cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Udmurtia
Uskonto
Suurin uskontokunta on siis Moskovan patriarkaatin alainen Venäjän ortodoksikirkko. Udmurttien perinneuskonnosta on säilynyt jälkiä udmurttien kulttuuriin, myytteihin, legendoihin ja satuihin. Joissakin udmurttikylissä uskonnolliset rakennukset ja -paikat ovat säilyneet nykyaikaan asti. Myös osa vanhoista juhlapyhistä on säilynyt. Udmurtian uskonnon historiasta kertoo elokuva "Alangasarin varjo", joka julkistettiin Udmurtian elokuvajuhlilla 1994.
Koulutus
Udmurtian merkittävimmät oppilaitokset ovat Udmurtian valtion yliopisto Iževskissä, Iževskin teknillinen yliopisto ja Iževskin lääketieteellinen akatemia.
Kulttuuri
thumb|[[Buranovskije babuški -yhtye esiintymässä vuonna 2011.]] Udmurttien kirjallisuutta on käsitelty omassa artikkelissaan. Udmurtiksi julkaistuista sanomalehdistä tunnetuimpiin kuuluu Udmurt duńńe. Udmurtian kansalliskirjasto toimii Iževskissä.
Musiikki
Tasavallan mummoryhmä Buranovskije babuški voitti Venäjän euroviisukarsinnan ja sijoittui vuoden 2012 Eurovision laulukilpailussa toiselle sijalle.
Museot
Museoilla on keskeinen merkitys kulttuuriperinnön säilyttämisessä. Venäjän kulttuuriperintöä ja museoita kokoava sivusto listaa Udmurtiasta yhteensä 39 erilaista museota. Näistä voi mainita esimerkiksi M. T. Kalašnikovin asemuseon ja Udmurtian kansallismuseon Iževskissä, joista jälkimmäisellä on ollut kulttuuriyhteistyötä muiden suomalais-ugrilaisten kansallismuseoiden kanssa, Idnakarin kulttuuri- ja historiamuseon Glasovssa sekä P. I. Tšaikovskin mukaan nimetyn museon hänen synnyinkaupungissaan Votkinskissä.
Liikenne
thumb|Sarapul on merkittävä asema Udmurtian rautatieliikenteelle. Tasavallalla on kohtalaisen kattava liikenneinfrastruktuuri. Rautateiden merkitys on suuri sekä rahti- että henkilöliikenteessä Udmurtian ja Venäjän muiden alueiden välillä. Tärkeimpiin poikittaisiin, Udmurtian sen naapurialueisiin liittäviin ratayhteyksiin kuuluvat Venäjän rautateiden Gorkin rautatiet -tytäryhtiön sähköistetyt kaksoisratareitit: eteläisempi Kazan–Možga–Agryz–Sarapul–Jekaterinburg ja pohjoisempi Kirov–Glazov–Balezino–Kez–Perm. Pohjois-eteläsuuntaisella radalla on vain yhdet raiteet, ja sen reittiä Balezino–Igra–Iževsk–Alnaši ajetaan dieselkalustolla. Lisäksi on lähinnä rahtiliikenteen käyttämiä sivuratoja kuten esimerkiksi osuus Iževsk–Votkinsk.
Iževskissä on lentoasema, josta tasavallan oman lentoyhtiö Ižavia operoi. Esimerkiksi syksyllä 2012 Iževskistä oli lentovuoroja Jak-42-kalustolla Moskovaan (kaksi vuoroa päivittäin Domodevoon), Pietariin (kaksi vuoroa viikoittain), sekä harvakseltaan Ufaan ja Permiin.
Laivaliikenteelle sopivaa jokiväylää on 178 kilometriä, ja tärkeimmät jokisatamat ovat Kamajoella sijaitsevat Sarapul ja Kambarka.
Alueen läpi kulkee 11 kaasuputkea ja 5 öljyputkea, joista suurimmat ovat Minnbajevo-Izhkar ja Siperia-Keskusta.
Hallinnollinen jako
Udmurtia on jaettu paikallishallinnollinnon ylemmällä tasolla 25 kunnallispiiriin ja 5 kaupunkipiirikuntaan.
Politiikka
thumb|Venäjän presidentti [[Vladimir Putin ja Udmurtian presidentti Volkov vuonna 2003.]] thumb|Udmurtian presidentin palatsi pääkaupungissa Iževskissä. Udmurtian perustuslaki hyväksyttiin 7. joulukuuta 1994. Udmurtian parlamentissa (Gossovet) on 100 jäsentä, jotka valitaan joka viides vuosi.
Armas-Eino Martola
Ilmari Armas-Eino Martola (12. toukokuuta 1896 Raahe – 5. helmikuuta 1986 Helsinki ) oli suomalainen jääkärikenraali ja Mannerheim-ristin ritari numero 130.
Martola sai sotilaskoulutuksen jääkärinä ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, ja sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Missejoella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui joukkueenjohtajana Suomen sisällissotaan, jonka jälkeen hän lopullisesti valitsi sotilasuran. Hän suoritti Ranskan sotakorkeakoulun diplomin arvoisesti. Talvi- ja jatkosodassa hän hankki lopullisesti kannuksensa toimimalla ensin mainitussa sodassa divisioonan komentajana ja jälkimmäisessä sodassa ensin divisioonan komentajana ja myöhemmin armeijakunnan komentajana. Sotien jälkeen hän oli muutaman vuoden Uudenmaan läänin maaherrana, kunnes siirtyi yksityiselle sektorille. Hänen viimeinen sotilastehtävänsä oli YK:n alaisten Kypros-joukkojen komentajuus 1960-luvulla.
Perhetausta
Martolan vanhemmat olivat Raahen piirilääkäri Johan Martola ja Anna Maria Cecilia Simelius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Aune Kyllikki Ignatiuksen kanssa.
Opinnot
Martola kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi opiskelemalla teologiaa Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1914–1915. Marraskuussa 1915 teologian ylioppilaat A-E. Martola ja Väinö Vuori jättivät menemättä ylioppilaskunnan vuosijuhliin ja suuntasivat Kemin kautta Ruotsiin ja edelleen Saksaan.
Jääkärikausi
upright|thumb|Nuoruudenkuva Martolasta. Martola liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antaneen Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan vuoden 1915 lopulla. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisen maailmansodan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota
Martola astui Saksassa Suomen tasavallan joukkojen eli Suomen sisällissodan valkoisen osapuolen palvelukseen luutnantiksi ylennettynä. Suomeen hän tuli helmikuun lopulla jääkärien pääjoukon mukana Vaasaan. Martola sijoitettiin joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa Lempäälän taisteluun, missä haavoittui vaikeasti vatsaan selviten kuitenkin Tampereella tehdyn leikkauksen ansiosta.
Sisällissodan jälkeinen aika
Martola palveli sisällissodan jälkeen pataljoonan adjutanttina ja komppanianpäällikkönä Suomen valkoisessa kaartissa, josta hänet komennettiin syksyllä 1918 opetusupseeriksi upseerikokelaskursseille Viipuriin. Vuonna 1919 yleisesikunta komensi Martolan yhdessä Kaarle Kekonin ja Gunnar Heinrichsin opiskelemaan Ranskan sotakorkeakouluun École Supérieure de Guerreen. Suomalaisista ainoastaan Martola suoritti opintonsa loppuun saakka ja hänelle myönnettiin ensimmäisenä suomalaisena upseerina koulun diplomi 1921.
Ranskasta palattuaan Martola määrättiin vuonna 1922 yleisesikuntaan (nyk. pääesikunta) operatiivisen toimiston päälliköksi. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin vuoden 1924 lopulla apulaisjohtajaksi Sotakorkeakouluun, jota Martola oli osaltaan perustamassa. Apulaisjohtajuuden lisäksi hän toimi myös sotalaitosopin tuntiopettajana, lisäksi Kadettikoulussa. Sotakorkeakoulusta hän palasi Yleisesikuntaan 1925 ja sijoitettiin liikekannallepano-osaston päälliköksi. Vuonna 1927 Martola nimitettiin Savon jääkärirykmentin komentajaksi ja hieman myöhemmin Savon prikaatin väliaikaiseksi komentajaksi. Prikaatista hänet siirrettiin 1928 takaisin yleisesikuntaan, josta sotilasasiamieheksi Ranskaan ja Belgiaan. Martola palasi Suomeen 1931 ja sijoitettiin yleisesikunnan tilastollisen ja ulkomaanosaston päälliköksi.
Puolustuslaitoksesta Martola siirtyi vuonna 1933 suojeluskuntajärjestön palvelukseen toimien esikuntapäällikkönä vuoteen 1940, josta ajasta 1934–1935 suojeluskuntien päällikön viransijaisena.
Talvi- ja jatkosota
Sodan päätyttyä Martola palasi suojeluskuntien esikuntapäälliköksi.
Jatkosodassa vuonna 1942 Martolasta tuli Karjalankannaksella taistelleen 2. divisioonan komentaja. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi kesäkuussa 1944, jonka jälkeen heinäkuussa 1944 siirtyi komentajaksi VI armeijakuntaan, joka taisteli Kannaksen suurhyökkäyksessä ja myöhemmin Laatokan Karjalassa.
Jatkosodan jälkeinen aika
Martola toimi Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteerin Dag Hammarskjöldin sotilasneuvonantajana 1956–1957 ja 1958. YK:n Kyproksella olevan rauhanturvajoukkojen eli UNFICYPin komentajana Martola oli 1966–1969, jolloin hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Hän oli silloin viimeinen aktiivipalveluksessa ollut jääkäri. Martola ylennettiin jalkaväenkenraaliksi 1982. Martola kuoli 1986 lähes 90-vuotiaana ja hänet on haudattu Suomen Kaartin hautausmaalle Helsingin Hietaniemeen.
Luottamustoimet
Martola toimi Suomen rannikkopuolustuksen järjestelyä suunnitelleen, maailmailuvoimien kehittämisohjelmaa laatineen ja vesistölinjojen puolustuksen järjestelyä suunnitelleen komiteain jäsenenä 1922. Sotakorkeakoulun perustamista varten asetetun, laivaston rakennussuunnitelmaa, kenttäpalvelusohjesääntöä ja jalkaväen harjoitusohjesääntöä laatineiden komiteain jäsenenä hän oli 1923. Martola oli puolustusrevisionin jäsenenä 1923–1926, yleisesikunnan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana 1926 ja sotilasasiantuntijana Kansainliiton valmistavan aseistariisuntakomission Suomen valtuuskunnassa 1926–1931. Hän toimi Suomen päävaltuutettuna Punaisen Ristin konferenssissa Genevessä ja ilmaliikennekonferenssissa Pariisissa 1929.
Martola toimi Suomen edustajiston puheenjohtajana Lützenin taistelun 300-vuotisjuhlassa Tukholmassa 1932 ja apulaisvaltuutettuna aseistariisuntakonferenssissa Genevessä 1932–1934. Hän oli puolustusneuvoston sihteeri 1931–1933, Jääkäriliiton johtokunnan jäsen 1934–1949 ja vuodesta 1964 sekä Suomen Upseeriliiton johtokunnan jäsen 1935. Martola teki olympiakisoja Suomeen hankkimaan asetetun kansalaiskomitean lähettämänä propagandamatkoja useisiin Euroopan maihin ja oli Helsingin kaupungin yhtenä edustajana Berliinissä 1936, jossa järjestettyjen XI olympiadin kisojen yhteydessä pidettiin Kansainvälinen Olympiakomitean istunto.
Martolasta tuli Vapaudenristin ritarikunnan varakansleri 1945 ja Sotaleskien ja Kaatuneitten Omaisten Huollon varapuheenjohtaja 1946. Rajaseudun Ystävät -yhdistyksen puheenjohtajana hän toimi 1946–1956 ja Suomi-Ranska -seuran hallituksen jäsenenä vuodesta 1947, jonka jälkeen puheenjohtajana 1952-1954. Suomen Punaisen Ristin puheenjohtajana Martola oli 1951–1972 ja sai kunniajäsenyyden 1973.
Suomalais-belgialaisen Kauppayhdistyksen puheenjohtajana Martola toimi 1951–1960, josta eteenpäin kunniapuheenjohtajana. Hän oli Helsingissä vuonna 1952 pidettyjen XV olympiadin kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtaja. Hän toimi myös Mannerheim-ristin ritarien säätiön johtokunnan puheenjohtajana 1954–1964 ja valtuuskunnan puheenjohtajana vuodesta 1964. Kansainvälisen sotaveteraanijärjestön, World Veterans Foundationin neuvoston jäsenenä hän toimi vuodesta 1958 ja vuodesta 1963 neuvoston puheenjohtaja.
Oš
200px|pienoiskuva|Näkymä Ošiin Sulaimanvuorelta. Oš on kaupunki Ferganan laaksossa, eteläisessä Kirgisiassa. Se on 1,26 miljoonan asukkaan Ošin alueen hallinnollinen keskus, vaikkei olekaan osa tätä aluetta.
Ošin väkiluku on noin 281 900 (2017), ja se on Kirgisian toiseksi suurin kaupunki. Kaupungin etnisistä ryhmistä merkittävimmät ovat kirgiisit, uzbekit ja tadžikit. Kaupunki on ollut olemassa vähintään 3 000 vuotta.
Ošissa on lentoasema ja vuonna 1992 avattu valtionyliopisto.
Levottomuudet
Kurmanbek Bakijevin syrjäyttäminen vallasta huhtikuussa 2010 aloitti uuden etnisen kuohunnan aallon. 10. kesäkuuta 2010 alueella alkoivat uudet väkivaltaisuudet. Kaupunkiin julistettiin hätätila ja ulkonaliikkumiskielto, kun väkivaltaisuudet Ošissa ja Žalal-Abadissa olivat jälleen kiihtyneet vaatien yli 90 uhria. Tuhopoltot ja tulitus ajoivat tuhansia asukkaita pakoon kohti Uzbekistanin rajaa, mutta naapurimaihin johtavat ylityspaikat suljettiin. Suurimmat vahingot ovat kohdanneet uzbekkien omaisuutta. Venäjällä ja Yhdysvalloilla on maassa tukikohtia.
Kirgisialaisten lähteiden mukaan jopa 70 % kaupungista poltettiin levottomuuksissa.
Frederic Remington
thumb|Frederic Remington. Frederic Remington (4. lokakuuta 1861 Canton, New York – 26. joulukuuta 1909) oli yhdysvaltalainen taidemaalari, kuvittaja, kuvanveistäjä ja kirjailija. Hänen dynaaminen esitystapansa nosti hänen taiteensa laajalti tunnetuksi ja loi myyttisen käsityksen villistä lännestä: cowboysta, ratsuväestä, intiaanisotureista ja erilaisista sotatantereista.
thumb|left|A Dash for the Timber, 1889. Remington pääsi Yalen yliopistoon taideopiskelijaksi. Hetkellinen kiinnostus nyrkkeilyyn ja jalkapalloon eivät vähentäneet hänen mielenkiintoaan taidetta kohtaan. Matkustellessaan ympäri Yhdysvaltoja hän tutustui erilaisiin paikkoihin. Näillä matkoillaan Remington luonnosteli kuvia ihmisistä ja ympäristöstä. Vuonna 1888 hän myi tekemiään kuvia suurille aikakauslehdille, kuten Harper's Weeklylle. Hänen tuotantonsa sisälsi myös veistoksia, joista tunnetuin oli The Bronco Buster (1895). Remingtonin tuotannon eräs teema oli yksilön kokema elämän ja kuoleman taistelu ylivoimaa vastaan.
Vuonna 1909 Remingtonin luomistyön katkaisi umpilisäkkeen tulehdus, jonka seurauksena hän menehtyi.
Parkour
thumb|Käännösylitystä tekevä parkouraaja Parkour on 1980-luvulla Ranskassa, Pariisin esikaupungeissa kehitelty liikuntalaji, jossa pyritään liikkumaan mahdollisimman sulavasti, nopeasti ja tehokkaasti paikasta toiseen. Parkourissa pyritään hyödyntämään kaikkia ympäristön esineitä ja rakenteita nopeaan ja katkeamattoman sulavaan liikkeeseen. Parkouraaja voi liikkumisessaan käyttää ”ponnahduslautoinaan” monenlaisia ihmisen tai luonnon muovaamia asioita, kuten kaiteita, seiniä, puita, muureja, kiviä, patsaita, lyhtypylväitä ja kattoja
Parkouriin kuuluu erilaisia alkuperäisiä tai muista lajeista lainattuja liikkeitä, kuten hyppyjä, laskeutumisia, ylityksiä, alituksia ja seinäponnistuksia. Laji vaatii tekniikkaa, tasapainoa, voimaa, kestävyyttä ja liikkuvuutta. Parkourille on ominaista yhteisöllisyys, ja sitä harrastetaan usein ryhmissä. Varusteeksi riittää usein kengät, joissa on riittävä pito.
Historia
Parkour sai alkunsa 1980- ja 1990-luvulla Lissesissä, Pariisin lähiössä. Yhdeksän paikallisen nuoren miehen ryhmä kutsui 1980- ja 1990-luvuilla itseään nimellä Yamakasi, joka afrikkalaisella lingalan kielellä tarkoittaa 'vahva ihminen, vahva henki'. Ryhmään kuuluivat esimerkiksi Yann Hnautra, David Belle ja Chau Belle-Dinh. Ryhmän periaatteena oli omien rajojen venyttäminen ja reitin etsiminen minne tahansa sen vaikeudesta riippumatta. Yamakaseille liikkumisessa oli kyse mielen ja hengen koettelusta, joka saavutettaisiin ruumiillisilla haasteilla. Lajin ensimmäinen nimi olikin l'art du déplacement, 'siirtymisen taito'. Kun yamakasien nähtiin harjoittavan uutta liikkumisen muotoaan kaikenlaisissa kaupunkiympäristössä, ensin heidän epätavallisista ja häkellyttävistä liikkeistään kiinnostuivat paikalliset mediat ja lopulta myös valtakunnalliset uutistoimistot.
Lajin nimen parkour keksi David Belle, ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran vuonna 1998. Nimi tulee ranskan kielen sanasta parcours, 'reitti' tai 'rata'. Lajin harrastaja Guillaume Pelletier keksi vuonna 2003 englantilaiselle yleisölle Channel 4:n dokumenttia Jump London varten nimen freerunning. Nykyisin freerunning mielletään usein parkourin muodoksi, johon kuuluu paljon akrobatiaa ja temppuja.
Jump Londonin myötä parkourista alkoi tulla tunnettua myös Ranskan ulkopuolella. Eri maissa perustettiin parkour-tiimejä, ja harrastajat alkoivat järjestäytyä. Suomessa lajia alettiin harrastaa vuonna 2003, kun Yle oli edellisen vuoden syyskuussa lähettänyt Euroopan vuoksi -sarjassa jakson "Asfalttiurheilijat". Sen seurauksena toisistaan tietämättömät harrastajat alkoivat seuraavana keväänä kokeilla lajia Jyväskylässä, Oulussa, Mikkelissä ja Helsingissä. Internet nopeutti lajin oppimista ja harrastajien järjestäytymistä tehokkaasti. Suomen Parkour ry. perustettiin Helsingissä syyskuussa 2003, ja Suomen Parkour Akatemia vuonna 2008.
Filosofia
Parkourin nimenneen henkilön, David Bellen mukaan parkour on mahdollisimman tehokasta liikkumista paikasta toiseen, ja hän onkin verrannut sitä jonkin pakenemiseen tai jahtaamiseen. Toisaalta myös sulavaa ja kaunista liikettä pidetään myös tärkeänä. Parkouriin kuuluukin keskeisesti liikkeen katkeamattomuus ja sulavuus eli flow haasteellisessa ympäristössä. Erityisesti kaupungit soveltuvat parkourin harrastamiseen, mutta myös luonto tarjoaa luovalle mielelle haasteita. Liikkumisessa käytetään pääasiassa omaa kekseliäisyyttä, mutta aikojen saatossa tiettyjä perusliikkeitä on vakiintunut.
Jotkut pitävät parkouria lähinnä ääriurheiluna, toiset taas vertaavat enemmän taistelulajeihin. Parkourin perusperiaate on luonnon tai ihmisen tekemien esteiden ylittäminen ihmisruumiin rajoituksin. Liikehdinnän ja liikuntaympäristön (periaatteellinen) rajattomuus ja epäsovinnaisuus tuovatkin mieleen avantgarde-aatteen, vaikkakin leikkisämmällä sävyllä. Parkouria kutsutaankin jopa filosofiaksi ja elämäntavaksi.
Liikuntalajina
thumb|Kissanloikkaa tekevä parkouraaja Parkourliikkeet opetellaan tekniikkaharjoittelulla. Koska parkour on fyysisesti vaativa laji, siinä tarvitaan myös staattista ja dynaamista tasapainoa, kestävyyttä, voimaa ja liikkuvuutta. Parkouraajan harjoitteluun kuuluukin näiden ominaisuuksien harjoittaminen. Ennen suoritusta tehdään myös lämmittely, joka parantaa suoritusta ja vähentää loukkaantumisen riskiä.
Parkour kehittää yleiskuntoa, lihaskestävyyttä ja sitkeyttä sekä vahvistaa luustoa. Monipuolisen akrobaattisuutensa vuoksi laji kehittää erityisesti myös koordinaatiokykyä ja muuta kehonhallintaa. Lajin harrastaja alkaa helposti katsoa vanhoja tuttujakin ympäristöjä uusin silmin, ”(liikunnallisen) lapsen silmin”, kuten luova taiteilija. Extreme-lajin maineesta huolimatta vakavia onnettomuuksia tapahtuu harvemmin. Parkour ei tosin ole luokiltetavissa extreme-lajiksi, sillä lajissa ei ole kyse riskien ottamisesta vaan kehittymisestä ja varmuudesta, eli toisin sanoen riskien muuttamisesta mahdollisuuksiksi jatkaa liikehdintää, turvallisella tavalla.
Vaikka parkour onkin pohjimmiltaan yksilölaji, lajin harrastajat toimivat useimmiten muutaman hengen ryhmissä. Parkourissa ei ryhmistä huolimatta kilpailla toisia vastaan, vaan etsitään enemmänkin omia rajoja ja pyritään venyttämään niitä. Lajin ympärille on syntynyt kansainvälisiä ja paikallisia yhteisöjä, jotka pyrkivät kasvattamaan parkourin tunnettavuutta. Ne myös auttavat aloittelijoita löytämään omalta paikkakunnaltaan kokeneempia harrastajia, jotka ovat valmiita neuvomaan ja opastamaan. Vahva yhteisöllisyys on muutenkin leimannut parkouria jo vuodet. Harrastajat tukevat, neuvovat ja innostavat toisiaan kokoontumisissa tai jameissa sekä kuvien ja videoiden välityksellä.
Parkouraajat joutuvat ajoittain hankaliin tilanteisiin, kun lajista tietämättömät luulevat heitä vandaaleiksi. Erityisesti aiemmin tämä on ollut ongelma, jota lajin tunnetummaksi tuleminen on hieman lieventänyt. Tavoitteena ei ole rikkoa mitään eikä häiritä ketään, ja parkouraajat kunnioittavat yksityisalueita.
Käsitteitä
Hyvää parkour-paikkaa kutsutaan spotiksi. Hoodi on alue, jolta löytyy paljon hyviä spotteja. Runi on parkour-juoksu eli reitti, johon sisältyy useita liikkeitä. Avoimia yhteisiä harjoituksia kutsutaan jameiksi. Ne ovat parkourille ominaisia, sillä lajin harjoittelua leimaa vahvasti sosiaalisuus ja yhdessä tekeminen ja oppiminen.
Harjoituspaikat
Hyvän parkour-paikan eli spotin ominaisuuksiin kuulu se, että siellä on paljon erilaisia esteitä tai rakenteita, jotka ovat keskenään lähekkäisiä eivätkä hajoa tai sotkeudu helposti. Siellä on myös monipuolista tekemistä ja siellä on luvallista harjoitella. Hyvä spotti ei myöskään saa olla lähellä tai keskellä vilkkaita teitä. Hyviä harjoituspaikkoja ovat erilaiset julkiset ympäristöt, kuten puistot, portaikot, sillat, laiturit ja ajoluiskat. Myös metsä on hyvä spotti, ja talvella parkouria on mahdollista harjoittaa monenlaisissa sisätiloissa, kuten liikuntasaleissa, jotka ovat myös turvallisia ympäristöjä. Joissaikin ulkopaikoissa ja sisätiloissa on varta vasten rakennettuja parkour-ympäristöjä. Huonoja paikkoja ovat esimerkiksi rakennustyömaat, teollisuusrakennukset, rautatiet, lentokentät, satamat, sähköpylväät ja linkkimastot sekä kaikki yksityisalueet. Kerrostalojen sisäpihoilla, kirkoilla ja hautausmailla parkouraaminen on myös usein epäsuotavaa. Katoilla on helposti rikkoutuvia, peltisiä rakenteita, ja katolla harjoittelu on vaarallista.
Olosuhteet
Parkouria harjoitetaan yleensä ulkosalla ja kaikenlaisessa säässä. Huonot olosuhteet kuten pimeys, kosteus, kylmyys, lumi ja jää eivät estä lajin harjoittamista, mutta harrastajat ottavat niiden aiheuttamat riskit huomioon liikkeissään ja vaatetuksessaan. Pimeässä parkouraaja hyödyntää paljon tuntoaistiaan.
Varusteet
Parkouraajat käyttävät lajiin sopivia kenkiä sekä vaatteita, jotka eivät ole liian löysiä ja siten aiheuta vaaratilanteita jäädessään kiinni johonkin. Kenkinä voidaan käyttää mitä tahansa pitävää ja kestävää kenkää, jossa on tasainen pohja ja hyvä tuntuma alustaan. Tavallinen lenkkitossu on lajissa yleinen, ja myös kevytjalkineilla tai paljain jaloin on lajia mahdollista harrastaa. Kengät kuluvat parkourissa nopeasti.
Parkouraajat eivät yleensä käytä suojavarusteita kuten kypärää, polvisuojia tai hanskoja, sillä ne voivat olla tiellä ja takertua johonkin vaarallisesti. Suojaamattomuus myös pakottaa harrastajan oppimaan liikkeen hallintaa ilman suojuksiin turvautumista. Yleisin suojavaruste on ranteiden hikinauhat, jotka estävät hikeä valumasta kämmeniin ja ranteiden ihoa naarmuuntumasta.
Liikkeet
thumb|Kissanloikka thumb|Apinaylitys Parkourin liikkeet ovat syntyneet osittain tekemisen kautta, mutta liikkeen lähteenä on voinut olla myös jokin toinen liikuntalaji, kuten voimistelu, yleisurheilu, armeijan esteratakilpailu, itsepuolustuslajit, capoeira, kiipeily, trikkaus, akrobatia ja tanssin eri muodot kuten break ja muut katutanssit. Parkour on myös antanut sille ominaisia liikkeitä esimerkiksi tanssiin ja akrobatiaan.
Alkuperäisiä parkour-liikkeitä eli etenemisen seurauksena syntyneitä ja jalostuneita liikkeitä ovat erilaiset hypyt, laskeutumiset, ylitykset, alitukset ja seinäponnistukset. Liikkeet ovat useimmiten syntyneet vuorovaikutuksessa ympäristön kanssa. Liikkeiden motiivina voi olla mikä tahansa luonnon tai ihmisen muovaama asia. Parkourissa liikkeitä sovelletaan ja yhdistetään oman mielen mukaan. Omia tapoja ja tyylejä ratkaista ympäristöstä löytyviä haasteita on useita, ja pitkään lajia harrastaneille onkin usein kehittynyt oma tyyli tehdä tietyt liikkeet ja valita liikkeet sekä reitit.
Etenemisessä pyritään yhtäjaksoisuuteen ja sujuvuuteen. Parkour-liikkeet pyritään tekemään pehmeästi ja kontrolloidusti. Tärkeää on tuntuma eli kyky hahmottaa tila ja ymmärtää ruumiin liikkeet suhteessa ympäristöön sekä sijoittaa jalat tarkasti ja ottaa pehmeä kontakti erilaisiin pintoihin. Toinen parkourin pääperiaate on liikkeiden äänettömyys, jonka tavoittelun tarkoituksena on parantaa liikkeen tarkkuutta ja kehonhallintaa. Liikkeissä tarvitaan myös hyvää tasapainoa ja joskus kiipeilytaitoja.
Lähes jokainen parkour-liike sisältää jonkinlaisen hypyn ja sitä kautta myös laskeutumisen. Laskeutumista pidetäänkin parkourin tärkeimpänä harjoiteltavana asiana, sillä väärä laskeutumistekniikka voi johtaa loukkaantumiseen. Erityisen paljon harjoitellaan korkealta pudottautumista, joka myös vaatii myös vahvat jalat ja keskivartalon.
Parkourissa on hyvin monenlaisia tapoja laskeutua: alas voi tulla yhdelle tai kahdelle jalalle, paikalleen tai vauhtiin, jalat samalle tai eri tasoille, tai osittain tai pelkästään käsien varaan. Laskeutumisen apuna parkouraajat käyttävät usein rollia, joka on kuperkeikkaa muistuttava pyörähdys toisen olkapään ja selän kautta ympäri.
Kissanloikka on liike, jossa hypätään ja laskeudutaan roikkumaan esimerkiksi muurin seinämälle, puunrungolle tai tolppaan. Loikan jälkeen pyritään yleensä jatkamaan liikettä seinän päälle reunanousulla.
Tarkkuushyppyjen avulla siirrytään hyppäämällä esteen päältä toiselle. Tarkkuushypyn voi tehdä paikaltaan tai vauhdista, samoin kuin laskeutumisen.
Gottwald
Gottwald on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Parkour
Liikkeet
Erilaisia ylityksiä ovat esimerkiksi askelylitys, apinaylitys ja käännösylitys, jotka sopivat erilaisiin tarkoituksiin.
Yleinen alitustapa on suora alitus, jossa aukon läpi tai esteiden välistä hypätään jalat edellä käsillä ylhäältä kiinni tarttuen.
Seinäponnistuksessa liikkeen aikana otetaan tukea seinästä tai muusta kappaleesta liikkeen suunnan ohjaamiseksi ja muuttamiseksi. Erilaisia seinäponnistuksia on suuri määrä. Seinäjuoksussa mennään suoraan ylöspäin esimerkiksi tavoitellen muurin reunaa.
Parkourin suomenkielinen sanasto on vielä kehitysvaiheessa, ja ranskan- ja englanninkielinenkin termistö vaihtelevat paikkakunnan ja ryhmän mukaan. Suomen Parkour ry ylläpitää sivua, jolla on sen ehdotukset lajin termien kuten liikkeiden nimien suomenkielisistä käännöksistä.
Noa Lang
Lang siirtyi Feyenoordin junioreista Ajaxin junioreihin vuonna 2013. Hän pääsi Ajaxin edustusjoukkueessa vaihtopelaajana kentälle syksyllä 2018 yhdessä Alankomaiden cupin ottelussa ja keväällä 2019 kolmessa Eredivisien ottelussa. Kauden 2019–2020 kolmannessa Eredivisien ottelussaan 1. joulukuuta hän pääsi ensi kertaa avauskokoonpanoon ja teki kolme maalia Ajaxin noustessa 2–0-tappioasemasta 2–5-voittoon vieraskentällä FC Twentea vastaan. Tämän jälkeen hän pelasi joulukuussa vielä yhden ottelun avauskokoonpanossa ja yhdestä ottelusta puolet tultuaan vaihdosta kentälle. Alankomaiden cupissa hän pelasi joulukuussa Telstaria vastaan ja teki yhden maalin. Mestarien liigassa syksyllä 2019 Lang pääsi vaihtopelaajana kentälle kahdessa ottelussa ranskalaista Lillea vastaan ja pelasi avauskokoonpanossa lohkon päätösottelussa espanjalaista Valenciaa vastaan. Tammikuussa 2020 hän siirtyi lainalle Twenteen, jossa hän pelasi loppukauden aikana seitsemän liigaottelua ja teki yhden maalin.
Kauden 2020–2021 alussa Lang pelasi muutaman minuutin yhdessä Ajaxin liigaottelussa mutta siirtyi sitten koko kauden kestävällä lainasopimuksella belgialaisseura Club Bruggeen. Hän pelasi kauden aikana loppusarja mukaan lukien 29 liigaottelua ja teki niissä 16 maalia, millä hän oli joukkueensa paras maalintekijä. Mestarien liigassa hän pelasi joukkueensa kaikki kuusi ottelua, joista neljä ottelua avauskokoonpanossa, ja teki niissä yhden maalin. Kesällä 2021 hän siirtyi pysyvästi Club Bruggen omistukseen. Kaudella 2021–2022 hän teki 37 liigaottelussaan seitsemän maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua, kaikki avauskokoonpanossa. Lang on molemmilla Bruggen-kausillaan voittanut Belgian-mestaruuden.
Lang on pelannut Alankomaiden alle 16-, 18-, 19-, 20- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa yhteensä kolmisenkymmentä maaottelua. Alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2017 hän pääsi vaihtopelaajana kentälle kolmessa alkulohko-ottelussa. Alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2021 hän pelasi avauskokoonpanossa joukkueensa kaksi ensimmäistä ottelua mutta joutui toisessa ottelussa varhain vaihtoon loukkaantumisen vuoksi.
Lang pelasi lokakuussa 2021 ensimmäiset ottelunsa Alankomaiden miesten maajoukkueessa: hän tuli vaihdosta kentälle MM-karsintaottelussa Latviaa vastaan ja pelasi avauskokoonpanossa MM-karsintaottelussa Gibraltaria vastaan. Hän teki maalin viidennessä maaottelussaan Kansojen liigassa Walesia vastaan kesäkuussa 2022. MM-kilpailuissa 2022 hän tuli puolivälieräottelussa Argentiinaa vastaan jatkoajalla vaihdosta kentälle.
Westend
Westend on Etelä-Espoossa sijaitseva Espoon kaupunginosa meren rannalla. Alue sijaitsee Tapiolan vieressä ja noin kymmenen kilometrin päässä Helsingin keskustasta. Westendistä pääsee Helsinkiin Länsiväylää pitkin. Westend on tunnettu vauraista asukkaistaan. 02160 Espoo on Suomen suurituloisin postinumeroalue: sen täysi-ikäisistä asukkaista 59,9 prosenttia kuului vuonna 2021 Suomen hyvätuloisimpaan viidennekseen.
Westend kuuluu yhdessä Haukilahden, Laajalahden, Mankkaan, Niittykummun, Otaniemen, Pohjois-Tapiolan ja Tapiolan kanssa Suur-Tapiolan suuralueeseen.
Kaupunginosan nimi muodostuu englannin kielen sanoista west (länsi) ja end (loppu, pääty). Samannimisiä, tyypillisesti hyvin varakkaita alueita on etenkin Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Läntinen kaupunginosa Westend on ainoastaan Helsingin näkökulmasta, sillä se sijaitsee aivan Espoon kaakkoisnurkassa.
Nähtävyyksiä
Westendin läpi kulkee Espoon Rantaraitti, jonka varrella useimmat Westendin hiekkarannoista sijaitsevat. Nähtävillä on myös hyvin säilyneitä Krepost Sveaborgiin eli Helsingin maa-ja merilinnoitukseen kuuluneita ensimmäisen maailmansodan aikaisia linnoitusrakennelmia.
Historia
Westendin suunnittelun lähtökohta oli luoda Espoon eteläiseen osaan korkeatasoinen merellinen huvilakaupunki. Ympäristön suunnitteluun ja viihtyisyyteen panostettiin tavallista enemmän.
Ainakin 1600-luvulta asti alueella on ollut Otnäsin kylään kuulunut Hirböle-niminen kylä. Myöhemmin Hirböle-nimelle muodostettiin suomenkielinen vastine Hiirala ja se on jäänyt elämään muun muassa kadunnimissä (Hiiralantie, Hirbölevägen). Westendin ja Haukilahden rajalla on ensimmäisen maailmansodan aikaiseen linnoitusketjuun kuuluvia juoksuhautoja.
Westendin alueen omisti ja kaavoitutti Hagalundin kartanon isäntä, lääketieteen lisensiaatti ja tennismestari Arne Grahn, jonka mukaan on nimetty puistotie. Kaavoitustyön teki Ragnar Gustafsson vuonna 1934. Westendin katuverkko on nykyisinkin lähes identtinen Gustafssonin 1930-luvun kaavan kanssa. Westendin uudisrakentaminen on paljolti edennyt vanhaa rakennuskantaa purkamalla jolloin alkuperäinen kaava on säilynyt. pienoiskuva|Westendin tennishalli Helsingin Olympialaisten aikoihin vuonna 1952. Westendin kehitys liittyy läheisesti yhteen sen pohjoispuolelle rakennetun Tapiolan puutarhakaupungin synnyn kanssa. Grahn teetti vuonna 1945 Otto-Iivari Meurmanilla vastaavanlaisen suunnitelman Hagalundin maille rakennettavaksi n. 12 000 asukkaan "kaupungiksi" ja 1950-luvun alussa hän myi alueen Väestöliitolle, joka osti sen perustettavan säätiön (Asuntosäätiö) lukuun. Westendin rakenne perustui Meurmanin ideaaliin englantilaisesta puutarhakaupungista kun taas Tapiolaa alettiin kehittää Asuntosäätiön johtajan Heikki von Hertzenin ja nuoremman arkkitehtipolven (Aarne Ervi, Viljo Revell, Markus Tavio) johdolla kohti uudenlaista kaupunkinäkemystä.
Westendin aluetta rakennettiin 1930-luvulta lähtien. Grahn rakennutti kaksikenttäisen Westendin tennishallin johon liittyi 8 massaulkokenttää. Halli toimi Helsingin Olympialaisten 1952 miekkailun kisapaikkana. Grahn myi hallin 1949 Maataloustuottajien Keskusliitolle, jolla se oli muun muassa koulutuskäytössä. Olympialaisten jälkeen valmistui MTK:n koulutuskeskus ja Tennishalli palautui alkuperäiseen käyttöönsä. 1960-luvun lopussa tennishalli oli Espoon kauppalan kansakoulukäytössä. Halli paloi vuonna 1967. 1970-luvulla alueelle kertyi varakkaampaa väkeä, ja Westendistä tuli yksi Suomen kalleimmista asuma-alueista. Westendin alueelle valmistui eniten asuntoja 1970- ja 1990-lukujen välillä. Alueen asunnot ovat jakautuneet melko tasaisesti eri talotyyppien välille, yleisimmän tyypin ollessa erilliset pientalot.
Arkkitehtuuri
Westendin talojen arkkitehtuuri vaihtelee jugendtyylisistä kartanoista viime vuosien moderneimpaan arkkitehtuuriin. Alkuvuosina rakennuksia suunnittelivat Westendiin muuttaneet suunnittelijat kuten Georg Wigström sekä tilaustöitä toteuttavat arkkitehdit.
Funktionalismia edustavia rakennuksia ovat esimerkiksi Olavi Nummisen 1938 suunnittelema Liinasaarentie 5 ja Matti Finellin 1936 suunnittelema Villa v. Heiroth, Mansikkatie 2 sekä Aulis Kalman kuvanveistäjä Gunnar Elfgrenille suunnittelema Länsilinnake 12 v 1939.
1940-luvun tyyliä edustavat esimerkiksi Viljo Revellin 1945 suunnittelema Ollonqvist (Westenditie 71), Dag Englundin 1947 huvilasuunnitelma (Westendintie 53) sekä Matti Finellin 1950 piirtämä Vill H. Schlüter (Westendintie 55). Näiden rakennusten toteutuksessa käytettiin ajalle tyypillistä liuskekiveä ja detaljeja. Muita näyttäviä taloja ovat klassisen tradition kulminaatio Villa Blumberg (Ankkurisaarentie 6, 1948), 1940-luvun lopulla rakennettu moni-ilmeinen P. Lausten suunnittelema Villa Kihlström Hiiralantie 5:ssä sekä johtaja Kaarlo Forsmanin itsensä suunnittelema talo Lyökkiniemi 5:ssä.
1950-luvusta lähtien on päädytty yhä monipuolisempiin ratkaisuihin. Aikansa modernismia edustaa arkkitehti Eero Eerikäisen vuonna 1954 Hiiralankaari 3:een suunnittelema ennennäkemättömän suoraviivainen Grönhagenin talo. 1960-luvun alussa valmistui Kristian Gullichsenin suunnittelema Villa Ulfves (Kuninkaanniemi 2), joka edusti bungalow-tyyppiä atriumpihan ympärille kiertyvine tiloineen. Erkki Kairamon 1970-luvun alkupuolelta lähtien Westendiin suunnittelema rakennusten sarja oli uutta ja luovaa, mutta samalla perinnetietoista arkkitehtuuria, kuten Lyökkiniemi 6 paritalot (1980-luvun lopulla), Liinasaarenkujan japanilaishenkiset valkeat kuutiomaiset paritalot ja Liinasaarentie 3 rivitalot, joiden parvekkeille on sijoitettu liikuteltavat säleiköt.
Kylpylähotellihanke
thumb|Suunnitellun kylpylähotellin tontti huhtikuussa 2016. Westendin uimarannan ja Länsiväylän väliin jäävälle alueelle, osin entiselle huoltoasematontille suunnitellaan kylpylähotellia, jonka hotelliosa olisi 18-kerroksinen torni. Hotellin nimeksi ollaan suunniteltu Marriott Westend Helsinki. Yleinen uimaranta jää nykyiseen käyttöönsä. Hotellin ja meren välin jää varaus Espoon merenrantoja kiertävälle rantaraitille. Kaavamuutos hotellia varten tehtiin vuonna 2009 ja sen rakentamisen on tarkoitus alkaa vuonna 2012, jonka jälkeen hotellin avaamisen olisi tarkoitus tapahtua vuonna 2014. Hanke kylpylähotellin rakennuttamisesta on viivästynyt, sillä marraskuussa 2013 missinäkin tunnettu Heini Wathén kanteli hankkeesta Euroopan komissiolle. Hänen mukaansa kongressikeskuksen saapuminen suunnitellulle paikalleen rikkoisi Euroopan unionin luontodirektiiviä.
Pasi & Mysiini
Pasi & Mysiini oli turkulainen uuden aallon rockyhtye. Eksentrisen solistinsa Pasi Raappanan (24. tammikuuta 1953 Utajärvi – 29. heinäkuuta 2000 Turku) kappaleita esittänyt yhtye levytti 1980-luvun alussa kaksi albumia.
Pasi & Mysiinin hajottua Pasi Raappana perusti uuden yhtyeen nimellä Pasin liiga, joka levytti kaksi albumia. Pasi & Mysiini teki paluun 1990-luvun jälkipuoliskolla julkaisten yhden pitkäsoiton ja kokoelman.
Yhtyeen nimi oli väännös tuolloin yleisesti käytetystä Bacimycin-tulehdusvoiteesta.
Aikalaisarvioita
Helsingin Sanomien Markku Fagerlund luonnehti yhtyettä huippumuusikoista koostuvaksi varsinkin keikoilla tiukaksi kokoonpanoksi. Raappanan lauluja hän kuvaili trubaduuriperusteisiksi sävellyksiksi, joissa pohdiskellaan elämänmenoa ja tilitetään koettua. Esiintymistä Tavastialla arvioineen Jukka Haurun mukaan Raappana on aidon tuntuinen reissumies, jolla on rehellisen tuntuinen kähisevä ääni mutta toivoton artikulaatio. Kitaristi Ilpo Murtojärveä hän piti yhtenä maan parhaista. Myös Soundin J. V. Sappinen kuuli Murtojärven soitossa juhlavaa melodisuutta ja tarkkavaistoista rytmitystä.
Gladius
Gladius (lat. miekka) on Rooman legioonan lyhyt miekka. Se oli ensisijaisesti pisto- mutta myös lyömäase. Kreikkalainen vastine tälle oli ksifos.
Gladiuksen pituus vaihteli 60–85 senttimetrin välillä. Terä oli leveä, noin 4–10 cm. Muoto pysyi ajan kuluessa melko samankaltaisena, varhaisemman ajan sulavalinjaisia gladiuksia lukuun ottamatta. Ase omaksuttiin alun perin iberialaisilta ja gallialaisilta sotureilta. Se oli yhdistelmä falcataa ja kelttien pitkää miekkaa. Terä oli taottu pehmeästä raudasta, joka sementoitiin pinnastaan hiilipölyllä ahjossa (hiilletyskarkaisu). Näin tehtiin, koska rautaa ei saanut muuten teroitettua. Varhaisilla ajoilla gladius oli tehty pronssista.
Gladius korvattiin legioonien murroksen (50 jaa.) myötä vähitellen germaaniperäisten värvättyjen suosimalla spathalla, joka oli keskiaikaisen pitkämiekan edeltäjä. Näin osittain siksi, että pitkää miekkaa oli helpompi käyttää hevosen selästä. Lyhytmittainen ase kuitenkin säilyi vielä pitkään, varsinkin Trajanuksen aikana jolloin legioonat olivat parhaimmillaan.
Lawrence (Kansas)
Lawrence on kaupunki Kansasin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se on Douglasin piirikunnan hallintokeskus. Se sijaitsee Kansasin koillisosassa Kansas- ja Wakarusa-jokien rannalla. Vuonna 2008 Lawrencessa oli arviolta 90 520 asukasta.
Lawrence on yliopistokaupunki, sillä kaupungissa on kaksi yliopistoa. Kansasin yliopistossa on opiskelijoita noin 28 000 ja Haskell Indian Nations University on Yhdysvaltain ainoa yliopisto, joka on tarkoitettu kaikille intiaaniheimoille. Siellä on opiskelijoita 150 heimosta ympäri maata.
Historia
New England Emigrant Aid Company -yritys perusti Lawrencen 1854 pitääkseen alueen vapaana orjuudesta. Onkin sanottu, että Lawrence kuuluu niihin harvoihin Yhdysvaltain kaupunkeihin, jotka on perustettu poliittisten syiden takia. Kaupungille annettiin nimeksi Lawrence ensimmäisenä paikalle saapuneen retkikunnan tukijan Amos Lawrencen mukaan.
Kansasin orjuuden vastustajat ottivat usein yhteen naapuriosavaltion Missourin orjuuden kannattajien kanssa. Sisällissodan aikana sissijohtaja William Quantrill keräsi noin 300 miehen joukon Missourista. Se hyökkäsi Lawrenceen yöllä 21. elokuuta 1863. Lawrencen verilöylyssä kuoli arviolta 200 miestä, ja kaupungista poltettiin 185 rakennusta. Vain muutamia rakennuksia jäi pystyyn.
Sosialisaatio
Sosialisaatio on tapahtumasarja, jonka kuluessa ihminen kasvaa toimivaksi yhteiskunnan jäseneksi oppimalla sen mahdollistavat tiedot, säännöt, käsitykset ja asenteet. Sosialisaation lopputuloksena on yhtäältä yhteiskunnan sääntöjen omaksuminen ja yhdenmukaisuus, toisaalta taitojen ja kykyjen kehittyminen ja niiden moninaisuus.
Yhteiskunnan jäseneksi valmentautuminen tapahtuu sosiaalisessa vuorovaikutuksessa, johon ihminen käyttää suuren osan elämästään. Sosialisaatiota tapahtuu esimerkiksi kotona, päiväkodissa, koulussa ja kirkossa sekä monessa muussakin instituutiossa ja sosiaalisessa organisaatiossa. Se voi jatkua vanhuuteen asti, etenkin nykyajan jälkiteollisessa yhteiskunnassa.
Sosialisaatiota tutkitaan esimerkiksi kehityspsykologiassa, kasvatuspsykologiassa, kasvatustieteessä ja sosiologiassa.
Emmanuelle Devos
Emmanuelle Devos (s. 10. toukokuuta 1964) on ranskalainen näyttelijä. Hän voitti vuonna 2002 César-palkinnon parhaasta naispääosasta roolityöllään filmissä Sur mes lèvres (2001) ja sen jälkeen hän on voittanut neljä muutakin césaria.
Hän aloitti filmiuransa elokuvassa On a volé Charlie Spencer! (1986) ja ranskankielisiä filmirooleja on sen jälkeen kertynyt paljon. Näistä Suomessa nähtyjä filmejä ovat Kun sydän lakkaa lyömästä (De battre mon coeur s'est arrêté, 2005), Pieni viilto vain (Petites coupures, 2003) Eräs joulutarina (Un conte de Noël, 2008) ja Coco ennen Chanelia (Coco avant Chanel, 2009).
Mäkihypyn maailmancup 1998–1999
Mäkihypyn maailmancup 1998–1999 käsitti 32 osakilpailua, joista kolme peruttiin. Ensimmäinen osakilpailu pidettiin Lillehammerissa Norjassa 28. marraskuuta 1998 ja viimeinen osakilpailu Planicassa Sloveniassa 21. maaliskuuta 1999.
Hurrigane By The Hurriganes
Albumi on yhdistelmä Roadrunner- ja Hot Wheels -albumien materiaalia. Levyn tarkoituksena oli hyödyntää European Pop Juryn voittaneen ”Get On” -kappaleen aikaista Hurriganesia ja esitellä samalla yhtyeen tuoreempaa materiaalia. Ajan hengen mukaisesti albumia markkinoitiin punkina. Britanniassa, Ranskassa ja Italiassa albumin julkaisi Sonet, Saksassa Metronome ja Espanjassa Discophon.
Levyltä ilmestyi kansi singleä. Get On / Kenny at the Corner ilmestyi Britanniassa, Saksassa ja Ranskassa. Lisäksi yksin Britanniassa julkaistiin Hey Hey Hey / Elephant’s Boogie.
Bidston
Bidston on yksi englantilaisen Birkenheadin kaupungin esikaupunkialueista. Bidston sijaitsee Wirralin niemimaalla, mäen päällä, noin 60 metriä merenpinnan yläpuolella. Vuoden 2001 väestönlaskennassa alueen väkiluku oli 10 446, joista naisia oli 5 721 ja miehiä 4 725.
Bidstonissa sijaitsee vuonna 1882 rakennettu St. Oswaldin anglikaanikirkko. Kirkon historia ulottuu kuitenkin 1200-luvulla saakka. Bidstonin lähellä kulkee M53 moottoritie. Alueen paikallisliikennettä palvelee myös Bidstonin rautatieasema.
Aiheesta muualla
thumb|left|230px|St. Oswaldin anglikaanikirkko Bidstonissa.
Miesten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1906
Yleisluistelun maailmanmestaruudesta kilpailtiin Helsingissä 24.-25. helmikuuta 1906. Vain miehet kilpailivat. Kukaan kilpailijoista ei saavuttanut mestaruuteen vaadittavaa kolmea matkavoittoa, joten mestaruus jäi jakamatta. Kilpailuun osallistui kaksi urheilijaa Venäjältä ja Norjasta, muut 14 luistelijaa edustivat Suomea.
Miesten yleismestaruus
<br style="clear:both;"/>
Sinun silmiesi tähden
Sinun silmiesi tähden voi viitata seuraaviin asioihin:
Tomi Laamanen
Tomi Laamanen on suomalainen professori. Hän toimii strategisen johtamisen professorina St. Gallenin yliopistossa Sveitsissä.
Aiemmin Laamanen toimi Teknillisessä korkeakoulussa ja myöhemmin Aalto-yliopistossa Otaniemessä professorina tuotantotalouden osastolla 1998–2011. Hän on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2023.
Laamanen opettaa strategista johtamista ja yritysstrategiaa koskevia kursseja. Laamanen on tehnyt alan oppikirjoja sekä suomeksi että englanniksi.
Pikku-Savo
Pien-Savo, Pikku-Savo eli Vähä-Savo oli kihlakunta 1500-luvulla ja tuomiokunta 1600-1700-luvulla.
Savon pohjoisosa Pien-Savon kihlakunta käsitti Säämingin, Rantasalmen ja Tavissalmen eli Kuopion pitäjät. Nimestään huolimatta 1500-luvun Pien-Savon kihlakunta oli suurempi kuin Mikkelin tienoon Suur-Savo.
Tuomiokunta syntyi 1653, kun Savo jaettiin Suur-Savon ja Pikku-Savon tuomiokunniksi. Pikku-Savo jaettiin samalla vuosisadalla pienemmiksi tuomiokunniksi. Maaherra Ramsay vuoden 1773 tarkastusmatkalla Pohjois-Savon pitäjiin kuuli Joroisissa toiveita Pikku-Savon laajan tuomiokunnan jakamista kahtia. Jako toteutui 1796, jolloin syntyivät Pien-Savon ylinen ja alinen tuomiokunta. Pikku-Savossa oli tuomarina muun muassa Johan Henrik Wijkman, jonka vehkeilyt Venäjän kanssa paljastuivat. Hänet vangittiin, tuomittiin kuolemaan ja mestattiin Tukholmassa 1751.
Pikku-Savolla oli omat edustajat herrainpäivillä. Pikku-Savon edustajia ehtivät olla muun muassa Heikki Makkonen (1723), Heikki Sonninen (1731) ja Petter Hynninen (1769), jotka olivat lautamiehiä, Henrik Paldanius (1740–1741) taas pitäjänkirjuri, sekä Matti Kokki (1734) ja Juhana Koponen (1771)
Olga Karasjova
Olga Karasjova (o.s. Harlova, s. 25. heinäkuuta 1949 Biškek) on entinen neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Olga Karasjovan puoliso on telinevoimistelun olympiamitalisti Valeri Karasjov.
Tuijat
Tuijat (Thuja) on sypressikasvien (Cupressaceae) heimoon kuuluva havupuusuku. Sukuun kuuluu viisi lajia. Niistä kahta esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Amerikassa ja kolmea Itä-Aasiassa. Tuijat ovat ainavihantia puita tai pensaita. Kanadantuija on hyvin yleinen puutarhojen ja pihojen koristekasvi lauhkean ilmaston alueilla, ja siitä on jalostettu yli sata viljelymuotoa. Kanadantuijan lisäksi lähinnä jättituijaa (Thuja plicata) ja japanintuijaa (Thuja standishii) käytetään koristekasveina ja metsäteollisuuden raaka-aineina.
Kuvaus
Tuijat ovat puuvartisia kasveja. Ne voivat olla yksi- tai monirunkoisia, ja niiden koko vaihtelee pensaista suuriin puihin. Jättituija on lajeista suurikokoisin ja voi kasvaa noin 75 metriä korkeaksi. Puun kuori on ohutta ja hilseilee pitkittäin säikeinä tai liuskoina. Latvus on yleensä kartiomainen. Oksat voivat olla vaakasuuntaisesti siirottavia, hieman kärjistään riippuvia tai kohenevia. Pienet oksanhaarat haarautuvat yleensä rangasta vaakatasossa kaksirivisesti, siten että pienemmät oksat haaroineen ovat litteitä.
Lehdet ovat yleensä suomumaisia, mutta nuorilla taimilla on neulasmaisia varhaislehtiä, ja jotkin jalostetut lajikkeet säilyttävät varhaislehtiä vuosia. Suomumaiset lehdet ovat asettuneet rangan ympärille ristikkäin vastakkaisesti. Johtoversoissa lehdet ovat keskenään samankokoisia ja niillä on pitkä johteinen lehtikanta. Lateraaliset sivuversot ovat hieman litteitä, ja niiden lehdet ovat asettuneet siten, että vastakkaiset lehtiparit ovat vuoroin keskellä rangan ylä- ja alapinnalla, vuoroin rangan laidoilla. Keskilehdet ovat pienempiä kuin laitalehdet. Keskilehdet ovat muodoltaan vinoneliömäisiä tai kulmikkaanpuikeita. Laitalehdet ovat leveän sirppimäisiä. Useimmissa lehdissä on ilmarakoja sekä ylä- että alapinnalla. Eniten ilmarakoja on laitalehtien alapinnoilla. Lehtien hartsinystyt ovat hyvin pieniä tai puuttuvat kokonaan.
Tuijat ovat yksikotisia, joten hede- ja emikukinnot kehittyvät samaan yksilöön. Pienet hedekukinnot eli hedekävyt kasvavat yksittäin versojen kärjissä. Hedekukinto muodostuu 4–16 hedelehdestä, joiden alapinnalla on 2–4 siitepölyä tuottavaa pölylokeroa. Emikukinnot eli kävyt kasvavat yksittäin tai kaksittain versojen kärjissä. Kävyt voivat olla munanmuotoisia tai luumunmuotoisia. Käpysuomut muodostuvat kiinnikasvaneesta emisuomusta ja peitinsuomusta. Käpy koostuu yleensä 6–12 ristikkäisesti asettuneesta käpysuomusta. Tyvenpuoleinen käpysuomupari on surkastunut. Käpysuomut aukeavat käpyjen kypsyttyä vapauttaen siemenet. Yksi käpy tuottaa tavallisesti 4–10 siivellistä siementä. Litteällä siemenellä on kaksi kapeaa lenninsiipeä. Sirkkalehtiä on tavallisesti kaksi.
Levinneisyys ja elinympäristö
thumb|Vanhan jättituijan runko.
Tuijia esiintyy luonnossa itäisessä Aasiassa Kiinassa, Koreassa ja Japanissa sekä Pohjois-Amerikassa Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Kanadantuija kasvaa hyvin laajalla alueella itäisessä ja keskisessä Pohjois-Amerikassa. Thuja sutchuenensis esiintyy ainoastaan muutamalla toisistaan eristyksissä olevalla vuorenrinteellä Kiinan Chongqingissa ja Sichuanissa.
Tuijat kasvavat monenlaisissa elinympäristöissä. Koreantuija (Thuja koraiensis) ja Thuja sutchuenensis kasvavat luonnossa kivikkoisilla vuorenrinteillä. Jättituija kasvaa monentyyppisissä metsissä, ja sitä esiintyy sekä Pohjois-Amerikan länsirannikon lauhkeissa sademetsissä että sisämaan vuoristojen kuivemmissa metsissä. Kanadantuija kasvaa hyvin monenlaisilla kasvupaikoilla kuivista metsistä soille lähinnä Pohjois-Amerikan pohjoisella havumetsävyöhykkeellä.
Lajit
Sukuun kuuluu lajien lisäksi joitakin vakiintuneita risteymiä, kuten jättituijan ja japanintuijan risteymä puistotuija (Thuja plicata × standishii). Näiden lisäksi kanadantuijasta on jalostettu lukuisia viljelylajikkeita, joilla on omia suomenkielisiä nimiä, kuten pallotuija, pilarituija, kartiotuija, timanttituija ja kultatuija.
Käyttö
thumb|Timanttituija (Thuja occidentalis ’Smaragd’), kanadantuijasta jalostettu tiheän kartiomainen lajike.
Tuijia käytetään laajalti sekä metsäteollisuudessa että koristekasveina. Tuijien punertava puuaines on kevyttä ja pehmeää, mutta lahonkestävää, ja suurempia lajeja käytetään sahateollisuudessa. Kanadantuijaa on myös perinteisesti käytetty lääkekasvina. Kanadantuijan lehtiä vedessä hauduttamalla sekä Pohjois-Amerikan alkuperäiskansat että 1500-luvulta alkaen eurooppalaiset valmistivat runsaasti C-vitamiinia sisältävää nestettä, jota käytettiin keripukin hoitoon ja ehkäisyyn. Sillä uskottiin yleisesti olevan muitakin parantavia ominaisuuksia.
Useita tuijalajeja käytetään koristekasveina. Lajeista selvästi yleisin koristekäytössä on kanadantuija, josta on jalostettu yli 120 kasvutavaltaan ja lehdiltään vaihtelevaa viljelylajiketta.
Haida-intiaanit veistävät tuijapuusta myös toteemipaaluja.
Olli Riipinen
Olli Riipinen (s. 1988) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Q-teatterissa, Suomen Kansallisteatterissa sekä erinäisissä elokuvissa ja radiokuunnelmissa.