cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jukka Iisakkila
Koulutus
Useiden suomalaisten ja ulkomaisten orkestereiden kanssa työskennellyt Jukka Iisakkila on valmistunut Tukholman Kuninkaallisen Musiikkikorkeakoulun orkesterinjohdon diplomiluokalta opettajanaan Jorma Panula.
Jorma Panulan ohella Iisakkilan tärkeimmät opettajat ovat olleet Esa-Pekka Salonen, Alan Gilbert sekä Martyn Brabbins. Iisakkila on valmistunut lyömäsoittajaksi Tanskan kuninkaallisesta musiikkiakatemiasta ja filosofian maisteriksi Jyväskylän yliopistosta pääaineenaan musiikkitiede ja musiikkikasvatus.
Soitintutkintoihin kuuluvat myös piano ja sähkökitara. Kitaraopinnot Iisakkila on suorittanut Oulunkylän pop-jazz konservatorioon, Jyväskylän yliopiston/konservatorion koulutusohjelmaan sekä Tukholman kuninkaallisen musiikkiakatemian jazz-osastolle.
Sävellys ja teorian opintojaan hän on täydentänyt mm. György Kúrtagin ja Peter Eötvösin sävellyksen mestarikursseilla.
Ura
Hän toimi Pori Sinfoniettan kapellimestarina ja taiteellisena johtajana vuoteen 2012. Iisakkila on Sääksmäki Soi! -musiikkifestivaalin taiteellinen johtaja.
Kotimaassa Iisakkila on johtanut mm. Helsingin kaupunginorkesteria, Tapiola Sinfoniettaa, Avanti!-orkesteria, Turun filharmonista orkesteria, Tampere Filharmoniaa, Oulu Sinfoniaa ja useita muita orkestereita.
Jukka Iisakkila tekee säännöllisesti yhteistyötä kotimaassa Tapiola Sinfoniettan ja Tanskassa Tanskan Radion Sinfoniaorkesterin sekä Norjassa Stavangerin Sinfoniaorkesterin kanssa. Hän on toiminut myös Tanskan radion kamariorkesterin vakituisena vierailijana 2012-2014 sekä Japanissa Nagoya Philharmonic Orchestran vierailijana.
Nykyisin Iisakkila toimii The Metropole Orchestran vierailijana Hollannissa, Stavangerin sinfoniaorkesterin vierailijana ja on Norjassa Stavangerin yliopiston/musiikkikorkeakoulun orkesterinjohdon apulaisprofessori.
Iisakkila on vieraillut säännöllisesti Euroopan merkittävien uuden musiikin yhtyeiden ja sinfoniaorkesterien edessä sekä oopperataloissa. Iisakkila on johtanut mm. Ranskassa, Hollannissa ja Unkarissa. Ruotsissa hän on työskennellyt Ruotsin radion, Malmön, Helsingborgin, Gävlen sinfoniaorkesterin ja Kammarensemblen kapellimestarina. Iisakkila on johtanut Tanskassa Odensen sinfoniaorkesteria sekä Tanskan radion sinfoniaorkesteria (DNRSO). Vierailuohjelmassa ovat olleet myös Kanadassa Ottawan National Arts Centre -orkesteri, NASH-ensemble ja BBC:n Filharmonikot Englannissa.
Monikulttuurisia produktiota hän on tehnyt mm. Iro Haarlan kanssa ECM-levymerkille yhdessä Norrlands Operan kanssa, Tanskan radion orkesterin ja Kööpenhaminan Filharmonikkojen kanssa.
Yhteistyössä ja instrumentalistina Iisakkila on toiminut mm. Indians, Rumpistol, KMH Big Band, Johan Zakrisson Ensemble, Dave Richeso Band kanssa ja the Breed plays Pekka Pohjola -yhtye. Merkittävää on säännöllinen yhteistyö säveltäjä-kitaristi Steve Vain kanssa.
Jukka Iisakkila on työskennellyt useiden koti –ja ulkomaisten artistien kanssa sekä instrumentalistina että säveltäen ja sovittaen niin populaarimusiikkia, viihdemusiikkia, klassista ja jazz musiikkia. Hän on levyttänyt levymerkeille ECM, Sony / Legacy Recordings, Dacapo, Favoured Nations, Century Media Records, Pilfink, Eclipse Music ja Apart Records.
Opetustoiminta
Iisakkila työskentelee Norjassa Stavangerin yliopiston / musiikkikorkeakoulun orkesterinjohdon apulaisprofessorina. Hän on toiminut myös orkesterinjohdon opettajana Sibelius-Akatemiassa, Panula-akatemiassa ja Belgiassa Leuvenin musiikkiakatemiassa.
Palkinnot
Jukka Iisakkila voitti ensimmäisen palkinnon Helsingborgin kapellimestarikilpailussa vuonna 2002 ja kolmannen palkinnon Jorma Panulan kapellimestarikilpailussa vuonna 2004. Iisakkila palkittiin vuonna 2006 Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian kapellimestaripalkinnolla.
Joaquín Turina
thumb|Joaquín Turina Joaquín Turina (9. joulukuuta 1882 – 14. tammikuuta 1949) oli espanjalainen säveltäjä.
Turina syntyi Sevillassa ja opiskeli Sevillan lisäksi Madridissa. Vuosina 1905–1914 hän opiskeli Pariisissa sävellystä Vincent d'Indyn johdolla. Palattuaan Madridiin vuonna 1914 Turina alkoi toimia säveltäjänä, opettajana ja kriitikkona. Vuodesta 1931 lähtien hän oli konservatoriossa sävellyksen professorina.
Turina sävelsi muun muassa oopperoita.
Kuudennusmies
Kuudennusmies ja joissain Suomen pitäjissä myös seurakunnan vanhin, kyläntarkastaja tai kinkeri- eli yökuntamies oli Suomessa toiminut monipuolisia tehtäviä varten valittu seurakunnan luottamusmies.
Valinta
Varhaisimmat maininnat kuudennusmiehistä ovat Kustaa Vaasan ajoilta, mutta varsinaisesti instituutiosta on runsaasti mainintoja 1600-luvulta lähtien. Pitäjänkokouksessa, kirkonkokouksessa, jonka paikkana oli yleensä kirkkohuone ja aika jumalanpalveluksen jälkeen, kirkkoherra ja pitäjäläiset valitsivat yhdessä kirkkopitäjän kuudennusmiehet, joita oli aina useampi samanaikaisesti tehtäviään hoitamassa. On myös mainintoja, että pitäjäläiset olivat valinneet kuudennusmiehet käräjillä, mutta tämä on ollut varmaankin poikkeus säännöstä. Kuudennusmiehet valittiin yleensä kinkerikunnittain, eli edustettuina olivat pitäjien eri osat. 1800-luvulla kuudennusmiesten tehtävät siirtyivät seurakuntien kirkkoneuvostoille.
Tehtävät
Aluksi kuudennusmiesten tehtävänä oli edustaa omaa kulmakuntaansa kirkollisessa itsehallinnossa, ja toisaalta heidän tuli huolehtia siitä, että heidän oman alueensa asukkaat suorittivat yhteiset velvollisuutensa, elivät Herran nuhteessa ja tottelivat annettuja käskyjä. Keskeistä oli myös huolehtiminen papiston kymmenysten ja verojen maksamisesta. Kuudennusmiesten tehtävät muuttuivat kuitenkin ajan myötä enemmän maallista hallintoa, lähinnä kunnanhallintoa, vastaaviksi.
Tärkeä tehtävä oli myös kirkonarkun avaimen säilyttäminen, sillä yhdelle kuudennusmiehistä lankesi tämä tehtävä. Kaksi muuta avainta oli kirkkoherran ja kirkonisännän hallussa.
Rakennustöiden ja moraalin valvoja
Seurakunnat olivat suuria rakennuttajia, sillä kirkot, kappelit ja pappilat olivat merkittäviä rakennuskohteita. Kuudennusmiesten tehtävä oli näissäkin hankkeissa hyvin keskeinen, sillä he kutsuivat talonpojat koolle kirkkoon ja jakoivat jokaiselle työosuuden, ja he myös valvoivat oman alueensa töiden suorittamista osuuksien mukaisesti.
Omassa kinkerikunnassaan kuudennusmies oli yleinen hyvien tapojen ja moraalin vartija; hän siis valvoi yleensä kyläläisten elämää. Heidän tehtävänään oli myös valvoa kyläläisten kirkossakäyntiä, varsinkin suurina juhlapyhinä. He myös järjestivät kyläläisten kellonsoittovuorot ja valvoivat tehtävän suorittamista.
Ennen uuden kunnallislaitoksen syntyä 1860-luvulla kuudennusmiehillä oli siis paljon maallisia tehtäviä. Kuudennusmiehiksi valittiin usein vakavaraisia ja vaikutusvaltaisia seurakunnan jäseniä. Yhdessä kirkonisännän kanssa kuudennusmiehet muodostivat eräänlaisen kunnanvaltuuston.
Milan Lucic
Milan Lucic (s. 7. kesäkuuta 1988 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Boston Bruinsissa. Hän on laitahyökkääjä ja Boston Bruinsin toisen kierroksen varaus vuodelta 2006. Lucic on iso ja voimakas hyökkääjä, joka osaa viimeistellä ja pelata aggressiivisesti. Häntä on verrattu myös Bruins-legendoihin Cam Neelyyn ja Terry O'Reillyyn.
Ura
Lucic pelasi kausina 2004–2007 WHL-joukkue Vancouver Giantsissa. Kaudesta 2004–2005 hän pelasi vain yhden runkosarja- ja kaksi playoffottelua, kun hän pelasi enimmäkseen BCHL:ssä. Seuraavalla kaudella hän voitti WHL:n mestaruuden ja sitä seuraavalla kaudella 2006–2007 Memorial Cupin. Hänet valittiin myös Memorial Cup -turnauksen parhaaksi pelaajaksi ja palkittiin Stafford Smythen muistopalkinnolla. Lucic nimettiin myös turnauksen tähdistökentälliseen.
Lucic teki NHL-sopimuksen elokuussa 2007 ja tällä hetkellä hänellä on kesään 2016 ulottuva yksisuuntainen sopimus ja hän saa 6,5 miljoonaa dollaria kaudessa. Lucic murtautui Bruinsin kokoonpanoon heti tulokaskaudellaan 2007–2008 ja teki läpimurtonsa kaudella 2008–2009 sekä nousi sensaatioksi. Lucic osaa myös tarvittaessa tapella.
Lucic pelasi Boston Bruinsissa kahdeksan kautta ja oli voittamassa Stanley Cupia kaudella 2010–2011. 26. kesäkuuta 2015 hän siirtyi Los Angeles Kingsiin pelaajakaupassa, jossa Bruins sai vaihdossa ensimmäisen kierroksen 13. varausvuoron saman päivän NHL:n varaustilaisuudessa sekä maalivahti Martin Jonesin ja puolustaja Colin Millerin.
Yksityiselämä
Lucicin vanhemmat ovat serbialaisia. Hänen enonsa Dan Kesa on entinen NHL:ssä pelannut jääkiekkoilija. Lucicin selkä on kyömyinen ja hänellä todettiin Scheuermannin tauti hänen ollessa 15-vuotias.
Robert Lamoureux
Robert ”Bobby” Lamoureux (s. 31. toukokuuta 1950 Longueuil, Québec, Kanada) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija.
Lamoreux pelasi juniorijääkiekkoa QMJHL:n Drummondville Rangersissä. Hän pelasi Suomessa vuosina 1971–1975 Turun Palloseurassa ja kaudella 1978–1979 Kiekko-67:ssa.
Benedictus Granroth
Benedictus Granroth oli suomalainen pappi ja lintutieteilijä.
Granrothin syntymäaika ja -paikka eivät ole tiedossa, mutta todennäköisesti hänen isänsä oli räätäli Gustaf Jönsson ja äitinsä Anna Sigfridsdotter Bonelius, molemmat Pietarsaaresta.
Benedictus Granroth opiskeli Turun Akatemiassa 1699–1706. Hänen joutsenen laulua käsittelevä väitöksensä (pro exercitio) tarkastettiin 31. toukokuuta 1703 (Exercitium academicum, De cantu cycnorum) ja aatelisvaakuna-aiheinen väitöksensä (pro gradu) kesäkuussa 1706. Professori Torsten Rudeen toimi ohjaajana kummassakin väitöksessä. Filosofian maisteriksi hänet nimitettiin kesäkuussa 1707. 4. toukokuuta 1706 Granroth vihittiin papiksi ja hän pääsi heti apulaispapiksi Uuteenkaarlepyyhyn. Sittemmin hän oli Oulun kappalainen vuosina 1710–1715.
Oulusta Granroth, hänen vaimonsa Margareta Forsman ja heidän poikansa Gustav pakenivat isovihan venäläisvalloittajia Ruotsin Piitimeen, missä sekä Benedictus että Margareta kuolivat 1715. Gustav oli silloin noin viisivuotias ja meni hänkin sittemmin opiskelemaan Turun Akatemiaan, ja toimi kappalaisena Pietarsaaressa.
Montesquieu
Charles-Louis de Secondat, La Brèden ja Montesquieun paroni (18. tammikuuta 1689 La Brède, lähellä Bordeaux’ta, Ranskan kuningaskunta – 10. helmikuuta 1755 Pariisi, Ranskan kuningaskunta) oli kuuluisa filosofi ja valistuksen ajan kirjailija. Hän oli koulutukseltaan juristi, mutta varallisuutensa ansiosta pystyi keskittymään kirjoittamiseen.
Montesquieun tunnetuimmat teokset ovat Persialaisia kirjeitä (1721) ja De l’Esprit des Lois (1748, Lakien henki, ei suom.), jota pidetään hänen pääteoksenaan. De l’Esprit des Lois on laaja teos, jossa käsitellään monia lainsäädännön aloja ja vertaillaan eri maissa eri aikakausina voimassa olleita lain säännöksiä. Teos tunnetaan kuitenkin parhaiten siitä, että siinä Montesquieu esittelee vallan kolmijako-oppinsa, jolla on ollut hyvin suuri merkitys länsimaisten demokratioiden hallitusmuotojen kehitykselle. Montesquieu piti vallan keskittymistä pahimpana kansalaisten vapautta uhkaavana asiana. Hänen esittämänsä ratkaisu tähän uhkaan on vallan kolmijako-oppi, jonka mukaan lainsäädäntövallan, toimeenpanovallan ja tuomiovallan piti olla eri ihmisten käsissä.
James FitzJames Berwick
thumb|James FitzJames (1670-1734), 1. Berwickin herttua
Montesquieu
Lakien henki
Pääteoksensa Lakien henki Montesquieu julkaisi anonyymisti vuonna 1748. Kirja sai paljon huomiota ja arvostusta Euroopassa ja Britannian Amerikan-siirtokunnissa. Katolisissa maissa se herätti myös vastustusta, ja Montesquieun arvostelijoiden mukaan hän pyrki heikentämään uskonnon asemaa ja luonnollista lakia. Ranskassa katolinen kirkko kielsi Montesquieun Lakien hengen sekä muita teoksia, jotka asetettiin katolisen kirkon kiellettyjen teosten listalle. Kuitenkin muualla Euroopassa, etenkin Britanniassa, niitä arvostettiin suuresti. Lakien henki oli myös myyntimenestys, se myi 22 painosta loppuun kahden ensimmäisen vuoden aikana.
James FitzJames Berwick
'''James FitzJames, 1. Berwickin herttua''' (21. elokuuta 1670 Moulins, Ranska – 12. kesäkuuta 1734 Philippsburg) oli kenraali ja Ranskan marsalkka vuodesta 1706. Hän taisteli menestyksekkäästi Espanjan perimyssodassa voittaen Ranskan vastaisen liittokunnan armeijan Almazánin taistelussa vuonna 1707.
Montesquieu
Lakien henki
Montesquen mukaan ”hallitusvalta pitää rakentaa siten, että yhdenkään ihmisen ei tarvitse pelätä toista”, ja tämä ja hänen esittämänsä tarkka vallan ositus ja osien tasapainotus (”checks and balances”) vaikutti myöhemmin ratkaisevasti Yhdysvaltain perustuslakiin ja sen isään, James Madisoniin.
James FitzJames Berwick
Hän oli Englannin kuningas Jaakko II:n ja Lady Arabella Churchillin (1648–1730), John Churchill Marlboroughin sisaren, avioton poika. Sukunimi FitzJames viittaa aviottomaan syntyperään, kirjaimellisesti "Jamesin poika". Hänen muita arvonimiään olivat Tinmouthin jaarli ja Bosworthin paroni.
Montesquieu
Lakien henki
Kirja omistaa neljä kappaletta Englannin ja sen vapauden turvaavan vallanjaon käsittelemiseen. Montesquieu oli myös huolissaan siitä, että Ranskassa monarkin valtaa rajoittava aatelin voima oli katoamassa.
James FitzJames Berwick
Hän sai koulutuksensa isänsä Stuart-suvun kustannuksella Ranskassa yksityisessä Collège de Juilly'ssa, Collège du Plessis'ssa (nyk. Sorbonne) Pariisissa sekä jesuiittojen ylläpitämässä sotilasakatemiassa Collège de La Flèche'ssa (nyk. Prytanée national militaire).
Berwick aloitti sotilasuransa Itävallan armeijassa Lothringenin herttuan Kaarle V:n palveluksessa ja osallistui muun muassa Budan piiritykseen vuonna 1686 ja Mohácsin taisteluun 1687. Berwick seurasi kuninkaaksi noussutta isäänsä Jaakko II:sta Englantiin vuonna 1687 ja hänelle annettiin Berwick-Upon-Tweedin herttuan arvonimi, Portsmouthin kuvernöörin titteli ja kuningas löi hänet Sukkanauharitarikunnan (Order of the Garter) ritariksi sekä hän sai setänsä Marlborough'n herttuan tavoitteleman Blues and Royals ratsuväkirykmentin everstin arvon. Tämä arvo on nykyisin Englannin prinsessa Annella.
Montesquieu
Liberalismi
Lakien hengessä Montesquieu puoltaa perustuslaillisuutta, vallanjakoa, orjuuden lakkauttamista, ihmisoikeuksia ja laillisuusperiaatetta.
James FitzJames Berwick
Hän joutui kuitenkin isänsä Jaakko II:n lailla maanpakoon 1688 mainion vallankumouksen nostettua Vilhelm III Oranialaisen Englannin valtaistuimelle. Berwick jatkoi taistelua Vilhelmiä vastaan Irlannissa, osallistuen muun muassa Boynen taisteluun vuonna 1690. Vuonna 1691 hän siirtyi Ranskan armeijan palvelukseen jatkamaan yhdeksänvuotista sotaa Englantia vastaan.
Montesquieu
Konservatiivisia kantoja
Toisaalta Montesquieulla oli monia myöhempien valistusajattelijoiden näkemyksiä konservatiivisempia kantoja. Hän esimerkiksi hyväksyi perinnöllisen vallan ja ensiksi syntyneen lapsen etuoikeudet (esikoisoikeuden). Hänestä nainen saattoi johtaa hallitusta muttei perhettä.
James FitzJames Berwick
pienoiskuva|188x188px|James FitzJames (1670-1734), Benedetto Gennari II:n maalaus
Berwick johti 1706–1707 menestyksekkäästi Espanjassa taistellutta ranskalaista armeijaa Espanjan perimyssodassa, josta palkkioksi hän sai Ranskan kuningas Ludvig XIV:ltä Fitz-Jamesin herttuan tittelin ja Espanjan kuningas Filip V:ltä Lirian ja Xérican herttuan tittelin.
Uudemman kerran Berwick johti armeijaa Espanjassa vuonna 1719, mutta tällä kertaa Filip V:tä vastaan. Berwickin viimeiseksi sodaksi jäi Puolan perimyssota, jossa hän johti Reinillä operoinutta Ranskan armeijaa. Tykinkuula surmasi hänet mestaamalla Philippsburgin piirityksessä vuonna 1734.
Berwick käsitti hyvin logistiikan merkityksen liikkuvalle sodankäynnille, ja hän kykeni usein yllättämään vastustajansa siirtämällä armeijansa nopeasti paikasta toiseen.
Perhe ja suku
pienoiskuva|189x189px|Lady Honora de Burke (n. 1675-1698), William Russellin maalaus (attr.) n. 1690 pienoiskuva|185x185px|James Fitz-James Stuart (1696-1738), Hyacinthe Rigaudin ateljeen maalaus, 1708 jälkeen pienoiskuva|205x205px|Jacobo Fitz-James Stuart (1718-1785), Louis-Michel Van Loon maalaus n. 1725-1750
James FitzJames meni vuonna 1695 naimisiin irlantilaisen Lucanin kreivittären Lady Honora de Burken, William Burken, 7. Clanrigarden jaarlin ja Helen MacCartyn, 1. Clancartyn jaarlin tyttären (n. 1675–1698) kanssa. Heille syntyi 1696 poika James Francis Fitz-James Stuart, josta tuli 2. Berwickin herttua ja 2. Lirian ja Xérican herttua. Hän meni naimisiin 1716 Kristoffer Kolumbuksen jälkeläisen Catalina Ventura de Portugal-Columbuksen, 9. Veraguan ja La Vegan herttuattaren kanssa ja heillä oli neljä aikuiseksi elänyttä lasta. Heistä kuuluisin on Jacobo Fitz-James Stuart, 3. Berwickin herttua, jolla oli avioliittonsa ansiosta seitsemän erilaista aatelisarvoa.
James Fitz-James Stuart palveli Parman kuningatarta sodassa Napolin ja Sisilian takaisinvaltaamiseksi 1717-1719. Hän palveli irlantilaisrykmentissä Espanjan armeijassa sekä Espanjan kuninkaallisessa armeijassa ja ylennettiin kenttämarsalkaksi 1724. Espanjan Venäjän suurlähettiläänä hän oli 1726-1730, Itävallan suurlähettiläänä 1730-1733 ja Napolin suurlähettiläänä kuolemaansa 1738 asti.
James FitzJamesilla oli toisesta avioliitosta vuonna 1700 Anne Bulkeleyn, Jaakko II:n talouden päällikön (Master of the Household) Henry Bulkeleyn ja Sophia Stewartin tyttären kanssa (n. 1670-1751) 13 lasta, kahdeksan poikaa ja viisi tytärtä, joista kymmenen selvisi hengissä varhaislapsuudesta. Heistä kuuluisin on ranskalainen kenraali, Ranskan marsalkka Charles de Fitz-James, 4. Fitz-Jamesin herttua (1712–1787), joka peri tittelin kahden vanhemman veljensä kuoltua.
pienoiskuva|222x222px|Charles de Fitz-James (1712–1787)
ESPN America
ESPN America (helmikuuhun 2009 asti North American Sports Network eli NASN) on ainoa täysin pohjoisamerikkalaiseen urheiluun keskittynyt kanava Euroopassa. Kanavan omistaa ESPN Inc., ja se lähettää ohjelmaa 24 tuntia vuorokaudessa, seitsemänä päivänä viikossa. Joitakin ESPN American ja ESPN:n ohjelmia näytetään myös Canal+-kanavilla.
Knol
Knol oli Googlen suunnittelema verkkotietosanakirjahanke. Sen kehittämisestä ilmoitettiin 13. joulukuuta 2007 ja palvelun julkinen beta-vaihe alkoi 23. heinäkuuta vuonna 2008. Hankkeeseen pyrittiin saamaan kirjoittajiksi asiantuntijoita, jotka julkaisevat sivut nimellään. Sisältö olisi kirjoittajien vastuulla, ja samasta aiheesta voisi olla useita, keskenään kilpailevia sivuja. Jos kirjoittajan sivulla olisi mainoksia, hän saisi osansa mainostuloista.
Useat kolumnistit ovat kuvanneet Googlen hanketta yritykseksi luoda Wikipedialle kilpailija.
Palvelu suljettiin vuonna 2012.
Britannian Grand Prix 1972
Kilpailu
Sekä paalupaikalta lähtenyt Jacky Ickx että toisesta ruudusta lähtenyt Emerson Fittipaldi saivat molemmat erinomaisen lähdön, kun taas kolmannesta ruudusta lähtenyt Peter Revsonin lähtö ei ollut mitenkään erityisen hyvä. Jean-Pierre Beltoise onnistui nousemaan lähdössä kolmanneksi, kun taas Revson ja Jackie Stewart putosivat molemmat yhden sijan eli sijoille neljä ja viisi. Pian Stewart kuitenkin onnistui nousemaan Revsonin ohi neljänneksi. Kärjessä ajaneet Ickx ja Fittipaldi kasvattivat koko ajan eroa muihin kuljettajiin.
Heti kilpailun alussa saatiin keskeyttäneitä, kun Andrea de Adamich joutui keskeyttämään ajettuaan ulos. Pian tämän jälkeen Lotuksen David Walker ajoi todella hitaasti varikolle. Hän kuitenkin pääsi jatkamaan kilpailua oltuaan varikolla todella kauan.
Kun seitsemän kierrosta oli ajettu, meni Henri Pescarolon moottori rikki, ja auto jäi vaarallisesti keskelle tietä. Ratavirkailija tuli suorastaan repimään Pescarolon turvaan. Moottoria jäähdytettiin vaahtosammuttimilla, minkä takia näkyvyys oli huono. Auto jäi pitkäksi aikaa keskelle rataa, koska muita autoja tuli koko aika tapahtumapaikalle, eikä sitä sen takia päästy työntämään nurmikolle.
Jo kolmanneksi noussut Stewart saavutti koko ajan kärjessä ajaneita Ickxiä ja Fittipaldia. Päästyään lähelle Fittipaldia, Fittipaldi ajoi eräässä mutkassa leveäksi, ja Stewart pääsi ohittamaan hänet. Näin hän nousi toiseksi aivan Ickxin perään. Stewart pysyi hyvin Ickxin perässä, mutta kierroksella ohitettavien takia ero pääsi vähän väliä kasvamaan. Kierroksella ohitettavien hidastellessa Fittipaldi onnistui ohittamaan Stewartin nousten näin kilpailussa toiseksi.
Ajettuaan 49 kierrosta Ickx tuli melko hitaasti varikolle, ja joutui keskeyttämään öljynpaineiden vuoksi. Samalla Fittipaldi otti kärkipaikan ja Stewart nousi toiseksi.
Fittipaldi ajoi voittajana maaliin ja Stewart oli toinen noin neljän sekunnin päässä Fittipaldista.
Weird Tales
Weird Tales on Yhdysvalloissa ilmestyvä pulp-lehti, joka julkaisee pääasiassa fantasia- ja kauhutarinoita. Alkuperäisen Weird Talesin 279 numeroa ilmestyivät vuosina 1923–1954. Sittemmin lehteä on useampaan otteeseen yritetty herätellä eloon. Nykymuodossaan se on ilmestynyt vuodesta 1988 alkaen, ja numerojen määrä on vuosikymmenien myötä noussut yli 360:een.
Ilmestyessään Weird Tales oli yksi harvoista yliluonnollisiin tarinoihin keskittyvistä julkaisuista, ja lehden vaikutus myöhempään kauhukirjallisuuteen on ollut huomattava. Lehden tunnetuin ja arvostetuin päätoimittaja oli Farnsworth Wright, joka luotsasi lehteä sen kulta-aikana 1930-luvulla. Wrightin aikakaudella Weird Talesiin kirjoittivat sen tunnetuimmat avustajat H. P. Lovecraft, Robert E. Howard ja Clark Ashton Smith. Heistä Lovecraftia pidetään 1900-luvun merkittävimpänä kauhukirjailijana, kun taas Howardin vaikutus fantasiakirjallisuuteen ja erityisesti miekka ja magia -lajityyppiin on ollut huomattava. Weird Talesin sivuilla tekivät ensiesiintymisensä sellaiset populaarikulttuurin hahmot kuin Cthulhu ja Conan barbaari.
Suuren osan historiaansa Weird Tales kamppaili taloudellisten ongelmien kanssa. Myös lehden tuoreemmat tulemiset ovat kärsineet talousvaikeuksista ja epäsäännöllisestä julkaisuaikataulusta. Kauhu- ja fantasiakirjallisuden harrastajien parissa Weird Talesilla on kuitenkin legendaarinen maine. Fantasia-aiheisista pulp-lehdistä Weird Talesia arvostetumpi on vain vuosina 1939–1943 ilmestynyt Unknown.
Ensimmäinen vuosi (1923–1924)
Peter Hainingin (1976) mukaan Weird Tales oli viktoriaanisten ”pennin kauhulukemistojen” perillinen, joka ”tarjosi halpaan hintaan lennokasta dramatiikkaa huonolaatuiselle paperille painettuna”. 1900-luvun alussa Yhdysvalloissa perustettiin useita pulp-lehtiä, joissa julkaistiin viihdyttäviä novelleja, jatkotarinoita ja artikkeleja. Jo ensimmäiset pulp-lehdet julkaisivat silloin tällöin kauhutarinoita. Weird Tales oli kuitenkin ensimmäinen pelkästään yliluonnollisiin tarinoihin erikoistunut pulp-lehti.
Lehden perustaja ja ensimmäinen omistaja oli chicagolainen kustantaja Jacob C. Henneberger, joka oli saavuttanut mainetta College Humor -lehden julkaisijana. 1920-luvun alussa Henneberger perusti useita muita lehtiä, kuten Magazine of Funin sekä etsivätarinoihin erikoistuneen Detective Talesin. Henneberger ihaili suuresti Edgar Allan Poeta, jonka innoittamana hän päätti perustaa kauhuaiheisen lehden. Mahdollisesti päätökseen vaikutti myös H. P. Lovecraftin novelli ”Vaaniva pelko”, jonka Henneberger luki eräästä amatöörilehdestä. Henneberger valitsi päätoimittajaksi vakituisen yhteistyökumppaninsa ja Detective Talesin toimittajan Edwin Bairdin.
Franjo Krežma
Franjo Krežma (2. syyskuuta 1862 Osijek, Itävallan keisarikunta – 15. kesäkuuta 1881 Frankfurt am Main, Saksan keisarikunta), joka tunnetaan saksankielisissä maissa myös nimellä Franz Krezma, oli kroatialainen<font color="#0b0617"> viulisti ja säveltäjä.
El Quartelejo
El Quartelejo on pohjoisimman kiinteän intiaaniasutuksen raunioille annettu nimitys. Rauniot sijaitsevat Kansasin osavaltiossa Scottin piirikunnassa Scott Cityn pohjoispuolella Lake Scott State Parkin alueella Ladder Creekin varrella. Rauniot ovat ainoat kiinteät intiaaniasutuksen rakennusjäänteet Kansasin osavaltiossa.
Weird Tales
Ensimmäinen vuosi (1923–1924)
Weird Talesin ensimmäinen numero ilmestyi maaliskuussa 1923. Lehti oli 192-sivuinen. Baird ei ollut erityisen kiinnostunut kauhusta, ja ensimmäisenä vuonna Weird Talesissa julkaistiin lähinnä perinteisiä kummitusjuttuja ja makaabereja rikostarinoita. Vaikka lehden yleistaso oli matalahko, siihen kirjoittivat jo alkuvaiheessa monet sen suosituimmista avustajista, kuten Frank Owen, Seabury Quinn ja Clark Ashton Smith, joka alkuvaiheessa kirjoitti vain runoutta.
El Quartelejo
El Quartelejon alkuperälle on kaksi mahdollista selitystä. Vuonna 1664 ryhmä pueblointiaaneja lähti New Mexicosta, mutta espanjalaisten joukot saartoivat heidät ja saattoivat heidät takaisin New Mexicoon. Intiaanit ehkä rakensivat El Quartelejon, mutta toista mahdollisuutta pidetään todennäköisempänä. Toisen teorian mukaan pueblokapinan (1680–1692) jälkeen suurin osa pueblointiaaneista hyväksyi espanjalaisten paluun alueilleen säästääkseen henkensä. Ryhmä kapinallisia Taosin ja Picurisin intiaanikylistä sen sijaan ei antautunut. Vuonna 1696 ryhmä pakeni New Mexicosta liittyäkseen tasankoapasseihin. Se pakenivat suurille tasagoille ja onnistuivat välttelemään espanjalaisia kymmenen vuoden ajan, mutta vuonna 1706 heidät vangittiin ja palautettiin New Mexicoon. Tällöin espanjalaisten komentaja Juan Uribarri kirjoitti intiaanien asuneen kiinniottohetkellä kiinteissä asumuksissa. Espanjalaiset kutsuvat paikkaa El Quartelejoksi ja sitä ympäröivää aluetta San Luisin provinssiksi.
Weird Tales
Ensimmäinen vuosi (1923–1924)
Ensimmäinen vuosi oli taloudellisesti tappiollinen, mutta Henneberger ei halunnut lakkauttaa lehteä. Touko-heinäkuun 1924 numeron toimitti Otis Adelbert Kline, ja se sisälsi Lovecraftin C. M. Eddylle haamukirjoittaman novellin ”Rakkaat vainajat”. Tarinan nekrofilia herätti kohua ja paikoin Weird Talesia ilmeisesti vaadittiin turhaan kiellettäväksi. Skandaalin voimalla numero myi loppuun lyhyessä ajassa. Tämä rohkaisi Hennebergeriä, joka myi kannattavan Detective Talesin saadakseen rahaa Weird Talesin toiminnan jatkamiseen. Hän myös tarjosi päätoimittajan pestiä Lovecraftille, joka erakkoluonteena kuitenkin kieltäytyi.
El Quartelejo
El Quartelejossa ei ole ollut intiaaniasutusta vuoden 1719 (tai toisen käsityksen mukaan vuoden 1706) jälkeen, mutta espanjalaiset ja ranskalaiset asuivat rakennuksissa satunnaisesti ja pitivät paikalla etuvartioasemaa. Vuonna 1763 ranskalaiset lähtivät alueelta ja intiaanikylä hylättiin. Asumukset lahosivat ja rakennelmat hautautuivat maa-aineksen peittoon.
Franjo Krežma
Lapsuus ja nuoruus
Krežma syntyi Osijekissa, Itävallan keisarikunnassa (nykyään osa Kroatiaa) vuonna 1862. Hän osoitti suurta kiinnostusta musiikkia kohtaan jo varhaisessa lapsuudessaan. Hänen lahjakkuutensa viulunsoitossa oli selvää ja nuori Krežma keräsikin mainetta viuluvirtuoosina kotikaupungissaan. Muutettuaan Zagrebiin häntä alkoi opettaa viulisti, säveltäjä ja kapellimestari Đuro Eisenhuth. Kahdeksanvuotiaana Krežma esiintyi ensimmäisen kerran julkisessa konsertissa pianistisiskonsa Ankan kanssa 10. elokuuta 1870 Sisakissa. Itävaltalainen säveltäjä Leopold A. Zellner huomasi hänen kykynsä ja Krežma pääsi kaikkien aikojen nuorimpana oppilaana sisään Wienin konservatorioon Itävaltaan. Pian tämän jälkeen Krežma alkoi jo säveltää ja valmistui konservatoriosta 12-vuotiaana kesällä 1875.
Ura
Valmistuttuaan Krežma aloitti uran Euroopassa, edelleen sisarensa tukemana. Hän oli jo 16-vuotiaana tunnettu ja erittäin ihailtu useissa kaupungissa eri puolilla Eurooppaa, muun muassa Roomassa, Prahassa, Genovassa, Pariisissa ja Venetsiassa. Vuonna 1879, niin ikään 16-vuotiaana, hänestä tuli konserttimestari Benjamin Bilsen orkesterissa Bilse' sche Kapelle, josta muodostui seuraavina vuosina Berliinin filharmonikot.
Kuolema ja perintö
Krežmaa arvostivat monet tunnetut muusikot, kuten Giuseppe Verdi ja Franz Liszt. Krežman kotitalossa syttyi joitakin vuosia hänen kuolemansa jälkeen tulipalo, joka tuhosi osan hänen sävellyksistään sekä hänen arvokkaan viulunsa. Hänen tulipalon jälkeen jäljelle jäänet työnsä sisältävät yhden sinfonian, kolme alkusoittoa, useita marsseja, orkesterille sävellettyjä tansseja, muutamia teoksia jousikvartetille ja joitakin kappaleita viululle.
Nykyään hänen mukaansa on nimetty peruskoulu ja nuorille jousisoittajille tarkoitettu festivaali hänen kotikaupungissaan Osijekissa. Vanja Radaušin veistämä Krežman muistomerkki sijaitsee kaupungin keskustassa.
Merkittäviä teoksia
Rêverie viululle ja orkesterille As-duurissa (1880)
Weird Tales
Farnsworth Wrightin aikakausi (1924–1940)
pienois|pysty|vasen|[[Margaret Brundagen kansikuvat sisälsivät usein alastomuutta ja erotiikkaa.]] pienois|pysty|vasen|[[J. Allen St. Johnin kansikuvat olivat värikkäitä ja toiminnallisia.]] Uudeksi päätoimittajaksi otettiin vuonna 1924 reportteri Farnsworth Wright, joka toimitti lehteä seuraavat 15 vuotta. Wrightin novellimaku oli erikoinen ja hänen julkaisulinjansa ailahteleva. Weird Tales tuli tunnetuksi ”ainutlaatuisena lehtenä”, ja sotienvälisenä aikana se oli ainoita kauhukirjallisuuteen erikoistuneita julkaisuja. Wrightin merkitystä Weird Talesin menestykselle pidetään huomattavana, ja hänen kaudellaan lehteen kirjoitti monia sittemmin legendaarisen maineen saavuttaneita kirjailijoita. Monet pulp-lehdet saavuttivat laajan lukijakunnan julkaisemalla graafisia kuvauksia seksistä ja väkivallasta. Henneberger ja Wright kieltäytyivät kuitenkin johdonmukaisesti julkaisemasta mässäileviä tarinoita.
Júlio Ferreira
Júlio Ferreira (s. 24. huhtikuuta 1994) on portugalilainen taekwondon Euroopan-mestari.
Ferreira saavutti 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa pronssia 73 kg:n painoluokassa 2011. Hän voitti 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 74-kiloisissa 2012 ja sai samassa sarjassa pronssia 2014.
Ferreira saavutti Bakun Euroopan kisoissa 2015 pronssia 80 kg:n painoluokassa. Hän voitti 74-kiloisten Euroopan-mestaruuden Montreux'ssa 2016 kukistettuaan loppuottelussa kroatialaisen Toni Kanaetin pistein 5–3.
Ferreira on saavuttanut open-kategorian kilpailuissa 14 turnausvoittoa, kuusi kakkossijaa ja kymmenen kolmossijaa. Hän saavutti Napolin universiadeissa 2019 pronssia 74 kg:n painoluokassa.
Weird Tales
Farnsworth Wrightin aikakausi (1924–1940)
1920-luvulla Weird Talesin vaikutusvaltaisin avustaja oli Lovecraft, vaikka Wright itse ei kuulunutkaan tämän ihailijoihin. Monet Weird Talesin vakiokirjailijoista olivat Lovecraftin kirjeystäviä. Helmikuussa 1928 Lovecraft julkaisi novellin ”Cthulhun kutsu”, jolla oli erityisen suuri vaikutus myöhempiin Weird Tales -kirjailijoihin. Sadat kirjailijat ovat sittemmin kirjoittaneet novellille löyhiä jatko-osia. Weird Talesissa Cthulhu-tarinoita julkaisivat esimerkiksi Frank Belknap Long, August Derleth, E. Hoffmann Price ja Donald Wandrei sekä 1930-luvun puolivälistä alkaen myös Robert Bloch ja Henry Kuttner. Vuonna 1931 Lovecraft ja Wright riitautuivat, ja Lovecraft vähensi Weird Talesiin kirjoittamista.
Lukijakunnan keskuudessa Weird Talesin suosituin avustaja oli Seabury Quinn. Hän kirjoitti lehteen 182 novellia eli enemmän kuin kukaan muu; niistä 93 kertoi meediosalapoliisi Jules de Grandinista. Toiseksi suosituimman avustajan paikan jakoivat Robert E. Howard ja Edmond Hamilton. Howard oli Lovecraftin kirjeystävä, joka tunnetaan parhaiten Conan barbaarin ja miekka ja magia -lajityypin luojana. Hamilton puolestaan oli pitkän linjan tieteiskirjailija, joka 1930-luvulla alkoi julkaista Weird Talesissa fantastisia tarinoita. Yhtään Hamiltonin Weird Talesille tarjoamaa novellia ei hylätty, mikä oli hyvin harvinainen saavutus. Muita merkittäviä Weird Tales -kirjailijoita olivat polveilevaan, eksoottiseen proosaan erikoistunut Clark Ashton Smith, itämaisia fantasioita kehitellyt Frank Owen sekä hienovaraista erotiikkaa ja fantasiaa yhdistellyt C. L. Moore.
Kirjailijoiden ohella Weird Talesin mainetta nostivat taitavat kuvittajat. Margaret Brundage teki lehteen useita eroottissävytteisiä kansikuvia, kun taas J. Allen St. Johnin kannet olivat värikkäitä ja toiminnallisia. St. John suunnitteli myös lehden kuuluisan logon. Muita suosittuja kuvittajia olivat Virgil Finlay ja Hannes Bok.
Suosituimmillaan Weird Tales oli 1930-luvulla, jolloin se sai myös lyhytikäisiksi jääneet kilpailijat Strange Tales (1931–1933) ja Strange Stories (1939–1941). Parhaimmillaan Weird Talesin levikki oli noin 50 000, mikä oli pitkän linjan pulp-lehdelle varsin vaatimaton luku. Vuosikymmenen lopulla lehden avustajakunta kärsi useita menetyksiä. Robert E. Howard teki itsemurhan 1936, ja H. P. Lovecraft kuoli seuraavana vuonna syöpään. Heidän kuolemansa jälkeen myös Clark Ashton Smith lopetti proosan kirjoittamisen. Lisäksi Quinnin Jules de Grandin -tarinat olivat alkaneet toistaa itseään, ja niiden suosio laski. Vuonna 1938 Hennebergerin yhtiö päätti luopua Weird Talesista ja lehti myytiin Short Stories, Inc. -nimiselle yhtiölle, joka julkaisi myös samannimistä pulp-lehteä. Toimitus siirtyi samalla New Yorkiin.
Vuosikymmenen lopulla nuoremmat kirjoittajat yrittivät paikata aiempien avustajien jättämää aukkoa. Henry Kuttner aloitti uransa Lovecraft-pastisseilla ja siirtyi Howardin kuoltua sankarifantasiaan, mutta onnistui vain osittain. Farnsworth Wrightin terveys oli lisäksi heikentynyt jo pitkään. Vuonna 1940 hän erosi toimitettuaan Weird Talesia 177 numeroa. Parkinsonin taudin uuvuttama Wright kuoli muutamaa kuukautta myöhemmin.
Dorothy McIlwraithin aikakausi (1939–1953)
pienois|pysty|[[Virgil Finlayn kansitaidetta Weird Talesin viimeisiltä vuosilta.]] Wrightin eläköidyttyä uudeksi päätoimittajaksi tuli Dorothy McIlwraith, joka oli myös Short Stories -lehden toimittaja. Kilpailu oli aiempaa kovempaa: seksiin erikoistuneet lehdet myivät hyvin ja tieteislehdet kilpailivat Weird Talesin lukijakunnasta. McIlwraith ei tuntenut fantasiakirjallisuutta entuudestaan mutta oli kokenut lehtinainen. Uuden päätoimittajan myötä Weird Talesin tyyli siirtyi modernin psykologisen kauhun suuntaan. Miekka ja magia -tarinoita McIlwraith ei juurikaan julkaissut. Hänen toimittamaansa lehteä pidetään Wrightin aikakautta tasalaatuisempana: Mike Ashleyn (1997) mukaan sekä poikkeuksellisen hyvät että huonot novellit olivat McIlwraithin kaudella aiempaa harvinaisempia.
Vuodesta 1940 alkaen lehti ilmestyi kahden kuukauden välein, kun se siihen asti oli ollut kuukausittainen julkaisu. Aiemmista vakioavustajista Seabury Quinn, Edmond Hamilton, Robert Bloch ja August Derleth jatkoivat Weird Talesiin kirjoittamista. Uusista nimistä suosituimpia olivat Ray Bradbury, Mary Elizabeth Counselman, Fritz Leiber ja Theodore Sturgeon. Aivan lehden toiminnan lopulla siihen kirjoittivat myös Joseph Payne Brennan ja Richard Matheson. Aiempaan menestykseensä lehti ei enää yltänyt, ja 1950-luvulla pulp-lehtien suosio laski muutenkin. Syyskuussa 1953 formaatti muuttui lehdestä digest-kokoiseksi, mutta se ei riittänyt nostamaan toimintaa kannattavaksi.
Weird Talesin viimeinen numero ilmestyi syyskuussa 1954. Lehteä oli tuohon mennessä ilmestynyt 279 numeroa, ja siinä oli julkaistu satoja kirjailijoita ja yli 2 000 novellia.
Lyhytaikaiset paluut
Lopettamisensa jälkeen Weird Tales sai asianharrastajien parissa lähes myyttisen maineen. Erilaiset pienkustantamot yrittivät jatkaa sen formaattia: Weird Talesia muistuttaneita pienlehtiä olivat esimerkiksi Weirdbook (vuodesta 1968 alkaen), Whispers (16 numeroa vuosina 1973–1987) ja Fantasy Tales (17 numeroa 1977–1987).
Oikeudet lehden nimeen osti Leo Margulies, joka Sam Moskowitzin kanssa toimitti Weird Talesissa julkaistuista novelleista kootut antologiat The Unexpected (1961), The Ghoul Keepers (1961), Weird Tales (1964) ja Worlds of Weird (1965). Lehtimuodossa Margulies alkoi julkaista Weird Talesia uudelleen vuonna 1973. Vanhojen pulp-lehtien ulkoasua jäljitellyt sarja päättyi seuraavana vuonna neljänteen numeroonsa. Suuri osa uuden Weird Talesin novelleista oli uusintapainoksia alkuperäisen lehden tarinoista. Uudesta materiaalista arvostetuin oli Moskowitzin William Hope Hodgsonia käsitellyt artikkelisarja.
Margulies kuoli 1975, minkä jälkeen oikeudet osti Robert Weinberg, joka myi lisenssin edelleen Lin Carterille. Vuosina 1981–1983 Carter julkaisi Weird Tales -nimellä neljä Zebra Booksin kustantamaa pehmeäkantista antologiaa. Kirjoissa oli harvinaisia tarinoita alkuperäisen Weird Talesin ajoilta, vanhojen avustajien uusia tarinoita sekä vanhojen avustajien aikanaan julkaisematta jääneitä novelleja. Uusia kirjoittajia ei juuri ollut mukana.
Carterin jälkeen Weinberg myi lisenssin kalifornialaiselle Bellerophon Network -kustantamolle. Se julkaisi kaksi vähälle huomiolle jäänyttä numeroa vuosina 1984–1985, minkä jälkeen toiminta taloudellisten vaikeuksien seurauksena loppui.
El Quartelejo
Intiaanikylä jäi tuntemattomaksi yhdysvaltalaisille tutkimusmatkailijoille, mutta arkeologit löysivät rauniot vuonna 1898. Siitä lähtien alueella on suoritettu kaivauksia, joissa on paljastunut seitsemän huoneen laajuinen rakennelma, joka oli riittävän suuri pienelle intiaaniryhmälle. Raunioiden lähettyvillä on nähtävissä jälkiä matalista ojista, jotka johtavat paikalle läheisiltä lähteiltä. Ojia on todennäköisimmin käytetty peltojen kasteluun.
Weird Tales
Nykyinen lehti (1988–)
Keväästä 1988 alkaen Weird Tales ilmestyi neljännesvuosittain philadelphialaisen Terminus Publishingin kustantamana. Päätoimittajana toimi George H. Scithers, ja häntä avusti Darrell Schweitzer sekä kahden ensimmäisen vuoden ajan myös John Betancourt. Ensimmäisten numerojen ulkoasu jäljitteli vanhoja pulp-lehtiä. Sekä novellit että kirjoittajat olivat enimmäkseen uusia, ja toimittajat kannustivat kirjoittajia kokeilemaan uusia fantasian ja kauhun tyylejä. Useimmat numerot oli omistettu tietylle kirjailijalle, ja myös taiteeseen panostettiin. Kustannuskulut pysyivät kuitenkin korkeina, ja vuonna 1992 lehti alkoi ilmestyä epäsäännöllisesti aiempaa isokokoisempina laitoksina.
Keväällä 1994 ilmestyneen 308. numeron jälkeen Terminus Publishing menetti lisenssin lehden nimeen. Yhteensä kustantamon Weird Talesia ehti ilmestyä 19 numeroa. Toiminta jatkui kuitenkin uudella nimellä Worlds of Fantasy and Horror. Neljä vuotta myöhemmin Terminus sai lisenssin takaisin, ja keväällä 1998 Weird Tales jatkoi ilmestymistä järjestysnumerosta 313 alkaen. Lehti on sittemmin ilmestynyt epäsäännöllisesti mutta jatkuvasti. Tunnetuimpia uuden Weird Talesin julkaisemia kirjailijoita ovat Tanith Lee, Ramsey Campbell, Thomas Ligotti ja Nina Kiriki Hoffman. Kustantajana toimii nykyään Weird Tales, Inc.
Tyyli
pienois|Weird Tales Club -palstan otsikko vuodelta 1941. Weird Tales tunnetaan ennen kaikkea weird fictioniksi (”eriskummallinen kirjallisuus”) kutsuttujen tarinoiden julkaisijana. Tällaiset tarinat vakituinen lukijakunta myös otti innokkaimmin vastaan. Lehti julkaisi kuitenkin laaja-alaisesti myös muuta kioskikirjallisuutta, kuten kauhua, fantasiaa, tieteiskirjallisuutta, unitarinoita, mustaa huumoria sekä ajoittain myös jännitys- ja rikostarinoita. Toisinaan Wright kierrätti aiemmin lehdessä julkaistuja novelleja, mikä oli keino säästää kuluissa. Muutamaan otteeseen Wright julkaisi myös vanhaa goottilaista kauhua, kuten Edgar Allan Poen novelleja ja Mary Shelleyn Frankensteinin. Weird Tales -novellien uusinnat olivat lukijoiden keskuudessa suosittuja, mutta kauhuklassikkojen painamiseen lukijat suhtautuivat kielteisesti. McIlwraithin päätoimittajakaudella molemmista luovuttiin kokonaan.
Wrightin eron aikoihin Weird Talesin uusi omistaja William J. Delaney antoi haastattelun, jossa lupasi lehden jatkavan ”oudon ja fantastisen kirjallisuuden” julkaisemista ”kaikissa muodoissaan”. Hän kuitenkin rajasi ulkopuolelle ”silkkaan kuvottavuuteen keskittyvät tarinat” sekä ”kertomukset, joiden lukijan on jatkuvasti turvauduttava kattavaan sanakirjaan”. Tiettävästi jotkin Wrightin kaudella julkaistut groteskit kertomukset olivat loukanneet katolista Delaneytä.
Weird Talesin kirjepalsta ”The Eyrie” oli hyvin suosittu. Palstalla lukijat antoivat novelleista palautetta, ja kirjailijat puolestaan vastasivat saamaansa kritiikkiin tai selvittivät tarinoidensa taustoja. Tämä loi yhteisöllisyyden tuntua ja sitoutti lukijakunnan osallistumaan lehden toimintaan. McIlwraith lakkasi julkaisemasta lukijakirjeitä ”The Eyrie” -palstalla, joka siitä edespäin oli varattu pelkästään kirjailijoille. Uudeksi lukijapalstaksi perustettiin ”Weird Tales Club”, jossa kirjeiden ohella julkaistiin nimilistoja kerhon uusista jäsenistä. McIlwraith aloitti myös ”It Happened to Me” -nimisen palstan, jossa lukijat saivat kertoa omista yliluonnollisista kokemuksistaan. Howardin suosituiksi tekemistä miekka ja magia -novelleista McIlwraith enimmäkseen luopui ja keskittyi sen sijaan psykologisiin kertomuksiin.
Jälkimaine
Encyclopedia of Fantasyn (1997) artikkelissa Mike Ashley sanoo Weird Talesin olevan ”legendaarisin” fantasiaan keskittynyt pulp-lehti. Merkitykseltään ja vaikutukseltaan se jää Ashleyn mukaan toiseksi vain vuosina 1939–1943 ilmestyneelle Unknown-lehdelle. Ashleyn mukaan Weird Tales on vaikuttanut jokaiseen nykyiseen yhdysvaltalaiseen kauhun ja genrefantasian kirjoittajaan, ja myös ulkomailla lehden vaikutus on huomattava. Peter Hainingin mukaan Weird Talesilla on fantasian ja kauhun harrastajien parissa ainutlaatuinen merkitys, joka ei assosioidu pelkästään laatuun vaan myös omaperäiseen kirjalliseen tyyliin. Fantasiaan erikoistuneista pulp-lehdistä Weird Tales oli Hainingin mukaan ”ensimmäinen ja paras”, ja lehden kirjailijanimiä voidaan pitää ”kuka kukin on” -luettelona fantasiakirjallisuuden suuruuksista.
Ilmestymisaikanaan Weird Tales ei ollut erityisen suosittu lehti. Lehteen aktiivisesti kirjoittaneen Seabury Quinnin mukaan tämä johtui siitä, ettei lukijoiden enemmistö välittänyt pelätä. Lehdellä oli kuitenkin pieni mutta uskollinen vakiyleisö, joka Quinnin mukaan löysi ”jonkinlaista masokistista nautintoa” ja tunsi ”henkensä ylenevän lukiessaan tarinoita pahoista hengistä”. Yliluonnollisten tarinoiden ohella Weird Talesin linja poikkesi muista pulp-lehdistä siinä, että lehti pääasiassa vältti sensaationhakuisten ja seksiin painottuvien tarinoiden julkaisemista. Käytännössä Weird Talesissa julkaistujen novellien laatu tosin oli hyvin epätasainen. Avustajat kirjoittivat työkseen ja tuottivat siksi tarinoita nopeasti ja paljon. Lehden tavoitteena oli tehdä voittoa, ja tähän se pyrki tarjoamalla yleisöä viihdyttäviä tarinoita edullisesti. Taloudellisesti Weird Talesin tilanne oli epävarma lähes koko lehden olemassaolon ajan. Kirjailijoiden maksut tulivat usein kuukausia myöhässä ja kirjapainoille maksettiin joskus vasta, kun ne uhkasivat oikeustoimilla.
Weird Talesin vielä ilmestyessä lehteen kirjoittaneiden ennustettiin jäävän tuntemattomiksi ja vaille arvostusta. Sittemmin jotkut Weird Talesin avustajat ovat kuitenkin saavuttaneet kanonisoidun aseman. Heistä ylivoimaisesti suosituin ja tunnetuin on H. P. Lovecraft, joka oli koko 1900-luvun vaikutusvaltaisin kauhukirjailija. Myös Howardin suosio on vuosien mittaan kasvanut ja häntä pidetään J. R. R. Tolkienin ohella eräänä vuosisadan merkittävimmistä fantasiakirjailijoista. Lovecraftin Cthulhu ja Howardin Conan barbaari ovat Weird Talesin lopettamista seuranneina vuosikymmeninä kohonneet suosituiksi vastakulttuurin ikoneiksi. Kolmas suosittu Weird Tales -kirjailija on Clark Ashton Smith, jonka tyyli yhdisteli uudenlaisella tavalla kauhua, fantasiaa ja seikkailukirjallisuutta. Nykyään kolmeen edellä mainittuun kirjailijaan viitataan toisinaan Weird Talesin ”kolmena suurena”.
Weird Talesin alkuperäiset numerot ovat nykyään harvinaisia keräilykohteita. Arvokkaimpia ovat aivan ensimmäiset numerot, joiden hinta saattaa kohota jopa tuhanteen dollariin.
Vaikutus myöhempään kirjallisuuteen
Weird Talesin vaikutusvaltaisin päätoimittaja oli Farnsworth Wright, joka luotsasi lehteä sen kulta-aikana 1930-luvulla. Wrightin aloittaessa Weird Tales oli ainoa fantastiseen kirjallisuuteen keskittynyt lehti; hänen lopettaessaan säännöllisesti ilmestyneitä fantasia- ja tieteislehtiä oli ainakin 22.
Juhani Hinkkasen mukaan Weird Tales ”piti ilmestymisaikanaan, erityisesti päätoimittaja Farnsworth Wrightin kaudella 1924–40, varsin epämuodikkaan kauhukirjallisuuden hengissä ja kasvatti kokonaisen uuden kirjailijasukupolven, jonka vaikutus myöhempään kauhukirjallisuuteen on ollut aivan olennainen.” Weird Talesin erikoispiirre oli, että sen toimittajat etsivät ja kannustivat aktiivisesti nuoria lahjakkuuksia, ja lehteen kirjoittivat sekä aloittelijat että asemansa jo vakiinnuttaneet kirjailijat. Wrightin merkittävin kirjailijalöytö oli todennäköisesti Tennessee Williams, josta myöhemmin tuli suosittu näytelmäkirjailija.
Antologioita
Farnsworth Wright julkaisi vuonna 1927 The Moon Terror -nimisen kokoelman Weird Talesissa julkaistuja novelleja. Novellivalikoimaa on pidetty epäonnistuneena. Kun kokoelma ei käynyt kaupaksi, Wright alkoi jakaa kirjoja lahjaksi uusille tilaajille. Kesti silti vuosia, ennen kuin Wright pääsi eroon viimeisistä kappaleista.
Suomeksi Weird Tales -novelleja on julkaistu Peter Hainingin antologiassa Weird Tales – fantasialehden parhaat alkuperäiskuvin (suom. 1992), jonka ulkoasu jäljittelee alkuperäistä lehteä, sekä Markku Sadelehdon toimittamassa Outoja tarinoita -sarjassa (1990–1994).
Siiri Rantanen
Siiri Johanna ”Äitee” Rantanen (o.s. Lintunen; 14. joulukuuta 1924 Tohmajärvi – 5. toukokuuta 2023 Lahti ) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka saavutti urallaan kolme olympiamitalia ja viisi MM-mitalia. Talviolympialaisissa vuonna 1956 hän oli voittamassa viestin olympiakultaa. Rantanen edusti uransa parhaat vuodet Lahden Hiihtoseuraa ja hiihti arvokisamitalien lisäksi muun muassa 11 Suomen-mestaruutta. Hänet valittiin neljä kertaa Vuoden naisurheilijaksi ja uran jälkeen Suomen urheilun Hall of Fameen. Rantanen oli kuollessaan vanhin elossa ollut suomalainen olympiaurheilija.
Nuoruus
Siiri Lintunen syntyi Tohmajärvellä, ja hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Lintunen ja emäntä Anna Puustinen. Talvisodan päättäneen Moskovan rauhan myötä kaakkoisraja siirtyi lännemmäksi, ja sen tuntumasta perhe lähti evakkoon. Naisten puolisotilaalliseen Lotta Svärd -järjestöön Siiri Lintunen ei koskaan liittynyt.
Kilpauran alku
Rantanen aloitti hiihtouransa Wärtsilän Teräksessä ja sai ensimmäisen hiihtopalkintonsa vuonna 1944 Teräksen järjestämästä kansallisesta kilpailusta. Vuoden 1946 SM-kilpailut olivat ensimmäiset, joihin Rantanen osallistui. Hän sijoittui 10 kilometrillä 12:nneksi. Rantanen hiihti 1951 Tyyne Widemanin jälkeen toiseksi Ruotsin hiihtokilpailuissa Sundsvallissa 10 kilometrillä.
Olympia- ja maailmanmestaruusmitalit
thumb|[[Sirkka Polkunen, Siiri Rantanen ja Lydia Wideman talviolympialaisissa 1952.]] Rantanen edusti parhaimmat kilpavuotensa Lahden Hiihtoseuraa. Naisten hiihto hyväksyttiin vuoden 1952 talviolympialaisiin. Naiset hiihtivät tuolloin vain 10 kilometriä, mutta neljä vuotta myöhemmin mukana oli myös viestihiihto. Oslon olympialaisissa naisten 10 kilometrillä Suomi otti kolmoisvoiton. Rantanen sijoittui kolmanneksi Lydia Widemanin ja Mirja Hietamiehen jälkeen.