cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valgejärv (Riisipere)
Maantietoa
Järvi sijaitsee Pisuksennõmmen eteläpuolella suuren Valgejärve raban lounaispuolella. Sen pinta-ala on 11 hehtaaria ja se on 700 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvi on rannoiltaan kasvamassa umpeen ja siksi järvessä on useita järvialtaita ja osa alkupräisen järven lahdista ovat kuroutuneet omiksi lammiksi. Pohjoista ja eteläistä järviallasta yhdistää keskellä yli 10 metriä leveä salmi. Eteläisen altaan itäpäässä on tätäkin kapeampi salmi, jonka takana sijaitsee pieni vesialue. Pohjoisosassa on kaksi saarta, joiden yhteinen pinta-ala on 0,19 ha. Ne erottavat itäpäähän oman vesilataan. Järven pohjoiseen altaaseen laskee lyhyt metsäoja. Eteläisestä altaasta lähteen luontainen laskuoja, joka päättyy maatilan viereen. Järven valuma-alueen laajuus on vain 1,0 km². Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 0,5 metriä ja suurin syvyys noin metrin. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 5,5 kuutiokilometriä eli 0,055 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 3,9 kilometriä ja rannat ovat kauttaaltaan suota. Järvelle johtaa patkointipolkuja ja se on autio. Maakunnan raja ylittää pohjoisen altaan länsipuolella. Sen pienempi osa kuuluu Lääne-Nigulaan.
Chilen presidentti
Chilen presidentti johtaa sekä maataan että sen hallitusta. Kauden pituus on neljä vuotta. Kahdelle peräkkäiselle kaudelle ei voida valita samaa henkilöä. Presidentti valitaan suoralla kansanvaalilla enemmistövaalitavalla, tarvittaessa järjestetään toinen kierros. Nykyinen presidentti on Gabriel Boric maaliskuusta 2022 lähtien.
Valgejärv (Riisipere)
Luontoarvoja
Viereiseltä Järveotsan järveltä, missä on nuotiopaikka, alkaa opastettu patikointipolku ja pitkospuut Valgejärvelle, missä reitti kiertää järven ja ympäröivää suota.
Chilen presidentti
Vuonna 2022 presidentin kuukausipalkka on 7 634 385 pesoa.
Presidentin nauhassa olevaa O'Higginsin koristetta pidetään presidentin vallan symbolina.
Valgejärv (Riisipere)
Luontoarvoja
Järvessä esiintyviä kalalajeja ovat särki, ahven, suutari ja hauki.
Sten Stensen
Sten Stensen (s. 18. joulukuuta 1947 Drammen) on norjalainen pikaluistelun maailmanmestari ja olympiavoittaja, joka kuului maansa edustusjoukkueeseen vuosina 1969–1978.
Luidja järv
Luidja järv (myös Poama järv) on Virossa Luidjan ja Poaman kylissä Hiidenmaan kunnassa Hiidenmaalla sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järvi sijaitsee Luidjan kylän luoteispuolella ja sen erottaa Itämerestä noin 30 metriä leveä kannas. Järven pinta-ala on 9,4 hehtaaria ja se on 1,4 kilometriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järven rantaviivan pituus on 3,2 kilometriä ja kummatkin rannat ovat sorapohjaista merenrantaa. Järveen laskee kaksi ojaa, joista huomattavin virtaa rannan suuntaisena järven länsipäähän. Oja saa kuitenkin vetensä sisämaasta parin kilometrin päästä Villamaasta.
Sten Stensen
Urheilu-ura
Stensen saavutti Sapporon olympialaisissa 1972 pronssimitalin 5 000:lla ja 10 000 metrillä. Seuraavana vuonna hän saavutti yleisluistelun MM-kilpailuissa hopeaa. Vuonna 1974 hän voitti Inzellin MM-kilpailuissa kultaa ja sijoittui EM-kilpailuissa kuudenneksi. Vuonna 1975 hän voitti EM-kultaa mutta jäi MM-kilpailuissa neljänneksi.
Innsbruckin olympialaisissa 1976 Stensen voitti kultaa 5 000 metrillä ja saavutti hollantilaisen Piet Kleinen takana hopeaa 10 000 metrillä. Samana vuonna hän oli sekä EM- että MM-kilpailuissa hopealla; edellisissä häntä parempi oli maanmies Kay Arne Stenshjemmet ja jälkimmäisissä Piet Kleine. Samana vuonna Stensen luisteli kahdesti 10 000 metrillä maailmanennätyksen: tammikuussa hän luisteli Oslossa ajan 14.50,31 ja maaliskuussa Medeossa hän otti ennätyksen Piet Kleinelta takaisin ajalla 14.38,08. Vuonna 1977 Stensen saavutti vielä MM-pronssia ja EM-hopeaa. Kaikkiaan Stensen saavutti urallaan 11 arvokisamitalia ja neljä olympiamitalia. Vuoden 1976 menestysten perusteella hänet valittiin vuoden parhaaksi luistelijaksi maailmassa, josta hän sai tunnustuksena Oscar Mathisen -palkinnon.
Uran jälkeinen aika
Urheilu-uran päätyttyä keväällä 1978 hän toimi Norjan radiolle lajiasiantuntijana lähes 20 vuoden ajan.
Stensen valitsi nuorena jo sotilasuran ja yleni aina everstiksi jäätyään 60-vuotiaana eläkkeelle. Sen jälkeen hän työskenteli vielä puolustusvoimain rakennushankkeiden johtotehtävissä. Viimeiset vuodet hän on ollut aktiivi vapaa-ajanpurjehtija. Hän palasi Norjaan kesällä 2019 kierrettyään vaimonsa kanssa moottoripurjeveneellään maailmaa peräti viisi vuotta.
Yamabiko (1905)
Yamabiko oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1905 Venäjän-Japanin sodassa valtaama torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Venäjän keisarikunnan laivasto tilasi aluksen Nevskin telakalta Pietarista. Alus laskettiin vesille 1901 ja valmistui 1902 nimellä Kondor.
Palvelus
Alus nimettiin 22. maaliskuuta 1902 uudelleen Riechitelny. Venäjän-Japanin sodassa keisarillisen Japanin laivasto valtasi aluksen 12. elokuuta 1904. Alus otettiin 7. tammikuuta 1905 palvelukseen apuhävittäjänä nimellä Akatsuki. Se luokiteltiin hävittäjäksi 12. joulukuuta nimellä Yamabiko. Alus luokiteltiin kolmannen luokan hävittäjäksi 28. elokuuta 1912.
Alus myytiin 1. huhtikuuta 1917 siviilikäyttöön nimellä Yamabikomaru.
Sotilaan käsikirja
Sotilaan käsikirja on Suomen puolustusvoimissa käytetty käsikirja, joka antaa yleiset perusteet sotilaan taitojen oppimiselle kaikissa puolustushaaroissa. Sotilaan käsikirja annetaan jokaiselle varusmiehelle ja vapaaehtoista asepalvelusta suorittavalle naiselle varusmiespalveluksen alussa. Sotilaan käsikirja on tarkoitettu p-kauden ja e-kauden oppikirjaksi, jota tuetaan tarvittaessa muiden oppikirjojen opiskelulla. Sotilaan käsikirjan käyttöönotosta päättää Puolustusvoimien Pääesikunnan koulutusosasto.
Kirjan aiheet luvuittain:
Astypálaia
Astypálaia (transl. myös Astipálea) on Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään. Se on yksi saariryhmän kahdestatoista pääsaaresta. Saaren pinta-ala on 96,9 neliökilometriä ja asukasluku 1 334 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Astypálaia kuuluu Astypálaian kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Astypálaian kylä.
Maantiede
Astypálaia sijaitsee Välimereen kuuluvassa Egeanmeressä. Se on Dodekanesian läntisin saari ja sijaitsee Kykladien ja Dodekanesian saarten puolessa välissä erillään muista saariryhmänsä saarista. Aiemmin se itse asiassa luettiin kuuluvaksi Kykladeihin. Astypálaian lähimmät suuremmat saaret ovat Amorgós luoteispuolella, Anáfi lounaispuolella, Sýrna kaakkoispuolella ja Kos itäkoillisessa.
pienoiskuva|vasen|Näkymä saaren satamaan Péra Gialókseen. Astypálaia on jotakuinkin perhosen muotoinen. Vuoristoinen saari muodostuu kahdesta niemimaasta, joiden välillä on kapeimmillaan vain 105 metriä leveä mutta korkea kannas. Saaren leveys on suurimmillaan 18 km ja pituus 13 km pinta-alan ollessa noin 97 km2. Saaren rannikko on hyvin rikkonainen ja täynnä lahtia ja pienempiä poukamia. Saaren korkein kohta on Várdia (482 metriä). Saari on huomattavasti muita Dodekanesian pääsaaria harvemmin asuttu.
Hallinto ja kylät
Astypálaia kuuluu hallinnollisesti Astypálaian kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat pääkylä ja pääsatama Astypálaian kylä eli Chóra (1 055 asukasta), Análipsi eli Maltezána (159), Livádia (110) ja Vathý (10). (Katso myös: Luettelo Astypálaian kunnan kylistä ja saarista.)
Historia
pienoiskuva|vasen|Giacomo Francon vuonna 1597 tekemä kartta Astypálaiasta.
Antiikki
Kreikkalaisessa mytologiassa Astypalaia oli Foiniksin ja Perimeden tytär. Hän synnytti kaksi poikaa suhteesta, jossa Poseidon astui hänet siivekkään kalahäntäisen leopardin hahmossa. Pojat olivat Ankaios, josta tuli Samoksen kuningas ja Eurypylos, josta tuli Kosin kuningas. Astypalaian katsottiin saaneen nimensä poikien äidistä Astypalaiasta.
Saari asutettiin jo esihistoriallisena aikana. Kaivaukset ovat osoittaneet ensimmäisten asukkaiden olleen foinikialaisia ja kaarialaiset. Myöhemmin saarta ovat asuttaneet minolaiset, mykeneläiset ja megaralaiset. Antiikin aikana saari tunnettiin myös nimillä Pyrrha, Pylaia, Theon Trapeza ja Ikhthyoessa. Se luettiin alun perin osaksi Kykladien saariryhmää, tai joskus myös Sporadeihin. Saaren poliksen eli kaupunkivaltion Astypalaian kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Chóran kylän paikalla.
Saksan rajoittamaton upotussota
Saksan rajoittamaton upotussota eli rajoittamaton sukellusvenesota oli Saksan sotavoimien toimintatapa Pohjois-Atlantin, Pohjanmeren ja Englannin kanaalin alueella ensimmäisen maailmansodan loppupuolella vuosina 1917–1918. Sillä tarkoitettiin, että kaikki vihollisen ja puolueettomien maiden alukset upotetaan ilman varoitusta. Tätä perusteltiin sillä, että Iso-Britannia oli asettanut Saksan kauppasaartoon eikä siis päästänyt puolueettomien maiden laivoja Saksaan. .
Astypálaia
Myöhempi historia
Bysantin aikana saari kuului Egean liittoon. Venetsialaiset ottivat saaren haltuunsa vuonna 1207, ja pitivät valtaa vuoteen 1522 asti. Venetsian vallan aikana saari tunnettiin nimimuodoissa Astropalia ja Stampalia.
Saari osallistui Kreikan vapaussotaan (1821–1829), mutta jäi Turkin hallitsemaksi. Kerrotaan, että kun Kreikan ja Turkin raja vedettiin vuonna 1830, Astypálaia jäi epätarkan kartan vuoksi vahingossa Turkin puolelle. Tämän seurauksena se joutui erilleen muista Kykladeista ja päätyi osasi Dodekanesiaa. Italia valtasi saaren vuonna 1912. Saari liitettiin Kreikkaan toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1948.
Saksan rajoittamaton upotussota
Alusten upottaminen ilman varoitusta
Kauppasaarron aiheuttama elintarvikepula kävi Saksassa sietämättömäksi, ja se julisti 1. helmikuuta 1917 rajoittamattoman upotussodan, vaikka se samalla merkitsi Yhdysvaltojen liittymistä ympärysvaltoihin. Ajatuksen takana oli ylipäällikkö Paul von Hindenburg. Nyt kaikki vihollisen ja puolueettomien maiden alukset upotettiin ilman varoitusta. Merellä oli jatkuvasti 40 sukellusvenettä ja kesän 1917 aikana ne upottivat 795 kauppalaivaa.
Astypálaia
Nähtävyydet
Astypálaian nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Astypálaian kylän venetsialaisaikainen linna (Kástro), joka sijaitsee antiikin aikaisen akropoliin eli linnavuoren paikalla, sekä Análipsin roomalaisaikaisen kylpylän rauniot mosaiikkeineen. Lisäksi saarella on useita luostareita, joihin kuuluvat muun muassa Panagía Poularianín ja Pyhän Johanneksen luostarit.
Saksan rajoittamaton upotussota
Brittien vastatoimet
Britit tarvitsivat tehokasta asetta sukellusveneitä vastaan. Sellainen oli MK 6 -merimiina, jonka tuntosarvissa oli kosketussytyttimet. Niitä laskettiin mereen 76 000 kappaletta. Englannin kanaalissa upotettiin merimiinoilla 26 sukellusvenettä. Myös syvyyspommit, torpedot, tykkituli ja ilmahyökkäykset olivat käytössä. Lopuksi keksittiin suojata kaupalaivoja hävittäjillä. Marraskuussa 1918 Saksa sai upotetuksi enää 15 kauppalaivaa, ennen kuin aselepo tuli voimaan 11.11.1918.
Astypálaia
Liikenne
Saaren pääsatama on Astypálaian kylä. Sieltä on yhteys muun muassa Pireukseen sekä lähisaarille. Astypálaian lentoasema, josta on lentoja Ateenaan, sijaitsee saaren keskiosissa Astypálaian kylästä noin 12 kilometriä koilliseen.
Kirjoapteekkarinruusu
Kirjoapteekkarinruusu (Rosa 'Rosa Mundi') on Rosa Gallica -ryhmään eli ranskanruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle tunnusomaista ovat puna-valkoraidalliset kukat. Ruususta käytetään myös nimeä Rosa gallica 'Versicolor'. Ruusu on syntynyt apteekkarinruusun (Rosa 'Officinalis') silmumutaationa. Mutaatiosta johtuen kirjoapteekkarinruusun silmuista muodostuviin oksiin tulee puna-valkoraidalliset kukat. Kirjoapteekkarinruusu on geneettisesti lähellä apteekkarinruusua.
Alkuperä
Kirjoapteekkarinruusu, kuten muutkin ranskanruusut, ovat keski- ja eteläeurooppalaisen gallianruusun (Rosa gallica) risteymälajikkeita. Gallianruusu oli yksi varhaisimmista viljellyistä ruusulajeista Euroopassa. Kreikkalaiset ja roomalaiset ottivat sen ensin käyttöön ja sittemmin sitä kasvatettiin keskiaikaisissa puutarhoissa. Kirjoapteekkarinruusun alkuperää ei tunneta eli milloin silmumutaatio muodostui ja ruususta tuli apteekkarinruususta erillinen lajike. Myöskään apteekkarinruusun alkuperää ei tunneta.
Ensimmäiset historiatiedot kirjoapteekkarinruusun olemassaolosta perustuvat legendaan, jonka mukaan Englannin kuningas Henrik II:lla oli rakastajatar nimeltä Rosamund Clifford. Mustasukkainen kuningatar Eleonoora myrkytti hänet vuonna 1176. Kuningas määräsi, että Rosamundin haudalla piti aina olla hänen lempiruusuja eli Rosa gallica 'Versicoloria'. Kasvitieteilijä Carolus Clusius mainitsee Rosa Mundi -ruusun vuonna 1583 ja kirjoittaa siitä kuvauksen.
Kuvaus
pienoiskuva|Kirjoapteekkarinruusu (Rosa 'Rosa Mundi') Kirjoapteekkarinruusu kasvaa 80–100 cm korkeaksi pystyksi, tuuheaksi pensaaksi. Versoissa on vähän piikkejä. Lehdet ovat kauniin vihreät, nahkamaiset ja himmeäpintaiset. Kukinta alkaa heinäkuun alussa jatkuen kolmisen viikkoa. Puolikerrannaisissa kukissa on purppuranpunaisella pohjalla vaaleanpunaisia tai valkoisia raitoja. Kukat ovat halkaisijaltaan noin 8 cm ja terälehtiä niissä on parikymmentä kolmessa kerroksessa. Heteet ovat ruskeankeltaiset. Kukissa on voimakas, miellyttävä, klassinen ruusuntuoksu. Kukinnan jälkeen muodostuu isoja pyöreitä kiulukoita. Ruusu kasvaa parhaiten aurinkoisessa paikassa, hedelmällisessä maaperässä, mutta sietää myös varjoa ja niukkaravinteista maaperää. Kirjoapteekkarinruusu menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I–III.
Sarah Edmondson
Sarah Edmondson (s. 22. kesäkuuta 1977 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen näyttelijä.
Ura
Edmondson aloitti näyttelemisen Jewish Young People’s Theatre and Lord Byng Theatre Companyssa, jonka jälkeen hän valmistui Concordian yliopistosta teatteritaiteen kandidaatiksi. Palattuaan Montrealista takaisin Vancouveriin Edmondson on näytellyt monipuolisesti elokuvissa, teatterissa, televisiosarjoissa, radiossa ja animaatiossa. Hän on tehnyt muutamia dubbausrooleja muun muassa Transformers: Cybertroniin. Vuonna 2007 Edmondson sai Leo-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta elokuvassa The Sparkle Lite Motel.
Vesilinja
pienoiskuva|Plimsollin merkit laivan rungon kyljessä. Vesilinja on raja, jossa aluksen runko kohtaa veden pinnan. Se on myös erityinen merkintä joka tunnetaan myös kansainvälisenä lastilinjana, Plimsollin lastimerkkinä tai vesilinjana, joka osoittaa rajan, jolla alus voi olla kuormattu laillisesti eri vesityypeissä ja lämpötiloissa kun alus turvallisesti säilyttää nosteen ja ottaa huomioon vaarallisia aaltoja joita saattaa syntyä. Vaihteleva veden lämpötila vaikuttaa aluksen runkoon; koska kylmempi vesi on tiheämpää kuin lämpimämpi vesi joka antaa enemmän nostetta. Samalla tavalla, makea vesi on vähemmän tiheää kuin merivesi joka samalla vähentää nosteen vaikutusta.
Räätsma järv
Räätsma järv (myös Räästma järv, Rääsma järv) on Virossa Itä-Virumaalla Alutagusen kunnassa Konsun kylässä sijaitseva järvi.
Yhdysvaltain maavoimien 3. armeija
'''Yhdysvaltain 3. armeija''' on USCENTCOMin alainen maavoimien yhtymä, jonka vastuualue on Lähi-itä.
Räätsma järv
Maantietoa
Järvi sijaitsee pitkän ja kapean Räätsma mägin itäreunalla ja mäki on jääkauden aikainen moreenimäki. Järven pinta-ala on 16 hehtaaria ja se on 1,2 kilometriä pitkä ja 250 metriä leveä. Vedenpinnan korkeus on yli 45,0 metriä mpy. Siihen ei laske tulo-ojia ja laskuoja lähtee järven pohjoispäästä suorana kaitettuna ojana. Oja on johdettu Ahvenjärveen, jonka läpi Raudin kanali virtaa Nõmmen järvestä Konsun järveen. Järven valuma-alueen laajuus on 1,1 neliökilometriä ja se sisältyy Mustajõen valuma-alueeseen. Mustajõgi yhtyy narvanjokeen. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 3,9 metriä ja suurin syvyys 10,8 metriä. Järven tilavuudeksi arvioidaan 0,000682 kuutiokilometriä eli 0,682 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 2,9 kilometriä ja sen rannat ovat pääasiassa hiekkapohjaisia. Järven itäranta on asumatonta, mutta mäen päällä järven länsipuolella asutusta.
Yhdysvaltain maavoimien 3. armeija
Historia
Armeija perustettiin 7. marraskuuta 1918 ensimmäisen maailmansodan lopulla, jolloin sen komentajaksi nimitettiin kenraalimajuri Joseph T. Dickman. Yhdysvaltain hylättyä Versailles'n rauhansopimuksen, se oli edelleen sotatilassa Saksan kanssa. Lakkautetun 3. armeijan esikunta (noin 6800 miestä) oli Saksassa yli kolme vuotta.
Toisen maailmansodan jälkeen 3. armeija osallistui Saksan jälleenrakentamiseen.
Räätsma järv
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti samalla sekä kovavetiseksi järveksi että eutrofiseksi järveksi (, KE). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on keskikorkea tai korkea ja sen ravinnepitoisuudet ovat korkeat. Järvi on silloin rehevöitynyt.
Colgate
thumb|right|Colgate alkoholiton suuvesi Colgate on Colgate-Palmoliven tuotemerkki, jota käytetään suuhygieniatuotteissa kuten hammastahnoissa, hammasharjoissa, suuvesissä ja hammaslangoissa.
Colgate hammastahnaa myytiin pienessä kannussa vuodesta 1873 vuoteen 1896. Vuonna 1896 Colgate alkoi myydä ensimmäisenä maailmassa hammastahnaa tuubissa nimellä Colgate Dental Ribbon Cream. Keksinnön isä oli hammaslääkäri Washington Sheffield.
Colgate on menestynyt vuosittaisissa markkinatutkimuksissa ja oli vuonna 2015 maailman toiseksi ostetuin brändi. Myös vuonna 2016 Colgate oli tutkimusyhtiö Kantar Worldpanelin tekemässä vuosittaisessa selvityksessä toiseksi suosituin ja oli maailman ainoa brändi, jonka valitsi yli 50 prosenttia maailman väestöstä.
Kiemurakoralli
Kiemurakoralli (Lobophyllia hemprichii) on Lobophylliidae-heimoon kuuluva kivikorallilaji. Se muodostaa kiemurtelevia jonoja, jotka koostuvat useista polyypeistä. Kiemurakoralli elää Indopasifisella merialueella, jossa sitä tavataan Punaiseltamereltä ja Adeninlahdelta, Intian valtameren lounais-, luoteis- ja pohjoisosista, Indopasifisen merialueen keskiosista, Australian pohjois-, länsi- ja itäosista, Kaakkois-Aasiasta, Japanista, Etelä-Kiinan mereltä sekä Tyynenmeren länsi- ja keskiosista. Sen elinympäristöä ovat koralliriutat 50 metrin syvyyteen asti, mutta se on yleisimmillään 9–15 metrin syvyydessä.
Astu tarinaan
Astu tarinaan on suomalainen keskusteluohjelmasarja, jota esitetään AlfaTV-kanavalla, kanavapaikalla 15. Ohjelmaa isännöi Kakola-sarjasta tuttu Markku "Kure" Tuppurainen. Ohjelmasarja on IRR-TV:n tuotantoa.
Aiemmin sarjaa esitettiin myös SuomiTV-kanavalla.
Ramesh Patel
Ramesh Unka Patel (s. 12. syyskuuta 1953 Auckland) on uusiseelantilainen entinen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän kuului kultaa voittaneeseen miesten joukkueeseen vuoden 1976 kesäolympialaisissa Montrealissa ja oli samalla joukkueen ensimmäinen intialaistaustainen pelaaja. Hän sijoittui joukkueineen lisäksi yhdeksänneksi kesäolympialaisissa 1972 Münchenissä ja seitsemänneksi kesäolympialaisissa 1984 Los Angelesissa. Patel toimi myös Uuden-Seelannin jääkiekkoliiton puheenjohtajana yli 20 vuoden ajan.
Donald Heins
Francis Donald Donaldson Heins (19. helmikuuta 1878 Hereford, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 1. tammikuuta 1949 Toronto, Ontario, Kanada) oli viulisti, alttoviulisti, kapellimestari, urkuri, säveltäjä ja musiikkipedagogi.
Heins oli saksalaissyntyisen pianonrakentajan lapsenlapsi. Hän opiskeli vuosina 1892–1897 Leipzigin konservatoriossa harmoniaa Gustav Schreckin, orkestraatiota Richard Hoffmannin ja viulunsoittoa Hans Sittin johdolla. Hän jatkoi opiskeluaan Lontoossa, jossa hän myös soitti muiden muassa Edward Elgarin ja Hubert Parryn johtamissa orkestereissa. Heins asettui Ottawaan vuonna 1902 ja asui siellä vuoteen 1927. Hän opetti velipuolensa Harry Puddicomben perustamassa Kanadan musiikkikonservatoriossa ja perusti oppilaitoksen orkesterin, jonka johdossa toimi vuosina 1903–1927. Vuonna 1910 tästä orkesterista muodostui Ottawan sinfoniaorkesteri. Lisäksi hän toimi muun muassa eri presbyteerikirkkojen kanttorina.
John Newmark
John Newmark (alkujaan Hans Joseph Neumark; 12. kesäkuuta 1904 Bremen, Saksa – 14. lokakuuta 1991 Montreal, Kanada) oli saksalaissyntyinen pianisti ja taidemaalari, joka oli Kanadan kansalainen vuodesta 1946.
Newmark opiskeli pianonsoittoa vuosina 1912–1919 Bremenissä Karl Boernerin ja vuosina 1920–1921 Leipzigissa Anni Eiselen johdolla. Hän opiskeli myös piirtämistä Dresdenissä. Hän tapasi vuonna 1925 viulisti Szymon Goldbergin, jonka kanssa hän piti resitaaleja. Vuonna 1929 Newmark palasi Dresdeniin, jossa hän omistautui kokonaan musiikille. Sellisti August Wenzingerin kanssa hän perusti Neue Kammermusik Bremen -seuran, joka esitti konserteissa lukuisia nykyteoksia. Vuonna 1933 Newmark asettui Berliiniin, mutta hän ei poliittisista syistä päässyt esiintymään julkisesti, joten hän kiersi vuosina 1933–1935 Espanjassa Goldbergin kanssa.
Newmark lähti vuonna 1939 Lontooseen, jossa hän esiintyi sopraano Emmy Heimin ja viulisti Max Rostalin kanssa. Muukalaisstatuksensa takia hänet kuitenkin internoitiin vuonna 1940 ensin Mansaarelle ja sitten Kanadaan. Vuonna 1942 hän lähti Torontoon opiskelemaan harmoniaa ja orkesterinjohtoa Ettore Mazzolenin johdolla. Vuonna 1943 hän lähti kiertueelle sopraano Frances Jamesin kanssa, ja vuonna 1944 hän asettui pysyvästi Montrealiin. Tuona vuonna hänestä tuli viulisti Alexander Brottin ja sellisti Roland Leducin kanssa ensimmäinen kaikki Ludwig van Beethovenin triot CBC:n radiossa esittänyt. Vuonna 1945 hän esitti viulisti Noël Brunetin kanssa yhdeksäntoista Wolfgang Amadeus Mozartin sonaattia CBC:lle.
Vuonna 1946 Newmark aloitti yhteistyön Marie-Thérèse Paquinin kanssa esittämällä alkuperäisiä pianolle nelikätisesti sävellettyjä teoksia. Vuonna 1949 hän piti konsertteja Etelä-Amerikassa Goldbergin kanssa ja säesti kontra-altto Kathleen Ferrieriä kahdella laajalla Pohjois-Amerikan-kiertueella. Vuonna 1950 hän levytti Ferrierin kanssa Robert Schumannin ja Johannes Brahmsin lauluja. Brahms-levytyksistään hän sai vuonna 1952 Charles Cros -akatemian Grand prix du disquen.
Newmark säesti yli 80:tä ulkomaalaista ja vähintään 160:tä kanadalaista esiintyjää. Pitkäaikaisen maailmanlaajuisen yhteistyönsä Maureen Forresterin kanssa hän aloitti vuonna 1953. 1970-luvulla hän toimi yhtenä Québecin oopperan taiteellisista neuvonantajista. Hän soitti vuodesta 1950 Clementi-pianolla, joka oli rakennettu Lontoossa 1810. Hänestä tehtiin vuonna 1973 Kanadan ritarikunnan upseeri, ja vuonna 1988 Québecin hallitus myönsi hänelle Denise Pelletier -palkinnon. Musiikillisen uransa lomassa Newmark kirjoitti muistelmansa ja piti näyttelyjä taidemaalarina.
Jimmy Vicaut
Jimmy Vicaut (s. 27. helmikuuta 1992 Bondy) on ranskalainen pikajuoksija.
Vicaut sijoittui 100 metrin juoksussa seitsemänneksi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2009 ja kolmanneksi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010. Vuoden 2011 alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän voitti kultaa 100 metrin juoksussa ennätyksellään 10,07 s ja pikaviestissä Ranskan joukkueessa.
Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän voitti Euroopan-mestaruuden Ranskan pikaviestijoukkueessa. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui 100 metrin juoksussa kuudenneksi ja juoksi ankkuriosuuden toiseksi sijoittuneessa Ranskan pikaviestijoukkueessa. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Vicaut sijoittui 100 metrin juoksussa toiseksi ajalla 10,12. Hän hävisi maanmiehelleen Christophe Lemaitrelle kolme sadasosasekuntia. Lontoon olympialaisissa 2012 hän karsiutui 100 metrin välierissä ja sijoittui pikaviestissä alun perin neljänneksi, mutta sai myöhemmin pronssia kun Yhdysvaltain joukkue hylättiin Tyson Gayn dopingkäryn takia. Sisäratojen EM-kilpailuissa 2013 Vicaut voitti 60 metrin juoksun ajalla 6,48. Saman vuoden Moskovan MM-kilpailuissa hän karsiutui 100 ja 200 metrin välierissä.
4. heinäkuuta 2015 Pariisin Timanttiliigan osakilpailussa Vicaut sivusi 100 metrin Euroopan ennätystä 9,86 s. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän oli 100 metrillä kahdeksas. Hän sivusi Euroopan-ennätystä 9,86 s toistamiseen 7. kesäkuuta 2016 kotikentällään Montreuil´ssä. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän sai pronssia 100 metrillä ajalla 10,08 ja hopeaa 4 × 100 metrin viestissä. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän sijoittui 100 metrillä seitsemänneksi ja Lontoon MM-kilpailuissa 2017 kuudenneksi. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän selviytyi 100 metrin loppukilpailuun, muttei osallistunut siihen. Dohan MM-kilpailuissa 2019 ja vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin välierissä. Vicaut saavutti Münchenin EM-kilpailussa 2022 hopeaa 4 × 100 metrin viestissä ja karsiutui 100 metrillä välierissä.
Sisällä
60 metrin juoksu (sisäradat): 6,48 s (2013)
Samoksen kuros
Samoksen kuros on antiikin kreikkalainen kuros-veistos. Se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 590–570 eaa. Nykyisin se on esillä Sámoksen arkeologisessa museossa.
Historia
Kuros on ollut sijoitettuna Samoksen Heraioniin johtaneen tien varteen monien muiden vastaavien veistosten ohella. Sen arvellaan olevan samoslaisten kuvanveistäjien tekemä. Kuroksen vasemmassa reidessä olevan piirtokirjoituksen mukaan sen omisti temppelille Iskhes, Rhesiksen poika:
Kuros muistuttaa paljon monia muita samoslaisia kuros-veistoksia. Sen koko kertoo toisaalta sen pystyttäjän ja koko saaren vauraudesta kyseiseen aikaan, ja toisaalta samoslaisten kuvanveistäjien kyvyistä. Saarella oli veistoksen tekoaikaan paljon yhteyksiä Egyptiin, ja veistoksessa on monia yhtymäkohtia egyptiläiseen taiteeseen.
Kuroksen vartalon pääosa löydettiin Heraionin alueelta vuonna 1980. Pää löytyi vuonna 1984/1985. Veistos on ollut esillä museossa vuodesta 2007.
Veistos
Veistos esittää kuroksille tyypilliseen tapaan alastonta nuorta miestä. Nuorukainen on kuvattu frontaaliasennossa vasen jalka hiemen eteen astuneena. Kädet ovat sivuilla erossa vartalosta ja nyrkissä. Hiukset ovat hartiapituiset. Kuroksen pituus on noin 4,75 metriä ja jalustan kanssa noin 5,5 metriä, ja se on yksi koko Kreikan pisimpiä kuroksia. Veistos on tehty marmorista. Se on ollut maalattu, ja maalauksesta on jäljellä vähäisiä jäänteitä.
Säilynyt veistos on koottu useista eri aikoihin löytyneistä osista ja kunnostettu. Siitä puuttuvat jalkojen alaosat sekä osa päästä.
Peristeróna
Peristeróna  voi viitata seuraaviin paikkoihin:
Péra
Péra eli Péra Oreinís (Πέρα Ορεινής) on kylä ja kyläyhdyskunta (koinótita) Nikosian alueella Kyproksen tasavallassa Kyproksen saarella. Sen väkiluku on (2011).
Péran kylä sijaitsee Kyproksen keskiosissa linnuntietä noin 18 kilometriä lounaaseen pääkaupunki Nikosiasta. Se on rakennettu noin 400 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna lähelle Pediaíos-jokea. Kylän nimi viittaa ”toisella puolella” olemiseen ja on peräisin siitä, että alue oli joen toisella puolella antiikin ajan Tamassoksen kaupungista katsottuna.
Pyhän portin kuros
Pyhän portin kuros on antiikin kreikkalainen kuros-veistos. Se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 600 eaa. Nykyisin veistos on esillä Kerameikoksen arkeologisessa museossa Ateenassa.
Veistoksen löytymisen yhteydessä löydettiin myös muun muassa sfinksi, joka on ajoitettu noin vuodelle 560 eaa., sekä kaksi marmorista leijonapatsasta ja osia kahdesta marmoripylväästä, joissa toisessa on doorilainen ja toisessa joonialainen kapiteeli. Veistokset ja pylväät oli käytetty uudelleen Pyhän tien rakennusmateriaalina oletettavasti noin vuonna 479 eaa. Themistokleen muurin rakentamisen yhteydessä.
Satsuki (1905)
Valmistus
Venäjän keisarikunnan laivasto tilasi aluksen Nevskin telakalta Pietarista. Alus laskettiin vesille 1902 ja valmistui vielä samana vuonna nimellä Keta.
Palvelus
Alus nimettiin 22. maaliskuuta 1902 uudelleen Biedovy. Venäjän-Japanin sodassa keisarillisen Japanin laivasto valtasi aluksen 28. toukokuuta 1905. Alus otettiin 12. joulukuuta palvelukseen hävittäjänä nimellä Satsuki. Alus luokiteltiin kolmannen luokan hävittäjäksi 28. elokuuta 1912.
Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1913 ja se myytiin 23. elokuuta 1914 siviilikäyttöön nimellä Satsukimaru.
Fumizuki (1905)
Fumizuki oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1905 Venäjän-Japanin sodassa valtaama torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Venäjän keisarikunnan laivasto tilasi Baklaniksi nimetyn Sokol-luokan aluksen Nevskin telakalta Pietarista, missä köli laskettiin 1899. Alus laskettiin vesille 1901. Se kasattiin Port Arthurissa ja alus otettiin palvelukseen 1902.
Palvelus
Alus nimettiin 22. maaliskuuta 1902 uudelleen Silnyksi. Venäjän–Japanin sodan alkaessa alus kuului Port Arthuriin sijoitettuun komentaja A. A. Ginterin johtamaan Venäjän Tyynenmeren laivaston 2. hävittäjälaivueeseen. Alus vaurioitui pahoin 27. maaliskuuta 1904 taistellessaan keisarillisen Japanin laivaston torpedoveneiden Aotaka ja Tsubame kanssa. Aluksen miehistö joutui ajamaan aluksensa matalikolle estääkseen sen uppoamisen. Alus palautettiin palvelukseen, mutta se vaurioitui uudelleen sen osallistuessa Port Arthurin saarron murtamisyritykseen 11. marraskuuta ajettuaan miinaan. Varuskunnan antautuessa 2. tammikuuta 1905 aluksen miehistö oli upottanut edellisenä päivänä aluksensa, jottei se jäisi keisarillisen Japanin laivastolle.
Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1914 ja se myytiin 1923 siviilikäyttöön nimellä Fumizukimaru.
László Nemes
László Nemes (s. 18. helmikuuta 1977 Budapest, Unkari) on unkarilainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan erityisesti holokaustia käsittelevästä Son of Saul -esikoisohjauksestaan.
Elämä ja ura
Nemes syntyi Unkarissa, mutta muutti jo nuorena äitinsä kanssa Pariisiin ja opiskeli myöhemmin historiaa ja kansainvälistä politiikkaa Institut d'Études Politiques -kauppakorkeakoulussa. Hän työskenteli apulaisohjaajana lyhytelokuvissa Pariisissa ja Budapestissa, kunnes lähti opiskelemaan elokuvaohjausta New Yorkin Tisch School of the Arts -kouluun vuonna 2006. Nemes lopetti opiskelun kuitenkin jo ensimmäisenä opiskeluvuonnaan ja otti yhteyttä unkarilaiseen elokuvaohjaajaan Béla Tarriin.
Nemes on puhunut kriittisesti elokuvallisen kielen köyhtymisestä ja siitä, miten nykyinen identiteettipolitiikka ja -keskustelu kaventaa keskustelua ja tekijöiden mahdollisuuksia. Hän on maininnut elokuvallisiksi vaikutteikseen esimerkiksi Elem Klimovin, Ingmar Bergmanin, Andrei Tarkovskin, Stanley Kubrickin ja Michelangelo Antonionin.
Trevor Manning
Trevor Wayne Manning (s. 19. joulukuuta 1945 Wellington) on uusiseelantilainen entinen maahockeypelaaja. Hän kilpaili vuoden 1976 kesäolympialaisissa Montrealissa ja kuului siellä lajissa kultaa voittaneeseen miesten joukkueeseen. Manning pelasi kisoissa maalivahtina.
Foo Fightersin diskografia
Tämä artikkeli käsittelee yhdysvaltalaisen rockyhtye Foo Fightersin diskografiaa. Diskografia koostuu seitsemästä studioalbumista, kahdesta EP-levystä, kolmesta videoalbumista ja kahdestakymmenestäkahdeksasta singlestä. Foo Fightersiin kuuluu Dave Grohl (laulu ja kitara), Taylor Hawkins (rummut), Nate Mendel (basso), Chris Shiflett (kitara) ja Pat Smear (kitara).
Yhtyeen esikoisalbumi (1995) saavutti 23. sijan yhdysvaltalaisella Billboard 200 listalla ja se myi platinaa Yhdysvalloissa. Suomessa se saavutti 21. sijan Suomen virallisella listalla. Seuraava albumi The Colour and the Shape (1997) saavutti korkeamman sijan saavuttaen sijan kymmenen Billboard 200:lla ja se myi platinaa sekä Yhdysvalloissa, Australiassa että Kanadassa. Suomessa albumi pääsi myös korkeammalle, sijalle 12. Single "Everlong" myi kultaa Yhdysvalloissa. There Is Nothing Left to Lose (1999) myi jälleen platinaa sekä Yhdysvalloissa, Australiassa että Kanadassa. "Learn to Fly" oli yhtyeen ensimmäinen single, joka saavutti ensimmäisen sijan singlelistalla. Yhtyeen neljäs albumi One by One (2002) saavutti ylimmät sijat Britanniassa ja Australiassa. Vuonna 2003 yhtye julkaisi ensimmäisen live-albuminsa, Everywhere But Homen, joka sisälsi osan One by One -kiertueesta.
Yhtyeen viides studioalbumi In Your Honor julkaistiin vuonna 2005. "Best of You" teki yhtyeen single-ennätyksen myyden platinaa sekä Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Toinen live-albumi, Skin and Bones, julkaistiin vuonna 2006. Se ylsi sijalle 21 Yhdysvalloissa ja se myi 49 tuhatta kopiota ensimmäisellä viikollaan. Yhtyeen kuudes studioalbumi Echoes, Silence, Patience & Grace (2007) ylsi listojen huipulle sekä Isossa-Britanniassa, Australiassa, Kanadassa että Belgiassa, tehden siitä yhtyeen eniten listaykkösiä saavuttaneen albumin. Albumilta julkaistut singlet menestyivät listoilla myös hyvin: "The Pretender", "Long Road to Ruin" ja "Let It Die" saavuttivat Hot Modern Rock Tracks -listan kärkisijan Yhdysvalloissa.
Yhtyeen seitsemäs studioalbumi Wasting Light julkaistiin 12. huhtikuuta 2011 ja se nousi heti julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan kärkeen. Se myös syrjäytti 11 viikkoa listaykkösenä olleen soul-laulaja Adelen albumin 21 Britannian virallisella albumilistalla.
Boris Šilkov
Boris Arsenjevitš Šilkov (28. kesäkuuta 1927 Arkangeli – 27. kesäkuuta 2015 Pietari ) oli Neuvostoliittoa edustanut pikaluistelun maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Boris Šilkov aloitti pikaluistelu-uransa Arkangelissa, jossa hän opiskeli paikallisessa laivanrakennusopistossa vuoteen 1947 asti. Sen jälkeen hän siirtyi Leningradiin urheilukouluun. Pikaluisteluvalmentajaksi hän sai Aleksander Kalininin.
Šilkov saavutti yleisluistelun MM-kilpailuissa hopeaa Helsingissä 1953. Yksittäisistä matkoista, joilla ei jaettu erillisiä mitaleja, hän oli nopein 1 500 metrillä. Vuonna 1954 hän voitti Sapporossa maailmanmestaruuden ja Davosissa Euroopan-mestaruuden ja oli molemmissa kisoissa nopein 1 500 metrillä. Vuoden 1955 tammikuussa Šilkov paransi Medeossa 5 000 metrin maailmanennätystä 18,4 sekuntia aikaan 7.45,6. Vähän myöhemmin hän epäonnistui Falunin EM-kilpailuissa mutta saavutti Moskovassa MM-pronssia oltuaan 500 metrillä toiseksi ja 1 500 metrillä kolmanneksi nopein.
Cortina d’Ampezzon olympialaisissa 1956 Šilkov voitti kultaa 5 000 metrillä olympiaennätysajalla 7.48,7 ja sijoittui seuraavana päivänä 1 500 metrillä kahdeksanneksi. Saman vuoden MM-kilpailuissa Oslossa hän sijoittui viidenneksi. Vuonna 1957 hän saavutti vielä MM-hopeaa ja sijoittui vuonna 1958 Eskilstunan EM-kilpailuissa seitsemänneksi oltuaan nopein 500 metrillä.
Myöhemmin uransa jälkeen 1960-luvulla Šilkov toimi valmentajana ja urheilukeskusten suunnittelijana.
Der totale Widerstand
Der totale Widerstand: Eine Kleinkriegsanleitung für Jedermann on sissisodankäynnin opaskirja, jonka on kirjoittanut sveitsiläinen upseeri Hans von Dach vuonna 1957. Teoksen julkaisi sveitsiläinen aliupseeriliitto. Kirjasta on tehty useita painoksia ja käännöksiä.
Kirjan tarkoituksena oli valmistaa tilanteeseen, jossa Varsovan liitto miehittäisi Sveitsin. Kirjassa ohjeistetaan, kuinka miehitystä vastaan voi taistella.
Suomennoshanke
Kirjan suomensi nimellä Vastarintaopas vuonna 1981 sitä Suomen oloihin täydentäen Itsenäisyyden Puolesta (IP) -kansalaisjärjestön pääsihteeri Pertti Riutta. Hanke oli salainen ja suomennos tarkoitettu yksityisesti jaettavaksi vain luotetuille henkilöille, sillä Riutta oli perustanut myös Neuvostoliiton miehityksen varalta salaisen vastarintaorganisaation, Pohjantähden. Suomennoksen painatti salaa Ranskan tiedustelupalvelu DGSE. Yhteyden ranskalaisiin järjesti IP:n puheenjohtaja Heikki Eskelinen, joka osallistui kirjan toimitustyöhön. Suomennosta painettiin vain sata kappaletta, joista Riutta ehti tiettävästi jakaa kymmenkunta. Suomen viranomaiset takavarikoivat koko painoksen pidättäessään Riutan ja Eskelisen vakoilusta Ranskan hyväksi Neuvostoliittoa vastaan keväällä 1982.
Leucoraja
Leucoraja on rauskujen (Rajidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen luokitellaan seuraavat viisitoista lajia :
Paavo Tolonen
Paavo Ilmari Tolonen (3. kesäkuuta 1936 Luusua, Kemijärvi – 2. elokuuta 2009 Pudasjärvi ) oli pohjoissuomalainen kuvataiteilija, taidemaalari ja kuvanveistäjä.
Taiteellinen tuotanto
Tolonen debytoi taiteilijana Helsingissä vuonna 1961, hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli Pudasjärvellä seuraavana vuonna. Tolonen kuvasi teoksissaan paljon maaseutua ja sen ihmisiä ja olosuhteita, mutta myös luontoa ja omia lapsiaankin. Hän oli myös suosittu muotokuvamaalari, joka maalasi yli sata muotokuvaa yhteiskunnallisista, kirkollisista ja kulttuurielämän henkilöistä. Ehkä huomattavimpia näistä ovat kolme maaherraa, neljä kenraalia, kaksi yliopiston rehtoria, piispa sekä useat yliopiston professorit. Lisäksi Tolonen teki useita veistoksia ja reliefejä. Tolosen teoksia on muun muassa Wäinö Aaltosen museossa, Oulun taidemuseossa ja Aineen taidemuseossa. Hän sai Valtion taidepalkinnon 1975 ja Kalevalan juhlavuoden mitalin 1985.
Paavo Tolosen taidesäätiö perustettiin vuonna 2011. Se järjestää näyttelytoimintaa.
Plusmies
Plusmies on Frederik Pohlin vuonna 1976 ilmestynyt tieteisromaani. Teoksen on suomentanut Kari Nenonen.
Teos on voittanut Nebula-palkinnon.
Nikandren kore
Nikandren kore, joskus myös Nikandren votiivilahja tai Deloksen Artemis, on antiikin kreikkalainen kore-veistos. Se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 650–630 eaa., ja se on kreikkalaisen kuvanveiston varhaisin tunnettu monumentaaliveistos ja samalla varhaisin tunnettu marmoriveistos. Nykyisin veistos on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa (esine NM 1).
Historia
Kore-veistos on ollut sijoitettuna votiivilahjana Artemiin pyhäkköön Deloksella. Veistoksessa olevan piirtokirjoituksen mukaan sen omisti Artemiille (tai toisen tulkinnan mukaan Apollonille, Artemiin veljelle) Nikandre, joka oli naksoslaisen Deinodikeen tytär:
pienoiskuva|vasen|upright=0.54|Nikandren kore kokonaisuudessaan.
Veistoksessa oleva piirtokirjoitus on varhaisimpia tunnettuja kreikkalaisia kiveen tehtyjä piirtokirjoituksia. Lopun perusteella on ehdotettu, että veistos olisi annettu votiivilahjana Artemiille Nikandren ja Fraksoksen häiden yhteydessä. Nikandrea on usein arveltu Artemiin papittareksi, jolloin häät olisivat samalla merkinneet tämän toimen päättymistä hänen osaltaan.
Veistos oletetaan jonkun naksoslaisen kuvanveistäjän tekemäksi. Se löydettiin Deloksen kaivauksissa vuonna 1878. Museo sai sen vuonna 1884.
Veistos
Kore-veistos edustaa daidalista tyyliä ja se on tehty naksoslaisesta tai paroslaisesta marmorista. Se esittää seisovaa naista, joka on puettu pitkään vaatteeseen ja vyöhön ja jolla on massiiviset hiukset. Nainen on tulkittu papittareksi, mahdollisesti joko Nikandreksi itsekseen tai joksikin nimettömäksi naiseksi, tai Artemiiksi. Naisen kädet ovat suorana sivuilla ja jalat yhdessä. Asu ja hiukset muistuttavat toista saman tyylin veistosta, Auxerren naista.
Veistoksen korkeus on 1,75 metriä. Se on hyvin litteä, sillä sen suurin paksuus on vain noin 17 cm, ja sitä on kuvattu primitiiviseksi ja lankkumaiseksi. Jotkut tutkijat ovat pitäneet muotoa muistumana ksoanoneista eli puisista kulttikuvista. Nikandren nimen mainitseva piirtokirjoitus on veistoksen vasemmalla sivulla. Se on kolmirivinen ja kirjoitettu bustrofedonilla niin, että ensimmäinen rivi on kirjoitettu vasemmalta oikealle ja toinen oikealta vasemmalle.
Veistos on säilynyt nykyaikaan lähes kokonaisena. Se on katkennut vyötärön kohdalta kahteen osaan, jotka on liitetty takaisin yhteen. Myös kumpikin käsi on katkennut, ja vasemman käden alaosa on kadonnut. Kasvot ovat kuluneet pois lähes kokonaan.
Kolmivuoroviljely
Kolmivuoroviljely on keskiajalla syntynyt viljelymuoto, joka lisäsi maaperän tuottavuutta huomattavasti. Kolmivuoroviljelyn käyttöönoton myötä viljasadot kasvoivat, mikä taasen mahdollisti väestön kasvun ja uuden tekniikan kehityksen.
Ennen kolmivuoroviljelyn käyttöönottoa talonpojat kylvivät peltoon vain syysviljaa, kuten vehnää tai ruista, ja jättivät toisen osan pellosta kesannoksi. Vaikka kesannossa saatettiin viljellä esimerkiksi joitain vihanneksia, sen pääasiallinen tehtävä oli toimia karjan laidunmaana. Tätä järjestelmää kutsuttiin kaksivuoroviljelyksi. Kolmivuoroviljelyssä pelto jaettiin kolmeen osaan; syysviljaan, kevätviljaan ja kesantoon. Kevätviljana käytettiin yleisesti ohraa. Kevätviljan käyttöönotto pienensi erityisesti kesannon alaa, tehostaen maankäyttöä huomattavasti kaksivuoroviljelyyn verrattuna.
Leviäminen
Ensimmäisiä merkkejä kolmivuoroviljelystä on löydetty Keski-Euroopasta, jossa uusi viljelymuoto on otettu käyttöön noin vuonna 700. Pohjois-Eurooppaan kolmivuoroviljely levisi vasta myöhäiskeskiajalla, noin vuonna 1200. Suomen alueella kolmivuoroviljely vakinaistui vasta 1800-luvulla.
Perianne Jones
Jones on kilpaillut maailmancupissa vuodesta 2005 lähtien. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa on yhdeksäs tila Liberecin sprintistä 2013. Parisprintissä hän on ollut kolmas Milanossa 2012 ja Sotšissa 2013.
Jones osallistui MM-kisoihin ensimmäistä kertaa vuonna 2009. Tuolloin hän ei saavuttanut mainittavaa menestystä henkilökohtaisilla matkoilla, mutta oli kuudentena parisprintissä yhdessä Sara Rennerin kanssa. Jones kilpaili seuraavana vuonna Vancouverin olympialaisissa, joissa hän oli sprintissä 41., yhdistelmäkilpailussa 56. ja viestissä 15. Hän sijoittui parisprintissä kuudenneksi Oslon MM-kisoissa 2011 hiihdettyään Daria Gaiazovan kanssa.
Lalita Jauhleuskaja
Lalita Vadimovna (Milšina-)Jauhleuskaja (s. 31. joulukuuta 1963 Sokol, Vologdan alue, Venäjä) on ampuja. Hän kilpaili viisissä perättäisissä kesäolympialaisissa vuosina 1996–2012 ja sai pronssia 25 metrin urheilupistooliammunnassa vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä. Hän edusti Sydneyn kisoissa Valko-Venäjää. Tätä myöhemmissä olympiakisoissa hän on kilpaillut Australian edustajana.
Hannu Soro
Vuonna 1980 Hämeenlinnassa valmistunut Soro on koulutukseltaan peruskoulun opettaja, mutta työuransa hän on tehnyt ammattioppilaitoksissa sekä lukioissa. Vuodesta 2004 eläköitymiseensä, vuoden 2019 alkuun asti, Soro työskenteli Tampereen lyseon lukiossa, jossa hän toimi opinto-ohjaajana sekä apulaisrehtorina.
Jääkiekko
Hannu Sorolla ei ole pelaajataustaa jääkiekossa, mutta hän on ollut todellinen monitoimimies niin seura- kuin maajoukkuetasolla sekä erotuomaritoiminnassa.
Soro toimi huoltajana SM-sarjassa ja SM-liigassa pelanneessa KooVeessa vuosina 1971–1977 sekä A-maajoukkueessa 1983–1992. Hän kuuluikin ensimmäiset arvokisamitalit voittaneiden maajoukkueiden huoltoryhmään. Näiden lisäksi Soro on toiminut nuorten maajoukkueissa huoltajana ja joukkueenjohtajana. Ilveksen liigajoukkueen joukkueenjohtajana Soro toimi 1991–1993 ja 1995–2000 sekä joukkueen tiedottajana 1991–2000. Jääkiekkoerotuomarina Soro toimi 1971–1985, joista vuodet 1979–1983 päätuomarina SM-liigassa. Vuonna 1980 Soro tuomitsi ensimmäisenä suomalaisena ottelun Ruotsin Elitserienissä. Näiden lisäksi Sorolla on ollut lukuisia luottamustehtäviä Suomen jääkiekkoliiton ja SM-liigan eri elimissä. Hannu Soro on Hämeen Liikunta ja Urheilu ry:n puheenjohtaja.
Siloselkärausku
Siloselkärausku (Leucoraja erinacea) on rauskujen (Rajidae) heimoon kuuluva lauhkean vyöhykkeen merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö
200px|vasen|thumb|Siloselkärauskun jäännökset maalla. Siloselkärausku voi maksimissaan kasvaa 54 senttimetrin mittaiseksi. Se sekoitetaan usein sen kanssa sympatrisiin lajeihin, kuten täplärauskuun (Leucoraja ocellata), josta se voidaan erottaa muun muassa ruumiin pituuden, hammasrivien lukumäärän ja vatsan hammassuomujen sijainnin perusteella.
Ravinto ja elintavat
200px|thumb|vasen|Siloselkärauskun kuivattu munakotelo. Siloselkärauskun ravintoa ovat pääasiassa selkärangattomat. Tärkeimmät saaliit ovat kymmenjalkaiset ja katkat, joita tärkeysjärjestyksessä seuraa monisukasmadot. Siirat, simpukat ja kalat ovat vähemmän merkittäviä.
Siloselkärausku on ovipaarinen, eli se lisääntyy munimalla. Naaraat saavuttavat sukukypsyyden 32–43 senttimetrin mittaisena ja koiraat 36–45 senttimetrin mittaisena. Lisääntymistä voi tapahtua ympäri vuoden ja useita kertoja vuodessa. Kehittyneitä munakoteloita on havaittu lajin naaraissa ympäri vuoden, mutta monet tutkijat ovat havainneet niitä esiintyvän eniten lokakuun ja tammikuun sekä kesäkuun ja heinäkuun välisin aikoina. Kaksi kertaa vuodessa kuteva naaraskala tuottaa vuoden aikana noin 30 mätimunaa. Naaras kantaa munia vähintään kuusi kuukautta tai pidempäänkin. Yksittäiset hedelmöitetyt munat ovat nahkamaisessa, vihertävänruskeassa kotelossa, jotka munitaan pareittain. Ne sijoittuvat munimisensa jälkeen vedenpohjaan ja huuhtoutuvat usein rannikolle. Kotelot ovat suorakulmaisia, 44–63 millimetriä mittaisia ja 30–45 millimetrin levyisiä, ja niiden joka kulmassa on kaareva uloke. Etupuolen ulokkeet kaartuvat sisäänpäin ja ovat noin puolet kotelon pituudesta, kun taas takaosan ulokkeet ovat enemmän tai vähemmän suoria tai kaartuvat hieman ulospäin ja ovat suunnilleen kotelon mittaisia. Kotelon kyljet ovat sileät joitakin pitkittäissuuntaisia uurteita lukuun ottamatta. Koteloissa on myös tahmeita säikeitä, joiden avulla se kiinnittyy vedenpohjaan. Ulkoiset kidukset näkyvät kidusrakojen sivuilla 25–95 päivää kutemisen jälkeen, mutta ne kuitenkin katoavat ennen kuoriutumista. Kuoriuduttuaan poikaset ovat kooltaan 93–102 millimetriä ja ne ovat jo tuolloin täysin kehittyneitä muistuttaen aikuisia siloselkärauskuja sekä muodoltaan että väritykseltään.
Vilho Kankare
Vilho Villam Vieno Kankare (30. toukokuuta 1917 Turku – 2008) oli suomalainen sotakirjailija, joka osallistui talvi- ja jatkosotaan. Sotilasarvoltaan Kankare oli ylikersantti. Hänen puolisonsa oli Lempi Ojala.
Kankare kirjoitti omiin jatkosodan aikaisiin sotakokemuksiinsa perustuneen kirjansa jo 1947 mutta kustantaja Otava hylkäsi kirjan käsikirjoituksen pitäen sitä inhorealistisena ja raakana. Pöytälaatikkoon jäänyt käsikirjoitus julkaistiin vasta vuonna 2011 nimellä ''Mennään kun käsketään! Nuorten miesten jatkosota''. Teoksen esipuheen laati professori Martti Turtola. Arvostelijoiden mukaan kirjassa on paljon yhtymäkohtia Väinö Linnan Tuntematon sotilas-romaaniin muun muassa kuvaus Äänislinnaan saapumisesta syksyllä 1941. Kankareen kirja seurasi turkulaisen Kenttätykistörykmentti 5:n vaiheita juhannuksesta 1941 aina vuoteen 1943, jolloin kirjan päähenkilö alikersantti Masi Kankkunen siirretään takaisin kotirintamalle kouluttamaan alokkaita.
Saksan demokraattinen tasavalta olympialaisissa
Saksan demokraattinen tasavalta eli Itä-Saksa osallistui olympialaisiin omana joukkueenaan (GDR) vuosina 1968–1988. Kansainvälinen olympiakomitea oli 8. lokakuuta 1965 hyväksynyt Itä-Saksan täysivaltaisena jäsenenä mukaan olympiakisoihin.
Itä-Saksan olympiajoukkue on yksi kautta aikojen menestyneimpiä ja se sijoittuu kesäolympialaisten mitalitilastossa yhdeksänneksi. Ennen tätä vuosina 1956–1964 se muodosti yhdessä Saksan liittotasavallan eli Länsi-Saksan kanssa Saksojen yhteisen olympiajoukkueen.
Saksan demokraattinen tasavalta perusti oman olympiakomiteansa 22. huhtikuuta 1951 Berliinin raatihuoneella. Kansainvälinen olympiakomitea (KOK) kuitenkin tunnusti tämän olympiakomitean vasta vuonna 1968.