cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Italian jalkapallomaajoukkue
MM-kilpailut 1990, 1994 ja 1998
MM-kilpailut 1990 järjestettiin jälleen Italiassa, ja joukkue lähti kisoihin voittajasuosikkina mutta hävisi välierässä rangaistuspotkukilpailussa Argentiinalle. Pronssiottelussa Italia voitti Englannin maalein 2–1. Joukkue päästi turnauksessa vain kaksi maalia. MM-kilpailuissa 1994 Italia eteni loppuotteluun Brasiliaa vastaan. Ottelu oli jatkoajankin jälkeen tilanteessa 0–0, joten jälleen voitto ratkaistiin rangaistuspotkukilpailussa, jonka Brasilia voitti Roberto Baggion epäonnistuttua omassa yrityksessään. Myös seuraavissa MM-kilpailuissa Ranskassa 1998 Italia hävisi rangaistuspotkukilpailussa, tällä kertaa jo puolivälierissä mestaruuteen lopulta yltäneelle isäntämaa Ranskalle.
EM-kilpailut 2000
Italia ei ollut suurimpien suosikkien joukossa lähdettäessä vuoden 2000 EM-kilpailuihin, mutta se eteni loppuotteluun saakka. Välierässä Alankomaita vastaan Italian maalivahti Francesco Toldo torjui varsinaisella peliajalla yhden rangaistuspotkun ja rangaistuspotkukilpailussa kaksi. Loppuottelu maailmanmestari Ranskaa vastaan oli 90 minuutin jälkeen tilanteessa 1–1, mutta Ranska voitti kultaisella maalilla tultuaan varsinaisella peliajalla tasoihin vain puolisen minuuttia ennen päätösvihellystä.
MM-kilpailut 2006
Sekä vuoden 2002 MM- että 2004 EM-kilpailuissa Italia putosi jo alkukierroksilla. MM-kilpailuissa 2006 se eteni alkulohkostaan voittajana jatkoon ja voitti pudotuspeleissä Australian 1–0, Ukrainan 3–0 ja isäntämaa Saksan jatkoajan jälkeen 2–0. Loppuottelu Ranskaa vastaan oli jatkoajankin jälkeen tasatilanteessa 1–1 mutta rangaistuspotkukilpailun Italia voitti 5–3 Ranskan David Trezeguet'n epäonnistuttua omassa yrityksessään. Turnauksen jälkeen valmentaja Marcello Lippi jätti tehtävänsä todettuaan saavuttaneensa kaiken maajoukkuevalmentajalle mahdollisen. Uudeksi valmentajaksi nimettiin 13. heinäkuuta 2006 entinen maajoukkuepelaaja Roberto Donadoni. Vuoden 2008 EM-kilpailuissa Italia jäi puolivälieriin, minkä jälkeen Donadoni jätti päävalmentajan tehtävät ja 25. kesäkuuta 2008 Lippi palasi kahden vuoden tauon jälkeen maajoukkueen päävalmentajaksi.
MM-kilpailut 2010
MM-kilpailuihin 2010 Italia lähti Lippin johdolla kovin odotuksin varmistettuaan karsinnoissa lopputurnauspaikkansa ensimmäisten joukossa. Lippi luotti pääasiassa konkareihin, mutta myös uusia, nuoria pelaajia, kuten keskikenttäpelaaja Claudio Marchisio ja laitapuolustaja Domenico Criscito nostettiin mukaan maajoukkueeseen ja heistä kehittyi MM-kilpailuihin mennessä joukkueen runkopelaajia. Lippi yritti houkutella mukaan myös maajoukkueuransa jo lopettanutta, AC Milanin topparia Alessandro Nestaa, mutta tämä kieltäytyi MM-kutsusta. Joukkueen kapteenina oli edelleen vuoden 2006 tavoin Fabio Cannavaro.
Italia arvottiin MM-kilpailujen F-lohkoon. Ensimmäisessä ottelussaan se kohtasi Paraguayn. Tasaisen ensimmäisen puoliajan lopulla Paraguayn toppari Antolín Alcaraz puski kulmapotkusta maalin. Toisen puoliajan alkaessa Italia vaihtoi maalivahtia: joukkueen avainpelaajiin lukeutunut Gianluigi Buffon oli loukkaantunut ensimmäisellä puoliajalla, ja kentälle tuli Federico Marchetti. Myöhemmin selvisi että Buffonilla oli selässä välilevyn pullistuma, eikä hän enää pelannut turnauksessa. Toisella jaksolla Italian Daniele De Rossi teki kulmapotkun jälkeen tasoitusmaalin, ja ottelu päättyi 1–1.
Seuraavassa ottelussaan Italia kohtasi Uuden-Seelannin, joka arvioitiin lohkon heikoimmaksi joukkueeksi. Se oli kuitenkin pelannut ensimmäisessä ottelussaan tasapelin Slovakiaa vastaan. Italiaakin vastaan Uusi-Seelanti siirtyi 11. minuutilla johtoon mutta ei tämän jälkeen saanut enää laukaustakaan kohti Italian maalia. Italia tasoitti loppulukemiksi 1–1 Daniele De Rossin hankittua Italialle rangaistuspotkun, josta hyökkääjä Vincenzo Iaquinta teki maalin.
EM-kilpailut 2012
Vuoden 2010 epäonnistumisen jälkeen päävalmentajaksi valittiin aiemmin Fiorentinaa valmentanut Cesare Prandelli, jonka kauden alkajaisiksi Italia hävisi ystävyysottelussa Norsunluurannikolle 0–1. EM-karsintojen avausottelussa Italia nousi tappioasemasta 2–1-voittoon vieraskentällä Viroa vastaan. Italia voitti karsintojen kymmenestä ottelustaan kahdeksan ja pelasi kahdesti tasan. Se päästi karsinnoissa ainoastaan kaksi maalia, mikä oli vähiten kaikista karsintoihin osallistuneista joukkueista, ja otti ylivoimaisen lohkovoiton.
Italia avasi vuoden 2012 EM-kilpailut 10. kesäkuuta kohtaamalla Espanjan, joka oli voittanut Italian edellisten EM-kilpailujen puolivälierässä. Antonio Di Natale vei Italian johtoon mutta Espanjan Cesc Fàbregas tasoitti muutama minuutti myöhemmin loppunumeroiksi 1–1. Alkulohkon toisessa ottelussaan Kroatiaa vastaan Italia siirtyi johtoon Andrea Pirlon vapaapotkumaalilla ensimmäisen jakson lopulla mutta Mario Mandžukić tasoitti pelin lopputulokseksi 1–1. Italia tarvitsi jatkopaikkaan voiton Irlannista, ja Antonio Cassanon ja Mario Balotellin maaleilla Italia nousikin lohkossaan toiseksi.
Puolivälierä D-lohkon voittanutta Englantia vastaan eteni maalittomana rangaistuspotkukilpailuun, jossa Italialta onnistuivat Mario Balotelli, Andrea Pirlo, Antonio Nocerino ja Alessandro Diamanti. Riccardo Montolivo laukoi toisena Italian laukojana pallon ohi maalin. Englannin Ashley Young laukoi ylärimaan, minkä jälkeen maalivahti Gianluigi Buffon torjui Ashley Colen laukauksen, joten Italia eteni välieriin.
Välierissä Italia sai vastaansa kisoissa voitosta voittoon edenneen Saksan. Mario Balotelli teki kaksi maalia, ja Mesut Özilin lisäajalla tekemä kavennus jäi Saksan ainoaksi maaliksi. Italia eteni täten loppuotteluun, jossa se kohtasi Espanjan. Ennen loppuottelua Italia ei ollut hävinnyt yhtään ottelua karsinnoissa eikä ollut lopputurnauksessa kertaakaan tappiolla. Loppuottelussa Espanja siirtyi jo ensimmäisellä puoliajalla kahden maalin johtoon David Silvan ja Jordi Alban maaleilla. Toisella puoliajalla Italia joutui vielä pelaamaan vajaalla pelaajamäärällä Thiago Mottan loukkaannuttua ja joukkueen käytettyä jo kaikki kolme vaihtoaan. Fernando Torresin ja Juan Matan maalien myötä Espanja voitti ottelun 4–0 ja vei Euroopan-mestaruuden toisen peräkkäisen kerran.
Turnauksen tähdistöön valittiin Italian joukkueesta maalivahti ja joukkueen kapteeni Gianluigi Buffon, keskikenttäpelaajat Daniele De Rossi ja Andrea Pirlo sekä hyökkääjä Mario Balotelli.
Eniten maaotteluita
220px|thumb|right|Gianluigi Buffon on eniten otteluita pelannut pelaaja Italian maajoukkueessa 176 ottelullaan. Päivitetty ''25. kesäkuuta 2021'', eniten maaotteluita pelanneet italialaispelaajat ovat:
Tummennetut pelaajat pelaavat edelleen.
Eniten maaleja
Päivitetty ''25. kesäkuuta 2021'', eniten maaleja tehneet italialaispelaajat ovat:
Tummennetut pelaajat pelaavat edelleen.
Tunnettuja entisiä pelaajia
Pelaajat järjestetty vuosikymmenittäin ensimmäisen maaottelun ajankohdan mukaan. Suluissa maaotteluiden määrä.
1910-luku:
1920-luku:
1930-luku:
1940-luku:
1960-luku:
1970-luku:
1980-luku:
2000-luku:
Ivo Van Damme
Ivo Van Damme (21. helmikuuta 1954 Bryssel – 29. joulukuuta 1976) oli belgialainen keskimatkojen juoksija ja olympiamitalisti.
Vuonna 1976 Van Damme voitti 800 metrillä EM-hallikultaa ja oli myöhemmin kesällä yksi mitalisuosikeista Montrealin olympialaisissa. Olympialaisissa hän sijoittuikin toiseksi sekä 800 että 1 500 metrillä. Van Dammen 800 metrin hopea-aika Montrealista, 1.43,86, on edelleen Belgian ennätys. Hän juoksi samana vuonna 1 000 metrillä Euroopan-ennätyksen 2.15,5.
Van Dammen lyhyt mutta loistokas ura päättyi jo seuraavana talvena hänen kuollessaan auto-onnettomuudessa. Jo seuraavana kesänä 1977 Brysselissä järjestettiin Ivo Van Dammen muistokilpailut, Memorial Van Damme. Kilpailu on ollut osa yleisurheilun kultaista liigaa ja sen seuraajaa Timanttiliigaa.
Henry Terry
Henry John Terry Jr. (27. toukokuuta 1868 Lontoo – 24. joulukuuta 1952 Lontoo) oli brittiläinen kriketinpelaaja ja olympiamitalisti.
Pariisin vuoden 1900 olympialaisissa Terry pelasi olympiahistorian toistaiseksi ainoassa krikettiottelussa ranskalaisessa Union des Sociétés Français de Sports Athletiquesin joukkueessa, joka hävisi Britannian joukkueelle ja sai hopeaa. Terry löi ottelussa kaikkiaan kolme juoksua.
Fay Bainter
thumb|210px|[[Robert Henrin muotokuva Fay Bainterista]] Fay Okell Bainter (7. joulukuuta 1893 – 16. huhtikuuta 1968) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänelle myönnettiin vuonna 1938 parhaan naissivuosan Oscar-palkinto roolista elokuvassa Jezebel.
Scott
Scott tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Kallio (Helsinki)
thumb|[[Helsinginkatu erottaa Kallion ja Alppiharjun kaupunginosat toisistaan.]]
Kallio on Helsingin 11. kaupunginosa itäisessä kantakaupungissa, Pitkänsillan pohjois- ja Töölönlahden itäpuolella. Kallion peruspiiriin kuuluu Kallion kaupunginosan lisäksi sen itäpuolella oleva Sörnäinen, joka on 10. kaupunginosa.
Ympäristö
Kallio on aiemmin tunnettu työväestön asuinalueena. 1960-luvulle asti kaupunginosan pienissä yksiöissä ja kaksioissa asui lapsiperheitä, jotka muuttivat tuolloin varallisuuden salliessa muualle. Nykyään Kallio on profiloitunut erityisesti opiskelijoiden, nuorten aikuisten ja taiteilijoiden kaupunginosaksi. Tämä on pienten asuntojen saatavuuden, hyvän viihdetarjonnan, keskeisen sijainnin ja hyvien julkisten kulkuyhteyksien ansiota. Kalliossa, jossa asukkaiden vaihtuvuus on kaupungin suurinta, keskimääräinen asumisaika on noin 3,5 vuotta ja vain 29,3 prosenttia asukkaista on syntyjään helsinkiläisiä. Aiemmin asunnon Kalliosta hankkivat yleensä ensiasuntoa tarvitsevat opiskelijat tai työn perässä Helsinkiin muuttavat yksineläjät. Kallio on kuitenkin keskiluokkaistunut viime vuosikymmenten aikana.
Palvelut ja liikenne
Kallion asunnot ovat pieniä, useimmat yksiöitä tai kaksioita. Suomen tiheimpiin kuuluva asutus ja väestörakenne mahdollistaa Helsingin parhaimpiin kuuluvan lähipalvelutarjonnan. Kivijalkakauppoja ja muita palveluja on lähes jokaisen talon alakerrassa. Liikenneyhteydet ovat hyvät. Kalliota palvelee kaksi metroasemaa (Hakaniemi ja Sörnäinen), kuusi raitiovaunulinjaa ja noin 60 Helsingin sisäistä ja seudullista linja-autolinjaa. Lisäksi Sturenkadulta Alppiharjusta pääsee Lahdenväylän ja Tuusulanväylän kaukobusseihin ja Junatieltä Vallilasta Itäväylän kaukobusseihin. Julkisia palveluja Kalliossa ovat kirjasto ja alakoulu sekä Helsingin Diakonissalaitoksen sairaala. Lisäksi alueella sijaitsee Metropolia Ammattikorkeakoulu, sekä kaksi lukiota, ilmaisutaitoon erikoistunut Kallion lukio ja kuvataideopetusta painottava Helsingin kuvataidelukio. Kallion kirkko on yksi Helsingin näkyvimmistä maamerkeistä. Kalliossa on lukuisia puistoja, Eläintarhanlahden rannalla olevan Tokoinrannan puistoalueen lisäksi muun muassa Tarja Halosen puisto, Ilolanpuisto, Karhupuisto, Matti Heleniuksen puisto, Torkkelinpuistikko, Pengerpuisto, Alli Tryggin puisto, Franzenin puistikko, Harjutorin puisto, Diakoniapuisto ja Tauno Palon puisto.
Kallion kaupunginosa
thumb|Työläisten punaisena kaupunginosana tunnettu Kallio on vielä näinä päivinäkin [[Vasemmistoliitto|Vasemmistoliiton vahvinta kannatusaluetta]]
Kallion peruspiiri
Kallio muodostaa Hämeentien itäpuolella olevan Sörnäisten eli 10. kaupunginosan kanssa Kallion peruspiirin, johon kuuluvat myös Merihaka, Hanasaari ja Sompasaari.
Kallio populaarikulttuurissa
Kallio on usein esiintynyt suomalaisessa populaarikulttuurissa. Kallio on tapahtumapaikkana muun muassa vuonna 1975 ilmestyneessä Pirkko Saision esikoisromaanissa Elämänmeno. Teoksen päähenkilö asuu Fleminginkadulla ja kirjan tapahtumat sijoittuvat pitkälti Kallion ja Sörnäisten rajamaille. Tämä antaa kirjalle ”eräänlaisia kortteli- ja kaupunginosaromaanin piirteitä”. . Mikko Rimmisen vuonna 2004 ilmestynyt teos Pussikaljaromaani sijoittuu kokonaisuudessaan Kallion kaduille ja baareihin. Kirjaan perustuva Ville Jankerin ohjaama Pussikaljaelokuva sai ensi-iltansa 2. syyskuuta 2011. Juha Vuorisen Juoppohullun päiväkirja -teosten päähenkilö Juha asuu Kalliossa.
Kallio esiintyy myös suomalaisissa televisiosarjoissa ja elokuvissa. Kallion ideologinen merkitys helsinkiläisyydelle korostuu Aki Kaurismäen ohjaamassa elokuvassa Calamari Union (1985), jossa 15 Frank-nimistä henkilöä lähtee matkalle Kalliosta Eiraan paremman elämän toivossa. Kallio on myös Pekka ja Pätkä -elokuvien taustamiljöö talonmies Pikkaraisineen. Tapio Piiraisen ohjaaman Raid-televisiosarjan tapahtumat sijoittuvat paljolti Kallioon ja erityisesti Linjoille. Draamasarja Kotikadun päähenkilöt muuttivat tuotantokauden 2004–2005 aikana Ullanlinnasta Kallioon lähelle Karhupuistoa. Myös Aikuiset-televisiosarjan tapahtumat sijoittuvat pääosin Kallioon.
Musiikissa Kallio mainitaan muun muassa useissa Tuomari Nurmion kappaleissa, Happoradion kappaleessa ”Pois Kalliosta”, Lapinlahden Lintujen kappaleissa ”Kalliossa” ja ”Tyttö huutaa hii!”, Plutonium 74:n kappaleessa ”Kallioon”, Junon kappaleessa "Hagiksesta pohjoiseen", sekä Fredin esityksessä ”Kolmatta linjaa takaisin”. Myös Jontin & Shakan kappaleessa ”Kolmatta linjaa” ja Heikki Kuulan useammassa kappaleessa käsitellään Kalliota. Tuomari Nurmion slangikappaleessa ”Tonnin stiflat” liikutaan Kalliossa, ”luudataan Hesarilla ja dallataan Hagikseen”. Useat Sir Elwoodin Hiljaiset Värit -yhtyeen kappaleiden sanoitukset liittyvät Kallioon (esimerkiksi ”Flemarilla tuulee”, ”Kaduilla Kallion” ja ”Ohut kosketus”). Kaija Koon kappaleen ”Yhtä kaikki” toisessa säkeistössä liikutaan Kalliossa. Säkeistössä mainitaan muun muassa Karhupuisto ja kalliolainen ravintola Cella. Laineen Kasperin sekä Julma-Henrin kappaleissa mainitaan myös Kallio. Pertti Kurikan nimipäivät -yhtyeen 2009 julkaistu kappale "Kallioon!" edustaa puolestaan punk-musiikkityyliä. Myös punkkarina tunnettu Pelle Miljoona mainitsee Kallion esim. teoksessaan Kallion kuu. Jazz-yhtye Dalindeon vuonna 2013 julkaistu albumi "Kallio" sisältää 12 Kalliosta kertovaa kappaletta. "Vain hullut asuu Kallios" on Vilma Alinan ensimmäinen single, jonka sanoitus nimestään huolimatta sijoittuu Alppiharjun kaupunginosassa sijaitsevalle Vaasankadulle.
Aiheesta muualla
60.18417°N, 24.94917°W
Merja Pöyhönen
Merja Pöyhönen (s. 1980 Helsinki) on suomalainen nukketeatteriohjaaja ja näyttelijä.
Pöyhönen valmistui Turun taideakatemian nukketeatterilinjalta vuonna 2005. Oltuaan kaksi vuotta näyttelijäkiinnityksellä tamperelaisessa teatteri Mukamaksessa Pöyhönen opiskeli vuoden fyysistä teatteria Pariisissa École Internationale de Théâtre Jacques Lecoqissa ja siirtyi sitten freelancer-nukketeatteritaiteilijaksi Turkuun. Työstään Pöyhönen on palkittu kaksi kertaa Valtakunnallisen nukketeatterikilpailun pääpalkinnoilla (Kullervo 2005, Kiiltokuva ja Yhteenveto planeettojen välisistä etäisyyksistä 2010) ja vuonna 2011 hänet palkittiin Kritiikin Kannuksilla erityismainintana Turussa helmikuussa 2011 ensi-iltansa saanut aikuisten nukketeatteriesitys John-Eleanor.
The Times of Swaziland
The Times of Swaziland on swazimaalainen sanomalehti. Allister Miller perusti sen vuonna 1897. Lehteä rahoitti aluksi Ison-Britannian hallitus ja se painettiin Johannesburgissa. The Times of Swaziland ilmestyy nykyään päivittäin.
Maksiimi
Maksiimilla tarkoitetaan lyhyttä kokemuksesta johdettua yleistä totuutta, periaatetta tai käyttäytymissääntöä. Maksiimi sisältää tyypillisesti jonkin elämänohjeen, joka usein on puettu mietelauseen (aforismin) muotoon. Käsite maksiimi on peräisin Aristoteleelta.
Suomen kielen sivistyssanana maksiimi tarkoittaa 'ajattelemisen tai toiminnan perusohjetta'. Tässä merkityksessä sanaa käytetään filosofiassa. Sen taustalla on keskiajan logiikan latinankielinen ilmaus propositio maxima. Sanatarkasti suomennettuna tämä tarkoittaa ”suurinta (tai ylintä) propositiota”, ts. sellaista väitelausetta, josta muut propositiot eli päättelylauseet on johdettu.
Maksiimi-sanaa käytetään myös kirjallisuustieteessä. Merkittävimpänä maksiimikokoelmana pidetään ranskalaisen kirjailijan ja herttuan François de La Rochefoucauldin (1613–1680) teosta Réflexions ou sentences et maximes morales (1665), johon on suuresti vaikuttanut oman aikansa kirjallisten salonkien keskustelutyyli. Maksiimien keksiminen kuului nimittäin salonkien suosittuihin seuraleikkeihin. Ranskalaiset aforismikirjailijat rupesivat myöhemmin käyttämään ilmaisun loppuosan ranskankielistä vastinetta maxime tarkoittamassa 'hyvin tiiviiksi kiteytettyä ajatusta', josta ikään kuin seuraa joukko alemman tason päätelmiä.
Walter Ulbricht
Walter Ernst Paul Ulbricht (30. kesäkuuta 1893 – 1. elokuuta 1973) oli saksalainen kommunistipoliitikko. Hän oli Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen pää- ja ensimmäinen sihteeri (1950–1971) ja Saksan demokraattisen tasavallan valtionpäämies (1960–1973).
Varhaiset vaiheet
Ulbricht syntyi Leipzigissa. Hänen molemmat vanhempansa toimivat Saksan sosiaalidemokraattisessa puolueessa (SPD). Hän kävi kansakoulun ja opiskeli puusepäksi. Myöhemmin hän palveli ensimmäisessä maailmansodassa vuosina 1915–1918 Puolan ja Serbian rintamilla ja länsirintamalla.
Poliittinen toiminta
Ollessaan maanpaossa Neuvostoliitossa Ulbricht ei saavuttanut neuvostojohdon kunnioitusta, vaan häntä piti mm. Lavrenti Berija "lurjuksena", joka eteni urallaan ilmiantamalla vastustajiaan. Häntä pidettiin byrokraattisena johtajana, jolle kaikki, mikä tuli Josif Stalinilta, oli ehdoton käsky. Ulbricht säilytti kuitenkin henkensä Stalinin vainoissa 1930-luvulla.
Toisen maailmansodan jälkeen 1945 Ulbricht palasi jäljelle jääneiden saksalaiskommunistien mukana Saksaan Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeille. Vuonna 1946 he liittivät väkisin miehitysvyöhykkeiden (paitsi Itä-Berliinin) sosiaalidemokraattiset järjestöt kommunistisiin, ja näin syntyi Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue, josta tuli Saksan demokraattista tasavaltaa (Itä-Saksa) yksinvaltaisesti hallinnut kommunistipuolue. Itä-Saksan varapääministerinä toiminut Ulbricht neuvotteli 2. tammikuuta 1950 Moskovassa Neuvostoliiton kanssa. Ulbricht tuli Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen ja koko maan poliittiseksi johtajaksi eli pääsihteeriksi 1950 (nimikkeenä ensimmäinen sihteeri vuodesta 1953). Itä-Saksan muodollisen valtionpäämiehen, presidentti Wilhelm Pieckin kuoltua 1960 Ulbrichtista tuli hänen seuraajansa, mutta valtioneuvoston puheenjohtajan asemassa.
Ulbrichtin johdolla rakennettiin 13. elokuuta 1961 alkaen Berliinin muuri. Vielä 15. kesäkuuta Ulbricht oli vakuuttanut Neues Deutschlandin sivuilla: "Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten" ('kenelläkään ei ole aikomustakaan pystyttää muuria'). Hän lähetti 1968 Itä-Saksan armeijan joukkoja neuvostoarmeijan tapaan Tšekkoslovakiaan kukistamaan Prahan kevättä.
Koska Ulbricht ei juuri halunnut tehdä poliittisia kompromisseja, hänet syrjäytettiin puoluejohtajan paikalta 1971, ja seuraajaksi tullut Erich Honecker suhtautuikin myötämielisesti Länsi-Berliinin asemaan vaikuttaneeseen neljän vallan sopimukseen. Ulbricht kuitenkin toimi valtionpäämiehenä kuolemaansa 1973 saakka.
Zacharias Topelius vanhempi
Topeliuksen vanhemmat olivat oululainen kirkkomaalari Mikael Toppelius ja Maria Magdalena Ocklawitz. Käytyään Oulun triviaalikoulun hän aloitti opinnot Turun akatemiassa 1797. Topelius joutui kuitenkin pian keskeyttämään opintonsa varojen puutteessa ja hän oli sitten kotiopettajana Muhoksella. Topelius pääsi jatkamaan opintojaan 1799 Uppsalan yliopistossa.
Hän alkoi lukea lääkäriksi ja opiskeli ensin Uppsalassa vuoden ajan ja sen jälkeen vuorotellen Tukholmassa ja Uppsalassa. Opiskeluaikanaan Topelius toimi Ruotsin sotalaivaston lääkärinä ja oli rokottajana Pohjois-Pohjanmaalla 1803–1804 ja Tukholmassa 1805. Topelius oli Uudenkaarlepyyn vt. kaupunginlääkärinä 1805–1806 ja harjoitti sitten lääkärintointa Oulussa. Vuonna 1807 hän sai kirurgian maisterin arvon Ruotsissa. Topelius aloitti eläinlääkärin opinnot Lundin yliopistossa 1808 mutta samana vuonna alkanut Suomen sota pakotti hänet keskeyttämään nämä opinnot. Topelius oli sodan aikana ensin Ruotsin laivaston lääkärinä ja sitten vuodesta 1809 köyhäinlääkärinä Tukholmassa.
Vuonna 1811 Topelius suoritti Uppsalan yliopistossa lääketieteen kandidaatin ja lisensiaatin tutkinnot sekä tohtorin arvoa varten vaaditut kirjalliset työt. Lääketieteen tohtorin arvon hän sai 1813. Topelius valittiin 1812 Uudenkaarlepyyn piirilääkäriksi ja tätä tointa hän hoiti kuolemaansa saakka.
Topelius aloitti kansanrunouden keräämisen jo toimiessaan rokottajana vuosina 1803–1804. Laajemman runouden keräilyn hän aloitti 1810-luvulla matkustellessaan piirilääkärin tehtävissä Pohjanmaalla. Topelius joutui lopettamaan nämä matkat sairastuttuaan 1820 mutta sen jälkeenkin runojen taitajia saapui hänen luokseen Uuteenkaarlepyyhyn. Vuonna 1821 Topeliuksen luona kävi vienankarjalainen runonlaulaja Jyrki Kettunen. Kettusen laaja kansanrunojen tuntemus sai Topeliuksen päättelemään että kansanrunojen keruumatkat kannattaisi tulevaisuudessa suunnata nimenomaan Itä-Karjalaan ja hän suosittelikin tätä muille runojenkerääjille.
Topelius julkaisi keräämänsä kansanrunot viitenä runovihkona (Suomen Kansan Vanhoja Runoja ynnä myös Nykyisempiä Lauluja) vuosina 1822–1831.
Hermann Schlegel
Schlegelin isä oli keltavaluri ja keräsi perhosia, ja myös poika kiinnostui luonnonhistoriasta. Hiirihaukan pesän löytäminen ja Christian Ludwig Brehmin tapaaminen saivat hänet innostumaan linnuista.
Schlegel työskenteli aluksi isänsä pajassa mutta kyllästyi siihen nopeasti. Hän matkusti Wieniin 1824, jonka yliopistossa hän kävi luonnontieteen luennoilla. Brehmin suosituskirje Joseph Nattererille avasi hänelle viran Luonnonhistoriallisessa museossa. Vuosi saapumisensa jälkeen museon johtaja esitteli hänet Coenraad Jacob Temminckille, Leidenin luonnonhistoriallisen museon johtajalle, joka etsiskeli assistenttia.
Aluksi Schlegel työskenteli pääasiassa matelijakokoelman parissa, mutta sittemmin hän pääsi tutustumaan myös muihin luonnontieteen aloihin. Tarkoituksena oli lähettää Schlegel Jaavalle osalliseksi tutkimusretkikuntaa, mutta Temminckin seuraajan Heinrich Boien äkillinen kuolema kariutti tämän hankkeen. Näihin aikoihin Schlegel tutustui Philipp Franz von Sieboldiin, ja heistä tuli ystävykset. He toimittivat yhdessä Fauna Japonican (1845-1850).
Temminckin kuoltua vuoden 1858 alussa Schlegel peri hänen paikkansa Leidenin museonjohtajana. Hän ehti toimia Temminckin alaisena 33 vuoden ajan. Schlegel oli erityisen kiinnostunut Kaakkois-Aasiasta ja lähetti poikansa Gustaafin Kiinaan keräämään lintuja. Gustaaf kuitenkin huomasi, että Robert Swinhoe oli jo ehtinyt ennen häntä. 1859 Schlegel lähetti Heinrich Agathon Bernsteinin Uuteen-Guineaan keräämään lintuja. Bernsteinin kuoltua 1865 häntä seurasi Hermann von Rosenberg.
Schlegel palkkasi apulaisekseen nuoren Otto Finschin. Samoihin aikoihin hän alkoi julkaista tieteellistä aikakauslehteä, Notes from the Leyden Museum, samoin laajaa 14-osaista teosta Muséum d'histoire naturelle des Pays-Bas (1862-1880). Hän palkkasi 3 merkittävää taiteilijaa (John Gerrard Keulemans, Joseph Smit ja Joseph Wolf) kuvittamaan julkaisujaan.
Schlegelin elämän loppuvaiheet olivat vaikeat. Hänen vaimonsa kuoli 1864, Finsch muutti Bremenin luonnonhistorialliseen museoon ja British Museumin kokoelmat saattoivat Leidenin varjoon.
Schlegel nimesi, yhdessä Temminckin kanssa, amurinuunilinnun (Phylloscopus coronatus).
Garrettin piirikunta
Garrettin piirikunta on Yhdysvaltojen Marylandin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 29 014 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Oaklandin kaupunki. Piirikunta on perustettu 4. marraskuuta 1872.
Theremin
thumb|[[Robert Moogin Etherwave Theremin -rakennussarja.]] Theremin on elektroninen soitin, jonka kehitti venäläinen Léon Theremin (Lev Termen) vuonna 1919. Soitin koostuu laatikosta, jossa on kaksi antennia, ja sitä soitetaan liikuttelemalla käsiä antennien läheisyydessä. Theremin on yksi harvoista soittimista, joita soitetaan ilman fyysistä kosketusta.
Theremin tunnetaan vanhemmassa suomalaisessa kirjallisuudessa myös nimellä eterofoni.
Toimintaperiaate
thumb|[[Carolina Eyck ja theremin.]] Thereminissä on yleensä soittajasta katsoen vasemmalla silmukan muotoinen voimakkuusantenni, ja thereministä lähtevä ääni on sitä voimakkaampi mitä kauempana vasen käsi on tästä antennista. Oikealla on suora taajuusantenni, ja ääni on sitä korkeampi mitä lähempänä oikea käsi on oikeanpuoleista antennia.
Thereminiä pidetään yhtenä vaikeimmista soittimista. Soittotavasta johtuen thereminille on tunnusomaista glissando eli liukuma säveltasosta toiseen, joskin taitava soittaja voi muodostaa myös staccato-nuotteja. Tyypillisiä tyylikeinoja ovat myös vibrato ja tremolo, jotka saadaan aikaan pienemmillä kädenliikkeillä.
Taidemusiikissa
Taidemusiikin säveltäjistä thereminiä ovat käyttäneet muiden muassa Dmitri Šostakovitš, Bohuslav Martinů, Percy Grainger, Christian Wolff ja Lera Auerbach. Suomessa Kalevi Aho on säveltänyt konserton thereminille ja kamariorkesterille.
Elokuvamusiikissa
Soittimesta tuli suositumpi elokuvamusiikissa kuin konserttisaleissa. Thereminin avulla on luotu aavemaista tunnelmaa. Varhaisista esimerkeistä voidaan mainita Miklós Rózsan musiikki elokuvaan Noiduttu (1945) ja Bernard Herrmannin musiikki tieteiselokuvaan Uhkavaatimus Maalle (1951).
Theremin on melodiasoittimena myös televisiosarjan Midsomerin murhat tunnussävelmässä.
Pop-musiikissa
Ensimmäistä kertaa popmusiikissa thereminiä käytti The Beach Boys albumillaan Pet Sounds. Vastoin yleistä käsitystä Pet Soundsin kappaleessa ”I Just Wasn't Made for These Times” tai ”Good Vibrationsissa” ei kuitenkaan soiteta oikeaa thereminiä vaan Electro-Theremin-nimistä soitinta, jonka kehitti Paul Tanner 1950-luvun lopulla havaittuaan, kuinka vaikeaa oikean thereminin soittaminen on. Electro-Theremin muistuttaa soinniltaan thereminiä, mutta antennien sijasta sitä ohjataan mekaanisilla säätimillä.
Ahlbäckin komitea
Ahlbäckin komitea, virallisesti Valtiollisen poliisin toiminnan tutkimustoimikunta, oli vuonna 1947 toimintansa aloittanut komitea, joka tutki Valpo II:n toiminnan lainmukaisuutta. Sen puheenjohtaja oli Vaasan läänin maaherra, varatuomari Karl Gunnar Rafael Ahlbäck. Komitean työ kohdistui Valpon aikaan 26. huhtikuuta 1945 – 1948. Toimikunta luovutti mietinnön valtioneuvostolle 28. kesäkuuta 1948.
Jääkiekon SM-sarjakausi 1953–1954
Kaudella 1954 jääkiekon SM-sarja pelattiin kahdessa viiden joukkueen lohkossa. Lohkoissa pelattiin kaksinkertainen sarja. Lohkojen voittajat kohtasivat loppuottelussa ja toiseksi sijoittuneet pronssiottelussa. Lohkojen viimeisiksi sijoittuneet putosivat suomensarjaan. Mestaruuden voitti TBK Tampereelta, mestaruus oli seuran toinen perättäinen. Loppuottelussa se voitti helsinkiläisen Karhu-Kissat. Kauden 1954 hopeamitali on Karhu-Kissojen paras saavutus. Pronssia sai HPK.
B-lohko
Uusintaottelu lohkovoitosta
Sarjasta putosivat Tampereen Ilves ja Kuopion Palloseura. Tilalle nousivat Rauman Lukko ja Kymin Palloilijat.
Jouppi
Jouppi voi viitata seuraaviin:
Helsingin yliopiston Kumpulan kampus
pienoiskuva|270px|right|Kumpulan kampus [[Hermanni (Helsinki)|Hermannista päin kuvattuna.]] Kumpulan kampus on yksi Helsingin yliopiston neljästä kampusalueesta. Kampus sijaitsee Kumpulan kaupunginosassa, nelisen kilometriä Helsingin ydinkeskustasta pohjoiseen, ja sillä toimii yliopiston matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta. Kampuksella työskentelee noin 6 000 opiskelijaa sekä 1 000 opettajaa ja tutkijaa.
Kumpulan kampukselle pääsee Kustaa Vaasan tietä kulkevilla busseilla sekä raitiolinjoilla 6 ja 8. Kampuksen läpi kulkevat bussilinjat 56 ja 506.
Historia
thumb|Kumpulan kampus ilmasta kuvattuna. 1970-luvulla Helsingin yliopiston hajasijoittamisesta keskusteltiin runsaasti, ja jopa koko yliopiston siirtämistä Viikkiin ehdotettiin. Lopulta ratkaisuksi muodostui hajasijoittaminen, jossa lääketieteelliset toiminnot sijaitsevat Meilahdessa, maatalous-metsätieteelliset Viikissä ja matemaattis-luonnontieteellisille aloille rakennettaisiin oma uusi kampus Kumpulaan. Lopullinen päätös Pikku Huopalahden ja Kumpulan välillä tehtiin vuonna 1974. Kumpulaan päädyttiin, sillä Pikku Huopalahden maaperän koettiin olevan liian liejuinen.
Alueen kaavasta järjestettiin 1970-luvun lopulla arkkitehtuurikilpailu, jonka voitti Arto Sipisen ehdotus Napanuora. Ehdotusta ei kuitenkaan käytetty suoraan, vaan se oli ennemmin lähtötilanne, josta suunnitelmaa muokattiin huomattavasti, ja erityisesti vasta 2000-luvun alussa valmistuneet rakennukset ovat varsin kaukana alkuperäissuunnitelmasta.
Yliopisto vuokrasi 1978 Helsingin kaupungilta Kumpulan mäen alueen, johon kuului myös historiallinen Kumpulan kartano ulkorakennuksineen ja puutarhoineen. Vuonna 1986 valmistui yliopistoalueen asemakaava, johon sisältyi matemaattis-luonnontieteellisen kampuksen rakentaminen Kumpulan mäelle sekä kartanon ympäristön kunnostaminen kasvitieteelliseksi puutarhaksi.
Kampuksen ensimmäinen rakennus oli fysiikan laitoksen kallioon louhittu kiihdytinlaboratorio, joka valmistui 1981. Kasvitieteellisen puutarhan rakennustyöt aloitettiin 1987. Kampuksen kolmesta suuresta laitosrakennuksesta Chemicum-rakennus valmistui 1995, Physicum-rakennus 2001 ja Exactum-rakennus 2004. Ilmatieteen laitoksen toimitalo Dynamicum valmistui 2005. Kampusalueen viimeisenä osana valmistui kasvitieteellinen puutarha, joka avattiin kesällä 2009.
Kumpulan kampuksen kadut ja aukiot on nimetty kuuluisien suomalaisten luonnontieteilijöiden mukaan. Alueella on Erik Palménin ja A. I. Virtasen aukiot sekä Väinö Auerin, Johan Gadolinin, Gustaf Hällströmin, Pietari Kalmin ja Ernst Lindelöfin kadut. Gustaf Hällströmin kadun nimenä oli vuonna 2001 Nils Hasselblomin katu, mutta se muutettiin, kun kadulle nimen antaneen Nils Hasselbomin meriittejä pidettiin sangen vähäisinä ja hänen nimensä oli vielä kirjoitettu kadun nimeen väärin.
Kampuksen tärkeimmät rakennukset ja osastot
pienoiskuva|270px|right|Physicum-rakennuksen ja Kumpulan tiedekirjaston pääsisäänkäynti Chemicumista katsottuna. Kumpulan kartano (Jyrängöntie 2)
Kiihdytinlaboratorio (Pietari Kalmin katu 2)
Chemicum (A. I. Virtasen aukio 1)
Physicum (Gustaf Hällströmin katu 2A)
Exactum (Gustaf Hällströmin katu 2B)
Dynamicum (Erik Palménin aukio 1)
Kumpulan liikuntakeskus (Väinö Auerin katu 11)
Aiheesta muualla
60.20472°N, 24.96278°W
Gabor Carelli
Gabor Carelli (1915 Budapest – 22. tammikuuta 1999) oli unkarilaissyntyinen tenori. Hän lauloi Metropolitan-oopperassa vuosina 1951–1974 ja työskenteli 35 vuoden ajan Manhattan School of Musicissa.
Carelli opiskeli laulamista Franz Liszt -akatemiassa ja Beniamino Giglin johdolla Roomassa. Hän ennätti kuitenkin lukea lakia ja valmistua ennen kuin päätti ottaa laulamisen ammatikseen. Hän debytoi Rodolfon roolissa Puccinin La bohèmessa Firenzessä. Hän muutti vuonna 1939 New Yorkiin ja teki Metropolitan-debyyttinsä vuonna 1951 Don Curzion roolissa Mozartin Figaron häissä. Manhattan School of Musicin henkilökuntaan hän liittyi vuonna 1964.
Carellin ohjelmistoon kuului mainittujen roolien ohella sellaisia teoksia kuin Verdin Requiem, Rossinin Stabat Mater, Kodalyn Psalmus Hungaricus ja Beethovenin 9. sinfonia. Hänellä oli rooleja myös esimerkiksi oopperoissa Taikahuilu (Tamino) ja Falstaff (Dr. Caius).
Pellervo Lukumies
pienoiskuva|Pellervo Lukumies maalaamassa vuonna 1972. Pellervo Eljas Lukumies (9. huhtikuuta 1935 Toivakka – 28. elokuuta 2018 Toivakka ) oli toivakkalainen taidemaalari, jonka kuuluisimpia töitä ovat vuosina 1972–1973 maalatut Toivakan kirkon kattomaalaukset.
Pellervo Lukumies syntyi Heiskan koululla Toivakassa, jossa hänen äitinsä oli opettajana. Lukumiehen isä oli Toivakan kirkkoherrana vuosina 1937–1967 toiminut Kalle Lukumies (1901–1980). Maalaaminen kiinnosti Pellervo Lukumiestä jo kansakoulussa. Myöhemmin hän lopetti lukion kesken huonon kielipään takia ja lähti kolmeksi vuodeksi, 1955–1958, opiskelemaan Helsingin Ateneumiin, jossa hänen opettajanaan oli Sam Vanni. Valmistuttuaan Ateneumista 1958 Lukumies palasi Toivakkaan ja ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi.
Toivakan kirkkomaalaukset tekivät taiteilijan kuuluisaksi ympäri Suomen. Alkuperäisenä tehtävänä oli vain entistää Alvar Aallon suunnittelemat maalaukset, mutta Lukumies käsitti tarkoituksena olleen tehdä ”kuviot vanhalta pohjalta, muuten oman sielun ja persoonan mukaan”. Silloinen Toivakan kirkkoherra pahoitti mielensä töistä eikä hetkeen laskenut taiteilijaa kirkkoon.
Myös kirjailija Mauri Sariola esitti oman poikkeavan mielipiteensä näistä maalauksista kirjassaan Surma surutalossa, jonka juonenkehittelyyn kuuluu omaleimainen taiteilija maalaamassa erään maalaispitäjän kirkkoon uusia kirkkomaalauksia – tosin kuvaus on äärimmilleen kärjistetty ja liittymäkohtia on ehkä vain joissakin pikku yksityiskohdissa.
Nykyään poptaiteen ja Raamatun ja Kalevalan pohjalta luodut maalaukset ovat Toivakan matkailuvaltti. Kirkko onkin tiekirkko, ja monet matkailijat vierailevat katsomassa Lukumiehen maalauksia.
Muu Lukumiehen tuotanto on monipuolista. Siihen on kuulunut öljyvärimaalauksia, piirroksia, puuleikkauksia, akvarelleja ja metallitöitä. Vaikutteita hän on saanut paljon Kalevalasta, Raamatusta ja egyptiläisestä taiteesta. Vuonna 1982 hän sai valmiiksi suurikokoisen Atlantis-maalauksen. Hän on tehnyt myös muotokuvia, mutta ei itse pidä niiden tasoa korkeana, vaan ne ovat olleet hänelle elinkeino.
Harsulemmikki
Harsulemmikki (Myosotis sparsiflora) on lemmikkien (Myosotis) sukuun kuuluva kasvilaji. Se ei muistuta kovin läheisesti muita lemmikkilajeja, joista harsulemmikin voi erottaa muun muassa kukinnon tukilehtien sekä ulkonevien verhiönliuskojen perusteella.
Harsulemmikki on yksivuotinen, ruohovartinen kasvilaji, joka voi kasvaa lähes 40 cm korkeaksi. Sen varsi on runsaasti haarova ja kauttaaltaan alaspäin suuntautuneiden karvojen peitossa. Lehdet ovat soikeita sekä hyvin kehittyneitä ylös kukintoon asti. Kukat ovat pieniä, noin 2 mm leveitä ja vaaleansinisiä. Kukat sijaitsevat harvassa, 1–2 cm pitkien varsien päissä tukilehtien lehtihangoissa. Kukkien verhiöissä on melko pitkät, kapeat ja karvaiset verhiönliuskat. Harsulemmikki kukkii kesä–heinäkuussa.
Harsulemmikki on levinnyt pohjoiseen Etelä-Euroopasta. Suomessa harsulemmikkiä on tavattu sieltä täältä eri puolilta maata.
Federico Marchetti
Federico Marchetti (s. 7. helmikuuta 1983 Bassano del Grappa, Veneto, Italia) on italialainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Serie A:ssa pelaavaa Genoaa.
Ura
Marchetti aloitti uransa Torinon junioreissa, josta hänet lainattiin kaudeksi 2002-2003 Serie C1:ssä pelanneeseen Pro Vercelliin. Marchetti pelasi lainalla vielä Crotonessa ja Trevisossa pelaamatta otteluakaan, kunnes hän palasi takaisin Torinoon kaudella 2004-2005. Marchetti toimi joukkueessa kolmosmaalivahtina ja pelasi kauden aikana yhden ottelun. Hänet lainattiin loppukaudesta toistamiseen Pro Vercelliin, josta matka jatkui Bielleseen kaudella 2005-2006. Kesäkuussa 2006 Marchetti siirtyi Torinosta AlbinoLeffeen, jossa hän toimi ensimmäisellä kaudella Paolo Acerbisin varamaalivahtina. Toisella kaudella Marchetti nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi ja vakuutti taidoillaan isommat seurat tullessaan palkituksen Serie B:n parhaaksi maalivahdiksi.
Heinäkuussa 2008 Cagliari teki vuoden mittaisen lainasopimuksen Marchettin kanssa, joka sisälsi myös 50 prosentin osto mahdollisuuden mikäli hinta miellytti molempia osapuolia. Marchetti pelasi samalla ensimmäisen Serie A ottelunsa 31. elokuuta 2008 ja vakiinnutti kauden 2008-2009 aikana ykkösmaalivahdin roolin Cagliarissa, joka osti pelaajan lainan päätyttyä. Kaudella 2009-2010 Marchetti pelasi Cagliarin maalilla 33 ottelua, ja vakiinnutti paikkansa Serie A:n parhaiden maalivahtien joukossa. Kesällä 2010 Marchetti vaati siirtoa isompaan seuraan ja tästä Cagliarin presidentin suivaannuttua hänet jäädytettiin ulos ykkösjoukkueesta kaudeksi 2010-2011. Hänet nostettiin uudestaan ykkösjoukkueen kokoonpanoon 3.huhtikuuta 2011, toimien kolmosmaalivahdin roolissa. Marchetti ei päässyt kentälle kertaakaan kauden aikana, ja hän anoi useasti siirtoa toiseen seuraan.
5. heinäkuuta 2011 Marchetti siirtyi Lazioon 5,2 miljoonan euron siirtokorvausta vastaan. Hän solmi Lazion kanssa viiden vuoden sopimuksen, joka takaa hänelle miljoonan euron vuosipalkan. Marchetti kuvaili siirtoa Lazioon        "painajaisen päättymiseksi". Marchetti valloitti Lazion ykkösvahdin paikan heti seuraan tultuaan, ja argentiinalaiskonkari Albano Bizzari jäi seuran kakkosvahdiksi. Marchetti pelasi kaudella 31 Serie A-ottelua, yhden Cup-ottelun ja seitsemän Eurooppa-liigan ottelua. Marchettin hienojen otteiden takia (mm. 11 nollapeliä) Lazio saavutti kaudella neljännen sijan Serie A:ssa. Myös kauden 2012-13 Marchetti aloitti erittäin vahvasti Lazion maalilla.
Maajoukkueura
Vuonna 2013, kolmen vuoden tauon jälkeen, Italian uusi päävalmentaja, Lippin seuraaja, Cesare Prandelli nimesi Marchettin jälleen Italian maajoukkueeseen. Marchetti oli Italian joukkueen mukana ottelussa Hollantia vastaan.
25. helmikuuta
25. helmikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 56. päivä. Vuodesta on jäljellä 309 päivää (karkausvuonna 310).
Kuolleita
Katso myös: kalenteri ~ 24. helmikuuta, 26. helmikuuta
Vehmersalmen Vesa
Vehmersalmen Vesa (VehVe) on vehmersalmelainen vuonna 1934 perustettu urheiluseura. Seura toimii täysin talkoovoimin. 1980–1990-luvuilla sekä vuosituhannen vaihteessa seura tunnettiin erityisesti lentopallo-, suunnistus- ja painonnostotoiminnastaan. Lentopallossa joukkueet pelasivat sekä miehissä ja naisissa kakkossarjassa, juniorit pääsivät aina SM-sarjaan asti. Miesten voimanoston SM- ja EM-kisoissa Pasi Nyyssönen saavutti useita mitaleja. "Jussin juoksu" ja "Sirpan seiska" olivat juoksupiireissä arvostettuja tapahtumia aina vuosituhannen vaihteeseen asti.
Vuodesta 2006 alkaen seura on profiloitunut junioritoimintaa harjoittavaksi salibandyseuraksi. VehVe salibandy on Kuopion kaupunginosajoukkue ja toiminnassa on mukana runsaasti myös kuopiolaisia pelaajia. Olosuhteiden vuoksi harjoittelu tapahtuu pääosin Kuopiossa. Miesten edustusjoukkue nousi kauden 2007–2008 jälkeen IV-divisioonaan ja seuraavan kauden 2008–2009 päätteeksi III-divisioonaan. Keväällä 2010 joukkue sijoittui III-divarin runkosarjassa toiseksi ja karsi noususta II-divisioonaan. Keväällä 2009 C93-juniorit saavuttivat paikan SM-välikarsintoihin, mikä on tähän mennessä salibandyjaoston kovin suoritus.
Willis Carrier
thumb|Willis Carrier vuonna 1915 Willis Haviland Carrier (26. marraskuuta 1876 – 7. lokakuuta 1950) ) oli Yhdysvaltalainen insinööri, joka tunnetaan ilmastoinnin kehittäjänä. Carrierin ilmastointikoneiden merkitys oli suuri Yhdysvalloissa, koska se mahdollisti Yhdysvaltojen "aurinkovyöhykkeen" avautumisen pohjoisista osavaltioista muuttaville ihmisille ja taloudelliselle kasvulle.
Varhainen elämä ja koulutus
Carrier syntyi Angolassa, New Yorkin osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat Duane Williams Carrier (1836-1908) ja Elisabet R. Havilland (1845-1888). Äiti kuoli pojan ollessa 11-vuotias. Willis Carrier opiskeli insinööriksi Cornellin yliopistossa valmistuen 1901.
Ilmastoinnin keksiminen
thumb|Engineers Hand-book, suunnittelijan käsikirja, jonka Carrier toimitti ollessaan töissä Buffalo Forge Companyssa vuonna 1914 Buffalossa heinäkuussa 1902 Carrier toimitti New York-laiselle laatuongelmista kärsivälle painotalolle piirustukset ilmastointijärjestelmästä, jonka on tunnustettu olleen maailman ensimmäinen lajissaan. Vuoden 1902 järjestelmä paalutti ilmastointijärjestelmien vaatimuksia toiminnan suhteen. Ilmastoinnin täytyy huolehtia neljästä tehtävästä:
Testattuaan ja paranneltuaan järjeltelmäänsä useita vuosia, Carrier sai vuonna 1906 patentin ilmankäsittelylaitteelleen, joka pystyi niin suihkuttamalla lämmintä vettä kosteuttamaan ilmaa kuin kuivaamaan ilmaa jäähdytämällä sitä.
Vuonna 1914 Buffalo Forge Company, jossa Carrier oli ollut työssä 12 vuotta, päätti rajoittaa toimintansa vain valmitukseen. Tämän seurauksena 7 nuorta insinööriä kokosivat säästönsä ja perustivat New Yorkiin Carrier engineering Companyn vuonna 1915. Vaikka ilmastoinnin käyttö lisääntyi, vuoden 1929 lama iski myös Carrierin yritykseen ja se yhdistyi kahden muun ilmastointialan yrityksen kanssa Carrierin jatkaessa hallituksen puheenjohtajana. 1930-luvulla perustettiin yhteisyritykset Toyo Carrier Japanissa ja Samsung Application Koreassa. 30-luvun lama ja toinen maailmansota hidastivat ilmastoinnin yleistymistä, mutta 50-luvulla alkoi voimakas kasvu.
Lisäämällä kesäkuukausien tuottavuutta teollisuudessa ilmastointi muutti yhdysvaltalaisten elämää. Aurinkovyöhykkeen siirtolaisuus alkoi kasvaa, kun asuntojen ilmastointi tuli mahdolliseksi 20-luvulla.
Carrier Corporation on ollut vuodesta 1980 alkaen osa United Technologies Corporationia. Carrier on yrityksenä säilyttänyt asemansa maailmassa ilmastointialalla. Se työllistää noin 45000 työntekijää ja sen liikevaihto oli vuonna 2007 yli 15 miljardia dollaria.
Regional Paraguaya
Regional Paraguaya, virallisesti AeroRegional Paraguaya S.A., on Paraguayn kansallinen lentoyhtiö. Se aloitti toimintansa heinäkuussä 2008 .right|thumb|Regional Paraguayan [[BAe 146 Silvio Pettirossin lentokentällä.]] Yhtiön pääkenttä on Silvio Pettirossin lentokenttä Paraguayn pääkaupungissa Asunciónissa. Yhtiöllä on kaksi reittikohdetta Paraguayssa ja 13 ulkomaankohdetta Etelä- ja Keski-Amerikassa. Yhtiön laivastoon kuuluu nykyisin neljä Boeing 737-200-konetta. Lentoyhtiöstä nousi kohu vuonna 2009, kun sen epäiltiin kopioineen bahrainilaisen Gulf Air -lentöyhtiön värityksen. Gulf Air on vaatinut Regional Paraguayaa muuttamaan väritystä.
Abba Eban
Abba Solomon Eban (, synt. Aubrey Solomon Eban; 2. helmikuuta 1915 – 17. marraskuuta 2002) oli israelilainen diplomaatti ja poliitikko. Hänet tunnettiin erittäin lahjakkaana puhujana, joka sai Yhdysvaltojen juutalaisten tuen Israelin valtiolle kasvamaan.
Aubrey Solomon Eban syntyi Kapkaupungissa, Etelä-Afrikassa. Eban muutti nuorena Englantiin, jossa opiskeli muun muassa Cambridgen yliopistossa. Eban palveli Britannian armeijassa toisessa maailmansodassa. Hänen sotilasarvonsa oli majuri. Eban palveli myös brittiarmeijassa Palestiinassa.
Eban jäi Israeliin ja muutti etunimensä Aubreystä Abbaksi, koska Abba oli hepreankielinen nimi. Eban oli Israelin ensimmäinen YK:n suurlähettiläs. Eban oli YK:ssa töissä noin yhden vuosikymmenen. Eban toimi myös Yhdysvaltain Israelin suurlähttiläänä.
Ebanin työ Yhdysvalloissa päättyi vuonna 1959, ja hän palasi Israeliin. Israelissa Eban meni politiikkaan ja pääsi Israelin parlamenttiin knessetiin Mapai-puolueen edustajana. Eban toimi David Ben-Gurionin hallituksen opetus- ja kulttuuriministerinä vuosina 1960–1963.
Vuosina 1966–1974 Eban toimi Israelin ulkoministerinä ja puolusti maata kuuden päivän sodan aikana vaikka kannatti luopumista alueista, jotka Israel miehitti sodan aikana.
Oltuaan kolme vuosikymmentä knessetissä Eban hävisi vuoden 1988 vaalit. Eban kirjoitti ja opetti Princetonin ja Columbian yliopistoissa. Eban on haudattu Kfar Shmaryahuun Tel Aviviin.
Gerard Lake
thumb| Gerard Lake, Laken ensimmäinen varakreivi (27. heinäkuuta 1744 Harrow, Middlesex – 20. helmikuuta 1808 Lontoo) oli brittiläinen kenraali, joka muistetaan parhaiten vuoden 1798 Irlannin kapinan kukistamisesta sekä vuosina 1803–1805 Intiassa johtamistaan sotaretkistä.
Gerard Lake oli kuningas Jaakko I:n sihteerinä 1610-luvulla toimineen Thomas Laken jälkeläinen. Hän osallistui seitsenvuotiseen sotaan, Yhdysvaltain vapaussotaan lordi Charles Cornwallisin komentamissa brittijoukoissa sekä 1793 alkaneisiin Ranskan vallankumoussotiin. Lake nimitettiin Irlantiin sijoitettujen brittijoukkojen komentajaksi huhtikuussa 1798, ja hän sai tehtäväkseen kukistaa hieman myöhemmin puhjenneen kapinan. Hän löi kapinalliset 21. kesäkuuta Vinegar Hillin taistelussa ja – saatuaan Cornwallisin esimiehekseen – pakotti Irlantiin maihinnouseet ranskalaiset antautumaan syyskuun alussa Ballinamuckin taistelun jälkeen.
Vuonna 1800 Lake nimitettiin brittijoukkojen komentajaksi Intiassa ja hän saapui Kalkuttaan heinäkuussa 1801. Hänet ylennettiin 1802 täyden kenraalin arvoon. Lake kunnostautui elokuussa 1803 puhjenneessa sodassa intialaista Maratin valtakuntaa vastaan. Hän valtasi heti syyskuun alussa Gwaliorin maharadža Daulatrao Sindhialta järeän Alygarhin linnakkeen ja viikkoa myöhemmin Delhin. Laken voitot siirsivät Gangesin ja Jumnan väliset alueet Delhi mukaan luettuina brittien valtapiiriin. Lokakuussa 1803 hän osallistui Arthur Wellesleyn alaisuudessa Assayen taisteluun, valtasi lyhyen piirityksen jälkeen Agran, ja löi 1. marraskuuta Sindhian armeijan Laswarin taistelussa. Parlamentti palkitsi hänet seuraavana vuonna päärinarvolla nimellä Delhin ja Leswarreen paroni. Vuoden 1804 lopussa Lake osallistui Wellesleyn sotaretkeen Indoren maharadža Yashwantrao Holkaria vastaan. Hän voitti Holkarin marraskuussa Farrukhabadin taistelussa, mutta tultuaan itse lyödyksi takaisin Bharatpurissa hän solmi rauhan huhtikuussa 1805. Lakesta tuli 1806 Intian joukkojen ylipäällikkö. Hän palasi Englantiin seuraavana vuonna, jolloin hän sai varakreivin arvon nimellä Lake of Delhi and of Aston Clinton.
Vertaisarviointi
Vertaisarviointi eli referee-käytäntö on alun perin tieteellisen julkaisemisen tapa, jossa lehteen tai julkaisuun lähetetyt artikkelit arvioi sekä julkaisusarjan toimitus että sen valitsemat ulkopuoliset asiantuntijat.
Vertaisarviointi on myös arvioinnin muoto opetuksessa ja koulutuksessa. Esimerkiksi Opetushallitus on julkaissut vertaisarvioinnin oppaan kansallisista arviointialueista ja -kriteereistä näyttötutkinnon järjestämiseen ja valmistavaan koulutukseen (2010). Myös vertaisarvioinnin arvioimista on kehitetty.
Vertaisarviointia sovelletaan myös päätettäessä tieteen ja eri taidealojen apurahoista. Esimerkiksi Taiteen edistämiskeskuksen asiantuntijaelinten päätösten tulee siitä säädetyn lain mukaan perustua vertaisarviointiin.