cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lämmön mekaaninen ekvivalentti
Prioriteettikysymys
Artikkelissaan Heat: A Mode of Motion vuodelta 1863, joka julkaistiin Henry Enfield Roscoen artikkelin Thermodynamics yhteydessä Edinburgh Review -lehdessä tammikuussa 1864, Tyndall mainitsi jälleen Mayerin lämmön mekaanisen ekvivalentin keksijänä. Samoihin aikoihin Joulen maine oli kuitenkin jo vahvistunut, kun taas von Mayer oli joutunut lähes unohduksiin. Vasta elämänsä lopulla von Mayerin tieteelliset ansiot tunnustettiin yleisemmin; niiden perusteella hän sai Saksassa jopa aatelisarvon, ja Lontoon Royal Society myönsi hänelle Copley-mitalin.
Kenza
Kenza on Khaledin vuonna 1999 julkaisema studioalbumi. Se nimettiin Khaledin toisen tyttären mukaan. Lähes kaikki albumin kappaleet on laulettu arabiaksi. ”C’est la nuit” on kuitenkin ranskan- ja ”Imagine” osittain englanninkielinen. Imagine on arabian- ja englanninkieliseksi sovitettu coverversio John Lennonin samannimisestä kappaleesta.
Riminin maakunta
Maantiede
Riminin maakunta sijaitsee Adrianmeren rannalla. San Marinon kääpiövaltio on sen itsenäinen länsinaapuri. Maakunta on pääosin tasankoa. Rannikkoalue on alava ja sen ranta on leveä sekä hiekkarannat ovat matalia. Maakunnassa ei ole suuria järviä. Alueen sen tärkein joki on Marecchia.
Kirkkosävellaji
Kirkkosävellajit ovat alkujaan keskiaikaisessa gregoriaanisessa laulussa käytettyjä sävellajeja. . Kun vastaavia asteikkoja esiintyy muissakin yhteyksissä kuin keskiaikaisessa kirkkomusiikissa, niistä käytetään nykyisin myös nimitystä moodi.
Yleistä kirkkosävellajeista
Erilaisia kirkkosävellajeja katsottiin alkujaan olevan kahdeksan, myöhemmin (1500-luvulta lähtien) kaksitoista. Jokainen niistä käsitti yhden oktaavin laajuisen sävelalan, joka koostui pentakordista ja tetrakordista. Pentakordi on viiden ja tetrakordi neljän sävelen muodostama asteikko ilman kromaattisia muutoksia.
Kaikki kirkkosävellajit perustuivat diatoniseen asteikkoon. Niistä jokaisessa oli oktaavin laajuisessa asteikossa sävelten välissä kaksi puoliaskelta ja viisi kokoaskelta. Täten ne kaikki voidaan sopivalta sävelkorkeudelta soittaa pianolla ja muilla kosketinsoittimilla pelkästään valkoisia koskettimia käyttämällä.
Jokaisella kirkkosävellajilla oli päätössävel eli finalis, johon sävelmät päättyivät. Sen mukaan, liikkuuko melodia perussävelen yläpuolella vai myös alapuolella, kirkkosävellajeja kutsutaan joko autenttisiksi tai plagaalisiksi. Autenttisissa kirkkosävellajeissa melodia liikkuu perussävelen yläpuolella, jolloin asteikon muodostavat perussävelestä alkava ja kvinttiä ylempänä olevaan säveleen ulottuva pentakordi sekä siitä perussävelen oktaaviin ulottuva tetrakordi. Plagaalisissa kirkkosävellajeissa järjestys on päinvastainen, tetrakordi on perussävelen alapuolella, joten melodia liikkuu sekä perussävelen ylä- että alapuolella. Penta- ja tetrakordin yhdistelmästä syntyy näin kahdeksansävelinen sävelasteikko. Päätössävelen lisäksi kussakin kirkkosävellajissa oli toinenkin muita tärkeämpänä pidetty sävel, tuba, josta käytettiin myös nimityksiä tenor, reperkussio- tai resitointisävel.
Eri kirkkosävellajit
thumb|500px|Kahdeksan kirkkosävellajia. Perussävel merkitty f-kirjaimella.
Keskiajalla 900-luvulta lähtien kirkkosävellajeja katsottiin yleensä olevan kahdeksan. Ne muodostivat neljä paria, joista jokainen käsitti yhden autenttisen ja yhden plagaalisen sävellajin, joilla oli sama päätössävel (finalis).
Kirkkosävellajien nimet tulivat käyttöön 900-luvulla. Ne omaksuttiin antiikin Kreikan musiikkiopista, jossa käytetyt termit kuitenkin tulkittiin virheellisesti. Tämän vuoksi eri asteikkojen antiikin aikaiset ja keskiaikaiset nimet eivät vastaa toisiaan. Plagaalisten sävellajien nimet olivat muutoin samat kuin vastaavien autenttistenkin, mutta nimen eteen lisättiin etuliite hypo.
Alkuperäiset kirkkosävellajit olivat seuraavat:
Käytännössä lyydisissä sävelmissä esiintyi asteikon neljännen sävelen, h:n sijasta usein siitä puoliaskelen verran alennettu b, ja vastaavasti doorisissa sävelmissä asteikon kuudennen sävelen, h:n sijasta niin ikään b. Näin muunnettuna lyydisestä asteikosta tuli aivan nykyisen F-duuriasteikon ja doorisesta nykyisen luonnollisen d-molliasteikon kaltainen. Tällaisia muunnoksia ei kuitenkaan katsottu eri sävellajeiksi ennen kuin 1500-luvulla, jolloin Heinrich Glarean lisäsi järjestelmään seuraavat neljä sävellajia:.
Eri kirkkosävellajien intervallirakenne on mahdollista havainnollistaa esimerkiksi soittamalla pianolla pelkästään valkoisia koskettimia. Valkoiset koskettimet c:stä c:hen muodostavat autenttisen joonisen asteikon, d:stä d:hen autenttisen doorisen asteikon jne. "Tavallinen" duuri on siis jooninen ja "tavallinen" (luonnollinen) molli aiolinen. Plagaalinen jooninen asteikko ulottuu g:stä ylempään g:hen, mutta välissä oleva c on perussävelenä; vastaavasti plagaalinen doorinen asteikko ulottuu a:sta a:han, mutta välissä oleva d on perussävelenä jne.
Moodit
Kun kirkkosävellajien kaltaisia asteikkoa esiintyy muussa kuin keskiaikaisessa kirkkomusiikissa, niistä käytetään nykyisin usein nimitystä moodi. Moodeista käytetään edelleen usein samoja nimiä kuin vastaavista keskiaikaisista autenttisista kirkkosävellajeista. Täydellisyyden vuoksi on järjestelmään lisätty vielä seitsemäs, lokrinen moodi, jolloin jokaiselta diatonisen asteikon säveleltä alkaa oma moodinsa. Täten moodit ovat seuraavat:
Jokaisen kirkkosävellajin tai moodin perussäveleksi voidaan valita mikä tahansa muukin kuin edellä sellaiseksi mainittu sävel, mutta tällöin osa asteikon sävelistä on korotettava tai alennettava, samoin kuin duurissa ja mollissakin silloin, kun perussävelenä on jokin muu kuin edellisessä c, jälkimmäisessä a. Esim. c-jooninen moodi on tavallinen C-duuriasteikko, mutta c-doorinen moodi on c-molliasteikko, jossa 6. sävel korotettu/palautettu (as -> a). F-fryyginen moodi taas muistuttaa f-mollia, jossa 2. sävel alennettu (g -> ges).
Käyttö
Kirkkosävellajit olivat keskiajalla nimensä mukaisesti käytössä ennen kaikkea kirkkomusiikissa. Myös maallisessa taidemusiikissa ne olivat laajalti käytössä 1600-luvulle saakka, jolloin duuri ja molli ne syrjäyttivät. Vielä Johann Sebastian Bachin musiikissa niitä esiintyy jonkin verran.
Legio XIII Gemina
thumb|280px|Legio XIII:n leima tiilessä Legio XIII, vuoden 31 eaa. jälkeen nimellä Legio XIII Gemina (kaksoslegioona) on yksi maineikkaimmista roomalaisista legioonista, sillä se oli yksi Julius Caesarin Galliassa käyttämistä legioonista ja mukana myös hänen käymässä kansalaissodassa. Mukanaan Legio XIII Caesar ylitti Rubikon-joen 10. tammikuuta 49 eaa. Legioonan symboli oli leijona.
Kirkkosävellaji
Käyttö
Näitä moodeja, siis muita kuin duuri- ja mollisävelasteikkoja, käytetään etenkin jazz-musiikissa. Myös kansanmusiikissa muut kuin duuri- ja mollisävelasteikot ovat tavallisia. Kansanmusiikin vaikutuksesta kirkkosävellajit tulivat jossakin määrin uudelleen käyttöön myös 1800- ja 1900-lukujen taidemusiikin suuntauksissa, varsinkin kansallisromanttisissa suuntauksissa.
Legio XIII Gemina
Gallian sota
Legio XIII:n kokosi Julius Caesar 57 eaa. ennen marssimistaan belgejä vastaan Gallian sodan alkuvaiheessa. Sodan aikana (58-51 eaa.) legioona oli mukana voittoisassa taistelussa nervejä vastaan ja häviämässä Vercingetorixin johtamille gallialaisille Gergovian taistelussa. Vaikka legioonaa ei mainita kirjallisissa lähteissä, on syytä olettaa sen olleen mukana myös Alesian piirityksessä, josta vuorostaan tuli Caesarin loistava voitto.
Kirkkosävellaji
Tulkintoja kirkkosävellajien luonteesta
Keskiaikaisessa musiikin teoriassa kunkin kirkko­sävel­lajin "perus­säveleksi" (päätös­säveleksi, finalis) katsottiin aina se sävel, johon melodia päättyy. Eräät myöhemmät musiikki­tieteilijät ovat kuitenkin keskiaikaisia sävelmiä tutkimalla päätyneet tulkitsemaan kirkko­sävellajien tonaalisen luonteen osittain toisin. Tämän käsityksen ne olisivat duurin ja mollin muunnelmia, joista muutamissa melodia päättyy muuhun kuin perussäveleen; tällöin finalis olisikin näissä tapauksissa itse asiassa käsitettävä dominantiksi (asteikon viides sävel) tai teräsäveleksi (asteikon toinen sävel). Tulkintaa on perusteltu sillä, että melodian keskellä olevan säkeen päättyminen näihin säveliin on uudemmassakin musiikissa aivan yleistä, mutta tämän tulkinnan mukaan keskiaikaiset kirkko­sävelmät olisi erityisen vaikutelman aikaan­saamiseksi usein tarkoituksella lopetettu näihin, ikään kuin kesken, jotta kuulija jäisi odottamaan jatkoa.
Legio XIII Gemina
Caesarin kansalaissota
Gallian sodan päätyttyä Rooman senaatti kielsi Caesarilta toisen kauden konsulina, käski hänen luopua armeijoidensa komennosta ja vaati hänen paluutaan Roomaan syytettäväksi senaatissa. Caesar oli pakotettu joko luopumaan poliittisesta urastaan tai aloittamaan kansalaissota. Hän valitsi vaihtoehdoista jälkimmäisen ja marssitti Legio XIII:n Rubikon-joen yli Italiaan. Legioona pysyi lojaalina Caesarille tämän sodassa senaatin optimaattien legioonia vastaan, joita johti Pompeius. XIII oli aktiivisesti mukana koko kansalaissodan ajan. Dyrrhakhionin taistelussa 48 eaa. se oli mukana kärsimässä tappion Pompeiuksen joukoille. Sotatilanne näytti hetken uhkaavalta, mutta Caesar onnistui perääntymään Thessaliaan ja voittamaan ratkaisevan Farsaloksen taistelun.
Kirkkosävellaji
Tulkintoja kirkkosävellajien luonteesta
Toisaalta vaikka kaikkiin kirkko­sävellajeihin katsotaan yleensä kuuluvan h-sävel alentamattomana, käytännössä sen tilalla esiintyy varsinkin doorisissa ja lyydisissä sävelmissä siitä alennettu b-sävel niin usein, että se mahdollisesti olisikin katsottava asteikkoon varsinaisesti kuuluvaksi ja h muunne­säveleksi. Tällöin nämä kirkko­sävellajit olisivat täsmälleen nykyisen luonnollisen mollin ja duurin kaltaisia; esiintyyhän toisaalta tyypillisissä duuri­sävelmissäkin neljäs ja molli­sävelmissä vastaavasti kuudes sävel varsin usein korotettuna.
Legio XIII Gemina
Caesarin kansalaissota
Farsaloksen jälkeen legioona aiottiin hajottaa sekä myöntää siinä palvelleille legioonalaisille perinteinen eläke, joka tarkoitti maaomistuksia. Se kutsuttiin kuitenkin uudelleen palvelukseen Thapsuksen taisteluun 46 eaa., jossa Caesar murskasi Cato nuoremman ja Metellus Scipion joukot. Vuotta myöhemmin legioona osallistui viimeiseen kansalaissodan taisteluun Mundassa, joka päättyi jälleen Caesarin voittoon. Mundan jälkeen Caesar hajotti legioonan ja antoi sen veteraaneille viljelysmaita Italiasta.
Kirkkosävellaji
Tulkintoja kirkkosävellajien luonteesta
Tämän perusteella esimerkiksi Ilmari Krohn on tulkinnut kirkkosävellajit tonaalisesti seuraavasti:
Legio XIII Gemina
Keisarikunnan alaisuudessa
Augustus perusti legioonan uudelleen taistelemaan Pompeiuksen pojan Sextus Pompeiuksen johtamaa kapinaa vastaan Sisiliassa 31 eaa. Legio XIII sai lisänimen Gemina (kaksonen) ja sitä vahvistettiin toisten legioonien osilla. Vahvistuksissa oli mukana Marcus Antoniusta vastaan käydyn sodan ja Aktionin taistelun veteraaneja. Sisilian jälkeen Augustus lähetti legioonan Burnumiin Dalmatiaan. Vuonna 16 eaa. legioona siirrettiin Emonaan (nykyisin Ljubljana) Pannoniassa, jossa se osallistui paikallisten kapinoiden tukahduttamiseen.
Vuosituhat vaihtuu
Teutoburgin metsän lähellä käydyssä taistelussa vuonna 9 jaa. germaanit tuhosivat kolme legioonaa ja pysäyttivät roomalaisten etenemisen. Legio XIII Gemina lähetettiin Augusta Vindelicaan (nyk. Augsburg) Germania Superiorin provinssiin suojaamaan muilta germaanisten heimojen hyökkäyksiltä. Keisari Claudius lähetti legioonan takaisin Pannoniaan vuoden 45 aikoihin ja se leiriytyi Poetovioon (nyk. Ptuj, Slovenia). thumb|280px|Rooman legioonat sijoituspaikoissaan vuonna 80. Legio XIII Gemina oli Poetoviossa (numero 12) Neljän keisarin vuonna 69 XIII Gemina oli ensin Othon ja sitten Vespasianuksen puolella Vitelliusta vastaan ja se osallistui kahteen taisteluun Bedriacumissa pohjois-Italiassa. Trajanuksen aikana legioona taisteli molemmissa Daakian sodissa 101-106, joiden jälkeen se siirrettiin miehittämään vasta valloitettua Daakian provinssia.
XIII Geminasta irrotetut Vexillatiot kunnostautuivat keisari Gallienuksen alaisuudessa pohjois-Italiassa vuosina 259-260 käydyissä valtataisteluissa kapinoijia vastaan. Gallienus kunnioitti legioonaa lyömällä juhlakolikoita antoninianuksia, joiden kääntöpuolella näkyi legioonan leijonatunnus. Yksi vexillatio oli myös liitettynä Gallian keisarikunnan keisarin Victorinuksen armeijaan. Myös Victorinus löi rahoja, joissa oli leijona kunnioittamassa XIII Geminaa. Vuonna 271 legioona siirrettiin Daakiasta provinssia evakuoidessa ja sijoitettiin uudelleen Dacia Aurelianaan.
400-luvulla Notitia Dignitatumin mukaan legio tertiadecima gemina oli Egyptin Babylonissa, Niilin varrelle sijoitetussa strategisessa linnakkeessa ala- ja ylä-Egyptin välisellä rajalla. Sen komentajana toimi Comes limitis Aegypti.
Legio XIII Gemina mediassa
TV-sarja Roomassa kuvattu Legio XIII:n toiminta oli osittain kuvitteellista. Televisiosarjassa päähenkilöt Lucius Vorenus ja Titus Pullo kuuluivat Legio XIII:n, mutta he olivat todellisuudessa Legio XI Claudian centurioita.
Nuoli (tähdistö)
Nuoli (latinaksi Sagitta, genetiivi Sagittae, lyhenne Sge) on pieni pohjoisen taivaan tähdistö Joutsenen alla ja Kotkan yläpuolella. Nuolen tähdistön latinankielistä nimeä ei pidä sekoittaa Jousimiehen tähdistön latinankieliseen nimeen Sagittarius, Sagittarii, Sgr
Nuolen kuviossa on yksi Messierin kohde: M71 on niukka tiivistymätön pallomainen tähtijoukko, jonka luonteesta (pallomainen vai avoin) on ollut erimielisyyttä.
U Sagittae on pimennysmuuttuja, jonka kirkkaus putoaa 3,4 vuorokauden väliajoin huomattavasti, lähes kolme magnitudia: 6,4–9,3. Tämä johtuu siitä, että kyseessä on kaksoistähti, jossa huomattavan himmeä (viileä) tähti peittää paljon kirkkaamman näkyvistä säännöllisin väliajoin.
Tähtikuvion läpi nähtiin Suomessa 18.8.2002 liikkuvan hyvin nopeasti Maan läheltä ohittanut asteroidi NY40. Liikkeen saattoi havaita pienelläkin teleskoopilla.
Neitsyt (tähdistö)
Neitsyt (latinaksi Virgo, genetiivi Virginis, symboli ) on ekvaattorin molemmin puolin ulottuva suurehko tähdistö, jonka läpi kulkee eläinrata.
Spica, Alfa (α) Virginis, on tähdistön kirkkain tähti, joka sijaitsee 260 valovuoden päässä ja on 2 000 kertaa Aurinkoa kirkkaampi.
Porrima, Gamma (γ) Virginis, on tunnetuimpia kaksoistähtiä. Komponenttien väli on 3,7 kaarisekuntia, ja ne erottuvat toisistaan keskikokoisella harrastajateleskoopilla. Tähdistön alueella on runsaasti galakseja, joista erityisesti Messierin kohteet näkyvät harrastajan kaukoputkellakin. Merkittävin galaksijoukko on Neitsyen galaksijoukko, jonka kirkkain jäsen on Sombrerogalaksi M104.
3C 273 on Maasta katsottuna kirkkain kvasaari, jonka harrastajakin voi nähdä kaukoputkellaan. Se on 3 miljardin valovuoden päässä. Kirkkaus vaihtelee, mutta se on tavallisesti noin +13 mag.
Ja saapuu oikea yö
Ja saapuu oikea yö on Jyri Kähösen ohjaama suomalainen elokuva, jonka ensi-ilta oli 13. heinäkuuta 2012. Elokuvan pääosissa esiintyvät Jarkko Niemi, Jemina Sillanpää sekä Martti Suosalo.
Elokuva kuvattiin vuoden 2011 elokuussa. Elokuvan juoni kertoo kihlaparista, joka suunnittelee morsiamen isän murhaamista.
Taichung
Taichung ( Wade-Giles: T'ai-chung; Pe̍h-ōe-jī (POJ): Tâi-tiong), virallisesti Taichung City, on erityiskunta läntisessä Keski-Taiwanissa. Taichungissa on yli 2,7 miljoonaa asukasta, ja se on Taiwanin saaren toiseksi suurin kaupunki Taipein jälkeen. 25.12.2010 Taichungin piirikunta liitettiin yhteen Taichunin kaupungin kanssa, jolloin syntyi uusi erityiskunta. Kaupungin motto on ”talous-, kulttuuri- ja kansainvälinen kaupunki”.
Varhainen historia
Erilaiset aboriginaaliryhmät asuttivat Taichungin alueen tasankoja muinaisuudessa. Näitä olivat atajalit, taokat, paporat, pazehit, honjat ja babuzat. Nämä olivat metsästystä ja keräilyä harjoittaneita ryhmiä, jotka myöhemmin alkoivat viljellä hirssiä ja taaroa. 1600-luvulla paporat, babuzat, pazehit ja honjat muodostivat Middagin kuningaskunnan, joka käsitti läntisen osan tämän päivän Taichungista.
thumb|right|Lechengin temppeli, joka on rakennettu Qing-dynastian aikana thumb|right|Chishan-portti, joka on rakennettu Qing-dynastian aikana
Qing-dynastian aika
Vuonna 1682 Qing-dynastia taisteli Chengin suvun kanssa siitä, kuka hallitsisi läntistä Taiwania. Vuonna 1684 perustettiin Zhuluon ruhtinaskunta, joka käsitti Taiwanin saaresta kaksi kolmasosaa, sen kehittymättömimmät osat saaren keski- ja pohjoisosissa. Nykyinen Taichung katsoo saaneen alkunsa Dadunista (perinteinen: 大墩, pinyin: Dàdūn; Wade-Giles: Ta4-tun1; kirjaimellisesti ‘suuri kohouma’) vuonna 1705. Jotta Qing olisi saanut vankan otteen tästä alueesta, Lan Ting-chen perusti sinne vuonna 1721 varuskunnan paikkaan, jossa nykyään on Taichungin puisto.
Vuonna 1786 alkoi toinen kapina Dalissa. Sitä johti Lin Shuang-wen (林爽文), ja se alkoi yrityksestä karkottaa manchuhallinto alueelta ja palauttaa sinne Ming-dynastian hallinto. Kun kapinalliset etenivät pohjoiseen, he ryhtyivät tappamaan ja ryöstämään siviilejä. Kapinalliset kärsivät lopulta tappion Qing-dynastialle ja sen liittolaisille, hakka-kiinalaisille, Quanzhoun fujianilaisille ja aboriginaaleille.
Taiwanin maakunta julistautui itsenäiseksi vuonna 1887. Saaren keskellä ollut kaupunki oli tuolloin nimeltään Dadun, ja se määrättiin uudelleenperustetun Taiwanin prefektuurin pääkaupungiksi, joskin Taipei toimi väliaikaisena pääkaupunkina. Qing-virkamies Liu Ming-chuan sai luvan valvoa alueen kehitystä, johon kuului mm. rautatien rakentaminen rannikolta kaupunkiin. Loppujen lopuksi maakunnan pääkaupunki kuitenkin siirrettiin Taipeihin.
Ingmanin I hallitus
Hallituksen vaihdos oli tullut välttämättömäksi, jotta Suomi olisi ollut uskottavampi ympärysvaltojen silmissä. Taustalla oli Saksan keisarin Vilhelm II:n luopuminen kruunusta ja Saksan julistaminen tasavallaksi vajaat kolme viikkoa aikaisemmin. Syntyneessä tilanteessa Suomen kuninkaaksi jo valittu Hessenin prinssi Friedrich Karl luopui kuninkuudesta, mikä oli tappio suomalaisille monarkian kannattajille. Pääministeriksi tullut Helsingin yliopiston teologian professori Lauri Ingman katsoi hallituksensa olevan lähinnä toimitusministeristö, joka hoitaisi maan asioita seuraaviin eduskuntavaaleihin saakka. Ulkoministeriksi tuli Suomen viimeisenä ministerivaltiosihteerinä toiminut Carl Enckell.
Lauri Ingman ilmoitti hallituksensa tärkeimmäksi tavoitteeksi mahdollisimman laajan tunnustuksen saamisen Suomen itsenäisyydelle. Lisäksi hallitus halusi valvoa valtakunnan säilymistä koskemattomana ja huolen aiheena oli erityisesti Ahvenanmaan separatistien toiminta. Hallituksen aloittaessa toimintansa pohdittiin myös valtionhoitajan vaihdosta, koska P. E. Svinhufvud halusi vapautua virasta mahdollisimman pian. Kenraali Gustaf Mannerheimin muodollinen valinta tehtävään siirtyi kuitenkin joulukuulle.
Ingmanin I hallitus muodostettiin niillä voimasuhteilla, jotka olivat niin sanotussa tynkäparlamentissa, joka syntyi sisällissodan typistämästä, 1.–2. lokakuuta 1917 järjestettyillä eduskuntavaaleilla valitusta eduskunnasta. Siten laskien hallitus oli enemmistöhallitus. Se istui 142 päivää.
Valkiainen (Karahka)
Valkiainen, useasti myös Valkeinen, on järvi Karahkan kylässä Ylikiimingin kaupunginosassa Oulussa Pohjois-Pohjanmaalla. Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluva Valkiainen sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä Ylikiimingin taajamasta lounaaseen ja runsaan kilometrin päässä Karahkan kylän länsipuolella.
Valkiainen on suoperäinen, mutapohjainen, matala ja rehevöityvä järvi, jonka keskisyvyys on vain noin 1,5 metriä. Järven pohjalle on kertynyt runsaasti humusta, joka muodostaa paksun ja upottavan kerroksen. Humuskerroksen paksuus vaihtelee järven eri osissa. Humus on peräisin järveen laskevista suo-ojista. Järvi laskee suomaaston läpi puroa pitkin Karahkanjärveen ja edelleen Vepsänjokeen.
Järven kalakantaan kuuluvat pääasiassa särjet, hauet ja ahvenet, mutta siinä on myös pieni kiiskikanta. Järven roskakalakantaa on pyritty vähentämään verkkokalastuksella.
Järven etelärannalla on epävirallinen yleinen uimaranta, jota paikallinen kylätoimikunta ja kunnan vapaa-aikatoimisto ovat kunnostaneet. 1990-luvulla uimarantaa parannettiin peittämällä rantakaislikkoa hiekalla, ja myöhemmin rannalle rakennettiin pieni pukusuoja.
Kesäasunnot ovat keskittyneet pääasiassa kiinteän maaperän alueille järven etelä- ja pohjoisrannoille.
Syddjursin kunta
Syddjurs on Keski-Jyllannin alueella Tanskassa sijaitseva kunta. Vuoden 2020 huhtikuussa kunnassa oli 43 087 asukasta, ja sen pinta-ala oli 689,8 neliökilometriä. Kunnan keskustaajama on nimeltään Rønde.
Kunta syntyi 1. tammikuuta 2007 Tanskan kuntauudistuksen seurauksena, jolloin entiset Ebeltoftin, Midtdjursin, Rosenholmin ja Rønden kunnat yhdistyivät.
Skele
Skele voi viitata ainakin seuraaviin henkilöihin:
Isha-säätiö
Isha-säätiö on Intiassa toimiva voittoa tavoittelematon säätiö. Nimi isha tarkoittaa kutakuinkin "muodoton jumalainen". . Säätiön tavoite on sen itsensä mukaan toimia mahdollisimman monipuolisesti ihmisten hyvinvoinnin hyväksi: se pyrkii tarjoamaan ohjelmia ja toimintaa fyysiseen, psyykkiseen ja hengelliseen kehittymiseen.
Historia
Vuonna 2017 säätiön päämajan maille pystytettiin Adiyogi Shiva -patsas, joka on maailman korkein rintakuva.
Toiminta
Ishan toiminta on kokonaan vapaaehtoisten varassa. Vapaaehtoisten määrä on arviolta noin 11 miljoonaa maailmanlaajuisesti. . Toimintaa koordinoidaan erilaisina projekteina, jotka säätiön oman ilmoituksen mukaan ovat koskettaneet jo 200 miljoonaa ihmistä. Projektien teemoja ovat mm. ympäristö, koulutus tai työllisyys. .
Säätiön alkuperäiseen toimintaan kuuluvat jooga ja meditaatio. Se tarjoaa joogaohjausta kaikentasoisille harrastelijoille sekä mahdollisuutta kouluttautua joogaopettajaksi.
Project GreenHands
pienoiskuva|PGH:n taimiviljelmiä vuonna 2010. Project GreenHands (PGH) alkoi vuonna 2004. Sen tavoitteena on istuttaa puita ja estää aavikoituminen pääsääntöisesti Etelä-Intiassa. .
Isha Vidhya
pienoiskuva|Ishan pyörittämä koulu Isha Vidhyan tavoitteena on kohentaa maaseudun lapsien saaman koulutuksen tasoa. Projekti alkoi vuonna 2006. Projekti koostuu kahdesta lähestymistavasta: kymmenestä Isha Vidhya -kouluista, joissa opiskele hieman yli 7700 lasta sekä valtion koulujen tukiohjelma, jonka piirissä on 72 opettajaa Tamil Nadussa. .
Action for Rural Rejuvenation
Action for Rural Rejuvenation (ARR) alkoi vuonna 2003 ja sen tarkoituksena on voimaannuttaa maaseudun yhteisöjä ja ylläpitää niiden elinvoimaisuutta. Projektiin kuuluvat mm. liikkuvat terveyskeskukset, vedenpuhdistamoiden rakentamista, vapaa-ajan liikuntamahdollisuuksien järjestämistä sekä terveysvalistus. .
Keskukset
Keskuksia on ympäri maailmaa jokaisella mantereella Etelä-Amerikkaa ja Etelämannerta lukuun ottamatta:
Mekrijärvi (järvi)
Mekrijärvi on Pohjois-Karjalassa Ilomantsissa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 820 hehtaaria eli 8,2 neliökilometriä. Se on 6,3 kilometriä pitkä ja 2,5 kilometriä leveä. Järvi on muodostunut sen itärantoja seuraavan harjujakson reunalle. Harjujakso alkaa etelässä Putkelansärkän nimisenä ja jatkuu pohjoisempana Sikoahonsärkkänä, Suurisyrjänä ja Kirviinsärkkänä, joka laajenee Mekrijärven jälkeen Kaariskankaaksi ja Salmisuoksi. Koitajoki virtaa tämän harjujakson takana ja kiertää sitten Mekrijärven koillispäähän. Järven lounaisrannat muodostavat Ryökkylän niemestä ja vastarannalla olevasta Korvinsuosta. Niiden välistä virtaa Röykkylänsalmi, joka yhdistää Kätkäjärven Mekrijärveen.
Järvessä on laskettu olevan 31 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 7 hehtaaria, mikä on noin 0,9 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista kaksi on yli hehtaarin suuruisia, 14 yli aarin ja loput 15 ovat alle aarin kokoisia. Karttaan nimettyjä saaria ovat esimerkiksi kaakosta myötäpäivään lukien Runtisaari, Pyllynsaari, Mannunsaari, Vastassaari, Hilpansaari, Tervasniemi, Pahkasaaret, Vihtasaaret, Rasvasaari ja Aununsaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 15 miljoonaa kuutiometriä eli 0,015 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 1,8 metriä ja suurin syvyys on 2,7 metriä. Järvi on melko tasapohjainen, joten syvimmän kohdan tarkka sijaintia ei ole merkitty karttoihin.
Järven rantaviivan pituus on 32 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 5 kilometriä. Järven rannat ovat soistunutta metsämaata, jota peltotilkut katkaisevat Mekrijärvellä ja Ryökkylässä. Järven kaakkoisrantaa seuraa seututie 522, josta haarautuu Mekrijärvelle johtava yhdystie 15771. Mekrijärvellä ja Ryökkylässä asutus on kylämäistä, mutta muualla se on haja-asutusta, jonka viereen on rannoille rakennettu vapaa-ajan asutusta. Niille johtaa tiet edellä mainituilta teiltä ja niiden lisäksi etelästä Ala-Koitaan tulevalta tieltä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Koitajoen valuma-alueen (04.9) Mekrijärven–Nuorajärven alueessa (04.92), jonka Mekrijärven alueeseen (04.921) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,4 metriä mpy. Viereisen Kätkäjärven vedenpinta on samalla korkeudella.
Valuma-alue saa pääosan vedestään osittain Koitajokesta sen läpivirtauksen vuoksi, mutta suurempi merkitys järven veden vaihtuvuuden kannalta on Ilomantsinjärven valuma-alueella (04.926), jonka laskujoki Ilomantsinjoki laskee Ilomantsinjärvestä Kätkäjärveen. Mekrijärven alueella on 29 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, joista yhdeksän laskee suoraan tai välillisesti Mekrijärveen. Niistä huomattavimpia ovat Kätkäjärvi (393 ha), johon laskevat Parilampi (34 ha), Kartiskolahti (13 ha) ja Tytärlampi (2 ha) sekä Niemislampi (2 ha) ja suon läpi suotuen Tetrilampi (60 ha) ja Likolampi (2 ha). Mäkrijärven kaakkoispäähän laskevat Haukilampi (3 ha), Linnalampi (20 ha), Kirveslampi (1 ha) ja Likolampi (1 ha).
Järven laskujoki on Koitajoki, joka virtaa lyhyesti järven luoteispään poikki ja jatkaa matkaansa luoteeseen Ala-Koitana. Ala-Koita laskee seuraavaksi Heinäselkään.
Kiertovesipumppu
Kiertovesipumppu on keskuslämmityksen osa. Se kierrättää vettä lämmityskattilan ja pattereiden välillä. Kiertovesipumppu toimii sähköllä.
Hermann Hesse
Hermann Hesse oli saksalainen runoilija, kirjailija ja taidemaalari, joka palkittiin vuonna 1946 Nobelin kirjallisuuspalkinnolla. Hänen tunnetuimpia romaanejaan ovat Arosusi ja Lasihelmipeli.
Lapsuus ja nuoruus
Hesse syntyi Calwissa Schwarzwaldissa sijaitsevassa pikkukaupungissa kristittyyn perheeseen. Hänen molemmat vanhempansa olivat olleet lähetystyössä Intiassa, jossa hänen äitinsä Marie Gundert oli syntynyt vuonna 1842. Hessen isä Johannes Hesse (s. 1847) oli baltiansaksalainen ja kotoisin Virosta. Calwissa Hessen vanhemmilla oli lähetyskirjapaino, jota johti Hessen isoisä Hermann Gundert.
thumb|150px|Hessen syntymäkoti. Hermann Hesse vietti ensimmäiset elinvuotensa ympäristössä, jossa vallitsivat svaabilaisen pietismin aatteet. Vuonna 1881 perhe muutti viideksi vuodeksi Baseliin mutta palasi sieltä takaisin Calwiin. Käytyään latinakoulun Göppingenissä Hesse siirtyi vuonna 1891 opiskelemaan Maulbronnin evankelis-luterilaiseen seminaariin, mutta hänet erotettiin sieltä.
Erottamisesta seurasi jatkuvia riitoja vanhempien kanssa sekä sarja lukuisia eri sisäoppilaitoksia ja kouluja. Hesse oli masentunut ja toukokuussa 1892 hän yritti itsemurhaa Bad Bollin sisäoppilaitoksessa. Tämän seurauksena hänet siirrettiin jälleen uuteen sisäoppilaitokseen Stetteniin ja sieltä myöhemmin poikien sisäoppilaitokseen Baseliin. Vuoden 1892 lopulla Hesse siirtyi lukioon Cannstattiin. Seuraavana vuonna hän suoritti siellä ensimmäisen vuoden tutkinnon mutta keskeytti koulunkäynnin pian sen jälkeen.
Hesse aloitti ensimmäisen kerran koulutuksen kirjakauppiaaksi Esslingenissä mutta karkasi sieltä kolmen päivän kuluttua. Keväällä 1894 hän aloitti 14 kuukautta kestävän mekaanikkokoulutuksen Calwin tornikellotehtaalla. Yksitoikkoinen juottaminen ja viilaaminen herätti Hessessä kuitenkin pian toiveen palata älyllisemmän työn pariin. Lokakuussa 1895 hän oli valmis aloittamaan kirjakauppiaskoulutuksen Tübingenissä ja myös sitoutumaan siihen. Näitä nuoruuden kokemuksiaan Hesse käsitteli myöhemmin romaanissaan Muuan nuoruus.
Tie kirjailijaksi
Hesse oli lokakuusta 1895 lähtien töissä Heckenhauerin kirjakaupassa Tübingenissä. Kirjakaupan kokoelmien painopiste oli teologiassa, filologiassa ja oikeustieteessä. Hessen oppipojan tehtäviin kuului kirjojen tarkastaminen, pakkaaminen, lajitteleminen ja arkistointi. 12-tuntisten työpäivien päätyttyä hän kävi vielä yksityisessä koulutuksessa, ja kirjojen lukeminen kompensoi puuttuvaa sosiaalista elämää pitkinä sunnuntaipäivinä, jolloin ei ollut työtä. Teologisten tekstien lisäksi Hesse luki ennen kaikkea Goethea, myöhemmin myös Lessingiä ja Schilleriä sekä kreikkalaista mytologiaa käsitteleviä tekstejä. Vuonna 1896 hänen runonsa ”Madonna” julkaistiin eräässä wieniläisessä lehdessä, ja myöhemmin Organ für Dichtkunst und Kritik -lehdessä julkaistiin lisää hänen runojaan.
Vuonna 1898 Hesse toimi kirjakauppiaan apulaisena ja ansaitsi kohtalaisesti, mikä takasi hänelle taloudellisen riippumattomuuden vanhemmista. Näihin aikoihin hän luki etupäässä saksalaisia romantiikan ajan teoksia, ennen kaikkea Clemens Brentanon, Joseph von Eichendorffin ja Novaliksen teoksia. Vanhemmilleen lähettämissään kirjeissä hän ilmaisi vakuuttuneensa siitä, että ”taiteilijoilla estetiikka korvaa moraalin”. Syksyllä 1898 Hesse julkaisi ensimmäisen pienen runokokoelman Romantische Lieder ja kesällä 1899 proosakokoelman Eine Stunde hinter Mitternacht. Molemmista teoksista tuli taloudellinen epäonnistuminen. Runokokoelman 600 kappaleen painoksesta myytiin kahdessa vuodessa vain 54 nidettä, ja myös proosakokoelman 600 kappaleen painosta myytiin varsin verkkaiseen tahtiin. Leipzigilainen kustantaja Eugen Diederichs oli kuitenkin vakuuttunut teosten korkeasta laadusta ja piti niiden julkaisua pikemminkin nuoren kirjailijan tukemisena kuin tuottavana liiketoimintana.
Syksystä 1899 lähtien Hesse oli työssä arvostetussa antikvariaatissa Baselissa. Koska hänen vanhemmillaan oli tiiviit yhteydet Baselin oppineiden perheisiin, hänelle tarjoutui nyt erinomainen mahdollisuus saada uusia humanistis-taiteellisia virikkeitä. Samalla Basel tarjosi omaa tietään kulkevalle kirjailijalle mahdollisuuden vetäytyä omiin oloihinsa pitkillä retkillä, joilla hän syventyi taiteelliseen itsetutkiskeluun ja kokeili kykyään ilmaista aistihavaintojaan kirjallisesti. Vuonna 1900 Hesse vapautettiin heikkonäköisyyden vuoksi asepalveluksesta. Näköön liittyvät ongelmat sekä hermo- ja päänsärky seurasivat häntä koko elämän ajan.
Vuonna 1901 Hesse toteutti suuren unelmansa ja matkusti ensimmäistä kertaa Italiaan. Samana vuonna hän siirtyi uuden työnantajan palvelukseen baselilaiseen Wattenwyl-antikvariaattiin. Samaan aikaan hänelle tarjoutui yhä enemmän mahdollisuuksia julkaista lehdissä runojaan ja muita lyhyitä tekstejään. Näistä julkaisemisista saadut palkkiot paransivat myös hänen rahatilannettaan. Kustantaja Samuel Fischer kiinnostui Hessestä, ja vuonna 1904 ilmestyi Fischerin kustantamana romaani Alppien poika. Kirjasta tuli Hessen läpimurtoteos, ja tästä lähtien Hesse saattoi elää vapaana kirjailijana.
Bodenseen rannalla ja Intiassa
thumb|Hermann Hessen kirjoituspöytä Hermann-Hesse-Höri-museossa [[Gaienhofenissa.]]Kirjojensa menestymisen ansiosta Hesse saattoi perustaa perheen. Hän meni vuonna 1904 naimisiin Maria Bernoullin kanssa ja muutti vaimonsa kanssa Gaienhofeniin Bodenseen rannalle. Heille syntyi kolme poikaa. Gaienhofenissa Hesse kirjoitti toisen romaaninsa Muuan nuoruus, joka ilmestyi 1906. Seuraavina vuosina hän kirjoitti lähinnä kertomuksia ja runoja. Seuraava romaani Gertrud merkitsi Hesselle kuitenkin luomiskriisiä – hänen oli vaikeaa saada teosta valmiiksi, ja myöhemmin hän piti sitä epäonnistuneena. Myös Hessen avioliittoon ilmestyi säröjä, ja saadakseen etäisyyttä tilanteeseen hän lähti pitkälle matkalle Ceyloniin ja Indonesiaan. Hän ei löytänyt sieltä toivomaansa henkis-uskonnollista innoitusta, mutta silti matkalla oli hänen teoksiinsa merkittävä vaikutus. Hessen palattua matkaltaan perhe muutti vuonna 1912 Berniin, mutta tämä muuttokaan ei poistanut avioliitto-ongelmia, mikä ilmenee Hessen vuonna 1914 ilmestyneestä romaanista Rosshalde.
Ensimmäinen maailmansota
thumb|150px|left|Hesse vuonna 1925. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä vuonna 1914 Hesse ilmoittautui Saksan suurlähetystössä vapaaehtoiseksi, sillä hän ”ei kyennyt vain istumaan kotona lämpimän takkatulen ääressä samalla kun rintamalla kuoli nuoria kirjailijoita”. Hänet todettiin kuitenkin kelpaamattomaksi sotaan ja määrättiin Saksan suurlähetystöön hoitamaan sotavankiasioita. Tässä tehtävässä Hesse huolehti sotavangeista keräämällä ja lähettämällä heille kirjoja. 3. maaliskuuta 1915 Neue Zürcher Zeitungissa julkaistiin Hessen kirjoitus ”O Freunde, nicht diese Töne”, jossa hän vetosi Saksan älymystöön, jotta he eivät lankeaisi kansallismieliseen polemiikkiin. Tätä seuranneita tapahtumia Hesse kuvasi myöhemmin suureksi käänteeksi elämässään. Ensimmäistä kertaa elämässään hän oli keskellä suurta poliittista väittelyä: lehdistö hyökkäsi häntä vastaan, postitse tuli vihamielisiä kirjeitä ja vanhat ystävät katkaisivat välinsä häneen. Ystävä Theodor Heuss ja ranskalainen kirjailija Romain Rolland antoivat kuitenkin tukensa Hesselle. Nämä riidat julkisuudessa eivät olleet vielä laantuneet, kun Hesse ajautui uusien vastoinkäymisten myötä syvempään kriisiin: hänen isänsä kuoli 8. maaliskuuta 1916, hänen poikansa Martin sairastui vakavasti ja hänen vaimonsa todettiin sairastavan skitsofreniaa. Hessen täytyi keskeyttää sotavankiasioitten hoitaminen ja hankkiutua psykiatriseen hoitoon.
Casa Camuzzin vuodet
thumb|200px|Hermann Hesse vuonna 1926. Kun Hesse vuonna 1919 pystyi palaamaan normaaliin elämään, hänen avioliittonsa oli raunioina. Hänen vaimonsa oli sairastunut vakavaan psykoosiin, mutta Hesse ei voinut enää kuvitella yhteistä tulevaisuutta Marian kanssa edes tämän toivuttua. Hesse muutti huhtikuussa yksin Ticinoon, jossa hän asettui lopulta asumaan Montagnolan kylään. Hän vuokrasi neljä pientä huonetta erikoisesta linnamaisesta rakennuksesta, jonka nimi oli Casa Camuzzi. Siellä hän jatkoi kirjoitustyötään mutta alkoi myös maalata, millä oli vaikutusta hänen seuraavaan suuren kertomukseensa Klingsorin viimeinen kesä. Vuonna 1922 julkaistiin Hessen Intia-romaani Siddhartha. Teos kuvastaa kirjailijan rakkautta intialaista kulttuuria ja aasialaisia viisauksia kohtaan, joihin hän oli tutustunut vanhempiensa vaikutuksesta. Vuonna 1923 Hesse meni naimisiin rakastettunsa Ruth Wengerin kanssa, joka oli sveitsiläisen kirjailija Lisa Wengerin tytär ja Meret Oppenheimin täti, mutta tämä avioliitto oli kuitenkin jo alusta alkaen tuhoon tuomittu. Samana vuonna Hesse sai myös Sveitsin kansalaisuuden.
Hänen seuraavat suuremmat teoksensa, 1924 ilmestynyt Kylpylävieraana Badenissa ja 1927 ilmestynyt Nürnbergin matka, ovat sävyltään ironisia omaelämäkerrallisia kertomuksia, jotka antavat jo odottaa tulevaa menestysromaania. Vuonna 1927 ilmestynyt Arosusi on ollut Hessen menestynein teos. Hessen 50-vuotissyntymäpäivän kunniaksi ilmestyi samana vuonna kirjailijasta myös ensimmäinen elämäkerta, jonka oli kirjoittanut hänen ystävänsä Hugo Ball. Jo pian uuden menestysromaanin jälkeen Hesse koki elämässään uuden käänteen rakastuttuaan Ninon Dolbiniin, josta myöhemmin tuli hänen kolmas vaimonsa. Tästä dualistiseen yhteiseloon johtaneesta muutoksesta kumpusi romaani Narkissos ja Kultasuu, joka ilmestyi 1930.
Vuonna 1931 Hesse lähti Casa Camuzzin vuokra-asunnosta ja muutti Ninonin kanssa suurempaan taloon Montagnolan kylän ulkopuolelle. Tämä talo, Casa Hesse, rakennettiin kirjailijan toiveitten mukaiseksi, ja hänen ystävänsä H. C. Bodmer luovutti sen hänelle jatkuvaan käyttöön. Nykyään talo on yksityisomistuksessa, eikä sitä ole mahdollista päästä katsomaan sisältä.
Lasihelmipelaaja
Vuonna 1931 Hesse meni kolmannen kerran naimisiin ja alkoi luonnostella viimeistä suurta teostaan, Lasihelmipeliä. Vuonna 1932 hän julkaisi ensin kertomuksen Matka aamun maahan. Kansallissosialistien nouseminen valtaan Saksassa vuonna 1933 huolestutti Hesseä kovasti. Bertolt Brecht ja Thomas Mann, jotka muuttivat pois Saksasta samana vuonna, kävivät alkajaisiksi Hessen luona Sveitsissä. Hesse yritti omalla tavallaan toimia Saksassa vallitsevaa kehitystä vastaan. Hän oli jo vuosikymmeniä kirjoittanut kirja-arvosteluja Saksan lehtiin, ja nyt hän alkoi puolustaa niissä voimakkaasti juutalaisia ja muita kansallissosialistien vainoamia kirjailijoita. 1930-luvun puolivälistä lähtien yksikään saksalainen sanomalehti ei enää uskaltanut julkaista Hessen artikkeleita. Hesse löysi keskellä poliittista väittelyä sekä toisen maailmansodan kauheuksien uutisointia mielelleen turvapaikan Lasihelmipelin työstämisestä. Teos julkaistiin Sveitsissä 1943. Hesselle myönnettiin vuonna 1946 kirjallisuuden Nobel-palkinto, eikä vähiten juuri Lasihelmipelin ansiosta. Vuonna 1950 seurasivat Frankfurtin kaupungin Goethe-palkinto sekä Wilhelm Raabe -kirjallisuuspalkinto ja vuonna 1955 Saksan kirjakauppiaiden rauhanpalkinto.
Toisen maailmansodan jälkeen Hessen luovuus alkoi ehtyä. Hän kirjoitti vielä kertomuksia ja runoja mutta ei enää yhtään romaania. Häntä työllisti myös kirjeiden tulva – tämä oli hinta siitä, että hän sai kokea nousseensa suureen suosioon uuden saksankielisen lukijasukupolven keskuudessa, joka pyysi Montagnolan ”viisaalta vanhukselta” ohjeita ja suuntaa elämään. Hermann Hesse kuoli 9. elokuuta 1962 85-vuotiaana aivoverenvuotoon, ja hänet haudattiin Montagnolan lähelle San Abbondion hautausmaalle, jonne myös Hugo Ball on haudattu.
Kirjallinen merkitys
thumb|180px|Hermann Hessen muistomerkki Calwissa. Hessen teoksissa jatkuvasti toistuvia teemoja ovat inhimillisyys ja ihmisen olemuksen ymmärtämisen tarve. Niihin on jättänyt jälkensä myös kirjailijan kiinnostus psykoanalyysiin, uskontoihin, buddhalaiseen ja hindulaiseen filosofiaan, Nietzscheen ja Dostojevskiin sekä eksistentialismiin.
Hessen varhaiset teokset syntyivät vielä 1800-luvun perinteeseen. Hessen runous sekä Alppien pojan kieli ja tyyli edustavat kauttaaltaan romantiikkaa. Hesse itse piti Alppien poikaa Gottfried Kellerin Der grüne Heinrichin tyyppisenä kehitysromaanina. Kirjoissaan Hesse asettui vastustamaan kasvavaa teollistumista ja kaupungistumista osoittaen taipumusta Saksan nuorisoliikkeen mukaiseen ajatteluun. Näistä uusromanttisista muodon ja sisällön piirteistä Hesse luopui myöhemmin. Alppien pojan antiteesirakenne, joka ilmenee kaupungin ja maaseudun sekä miehen ja naisen vastakkainasettelussa, on sen sijaan havaittavissa myös Hessen myöhemmistä pääteoksista, kuten Demianissa ja Arosudessa.
Tutustumisella psykologi Carl Gustav Jungin arkkityyppioppiin oli Hessen teoksiin ratkaiseva vaikutus, joka ilmenee ensi kerran romaanissa Demian. Demianissa näkyy vielä kehitysromaanin perinteet, mutta samoin kuin Arosudessa tapahtumat sijoittuvat enemmänkin sisäiseen sielunmaailmaan kuin ulkoiseen todellisuuteen. Yhdeksi Hessen teoksien pääteemaksi muodostui nuoren ihmisen tie itseensä. 1960-luvulla juuri nuori sukupolvi löysi Hessen teoksista heijastuksen omasta elämäntunteestaan.
Eräs olennainen tekijä Hessen teoksissa on ihmisen henkinen olemus, erityisesti romaanissa Siddhartha. Sen tapahtumat kietoutuvat intialaisiin viisauksiin, taolaisuuteen ja kristilliseen mystiikkaan. Pääajatus, jonka mukaan tie viisauteen lähtee yksilöstä itsestään, on kuitenkin tyypillinen länsimainen lähtökohta, joka ei vastaa mitään aasialaista oppia.
Kaikissa Hessen teoksissa on omaelämäkerrallisia piirteitä, ja erityisen selvästi ne tulevat esille Arosudessa, jota voitaneen pitää jopa esimerkillisenä elämänkriisiromaanina. Nämä piirteet jäivät sivuun vasta Hessen myöhäistuotannossa. Romaaneissa Matka aamun maahan ja Lasihelmipeli Hesse ottaa esille teeman, jota hän käsitteli jo Alppien pojassa: vita activan ja vita contemplativan välisen vastakohtaisuuden. Lasihelmipelissä Hesse loi inhimillisyyden ja hengen utopian keskelle sota-ajan luomia puitteita, jotka olivat 1900-luvun kammottavimpia. Samalla hän kirjoitti jälleen perinteisen kehitysromaanin. Nämä vastakohtaiset elementit ovat teoksessa keskinäisessä tasapainossa. Ihanteikas, William Morrisin teosten tavoin keskiaikaiseen elämänmuotoon hakeutuva teos oli hyvin suosittu sodan repimässä Saksassa vuonna 1945.
Vastaanotto
Hermann Hessen teoksien kirjallinen laadukkuus ja merkitys oli jo hänen elinaikanaan kiistaton. Silti teoksista käydään väittelyä nykyisin kuten ennenkin. Kirjailijatoverit Thomas Mann ja Hugo Ball arvostivat häntä paljon, kun taas Kurt Tucholsky arvioi Hessen taidot esseistinä huomattavasti korkeammalle kuin hänen runoutensa. Alfred Döblin puhui Hesseen viitaten jopa ”pitkäveteisestä limonadista”. Hessen varhaistuotanto sai kuitenkin aikansa kirjallisuuskriitikoiden keskuudessa etupäässä myönteisen vastaanoton.
Kymmenkunta vuotta Hessen Nobel-palkinnon jälkeen kirjailija Karlheinz Deschner kirjoitti vuonna 1957 riitaa haastavassa artikkelissaan ”Kitsch, Konvention und Kunst” (Kitschiä, tapoja ja taidetta) seuraavasti: ”Se, että Hesse on julkaissut niin pöyristyttävän paljon ala-arvoisia runoja, osoittaa valitettavaa kurin puutetta, se on suorastaan kirjallista barbariaa.” Myöskään Hessen proosaan hän ei suhtautunut yhtään myönteisemmin. Seuraavina vuosina osa kirjallisuuskriitikoista yhtyi Deschnerin tuomioon, ja monet luokittelivat Hessen teokset jäljitteleväksi kitschiksi.
Suhtautumisessa Hesseen tapahtuu jatkuvaa heiluriliikettä. Kun Hessen suosio oli 1960-luvulla painunut Saksassa pohjalukemiin, syntyi Yhdysvalloissa nuorison piirissä vertaansa vailla oleva Hesse-villitys, joka sai jalansijaa myös Saksassa. Arosudesta tuli kansainvälinen bestseller (eräs yhtyekin sai nimensä romaanin mukaan), ja Hessestä tuli yksi luetuimmista ja käännetyimmistä saksankielisistä kirjailijoista. Hänen kirjojaan on myyty koko maailmassa yli 100 miljoonaa kappaletta.
Hessen muistoksi on nimetty kaksi kirjallisuuspalkintoa: Calwin Hermann Hesse -palkinto sekä Karlsruhen Hermann Hesse -kirjallisuuspalkinto.
It’s All About Love
Elokuva rikkoo kaikkia Dogma 95 -manifestin sääntöjä, jotka Vinterberg laati muun muassa Lars von Trierin kanssa.
Juoni
Elokuva sijoittuu tulevaisuuteen vuoteen 2021. Johnin (Joaquin Phoenix) on tarkoitus tavata vaimonsa taitoluistelija Elena (Claire Danes) lentokentällä ja allekirjoittaa eropaperit. Elena ei kuitenkaan saavu ja John saatetaan limusiinilla manhattanilaiseen hotelliin tapaamaan häntä. Elena pyytää Johnilta apua ja John joutuukin mukaan salailun ja juonittelun vyyhteen, josta ei ole enää paluuta.
Jorma Korhonen (rahastonhoitaja)
Jorma Korhonen (s. 1966 Helsinki) on suomalainen rahastonhoitaja, joka on nimitetty noin neljän miljardin euron arvoisen Fidelity Global Special Situations -rahaston rahastonhoitajaksi. Rahastolla on yli 250 000 piensijoittajaa ja se kuuluu Yhdistyneen kuningaskunnan suurimpiin kuluttajille suunnattuihin rahastoihin.
Korhonen on opiskellut kauppatieteitä Heidelbergin yliopistossa ja Lausannessa. Fidelityn palveluksessa Korhonen on ollut vuodesta 1996. Tätä ennen Korhonen työskenteli Dai-ichi Kangyo -pankissa Luxemburgissa.
Rautatieliikenteen ohjaus
Rautatieliikenteen ohjaus on rataverkon haltijan tai toissijaisesti rautatieoperaattorin suorittamaa toimintaa, jonka tarkoitus on varmistaa rautatieliikenteen turvallisuus ja sujuvuus. Liikenteen ohjaukseen kuuluvat olennaisena osana junaturvallisuudesta annetut määräykset, turvalaitteet, rautatien opasteet ja opastimet sekä radioliikenne.
Liikenteenohjauksen vastuuhenkilöstö
Liikenteen ohjauksesta ovat vastuussa vaihdemiehet, asetinlaitemiehet ja liikenneohjaajat, jotka vastaavat junien käyttämien kulkuteiden turvaamisesta joko käsin tai teknisten laitteiden avulla. Tehtävänimikkeet vaihtelevat valtioittain.
Kauko-ohjaus
pienoiskuva|Liikenteenohjauskeskus Pieksämäellä
Termillä kauko-ohjaus tarkoitetaan rataosan liikennepaikkojen turvalaitteiden ohjaamista keskitetysti yhdestä liikenteenohjauspisteestä käsin. Kauko-ohjatulla radalla junia kuljetetaan rautatien opastinten näkyvien opasteiden mukaan. Liikenneohjaaja ohjaa liikennepaikoilla sijaitsevia turvalaitteita etäkäytöllä työpisteestään käsin, ja turvalaitteet toteuttavat junille kulkutiet tiukkojen turvalaitekriteerien perusteella. Liikenneohjaaja saa ilmaisut kaikista tapahtumista ja junien sijainneista ilmaisinlaitteelleen.
Kauko-ohjatun rataosan liikennepaikoilla sekä liikennepaikkojen välillä on turvalaitteiden osana toimivia opastimia, joiden mukaan veturinkuljettajan on pääteltävä, milloin hänen kuljettamalleen junalle on turvattu kulkutie.
Suomessa kokeiltiin kauko-ohjata Mikkelin eteläpuolella sijaitsevan Vuolingon releasetinlaitetta vuodesta 1955 alkaen muutaman vuoden ajan. Sen jälkeen päätettiin asentaa rataosuudelle Mikkeli–Pieksämäki kauko-ohjausjärjestelmä, joka otettiin käyttöön vuonna 1962. Nykyisin valtaosa Suomen rataverkon pääradoista on joko kauko-ohjattuja tai radio-ohjattuja.
Radio-ohjaus
thumb|Junakulkutien päätekohta-merkit Huutokoskella. Termillä radio-ohjaus tarkoitetaan rautatieliikenteen ohjauksessa sellaista rataosaa, jonka liikennepaikoilla olevia turvalaitteita käytetään kauko-ohjauksen tavoin etäkäytöllä yhdestä liikenteenohjauspisteestä käsin. Liikennepaikoilla on kuitenkin vähemmän opastimia. Nimitys radio-ohjaus on peräisin siitä, että lähtöluvat liikennepaikoilta annetaan veturinkuljettajalle radiopuhelimella. Kauko-ohjatulla radalla lähtöluvat annetaan opastimilla. Radio-ohjatut rataosat on aina varustettu myös kulunvalvonnan ratalaittein, vaatimus kulunvalvonnan veturilaitteista koskee kaikkia rataosalla liikennöiviä vetureita.
Teknisesti turvalaitteet kauko-ohjatuilla ja radio-ohjatuilla rataosilla ovat samanlaisia. Ainoana erona radio-ohjatun rataosan liikennepaikalla on optisten opastimien puuttuminen kauko-ohjattuun rataan verrattuna. Opastimet on korvattu raiteen numerolla varustetuilla junakulkutien päätekohta -merkeillä sekä kulunvalvonnan ratalaitteilla, jotka välittävät tämän ns. fiktiivisen opastimen välittämän tiedon veturinkuljettajan kulunvalvontalaitteen näytölle. Liikennepaikoilla on liikennepaikkoja suojaavat optiset opastimet, ainoastaan lähtösuunnan opastimet on korvattu junakulkutien päätekohta -merkeillä.
Esimerkki radiopuhelimella annettavasta lähtöluvasta (vahvennettu teksti kuvaa liikenteeohjausta ja tavallinen kuljettajaa):
Junasuorituspaikkoihin perustuva liikenteenohjaus
Junasuorituspaikkoihin perustuva liikenteenohjaus, eli ns. perinteinen liikenteenohjaus, tarkoittaa sitä, että rataosan eri liikennepaikoille sijoitetut junasuorittajat turvaavat junaliikenteen keskenäisillä sopimuksilla. Tällöin kahden peräkkäisen junasuorituspaikan välisellä osuudella, junasuoritusvälillä, saa olla kulussa vain yksi juna kerrallaan.