cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olga Rjabinkina
Rjabinkina voitti MM-pronssia Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006. Samana vuonna hän voitti sisäratojen Venäjän mestaruuden, sijoittui toiseksi Euroopan talviheittocupissa ja kolmanneksi Göteborgin EM-kisoissa. Yleisurheilun maailmancupissa hän oli toinen. Birminghamin sisäratojen EM-kilpailuissa 2007 hän sai pronssia.
Ennätykset
Lähde: IAAF
Tampella
pienoiskuva|Tampellan entinen tehdasalue sijaitsee [[Tammerkoski|Tammerkosken rannassa Tampereella.]] Oy Tampella Ab oli vuonna 1856 toimintansa aloittanut suomalainen pörssiyhtiö, joka harjoitti metalli-, metsä- ja tekstiiliteollisuutta. Yhtiö ajautui taloudellisiin vaikeuksiin 1980-luvun lopussa ja joutui silloisen rahoittajansa ja omistajansa Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankin (SKOP) kanssa Suomen Pankin haltuun vuonna 1991. Sen jälkeen yhtiö pilkottiin ja myytiin osina. Yhtiön historia on merkittävä osa suomalaista teollisuushistoriaa.
Osa Tampellan tehdasrakennuksista Tampereella on purettu. Tilalle on noussut uudisrakennuksia. Jäljelle jääneissä rakennuksissa toimivat muun muassa Pirkanmaan käräjäoikeus ja Museokeskus Vapriikki.
Nimi Tampella tuli nimestä Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Osake-Yhtiö.
Historia
pienoiskuva|Tampellan vuonna 1909 [[Loviisan–Vesijärven rautatielle valmistama höyryveturi Jokioisten Museorautatiellä kesällä 2006.]] Vuonna 1844 Nils Johan Idman ja Carl August Ramsay perustivat Tammerkosken rannalle rautaruukin, joka sai nimekseen Tampereen masuuni. Ruukissa jalostettiin Viljakkalan Haverin kaivoksen tuottamaa rautamalmia. Heikkolaatuinen raaka-aine vaikeutti tuotantoa, ja sen tueksi masuunin viereen rakennettiin valimo valmistamaan patoja, pannuja ja uuninluukkuja. Ruukki menestyi huonosti ja perustajat myivät sen vuonna 1856 Seinäjoen ruukinpatruunalle Gustaf August Wasastjernalle, joka muutti masuunin konepajaksi.
Vuonna 1856 varatuomari Adolf Törngren perusti pellavakehräämön ja -kutomon Tammerkosken rannalle. Laitos työllisti alusta lähtien satoja henkilöitä. Sen tavaramerkiksi muodostuivat damastiliinat, joiden suunnittelijoina oli suomalaisia taiteilijoita.
Vuonna 1861 Tampereen konepaja ja Tampereen pellavakehräämö yhdistettiin Tammerfors Linne- & Jern-Manufaktur Aktie-Bolag -nimiseksi yhtiöksi (vuodesta 1938 alkaen Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Osake-Yhtiö, sittemmin Oy Tampella Ab). Yhtiö menestyi aluksi huonosti ja sen omistajat tekivät vararikon. Yhtiön selviytymistä pidetään sen hallituksen puheenjohtajaksi tulleen Alfred Kihlmanin ansiona.
Tampereen konepajalla valmistettiin aluksi laivoja, puuhiomakoneita ja vesiturbiineja sekä vuodesta 1900 lähtien höyryvetureita.
Yhtiön kolmanneksi toimialaksi tuli metsäteollisuus, kun Tampella perusti vuonna 1872 Tampereelle puuhiomon ja osti vuonna 1886 Inkeroisten puuhiomon. Inkeroisiin Tampella rakensi myöhemmin paperitehtaan, jota laajennettiin useaan otteeseen (nykyisin Anjalan paperitehdas ja Inkeroisten kartonkitehdas).
Nancy Sinatra
Nancy Sandra Sinatra (s. 8. kesäkuuta 1940 Jersey City, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän on laulaja Frank Sinatran ja tämän ensimmäisen vaimon, Nancy Barbaton tytär. Hänen uransa lähti nousuun 1960-luvun lopulla ”These Boots Are Made for Walkin’” -hitin ansiosta. Nancy Sinatra tunnetaan persoonallisesta alttoäänestään.
Tampella
Historia
Tampella aloitti 1930-luvun alussa kranaatinheittimien valmistuksen. Paperikoneita ja kallioporakoneita alettiin valmistaa 1950-luvun alussa.
Tekstiiliteollisuus laajeni vuonna 1934, kun Tampella osti vuonna 1898 perustetun Tampereen Puuvillatehdas Oy:n, jolla oli tehdas Tampereen Lapinniemessä. Koko Tampellan tekstiilituotanto siirrettiin Lapinniemeen vuonna 1977. Tampellan tekstiilitehtaiden toiminta päättyi 1980-luvun puolivälissä.
Nancy Sinatra
Nancy Sinatra on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Tampella
Historia
Vuonna 1960 yhtiön nimeksi muutettiin Oy Tampella Ab. Tampella-nimi oli sitä ennen ollut pitkään käytössä yhtiön tuotemerkkinä.
Nancy Sinatra
Valkokankaalla
Sinatran kappaleita kuullaan myös elokuvien soundtrackeillä:
Tampella
Talousvaikeudet
Tampella joutui 1970-luvun alkupuolelta alkaen kroonisiin talousvaikeuksiin, joita ei yrityksistä huolimatta onnistuttu ratkaisemaan. Yhtiön saneeraus alkoi 1970-luvun puolivälissä. Ensimmäisenä myytiin Tampellan omistamat kanadalaisen Eurocanin osakkeet Kymi Oy:lle ja Strömbergin osakkeet Suomen Yhdyspankille vuonna 1976. Samalla laadittiin pitkän aikavälin rationalisointiohjelma, joka ei kuitenkaan korjannut tilannetta. Vaikeudet pahenivat vuosi vuodelta. Yhtiötä rahoittanut Yhdyspankki piti kriisiyhtiötä vakavana riskinä ja pelkäsi sen aiheuttavan merkittävät luottotappiot.
1980-luvun puolivälissä Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankki (SKOP) ja sen lähiyhtiöt alkoivat ostaa Tampellan osakkeita. Yhdyspankki lähti kilpailemaan Tampellan omistuksesta ja osti osakkeita rinta rinnan SKOP:n kanssa. Jonkin aikaa SKOP ja Yhdyspankki suunnittelivat yhdessä Tampellan pilkkomista ja osien myymistä, kunnes SKOP osti myös Yhdyspankin osuuden. SKOP otti myös vastuulleen kaikki Yhdyspankin Tampellalle myöntämät lainat. Yhdyspankki kirjasi kaupasta myyntivoiton. Sille kauppa oli muutenkin edullinen: Tampella oli ollut pitkään niin vaikea asiakas, ettei monikaan pankin entisistä johtokunnan jäsenistä voinut uskoa tapahtunutta todeksi. Kauppahintaa tärkeämpää Yhdyspankille oli, että 1,5 miljardin markan lainat siirtyivät SKOP:n vastuulle. Yhdyspankki oli arvioinut luottosummasta noin puolet tappioriskin alaiseksi.
SKOPilla ei ollut selvää suunnitelmaa Tampellan suhteen, mutta se päätti lopulta pitää sen hallussaan ja kehittää siitä oman teollisuusryhmänsä kantayhtiön. Yhtiö oli jämähtänyt paikoilleen, ja se oli tappiollinen ja velkaantunut konglomeraatti. Se toimi 60 eri alalla, ja sillä oli 12 000 hengen henkilöstö. Toimitusjohtajaksi nousi Pekka Salo. Suunnan kääntämiseksi Tampella päätti keskittyä viiteen teollisuusryhmään. Ryhmät olivat paperi-, kartonki- ja sahateollisuus; pakkausteollisuus; kaivosteollisuus (Tamrock); massa- ja paperikoneteollisuus; sekä voimateollisuus. Työkaluiksi valittiin rajut investoinnit, tuotekehittely ja yritysostot. SKOP oli valmis satsaamaan huomattavia summia.
Muutos alkoi menestyksekkäästi. Vuonna 1988 tulos ja liikevaihto paranivat huomattavasti. Investointien määrä kasvoi maamme teollisuushistorian suurimmaksi. Niiden avulla SKOP aikoi muuttaa Tampellan voitolliseksi. Pelkästään vuoden 1988 investoinnit olivat 1,2 miljardia ja seuraavana vuonna 2,2 miljardia markkaa. Pääomaa kootakseen Tampella järjesti kolme osakeantia ja laski liikkeelle muotiin tulleita optio- ja vaihtovelkakirjalainoja.
Rahantulo pysähtyi, kun pörssi alkoi hiljetä vuoden 1989 lopulla. SKOP joutui nyt rahoittamaan Tampellaa lainoilla. Summat olivat suuria ja yhtiö velkaantui rajusti. Kannattavuus heikkeni. Tampella oli laajentunut romahtaville markkinoille. Investointien jatkaminen vei sen syvemmälle suohon.
Tampella paini 1990-luvun alkaessa niin syvissä vaikeuksissa, ettei SKOP pystynyt enää rahoittamaan sitä. Velkaa oli 7 miljardia markkaa, omat varat vain 1,8 miljardia. Tampella ei voinut saada lisärahaa myymällä omaisuuttaan, koska kaikki myytävä oli jo myyty suurinvestointien rahoittamiseksi. Tampella päätettiin pilkkoa. Vuoden 1991 alusta se jakautui viiteen osaan. Ne olivat metsäteollisuusyhtiö Tampella Forest, paperikoneyhtiö Tampella Papertech, voimakattilayhtiö Tampella Power, kaivoskoneyhtiö Tamrock ja pakkausyhtiö Tambox Europe.
Talouskriisin vuoksi myös SKOP oli joutunut vakaviin talousvaikeuksiin. Lopulta Suomen Pankki otti SKOP:n haltuunsa 19.9.1991. Silloin Suomen Pankista tuli myös Tampellan pääomistaja.
Tampellan osien myynti
Tampellan metsäteollisuus (Tampella Forest Oy) ja pakkausteollisuus (Tambox Europe Oy) myytiin 1991 Enso-Gutzeit Oy:lle
Vesiturbiinien valmistus (Oy Tamturbine Ab) ja kattiloiden valmistus (Tampella Power Oy) myytiin norjalaiselle Kvaernerille vuonna 1996. Yhdysvaltalainen General Electric osti Tamturbinen 1999 ja jatkoi toimintaa Tampereella nimellä GE Energy (Finland) Oy. Itävaltalainen Andritz osti vesiturbiiniliiketoiminnan GE:ltä ja GE Energy (Finland) Oy toimii nykyään nimellä Andritz Hydro Oy. Tampella Power yhdistettiin Kvaernerin Pulping & Power -divisioonaan. Vuonna 2006 Metso Oyj osti koko tämän divisioonan Kvaerneriltä, jolloin Tampellassa harjoitettu kattilavalmistus palasi takaisin suomalaisomistukseen.
Paperikoneiden valmistus (Tampella Papertech Oy) myytiin Valmet Oy:lle vuonna 1992.
Vuonna 1997 Tampellasta oli jäljellä enää vain kallioporakoneita valmistava tytäryhtiö Tampella Tamrock Oy. Ruotsalainen Sandvik Ab osti Tampellan osakekannan ja muutti yhtiön nimen ensin Tamrock Oy:ksi ja myöhemmin Sandvik Tamrock Oy:ksi. Vuonna 2006 yhtiön nimeksi tuli Sandvik Mining and Construction Oy. Yhtiö toimii edelleen Tampereella, Turussa ja Lahdessa.
Tampellan konepajan tunnettuja tuotteita
Laivojen valmistus alkoi 1857 ja päättyi 1910. Ensimmäinen höyrylaiva rakennettiin talven 1857–58 aikana ja laskettiin vesille 1859. Kaikkiaan Tampella rakensi noin 60 alusta.
Ensimmäinen puuhiomakoneen Tampella toimitti 1869 Fredrik Idestamin hiomolle Nokialle. Puuhiomakoneet säilyivät Tampellan konepajan keskeisinä tuotteina hyvin pitkään; vielä 1960-luvulla Tampella oli maailman suurimpia puuhiomakoneiden valmistajia. Esimerkiksi historiallisesti arvokkaalla Vääräkosken kartonkitehtaalla Ähtärissä on 3 Tampellan 1940-luvulla valmistamaa kylmähiomakonetta.
Höyryvetureiden valmistus alkoi 1898, kun Valtionrautatiet tilasi yhtiöltä 40 veturia. Vuoteen 1957 mennessä, jolloin vetureiden tuotanto päättyi, Tampella oli valmistanut yli 900 veturia. Suurin Tampellan valmistama veturityyppi oli raskas tavarajunaveturi Tr1, lempinimeltään Risto.
Höyrykattiloiden valmistus alkoi laivakattiloilla, sen jälkeen tehtiin veturikattiloita. Voimalaitoskattiloiden valmistus alkoi 1930-luvun alussa ulkomaisilla lisensseillä. Sellutehtaiden soodakattiloista tuli keskeinen tuote 1960-luvulta alkaen. Soodakattiloiden ohella Tampella valmisti sellutehtaiden talteenottolaitoksia.
Tampellan asetuotanto alkoi 1932 kevyiden 80 mm:n kranaatinheittimien valmistuksella ja sitä seurasi raskaiden kranaatinheittimien valmistus 1930-luvun lopusta alkaen. Tykkejä Tampella valmisti sotavuosina Boforsin lisenssillä (mallit 37K/36 ja 105H/37). Ensimmäinen täysin suomalainen kenttätykki (122 K 60) valmistui 1960. Tampellan 1980-luvulla valmistama kanuuna 155 K 83 on edelleen Suomen kenttätykistön pääase.
Sota-aikana Tampellan aseosaston pääasiallinen työ oli omien ja sotasaaliina saatujen tykkien korjaus.
Vuosina 1950–1974 Tampellalla oli israelilaisten kanssa Soltam-niminen yhteisyritys aseiden valmistusta ja markkinointia varten.
Sota-aikana Tampella valmisti Outokumpu Oy:lle kallioporakoneiden varaosia ja ryhtyi sodan jälkeen suunnittelemaan omaa porakonemallia. Kone valmistui 1952 ja siitä tuli vähitellen menestystuote. Porakoneiden ohella Tampellan porakoneyksikkö (Tampella Tamrock Oy) valmisti porausjumboiksi kutsuttuja, usean poran käsittäviä porausvaunuja ja paineilmakompressoreita. Tamrock valmisti myös kaivoskuormaajia. Tamrockin osti ruotsalainen Sandvik AB.
Tampellan paperikoneet
Paperi- ja kartonkikoneiden tuotanto alkoi vuonna 1952. Paperikoneiden valmistajana Tampella oli Valmetin, Wärtsilän ja A. Ahlström Osakeyhtiön kilpailija. Vuonna 1969 solmittiin TVW-yhteistyösopimus Tampellan, Valmetin ja Wärtsilän kesken. Sopimuksen mukaan kukin yhtiö erikoistui tietyn tyyppisiin koneisiin. Tampellan vastuulle tuli kartonkikoneet. Lisäksi muodostettiin yhteinen TVW-markkinointiorganisaatio.
Tampellan metsäteollisuus
Tampella Forest valmisti paperia ja kartonkia Heinolan ja Inkeroisten kartonkitehtaalla, Anjalan paperitehtaalla sekä sellua Tolkkisten sellutehtaalla. Tolkkisten tehdas muutettiin myöhemmin sahaksi. Lisäksi Tampellalla oli Barcelonassa vuosina 1969–1994 Tampella Española -niminen kartonkitehdas. Tehtaassa valmistettiin kartonkia yhdellä 4 metriä leveällä kartonkikoneella. Metsäteollisuus myytiin Ensolle vuonna 1994.
Tampereen vanha tehdasalue
pienoiskuva|Tampellan aluetta syyskuussa 2020, Ranta-Tampellan rakentaminen on vielä kesken.
Alueen nykytila
Vuonna 1989 Tampella päätti siirtää teollisuustoimintansa pois alueelta, mikä tapahtui vähitellen vuoteen 2000 mennessä. Tampella ja Tampereen kaupunki järjestivät vuosina 1990–1991 arkkitehti­kilpailun alueen suunnittelusta. Sen voitti arkkitehtitoimisto Helamaa-Heiskanen, ja alueen uusi asemakaava vahvistettiin vuonna 1995. Alueella on nykyisin Tampellan kaupunginosa. Kaupunginosan tunnusmerkkinä on entisen tehdasrakennuksen katolla sijaitseva tehtaan vanha ”Tampella”-kyltti.
Vanhoja rakennuksia on säilytetty noin 60 000 kerrosneliömetriä, minkä lisäksi uusia, pääasiassa asuintaloja, on rakennettu noin 140 000 kerrosneliömetriä. Näsijärven rantaan, Herrainmäen puistoalueen ja Porin radan pohjoispuolelle, on 2010-luvulla alettu rakentaa uutta Ranta-Tampellan aluetta. Se nousee täyttömaalle.
Tampellan kapearaiteinen tehdasrata
Alaverstaan, veturikokoonpanohallin, varastojen, sekä pajan ja kosken välillä olleen raaka-ainevaraston yhdisti kapearaiteinen rata, jolla nelipyöräisillä vaunuilla kuljetettiin valmiita kappaleita ja raaka-aineita. Koska hevosia ei sodan aikana ollut käytössä, vaunuja työnsivät venäläiset sotavangit.
Prosessitaide
Prosessitaiteellisen teoksen luomisprosessi voi olla yhä käynnissä, kun teos asetetaan esille. Prosessitaiteessa on käytetty usein muuttuvia materiaaleja, kuten luonnonelementtejä, tai taiteilijan toimintaa on korostettu järjestämällä tilaisuuksia tai happeningeja, joissa teosta tehdään. Luonnonelementtien käytöstä johtuen prosessitaide ja ympäristötaide ovat lähellä toisiaan.
Guggenheimin museon mukaan Robert Morris teki vuonna 1968 näyttelyn ja kirjoitti esseen, jotka olivat uraa-uurtavia prosessitaiteen ja sen määrittelyn kannalta. Esseen mukaan prosessitaiteilijat tekevät teoksia, jotka liittyvät kehoon, satunnaisiin ilmiöihin, improvisaatioon ja epätraditionaalisiin materiaaleihin kuten vahaan, huopaan ja lateksiin. Omalaatuisia muotoja tai asetelmia syntyy esimerkiksi orgaanisten prosessien kuten kasvun, tiivistymisen, jäätymisen tai hajoamisen kautta. Materiaalien hetkellistä ja epäaineellista luonnetta usein korostettiin.
Prosessitaiteen juuriksi voisi sanoa Jackson Pollockin roiskemaalauksia ja dadaismin suosimaa satunnaisuutta. Samansuuntaisia piirteitä on myös riiteissä, shamanistisissa ja uskonnollisissa rituaaleissa, samoin kuin esimerkiksi hiekkamaalauksessa. Prosessi on mukana niin Australian hiekkamaalauksessa kuin vajrayanan ja buddhismin hiekkamandaloissa.
Prosessitaidetta edustavat muiden muassa Richard Serra, Robert Morris, Lawrence Weiner ja Bruce Nauman.
Päämajoitusmestari
thumb|150px|A. F. Airo Päämajoitusmestari oli Suomen armeijassa Päämajan operatiivisen osaston (Päämajoitusmestarin osaston ) päällikön esimies, ja siten päämajoitusmestari vastasi sotatoimien suunnittelusta ja joukkojen siirroista operaatioita varten. Suomen sisällissodan aikana päämajoitusmestarina toimi ratsumestari Hannes Ignatius. Talvi- ja jatkosodan aikana päämajoitusmestari oli kenraaliluutnantti A. F. Airo.
Päämajoitusmestari vastasi Päämajan sotatoimien esittelystä Ylipäällikölle hyväksyttäväksi, käytännössä sotatoimien suunnittelusta ja johtamisesta.
Universidad de Las Palmas CF
thumb|right|Seuran kotistadion Estadio Pepe Gonçalvez
Universidad de Las Palmas de Gran Canaria Club de Fútbol on jalkapalloseura Las Palmasista, Gran Canarian saarelta. Seuran edustusjoukkue pelaa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Sen kotistadion on 3 000 -paikkainen Estadio Pepe Gonçalvez.
Historia
Universidad de Las Palmas de Gran Canaria Club de Fútbol on perustettu vuonna 1994. Tercera Divisióniin joukkue nousi ensimmäistä kertaa kaudeksi 1997–1998, josta joukkue nousi Segunda B:hen heti seuraavaksi kaudeksi. Kauden 1999–2000 joukkue nousi Segunda Divisióniin, mutta visiitti jäi vain kauden mittaiseksi.
Historiansa aikana Universidad de Las Palmas CF on pelannut kaikkiaan yhden kauden Segunda Divisiónissa, 9 kautta Segunda División B:ssä ja yhden kauden Tercera Divisiónissa.
Ernst Schybergson
Ernst Schybergson (29. tammikuuta 1891 Helsinki – 17. maaliskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen urheilija, jonka lajeina olivat tennis, jalkapallo ja jousiammunta. Hän toimi seuroissa Helsingin Unitas sekä Kronohagens Idrottsförening.
Tenniksessä Schybergson karsiutui vuoden 1924 kesäolympialaisissa 1. kierroksella kaksinpelissä. Nelinpelissä hän selvisi toiselle kierrokselle parinaan Arne Grahn. SM-tasolla hän voitti kultaa vuonna 1914 nelinpelissä parinaan Carl Viktor Sandelin.
Jalkapallossa hän voitti kultaa Unitaksen riveissä vuonna 1908, jolloin lajin SM-mitaleista ensi kertaa kamppailtiin. Hän pelasi myös Suomen jalkapallomaajoukkueen ensimmäisessä ottelussa vuonna 1911 Ruotsia vastaan. Vuosina 1912–1914 hän oli Suomen Palloliiton hallituksen jäsenenä.
Jousiammunnassa Schybergson oli 25. vuoden 1934 maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän oli myös ensimmäinen lajin maailmanmestaruuskilpailuihin osallistunut suomalainen.
Schybergson toimi Finlands Tandläkarförbundin puheenjohtajana 1931–1934 sekä Suomen Tennisliiton puheenjohtajana 1935–1937.
Schybergson oli koulutukseltaan hammaslääketieteen lisensiaatti ja ammatiltaan hammaslääkäri. Hän julkaisi myös kirjat Verkkopallopeli – Lawn-tennis (1915) sekä Lawn-Tennis (1916). Lisäksi hän kirjoitti tenniksestä Olympiakisat II -kirjaan (1924).
Hänen veljensä Lars ja Richard edustivat Suomea maajoukkuetasolla muun muassa jalkapallossa. Tytär Anna Märta Louise Schybergson voitti tenniksen nuorten kaksin- ja nelinpelin Suomenmestaruuden vuonna 1947.
Virtsaputki
Virtsaputki eli urethra tai uretra on putkimainen elin, jonka kautta virtsa poistuu elimistöstä. Lisäksi miehen ja useimpien muiden nisäkäsurosten siemenneste poistuu elimistöstä virtsaputken kautta.
Ihmisen virtsaputken anatomiaa
Virtsaputki on sileästä lihaskudoksesta, sidekudoksesta ja limakalvosta koostuva putkimainen elin, joka alkaa virtsarakosta ja päättyy kehon ulkopinnalle sukupuolielinten alueelle. Virtsaamista hallitaan virtsaputken toimintaa säätelevän virtsaputken sulkijalihaksen, musculus sphincter urethrae, avulla.
Miehen virtsaputki
thumb|Miehen virtsaputken suu. Noin 20–25 cm pitkä virtsaputki alkaa virtsarakon alaosasta ja kulkee ensin eturauhasen, sitten lantion lihasten ja lopulta siittimen läpi virtsaputken paisuvaisen sisällä. Virtsaputken suu sijaitsee siittimen päässä, terskan kärjessä. Eturauhasessa siemenjohtimet yhtyvät virtsaputkeen, samoin eturauhasen alapuolella sijaitseva bulbouretraalirauhanen liittyy virtsaputkeen.
Naisen virtsaputki
thumb|Naisen virtsaputken suu. Noin 3–5 cm pitkä virtsaputki alkaa virtsarakon alaosasta ja kulkee lantion lihasten läpi. Virtsaputken suu avautuu hävyn seudulle, häpykielen ja emättimen väliin.
Sairaudet
Virtsaputken yleisimpiin sairauksiin kuuluu virtsaputken tulehdus, urethritis eli uretriitti, joka on yleinen syy kivulle virtsatessa. Naiset saavat miehiä helpommin virtsarakkotulehduksen eli kystiitin, koska heidän rakkoa tulehduksilta suojaava virtsaputkensa on paljon lyhyempi kuin miehillä.
Virtsaputken ahtauma, strictura urethrae, voi aiheutua iskusta tai tulehduksesta. Nämä ovat miehillä yleisempiä pitemmän virtsaputken vuoksi.
Virtsarakon ekstrofiassa virtsaputki ja -rakko ovat jääneet sulkeutumatta.
Virtsaputken syöpä on erittäin harvinainen.
Virtsaputkessa voi esiintyä myös virtsakiviä.
Pinhal Interior Norte
thumb|Pinhal Interior Norte Portugalin kartalla Pinhal Interior Norte on Região Centron ala-alue Portugalissa. Sen kaikki kunnat kuuluvat Coimbran ja Leirian piireihin. Alue sijaitsee kokonaisuudessaan sisämaassa ja rajoittuu Dão-Lafõesiin, Serra da Estrelaan, Cova da Beiraan, Pinhal Interior Suliin, Médio Tejoon, Pinhal Litoraliin ja Baixo Mondegoon.
Pinhal Interior Norten pinta-ala on 2 617 km² ja väkiluku noin 131 468 (2011 ).
Brasilian Grand Prix 2008
Brasilian Grand Prix 2008  (virallisesti XXXVII Grande Prêmio do Brasil) oli Formula 1 -kauden 2008 18. ja viimeinen osakilpailu, joka ajettiin 2. marraskuuta Interlagosin moottoriradalla Brasiliassa.
João Domingos Bomtempo
João Domingos Bomtempo (28. joulukuuta 1775 Lissabon – 18. elokuuta 1842 Lissabon) oli portugalilainen säveltäjä ja pianisti. Hänen isänsä Francesco Saverio Bomtempo oli oboisti Portugalin hovin orkesterissa. Hän sävelsi uransa aikana muun muassa viisi pianokonserttoa, kaksi sinfoniaa, requiemin ja pianomusiikkia.
Brasilian Grand Prix 2008
Kilpailussa ratkesi kuljettajien maailmanmestaruus Lewis Hamiltonille, kun hän sijoittui viidenneksi, vaikka Felipe Massa voitti kilpailun. Kilpailua on pidetty yhtenä parhaimmista päätöskilpailuista Formula 1 -sarjan historiassa.
João Domingos Bomtempo
Bomtempo syntyi Lissabonissa vuonna 1775. Hän työskenteli kotimaansa lisäksi muun muassa Lontoossa ja Pariisissa. Lontoon vuodet 1810–1814 olivat hedelmällistä aikaa: Bomtempo sävelsi muun muassa teokset 3 Grandes Sonatas, op. 9, Hino Lusitano, op.10, I Grande Sinfonia, op. 11 ja Marcha de Lord Wellington. Vuonna 1820 Bomtempo palasi Lissaboniin, jossa hän samana vuonna esitti kuuluisan teoksensa Requiem, "À Memória de Camões", op. 23. Hänet nimitettiin vuonna 1836 perustetun portugalilaisen Conservatório Geral de Arte Dramática -konservatorion johtajaksi, ja hän työskenteli virassa kuolemaansa saakka. Bomtempo kuoli aivohalvaukseen syntymäkaupungissaan Lissabonissa vuonna 1842.
Brasilian Grand Prix 2008
Hamiltonille riitti sijoitus viiden parhaan joukkoon mestaruuden voittamiseen riippumatta Felipe Massan sijoituksesta. Jos Massa olisi voittanut ja Hamilton olisi ollut korkeintaan kuudes, mestaruus olisi mennyt Massalle tasapelisäännön ansiosta (Massalla oli kuusi voittoa ja Hamiltonilla viisi). Massa olisi voittanut mestaruuden myös jos hän olisi ollut toinen ja Hamilton korkeintaan kahdeksas. Tässäkin tapauksessa pisteet olisivat menneet tasan, mutta tasapelisääntö olisi auttanut myös tässä tilanteessa Massan mestaruuteen (molemmilla olisi ollut viisi voittoa, mutta Massalla olisi ollut kolme ja Hamiltonilla kaksi kakkossijaa).
Kilpailun viimeisellä kierroksella Hamilton oli kuudentena Massan jo varmistettua osakilpailuvoittonsa. Viimeisessä mutkassa kuivan kelin renkailla ajanut Toyotan Timo Glock ajoi kuitenkin hitaasti ja takana tulleet Sebastian Vettel ja Lewis Hamilton ohittivat hänet. Hamilton nousi viidenneksi ja voitti maailmanmestaruuden yhden pisteen erolla Massaan. Poikkeuksellisten viimeisen kierroksen tapahtumien vuoksi muun muassa Ferrari- ja McLaren-talleissa vallitsi hetken aikaa epätietoisuus mestarista.
250px|thumb|[[Robert Kubica poistuu varikolta.]]
Zaanstad
Zaanstad on kunta, joka sijaitsee Zaanjoen varrella Pohjois-Hollannin provinssissa Alankomaissa. Kunta perustettiin vuonna 1974 yhdistämällä entisiä kuntia. Zaanstadiin kuuluu useita pieniä kaupunkeja ja kyliä, kuten Assendelft, Koog aan de Zaan, Krommenie, Westzaan, Wormerveer, Zaandam, Zaandijk. Niiden yhteenlaskettu asukasluku on 151 109 asukasta (2014)
Zaandam on kunnan suurin kaupunki ja Zaanse Schans tuulimyllyineen sen kuuluisin turistinähtävyys. Zaandam sijaitsee noin 10 kilometriä Amsterdamista luoteeseen. Kaupunki on 15 minuutin junamatkan päässä Amsterdamista ja 20 minuutin junamatkan päässä Schipholin kansainväliseltä lentoasemalta.
Historia
Kaupungin arvioidaan syntyneen 1500-luvulla, jolloin ensimmäiset vesisahat perustettiin Zaanstadiin. Useimmat rakennettiin Zaanjoen yhteyteen, mutta alueella oli myös jonkin verran tuulimyllyn voimalla käyviä sahoja. 1600-luvulta alkaen Zaanstreekin alueesta tuli maan ruoka-aitta. Zaandam oli laivanrakennuksen keskus 1600-luvulla.
Ystävyyskaupungit
Zaanstadilla on viisi ystävyyskaupunkia:
Aiheesta muualla
thumb|left|250px|Kartta Zaanstadin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Simo Routarinne
Simo Routarinne (s. 31. maaliskuuta 1962) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja käsikirjoittaja sekä luova johtaja ja vuorovaikutusmuotoilija yrityksessä Proimpro Oy, joka tarjoaa vuorovaikutusvalmennusta ja fasilitointipalveluita yrityksille ja yhteisöille. Hän on perustajajäsen Stella Polaris -improvisaatioteatteriryhmässä. Simo Routarinne on kirjoittanut kaksi tietokirjaa: Improvisoi! (Tammi 2004) ja Valta ja vuorovaikutus (Tammi 2007). Routarinteen merkittävin tähänastinen rooli valkokankaalla on Jyrki Koski elokuvassa Kukkia ja sidontaa. Routarinne on myös näytellyt Sydänjää-televisiosarjassa Petriä. Hän on myös ääninäytellyt Poopchevin roolin animaatioelokuvassa Kärpäsenä kuuhun. Routarinne on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri.
Yksityiselämä
Routarinteen vaimo on Sara Routarinne, ja he asuvat Vantaan Hiekkaharjussa.
Afrikkalaistunut mehiläinen
Afrikkalaistunut mehiläinen (myös tappajamehiläinen) on tarhamehiläisen (Apis mellifera) erilaisten eurooppalaisten alalajien ja afrikanmehiläisen (Apis mellifera scutellata) hyvin aggressiivinen risteymä.
Brasilialainen genetiikan tutkija Warwick Estevam Kerr toi vuonna 1956 Afrikan eteläosista joitain kymmeniä afrikkalaisen alalajin kuningattaria Brasiliaan. Nämä kuningattaret laitettiin eurooppalaisten lajitoverien yhdyskuntiin tarkoituksena jalostaa näitä paremmin tropiikkiin sopeutuviksi, tuottoisammiksi ja taudinkestävimmiksi. Risteytyksessä toivottiin afrikkalaisten mehiläisten pisteliäisyyden ja parveilunhalun laimenemista. Vuonna 1957 mehiläispesien lentoaukoista vahingossa poistettiin sulkuristikot, jotka estivät kuningattarien ja kuhnureiden karkaamisen. Tämän seurauksena mehiläisparvet lensivät ympäröivään metsään.
Karkuun päässeet mehiläiset risteytyivät eurooppalaisten mehiläisten kanssa. Afrikkalaisten mehiläisten ärhäkkyys periytyi tehokkaammin kuin eurooppalaisten mehiläisten lauhkeus. Tästä seurauksena ovat hyvin aggressiiviset afrikkalaistuneet mehiläiset, joita kutsutaan myös tappajamehiläisiksi.
Levinneisyys
Vuonna 1957 tapahtuneen karkaamisen jälkeen afrikkalaistuneet mehiläiset levisivät nopeasti. Etelä- ja Keski-Amerikkaan ne levittäytyivät 300–500 kilometrin vuosivauhdilla. Ne ovat levinneet koko Etelä-Amerikkaan lukuun ottamatta mantereen eteläisintä kärkeä. Pohjois-Amerikan eteläosiin ne ovat levinneet viime vuosikymmenten aikana.
Brasiliassa oli ennen risteytyskokeita pidetty noin 160 vuotta eurooppalaisia mehiläisiä. Afrikkalaistuneiden mehiläisten aloitettua levittäytymisensä moni mehiläishoitaja lopetti työt, sillä he eivät katsoneet voivansa oppia uusia mehiläistenhoitomenetelmiä. Hunajantuotanto kääntyi tällöin laskuun. Nykyään suurin osa mehiläishoitajista työskentelee afrikkalaistuneiden mehiläisten kanssa, koska Latinalaisen Amerikan trooppisessa osassa laji menestyy paremmin kuin eurooppalainen mehiläinen. Lisäksi afrikkalaistunut mehiläinen sietää varroapunkkia, joka on mehiläisen loispunkki. Afrikkalaistuneiden mehiläisten myötä hunajantuotanto on huomattavasti noussut. Muut Etelä-Amerikan maat ovat toipuneet Brasiliaa hitaammin.
Käyttäytyminen
Suuri määrä ihmisiä on kuollut afrikkalaistuneiden mehiläisten pistoihin. Tosin useimmissa tapauksissa on ollut kyse uhreista, jotka eivät ole kyenneet pakenemaan mehiläisten hyökkäystä riittävän nopeasti. Erityisen alttiita ovat vanhukset, sillä yhdysvaltalaisten tilastojen mukaan jo 40–50 pistoa voi aiheuttaa kuoleman vanhukselle. Myös allergikot ovat vaarassa, sillä yksikin tappajamehiläisen pisto saattaa aiheuttaa kuoleman. Tämä pätee tosin myös eurooppalaiseen mehiläiseen. Etelä- ja Keski-Amerikassa on selviydytty hengissä jopa 300–500:sta pistosta. Sanotaan, että kalkkarokäärmeen puremaa vastaa 500 tappajamehiläisen pistoa. Afrikkalaistuneen mehiläisen myrkky ei eroa juurikaan eurooppalaisen myrkystä, ja sitä saattaa olla afrikkalaistuneessa mehiläisessä jopa vähemmän kuin eurooppalaisessa mehiläisessä. pienoiskuva|230px|Afrikkalaistunut mehiläinen
Afrikkalaistuneet mehiläiset havaitsevat alueella liikkujan kauempaa ja puolustavat pesäänsä suuremmin joukoin. Lisäksi ne pysyvät pitempään hälytystilassa ja ajavat tunkeilijoita pitempään takaa. Afrikkalaistuneiden mehiläisten pesää ei tarvitse edes häiritä, sillä mehiläiset havaitsevat alueella liikkuvat ihmiset. Tappajamehiläisten tiedetään käyneen myös koirien, hevosten ja nautojen kimppuun.
Toisin kuin monesti kuvitellaan, afrikkalaistuneet mehiläiset eivät ryntäile paikasta toiseen suurina parvina uutta uhria etsien, sillä ne hyökkäävät vain, jos tuntevat olonsa uhatuksi.
Lajin uusilla elinalueilla esiintyy ongelmia, sillä ihmiset eivät tunne lajin tapoja. Afrikkalaistuneet mehiläiset yrittävät pesiä kaupungeissa ja lisäksi parveilevat vuoden ympäri.
Afrikkalaistuneiden mehiläisten vihaisuuteen ja käyttäytymiseen vaikuttavat perintötekijöitä enemmän ilmasto-olot. Joidenkin arveluiden mukaan eurooppalainen mehiläinen pystyy paremmin pitämään puoliaan lauhkeassa ilmastossa.
Pohjois- ja Keski-Amerikassa on pyritty vähentämään afrikkalaistuneiden mehiläisten aggressiivisuutta käyttämällä jalostuksessa eurooppalaisemoja.
Tiheä joukko
Intuitiivisesti topologisen avaruuden X osajoukko A on tiheä X:ssä jos jokaista X:n pistettä voidaan approksimoida jollakin A:n pisteellä. Formaalisti, A on tiheä X:ssä jos jokaisen X:n pisteen x ympäristö sisältää ainakin yhden A:n pisteen.
Yhtäpitävästi A on tiheä X:ssä jos X:n ainoa suljettu joukko, joka sisältää A:n on X. Tämä voidaan ilmaista myös sanomalla, että A:n sulkeuma on X tai että A:n komplementin sisäpisteiden muodostama joukko on tyhjä.
Metrisissä avaruuksissa on voimassa seuraava tulos: Metrisen avaruuden X joukko A on tiheä jos kaikilla X:n alkioilla x ainakin yksi A:n alkioista koostuva jono suppenee kohti x:ää.
Black metalin toinen aalto
Black metalin toinen aalto on nimitys 1990-luvun alussa kehittyneelle äärimetallin tyylilajille ja sen ympärille syntyneelle alakulttuurille. Black metal -yhtyeitä on toiminut eri puolilla maailma 1980-luvun alkupuolelta lähtien, mutta toinen aalto liitetään voimakkaimmin Norjaan, missä lajityypin aate ja äänimaailma vakiintuivat nykyiseen muotoonsa. Musiikkinsa lisäksi varhainen norjalainen black metal tunnetaan kirkkojen tuhopoltoista ja henkirikoksista, joihin alakulttuurin jäsenet syyllistyivät. Tästä juontuu genren kansanomainen suomenkielinen nimi ”kirkonpolttohevi”. Tämä artikkeli keskittyy Norjan tapahtumiin vuosina 1990–1996.
Black metal tuli julkisuuteen ennen kaikkea Mayhem- ja Burzum-yhtyeiden kautta. Mayhemin kitaristi ja taiteellinen johtaja Øystein ”Euronymous” Aarseth oli uuden musiikkityylin ja ideologian pääasiallinen kehittäjä. Black metal -alakulttuurin radikalisoituminen alkoi vuonna 1991, kun Mayhemin laulaja Per ”Dead” Ohlin tappoi itsensä. Aarseth kehitti tämän jälkeen pakkomielteen pahuuteen ja alkoi yllyttää ihailijoitaan rikoksiin. Aarseth oli ihailijoitaan muutaman vuoden vanhempi, kun taas hänen kannattajansa olivat enimmäkseen vasta teini-ikäisiä. Vuosina 1992–1996 Norjassa poltettiin tai yritettiin polttaa kymmeniä kirkkoja. Usein syyllinen oli black metal -muusikko tai genren fani. Aarseth itse ei tiettävästi osallistunut kuin yhden kirkon polttamiseen.
Burzumin ainoa jäsen Varg Vikernes kohosi toiseksi black metal -piirien johtohahmoksi. Hänen arvovaltaansa lisäsivät valmius rikoksiin sekä näyttävät julkisuustempaukset. Vuonna 1993 Aarsethin ja Vikernesin välit tulehtuivat, ja Vikernes murhasi entisen suojelijansa. Toinen huomiota herättänyt henkirikos tapahtui 1992, kun Emperorin rumpali Bård ”Faust” Eithun puukotti sattumalta kohtaamansa miehen kuoliaaksi. Aarsethin murhan myötä rikosvyyhti alkoi selvitä ja monet black metal -muusikot joutuivat jopa vuosikymmeniksi vankilaan. Aikaa myöden rikokset vähenivät ja alakulttuurin ilmapiiri maltillistui.
Black metalin toiseen aaltoon liittyy monenlaisia myyttejä ja puolitotuuksia, joita genren muusikot tarkoituksella lietsoivat. Aarseth ja Vikernes väittivät johtavansa ”mustaksi sisäpiiriksi” kutsuttua kulttia tai terroristijärjestöä, joka palvoi Saatanaa. On tulkinnanvaraista, oliko tällaista järjestöä koskaan olemassa. Aarsethin ja Vikernesin ympärille kokoontui samanmielisiä ihmisiä, mutta ryhmällä ei koskaan ollut tiukkaa organisaatiota eikä se pitänyt kirjaa jäsenistään. Epäselvää on sekin, palvoiko yksikään black metal -muusikko todella Saatanaa, vai oliko kyse pelkästä šokeeraamisesta ja nuorisokapinasta.
Ensimmäinen aalto
pienois|Black metalin edelläkävijänä tunnettu [[Venom (yhtye)|Venom vuonna 2014.]] Ensimmäiset black metaliksi kutsutut yhtyeet ilmaantuivat 1980-luvun alussa. Termin merkitys oli löyhä, ja black metalilla viitattiin pieneen joukkoon äärimetalliyhtyeitä, joille yhteistä olivat saatanalliset sanoitukset. Satanismi ei niille ollut vakava aate, vaan rienaavia aiheita viljeltiin šokkiarvon vuoksi. Jälkikäteen suuntausta on nimitetty black metalin ensimmäiseksi aalloksi. Toisen aallon black metalin ohella näillä yhtyeillä oli pysyvä vaikutus thrash ja death metaliin. Vielä 1980-luvulla alagenrejen välille ei kuitenkaan tehty tarkkaa eroa, vaan nimityksiä käytettiin ristiin. Monet äärimetallin harrastajat kuuntelivat myös punkia. Olennaista oli musiikin äärimmäisyys.
Black metal eriytyi thrash ja death metalista vuosikymmenen lopulla. Erityisen suuri vaikutus oli sveitsiläisellä Samaelilla, joka perustettiin 1987. Vuosikymmenen taitteessa ilmaantui joukko uudenlaista black metalia esittäneitä yhtyeitä. Edeltäjistään poiketen ne eivät soittotaitojen karttuessa luopuneet raa’asta ja okkulttisesta tyylistä, vaan siitä tuli pysyvä osa itseilmaisua. Yhtenäistä black metal -alakulttuuria ei silti ollut, vaan eri puolilla maailmaa toimi pieni joukko lajityypin ihailijoita, jotka pitivät yhteyttä kirjeitse ja tapetradingin kautta.
Saatananpalvontapaniikki
Yhdysvalloissa levisi 1960–1970-lukujen taitteesta alkaen virhekäsitys, että saatananpalvonta oli syvään juurtunut ja laajalle levinnyt, vakava yhteiskunnallinen ongelma. Tyypillisesti se kuvataan mustaa magiaa ja rikoksia harjoittavaksi salaliitoksi. Usein saatananpalvonnasta syytettiin nimenomaan metallimusiikin harrastajia.
Yhdysvaltain moraalipaniikki oli kiihkeimmillään 1980-luvulla. Pohjoismaihin se rantautui täydellä voimallaan vasta 1990-luvun puolella. Black metal oli Pohjoismaiden paniikin synnyssä keskeisessä osassa. Black metal -yhtyeiden saatanallinen julkikuva perustui julkisuuteen levinneisiin stereotyyppeihin. Rockin kapinallisimmat ainekset yhdistyivät kauhuelokuvien kuvastoon ja ulkomusiikillisiin tekoihin. Kristinuskon dualistisesta maailmankuvasta black metal omaksui pelkän pahuuden. Lopputuloksena oli äärimmäinen toiseus, ”outo sekoitus narsismia ja nihilismiä”.
Uuden genren synty
Black metalista tuli erityisen suosittua Norjassa, missä niin kutsuttu toinen aalto käynnistyi vuoden 1990 tienoilla. Kaupallistuneelle 1980-luvun heavy metalille vastareaktiona syntynyt suuntaus määritteli black metalin sekä musiikillisesti että ideologisesti. Dayal Pattersonin (2013) mukaan koko genre syntyi uudelleen. Toinen aalto sai 1990-luvun alussa laajaa valtavirran näkyvyyttä ja vakiinnutti asemansa osana metallimusiikin kirjoa. Useimmiten black metalilla tarkoitetaankin juuri toista aaltoa ja sille ominaista äänimaailmaa. Suuntauksen tärkeimpiä yhtyeitä olivat Mayhem, Burzum, Satyricon, Immortal, Darkthrone, Enslaved, Emperor ja Dimmu Borgir.
Norjalaisten black metal -piirien johtohahmoksi kohosi Mayhem-yhtyeen kitaristi Øystein ”Euronymous” Aarseth. Suurin osa 1980–1990-lukujen taitteen norjalaisyhtyeistä ei kutsunut musiikkiaan black metaliksi, mutta Venomia suuresti ihaillut Aarseth alkoi johdonmukaisesti kehittää käsitteen ympärille musiikkityyliä ja alakulttuuria. Hänen kannustamanaan monet death metal -yhtyeet (esimerkiksi Emperor, Darkthrone ja Immortal) siirtyivät black metaliin.
Toisen aallon yhtyeet käyttivät musiikissaan voimakkaita tehokeinoja: kitaran keski- ja alarekisteri oli miksattu kuulumattomiin, laulu oli raa’an kuuloista örinää, äänimaailma karkea ja kylmä. Ensimmäisen aallon yhtyeille ominainen huumori jäi pois, samoin seksistä, päihteistä ja hauskanpidosta kertovat sanoitukset. Aarseth ja Thornsin Snorre ”Blackthorn” Ruch kehittivät 1990-luvun taitteessa uuden soittotyylin. Metallimusiikille tyypillisten voimasointujen sijaan he alkoivat soittaa kaikkiin kitaran kieliin perustuvia sointuja. Demppaamisen sijaan kielten annettiin soida vapaasti. Aarseth mainitsi 1993 julkaistussa haastattelussa, ettei hänen yhtyeensä enää pelkästään keksinyt riffejä vaan sävelsi kappaleita. Hän kertoi pitävänsä enemmän tunnelmallisesta ja melodisesta musiikista kuin kaoottisesta metelistä. Innoitusta haettiin metallimusiikin ulkopuolelta: Aarseth sekä Ruch kuuntelivat krautrockia ja avantgardemusiikkia, joiden synteettiset ja epäinhimilliset äänimaailmat innoittivat black metalin tunnelmaa. Myös varhaiset videopeliääniraidat sekä Olivier Messiaenin omalaatuinen urkumusiikki vaikuttivat heidän soittoonsa. Darkthronen Gylve ”Fenriz” Nagell muistelee kuunnelleensa uutta soittotyyliä Mayhemin Live in Leipzig -albumilta (1993) ja Thornsin harjoituksissa 1991 tehdyiltä äänitteiltä: ”[Sen jälkeen] moni bändi alkoi väkertää saman sorttisia riffejä – –. Itse pitkästyin siihen aika pian. Vuonna 1994 se oli minun osaltani menneisyyttä; vuonna -95 se alkoi jo käydä helvetin pitkäveteiseksi. Samoihin aikoihin hifi-idiootit rupesivat jäljittelemään sitä, mutta se oli kuulostanut paljon paremmalta silloin kun se oli vielä lo-fi. Vuoteen 1993 asti black metal oli vain ja ainoastaan lo-fi. Kukaan ei ollut vielä julkaissut modernin muovista black metalia.”
Norjalainen black metal sai muotonsa kun death metalia soittanut Darkthrone siirtyi black metaliin. Yhtyeen toisella albumilla A Blaze in the Northern Sky (1992) se hylkäsi teknisen ja viimeistellyn death metalin ja alkoi soittaa raakaa, ensimmäisen aallon black metalin innoittamaa musiikkia. Death metalia pidettiin liian valtavirtaisena ja teknisenä, ja Darkthrone vaihtoi genreä monen muun kanssa. A Blaze in the Northern Sky oli ennenkuulumattoman raju ja sen äänimaailma ohut ja karkea. Vaikka musiikissa kuulee paikoittain viitteitä yhtyeen aiemmasta death metal -tyylistä, teki rosoinen äänimaailma pesäeron aikaisempaan ja antoi mallin myöhemmälle black metalille. Myös albumin kansikuvalla oli vaikutus tulevaan. Pelkistetty mustavalkoinen kansi erosi aikalaisistaan, ja etenkin death metalin kansikuvituksesta.
Per ”Dead” Ohlinin itsemurha
Huhtikuussa 1991 Mayhemin laulaja ja sanoittaja Per Yngve Ohlin, taiteilijanimeltään Dead, viilsi ranteensa auki ja ampui itseään päähän haulikolla. Hän oli oireillut psyykkisesti jo pitkään. Lapsuudessaan Ohlin oli sairastunut vakavasti ja käynyt lähellä kuolemaa. Kokemuksiensa seurauksena hän epäili olevansa jo valmiiksi kuollut. Konserteissa Ohlin viilteli itseään ja maskeerasi itsensä kuolleen näköiseksi. Hän oli myös hyvin ujo ja yksinäinen. Yhtyetoverit muistavat hänet mukavana miehenä jolla oli kuitenkin paljon ongelmia. Aarseth kohteli Ohlinia huonosti ja yllytti tätä tappamaan itsensä. Mayhemin rumpali Kjetil Manheim pohdiskeli vuosia myöhemmin, ”tekikö Øystein sen silkkaa pahuuttaan vai oliko se pelkkää hölmöilyä.”
Ohlinin ruumiin löysi Aarseth. Hän ei heti kertonut tapahtuneesta poliisille vaan kävi ensin ostamassa kameran ja otti sillä valokuvia ruumiista. Aarseth käytti itsemurhaa Mayhemin ja black metalin mainostamiseen ja väitti Ohlinin surmanneen itsensä vastalauseena äärimetallin kaupallistumiselle. Muut Mayhemin jäsenet pitivät tätä mauttomana, ja osa heistä jätti yhtyeen. Aarseth valmisti Ohlinin kallon palasista kaulakoruja, joita antoi arvostamilleen muusikoille. Lisäksi Aarseth väitti harkinneensa Ohlinin aivojen syömistä, mutta tuli toisiin aatoksiin todettuaan kappaleet pilaantuneiksi.
Helvete ja ”Musta sisäpiiri”
pienois|vasen|[[Graffiti Helvete-levykaupan kellarissa. Oslossa sijainnut Helvete oli black metal -harrastajille tärkeä kokoontumispaikka.]] Pari kuukautta Ohlinin kuoleman jälkeen Aarseth muutti Osloon ja perusti äärimetalliin keskittyneen Helvete-nimisen levykaupan. Sen seinät oli maalattu mustiksi, ja niillä roikkui keskiaikaisia aseita, kuvalevyjä ja yhtyeiden mainosjulisteita. Liikkeen logo oli maalattu oveen verenpunaisella maalilla, ja ikkunaa koristi muovinen hautakivi. Aarseth perusti myös Deathlike Silence -levy-yhtiön ja haaveili elättävänsä itsensä levymyynnillä. Oddenin mukaan hänen visionsa oli ”hyvin idealistinen”: Aarseth ajatteli antaa 90 % myyntituloista yhtyeille ja pitävänsä itsellään 10 %, kun oikeat levy-yhtiöt tekevät päinvastoin. Oddenin mukaan Aarseth oli liikemiehenä täysin epäpätevä.
Aarsethin vuokraama tila oli epäkäytännöllisen iso, ja itse myymälä käsitti siitä vain pienen osan. Marginaaliseen toimintaan nähden vuokra oli aivan liian korkea, eikä kauppa menestynyt. Valikoima jäi pieneksi, koska Aarsethilla ei ollut tarvittavia kontakteja jakelijoihin ja maahantuojiin. Kaiken lisäksi hän myi levyjä halvalla. Tappiollisesta toiminnasta huolimatta Helvetestä tuli Norjan black metal -alakulttuurin keskus ja muusikoiden kokoontumispaikka. Osa black metal -piirien aktiiveista jopa asui myymälän takana sijainneessa asunnossa. Satyriconin rumpali Kjetil ”Frost” Haraldstad on muistellut ensimmäistä vierailuaan: ”Tunsin olevani paikassa, jossa olin aina haaveillut olevani. – – Ja se pahuutta huokunut ilmapiiri. Kaikki oli yksinkertaisesti täydellistä.” Jon ”Metalion” Kristiansen on kuvaillut Helveten avaamista ”koko norjalaisen black metal -scenen lähtölaukaukseksi”.
Aarseth alkoi rakentaa itselleen synkkää julkisuuskuvaa, ja hänen karismaattisen hahmonsa ympärille kerääntyi muita samanmielisiä. Suurin osa ”mustan sisäpiirin” jäsenistä oli teini-ikäisiä poikia. Vuonna 1968 syntynyt Aarseth oli jo päälle parikymppinen ja siten hieman muita vanhempi. Osa toisen aallon black metal -muusikoista on kuvaillut Aarsethia eräänlaiseksi isähahmoksi. Hänen puheensa olivat hyvin äärimmäisiä: hän esimerkiksi jakeli tappouhkauksia ja yllytti kannattajiaan rikoksiin. Helvetessä kokoontunut nuoriso ei osannut arvioida kuulemaansa kriittisesti, sillä he näkivät Aarsethista vain tämän luoman imagon. Vanhojen ystäviensä seurassa Aarseth käyttäytyi normaalisti ja oli iloinen ja ystävällinen. He eivät ottaneet Aarsethin puheita vakavasti, sillä olivat tunteneet hänet jo pitkään ja tiesivät, mitä hän todellisuudessa ajatteli.
Aarseth otti itseään viisi vuotta nuoremman Vikernesin suojatikseen ja julkaisi tämän Burzum-nimellä levyttämää materiaalia. Vikernes osoittautui tuotteliaaksi muusikoksi, joka 1990-luvun alussa julkaisi uusia albumeja muutaman kuukauden välein, kun taas Aarseth ei ollut vielä saanut valmiiksi yhtäkään pitkäsoittoa. Vikernes myös liittyi Mayhemiin basistiksi. Hänestä tuli nopeasti yksi black metal -liikkeen johtohahmoista. Ympärilleen kerääntyneisiin nuoriin Aarseth ja Vikernes suhtautuivat käskyläisinä, ja lehtihaastattelussa Vikernes kuvaili Åsanen kirkon polttajaa ”vähä-älyiseksi yksilöksi”, jota musta sisäpiiri käytti hyväkseen. Kirkon polttaja Jørn Inge Tunsberg suuttui tästä niin, että puhui lopulta poliisille.
Julkisuudessa Aarseth kuvaili mustaa sisäpiiriä kultinkaltaiseksi taistelujärjestöksi, joka levitti saatanallista sanomaansa terrorismin keinoin. Eithunin mukaan tämä oli kuitenkin liioittelua: ”Se oli vain nimi, joka keksittiin kuvaamaan porukkaa, joka hengaili levykaupan ympärillä. – – Ihmiset kyselivät, ketkä olivat mustan piirin jäseniä, mutta eipä sillä oikeastaan ollut jäseniä. – – Ei ollut mitään jäsenyyden kaltaista tai jäsenkortteja tai virallisia kokoontumisia.” Varg Vikernesin mukaan black metal -sisäpiiri oli Aarsethin mielikuvituksen tuotetta. Tämä halusi, että ihmiset uskoisivat sen olemassaoloon, ja onnistui aluksi huiputtamaan tiedotusvälineitä. Ennen pitkää kävi kuitenkin ilmeiseksi, ettei mitään sisäpiiriä ollut.
Kirkonpolttojen sarja
pienois|[[Fantoftin sauvakirkko, joka uudelleenrakennettiin vuonna 1997.]] Vuosien 1992 ja 1996 välillä Norjassa paloi kymmeniä kirkkoja. Arviot siitä, kuinka moni oli tahallinen tuhopoltto tai sen yritys vaihtelee: Kaaoksen ruhtinaat -kirjan mukaan vuoteen 1996 mennessä ainakin 50 kirkkoa joutui tuhopolton tai sen yrityksen kohteeksi, mutta Evangelical Focus -verkkolehden mukaan Norjassa paloi vuosina 1990–2020 noin 37 kirkkoa. Tuhopoltoissa epäilty oli usein joko black metal -muusikko tai genren fani, mutta osa paloista sai alkunsa esimerkiksi sähkövian vuoksi. Kaikilla tuhopolttajilla ei välttämättä ollut satanistista motiivia.
Ensimmäinen onnistunut kirkonpoltto tapahtui Bergenissä, jossa Fantoftin sauvakirkko paloi 6. kesäkuuta 1992. Paloa luultiin aluksi vahingoksi. Varg Vikernesiä epäiltiin teosta, mutta häntä ei koskaan tuomittu. Kirkko uudelleenrakennettiin vuonna 1997, ja joillekin hevareille siitä tuli eräänlainen pyhiinvaelluskohde. Heinäkuussa 1992 paloi Revheimin kirkko Kvernevikissä ja sen jälkeen Holmenkollenin kappeli Oslossa. Näitä seurasivat Ormøyn, Skjoldin, Hauketon, Åsanen sekä Sarpsborgin kirkkojen tuhopoltot. Viimeksi mainitun sammuttamisessa menehtyi palomies.
Vikernes tuomittiin Åsanen, Storetveitin, Skjoldin sekä Holmenkollenin kirkkojen tuhopoltoista. Vikernes on myöhemmin sanonut, että kirkkoja poltettiin kaveriporukalta saadun hyväksynnän toivossa sekä kostoksi kristinuskolle, jonka katsottiin tuhonneen pohjoismaalaisten alkuperäiset uskomukset. Oikeudenkäynnissään Vikernes ilmoitti, että ”kirkonpoltot ja black metal tulevat uudelleenherättämään norjalaisten tunteet Odinia kohtaan”.
Anders Oddenin mukaan ilmapiiri kärjistyi ja puheet muuttuivat vähitellen teoiksi. Kirkonpoltot jakoivat black metal -harrastajat kolmeen leiriin: yhdet osallistuivat rikoksiin, toisten mielestä kirkonpoltot menivät liian pitkälle, kun taas kolmansille asia oli yhdentekevä. Kjetil Manheimin mukaan asiasta oli puhuttu ”symbolisena teoriana”, mutta hän ei ollut uskonut, että joku todella ryhtyisi sanoista tekoihin. Oddenin mukaan muusikkojen ryhmä muuttui muutamassa kuukaudessa ”terroriverkostoksi”, ja vuoteen 1993 mennessä tilanne oli eskaloitunut jo siihen pisteeseen, ettei kukaan kyennyt sitä enää hillitsemään.