cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erkki Ahonen
Plastonista Syvään matkaan
Viimeiseksi jääneessä tieteisromaanissaan Syvä matka (1976) Ahonen laajensi edelleen aikaisempien teostensa pohdintaa ottamalla aiheekseen ihmisen mielen ja sen kehitysmahdollisuudet. Teos on juoneltaan yksinkertainen ja tyylillisesti hallittu tutkielma. Teoksessa kaukaisen tulevaisuuden ihmiskunta on siirtynyt korkeammalle tiedostamisen tasolle. Kirjailijan pohdintojen mukaan tiedostavien yksilöiden, esimerkiksi tutkijoiden, ajattelijoiden ja yhteiskunnallisten uudistajien, kurottautumiset kohti uusia tajunnan tasoja heijastuvat ennen pitkää koko ihmiskuntaan.
Ahosen oli tarkoitus seuraavassa teoksessaan edelleen syventää muodostamaansa todellisuuskuvaa. Tätä varten hän opiskeli teoreettista fysiikkaa Helsingin yliopistossa vuonna 1978. Hän kuitenkin julkaisi vain omakustanteena lyhyen tutkielman fysiikasta 1983. Ahosen viimeiset julkaisut olivat realistisia kansankuvauksia, kaksi omakustanteena julkaistua pienoisromaania vuonna 2007. Ahonen kuoli vuonna 2010 Turussa.
Ahosen hahmottelema todellisuuskuva
Ahonen edusti tieteiskirjallisuuden filosofista perinnettä. Paikka nimeltä Plaston käsitteli tekniikan ja kulttuurin ongelmia, Tietokonelapsi yhteiskunnallisia kysymyksiä ja Syvä matka pohti tietoisuuden merkitystä todellisuuden käsittämisessä. Ensimmäisissä tieteisromaaneissaan ja Kuumatka-päiväkirjassa Ahonen kehitteli käsityksiään todellisuudesta ja yhteiskunnasta, jotka viimeisessä romaanissa olivat muovautuneet kokonaiseksi malliksi.
Jarmo Aaltosen mukaan Ahonen näkee teknistyvän maailman uhkana inhimillisyyden katoamisen, mikäli tekniikkaa sovelletaan yksipuolisesti vailla arvopäämääriä. Plastonilaisten ja tietokonelapsen tarina osoittaa, että yhteisöllinen ja tunteellinen suhde todellisuuteen muodostaa lopulta ihmisyyden. Plastonissa Ahonen luo tulevaisuudenkuvan, jossa ihmiset ovat taantuneet laumaeläimiksi, jotka eivät piittaa odotettavissa olevasta maailmansa tuhosta. Syvä matka esittää toiveen ihmiskunnan järkiintymisestä, inhimillisen kokonaisuuden laajemmasta huomioon ottamisesta.
Ahosen tieteisteksteissä toistuu ajatus todellisuuden yleisistä rakenteista ja kehityksen säännönmukaisuuksista. Näissä käsitteissä voi nähdä yhtymäkohtia 1970-luvulla vilkkaasti keskusteltuihin aiheisiin: Yrjö Ahmavaaran malleihin yhteiskunnallisen muutoksen kyberneettisestä tutkimuksesta, Thomas Kuhnin käsityksiin paradigmoista ja tieteellisistä vallankumouksista sekä emergenttiin materialismiin. Dialektisen materialismin oppien mukaan aineen eloperäisellä ja yhteiskunnallisella tasolla esiintyy laadullisesti uusia ilmiöitä, jotka eivät ole jäännöksettömästi palautettavissa alemman tason ilmiöihin. Syvän matkan tulevaisuudessa on tultu uudelle laadulliselle tasolle, jolloin yleiset rakenteet ovat avautuneet ihmiselle.
Agnes Simon
Agnes Simon (o.s. Almási, 21. kesäkuuta 1935 Budapest – 19. elokuuta 2020 ) oli alun perin unkarilainen mutta myöhemmin myös Alankomaita ja Länsi-Saksaa edustanut pöytätennispelaaja. Hän voitti urallaan yhden maailmanmestaruuden ja kolme Euroopan-mestaruutta.
Erkki Ahonen
Ahosen hahmottelema todellisuuskuva
Ahonen näkee luovasti ajattelevat henkilöt tiedostajina, jotka avaavat uusia ajattelun suuntia. Erityisaloihin jakautuneen tieteen mahdollisuuksiin avata uutta hän näytti suhtautuvan varovaisesti. Ilmeisesti Ahosen mielestä tiedostajalla tulee olla avara käsitys todellisuudesta, jotta hän voisi rohkeasti yhdistellä näennäisesti toisistaan riippumattomia asioita. ”Jos lapset syntyisivät sellaisina kuin aikuiset ovat, olisi sivistys heti lopussa.” (Kuumatka, s. 78.)
Agnes Simon
Simon menestyi 1950-luvulla Unkarin edustajana mutta hän pakeni miehensä ja valmentajansa Béla Simonin kanssa kotimaansa vuoden 1956 levottomuuksia Ruotsiin. Pöytätennispelaajana hän edusti sittemmin Alankomaita ja vuodesta 1962 Länsi-Saksaa.
Erkki Ahonen
Ahosen hahmottelema todellisuuskuva
Ahonen tutki aiheitaan hyvin käsitteellisellä tasolla, minkä vuoksi häntä on sanottu vaikeatajuiseksi kirjailijaksi. Kirjallisen tyylin sijaan sanottava on Ahosella keskeisessä asemassa. Vaikka hän näin etääntyi perinteisestä kaunokirjailijan mallista, häntä on pidetty huomattavan omalajisena ja älyllisesti kiintoisana tekijänä suomalaisessa kirjallisessa kentässä.
Agnes Simon
MM-mitalit
Lähde:
EM-mitalit
Lähde:
Ruutuhyppely
thumb|Kuubalaisia koululaisia hyppäämässä ruutua. thumb|Asfalttiin pysyvästi maalattu kymmenruutuinen hyppyruudukko pohjoisirlantilaisella leikkikentällä. Ruutuhyppely on vanha perinneleikki, jota on leikitty kouluissa, päiväkodeissa ja kotipihoilla jo satojen vuosien ajan. Variaatioita ja leikkiperinteitä on olemassa useita erilaisia. Tavallisimmin käytetään kymmenruutuista pelialustaa. Peliin osallistuu kerralla vähintään kaksi, lähteistä riippuen enintään kymmenen henkilöä.
Leikin kulku
Hyppyruudukkoa varten tarvitaan tasainen alusta. Aiemmin ruudukot piirrettiin usein kepillä hiekkaan, mutta nykyään ne tehdään usein liiduilla asfalttiin tai kiveykseen. Ruutuja on kahdenlaisia: yksittäisiä ruutuja, joihin hypätään yhdellä jalalla sekä kaksoisruutuja, joihin hypätään tasajalkaa niin, että molemmille jaloille on oma ruutunsa. Kaksoisruutujen määrä riippuu hyppyruudukon pituudesta. Kymmenruutuinen pelialusta päättyy usein pyöreänmuotoiseen kaksoisruutuun, jossa pelaajan on tarkoitus kääntyä ympäri.
Ruudukon lisäksi jokainen osallistuja tarvitsee pelimerkikseen pienen kiven.
Säännöt
Ensimmäinen leikkijä heittää kivensä ruutuun 1 ja hyppää siihen yhdellä jalalla, nostaa kiven yhä yhdellä jalalla seisten ja hyppää takaisin aloitusviivan taakse. Hyppäävä jalka ei saa osua viivalle, eikä ilmassa oleva jalka koskettaa maata. Jos tämä onnistuu, leikkijä saa jatkaa. Hän heittää kiven ruutuun kaksi ja jatkaa itse perässä tarvittaessa ruutua yksi apuna käyttäen.
Näin jatketaan kunnes leikkijä tekee virheen. Virhe tapahtuu, jos heittää kiven väärään ruutuun, hyppää viivalle, horjahtaa tai ottaa toisella jalalla maasta tukea. Virheen jälkeen on seuraavan leikkijän vuoro.
Leikin voittaa se, joka on ensimmäisenä heittänyt kiven joka ruutuun ja hyppinyt yhdellä jalalla ruudukon läpi.
Variaatiot
Joissakin variaatioissa nimenomaan vältetään hyppäämästä kiven merkitsemään ruutuun. Tällöin leikkijä hyppii joka kierroksella koko ruudukon läpi yhtä ruutua lukuun ottamatta. Käännyttyään ruudukon päässä leikkijä suuntaa takaisin ja nostaa matkalla kiven mukaansa osumatta kuitenkaan kyseiseen ruutuun.
Risto Telama
Risto Kimmo Telama (1. elokuuta 1936 Johannes – 14. marraskuuta 2022 Jyväskylä) oli suomalainen liikuntapedagogiikan tutkija, liikuntatieteiden tohtori ja professori. Hän oli Jyväskylän yliopiston liikuntapedagogiikan professori vuodesta 1981. Hänen väitöskirjansa vuodelta 1968 on nimeltään Oppikoululaisten fyysinen aktiivisuus ja liikuntaharrastukset.
Björn Schildknecht
Björn Albert Schildknecht (7. kesäkuuta 1905 Tukholma – 10. heinäkuuta 1946 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä, kapellimestari ja sovittaja. Hänen isoisänsä oli musiikin kustantaja Albert Schildknecht ja tätinsä näyttelijä Maria Schildknecht. Schildknecht opiskeli sävellystä yksityisesti Oskar Lindbergin johdolla ja kontrapunktia opettajanaan muun muassa Ernst Ellberg Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1923–26. Hän sai vielä vuosina 1929–34 orkestroinnin opetusta Nils Grevilliukselta, jonka kanssa myös teki myöhemmin yhteistyötä.
Ura ja tuotanto
Schildknecht oli säveltäjänä monipuolinen, sillä hänen teoksiinsa kuuluu muiden muassa sinfonista musiikkia, iskelmää sekä näyttämö- ja elokuvamusiikkia. Hänen oopperaansa Giorgione ei ole esitetty. Hänen neliosainen sinfoniansa g-mollissa (1937) sai kuitenkin huomiota. Teoksessa on vaikutteita Ture Rangströmiltä ja Hugo Alfvénilta. Schildknecht sävelsi myös kamarimusiikkia, kuten kaksi jousikvartettoa.
Schildknecht toimi Dramatenin kapellimestarina ja sekä sävelsi että sovitti musiikkia kyseistä teatteria varten. Vuonna 1935 hän sävelsi musiikin Aiskhyloksen Agamemnonin esitykseen Helsingin Svenska Teaternissa. Schildknecht myös näytteli kymmenessä pienessä roolissa Dramatenissa vuosina 1927–29. Samoihin aikoihin hän toimi säveltäjänä Ernst Rolfin vuoden 1929 revyytä varten. Elokuvamusiikin alalla Schildknecht toimi säveltäjänä elokuvissa Säg det i toner (1929) ja Den blomstertid sekä Gösta Wernerin lyhytelokuvissa Morgonväkt (1945) ja Midvinterblot (1946).
Yhdessä Nils Grevilliuksen kanssa Schildknecht teki lastenlaulun "Sjung med oss mamma". Kaksikko sovitti myös ruotsalaisen kansanmusiikin melodioita. Schildknechtin sovituksiin kuuluu lisäksi orkesteriversioita Evert Tauben balladeista. Hänen omiin iskelmätyylisiin kappaleisiinsa kuuluu "Jämtlandsjazzen", jonka ovat myöhemmin levyttäneet muiden muassa Ewert Granholm, Olle Johnnys dragspelsorkester, Margareta Kjellberg, Andrew Walters spelmanslag, Bertil Englund, Sven-Ingvars, Roland Cedermark ja Östen med Resten.
Toisinaan Schildknecht käytti pseudonyymejään "Schild" ja "Boy Grizzle". Tribuutti- ja muistotapahtuma "Björn Schildknecht in memoriam" järjestettiin hänen kunniakseen vuonna 1948.
Tanganjikan mandaattialue ja huoltohallintoalue
Tanganjika oli Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsemana vuodesta 1916 vuoteen 1961. Britannia valtasi alueen Saksan keisarikunnalta ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1916. 20. heinäkuuta 1922 Britannian hallinto alueesta virallistettiin, Tanganjikan tullessa muutetuksi Kansainliiton mandaattialueeksi. Vuodesta 1946 eteenpäin aluetta hallittiin Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalueena.
Eine Laine
Eine Lahja Laine (13. joulukuuta 1892 Helsinki – 5. heinäkuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja sanoittaja.
Tanganjikan mandaattialue ja huoltohallintoalue
Ennen ensimmäisen maailmansodan alkamista alue oli osa Saksan siirtomaata Saksan Itä-Afrikkaa. Sodan aikana Britannia hyökkäsi Saksan Itä-Afrikkaan, muttei kyennyt kukistamaan Saksan armeijaa. Afrikan suurilla järvillä taisteleva johtaja Paul von Lettow-Vorbeck ei antautunut ennen kuin hänen vastustajansa ilmoittivat hänelle Compiègnen aselevosta, joka päätti sodan. Tämän jälkeen Kansainliitto antoi alueen hallinnan Britannialle. Britannia hallitsi Tanganjikaa Kansainliiton mandaattialueena toisen maailmansodan alkamiseen asti, jonka loppumisen jälkeen aluetta hallittiin Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalueena. Vuonna 1961 Tanganjikan mandaattialueelle myönnettiin itsenäisyys Commonwealth realmina, Tanganjikana. Valtiosta tuli tasavalta vuosi myöhemmin, mutta säilyi silti Kansainyhteisössä. Vuonna 1964 Tanganjika muodosti Sansibarin kanssa nykyisen Tansanian yhdistyneen tasavallan.
Eine Laine
Laineen pitkä ura sijoittui teatteritaiteen ja populaarin viihteen alueille. Hän työskenteli näyttelijänä Oulun, Viipurin ja Tampereen teattereissa vuosina 1916-1922 ja näyttelijä-ohjaajana Helsingin Kansanteatterissa vuodesta 1922 vuoteen 1955. Hän tulkitsi päärooleja useissa opereteissa. Elokuvarooleja hänelle kertyi vuosina 1925–1959 useita kymmeniä. Monelle on jäänyt mieleen Sofia-mummon eli ruustinna Suomisen rooli Suomisen perheestä kertovissa elokuvissa. Laine sanoitti myös useita lauluja, joista on sittemmin tullut ikivihreitä iskelmiä.
Laineen menestyksekästä uraa varjostivat silmäsairaus ja kimurantti yksityiselämä. Toisen maailmansodan aikana hän esitti radiossa Serpin luomaa naishahmoa Elviira Suulasvuota. Sotien jälkeen hän toimi ohjaajana muun muassa SOK:n näyttämöllä. 1960-luvulla Laine oli mukana televisiosarjassa Me Tammelat. Hänet palkittiin vuonna 1947 Pro Finlandia -mitalilla.
Eine Laine oli naimisissa kaksi kertaa. Hänellä oli kaksi tytärtä, Eila Rinne ja Terttu Tuominen. Vuonna 1967 Laine julkaisi muistelmateoksensa Pitkä päivä paistetta ja pilviä.
Lapsuus ja nuoruus
Eine Laine syntyi kotonaan ”kosteaan ja vuotavaan huoneen ja keittiön asuntoon” Kasarmikatu 4:ssä Helsingissä talousvaikeuksissa elävän perheen kolmanneksi lapseksi. Hänen sisaruksensa olivat Laina ja Yrjö Laine. Hänen äitinsä, liikkeenharjoittaja Maria Sofia Paaso oli kotoisin Iistä. Hän tuli alun perin Helsinkiin piiaksi, ja avioiduttuaan hankki tuloja perheelle ompelijana. Hän kuului raittiusyhdistykseen sekä työväenyhdistykseen, ja loistavana puhujana eteni naisosaston puheenjohtajaksi ja vuosien 1907–1908 kansanedustajaksi. Isä Filip Laine oli muurari ja lähtöjään Hartolasta. Perhe joutui vaihtamaan usein asuntoa maksamattomien vuokrien takia.
Vanhempien avioliitto päättyi eroon Einen ollessa 13-vuotias. Hän jäi asumaan äitinsä luo, vaikka välit isään olivat läheisemmät. Maria Laine vastusti kiivaasti Venäjän imperialismia Suomessa ja joutui sen takia poistumaan maasta vuonna 1913. Filip Laineen työ muurarina rakennuksilla oli kausiluontoista ja hänen alkoholisminsa varjosti perheen elämää. Filip Laine oli musikaalisesti lahjakas, kun taas Maria Laine oli teatterin ystävä. Eine Laine koki myöhemmin elämässään vastenmielisyyttä sekä politiikkaa että alkoholia kohtaan. Vuoden vanhana Eine sairasti tuhkarokon ja sen jälkitautina vaikean silmätulehduksen. Myöhemmällä iällä hän oli vaarassa menettää näkönsä, mutta toinen silmä onnistuttiin pelastamaan.
Teatteri oli aluksi pelkkä harrastus, ja toimistotöiden ohessa Laine näytteli Koiton Näyttämöllä. Kansan Näyttämöllä hän säesti laulunäytelmiä, joissa esiintyi hänen isosiskonsa Laina Laine. Siskokset esiintyivät lukuisissa tilaisuuksissa; Eine säesti ja Laina lauloi. Eine Laine muutti vuonna 1913 Kotkaan, josta hän sai töitä konttoristina. Hän näytteli myös paikallisessa näytelmäseurassa, jota hänen veljensä Yrjö johti. Yrjö Laine oli saanut Kotkasta työtä kansakoulunopettajana, ja sisarukset asuivat yhdessä Tiutisen saarella. Kotkassa Eine Laine alkoi vähitellen orientoitua näyttelijän ammattiin, vaikka pitikin toimistotyötä taloudellisesti turvallisempana vaihtoehtona.
Ammattilaisuran alku
Laine sai ensimmäisen ammattinäyttelijän paikkansa Oulun Työväen Teatterista, jossa hän aloitti 1. tammikuuta 1916. Hänen kuukausipalkkansa oli aluksi 125 markkaa. Uran alku oli hankala. Maria Laine kehotti tytärtään pysymään konttorityössä, mutta palattuaan maanpaosta Ruotsista Oulun kautta hän näki tyttärensä esiintyvän ja totesi: ”No, kyllä sinä oikealla alalla nyt olet”. Oulusta Laine siirtyi suurempiin kuvioihin Viipuriin, jossa hän näytteli muun muassa Elinan surman nimiosan. Viipurissa hän opiskeli myös roolianalyysiä ja laulua. Sisällissodan aikana vuonna 1918 Laine oli kahden tulen välissä – oma perhe oli punaisella puolella, suurin osa näyttelijätovereista valkoisella vastapuolella. Hän oli huolissaan äitinsä ja Yrjö-veljensä asioista. Maria Laine päätyi Hämeenlinnaan vankilaan. Myös isä Filip Laine pidätettiin, mutta hänet vapautettiin pian. Kuulusteluissa häntä tosin oli ruoskittu. Yrjö Laine katosi Neuvosto-Venäjälle, mutta palasi Suomeen muutaman vuoden päästä vaimoineen ja tyttärineen vapaana kansalaisena.
Viipurissa Eine Laine teki läpimurtonsa teatterissa Oscar Straussin näytelmässä Valssiunelmia. Hän kehitti ammattitaitoaan ottamalla lisää roolianalyysi-, laulu-, puhetekniikka- ja plastiikkatunteja. Lokakuussa 1919 hän tajusi olevansa raskaana. Operettidiivalle oli tärkeää säilyttää illuusio ”tavoiteltavasta päiväperhosesta”, lapsi ja avioliitto eivät sopineet kuvaan. Hän meni kuitenkin naimisiin lapsen isän Einar Rinteen kanssa ja esikoistytär Eila syntyi 18. kesäkuuta 1920. Viipurista Laine siirtyi Tampereen Teatteriin, ilman aviomiestään joka oli jo ennen tyttären syntymää siirtynyt Helsinkiin. Tampereella Laine näytteli useita päärooleja – hän oli paitsi operettiprimadonna, myös koomisten tyyppiroolien tulkitsija. Hän näytteli mm. Pygmalionissa Elizan osan. Laine alkoi seurustella kollegansa Yrjö Tuomisen kanssa ja palasi Helsinkiin samaan aikaan kun odotti jo lasta Tuomiselle. Avioliitto Rinteen kanssa oli muodollisesti voimassa, mutta Laineen ja Tuomisen suhdetta ei paheksunut edes näyttelijä Jalmari Rinne, Einarin veli. Laine ja Yrjö Tuominen avioituivat vuonna 1921, ja heille syntyi tytär Terttu.
Paluu Helsinkiin
Eine Laine teki pääosan urastaan Kansan Näyttämöllä ja Helsingin Kansanteatterissa, joissa hän työskenteli näyttelijänä ja ohjaajana yli kolme vuosikymmentä. Kansan Näyttämöllä hän näytteli niin komedioissa, draamoissa kuin opereteissakin. Klassisiin näyttämötehtäviin kuuluivat muun muassa Lehárin Iloinen leski, Minna Canthin Anna Liisa, Kevään kultainen aika, G. B. Shaw'n Pyhä Johanna, G. W. Wheatleyn Kuka meistä on varas? ja Floridan ruusut. Kaikkiaan hänen operettikautensa kesti 20 vuotta, 1915–1935. Hän ystävystyi legendaarisen Mia Backmanin kanssa, joka oli Kansan Näyttämön johtaja vuosina 1922–1934.
Kansan Näyttämö ja Koiton Näyttämö yhdistettiin Helsingin Kansanteatteriksi vuonna 1933. Samana vuonna Laine ja Tuominen ottivat asumuseron. Einar Rinne menehtyi angiina myrkytykseen saman vuoden keväällä. Laine alkoi vähitellen siirtyä ohjaajan tehtäviin. Hän ohjasi operetteja sekä klassikkonäytelmiä, kuten Johannes Linnankosken Laulun tulipunaisesta kukasta. Hän sai myös näyttelijäntöitä, kuten kuningatar Elisabetin roolin Friedrich Schillerin näytelmässä Maria Stuart sekä pääosan Noël Cowardin näytelmässä Markiisitar. Lisäansioiden saamiseksi Laine alkoi tehdä käännöstöitä. Vapaa-aikoinaan – eli öisin – hän suomensi ruotsalaisia ja saksalaisia näytelmiä.
Laine teki useita opintomatkoja kotimaansa ulkopuolelle: vuonna 1923 Saksaan ja vuonna 1925 Saksaan, Ranskaan ja Italiaan. Vuonna 1937 hän teki opintomatkan Neuvostoliittoon ja seuraavana vuonna Ranskaan.
Näyttämötehtäviä
Vuonna 1937 Laine ohjasi Kansanteatterille Georg Malmsténin säveltämän revyyoperetin Lennokki, joka oli yleisömenestys. Nelituntista revyytä esitettiin noin sata kertaa täysille katsomoille. Lisäksi siitä tehtiin paikallisia versioita Tampereelle, Turkuun ja Viipuriin. Laineen uran muita teatteriohjauksia olivat muun muassa Omatunto, Älkää surko, Huomenna on toisin, Vaimoni on pariisitar ja Rouva Suorasuu. Hänen näyttelijäntöitään puhenäytelmissä olivat muun muassa Laura (kappaleessa Isä), Henriette (Rikoksia) ja Gina (Henrik Ibsenin Villisorsassa) sekä nimiosat Shaw'n Pyhä Johanna, Rakastava Katariina ja Victorien Sardoun Rouva Suorasuu (Madame Sans-Gêne).
Elviira Suulasvuo
Vuonna 1939 Serp eli Seere Salminen loi Elviira Suulasvuon, pirteän naishahmon, jota Laine alkoi esittää radiossa ja myöhemmin kiertueilla sotarintamalla. Elviirasta tuli sota-aikana hyvin suosittu hahmo, ja se henkilöityi nimenomaan Laineeseen, ennen kuin Elviira-monologeja alkoi ilmestyä kirjana.
Jäähyväiset teatterille
Sodan jälkeen vaikeat sairaudet piinasivat Lainetta. Silmäsairauteen löytyi paras apu Davosista Sveitsistä, mutta matkaa varten oli järjestettävä rahankeräys. Sveitsissä Laine vietti puolisen vuotta ja palasi Suomeen 15. syyskuuta 1946. Yrjö Tuominen kuoli yllättäen lokakuussa. Työelämässä Laine jatkoi näytelmien ohjaajana. SOK:n Näyttämölle hän ohjasi muun muassa näytelmät Puut kuolevat pystyyn, Markiisitar ja Jumalat hymyilevät. Laineen jäähyväisjuhla 4. huhtikuuta 1955 oli komea. Hänet kuljetettiin ylioppilaitten vetämillä vanhoilla kieseillä kansalaisillallisille, Ylioppilasteatterin näyttelijät osoittivat ihailuaan juhlitulle primadonnalle.
Valkokankaalla ja televisiossa
Laineen elokuvaosat käsittävät koko joukon erityyppisiä naisia seurapiirirouvista piikoihin. Valkokankaalla hän oli ennen kaikkea sivuosien tulkitsija. Hänen elokuvauransa alkoi vuonna 1925 näyttäytymisellä mykkäelokuvassa Suvinen satu. Ensimmäinen isompi rooli oli kymmenen vuotta myöhemmin Kielo Mares elokuvassa Kaikki rakastavat. Saman elokuvan erääseen melodiaan Laine teki sanoituksen. 1940-luvulla Laine oli Suomi-Filmin vakituinen elokuvanäyttelijä. Vuonna 1940 hänellä oli osa peräti viidessä ensi-iltaelokuvassa, mukaan luettuna keskeinen naissivuosa keittäjä Mimminä komediassa Kyökin puolella. Vuonna 1942 hän tulkitsi professorska Karin Timeliuksen roolin elokuvassa Neljä naista. Valentin Vaalan kauhuromanttisessa elokuvaklassikossa Linnaisten vihreä kamari hän näytteli hersyvän hovineuvoksetar Winterloon osan. Edellä mainitussa sekä myös Vaalan ohjaamassa komediassa Morsian yllättää vuonna 1941 Laineen vastanäyttelijänä oli Reino Valkama.
Suomisen perhe -kuunnelmissa Laine oli mukana alusta loppuun, vuodesta 1938 vuoteen 1958. Lähetykset olivat aluksi suoria, myöhemmin nauhoituksia. Laine näytteli Suomisen Sofia-mummoa myös neljässä Suomisen perhe -sarjan kuudesta filmatisoinnista. Hänen poikaansa tuomari Suomista näytteli aviopuoliso Yrjö Tuominen, joka oli Lainetta kahdeksan kuukautta vanhempi. Laineen viimeinen elokuvarooli oli vuonna 1959 niin ikään Suomisen isoäidin osa.
Laineen ura jatkui 1960-luvulla henkilöohjaajana televisiosarjassa Tuttavamme Tarkat. Sarjaa tehtiin pari vuotta, ja se jatkui pienin muutoksin nimellä Me Tammelat, jossa Laine näytteli Liisa Tammelan äitiä. Sarjaa esitettiin enimmäkseen suorana.
Sanoittajan ura
Laineen kynästä on lähtöisin usean ikivihreän iskelmän sanoitus. Hän sanoitti lauluja Musiikki-Fazerille nimimerkillä Ela. Laineen toinen salanimi sanoittajana oli A. Puhto. Laulut olivat usein Harry Bergströmin tai George de Godzinskyn säveltämiä. Lisäksi hän sanoitti lukuisia käännösiskelmiä. Laulutekstit syntyivät iltaisin ja öisin kotona työpöydän ääressä, ja tyttäret saattoivatkin löytää aamulla väsyneenä nukahtaneen äitinsä täysissä pukeissa. Laineen sanoittamia lauluja on levytetty satakunta kappaletta. Erityisen paljon niitä levytti Arvi Tikkala. Myös Olavi Virta, Metrotytöt ja Harmony Sisters levyttivät useita Laineen sanoittamia musiikkikappaleita, samoin näyttelijä Tauno Palo.
Laine sanoitti elokuviin myös erinäisiä lauluja, joista ei ole tehty levytyksiä. Näitä ovat muun muassa ”Tyttöni pienoinen” ja ”Öitteni haave” elokuvasta Kyökin puolella, ”Bulu Bulu Bulu” elokuvasta Vaimoke sekä ”Miehet varokaa” elokuvasta Poikani pääkonsuli. Kaikkiaan hän sanoitti elokuviin parisenkymmentä kappaletta. Alla olevassa luettelossa on puolestaan mainittu eräitä Laineen sanoittamia sävelteoksia, joista on tehty useitakin levytyksiä vuosikymmenien aikana.
24 Eine Laineen sanoittamaa laulua
Levyttäneet Tauno Palo ja Dallapé-orkesteri (1936) Levyttäneet Eero Väre (1940), Erkki Junkkarinen (1976) Levyttäneet Metrotytöt (1949 ja 1957), Reijo Taipale (1969) Levyttäneet Arvi Tikkala (1938), Hyvän Tuulen Laulajat (1984) Levyttäneet Arvi Tikkala (1939), Ritva Oksanen (1974) Levyttäneet Eero Väre (1940), Veikko Tuomi (1956) Levyttäneet Tauno Palo ja Dallapé-orkesteri (1936) Levyttänyt Arvi Tikkala (1939) Levyttäneet Arvi Tikkala (1939), M. A. Numminen (1970) Levyttäneet Erkki Keihäs (1969), Pentti Lasanen (1969) Levyttäneet muun muassa Arvi Tikkala (1939), Henry Theel (1950 ja 1978), Eija Kantola (1992) Levyttäneet Arvi Tikkala (1937), Veikko Tuomi (1978)
Levyttänyt Olavi Virta (1939) Levyttänyt Olavi Virta (1939) Levyttäneet muun muassa Harmony Sisters (1942), Matti Salminen (1983) Levyttäneet muun muassa Arvi Tikkala (1937), Reino Helismaa & Matti Louhivuori (1961), Kauko Käyhkö (1961), Teuvo Valo (1990) Levyttäneet muun muassa Olavi Virta (1942), Kivikasvot (1974), Mikko Järvinen (1980), Taneli Mäkelä (1990) Levyttäneet Birgit Kronström & Tauno Palo (1942) Levyttäneet muun muassa Harmony Sisters (1942), Eino Virtanen (1971), Eino Grön (1990), Marika Krook (1999) Levyttäneet Eugen Malmstén (1937), Aikamiehet (1974) Levyttäneet Arvi Tikkala (1937), Harmony Sisters (1942) Levyttäneet muun muassa Eero Väre (1940), Erkki Junkkarinen (1951), Metrotytöt (1958), Reijo Taipale (1975), Mikko Järvinen (1975) Levyttäneet Eugen Malmstén ja Columbia-orkesteri (1938) Levyttäneet muun muassa Arvi Tikkala (1936), Ansa Ikonen (1974)
Mauritiuksen kansalliskokous
Kansalliskokous (eng. National Assembly, ran. Assemblée nationale) on Mauritiuksen lainsäädännöllinen elin, joka koostuu 70 edustajasta. Vaalit pidetään viiden vuoden välein. . Virallisesti parlamentti koostuu presidentistä ja kansalliskokouksesta.
Kansalliskokous vastaa maan lainsäädännöstä ja hyväksyy budjetin. Ministerien kolmetuntinen kyselytunti järjestetään tiistaisin. .
Lainsäädäntötyötä tehdään kuudessa valiokunnassa.
Viimeisimmät vaalit
Edelliset vaalit pidettiin 7. marraskuuta 2019. Tuolloin istuva pääministeri Pravind Kumar Jugnauth valittiin uudelleen viisivuotiskaudelle. Vaaleissa 62 paikkaa valitaan suorilla vaaleilla ja vaalilautakunta osoittaa loput 8 edustajaa. Nämä kahdeksan edustajaa ovat ns. hyvät häviäjät, ja systeemillä varmistetaan eri etnisistä taustoista tulevien mahdollisimman tasavertainen edustus.
Roslagin mahonki
Roslagin mahonki on perinteinen, puun suojaamisessa käytetty läpikuultava pintakäsittelyaine. Roslagin mahonki valmistetaan tervasta, keitetystä pellavaöljystä eli vernissasta sekä puutärpätistä.
Suomessa Roslagenin mahonkia on käytetty puunsuojaukseen jo 1700-luvulta lähtien. Perinteisesti aineella on suojattu erityisesti veneitä ja rakennuksia. Perinteinen, Ruotsista omaksuttu sekoitussuhde on 1:1:1 tervaa, vernissaa ja puutärpättiä. Ohenteena käytetään tärpättiä, jonka on oltava puutärpättiä, sillä mineraalitärpätti tai lakkabensiini paakkunnuttaa tervan seoksessa.
Aineen oma väri on kuultava ruskea, mutta sitä voidaan sävyttää erilaisilla pigmenteillä. Kuultavuuden ansiosta puun omat syyt antavat pinnalle vaihtelua. Käsittely antaa puulle suojaavan pinnan kosteutta vastaan siten, että se myös hengittää eikä lahoa. Mikäli Roslagenin mahonkia halutaan saada peittävämmäksi tai sävyttää muilla kuin pigmenteillä, siihen voidaan sekoittaa pellavaoljy(vernissa)pohjaista maalia. Tällöin se muistuttaa tervamaalia. Roslagenin mahonki voidaan valmistaa itse, mutta saatavilla on myös teollisesti valmistettuja tuotteita. Näihin on usein lisätty homeenestoaineita.
Aineen kuivumisaika on pitkä: pinta on sateenkestävä pinta alle vuorokaudessa, käsittelykuiva neljässä vuorokaudessa, mutta perusteellinen kuivuminen kestää kolmesta neljään viikkoa.
Renato Petronio
Renato Petronio (5. helmikuuta 1891 Piran – 9. huhtikuuta 1976 Portogruaro) oli italialainen soutaja. Hän oli mukana voittamassa kultaa perämiehellisessä nelikossa vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa. Hän osallistui myös vuoden 1936 kesäolympialaisiin Berliinissä.
Antti Lehtisalo
Antti Juhani Lehtisalo (s. 24. kesäkuuta 1964 Mäntyharju) on suomalainen prikaatikenraali evp. Hän on toiminut 1.8.2021 alkaen Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen toiminnanjohtajana.
Sotilasuransa aikana Lehtisalo toimi muun muassa Reserviupseerikoulun kurssin johtajana, suomalaisen kriisihallintajoukon operaatiopäällikkönä Bosnia ja Hertsegovinassa, Maasotakoulun koulutuspäällikkönä, Itä-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä, Karjalan prikaatin apulaiskomentajana, Jääkäriprikaatin komentajana ja viimeisenä puolustusministeriössä kansallisen puolustusyksikön johtajana 2017–2021.
Lehtisalo suoritti Kadettikoulun vuosina 1985–1988. Hän on toiminut lisäksi Suomen Hippoksen puheenjohtajana.
Theodor Sederholm
pienoiskuva|Theodor Sederholm.
Velikije Požnin skiitta
Velikije Požnin skiitta oli Venäjällä nykyisen Komin tasavallan Ust-Tsilman piirin alueella 1700–1800-luvuilla toiminut vanhauskoinen luostariyhteisö. Se oli Petšoran papittomien pomorilaisten vanhauskoisten tärkeimpiä keskuksia. Skiitta sijaitsi Pižma-joen varrella nykyisen Skitskajan kylän lähellä.
Theodor Sederholm
Claes Theodor Sederholm (9. tammikuuta 1832 Mäntsälä – 21. elokuuta 1881 Helsinki) oli suomalainen kirjakauppias, kirjankustantaja, toimittaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä Nils Thomas, Nisse ja ts.
Velikije Požnin skiitta
Skiitan perusti vuonna 1713 joukko Mezenin ja Pinegan seudulta muuttaneita vanhauskoisia. He harjoittivat karjanhoitoa, maanviljelyä, kalastusta ja metsästystä, maalasivat ikoneja, kopioivat kirjoja ja perustivat koulun. 1740-luvulla skiitassa oli noin sata asukasta. Vuonna 1743 skiittaa hävittämään lähetettiin sotajoukko. Kuultuaan sen tulosta 79 yhteisön jäsentä teki polttoitsemurhan.
Theodor Sederholm
Sederholmin vanhemmat olivat Mäntsälän Saaren kartanon omistaja Clas Jakob Sederholm ja Johanna Fredrika Eek. Hän kävi Porvoon yläalkeiskoulua ja lukiota päästen ylioppilaaksi vuonna 1851. Sederholm opiskeli ranskan kieltä Sveitsissä 1857–1858. Hän toimi kirjakauppiaana ja kirjankustantajana Helsingissä vuodesta 1858 alkaen. Sederholm osti Öhmanin kirjakaupan ja sai samalla oikeudet J. L. Runebergin teosten kustantamiseen. Hän avasi sitten kirjakaupan Pohjois-Esplanaadin varrella ja vuonna 1862 hän perusti myös oman kirjapainon Annankadulle. Edistysmielisenä työnantajana tunnettu Sederholm laati säännöt vuonna 1869 perustetulle Helsingin Kirjaltajien Lukuyhdistykselle (Typografernas Läseförening), joka oli Suomen ensimmäinen ammattiyhdistys.
Velikije Požnin skiitta
Vuonna 1831 uudelleen perustetussa skiitassa oli 85 asukasta. 1840-luvulla sen toiminta lamaantui viranomaisten vainon takia. Skiitta suljettiin vuonna 1851. Osa yhteisön jäsenistä jäi asumaan samalle paikalle. Skiitan rakennukset eivät ole säilyneet.
Theodor Sederholm
Sederholm oli Helsingin yliopiston konsistorin vt. amanuenssina vuosina 1863–1866 ja vakinaisena amanuenssina 1866–1876. Hän oli myös Taideteollisuuskoulun opettajana 1871–1874.
Sederholm oli vuodesta 1858 lähtien naimisissa Maria Kristina Sofia Blomqvistin kanssa, jonka isä Helsingin yliopiston oppineisuuden historian professori, kirjastonhoitaja Alexander Blomqvist. Heillä oli kahdeksan lasta, joista tunnetuin on geologi Jakob Johannes Sederholm (1863–1934).
Hilma Heikkilä
Hilma Alina Heikkilä (5. marraskuuta 1902 Ylivieska – 11. joulukuuta 1975 Ylivieska) oli suomalainen toiminnanjohtaja ja runoilija.
Heikkilän vanhemmat olivat suutari, pientilan omistaja Akseli Vilhelm Heikkilä ja Helmi Sofia Lindgren. Hän kävi kansakoulun ja opiskeli sitten 1926–1927 Suomen Nuoriso-Opistossa Mikkelissä.
Heikkilä toimi Keski-Pohjanmaan nuorisoseuran sihteerinä ja toiminnanjohtajana 1927–1939. Hän oli vuodesta 1939 Naisten Raittiuskeskuksen sihteerinä Helsingissä ja sotavuosina Turussa Suomen Huollon työntekijänä. Sodan jälkeen Heikkilä oli Maalaisliiton Naisten Varsinais-Suomen piirin toiminnanjohtajana 1947–1952 ja Oulun piirin toiminnanjohtajana 1952–1955. Viimeksi Heikkilä oli 1954 perustetun Maaseudun terveys- ja lomahuolto-järjestön toiminnanjohtajana 1955–1968.
Moleman
Moleman voi tarkoittaa seuraavia:
Valle Resko
Valle Aleksander Resko (alk. Valfrid Aleksander Resch, 3. kesäkuuta 1910 Uusikirkko – 2. elokuuta 1988 Lahti ) oli suomalainen nyrkkeilijä, pesäpalloilija ja urheilujohtaja.
Urheilu-ura
Valle Resko edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Amsterdamissa 1928 hän hävisi 61,2-kiloisten sarjassa ensimmäisellä kierroksella argentiinalaiselle Pascual Buonfigliolle pistein 0–3 ja Lontoossa 1948 73-kiloisten sarjassa ensimmäisellä kierroksella unkarilaiselle László Pappille tyrmäyksellä toisessa erässä; Papp voitti lopulta kultaa. Budapestin EM-kilpailuissa 1930 Resko, silloiselta nimeltään Resch, hävisi ensimmäisessä ottelussaan sittemmin kultaa voittaneelle Saksan Josef Besselmannille teknillisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Resko voitti neljä Suomen mestaruutta: kääpiösarjassa 16-vuotiaana vuonna 1927, kevyessä sarjassa vuosina 1929 ja 1934 sekä keskisarjassa vuonna 1937. Hän edusti seuratasolla Viipurin Voimailijoita ja Viipurin Nyrkkeilijöitä, joista jälkimmäistä hän oli perustamassa.
Resko pelasi myös pesäpalloa ja saavutti SM-hopeaa vuonna 1933 Lahden Mailaveikkojen riveissä. Hän edusti myös Viipurin Pallonlyöjiä ja Havin Kiriä.
Ura valmennus- ja urheilujohtotehtävissä
Resko toimi valmentajana jo vuosina 1929–1937. Nyrkkeilytuomarina ja juryn jäsenenä hän toimi vuosina 1934–1971 ja osallistui tässä toimessa vuosien 1952, 1960 ja 1964 olympialaisiin. Hän kehitti niin sanotut valkorystyskäsineet, jotka otettiin olympiatasolla käyttöön vuonna 1972. Hän oli Suomen Nyrkkeilyliiton varapuheenjohtaja vuosina 1939–1956 ja puheenjohtaja vuosina 1957–1971. Hän kuului kansainvälisen nyrkkeilyliiton (AIBA) hallitukseen vuosina 1957–1966. Suomen Valtakunnan Urheiluliiton hallituksessa hän istui 1949–1972.
Resko kirjoitti nyrkkeilyoppaat Nyrkkeilytaito (1931) ja Nyrkkeily – reilu peli (1947). Aaro Laine kirjoitti hänestä teoksen Valle Resko, kappale Suomen nyrkkeilyn historiaa (1944). Resko esiintyi vuoden 1952 olympialaisten kunniaksi ideoidussa elokuvassa Jees, olympialaiset, sanoi Ryhmy.
Valle Reskon poika Anssi Resko oli 1960-luvulla Suomen parhaita ratamoottoripyöräilijöitä.
Kerttu Rytkönen
Kerttu Rytkönen (1. kesäkuuta 1895 Pielavesi – 22. huhtikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja yksi Suomen ensimmäisitä naisarkkitehdeistä. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopiossa vuonna 1914 ja valmistui arkkitehdiksi 1921.
Rytkönen suunnitteli Helsingin Kaivopuistossa Kalliolinnantie 4:ssä sijainneen Salus-sairaalan. Uusklassillista tyyliä edustanut rakennus valmistui vuonna 1929. Salus-sairaalan perustajat ja omistajat olivat Kettu Rytkösen sairaanhoitajasisaret Ida ja Maria Rytkönen. He olivat perustaneet yksityisen sairaskodin Helsinkiin vuonna 1901. Vuonna 1920 he perustivat Salus-sairaalan, joka oli erikoistunut naistentauteihin ja synnytyksiin mutta myös muita potilaita hoidettiin siellä. Ida Rytkönen ja Maria Rytkösen perilliset lahjoittivat sairaalan rakennuksineen vuonna 1944 Wihurin rahastolle. Sairaalatoiminta rakennuksessa jatkui vuoteen 1983 saakka, ja sen jälkeen rakennuksessa toimi vielä sydän- ja verisuonitautien perustutkimukseen erikoistunut Wihurin tutkimuslaitos vuoteen 2013 saakka. Tämän jälkeen rakennus peruskorjattiin, ja nykyisin siinä toimii Jenny ja Antti Wihurin rahasto sekä eräitä muita järjestöjä.
Juho Evert Pietiläinen
Pietiläinen toimitti vuonna 1889 ensimmäisen merkittävän lestadiolaisen laulukokoelman Lauluja Siionin Matkamiehille, joka loi pohjaa lestadiolaiselle lauluperinteelle yhdessä sen myöhempien painosten Walituita Hengellisiä Lauluja (1890, 1893) ja Walittu kokoelma Hengellisiä Lauluja Jumalan lapsille elämän tiellä (1898) kanssa. Hänen laulukirjansa olivat laajassa käytössä vuoteen 1902 asti, jolloin Leonard Typpö alkoi toimittaa omia laulukirjojaan.
Lestadiolaisuuden hajaannuksessa 1800- ja 1900-luvun taitteessa Pietiläinen asettui uusheränneitten joukkoon. Pietiläinen koki, että hänen aikaisemmin sepittämissään lauluissa oli "köykäinen henki" ja että ne olivat jopa vahingollisia uskonelämälle. Tästä huolimatta myös uudenheräyksen laulukirjaan otettiin näitä lauluja.
Juho Evert Pietiläinen on kirjoittanut muun muassa kaikissa lestadiolaissuunnissa rakastetun laulun "On lepopaikka suloinen".
Koti-idea
Koti-Idea (myös nimellä Tasokaluste) oli suomalainen huonekaluketju. Parhaimmillaan yrityksellä oli lähes 40 myymälää. Yritys toimi eri omistuksessa syksyyn 2005 asti nimellä Tasokaluste, jolloin ketju myytiin ja uudet omistajat muuttivat sen nimen vuonna 2006 Koti-Idea Oy:ksi. Yritys teki ensimmäisen konkurssin vuonna 2009 ja toisen vuonna 2010. Yritys oli jonkin aikaa myös virolaisomistuksessa vuonna 2009.
Vuoden 2009 konkurssi
Alkuperäinen suomalaisomisteinen Koti-Idea Oy ajautui konkurssiin 7. helmikuuta 2009. Entinen pääomistaja Mauri Ikola myi hetkeä ennen konkurssia Koti-Idea Oy:n liiketoiminnan ja 28 myymälää aiemmin Koti-Idean ketjujohtajana toimineelle Niko Romanaiselle ja virolaiselle sijoittajataholle. Romanaisen johdolla perustetun uuden yrityksen nimeksi tuli Suomen Koti-Idea Oy.
Konkurssiin haetun Koti-Idea Oy:n nimi yritettiin muuttaa ennen konkurssia Suomen Soffa ja Sisustus Oy:ksi, mikä aiheutti sekaannusta toisen huonekaluketjun, Suomi-Soffan, kanssa. Patentti- ja rekisterihallituksen vaatimuksesta nimi palautettiin myöhemmin alkuperäiseksi. Nimisekoilu aiheutti haittaa Suomi-Soffalle, kun se joutui perättömän konkurssihuhun kohteeksi.
Koti-Idea Oy:n konkurssissa vanhat velat, kuten vuokrat, ja kahdeksan kannattamatonta myymälää jäivät konkurssipesän hoidettavaksi.
Velkojat ilmoittivat saataviensa Koti-Idea Oy:ltä olevan 107,7 miljoonaa euroa, ja konkurssia väitettiin yhdeksi viime vuosien suurimmista, mutta pesäluettelon mukaan velat ovat kuitenkin alle 30 miljoonaa euroa. Konkurssipesän varat olivat vain noin 2,4 miljoonaa euroa. Suurimmat velkojat olivat entisen pääomistajan Mauri Ikolan yritykset (muun muassa Masa-Trade ja Vepsäläinen) 16 miljoonalla eurolla ja Sampo-pankki 11 miljoonalla eurolla.
Tästä konkurssista aloitettiin talousrikosepäilyjen vuoksi poliisitutkinta maaliskuussa 2010. Päijät-Hämeen poliisi ilmoitti 4. elokuuta 2011 yli 2 600-sivuisen esitutkinnan valmistuneen. Esitutkinnan mukaan poliisi epäili Koti-Idea Oy:n kahden johtohenkilön myyneen liiketoiminnan alihintaan Suomen Koti-Idea Oy:lle. Lisäksi epäiltiin lakia rikotun kirjanpidossa sekä läheisvelkojia suosimalla. Asia siirrettiin syyttäjälle syyteharkintaa varten. Syyttäjä teki asiasta syyttämättäjättämispäätöksen 1. syyskuuta 2011 näyttöjen puuttuessa.
Keväällä 2014 valtakunnansyyttäjänvirasto kuitenkin määräsi asiassa lisätutkinnan, eli Koti-Ideaan ja entiseen Vepsäläiseen liittyvää juttua alettiin tutkia uudelleen. Tutkinnassa olevat summat ovat noin miljoona euroa. Rikoksesta epäiltynä on 5–6 henkilöä.
Vuoden 2010 konkurssi
Suomalainen SM-Holding Oy osti Suomen Koti-Idea Oy:n marraskuussa 2009. Vuoden 2009 lopussa Suomen Koti-Idea Oy ilmoitti ottavansa asteittain käyttöön vanhan Tasokaluste-nimen. Keväällä 2010 Suomen Koti-Idea Oy:n oli tarkoitus pyrkiä yrityssaneeraukseen. Yrityssaneeraushakemus ei kuitenkaan koskisi neljää kauppiasvetoista myymälää, jotka markkinoivat itseään jo uudella nimellä. Muutaman viikon kuluttua Päijät-Hämeen käräjäoikeus asetti Suomen Koti-Idea Oy:n konkurssiin. Keskusrikospoliisi alkoi tutkia konkurssia konkurssiasiamiehen pyynnöstä.
Neljä kauppiasvetoista myymälää yritti jatkaa Tasokaluste-nimellä, mutta nekin haettiin konkurssiin vain noin kuukauden kuluttua.
Jutun käsittely alkoi Päijät-Hämeen käräjäoikeudessa elokuussa 2018. Syyte törkeästä velallisen epärehellisyydestä kohdistui kolmeen konkurssiin menneen huonekalufirman johtohenkilöön.
Syytteet kuitenkin kaatuivat jo lokakuussa 2018.
Paul Graener
thumb|right|Paul Graener 1930-luvun alussa
Paul Graener (alun perin Paul Hermann Franz Gräner ; 11. tammikuuta 1872 Berliini – 13. marraskuuta 1944 Salzburg) oli saksalainen säveltäjä. Hän oli Natsi-Saksan hallinnon suosiossa, mutta on sittemmin pitkälti vaipunut unohduksiin.
Keisarikunnassa ja Weimarin tasavallassa
Graener loi uraa 1890-luvulta lähtien. Hän sai paikat kapellimestarina Berliinistä, Königsbergistä ja Bremerhavenista. Vuosina 1898–1906 hän toimi Royal Haymarket -teatterin musiikillisena johtajana Lontoossa. Vuonna 1911 hän pääsi Mozarteumin johtoon, ja vuodesta 1914 hän toimi vapaana taiteilijana Münchenissä ja Dresdenissä. Vuonna 1920 Graener seurasi Max Regeriä Leipzigin konservatorion sävellysprofessorina. Vuodesta 1924 alkaen hän työskenteli jälleen vapaana säveltäjänä Münchenissä. Vuonna 1930 hän palasi Berliiniin saatuaan nimityksen Sternin konservatorion johtoon.
Natsi-Saksassa
Graener oli jo 1920-luvulla liittynyt natsipuolueen Kampfbund für deutsche Kultur -järjestöön. Hän oli puolueen jäsen vuodesta 1933 ja sai natsien valtaannousun (1933) jälkeen useita virallisia toimia puolueen tukemassa kulttuurielämässä. 9. helmikuuta 1933 Graener poistui protestiksi paikalta opiskelijakonsertista, jossa esitettiin Max Jarczykin (myöhemmin Michael Jary) teos. Hän ei katsonut Jarczykin musiikin olevan "saksalaista taidetta". Tällä hän asettui myös Jarczykin opettajia eli Franz Schrekeriä, Paul Hindemithiä, Arnold Schönbergiä ja Igor Stravinskya vastaan. Vuonna 1934 Graener seurasi Wilhelm Furtwängleriä Reichsmusikkammerin varapuheenjohtajana ja vuonna 1935 Richard Straussia saksalaisten säveltäjien ammatillisen järjestön johtajana. Huhtikuusta 1934 alkaen hän piti Preussin taiteiden akatemiassa sävellyksen mestarikursseja Arnold Schönbergin korvaajana.
Tuotanto ja levytykset
Graenerin tuotantoon kuuluu esimerkiksi 11 singspieliä ja oopperaa, joista yhtäkään ei ole levytetty. Graenerin ooppera Der Prinz von Hamburg kantaesitettiin maaliskuussa 1935 Berliinin valtionoopperassa, mutta vaille huomattavaa suosiota jäänyt teos pysyi ohjelmistossa vain kahden kauden ajan, vaikka säveltäjä oli pyrkinyt luomaan kansallisesti, taiteellisesti merkittävän oopperan. Köthenissä järjestettiin 1937–1940 vuosittain Graenerin musiikin festivaali. Graener myös sävelsi musiikkia Reichsmusiktage-tapahtumaan.
Graenerin viimeiseksi teokseksi jäi huilukonsertto (op. 116, 1944). Oopperalehti Opera Lounge on luonnehtinut Graenerin teoksia myöhäisromanttisiksi ja pitänyt niiden taustalla olevina vaikutteina Johannes Brahmsia, Anton Bruckneria, Edward Elgaria, Richard Straussia sekä Maurice Ravelia.
Graenerin teosten levytyksiä on julkaistu CPO- ja Sterling-levymerkeillä. CPO:lle on levytetty esimerkiksi konsertot huilulle, viululle ja sellolle. Kapellimestareina CPO:n Graener-levytyksillä ovat toimineet Werner Andreas Albert, Alun Francis ja Ulf Schirmer.
Kuolemanjälkeinen maine
Vaikka Graener pitkälti unohdettiin Natsi-Saksan jälkeisenä aikana, hänen elämäänsä ja työtään on tutkittu jonkin verran. Knut Andreas julkaisi vuonna 2008 monografian Zwischen Musik und Politik: Der Komponist Paul Graener (1872-1944).
Kirjokorallipuu
Kirjokorallipuu (Erythrina variegata) on hernekasveihin kuuluva puulaji. Se kasvaa luonnonvaraisena melko laajalla alueella: Itä-Afrikan Tansaniasta ja Madagaskarilta Intiaan, Kaakkois-Aasiaan, Taiwaniin, Australian pohjoisosaan ja Ranskan Polynesiaan. Sitä käytetään muun muassa koristepuuna.
Torn (albumi)
Torn on ruotsalaisen progressiivista metallia soittavan yhtyeen Evergreyn vuonna 2008 julkaistu seitsemäs albumi.
Emissioni
Emissioni Oy oli suomalainen vuosina 1915–1924 toiminut kehitys- ja sijoitusyhtiö joka toimi muun muassa osakeantien järjestäjänä. Yhtiö oli Suomen ensimmäinen kehitysyhtiö.
Yhtiön perustivat 1915 Privatbankenin johtaja Axel Ehrnrooth, liikemies Leopold Lerche, Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja J. K. Paasikivi, Otto Stenroth ja Julius Tallberg. Perustajat omistivat kukin 1,25% yhtiön osakkeista ja loput osakkeista tarjottiin yleisön merkittäväksi. Yhtiön osakepääoma oli perustamisvaiheessa 4 miljoonaa markkaa ja sen toimitusjohtajana oli Erik von Frenckell. Yhtiön osake oli noteerattuna Helsingin pörssissä vuosina 1917–1924 ja sillä käytiin vilkasta kauppaa mutta osakkeen kurssi laski kuitenkin koko ajan 300 markasta 40 markkaan.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjän ruplaan sovellettiin yliarvostettua pakkokurssia ja Venäjän sotatarviketeollisuuden suuren tavarakysynnän takia Suomeen virtasi runsaasti ruplia jotka Suomen Pankki joutui vaihtamaan markoiksi. Tämä rahavirta ja Suomessa länsikaupan tyrehtymisen takia vallinnut tavarapula johtivat inflaatioon ja keinotteluun sijoittajien etsiessä rahoilleen tuottavia sijoituskohteita ja tähän vaiheeseen ajoittui myös Emissioniosakeyhtiön perustaminen. Keinotteluraha kanavoitui erityisesti valuuttakauppaan ja Helsingin pörssin kautta osakkeisiin. Suomeen perustettiin vuosina 1916–1917 kuusi uutta liikepankkia ja osakemarkkinat lähtivät voimakkaaseen nousuun vuoden 1916 jälkipuoliskolta alkaen. Osakkeiden kurssit kääntyivät laskuun vasta vuoden 1919 jälkeen.
Eric von Frenckellin johtajakaudella Emissioniosakeyhtiö käynnisti useita kunnianhimoisia hankkeita jotka kuitenkin raukenivat pian tappiota tuottavina. Näitä olivat yritys perustaa venäläis-suomalainen suurpankki 1916, lentokonetehdas 1917, voimalaitos Viroon 1917 ja lentoyhtiö 1918.
Emissioniosakeyhtiö osti 1916 turkulaisen Aktiebolaget Crichtonin osakkeet yhtiön perustajilta veljeksiltä Ernst ja Magnus Dahlström. Emissiooniosakeyhtiö myi Chrichtonin osake-enemmistön 1919 ja luopui kokonaan omistuksestaan 1924. Vuonna 1921 Emissioniosakeyhtiö fuusioitiin vuonna 1916 perustetun Allan Hjeltin pankkiiriliikkeen kanssa. Emissioniosakeyhtiötä käytettiin myös sen taustalla olleiden liikepankkien osakekurssien tukemisoperaatioihin.
Emissioniosakeyhtiö oli mukana myös 1915 perustetun Aavasaksa Oy:n puuhiomohankkeessa. Hiomo valmistui Tornionjokilaaksoon 1919 mutta se suljettiin kannattamattomana jo 1922. Muita yhtiöitä joissa Emissiooniosakeyhtiö oli mukana olivat muun muassa Auran sokeritehdas, Juurikorven Tehtaat, Ahjon konepaja Oy, Hangon vapaasatama Oy ja J. D. Stenberg & Söner.
Yhtiön toiminta päätettiin lopettaa 1924 ja virallisesti se lakkasi olemasta 1928. Viimeksi yhtiön toimitusjohtajana oli 1920–1924 Allan Hjelt.
Men of War: Assault Squad 2
Men of War: Assault Squad 2 on 15.5.2014 julkaistu reaaliaikainen strategiapeli. Se on jatkoa Men of War: Assault Squad:ille. Sen kehitti Digitalmindsoft ja julkaisi 1C Company.
Killing Me (kappale)
Killing Me on suomalaisen LAB-yhtyeen single, joka julkaistiin kesäkuussa 2000. Kappale on mukana myös LABin vuoden 2000 esikoisalbumilla Porn Beautiful.
Walter Grubmüller
Walter Grubmüller (s. 13. tammikuuta 1989 Wien) on itävaltalainen moottoriurheilija. Hän aloitti uransa karting-sarjoissa vuonna 2000. Vuonna 2004 hän ajoi muutaman kilpailun Formula Renault Monza -sarjassa. Vuonna 2005 hän kilpaili Eurocup Formula Renault, Italian Formula Renault sekä IFR talvisarjoissa vaihtelevalla menestyksellä. Vuonna 2006 Grubmüller jatkoi samaisissa sarjoissa. Vuosina 2007–2009 Grubmüller kilpaili muun muassa Aasian F3- ja Britannian F3-sarjoissa sijoittuen Britannian F3-sarjan toiseksi vuonna 2009. Vuonna 2010 Grubmüller kilpaili Formula Renault 3.5 -sarjassa saavuttaen 16 pistettä. Seuraavana vuonna hän jatkoi sarjassa saavuttaen 24 pistettä. Vuonna 2012 Grubmüller jatkoi samassa sarjassa saavuttaen yhden kakkossijan ja 42 pistettä.
Imperial Leather
thumb|Imperial Leather -saippua myyntipakkauksessaan Imperial Leather on brittiläisen PZ Cussons -kosmetiikkayhtiön tuotemerkki saippuoille ja muille hygieniatuotteille. Tuoteperheen tunnetuin jäsen on palasaippua, jota on valmistettu jo 1930-luvulta saakka. Imperial Leather -tuotteita on saatavilla ainakin Australiassa, Etelä-Afrikassa, Indonesiassa, Intiassa, Iranissa, Keniassa, Pakistanissa, Saksassa, Suomessa, Tanskassa, Uudessa-Seelannissa ja Yhdistyneissä Arabiemiraateissa. Nykyisin saippuan tuotanto on siirretty Thaimaahan.
Imperial Leather -saippuan historia alkaa venäläisestä emigrantista kreivi Orlovista, joka loi Eau de Cologne Imperiale Russe -nimeä kantavan parfyymin vuonna 1768. Tämän hajusteen aromi oli samankaltainen kuin venäläisen nahan (en:Russia leather) käsittelyssä käytetyn tökötin eli koivusta kuivatislatun tervan haju. Tästä on peräisin saippuan nimi. Vuonna 1938 Alex Tom Cussons kehitti alkuperäisen parfyymin pohjalta saippuan ja muita toilettitarvikkeita.
1940-luvulla kaikki saippua oli säännöstelyn alla Englannissa toisesta maailmansodasta johtuen. Sota-aikana Imperial Leather -saippuaa markkinoitiin ja myös pidettiin parhaana saippuavaihtoehtona, koska se kesti käytössä pitempään kuin muut saippuat.
Saippuan koostumus
Tuoteselosteen mukaan Imperial Leather -palasaippuan ainesosat ovat:
Henrik Gottlieb Perander
Henrik Gottlieb Perander (29. tammikuuta 1818 Liperi – 10. kesäkuuta 1883 Sammatti) oli suomalainen oppikoulun lehtori ja kirjailija.