionitriilia (BAPN).
Vaikka tuoksunätkelmää viljellään huomattavan laajalla alueella, sen luonnollinen levinneisyysalue on hyvin suppea. Sitä tavataan vaan Italian mannermaan eteläosassa ja Sisiliassa. Koska lajin ex situ -suojelu on puutteellista ja sitä kerätään luonnosta, Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokitteli sen vuonna 2019 äärimmäisen uhanalaiseksi.
Crazy Cavan & the Rhythm Rockers
Crazy Cavan and the Rhythm Rockers on eteläwalesilainen rockabilly-yhtye. Yhtye esiintyi Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1980. Se sai ensimmäisen ja ainoan kultalevynsä Suomesta albumista Still Crazy. Yhtyeen tunnetuimpia esittämiä kappaleita on "Rockabilly Rules OK". Yhtyeen laulaja ja keulakuva "Crazy" Cavan Grogan kuoli 15.2.2020.
Erkki Antila
Erkki Antila (s. 14. heinäkuuta 1954 Jurva) on entinen suomalainen ampumahiihtäjä ja moninkertainen MM-mitalisti.
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Antila sijoittui 20 kilometrin kilpailussa viidenneksi ja Suomen viestijoukkueen mukana seitsemänneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1981 hän saavutti 10 kilometrin kilpailussa hopeaa Frank Ullrichin jälkeen sekä 20 kilometrillä pronssia Ikolan ja Ullrichin viedessä kirkkaammat mitalit.
Antila voitti kahdeksan Suomen mestaruutta vuosina 1976–1980.
Erkki Antila toimii nykyään poikansa Timo Antilan valmentajana.
Elche CF
Elche Club de Fútbol on espanjalainen jalkapalloseura Elchen kaupungista Valencian alueelta. Seura perustettiin vuonna 1923, ja sen alkuperäinen nimi oli Elche Football Club. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa.
Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa Elche on pelannut yhteensä 19 kautta. Ensiesiintymisensä sarjassa se teki kaudella 1959–1960 ja piti paikkansa seuraavat 12 kautta. Edellisen kerran Elche pelasi korkeimmalla sarjatasolla kaudella 1988–1989. Kaudella 1968–1969 seura ylsi cup-kilpailu Copa del Reyn loppuotteluun, jonka Athletic voitti niukasti maalein 1–0.
Seuran kotistadion on 39 000 -paikkainen Martínez Valero. Stadionilla pelattiin vuoden 1982 maailmanmestaruuskilpailuiden alkulohkojen otteluita.
Viranomaisyhteistyö
thumb|400px|Tulli, rajavartiolaitos ja poliisi tarkastamassa rekka-autoa Viranomaisyhteistyö on erityisesti 1990-luvun aikana esille noussut verkostoitumisen muoto. Siinä viranomaiset toimivat yli omien organisaatioiden rajojen yhteistoiminnassa ja tietoa toisilleen jakaen. Viranomaisyhteistyö voi olla valtioiden (vast.) välistä tai valtion tai sen osan sisällä tapahtuvaa. Yleensä sillä tarkoitetaan eri viranomaisien välistä yhteistoimintaa ja tiedon jakamista, mutta se voi tapahtua myös saman viranomaisalan sisällä, mutta eri valtioiden välisenä. Jälkimmäisestä on esimerkki Europolin toiminta.
Syinä viranomaisyhteistyön kasvuun voidaan nähdä mm:
Toimiva viranomaisyhteistyö vaatii tekniikan lisäksi yleisiä verkottumisen/verkostoitumisen edellytyksiä.
Juha Kotilaisen vuonna 2009 tehdyn diplomityön mukaan Wikipedian määritelmä oli ainoa geneerinen yritys määritellä viranomaisyhteistyötä. Wikipedian määritelmä oli hänen mukaansa varsin yleinen, eikä se ottanut huomioon eri merkitysten rakentumista.
Mattilankosken mylly
pienoiskuva|Kuvassa on Vaalimaanjoessa tapahtuneeseen [[uitto|tukinuittoon osallistuneita uittomiehiä Mattilankoskella. Miesten takana näkyy myllyn kivinen suistepato ja Mattilankosken ylittävä maantiesilta. Sillan takana näkyy vasemmalla osa myllyrakennusta ja taustalla muita talousrakennuksia. Kuvan on otettu 17.6.1923.]] pienoiskuva|Keväinen kuva Mattilankosken suistepadosta ja maantiesillasta. Taustalla näkyy valkoiseksi maalattu asuinrakennus sekä oikealla navettarakennus. Asuinrakennuksen edessä on sahausta odottavia tukkipuita. Kuva on otettu kosken pohjoisrannalta 29. huhtikuuta 1956. pienoiskuva|upright|Mattilankosken padon purkutyömaa sillalta ylävirtaan päin nähtynä kesällä 1958. Patomuutostyön yhteydessä sillan ylävirran puoleinen suistepadon osa poistettiin. Kuva on otettu 2. heinäkuuta 1958 pienoiskuva|upright|Mattilankosken padon purkutyömaa padon yläpäästä alavirtaan päin nähtynä kesällä 1958. Taustalla näkyy Mattilankosken ylittävä maantiesilta ja sen takana oleva mylly- ja saharakennus. Kuva on otettu 2. heinäkuuta 1958. Mattilankosken mylly on Mattilan kylässä Virolahden kunnan alueella Vaalimaanjoessa olevassa Mattilankoskessa oleva vesivoimalaitos. Koskella on pituutta noin 180 metriä, jonka jälkeen on vielä noin 80 metriä matalaa niva-aluetta. Myllyrakennus patolaitteineen sijaitsee kosken yli menevän paikallistien sillan alavirranpuolella, 100 metriä kosken niskan alapuolella. Venäjän rajalle myllyltä on jokiuomaa pitkin matkaa seitsemän kilometriä ja joen suistoon yhdeksän kilometriä. Vaalimaanjoki on mutkitteleva pienehkö joki, joka laskee Venäjän puolelle. Rapakivialueen kynnyskohdilla joki muodostaa pieniä koskia, joista Mattilankoski on kauneimpia.
Viipurin lääninhallitus antoi 1. joulukuuta 1884 maakauppias Martti Kyclingille luvan rakentaa kahdella kiviparilla olevan jauhomyllyn Vaalimaanjoen Mattilankoskeen. Luvassa mainitaan, että vesi myllylle tulee johtaa 200 jalan pituisella sululla ja loppuosa koskesta (57 jalkaa) on pidettävä auki vedenjuoksun ja mahdollisen uiton takia. Hirsirunkoinen myllyrakennus ja kivirakenteinen pato on rakennettu nykyiselle paikalleen luvan annon jälkeen vuoden 1885 aikana. Virolahden kuntakokous päätti 16. marraskuuta 1885 pitämässään kokouksessa verottaa myllyä takseerauslautakunnan esityksestä 8/100 manttaalia eli 16 markkaa vuodessa.
Tie- ja vesirakennusten ylihallituksen Suomen tärkeimpien koskien luettelossa vuodelta 1911 ilmoitettiin Mattilankosken likimääräiseksi tehoksi 23 hevosvoimaa virtauksen ollessa 0,7 m3/s, 67 hevosvoimaa virtauksen ollessa 2 m3/s ja 300 hevosvoimaa virtauksen ollessa 9 m3/s. Kosken pituuden todettiin tuolloin olleen 178 metriä ja putouskorkeuden 2,5 metriä. Kosken numero oli 1686. Tuolloin koskessa todettiin olleen mylly.
Myllyn patoa on jatkettu myöhemmin virransuuntaisesti ylävirtaan päin. Padon muutoksesta ei tämän hetkisen tiedon mukaan ole säilynyt asiakirjoja. Myllyn rakennusajankohtana voimassa oli vesilaitosasetus vuodelta 1868. Vuoden 1868 lainsäädännössä puhutaan valtaväylästä, jonka tuli olla leveydeltään kolmannes koko väylän leveydestä sen syvimmällä kohdalla ja koskipaikoissa läpäistävä kolmannes jokiuoman vesimäärästä. Valtaväylän tilapäinen sulkeminen sallittiin vuonna 1889 julkaistulla asetuksella. Heinäkuun 23. päivänä 1902 säädetyssä vesioikeuslaissa käsiteltiin vesien käyttämistä yleensä ja vesilaitoksia, metsätuotteiden lauttaamista, ojittamista, järvien tai virtojen laskemista, pengertämistä, vesioikeutta koskevien asioiden käsittelyä sekä lisäksi joukoa erityisiä säännöksiä. Vuoden 1902 vesioikeuslaki salli vähäliikkeisten jokien patoamisen kokonaan poikittaispadolla. Vuoden 1902 vesioikeuslaki astui voimaan 1. maaliskuuta 1903.
Vaalimaanjoen lauttausta koskevaa päätöstä valmisteltaessa 1910-luvun loppupuolella Vaalimaanjoen vesistössä suoritettiin 18., 20. ja 21. elokuuta 1919 sekä 26. toukokuuta 1920 katselmukset. Katselmuksessa todettiin, että Mattilankoskessa sijaitsi tuolloin virransuuntainen, vino suistepato, jolla vettä ohjattiin myllyyn. Vaalimaanjoen lauttauspäätöksessä 2. lokakuuta 1922 Viipurin lääninkanslia velvoitti Mattilankosken vesilaitoksen omistajan avaamaan patoon vähintään kahden metrin levyisen aukon uittoa varten. Lisäksi päätökseen liittyi Vaalimaanjoen perkaus, jossa Mattilankosken osalta perkaustarpeeksi arvioitiin noin 45 m3 kiveä.
Vuoden 1902 vesioikeuslaki toimi muutoksitta vuosikymmenten ajan, joskin puutteena myöhemmin todettiin vesistön säännöstelyä koskevien säännösten puuttuminen. Nämä säännökset annettiin lain muutoksella vuonna 1934, jolloin perustettiin myös vesistötoimikunta käsittelemään lääninhallituksen sijasta eräitä kiireellisiä vesiasioita.
1950-luvulla yläpuolisen jokialueen maanomistajat valittivat padon nostavan tulvavesiä, jonka takia padon omistaja Otto Värri haki Kymen lääninhallitukselta lupaa vesilaitoksen uudelleen rakentamiseen ja oikeutta koko kosken vesivoiman käyttöön. Vesistötoimikunta antoi asiasta vuonna 1958 päätöksen, jossa velvoitettiin myllyn omistaja purkamaan virransuuntaisen padon yläosa ja sallittiin hakijan sulkea koko vesiväylä säännöstelypadolla. Vesitoimikunnan päätöksen perusteella Mattilankosken pato uusittiin vastaamaan uusia luvan ehtoja 1950-luvun lopussa. Virransuuntaisen suistepadon yläosa purettiin ja sen tilalle rakennettiin betoninen kuuden metrin levyisellä tulva-aukolla varustettu neulapato veden säätelyä varten. Pato sijaitsi kosken yli menevän paikallistien kohdalla. Padon kynnyskorkeus oli tasolla 3,44 (N60+7,62) ja sen purkukyky oli täysin avoimena 20 m3/s. Suuremmilla virtaamilla vesi alkoi purkautua sillan tukipilarin ja myllyn väliin jätetyn 16 metrin pituisen kivirakenteisen suistepadon kautta. Suistepadon harja on tasossa (N60+9,19).
Nykyinen edelleen toimintakunnossa oleva mylly- ja sahalaitos käsittää raamisahan, särmäyssirkkelin ja panelihöylän sekä lukuisan määrän erilaisia myllykoneita. Koneiden käyttövoimana on vesiturbiini sekä vaihtoehtoisesti sähkömoottori. Nykyinen vesiturbiini on Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n Tampereen Konepajan valmistama ja 13 C-mallinen pystyakselinen Francisturbiini. Turbiini on tilattu 6. syyskuuta 1932 ja asennettu vuoden 1933 kevättalvella paikoilleen. Laitoksen koneistovirtaama on 1,01 m3/s.
Mattilankosken padon rakenne muutettiin vuoden 2015 alkupuolella vastaamaan uusia lupaehtoja. Padon muutostyö valmistui 4. maaliskuuta 2015. Uusi patorakenne helpottaa vedensäännöstelyä ja mahdollistaa kalojen nousun Mattilankosken yläpuoliselle jokialueelle, kuitenkaan vaarantamatta vesilaitoksen käyttöä. Uusittu pato muistuttaa rakenteeltaan aikaisemmin paikalla ollutta vanhaa suistepatoa. Pato on rakennettu 1950-luvun lopulla puretun padon paikalle ja sen linjaus noudattelee hyvin pitkälti aikaisemmin paikalla olleen suistepadon linjausta. Padon rakenteessa on huomioitu uusien rakenteiden sopeuttaminen olemassa oleviin patorakenteisiin niin, että padon materiaalit, poikkileikkaus ja koskenpuoleinen sivu vastaavat vanhan suistepadon rakennetta. Padon yläpäähän on tehty kalannousun mahdollistava aukko. Mattilankosken kalataloudellinen kunnostus toteutettiin elokuun 2015 puolivälissä ja kunnostus valmistui 24. elokuuta 2015.
Justus Elias Montell
thumb|Montellin autiotupa, [[Pallas-Yllästunturin kansallispuisto, Enontekiö]] Justus Elias Montell (16. elokuuta 1869 Geta – 6. elokuuta 1954 Turku) oli suomalainen biologi. Montell toimi Åbo Akademin biologisten kokoelmien intendenttinä vuosina 1930–1954. Filosofian kunniatohtoriksi hänet nimitettiin vuonna 1947.
Ahvenanmaalla syntynyt Montell valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1893, jonka jälkeen hän opiskeli kuvataiteita Helsingissä, Tukholmassa, Münchenissä ja Italiassa. Tämän jälkeen hän hakeutui opiskelemaan Evon metsäkouluun, josta valmistuttuaan hän toimi metsäntarkastajana ja metsänhoitajana muun muassa Muoniossa ja Enontekiöllä eläkkeelle jäämiseensä vuonna 1930 asti.
Appropriaatio
Appropriaatio (lat. appropriatio,  'jollekulle (ominaiseksi) lukeminen') on kristinuskon teologiaan, erityisesti kolminaisuusoppiin kuuluva käsite. Sillä tarkoitetaan Kolminaisuudelle yleisesti kuuluvan toiminnan osoittamista yksittäisen persoonan teoksi.
Kolminaisuusopin mukaan pyhässä Kolminaisuudessa persoonat toimivat pääsääntöisesti yhdessä; jokainen jumalallinen teko on Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen yhdessä toteuttama teko. Näin esimerkiksi luominen ja pelastus kuuluvat ovat siis Kolminaisuduen yhteisiä tekoja. Appropriaatiolla viitataan siihen, että teot luetaan jollekin Kolminaisuuden persoonista ikään kuin tämä olisi teon varsinainen toteuttaja. Näin esimerkiksi luominen approprioidaan eli luetaan Isän, lunastus Pojan, ja pyhitys Hengen työksi, vaikka varsinaisesti jokaisessa näistä toiminnoista koko Kolminaisuus toimii yhdessä.
On olemassa myös sellaisia toimintoja, joiden katsotaan olevan vain tietyille persoonille kuuluvia. Esimerkiksi Kolminaisuuden persoonien keskinäisiä suhteita kuvaavat toiminnot - kuten esimerkiksi se, että Isä synnyttää Pojan ja lähettää Pojan, Poika syntyy Isästä ja Henki lähtee Isästä - ovat vain persoonille itselleen kuuluvia toimintoja. Myös lihaksitulleen Pojan ihmisenä tekemät asiat ovat vain Pojan toimintoja.
Giitu
Giitu on vuonna 1993 ilmestynyt Angelin tyttöjen toinen studioalbumi. Sen tuottajana toimi yhtyeen debyyttilevyn Dollan tapaan Värttinän laulaja Sari Kaasinen. Edellisestä albumista poiketen Giitun kappaleet ovat suurimmaksi osaksi Angelin tyttöjen omaa tuotantoa. Myös yhtyeen kokoonpanoon oli tullut muutoksia, kun Ulla Pirttijärvi oli eronnut ja uudeksi jäseneksi oli liittynyt multi-instrumentalisti Alfred Häkkinen. Albumilla vierailivat norjansaamelainen joikaaja Sara Márit Gaup sekä Värttinä-yhtyeen Janne Lappalainen.
Kestävyysurheilu
Kestävyysurheiluksi lasketaan pitkäkestoiset, aerobista kuntoa vaativat lajit, kuten esimerkiksi juoksu, kävely, pyöräily, hiihto ja uinti. Kestävyyttä voi harjoittaa kuntoilemalla pitkäkestoisesti, esimerkiksi käymällä juoksulenkeillä, jolloin paranee myös hapenottokyky. Myös seikkailu-urheilu lasketaan kestävyysurheiluksi.
Kestävyysurheilussa pärjääminen ei ole kiinni niinkään lihasten koosta tai voimasta, päinvastoin. Yleensä kestävyysurheilulajeissa parhaita ovat kevyet ja laihat urheilijat, joiden kehon rasvaprosentti on pieni. He kuluttavat kaikkein vähiten energiaa suoritukseen.
Angela
thumb|Angelansalmi erottaa Angelansaaren Kemiön saaresta Angela on kylä Salon kaupungissa Kemiönsaaren kärjessä, entisen Angelniemen kunnan alueella. Angelassa on vähän asutusta, laajahkoja omenaviljelmiä, kesämökkejä ja seurakunnan leirikeskus Kesä-Angela. Kokkilan lossi yhdistää Angelan mantereeseen.
Angelan maisemaa hallitsevat korkeat metsäiset kalliomäet, joiden väliset laaksot ovat viljeltyjä miltei Halikonlahden rantaan saakka. Angelan kyläalueen halkaisee Angelansalmi, joka erottaa Angelansaaren Kemiönsaaresta. Angelansaareen on siltayhteys. Kylään kuuluu myös Pikkusaari.
Kylän nimi jountuu Päärnäspään omistaman ulkotilan Angelan nimestä. 1500-luvulla on kylästä käytetty myös nimeä Angelisto. Suomalaisen Paikannimikirjan mukaan nimeen sisältyy angervoa merkitsevä murteellinen kasvinnimitys angelma, ankelia.
Layamon
Layamon oli englantilainen munkki. Hän oli pappina Ernleyssä (Arley Regis) Worchesterissä Walesin rajalla.
Layamon saattoi asuinpaikkakunnallaan tutustua kuningas Arthurin tarinoihin. Hän kirjoitti munkki Wacen kronikkaa Geste des Bretons (1155) hyödyntäen vuoden 1204 jälkeen kronikan Layamon's Brut ('Layamonin Brutus'), jossa hän kertoo englantilaisten jaloista teoista, kuten hän teoksen johdannossa sanoo. Layamonin runoteoksen laajuus on 32 341 säettä, eli se on yli kolme kertaa laajempi kuin Wacen kronikka. Hänen teoksessaan Arthur on ankara saksilainen soturikuningas. Hän lisää tarinaan hengettärien kummilahjat ja uudella tavalla värikkäät kuvaukset pyöreästä pöydästä ja haavoitetun Arthurin pelastumisesta Argante-kuningattaren luo. Runoelma päättyy Arthurin kohottamiseen Englannin ylimmäksi sankariksi. Runoelmasta ei tullut sen saksilaisen hengen vuoksi suosittua, koska silloinen muoti suosi värikkäitä ranskalaishenkisiä sadunomaisia lemmentarinoita, joiden sisältönä kuitenkin myös oli Arthurin tarinoita.
Näyte Layamon Brutuksesta on antologiassa Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja.
Bobbejaan Schoepen
Hänen musiikillinen uransa kukoisti toisen maailmansodan jälkeen aina 1970-luvun puoleen väliin. Hän myi urallaan yli viisi miljoonaa albumia ja hänellä oli 482 kappaleensa ohjelmisto, joka ulottui twangista, kabareesta, instrumentaalimusiikista, chansoneista ja kantrista aina kansanmusiikkiin.
Schoepen edusti Belgiaa vuoden 1957 Eurovision laulukilpailussa kappaleella Straatdeuntje. Kappale sijoittui kilpailussa kahdeksanneksi kymmenen kilpailijan joukosta.
Hän syntyi Boomin kaupungissa Antwerpenin provinssissa. Schoepen oli naimisissa hollantilaisen oopperalaulajan Josephina Jongenin kanssa ja heillä oli viisi lasta: Robert ("Bob Jr.", 1962), Myriam (1963), Jacky (1964), Peggy (1968), ja Tom (1970). Hänen pojastaan Tomista tuli hänen managerinsa Belgiassa.
Galt
Galt voi tarkoittaa seuraavia:
Albert Bandura
Albert Bandura (s. 4. joulukuuta 1925 Mundare, Kanada – 26. heinäkuuta 2021 Stanford, Yhdysvallat ) oli amerikankanadalainen psykologi. Banduran kuuluisimmat teoriat ovat sosio-kognitiivinen teoria persoonallisuudesta sekä tulos-tehokkuusodotus. Hän on tutkinut myös lasten aggressiivisuutta sekä television ja muiden mallien vaikutusta. Amerikkalaisia psykologeja korostetusti esille tuovassa vertailussa (2002) Bandura on viiden merkittävimmän psykologin joukossa.
Bandura opiskeli alemman yliopistotutkinnon Brittiläisen Kolumbian yliopistossa (University of British Columbia) Vancouverissa (psykologia, B.A., 1949). Tämän jälkeen hän siirtyi Yhdysvaltoihin Iowan yliopistoon, josta hän valmistui psykologiksi (psykologia, M.A. 1951) ja väitteli edelleen kliinisestä psykologiasta (Ph.D., 1952). Väitöskirjan jälkeisen työuransa Banudra vietti miltei kokonaan Stanfordin yliopistosa.
Banduran kehittämällä klassisella Bobo-nukkekokeella (1961) tutkittiin aikuisten antamien mallien näkymistä leikki-ikäisten lasten aggressiivisuudessa.
Nepalinhanhikki
Nepalinhanhikki (Potentilla nepalensis) on sormihanhikkien sukuun kuuluva laji. Se on lähtöisin Himalajan alueelta. Kasvi on puoli metriä korkea. Varret ovat suoria, nukkaisia ja niissä on punertavaa väriä. Nepalinhanhikilla on pitkulaisia ja sahalaitaisia lehdyköitä. Lehdet ovat muodoltaan liuskaisia; alalehdissä liuskoja on viisi ja ylälehdissä kolme. Kukat ovat väriltään kirkkaanpunaiset tai karmiininpunaiset ja ne ovat leveydeltään enimmillään 3 cm. Nepalinhanhikki kukkii kesäkuulta syyskuulle. Laji menestyy aurinkoisella ja kuivalla kasvupaikalla. Kasvia voidaan lisätä paitsi siemenistä, myös jakamalla, mikä voidaan tehdä sekä keväällä että loppukesällä.
Lieksan kirkko
Ensimmäinen Lieksan kirkko rakennettiin vuonna 1667. Kun se purettiin rappeutuneena, uusi kirkko rakennettiin samalle paikalle vuonna 1772. Se tuhoutui salaman iskusta vuonna 1828. Kolmas, Engelin piirtämä, kirkko valmistui vuonna 1836 ja neljäs eli nykyinen vuonna 1982.
Kirkon pohjakaava ja graniittinen kivijalka viittaavat sitä edeltäneeseen Engelin suunnittelemaan kirkkoon, suuri Andreaan ristin muotoinen kattoikkuna puolestaan paikalliseen kulttuuriperinteeseen, jossa luterilainen ja ortodoksinen usko ovat vaikuttaneet rinnakkain. Kirkon alttariseinällä on alttaritaulun sijasta suuri ristinmuotoinen ikkuna, josta aukeaa näkymä kohti Engelin suunnittelemaa kellotapulia, ainoaa vanhasta kirkosta muistuttavaa osaa. Ratkaisu muistuttaa Englannissa sijaitsevaa Coventryn katedraalia: Basil Spencen suunnitteleman, vuosina 1954–1962 rakennetun modernin katedraalin alttariseinällä olevasta ikkunasta näkyvät pommituksissa 1940 tuhoutuneen keskiaikaisen katedraalin rauniot.
Kirkko on konserttipaikkana jokakesäisillä Lieksan Vaskiviikoilla.
Myyränporras
Myyränporras eli taigamyyränporras (Diplazium sibiricum, syn. Athyrium crenatum) on lehtometsissä viihtyvä saniainen. Suomessa myyränporras on uhanalainen ja luonnonsuojelulailla rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko
Myyränporras kasvattaa pitkän, suikertelevan ja haarovan maavarren, josta nousee yksittäin kasvavia, 20–70 cm korkeita lehtiä. Lehden ruoti on lehtilavan pituinen ja tyvestä tummasuomuinen. Lehtilapa on 15–30 cm pitkä, leveän kolmiomainen ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Pikkulehdykät ovat tylppiä ja liuskaisia, liuskat ovat hammaslaitaisia. Pikkulehdyköiden suonet ovat alta karvaisia. Lehden alla olevat itiöpesäkeryhmät ovat soikeita, ja niiden katesuomu on vähäinen tai puuttuu kokonaan. Suomessa myyränportaan itiöt kypsyvät heinä–elokuussa.
Levinneisyys
Myyränportaan päälevinneisyysalue kattaa suurimman osan Pohjois-Venäjän havumetsävyöhykettä Siperiaan saakka. Venäjän ulkopuolella lajia tavataan Pohjois-Japanissa, muutamin paikoin Kiinassa, sekä Euroopan puolella Suomessa ja yksittäisiä esiintymiä Ruotsissa ja Norjassa. Suomen esiintymät keskittyvät Itä-Suomeen Etelä-Savosta Inarin Lappiin. Läntisimmät esiintymät ovat Pirkanmaalla ja Hämeessä.
Elinympäristö
Myyränporrasta tavataan lehtokorvissa, rehevissä puronvarsissa ja kallionaluslehdoissa. Suomessa laji on kärsinyt erityisesti rakentamisesta, purojen perkaamisesta sekä metsänhoidosta.
Esko Lehto
Esko Tapio Lehto (s. 30. tammikuuta 1952 Kajaani) on ollut Lieksan kaupunginjohtaja vuodesta 2003. Siihen asti Lehto toimi Lieksan kaupunginsihteerinä vuodesta 1983. Sitä ennen hän toimi Kajaanissa tilapäisenä lakimiehenä, vs. apulaiskaupunginsihteerinä, vs. kansliasihteerinä, tuomiokunnan notaarina ja kanslianotaarina sekä Alajärvellä yleisenä oikeusavustajana, vs. kunnansihteerinä ja kunnansihteerinä. Hänestä tuli oikeustieteiden kandidaatti vuonna 1978 ja varatuomari vuonna 1980. Hän jäi eläkkeelle syyskuun alussa 2015.
Gladbeck
Gladbeck on kaupunki Saksan Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa. Se sijaitsee Ruhrin alueen pohjoisella laidalla, osavaltionsa luoteisosassa. Se kuuluu Münsterin hallintopiiriin ja Recklinghausenin piirikuntaan. Kaupunkia rajaavat Bottropin, Dorstenin, Essenin ja Gelsenkirchenin kaupungit. Vuoden 2022 lopussa Gladbeckissa oli 75 889 asukasta.
Gladbeck jaetaan kuuteen eri kaupunginosaan, jotka ovat Brauck, Butendorf, Ellinghorst, Mitte, Rentfort ja Zweckel. Gladbeckin ystävyyskaupunkeja ovat Turkin Alanya, Englannin Enfield, Kiinan Fushun, Ranskan Marcq-en-Barœul, Itävallan Schwechat ja Puolan Wodzisław Śląski.
Yksi Gladbeckin suurimmista nähtävyyksistä on Wittringenin linna.
Perhokalastus
Perhokalastus on selvästi muista kalastusmuodoista erotettava, ikivanha kalastusmuoto. Erona yleisempään viehekalastukseen on se, että pyyntivälineenä toimivat perhot ovat niin kevyitä, että niiden heittämistä varten tarvitaan painava, etuosastaan kartioitu perhosiima.
Perhokalastus on ensimmäiseksi kehitetty taimenen myöhemmin myös muiden veden pinnalta syövien kalalajien, kuten harjuksen, kalastukseen. Keinotekoiset perhot rakennetaan eli sidotaan siten että niiden muoto, koko ja väritys vastaa kalan luonnollista ravintoa eli useimmiten hyönteisiä. Perho voi myös toimia yksinkertaisesti kalaa stimuloivana houkuttimena, jolloin perho ei välttämättä jäljittele kalan luonnollista ravintokohdetta.
Käytettävien perhojen skaala on hyvin laaja, koska hyönteisfauna on runsas ja kullakin lajilla on useita kehitysvaiheita. Lisäksi monet perhokalastajat sitovat perhonsa itse ja kullakin on oma näkemyksensä hyvin kalastavasta perhosta. Edellä mainittu hyönteisten jäljittely koskee lähinnä taimen- ja harjusperhoja.
Välineet
thumb|250px|Perho. Perhokalastukseen tarkoitetut vavat ovat verrattain kevyitä ja pitkiä heittosiiman ollessa suhteellisen raskas. Heittosiima on yleensä kartioitu ja niitä on saatavana useassa painoluokassa, kelluvana sekä osittain tai kokonaan uppovana. Myös siimojen rakenne vaihtelee suuresti eri käyttötarkoituksiin. Eniten käytetty on WF siima, joka on heitto-osaltaan paksu ja ohenee juoksusiimaksi. Viime aikoina on esiin noussut ns. ampumapää, joka on heittosiimaksi lyhyt ja toimii eräänlaisena suurinopeuksisena heittopainona, joka vetää siihen kiinnitetyn liukkaan juoksusiiman mukanaan heiton aikana. Tällä mahdollistetaan pidemmät heitot kuin yleensä "perinteisellä" siimarakenteella on ollut mahdollista. WF-siima on periaatteessa ampupää, mutta kiinteällä juoksusiimalla.
Perhokelat ovat niin sanottuihin virvelikeloihin verrattuna hyvin yksinkertaisia rakenteeltaan, ja ne sisältävät joskus vain rungon kelakiinnikkeineen ja siinä akselinsa varassa pyörivän puolan. Useissa malleissa on kalan väsytystä varten jarru, etenkin suuremmissa taimenen ja lohen kalastukseen tarkoitetuissa keloissa se on välttämätön. Kevyemmässä perhokalastuksessa kela toimii käytännössä vain siimavarastona, sillä satunnaisen normaalia isomman kalan väsytyksessä puolaa voidaan jarruttaa tarvittaessa käsin.
Perhokalastuksessa käytettävän vapamateriaalin on pakko olla joustava, jotta heittäminen olisi mukavaa ja kalan väsytys kävisi helposti sillä vapa väsyttää kalaa.Suosituimmat materiaalit perhovapaan on greenheard, lasikuitu, hiilikuitu ja bambusäleistä tehty vapa. Bambuvavat ovat suosittuja nykypäivänäkin, mutta ne ovat kalliita ja nykyään bambuvapoja pystyy tekemään myös itse. Bambuvapa ohuella perukkeella on todellinen "supervapa" erityisesti haurasleukaista kalalajia väsytellessä. Moderneja hiilikuituvapoja on sekä hitaita (notkeita) herkutteluvapoja että nopeita ja jäykähköjä, pitkäheittoisia vapoja. Lisäksi useat niistä ovat varsin edullisia.
Perho on kiinnitetty heittosiimaan perukkeen avulla. Peruke on yleensä – vavan mitasta ja olosuhteista riippuen – 2–5 metriä pitkä ja kartioitu joko valmiiksi tehtaalla tai omatoimisesti esimerkiksi sitomalla useita eripaksuisia siimoja peräkkäin. Kartiomainen rakenne auttaa peruketta oikenemaan heiton jälkeen. Kärki voi olla todella ohut, halkaisijaltaan vain 0,12 mm tai jopa vähemmän. Perukkeen kärjen tulisi olla mahdollisimman ohut, jotta perho pääsisi "elämään" mahdollisimman vapaasti, jolloin se saadaan vedessä ollessaan helpommin käyttäytymään esikuvansa mukaisesti. Kalastuksen kohteena olevien kalojen koko ja voima kuitenkin määrittävät perukkeen kärjen minimipaksuuden, useimmiten kokemusperäisesti. Perukkeeseen voidaan kiinnittää myös useampia perhoja sivutapseja apuna käyttäen.
Perhon heitossa on ennemminkin kysymys siiman heitosta, koska perho on useimmiten erittäin kevyt ja olisi yksinään mahdoton heitettävä. Siiman painon täytyy olla sopusoinnussa vavan ominaisuuksiin nähden. Siksi välineyhdistelmän valintaa helpottamaan on kehitetty painoluokitus (AFTM) jonka avulla siima ja vapa voidaan ostotilanteessa valita toisilleen sopivaksi. Karkeasti ottaen kevyeen harjuksen tai siian kalastukseen sopivat luokat AFTM #3-5, lohenkalastuksessa taas käytetään luokkia AFTM #9-12. Taimenelle sopii noiden välissä olevat luokat.
Perhokalastus Suomessa
Perhokalastus tuli tiettävästi Suomeen englantilaisten liikemiesten ja kalastusmatkailijoiden mukana 1800-luvulla. 1800-luvun alkupuolella Suomessa osattiin ilmeisestikin jo sitoa niin sanottuja häkiläperhoja taimen- ja harriperhoiksi, mutta ammattimaisen perhonsidontataidon katsotaan alkaneen kuitenkin Kajaanissa. Kajaanilainen Herman Renfors lähetti perimätiedon mukaan sisarensa Maria Renforsin opiskelemaan perhonsidontaa Englantiin vuonna 1875. Opiskelupaikka ei ole tiedossa, mutta on varsin todennäköistä, että se oli Redditchissä sijainnut Allcock’sin kalastusvälinetehdas, yksi aikansa suurimmista. Renforsilla oli pitkä yhteistyösuhde Allcock'sin kanssa.
Palattuaan Suomeen Maria Renfors aloitti sisarensa Annan kanssa ammattimaisen perhonsidonnan. Sisarusten perhot saivat näyttelyissä palkintoja ja kunniamainintoja. Suomalainen lohiperhonsidonta oli saanut alkunsa. Oskari Rönkä työskenteli Kajaani Osakeyhtiön (myöhemmin UPM) palveluksessa vuoteen 1949 saakka. Hän sai sidontaopin suoraan Maria Renforsilta. Viljo Saaristo oli farmaseuttina Hyrynsalmella ja sai puolestaan perhonsidontataidon perusteet Röngältä tietojen mukaan 1930-luvulla. Kainuun Rajavartioston komentajana 1956–1962 toiminut Matti Tiitola oppi myös Röngän avustuksella sitomaan perhoja. Rönkä opetti myös Kajaanissa asuneen everstiluutnantti Erkki Vaalaman sitomaan lohiperhoja. Eräiden tietojen mukaan Vaalaman opettajana toimi myös Matti Tiitola. Vaalaman tunnetuin perhosarja on 12 lohiperhoa käsittävä Teno-sarja.
Renfors alkoi parikymppisenä valmistaa Kajaanissa uistimia ja vuonna 1876 hän perusti kivihiomon, jossa valmistettiin muun muassa koruja sekä nappeja. Liiketoiminta laajeni 1880 turkistuotteisiin ja 1891 hän perusti Helsingin keskustaan sivuliikkeen kalastustuotteidensa myyntiä varten.
Vielä 1950-luvulla perhokalastus- ja perhonsidontataidot olivat suhteellisten harvojen henkilöiden käsissä. Edelleen sidottiin pääasiassa englantilaisten reseptien mukaisia lohi- ja taimenperhoja. Välineet olivat kalliita ja vaikeasti hankittavissa. 1970-luvulla vaikutti Suomessa jo joukko persoonallisia ja taitavia perhokalastajia, jotka olivat kehittäneet Suomen oloihin sopivia perhoja ja kalastustekniikoita, niinpä perhokalastusharrastus alkoi yleistyä. Ensimmäisiä suomalaisia perhokalastusoppaita kirjoittivat Walter Aunesluoma ja Toivo Mäkinen. Kirjojen tiedollinen taso ei aina ollut kovinkaan korkea. Esimerkiksi Erkki Vaalama arvosteli Aunesluoman kirjan julkaisun jälkeen tuoreeltaan Urheilukalastus-lehdessä.
Perhokalastuksen yleistymiseen on vaikuttanut voimakkaasti myös lasikuituisten vapojen ja muiden keinomateriaalien markkinoille tulo. Se laski voimakkaasti välineiden hintaa. Silti käsin tehty bambuvapa on nykyäänkin kallis hankinta.
Kilpailut
Perhokalastuksen 27. FIPS-Mouche maailmanmestaruuskilpailu järjestettiin Simossa ja Kemissä 13.–20.6.2007. Seuraavan kerran Suomessa perhokalastuksen MM-kisat järjestetään Kuusamossa elokuun puolivälissä vuonna 2020.
SM-finaalien tulokset
Henkilökohtaisten perhokalastuksen SM-finaalien tulokset 1986 – 2019
SM-finaaleihin pääsee vuosittain 40 kuluvan kauden SM-karsinnoissa parhaiten menestynyttä kilpaperhokalastajaa.
Suomen mestarijoukkue
{| style="width: 100%;"
Aiheesta muualla
Sportfiske
Tony Hawk’s Proving Ground
Tony Hawk’s Proving Ground on Neversoftin kehittämä ja Activisionin julkaisema rullalautailuaiheinen urheilupeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo DS:lle, PlayStation 2:lle, PlayStation 3:lle, Wii:lle ja Xbox 360:lle. Käännökset eri alustoille ovat tehneet Page 44 Studios ja Vicarious Visions.
Peli kuuluu Tony Hawk’s -pelisarjaan.
Pelin kulku
On kolme eri skeittaajaryhmää - 'Rigger', 'Hardcore' ja 'Career' (Muokkaava, hardcore ja ammattilainen) - joilla kaikilla on omat kykynsä ja suuntansa pelin juonessa.
Proving Ground tarjoaa videointiominaisuuden, parannellun verkkopelin ja Internetissä olevan 'oleskeluhuoneen', jossa pelaajat voivat skeitata muiden kanssa ja jonne voi lisätä uramoodin tavaroita. Nämä sisältyvät ainoastaan PS3- ja Xbox 360 -versioihin.
Hahmon voi nyt muokata alusta alkaen eikä pelaaja enää joudu valitsemaan valmishahmoa, kuten kahdessa edellisessä pelissä, jonka lisäksi hahmon saamat vammat vaikuttavat skeittaajan olemukseen. Create-A-Park (puiston luonti)-ominaisuuden on vahvistettu palaavan sisältäen yli 400 käytettävää osaa. Pelissä esiintyy myös kuuluisa suomalaisrullalautailija Arto Saari.
Sijainnit
Tony Hawk’s Proving Groundin sijainnit ovat Pohjois-Amerikan itärannikolla. Inner-City Phillyn ja Downtown Baltimoren välissä oleva Bay Bridge, Freedom Plazan ja Downtown Phillyn välissä oleva Metro sekä Baltimore Inner Harborin ja Freedom Plazan välissä oleva Harbor Bridge sisältyvät vain PS3- ja Xbox 360-versioihin ja sen ansiosta näillä kahdella alustalla pelaaja voi liikkua ympäri pelialuetta ilman lataustaukoja.
Ammattilaiset (Career)
Nämä henkilöt skeittaavat elantonsa eteen. Heillä on Nail-The-Trick, Nail-The-Grab, ja Nail-The-Manual. Ammattiskeittaajia on: Tony Hawk, Stevie Williams, Ryan Sheckler, Bob Burnquist, Nyjah Huston, ja Arto Saari.
Billy Mitchell
William ”Billy” Mitchell (29. joulukuuta 1879 – 11. helmikuuta 1936) oli yhdysvaltalainen upseeri ja lentäjä. Hän aloitti sotilasuransa maavoimissa, mutta sai lentäjänluvan vuonna 1917, ja Yhdysvaltain liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan hän komensi St. Mihielin taistelussa suurta ilma-armeijaa. Sodan jälkeen hän oli mukana upottamassa ilmapommituksella joukkoa Saksan keisarikunnan laivastolta saatuja aluksia, joista merkittävin oli taistelulaiva SMS Ostfriesland. Hän myös kritisoi ankarasti sitä, että asevoimat eivät antaneet ilmailuun siihen vaadittavia resursseja, ja että lentäjille aiheutui ylempien vastuuttomuuden jatkuvasti onnettomuuksia. Hänet vietiin lopulta vuonna 1925 ylempiensä ja asevoimien halventamisesta sotaoikeuteen, missä hänet todettiin syylliseksi. Lopun elämäänsä hän vietti puhujana ja aktivistina erottuaan asevoimien palveluksesta.
Elämäkerta
Mitchellin isä oli Wisconsinin osavaltiota myöhemmin edustajainhuoneessa ja senaatissa edustanut John L. Mitchell. Hän syntyi Nizzassa Ranskassa 29. joulukuuta 1879. Hänen äitinsä oli Harriet Danforth Becker Mitchell (k. 1922 ). Perheeseen kuului Williamin lisäksi kuusi muuta lasta.
Tony Hawk’s Proving Ground
Muokkaavat (Riggers)
He muokkaavat ympäristöönsä ramppeja, kaiteita etc. Voivat asettaa uusia esineitä skeitattavaksi (Rig-A-Kit -toiminto) ja omaavat kehittyneempiä kiipeilytaitoja. Heihin kuuluu: Daewon Song, Jeff King, Rodney Mullen, Vanessa Torres ja Bam Margera.
Billy Mitchell
Elämäkerta
Mitchellit olivat taloudellisesti hyvin toimeen tulevia ja viettivät paljon aikaa Euroopassa, missä John L. Mitchell opiskeli useissa arvostetuissa yliopistoissa. Perhe palasi Euroopasta ja asettui asumaan lähelle Milwaukeetä Wisconsinissa Williamin ollessa kolmevuotias. Hän piti varttuessaan metsästyksestä ja ratsastuksesta.
Tony Hawk’s Proving Ground
Asenteelliset (Hardcore)
Asenteelliset eli hardcoreskeittaajat skeittaavat urheilun vuoksi eivätkä välitä mediakuvasta. He saavat raivoliikkeitä, joita on potku, työntö ja tönäisy. Heihin kuuluvat: Mike Vallely, Dustin Dollin, Jereme Rogers, Lance Mountain, ja Andrew Reynolds.
Billy Mitchell
Sotilasuran alku
Mitchell lopetti yliopisto-opintonsa, kun Yhdysvallat julisti sodan Espanjalle huhtikuussa 1898, ja liittyi sen sijaan 1. Wisconsinin vapaaehtoisrykmenttiin. Sukunsa yhteyksien johdosta hän sai pian viestikomppaniassa vänrikin arvon. Sota Espanjaa vastaan päättyi ennen kuin Mitchellin yksikkö lähti taisteluun, mutta hänen isänsä vaikutuksesta yksikkö kuitenkin lähetettiin sodan jälkeen joulukuussa 1899 Kuubaan miehitysjoukkojen mukana. Mitchell osallistui Kuubassa aktiivisesti viestijoukkojen lennätinlinjojen suunnitteluun ja rakentamiseen.
Tony Hawk’s Proving Ground
Vastaanotto
Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 6.5/10.
Billy Mitchell
Sotateoreetikkona ennen maailmansotaa
Mitchell sai ennen pitkää haluamansa palveluspaikan Fort Leavenworthissa Kansasissa, missä hän toimi viestijoukkojen koulutusosaston avustavana johtajana. Osasto myös suoritti testejä uusille viestijoukkojen välineille. Vuonna 1906 Mitchell arvioi eräässä artikkelissaan, että ilmalaivoilla voitaisiin tulevaisuudessa suorittaa viestien välittämistä, sukellusveneiden havainnointia ilmasta käsin ja mahdollisesti jopa ilmapommituksia nitroselluloosaa käyttämällä. Samana vuonna hän oli lyhyesti mukana San Franciscon maanjäristyksen jälkeisissä armeijan avustustoimissa Kaliforniassa ja Kuuban miehityksessä siellä esiintyneiden levottomuuksien jälkeen.
Fort Leavenworthissa Mitchell sai myös ensimmäisen ja ainoan kerran varsinaista upseerikoulutusta. Vuonna 1907 hän aloitti opintonsa School of the Line -koulussa ensimmäisenä viestijoukkojen upseerina koskaan. Hän pääsi vuonna 1908 myös Staff College -sotakorkeakouluun. Tämän jälkeen hän anoi siirtoa viestijoukoista ratsuväkeen, mutta maavoimien esikuntapäällikkö J. Franklin Bell kieltäytyi hyväksymästä hänen siirtämistään, vaikka Mitchell löysikin ratsuväestä upseerin, joka oli halukas vuorostaan siirtymään viestijoukkoihin.
Pettymyksestään huolimatta Mitchell otti vastaan kahden vuoden sijoituksen Filippiineillä. Toimeksiantonsa aikana hän tarkkaili salassa japanilaisten tiedustelutoimintaan Taiwanin ja Filippiinien välillä, minkä lisäksi hän vieraili Venäjän–Japanin sodan taistelupaikoilla ja kirjasi muistiin tietoja kiinalaisten, japanilaisten ja venäläisten armeijoista. Hän tuli tutkimustyössään siihen tulokseen, että Yhdysvaltain ja Japanin välinen sota olisi väistämätön, joten Yhdysvalloilla tulisi olla riittävä sotilaallinen iskuvoima puolustaa omia diplomaattisia intressejään.
Pääesikunnassa
Palveltuaan jonkin aikaa viestikomppanian päällikkönä Fort McKinleyssä Mitchell sai 5. maaliskuuta 1912 tietää, että häntä oltiin ottamassa työhön maavoimien pääesikuntaan Washingtoniin. Hän aloitti työnsä esikunnassa helmikuussa 1913.
Pääesikunnassa Mitchell oli ainoa, jolla oli viestiupseerin tausta. Aika ajoin hän ajautui tekemisiin Yhdysvaltain alkutaipaleellaan olevien ilmajoukkojen kanssa. Ilmailu ei suuremmin kiinnostanut häntä, vaan hän näki sen lähinnä tiedustelun ja viestinvälityksen jatkeena. Hänen suosituksestaan lentäjiksi otettiin vuodesta 1914 lähtien ainoastaan alle 30-vuotiaita luutnantteja, jotka eivät olleet naimisissa. Viestijoukkojen osaksi perustettiin lisäksi vuonna 1914 erillinen ilmailuosasto, jonka johtajaksi nimitettiin everstiluutnantti Samuel Reber.
Mitchell oli vuonna 1914 ilmaissut kiinnostuksensa tehtävästä Wisconsinin kansalliskaartissa, sillä sitä kautta hän olisi saanut ylennyksen everstiksi. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa elokuussa 1914 hän kuitenkin jatkoi työssään pääesikunnassa ja hyödynsi siellä keräämäänsä tietämystä kirjoittamalla Chicago Tribune -lehteen anonyymisti artikkelin, missä arveli Ranskan nopeasti ja ratkaisevasti häviävän sodan Saksaa vastaan. Hän pyysi ylemmiltään, että hänet lähetettäisiin Eurooppaan tarkkailijaksi jonkin maan armeijaan ennen kuin sota olisi ohi. Hän toivoi itse mieluiten tarkkailijan paikkaa Venäjältä, sillä katsoi Venäjällä ja Yhdysvalloilla olevan ratkaistavana saman kaltaisia ongelmia. Marnen taistelu kuitenkin teki selväksi, että Ranska jatkaisi mukana sodassa, ja Mitchell tyytyi jatkamaan normaaleja tehtäviään pääesikunnassa.
Ilmailuosastossa
Samuel Reber siirrettiin 5. toukokuuta 1916 pois ilmailuosaston johdosta, ja tilalle nimitettiin everstiluutnantti George O. Squier, jonka alaisuudessa Mitchell oli palvellut Fort Leavenworthissa. Koska Squier oli nimityksensä aikaan sotilasattaseana Lontoossa, Mitchell toimi väliaikaisesti ilmailuosaston päällikkönä ja myöhemmin Squierin alaisuudessa sen varapäällikkönä. Lisäksi hänet ylennettiin majuriksi heinäkuussa 1916.
Ilmailuosastoon siirryttyään Mitchell päätti syksyllä 1916 hankkia itselleen lentäjänluvan, vaikka olikin aiemmin pitänyt itseään liian vanhana lentäjäksi. Hän matkusti Newport Newsiin Virginiassa ja aloitti siellä Curtiss Aviation School -lentokoulussa lentämisen opiskelun. Lennonopettajien arvio hänestä oli, että hän oli oppilaana innokas, mutta epätasainen – joinakin päivinä hän lensi erinomaisesti, joinakin taas ei. Mitchell yritti saada valtion maksamaan hänen lennonopetuksensa, mutta hän joutui lopulta maksamaan 1 470 dollarin summan itse. Kaiken kaikkiaan hän lensi koulussa 36 lentoa.
Maailmansodan jatkuessa alkoi näyttää todennäköiseltä, että Saksa ja Yhdysvallat joutuisivat ennen pitkää konfliktiin, jos edellinen päättäisi uudelleen aloittaa rajoittamattoman sukellusvenesodan. Konfliktissa Yhdysvalloilla olisi syvä tarve nopeasti laajentaa ilmapuolustushaaraansa, ja George O. Squierin mukaan Yhdysvaltain pitäisi lähettää ilmasodankäyntiä varten tarkkailija Eurooppaan. Tähän tehtävään hän valitsi Mitchellin, joka lähti Ranskaan maaliskuussa 1917.
Sanna-Mari Titov
Sanna-Mari Titov on suomalainen iskelmälaulaja. Hän on ollut aktiivinen myös harrastajateatterissa.
Titov, joka on alun perin Kuopiosta, muutti vuonna 2003 Helsingin kautta Nurmijärvelle. Tutustuttuaan Ilkka Vainioon ja Sipe Santapukkiin hän julkaisi vuonna 2004 ensimmäisen singlensä ”Kukkia & sidontaa” Edel Records Finlandille, jolla esiintyi Titovin itsensä lisäksi mm. Anssi Kela. Tämän jälkeen ilmestyivät singlet ”Sukeltaa saat” ja ”Uskon ihmeisiin”, jotka olivat Ilkka Vainion ja Antti Vuorenmaan käsialaa. Vuotta myöhemmin Sanna-Mari ryhtyi yhteistyöhön lauluntekijä Ville Laaksosen kanssa ja ilmestyi single ”Niin odotimme aamua”.
Vuonna 2006 Sanna-Mari alkoi kirjoittaa lauluja itse. Ensimmäinen oma kappale ”Luodut toisillemme” julkaistiin singlenä vuonna 2007. Vuonna 2009 laulajattaren levy-yhtiö vaihtui Edeliltä Magnum Musiciin ja kesän 2009 alussa julkaistiin uusi single ”Muisto rakkaudesta”. Kappaleen ovat kirjoittaneet Nalle Ahlstedt (sävellys) ja Sinikka Svärd (sanoitus).