cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gloster Gladiator
Tausta ja prototyyppi
pienoiskuva|Gloster Gladiator. Gladiatorin historia juontaa juurensa vuoden 1927 hävittäjätarjouskilpaan, jossa Glosterin kaksitasoinen ehdotus hävisi kilpailevalle Bristol Bulldogille. Yhtiö jatkoi kuitenkin konetyyppinsä kehittämistä omin varoin, ja sinnikkyys palkittiin kuutta vuotta myöhemmin, kun Gauntlet I -mallinimen saanut konetyyppi valittiin Britannian kuninkaallisten ilmavoimien päähävittäjäksi. Gauntletia tuotettiin kaikkiaan 246 koneyksilöä lisenssiversiot ja prototyyppi mukaan lukien.
Gloster päätyi tarjouskilpailuun jossain määrin sattumalta. Yhtiön Gauntlet-hävittäjä oli etenemässä tuotantoon, mutta tehtaan pääsuunnittelija Henry Folland jatkoi edelleen sen kehittämistä. Folland teki laskelmia tyypin suorituskyvystä vuonna 1933, ja totesi, että se saattaisi saavuttaa uudella 700-hevosvoimaisella Mercury ME.30 -voimalaitteella ilmailuministeriön spesifikaatiossa esitettämät nopeustavoitteet. Tämä vaati kuitenkin tiettyjä rakenteellisia muutoksia, joihin lukeutuivat toisen siipitukiparin poisto ja keveämmät yksitukiset laskutelineet. Folland lisäsi koneeseen myös kaksi siipiin asennettua konekivääriä, kun moottorivalmistaja Bristol ilmoitti helmikuussa 1934 saavuttavansa 800 hevosvoiman tehon Mercuryn uusimmissa versioissa.
Tehtaan sisäisen mallitunnuksen S.S.37 saanut prototyyppi rakennettiin sen omalla rahoituksella. Prototyyppi modifioitiin Gauntlet-koneesta ajan ja kustannusten säästämiseksi, eikä siinä ollut osaa tuotantokoneisiin kaavailluista ominaisuuksista. S.S.37 pohjautui rakenteellisesti Gauntletiin, jonka alkuperäiset siivet ja laskutelineet oli korvattu jatkokehitetyillä. Koneeseen oli lisätty myös uusi moottorin jäähdytin rungon oikealle puolelle ja vastusta vähentävä aerodynaaminen muotokappale ohjaamon taakse. Aseistusta lisättiin myöhemmin myös siippin asennetuilla Vickers-konekivääreillä. Moottori oli heikompitehoinen 530 hevosvoiman Mercury IV, mutta prototyyppi saavutti silläkin 380 km/h huippunopeuden. Suorituskyky parani entisestään, kun prototyyppi sai nokalleen Gauntletin Mercury VI.S -voimalaitteen, joka nosti huippunopeuden 389 km/h 3 500 metrin lentokorkeudessa.
Sarjatuotanto
Aerodynaamisilta ratkaisuiltaan puhtaampi S.S.37 liiti maanpinnan läheisyydessä vielä paremmin kuin Gauntlet, mikä pakotti laskeutumiset tehtäväksi erittäin loivalla lähestymisliu’ulla. Jyrkemmän laskeutumiskulman saavuttamiseksi sekä ala- että yläsiipeen lisättiin käsikäyttöiset levylaipat, jotka voitiin poikkeuttaa aina 90 asteen kulmaan saakka. Laippoja kokeiltiin Gauntlet I -koneessa vuonna 1936, ja ne päädyttiin lisäämään myös kehitteillä olleeseen Gladiatoriin.
Britit kiihdyttivät kuninkaallisten ilmavoimien varusteluohjelmaa vastauksena Saksan vastaaviin toimenpiteisiin. Muutamia vuosia vanha F.7/30 -spesifikaatio vanheni auttamattomasti käsiin, kun uusien yksitasoisten Hurricane- ja Spitfire-hävittäjien kehitys eteni. Ilmailuministeriö päätyi kuitenkin hankkimaan ilmavoimille vielä rakenneratkaisuiltaan perinteisempiä kaksitasohävittäjiä ennen uusien yksitasojen tuloa, sillä se halusi välikaudeksi koneita, jotka saataisiin nopeasti tuotantoon. Ministeriö päätyi jonkin aikaa jahkailtuaan tilaamaan 23 Gladiator-mallinimen saanutta hävittäjää Glosterilta, ja spesifikaationa F.14/35 tehty tilaus allekirjoitettiin heinäkuussa 1935. Tehokkaammalla 830 hevosvoiman Mercury IX -tähtimoottorilla ja kaksilapaisella puupotkurilla varustettu versio saatiin palveluskäyttöön helmikuussa 1937.
Ensimmäisen version pohjalta kehitettiin paranneltu Gladiator II, joka oli edeltäjäänsä nähden monipuolisemmin varustettu, ja jossa aiempi puupotkuri oli korvattu Fairey-Reed-metallipotkurilla. Gladiatorin tuotanto jatkui aina elokuulle 1939, jolloin tyyppiä oli valmistettu laivastomuunnos Sea Gladiator mukaan lukien yhteensä 747 yksilöä. Loppuvaiheen tuotannon aikaan Hawkerin ja Supermarinen tehtaat tuottivat jo huomattavasti nykyaikaisempia kokometallirakenteisia yksitasohävittäjiä sisäänvedettävällä laskutelineellä. Näitä Hurricaneja ja Spitfirejä ei kuitenkaan riittänyt kuin Etelä-Englannissa toimiville hävittäjälaivueille. Muualla Isossa-Britanniassa ja ulkomailla toimivat kuninkaallisten ilmavoimien yksiköt tarvitsivat kalustoa nekin.
Käyttö
Tyyppi jäi Britannian kuninkaallisten ilmavoimien viimeiseksi kaksitasoiseksi hävittäjäksi, minkä lisäksi se palveli Australian, Belgian, Egyptin, Etelä-Afrikan, Irakin, Irlannin, Kiinan, Kreikan, Latvian, Liettuan, Norjan, Portugalin, Ruotsin ja Suomen ilmavoimissa. Latvian ja Liettuan Gladiatorit toimivat myöhemmin Neuvostoliiton ilmavoimissa, mutta eivät Suomen rintamilla. Saksan Luftwaffella oli muutama sotasaaliina saatu Gladiator. Konetyyppi palveli toisessa maailmansodassa myös Vapaan Ranskan ilmavoimia.
Toisessa maailmansodassa Gladiator oli kuitenkin pahasti vanhentunut. Panssarointi puuttui, polttoainesäiliö oli suojaamaton ja aseet häiriöherkkiä. Ketteryyttä lukuun ottamatta Gladiatorin suoritusarvot olivat vaatimattomia, eikä siitä ollut kunnon vastusta Saksan ja Italian ilmavoimille. Kone oli melko pahasti alakynnessä saksalaista Messerschmitt Bf 109:ää vastaan. Italialaisia koneita vastaan se pärjäsi hieman paremmin. Tästä huolimatta Gladiatoreja silti käytettiin saksalaisten teknisesti ylivoimaista kalustoa vastaan Maltalla ja Kreetalla. Muutamia ilmavoittojakin saavutettiin näin. Taistelussa Britanniasta Gladiator-koneet oli sijoitettu Pohjois-Englantiin, jonne Bf 109:n lentosäde ei yltänyt.
Eniten ilmavoittoja Gladiatorilla on saavuttanut Squadron Leader Marmaduke Thomas Pattle (80 ja 33 Sqn RAF), joka saavutti 15 ilmavoittoa Gladiatoreilla. Hän saavutti lisäksi 35 ilmavoittoa Hawker Hurricanella, ollen 50 ilmavoitollaan Kuninkaallisten ilmavoimien menestyksekkäin hävittäjälentäjä toisessa maailmansodassa.
Suomi
pienoiskuva|Ruotsalaisten vapaaehtoisten [[Flygflottilj 19:n talvisodan aikana Pohjois-Suomessa käyttämä Gloster Gladiator Mk.I]] Suomen ilmavoimat osti talvisodan aikana 20 Gloster Gladiator II -hävittäjää Isosta-Britanniasta. Chamberlainin hallituksen sotakabinetti teki tästä päätöksen 5. joulukuuta 1939. Ostettujen lisäksi Iso-Britannia lahjoitti kymmenen Gladiator II:ta Suomen pyydettyä lisää kalustoa. Koneet kerättiin huoltoyksiköistä, laivattiin Bergeniin ja kuljetettiin sieltä rautateitse Malmöhön ja koottiin. Suomalaiset lentäjät kävivät noutamassa koneet Suomeen tammi- ja helmikuussa 1940.
Toista 30 Gladiatorin erää ei koskaan saatu, vaikka erän luovuttamiselle saatiinkin Britanniasta periaatteellinen suostumus. Talvisota ehti loppua ja Iso-Britannia tarvitsi koneita itse.
Talvisota
Talvisodassa Gladiatorit palvelivat Lentolaivue 26:ssa, joka lensi konetyypillä yli 600 lentoa ja saavutti 34 ilmavoittoa. Omat tappiot olivat raskaat: kuusi ohjaajaa ja 13 konetta, joista 11 ilmataisteluissa. Lentolaivue 12 ja 14 saivat myös muutamia Gladiatoreja ja lensivät niillä 101 sotalentoa saavuttaen kolme ilmavoittoa ja menettäen yhden koneen ohjaajineen. Eräät tunnetuimmista kaatuneista olivat Harmon-patsaalla palkittu luutnantti Pentti Tevä (ent. Ax) sekä Vihtori Kosolan vanhin poika, kersantti Pentti Kosola. Menestyksekkäin suomalainen Gladiator-lentäjä oli Lentolaivue 26:n Oiva Tuominen kuudella Gladiator-ilmavoitollaan. Kapteeni Paavo Berg saavutti viisi ilmavoittoa Gladiatorilla, ja lukuisista Gladiator-lentäjistä tuli myöhemmin ässiä jatkosodassa. pienoiskuva|Gloster Gladiator lähdössä lennolle Joensuussa heinäkuussa 1941
Konetyyppiä käytti talvisodassa myös ruotsalainen vapaaehtoinen lentorykmentti F 19, joka osallistui Pohjois-Suomen sotatoimiin 10. tammikuuta 1940 alkaen sodan loppuun saakka. Osaston kalustona oli 12 Gloster Gladiator I -hävittäjää sekä viisi Hawker Hart -pommittajaa. Koneet olivat Ruotsin ilmavoimien kalustoa, mutta lensivät suomalaisilla tunnuksilla. Osasto vastasi yksin koko Pohjois-Suomen ilmapuolustuksesta. Ruotsalaisvapaaehtoisten Gladiator-hävittäjät saavuttivat talvisodassa kahdeksan ilmavoittoa.
Jatkosota
Jatkosodassa Lentolaivue 12 ja Lentolaivue 14 käyttivät Gladiatoreja lyhyen aikaa tiedusteluun, minkä jälkeen koneet sai Lentolaivue 16, joka sekin oli tiedustelulaivue. Jatkosodassa Gladiatoreilla saavutettiin yksi ilmavoitto. Koneita menetettiin kymmenen kolmen ohjaajan saadessa surmansa.
Suomen ilmavoimien Gladiator-kaluston käyttö päättyi marraskuun 1944 ja 20. helmikuuta 1945 välillä tehtyihin viimeisiin siirtolentoihin Ilmavoimien varikolle. Kaluston viimeisen lennon Suomessa teki koneyksilö GL-275. Eniten lensi GL-253, jolle kertyi lentotunteja 503 tuntia ja 25 minuuttia.
Herennius Etruscus
Quintus Herennius Etruscus Messius Decius (s. vuosien 220–230 välillä, k. kesäkuu 251) oli Rooman keisari vuonna 251. Hän oli isänsä Deciuksen kanssahallitsija. Hän kuoli taistellessaan gootteja vastaan.
Syntymä ja isän nousu keisariksi
Herenniuksen elämästä tiedetään monien muiden 200-luvun keisarien tavoin erittäin vähän. Herennius Etruscus syntyi Pannoniassa joskus vuosien 220 ja 230 välillä, kun hänen isänsä palveli siellä armeijassa. Hän kuului veljensä Hostilianuksen tavoin ylhäiseen senaattorisukuun niin kuin myös hänen äitinsä Herennia Etruscilla. Hostilianus oli kolikoista päätellen Herenniusta nuorempi.
Herenniuksen isä Decius kaappasi syys- tai lokakuussa 249 vallan keisari Philippus Arabsilta. Herennius siirtyi veljensä ja äitinsä kanssa Roomaan varmistamaan senaatin ja kansan uskollisuuden uudelle hallitukselle.
Nousu keisariksi ja kuolema
Jäätynyttä Tonavaa ja Rooman sisällissodan heikentämiä puolustuksia hyödyntäen gootit ja karpit hyökkäsivät talvella ja keväällä 250 Moesiaan ja Daakiaan piirittäen useita kaupunkeja. Herennius nimitettiin touko–kesäkuussa caesariksi, ja hän sai myös arvonimen princeps iuventutis ja jätti veljensä Hostilianuksen varjoonsa. Pian tämän jälkeen Decius lähetti Herenniuksen armeijan kanssa Moesiaan, mutta jäi itse vielä Roomaan kesä- heinäkuuhun asti, jolloin liittyi Rooman armeijaan. Koko seuraavan kesän ja syksyn Decius ja Herennius taistelivat gootteja vastaan. He karkottivat karpit Daakiasta ja ajoivat gootit etelään mutta kärsivät sitten tappion ja joutuivat perääntymään.
Vuoden 251 alussa Herennius korotettiin Deciuksen kanssahallitsijaksi, eli hän sai arvonimen augustus. Hän oli myös konsulina isänsä kanssa. Saman vuoden keväällä he lähtivät uudestaan sotaretkelle gootteja vastaan. Retki päättyi kuitenkin katastrofiin, kun Herennius sai surmansa nuolesta joko kahakassa ennen Abrittuksen taistelua tai sen aikana. Pian myös Deciuksen armeija tuhottiin soisessa maastossa Abrittuksen (nykyinen Razgrad Pohjois-Bulgariassa) kaupungin lähellä. Molempien ruumiit katosivat suolle, eikä niitä koskaan löydetty. Herennius ja Decius olivat ensimmäiset Rooman keisarit, jotka kuolivat taistelussa ulkoista vihollista vastaan.
Ari Mikkilä
Ari Mikkilä (s. 1958) on suomalainen metsänhoitaja ja kirjailija.
Hänen esikoisteoksensa Erämaan polte - jahtia yli rajojen julkaistiin vuonna 2020.
Giant
Giant voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Pythion (kaupunki)
Pythion oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Perrhaibian maakunnassa Thessaliassa Kreikassa. Se sijaitsi Elassónan kunnan alueella lähellä nykyistä, kaupungista nimensä ottanutta Pýthion kylää.
Pythionin alueelta on löydetty joitakin raunioita. Merkittävimmät löydöt ovat Apollonin sekä Poseidon Patroonin temppelit, joista on säilynyt perustukset. Kumpikin temppeli oli rakennettu keisari Augustuksen aikana, ja kummankin koko on ollut noin 13 x 33 metriä. Apollonin temppelistä on löydetty useita veistoksia, mukaan lukien kaksi Apollonin kulttikuvaa, sekä piirtokirjoituksia.
DDR-Liga
DDR-Liga oli vuosina 1950–1991 toiminut Saksan demokraattisen tasavallan jalkapallon toiseksi korkein sarjataso.
Paakkilan kaivos
Paakkilan asbestikaivos toimi 1904–1975 Tuusniemen kunnan Paakkilan kylässä. Se oli aikanaan Euroopan merkittävin asbestikaivos ja sieltä louhittiin yhteensä 586 076 tonnia antofylliittiasbestimalmia. Paakkilassa toimi myös asbestinrikastuslaitos. Kaivoksen omistanut Partek lopetti kaivoksen 1975 kannattamattomana.
Kaivoksen historiaa
Paakkilan asbestiesiintymä on tunnettu jo varhaisina aikoina sillä Juojärven seuduilta on löydetty kivikaudelta peräisin olevia saviastian sirpalaeita joissa on sideaineena asbestia.
Alkuaan Paakkilan alueen hankki omistukseensa vuonna 1900 perustettu Suomen Asbesti Oy. Vuosina 1901–1903 saksalainen Krusenberg louhi alueelta kiveä koemielessä mutta toiminta loppui kannattamattomana. Seuraavaksi asbestia louhi 1907–1910 tanskalainen Smith & Co toiminimi joka koetti myös rikastaa asbestia Tanskanniemeen perustamassaan rikastuslaitoksessa. Asbestikuitu ei kuitenkin ollut sopivaa yhtiön tarpeisiin ja rikastuslaitos purettiin.
Suomen Mineraali Oy osti Paakkilan alueen 1917 ja aloitti uudelleen asbestin louhinnan ja rikastuksen joka jatkui keskeytyksettä vuoteen 1975 saakka. Ensimmäinen rikastuslaitos valmistui 1920 ja se oli käytössä aina 1940-luvun lopulle saakka. Toinen tehdas rakennettiin 1931 ja se oli toiminnassa vuoteen 1950 saakka, jolloin se tuhoutui tulipalossa. Kolmas aputehdas valmistui 1938 ja se toimi päätehtaana vuodesta 1950 alkaen aina uuden rikastamon valmistumiseen saakka. Uusin rikastuslaitos valmistui 1956 ja oli toiminnassa kaivoksen sulkemiseen saakka 1975.
Paakkilasta louhittiin 1950–1970-luvuilla keskimäärin 15–20 000 tonnia asbestia vuodessa. Louhittu kivi pienittiin murskaajassa, kuivattiin ja murskattiin kuulamyllyssä noin 10mm raesuuruuteen. Murske meni seuloihin, joissa kevyt asbestikuitu erotettiin imurien avulla edelleen puhdistettavaksi ja lajiteltavaksi kuitujen pituuden mukaan. Lajitellut kuidut säkitettiin ja lähetettiin eteenpäin muun muassa Suomen Mineraali Oy:n Tapanilan tehtaalle.
Vuonna 1959 kaivoksen omistajaksi tuli Paraisten Kalkkivuori Oy (myöhempi Partek).
Nykytilanne
Kaivoksella työskennelleillä henkilöillä on todettu keuhkomuutoksia, asbestoosia ja myöhemmin keuhkosyöpää. Miesten keskimääräinen elinikä Paakkilassa oli 1970-luvulla 57 vuotta, kun koko maassa se oli 67 vuotta.
Aiheesta muualla
62.78139°N, 28.65972°W
Partanen
Partanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Eric Sevareid
thumb|Eric Sevareid. Arnold Eric Sevareid (26. marraskuuta 1912 Velva, Pohjois-Dakota – 9. heinäkuuta 1992 Washington, DC) oli yhdysvaltalainen toimittaja. Hän oli yksi niin sanotun Murrow’s Boys -toimittajaryhmän jäsenistä.
Valmistuttuaan Minnesotan yliopistosta vuonna 1935 Sevareid työskenteli toimittajana Minneapolis Journalissa 1936–1937 ja New York Herald Tribunessa Pariisissa, kunnes Edward R. Murrow palkkasi hänet CBS:n radion ulkomaankirjeenvaihtajaksi raportoimaan toisesta maailmansodasta 1939. Sevareid kertoi ensimmäisenä amerikkalaisena Ranskan antautumisesta Saksalle vuonna 1940.
Pariisista Sevareid pakeni sodan tieltä Lontooseen, missä hän raportoi Britannian taistelusta (Battle of Britain). Loppuvuodesta 1940 hän palasi Yhdysvaltoihin ja vuonna 1943 hän lähti komennukselle Itä-Aasiaan, missä hän raportoi Burman-Kiinan sotanäyttämöltä. Myöhemmin Sevareid raportoi Titon partisaaneista ja saapui eteläiseen Ranskaan ensimmäisten yhdysvaltalaisten joukkojen mukana kulkien heidän kanssaan Saksaan saakka.
Sodan jälkeen vuonna 1946 Sevareid raportoi muun muassa YK:n perustamisesta ja julkaisi teoksen Not So a Wild Dream. Vuosina 1946–1954 hän toimi CBS:n Washingtonin uutistoimituksen päällikkönä ollen senaattori Joseph McCarthyn kommunistivainojen (”mccarthyismin”) ensimmäisiä kriitikkoja.
CBS:n Euroopan kirjeenvaihtajana Sevareid oli 1959–1961 työskennellen Ranskassa, Saksassa ja Britanniassa. Yhdysvalloissa hän tuli tunnetuksi esiintymisestään CBS:n Walter Cronkiten juontamissa iltauutisissa 1964–1977 aina eläkkeelle jäämiseensä saakka. Sevareid myös raportoi kaikista Yhdysvaltain presidentinvaaleista vuosina 1948–1976. Eläkkeelle jäätyään hän jatkoi CBS:n konsulttina ja toimi kertojana useissa dokumenttiohjelmissa.
It’s Better Than Working!
It's Better Than Working on brittiläisen Mud-yhtyeen marraskuussa 1976 julkaistu neljäs studioalbumi, ja samalla toinen Private Stock Records -yhtiölle. Levyä äänitettiin seitsemällä eri studiolla maaliskuun ja syyskuun 1976 välisenä aikana. Albumi on Mudin ainoa, joka ei sisällä lainakappaleita.
Albumin tuotti parhaiten Status Quo -yhtyeen tuottajana tunnettu Pip Williams, joka oli myös soittanut Mudin sekä Sweet-yhtyeen ensimmäisillä singleillä kitaraa. Tuottajan vaihtumisen myötä myös yhtyeen tyylilaji muuttui hieman, ja It's Better Than Workingin äänimaailma on edeltäjiään kevyempi ja jopa funkimpi. Albumilla on vain yksi Mudille tyypillinen rock and roll, ”Nite on the Tiles”, joka oli myös ensimmäinen levyn kahdesta singlestä.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Pariisin Bulevardi
Pariisin bulevardi on Akseli Gallen-Kallelan kuuluisa öljymaalaus vuodelta 1885. Tämä 52,5 × 40,5 cm kokoinen mahonkilevylle tehty maalaus kuuluu Turun taidemuseon kokoelmiin.
Gallen-Kallela maalasi teoksen opiskellessaan Pariisissa ensimmäistä kertaa. Hän kuvaa siinä impressionismin hengessä pariisilaista bulevardia sateisena päivänä.
Stubbin hallitus
Stubbin hallitus oli Suomen tasavallan 73. hallitus, joka toimi 24. kesäkuuta 2014 – 29. toukokuuta 2015. Se muodostettiin Kataisen hallituksen pohjalle Jyrki Kataisen luovuttua kokoomuksen puheenjohtajuudesta ja samalla pääministerin paikasta siirtyäkseen Euroopan komissioon. Hänen tilalleen pääministeriksi nousi kokoomuksen puheenjohtajaksi valittu Alexander Stubb.
18. syyskuuta 2014 Vihreä liitto ilmoitti eroavansa hallituksesta, koska puolue ei voinut hyväksyä hallituksen ratkaisua ydinvoimaluvan myöntämisestä Fennovoimalle, jonka voimalahankkeen taustalla oli venäläinen Rosatom. Näin ollen hallituksen vahvuus eduskunnassa oli 101 kansanedustajaa.
Minihallitusneuvottelut
Puolueet kävivät läpi tulevan hallitusohjelman minihallitusneuvotteluiksi kutsutuissa neuvotteluissa 18.–19. kesäkuuta 2014. Saavutettu hallitusohjelma perustui pitkälti Kataisen hallituksen tekemiin päätöksiin. Sopimuksessa hallituspuolueet sopivat 1,1 miljardin euron kasvu- ja työllisyyspaketista, mikä saadaan muun muassa työn verotusta keventämällä sekä merkittävillä liikennehankkeilla. Aiemmin hyväksytty Windfall-vero perutaan. Lisäksi eläkkeiden ja ansiotulojen verotukseen tehdään täysimääräiset ansiotaso- ja inflaatiotarkistukset kolmeen alimpaan tuloluokkaan. Yliopistojen perusrahoitukseen tehdään kertaluontoinen korotus, ja Senaatti-kiinteistöjen yliopistokiinteistöistä omistaman osuuden myymistä yliopistoille selvitetään. Hallitussopimusta noudattamalla velkaantumisen olisi määrä taittua vuonna 2018.
Hallitusohjelma sai pääasiassa positiivisen vastaanoton talouden asiantuntijoilta. Rakennusteollisuus RT:n toiminnanjohtaja Tarmo Pipatti kehui linjauksia historiallisiksi ja arvioi niiden tuovan rakennusalalle 70 000 henkilötyövuotta. Myös Elinkeinoelämän keskusliitto kehui linjauksia, mutta totesi Suomen tarvitsevan etenkin muiden maiden vetoapua. Suomen ammattiliittojen keskusjärjestö puolestaan kehui kasvupaketin vaikutuksia työpaikkojen luomiseksi ja talouskasvun tavoittelemiseksi. Toisaalta SAK oli pettynyt, ettei hallitusneuvotteluissa peruttu työttömyysturvan leikkauksia tai työeläkkeiden indeksikorotusten pienennystä. Kritiikkiä hallitusohjelmalle antoi muun muassa Kuntaliitto, joka olisi toivonut hallitukselta enemmän panostusta koulukiinteistöihin.
Hallituksen vaiheita
Syyskuussa 2014 hallitus hyväksyi Fennovoiman ydinvoimalan uuden periaatepäätöksen Rosatomin tullessa voimalan suurimmaksi yksittäiseksi osakkaaksi ja laitetoimittajaksi. Vihreät jätti hallituksen tämän jälkeen. Uusi ympäristöministeri Sanni Grahn-Laasonen (kok.) pysäytti soidensuojeluohjelman täydennyksen.
1. helmikuuta 2015 kaatui niin sanottu perhepaketti. Pakettiin kuului esitys kotihoidon tuen kiintiöittämisestä.
28. huhtikuuta 2015 Pääministeri Alexander Stubb jätti hallituksensa eronpyynnön tasavallan presidentti Sauli Niinistölle. Hallitus jatkoi toimitusministeristönä, kunnes Juha Sipilän johtamat hallitusneuvottelut päättyivät ja uusi hallitus aloitti työskentelyn.
Huomautuksia
<references group="Huom" />
Välikysymykset
Oppositio jätti Stubbin hallitukselle viisi välikysymystä.
Pukinpunatäplä
Pukinpunatäplä eli pukinjuuripunatäplä (Zygaena minos) on punatäpliin kuuluva punamusta, pienehkö perhoslaji. Se on tavattu Suomesta kahdesti.
Koko ja ulkonäkö
Pukinpunatäplän siivet ovat mustat, hieman läpikuultavat, ja niissä on kolme siivensuuntaisesti venynyttä täplää, jotka ovat selvästi erillään toisistaan. Keskimmäinen täplä taipuu kohti siiven ulkoreunan takanurkkaa. Naaraan etusiivet ovat läpikuultavammat kuin koiraalla, ja niissä on sinivihreää metallinhohtoa. Takasiivet ovat punaiset, ulkoreunastaan kapeasti tummanharmaat. Pää, keskiruumis, takaruumis ja raajat ovat mustat, mutta säärten alapinnat ovat kellertävät. Imukärsä on hyvin kehittynyt, tuntosarvet ovat nuijamaiset, naaraalla ohuemmat. Huulirihmat ovat ohuet ja karvaiset. Siipiväli on 33–37 mm.
Pukinpunatäplän voi erottaa Zygaena purpuralis -lajista vain genitaalituntomerkkien tai toukan ravintokasvin perusteella.
Levinneisyys ja lentoaika
Pukinpunatäplän levinneisyys ulottuu Ranskan ja Italian keskiosista Etelä-Ruotsiin ja Viron Saarenmaalle. Idässä elinalue kattaa Itä-Euroopan ja Balkanin, ja jatkuu Pohjois-Iraniin. Laji on ainakin Pohjois-Euroopassa varsin paikoittainen ja esiintymispaikat ovat etäällä toisistaan. Suomessa laji on harhailija, joka on tavattu vain kaksi kertaa, viimeksi Turusta elokuussa 1981. Ruotsissa ja Tanskassa lentoaika ulottuu kesäkuun puolivälistä heinäkuun puoleenväliin.
Elinympäristö ja elintavat
Punatäplä elää pääasiassa avoimilla, kuivilla ja aurinkoisilla paikoilla, joiden maaperä on hiekkainen ja mielellään kalkkipitoinen. Elinympäristössä on myös oltava mesipitoisia kukkia. Perhoset ovat aktiivisia päivisin, jolloin ne lepäilevät kasvillisuudessa tai käyvät kukilla. Perhoset kerääntyvät usein yöpymään ryhminä.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 laji katsottiin arviointiin soveltumattomaksi (NA), kun vuoden 2000 arvioinnissa se oli alueellisesti hävinnyt. Muutos luokituksessa aiheutuu muuttuneesta tulkinnasta. . Ruotsissa se on silmälläpidettävä. Lajia uhkaa sopivien elinympäristöjen umpeenkasvu.
Ravintokasvi
Toukan pääasiallinen ravintokasvi on pukinjuuri (Pimpinella saxifraga), jossain määrin myös piikkiputket (Eryngium) sekä sirppiputket (Falcaria).
Tina Barrett
Tina Barrett (s. 16. syyskuuta 1976) on lontoolainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä. Hänen läpimurtonsa oli vuonna 1999 hänen ollessaan 21-vuotias, kun hänestä tuli S Club 7 -pop-yhtyeen jäsen.
Barrett on myös nähty elokuvissa Seeing Double, Viva S Club, Hollywood 7, L.A. 7 ja Miami 7, joissa hän on ollut omana itsenään.
The Shamrocks
The Shamrocks oli vuosina 1962 – 1968 toiminut ruotsalainen popyhtye. Yhtyeen perustivat Göran Andersson (kitara), Jan Granaht (kitara), Bernt Ek (basso) ja Björn Wrangert (rummut). Kun rautalanka vaihtui laulettavaan beat–musiikkiin, laulusolistiksi tuli Dick Emretzon. Muutaman vuoden kuluttua Andersson ja Ek jättivät yhtyeen ja heidän tilalleen saapuivat Jimmy Lindskog (kitara ja laulu) sekä itävaltalainen Dieter Feichtinger (basso ja laulu). Tämän myötä Granaht ja Wrangert alkoivat myös laulaa. Vaihdettuaan tyyliä yhtye teki ensimmäiset levytykset "We gonna make it" ja "A Lonely man". Käytyään Suomessa yhtye tapasi englantilaisen The Renegades -yhtyeen ja mieltyi "Cadillac"-hittiin, joka päätyi yhtyeen ohjelmistoon. Pian tämän jälkeen Lindskog erosi yhtyeestä ja hänet paikkasi Kent Risberg (kitara ja laulu), jonka kanssa alkoi yhtyeen nousukausi, sillä yhtye kävi esiintymässä Englannissa, Irlannissa, Saksassa, Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa, Luxemburgissa, Itävallassa, Italiassa, Suomessa, Norjassa ja Tanskassa. Yhtye oli myös todella suosittu Japanissa, jossa sen single "Don’t you know she’s mine / Day time, night time" oli suosittu. Granaht jätti yhtyeen 1968, minkä jälkeen Risberg, Feichtinger ja Wrangert esiintyivät vähän aikaa triona.
Hanzhong
Hallinnollinen jako
thumb|250px|left|Hanzhongin hallinnollinen jako. Piirikuntatasolla prefektuuri jaetaan 11 osaan seuraavasti:
The Tomorrow People
The Tomorrow People on yhdysvaltalainen The CW Television Networkin tieteissarja, joka perustuu samannimiseen 1970-luvulla esitettyyn brittiläiseen lastensarjaan. Televisiosarjan ensimmäinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa 9. lokakuuta 2013. Sarjan heikoista katsojaluvusta johtuen kanava ei tilannut siitä enää toista tuotantokautta. Sarjaa alettiin esittää Suomessa 10. kesäkuuta 2014 Subilla tiistain myöhäisillassa kaksi jaksoa kerrallaan.
The Tomorrow People kertoo nuorista, joille on evoluution seurauksena tullut erikoisvoimia, kuten kyky kommunikoida telepaattisesti. Nuoret ovat kuitenkin ajojahdin kohteena, koska heidän koetaan olevan uhka tavallisille ihmisille.
Juoni
Evoluution seurauksena on kehittynyt uusi tavallisia ihmisiä edistyneempi ihmislaji, homo superior. Lajiin kuuluvilla ihmisillä, joita kutsutaan ”huomisen ihmisiksi”, on käytössään kolme T-voimaa – teleportaatio, telepatia ja telekinesia. Sarjan keskiössä on juuri joukkoon liittynyt Stephen Jameson, joka yrittää löytää samaan lajiin kuuluvan isänsä, joka katosi vuosia sitten. Hallituksen alaisuudessa toimiva ULTRA haluaa neutralisoida tai tappaa uuteen lajiin kuuluvat ihmiset, koska pelkää niiden olevan uhka tavalliseen homo sapiens -lajiin kuuluville ihmisille. ULTRAan kuuluu homo superior -lajin edustajia, jotka on taivuteltu tai painostettu omiaan vastaan.
King Albert Parkin metroasema
King Albert Park on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Bukit Timahissa Singaporen keskisellä suuralueella. Se avattiin 27. joulukuuta 2015. Asemaa käyttävät Downtown Linen junat.
John Carter Cash
John Carter Cash (s. 3. maaliskuuta 1970) on yhdysvaltalainen countrylaulaja, lauluntekijä ja musiikkituottaja. Hän on Johnny Cashin ja June Carter Cashin ainoa yhteinen lapsi.
Rolf Dobelli
thumb|Rolf Dobelli Rolf Dobelli (s. 15. heinäkuuta 1966 Luzern) on sveitsiläinen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 2011 ilmestynyt Selkeän ajattelun taito, joka nousi ilmestyessään Saksan bestseller-listan kärkeen. Hän kirjoittaa vakituisesti myös muun muassa Die Zeit- ja The Washington Post -lehtiin.
Voimavalolyhty
thumb|220px|Petromax-voimavalolyhty käytössä
Mikko Nakolinna
Mikko Jaakko Nakolinna (s. 30. huhtikuuta 1968 Turku) on suomalainen pikajuoksija. Hän edusti aktiiviurallaan Turun Urheiluliittoa. Hän lopetti aktiiviuransa vuoteen 1992.
Nakolinna voitti ulkoradoilta urallaan aikuisten sarjoissa 200 metrin pronssia vuonna 1986 sekä kaikkiaan viisi viestimitalia, joista neljä kultaista. Sisäradoilta palkintokaappiin kertyi kaksi kultaa ja kaksi pronssia.
Maajoukkuetasolla Nakolinna pääsi edustamaan Suomea kerran henkilökohtaisella matkalla Suomi–Ruotsi-maaottelussa Helsingissä vuonna 1988 sekä kolmasti viestijoukkueen osana.
Rolf Dobelli
Suomennettuja teoksia
978-952-5557-53-4
Voimavalolyhty
Voimavalolyhty on valopetrolikäyttöinen öljylamppu, jossa valopetroli kaasuuntuu ja palaa hehkusukassa tuottaen voimakkaan valkoisen valon. Lampun valo on tavallisen öljylampun valoa huomattavasti kirkkaampi ja vastaa teholtaan jopa monisatawattista hehkulamppua. Lyhty pitää palaessaan pientä kohisevaa ääntä ja tuottaa runsaasti lämpöä.
Nuerit
thumb|150x150px|Nueri-poika Nuerit ovat Itä-Afrikassa elävä nilootteihin kuuluva kansa. Nuerit ovat yksi Etelä-Sudanin suurimmista etnisistä ryhmistä. Osa nuereista elää Etiopian puolella. Nuerien lukumääräksi on arvioitu vajaa miljoona, joista vuoden 1995 väestönlaskennan mukaan noin 65 000 asui Etiopiassa. Nuerit puhuvat niloottisiin kieliin kuuluvaa nuerin kieltä.
Voimavalolyhty
Markkinoilla on ollut lukuisia samaan perusperiaatteeseen eli kemiallisesti (alkujaan radioaktiivisella toriumilla ja nykyään vaarattomammalla yttriumilla) käsiteltyyn hehkusukkaan ja lampussa kaasutettavan valopetrolin käyttöön pohjautuvia voimavalolyhtyjä. Tunnettuja valmistajia ovat olleet mm. Petromax, Tilley, Hasag, Primus, Hipolito ja Optimus.
Nuerit
Nuerien perinteinen elinkeino on paimentolaisuus, ja vielä 1930-luvulla he elivät omavaraisina rahatalouden ulkopuolella harjoittaen karjanhoidon lisäksi omavaraisviljelyä ja vaihtokauppaa.
Voimavalolyhty
Jonkinasteista sekaannusta aiheuttaa usein se, että puhekielessä kaikista voimavalolyhdyistä on saatettu käyttää merkistä riippumatta yleisnimitystä petromaksi, tillikka tai hasakki.
Baoji
Baoji (, pinyin: Băojī Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Shaanxin maakunnassa. Kaupungin väkiluku on 3,717 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 18 175 neliökilometriä.
Voimavalolyhty
Toimintaperiaate
Kaikkien voimavalolyhtyjen toimintaperiaate on sama. Sinänsä nestemäisenä heikosti syttyvästä, ja siten varsin turvallisesta, valopetrolista saadaan tehokas kaasumainen polttoaine höyrystämällä se lyhdyn tulikuumassa kaasutinputkessa. Polttoaine pakotetaan kaasutinputkeen ylipaineistamalla polttoainesäiliö yhdysrakenteisen pumpun avulla. Kaasutinputken yläpäässä oleva suutin säätelee polttoaineen kulutusta ja seossuhdetta. Suuttimesta yliäänennopeudella purkautuva petrolikaasu sekoitetaan bunsenlampun toimintaperiaatetta vastaavalla tavalla ilmaan, minkä jälkeen tämä ilma-polttoaineseos ohjataan hehkusukan sisälle, jossa se syttyy. Näin saadaan tuotettua erittäin kuuma liekki, joka saa hehkusukan säteilemään voimakasta valoa.
Baoji
Piirikuntatasolla Baoji jakautuu kolmeen kaupunkipiiriin (Weibin, Jintai, Chencang) ja yhdeksään piirikuntaan (Fengxiang, Qishan, Fufeng, Meixian, Longxian, Qianyang, Linyou, Fengxian, Taibai).
Voimavalolyhty
Valoteho ja käyttökohteet
Lyhdyn tuottama valoteho on moninkertainen tavanomaisiin öljylamppuihin verrattuna, mutta säiliöllinen polttoainetta riittää silti tavallisesti 6-10 tunnin käyttöön. Valotehoon ja polttoaineen kulutukseen vaikuttaa ensisijaisesti käytettävän suuttimen ja hehkusukan mitoitus. Liian suuren suuttimen ja sukan käyttö voi kuitenkin vaurioittaa lyhtyä, jota ei ole mitoitettu niiden tuottamalle lämpökuormalle. Pienimmissä lyhdyissä teho on 150-250 HK/CP (hefnerkynttilä/candle power), suurimmissa 300-500 HK/CP, joka vastaa jo 300-400 W:n hehkulampun tehoa.
Voimavalolyhdyt tulivat suomalaisille tutuksi viimeistään toisen maailmansodan aikana korsujen valaistusvälineinä ja vielä 1950-60-luvuilla niillä korvattiin osin puuttuva sähkövalo maaseudulla. Voimavalolyhtyjä käytetään nykyisinkin vara- ja ensisijaisina valonlähteinä olosuhteissa, joissa sähkövaloa ei aina ole saatavilla, esim. sotilas-, mökki-, retkeily-, tuulastus- ja poikkeusolokäytössä. Voimavalolyhtyjä käytetään myös yhä laajasti kehitysmaissa jokapäiväisiin arkisiin valaistustarpeisiin.
Sytyttäminen ja käytön aikaiset ylläpitotoimenpiteet
thumb|Petromax HK500 lyhdyn spriikuppi ja puhalluslampun suutin. Spriikupissa on myös oma esilämmitystä tehostava suutin. Taustalla näkyy reikä, josta pitkänokkaisella spriipullolla voidaan kuppiin kaataa spriitä. Lampun jo käynnistyttyä hehkusukan sisällä palava liekki tuottaa moninkertaisesti polttoaineen höyrystämiseen tarvittavan lämmön. Kun lamppu on kylmä (sammuksissa), reaktio on kuitenkin käynnistettävä muilla keinoin. Tämä tapahtuu hehkuttamalla ensin polttoainesäiliöstä ylös nouseva kaasutinputki kuumaksi käyttäen esilämmitintä, joka voi olla joko kaasutinputken juurella oleva spriikuppi, polttoainetankkiin kiinteästi liittyvä pienoiskokoinen puhalluslamppu tai lampun varusteisiin kuuluva irrallinen spriihin kostutettava sytytyspihti.
Eräissä alkuaan lähinnä perustason lyhtyjä kalliimmissa malleissa (esim. Petromax Rapid) on kupin ohella pieni puhalluslampun tyyppinen yhdysrakenteinen esilämmitin, jolloin esilämmitys voidaan suorittaa paineistettua pääpolttoainetta käyttäen, eikä spriitä tarvita. Yhden polttoaineen ratkaisu on periaatteessa kätevä, mutta hienomekaanisten osien lisääminen merkitsee käytännössä myös suurempaa häiriöherkkyyttä ja huollon tarvetta. Sytytyspihtiratkaisu puolestaan on Tilley-lampun erikoisuus.
Lähes kaikissa lampuissa (myös puhalluslamppusytyttimen sisältävissä) on esilämmityksen pää- tai varajärjestelmänä yksinkertainen mutta varmatoiminen spriikuppi, joten seuraavassa esitellään pääpiirteittäin spriillä tapahtuva esilämmitysmenetelmä.
Spriikuppi tai sytytyspihdit täytetään spriillä ja annos sytytetään tulitikulla. 2-3 minuuttia kestävän esilämmityksen jälkeen kaasutinputki on riittävän kuuma muuttaakseen sen läpi kulkevan valopetrolin kaasumaiseksi. Mikäli polttoaine kuluu nopeammin, täytetään ja poltetaan kuppi toistamiseen. Vasta esilämmityksen valmistuttua suljetaan kaikki venttiilit ja luodaan säiliöön pieni paine muutamalla pumppauksella. Ylipaine nostaa polttoaineen kaasutinputkeen. Kun sukka hehkuu, avataan säätöventtiili kääntämällä se kerralla täysin auki ja lamppu syttyy, jolloin sytytysliekin voi antaa sammua. Tämän jälkeen pumpataan säiliöön täysi paine.
Eräät mallit on varustettu painemittarilla, joka kertoo milloin painetaso on riittävä. Mikäli mittaria ei ole, noin 50 pumppausta riittää yleensä paineistamaan puolillaan olevan säiliön. Säiliöön tulee aina jättää ainakin 1/3 ilmatilaa paineen muodostamista varten. Mikäli lampun tiivisteet ovat kunnossa, säiliössä oleva paine riittää vähintään puolen-yhden tunnin ajan, jonka jälkeen säiliöön on tarpeen pumpata lisää ilmaa varmistamaan riittävä polttoaineen syöttöpaine.
Turvallisuusnäkökohtia
Valopetroli ei ole nestemäisenä yksinään erityisen tulenarkaa: valopetroliin pudotettu ja kokonaan siihen uppoava tulitikku sammuu välittömästi. Esimerkiksi kankaaseen tai paperiin imeytettynä se palaa kuitenkin voimakkaasti ja kuumat petrolihöyryt voivat leimahtaa rajusti. Viallinen, tukkeutunut, väärin säädetty tai kunnolla kiristämättömiä liitoksia sisältävä voimavalolyhty voi olla vaarallinen ja syöstä yllättäen ulos jopa metrin korkuiset liekit. Lyhty tulee aina sytyttää avoimessa ulkotilassa ja pitää poissa tulenarkojen materiaalien välittömästä läheisyydestä. Oikein toimiva lyhty palaa hyvälaatuisella polttoaineella puhtaasti mutta viallinen tai väärinkäytetty lyhty saattaa tuottaa nokea ja häkää. Puhdaskin palaminen kuluttaa runsaasti happea, joten lyhty ei sovellu käytettäväksi tiloissa, joissa korvausilman saanti on puutteellista. Lyhdyn lasi ja yläosa lämpenevät normaalissa käytössä siten, että niihin koskeminen voi aiheuttaa palovammoja.
Tavallisimpia ongelmia
Voimavalolyhty on luotettava ja tehokas valaisin, mutta vain oikein käsiteltynä ja huollettuna. Tavallisimpia lyhdyn toimimattomuuden syynä olevia ongelmia ovat
The New Abnormal
The New Abnormal on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Strokesin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin huhtikuussa 2020. Se on yhtyeen ensimmäinen studioalbumi seitsemään vuoteen ja ensimmäinen julkaisu vuoden 2016 EP:n Future Present Past jälkeen.
Albumi ylsi kotimaassaan Yhdysvaltain Billboard 200-listalla kahdeksanneksi. Siltä julkaistiin singlenä kappaleet ”At the Door”, ”Bad Decisions” ja ”Brooklyn Bridge to Chorus”. Albumin kansikuva on Jean-Michel Basquiatin maalaus Bird on Money vuodelta 1981.
Abdelfettah Mouddani
Abdelfettah Mouddani (s. 30. heinäkuuta 1956) on uransa lopettanut marokkolainen jalkapalloilija. Maalivahtina pelannut Mouddani edusti seuratasolla KAC Kenitraa. Hän oli myös mukana kolmosmaalivahdin roolissa Marokon maajoukkueessa vuoden 1986 MM-kilpailuissa, jossa Marokko eteni ensimmäisenä afrikkalaismaana lohkovaiheesta jatkoon.
Oskar Blomstedt
Oskar August Frithiof Blomstedt (5. huhtikuuta 1833 Kuru – 18. helmikuuta 1871 Helsinki) oli suomalainen latinan kielen lehtori, myöhemmin dosentti ja toimittaja, oppiarvoltaan tohtori.
Blomstedt piti Ilmajoella valmistavaa koulua ollessaan ylioppilasaikana siellä kotiopettajana, ja häntä pidetään siksi Ilmajoen kansakoulun alkuunpanijana. Myöhemmin hän oli Oulun alkeiskoulun latinan lehtori, Helsingin yliopiston suomen ja unkarin kielen dosentti sekä Helsingin kansakouluntarkastaja. Lisäksi hän oli Suomettaren aputoimittaja sekä Uuden Suomettaren toimittaja ja suomensi muutamia latinankielisiä teoksia. Blomstedt opiskeli Saksassa ja Unkarissa.
Blomstedtin puoliso oli Johanna Amalia Björkman. Hänen isänsä oli Jalasjärven lukkari, kunnallismies Aron Emanuel Blomstedt.
Sateenkaarikardinaali
Sateenkaarikardinaali, aikaisemmalta nimeltään paavipeippo (Passerina ciris) on värikäs Keski-Amerikassa ja eteläisessä Yhdysvalloissa elävä kardinaaleihin kuuluva varpuslintu. Sen kannaksi arvioidaan 4,5 miljoonaa yksilöä.
Elinympäristö
Sateenkaarikardinaalilla on kaksi maantieteellisesti erotettavaa esiintymisaluetta. Läntinen alue ulottuu Meksikosta Yhdysvaltoihin pohjoiseen Texasiin asti, itäinen alue käsittää Pohjois-Carolinasta Floridaan ulottuvan alueen. Läntisen populaation elinympäristöä ovat kuivahkot pensaikkomaat, kun itäisen populaation yksilöt elävät rannikon maatalousmailla.
Laji on muuttolintu. Läntisen populaation yksilöt muuttavat Lounais-Meksikoon, ja itäisellä esiintymisalueella elävät yksilöt talvehtivat Etelä-Floridassa ja Karibialla.
Laji tavattiin Suomessa vuonna 1982 Lågskärillä, mutta havaittu lintu oli hyvin todennäköisesti häkkikarkulainen.
Elintavat ja ravinto
Sateenkaarikardinaalikoiraat ovat tarkkoja reviireistään. Ne ilmoittavat reviiriensä rajat laulamalla korkeassa puussa usein kätkeytyneinä lehvistöön. Koiraiden välillä käydään kiivaita taisteluita reviireistä, ja taistelut voivat päättyä jopa toisen koiraan kuolemaan.
Kuppimaisen pesänsä laji tekee matalan kasvillisuuden joukkoon ruohoista ja kasvinosista. Naaras munii yleensä 3–4 vaaleansinistä harmaa- tai ruskeapilkullista munaa.
Lisääntymisaikanaan sateenkaarikardinaalit syövät hyönteisiä, toukkia ja hämähäkkejä. Talven ja syksyn aikana lajin ravinto koostuu pääasiassa siemenistä. Ruokailu tapahtuu pääasiassa maassa tai matalassa pensaikossa.
Kanta ja uhat
Sateenkaarikardinaalikannan kooksi arvioidaan 14 000 000 sukukypsää yksilöä. Christmas Bird Countin tilastojen perusteella kanta olisi suurempi kuin vuonna 1966, mutta Breeding Bird Surveyn mukaan 2000-luvulla kanta olisi lievästi vähentynyt. IUCN pitää lajin kantaa vakaana ja luokittelee sen elinvoimaiseksi. Lajin keskeisimpinä uhkina IUCN pitää kaupungistumisen, teiden rakentamisen ja maanviljelyn tehostamisen aiheuttamia elinympäristön tuhoutumisia sekä häkkilintukauppaa. Lehmäturpiaalin pesäloisinta saattaa olla myös mahdollinen uhka.
Asilammi
Asilammi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa kirkonkylän länsipuolella sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 6,7 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Lammen ympäristössä on asutusta ja sen eteläpuolelta kulkee yhdystie 3282. Lammen länsirannalla on niittyjä ja sen itärannat ovat jyrkät.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Alainen-Karkjärven valuma-alueeseen (14.224) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 91,9 metriä mpy. Siihen johtaa kaksi ojaa. Laskuoja lähtee lammen pohjoispäästä ja laskee 150 metrin päässä Ala-Karkjärveen. Laskuojan pudotus on 2,2 metriä.
Historiaa
Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa lampi oli merkitty, mutta se oli nimetön.
Vuosien 1966 ja 1986 peruskartoissa lammen länsirannalla oli peltoa ja lammen ympäristössä oli muutamia taloja.
Yulin (Shaanxi)
Yulin (, pinyin: Yúlín Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Shaanxin maakunnassa. Kaupungin väkiluku on 3,351 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 43 578 neliökilometriä.
Dolby Surround
Dolby kehitti 1976 elokuvateattereihin Dolby Stereo (tunnettu myös Dolby MP tai Dolby SVA) -järjestelmän. Järjestelmä tuotiin kuluttajille kotiteattereihin vuonna 1982 nimellä Dolby Surround, kun stereo- ja hifi-toistoon pystyvät videonauhurit tulivat markkinoille. Järjestelmää kehitettiin edelleen kun Dolby Pro Logic -dekoodausjärjestelmä esiteltiin 1987.
Dolby Surroundissa on normaaliin stereosignaaliin matriisikoodattu neljän kanavan sisältö: jos vasen ja oikea kanava sisältävät saman signaalin, toistetaan ääni keskikanavasta, ja jos vaiheet ovat vastakkaisia, ääni toistetaan takakanavasta.
Sixth Avenuen metroasema
Sixth Avenue on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Bukit Timahissa Singaporen keskisellä suuralueella. Se avattiin 27. joulukuuta 2015. Asemaa käyttävät Downtown Linen junat.
Ala-Karkjärvi
Ala-Karkjärvi tai myös Alainen-Karkjärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisten kirkonkylän pohjoispuolella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 93 hehtaaria, se on 1,5 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta. Suurin niistä on järven itäosassa sijaitseva Ravilansaari, joka on 400 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on kolme hehtaaria. Saari nousee lähes 20 metriä järven pinnan yläpuolelle ja saaressa on yksi vapaa-ajan asunto. Muut saaret ovat järven länsiosassa sijaitseva Ukonsaari ja järven etelärannan tuntumassa sijaitseva Oinassaari. Oinassaareen johtaa silta.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 5,7 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0057 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 6,1 metriä ja suurin syvyys on 19,0 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven pohjoisosassa Ravilansaaren länsipuolella.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Alainen-Karkjärven valuma-alueeseen (14.224) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 89,7 metriä mpy. Siihen laskevat lännestä Asilammi, koillisesta Mällykäinen ja pohjoisesta Kopolanjokea pitkin Ylä-Karkjärvi ja Ryytjärvi. Ala-Karkjärven laskuoja lähtee sen eteläpäästä ja laskee 600 metrin päässä Päijänteen Karklahteen. Laskuojan pudotus on 11,4 metriä.
Historiaa
Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa järvi oli merkitty nimellä Alanen Karkijärvi. Karttaan ei oltu merkitty järven saaria.
Vuoden 1965 peruskartassa järven nimi oli Alainen-Karkjärvi. Silloin tiheämpää asutusta oli vain järven itä- ja kaakkoisrannoilla. Asutuksen lisäksi rannoilla oli peltoja eikä Oinassaareen johtanut siltaa. Vuoden 1985 peruskartassa järven nimi oli Ala-Karkjärvi ja asutus oli tiivistynyt järven etelä- ja pohjoisrannoilla. Lisäksi Oinassaareen johti silta.
Kuutiointi
Kuutiointi on ajattelun kokonaisuuksien jäsennystapa, jonka avulla jokin uusi, ongelmallinen tai jäsentymätön ilmiö tai asia asetetaan kontekstiinsa, kuvataan ja palastellaan. Kuutiointi sisältää alustavan toimintasuunnitelman, eli ensiaskeleet siitä, miten käsillä olevaa pulmaa ryhdytään ratkomaan.
Kuutioinnissa asiaa tai aihealuetta käsitellään usealta kantilta. Selkeitä, jo valmiiksi jäsentyneitä asioita ei tarvitse kuutioida. Kun ilmiö oli samankaltainen eilen, tänään ja näyttäisi pysyvän sellaisena myös huomenna, ei kuutioinnille ole tarvetta.
Kuutiointia tarvitaan erityisesti silloin, kun käsitellään muuttuvaa ilmiötä. Esimerkiksi inkluusio tarkoittaa liikunnan kontekstissa kaikille avointa ja vammaisten liikkujien kontekstissa mahdollisuuksien tasa-arvon toteutumista. Kuutioidessa inkluusiota on kuvattava erillisten mekanismien syntyä, vammaisuuden malleja, YK-sopimuksia, pedagogiikan ja sosiaalipolitiikan tulkintoja jne. Kuutioinnin lopputulemana voidaan esittää oma tulkinta siitä, miten ”inkluusion ongelmaa” ratkotaan. Kuutiointi on siis aina jossain määrin subjektiivista toimintaa ja sen taustalla on arvolataus.
Kuutioinnilla voidaan tarkoittaa myös luovan kirjoittamisen menetelmää, jossa kirjoitetaan samasta aiheesta kuudesta eri näkökulmasta.
Jaana Partanen
pienoiskuva|Jaana Partanen Jaana Partanen (s. 3. huhtikuuta 1967) on Kuopiossa asuva ja työskentelevä taiteilija. Hän on naimisissa arkkitehti Heikki Lamusuon kanssa ja heillä on yksi tytär. Partanen työskentelee taiteellisena johtajana Kuopiossa toimivassa arkkitehtuuri-, taide- ja muotoilustudiossa Partanen & Lamusuo Oy. Hän on toteuttanut useita julkisia taidehankintoja muun muassa Vuokattiin Satuvakan päiväkotiin ja Kajaanin elokuvakeskus Bio Rexiin. Hänen teoksiaan kuuluu useisiin julkisiin kokoelmiin. Partanen on Ars Libera Kuopion kuvataiteilijat ry:n ja Valokuvataiteilijoiden liiton jäsen. Vuonna 2010 Partanen palkittiin Kuopion kaupunginjohtajan tunnustuspalkinnolla ja kuvataiteen Minna-palkinnolla.
Elämä ja ura
Jaana Partanen on syntynyt Kuopiossa. Vuosina 1987–1997 hän opiskeli Helsingissä Taideteollisessa korkeakoulussa sekä Valokuvataiteen että Elokuvataiteen osastolla. Hän opiskeli myös Espanjassa vuosina 1993–1994 Universidad de Bellas Artes -yliopistossa Barcelonassa kuvataiteita. Vuonna 1997 hän valmistui taiteiden maisteriksi.
Partasen teoksia on nähty viimeisen viidentoista vuoden aikana lukuisissa yksityis- ja yhteisnäyttelyissä aina Etelä-Afrikkaa ja Latinalaista Amerikkaa myöten. Partanen on tehnyt useampia laajoja teoskokonaisuuksia, kuten Arjen alkemiaa ja Mielen alkemiaa. Näistä ensimmäinen sisälsi kokonaisuudet Tuhkimo, Ruusunen ja Oikea prinsessa. Se valmistui vaiheittain vuosien 2000–2007 aikana ja sen kaikki osat liittyvät kysymykseen muutoksesta, luopumisesta ja uuden löytämisestä.
Mielen alkemiaa sen sijaan käsittelee mielen ja intuition mahdollisuuksia, teknologian ja inhimillisyyden suhdetta, virtuaalisuutta ja illuusiota sekä luonnon kätketettyjä voimavaroja. Kokonaisuuteen kuuluu niin 3D-valokuvateoksia, ääniteoksia kuin mediateoskin.
Vuonna 2010 Partanen osallistui yhdessä yrityksensä Partanen & Lamusuo Oy:n kanssa Shanghain maailmannäyttelyn Suomen paviljongin sisällön tuottamiseen. Päävastuualuieina mediateokset, äänimaailma sekä oppaiden puvustus. Näyttelysisällön teemana oli Sharing Inspiration ja se esitteli suomalaista osaamista tarinan keinoin luoden positiivista mielikuvaa innovatiivisesta ja luovasta Suomesta. Jaana Partasen ja hänen miehensä ideoi maailmannäyttelyyn myös valtakunnallisen Artistiopas – hankkeen pääyhteistyötahona Finpro. Hanke mahdollisti 16 taiteilijan esiintymisen Shanghain maailmannäyttelyssä. Hankkeen tarkoituksena oli myös tuoda uusia toimintatapoja sekä malleja taiteilijoiden työskentelyyn sekä edesauttaa taiteilijoita kansainvälistymisessä. Artistiopas® on rekisteröity tavaramerkki, jonka omistaa Partanen & Lamusuo Oy.
Julkiset taideteokset
Partanen tunnetaan myös lukuisista julkisista taidetta ja arkkitehtuuria yhdistävistä teoksista, jotka sulautuvat erottuviksi mutta erottamattomiksi osiksi rakennuksia. Yhdessä miehensä Heikki Lamusuon kanssa he ovat suunnitelleet kiinteitä teoksia niin päiväkoteihin, vanhainkoteihin, elokuvateattereihin kuin valtatie 5:n varrelle.
Osaan toteutuksista liittyy toiminnallinen ulottuvuus: teosta voi esimerkiksi kosketella tai sitä pitkin voi jopa kiipeillä. Tällainen teos löytyy esimerkiksi Satuvakan päiväkodista Vuokatista. Teoksen nimi on Maailmannapa (2004).