cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dean O’Gorman
Dean O’Gorman (s. 1. joulukuuta 1976) on uusiseelantilainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Fílin roolista Peter Jacksonin Hobitti-elokuvatrilogiassa (2012–2014).
Dean O’Gorman on kotoisin Aucklandista. Hänen isänsä Lance O’Gorman on maisemamaalari ja veljensä Brett O’Gorman koomikko ja näyttelijä. Deanin näyttelijänuransa alkoi 12-vuotiaana, kun eräs roolittaja kiinnitti huomionsa häneen kouluesityksessä. Esiinnyttyään televisiotuotannossa Raider of the South Seas (1990) Dean sai ensimmäisen elokuvaroolinsa vuoden 1995 romanttisesta komediasta Bonjour Timothy.
1990-luvun jälkipuoliskolla O’Gorman esiintyi muun muassa saippuasarjassa Shortland Street sekä muutamissa Xenan ja Herculeksen jaksoissa. Rooli nuorena Iolauksena viimeksi mainitussa sarjassa poiki hänelle toisen pääosan spin-off-sarjassa Young Hercules (1998–1999). Jatkuvien näyttelijäntöiden vuoksi O’Gorman lykkäsi useasti graafisen suunnittelun opintojen aloittamista Aucklandin teknillisessä yliopistossa, kunnes luopui niistä kokonaan.
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä O’Gorman esiintyi muun muassa elokuvissa Snakeskin (2001) ja Toy Love (2002), televisiosarjassa McLeodin tyttäret vuosina 2004–2005 sekä ääniroolissa animaatiosarjassa Animalia 2007–2008. Vuosina 2011–2013 hän esiintyi yhdessä päärooleista draamaa, komediaa ja fantasiaa yhdistelleessä televisiosarjassa The Almighty Johnsons. Keväällä 2011 hänet valittiin myös Hobitti-elokuvien näyttelijäkaartiin.
Hobitti-trilogian jälkeen O’Gormanin seuraava elokuvarooli oli Kirk Douglasina käsikirjoittaja Dalton Trumbon elämään perustuvassa elokuvassa Trumbo. Elokuva sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla syyskuussa 2015.
Gabriela Beňačková
thumb|right|Gabriela Beňačková
Gabriela Beňačková (s. 25. maaliskuuta 1947 Bratislava) on slovakialaissyntyinen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän sai vuonna 1983 Tšekin kansalaisuuden. Beňačková on tullut parhaiten tunnetuksi saavutuksistaan tšekkiläisen musiikin parissa, mutta hän on esiintynyt myös muun muassa lukuisissa italialaisen ohjelmiston lirico spinto -tyypin sopraanorooleissa. Lisäksi hän on tulkinnut Richard Wagnerin lyyrisempiä rooleja, kuten Evan ja Sentan.
Elämä ja ura
Tšekkiläisten oopperoiden esittäminen alkuperäiskielellä oli pitkälti tuntematonta yhdysvaltalaisten yleisöjen keskuudessa, kun Beňačková teki vuonna 1979 ensimmäisen esiintymisensä maassa Opera Orchestra of New Yorkin tulkinnassa Janáčekin Katja Kabanovasta. Korkean profiilin esityksiä tšekkiläisistä oopperoista oli tätä ennen tehty Yhdysvalloissa lähinnä englannin- ja saksankielisin käännöksin; saksaksi oli pidetty esimerkiksi Metropolitan-oopperan ensiesitykset sekä Smetanan Myydystä morsiamesta 1909 että Janáčekin Jenůfasta 1924. Alkuperäiskieliset esitykset Yhdysvalloissa edistyivät muiden muassa Beňačkován, kapellimestari Eve Quelerin ja valmentaja-kääntäjä Yveta Synek Graffin työn tuloksena.
Ensimmäisen esiintymisensä Metropolitan-oopperassa Beňačková teki vuonna 1991 Janáčekin Katja Kabanovan nimiroolissa. Kyse oli sekä Metropolitan-oopperan ensimmäisestä tšekinkielisestä tuotannosta mistään oopperasta että ensimmäisestä kyseisen oopperan esityksestä. Beňačkován kanssa esiintyivät Leonie Rysanek ja Charles Mackerras. Katja Kabanovan roolin Beňačková myös levytti Mackerrasin johdolla vuonna 1997. Beňačková esiintyi monissa muissakin Metropolitan-oopperan tuotannoissa 1990-luvun mittaan. Hän esitti siellä muun muassa neljästi Mimìn roolin (La bohème, Giacomo Puccini) ja osallistui kuuteen Fidelion (Ludwig van Beethoven) esitykseen. Yksi Beňačkován merkittävimmistä saavutuksista italialaisessa ohjelmistossa Yhdysvalloissa oli Desdemonan roolin tulkitseminen vuonna 1986 Los Angelesin oopperan esityksessä Giuseppe Verdin Otellosta, vastaesiintyjänä Plácido Domingo. Beňačková on tehnyt vierailevia esiintymisiä kansainvälisesti myös laajemmin, esimerkiksi Tokiossa ja Buenos Airesissa. Hän pääsi Vatikaaniin kutsuttuna laulamaan paavi Johannes Paavali II:lle, jonka myös tapasi henkilökohtaisesti.
Vuonna 2001 Beňačková esitti Brnon oopperassa Tapaus Makropulos -oopperan (Janáček) Emilia Martyn roolissa. Hän matkusti tuotannon mukana myös Ateenaan, mutta joutui perumaan toisen esityksen Brnossa, jossa olisi juhlistettu Jenůfan kantaesityksen satavuotisjuhlaa. Sopraano kävi läpi muutamien vuosien kriisivaiheen, joka aiheutui leskeksi jäämisestä ja äidin hyvin vaikeasta operaatiosta. Tämä johti taukoon laulamisesta. Beňačková jatkoi esiintymistä pitkälti konserttilaulajana, vaikka jatkoi samalla myös oopperaesiintymisiään. Konserttiohjelmistoon ovat kuuluneet muiden muassa Wesendonck Lieder (Wagner) ja Neljä viimeistä laulua (Strauss). Konserttilaulajana Beňačková on tulkinnut lisäksi Dvořákin, Janáčekin ja Gustav Mahlerin teoksia. Beňačková oli mukana Mahlerin synnyinpaikan restaurointihankkeessa Kalištěssa.
Beňačková on tehnyt uransa mittaan monia levytyksiä. Hän esimerkiksi levytti Supraphonille Václav Neumannin ja Tšekin filharmonisen orkesterin kanssa Rusalkan vuonna 1983. Hän myös esitti ja sittemmin levytti Peter Dvorskýn kanssa tunnetuimman slovakialaisoopperan, Eugen Suchoňin Krútňavan. Vuonna 1991 Beňačková levytti Dvořákin, Janáčekin ja Bohuslav Martinůin lauluja pianisti Rudolf Firkušnýn kanssa. Myös video- ja DVD-julkaisuina on tallennettu monia oopperaesityksiä, joissa Beňačková on ollut mukana. Näihin ovat kuuluneet tšekkiläisoopperoiden ohella muiden muassa Fidelio (Leonoren roolissa), Andrea Chénier (Umberto Giordano, Maddalenan roolissa), Faust (Charles Gounod, Margueriten roolissa) ja Mefistofele (Arrigo Boito).
Yksityiselämä
Beňačková oli naimisissa ensin pianisti Ľudovít Marcingerin kanssa ja solmi sitten uuden avioliiton näyttelijä Josef Čápin kanssa. Beňačková kasvatti Čápin kanssa yhdessä Gabriela-tyttären. Čáp kuoli vuonna 2001. Beňačkoválla on lapsenlapsia.
Palkintoja ja tunnustuksia
Beňačková oli Grammy-ehdokkaana vuonna 1993. Hän sai Kammersängerin-arvonimen Baijerista ja Itävallasta sekä Valkoisen kaksoisristin ritarikunnan arvon.
Sopraanon mukaan on nimetty kansainvälinen Gabriela Beňačková -laulukilpailu.
Thundercracker
Thundercracker on Transformers-universumissa esiintyvä Decepticon. Hasbron luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1984 The Transformers -animaatiosarjassa.
Animaatiosarja
Thundercracker oli yksi Megatronin eliittisotilaista, jotka osallistuivat Autobottien aluksen hyökkäykseen ja tapahtuman seurauksena syöksyivät Maahan miljoonia vuosia kestäneeseen horrokseen. Hän heräsi muiden Decepticonien mukana ja osallistui energonin keräykseen, mutta inhosi samalla ollessaan liian litteä. Thundercracker ja Reflector näkivät ensimmäiset kaksi "potentiaaliset Autobotit", jotka olivatkin Maan paikallisia asukkeja, ihmisiä ajoneuvojen sisällä.
Thundercracker inhosi sarjassa vielä enemmän ennen Maahan juuttumista ilmakomentajansa Starscreamin asennetta. Hän useimmiten aloitti riitelyn Starscreamia vastaan, jotka yleensä koskivat Megatronin uusimpia suunnitelmia, jotka Thundercrackerin mielestä olivat hyviä toisin kuin Starscreamin mielestä ne olivat vain ajan haaskausta. Thundercracker meni kertaalleen liian pitkälle riidassaan ja antoi Skyfiren tuhota yhden Decepticonien parhaimman aseen, toivoessaan, että Starscream saisi syyt niskoilleen.
Sarjakuva
Sarjakuvassa Omega Supreme tappaa Thundercrackerin. Myöhemmin Decepticonit korjaavat hänet. Starscreamin saatua voimat Alikannasta, hän tuhoaa sekä Thundercrackerin että myös Skywarpin.
Thundercracker on myöhemmin korjattu, koska hän esiintyy myös Marvelin Generation 2-sarjakuvassa.
Transformers: Cybertron
Transformers: Cybertronissa Thundercracker on lojaali Decepticon, joka työskentelee Starscreamin käskyjen alaisena Cyberplaneetta-avainten varastamiseksi. Thundercracker arvelee, että tehokkain tapa voittaa vihollinen on terrorisoiminen ja turmeleminen ennen lopullista hyökkäystä. Se voisi olla hyvä keino voittaa viholliset, ellei hän innostuisi joskus liikaa. Jo Thundercrackerin keskittämien ääniräjähdysten voima, jonka voi kuulla yli 320 kilometrin päähän, on tarpeeksi pelottamaan useimpia autobotteja.
Transformers: Animated
Tom Kenny toimi Thundercrackerin äänenä vuosina 2008–2009 Transformers: Animatedissa.
Starscream loi itsestään Kuussa viisi kloonia, jotka saivat hänen itsestään asentamista Ikikipinän palasista eri luonteen ominaisuudet. Thundercrackeria ei koskaan kutsuttu sarjassa nimellä. Sen sijaan hänet tunnettiin "Itsekeskeisenä Starscreamina" ja oli ensimmäisenä pitämässä puhetta kuinka hän johtaa heidät sotaan Autobotteja ja erityisesti Megatronia vastaan ja yritti näin syrjäyttää alkuperäisen Starscreamin. He lopulta hyökkäsivät alkuperäisen Starscreamin johdolla Megatronin luokse, joka oli aktivoimassa avaruussiltaa. Syntyi taistelu Autobottien ja Decepticonien välillä, jossa Starscream klooneineen yritti tuhota Megatronin. Thundercracker sen sijaan joutui Mixmasterin sementin uhriksi heti taistelun alussa ja pian toinen klooneista, Skywarp, ja sekä Eliittivartioston tiedustelija Blurr tarttuivat hänen kanssaan samaan töhnään. Kaikki kolme lopulta lensivät avaruussillan läpi tuntemattomaan avaruuteen. Kolmikko leijaili avaruudessa, jossa hän valitti sementistä. Blurrin huomautuksella Thundercracker käytti energiatykkejään päästäkseen vapaaksi sementistä. Hän yritti vielä tappaa Blurrin, mutta ei onnistunut yrityksessään. Sittemmin Thundercrackeria ei nähty.
Transformers: Cyberverse
Transformers: Cyberversessa Thundercracker on yksi etsijänä toiminut Decepticon, joka työskenteli Slipstreamin komennossa yhdessä Acid Stormin, Nova Stormin ja Thrustin kanssa. Myöhemmin kun Starscream petti Megatronin, hän ja muut etsijät kääntyivät myös Megatronia vastaan. Myöhemmin Starscream nielaisi hänen ja muiden etsijöiden kipinät Ikikipinällä.
Trivia
Elokuvassa Kaappaus merellä näkyy eräässä kohtauksessa taivaalla F-15-lentokone, jonka väritys muistuttaa Thundercrackerin Generation 1 -väritystä.
Nissan Titan
Nissan Titan on Nissanin vuodesta 2003 valmistama lava-auto. Sitä kootaan Yhdysvalloissa Pohjois-Amerikan markkinoille. Auton nimi tulee Kreikan mytologian titaaneista.
Lone Tree (Colorado)
Lone Tree on kaupunki Douglasin piirikunnassa, Coloradon osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 10 218. Kaupunki perustettiin marraskuussa 1995.
Lone Treen pormestarina toimii Jackie Millet.
Väestö
Kaupungin asukkaista 77,77 prosenttia on valkoisia, 12,89 prosenttia aasialaisia, 2,66 prosenttia afroamerikkalaisia ja 0,10 prosenttia intiaaneja. 10,29 prosenttia asukkaista ei ole Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 38,5 vuotta.
Onni
thumb|[[Neliapilan on katsottu tuovan onnea.]]
Onni (merkityksessä tuuri) tarkoittaa kohtalon suopeutta, menestystä, onnellista sattumaa; esimerkiksi: "Olipa onni ettei satanut, kun unohdin pyykit ulos." Onnekkaan tapahtuman lisäksi onnena voi myös pitää sitä, että jokin mahdollinen mutta epäedullinen tapahtuma jää tapahtumatta.
Mabel (nimi)
Mabel on englantilainen naisen etunimi. Se on lyhentymä nimestä Amabel, joka on latinaa ja merkitsee ’rakastettavaa’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on syyskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 70–80 Mabel-nimistä naista.
Onni
Onnenkalujen, nelilehtisen apilan, hevosenkengän, aidon riikinkukon sulan tai tähdenlennon ajatellaan perinteisesti tuovan onnea. Sen sijaan epäonnea uskotaan tuovan esimerkiksi suolan läikyttäminen, mustan kissan näkeminen, tikkaiden alta kulkeminen, peilin rikkoutuminen tai kuun varjoon astuminen.
Mike Hailwood
Moottoripyöräura
Hailwood debytoi moottoripyöräkilpailuissa jo 17-vuotiaana, vuonna 1957. Hän lähti samana talvena Etelä-Afrikkaan harjoittelemaan ja kehittämään kykyjään. Seuraavana vuonna hän taisteli kaikkien ratamoottoripyöräilyn senhetkisten luokkien (500-, 350-, 250- ja 125-kuutioisten) Britannian-mestaruuksista ja voitti niistä peräti kolme. Samana vuonna hänet palkittiin Pinhard Prize -palkinnolla saavutuksistaan sarjassa alle 21-vuotiaana. Hän osallistui myös ensimmäiseen maailmanmestaruustason kilpailuunsa, Mansaaren TT-ajojen 250-kuutioisten luokkaan. Vuotta myöhemmin hän sai alleen paremman pyörän, jolla hän voitti kaikki neljä luokkaa Britannian mestaruussarjassa.
Vuonna 1961 Hailwood kilpaili pääasiassa yksityisellä Hondallaan. Saman vuoden Mansaaren TT-ajoihin hän lähti tavoitteenaan voittaa 500-, 350-, 250- ja 125-luokkien kilpailut. Hän voitti niistä kolme, mutta joutui keskeyttämään 350-kuutioisissa, joissa Phil Read otti ensimmäisen MM-voittonsa. Kauden jälkeen Hailwood voitti 250-kuutioisten maailmanmestaruuden, hopeaa 500-kuutioisissa ja oli 125-kuutioisissa kuudes. Kauden jälkeen hän siirtyi MV Agustan tehdastiimiin.
Kaudella 1962 Hailwood ajoi jälleen neljässä suurimmassa luokassa (50cc oli tullut mukaan MM-sarjaan). Maailmanmestaruus tuli tällä kertaa 500-kuutioisissa ja pronssia 350-kuutioisissa, jotka molemmat hän ajoi tehtaan Agustalla. Kahden muun luokan sijoitukset jäivät heikommiksi – hän ajoi ne yksityispyörillä. 250-kuutioisten 11. tila tuli MZ:llä ja 125-kuutioisten viides tila EMC:llä. Seuraavalla kaudella hän uusi mestaruutensa 500-kuutioisissa. Tällä kertaa 350-kuutioisissa tuli hopeaa. 250-kuutioisissa hän tuli kahdeksanneksi. 1964 Hailwood voitti 500-kuutioisten mestaruuden kolmannen kerran peräkkäin. 350-kuutioisissa tuli neljäs sija.
Kaudeksi 1965, Hailwood sai tallikaverikseen nuoren ja nopean italialaisen Giacomo Agostinin. ”Ago” ajoi hopealle sekä 500- että 350-kuutioisissa. Hailwood voitti 500-kuutioisten mestaruuden neljännen kerran, ja otti pronssia 350-kuutioisissa. Kauden jälkeen Hailwood kuitenkin jätti MV Agustan ja siirtyi Hondan tehdastalliin.
Hailwoodin vuodet Hondalla alkoivat hyvin. Hän voitti 350- ja 250-kuutioisten maailmanmestaruudet ja otti hopeaa 500-kuutioisissa, jonka mestaruuden vei ex-tallikaveri Agostini. Kauden aikana Hailwood voitti kaikki luokat mukaan lukien yhteensä 19 MM-osakilpailua, mikä on, ja pysyy lajin ennätyksenä kenties ikuisesti. Seuraava kausi oli kuin uusinta edelliskaudesta – mestaruus 350- ja 250-kuutioisissa ja hopeaa 500-kuutioisissa. Kun Honda kauden jälkeen vetäytyi tehdastallina MM-sarjasta, Hailwood päätti lopettaa uransa. Honda kuitenkin lupasi Hailwoodille 50 000 punnan rahoituksen, jottei tämä kilpailisi muissa talleissa.
Lopetettuaan 10 vuotta kestäneen moottoripyöräuransa vasta 27-vuotiaana, Hailwood oli kaikkien aikojen menestynein ratamoottoripyöräilijä. Hänellä oli yhdeksän maailmanmestarutta, 76 MM-osakilpailuvoittoa ja 14 ykkössijaa Mansaaren TT-ajoissa, sekä useita Britannian mestaruuksia. Hailwoodin lopetettua uransa, hänen entinen tallitoverinsa Agostini nousi lajin yksinvaltiaaksi ja nousi muutamaa vuotta myöhemmin kaikkien aikojen menestyneimmäksi ratamoottoripyöräilijäksi.
F1-ura
Hailwood kilpaili Formula 1 -sarjassa ensimmäistä kertaa 1960-luvun puolivälissä Lolan ja Lotuksen autoilla heikohkoin tuloksin. Hän ajoi myös sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa. Vuonna 1971 hän teki paluun sarjaan Surteesin tallissa ja saavutti kauden parhaan tuloksensa Italian GP:ssä sijoittumalla neljänneksi. Hän jatkoi tallissa seuraavalla kaudella ajaen samalla Euroopan Formula 2 -sarjassa, jossa hän voitti mestaruuden vuonna 1972. Formula 1:sten osalta kauteen sisältyi monta keskeytystä, mutta hän sijoittui kilpailuissa neljästi kuuden parhaan joukkoon.
Vuosi 1973 sisälsi edellisen kauden tavoin tekniikkamurheita. Kauden aikana Hailwood tuli kuuluisaksi siitä, kun hän pelasti Clay Regazzonin palavasta autosta Etelä-Afrikan GP:ssä. Sankariteosta hänet palkittiin Yrjön ristillä (engl. George Medal). Kaudeksi 1974 hän siirtyi ajamaan McLarenia, jolla saavutti parhaimmillaan 3. sijan Etelä-Afrikan GP:ssä. Hailwood loukkaantui Saksan GP:ssä ja murtuneiden jalkojen vuoksi hän joutui lopettamaan kilpa-ajamisen.
Muut sarjat
Hailwood ajoi Le Mansin 24 tunnin ajoja vuosina 1969-1970 sekä 1973-74, joissa sijoittui parhaimmillaan toiseksi vuonna 1969. Hän oli kolmen parhaan joukossa Britannian Formula 5000 -sarjassa vuosina 1969 ja 1971 sekä Tasman -sarjassa vuonna 1972. Hän palasi kilpailemaan moottoripyöräkisoihin 38-vuotiaana vuonna 1978 ja lopetti muutamaa vuotta myöhemmin. Hän voitti Isle of Man -kisan kumpanakin vuonna.
Kuolema
Hailwood menehtyi vuonna 1981 ajaessaan ravintolaillallisen jälkeen kotiin, kun edessä ajanut kuorma-auto teki äkkikäännöksen ja Hailwoodin auto osui siihen. Myös Hailwoodin 9-vuotias tytär menehtyi onnettomuudessa. Tuhansia ihmisiä kerääntyi hänelle järjestettyihin hautajaisiin ja häntä kuvailtiin seuraavan ilmauksen mukaisesti: "Hän oli vaatimaton ja ujo persoona, jolla oli ymmärrystä hauskanpidosta. Hän vihasi hälinää ja ansaitsematonta huomiota, mutta tuhannet fanit ympäri maailmaa kunnioittivat häntä sankarina."
Pilote
pienoiskuva|Pilote-lehden alkuperäinen logo. Pilote oli ranskalainen sarjakuvalehti, jota julkaistiin vuosina 1959–1989. Pilotessa saivat ensijulkaisunsa useat tuon ajan merkittävät ranskalaiset ja belgialaiset sarjakuvat, kuten Astérix, Blueberry sekä Valerian ja Laureline.
Koska Astérix ja Obélix -sarjakuvista oli tullut erittäin suosittuja, Pilote-lehti sai alaotsikon "Journal d'Astérix et Obélix". Alaotsikko pudotettiin pois vuonna 1970. Lehden huumori muuttui 1970-luvulla aikuisempaan suuntaan, lähinnä sellaisten tekijöiden kuten Marcel Gotlibin, Philippe Druillet´n ja René Pétillonin myötä. Suuria yhteiskunnallisia ja poliittisia aiheita käsiteltiin kriittisesti Pierre Christinin käsikirjoittamassa sekä Jacques Tardin ja Enki Bilalin piirtämässä fantastisessa syklissä "Légendes d'Aujourd'hui".
1970-luvun alku oli lehdelle myös vakavan kriisin aikaa. Useille sarjakuvantekijöille Pilote ei enää ollut oikea paikka tuoda esiin tummaa ja aikuisempaa huumoriaa. Riideltyään päätoimittaja René Goscinnyn kanssa Gébé, Cabu ja Reiser siirtyivät Hara-Kiriin ja Charlie Hebdoon, kun taas Gotlib, Bretécher ja Mandryka perustivat oman lehden, L'Écho des Savanesin.
Menetettyään monet tunnetut sarjakuvantekijänsä Pilote muuttui viikkolehdestä kuukausilehdeksi kesäkuussa 1974. Lisäksi Guy Vidal korvasi René Goscinnyn päätoimittajana. Pilotelle uskollisina pysyivät muuna muassa Fred (”Philémon”), F'Murr, Bilal, Pétillon ja Caza. Myös uusia tekijöitä liittyi joukkoon, ja Pilote alkoi julkaista myös ulkomaisten tekijöiden kuten Hugo Prattin ja Robert Crumbin töitä. Piloten myynti piristyi jälleen, ja useita erikoisnumeroita ilmestyi. Mutta myyntiluvut alkoivat laskea uudelleen vuonna 1980, huolimatta siitä, että lehdessä julkaistiin monien uusien lahjakkuuksien sarjakuvia. Pilote sulautui Charlie Mensueliin vuonna 1986. Lehteä julkaistiin sen jälkeen nimellä Pilote et Charlie vuoteen 1988, jolloin nimi muutettiin takaisin Piloteksi. Yleinen kiinnostus sarjakuvalehtiä kohtaan oli kuitenkin laskenut, ja Piloten viimeinen numero ilmestyi marraskuussa 1989.
Jesús Ángel García
Jesús Ángel García Bragado (s. 17. lokakuuta 1969 Madrid, Espanja) on espanjalainen kävelijä.
Suurimpiin saavutuksiinsa García on yltänyt 50 kilometrin matkalla. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän sijoittui kymmenenneksi. Vuonna 1993 hän voitti matkalla maailmanmestaruuden Stuttgartin MM-kisoissa ajalla 3.41.41 ja oli maailmancupin kisassa toinen. 1994 Helsingin EM-kisoissa hän oli matkalla neljäs ja 1995 Göteborgin MM-kisoissa viides. Samana vuonna hän oli toisen kerran peräkkäin maailmancupissa toinen. Vuonna 1997 hän voitti maailmancupin ja sijoittui hopealle Ateenan MM-kisoissa ajalla 3.44.59.
Vuoden 1999 maailmancupissa García oli neljäs ja vuoden 2000 Sydneyn olympialaisissa 12:s. Hän voitti samana vuonna Euroopan cupin 35 ja 50 kilometrillä. Vuonna 2001 hän voitti Euroopan cupin 50 kilometrillä ja saavutti hopeaa Edmontonin MM-kilpailuista ajalla 3.43.07. Vuoden 2002 Münchenin EM-kisoissa hän käveli pronssille ajalla 3.44.33 ja oli kuudes 2003 Pariisin MM-kisoissa. Vuonna 2004 hän käveli maailmancupissa kuudenneksi ja Ateenan olympialaisissa viidenneksi. Vuonna 2006 hän oli maailmancupissa kuudes ja voitti joukkuekilpailun. Göteborgin EM-kisoista hän saavutti hopeaa ajalla 3.42.48. Pekingin olympialaisissa 2008 hän käveli neljänneksi. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän käveli alun perin kolmanneksi ajalla 3.41.37, mutta nousi vuonna 2016 hopealle kun alkuperäinen voittaja Sergei Kirdjapkin hylättiin dopingin takia. Maailmancupissa 2010 García sijoittui viidenneksi. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän käveli viidenneksi ajalla 3.47.56. Hän sijoittui 2012 neljänneksi maailmancupissa ja 17:nneksi Lontoon olympialaisissa. Hän sijoittui 11:nneksi Moskovan MM-kilpailuissa 2013, seitsemänneksi Zürichin EM-kilpailuissa 2014, yhdeksänneksi Pekingin MM-kilpailuissa 2015 ja 20:nneksi Rio de Janeiron olympialaisissa 2016.
Dohassa 2019 García osallistui ennätyksellisesti jo 13. MM-kisoihinsa ja sijoittui 50 kilometrin kävelyssä kahdeksanneksi. Tokion olympialaisissa vuonna 2021 García osallistui kahdeksansiin olympialaisiinsa, ja hänellä onkin yleisurheilijoista eniten kesäolympialaisten osallistumiskertoja.
Espanjan mestaruuden hän on voittanut 50 kilometrin matkalla vuosina 1997, 2000, 2007 ja 2012.
Chris Niedenthal
Christopher Jan Niedenthal (s. 21. lokakuuta 1950, Lontoo) on puolalainen valokuvaaja. Hän syntyi Lontoossa vuonna 1950 puolalaisille vanhemmille ja muutti Puolaan vuonna 1973 Newsweekin valokuvaajaksi. Hän raportoi muun muassa Puolan laittomien kirkkojen toiminnasta ja Solidaarisuusliikkeestä. Puolan sotatilan alkaessa joulukuussa 1981 Niedenthal otti kuuluisan valokuvan Varsovan ”Moskwa”-elokuvateatterin, joka tuolloin esitti elokuvaa Ilmestyskirja. Nyt, edessä seisseestä OT-64 SKOT -panssariajoneuvosta.
Kielikämmekkä
Kielikämmekkä eli kalkkimaariankämmekkä (Dactylorhiza fuchsii, myös D. maculata subsp. fuchsii) on täpläkämmekkää eli maariankämmekkää (D. maculata) muistuttava kämmekkälaji.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|220px|vasen|Kielikämmekän kukinto. pienoiskuva|Dactylorhiza fuchsii var. alba Kalkkimaariankämmekkä kasvaa 20–50 senttimetriä korkeaksi. Varsi on täyteinen ja monilehtinen. Juurimukulat ovat syvään liuskaisia. Alemmat varsilehdet ovat vastapuikeita, pyöreäkärkisiä ja litteitä. Väriltään ne ovat päältä harmahtavanvihreitä ja punatäpläisiä, alta siniharmaita. Varren ylimmät lehdet poikkeavat selkeästi alemmista. Ne ovat pieniä, kapeita ja suippoja. Ylin lehti ei ulotu kukinnon tasalle saakka. Kukinto on tiheä kartiomainen tähkä. Kukkien tukilehdet ovat tavallisesti kukkia lyhyempiä ja sahalaitaisia. Sinipunertavakirjailuiset kukat ovat pääasiassa punaisia, mutta niiden väri voi olla vaaleampi vaihdellen vaaleanpunaisesta lähes valkoiseen. Kukat ovat kannuksellisia. Kukan huuli on syvään kolmiliuskainen, liuskat ovat lähes samanlevyisiä. Keskiliuska on kapean kolmiomainen ja sivuliuskoja pidempi. Suomessa kalkkimaariankämmekkä kukkii kesä-heinäkuussa.
Kalkkimaariankämmekkä muistuttaa läheisesti maariankämmekkää. Tärkeimmät lajien väliset erot ovat lehdissä ja kukissa. Maariankämmekällä alimmat lehdet ovat tylppiä, kun kalkkimaariankämmekällä ne ovat pyöreäkärkisiä. Kukinto on maariankämmekällä suippo, kun taas kalkkimaariankämmekällä se on selkeästi kolmiomainen ja voimakkaamman punainen. Suurin eroavuus on kuitenkin kukan huulen muoto; kalkkimaariankämmekän kaikki kolme huulen liuskaa ovat toistensa kokoisia, kun taas maariankämmekällä sivuilla olevat liuskat ovat useimmiten selvästi keskiliuskaa leveämpiä. Lajien erottamista toisistaan vaikeuttaa kuitenkin se, että muiden liuskakämmeköiden tapaan molempien lajien koko ja väri vaihtelevat paljon. Kalkkimaariankämmekkä luokitellaankin toisinaan maariankämmekän alalajiksi.
Levinneisyys
Kalkkimaariankämmekkää tavattaneen suurimmassa osassa Eurooppaa, kuten maariankämmekkääkin. Esimerkiksi Englannissa laji on maariankämmekkää yleisempi. Fennoskandiassa kalkkimaariankämmekkää kasvaa paikoitellen koko Norjassa sekä Ruotsin, Tanskan ja Suomen kalkkialueilla. Suomessa sitä kasvaa pääasiassa Ahvenanmaalla, jossa se on paikoin hyvin yleinen, Kainuussa sekä Etelä- ja Keski-Lapissa. Muualta maasta lajista on vain satunnaisia havaintoja.
Elinympäristö
Kalkkimaariankämmekkä kasvaa monenlaisilla kasvupaikoilla, kuten letoilla, lähteiköissä, lehdoissa, rinnemetsissä sekä ravinteisilla, kuivillakin niityillä. Se viihtyy kalkkipitoisen maaperän alueilla ja onkin kalkinsuosija.
Pölyttäjinä kalkkimaariankämmekällä käyvät ainakin mesipistiäiset. Kasvi huijaa tuoksullaan pölyttäjiä luokseen, sillä kukissa ei ole mettä.
Saara Nikander
Saara Suvi Tuulia Nikander (s. 21. toukokuuta 1994 Lohja) on suomalainen kestävyysjuoksija ja hiihtäjä. Hän edustaa yleisurheilussa Länsi-Uudenmaan Urheilijoita ja hiihdossa Vihdin Viestiä. Hänen valmentajanaan toimii hänen isänsä Antero Nikander.
Nikander voitti 10 000 metrin Suomen mestaruuden vuoden 2017 Kalevan kisoissa Seinäjoella ajalla 35.07,08, joka on myös hänen ennätyksensä. Hän voitti vuonna 2011 19-vuotiaiden maastojuoksun Pohjoismaiden mestaruuden vain 15-vuotiaana. Hänellä on hallussaan 13- ja 14-vuotiaiden Suomen ennätykset 5000 metrin juoksussa. Nämä hän juoksi vuosina 2007 ja 2008.
Tuomo Laitinen
Tuomo Tapio Laitinen (s. 16. huhtikuuta 1939 Uusikirkko) on suomalainen kirjallisuustieteilijä.
Paolo Soleri
thumb|Paolo Solerin Amfiteatteri Paolo Soleri (21. kesäkuuta 1919 Torino – 9. huhtikuuta 2013 Paradise Valley, Arizona ) oli italialaissyntyinen, Yhdysvalloissa työskennellyt arkkitehti. Hän valmistui Politecnico di Torinosta vuonna 1946 ja asettui vuonna 1956 Arizonan Scottsdaleen.
Solerin tunnetuin projekti on keinotekoinen Arcosantin kaupunki, jonka rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1970 Keski-Arizonassa, noin 110 kilometriä Phoenixista pohjoiseen. Soleri kehitti niin kutsutun arkologian.
Solerin galleria ja studio Cosanti sijaitsee Arizonassa ja on yleisölle avoin. Hän voitti useita tunnustuksia ja julkaisi kuusi kirjaa.
Kemosynteesi
Kemosynteesi (kreik. σύνθεσις sýnthesis ’yhdistäminen’) on yhteyttämistä, joka perustuu epäorgaanisten yhdisteiden hapettamiseen. Kemosynteesissä eliö käyttää hapettumisreaktioista vapautuvaa energiaa orgaanisten yhdisteiden tuottamiseen. Kemosynteesissä ei siis fotosynteesistä poiketen tarvita energianlähteenä auringon valoa, vaan energia saadaan hapettamalla epäorgaanisia yhdisteitä. Kemosynteesiä hyödyntävät eliöt ovat epäsuorasti riippuvaisia auringon valosta, koska esimerkiksi hapettava ammoniakki muodostuu orgaanisten aineiden hajotessa.
Kemosynteesiin perustuvat eliöt sietävät fotosynteesiin perustuvan elämän näkökulmasta elinkelvottomia ympäristöjä, kuten esimerkiksi merten syvyyksien painetasoa ja erilaisia hapettomia olosuhteita, esimerkiksi syvänmeren savuttajissa. pienoiskuva|Venenivibrio stagnispumantis on bakteeri, joka saa energiansa hapettamalla vetykaasua. Kemosynteesiin perustuva elämä on saattanut edeltää fotosynteesiin perustuvaa elämää maapallolla. Lisäksi jotkut arvioivat, että kemosynteesiin perustuva elämä olisi mahdollista myös Aurinkokunnan muilla planeetoilla, kuten Marsissa ja Jupiterin Europa-kuussa.
Kemiallinen prosessi
Kemosynteesissä hapettuvia erilaisia rikki-, typpi- ja rautayhdisteitä ovat eliöryhmästä riippuen esimerkiksi vetysulfidi (H2S), ammoniakki (NH3) sekä rautaionit (Fe2+). Kemosynteesin seurauksena syntyy pelkistyneitä hiiliyhdisteitä. Kemosynteesi on tapa tuottaa hiilihydraatteja.
Rikkibakteerin vetysulfidin hapettumisreaktio:
CO2 (g) + O2 (g) + 4 H2S (aq) → CH2O (aq) + 4 S (g) + 3 H2O (l)
jossa syntyy hiilihydraattia (CH2O), vettä ja puhdasta rikkiä.
Muita kemosynteesiä hyödyntäviä bakteereita ovat muun muassa nitrifikaatio- ja rautabakteeri.
Nitrifikaatiobakteerin ammoniakin hapetusreaktio:
jossa syntyy typpihapoketta ja vettä.
2 Fe(HCO3 )2 (aq) + 1/2 O2 (g)+ H2O (l)→ 2 Fe (OH)3 (aq)+ 4 CO2 (g)
jossa syntyy ferrihydroksidia ja hiilidioksidia.
Historia
Mikrobiologi Sergei Nikolaevich Vinogradski esitti vuonna 1887 teorian ilmiöstä, jossa jotkut mikrobit voisivat elää epäorgaanisessa ympäristössä. Vinogradski teki löydökset tutkiessaan rikkibakteereja Strasbourgin yliopistossa.
Kymmenen vuotta myöhemmin saksalainen kasvitieteilijä Wilhelm Pfeffer muotoili ilmiölle termin kemosynteesi. pienoiskuva|[[Riftia pachyptila|Jättiputkimatoja, jotka tuottavat energiansa rikkibakteerien avulla.]] Vahvistus Vinogradskin löydöksille saatiin vasta vuonna 1977, kun yhdysvaltalainen syvänmeren tutkimusalus DVS Alvin löysi Galápagossaarten lähistöltä merenpohjasta outoja eliöitä tutkiessaan syvänmeren savuttajia. Nämä eliöt olivat jättiputkimatoja, jotka tuottivat energiansa kudoksissaan elävien rikkibakteerien avulla. Samaan aikaan mikrobiologi Colleen Cavanaugh esitti, että näiden bakteerien energianlähteenä toimii rikkivedyn hapettaminen ja hiilen lähteenä madon keräämä hiilidioksidi.
Vuonna 2013 löydettiin bakteereja, jotka elivät merenpohjan maankuoren sedimenteissä ja saavat energiansa kemosynteesin avulla.
Käyttökohteet
Kemosynteesiä voidaan hyödyntää tulevaisuudessa energian tuotannossa. Teollisuudessa kemosynteesin avulla voidaan jätteistä tuottaa biomassaa. Syntyneestä biomassasta on mahdollista valmistaa vihreää energiaa.
Syvä-Sammatti
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Naulaojan valuma-alueeseen (35.426) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 112,2 metriä mpy.
M46 (tytärammus)
M46 on yhdysvaltalainen tytärammus (tytärpommi), joka toimitetaan kohteeseensa käyttämällä kuorma-ammusta (rypälepommia). M42:ssa ei vanhahkona mallina ole itsetuhojärjestelmää kuoressa, mutta Israel Military Industries voi toimittaa uuden itsetuhomekanismin sisältävän kuoren vanhoihin varastoituihin M46:iin, jolloin niitä voi käyttää ajan vaatimusten mukaisesti kuorma-ammuksissa (rypälepommeissa).
Bornhövedin taistelu (1227)
Bornhövedin (toinen) taistelu käytiin 22. heinäkuuta 1227, lähellä Bornhövediä Holsteinissa. Taistelussa Holsteinin ja Schauenburgin kreivi Adolf IV voitti Tanskan kuninkaan Valdemar II:n. Adolfia tukivat Lyypekki, Hampuri ja Dithmarschen.
Tuomas Seppälä
Tuomas (Tomas) Seppälä (1763 – 20. kesäkuuta 1839 Nastola) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Seppälän vanhemmat olivat Elias Juhaninpoika ja Kirstiina Juhanintytär ja puoliso Maria Taavetintytär. Lautamies Seppälä Nastolan Ahtialan kylästä edusti talonpoikaissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 Kymenkartanon läänin Yli-Hollolan kihlakunnan tuomiokuntaa. Seppälä oli valtiopäivien valtiovarainvaliokunnan jäsen.
Lähteet
¨
Floating into the Night
Floating into the Night on yhdysvaltalaisen laulajan Julee Cruisen debyyttialbumi, joka julkaistiin 12. syyskuuta 1989 Warner Bros. Recordsin kautta. Albumin ovat tuottaneet ja säveltäneet David Lynch ja Angelo Badalamenti. Albumin kappaleita kuullaan Lynchin teoksissa Blue Velvet – ja sinisempi oli yö (1986), Industrial Symphony No. 1: The Dream of the Broken Hearted (1990) ja Twin Peaks (1990–1991).
Ilmestyessään Floating into the Night sai laajalti positiivisen vastaanoton. Se debytoi 74. sijalla Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla.
Sherman Alexie
pienoiskuva|Sherman Alexie. Sherman Joseph Alexie, Jr. (s. 7. lokakuuta 1966 Spokane, Washington) on yhdysvaltalainen kirjailija ja elokuvaohjaaja. Hän on juuriltaan alkuperäisamerikkalainen. Hänelle myönnettiin vuonna 2007 National Book Award.
Valmistuttuaan high schoolista vuonna 1985 Alexie aloitti opintonsa Gonzagan yliopistossa Spokanessa. Kahden vuoden kuluttua hän siirtyi Washingtonin valtionyliopistoon, josta hän valmistui Bachelor of Artsina.
Salainen ase
thumb|250px|Salainen ase dokumentoi kiitettävästi jatkosodan aikaisia Helsingin katunäkymiä. Salainen ase on suomalainen vakoiluelokuva vuodelta 1943. Se on ensimmäinen Fenno-Filmin kahdeksastatoista näytelmäelokuvasta. Jatkosodan aikana erittäin vaikeissa oloissa valmistunut teos kertoo useiden salanimien taakse verhoutuneesta vakoilijasta Toinista, joka joutuu vaikeaan valintatilanteeseen ihastuttuaan vastapuolella operoivaan mieheen.
Sherman Alexie
Alexie on monipuolinen kirjoittaja, jonka tuotantoon kuuluu niin romaaneja, novelleja ja runoutta kuin käsikirjoituksiakin. Useissa teoksissa käsitellään intiaanina elämistä yhdysvaltalaisessa nyky-yhteiskunnassa. Hänen ensimmäinen elokuvaohjauksensa, niin ikään intiaanielämää kuvaava The Business of Fancydancing, on vuodelta 2002.
Salainen ase
Teos on Fenno-Filmin vakoilutrilogian ensimmäinen osa, toinen on Varjoja Kannaksella ja kolmas Hiipivä vaara.
”Salainen ase on puhdas jännityselokuva, joka omassa luokassaan kohoaa suorastaan kansainväliselle tasolle”, Helsingin Sanomien Paula Talaskivi hehkutti arviossaan.
Juoni
pienoiskuva|oikea|Toini ja Kari, elokuvan romanttinen pääpari. Useiden salanimien taakse kätkeytynyt Toini Salonen saapuu Suomeen ja matkaa Turusta Helsinkiin, missä hän ottaa pestin insinööri Rautavuoren sihteerinä tarkoituksenaan urkkia tämän salaisia piirustuksia. Suomen Vientipuun yövartija surmataan tuhopolton yhteydessä. Toimistopäällikkö Pulkkinen kertoo toimittaja Erkki Karille vartijan olleen hänen isänsä.
Toinin pomo on muuan Rosenberg, jonka miehet yrittävät polttaa Yhdistyneiden Sahojen lautatarhan. Paikalta löytyy Toinin huivi, jonka ansiosta Erkki Kari pääsee Toinin jäljille. Hän kutsuu Toinin viettämään ravintolailtaa, myös Pulkkinen on mukana. Pulkkinen huomioi ristiriitaisuudet Toinin henkilöhistoriassa tämän kertoessa elämästään. Kari ja Toini ihastuvat toisiinsa.
Vakoilijat tunkeutuvat Rautavuoren toimistoon. Toini on antanut heille kassakaapin numeroyhdistelmän. Hän tulee katumapäälle ja yrittää varoittaa insinööriä – liian myöhään. Konnat onnistuvat ryöstämään insinöörin piirustukset. Toiniin alkaa kohdistua yhä vahvempia epäluuloja. Käy myös ilmi, että Toini ja Pulkkinen ovat sisaruksia.
Toini kertoo poliisille Karikosken sillan räjäytyssuunnitelmasta, poliisi tekee suunnitelmat tyhjiksi. Lopussa vakoilijat kaappavat Toinin ja yrittävät paeta, mutta jäävät kiinni Toinin ansiosta. Erkki Kari ja Toini kihlautuvat.
Tuotanto
thumb|left|100px|Fenno-Filmin logo Salaisen aseen alkuteksteistä. Fenno-Filmi tuotti ensimmäisen elokuvansa poikkeuksellisen vaikeissa oloissa. Alun perin oli tarkoitus kertoa taistelevista sotilaista, jolloin kuvauslupa oli hankittava Päämajasta. Sitä ei herunut, joten elokuvan tapahtumat siirrettiin kotirintamalle. Salaisen aseen budjetti oli niukka, joten suuria filmitähtiä ei voitu käyttää. Eija Karapää oli postin työntekijä, jolla oli hieman kokemusta elokuvatyöstä.
Eino Karin laboratorioon osui pommi 8. marraskuuta 1942, mutta Salaisen aseen raakafilmit säilyivät kuin ihmeen kaupalla. Sama pommikone jatkoi matkaansa kaakkoon ja pudotti pommin Helsingin Viiskulmassa sijainneen elokuvateatteri Tivolin edustalle. Pommi surmasi lastennäytännöstä poistuvaa yleisöä.
Arviot
Salainen ase sai hyvän vastaanoton. Sen juonta pidettiin johdonmukaisena ja jännityselokuvana se arvioitiin suorastaan ”kansainväliselle tasolle”. Ohjaajat saivat niin ikään kiitosta. Elokuvan tekotapaa pidettiin ”tuoreena ja rohkeana”. Negatiivista kritiikkiä elokuva sai lähinnä juonen epäuskottavuuksien osalta.
Julkaisut
Salainen ase on julkaistu DVD:nä yhdessä vakoilutrilogian muiden osien kanssa.
Nissan Armada
Nissan Armada on Nissanin vuodesta 2003 valmistama 4-ovinen katumaasturi. Sitä valmistetaan nykyään Yukuhashissa, Japanissa. Vuosina 2003–2016 sitä valmistettiin Cantonissa, Mississippissä, Yhdysvalloissa.
Dick Wright
Dick Wright (oik. Richard Wright; 5. joulukuuta 1931 Mexborough – 2003 Chester) oli englantilainen jalkapallomaalivahti. Hän edusti Englannin liigassa pelannutta Chester City -joukkuetta, joka toimi vuosina 1885–2010.
Ohjelmiston versiohallinta
Ohjelmiston versiohallinta on ohjelmistoprojektin tuotosten hallintaa ja se mahdollistaa ohjelmiston kehityksen seurannan ja hallitun kehityksen. Ohjelmistoprojektin asiakirjoista ja komponenteista muodostetaan konfiguraatio-objekteja ja edelleen konfiguraatioita. Versiohallinta on eräs tärkeimmistä ohjelmiston konfiguraatiohallinnan (SCM) tehtäväalueista.
Englanninkielisiä termejä käsitteelle ovat: software configuration management, version control, revision control ja source control.
Ohjelmiston versiohallinta voidaan jakaa neljään päätoimenpiteeseen, jotka ovat versiointi, versioiden merkitseminen, versioiden välisten erojen tunnistaminen ja versioiden tallentaminen. Versiointi voidaan jakaa historialliseen, loogiseen ja yhteistoiminnalliseen versiointiin. Versioiden merkitseminen kuvaa niitä menetelmiä, joita sovelletaan tietyn konfiguraatio-objektin yksikäsitteiseksi nimeämiseksi. Versioiden välisten erojen tunnistamisen päätavoite on minimoida versioiden tallentamiseen käytettävä levytila. Toisin kuin versiohallinnan muut toimenpiteet, versioiden välisten erojen tunnistaminen ei ole välttämätöntä versiohallinnan onnistumisen kannalta. Versioiden tallentamisen tarkoituksena on mahdollistaa versioiden pysyvä tallennus, josta mielivaltaisella ajanhetkellä voidaan valita haluttu versio käsiteltäväksi.
Johdanto
Kun ohjelmistoprojektien koko alkoi kasvaa räjähdysmäisesti 1960-luvun lopulla, huomattiin, että ohjelmistojen kehitys sisältää muutakin kuin vain ohjelmointiosuuden. Ongelmallisena koettiin ohjelmistoprojektin hallinta sekä suuret määrät lähdekoodia ja dokumentteja, joita tuli pystyä tarkoin hallitsemaan. Näinä aikoina versiohallinta tuli ajankohtaiseksi.
Versiohallinta on ohjelmistoprojektin tuotoksien hallintaa ja eräs sen tärkeimmistä tavoitteista on mahdollistaa ohjelmistokomponenttien yhtäaikainen ja ristiriidaton kehitys. Versiohallinta luo pohjan evolutionääriselle ohjelmistojen kehitykselle takaamalla, että jokaista mielivaltaiseen ohjelmistokomponenttiin tehdyn muutoksen piirteitä voidaan arvioida milloin tahansa.
Versiohallinta mahdollistaa ohjelmiston kehityskaaren seurannan ja turvallisen kehityksen. Versiohallinta myös mahdollistaa kehityksen etenemisen eri suuntiin, joka on usein välttämätöntä räätälöitäessä ohjelmistosta eri versiota eri alustoille ja asiakkaille. Versiohallinta mahdollistaa myös aiempaan kehitysversioon palaamisen, joka voi olla toivottavaa esimerkiksi silloin kun siinä on suorituskyvyn tai ominaisuuksien kannalta joitakin haluttavia piirteitä, joita uusimmassa kehitysversiossa ei enää ole.
Versiohallinnan teoriaa
Versiohallinta on yksinkertaisimmillaan joukko toimenpiteitä, joita noudattamalla pyritään hallitsemaan dokumenttien kehittämistä ja versiointia. On varsin ilmeistä, että manuaalisiin toimenpiteisiin nojaava versiohallintajärjestelmä on herkkä virheille, skaalautumaton ja työläs ylläpitää. Ongelmien ratkaisuksi kehitettiin 70-luvulla ensimmäiset palvelinkeskeiset versiohallintajärjestelmät, jotka automatisoivat suuren osan työstä, jota aiemmin jouduttiin tekemään käsin. Nykyään versiohallintajärjestelmät ovat jo varsin kehittyneitä ja läheisesti integroituja jokaiseen vähänkin vakavampaan ohjelmistonkehitysprojektiin. Tässä luvussa on tarkoitus esitellä katsausluontoisesti teoriaa, jonka varaan versiohallinta edelleen suurelta osin perustuu. Ensin käsitellään konfiguraationhallintaa, joka on versiohallinnan yläkäsite. Tämän jälkeen käsitellään versiohallintaa ja sen osa-alueita.
Konfiguraationhallinta
Zellerin mukaan konfiguraationhallinta on oppi kehittyvien järjestelmien organisoinnista ja hallinnasta.
Konfiguraationhallinta pyrkii määräämään menettelytavat komponenttien ja niiden yhdistelmien tunnistamiseksi, julkistusten ja muutosten hallitsemiseksi, tuotteen tilan kirjaamiseksi, sekä tuotteen täydellisyyden ja yhtenäisyyden varmistamiseksi. Tässä komponenteilla tarkoitetaan ohjelmistoalkioita, joita ovat muun muassa ohjelmatiedostot ja dokumentit.
Zeller erottaa ohjelmiston konfiguraationhallinnan (Software Configuration Management, SCM) perinteisestä konfiguraationhallinnasta ohjelmistojen mukautuvuuden, helpon kopioitavuuden ja monimutkaisuuden kautta. Lisäksi ohjelmistojen konfiguraationhallintaa voidaan automatisoida laajalti, koska komponentit ovat tietokoneen hallinnassa. Pressman jakaa ohjelmiston konfiguraationhallinnan tehtäväalueisiin, jotka ovat muutosten identifiointi, versiohallinta, muutoksenhallinta, konfiguraation laadunarviointi ja muutoksista tiedottaminen.
Ohjelmiston versiohallinta ja versiointi
Pressmanin mukaan versiohallinta yhdistää menetelmät ja työkalut ohjelmistoprosessin aikana luotavien konfiguraatio-objektien eri versioiden hallitsemiseksi. Konfiguraatio-objektin voidaan ymmärtää tarkoittavan esimerkiksi asiakirjaa, ohjelmistokomponenttia tai näiden muodostamia yhdistelmiä. Versiohallinta on yhdistelmä konfiguraationhallinnan menetetelmiä, joiden avulla käsitellään konfiguraatio-objektien eri versioita. Versiot ovat eräänlaisia koonteja tai kuvauksia ohjelmistosta. Ne koostuvat joukosta ohjelmistoalkioita, joita joukko ihmisiä yhdessä kehittää; versiot ovat ohjelmiston muunnelmia. Versiointi on joukko määrätyssä järjestyksessä suoritettavia toimenpiteitä, jotka synnyttävät konfiguraatio-objektista uuden version. Versioinnin toimenpiteitä ovat versioinnin ulottuvuuksien määrittely, version merkitseminen, versioiden välisten erojen tunnistaminen ja version tallentaminen.
Versioinnin ulottuvuudet
Muutokset komponentteihin luovat komponenteista uusia versioita, joiden ulottuvuus määräytyy muutoksen tekijän tarkoitusperän mukaan. Zellerin mukaan versioinnin ulottuvuuksiksi luetaan yleisesti historiallinen, looginen ja yhteistoiminnallinen versiointi.
Historiallinen versiointi on kehitystä, jossa uudempi versio syrjäyttää aiemman. Tällaisia syrjäyttäviä versioita kutsutaan revisioiksi (revision). Looginen versiointi on niin kutsuttujen haarojen (branch) luomista, jossa kukin haara kuvastaa kehityksen vaihtoehtoista kulkua. Haarat etenevät omaa kehityskaartaan muista haaroista riippumatta, toisin kuin historiallisessa versioinnissa, jossa uudemmat revisiot syrjäyttävät vanhemmat. Vaikka haaroja voidaan integroida toisiinsa, looginen versiointi korostaa rinnakkaista kehittämistä ja haarojen keskinäistä autonomisuutta.
Yhteistoiminnallinen versiointi on väliaikaisuuden hallintaa siten, että tarkoituksena on luoda hetkellisiä versioita komponenteista, jotka tullaan myöhemmin integroimaan toisten versioiden kanssa. Loogisessa versioinnissa esiintyvän haarautumiseen verraten kyseessä ei ole vaihtoehtoinen kehityssuunta, vaan pikemminkin hetkellinen poikkeama, joka useimmiten on seurausta kehitystilanteessa esiin tulleesta tarpeesta, mutta joka jo luonnin hetkellä tiedostetaan yhdistettäväksi toiseen versioon myöhemmin.
Versioiden merkitseminen
Historiallisessa versioinnissa revisiot järjestetään ja ne identifioidaan järjestyksen mukaan. Identifioiminen voidaan tehdä esimerkiksi numeerisesti siten, että suurin luku viittaa viimeisimpään revisioon. Tällöin revisioita merkittäessä käytetään yleensä kaksitasoista numerointia muodossa [V.R], missä V kuvastaa julkaisunumeroa ja R tasonumeroa. Julkaisunumeroa kutsutaan myös versionumeroksi ja tasonumeroa revisioksi. Julkaisunumeron muutos kuvastaa suurta muutosta ja revisionumeron muutos pienempää muutosta.
Joskus versioninnissa käytetään lisäksi kolmatta tasoa, joka ilmaisee ohjelmaan tehdyn paikan (patch). Paikkausversioita käytetään ohjelmavirheiden korjauksissa.
Loogisen ja yhteistoiminnallisen versioinnin yhteydessä esiintyvien varianttien merkitsemiseen käytetään useimmiten määrättyjä nimiä numeroinnin sijaan, koska variantit eivät välttämättä esiinny toistensa suhteen järjestyksessä.
Versioiden välisten erojen tunnistaminen
Ohjelmistoon tehtyjen muutosten selvittämiseksi täytyy voida selvittää versioiden väliset erot. Koska toisiaan seuraavat versiot, eritoten revisiot, saattavat olla hyvin toistensa kaltaisia, eroavaisuuksien tarkan määrittelyn avulla voidaan keskittyä muutokseen ja säästää resursseja. Perinteisesti versioiden välisten erojen tunnistamisella on pyritty säästämään tallennustilaa.
Yleinen tapa erojen tunnistamiseen on suorittaa merkkivertailu tekstitiedostojen välillä. Kyseisen tavan tavoitteena on löytää pienin joukko muutoksia, jotka täytyy suorittaa komponentin version A muuttamiseksi versioksi B. Kyseinen metodologia ei kuitenkaan päde kuin tekstitiedostoja käsitellessä, sillä esimerkiksi binääritiedostoissa pieni paikallinen muutos saattaa tiedoston rakenteesta riippuen vaikuttaa koko tiedoston sisältöön.
Versioiden tallentaminen
Ohjelmistojen kehityksen ja ohjelmiston aikaisempien versioiden uudelleenrakentamisen mahdollistamiseksi on vanhat ja uudet versiot voitava tallentaa pysyvästi. Hyvin yleinen tapa on käyttää varastoja, jonne konfiguraatio-objektien versiot ja niitä koskevat konfiguraationhallinnan tiedot tallennetaan. Tallennuksessa on pyritty hyödyntämään myös valmiita tietokantajärjestelmiä, mutta käyttöä rajoittaa se, ettei niissä yleensä ole tukea versioinnille.
Usein varastoissa käytetään tallentamiseen puurakennetta, jossa puun juuri kuvastaa konfiguraatio-objektin ensimmäistä versiota ja juuren jälkeläiset kuvastavat konfiguraatio-objektin myöhempiä versioita. Historiallinen versionti on puun syvyyden kasvattamista ja looginen versiointi puun haarautumista.
Tilansäästön vuoksi varastoihin tallennetaan eri versioista vain niiden väliset erot. Tämä muutostieto on kohdassa 2.5 esitetty minimaalinen muutosjoukko, jonka perusteella komponentin tietty versio A voidaan muuntaa versioksi B. Kyseistä minimaalista muutosjoukkoa kutsutaan deltaksi. Varastot voivat laskea deltoja kumulatiivisesti ensimmäisestä versiosta lähtien niin, että vain komponentin ensimmäisen versio säilytetään kokonaisuudessaan. Varastot voivat laskea muutostietoja myös toisin päin, jolloin varastoon tallennetaan komponentin uusin versio kokonaisuudessaan ja sen mukana muutostiedot aikaisempien versioiden konstruoimiseksi. Koska komponentin versioiden väliset erot ovat tavallisesti komponentin kokoon nähden pieniä, on deltoja hyödyntämällä saavutettava tilansäästö merkittävä.
Yhteenveto
Versiohallinta on ohjelmistoprojektin tuotosten hallintaa ja se mahdollistaa ohjelmiston kehityksen seurannan ja vakaan kehityksen. Ohjelmistoprojektin asiakirjoista ja komponenteista muodostetaan konfiguraatio-objekteja ja edelleen konfiguraatioita. Versiohallinta on eräs tärkeimmistä ohjelmiston konfiguraatiohallinnan tehtäväalueista. Versiohallinta voidaan jakaa neljään päätoimenpiteeseen, jotka ovat versiointi, versioiden merkitseminen, versioiden välisten erojen tunnistaminen ja versioiden tallentaminen.