cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vinnitsy
Kulttuuri ja nähtävyydet
Nähtävyyksiin kuuluvat kylän keskustassa sijaitsevat 1000–1200-lukujen kurgaanihaudat, puinen Neitsyt Marian syntymän kirkko ja Smolenskin Jumalanäidin ikonin kirkko. Lähistöllä sijaitsee Vepsän metsä -luonnonpuisto.
Vinnitsyn kunta
Vinnitsyn kunta sijaitsee käsittää Podporožjen piirin kaakkoisosan. Se rajoittuu pohjoisessa Podporožjen kaupunkiin, koillisessa Voznesenjen kaupunkikuntaan, idässä Vologdan alueeseen sekä etelässä Tihvinän ja lännessä Lotinapellon piireihin.
Keskuskylän Vinnitsyn lisäksi kuntaan kuuluvat Ignatovskojen, Kurban ja Kuzran taajamat sekä 34 kylää: Aleksejevskaja, Averkijevskaja, Baharevo, Fenkovo, Fjodorovskaja, Gribanovskaja, Holodnyi Rutšei, Iljinskaja, Jaroslavitši, Jeremejevskaja, Karmanovskaja, Kazytšenskaja, Kuzminskaja, Lavrovo, Lukinskaja, Makarjevskaja, Matrjonovštšina, Minitskaja, Nekrasovo, Nikulinskaja, Norgino, Ožegovskaja, Pelduši, Savinskaja, Šondovitši, Srednjaja, Tšurrutšei, Tumazy, Vasiljevskaja, Veliki Dvor, Zajatskaja ja Zinovi Navolok.
Poljankan metroasema
Poljanka on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 23. tammikuuta 1986.
Iijoki
Iijoki on Pohjois-Pohjanmaan läpi virtaava joki, jonka pääuoman pituus on noin 370 kilometriä. Joen lähteiden katsotaan olevan Iijärven seudulla Kuusamossa, josta se virtaa Taivalkosken, Pudasjärven ja Oulun Yli-Iin kautta Iihin. Iijoki laskee Perämereen Iin kirkonkylän eli Iin Haminan kohdalla. Korkeuseroa latvajärviltä jokisuuhun on 250 metriä.
Iijoen merkittävimmät sivujoet ovat Siuruanjoki Pudasjärvellä ja Oulussa, Korpijoki ja Livojoki Pudasjärvellä sekä Kostonjoki Taivalkoskella. Joessa on runsaasti koskia, arviolta noin 150. Suurimmat kosket ovat Pahka-Haapakoski (korkeus 33,3 m), Purkajakoski (korkeus 14,9 m), Maalismaakoski (6,7 m), Raasakkakoski ja Yli-Kurkikoski (8,3 m).
Iijoen keski- ja yläjuoksu kuuluvat koskiensuojelulailla suojeltuihin vesistöihin. Iijoen koskisodat 1980-luvulla olivat yksi alkusysäys koskiensuojelulain syntyyn. Varsinkin Kollajan altaan rakentaminen on esillä vielä tänäkin päivänä ja poliitikot haluaisivat purkaa koskiensuojelulain vesivoimayhtiöiden vaatimuksesta.
Rakennuskelpoinen teho on noin 230 megawattia. Suurimmat voimalat ovat Maalismaa, Kierikki, Pahkakoski, Haapakoski ja Raasakka, jotka kaikki sijaitsevat joen alajuoksulla Oulun kaupungin ja Iin kunnan alueella. Valtaosaltaan Iijoki virtaa siis vapaana. Ihminen on kuitenkin muokannut Iijoen uomaa myös yläjuoksultaan – kiinteänä osana Iijoen historiaan kuuluu uitto, joka joella lakkautettiin vasta vuonna 1988. Uiton aikana jokea on paikoin ruopattu syvemmäksi tukinjuoksun helpottamiseksi. Joen ominaispiirteisiin kuuluvat runsaat kevättulvat, koska joen valuma-alue on laaja ja kuuluu Suomen runsaslumisimpiin seutuihin.
Iijoen vaelluskalakannat ovat kärsineet voimakkaasti Iijoen rakentamisesta. Iijoen rakentamisen aiheuttamien kalatalousvaikutusten kompensoimiseksi Pohjolan Voima ja alueen kalastuskunnat istuttavat Iijokisuulle vuosittain noin 300 000 lohenpoikasta, 28 000 meritaimenenpoikasta, kymmenen miljoonaa vastakuoriutunutta ja miljoona yksivuotista siikaa sekä 3–5 miljoonaa nahkiaista.
Iijoen vaelluskalat
Iijoen merilohi on Tornio- ja Simojokien lohikantojen ohella ainoa jäljellä oleva laji Suomen Itämereen laskevien jokien alkuperäisistä lohikannoista. Iijoen lohen pelasti sukupuutolta joen valjastuttaminen vasta 1960-luvulla, jolloin emokaloja ymmärrettiin ottaa talteen. Iijoen lohi ei kuitenkaan lisäänny enää luonnosta ja on täysin kalanviljelyn varassa. Iijoen lohen tilanne on hyvin samankaltainen kuin Saimaan järvilohella. Lohi ei pääse kutuvaellukselle Iijokeen, sillä Iijoen voimalaitoksissa ei ole kalateitä. Iijoen Koskiensuojelulailla suojellulla osalla ja Siuruanjoella olisi kuitenkin eräiden arvioiden mukaan jopa yli 700 hehtaaria kutualueita. Tämä mahdollistaisi suuremman poikastuotannon kuin mitä esimerkiksi Simojoella on, mikäli kalatiet toimivat riittävän hyvin. Iijoen lohta on yritetty kotiuttaa muiden muassa Kiiminkijoelle, mutta huonoin tuloksin. Iijoen meritaimenen tilanne on samankaltainen: sekin on täysin emokalojen ja istutusten varassa.
Iijoen vaelluskalojen palautushanke on käynnissä ja sen puitteissa emokaloja on siirretty useampina vuosina voimalaitosten yläpuolelle. Tulokset ovat olleet rohkaisevia. Toisaalta voimalayhtiön (PVO vesivoima Oy) suunnitelmat Kollajan altaasta elävät edelleen ja toteutuessaan se vaikeuttaisi lisää vaelluskalojen palauttamista Iijokeen. Kollajan altaan vastustajien mukaan rakentaminen edellyttää kuitenkin koskiensuojelulain purkamista ja rikkoo Suomen valtion jo 1990-luvulla ratifioimaa Rion biodiversiteettisopimusta. Lisäksi hanke olisi EU:n luontodirektiivin vastainen ja eräiden tulkintojen mukaan Suomen perustuslain 20 §:n (Vastuu ympäristöstä) vastainen.
Muuta
Kalle Päätalo on kirjoittanut 26-osaisen romaanisarjan Juuret Iijoen törmässä, jossa Iijoella on keskeinen asema.
Iijoen uiton aikana Raasakkakoskessa oli järjestetty tukkilaiskisoja jo 1950-luvulta alkaen, mutta voimalaitosten rakentamisen jälkeen toiminta keskeytyi. Kuitenkin uittoperinteitä haluttiin jatkaa, ja 2000-luvulta lähtien on koskessa pidetty tukkilaiskisoja, joihin COVID-19 aiheutti tauon. Suosittu tapahtuma kesäisin on myös Iijokisoutu, joka soudetaan Taivalkosken Jokijärveltä Pudasjärven Kipinänkoskelle. Se on järjestetty vuodesta 1983 alkaen, ja alkuperäisenä tarkoituksena oli kiinnittää huomiota Iijoen luontoarvoihin ja kulttuuriin.
Joessa on harjoitettu jo 1700-luvun lopulta lähtien tervan kuljetusta lautoilla, mikä päättyi 1900-luvun alkupuolella. Myöhemmin on järjestetty näytösluontoisia lautanlaskuja. Ensimmäinen oli vuonna 1962 Raasakkakoskessa ja seuraava vuonna 2022 Maalismaan koskissa.
Vartioharju
Vartiokylän seurakunnan entinen pääkirkko sijaitsee Vartioharjussa Kiviportintien varrella. Seurakunnan luopuessa Matteuksenkirkosta Puotinharjussa Vartiokylän kirkosta tulee uudelleen seurakunnan pääkirkko. Kirkossa on harrastustiloina mm. palloilusali ja alakerrassa tilat partiolippukuntien toiminnalle.
Vartioharjussa on Vartiokylän ala-asteen koulu, entinen Vartiokylän kansakoulu. Sen itäsiivessä toimi 1970-luvun loppuun asti Vartiokylän sivukirjasto joka lakkautettiin Itäkeskuksen kirjaston aloittaessa.
Vartioharjussa on nähtävänä osia ensimmäisen maailmansodan aikaisesta Helsingin maalinnoituksesta. Niistä suurin kohde on Vartiokylän linnavuoren rinteeseen rakennetut juoksuhaudat ja ammusluola.
Yksityisautoilu
Itäväylä kulkee Vartioharjun läpi, jonka kohdalla tie on nelikaistainen. Vartioharjun jälkeen tie muuttuu itään mentäessä kaksikaistaiseksi. Osa-alue sijaitsee Kehä I:n ja Kehä III:n välissä.
Metro
Puotilan metroasema on alle puolen kilometrin päässä Vartioharjun lounaisista osista. Metromatka keskustaan vie noin 17 minuuttia.
Bussi
Linjat 95, 97 ja 97V kulkevat Vartioharjussa. Ne tarjoavat yhteydet Itäkeskuksen, Kontulan, Mellunmäen ja Puotilan metroasemille. Yölinjoista 95N, 97N ja 841N kulkevat alueelle. Linja 97N liikennöi myös lauantain ja sunnuntain vastaisina öinä aamuyölinjana. Itäkeskukseen pääsee myös Itäväylää pitkin kulkevilla Östersundomin linjoilla 93/93K sekä Söderkullan linjalla 841. Osa Porvoon suuntaan matkaavista kaukobusseista kulkee Itäväylää pitkin U-linjoina.
Terry Eagleton
thumb|Terry Eagleton vuonna 2008. Terence Francis ”Terry” Eagleton (s. 22. helmikuuta 1943 Salford, Lancashire, Britannia) on brittiläinen kirjallisuudentutkija, jota on luonnehdittu maailman tunnetuimmaksi intellektuelliksi.
Eagleton hoiti englantilaisen kirjallisuuden Thomas Wharton -professuuria Oxfordin yliopistossa vuosina 1992–2001. Sen jälkeen hän on ollut saman tieteenalan John Edward Taylor -professorina Manchesterin yliopistossa. Hän on kirjoittanut yli 40 teosta, kuten kirjat Literary Theory: An Introduction (1983), The Ideology of the Aesthetic (1990) ja The Illusions of Postmodernism (1996).
Teoksessaan Why Marx Was Right (Yale University Press) Eagleton on esittänyt, että Marx olisi ollut oikeassa. Hän kumoaa kriitikoiden väitteet ja sanoo, että nykyisin ”työväenluokka” on suurempi ihmisjoukko kuin Marxin aikana. Marxismin epäonnistuminen Neuvostoliitossa johtui hänen näkemyksensä mukaan siitä, että järjestelmän onnistuminen olisi edellyttänyt kehittynyttä kansainvälistä taloutta. Köyhässä feodaalisessa Neuvostoliitossa se oli itsensä parodia.
Derek Sherinian
Derek George Sherinian (s. 25. elokuuta 1966 Laguna Beach, Kalifornia) on yhdysvaltalainen kosketinsoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten yhtyeistä Alice Cooper, Kiss ja Dream Theater. Hän on sittemmin julkaissut seitsemän sooloalbumia ja perustanut yhtyeen nimeltä Planet X. Hän soittaa nykyisin Sons of Apollo -yhtyeessä, jossa soittaa hänen lisäkseen muun muassa Mike Portnoy ja Billy Sheehan.
Ura
Sherinian aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Ensimmäisenä vuonnaan lukiossa hän sai stipendin Berkleen musiikkiopistoon, jossa lopulta opiskeli kolme vuotta. Siellä hän tapasi muun muassa Will Calhounin (Living Colour) ja Al Pitrellin (Megadeth), joka suositteli häntä Alice Cooperille.
Berkleen jälkeen Sherinian muutti Hollywoodiin ja työskenteli hajanaisissa työpaikoissa elättääkseen itsensä. Syyskuussa 1987 rumpali Buddy Miles palkkasi hänet soittamaan Band of Gypsysin kiertueella. Läpimurto tapahtui vuonna 1989 Alice Cooperin Trash-albumin promootiokiertueella. Vuosina 1988–1989 Sherinian soitti 250 konserttia sekä kaksi albumia Cooperin yhtyeessä. Levyn ja toisen kiertueen jälkeen Sherinian palkattiin soittamaan KISSin kiertueella, johon sisältyi myös livealbumi Alive III:n äänitys.
Syyskuussa 1994 Sherinian palkattiin soittamaan Dream Theaterin Awake-albumin promootiokiertueelle. Kuuden kuukauden kiertämisen jälkeen häntä pyydettiin liittymään yhtyeeseen vakituisesti. Kolmen albumin ja kahden maailmankiertueen jälkeen Sherinian joutui astumaan syrjään Jordan Rudessin tieltä.
Tämän jälkeen Sherinian julkaisi australialaisen rumpalin Virgil Donatin kanssa tehdyn yhteistyön tuloksena syntyneen ensimmäisen sooloalbuminsa Planet X. Yhteistyö toimi niin hyvin, että he päättivät perustaa yhtyeen Planet X -konseptin pohjalta. Kolmantena jäsenenä yhtyeeseen liittyi kitaristi Tony MacAlpine.
Sherinian asuu Hollywoodin kukkuloilla, jossa nauhoittaa ja tuottaa niin omat sooloalbuminsa kuin Planet X:n ja lukuisten aloittelevien yhtyeiden albumit omistamassaan Leopard Room -studiossa.
Eero
Eero on yleinen suomalainen miehen etunimi, joka on käytössä myös Virossa. Se on jokseenkin koko Suomessa vanhastaan tunnettu muunnos skandinaavisesta nimestä Erik, jonka merkitys on ’yksin hallitseva’ tai 'hallintoalue'. Kansanvalistusseuran kalenterissa Eero esiintyi vuonna 1883, ja Suomen almanakassa nimi on ollut vuodesta 1929 lähtien. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Eero-nimen on vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 45 471 miestä.
Virossa 684 miehellä oli nimenään Eero 1. tammikuuta 2019, joten se on järjestykseltään 219. miehen etunimi. Eniten nimeä esiintyy Raplamaalla. Kuten myös Suomessa, esiintyy Eero Virossa myös sukunimenä.
Obadele Thompson
Obadele Thompson (s. 30. maaliskuuta 1976 Saint Michael, Barbados) on barbadoslainen pikajuoksija, 100 metrin olympiamitalisti.
Thompson sijoittui Fukuokan universiadeissa 1995 toiseksi 100 metrin juoksussa. Saman vuoden Göteborgin MM-kilpailuissa hän eteni 100 metrillä toisiin alkueriin ja 200 metrillä välieriin. Atlantan olympialaisissa 1996 hän sijoittui 200 metrillä neljänneksi ajalla 20,14, mutta karsiutui 100 metrillä välierissä. Ateenan MM-kilpailuissa 1997 hän oli 200 metrillä kuudes juostuaan ajan 20,37. Puolta lyhyemmällä matkalla hän eteni välieriin. GP-finaalissa hän sijoittui 200 metrillä toiseksi.
Thompson voitti vuonna 1998 Johannesburgin maailmancupissa 100 metriä ennätyksellään 9,87. Hän sijoittui samalla matkalla lisäksi kolmanneksi kansainyhteisön kisoissa ja toiseksi GP-finaalissa. Maebashin MM-hallikisoissa 1999 hän saavutti Frankie Fredericksin jälkeen hopeaa 200 metrillä maanosaennätyksellä 20,26. Sevillan MM-kilpailuissa Thompson sijoittui molemmilla pikamatkoilla neljänneksi. 100 metrillä hän jäi pronssista kolmen sadasosasekunnin päähän, 200 metrillä eroa oli 0,12 sekuntia.
Thompson saavutti Maurice Greenen ja Ato Boldonin jälkeen olympiapronssia 100 metrillä Sydneyssä 2000 ajalla 10,04. Kyseessä oli Barbadoksen ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa olympiamitali. 200 metrillä hän sijoittui neljänneksi samalla ajalla (20,20) kuin pronssimitalisti Ato Boldon. Edmontonin MM-kilpailuissa 2001 Thompson karsiutui 100 metrillä välierissä ja Pariisin MM-kilpailuissa 2003 toisissa alkuerissä. Ateenan olympialaisissa 2004 hän oli 100 metrillä seitsemäs ajalla 10,10. Helsingin MM-kisoissa 2005 hän putosi samalla matkalla toisissa alkuerissä.
Thompson teki vuonna 1994 junioreiden maailmanennätyksen. Hänen nimissään on ollut myös kaikkien aikojen nopein 100 metrin tulos hänen juostuaan huhtikuussa 1996 El Pasossa ajan 9,69. Tulos ei kuitenkaan ollut tilastokelpoinen, sillä myötätuulta oli yli 5 m/s.
Thompson solmi helmikuussa 2007 avioliiton Marion Jonesin kanssa.
Naarassuden Juoksu
Naarassuden Juoksu on naisille ja tytöille tarkoitettu juoksutapahtuma Sipoossa. Se tuo luonnonläheisyydellään vastapainoa Helsingissä käytävälle Naisten Kympille. Naarassuden Juoksu on pituudeltaan noin 8 km, ja se juostaan, hölkätään tai sauvakävellään Sipoon kuntoradalla.
Ensimmäistä kertaa Naarassuden Juoksu -tapahtuma järjestettiin vuonna 1998, ja siitä lähtien osallistujamäärä on vuosi vuodelta kasvanut.
Freddy Mayola
Freddy Santiago Mayola Fernández (s. 1. marraskuuta 1977 Havanna, Kuuba) on aktiiviuransa päättänyt kuubalainen pikajuoksija. Hän oli mukana vuoden 2000 kesäolympialaisissa pronssia voittaneessa Kuuban pikaviestijoukkueessa. Samoissa kisoissa hän osallistui myös 100 metrin juoksuun, jossa selvisi puolivälieriin saakka.
Hans Brückner
Hans Paul Johannes Brückner (1897 Rabenstein, Saksa – 9. kesäkuuta 1949) oli saksalaissyntyinen, Suomessa vuodesta 1920 vaikuttanut graafikko, mainospiirtäjä, taidemaalari ja valokuvaaja.
Hans Brückner opiskeli Münchenin ja Dresdenin taideakatemioissa 1918–1923. Hän muutti Helsinkiin, avioitui Ingrid Sofia Falckin kanssa 1924 ja sai Suomen kansalaisuuden 1944, viisi vuotta ennen kuolemaansa 1949. Varsinaiselta ammatiltaan Hans Brückner oli mainosgraafikko. Hän työskenteli muun muassa Erva-Latvalan mainostoimistossa, Koiton näyttämön lavastajana sekä 1930-luvun alusta lähtien Frenckellin kirjapainon taideosaston päällikkönä.
Päivätyönsä ohella Brückner harrasti taidegrafiikkaa, maalausta ja valokuvausta. Suomessa vielä harvinaista litografiatekniikkaa Brückner oli opiskellut jo Saksassa, ja hän käyttikin taidegrafiikan menetelmänään kivipiirrosta yhtenä ensimmäisistä Suomessa. Brückner oli yksi viidestä ABISS-ryhmän kokeellisesta valokuvaajasta, joilla muillakin (Heikki Aho, Heinrich Iffland, Björn Soldan ja Vilho Setälä) oli vahvoja siteitä Saksan suuntaan. Sekä valokuvissaan että grafiikassaan Brückner oli kiinnostunut modernin maailman kuvaamisesta saksalaisen uusasiallisuuden hengessä.
Ardan aikajana
Arda on J. R. R. Tolkienin keksimä fantasiamaailma. Sen kuuluisin maanosa on Keski-Maa, jonne sijoittuvat kirjojen Silmarillion, Taru sormusten herrasta, Keskeneräisten tarujen kirja ja Hobitti eli sinne ja takaisin tapahtumat.
Ardan luonti
— 1900 vuotta
Valojen vuodet
— 1600 vuotta
Between Heaven and Hell
Between Heaven And Hell on Black Sabbathin vuonna 1995 julkaistu kokoelmalevy, jonka kappaleita ovat olleet valitsemassa yhtyeen alkuperäis-jäsenet, laulaja Ozzy Osbourne ja basisti Geezer Butler. Kokoelman julkaisi Castle Communications, jolla oli tuolloin oikeudet vuosien 1970–1987 Sabbath-albumeihin. Vaikka kokoelma on tarkoitettu niin sanotuiksi esijulkaisuksi Castlen albumi-remasterointien alla, kappaleet eivät ole samasta remasterointi-sarjasta.
Ardan aikajana
Puiden vuodet
— 1050 vuotta
Ennen Aurinkoa
— 450 vuotta
Valarin vuosien ajanlasku päättyy tähän.
Kolmas Aika
— 3021 vuotta
Between Heaven and Hell
Vinyyliversio
B-puoli
C-puoli
D-puoli
Koovee
Koovee  on tamperelainen vuonna 1929 nimellä Tampereen Työväenyhdistyksen Urheilu- ja Voimailuseura Kilpa-Veljet r.y. perustettu monilajiurheiluseura. Sittemmin seuran nimeä on muutettu useita kertoja, ensin muotoon Tampereen Kilpa-Veljet ry (TK-V), tämän jälkeen muotoon KOO-VEE ry ja lokakuussa 2010 nykyiseen muotoon Koovee ry. Koovee on Suomen suurimpia urheiluseuroja. Seura oli alun perin TUL:n jäsen. Vuonna 1959 urheilun keskusjärjestöjen yhteistoiminta vaikeutui, mikä uhkasi etenkin jääkiekkoilijoiden asemaa. Lopulta seura erotettiin Työväen Urheiluliitosta. Osa urheilijoista erosi seurasta ja perusti Tampereen Painiseuran ja Tampereen Sisun TUL:n alaisuuteen.
Lajit
Seuran jaostot ja jäsenseurat vastaavat pääsääntöisesti kukin yhdestä urheilulajista, mutta osalla jaostoista on vastuullaan monta toisiaan lähellä olevaa lajia.
Seuralla on myös laajaa lasten liikuntatoimintaa: mukana toiminnassa on parituhatta lasta. Kilpaurheilun lisäksi seura järjestää kuntourheilua, veteraaniurheilua ja suuria liikuntatapahtumia. Kuntourheilun puolelle kuuluu myös suosittu Olkkosen reeniryhmä, joka on tarkoitettu urheilusta vieraantuneiden saattamiseen liikunnan pariin.
Aiempia lajeja
Seuran aiempia lajeja ovat olleet muiden muassa hiihto, jalkapallo ja pöytätennis.
Huippu-uinnissa Kooveeta edusti muun muassa Eetu Karvonen. Vuoden 2013 tammikuussa Koovee ja Tampereen Uimaseura ilmoittivat yhdistävänsä kilpauintijaostonsa uudeksi seuraksi, Uinti Tampereeksi, minkä myötä Kooveen uintijaoston valmennus- ja kilpauintitoiminta päättyi. Seura keskittyy nykyisin masters- ja lasten harrasteuintiin.
Saavutuksia
Kaikilla kilpajaostoilla on Suomen mestaruuksia.
Jääkiekossa Kooveen pelaaja Erkki Suokko teki vuonna 1961 kolme maalia vain 50 sekunnissa, mikä oli pitkään pääsarjatason Suomen-ennätys. Tämä tapahtui Koulukadun tekojääradalla 26.12.1961, jolloin Koovee kaatoi HIFK:n maalein 13–2. Juha Leimu rikkoi ennätyksen joulukuussa 2015 tehtyään kolme maalia 44 sekunnissa.
Johan Sanfrid Hedman
Johan Sanfrid Hedman (28. marraskuuta 1831 Oulu – 2. tammikuuta 1902 Oulu) oli suomalainen Oulussa asunut kauppias, pankinjohtaja ja kauppaneuvos.
Hedmanin vanhemmat olivat oululainen kauppias Pehr Hedman (k. 1857) ja Gustava Kristina Callmeyer. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1850.
Hedman toimi kauppiaana ja laivanvarustajana Oulussa vuodesta 1856 alkaen. Hän toimi lähes 40 vuoden ajan Suomen Yhdyspankin Oulun konttorin johtajana vuodesta 1862 alkaen ja hän sai kauppaneuvoksen arvon 1889.
Hedman oli naimisissa vuodesta 1859 Anna Helena Blumenthalin (k. 1912) kanssa. Heidän poikiaan olivat pankin kassanhoitaja Lennart Sanfrid Hedman (1859–1889), Perttulan kasvatuslaitoksen johtaja Edvin Leopold Hedman (1863–1915), arkkitehti Ernst Gustaf Hedman (1867–1933) ja Pohjoismaiden Yhdyspankin Oulun konttorin johtaja Georg Harald Hedman (1870–1929). Hedmanin sisar Gustava Hedman (k. 1915) oli naimisissa kauppias ja tehtailija Karl Jakob Grönbergin (1809–1876) kanssa.
Urho Tuominen
Urho Tuominen Oy (UTU Group) on yli 100-vuotias suomalainen sähköalan perheyhtiö. UTU-konserni tarjoaa asiakkailleen laadukkaat ja monipuoliset sähkö- ja automaatioalan tuotteet ja palvelut. UTUlla on toimintaa Suomessa, Virossa, Latviassa, Liettuassa ja Norjassa.
UTU Oy valmistaa ja myy puistomuuntamoita, sähkökeskuksia ja -kojeistoja sekä tuo maahan ja markkinoi laadukkaita sähköteknisiä komponentteja, johtokanavajärjestelmiä, kiinteistöautomaatiojärjestelmiä sekä automaatiotuotteita. Asiakkaita ovat teollisuus, sähkötukkuliikkeet, sähkönjakeluyhtiöt, sähköurakoitsijat ja OEM-valmistajat.
UTU-tuotteiden valmistuu tapahtuu Ulvilassa omissa tuotantotiloissa ja varastotoiminta on keskittynyt Vantaalle. UTUlla on useita myyntiyksiköitä eri maissa.
Historia
Yhtiön perustaja Urho Tuominen aloitti sähköalalla juoksupoikana 14-vuotiaana. Urho toimi vuodesta 1907 lähtien monttöörin apulaisena ja sitten itsenäisenä matkamonttöörinä eri puolilla Etelä-Suomea. Kesäkuun 1. päivänä 1919 aloitti toimintansa Porin Sähkö- ja Telefooniliike Urho Tuominen. Toiminta aloitettiin Porin kauppatorin varrella olevassa puutalossa Pohjoiskauppatori 1:ssä. Yrityksen alkutaipaleella keskityttiin sähkökoneiden ja -tarvikkeiden myyntiin. Käytännössä oli välttämätöntä laajentaa myös sähköasennuksiin ja korjaustoimintaan. Liiketoiminta laajeni Raumalle 1923. Samana vuonna radiotoiminnan aloittamisen myötä ohjelmaan tulivat myös radiot ja vuotta myöhemmin autot.
Sotavuosien jälkeen aloitettiin sähkökeskusten valmistus 1944. Aluksi tuotteet olivat valurautaisia koteloita, joiden elinkaari on niin pitkä, että niitä saattaa edelleenkin nähdä käytössä. Pian kuitenkin siirryttiin ohutlevytuotteisiin. Sähkötarvikekaupan rinnalla 1980-luvulla aloitettu maahantuontitoiminta laajeni tytäryhtiöinä Baltiaan 1990-luvulla. Yhtiön Suomen liiketoiminnat yhtiöitettiin erillisiksi yhtiöiksi vuonna 2001. Sähkötukkukaupan liiketoiminta myytiin vuonna 2002. Sähkökeskusten valmistus ja maahantuontiin perustuneet Sähkötekninen kauppa sekä Tehoelektroniikka yhdistettiin Suomessa uudestaan 2012 UTU Oy:ksi. Vuoden 2016 alussa perustettiin uusi liiketoimintayksikkö, UTU Automation Oy, joka toimittaa automaatiotuotteita ja -ratkaisuja. Vuonna 2019 yhtiö laajeni Norjaan, kun UTU osti maasta Hagerin Norjan toiminnot.
Merkuriuksen kuu
Merkuriusta kiertävän kuun uskottiin olevan olemassa jonkin aikaa. 27. maaliskuuta 1974, kaksi päivää ennen kuin Mariner 10 ohitti Merkuriuksen, Maassa sijaitsevat havaintolaitteet alkoivat havaita suuria määriä ultraviolettisäteilyä Merkuriuksen läheiseltä alueelta, jossa ei tähtitieteilijöiden mukaan "pitäisi olla mitään". Seuraavana päivänä säteily oli kadonnut. Se tuli takaisin esiin kolmen päivän kuluttua, ja huomattiin, että se vaikutti lähtevän Merkuriuksen läheisestä tuntemattomasta kohteesta. Jotkut tähtitieteilijät arvioivat, että kyseessä on havaittu tähti, mutta muiden mukaan kyseessä oli tuntematon kuu perustuen siihen, että säteilyn lähtöpaikka oli liikkunut ja säteily ei voisi olla niin voimakasta, jos se olisi kulkenut tähdeltä toiselle. Kohteen nopeudeksi arvioitiin 4 kilometriä sekunnissa, mikä on hyvin tyypillinen nopeus kuulle.
Kaksoistähtiteoria
thumb|250px|31 Crateris, mahdollinen pimentyvä kaksoistähti Pian havaittiin, että "kuu" liikkui poispäin Merkuriuksesta, ja pian syntyi teoria että säteily tuli jo tunnetusta tähdestä, 31 Craterista. Säteilyn syntyperä on edelleen tuntematon. 31 Crateris vaikuttaa olevan kaksoistähti, jonka kiertoaika on 2,9 päivää. Tämä on mahdollinen ultraviolettisäteilyn lähde.
Merkuriuksen kuu johti tärkeään tähtitieteelliseen löytöön, vaikkei se ollutkaan olemassa. Se nimittäin osoitti, että ultraviolettisäteily kykenee kulkemaan voimakkaana pidempiä matkoja kuin aiemmin oli havaittu.
David Seymour
David ”Chim” Seymour (alk. Dawid Szymin; 20. marraskuuta 1911 Varsova, Venäjän keisarikunta – 10. marraskuuta 1956 Egypti) oli puolalais-yhdysvaltalainen valokuvaaja ja kuvajournalisti. Hän oli 1900-luvun alkupuoliskon tunnetuimpia kuvajournalisteja ja otti tunnetuimpia valokuviaan Espanjan sisällissodasta ja toisen maailmansodan jälkeisestä Euroopasta. Seymour oli myös perustamassa Magnum Photos -kuvatoimistoa. Hän kuoli kuvausmatkalla Egyptissä Suezin kriisin aikaan.
Nuoruus ja opiskelu
Dawid Szymin syntyi Varsovassa vuonna 1911. Hänen isänsä oli merkittävä heprean- ja jiddišinkielisten kirjojen julkaisija ja piti Varsovassa kirjakauppaa, joka oli kaupungin juutalaisten intellektuellien keskus. Ensimmäisen maailmansodan aikana Szyminit pakenivat Minskiin ja sieltä Odessaan ja palasivat Varsovaan vuonna 1919. Szymin opiskeli Leipzigin Staatliche Akademie für Graphische Künste und Buchgewerbessa taidegrafiikkaa ja valmistui sieltä 1931. Hän muutti sen jälkeen Pariisiin, kun Puolan taloudellinen ja poliittinen tilanne heikentyi jatkuvasti. Hän pääsi vuonna 1932 opiskelemaan fysiikkaa ja kemiaa Pariisin yliopistoon.
Ura
Szymin etsi Pariisissa töitä perheystävä David Rappaportilta, joka piti kaupungissa kuvatoimistoa. Szyminilla ei ollut valokuva-alan koulutusta, mutta hän oli nopea oppija, ja hänen valokuvansa, jotka esittivät usein työväenluokkaa, päätyivät useisiin pariisilaisiin aikakauslehtiin. Szymin alkoi samaan aikaan käyttää lempinimeä ”Chim”, koska hänen alkuperäinen puolalainen sukunimensä oli vaikea ääntää. Pariisissa Szymin tutustui kahteen nuoreen poliittisesti aktiiviseen valokuvaajaan, Robert Capaan ja Henri Cartier-Bressoniin, joiden kanssa ystävystyi loppuelämäkseen.
Regards-lehti lähetti Szyminin Espanjan sisällissotaan pian sen puhkeamisen jälkeen. Hänen Espanjassa ottamansa kuvat taisteluista ja erityisesti arkielämästä sota-aikana toivat hänelle maineen yhtenä johtavista kuvajournalisteista. Szymin teki jutun myös ensimmäisistä espanjalaisista siirtolaisista, jotka matkustivat laivalla Meksikoon. Meksikosta hän matkusti New Yorkiin, johon saapui hieman toisen maailmansodan käynnistymisen jälkeen. Szymin avasi saksalaisen valokuvaajan Leo Cohnin kanssa New Yorkiin valokuvayrityksen, jonka pimiötä käyttivät useat Yhdysvaltoihin muuttaneet eurooppalaisvalokuvaajat.
Seymour oli vuonna 1947 perustamassa Magnum Photos -kuvatoimistoa ja toimi sen ensimmäisenä varatoimitusjohtajana. Unicef palkkasi hänet vuonna 1948 kuvaamaan lapsien ahdinkoa sodan jälkeisessä Euroopassa. Noista kuvista tuli Seymourin tunnetuimpia töitä. Todennäköisesti kuuluisin hänen Euroopassa ottamistaan kuvista esitti varsovalaista Tereska-nimistä tyttöä, joka oli ollut useita vuosia keskitysleirillä. Häntä pyydettiin piirtämään kotinsa, mutta hän ei pystynyt siihen vaan piirsi kaoottisen viivapyörteen. Seymourin kuvassa sekä piirros että tytön häiritsevä ilme todistavat sodan hänelle aiheuttamasta traumasta.
Seymour muutti 1950-luvulla Roomaan, missä hänestä tuli muun muassa Sophia Lorenin, Gina Lollobrigidan ja Ingrid Bergmanin luottovalokuvaaja. Hänen näyttelijöistä ottamista valokuvistaan olivat kiinnostuneet monet aikakauslehdet. Seymour kiinnostui Välimeren alueen kulttuurista ja kierteli useita kertoja valokuvaamassa Italiassa ja Kreikassa.
Robert Capan kuoltua vuonna 1954 Seymourista tuli Magnumin toimitusjohtaja. Hän jatkoin edelleen itsekin valokuvaamista. Seymour oli Kreikassa, kun Suezin kriisi puhkesi 1956. Vaikka hän ei ollut ottanut sotavalokuvia Espanjan sisällissodan jälkeen, hän halusi mennä Egyptiin kuvaamaan tilannetta. Hän saapui Port Saidiin 7. marraskuuta, samana päivänä kuin aselevosta oli sovittu. Seymour ja useat muut journalistit kuvasivat seuraavien päivien aikana kaupungin tuhoa. Seymour ja ranskalainen valokuvaaja Jean Roy lähtivät 10. marraskuuta Port Saidista 80 kilometriä etelään kuvaamaan vankien vaihtoa. Roy ajoi auton ensin englantilais-ranskalaiselta alueelta ei-kenenkään-maalle ja edelleen kohti egyptiläisten rintamalinjaa. Seymour ja Roy kuolivat kumpikin, kun egyptiläinen konekiväärimies avasi tulen heidän autoaan kohti.
Olavi Lindblom
Olavi Lindblom (11. joulukuuta 1911 Helsinki – 13. elokuuta 1990 Espoo) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja ja sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi kansanedustajana 1954–1966 ja ministerinä 1958–1959. Eduskuntatyönsä jälkeen Lindblom oli asuntohallituksen pääjohtajana 1966–1978, jolloin hän vaikutti erityisesti lähiörakentamiseen. Ennen poliitikon uraansa Lindblom työskenteli SAK:n pääsihteerinä, mistä hänet irtisanottiin 1957.
Lindblom oli niin sanottu asevelisosialisti, joka edusti SDP:n oikeistolaista siipeä. 1950–1960-luvuilla hän oli sen näkyvimpiä hahmoja Väinö Tannerin, Väinö Leskisen ja Kaarlo Pitsingin ohella. Nelikko suhtautui kriittisesti presidentti Urho Kekkosen ulkopolitiikkaan, minkä johdosta he olivat usein Neuvostoliiton arvostelun kohteena. Tämä esti myös Lindblomin nousun korkeampiin poliittisiin tehtäviin. Vuonna 1961 Lindblom oli yksi presidentti Kekkosen syrjäyttämiseen tähdänneen Honka-liiton puuhamiehistä.
Varhaiset vuodet
Lindblom syntyi Helsingin Vallilassa Anders Gunnar Lindblomin (1889–1967) ja Ida Aurora Hakasen (1894–1984) seitsenlapsisen perheen vanhimpana lapsena. Vuonna 1918 perhe muutti Kruununhakaan, jossa isä työskenteli talonmiehenä. Kansakoulun jälkeen Lindblom kävi vapaaoppilaana kolme vuotta reaalilyseota 1923–1926, mutta jätti koulun kesken ja meni oppipojaksi isänsä hankkimaan lasitusliikkeeseen. Varusmiespalveluksen suoritettuaan Lindblom liittyi vuonna 1934 Lasi- ja Posliinityöväen Liiton Helsingin lasityöntekijäin ammattiosastoon ja nousi pian sen johtohahmoksi. Lasialan lakon aikana 1938 hän onnistui luomaan neuvotteluyhteyden kielteisesti ammattiliittoihin suhtautuneeseen Arabian johtajaan Carl-Gustaf Herlitziin.
Ammattiyhdistysliikkeessä
Keväällä 1941 Lindblom lopetti työnsä lasittajana ja siirtyi SAK:n Palkkatyöläinen-lehden ilmoitushankkijaksi ja aputoimittajaksi. Jatkosodan aikana keväällä 1942 Lindblom komennettiin Reserviupseerikouluun, jonka jälkeen hän toimi kouluttajana Hyrylän varuskunnassa. Lindblom komennettiin myös teloitusryhmään, joka ampui desantti Erkki Polojärven. Vuonna 1943 hänet siirrettiin armeijan palveluksesta kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön työvoimaosaston tarkastajaksi. Sodan jälkeen tammikuussa 1945 Lindblom aloitti SAK:n järjestösihteerinä.
Ammattiyhdistysliikkeen sisäisessä valtataistelussa Lindblom kuului SDP:n vasemmisto-oppositioon, jonka katsottiin tehneen liikaa myönnytyksiä kommunisteille. Hänen epäiltiin myös vuotavan tietoja. Vuoden 1947 SAK:n edustajainkokouksessa Lindblom onnistui palauttamaan luottamuksensa sosialidemokraattien keskuudessa, kun hän kertoi joutuneensa kiristetyksi jatkosodan aikaisen toimintansa vuoksi. Vuonna 1949 Lindblom valittiin SAK:n pääsihteeriksi. Samana syksynä hän tapasi Helsingissä vierailleen amerikkalaisen antikommunistin Irving Brownin ja aloitti yhteydenpidon Yhdysvaltain keskustiedustelupalveluun CIA:han, joka tuki rahallisesti kommunisteja vastustaneita sosialidemokraatteja. Neuvostoliiton julkisen arvostelun kohteeksi Lindblom joutui ensimmäistä kertaa vappuna 1950, jolloin Nikita Hrutshev kutsui Pravdan haastattelussa Tanneria, Lindblomia, Leskistä ja Pitsinkiä ”imperialistien kätyreiksi”. Vuonna 1951 Lindblom vieraili Yhdysvalloissa tutustumassa sikäläisen ay-liikkeeseen ja toi matkaltaan 20 000 dollaria sosialidemokraattien ammattiyhdistystoimintaan.
Kansanedustajana ja ministerinä
1950-luvun alussa Lindblom lähti päivänpolitiikkaan saatuaan SAK:n edustajana paikan SDP:n puoluetoimikunnassa. Keväällä 1954 hänet valittiin kansanedustajaksi Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Lindblom asettui ehdolle Satakunnassa, jossa hänellä oli vankka kannatus Porin seudun puunjalostusteollisuuden työntekijöiden keskuudessa. Tukijoihin kuuluivat muun muassa myöhemmin Paperiliiton puheenjohtajaksi nouusut Veikko Ahtola sekä tuleva kansanedustaja Väinö Vilponiemi. Seuraavana syksynä järjestetyssä SAK:n puheenjohtajavaalissa Lindblom kuitenkin kärsi tappion Eero Antikaiselle.
Vuoden 1956 kuluessa Lindblom ajautui erimielisyyksiin SAK:n johdon kanssa. Taustalla oli Lindblomin varovainen linja maaliskuun yleislakon aikana sekä SDP:n puolueriita, jossa hän SAK:n tukeman Emil Skogin sijaan oli Väinö Leskisen takana. Lindblomista puhuttiin jopa järjestön sisällä vaikuttaneena ”viidentenä kolonnana”. Marraskuussa Lindblomin vastustajat pitivät salaisen kokouksen, jossa päätettiin hänen syrjäyttämisestään. Keväällä 1957 Väinö Tanner valittiin SDP:n puheenjohtajaksi ja Lindblom varapuheenjohtajaksi. Tämän seurauksena hänet irtisanottiin heinäkuussa SAK:n palveluksesta ”epälojaalin toiminnan” vuoksi suuren kohun saattelemana. Erottamisensa jälkeen Lindblom paljasti Antikaisen sekä Elintarviketyöläisten Liiton puheenjohtajan Arvo Hautalan salaisina pidetyt suuret palkankorotukset. Hieman myöhemmin hän organisoi Niilo Wällärin kanssa lyhytaikaiseksi jääneen Ammattiyhdistysliikkeen Eheytysvaltuuskunnan, joka muodostui SAK:n ulkopuolisista ammattiliitoista.
Elokuussa 1958 Lindblom valittiin K. A. Fagerholmin muodostamaan hallitukseen hoitamaan kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerin tehtäviä. Niin sanotun yöpakkaskriisin johdosta hänen ministerikautensa päättyi jo tammikuussa 1959 hallituksen erottua Neuvostoliiton painostuksesta. Hrushtshevin mukaan syynä oli Neuvostoliiton epäilevä suhtautuminen joihinkin ministereihin. Ongelmaksi koettiin erityisesti Lindblomin ja Leskisen nimitykset. Hallituksen eroa seuranneen presidentti Kekkosen Leningradin vierailun yhteydessä Hrutshev piti puheen, jossa hän kertoi näkevänsä Fagerholmin selän takana Tannerin, Lindblomin, Leskisen ja Pitsingin vihamieliset hahmot. Neuvostoliiton lehdistö puolestaan kutsui heitä ”idänpolitiikan häiriköiksi”.
Aravan pääjohtajaksi
Ministerikautensa jälkeen Lindblom nimitettiin kansanedustajan toimensa ohella Aravan pääjohtajaksi vuonna 1959. Keväällä 1960 Lindblomia ehdotettiin Tannerin seuraajaksi SDP:n puheenjohtajan tehtävään, mutta Neuvostoliiton suurlähettiläs Aleksei Zaharov suhtautui ajatukseen kielteisesti. Syksyllä Tanner, Lindblom, Leskinen ja Pitsinki joutuivat jälleen Hrutshevin hampaisiin. Hannes Tiaisen mukaan tämä oli ihmetellyt, miksi nelikko suhtautui niin vihamielisesti ystävyyteen Neuvostoliiton kanssa, ja kehotti Rafael Paasiota hankkiutumaan heistä eroon.
Asuntohallituksessa
Lindblomin ura politiikassa päättyi suurten ikäluokkien esiinmassin myötä, kun hän ei pystynyt vastaamaan nuoren polven uusvasemmistolaisuuteen. Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa Lindblom jäi varasijalle, mutta Pekka J. Korvenheimon mukaan hän oli vielä 1968 Paasion ykkösehdokas tämän seuraajaksi pääministerin tehtävään. Nimitys kaatui Kekkosen ja Neuvostoliiton vastustukseen, minkä johdosta pääministeriksi nousi Koivisto. Vuonna 1969 Lindblom osallistui neuvotteluihin, joiden ansiosta kymmenen vuotta aikaisemmin hajonnut ammattiyhdistysliike eheytyi ja SAJ yhdistyi SAK:n kanssa. Vuoden 1972 puoluekokouksessa Lindblom ja Pitsinki putosivat sDp:n johdosta. Varapuheenjohtajana toiminut Lindblom asetti oman jatkonsa ehdoksi, että myös Pitsinki saisi jatkaa puoluevaltuuston puheenjohtajana. Tähän ei suostuttu ja lopulta molemmat jäivät äänestyksessä puoluejohdon ulkopuolelle. Nuorista poliitikoista puoluehallitukseen nousi muun muassa Matti Ahde, jonka valintaa kumpikin vastusti.
Poliittisen uransa jälkeen Lindblom vaikutti asuntohallituksen pääjohtajana erityisesti lähiörakentamiseen Suomen Pankin pääjohtajana toimineen Mauno Koiviston avustuksella. Vuonna 1966 käynnistetyn ensimmäisen kymmenvuotisen asunto-ohjelman aikana asuntojen määrä kasvoi Lindblomin johdolla 1,3 miljoonasta 1,7 miljoonaan. Linblom oli luomassa muun muassa Tapiolaa, jonne hän itsekin muutti perheineen. Asuntohallituksen pääjohtajana Lindblom oli läheisissä tekemisissä grynderien kanssa osallistuen muun muassa Sileävalukerhon järjestämille ulkomaanmatkoille. Lindblom jäi eläkkeelle asuntohallituksesta vuonna 1978, jonka jälkeen hänen nimensä tuli esille vielä 1980-luvun alussa Noppa-jutun yhteydessä. Nopan entisen toimitusjohtajan Pauli Kemmon mukaan Lindblom vastasi aravatuotantoa harjoittaneiden rakennusliikkeiden SDP:n poliitikoille maksamista kynnysrahoista. Armas Puolimatkan elämäkerran kirjoittaneen Antti Tuurin mukaan Lindblomilla oli jopa Puolimatkan luottokortti henkilökohtaisessa käytössään. Muiden tehtävisensä ohella Lindblom oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuonna 1948 sekä Espoon kunnan- ja kaupunginvaltuustojen jäsen 1960–1972. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1956 ja 1962. Lindblomin julkinen toiminta vaikuttajana päättyi 1982, jolloin hän joutui ikänsä vuoksi jättämään Enso-Gutzeitin hallintoneuvoston puheenjohtajuuden. Lindblom kuoli kotonaan Espoossa pitkällisen sairauden jälkeen 78-vuotiaana elokuussa 1990.
Perhe
Lindblomin puoliso oli Messukylässä syntynyt ja Pietarissa varttunut suutarin tytär Aura Georgina Sammal (1908–1997), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1934. Heidän poikansa on ministeri ja pankinjohtaja Seppo Lindblom. Olavi Lindblomin veli oli viihdemuusikko ja liikemies Leo Lindblom.
Kudeb
Kudeb on Latvian Alūksnen kunnasta alkava ja pääasiassa Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueella virtaava joki, joka on Velikajan sivujoki.
Joen kulku
Joki virtaa kahden valtion läpi. Se kulkee ensimmäiset 17 kilometriä Haanjan ylängön reunaa eli Alūksnen ylänköä alas Pededzesin pitäjässä, joka kuuluu Latvian puolella Alūksnen kuntaan. Joki on kuitenkin 4,9 kilometrin matkalla raja-jokena, joten loput 82 kilometristä eli 60–65 kilometriä jäävät Venäjän puolelle. Siellä joki käy Petserin piirissä, mutta pysyy alajuoksulla Palkinon piirissä loppumatkan kohti Velikajan alangolle.
Borovitskajan metroasema
Borovitskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 23. tammikuuta 1986.
Kudeb
Joen kulku
Joki saa alkunsa ylängön ojitetun alueen ojista, jotka sijaitsevat rajan tuntumassa Zaicevan kylän lähellä. Oja virtaa kohti Venäjän rajaa ja seuraa rajaa aluksi pohjoiseen päin. Rajaa seuratessaan siihen yhtyvät (ei ehkä tässä järjestyksessä) Berzupite, Isanka, Šepika ja Ilvoka. Sitten Venäjän puolella oja kääntyy rinnettä alas ja kaartuu samalla kohti itää, jolloin siihen yhtyvät Mesguška, Lidva, Vruda ja Nalitsa. Äkkiä joeksi kasvanut uoma kääntyy edellen kohti etelää, kunnes se käännähtää siellä itään päin. Puolivälissä siihen yhtyy Glubotšenka, mutta joki säilyttää suunnan Velikajalle saakka. Alussa joki laskeutuu nopeasti alaspäin kaltevuuden ollessa 4,5 metriä kilometrille. Velikaajan alangolla joen kaltevuus on enää alle 0,5 metriä kilometrille.
Pöyliön mylly
Pöyliön mylly on Rovaniemellä, Pöyliöjärven pohjoispuolella sijaitseva vesimylly. Se on alun perin rakennettu 1600-luvulla kotitarvemyllyksi, ja lupa teolliseen myllytoimintaan haettiin vuonna 1852. Myllyn omistajina ovat aikanaan olleet useat Lapin teollisuuden historian merkkihenkilöt, kuten Anders Kurth, Hugo R. Sandberg ja Jarl Sundqvist. Mylly paloi vuonna 1944, mutta rekonstruoitiin alkuperäiseen asuunsa Lapin sodan jälkeen. Nykyisin mylly toimii vesi- ja sähkövoimalla. Myllyä pidetään Rovaniemen vanhimpana teollisuusrakennuksena.
Historia
Antti Kurtti (Tornioon muutettuaan käytti nimeä Anders Kurth) osti Pöyliön myllyn vuonna 1879 ja haki Rovaniemen käräjillä 21.3.1879 § 225:n kohdalla lupaa myllytullin eli jauhatusmaksun korottamiseen, mihin suostuttiin sillä ehdolla, että hän rakentaa myllylle ympäri vuoden kuljettavan tien. KO:n ptk:ssa on m.m.merkinnät ruotsiksi:
Kudeb
Valuma-alue ja sivujoet
Lähteet: 1 =, 2 =
Joen valuma-alueella on joitakin järviä, mutta niitä ei ole juurikaan joenuomassa. Useimmat järvet laskevat ojansa sivujokiin tai suoraan Kudebiin vasta sen keskijuoksulla (kuten esimerkiksi Mogilnoje).
Pöyliön mylly
Historia
Anders Kurthin jälkeläisiltä Pöyliön mylly siirtyi metsäpäällikkö Hugo Rikhard Sandbergille vuonna 1904. Iso-Samperin tytär asessorska Ingeborg Sjöblom puolestaan myi myllyn vuonna 1939 Kemiyhtiön metsäpäällikölle Jarl Julius Sundquistille. Sundquistin jälkeläisiltä myllykartanon osti varatuomari Tuomo Pekkala 19. kesäkuuta 1972. Mylly jauhoi viimeisen virallisen kerran 8.12.1975. Vielä toukokuussa 1976 kuitenkin jauhettiin ilman korvausta isännille kylvöpäätösten jälkeisiä jäännösviljoja.
Kudeb
Hallintoalue
Valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin. Joen vesistörekisterin numero on 01030000212102000028921. Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin Pihkovan alueeseen.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 2002
thumb|right|Soldier Hollowin hiihtostadion. thumb|right|Mäkihyppystadion. thumb|right|Hiihtäjiä. 2002 talviolympialaisissa Salt Lake Cityssä, Utahissa, Yhdysvalloissa järjestettiin maastohiihdossa, yhdistetyssä ja mäkihypyssä 18 kilpailua.
Maastohiihdot käytiin Soldier Hollowissa ja mäkihypyt Park Cityssä.
1,5 km sprintti (v)
Ajankohta: 19. helmikuuta 2002 <br style="clear:both" />
15 km (p)
Ajankohta: 12. helmikuuta 2002 <br style="clear:both" />
10+10 km takaa-ajo (p+v)
Ajankohta: 14. helmikuuta 2002
30 km yhteislähtö (v)
Ajankohta: 9. helmikuuta 2002
Espanjan Johann Mühlegg menetti kultamitalinsa jäätyään kiinni dopingin käytöstä. <br style="clear:both" />
50 km (p)
Ajankohta: 23. helmikuuta 2002
Espanjan Johann Mühlegg menetti kultamitalinsa jäätyään kiinni dopingin käytöstä. <br style="clear:both" />
10 km (p)
Ajankohta: 12. helmikuuta 2002
Venäjän Olga Danilova menetti hopeamitalinsa ja Larisa Lazutina neljännen sijansa jäätyään kiinni dopingin käytöstä.<br style="clear:both" />
5+5 km takaa-ajo (p+v)
Sijoille 1-2 sijoittuneet Venäjän Olga Danilova ja Larisa Lazutina menettivät mitalinsa jäätyään kiinni dopingin käytöstä. <br style="clear:both" />
15 km yhteislähtö (v)
Venäjän Larisa Lazutina menetti hopeamitalinsa jäätyään kiinni dopingin käytöstä. <br style="clear:both" />
30 km (p)
Kilpailun alun perin voittanut Venäjän Larisa Lazutina ja kahdeksanneksi sijoittunut Olga Danilova hylättiin heidän jäätyä kiinni dopingin käytöstä.
<br style="clear:both" />
4 x 5 km viesti
Ajankohta: 21. helmikuuta 2002 <br style="clear:both" />
Sprintti
Ajankohta: 21.-22. helmikuuta 2002
Normaalikilpailu
<br style="clear:both" />
Joukkuekilpailu
Ajankohta: 16. - 17. helmikuuta 2002 <br style="clear:both" />
Normaalimäki K90
Ajankohta: 10. helmikuuta 2002 <br style="clear:both" />
Suurmäki K120
Ajankohta: 13. helmikuuta 2002 <br style="clear:both" />
Joukkuekilpailu K120
Ajankohta: 18. helmikuuta 2002
Saksan joukkue voitti Suomen pienimmällä mahdollisella erolla, yhdellä pisteen kymmenesosalla. <br style="clear:both" />
Mercallin asteikko
Mercallin asteikko kuvaa maanjäristyksen intensiteettiä eli sen aiheuttamia tuhoja ja muita vaikutuksia maanpinnalla tietyssä paikassa. Asteikossa on kaksitoista porrasta. Mercallin asteikko on subjektiivinen asteikko, eli sen arvo riippuu havaitsijasta ja havaintopisteestä. Tunnetumpi Richterin asteikko on objektiivinen asteikko, ja se kuvaa maanjäristysprosessissa vapautuvaa energiaa eli järistyksen magnitudia.
Richterin asteikolla ja Mercallin asteikolla on suora yhteys. Mitä suurempi on järistyksen magnitudi, sitä suuremmat vaikutukset sillä on maanpinnalla eli se saa suuremman järistysintensiteetin. Järistyksen aiheuttamat tuhot heikkenevät sen keskipisteestä poispäin mennessä, joten kauempana keskipisteestä järistys saa pienempiä Mercallin arvoja, vaikka sen magnitudi pysyy samana. Syvät tai syrjässä tapahtuvat maanjäristykset voivat saada pienen intensiteettiarvon, vaikka niiden magnitudi olisi hyvinkin iso.
Alimman eli I-luokan järistystä (magnitudi alle 3,4) ihmiset eivät pysty havaitsemaan. Ylimmän, XII-luokan järistys (magnitudi yli 8,0) aiheuttaa kutakuinkin täydellisen tuhon.
Muunnettu Mercallin asteikko
Nykyisin käytössä oleva maanjäristyksen vaikutuksia, intensiteettiä mittaava muunnettu Mercallin asteikko eli MMI-asteikko. Se on kehitetty aikaisemmista Giuseppe Mercallin 1800-luvun lopulla käyttöön ottamasta Rossi-Forelin asteikosta. Mercallin asteikon aiempia muunnelmia olivat muun muassa Mercalli–Cancani–Sieberg-asteikko (MCS) ja Mercalli–Wood–Neuman-asteikko (MWN). Nykyinen MM-asteikko on Charles Richterin muokkaama.
Heino Aspelin
Heino Lemmitty Aspelin (18. heinäkuuta 1881 Helsinki – 16. tammikuuta 1957 Helsinki ) oli suomalainen arkkitehti, pilapiirtäjä, sarjakuvantekijä ja mainosgraafikko.
Aspelinin vanhemmat olivat professori, valtionarkeologi Johan Reinhold Aspelin ja Anna Sofie Elisabeth Nielsen. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1900 Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta ja opiskeli arkkitehtuuria Polyteknillisessä opistossa ja sitten kuvataidetta äitinsä kotikaupungin Kööpenhaminan taideakatemiassa vuodesta 1903. Vuodet 1905–1906 hän vietti Pariisissa.
Aspelin alkoi piirtää karikatyyrejä Kööpenhaminassa. Hänen piirroksiaan julkaistiin etenkin pilalehti Tuulispäässä, mutta myös ulkomaisissa lehdissä. Hän suunnitteli myös muun muassa kirjankansia ja mainoksia. Suomen itsenäistyttyä pilalehtien tarve pieneni, ja Aspelin työskenteli myöhempinä vuosinaan muun muassa Suomen Arkkitehtiliitossa, kirjapainossa ja pankkiiriliikkeessä.
Aspelin oli myös yksi ensimmäisiä suomalaisia sarjakuvantekijöitä. Tuulispäässä julkaistiin hänen sarjakuvaansa nimeltä Väkevämies.
Heino Aspelinin ensimmäinen puoliso Rauha Magdalena Sundelin oli kenraali Alexander Järnefeltin avioton tytär. He erosivat vuonna 1942, minkä jälkeen Aspelin nai Margit Charlotta Regnellin. Hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan kaksi lasta, joista toinen oli näyttelijä Kati Aspelin (myöh. Haapkylä).
Uncharted 2: Among Thieves
Uncharted 2: Among Thieves on Naughty Dogin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema toimintaseikkailupeli, joka on julkaistu vuonna  PlayStation 3:lle. Peli on jatko-osa Uncharted: Drake's Fortune -pelille.
Pelaaminen
thumb|200px|left|Nathan ampumassa vihollista, joka käyttää suojanaan kilpeä. Among Thieves sisältää uusia pelimekaniikkoja kuten hiiviskelyelementtejä, ja se vaihtaa kiipeilymekaniikan vapaammaksi. Päähenkilö Nathan ”Nate” Drake voi myös kääntää ja asettaa joitain esineitä käyttääkseen niitä suojanaan tulitaisteluissa. Pelissä ei ole yhtään lataustaukoa.
Natella on pelissä myös pimeämpi puolensa, ja hän oppii ymmärtämään mikä tekee hänestä varkaan (Among Thieves, ). Pelin ohjaaja Bruce Straleyn mukaan vihollisten tekoäly on päivitetty vastaamaan pelin uusia hiiviskelyelementtejä. Vihollisilla on uudenlainen näkösysteemi, ja jotkut viholliset ovat muita viisaampia. Nähtyään vilauksen Natesta, osa vihollisista voi kuvitella nähneensä harhoja. ”Viisaammat” viholliset tutkivat asiaa tarkemmin, jolloin pelaaja voi kuitenkin käyttää hyödykseen hiljaista väijytyshyökkäystä. Viholliset avaavat tulen vasta nähtyään Naten selvästi. Viholliset ovat myös interaktiivisempia ympäristöjen kanssa ja he seuraavat Natea tämän kiipeillessä ja hyppiessä rotkojen yli.
Uusien pelielementtien lisäksi myös pelimoottoria on paranneltu sopivammaksi PlayStation 3:lle. Kehittäjäyhtiö Naughty Dogin oli tarkoitus hyödyntää Cell-prosessorin SPU-yksiköitä maksimaalisesti, ja yhtiön arveluiden mukaan he hyödynsivät sitä noin 30 % pelisarjan ensimmäisen osan aikana. Elokuussa 2009 selvisi, että peli hyödyntää lähes 100 % prosessorin SPU-yksiköistä, luoden peliin realistisemmat ympäristöt ja animaatiot.