cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mopsos
Mopsos, Manton ja Rhakioksen tai Apollon poika
Mopsos oli Manton, Teiresiaan täyttären, ja joko Rhakioksen tai itse Apollonin poika. Hänet tunnettiin erityisesti toimistaan Amfilokhoksen hovissa, jossa hänen ja Kalkhaan, toisen tietäjän, välille muodostui kilpailutilanne. Amfilokhoksen kysyttyä menestystään tulevassa sodassa, Kalkhas ennusti suurta voittoa, kun taas Mopsos kertoi tuloksena olevan ainoastaan katkeria tappioita. Amfilokhos seurasi Kalkhaan neuvoa, mutta seuraukset olivat juuri sellaiset kuin Mopsos oli kertonut. Myöhemmin tietäjät joutuivat keskinäiseen kilpailuun taidoistaan. Kalkhaan kysymykseen eräässä viikunapuussa olevien viikunoiden lukumäärästä Mopsos vastasi niitä olevan 10 001, ja tämän todettiin laskemisen jälkeen olevan totta. Mopsos puolestaan asetti Kalkhaalle kysymyksen, kuinka monta porsasta eräs emakko odotti, ja Kalkhas vastasi niitä olevan kahdeksan. Mopsos korjasi niitä olevan yhdeksän, ne kaikki olisivat uroksia ja kertoi vielä niiden syntymähetken. Kun näin myös tapahtui, Kalkhas tappiostaan murtuneena kuoli. Strabon tosin kertoo yhdestä versiosta, jossa Kalkhaan kysymys ei olisi alun perinkään koskenut viikunapuuta vaan emakkoa, ja tämän lisäksi toisesta, jossa Kalkhaan kuolema olisi johtunut oraakkelin ennustuksesta, että tämä kuolisi, kun hän kohtaisi parempansa.
Myöhemmin Amfilokhos perusti Mopsoksen kanssa Malloksen kaupungin. Amfilokhos purjehti kuitenkin takaisin kotimaahansa Argokseen Mopsoksen jäädessä hallitsemaan perustettua kaupunkia. Hän palasi takaisin Mallokseen vaatien joko kuninkuutta tai ylipapin asemaa. Mopsos ei kuitenkaan halunnut luovuttaa asemaansa, jolloin seuranneessa taistelussa molemmat saivat surmansa, ja heidät haudattiin Magarsa-vuoren juurelle.
Suomen ilmavoimien Saab J35 Drakenit
Draken oli 1990-luvulle saakka Suomen ilmavoimien päähävittäjätyyppi Mikojan-Gurevitš MiG-21:n kanssa. Ensimmäinen Suomen ilmavoimien lennosto, joka sai Drakeneita oli Hämeen lennosto. Koneet osoitettiin Hämeen lennoston Hävittäjälentolaivue 11:lle. Hämeen lennoston kalustona oli vuonna 1958 hankittuja Folland Gnateja ja myös kuusi vuonna 1966 hankittua MiG-21-hävittäjää.
Hankinta
Jo 1960-luvun alussa Suomen ilmavoimat aloittivat neuvottelut Ruotsin kanssa nykyaikaisen lentokaluston hankinnasta. Parlamentaarinen puolustuskomitea nimitettiin 1. lokakuuta 1970 puolustuspoliittisen tahtotilan selvittämiseksi sekä asevoimien kehittämisen suuntaviivojen luomiseksi. Komitea jätti raporttinsa 23. kesäkuuta 1971 ja sen mukaan Suomen ilmavoimille tuli hankkia kahteen lennostoon hävittäjiä. Työn jatkamiseksi nimitettiin 27. maaliskuuta 1975 ja 20. joulukuuta 1979 puolustuskomiteat, joista jälkimmäinen jätti raporttinsa 5. maaliskuuta 1981.
Eduskunnassa tehtiin esitys, ettei Suomen puolustusta saanut sitoa länsimaiseen teknologiaan. Eduskunta teki 8. huhtikuuta 1970 esityksen ostaa Ruotsista Saab J35 Draken -koneita siten, että koneiden valmistus toteutettaisiin Suomessa. Asiasta äänestettiin 25. kesäkuuta, jolloin äänin 127 puolesta ja 35 vastaan hankinta hyväksyttiin. Sopimus sisälsi aseet ja niihin liittyvät järjestelmät, varaosat sekä kaksitoista Valmetin Kuorevedellä kokoamaa lentokonetta. Hankintahinta oli 200 miljoonaa Suomen markkaa (100 miljoonaa Ruotsin kruunua). Lentokoneet oli varustettu Falcon-ohjuksin.
Kuusi J35B-konetta vuokrattiin Ruotsista vuonna 1972. Koneet lunastettiin 1976 saman aikaisesti kuin hankittiin kuusi käytettyä J35F-konetta ja kolme SK35C-koulukonetta. Nämä viisitoista konetta maksoivat 63 miljoonaa markkaa. Lisäksi hankintaan sisältyi simulaattori, huoltosopimus sekä yksi J35A Rovaniemelle koulutuskäyttöön. Hankintaan käytetyt varat sisällytettiin vuosien 1976–1980 budjetteihin.
29. maaliskuuta 1980 tehtiin päätös ostaa kaksi 35C- ja kahdeksantoista 35F-konetta, jotka luovutettiin tilaajalle vuosina 1984–1986. Tilaukseen sisältyi J35B, joka korvasi tulipalossa tuhoutuneen DK-206:n. Hankittu kalusto sijoitettiin Tampere-Pirkkalaan Hävittäjälentolaivue 21:een. Valmet (myöhemmin Finavitec) vastasi kaluston huollosta, muutostöistä ja modernisoinnista. Lisäksi yhtiö vastasi Falcon-ohjusten tukitoiminnoista.
Suomen ilmavoimille ostettiin aiemmin hankittujen Draken -koneiden täydennykseksi kuusi Ruotsista käytettyjä F1 -tyypin koneita vuosina 1976–1978 (DK-261..271, parittomat numerot) ja kahdeksantoista vuosina 1984–88 (DK-225..259, parittomat numerot). Koneet olivat palveluskäytössä 1976–2000 Lapin lennostossa Rovaniemellä (Hävittäjälentolaivue 11) ja 1985–1997 Satakunnan lennostossa Pirkkalassa (Hävittäjälentolaivue 21). F-mallin virallinen viimeinen lento Suomessa tapahtui Rovaniemellä 16. elokuuta 2000 (DK-241) DK-juhlassa, minkä jälkeen koneet poistettiin palveluksesta. Joitain siirtolentoja tehtiin vielä tämänkin jälkeen. Osa koneista romutettiin, osa siirrettiin museoille ja koulutuskäyttöön.
Lentokoneet
thumb|DK-203 muistomerkkinä Kittilän lentoasemalla thumb|DK-213 esillä Karjalan ilmailumuseossa. thumb|DK-223 esillä Tikkakoskella Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Pahajärvi (Orivesi, Holma)
Pahajärvi on Pirkanmaalla Oriveden Holmin lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se on Holmin peltoalueen pohjoispuolella mäkisellä metsäalueella sijaitseva pieni metsälampi. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja sen rannalla on yksi vapaa-ajan asunto. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä ja sen rannat ovat metsämaata.
Theseuksen laiva
Tarina kuuluu lyhyesti: Theseuksen laiva lähtee satamasta. Matkan aikana laivan kaikki osat vaihdetaan yksi kerrallaan. Kun laiva palaa takaisin satamaan, onko se enää sama laiva, jos sen kaikki osat on vaihdettu uusiin?
Pahajärvi (Orivesi, Holma)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Oriselän alueeseen (35.741) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 119,9 metriä mpy. Lampeen tulee Annanvuorelta pitkä metsäoja ja idästä lyhyt oja. Lammelta on johdettu ylimääräiset vedet Holman peltoaukean johto-ojaan, joka laskee Saunalammiin.
Theseuksen laiva
Tarinaa voidaan myös mutkistaa: Theseuksen laivaa seuraa toinen laiva, joka kerää kaikki vanhat osat kyytiin sitä mukaa, kun ne heitetään mereen. Kun uusittu laiva palaa satamaan, vanhoista osista kootaan toinen Theseuksen laiva. Kumpi on aito Theseuksen laiva?
Pahajärvi (Orivesi, Holma)
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa lammen rantoja reunustivat läheisen maatilan peltopalstat.
Theseuksen laiva
Ihmisen kannalta voi miettiä, mitä tapahtuu, kun ihmisen jalka tai käsi korvataan proteesilla. Entä jos kaikki ihmiskehon elimet aivolohkoja myöten vaihdetaan tällä tavoin? Lakkaako ihminen silloin olemasta ihminen ja jos lakkaa, niin missä vaiheessa?
Kreikkalainen legenda
Alkuperäinen versio on peräisin Plutarkhoksen kirjoittamasta Theseuksen elämäkerrasta:
Kysymys siis kuului, säilyykö laiva samana, vaikka kaikki sen osat vaihdetaan yksi kerrallaan.
Herakleitoksen joki
Herakleitos tunnetaan erikoisista identiteettiä koskevista näkemyksistään. Areios Didymoksen mukaan hän sanoi:
Myös Plutarkhos kertoo Herakleitoksen katsoneen, ettei samaan jokeen voi astua kahdesti, koska ”se hajaantuu ja tulee jälleen yhteen, ja lähentyy ja vetäytyy”. Herakleitoksen mukaan joen identiteetti ei siis säilynyt samana, koska se muuttui liikaa; näin hänen näkemyksensä liittyy samaan identiteetin ja muutoksen ongelmaan kuin Theseuksen laiva.
Isoisän kirves
”Isoisäni kirves” on alkuperältään tuntematon anekdootti, jossa työkalu on ”yhä edelleen isoisäni kirves”, vaikka siitä on vaihdettu sekä terä että varsi, kummatkin mahdollisesti useaan kertaan. Robert Gravesin teoksessa The Golden Fleece (1945) anekdootti on muodossa:
Muita esimerkkejä
Voidaan ajatella monia erilaisia esimerkkejä, jotka vaikuttavat vastaavan Theseuksen laivaa: rakennukset, autot ja muut monista osista koostuvat oliot voivat muuttua ajan kanssa, mutta ne voivat silti säilyttää identiteettinsä joitakin puolia. Ihmisen tai muun biologisen eliön muodostavat molekyylit vaihtuvat ajan kanssa kokonaan, kun vanhoja soluja kuolee ja uusia syntyy. Liikeyritykset sekä yliopistot ja muut oppilaitokset vaihtavat usein osoitettaan, ja näin niiden rakenteelliset osat korvautuvat kokonaan toisilla, mutta niiden tarkoitus pysyy samana ja myös henkilökunta voi olla pitkään sama. Monissa yhtyeissä jäsenet vaihtuvat ajan myötä, ja jossakin yhtyeessä voi olla vain vähän tai ei lainkaan alkuperäisiä jäseniä.
Elinkeinoelämässä paradoksia on käytetty lisenssimaksujen kiertämiseen. Eräs esimerkki on Suomen ilmavoimien Bristol Blenheim-pommikone BL-106, joka rakennettiin vuonna 1944 tapahtuneen lento-onnettomuuden jälkeen lähes kokonaan uudelleen, kuitenkin alkuperäisen koneen sarjanumero säilyttämällä. Näin vältyttiin maksamasta lisenssimaksuja uuden lentokoneen rakentamisesta.
Aristoteleen syyt
Aristoteleen ja hänen seuraajiensa järjestelmässä asiat määritellään neljän syyn kautta. Niitä voidaan käyttää myös paradoksin ratkaisemiseen. Formaalinen syy on jonkin asian muoto tai suunnitelma; materiaalinen syy puolestaan on se aine, josta asia on tehty. Aristoteleen mukaan asian substanssi, ”se-mikä-se-on”, on sen formaalinen syy; näin Theseuksen laiva on sama laiva, koska sen formaalinen syy eli sen suunnitelma ei muutu, vaikkakin sen rakentamiseen käytetty materiaali voi muuttua ajan kuluessa. Samalla tavalla Herakleitoksen joen tapauksessa joella on sama formaalinen syy, vaikkakin sen materiaalinen syy, sen muodostava vesi, muuttuu koko ajan.
Kolmas Aristoteleen mainitsema syy on päämääräsyy eli asian käyttötarkoitus. Theseuksen laivalla olisi sama käyttötarkoitus, esimerkiksi Theseuksen ja hänen miehistönsä kuljettaminen, vaikkakin sen materiaali muuttuisi koko ajan. Neljäs syy on aikaansaava syy eli se tapa tai henkilö, jonka kautta asia on saanut alkunsa. Theseuksen laivan tapauksessa laivanrakentajat, samoin kuin heidän työkalunsa, voivat olla samoja sekä silloin kun alkuperäinen laiva rakennettiin että silloin kun sen osia vaihdetaan.
”Identiteetin” määritelmä
Eräs filosofisessa kirjallisuudessa usein esiintyvä argumentti on, että Herakleitoksen joen tapauksessa käytämme kahta erilaista määritelmää ”identiteetille” tai ”samuudelle”. Yhdessä merkityksessä kaksi asiaa voivat olla kvalitatiivisesti samoja niin, että niillä on samat ominaisuudet. Toisessa merkityksessä kaksi asiaa voivat olla numeerisesti samoja niin, että ne ovat yksi. Voidaan ajatella esimerkiksi kahta keilapalloa, jotka näyttävät täsmälleen samanlaisilta. Ne olisivat kvalitatiivisesti mutta eivät numeerisesti samoja. Jos toinen palloista maalattaisiin jonkin muun väriseksi, se olisi numeerisesti mutta ei kvalitatiivisesti sama kuin sama pallo ennen maalausta.
Tämän lähestymistavan mukaisesti Herakleitoksen joki on vain kvalitatiivisesti mutta ei numeerisesti erilainen, kun siihen yritetään astua toisen kerran. Sama pätee Theseuksen laivaan: sekä alkuperäinen että uusittu laiva ovat numeerisesti sama laiva, joskin ne ovat kvalitatiivisesti erilaisia.
Suurin ongelma tässä lähestymistavassa on se, että jos määrittelemme ominaisuudet tarpeeksi laajasti, kvalitatiivinen identiteetti palautuu numeeriseen identiteettiin. Esimerkiksi jos yksi keilapallon ominaisuuksista on sen ajallinen tai avaruudellinen sijainti, tällöin mitkään kaksi keilapalloa, jotka sijaitsevat eri paikassa tai eri ajan hetkinä, eivät voi koskaan olla kvalitatiivisesti samoja. Vastaavasti joen tapauksessa joella on eri ominaisuudet — kuten muutokset aaltojen kuvioinneissa tai ajoittaiset muutokset veden määrässä — eri ajan hetkinä, se ei voi koskaan olla kvalitatiivisesti sama eri ajan hetkinä.
Neliulotteisuus
Eräs ratkaisu liittyy neliulotteisuuden käsitteeseen. Muun muassa David Lewis on ehdottanut, että ongelma voidaan ratkaista pitämällä kaikkia olioita neliulotteisina, aika-avaruudellisina olioina. Jokainen olio on avaruudellisen ulottuvuuden omaava kolmiulotteinen entiteetti, jolla on myös neljäs ajallinen ulottuvuus. Tämä neliulotteinen olio muodostuu kolmiulotteisista aikaviipaleista, jotka ovat olemassa vain yksittäisissä ajan pisteissä. Olio koostuu sarjoista kausaalisesti toisiinsa liittyviä aikaviipaleita. Aikaviipaleet ovat numeerisesti identtisiä itsensä kanssa, ja samoin koko aikaviipaleiden kokonaisuus, neliulotteinen olio, on numeerisesti identtinen itsensä kanssa. Yksittäisillä aikaviipaleilla voi kuitenkin olla toisistaan eroavia ominaisuuksia, eli ne voivat olla kvalitatiivisesti toisistaan eroavia.
Herakleitoksen ongelma ratkeaa sanomalla, että kullakin ajan hetkellä joella on eri ominaisuudet. Näin jokaisella joen kolmiulotteisella aikaviipaleella on erilaiset ominaisuudet kuin toisilla aikaviipaleilla. Joen aikaviipaleiden kokonaisuus, koko joki sellaisena kuin se on olemassa ajassa, on identtinen itsensä kanssa. Näin kukaan ei voi koskaan astua kahdesti samaan joen aikaviipaleeseen, mutta samaan neliulotteiseen jokeen voidaan astua kahdesti.
Eräs tämän lähestymistavan ongelma muodostuu siitä, että erityisen suhteellisuusteorian mukaan ei ole olemassa yhtä ”oikeaa” tapaa muodostaa aikaviipaleita — ei ole mielekästä puhua ”pisteestä ajassa” perinteisessä mielessä. Voidaan kuitenkin katsoa, että mikä tahansa tapa aikaviipaleiden muodostamiseksi toimii.
Kvaliteetin metafysiikka
Robert M. Pirsigin teoksessaan Lila: An Inquiry into Morals (1991) esittämä kvaliteetin metafysiikka määrittelee kuvioiden (pattern) hierarkian, joka tarjoaa yhden ratkaisun ongelmaan: Theseuksen laiva on samanaikaisesti sekä alemman tason kuvioiden (laivan osien) joukko, joka muuttuu, ja yksi korkeamman tason kuvio (laiva kokonaisuutena), joka pysyy muuttumattomana.
Kulttuurierot
Identiteetin ja muutoksen ymmärtäminen saattaa poiketa eri kulttuureissa niin, ettei Theseuksen laivaa välttämättä nähdä kaikkialla paradoksina. Douglas Adams kertoo kirjassaan Last Chance to See (1990) seuraavan anekdootin Japanista:
Toinen esimerkki jatkuvasta uudelleenrakentamisesta on Isen temppelin uusiminen kahdenkymmenen vuoden sykleissä. Sisemmän temppelin rakennukset on uusittu kahdenkymmenen vuoden välein ainakin kuusikymmentä kertaa.
Timo Humaloja
Timo Sakari Humaloja (s. 7. toukokuuta 1947 Helsinki) on näytelmäelokuvien ja dokumenttien ohjaaja sekä kuunnelmien tekijä, joka on tehnyt pitkän uran elokuva-alalla. Vuonna 1979 hän sai yhtenä työryhmän jäsenenä Suomen arvostelijain liiton jakaman Kritiikin Kannukset -palkinnon kuunnelmasarjasta Eurooppalainen Odysseia. Vuonna 1985 Humaloja sai Jussi-palkinnon parhaasta ohjauksesta televisioelokuvissa ''8. päivä ja Yksinpuhelu''.
Humaloja työskenteli ohjaajana Radioteatterissa 1976–1981 ja samaan aikaan käsikirjoittajana ja ohjaajana Televisioteatterissa 1976–1985. Hän toimi käsikirjoittajana elokuvassa Pedon merkki (1981) yhdessä ohjaaja Pakkasvirran ja Arvo Salon kanssa, sekä yhtenä viidestä käsikirjoittajasta Mikko Niskasen elokuvassa Mona ja palavan rakkauden aika (1983). Vuonna 1986 Humaloja toi ensi-iltaan ensimmäisen itse ohjaamansa pitkän teatterielokuvansa Valkoinen kääpiö, johon hän laati myös käsikirjoituksen Bo Carpelanin romaanin pohjalta. Sen tuotti Humalojan vuonna 1984 perustama Panfilmi Humaloja-Innanen Oy, jonka puitteissa hän on tehnyt paljon lyhytelokuvia ja tv-elokuvia.
Toisen pitkän teatterielokuvansa Humaloja pääsi tekemään Suomen elokuvasäätiön tuotantoneuvoja Petri Jokirannan vuonna 1998 käynnistämässä projektissa, jossa neljä tunnettua käsikirjoittajaa sai kirjoittaa vapaavalintaisesta aiheesta ja valita ohjaajan tekstilleen. Outi Nyytäjältä tilatusta tarinasta syntyi Humalojan ohjaamana pitkä näytelmäelokuva Laina-aika (2000).
Agaete
Agaete on Gran Canarian luoteisosassa sijaitseva kunta, jonka pinta-ala on 45,50 km².
Väestö
Agaeten väkiluku on noin 5511 (ISTAC, 2004) ja väestötiheys 122,2/km².
Sonic Firestorm
Sonic Firestorm on DragonForcen toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 2004. Albumi edustaa tyylillisesti ensimmäisen levyn tapaan yhtyeen extreme power metalia.
Floréal-luokka
Floréal-luokka on Ranskan merivoimien kuuden vuonna 1989 tilatun fregatin muodostama alusluokka. Kaksi hieman mukautettua alusta on käytössä myös Marokon laivastolla.
Taustaa
Kylmän sodan päätyttyä todettiin, ettei sodanuhan riski ole kadonnut mihinkään. Laivasto sai uusia tehtäviä ja samalla käytössä olleet 1980-luvulla valmistuneet saattajat vanhentuivat, joten ne eivät sellaisenaan soveltuneet matalan riskitason toiminta-alueille.
Juho Koivisto (opettaja)
Koiviston vanhemmat olivat Ananias ja Anna Maria Koivistoinen ja puoliso Anna Lovisa Koivisto. Koivisto valmistui opettajaksi Jyväskylän seminaarista ja toimi kansakoulunopettajana, ensin Leppävirralla 1871–1878 ja sitten Tohmajärvellä aina vuoteen 1908 asti, minkä jälkeen hän siirtyi maanviljelijäksi omalle maatilalleen. Hän oli myös kunnallismies, joka toimi muun muassa Tohmajärven kuntakokousten esimiehenä peräti 24 vuotta. Koivisto oli talonpoikaissäädyssä Ilomantsin tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1891 ja 1904–1905.
Manigotagan
Manigotagan on 191 asukkaan asuinalue Manitoban provinssissa Kanadassa. Se sijaitsee noin 70 kilometriä pohjoiseen Pine Fallsista ja noin 85 kilometriä länteen Bissettistä paikassa, jossa Manigotaganjoki laskee Winnipegjärveen. Muut läheiset kylät ovat Seymourville ja Hollow Water intiaanireservaatti.
Linnunlaulun junaturma
Linnunlaulun junaturma tapahtui Helsingin ja Pasilan välillä 17. huhtikuuta 1970, kun Hr12-veturi 2214 ja Helsinki–Kirkkonummi-lähiliikennejuna H361 (Sm1 6007) törmäsivät yhteen. Lähiliikennejuna oli lähtenyt ilman konduktööriä punaisen lähtöopastimen ohi ja törmäsi Linnunlaulun kohdalla Helsinkiin pikajuna P95:n veturiksi tulossa olleen Hr12-veturin kanssa.
Vuorijärvi (Orivesi, Lehdistö)
Vuorijärvi on Pirkanmaalla Oriveden keskustaajan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Oriveden keskustaajaman länsipuolella Humalavuorella olevassa painaumassa. Vuoren rinteet laskevat järven rantaan asti. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä ja se rannat ovat soistuvaa metsämaata. Järvelle tulee tajama-alueelta polku.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Nihuanjärven alueeseen (35.742) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 155,2 metriä mpy. Järvi sijaitsee mäen lakialueella eikä siihen tule ojia. Sen laskuoja on johdettu alarinteille, mutta vedet kerätään johto-ojaan, joka mutkittelee kaivettuna ojana Nihuanjärveen.
Mezzosopraano
Mezzosopraano [metso-] on ääniala sopraanon ja kontra-alton välissä. Mezzosopraano on naisten keskikorkea äänityyppi. Mezzosopraanon sävelalue ulottuu pienestä a:sta kaksiviivaiseen a:han tai b:hen, mutta äänenväri on yleensä tummempi, alttomaisempi kuin sopraanolla. Kuoroissa mezzosopraanot laulavatkin usein ylempää alttostemmaa, jotta kutsutaan ykkösaltoksi. Korkeaäänisemmälle mezzosopraanolle on kuorossa kakkossopraanon stemma.
Ääniala
Mezzosopraanon ääniala on matalampi kuin sopraanolla. Mezzosopraano laulaa säveliä A3-A5 jotka kuuluvat äänityypin vahvuusalueeseen. Kuorossa korkein mezzosopraanon sävel on usein F5. Mezzosopraanolla on enemmän matalia säveliä kuin sopraanolla ja matalat sävelet onnistuvat tyypillisesti paremmin kuin sopraanolta. Mezzosopraano kykenee laulamaan 3. oktaavissa rintaäänellä. Mezzosopraanon äänen sointiväri on tummempi ja rikkaampi kuin sopraanolla, sillä yläsävelsarja on runsas. Mezzosopraanot kykenevät usein laulamaan samoja säveliä kuin sopraano eli A5 ei ole mezzosopraanon korkein sävel, vaan myös B5 ja C6 tyypillisesti onnistuvat harjaantuneilta mezzosopraanoilta. Mezzosopraano voi siis kyetä laulamaan yhtä korkealta kuin sopraano, mutta ei kuitenkaan viihdy korkealla kuten sopraano vaan väsyy korkealla laulamiseen.
Musikaaleissa ja musiikkiteatterissa mezzosopraanon tulisi olla kykenevä laulamaan vahva G5-sävel, joka kuuluu Nettien rooliin Carousel-musikaalissa. Mezzosopraanon belttausväli alkaa sävelestä F4/G4 ja ulottuu C5:een tai D5:een. Mezzosopraanon belttausääni on tummempi ja paksumpi kuin sopraanolla.
Ornitholestes
Ornitholestes hermanni oli pieni ja vilkas teropodi, jolla oli pitkät tarttumiseen soveltuvat eturaajat, joissa oli kääntyvä peukalo. Sillä oli pieni pää, kartiomaiset hampaat ja sen kuonon päässä oli luuharja. Häntä oli pitkä ja ohut. Kooltaan laji oli noin kaksi metriä pitkä ja 40 kiloa painava.
Ludwig von Mises -instituutti
Instituutti perustettiin vuonna 1982.
Gibson Les Paul
Gibson Les Paul on sähkökitara ja eräs ensimmäisiä ns. lankkukitaroita eli kitaroita, joiden runko on kokopuuta. Se perustuu kitaristi Les Paulin 1940-luvulla suunnittelemaan kitaramalliin, jonka Gibson otti tuotantoonsa 1950-luvun alussa. Yhdessä Fender Stratocasterin ja Telecasterin kanssa Gibson Les Paulista on tullut yksi tunnetuimmista, käytetyimmistä ja kopioiduimmista kitaramalleista maailmassa. Gibson valmistaa omalla merkillään Les Paul -kitaroita Nashvillessä, Tennesseessä, ja Epiphone-merkillä Kaukoidässä.
Alku
Ensimmäiset sähkökitarat olivat onttorunkoisia kitaroita, joihin oli asennettu mikrofonit. Varsinkin äänenvoimakkuuden ollessa korkealla, niiden ongelmana oli äänen kiertäminen vahvistimen ja kitaran välillä, mikä ilmeni voimakkaana ulinana. Kitaristi Les Paul ratkaisi ongelman vuonna 1941 rakentaessaan ensimmäisen umpirunkoisen "The Log"-nimellä kutsutun sähkökitaran, jossa runkona oli pala umpipuuta ja johon hän oli liittänyt kaulan sekä sähköosat. Sivulle oli ruuvattu palat Epiphonen "archtop"-kitarasta. Hän esitti ideansa soitinvalmistaja Gibsonille, mutta siellä ei vielä tuolloin oltu kiinnostuttu asiasta.
Samojen ongelmien kanssa kamppaillut Leo Fender päätyi hiukan myöhemmin samaan ratkaisuun kuin Les Paul. Tästä syystä ensimmäinen myyntiin tullut umpirunkoinen sähkökitara oli Fender Broadcaster 1948, jota valmistetaan nykyisin miltei muuttumattomana nimellä Telecaster. Fender Broadcasterin ilmestyttyä, ja sen saavuttaman suuren suosion takia, Gibson otti yhteyttä Les Pauliin, ja he suunnittelivat yhdessä uuden kitaramallin, joka sai nimekseen Gibson Les Paul.
Uudesta kitarasta piti tulla kallis, hyvin tehty instrumentti Gibsonin perinteiden mukaisesti ja Fenderin arkipäiväisemmän muotoilun kilpailijaksi. Kitaran kaula kiinnitettiin runkoon liimalla Fenderin käyttämän pulttiliitoksen sijaan.
Kitaran muodon suunnittelijaa ei voida todistaa ja mielipiteet asiasta vaihtelevat. Gibson oli jo 1930-luvulta lähtien tuottanut "klassisen" kitaran mallisia kaikukoppaisia sähkökitaroita, joiden mallia Les Pauliinkin sovellettiin. Itse Les Paul osallistui kitaran suunnitteluun luultavasti lisäämällä kitaraan vaahterakannen mahonkirungon päälle lisätäkseen kitaran äänenväriä ja kestoa.
1950-luku
thumb|250px|Les Paul Standard, PAF-mikrofoni
Vuonna 1952 Gibson esitteli uuden kitaramallinsa, joka kantoi nimeä Gibson Les Paul model. Alun perin kitara julkaistiin kullanvärisenä (Goldtop) kalliin kitaran imagoa ylläpitäen. Soitin oli erittäin painava, hiukan yli 4 kg, mikä johtui Les Paulin käyttämistä mahonkirungoista. Les Paul halusi kitaran luonnollisen äänen soivan vähintään 22 sekuntia, joten painava mahonkirunko edesauttoi tämän aikaansaamista. Kitarassa oli kaksi kappaletta Gibsonin omia yksikelaisia P-90 "saippuapala"-mikrofoneja, jotka olivat varustettu molemmat omalla äänenvoimakkuus- ja diskanttisäätimillä. Sen lisäksi kitarassa oli kolmiasentoinen kytkin, jolla saatiin mikrofonit joko toimimaan erikseen yksinään tai molemmat samaan aikaan.
Talla oli yksiosainen ns. trapeze-tyylinen talla, joka oli kiinnitetty kitaran perään ja jota Gibson oli käyttänyt jo aikaisemmissa malleissaan. Les Paul halusi vetää kielet tallan päältä voidakseen dempata kämmensyrjällään kieliä. Gibsonin käsityksen mukaan kielet tulivat näin olemaan liian korkealla ja he vetivätkin kielet tallan alta. Kielet tulivat näin vaikeasti soitettavaan asemaan ja kitaristit kammoksuivat ratkaisua. Lisäksi trapeze-talla oli erittäin epäkäytännöllinen konserttitilanteissa: Kielen katkettua kitara meni täysin epävireeseen. Vuonna 1953 siirryttiin runkoon kiinnitettyyn talla/kielenpidin -yhdistelmään, mutta kielten kulma ja mensuuri säilyi kuitenkin edelleen samana.
Kitarasta ei kuitenkaan tullut myyntimenestystä johtuen osittain sen kalliista hinnasta. Vuonna 1956 Gibson päätti uudistaa mallistonsa ja julkaisi toisenkin Les Paul -mallin Les Paul Customin, joka oli väriltään kokomusta. Customin otelautaupotukset olivat helmiäisestä valmistetut ja neliön muotoiset, metalliosat olivat messinkiä ja muoviosat, kuten säätimet ja plektrasuoja olivat mustat. Nauhat tehtiin mataliksi, koska oli tarkoitus saada soittajalle ajatus nauhattomasta kitarasta. Useimmat kitaristit kuitenkin vierastivat tätä ominaisuutta ja vaihtoivat kitaroihinsa tavalliset nauhat. Mullistavin keksintö oli kuitenkin uusi Tune-o-matic-talla, joka mahdollisti kielten korkeuden säädön ja lisäksi jokaisen kielen hienovirettä voitiin säätää erikseen. Tämä tallarakenne on säilynyt sittemmin Les Paul -kitaroiden vakiovarusteena.
Seuraavana vuonna 1957 kitaroihin tuli humbucker-mikrofonit. Alkuperäiset Gibsonin mikrofonit tunnetaan nimellä "PAF" – "Patent Applied For". PAF-mikrofonit oli suunnitellut Seth Lover työskennellessään Gibsonilla 1955, ja niistä tuli pian standardi niin Gibsonilla kuin muissakin kitaranvalmistajayrityksissä.
Gibsonin toimitusjohtaja Maurice Berlin halusi alkuperäiset Les Paulit rakennettavan ilman Gibsonin logoa, siltä varalta että "jos yhtiön maine kärsisi". Myöhemmin hän kuitenkin totesi: Ehkä meidän pitäisi laittaa Gibsonin logo kitaroihin siltä varalta että kitarat menevät kaupaksi."
Vuosina 1957–1961 alkuperäinen Les Paul -malli sai lisänimen Standard ja kullanvärinen kansi muutettiin sunburst-sävyiseksi, jossa vaahteran kauniit loimut pääsivät näin paremmin oikeuksiinsa. Gibson uskoi kitaran myyvän näin paremmin. Marraskuussa 1959 soittimen hinta oli 280 dollaria, mikä vuoden 2007 korjatussa kurssissa olisi ollut 1 000 puntaa. Samana vuonna 2007 Les Paul Standard maksoi 1990 puntaa
1960-luku
thumb|[[Paul McCartney soittaa Prahassa 1960-luvun Les Paul Cherryburstia.]]
Vuonna 1961 Gibsonin johtaja Maurice Berlin totesi, että Les Paul -kitaroiden rakentaminen yhtiölle oli tappiollista toimintaa. Niinpä suunniteltiin täysin uusi malli ja vanhan mallin valmistus lopetettiin. Uuden mallin nimi oli aluksi myös Les Paul, mutta kitaristi Les Paul ei halunnut, että kyseinen malli kantaa hänen nimeään, joten nimi vaihdettiin pian Gibson SG:ksi.
1960-luvulla kitaristit kuten Mike Bloomfield ja Eric Clapton (varsinkin Cream-yhtyeessä) ymmärsivät alkuperäisten Les Paul -kitaroiden (varsinkin vuoden 1959 mallin) potentiaalin, käyttivät niitä paljon ja loivat kitaralle mainetta. Claptonin ja Bloomfieldin vanavedessä useat kitaristit hankkivat Les Paulin ja siitä tuli nopeasti yksi halutuimmista kitaroista maailmassa.
Vuonna 1968 Gibson ryhtyi valmistamaan uudelleen vanhaa Les Paul -malliaan kovan kysynnän vuoksi ja loi useita erilaisia malleja kuten DeLuxe ja Studio, jotka perustuivat alkuperäiseen Les Paul -malliin. 1950-luvun Les Paul -kitarat olivat saaneet kuitenkin kritiikkiä paksusta kaulasta, joten uusissa kitaroissa oli nyt myös ohuempi kaula kuin 1950-luvun kitaroissa.
1970 ja 1980-luku
thumb|250px|[[Slash (kitaristi)|Slash ja Gibson Les Paul]]
1970-luvun alussa Gibsonin osti Norlin-yhtiö, jonka johtajat eivät olleet perehtyneet ollenkaan kitaroiden tai musiikkilaitteiden valmistukseen. Käytännössä heitä kiinnosti enemmän myyntiluvut ja raha. Tästä syystä osa Gibsonin tuotannosta siirrettiin Aasiaan, sekä alettiin säästää kaikenlaisissa kustannuksissa kuten puumateriaaleista, varsinkin kun Gibsonin vanha mahonkivarasto alkoi loppua. 1970-luvun Les Paul -malleissa on alkuperäisen mahonkisen kaulan sijasta vaahterakaula ja ns. sandwich-runko, eli ohuiden mahonkipalojen välissä on vaahteraa, jolloin kitaran sointi on myös erilainen kuin alkuperäisten.
Gibson kokeili erilaisia puulajeja niiden yhdistelmiä pitkin 1970-lukua aina 1980-luvun puoleen väliin asti ja tästä syystä 1970- ja 1980-luvun Les Paul -malleja ei pidetä kovin laadukkaina, eivätkä ne ole saavuttaneet samanlaista kysyntää kuin 1950-luvun kitarat. Hyväkuntoisesta vuoden 1959 mallista saakin nykyään maksaa 100 000–350 000 euroa. thumb|200px|Kiss-yhtyeen Ace Frehley Houstonissa vuonna 1977
1980-luvun lopussa Les Paul -kitaroiden kysyntä lähti taas nousuun Guns N' Roses -yhtyeen ja sen kitaristin Slashin, joka käytti esiintyessään Gibson Les Paul -kitaraa, vanavedessä. Samanaikaisesti alkanut heavy metalin voittokulku nosti Les Paulin jälleen ikoniksi: Les Paulille tunnusomainen paksu, muriseva ääni on kuin omiaan metallimusiikkiin. thumb|200px|[[Bon Jovi -yhtyeen kitaristi Richie Sambora ja Les Paul sunburst -värityksenä.]]
Nykyään
Vuosien varrella Gibson on ollut suhteellisen vapaamielinen kitaroiden ominaisuuksien ja materiaalin muuttelemisessa. 1980-luvun puolenvälin jälkeen Les Paulien "tuotekehitys" on ollut pikemminkin paluuta juurille. Gibson on ymmärtänyt asiakkaiden arvostavan juuri alkuperäisten kaltaisia Les Pauleja ja yrittänyt tehdä malleja, jotka muistuttavat alkuperäisiä mahdollisimman paljon. Nykyään onkin saatavana myös erilaisia Historic-malleja, joissa on pyritty mahdollisimman lähelle vanhoja alkuperäisiä kitaroita. Osaan nykyään valmistettavista Les Paul -malleista tehdään kuitenkin esimerkiksi kevennysporauksia runkoon kompensoimaan käytettävää painavaa afrikkalaista mahonkia. Tällä ei kuitenkaan ole merkittävää vaikutusta kitaran sointiin.
Gibson tuottaa Epiphonen merkillä myös halvempia versioita Les Paulista. Nämä suurelle yleisölle ja harrastajakäyttöön tarkoitetut kitarat tuotetaan Kiinassa ja Koreassa. Materiaalit ovat suurimmaksi osaksi samat kuin Gibsonilla, mutta työ teetetään alhaisempien työvoimakustannusten maissa.
Markkinoilla on myös paljon erilaisia kopioita Gibson Les Paulista. Kopioilla on sama rungon muoto, mutta materiaalit ja komponentit saattavat erota paljonkin alkuperäisestä. Gibson on myös historian aikana ryhtynyt oikeustoimiin joitakin kitaravalmistajia vastaan heidän kopioituaan alkuperäistä mallia liian tarkasti.
Mallivuodeksi 2015 Gibson esitteli radikaalisti uudistetut Les Paul Studio-, Deluxe- ja Standard-mallit. Muutoksia aikaisempiin ovat leveämpi otelauta, kaikissa malleissa vakiovarusteena oleva automatisoitu viritysmekanismi sekä säädettävä nk. nolla-nauha/yläsatula. Rungon painoon on kiinnitetty huomiota materiaalivalinnoilla sekä kevennysporauksilla. Perinteisen mikrofonivalinnan lisäksi malliston elektroniikka on monipuolisempi. Deluxe- ja Standard-mallien mikrofoneihin on tehty laajat valintamahdollisuudet soinnin muokkaamiseksi. Vireeseen ja soittoergonomiaan vaikuttava mitoitus ja valmistaminen on tehty tietokoneen avulla.
Les Paul -mallit
Perinteisesti Les Paul kitaroissa runko sekä kaula ovat mahonkia ja mahonkirungon päälle on liimattu vaahterakansi. Otelauta on yleensä ruusupuuta, mutta joissakin malleissa eebenpuuta. Poikkeuksen muodostavat eräät 1970- ja 1980-luvulla valmistetut kitarat, joissa kaula oli vahteraa ja runko oli ns. sandwich-runko, eli ohuiden mahonkipalojen välissä on vaahteraa. Lisäksi Gibson on valmistanut muutamia Les Paul -malleja joissa on tarkoituksellisesti käytetty muita puulajeja.
Kaula on kiinnitetty runkoon liimaamalla ja liitoskohta sijaitsee 16. nauhan kohdalla. Kitaran otelauta on 22-nauhainen ja mensuuri 629 mm (24.75"). Kaulan profiileja on kahta mallia, ns. 1950-luvun kaula, joka on paksumpi, sekä ns. 1960-luvun kaula, joka on ohuempi.
"Gold Top" (1952–1957)
Vuonna 1952 julkaistut ensimmäiset Les Paul -kitarat olivat väriltään kultaisia ja tästä syystä kitara sai myöhemmin lisänimen "Gold top". Kitarassa oli kaksi kappaletta Gibsonin omia yksikelaisia P-90 -mikrofoneja. Talla oli yksiosainen ns. trapeze- tyylinen talla. Les Paul halusi vetää kielet tallan päältä voidakseen dempata kielet kämmensyrjällään, mutta Gibsonin käsityksen mukaan kielet tulivat näin olemaan liian korkealla ja kielet vedettiinkin tallan alta.
Custom (1954–1960)
Vuonna 1954 Gibson alkoi valmistaa perinteisen Les Paul -mallin rinnalla uutta, hiukan alkuperäisestä muunneltua mallia ja tämä sai nimen Les Paul Custom. Kitara oli väriltään kokomusta ja saikin lisänimen "Black Beauty". Tässä mallissa kaulan asemamerkit olivat neliön muotoiset ja helmiäistä, metalliosat olivat messinkiä ja muoviosat, kuten säätimet ja plektrasuoja olivat mustat. Otenauhat tehtiin mataliksi, koska oli tarkoitus saada soittajalle ajatus nauhattomasta kitarasta. Myöhemmin Les Paul Custom muuttui kolmimikrofoniseksi ja normaalinauhaiseksi, eikä se ollut enää pelkästään musta, vaan sitä sai myös muun värisenä. Tässä mallissa säätimien toiminnat pysyivät samana kuin aiemmin, paitsi että mikrofonivalitsimen keskiasento kytki päälle keski- ja tallamikrofonit.
Standard (1958–1960, 1968–)
Vuonna 1958 alkuperäisen Les Paul -malli sai lisänimen Standard, jolla se erotettiin toisesta valmistetusta mallista, Les Paul Customista. Samana vuonna kitaran väritys muutettiin sunburst-sävyiseksi. Tämän jälkeen Standard-malli on pysynyt ulkomuodoltaan lähes muuttumattomana. Käytetyissä valmistusmateriaaleissa, puulajeissa ja värityksissä on kuitenkin vuosien mittaan ollut paljon eroja. Vuoden 2015 malliston Standard sai edellä kuvattujen muutosten lisäksi humbucker-mikrofoneihin puolitusmahdollisuuden sekä mikrofonien vaihekytkennän. Kytkimet on sijoitettu kunkin mikrofonin äänenvoimakkuus- ja äänensävy-säätimiin vastaavasti. Runko on suuritiheyksistä mahonkia kevennyksin ja siinä on vaahterakansi.
1961 Les Paul SG
thumb|Gibson SG
Koska Les Paul -mallin menestys ei ollut kovin hyvä, suunniteltiin kokonaan uusi kitaramalli joka sai nimekseen Les Paul SG. Koska kitaristi Les Paul ei halunnut, että kyseinen uusi malli kantaa hänen nimeään, vaihdettiin nimi pian Gibson SG:ksi.
Muut mallit ja variaatiot
Vuoden 2015 Deluxe-mallissa on em. muutoksien lisäksi monipuolinen elektroniikka. Mini-humbuckerit voi puolittaa kytkimien ollessa mikrofonien äänenvoimakkuus-säätimissä. Kitarassa on yksi sävynsäätö ja aktiivinen ylempien taajuuksien korostus, jonka kytkin on sävynsäätimessä. Kytkettävän korostuksen tasoa voi säätää piiriin asennetulla säätöruuvilla. Runko on matalatiheyksistä mahonkia ja siinä on kevennysporaukset. Kansi on vaahteraa.
Clawfinger
thumb|Clawfinger Clawfinger on ruotsalainen rapcorea (rap metal) soittava yhtye. Yhtye oli ensimmäisiä lajityypin edustajia. Yhtye tunnetaan aggressiivisesta mutta melodisesta musiikistaan, sekä poliittisista ja antirasistisista sanoituksistaan. Yhtye laulaa englanniksi.
Historia
Yhtyeen perustivat vuonna 1988 Zak Tell ja Jocke Skog työskennellessään yhdessä Rosenlundin sairaalassa Tukholman lähellä. Vuonna 1990 Bård Thorstensen ja Erlend Ottem liittyivät yhtyeeseen.
Clawfingerin ensimmäinen single Nigger (1993), on nimestään huolimatta antirasistinen kappale, ja sai suuren suosion Ruotsissa. Yhtye sai vuonna 1994 kaksi Grammy-palkintoa Ruotsin Grammy-gaalassa (Paras Hard Rock yhtye, paras video)
Clawfingerin esikoisalbumia Deaf Dumb Blindia (1993) myytiin maailmanlaajuisesti noin 600 000 kappaletta.
Clawfinger on julkaissut tähän mennessä 7 studioalbumia ja myynyt miljoonia levyjä.
Maikel Aerts
Maikel Aerts (s. 26. kesäkuuta 1976 Eindhoven, Pohjois-Brabant, Alankomaat) on alankomaalainen uransa lopettanut jalkapallomaalivahti, joka edusti viimeiseksi jääneellä kaudellaan saksalaista Hertha BSC:tä,
Ammattilaisuransa FC Den Boschin riveissä 1994 aloittanut Aerts pelasi seurassa 107 ottelua Alankomaiden kahdella ylimmällä sarjatasolla ennen siirtoaan Germinal Beerschotin joukkueeseen Belgiaan vuonna 2001. Vierailu naapurimaassa jäi kuitenkin vain kauden mittaiseksi, ja hän palasi kotimaahansa, RBC Roosendaaliin. RBC:tä Aerts edusti 71 Eredivisie -ottelun verran. Kaudeksi 2005/2006 hän teki sopimuksen maan parhaimmistoon kuuluvan rotterdamilaisseura Feyenoordin kanssa mutta pääsi pelaamaan vain neljä ottelua. Kesällä 2006 hän siirtyi Willem II Tilburgiin.
Mikael Frisk
Hänen ansiotulonsa kunnallisverotuksessa 2006 olivat 4,7 miljoonaa euroa ja kunnallisvero n. 750 000 euroa. Hän oli vuonna 2006 paras Kauniaisten kunnallisverojen maksaja.
Mauri Kuosmanen
Mauri Seppo Juhani Kuosmanen (22. joulukuuta 1945 Kotka – 11. maaliskuuta 2008 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Mittavan teatteriuran ohella hänellä oli useita roolisuorituksia elokuvissa ja televisiosarjoissa, kuten komediasarjassa Reinikainen.
Elämä ja ura
Kuosmanen opiskeli Tampereen yliopiston näyttelijäkurssilla ja valmistui 1960-luvun lopulla. Hän oli kiinnitettynä Tampereen Työväen Teatteriin vuodesta 1969 vuoteen 2007, jolloin jäi eläkkeelle. Kaikkiaan hänelle kertyi yli sata roolisuoritusta TTT:ssa. Hänelle itselleen läheisiä olivat osat Teuvo Pakkalan näytelmässä Tukkijoella (1970), Franz Kafkan näytelmässä Amerikka (1972) sekä William Shakespearen Myrskyssä (1974). Kuosmanen toimi myös ohjaajana sekä teatterissa että oopperassa. Hänen ohjaustöihinsä lukeutuu muun muassa Rakastettu Johansson (2001). Hän työskenteli niin ikään näytelmäkirjailijana. Kuosmasen käsialaa on muun muassa näytelmä Kuka rapsuttaisi nenääni (2003).
Kuosmanen teki useita televisio- sekä elokuvarooleja. Hänet muistetaan esimerkiksi rooleistaan poliisi Ek:nä komediasarjassa Reinikainen, isän veljenä sarjassa Mummo sekä isännöitsijä Hölttänä sarjassa Paavo ja Raili. Lisäksi hän näytteli Pekka Puupäätä Visa Mäkisen elokuvassa Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti ja perheen naapuria televisiosarjassa Kyllä isä osaa.
Kuosmanen kuoli 62-vuotiaana. Hänet on haudattu Kalevankankaan hautausmaan uurna-alueelle. Näyttelijäntyönsä ohella Mauri Kuosmasella oli luottamustehtäviä TTT:n hallituksessa sekä sen näyttelijäyhdistyksen hallituksessa. Lisäksi hän toimi näyttelijäntyön opettajana ja rehtorina Eino Salmelaisen näyttelijäkoulussa.
Les Cunningham Award
Les Cunningham Award jaetaan vuosittain jääkiekkosarja AHL:n runkosarjan arvokkaimmalle pelaajalle. Palkintoa on jaettu kaudesta 1947-1948 lähtien. Palkinto on nimetty kolminkertaisen Calder Cup-voittajan ja viisi kertaa AHL:n tähdistökentälliseen valitun Les Cunninghamin mukaan. Hän oli ennen eläköitymistään AHL:n kaikkien aikojen pistepörssin ensimmäisellä sijalla, mutta sittemmin hänen pistemääränsä on ohitettu. Useimmin palkinnon ovat voittaneet Johnny Bower ja Fred Glover, molemmat kolmesti.
Spider Woman
Spider Woman on Uriah Heepin vuonna 1972 ilmestynyt kappale, joka julkaistiin albumilla The Magician’s Birthday. Kappaleen ovat kirjoittaneet yhdessä laulusolisti David Byron, kitaristi Mick Box, rumpali Lee Kerslake ja basisti Gary Thain, ja onkin niitä yhtyeen harvoja hittikappaleita ennen vuotta 1980, joita Ken Hensley ei ole ollut kirjoittamassa.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Happy Trails
Albumi valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Pjotr Pavlenko
Pjotr Andrejevitš Pavlenko (, 11. heinäkuuta (J: 29. kesäkuuta) 1899 Pietari – 16. kesäkuuta 1951 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Pjotr Pavlenko syntyi pikkuvirkamiehen ja opettajattaren perheeseen. Hän vietti lapsuutensa Tbilisissä. Vuonna 1920 hän liittyi bolševikkipuolueeseen ja palveli puna-armeijassa. Vuodesta 1924 lähtien hän työskenteli Neuvostoliiton kaupallisessa edustustossa Istanbulissa. Moskovaan palattuaan hän liittyi Pereval-kirjailijaryhmään. Pavlenko järjesti vuonna 1930 tunnettujen neuvostokirjailijoiden matkan Turkmenistaniin. Hän osallistui Suomen talvisotaan ja toiseen maailmansotaan toimittajana. Vuodesta 1945 lähtien Pavlenko asui Krimillä, jossa hän johti paikallista kirjailijajärjestöä. Hän toimi myös Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajana. Elämänsä viimeisinä vuosina Pavlenko matkusteli Amerikassa ja Euroopassa. Hänet on palkittu Leninin kunniamerkillä.
Alkuvaiheen orientalistisia kertomuksiaan lukuun ottamatta Pavlenko on tyypillinen sosialistisen realismin edustaja. Kirja Putešestvije v Turkmenistan (”Matka Turkmenistaniin”, 1931–1932) kuvaa sosialistista rakennustyötä. Romaanin Barrikady (”Barrikaadit”, 1932) aiheena on Pariisin kommuuni. Romaani Na Vostoke (”Idässä”, 1936–1937) kertoo fasismin nousun muodostamasta sotilaallisesta uhasta. Josif Stalinia ylistävä romaani Onni (Štšastje, 1947) kuvaa Krimin sodanjälkeistä uudelleen asuttamista mutta ei mainitse sanallakaan krimintataarien karkottamista. Vuonna 1948 Pavlenko sai siitä Stalin-palkinnon. Pienoisromaania ”Aroaurinko” (Stepnoje solntse) pidetään yhtenä kirjailijan onnistuneimmista teoksista.
Pavlenko laati myös elokuvien käsikirjoituksia. Vuonna 1941 hän sai Stalin-palkinnon Sergei Eisensteinin ohjaaman Aleksanteri Nevskin käsikirjoituksesta. Hänen Mihail Tšiaurelin kanssa käsikirjoittamansa Vala (Kljatva) ja Berliini kukistuu 1–2 (Padenije Berlina 1–2<) saivat Stalin-palkinnot vuosina 1947 ja 1950. Myöhemmin ne tuomittiin tyypillisinä Stalinin henkilönpalvonnan ilmentyminä.
Allekirjoitus
thumb|pienoiskuva|[[Jeanne d'Arcin allekirjoitus on pelkkä etunimi Jehanne.]] Allekirjoitus on nimikirjoitus tai muu tunnistusmerkki, jonka henkilö kirjoittaa asiakirjaan todisteeksi henkilöllisyydestä ja tahdosta. Se toimii sinetin tavoin.
Allekirjoituksen merkitys
Allekirjoitus on perinteisesti todiste
Allekirjoitus sitoo sen kirjoittajan asiakirjaan. Allekirjoitus toimii näyttönä siitä, että tietty henkilö on saanut tiedon sopimuksen sisällöstä ja että hän on hyväksynyt sen itseään sitovaksi.
Allekirjoitus on yksi niistä yksilöä tunnistavista tekijöistä, jotka laki määrää kuuluviksi henkilötodistukseen, kuten passiin. Allekirjoitus saadaan tahtoa ilmaisevasta dokumentista, passianomuksesta. Kirjoitustaitoinen alaikäinen sitoutuu sääntöihin ja anoo itse allekirjoittamalla omakätisesti niin kirjastokorttinsa kuin passianomuksensa. Hän tarvitsee kuitenkin suostumusta ilmaisevaan kohtaan huoltajansa allekirjoituksen.
Allekirjoitus ei ole sopimuksen ehto: myös suullinen sopimus on sitova. Kun sopimus on paperilla, suostuminen ja tahto on kiistatilanteessa helpompi näyttää toteen. Erikoistapauksissa vaaditaan näistä lisänäyttö: samanaikaisesti saapuvilla olevat todistajat. Näin on testamentin allekirjoittamisen suhteen. Todistajat vakuuttavat omalla allekirjoituksellaan testamentin tekijän henkilöllisyyden, mutta myös sen, että viimeinen tahto on laadittu vapaasta tahdosta ja täydellä harkinnalla.
Allekirjoituksen juridiikkaan liittyy myös läheisesti käsite jonkin nimen kirjoittaminen. Esimerkiksi lause Yhdistyksen nimen kirjoittaa yhdistyksen puheenjohtaja tarkoittaa sitä, että yhdistyksen puheenjohtajalla on yksin oikeus tehdä allekirjoituksensa sopimukseen, jolloin sopimus sitoo yhdistystä.
Erilaisia allekirjoituksia
thumb|250px|[[Carl Gustaf Emil Mannerheim tiivistettynä yhteen sanaan: Mannerheim. ]]
thumb|250px|[[Johan Ludvig Runeberg allekirjoitti lähes täyden nimensä koristaen.]]
Käsin kirjoitetut allekirjoitukset
Allekirjoituksella tarkoitetaan yleisimmin henkilökohtaista, omakätistä allekirjoitusta. Käsialan vakiinnuttua se on melko pysyvä. Siksi onkin merkittävää, että allekirjoitus poikkeaa usein yksilöllisesti muusta saman henkilön käsin kirjoittamasta tekstistä. Se voi olla selvästi yksinkertaistettu, tyylitelty tai koristeltu lisäviivoin, kaarin tai pistein.
Vammautuneen ja kirjoituskyvyttömän allekirjoitus
Tunnistettavuuden vuoksi on edullista, jos allekirjoitus ei muutu. Kuitenkin, vaikka käsiala muuttuisi yhtäkkiä suuresti, esimerkiksi vammautumisen seurauksena, allekirjoitus säilyttää aina asemansa suostumisen ja tahdon merkkinä. Passin suhteen on Suomessa säädetty, kuinka menetellään, jos passinhakija on kirjoitustaidoton taikka vamman, sairauden tai muun vastaavan syyn takia kykenemätön allekirjoittamaan hakemusta: passiin merkitään nimikirjoitusta korvaamaan pelkkä viiva.
Puumerkit
Ennen kirjoitustaidon yleistymistä Suomessa käytettiin sopimusten allekirjoituksena nimikirjoituksen sijasta puumerkkiä. Se koostui yleensä jotakuinkin suorista piirroista, jotka voitiin helposti merkitä paperille, tuohelle tai kaivertaa puuhun ja vastasi käytöltään joka suhteessa allekirjoitusta.
Signeeraus
Signeeraus tai signatuuri on taiteilijan henkilöllisyyden osoittava merkki, useimmiten hänen nimensä tai sen osa.
Mekaaniset allekirjoitukset
Persoonallinen allekirjoitus on mahdollinen vain kielissä, joita kirjoitetaan kirjaimilla. Esimerkiksi japanissa, kiinassa ja koreassa on käytössä kirjoitusjärjestelmiä, jossa nimen tavanomainen kirjoittaminen ja sen allekirjoittaminen tuottavat saman tuloksen. Näissä kulttuureissa allekirjoittamiseen käytetään inkan-nimileimaa, johon nimi on kirjoitettu tensho-kirjoituksella (sinettikirjoituksella).
thumb|125 px|[[Hokusain signeeraus on japania.]]
Mekaaninen allekirjoitus voi olla tarpeen ja hyväksyttävä kirjoitusjärjestelmästä huolimatta. Se voidaan aikaansaada esimerkiksi painokoneella, leimalla tai lävistämisellä.
Automaattiset allekirjoitukset
Sähköisessä toimintaympäristössä, kuten sähköpostiohjelmissa ja uutisryhmissä ohjelman käyttäjä voi laatia yhden tai useamman rivin tekstiä eräänlaiseksi leimaksi, jonka ohjelma liittää jokaiseen lähtevään viestiin. Tällaisen allekirjoituksen tyypillistä sisältöä ovat nimen lisäksi yhteystiedot, joskus mietelmät ja kuvat. Ne eivät kuitenkaan millään tavoin takaa lähettäjän identiteettiä. Niitä ei pidä sekoittaa sähköisiin tai digitaalisiin allekirjoituksiin, joiden tarkoitus on taata viestin tai asiakirjan aitous. Ne ovat luonteeltaan teknisempiä, eivätkä välttämättä suoraan luettavissa ihmissilmin.
Allekirjoituksen tunnistaminen ja väärä kiistäminen
Kaikki käsin kirjoitettu teksti sisältää kirjainten muodon ja kirjoittamisen rytmin sekä painon elementtejä, jotka muodostavat kirjoittajalle luonteenomaisen kokonaisuuden. Käsialan tunnistus onkin yksi biometrisen tunnistuksen keinoista. Allekirjoituksen, kuten kokonaisen asiakirjan väärentäminen käytettäväksi harhauttavana todisteena tai väärennetyn asiakirjan käyttäminen on lain vastaista. Myös oman allekirjoituksensa kiistäminen voi olla rangaistavaa, mikäli teko täyttää esimerkiksi petoksen tai perättömän lausuman tunnusmerkistön.
Genovan maakunta
Maakunta sijaitsi Italian luoteisosassa Ligurian alueella rajoittuen etelässä Ligurianmereen. Sen pääkaupunki oli Genova.
Genovan maakunnan pinta-ala oli 1 838 km². Sen asukasluku oli toiminnan päättyessä vajaat 900 000. Maakunnassa oli 67 kuntaa.