cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merikäärmeet
Merikäärmeiden toinen kehityshaara käsittää noin 60 lajia meressä eläviä melakäärmeitä (Hydrophiinae). Ne ovat kehittyneet australialaisista maalla elävistä melakäärmeistä todennäköisesti 15–10 miljoonaa vuotta sitten. Meressä elävät melakäärmeet synnyttävät eläviä poikasia suoraan mereen.
Merikäärmeitä voi tavata uiskentelemassa saaliinhakumatkalla niin veden pinnan aallokossa kuin syvyyksissäkin. Useimmat merikäärmeet ovat varsin pienikokoisia, noin 1,1–1,5 metriä pitkiä.
Ulkonäkö ja rakenne
Kaikkien merikäärmeiden ominaispiirre on vaakasuuntaan litteähkö häntä. Merikäärmeet kasvavat noin 1,1–1,5 metrin pituisiksi, mutta jotkin yksilöt ylittävät 2,5 metrin pituuden. Merikäärmeiden myrkkyhampaat sijaitsevat yläleuan etuosassa ja muistuttavat rakenteeltaan myrkkytarhakäärmeiden hampaita. Merikäärmeet luovat nahkansa 2-6 viikon välein. Eräiden merikäärmelajien väritys on meriveden saastumisen vuoksi muuttunut mustaksi.
Vesielämästä huolimatta merikäärmeet hengittävät keuhkolla. Niiden ainoa keuhko on kookas, ja käärmeen ollessa sukelluksissa se toimii kalojen uimarakon tavoin helpottaen käärmeen siirtymistä joko syvemmälle tai vastaavasti lähemmäksi pintaa. Merikäärmeet pystyvät olemaan sukelluksissa pitkän aikaa, jopa yli tunnin. Ne nousevat pinnalle hengittämään.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kaikki merikäärmeet elävät alueella, joka ulottuu Afrikan itärannikolta Pohjois- ja Etelä-Amerikan länsirannikoille. Useimmat lajit elävät kuitenkin Intian valtameressä ja Tyynenmeren länsiosissa rannikoiden ja riuttojen läheisyydessä. Yleisimpiä merikäärmeet ovat Australian pohjoispuolisissa saaristoissa, Indonesiassa ja Filippiineillä. Ainoa todellinen avomerilaji on levykäärme (Hydrophis platurus), jota tavataan Madagaskarista Amerikkaan ulottuvalla merialueella. Merikäärmeitä ei tavata Atlantilla, mitä on perusteltu sillä, että ne eivät selviä hengissä alle 19° C lämpötilassa, mikä on edellytys Hyväntoivonniemen kiertämiselle.
Muut merikäärmeet ovat rannikkovesien asukkeja, jotka joskus nousevat jokia pitkin jopa yli 100 kilometrin päähän merestä. Tavallisesti ne viihtyvät parhaiten jokisuistossa, vuorovesirannikoilla ja koralliriutoilla. Korallien luona elävät merikäärmeet ovat merkki korallin hyvinvoinnista. Luzonin saarella Filippiineillä elää Taaljärvessä vajaan metrin mittaiseksi kasvava filippiinienvesikäärme (Hydrophis semperi). Se on toinen merikäärmeistä, joka on täydellisesti sopeutunut elämään suolattomassa vedessä. Toinen on Laticauda crockeri. Merilajit eivät kuitenkaan selviä pelkässä suolavedessä, vaan nousevat pinnalle hengittämään. Merikäärmeitä saalistavat valkomerikotka ja eräät hailajit.
Elintavat
thumb|Lattapyrstökäärme ([[Laticauda colubrina) syö ankeriaan.]]
Ravinto
Merikäärmeiden ravintona ovat pääasiallisesti erilaiset kalat. Eräät merikäärmelajit ovat erikoistuneet saalistamaan lähes yksinomaan ankeriaita. Kalojen lisäksi äyriäiset saattavat joutua merikäärmeiden saaliiksi. Koska merikäärmeiden eturuumis on hoikka, ne pystyvät iskemään yhtä hyvin suoraan eteen, sivulle ja alas. Pienet saaliskalat lamaantuvat lähes silmänräpäyksessä merikäärmeen myrkyn vaikutuksesta, kun taas kookkaammilta tähän saattaa kulua jopa viitisen minuuttia. Merikäärme pitää kiinni saaliistaan, kunnes se on lopettanut liikkumisen. Kaikilla vesikäärmeillä on päässään suolarauhaset, joiden avulla ne pääsevät eroon ravinnon mukana saamastaan liiasta suolasta.
Parvi
Monet merikäärmelajit esiintyvät ainakin ajoittain parvina. Käärmeet muodostavat parveillessaan pitkiä ja kapeita jonoja, jotka kiemurtelevat meren pinnalla merivirtojen mukana. Tällainen jono voi olla useita metrejä leveä ja kymmeniä metrejä pitkä ja näyttää sivustakatsojan silmissä yhdeltä valtavalta olennolta. Joidenkin lajien parveilulla uskotaan olevan tekemistä niiden lisääntymisen kanssa.
Myrkyllisyys
Vaikka merikäärmeiden myrkky voi olla yhtä tehokasta kuin kobrien, merikäärmeistä ei ole juuri vaaraa ihmiselle. Se johtuu merikäärmeiden myrkkyhampaiden lyhyydestä ja haluttomuudesta iskeä. Vaikka merikäärme purisikin ihmistä, se ei välttämättä aina käytä myrkkyään. Kalastajat poimivat usein merikäärmeitä paljain käsin verkoistaan, ja eräitä lajeja (kuten juovalattapyrstöä) pyydystetään niiden nahan ja lihan vuoksi. Varmoja tietoja merikäärmeiden puremiin kuolleista ihmisistä on vain vähän.
Merikäärmeiden myrkyllisyys johtuu siitä, että niiden on tapettava saaliinsa nopeasti. Muuten nopea kala ehtisi paeta paikalta ennen myrkyn vaikutusta, eikä käärme enää löytäisi sitä.
Kokki- ja stuerttikoulut Suomessa
Kokki- ja stuerttikoulut olivat ammattioppilaitoksia, joissa koulutettiin kokkeja ja stuertteja erityisesti Suomen kauppalaivaston tarpeisiin. Varhaisin niistä oli Turun Puistokadulla vuosina 1901–1915 toiminut kokki- ja stuerttikoulu, ja viimeisenä toimintansa lopetti vuonna 1966 Helsingissä Suomen Merimieslähetysseuran vuonna 1926 perustama kaksikielinen Suomen Kokki- ja Stuerttikoulu. Rymättylässä toimi kokki- ja stuerttikoulu 1919–1925, ja Maarianhaminassa ruotsinkielinen, Föreningen för sjömanshemmet -yhdistyksen vuonna 1926 perustama Kock- och Stuertskola 1960-luvun alkuun saakka.
1960-luvulla kokkien ja stuerttien koulutus siirtyi valtion ylläpitämiin merimiesammattikouluihin. Esimerkiksi vuonna 1964 Turussa Suomen Joutsenella toiminut valtion merimiesammattikoulu järjesti lukuvuoden mittaisia kokkikursseja sekä samanmittaista talouspäällystökurssia, jonka pääsyvaatimuksena oli laivakokkikurssi ja vuoden laivakokkikokemus.
Turun kokki- ja stuerttikoulu
Turun Mikaelinkirkon vieressä, Puutarhakadun toisella puolella vuosina 1901–1915 toimi kokki- ja stuerttikoulu merimieskodin yhteydessä. Siellä huono-osaisten perheiden poikia koulutettiin laivastuertin ammattiin. Koulun perustivat merimieskotia johtaneet Aina Panelius ja hänen merikapteenimiehensä Carl Julius Panelius. Aina Paneliuksesta tuli koulun johtaja, ja hän kirjoitti oppikirjaksi vuonna 1904 ilmestyneen teoksen Skeppskocken, joka on suomennettu nimellä Laivakokki – neuvoja kokeille ja stuerteille. Olennainen osa opetusta oli työharjoittelu merimieskodin ruoanlaitto- ja siivoustehtävissä. Koulu toimi vuoteen 1915 asti, minkä jälkeen Panelius siirtyi Helsinkiin perustaakseen vastaavanlaisen koulun sinne.
Suomen Kokki- ja Stuerttikoulu, Helsinki
Kokkikurssilla oppiaineina oli ruoanlaiton lisäksi astianpesu, siivous sekä vaatteiden pesu, mankelointi ja silitys. Oppia sai myös laskennossa, kaunokirjoituksessa, ruokatavaraopissa ja yhteiskuntaopissa. Stuerttikurssin opetussuunnitelma oli laajempi ja sisälsi koko kokkikurssin ohjelman lisäksi opetusta ostamisesta, maksuliikenneasioista ja ruokatavaroiden säilytyksestä.
Koulu toimi ainakin 1950-luvun alkuun asti vanhassa puutalossa ja sen lisätiloissa Punavuoressa Albertinkatu 2:ssa, Sepänkadun kulmassa. 1960-luvun alkupuolella se toimi Kumpulassa Koskelantie 27:ssä. Aluksi koulun johtajana toimi keittiömestari Aarne Nissinen, joka oli käynyt Turun stuerttikoulun ja palvellut laivojen ohella hotelli Kämpissä ja Imatran Valtionhotellissa. Pisimpään johtajana toimi talousopettaja Suoma Palo (1902–1983). Hän tuli tehtävään vuonna 1931 ja jäi eläkkeelle koulun lakkauttamisen yhteydessä 1966. Toisena opettajana 1930-luvulta ainakin 1950-luvulle oli talousopettaja Ruth Kullberg.
Toimintavuosiensa aikana Suomen Kokki- ja Stuerttikoulusta valmistui noin tuhat miespuolista kokkia ja viimeisinä vuosina parisataa naispuolista laivakeittäjää. Koulun lopetettua 1966 naisten opetus siirtyi Helsingin kaupungin Talous- ja ompelualan ammattikouluun Kansakoulukadulle ja miesten hieman myöhemmin Lauttasaareen valmistuneeseen valtion merimiesammattikouluun.
Kuningas Arthur
pienoiskuva|Viktoriaaninen näkemys kuningas Arthurista. Kuningas Arthur oli kelttiläisen Britannian myyttinen kuningas 500-luvulla, Camelotin perustaja ja pyöreän pöydän ritareista kertovien tarujen keskushenkilö. Arthurin historiallisuus on kyseenalainen, mutta hänen legendallaan oli suuri merkitys keskiajan kelteille ja Britannian politiikalle.
Nimi
Nimen Arthur merkitys on epävarma. Sen on arveltu tulleen kelttiläisestä karhua merkitsevästä sanasta artos. Sen on myös arveltu mahdollisesti tulleen harvinaisesta roomalaisesta sukunimestä Artorius, jota käytti britannianroomalainen sotilas Lucius Artorius Castus. Nennius käyttää historiikissaan 800-luvulla nimestä sen roomalaista muotoa Arturus. Nimeä Arthur alkoi esiintyä tavallisella kansalla Walesissa ja Skotlannissa 500-luvun lopulla, ja se yleistyi Englannissa keskiajalla juuri Arthurin legendan ansiosta.
Maininnat kirjallisuudessa
Kuningas Arthur saatetaan mainita ensimmäisen kerran walesilaisessa runoelmassa nimeltä Gododdin noin vuodelta 600. Siinä mainitaan ohimennen eräästä sotilaasta, että vaikka hän osasi taistella, "hän ei ollut mikään Arthur". Toinen varhainen maininta on walesilaisen munkin Nenniuksen vuonna 830 kirjoittamassa Historia Britonumissa. Tässä historiateoksessa Arthur esiintyy pikemminkin sotapäällikkönä kuin kuninkaana: "Niinä aikoina Arthur taisteli heitä vastaan brittikuninkaiden kanssa, mutta hän itse oli taistelujen johtaja".
Geoffrey Monmouthilaisen vuonna 1133 julkaistu teos Historia Regum Britanniae ja ranskalainen 1100-luvun kirjailija Chrétien de Troyes levittivät Arthur-legendat laajemman yleisön tietoisuuteen. Tarut kehittyivät ja niihin tuli uusia aineksia: pyöreän pöydän ritarit, velho Merlin, Graalin maljan etsintä. Myös muita tarinoita yhdistettiin Arthur-mytologiaan, näistä tunnetuimpana Tristanin ja Isolden tarina. Myöhemmissä proosamuotoisissa kertomuksissa kuningatar Guineveren ja Lancelotin rakkaussuhteesta tuli Arthurin rakentaman kuningaskunnan tuhon tärkein syy.
Sittemmin Arthurin taru on kerrottu uudelleen monet kerrat. Myöhemmistä versioista kuuluisin lienee Sir Thomas Maloryn vuonna 1485 julkaistu Le Morte d'Arthur.
Nykykirjallisuudessa kuningas Arthurin tarinaa on sovellettu muun muassa amerikkalaisen Marion Zimmer Bradleyn teoksissa Avalonin usvat, Avalonin metsät ja Avalonin valtiatar sekä Guy Gavriel Kayn Fionavarin kuvakudos -sarjassa. Myös Bernard Cornwell kirjassaan Talvikuningas kuvaa Arthuria realistisesti.
Arthurin elämä Le Morte d'Arthurin mukaan
pienoiskuva|250px|Kuningas Arthurin kuolema. [[James Archerin maalaus]]
Utherin kuoltua aletaan etsimään uutta kuningasta. 15-vuotias Arthur onnistuu vaatimuksessa vetää miekka kivestä, joten hänet kruunataan kuninkaaksi. Aluksi Arthur joutuu puolustamaan kruunuaan, mutta varmistettuaan valtansa hän hallitsee rauhassa ja viisaasti. Velho Merlinin avulla hän saa Järven neidolta Excalibur-miekan, jonka huotra suojelee häntä. Hän perustaa pyöreän pöydän ritarikunnan, johon kuuluu Lancelot ja muita urheita ritareita. Tarinassa kerrotaan pyöreän pöydän ritareiden seikkailuista, joissa he pelastavat neitoja, taistelevat roistoja vastaan ja etsivät Pyhää Graalin maljaa.
Kun Arthurin vaimo, kuningatar Guinevere rakastuu ritari Lancelotiin, Arthur määrää Guineverelle kuolemantuomion. Lancelot kuitenkin pelastaa kuningattaren ja pakenee Ranskaan. Arthur seuraa häntä sinne, jolloin Arthurin avioton poika Mordred saa anastettua kruunun. Palattuaan Englantiin Arthur sotii Mordredin kanssa ja haavoittuu kuolettavasti Camlannin taistelussa. Arthur viedään Avalonin saarelle parannettavaksi. Hänen kerrotaan jonain päivänä palaavan.
Historiallisuus
Monet nykyajan historiantutkijat eivät usko Arthurin olevan todellinen henkilö. Arthuriin keskiajalla liitetyt mielikuvitukselliset tarinat velho Merlinistä, Graalin maljasta, miekasta kivessä sekä Järven neidosta ovat vähentäneet Arthurin historiallisuuden uskottavuutta, vaikka legendan varhaisimmissa versioissa näitä elementtejä ei olekaan. Historioitsija Nennius väitti lisäksi Arthurin surmanneen 960 miestä taisteluissa. Arthuriin liitetyt päivämäärät eivät näytä sopivan yhteen, sillä niiden perusteella hänen toimintansa kattaisi 70–80 vuoden ajanjakson. Arthuria ei mainita aikalaisen Gildasin kirjoittamassa historiikissa kuninkaiden joukossa, eikä häntä mainita monessa muussakaan vanhassa historiikissa, jossa hänet voisi olettaa mainittavan. On epäselvää milloin ja millä alueella varhaiskeskiajan Britanniassa Arthuriin liittyvät tarut tarkalleen saivat alkunsa. Nenniuksen historiateoksen Arthuria käsittelevät jaksot perustuvat lähteisiin, joiden alkuperää ei tunneta.
Arthur kuvattiin aluksi kelttiläiseksi sotapäälliköksi, mutta häntä on myöhemmin väitetty Englannin kuninkaaksi. Sitä hän ei liene ollut, vaikka olisikin ollut olemassa, sillä vasta Alfred Suuri käytti 800-luvulla arvonimeä "Englannin kuningas".
Englantilainen paikannimien tutkija Oliver Padel on ehdottanut historialliseksi Arthuriksi 200-luvulla Britanniassa vaikuttanutta roomalaista upseeria Lucius Artorius Castusta. Hänen kannaltaan ongelmana on se, että kuningas Arthurin sanotaan taistelleen sakseja vastaan, ja se olisi voinut tapahtua vasta 400- tai 500-luvulla. Toinen mahdollinen esikuva on Ambrosius Aurelianus, roomalais-brittiläinen sotapäällikkö, joka voitti tärkeän taistelun sakseja vastaan 500-luvulla. Graham Phillipsin mukaan Arthurin esikuvana on ollut varhaiskeskiaikainen walesilainen ruhtinas Owain Ddantgwyn, jonka arvonimenä olisi ollut Arthur (karhu). Arthuria on myös epäilty esiroomalaiseksi kelttiläiseksi jumalaksi.
Onkin arveltu, että Arthur on saattanut olla aikojen kuluessa muodostunut yhdistelmä eri henkilöistä.
Aiheesta väitellyt suomalainen historioitsija Jaakko Tahkokallio katsoo, että kuningas Arthurin tarinamaailman kehitys lähti liikkeelle Geoffrey Monmouthlaisen 1133 laatimasta pseudohistoriasta, eikä kuningas Arthuria ole koskaan ollut olemassa. Tahkokallio toteaa, että tekijä muovasi tunnetun historian peruspalikoista kehyksen, kuten keisarien hallitusajat, ja täytti ne omilla keksinnöillään. "Hän poimi vaikkapa hallitsijan nimen jostain tekstistä, jossa mainittiin vain nimi tai hyvin vähän muuta ja improvisoi siitä."
Merkitys
Keskiajan keltit näkivät Arthurissa menetetyn johtajansa, joka oli antanut heille voiton sakseista ja rauhan muutamaksi vuosikymmeneksi. Kuolemattomaksi käsitetyssä, jopa jumalalliseksi nostetussa Arthurissa nähtiin myös entisen kuningaskunnan paluun lupaus. Keskiajalla Arthurin myytistä tuli merkittävä osa myös Englannin ja Britannian politiikkaa: kuninkaat sekä jäljittelivät häntä että vakuuttelivat hänen kuolleen estääkseen kelttien kansannousut.
Alhola (Vuoksela)
Alhola oli kylä Vuokselan kunnan pohjoisosassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Alhola rajoittui koillisessa Vuoksen pohjoiseen laskuhaaraan kuuluvaan Sammutselkään. Virallisesti Alhola ei ollut oma kylänsä, vaan se oli osa Uuttakylää. Alhola kuitenkin sijaitsi erillään muusta Uudestakylästä ja muodosti oman kyläyhteisönsä, joten se käytännössä katsottiin omaksi kyläkseen.
Alholassa oli 1900-luvun alussa 19 taloa, mutta ennen talvisotaa taloja oli jo 40. Alholassa oli myös kauppa ja kansakoulu.
Talvisodassa Alholaa ei vallattu, mutta vuoden 1940 rauhansopimuksen mukaan se oli kuitenkin luovutettava ja väestö evakuoitiin muualle Suomeen. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin vuonna 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa. Vuonna 1944 oli alue taas luovutettava ja väestö evakuoitava. Suomalaisten jättäessä kylän loppukesällä 1944, jäivät kylän talot pääasiassa ehjinä paikoilleen. Neuvostoliitolle siirryttyään kylää ei kuitenkaan asutettu, vaan rakennukset purettiin ja siirrettiin muualla. Nykyisin kylä on asumaton ja asutuksesta muistuttavat huonokuntoiset tiepohjat, rakennusten kivijalat ja puutarhakasvillisuus.
Valmisateria
Valmisruoan ravintosisältö koostuu usein pääasiallisesti hiilihydraateista ja rasvoista. Valmisruoalla on tyypillisesti korkea glykemiakuorma ja se sisältää usein akryyliamidia ja heterosyklisiä amiineja.
Ultraprosessoitu eli pitkälle prosessoitu valmisruoka on teollisesti valmistettua ruokaa, joka sisältää ainesosia, joita ei käytetä perinteisessä ruoanvalmistuksessa. Niiden tarkoituksena on usein saada tuote muistuttamaan perinteisesti valmistettua ruokaa. Ultraprosessoitu valmisruoka sisältää tyypillisesti lisäaineita ja teollisesti muunneltuja, hydrolyysin avulla kovetettuja tai kemiallisesti pilkottuja eli hydrolysoituja ainesosia kuten synteettisiä aromiaineita, emulgaatoreita, kovetettuja kasviöljyjä ja soijaproteiininisolaatteja.
Kulutus
Valmispizzoja myyvän Dr. Oetkerin vuonna 2021 teettämän kyselyn suomalaisista vastaajista yli puolet kertoi käyttävänsä valmisruokaa viikoittain, mutta vain noin viidennes naisista ja kolmannes miehistä imoitti syövänsä sitä useammalla viikottaisella aterialla. Valmisruokien käyttö oli suosituinta 35–44-vuotiaiden keskuudessa.
Maksalaatikko, lihaperunasose- ja liha­makaronilaatikko ovat olleet jo pitkään Suomen suosituimat einekset. Riisipiirakat, salaattiannokset, einespitsat ja -lihapullat olivat S-ryhmän myydyimmät tuorevalmisruoat vuonna 2020.
Suomen suosituin valmissalaatti sisältää broileria, maissilastuja, cheddarjuustoa, maissia, salaattia ja kurkkua. Suurin osa Suomessa kulutetusta broilerinlihasta on teollisesti marinoitua, jonka suosio johtuu siitä, että marinointi muuttaa kuivan lihan meheväksi.
Bars-luokka
Bars-luokka oli Venäjän keisarikunnan laivaston 24 sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka veneet rakennettiin vuosina 1914–1917. Aluksista kahdeksantoista tilattiin vuoden 1912 laivasto-ohjelmassa. Näistä kaksitoista sijoitettiin Itämeren laivastoon ja loput Siperian laivueelle, jonka alukset liitettiin maaliskuussa 1915 Itämeren laivastoon. Vuoden 1914 laivasto-ohjelmaan sisällytettiin kuusi venettä Mustanmeren laivastolle.
Valmisateria
Kulutus
Helsingin kaupunki suunnitteli vuonna 2022, että sen kouluissa sekä päivä- ja vanhainkodeissa alettaisiin tarjoamaan säästösyistä yhä enemmän valmisruokaa.
Bars-luokka
pienoiskuva|vasen|Luokan pääsuunnittelija Ivan Bubnovin kunniaksi julkaistu postimerkki vuodelta 1993. Luokan alukset olivat tyypiltään niin kutsuttua Bubnov-tyyppiä, jotka perustuivat Morž-luokkaan lisättynä keskilaivaan etrin lisäkappale. Alukset olivat yksirunkoisia, mikä rajoitti niiden sukellussyvyyttä. Bubnovin tyyppinä aluksilla ei ollut vesitiiviitä väliseiniä, painolastitankit täytettiin pumppaamalla, mikä aiheutti sukellusajan kasvamisen aina kolmeen minuuttiin.
Valmisateria
Valmisateriat
Valmisateriat ovat salaattiannoksia taikka kypsennettyjä ruoka-annoksia, jotka ovat tarjoiluvalmiita lämmittämisen jälkeen. Valmisaterioita myydään vähittäistavarakaupassa kylmähyllyillä ja pakastealtaissa. Pakastetut ateriat kestävät kauemmin säilömistä kuin jääkaapissa säilytettäviksi tarkoitetut, joiden parasta ennen -päiväys umpeutuu noin kahdessa viikossa pakkaamispäivästä. Valmisateriat on säilötty pakkaukseen, joka on helppo avata. Yleensä esivalmisteluksi riittää pakkauksen päällä olevan muovin poistaminen.
Bars-luokka
Luokan alukset kärsivät dieselmoottoreiden saatavuudesta, minkä seurauksena ainoastaan kahteen alukseen asennettiin suunnitellut koneet. Muihin asennettiin kaksi jokitykkiveneistä poistettua 250 hevosvoiman moottoria, kaksi paikallista tuotantoa olevia 240 hevosvoiman moottoreita tai maahan tuotettu 420 hevosvoiman moottori. Nämä vaihtoehtoiset voimanlähteet mahdollistivat 13-11,5 solmun nopeuden pinnalla alkuperäisen 18 solmun sijaan.
Valmisateria
Valmisateriat
Valmisaterioita myytiin ennen mikroaterioiden suosion kasvua alumiinipakkauksissa, ja ne lämmitettiin tavallisessa uunissa.
Terveysvaikutukset
Runsaasti valmisruokaa nauttivilla on keskimääräistä suurempi kuolleisuus ja he ovat keskimääräistä lihavampia. Lisäksi heillä esiintyy muuta väestöä enemmän sydänsairauksia, aivohalvausta, kakkostyypin diabetesta, vanhuuden hauraus-raihnaisuus-oireyhtymää ja masennusta. Vuonna 2020 valmistuneessa italialaistutkimuksessa havaittiin, että niillä, joiden ravinnosta vähintään 15 prosenttia koostuu valmisruoista, esiintyi noin 60 prosenttia enemmän sydän- ja verisuonitautikuolleisuutta ja 50 prosenttia enemmän aivojen verenkiertohäiriöistä johtuvaa kuolleisuutta kuin niillä, joiden ravinnosta alle 6,5 prosenttia koostuu valmisruoasta. Valmisruoan suuri sokeripitoisuus selitti 36 prosenttia havaituista eroista. Vuonna 2021 julkaistussa ranskalaistutkimuksessa havaittiin, että minimaalisesti käsiteltyä ruokaa syövillä esiintyi huomattavasti tavanomaista vähemmän sydän- ja verisuonitauteja. He söivät keskimääräistä enemmän eläinproteiinia, heidän kasviproteiininlähteensä olivat monipuolisempia ja heidän ruokavalionsa oli muutenkin terveellisempi.
Runsaasti valmisruokaa syövien ihmisten kromosomien telomeerien on havaittu olevan normaalia lyhyempiä, mikä aiheuttaa solujen ennenaikaista vanhenemista.
Valmisruoka sisältää usein runsaasti teollista eli keinotekoista transrasvaa, jonka on osoitettu lisäävän merkittävästi sydän- ja verisuonitaudin riskiä. Yhdysvalloissa vuonna 2018 voimaan astuneen transrasvojen käyttökiellon arvioidaan pelastavan 90 000 yhdysvaltalaista vuodessa ennenaikaiselta kuolemalta. Yhdysvaltojen kansallisen lääketieteellisen akatemian mukaan teolliset transrasvat muodostavat terveysriskin kaikilla saantitasoilla, minkä vuoksi niiden saanti pitäisi rajoittaa mahdollisimman pieneksi. Paljon kovetettua kasvirasvaa sisältävää pikaruokaa, leivonnaisia ja mikropopkornien kaltaista pikkupurtavaa nauttiva suomalainen saattaa saada jopa 5 grammaa transrasvoja päivässä.
Valmisruoalla on tyypillisesti korkea glykemiakuorma ja se kypsennetään niin korkeissa lämpötiloissa, että siihen muodostuu akryyliamidia ja heterosyklisiä amiineja. Lisäksi siihen liukenee muovipakkauksen sisältämiä bisfenoleja ja ftalaatteja, jotka häiritsevät sisäeritystä. Etenkin perunalastut, ranskalaiset perunat, kahvi, keksit ja näkkileipä sisältävät runsaassti akryyliamidia. Pitoisuudet voivat kuitenkin vaihdella jopa kymmenkertaisesti saman elintarvikkeen eri tuotemerkkien välillä.
Vuonna 2015 julkaistussa brasilialaistutkimuksessa havaittiin, että paljon ultraprosessoitua ruokaa syövät saivat ravinnostaan muita vähemmän B12-, D- ja E-vitamiinia sekä niasiinia, pyridoksiinia, kuparia, rautaa, fosforia, magnesiumia, seleeniä ja sinkkiä. Kalsiumin, tiamiinin ja riboflaviinin saanti taas oli muita suurempaa.
Teollisen jäätelön makeutuksessa käytetään nykyisin tavallisen sakkaroosin rinnalla myös korkean glykeemisen kuorman omaavaa glukoosisiirappia. Muita valmisruokiin lisättyjä sokereita ja sokeriin perustuvia makeuttajia ovat glukoosi, maltoosi, melassi, fruktoosi ja rypälemehutiiviste.
Yhdysvalloissa, Isossa-Britanniassa ja Ranskassa tehdyissä väestötutkimuksissa on havaittu, että paljon ultraprosessoitua ruokaa nauttivilla on muita suurempi painoineksi. Vuonna 2021 julkaistun kokeellisen interventiotutkimuksen mukaan ultraprosessoitua ruokaa syöneet koehenkilöt nauttivatkin päivittäin 500 kaloria prosessoimatonta ruokaa syöneitä enemmän. Kaikille tutkittaville tarjotun ruoan energia-, ravintoaine-, sokeri-, suola- ja kuitupitoisuus oli sama. Ultraprosessoidun ruoan ryhmään arvotut lihoivat lähes kilon kahden viikon pituisen tutkimusjakson aikana kun prosessoimatonta ruokaa syöneet laihtuivat saman verran.
Valmisruoka sisältää yleensä vain vähän proteiinia, millä on tutkimusten mukaan lihottavaa vaikutusta. Valmisruoka on usein hyvin hienojakoista, millä arvellaan olevan epäedullisia terveysvaikutuksia.
Portugali, Norja, Iso-Britannia ja Espanja ovat kieltäneet suklaan, energiapatukoiden, keksien, leivonnaisten, mehujen ja jäätelön kaltaisten epäterveellisten valmisruokien mainostamisen alle 16-vuotiaille television alkuillan ohjelmien yhdeydessä.
Juutalainen filosofia
Juutalainen filosofia ei ole täysin hyväksytty käsite, mutta juutalaisuuteen liittyvä ajattelu voidaan kuitenkin katsoa yhdeksi filosofian haaraksi. Myös juutalaisen filosofian määrittelystä esiintyy erilaisia mielipiteitä. Jotkut määrittelevät sen yritykseksi muodostaa kokonaisnäkemys maallisesta, jopa ateistisesta, filosofisesta ajattelusta ja juutalaisuuden uskonnollisista opetuksista. Jotkut taas määrittelevät sen mieluummin melko myöhäsyntyiseksi rationalisoinniksi juutalaisuudesta itsestään.
Varhainen juutalainen filosofia
Varhainen juutalainen filosofia sai paljon vaikutteita Platonilta, Aristoteleelta ja islamilaisesta filosofiasta. Monet varhaiset keskiaikaiset juutalaiset filosofit (700-luvulta 800-luvulle) saivat vaikutteita erityisesti islamilaisilta mutaziliiteilta. He kielsivät kaikki Jumalan rajoittavat attribuutit ja kannattivat sen sijaan ajatusta Jumalan täydellisestä ykseydestä ja oikeudenmukaisuudesta.
Ajan myötä Aristoteleesta tuli juutalaisille ajattelijoille ihannefilosofin perikuva. Sama ilmiö esiintyi myös sekä islamilaisessa filosofiassa että kristillisessä filosofiassa sekä lännen että idän (Bysantin) kirkkojen piirissä.
thumb|160px|left|[[Filon Aleksandrialainen]] thumb|left|[[Avicebron|Solomon Ibn Gabirol]] Filon Aleksandrialainen (20 eaa.–40 jaa.) oli hellenistinen juutalainen filosofi, joka syntyi Aleksandriassa, Egyptissä. Hän yhdisteli filosofiassaan sekä antiikin Kreikan viisautta ja juutalaisuutta, jotka hän pyrki harmonisoimaan käyttämällä allegorioita, joita hän oli oppinut sekä juutalaisilta että stoalaisilta. Hän pyrki puolustamaan ja oikeuttamaan juutalaisia uskonnollisia totuuksia, joita hän piti muuttumattomina. Filosofia sen sijaan oli totuuden löytämisen apuväline ja tapa päästä totuuteen. Hän hylkäsi sellaiset filosofiset näkemykset, jotka eivät olleet sovitettavissa juutalaisen uskon kanssa, kuten esimerkiksi aristoteelisen ajatuksen maailman ikuisuudesta ja katoamattomuudesta.
Solomon Ibn Gabirol, juutalainen runoilija-filosofi, tunnetaan myös nimellä Avicebron. Hän sai vaikutteita Platonilta. Hän opetti ajatusta välittäjäolennosta Jumalan ja luodun maailman välillä. Aristoteles oli jo esittänyt, että Platonin ideaopista puuttuu tällainen välittävä tai kolmas olento Jumalan ja kaikkeuden, ideoiden (muodon) ja aineen välillä. Tämä välittäjä oli Filonilla Logos ja Gabirolilla jumalallinen tahto. Näin Filon antoi ongelmalle älyllisen aspektin, kun taas Gabirol piti sitä tahdon kysymyksenä, ollen lähellä sellaisia uuden ajan ajattelijoita kuin Arthur Schopenhauer ja Wilhelm Wundt.
Gabirol oli yksi ensimmäisiä, joka opetti uusplatonismia Euroopassa. Näin hänen merkitystään on verrattu Filoniin. Tämä oli toiminut välittäjänä kreikkalaisen filosofian ja itäisen ajattelun välillä. Tuhat vuotta myöhemmin Gabirol oli palauttamassa kreikkalais-arabialaista filosofiaa Eurooppaan. Toinen rinnastus muodostuu siitä, että Filonilla oli vaikutusta varhaiseen kristinuskoon, ja Ibn Gabirolilla puolestaan keskiajan kristittyyn skolastiikkaan, erityisesti Albert Suureen ja Tuomas Akvinolaiseen. Suurin osa juutalaisista suhtautui välinpitämättömästi tai torjui kummankin filosofin ajattelun. Gabirol vaikutti eniten juutalaiseen liturgiaan. Hänen töitään ovat siteeranneet muun muassa Moses ibn Ezra ja Abraham ibn Ezra.
Saadia Gaonia (892–942) pidetään yhtenä merkittävimmistä varhaisista juutalaisista filosofeista. Hänen teoksensa Emunoth ve-Deoth (alun perin Kitab al-Amanat wal-l'tikadat, ”Kirja uskon- ja opinkappaleista”) vuodelta 933 oli ensimmäinen järjestelmällinen esitys ja filosofinen perusta juutalaisen uskon opinkappaleille.
Bahya ibn Paquda eli Espanjassa 1000-luvun alkupuolella. Hän kirjoitti vuonna 1040 arabiankielisen teoksen Al Hidayah ila Faraid al-hulub ("Opas sydämen velvollisuuksiin"), joka oli ensimmäinen juutalainen eettinen järjestelmä. Judah ben Saul ibn Tibbon käänsi teoksen hepreaksi 1161–1180 nimellä Hovot ha-Levavot.
Karaismi
Karaismi oli lahko, joka hylkäsi rabbiiniset teokset ja kehitti oman filosofiansa, joka oli juutalainen versio islamilaisesta kalâmista. Varhaiset karaiitit perustivat filosofiansa islamilaiseen motaziliitti-kalâmiin. Myöhemmät karaiitit, kuten Aaron ben Elijah Nikomedialainen, palasi teoksessaan Etz Hayyim (”Elämänpuu”) Aristoteleen näkemyksiin.
Juutalainen mystiikka ja kabbala
Pääartikkeli: Kabbala
Merkittävin ero kabbalistien ja filosofian harjoittajien välillä on suhtautumisessa inhimillisen järjen voimaan. Kabbalistit hylkäävät järjen tekemät johtopäätökset ja luottavat perinteeseen, inspiraatioon ja intuitioon. Filosofit puolestaan katsovat, että järki on merkittävin esiehto kaikelle havaitsemiselle ja tiedolle.
Aristoteelisen ajattelun nousu
thumb|160px|[[Maimonides]] Rabbi Moshe ben Maimon (1135–1204), joka tunnetaan myös kreikkalaisella nimellä Maimonides, oli juutalainen rabbi, lääkäri ja filosofi. Hän kannatti negatiivista teologiaa ja katsoi, ettei Jumalaa voida määritellä minkään positiivisten attribuuttien — kuten olemassaolon, elämän, voiman, tahdon ja tiedon – kautta, sillä ne rajoittaisivat hänen suuruutensa kuvaamista liikaa. Nämä sanat eivät myöskään kuvaa samaa asiaa silloin, kun niitä käytetään puhuttaessa Jumalasta, ja silloin, kun niillä kuvataam ihmistä. Negatiiviset attribuutit kuvaavat, ettei Jumalan todellisesta olemuksesta voida tietää mitään. Samoin kuin Kant julisti, että asiat itsessään jäävät tuntemattomiksi, Maimonides opetti, että Jumalasta voidaan sanoa vain, että hän on, ei sitä, mitä hän on.
Levi ben Gershon (Gersonides) (1288–1345) oli juutalainen skolastikko. Hänet tunnetaan parhaiten teoksestaan Milhamot HaShem (Milchamot), ("Herran sodat"). Juutalaisten skolastikkojen joukossa hän oli yksi kehittyneimpiä, hän asetti järjen perinteen yläpuolelle. Milhamot HaShem oli rakennettu Maimonideen teoksen Eksyneiden opas mallin mukaan. Sen voidaan katsoa olevan aristotelismin ja ortodoksijuutalaisuuden synkretismin taidokasta kritiikkiä filosofiselta näkökannalta.
Hasdai Crescas (1340–1410) tunnetaan parhaiten teoksestaan Or Hashem (”Herran valkeus”). Crescas pyrki vapauttamaan juutalaisuuden Maimonideen ja Gersonideen tuoman aristoteelisuuden kahleista, jotka hänen mielestään uhkasivat hämärtää juutalaisen uskon erityispiirteet ja kutistaa sen opinkohdat pelkiksi aristoteelisten konseptien sijaisiksi. Or Hashem koostui neljästä osasta. Ensimmäinen käsitteli kaiken uskon perustusta, Jumalan olemassaoloa; toinen uskon perustavanlaatuisimpia opinkohtia; kolmas muita opinkohtia, jotka eivät ole yhtä perustavia mutta jotka ovat silti sitovia jokaiselle juutalaiselle; ja neljäs oppeja, jotka olivat kyllä perinteisiä, mutta eivät pakollisia ja olivat vapaita filosofiselle arvioinnille.
Joseph Albo oli espanjalainen rabbi ja teologi, joka vaikutti 1400-luvulla. Hän kirjoitti teoksen Ikkarim, joka käsitteli juutalaisen uskon perusteita. Hän rajoitti peruskohdat kolmeen:
Valistusajan jälkeinen juutalainen filosofia
<!--
Moderni juutalainen filosofia
One of the major trends in modern Jewish philosophy was the attempt to develop a theory of Judaism through existentialism. One of the primary players in this field was Franz Rosenzweig. While researching his doctoral dissertation on the 19th-century German philosopher Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Rosenzweig reacted against Hegel's idealism and favored an existential approach. Rosenzweig, for a time, considered conversion to Christianity, but in 1913, he turned to Jewish philosophy. He became a philosopher and student of Hermann Cohen. Rozensweig's major work, Star of Redemption, is his new philosophy in which he portrays the relationships between God, humanity and world as they are connected by creation, revelation and redemption. Later Jewish existentialists include Conservative rabbis Neil Gillman and Elliot N. Dorff.
One of the more recent trends has been a reframing of Jewish theology through the lens of process philosophy, and more specifically process theology. Process philosophy suggests that fundamental elements of the universe are occasions of experience. According to this notion, what people commonly think of as concrete objects are actually successions of these occasions of experience. Occasions of experience can be collected into groupings; something complex such as a human being is thus a grouping of many smaller occasions of experience. In this view, everything in the universe is characterized by experience (which is not to be confused with consciousness); there is no mind-body duality under this system, because "mind" is simply seen as a very developed kind of experiencing.
Inherent to this worldview is the notion that all experiences are influenced by prior experiences, and will influence all future experiences. This process of influencing is never deterministic; an occasion of experience consists of a process of prehending other experiences, and then a reaction to it. This is the process in process philosophy. Process philosophy gives God a special place in the universe of occasions of experience. God encompasses all the other occasions of experience but also transcends them; thus process philosophy is a form of panentheism.
The original ideas of process theology were developed by Charles Hartshorne (1897–2000), and influenced a number of Jewish theologians, including British philosopher Samuel Alexander (1859–1938), and Rabbis Max Kaddushin, Milton Steinberg and Levi A. Olan, Harry Slominsky and to a lesser degree, Abraham Joshua Heschel. Today some rabbis who advocate process theology or a related theology include Rabbis William E. Kaufman, Harold Kushner, Anton Laytner, Nahum Ward, Donald B. Rossoff and Gilbert S. Rosenthal.
Perhaps the most unexpected change in Jewish religious thinking in the late 20th century was the resurgence of interest in Kabbalah. Many philosophers do not consider this to be a form of philosophy, as Kabbalah is a form of mysticism. Mysticism in general is generally understood as an alternative to philosophy, and not a variant of philosophy.
Holokaustiteologia
Judaism has traditionally have taught that God is omnipotent (all powerful), omniscient (all knowing) and omnibenevolent (all good). Yet, these claims are in jarring contrast with the fact that there is much evil in the world. Perhaps the most difficult question that monotheists have confronted is how can we reconcile the existence of this view of God with the existence of evil? This is the problem of evil. Within all the monotheistic faiths many answers (theodicies) have been proposed. However, in light of the magnitude of evil seen in the Holocaust, many people have re-examined classical views on this subject. How can people still have any kind of faith after the Holocaust? This set of Jewish philosophies is discussed in the article on Holocaust theology. -->
Hereditary – pahan perintö
Hereditary – pahan perintö sai ensi-iltansa Sundancen elokuvajuhlilla 21. tammikuuta 2018, Yhdysvalloissa 8. kesäkuuta 2018, sekä Suomessa 20. kesäkuuta 2018. Elokuva sai kriitikoilta positiivisen vastaanoton, ja erityisesti Toni Colletten roolisuoritus sai ylistystä. Se oli myös kaupallinen menestys, tuottaen yli 80 miljoonaa dollaria 10 miljoonan dollarin budjetilla, ollen A24:n tuottoisin elokuva maailmanlaajuisesti.
Immingham
Immingham (puhekielessä Ming tai Ming-Ming ) on kaupunki North East Lincolnshiren yhtenäishallintopiirissä Englannissa. Asukkaita kaupungissa on noin 12 200. Kaupunki sijaitsee Humberjoen etelärannalla kymmenen kilometriä suuremmasta Grimsbyn kaupungista pohjoiseen.
Imminghamia lähinnä oleva rautatieasema sijaitsee Habroughin kylässä. Kylän kautta pääsee junalla Cleethorpesiin ja Manchesteriin.
Grimsbyn ja Imminghamin satama on rahtimäärältään Iso-Britannian suurin merisatama.
Jukka Malmivaara
thumb|Jukka Malmivaara sota-aikana. Väinö Juhani ”Jukka” Malmivaara (13. lokakuuta 1916 Lapua – 14. huhtikuuta 2002 Kuopio) oli suomalainen sotilas, piispa, kansanopiston johtaja ja kirkkoneuvos.
Alankomaiden historia
Alankomaiden historia alkaa esihistorialliselta ajalta 10 000 vuotta sitten.
Jukka Malmivaara
Perhe ja opinnot
Jukka Malmivaara syntyi Lapualla Karhumäen kansanopiston johtajan Väinö Rafael Malmivaaran ja Ellen Maria o.s. Gummeruksen nuorimpana lapsena. Malmivaarat olivat tunnettu herännäissuku. Isä oli näkyvä yhteiskunnallinen vaikuttaja, piispa sekä kansanedustaja. Jukka Malmivaara varttui Ylä-Savossa Kiuruvedellä, missä hänen Väinö-isänsä ja Wilhelmi-isoisänsä toimivat pitkiä aikoja pappeina. Nuori Malmivaara kasvoi urheilun, herännäisyyden ja isänmaallisen ajattelun piirissä. Erityisesti kilpaurheilu ja herätysliikkeen optimistinen sekä itsekurinen maailmankuva olivat tärkeitä Jukka Malmivaaralle. Tämä kuvastui Malmivaaran ajatteluun läpi hänen elämänuransa.
Alankomaiden historia
Esihistoria
Varhaiselle uudelle ajalle saakka Alankomailla tarkoitetaan paljon nykyistä laajempaa aluetta, joka käsitti myös Belgian sekä osia nykyisestä Saksasta ja Ranskasta.
Jukka Malmivaara
Perhe ja opinnot
Koulunkäynti alkoi Lapualla. Lukiovaiheessa Malmivaara meni Raahen keskikoulun jatkoluokille, josta hän tuli ylioppilaaksi vuonna 1935. Kadettikoulusta hän valmistui vuonna 1941. SMK (sacri ministerii kandidaatti) -tutkinnon hän suoritti vuonna 1947, sai samana vuonna pappisvihkimyksen, suoritti pastoraalitutkinnon vuonna 1957 ja ylemmän pastoraalitutkinnon 1968. Malmivaara auskultoi kansanopistoa varten 1948 sekä osallistui maanpuolustuskurssille 1989.
Alankomaiden historia
Esihistoria
Nykyisten Alankomaiden alueella tai ainakin sen kuivilla rantakaistaleilla ja korkeilla hiekka-alueilla on asuttu jo kymmenientuhansien vuosien ajan. Vanhoista sorakerroksista Maastrichtin läheltä löydetyt jäänteet Neandertalinihmisestä on arvioitu yli 200 000 vuotta vanhoiksi. Asutus lienee ollut vain tilapäistä. Ensimmäiset pysyvät asukkaat olivat jääkauden (paleoliittisen kauden) metsästäjiä. Heistä on jäänyt todisteina piikivestä tehtyjä kirveitä ja nuolenkärkiä. Myös ensimmäinen kanootti on peräisin tältä ajalta (9000 eaa.). Jääkauden jälkeen mesoliittisella kaudella alueella asui useita eri heimoja.
Jukka Malmivaara
Perhe ja opinnot
Jukka Malmivaara ja terveydenhoitaja Kaisu Irja Inkeri o.s. Vaaramo solmivat avioliiton vuonna 1943. Heille syntyi kuusi lasta.
Alankomaiden historia
Esihistoria
Noin vuonna 5300 eaa. alkoi neoliittinen kausi, jolloin ensimmäiset maanviljelijät saapuivat alueelle. Tästä ovat todisteena Etelä-Limburgin lössiylängön hautalöydöt ja jäljet maatiloista. Maanviljelijät kuuluivat lineaariseen nauhakeramiikkakulttuuriin, ja heillä oli mukanaan viljaa, linssejä ja herneitä. Tämä kulttuuri ei pystynyt levittäytymään Alankomaiden muihin osiin, koska asukkaat eivät vielä tunteneet auraa, jolla savimaata olisi voinut muokata. Koska Alankomaat sopivat hyvin metsästämiseen, noin 4500 eaa. maanviljelijäkulttuuri hävisi väliaikaisesti. Vuoden 4100 eaa. tienoilla Drenthen maakunnassa oli suppilopikarikulttuuri, joka rakensi esihistorian merkittävimmät muistomerkit, hautakammioiksi rakennetut megaliitit (holl. hunebed). Tämä kulttuuri hävisi noin vuoden 3900 eaa. jälkeen.
Jukka Malmivaara
Sotilaana
Talvisotaan teologian ylioppilas Malmivaara osallistui kotikuntansa Kiuruveden miesten mukana 13. divisioonan 39. jalkaväkirykmentin 1. pataljoonassa. Sodan alkuvaiheessa hän toimi joukkueenjohtajana ja tammikuussa 1940 hänet määrättiin 23-vuotiaana vänrikkinä komppanianpäälliköksi. Talvisodan päätyttyä Malmivaara keskeytti teologian opinnot ja suuntautui rykmenttinsä komentajan, eversti Pietari Autin kehotuksesta sotilasuralle. Välirauhan aikana hän suoritti kadettikoulun.
Alankomaiden historia
Esihistoria
Ensimmäinen pyörä on peräisin noin vuodelta 2400 eaa. Sen keksivät mahdollisesti kellopikarikulttuurin ihmiset, joilla oli asutusta Atlantin rannikolla Marokosta Skandinaviaan. Tähän aikaan työstettiin ensimmäistä kertaa Alankomaiden alueella metallia, josta todistavat Veluwen alueelta löydetyt kivialasimet ja kupariset tikarit. Metallin työstäminen yleistyi noin vuoden 2000 eaa. tienoilla pronssikauden alkaessa. Tämän seurauksena erityisesti Drenthe vaurastui, sillä todennäköisesti sen lävitse kulki tärkeä kauppareitti Itämeren ja Skandinavian suuntaan.
Jukka Malmivaara
Sotilaana
Jatkosodan alkuvaiheessa Malmivaara oli sijoitettu komppanianpäälliköksi Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan ansiosta kuuluisaksi tulleeseen JR 8:aan. Hänet ylennettiin kapteeniksi 27. elokuuta 1941. Pataljoonan komentajaksi Malmivaara määrättiin 16. syyskuuta 1941. Hän yleni 27-vuotiaana nimityshetkellään Suomen armeijan nuorimmaksi majuriksi 24. toukokuuta 1944 toimiessaan haavoittumisensa jälkeen pataljoonan komentajana. Pataljoona koostui pääasiassa keskisuomalaisista miehistä ja toimi jalkaväkirykmentti 50:ssä Syvärillä. Jatkosodan ratkaisutaistelujen aikana Malmivaaran rykmentti siirrettiin Karjalankannakselle, missä hänet ennen viimeistä haavoittumistaan 29. kesäkuuta 1944 määrättiin majurina rykmentin komentajaksi Portinhoikassa.
Alankomaiden historia
Rooman valtakunta
Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. roomalaiset tulivat Reinin suistolle. Suurimman osan roomalaisesta ajasta Rooman valtakunnan raja kulki Reiniä pitkin linjalla Nijmegen–Utrecht–Katwijk. Keisari Tarajanuksen aikana roomalaisten valloittamasta osasta tuli osa provinssia Germania Inferior.
Roomalaisten aikana rakennettiin ensimmäiset kaupungit, joista tunnetuimpia olivat Noviomagus (Nijmegen), Trajectum (Utrecht), Coriovallum (Heerlen) ja Mosa Trajectum (Maastricht). Etenkin Maasjoen rannalla on edelleen kaupunkeja ja kyliä, joilla on roomalaiset juuret. Tuoreiden arkeologisten tutkimusten perusteella Maastricht on pysynyt roomalaisten ajoista lähtien jatkuvasti asuttuna. Useimmat muut kaupungit jäivät todennäköisesti asumattomiksi sekasortoisena kansainvaellusten aikana, vuosina 300–500.
Reinin pohjoispuolella, Rooman valtakunnan rajojen ulkopuolella asuivat friisit. Roomalainen kulttuuri vaikutti friiseihin suuresti: tulvien varalle pystytetyiltä kummuilta sekä hautakentiltä on löydetty roomalaisia käyttöesineitä ja kolikoita, mikä viittaa vilkkaaseen kaupankäyntiin friisien ja roomalaisten välillä. Kirjallisista lähteistä tiedetään myös, että jotkut friisit palvelivat Rooman armeijassa, vaikka vieraiden heimojen jäsenet eivät olleetkaan suoraan Rooman sotapäälliköiden alaisuudessa. Palvelusaikansa jälkeen he toivat kotiinsa roomalaista kulttuuria ja tapoja. Valtakunnan raja-alueilla asuivat germaanit, bataavit ja kaninefaatit. Bataavien pääkaupunki oli Oppidum Batavorum (Nijmegen). Vuonna 69 he nousivat kapinaan roomalaisia vastaan.
Kun bataavit oli saatu rauhoittumaan, oli Reinin alueen provinsseissa rauhallista seuraavan kahden vuosisadan ajan. Jokivarret sekä Brabantin ja Limburgin takamaat jaettiin suuriin tiluksiin, joiden keskellä oli usein kartano. Omistajat olivat rikkaita ja heidän pääasiallinen asuinpaikka oli useimmiten joissakin uusista kaupungeista, Colonia Claudia Agrippensiassa (Keulen), Colonia Ulpia Trajanassa (Xanten) tai Coriovallumissa (Heerlen).
Alkuperäinen germaaniskelttiläinen väestö roomalaistui vähitellen ja viljeli kartanon omistajien maita, harjoitti käsityöammatteja tai palveli armeijassa. Taloudellinen toiminta keskittyi etupäässä läheisellä valtakunnanrajalla sijaitsevien suurien armeijan tukikohtien tarpeiden täyttämiseen. 200-luvun puolivälistä lähtien tilanne alueella muuttui: yhä useammin raja-alueelle hyökkäsi ryösteleviä, Reinin toiselta puolelta tulleita heimoja, eikä ihmisten tilannetta parantaneet myöskään väkivaltaiset keisarien vallanvaihdokset. Lisäksi verotus kävi yhä ankarammaksi köyhdyttäen väestöä voimakkaasti.
Jukka Malmivaara
Pappina
Jukka Malmivaara piti kirkon sisällä toimivia herätysliikkeitä rikkautena. Herännäisyyteen lukeutunut Malmivaara toimi aktiivisesti Akateemisessa Karjala-Seurassa teologisessa tiedekunnassa opiskellessaan. Valmistuttuaan teologisesta tiedekunnasta 1947 Malmivaara oli aluksi Pohjolan poikakodin vt. johtajana Muhoksella vuosina 1947–1948. Isä Väinö oli ollut Karhumäen kristillisen opiston johtajana sekä veli Tatu opettajana Portaanpään kristillisessä kansanopistossa. Jukan suuntima oli vastaava. Lähes kaksi vuosikymmentä Jukka Malmivaaralla oli kansanopiston johtajuutta. Ensiksi Paltamossa Kainuun kristillisessä kansanopistossa vuosina 1948–1957 sekä Ylivieskassa Raudaskylän kristillisessä kansanopistossa 1957–1967. Sotilaiden pappina, kenttärovastina, Malmivaara toimi vuosina 1967–1970 Sisä-Suomen sekä Pohjois-Suomen sotilaslääneissä ja Pääesikunnan kirkollisten asioiden toimistossa. Wilhelmi Malmivaara -isoisä, Väinö-isä ja Tatu-veli olivat vaikuttaneet Kiuruveden pappeina. Jukka Malmivaaran vuoro palvella Kiuruveden seurakuntaa kirkkoherrana tuli vuosiksi 1970–1978. Kirkkohallituksessa kirkkoneuvoksena hän oli vuosina 1978–1981. Loput työvuosistaan 1981–1984 Malmivaara oli Kuopion hiippakunnan piispana. Hän jäi eläkkeelle 1984.
Alankomaiden historia
Rooman valtakunta
Noin vuonna 290 saalilaiset saapuivat näille seuduille asettuen roomalaisalueelle Reinin eteläpuolelle, erityisesti Scheldejoen tuntumaan. Bataavit ja kaninefaatit sulautuivat todennäköisesti frankkeihin, vaikka on myös pidetty mahdollisena, että he lähtivät pois roomalaisten mukana. Roomalaisten lukuisat yritykset päästä eroon frankeista epäonnistuivat, ja niin Julianus (josta tuli myöhemmin keisari) luovutti vuonna 355 nykyisen Flanderin ja Etelä-Alankomaat frankkien haltuun, jolloin frankeista tuli federaatteja (foederati) eli Rooman liittolaisia.
Jukka Malmivaara
Sivutoimet ja luottamustehtävät
Varsinaisen työnsä lisäksi Jukka Malmivaara avusti papillisissa tehtävissä asuinpaikkojensa seurakuntia. Malmivaara oman toimensa ohella oli Muhoksen papiston apulaisena 1947–1950, Paltamon papiston apulaisena 1950–1958 sekä vt. kirkkoherrana 1951. Vastaavasti hän toimi Ylivieskan papiston apulaisena 1958–1967 sekä Pohjanmaan Tykistörykmentin sivutoimisena pappina hän oli 1967–1968.