cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raoul Grünstein
Grünstein perusti Image-lehden vuonna 1985, alkujaan valokuvausharrastajien jäsenjulkaisuksi. Hän toimi lehden päätoimittajana vuoteen 1991. Hän oli Imagen, Bisnes.fi:n, Mondon, Muodon ja Viinin kustantaja vuoteen 2005, jolloin A-lehdet osti koko yhtiön. Vaikka Image Kustannus ei tuonut rahaa, Grünstein sai yhtiöön sijoittamansa rahat moninkertaisesti takaisin myydessään sen A-lehdille. Ne rahat mahdollistivat Korjaamon laajennuksen.
Grünstein perusti vuonna 2004 Töölöön Kulttuuritehdas Korjaamon, jonka toimitusjohtaja ja taiteellinen johtaja hän oli. Grünsteinin mukaan Kulttuuritehdas Korjaamo on "tappiollista toimintaa, pointtina on rakentaa merkityksellistä toimintaa.” Kulttuuritehdas Korjaamo ajeutui velkasaneeraukseen 25.9.2014 . Grünstein oli Korjaamon toimitusjohtaja vuoteen 2016.
Grünstein omistaa konsulttitoimiston Image Match ja Korjaamo Experience -tuotantoyrityksen.
Grünstein on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri (1991), ja lisäksi hän on opiskellut teknistä fysiikkaa ja filosofiaa. Hän voitti arvostetun Fotofinlandia valokuvakilpailun vuonna 1994.
Hän on juutalaista sukua ; isoisä on Jakob Grünstein ja isä Boris Grünstein. Hänen veljensä Michel Grünstein oli myös mukana Imagen taustalla.
Hän on ollut avoliitossa professori Anu Kantolan kanssa.
Nälkäjärvi (Jyväskylä)
Nälkäjärvi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Korpilahdella Saukkolan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,0 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 149,3 metriä mpy.
Jiyuan
Jiyuan on kaupunki Kiinan Henanin maakunnan luoteisosassa. Kaupunki on aliprefektuuri eli piirikuntatason kaupunki joka ei kuulu mihinkään prefektuuriin. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 100 kilometriä maakunnan pääkaupunki Zhengzhousta luoteeseen. Kaupungin pinta-ala on 1 931 neliökilometriä ja asukasluku 675 757 (vuonna 2010).
Kaupunki rajoittuu pohjoisessa Jinchengin, idässä Jiaozuon, etelässä Luoyangin sekä lännessä Yunchengin prefektuuritason kaupunkeihin. .
Kaupunki jakautuu 5 alipiiriin ja 11 suurkuntaan.
Jiyuan sai nimensä vuonna 596 Jijoen mukaan. Suomeksi Jǐyuán tarkoittaa Jijoen alkulähdettä. Saman joen mukaan saivat Jinan (nán: 'etelä'), Jining (níng: 'rauha'), ja Jiyang (yáng: 'auringon puoli', eli 'etelän puoli') Shandongin maakunnassa. Vuonna 1988 Jiyuanin piirikunta sai kaupungin aseman. Vuonna 1997 Jiyuan tuli maakunnan suoraan ohjaukseen. Sitä ennen se luului Jiaozuon prefektuuritason kaupunkiin.
Luettelo Tuusulan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Tuusulan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Tuusulan kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
7066 Nessus
7066 Nessus on kentaureihin kuuluva pikkuplaneetta, joka kiertää Aurinkoa aurinkokunnan ulko-osissa. Nessus löydettiin Spacewatch-ohjelmalla vuonna 1993. Nessus sai nimensä kreikkalaisen mytologian Nessos-kentaurin mukaan. Ennen nimeämistään pikkuplaneetta tunnettiin väliaikaisella tunnuksella 1993 HA2. Koska Nessuksen absoluuttinen magnitudi (H) on 9,6, sen läpimitta on todennäköisesti 35–75 kilometriä.
Rastasviheltäjät
Rastasviheltäjät (Colluricincla) on Australaasiassa tavattava varpuslintusuku, jonka taksonomia on epäselvä. Osa tutkijoista sijoittaa sen omaksi heimokseen osa osaksi viheltäjiä. Sukuun kuuluu 5 lajia.
Rastasviheltäjät ovat rastaiden kokoisia, melko huonosti tunnettuja varpuslintuja. Ne elävät Australiassa, Papua-Uudessa-Guineassa ja Indonesiassa.
Nikke Knatterton
thumb|Saksalaisen kokonaisjulkaisun (2007) kansikuva. Nikke Knatterton on Manfred Schmidtin (1913–1999) luoma sarjakuvahahmo, joka esiintyi ensimmäisen kerran saksalaisessa Quick-kuvalehdessä 3. joulukuuta 1950. Yksityisetsivä Knatterton tunnetaan parhaiten huimasta päättelykyvystään, uskomattomista teknisistä apuvälineistään ja ronskista huumoristaan sekä huudahduksesta ”Johtopäätös!” ( eli ”Minä päättelen!”). Sarjakuvien lisäksi Knatterton seikkaili myös näytelmäelokuvissa ja TV-piirrossarjassa.
Hahmon synty
thumb|Knatterton-hahmo vuodelta 1935. Nikke Knattertonin hahmo syntyi jo vuonna 1935, kun Schmidt kirjoitti ja piirsi Die Grüne Post -viikkolehteen salapoliisitarinan ”Der Hilferuf der Maud O’Key”, jonka tapahtumat sijoittuivat Chicagoon. Päähenkilön nimi oli Nick Knatterton, ja hahmolla oli jo tuttu leuka ja ruudullinen takki. Seuraavan kerran hahmo seikkaili vuonna 1946 Die Landpost -lehdessä; tarinan otsikko oli ”Der Schuß in den künstlichen Hinterkopf” eli ”Laukaus tekotakaraivoon”.
Selostusta ei voitane pitää aivan totuudenmukaisena, koska Schmidt oli piirtänyt sarjakuvia lapsesta alkaen ja käyttänyt myös puhekuplia tottuneesti. Toinen tarina kertoo, että joskus vuoden 1946 aikoihin Schmidt olisi saanut ystävältään amerikkalaisen Classic Comics -julkaisun, jossa oli jokin Charles Dickensin romaani sarjakuvasovituksena. Ystävä luonnehti sarjakuvaa tulevaisuuden alaksi, ja Schmidt kiinnostui aiheesta, tutustui myös Teräsmieheen, muokkasi tarinan ”Laukaus tekotakaraivoon” alkua sarjakuvaversioksi ja tarjosi sitä Quick-lehteen, jota hän oli avustanut pilapiirroksin. Päätoimittaja Anton Sailer hyväksyi ehdotuksen, ja sarjakuvaa alettiin julkaista jatkotarinana.
Sarjakuvalle luotiin oheistuotteita (pelikortteja, värityskirjoja, naamareita yms.), ja piirrostarinoita julkaistiin ulkomaisissakin lehdissä. Sarjakuvaa julkaistiin usean vuoden ajan, mutta tarinoiden kehittely kävi Schmidtille yhä työläämmäksi:
Vuonna 1959 Schmidt luopui sarjakuvan piirtämisestä ja ryhtyi Quick-lehden matkareportteriksi.
Hahmo
thumb|”Laukaus tekotakaraivoon” -tarinan kehitysvaiheita: Ylinnä kuvitusta vuoden 1946 tarinaan. Toisena alkuperäinen sarjakuva Quick-lehdestä 49/1950. Kolmantena uudelleen piirretty versio vuodelta 1952. Alinna tuntemattoman piirtäjän jugoslavialainen piraattiversio vuodelta 1953. Nikke Knatterton (täydelliseltä nimeltään Nikolaus Kuno Freiherr von Knatter, suomeksi paroni Nikolaus Kuno von Knatter), syntyi Kyritzissä (tunnetaan myös nimellä "Kyritz an der Knatter"), ja hänen vanhempansa olivat Casimir Kuno von Knatter sekä Corinna Pimpsberg.
Nikke Knattertonin ylivertaisuus salapoliisina perustuu päättelykyvyn ja laajan tietämyksen lisäksi hänen erityisen tarkkoihin aisteihinsa ja muistiinsa. Nikke pystyy vaikkapa erottamaan sormenjäljet ikkunalaudalta, ja hänen kuvamuististaan löytyvät muun muassa kaupungin kartta ja kaikki kaupungin länkisääriset rikolliset. Nikke ei voita vastustajiaan niinkään voimankäytöllä, vaikka hän vannoutuneena pasifistina aseiden sijaan suosii esimerkiksi tarkasti suunnattua nyrkiniskua roiston leukaan, vaan hän käyttää apunaan erilaisia ovelia varusteita. Valikoimaan kuuluvat muun muassa tekotakaraivo, teräsvahvisteiset housuntakamukset ja tekoparta, jonka sisällä on laskuvarjo. Sittemmin James Bond vei Knattertonin temput ”korkeimpaan ja vieläpä vakavaksi tarkoitettuun täydellisyyteensä”.
Nikke pukeutuu aina ruudulliseen sarkapukuun ja lippahattuun ja polttelee piippua. Asu yhdistetään populaarikulttuurissa Sherlock Holmesiin, ja varsinkin Holmesin ylivertainen päättelykyky joutuu Knatterton-tarinoissa parodioinnin kohteeksi. Kyse on kuitenkin 1930-luvun silmälasien läpi nähdystä Holmesista, sillä Schmidt mainitsi hahmon esikuvaksi Hans Albersin esittämän Holmesin, joka oli nähty vuoden 1937 elokuvassa Sherlock Holmes. Hahmon nimi Nick Knatterton viittaa kuvitteellisiin salapoliiseihin Nat Pinkertoniin, jonka esikuvana oli Yhdysvaltain ensimmäisen etsivätoimiston perustaja Allan Pinkerton, ja Nick Carteriin. Molemmat seikkailivat 1900-luvun alun toiminnallisessa kioskikirjallisuudessa, joka kuului kouluikäisen Schmidtin suosikkilukemistoon.
Sarjakuvahuumorin keinoja
Nikke Knattertonin ironia ja metafiktio perustuvat Schmidtin käyttämiin tekstilaatikoihin, joissa sarjakuvan tapahtumia selitetään ja kommentoidaan; usein selitykset ovat näennäisen tarpeettomia tai jopa absurdeja. Yleensä laatikosta lähtee nuoli, joka osoittaa ironisen tarkasti, mihin selitys kohdistuu, ja tällä keinolla Schmidt parodioi sarjakuvan kerrontamuotoa. Usein selitykset ovat me-muodossa: ”Koska laite on läpinäkymätön kuin valtion virkakoneisto, esitämme tässä poikkileikkauksen.” Joskus tekstilaatikkoa on vielä selventämässä toinen tekstilaatikko. Sarjakuvateknisesti laatikot olivat tuohon aikaan omintakeisia ja epätavallisia kerrontakeinoja, ja niitä voidaan verrata käyttöohjeisiin, joissa kuvat ja sanat täydentävät toisiaan.
Toinen Schmidtin vaalima tekniikka olivat läpileikkaukset. Koneiden ja rakennelmien toimintaa havainnollistetaan läpileikkauspiirroksin ja näin korostetaan niiden futuristisuutta ja epärealistisuutta. Piirrosten naiivi innokkuus kommentoi 1950-luvun teknistä kehitysoptimismia.
Tapahtumapaikat ja tapahtumat
Sarjakuvatarinat sijoittuvat Saksaan, eri puolille Eurooppaa sekä villiin länteen. Alun perin Nikke Knattertonin asuintalon sijaintipaikaksi ilmoitettiin ”Bakerstreetin ja Hollywoodstreetin kulma”. Osoitteella viitattiin hahmon taustaan: tarinoissa pilkan kohteeksi joutuivat niin Sherlock Holmes kuin Amerikan yhdysvallatkin – erityisesti toiminnantäyteiset, sensaatiohakuiset amerikkalaiset rikosseikkailut, joissa päähenkilöt joutuvat täpäriin vaaratilanteisiin ja pelastautuvat jollakin mielikuvituksellisella tempulla.
Quick-lehdessä julkaistiin värikkäitä kuvareportaaseja eri puolilta maailmaa, ja Nikke Knattertonin seikkailut tyydyttivät lukijoiden kaukokaipuuta siinä missä lehden jututkin. 1950-luvulla ulkomaanmatkat olivat monille saksalaisille vielä etäisiä haaveita.
Tarinoissa esiintyvät usein hyväuskoinen malli Molly Moll (laulajana Dolly Duuri), alamaailman kohtauspaikan Alibi-baarin emäntä Virginia Peng, Jalokivi-Juppe ja keksijä Leo Liuos. Poliisit eivät suhtaudu Nikkeen varauksettoman ystävällisesti vaan pitävät Nikkeä yleensä pilkkanaan. Sarjakuvassa poliisiin viitataan jopa sanoilla ”valtiollinen väkivalta”. Myös verottaja (verotarkastaja Nuusku) on usein irvailun kohteena. Tavallisesti rikoksen kohteet tai niiden teettäjät ovat yläluokkaa tai huomattavassa asemassa olevia henkilöitä. Niken ratkomat tapaukset saattavat päättyä jonkinlaiseen sopimukseen ja yhteisymmärrykseen. Myös taiteilija Max Wachs esiintyy joskus tarinoissa.
Vuoden 1955 epäsiveellisyyskohu
thumb|Knatterton-aiheinen raitiovaunulippu mainosti Münchenin kaupungin uimaloita ja johti rikosilmoitukseen. Vuonna 1955 Manfred Schmidt piirsi Münchenin kaupungin mainoskampanjaan kymmenen Knatterton-aiheista mainoskuvaa, joilla markkinoitiin kaupungin uimaloita. Kuvat painettiin raitiovaunulippujen kääntöpuolelle. Muutamissa kuvissa oli Knattertonin tapaisia kaksimielisiä lausahduksia. Kesäkuussa 1955 Abendzeitung-lehti kertoi, että piirrokset olivat herättäneet ”vastalauseiden myrskyn”, koska kasvattajat uskoivat kuvien vaikuttavan haitallisesti koulunuorisoon. Baijerin kristillissosiaaliseen unioniin kuulunut kaupunginhallituksen jäsen Centa Hafenbrädl moitti piirroksia siitä, että niissä on ”liian paljon seksiä ja liian vähän hyvää makua”. Ylipormestari ehdotti, että loput liput mitätöisiin kerralla, mutta siitä olisi koitunut kaupungille 8 000 markan tappio. Niinpä asia jäi kaupunginhallituksessa sillensä.
Epäsiveellisiä kuvia ja kirjoituksia vastustava viranomainen Zentralstelle zur Bekämpfung unzüchtiger Bilder, Schriften und Darstellungen teki sen jälkeen Münchenin kaupungista rikosilmoituksen, koska piirroksia pidettiin epäsiveellisinä ja nuorisolle haitallisina. Asiantuntijana kuultu nuorisopsykologi Hans Luxemburger kuitenkin arvioi, ettei piirroksia voitu missään tapauksessa pitää nuorisolle haitallisina, ja esitutkinta päättyi siihen.
Saksassa
Nick Knatterton -sarjakuvaa julkaistiin saksalaisessa Quick-lehdessä vuosina 1950–1959. Sarjakuva oli mustavalkoinen. Jo vuonna 1952 julkaistiin ensimmäinen kokoomavihko 100 Abenteuer des berühmten Meisterdetektivs, joka sisälsi siihen mennessä ilmestyneet seikkailut. Varhaisimpia sivuja piirrettiin tähän julkaisuun uusiksi. Sadan seikkailun vihkoja julkaistiin vuoteen 1959 mennessä kaikkiaan seitsemän, mutta niistä puuttuvat kaksi viimeistä Quick-lehden tarinaa (”Pää lensi Thamesiin” ja ”Supermehiläisen salaisuus”).
Kaksi televisiosarjasta muokattua värillistä sarjakuvatarinaa julkaistiin vuonna 1982 Fernsehwoche-lehdessä.
thumb|Vasemmalla ruutu saksalaisesta Knatterton-julkaisusta, oikealla alankomaalainen retusoitu julkaisu.
Hollannissa
Nikke Knatterton -sarjakuvaa julkaistiin alankomaalaisessa Volkskrant-lehdessä helmikuusta 1954 joulukuuhun 1964. Schmidtin piirrokset joutuivat Alankomaissa sensuurin (retusoinnin) kohteeksi: naishahmojen rintoja peitettiin ja asuja muutettiin siveellisemmiksi, esimerkiksi bikinejä uimapuvuiksi.
Alankomaissa julkaistiin myös kokoomavihkoja.
Turkissa
Myös Turkissa Schmidtin piirrosjälkeä muokattiin: kun Knatterton-sarjakuvaa julkaistiin Milliyet-lehdessä, naishahmojen muotoja muuteltiin entistäkin rehevämmiksi, jotta ne vastaisivat itämaista kauneusihannetta. Turkissakin julkaistiin kokoomavihkoja.
Jugoslaviassa
Kerempuh lakkautettiin vuonna 1958, ja sen jälkeen Knatterton seikkaili Vjesnik-lehdessä; vielä tuolloin julkaistiin myös yksi jugoslavialaisten sepittämä ja piirtämä tarina. Schmidtin oli käytännössä mahdotonta valvoa tekijänoikeuksiaan rautaesiripun takana Jugoslaviassa.
thumb|Bloody Cornerin kultasuoni. Ylempi näyte vanhasta suomennoksesta (1990), alempi uudesta suomennoksesta (2011).
Suomessa
Suomessa Knattertonin hahmo tunnetaan parhaiten 15-osaisesta TV-piirroselokuvasarjasta Nikke Knatterton: Mestarietsivän seikkailut (1978), joka esitettiin Yleisradiossa ensi kerran vuonna 1989 ja joka on uusittu ainakin kolmesti.
Suomeksi ilmestyi – televisiosarjan johdosta – vuonna 1990 Jalavan julkaisema sarjakuva-albumi, jossa on neljä tarinaa:
Julkaisun suomennosta on arvosteltu heikkolaatuiseksi: käännös on monin paikoin epätarkka, eivätkä kääntäjät ole huomanneet kaikkia sanaleikkejä.
CN Publishing ilmoitti julkaisevansa kaikki 18 sarjakuvatarinaa uusina suomennoksina joulukuusta 2009 alkaen, mutta sarjasta ilmestyi vain ensimmäinen albumi ”Laukaus tekotakaraivoon”, ennen kuin kustantamo joutui talousvaikeuksiin.
Sarjakuvatarinat
thumb|upright|Vuonna 1990 julkaistu suomalainen valikoima. Kokonaisjulkaisussa Schmidt järjesti sarjakuvatarinat uudelleen. Hakasulkeissa on ilmoitettu alkuperäinen ilmestymisjärjestys, ja lihavoinnit osoittavat, mitkä tarinat on julkaistu suomeksi.
Elokuvat
Sarjakuvan noustua nopeasti suosioon myös Saksan elokuva-ala kiinnostui Nikke Knattertonin hahmosta. Elokuvasovitusta alettiin suunnitella jo 1950-luvun alussa. Neuvottelut kuitenkin venyivät vuosien mittaisiksi, ja elokuvan juonesta muokattiin tavanomainen rikostarina, josta Knatterton-huumori karsiutui pois. Elokuva sai nimen Nick Knattertons Abenteuer: Der Raub der Gloria Nylon, ja se perustuu tarinaan ”Laukaus tekotakaraivoon”. Pääosan esittäjäksi kaavailtiin ensin Theo Lingeniä, mutta lopulta rooliin valittiin melko tuntematon Karl Lieffen. Gert Fröbellä oli sivuosa, mutta elokuvaa markkinoitiin hänen nimellään. Elokuvan ohjasi Hans Quest. Ensi-ilta oli 15. tammikuuta 1959, eikä menestys ollut kummoinen.
Elokuvasta ryhdyttiin tekemään uusintaversiota vuoden 2000 paikkeilla. Elokuvan Nick Knatterton – Der Film budjetti oli noin kahdeksan miljoonaa euroa, ja sen ohjasi Niki List. Koeyleisö arvioi elokuvaa kielteisesti, mutta tuotantoyhtiö Helkon Media ilmoitti elokuvan saapuvan teattereihin. Yhtiö joutui kuitenkin vararikkoon lokakuussa 2002 ja elokuva jäi konkurssipesän omaisuudeksi. Elokuvaa ei ole koskaan julkistettu Saksassa, mutta Itävallassa elokuva pääsi teattereihin vuonna 2005.
Televisiosarja
1970-luvulla Knatterton siirtyi televisioon, kun Schmidt tuotti ja ohjasi 15-osaisen piirroselokuvasarjan Nikke Knatterton: Mestarietsivän seikkailut. Piirroselokuvat seuraavat vain väljästi sarjakuvatarinoita. Sarjakuvien lailla myös animaatiot sisältävät alastomuutta, seksuaalisia vihjailuja ja absurdeja juonenkäänteitä.
Televisiosarja on julkaistu Saksassa sekä VHS-kasetteina että DVD:nä ja Suomessa suomenkielisenä DVD:nä. Sarjan suomensi Maija-Liisa Vuorjoki, ja kertojana toimi Jarmo Koski. Titta Jokinen toimi toisena kertojana jaksossa ”Alibi-baarin salaisuudet”.
Kun Finnkino julkaisi Nikke Knatterton -piirrossarjan huhtikuussa 2008 DVD:nä, levy myi kolmessa kuukaudessa kultalevyn verran.
Kuunnelmat
Audio Verlag julkaisi Saksassa neljä kuunnelmasovitusta vuonna 2007. Kertojana toimi Rolf Becker ja Knattertonia esitti Berndt Stephan:
A Night at the Opera (Blind Guardianin albumi)
A Night at the Opera on Blind Guardianin seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 25. maaliskuuta 2002. Edellisestä levystä Nightfall in Middle-Earthista oli kulunut jo neljä vuotta, koska etenkin laulaja Hansi Kürschillä oli ollut kiireitä Demons & Wizards -projektinsa kanssa.
Levy on samanniminen kuin Queenin klassikkoalbumi A Night at the Opera (1975), ja osa Blind Guardianin jäsenistä onkin tunnustautunut vankoiksi Queen-faneiksi.
Päivikkikasvit
Päivikkikasvit eli jääruohokasvit (Aizoaceae, synonyymi Ficoidaceae, joskus myös Mesembryanthemaceae) on Caryophyllales-kaksisirkkaislahkoon kuuluva kasviheimo. Heimoon kuuluu 122 sukua ja noin 1 100 lajia.
Lähes kaikki lajit (noin 96 %) ovat kotoisin eteläisen Afrikan kuivista osista. Loput lajeista kasvavat Australiassa ja Tyynenmeren saarilla sekä Kaliforniassa ja Etelä-Amerikassa. Suurin osa lajeista on mehikasveja ja kuuluvat alaheimoihin Mesembryanthemoideae ja Ruschioideae. Jotkin lajit kasvavat lähes kokonaan maan alla, maan pinnalle näistä kohoavat vain läpikuultavat lehtien kärjet.
Päivikkikasvit ovat hyönteispölytteisiä, ja niiden kukat muistuttavat mykerökukkaisten kukintoja.
Halmstad
Halmstad on entinen Ruotsin kaupunki ja nykyinen Halmstadin kunnan keskustaajama. Halmstad sijaitsee Hallandin läänissä ja Hallandin maakunnassa, ja se on Hallandin läänin pääkaupunki. Luonnonmaantieteellisesti ilmaistuna kaupunki sijaitsee Nissanjoen suulla Kattegatin itärannalla Ruotsin lounaisrannikolla. Vuoden 2010 lopussa Halmstadin taajamassa oli 58 577 asukasta.
Kaupungissa sijaitsee suosittu kesänviettopaikka Tylösandin merikylpylä. Kaupungin nähtävyyksiä ovat esimerkiksi Halmstadin linna ja Pyhän Nikolain kirkko 1300-luvulta.
Jalkapallojoukkue Halmstads BK pelaa vuonna 2022 Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Superettanissa.
Kulttuuri
Metallibändi Arch Enemy ja popduo Roxette ovat kotoisin Halmstadista.
Kuorma
Kuorma on Ruotsissa ja Suomessa käytössä ollut historiallinen heinien, halkojen, soran ym. määrän mittayksikkö, joka oli käytössä keskiajalta lähtien. Se tarkoitti sitä määrää, joka voitiin kerralla kuljettaa hevoskärryillä tai reellä. Käytännön elämässä mittayksikön suuruus vaihteli melkoisesti.
Heinämäärän mittana kesällä kuljetettu kuorma (kesäkuorma) oli noin 100 kg ja talvikuorma noin 200 kg. Talvikuorma oli suurempi, koska talvisin käytettävällä reellä pystyi kuljettamaan paljon suuremman määrän kuin kesäisin kärryillä. Heinät pystyi yleensä kuljettamaa kotiin usein kaukanakin sijainneilta niityiltä vasta talvella. Vaikka mittayksikön suuruus muuten vaihteli, niin verotuksessa sillä oli tietty suuruus. Yksi kesäkuorma heiniä vastasi 25 leiviskää eli 213 kg ja yksi talvikuorma (vinterlass) oli suuruudeltaan 50 leiviskää eli 425 kg.
Kuorma on ollut käytössä myös pinta-alan mittayksikkönä. Silloin yksi kuorma tarkoitti heinäsatoa, joka saatiin neljältä tynnyrinalalta. Yksi tynnyrinala oli 4 936,57 neliömetriä.
Varistori
thumb|Varistori thumb|Suurjännitevaristori Varistori eli VDR on vastus, jonka resistanssi muuttuu voimakkaasti jännitteen funktiona. Varistoreja käytetään usein ylijännitesuojina.
Varistorin resistanssi pienenee äkillisesti, kun siihen vaikuttava jännite ylittää määrätason. Varistoreja on saatavilla tyypillisesti 10 – 1 000 voltin ylijännitesuojaukseen. Piirilevylle juotettavien varistorien tehonkesto on yleensä watin luokkaa, mutta ne voivat kestää usean joulen suuruisen yksittäisenergiapulssin leikatessaan ylijännitepiikkiä.
Varistori valmistetaan piikarbidista, sinkkioksidista tai titaanioksidista. Tavallisin varistorityyppi on metallioksidivaristori (MOV). Siinä sinkin ja muiden metallien oksidit on asetettu kahden metallilevyn väliin. Suurilla jännitteillä oksidijyvästen väliset liitokset hajoavat, minkä vuoksi vastuksen resistanssi pienenee.
Joseph Mikararanga Busimba
Joseph Mikararanga Busimba (1912 – 7. syyskuuta 1974) oli kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1940 ja nimitettiin Goman hiippakunnan piispaksi 1. maaliskuuta 1960. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes XXIII, jota avustivat Napoléon-Alexandre Labrie ja Fulton John Sheen.
Busimba osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja toimi hiippakuntansa johdossa kuolemaansa saakka.
Puruvesi Pop
Puruvesi Pop -festivaali on vuodesta 2007 järjestetty kevyen musiikin tapahtuma Kerimäellä. Festivaalin järjestää Kerimäen iloinen kulttuuri ry (Keiku ry). Puruvesi-Pop on musiikkipainotteinen tapahtuma, joka on suunnattu kaiken ikäisille henkilöille. Puruvesi Pop -festivaalin kävijämäärä on kasvanut vuosittain, vuonna 2013 kävijämäärä oli 3 500 ja vuonna 2014 se oli 5 000 henkeä.
Järjestäminen lopetetaan
Kesien 2016 ja 2018 sääriskien toteutumisen johdosta tapahtuman toteuttamisen taloudelliset edellytykset murenivat ja tapahtuman järjestäminen keskeytettiin.
Livius Andronicus
Lucius Livius Andronicus (n. 284–204 eaa.) oli kreikkalais-roomalainen runoilija. Hän syntyi todennäköisesti Taraksen eli latinalaisittain Tarentumin kreikkalaissiirtokunnassa. Hän tuli Roomaan sotavankina tai hänet myytiin orjaksi sen jälkeen, kun Rooma 272 eaa. valloitti Taraksen.
Andronicuksen isäntä vapautti hänet pian, ja hän ryhtyi työskentelemään koulumestarina ja omaksui roomalaisen nimen. Hänen onnistui levittää hellenismiä Rooman varakkaan nuorison keskuuteen. Samalla hän ryhtyi uraauurtavaan työhön roomalaisen runouden perustajana. Caton mukaan ”roomalaiset eivät tunteneet minkäänlaista kunnioitusta runoutta kohtaan”.
Ennen Andronicusta roomalaisilla oli vain joitakin kansanomaisia loruja ja niitäkin melko vähän. Häntä voi pitää roomalaisen kirjallisuuden alkuunpanijana, sillä hän käänsi Odysseian latinaksi saturnista mittaa käyttäen sekä mukailemalla kreikkalaisia näytelmiä. Hänen teoksistaan on säilynyt ainoastaan fragmentteja.
Antiikin aikana Andronicuksen teokset kuuluivat koululaisten pakolliseen lukemistoon. Hänen teoksiaan ei juuri myöhemmin arvostettu ja todettiin, että niitä ei kukaan lue kouluaikojensa jälkeen omasta halustaan.
Ylä-Maksinka
Ylä-Maksinka on Keski-Suomessa Muuramessa ja Jyväskylässä Lähteelänperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,0 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 63 500 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,3 metriä ja suurin syvyys on 4,4 metriä. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 102,2 metriä mpy.
Henrik Robert Spåre
Spåren vanhemmat olivat Henrik Johan Spåre, everstiluutnantti Henrik Spåren poika, ja Beata Christina von Pfaler ja puoliso vuodesta 1787 Ulrika Charlotta Thileman (k. 1849). Spåre liittyi Porin rykmenttiin jo 1769 ja palveli siellä vapaaehtoisena 1770. Korpraali hänestä tuli 1775, alivänrikiksi hän yleni 1777 ja aliadjutantiksi 1783. Hän oli kornetti ja tallimestari henkirakuunarykmentissä 1785, kapteeniksi hän tuli 1792 ja sai palveluksesta eron sotaneuvoksen arvolla marraskuussa 1809. Spåre oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Abigail Fillmore
Abigail Fillmore (13. maaliskuuta 1798 – 30. maaliskuuta 1853) oli Yhdysvaltain entisen presidentin Millard Fillmoren vaimo ja Yhdysvaltain ensimmäinen nainen vuodesta 1850 vuoteen 1853.
Elämä
Fillmore syntyi Saratogan piirikunnassa New Yorkissa 13. maaliskuuta 1798. Hänen isänsä, paikallisesti tunnettu baptistisaarnaaja nimeltä Lemuel Powers, kuoli pian Abigailin syntymisen jälkeen. Hänen äitinsä muutti länteen, Semproniuksen kylään. Hänen äitinsä piti koulutusta erittäin tärkeänä ja Abigail kiinnostui kirjoista jo varhain.
Abigail työskenteli vuodesta 1817 lähtien kokopäiväisesti opettajana. Vuonna 1819 hän aloitti opettamisen yksityisessä New Hope Academyssa. Hänen vanhin oppilaansa siellä oli 19-vuotias Millard Fillmore. Pari ystävystyi nopeasti, mutta Fillmore keskittyi lakiopintoihinsa eikä avioliittoon. Vuonna 1823 Millard sai lakimiehen lupakirjan, ja pari meni naimisiin 5. helmikuuta 1826. Pari muutti vuonna 1830 Buffaloon, ja Millard teki siellä töitä lakimiehenä. Yhdessä Millard ja Abigail auttoivat perustamaan lainakirjaston ja korkeakoulun kaupunkiin. Kasvattaessaan lapsiaan Abigail luki paljon, opiskeli ranskaa ja oppi soittamaan pianoa.
Kun Millardin poliittinen ura vei hänet osavaltion edustajakokoukseen ja sitten kongressiin, Abigail matkusti usein hänen kanssaan jättäen lapsensa ​​Buffaloon. Vuonna 1849 Millard valittiin maan varapresidentiksi, ja kun presidentti Zachary Taylor kuoli gastroenteriittiin heinäkuussa 1850, Millard Fillmore astui presidentin virkaan.
Letizia Bonaparte
Maria Letizia Bonaparte (, o.s. Ramolino; 24. elokuuta 1750 Ajaccio, Korsika, Genovan tasavalta – 2. helmikuuta 1836 Rooma, Kirkkovaltio) oli korsikalainen aatelisnainen, joka oli Napoléon Bonaparten äiti. Hänet tunnettiin Ranskan keisarikunnassa myös arvonimellä Madame Mère.
Elämä ja ura
Vuonna 1764 Carlo Buonaparte meni naimisiin 14-vuotiaan Letizia Ramolinon kanssa, joka polveutui Korsikalla 1400-luvun puolivälistä asti asuneesta, hyvin toimeentulevasta suvusta. Perheen kaksi ensimmäistä, vuosina 1765 ja 1767 syntynyttä lasta kuolivat varhain. Joseph, ensimmäinen eloonjäänyt poika, syntyi vuonna 1768 ja Napoleon vuonna 1769. Jälkimmäinen syntyi keskellä Ranskan Korsikan valloituksesta seuranneita levottomuuksia. Letizia auttoi sitouttamaan lapsensa Korsikan yhteiskuntaan, kun taas hänen miehensä yritti saada pojilleen uraa Ranskassa. Carlo kuoli vatsasyöpään Montpellierissä vuonna 1785.
Letizia näki poikansa loistokkaan nousun ja kukistumisen ja kuoli 15 vuotta Napoleonin kuoleman jälkeen. Hän ei koskaan sopeutunut rooliinsa keisarin äitinä, ja vaikka hänellä oli suunnaton varallisuus, hän eli pääasiassa säästäväisesti eikä osallistunut yhteiskunnalliseen toimintaan, mikä teki hänestä hyvin epäsuositun Ranskassa eikä miellyttänyt Napoleonia. Vuoden 1814 Ranskan keisarikunnan kukistumisen jälkeen hän liittyi Napoleonin seuraan Elban saarelle ja oli perillä tämän pakosuunnitelmista, ja palasi Pariisiin sadan päivän keisarikunnan aikana. Waterloon taistelun jälkeen Letizia asettui Roomaan, jossa paavi Pius VII kohteli häntä hyvin ystävällisesti ja suojeli häntä voittajavaltioilta. Vuonna 1818 Letizia lähetti Aachenin konferenssiin liittoutuneille kirjeen, jossa hän pyysi Napoleonin vapauttamista sillä perusteella, että Napoleonin kuolemaan johtava sairaus oli poistanut kaikki mahdollisuudet, että hän voisi enää koskaan uhata maailmanrauhaa. Kirjeeseen ei vastattu. Napoleonin, tyttäriensä Paulinen ja Élisan sekä useiden lastenlastensa kuoleman jälkeen Letizia eli surumielistä elämää eristäytyneenä. Vuonna 1829 hän vammautui vakavan kaatumisen seurauksena ja oli lähes sokea kuollessaan vuonna 1836.
Disraeli Gears
Disraeli Gears on brittiläisen rockyhtyeen Creamin toinen albumi, joka julkaistiin marraskuussa 1967. Britannian listoilla se nousi korkeimmillaan viidenneksi. Yhdysvalloissa albumi merkitsi yhtyeen läpimurtoa ja oli valtaisa menestys saavuttaen vuoden 1968 puolella myyntilistojen neljännen sijan.
Albumin tuotti Felix Pappalardi, joka myöhemmin vaikutti rockyhtyeessä Mountain. Pappalardi ja vaimonsa Gail Collins olivat mukana myös kappaleiden ”Strange Brew” ja ”World of Pain” sävellystyössä. Albumin kannen suunnitteli australialainen artisti Martin Sharp, joka myös kirjoitti yhtyeen kitaristin Eric Claptonin kanssa kappaleen ”Tales of Brave Ulysses”.
Yhtye siirtyi albumilla psykedeelisen rockin suuntaan. Tämän kuulee esimerkiksi kappaleessa ”Tales of Brave Ulysses”, jonka single-julkaisu oli ensimmäisiä esimerkkejä wah-wah-pedaalin käytöstä. Myös kappaleessa ”World of Pain” on käytetty wah-wah-pedaalia. Rumpali Ginger Baker laulaa itse oman kappaleensa "Blue Condition".
Blind Joe Reynoldsin ”Outside Woman Bluesin” laulaa kitaristi Eric Clapton. Kyseinen kappale on ainoa perinteistä bluesia edustava kappale levyllä ja Clapton halusi sen ehdottomasti mukaan.
Albumi sisältää myös klassikoiksi muodostuneet kappaleet ”Strange Brew” ja ”Sunshine of Your Love”, joista jälkimmäinen on tunnettu kitara- ja bassoriffistään. ”Strange Brew’n” kitarasoolo on lähes nuotilleen sama, minkä Albert King soittaa edellisenä vuonna ilmestyneellä singlellä ”Crosscut Saw”. ”Mother’s Lament” on humoristinen vanha kapakkalaulu, jonka jäsenet laulavat pianon säestämänä vahvalla cockney-murteella ja paikoin asianmukaisesti pieleen.
Albumista on julkaistu myös deluxe-versio vuonna 2004, joka sisälsi alkuperäisen albumin lisäksi BBC:ssä ja albumin sessioissa nauhoitettuja raitoja. Lisäksi albumista on tehty dokumentti, joka julkaistiin vuonna 2006 DVD:nä. Dokumentti kertoo albumin tekoprosessista ja vaikutuksesta 1960-luvun musiikkiin.
Disraeli Gears valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Disraeli Gears – Deluxe Edition (2004)
{|
Bunkkeri (Helsinki)
Bunkkeriksi kutsutaan Helsingin Jätkäsaaressa sijaitsevaa vanhaa satamavarastorakennusta. Se valmistui vuonna 1972 tullaamattoman tavaran varastoksi Länsisatamaan, joka oli tuolloin rahtisatama. Myöhemmin se on toiminut Verkkokauppa.comin varastona. Vuonna 2008 rakennus siirtyi Helsingin kaupungille, joka vuonna 2018 myi sen SRV:lle 22,7 miljoonalla eurolla. Bunkkerin rakennesuunnittelijana 1970-luvulla toiminut Bertel Ekengren osallistui vuonna 2015 järjestettyyn kilpailuun, jossa haettiin toteuttajaa rakennuksen muutostöille, ja vuonna 2018 hän teki rakennusoikeudesta tarjouksen. Kaupunki ei kuitenkaan pitänyt tarjousta uskottavana.
Rakennus kunnostetaan liikuntatilaksi ja 300 asukkaan asuinrakennukseksi. Liikuntatiloihin kuuluu myös uimahalli. Helsingin kaupungin tavoitteena on saada liikuntatilat käyttöön vuoden 2026 aikana. Asuntojen arvioidaan valmistuvan vuonna 2027. Alkuperäisestä rakennuksesta puretaan remontin aikana huomattavia osia.
Industry Baby
Industry Baby on yhdysvaltalaisen rap-artistin Lil Nas X:n kappale, joka julkaistiin singlenä 23. heinäkuuta 2021. Kappaleella vierailee Jack Harlow. Se on kolmas single Lil Nas X:n esikoisalbumilta Montero. Kappaleen ovat tuottaneet Kanye West ja Take a Daytrip.
Kaupallinen menestys
Single nousi Yhdysvaltain singlelistan ensimmäiselle sijalle 12. listaviikollaan. Viikon aikana kappale tavoitti 64 miljoonaa kuulijaa radion välityksellä. Sitä toistettiin suoratoistopalveluiden kautta 23,2 miljoonaa kertaa ja myytiin digitaalisesti 34 300 kappaletta. ”Industry Baby” oli Lil Nas X:n kolmas ja Jack Harlowin ensimmäinen kappale, joka saavutti listan kärjen.
Mustarousku
Mustarousku (Lactarius turpis, syn. L. necator ja L. plumbeus) on koivu- ja kuusimetsissä kasvava rousku. Mustarousku ei ole myrkyllinen, mutta sen on epäilty olevan mutaatioita aiheuttava. Nykytiedon mukaan mustarousku on ryöpättynä hyvä ruokasieni, mutta sitä ei kuitenkaan suositella syötäväksi useita perättäisiä kertoja.
Koko ja ulkonäkö
Mustarouskun laakea lakki on melko leveä ja suppilon muotoinen. Suurimmillaan sen halkaisija voi olla jopa 20 senttiä. Lakki on väriltään vihertävän ruskea tai jopa musta, riippuen sienen kasvupaikasta: koivikoissa kasvavat sienet ovat kuusikoissa kasvavia tummempia. Lakin reuna on alaspäin kiertynyt. Sienen tiheässä kasvavat heltat ovat väriltään kellertävän valkoisia, mutta sienen vanhetessa niihin ilmestyy ruskeita laikkuja. Lyhyt ja tanakka jalka on lakin värinen, mutta vaaleampi. Sienen malto on kovaa ja sen runsas maitiaisneste on pysyvästi valkoista, eikä se muuta väriään ilman vaikutuksesta.
Mustarouskua ei saa sekoittaa myrkylliseen pulkkosieneen, jonka heltoista ei tule lainkaan maitiaisnestettä, ja jotka tummuvat melkein heti kosketettaessa.
Kasvuaika ja -paikka
Mustarouskua tavataan elokuusta aina marraskuuhun asti. Se on yleinen sieni ja kasvaa usein ryhminä rehevillä mailla, mutta sitä voi olla vaikea havaita sen värin ja matalan kasvutavan vuoksi. Kasvupaikkoja ovat esimerkiksi lehdot, peltojen laidat, puistot ja tiheät kuusikot.
Käyttö ravinnoksi
Mustarouskua pidettiin 1980-luvulle asti hyvänä ruokasienenä, mutta se poistettiin kauppasieniluettelosta siitä löydetyn nekatoriinin vuoksi. Aine aiheuttaa bakteereilla mutaatioita, joten se saattaa olla siksi myös karsinogeeninen eli syöpää aiheuttava. Tästä huolimatta ainakin vuonna 1985 ilmestynyt Käytännön sieniopas suosittelee edelleen sienen käyttöä erinomaisena ruokasienenä, jos se esikäsitellään keittämällä runsaassa vedessä noin viiden minuutin ajan. Suhtautumista mustarouskun myrkyllisyyteen on myös lievennetty 2000-luvulla. Sienitutkija Pertti Salon mukaan se hyväksytään nykyään ruokasieneksi, tosin tietyin rajoituksin. Salon mukaan mustarousku on keitettävä kunnolla, eikä sitä senkään jälkeen suositella lasten ja lasten hankkimista aikovien naisten ravinnoksi. Toisten näkemysten mukaan taas sienen myrkyllisyyttä on vahvasti liioiteltu, eikä mustarouskun syömistä tarvitse juuri rajoittaa.
Valkon kalasatama
pienoiskuva|oikea|Valkon satama. Valkon kalasatama on Loviisan Vårdössa sijaitseva kalasatama. Valko on Itäisen Suomenlahden keskeinen troolarisatama, joka on ollut pitkään silakankalastuksessa merkittävä tukikohta. Kalasatamassa on laitos- ja pakastustiloja ja se toimii kalanviljelyn tukikohtana. Kalasataman omistaa Loviisan kaupunki.
Meijerikoulu
Meijerikoulu oli aiemmin Suomessa oppilaitos, joka koulutti voinvalmistajia meijereihin. Voista tuli 1800-luvun loppupuolella Suomelle hyvin menestyvä vientituote, joka perinteisesti valmistettiin maatiloilla vaihtelevissa oloissa. Laadun varmistamiseksi ja parantamiseksi Suomeen alettiin perustaa meijereitä tuottamaan voita suurempina erinä valvotuissa prosesseissa.
Vuonna 1898 Suomessa toimi 27 meijerikoulua, jotka olivat nykyisiin ammattioppilaitoksiin verrattuna hyvin pieniä. Opiskelijoita oli tyypillisesti kymmenkunta kerrallaan ja opettajia yksi tai kaksi. 1950-luvun lopulla meijerikouluja oli toiminnassa enää kolme: Kokemäen ja Kuopion tietopuoliset meijerikoulut sekä Vaasan ruotsinkielinen meijerikoulu. Lisäksi toimi Jokioisissa valtion maitotalousopisto.
Toiminta
Tietopuolisista meijerikouluista vuonna 1927 annetun asetuksen mukaan tietopuolisen meijerikoulun tarkoituksena oli antaa voinvalmistajiksi aikoville henkilöille käytännöllistä harjaantumista ja tietopuolista opetusta maitotaloudessa. Tietopuoliset meijerikoulut olivat maataloushallituksen valvonnan alaisia.
Opetus
Tietopuolisen meijerikoulun oppijakso jakautui harjoittelujaksoon ja tietopuoliseen oppijaksoon. Sen lisäksi järjestettiin erikoiskursseja, joilla annettiin täydentävää tietopuolista ammattiopetusta.
Harjoittelujakso
Harjoittelujaksolla opastettiin nais- ja miespuolisia henkilöitä meijeritalouteen kuuluviin töihin maataloushallituksen tarkoitukseen hyväksymissä meijereissä. Meijeriharjoittelu kesti vähintään kaksi vuotta, joista ensimmäinen vuosi oli koeaikaa.
Harjoittelija sai harjoittelumeijeriltä meijeriliiton johtokunnan määräämän palkkion ja tarkoituksenmukaisen vapaan asunnon lämpöineen ja valoineen sekä lyhyemmissä sairaustapauksissa lääkärinhoidon ja lääkkeet.
Tietopuolinen oppijakso
Tietopuolisella oppijaksolla annettiin voinvalmistajiksi aikoville nais- ja miespuolisille henkilöille ohjausta ja tietopuolista opetusta maitotaloudessa niiden tietojen täydentämiseksi, joita harjoittelijat aikaisemman harjoittelun kautta olivat saavuttaneet. Tietopuolinen oppijakso alkoi syyskuun alussa ja kesti noin yhdeksän kuukautta.
Tietopuolisen oppijakson oppiaineina olivat: meijerioppi, maitotalousbakteriologia, yleinen koneoppi ja meijerikoneoppi, meijerikirjanpito, kotieläinhoito-oppi, yhteiskunta- ja osuustoimintaoppi ja kansantalous, kotieläinten terveys- ja sairashoito-oppi, yleinen terveysoppi, kemia ja fysiikka, laskento, piirustus sekä äidinkieli ja asioimiskirjoitus.
Päästäkseen tietopuoliselle oppijaksolle hakijan tuli näyttää harjoittelupaikasta saamallaan todistuksella suorittaneensa meijeriharjoittelun.
Erikoiskurssit
Erikoiskurssien tarkoituksena oli antaa voinvalmistajille tilaisuus täydentää ammattitietojaan. Erikoiskurssien opetusohjelman vahvisti maataloushallitus koulun johtokunnan ehdotuksesta.
Lakiviitteet
<references group=L />
Tiehinen
Tiehinen on Keski-Suomessa Jyväskylässä Lähteelänperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 53 200 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,2 metriä ja suurin syvyys on 5,6 metriä. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 117,4 metriä mpy.
Emäntäkoulu
Emäntäkoulu oli aiemmin Suomessa oppilaitos, joka antoi naisille opetusta maalaiskotien hoidossa.
Koulun tarkoitus ja omistaminen
Emäntäkoulujen tarkoituksena oli vuonna 1929 annetun asetuksen mukaan antaa naisille opetusta maalaiskotien hoitajille kuuluvissa tehtävissä sekä muutenkin edistää kotitalouden kohottamista tarkoittavaa toimintaa.
Emäntäkoulut olivat maataloushallituksen valvonnan alaisia. Koulun toimintaa valvoi kolmihenkinen johtokunta.
Opetus
Emäntäkoulun muita opettajia olivat yleensä maatalous- ja kodinhoitoaineiden opettaja, talousopettaja, puutarhaopettaja ja käsityönopettaja.
Emäntäkoulukurssi
Emäntäkoulukurssi kesti yhden vuoden, ja se alkoi vuodenvaihteesta ja päättyi jouluun. Emäntäkoulukurssilla annettiin opetusta seuraavissa aineissa: kodinhoito, ruokatalous, puutarhanhoito, käsityöt, maatalousaineet, lastenhoito, terveys- ja sairashoito, yhteiskuntaoppi, kasvatusoppi, laskento, kirjanpito ja asioimiskirjoitus. Vuoden mittaan opetus noudatti maatalon vuodenkiertoa: keväällä opiskeltiin puutarhanhoitoa, syksyllä sadonkorjuuta, säilöntää ja teurastusta, talvella karjanhoitoa, kudontaa ja ompelua.
Kotitalouskoulukurssi
Kotitalouskoulukurssi kesti joko viisi kuukautta, jolloin se alkoi toukokuun alussa ja päättyi lokakuun alkupuolella, tai seitsemän kuukautta, jolloin se alkoi huhtikuun alussa ja päättyi lokakuun lopussa. Kotitalouskoulukurssilla annettiin opetusta seuraavissa aineissa: kodinhoito, ruokatalous, puutarhanhoito, käsityöt, pienkarjanhoito, lastenhoito, terveys- ja sairashoito, yhteiskuntaoppi, kirjanpito ja asioimiskirjoitus.
Pääsyvaatimukset
Päästäkseen oppilaaksi emäntäkouluun hakijan tuli olla täyttänyt 17 vuotta sekä esittää todistukset siitä, että hän oli suorittanut ylemmän kansakoulun oppimäärän tai että hänellä oli vastaavat tiedot, että hän oli hyvämaineinen, että hänellä oli terve ruumiinrakenne, ettei hän sairastanut tarttuvaa tautia ja että hänellä oli holhoojan suostumus, jos hän oli alaikäinen.
Suomen emäntäkoulut
1950-luvun lopulla Suomessa toimivat seuraavat emäntäkoulut:
Lakiviitteet
<references group=L />
Aikakone (yhtye)
Aikakone on suomalainen, nelihenkinen popyhtye, joka oli 1990-luvulla yksi Suomen popmusiikin näkyvimpiä ilmiöitä. Yhtye toimi nimellä Aikakone vuosina 1995–1998 ja kolmen vuoden tauon jälkeen vuodet 2001–2003 nimellä Aika. Vuonna 2003 yhtye vaihtoi nimensä takaisin Aikakoneeksi ja jäi tauolle viimeisen kiertuekeikkansa jälkeen. Paluun Aikakone teki vuonna 2008 uuden helmikuussa 2008 ilmestyneen kokoelmalevyn Greatest Hits myötä.
Historia
Aikakone julkaisi debyyttialbuminsa Tähtikaaren taa vuonna 1995. Se myi triplaplatinaa ja sisälsi läpimurtokappaleet ”Alla vaahterapuun”, ”Odota”, ”Taas saan lentää”, nimikkokappaleen ”Tähtikaaren taa” ja ”Matkustanut oon”, jotka kaikki saivat runsaasti radiosoittoaikaa. Samana vuonna duettona Samuli Edelmannin kanssa Sanin esittämä kappale ”Tuhat yötä” nousi hitiksi.
Aikakoneen seuraava levy, Toiseen maailmaan, ilmestyi vuonna 1996. Siltä hiteiksi nousivat ”Nti Groove”, ”Opettelen salaa” ja ”Keltainen”. Tuolloin Aikakone osallistui Euro­vision laulu­kilpailujen karsintoihin ensimmäistä kertaa kappaleellaan ”Ihan hiljaa”, joka on levyn 12. raita. Sijoitus karsinnoissa oli kuudes.
Vuotta myöhemmin 1998 ilmestyi uusi pitkäsoitto, Maa. Maa-albumin ensimmäinen hittisingle oli Veran tulkitsemana ”Tulisitko”. Sitä seurasivat ”Magiaa/Perhosten yö” ja Veran kirjoittama joulun ajalle tarkoitettu ”Hiljaisuus”. Niiden lisäksi julkaistiin EP. Se sisälsi neljä kappaletta: ”Rakkauden lähetti”, joka tehtiin Suomalaisen työn liitolle, ”Anna mun bailaa (’99 remix)”, ”Aikapyörä” ja ”Seis”. Single myi tuplaplatinaa. Sen jälkeen yhtye jäi pitemmälle tauolle.
Uudistuminen vuonna 2001
Yhtye teki paluun vuonna 2001 esiintyen uudella nimellä Aika. Esiintymiskieli oli vaihdettu englantiin, syystä että se oli ollut yhtyeen jäsenten pitkäaikainen haave. Ensimmäisestä kappaleesta ”Little by Little” tuli pitkäsoiton Hear Me Now avausraita, mutta siitä tuli vähemmän tunnettu single. Seuraava suosittu single oli albumin nimikappale ”Hear Me Now”, josta tuli myös suosittu kesäbiisi. Kyseinen kappale oli myös syksyllä ilmestyneen Young Love -nuorisoelokuvan tunnusmusiikki. Samassa elokuvassa olivat elokuvamusiikkina myös Ajan kappaleet ”Glittering Lights” ja ”Rock Me Baby”. Hear Me Now -albumi myi kultaa.
Aika-yhtye päätti osallistui toistamiseen Euroviisuihin vuonna 2002 kappaleella ”Stay” ja sijoittui toiseksi Suomen karsinnassa. Kappale ei kuitenkaan saanut toivottua radiosoittoaikaa. Hear Me Now -albumilta julkaistiin kuitenkin vielä yksi single, ”Glittering Lights”.
Lopettaminen vuonna 2003
Vuonna 2003 Aika ilmoitti jäävänsä tauolle ja lopettavan toimintansa. Jäähyväiskiertueen jälkeen kaikki siirtyivät omille urilleen: Sani soolouralle, Alex elämäntapavalmentajaksi ja elokuvamusiikkisäveltäjäksi, Maki tekemään sävellyksiä muille artisteille ja Vera kirjoittamaan.
Yhtye julkaisi vielä jäähyväissinglen ”Uudet tuulet” sekä hittikokoelmalevyn saman vuoden toukokuun loppuun. Levyllä on mukana kaikki Aikakoneen suurimman suosion saaneet kappaleet. 23. toukokuuta 2003 jäi yhtyeen viimeiseksi esiintymiseksi klubilla, joka oli Helsingin Kaivohuoneella ja samalla myös toistaiseksi viimeiseksi päiväksi, jolloin yhtyeen jäsenet esiintyivät nimellä Aikakone. Lähes vuosikymmenenmittaisen uransa aikana yhtye myi yhteensä noin 400 000 levyä, teki 2 500 keikkaa ja edustaa hittimäärällään 1990-luvun suomalaisen popmusiikin kärkeä.
Paluu vuonna 2008
Aikakone teki paluun vuonna 2008, jolloin helmikuun lopulla julkaistiin kokoelmalevy. Kahdelle CD:lle mitoitettu kokoelmalevy sisältää Aikakoneen suosituimmat hitit sekä myös joitain yhtyeen tutuimmista hiteistä remiksattuja versioita. Lisäksi levyllä on kolme kokonaan uutta kappaletta, ”Vuoristorata”, ”Nostan sut” ja ”Karnevaali”. Yhtye valitsi yhdeksi esiintymisekseen Suomen euroviisukarsinnat toimien siellä väliaikaesiintyjänä.
Vuoden 2009 kiertueella oli Veran äitiysloman aikana tuuraamassa Susanna Laine.
Vuonna 2010 Aikakoneelta ilmestyi jälleen uusi single. SIG-yhtyeen hitistä ”Vuosisadan rakkaustarina” tehty cover-versio oli myös mainosmusiikkina R-kioskille televisiomainoksessa. Singleä seurasi samanniminen albumi, jolla on 11 uutta kappaletta.
Aikakone julkaisi toukokuussa 2012 singlen ”Historiaan” ja osallistui saman vuoden Syksyn sävel -kilpailuun kappaleella ”Nirvana”. Yhtye oli mukana kappaleilla vielä täydessä kokoonpanossaan ja alkuperäisjäsenistönä.
Heinäkuussa 2013 julkisuudessa liikkui tieto, että Vera oli lähtenyt yhtyeestä. Hänen tilalleen yhtyeeseen tuli myöhemmin samana vuonna Jasmin ”Jazu” Hertzberg.
Toukokuussa 2015 Aikakone julkaisi uuden singlen ”Liian vanha”. Kappale on osa Reumaliiton Liikkeestä hyvinvointia -kampanjaa. Kappale oli ensimmäinen single 23. lokakuuta 2015 julkaistulta 2.0-albumilta.
Vuodesta 2020 eteenpäin Jenna jatkaa Aikakoneen riveissä nykyään satunnaisesti vierailevana laulajana keskittyäkseen soolouran luomiseen Jenna Veen-taiteilijanimellä.
Mika Aaltola
Mika Petteri Aaltola (s. 2. toukokuuta 1969 Petäjävesi ) on suomalainen politiikan tutkija, kansainvälisen politiikan dosentti Tampereen yliopistosta sekä Ulkopoliittisen instituutin johtaja. Hän tavoittelee ehdokkuutta presidentinvaaleihin 2024.
Koulutus ja ura
Aaltola valmistui ylioppilaaksi Petäjäveden lukiosta ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon psykologiassa Columbian yliopistossa New Yorkin Manhattanilla. Tampereen yliopistossa hän vaihtoi pääaineensa psykologiasta kansainväliseen politiikkaan ja väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi vuonna 1999.
Aaltola on Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan dosentti ja Tallinnan yliopiston osa-aikainen professori. Hän on toiminut Minnesotan yliopiston vierailevana professorina vuosina 2006–2008. Hän on myös ollut vierailevana tutkijana Cambridgen yliopistossa, Pariisin Sciences Po -yliopistossa sekä yhdysvaltalaisessa Johns Hopkinsin yliopistossa. Aaltola on julkaissut seitsemän kirjaa, joista kaksi keskittyy Suomen ulkopolitiikkaan.
Vuonna 2019 Aaltola valittiin Ulkopoliittisen instituutin johtajaksi.
Mika Aaltolan teokset ja tutkimus käsittelevät Yhdysvaltojen globaalia roolia, suurvaltapolitiikkaa, maailman järjestyksen muutosta ja Suomen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa. Lukuvuonna 1999–2000 Tampereen yliopisto palkitsi hänen väitöskirjansa The Rhythm, Exception, and Rule in International Relations, jossa hän tarkasteli Euroopan unionin kykyä sietää sisäisiä kriisejä, erityisaiheena hullun lehmän tauti. Hän on myös tutkinut humanitäärisen politiikan suhdetta valtapolitiikkaan (muun muassa Western Spectacle of Governance and the Emergence of Humanitarian World Politics).