cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jorma Serlachius
Serlachius kirjoitti ylioppilaaksi 1926, valmistui diplomi-insinööriksi 1933 ja opiskeli Tukholman teknillisessä korkeakoulussa. Hän oli Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Osake-Yhtiön Tampereen konepajan apulaistyöpajainsinööri, lentokonemoottoriosaston johtaja ja apulaiskäytönjohtaja 1933–1944, Sotevan metalliteollisuusosaston päällikkö ja teknillinen johtaja 1944–1948, Teknillisen korkeakoulun mekaanisen teknologian professori vuodesta 1946, Metexin toimitusjohtaja 1948–1951, sitten teknillinen johtaja ja sijaistoimitusjohtaja. Serlachius kuului Suomen valtuuskuntaan useissa kauppasopimusneuvotteluissa vuosina 1945–1955. Hän oli Suomen Työn Liiton puheenjohtaja vuosina 1953–1959 ja kuului Suomen Standardisoimisliiton johtokuntaan.
Camille Dreyfus
Camille Dreyfus (1878–1956) oli Britanniassa ja Yhdysvalloissa toiminut sveitsiläinen kemisti ja tehtailija, joka yhdessä veljensä Henri Dreyfusin kanssa keksi selluloosa-asetaatin ja siitä valmistetun, celanese-kauppanimellä myydyn asetaattikuidun. Hän perusti veljensä muistoksi säätiön The Camille and Henry Dreyfus Foundation, joka muun muassa jakaa kemian alan Dreyfus-palkintoa.
Elämä ja ura
Camille Dreyfus syntyi Sveitsin Baselissa 1878. Veli Henri Dreyfus syntyi neljä vuotta myöhemmin 1882. Molemmat lähtivät opiskelemaan Pariisin Sorbonneen. Vuonna 1901 Camille Dreyfus väitteli tohtoriksi Baselin yliopistosta korkeimmin arvosanoin.
Veljekset alkoivat tehdä kemiallisia kokeita isänsä talon puutarhavajassa Baselissa ja keksivät pian muun muassa tavan valmistaa synteettisesti farmarihousuissa tarvittavaa sinistä indigo-väriainetta. Vuonna 1908 veljekset ryhtyivät etsimään vähemmän palonarkaa ainetta korvaamaan nitroselluloosasta valmistettua selluloidia, jota käytettiin yhä enemmän valokuvaus- ja elokuvafilmin pohjamateriaalina. Ratkaisu löytyi, ja joulukuussa 1912 Henri ja Camille Dreyfus sekä rahoittajana mukana ollut Alexander Clavel-Respinger perustivat Baseliin yrityksen nimetlä Cellonit Gesellschaft Dreyfus & Co. tarkoituksena valmistaa kehittämäänsä paloturvallista selluloosa-asetaattia. Pariisilaisesta Pathé-yhtiöstä tuli pian merkittävä elokuvafilmin pohjamateriaalin tilaaja, ja asetaatista kehitettiin myös nitraattia paloturvallisempaa lakkaa saksalaisten lentokoneiden ja zeppeliinien kangasvuorauksen kyllästämiseksi.
Bror Serlachius
Bror Gustaf Gabriel Serlachius (14. helmikuuta 1907 Jyväskylä – 8. helmikuuta 1987 Helsinki ) oli suomalainen vuorineuvos (1966) ja Tervakoski Oy:n toimitusjohtaja 1939–1973.
Camille Dreyfus
Elämä ja ura
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916 Camille ja Henri Dreyfus muuttivat Britanniaan perustamaan maan hallituksen heiltä tilaamaa asetaattilakkatehdasta Derbyshiren Spondoniin. Tehtaan valmistuminen viivästyi monista syistä, ja sillä välin Britannian ilmavoimat sai lentokonelakkaa veljesten Baselin-tehtaasta. Vuonna 1917 tehdas saatiin lopulta toimimaan, mutta tuotantoa keskeytteli yhä raaka-ainepula. British Cellulose and Chemical Manufacturing -niminen yhtiö alkoi kuitenkin kasvaa nopeasti, koska se sai puolustusvoimilta tilauksia monesta muustakin tuotteesta. Vuonna 1918 tehdas työllisti 14 000 henkeä, ja vuonna 1923 sen nimeksi tuli British Celanese.
Kunnallisvaalit 1947
Kunnallisvaalit 1947 pidettiin joulukuun alussa 1947. Eduskuntavaaleissa 1945 SKDL oli menestynyt hyvin, nyt oli mielenkiintoista jatkuisiko SKDL:n menestys myös kunnallisvaaleissa. SDP aloitti kampanjan kommunisteja ja SKDL:ää vastaan kunnallisvaalien alla.
Bror Serlachius
Yksityiselämä
Serlachiuksen isä oli vuorineuvos Gösta Serlachius.
Camille Dreyfus
Elämä ja ura
Henry-veljen jäädessä johtamaan valtavaa Englannin-tehdasta Camille Dreyfus muutti Yhdysvaltoihin, jonne veljekset oli nyt kutsuttu perustamaan asetaattitehdasta. Marylandin Cumberlandiin sijoitettua tehdasta alettiin rakentaa 1918, mutta sodan päättyminen romahdutti asetaatin kysynnän ja tehdas saatiin toimintaan vasta 1924. Camille Dreyfus osoittautui taitavaksi yritysjohtajaksi ja suuntasi yhtiötä kulutustavaramarkkinoille. Hän keksi nimetä tuottamansa asetaattilangan nimellä celanese, joka jäi pysyvästi yhä toiminnassa olevan Celanese-kemianyhtiön nimeksi.
Kunnallisvaalit 1947
Oikeistopuolueiden Yhteishyvän vaaliliitto Tampereella varoitti kommunismin mustasta kourasta. Tampereella äänestysprosentti nousi 77,6%:iin.Tampereella kommunistit menettivät yhden paikan sosiaalidemokraateille, oikeisto sai 17 paikkaa, sosiaalidemokraatit 16 edustajaa ja SKDL ja kommunistit 14 paikkaa.
Camille Dreyfus
Elämä ja ura
Henri Dreyfus kuoli 1944, ja Camille Dreyfus otti johdettavakseen myös British Celanese -yhtiön. Vuonna 1946 hän perusti säätiön veljensä muistoksi jakamaan tunnustuksia kemian, kemiantekniikan ja niitä lähellä olevien alojen edistäjille. Camille Dreyfus kuoli 1956, ja säätiön nimeksi muutettiin The Camille and Henry Dreyfus Foundation. Se jakaa joka toinen vuosi Dreyfus-palkintoa.
Kunnallisvaalit 1947
Seuraavan vuoden alussa tapahtui yksi kuntaliitos, kun Hämeenlinnan maalaiskunta liitettiin Hämeenlinnaan, Renkoon ja Vanajaan. Lisäksi perustettiin kaksi uutta kauppalaa: Imatra ja Parainen.
Ikuisesti sinun
Ikuisesti sinun on usean elokuvan ja kirjan nimi:
Tulen luoksesi
Tulen luoksesi on suomalaisen iskelmälaulaja Esko Rahkosen vuonna 1999 julkaistu albumi. Levyllä on 14 uutta kappaletta sekä kuusi aiemmin levytettyä.
Yrjö Suontausta
Suontausta suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1929 ja sai varatuomarin arvon 1931. Hän toimi useissa eri tehtävissä Turun hovioikeudessa vuosina 1933–1947. Suontausta valittiin Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajaksi Turun eteläisestä vaalipiiristä 1945. Hän toimi tehtävässä kaksi vuotta kunnes siirtyi Korkeimman oikeuden jäseneksi 1947.
Suontausta pelasi nuoruudessaan jalkapalloa Turun Palloseurassa. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1928 ja edusti Suomen maajoukkuetta vuosina 1927–1929 viidessä maaottelussa, joissa hän teki yhden maalin. Pelaajauran jälkeen hän toimi TPS:n puheenjohtajana.
Paul Hanley
Paul Jason Hanley (s. 12. marraskuuta 1977 Melbourne) on australialainen tennispelaaja, joka pelaa nykyisin vain nelinpeliä. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 395 helmikuussa 2000 ja nelinpelissä viidentenä marraskuussa 2006. Hän on voittanut urallaan 26 ATP-turnausta nelinpelissä.
Azzedine Doukha
Azzedine Doukha (, s. 5. elokuuta 1986 Chettia) on algerialainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Algerian pääsarjassa pelaavaa JS Kabylieta.
Maajoukkueura
Doukha pelasi ensimmäisen maaottelunsa Algerialle 12. marraskuuta 2011 Tunisiaa vastaan.
Doukha kilpaili Brasilian MM-kisojen 2014 kolmosmaalivahdin paikasta Cédric Si Mohamedn kanssa, mutta jäi lopulta joukkueen ulkopuolelle.
Doukha on pelannut 12 maaottelua. Hän kuului Afrikan-mestaruuden 2019 voittaneeseen joukkueeseen.
Jalkapallon Aasian-mestaruuskilpailut 2007
Jalkapallon Aasian-mestaruuskilpailut 2011 pelattiin 7.–29. heinäkuuta 2007. Turnaus oli järjestyksessään 14. Aasian-mestaruuskilpailut. Isäntämaina toimivat Indonesia, Malesia, Thaimaa ja Vietnam, joten kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Aasian-mestaruuskilpailut jaettiin kahden tai useamman maan kesken. Mestaruuden voitti Irak, joka kukisti loppuottelussa Saudi-Arabian 1–0. Ratkaisevan maalin teki turnauksen parhaaksi pelaajaksi valittu Younis Mahmoud. Kolmanneksi sijoittui Etelä-Korea.
Joukkueet
Lähde
Pudotuspelit
Lähde
Shakin SM-liiga
Shakin SM-liiga on suomalainen shakin pääsarja. Ensimmäisen kerran SM-liiga järjestettiin kaudella 1974–1975, jolloin se oli cup-muotoinen. Kaudella 2020–2022 liigassa on mukana 12 joukkuetta.
Kaudella 2008-2009 SM-liigasta putoaa suoraan kaksi joukkuetta ilman karsintoja. 1. divisioonaa pelataan 4 lohkossa, joiden voittajat muodostavat kaksi otteluparia. Otteluvoittajat nousevat liigaan.
Pekka Kurvinen
Pekka Kurvinen –nimisiä henkilöitä ovat:
Shakin SM-liiga
SM-liigan mitalistit
Garde oli vuoteen 1998 nimellä Gambiitti. Garde pelasi nimellä Gaia 2002-2004.
Challenger-luokka (risteilijä)
Challenger-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden toisen luokan panssarikansiristeilijän muodostama alusluokka.
Amilly (Loiret)
Amilly on kunta Ranskassa Loiret’n departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Loing-joen rannalla noin 120 kilometriä Pariisista etelään. Kuntaa halkoo joen lisäksi myös kanava Canal de Briare. Kunnan nähtävyyksiä ovat 1500-luvulta peräisin oleva Saint-Martinin kirkko sekä kunnostettu vanha mylly Moulin Bardin. Amillyssa on myös vanhaan tehdasrakennukseen perustettu nykytaiteen keskus Les Tanneries.
Koivikko
Koivikko voi tarkoittaa seuraavia:
Amandine Henry
Seurajoukkueura
Henry aloitti uransa vuonna 2004 Hénin-Beaumontissa, jossa hän pelasi 20 ottelua tehden 11 maalia. Vuodet 2005–2007 Henry pelasi CNFE Clairefontainessa 32 ottelua tehden 22 maalia. Vuodesta 2007 alkaen Henry on edustanut pääasiassa Olympique Lyonnais'ta. Hän on voittanut joukkueen kanssa Mestarien liigan neljä kertaa kausilla 2010–2011, 2011–2012, 2015–2016, 2017–2018, 2018–2019, 2019–2020 ja 2021–2022, Ranskan pääsarjan 14 kertaa ja Ranskan cupin seitsemän kertaa.
Saavutukset
Seurajoukkuetasolla
Henkilökohtainen
Pušma
Pušma on Vienanjoen vesistöön kuuluvan Jugin sivujoki Kirovin alueella Venäjällä. Sen pituus on 171 kilometriä, valuma-alueen laajuus 2 520 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama 30 kilometrin päässä joen suusta 18 kuutiometriä sekunnissa.
Joen suussa sijaitsee Podosinovetsin taajama.
Igor Țîgîrlaș
Igor Țîgîrlaș (s. 24. helmikuuta 1984 Chișinău, Moldavian SNT, Neuvostoliitto) on moldovalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelaa vuonna 2019 romanialaisessa Poli Timișoarassa. Hän on pelannut myös kotimaassaan sekä lisäksi Ukrainassa, Latviassa, Valko-Venäjällä ja Kazakstanissa.
Țîgîrlaș on pelannut Moldovan maajoukkueessa 23 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin vuosina 2007–2017.
HMS Juno (F46)
Valmistus
Alus tilattiin 25. maaliskuuta 1937 osana vuoden 1936 laivasto-ohjelmaa nimellä HMS Jamaica Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Glasgow’sta, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 5. lokakuuta. Alus laskettiin vesille 8. joulukuuta nimellä HMS Juno, jotta alkuperäinen nimi voitiin antaa valmisteilla olevalle Colony-luokan risteilijälle. Alus valmistui 25. elokuuta 1939.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin J-luokasta muodostettuun 7. hävittäjälaivueeseen (14. hävittäjäviirikkö), jonka kotisatamana oli Immingham. Juno, HMS Jackal ja HMS Janus suojasivat 7. syyskuuta Britannian lähetystöhenkilökuntaa Berliinistä kotimaahan kuljettavaa Batavia IV:ää. Suojueena olleet alukset sijoitettiin Plymouthiin, jossa niiden tehtävänä oli suojata Kanaalin saattueita yhdessä Puolan laivaston hävittäjän ORP Gromin kanssa.
Alus joutui 7. joulukuuta 1939 partioidessaan Cromerin edustalla yhdessä HMS Jerseyn kanssa Saksan laivaston hävittäjien Z10 Hans Lody ja Z12 Erich Giese yllättämäksi, jolloin Jerseyihin osui torpedo vaurioittaen alusta pahoin.
Huhtikuussa 1940 alus osallistui laivueen mukana Norjan tapahtumiin ennen kuin laivue siirrettiin Plymouthiin Englannin kanaalin valvontatehtäviin.
Italian hallituksen 10. kesäkuuta 1940 antaman sodanjulistuksen jälkeen oli tarpeen vahvistaa Välimeren laivastoa, jolloin Juno siirrettiin yhdessä sisaralustena HMS Jervisin ja Januksen kanssa Välimerelle. Alus osallistui heinäkuussa 1940 Calabrian taisteluun ja maaliskuussa 1941 Matapanin taisteluun.
Juno joutui Italian ilmavoimien CANT Z.1007 -pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi ollessaan matkalla Välimeren laivaston mukana torjumaan Saksan joukkojen maihinnousua Kreetalle. Alus upposi 20. toukokuuta 1941 Kreetasta kaakkoon.
Kaulushaikalat
Kaulushaikalat (Hexanchiformes) on rustokaloihin kuuluva hailahko. Nykyään elävät lajit kuuluvat kahteen heimoon ja niitä tavataan valtameristä.
Heimot
Kaulushaikalojen fossiileita on löydetty ja vanhimmat niistä on ajoitettu keskiselle jurakaudelle. Tällaisia hävinneitä heimoja ovat muun muassa jurakaudelta paleoseenikaudelle elänyt Orthacontidae ja devonikautinen Mcmurdodontidae.
Nykyään elävät kaulushaikalat jaetaan yleensä kahteen heimoon kaulushaihin (Chlamydoselachidae) ja kidushaihin (Hexanchidae). Luokittelussa on vaihtelua ja toisinaan lahkoon luetaan kuuluvaksi myös kolmas heimo Notorynchidae tai kaulushait erotetaan omaksi lahkokseen Chlamydoselachiformes. Heimoihin kuuluu yhteensä viisi lajia.
Gustav Ucicky
Gustav Ucicky (6. heinäkuuta 1898 Wien, Itävalta – 27. huhtikuuta 1961 Hampuri, Länsi-Saksa ) oli itävaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja elokuvaaja. Hän oli Itävallan ja Saksan maineikkaita ohjaajia 1930-luvulta 1960-luvun alkuun. Hänen elokuvansa edustivat eri lajeja, mutta arvostetuimpia ovat hänen näytelmäelokuvansa.
Itävallassa syntynyt Ucicky on taidemaalari Gustav Klimtin aviottomaksi pojakseen tunnustama lapsi. Hänen prahalainen äitinsä, pyykkäri Maria Ucicky työskenteli Klimtin mallina.
Ala-Temmes
pienoiskuva|Kylällä sijaitseva Pehkosen tila on rakennettu todennäköisesti 1500- tai 1600-luvulla. pienoiskuva|Ansassilta Temmesjoen yli Alatemmeksessä. Ala-Temmes on Limingan kunnassa sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee valtatie 4:n varrella noin 10 kilometrin päässä Limingan keskustaajamasta ja noin 30 kilometrin päässä Oulusta. Kylä rajoittuu pohjoisessa Kedonperälle ja etelässä sekä idässä Tyrnävän kunnanrajalle. Kylän halki virtaa Temmesjoki. Jokivarsiasutuksen poikkeuksellisen komea ja vauras rakennuskanta ilmentää 1800­-luvun vaurasta pohjoispohjalaista talonpoikaisarkkitehtuuria. Esimerkiksi kylällä sijaitseva historiallinen Pehkosen tila on rakennettu todennäköisesti 1500- tai 1600-luvulla.
Tanssijan tie
Tanssijan tie on suomalaisen Esko Rahkosen kokoelma-albumi vuodelta 2002.
Ala-Temmes
Ala-Temmeksellä toimii vuonna 2006 perustettu kyläyhdistys, joka oli ensimmäisen kerran toiminut 1980-luvulla. Kyläyhdistyksen ensimmäinen projekti oli nuorisoseurantalon remontin loppuun saattaminen, ja kunnostus kylätaloksi. Kylällä toimii vuonna 1945 perustettu voimistelu- ja urheiluseura Ala-Temmeksen Vesa.
Ala-Temmeksessä ei ole enää nykyään kyläkauppaa. Kylällä toimii SEO-ketjun huoltoasema. Kylällä aiemmin on toiminut Limingan kunnan ylläpitämä vanhainkoti. Kylällä on Ala-Temmeksellä oli aiemmin oma koulu; Lakeuden koulu, joka suljettiin vuonna 2018 sisäilmaongelmien vuoksi. Kylän lapset siirtyivät käymään koulua Limingan keskustaajamassa sijaitsevalle Liminganlahden yhtenäiskoululle.
Kylästä lähtee tieyhteydet Ketunmaan kylään sekä seututie 827, joka johtaa viiden kilometrin päässä olevalle Tyrnävän kirkonkylälle, ja siitä edespäin Muhokseen.
Pyhän Markuksen kirkko (Belgrad)
thumb|Kirkkoa yöäaikaan. Pyhän Markuksen kirkko on ortodoksinen kirkkorakennus Serbian pääkaupungissa Belgradissa. Se sijaitsee Tašmajdanin puiston alueella, lähellä Serbian parlamenttitaloa. Kirkko rakennettiin vuosina 1931–1940 vuonna 1835 valmistuneen vanhemman kirkon paikalle. Serbialaisbysanttista tyyliä edustavan kirkon suunnittelusta vastasivat Peter ja Branko Krstić.
LaserActive
LaserActive on Pioneer Corporationin valmistama pelikonsoli, joka on julkaistu vuonna 1993.
Laite tukee Laserdisc-levyjä, CD-levyjä, LD-G karaokelevyjä sekä konsolipelejä. Optisten levyjen lisäksi laite tukee Sega Mega Drive ja PC Engine ROM-moduuleja erillisten laajennuksien avulla (PAC).
Miksotrofinen järvi
Miksotrofinen järvi on limnologiassa järvi, joka täyttää sekä dystrofisen että eutrofisen järven tunnusmerkit. Sitä voidaan myös kutsua dyseutrofiseksi järveksi erotukseksi dysoligotrofisesta järvestä, jossa ravinteita on hyvin vähän (oligotrofinen järvi). Tällä järven limnologisella tyypillä on merkitystä järven ekologisessa luokittelussa, koska eräät siinä menestyvät planktonit osaavat hyödyntää veden hiilivarastoja suoraan sekä hiilidioksidista että suoraan humuksesta.
Londicerin kirjapaino
Londicerin kirjapaino toimi Vaasassa vuosina 1776–1838. Se oli Vaasan ensimmäinen ja aikanaan Suomen ainoa maaseutukaupungin kirjapaino.
Kirjapainon perustaminen
Vaasan läänin maaherra Bror Cederström esitti vuonna 1776 kansliakollegiolle kirjapainoprivilegion myöntämistä Vaasaan kirjaltaja Georg Wilhelm Londicerille. Perusteina hän esitti maaherranviraston ja läänin muiden virkamiesten sekä Vaasan hovioikeuden painatustarpeet.
Strängnäsissä 25. tammikuuta 1745 syntynyt Londicer polveutui kolmikymmenvuotisen sodan aikana Ruotsin palvelukseen astuneesta skotlantilaisesta upseerista. Hän oli työskennellyt kuusi vuotta tukholmalaisen kirjanpainajan Petter Hasselbergin palveluksessa ja kolmatta vuotta latojaharjoittelijana Henric Fougtin omistamassa Kuninkaallisessa kirjapainossa.
Maaherra Cederström hankki Vaasan läänin säätyläisiltä, papistolta ja maistraateilta noin 12 000 kuparitaalarin suuruisen lainan kirjapainon varustamista varten. Kirjanpainaja osti tarpeelliset kirjakelajit ja muut työkalut ja Kustaa III myönsi tammikuussa 1777 Londicerille yksinoikeuden pitää kirjapainoa Vaasassa.
G. W. Londicerin kirjapaino ja sen tuotanto
thumb|[[Henrik Achrenius|Henrik Achreniuksen runomuotoisen satukokoelman kansilehti ja ensiaukeama vuodelta 1777.]] thumb|upright|Christfrid Gananderin satukokoelman kansilehti ja loppusivu vuodelta 1784. thumb|upright|Londicerin vuonna 1787 julkaisemien kirjainlajinäytteiden antiikva- ja kursiivimallit. Londicer saapui Vaasaan lokakuussa 1776 ja aloitti toimintansa ennen vuoden loppua painamalla lääninhallituksen kuulutuksia, hovioikeuden universaaleja ja verohintaluetteloja. Töitä oli kuitenkin liian vähän, minkä takia Londicer pyysi maaherra Cederströmiä hankkimaan hänelle luvan suomenkielisten virsikirjojen ja katekismusten kustantamiseen. Niiden painaminen oli kuitenkin Turun akatemian kirjapainon erioikeus, ja siksi pyyntö evättiin. Samoin kävi vuonna 1780, kun Londicer anoi oikeutta tuoda paperia ulkomailta ilman tullimaksuja.
Londicerin kirjapainossa oli ilmeisesti vain yksi painin, jota hän käytteli tilapäisen työvoiman avulla sen jälkeen kun kisälli Nils Johan Helsing oli matkustanut pois Vaasasta. Kirjakevarastoon kuului fraktuuraa yhdeksänä, schwabachia kolmena, antiikvaa kymmenenä ja kursiivia neljänä kokona. Somisteina käytettiin toisinaan vanhanmallisia sarjakoristeita ja vinjettejä.
Mór Jókai
thumb|265px|right|Mór Jókai thumb|265px|right| Mór Jókain patsas Móric Jókay [ˈmoːrit͡s ˈjoːkɒi] (kirjailijanimi Mór Jókai [ˈmoːr ˈjoːkɒi], Unkarin ulkopuolella myös Maurus, Suomessa aiemmin yleensä Mauri Jókai; 18. helmikuuta 1825 – 5. toukokuuta 1904) oli unkarilainen kirjailija, dramaturgi, toimittaja ja poliittinen aktivisti.
Podosinovets
Podosinovets on kaupunkimainen taajama, kaupunkikunta ja Podosinovetsin piirin hallinnollinen keskus Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Jugiin laskevan Pušmajoen suussa 454 kilometriä Kirovista luoteeseen. Kirovin ja Kotlasin väliseltä rautatieltä haarautuvan sivuradan pääteasema Podosinovets sijaitsee 12 kilometrin päässä Demjanovon taajamassa. Asukkaita on 4 100 henkeä (vuonna 2010).
Londicerin kirjapaino
G. W. Londicerin kirjapaino ja sen tuotanto
Kirjapainon kannattavuus oli alusta lähtien heikko, ja vuonna 1793 Londicer lopetti työnsä ja matkusti kirjanpainajaksi Linköpingiin. Vaasassa kirjapainolle oli kuitenkin tarvetta, ja Londicer palasi sinne viimeistään elokuussa 1795. Vuodesta 1801 lähtien hänellä oli palveluksessaan myös kisälli Carl Fredrik Söderberg. Kirjapainon tuotanto koostui Londicerin viimeisinä elinvuosina etupäässä virallisista julkaisuista ja erilaisten lomakkeiden kaltaisista tilapäispainatteista. Se kehittyi yhä selvemmin lääninkirjapainoksi, jollaiseksi se oli alun perin tarkoitettukin.
Podosinovets
Podosinovetsissa toimii metsätila, meijeri ja leipätehdas. Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, piirin keskuskirjasto, kulttuuritalo ja sairaala. Taajamassa on kotiseutumuseo, käsityötaiteen keskus ja toimiva Jumalansynnyttäjän kirkko.
Mór Jókai
Elämä
Móric Jókai (kirkonkirjan mukaan Jókay Móricz) syntyi Komáromissa (nykyään Komárno, Slovakia), Unkarin kuningaskunnassa, joka tuolloin kuului Itävallan keisarikuntaan. Hänen isänsä oli asianajaja, runollisuuteen taipuva József, joka edusti maalaisaatelisen Jókay-suvun ásvalaista haaraa. Móricin äiti oli Mária Pulay.
Kansalais- ja työväenopistot
thumb|Joensuun kansalaisopisto thumb|Heinäveden kirjasto ja kansalaisopisto Kansalaisopistot (joita joillakin paikkakunnilla kutsutaan työväenopistoiksi, aikuisopistoiksi tms.) ovat suomalaisia yleissivistävää aikuiskoulutusta (aikuiskasvatusta) tarjoavia oppilaitoksia, jotka saavat valtionosuutta vapaan sivistystyön lain (Laki vapaasta sivistystyöstä 21.8.1998/632) nojalla. Ne ovat kaikille avoimia, eikä niissä ole pääsyvaatimuksia kuten pääsykoetta.
Kansalaisopistoja on hieman alle kaksisataa. Opistojen toimintaa on jokaisen kunnan alueella. Opistojen toimintaan sekä opetukseen osallistuu vuosittain satoja tuhansia opiskelijoita ja opetustunteja opistoissa järjestetään vuosittain yli kaksi miljoonaa.
Opetustarjonta
thumb|Kansalaisopiston kokkauskurssi käynnissä Kansalais- ja työväenopistot tarjoavat monipuolista opetusta eri alueiden väestö- ja kieliryhmille. Opistojen opetustarjonnan painotuserot vaihtelevat paikkakunnittain, mutta usein tarjontaan sisältyy muun muassa taideaineita, käsityökursseja, kotimaisten ja vieraiden kielten kursseja, musiikkia, tietotekniikkaa, yhteiskunnallisia aineita, kirjallisuutta, kotitaloutta ja liikuntaa.
Opistot tarjoavat myös perusopetuksen ja lukion oppiaineita, taiteen perusopetusta, ammatillista lisäkoulutusta sekä avoimen yliopiston opetusta. Lukukausien mittaisten kurssien ohella useat opistot järjestävät myös intensiivi- ja verkkokursseja, monimuoto-opetusta sekä kesäkursseja.
Suomen suurin työväenopisto on Helsingin kaupungin suomenkielinen työväenopisto.
Opiskelu
Opiskelu on yleensä maksullista. Joissakin opistoissa on mahdollista ostaa erillinen vuosikortti tai opistopassi, joka oikeuttaa tiettyyn tai rajattomaan määrään kursseja valitun lukukauden aikana. Joihinkin tilaisuuksiin on erillinen ovimaksu. Materiaalimaksu on tarvittaessa erikseen, esimerkiksi kuvataiteissa. Tukea opiskeluun voi saada kunnilta: monet kunnat tukevat työttömien henkilöiden omaehtoista opiskelua opintoseteleillä tai alentamalla kurssimaksuja.
Kansalais- ja työväenopistojen kursseille ei ole varsinaisia ikärajoituksia, vaikka joissain opistoissa alaikärajaksi on asetettu 16 vuotta.
Historiaa
Suomalainen työväen- ja kansalaisopistotoiminta alkoi vuonna 1899, kun Tampereelle perustettiin Suomen ensimmäinen työväenopisto. Opistojen perustamiseen vaikutti tuolloin voimakkaasti työväen keskuudessa herännyt sivistystarve. Vielä vuosisadan vaihteessa työväen sivistystaso oli alhainen – vain harvat olivat käyneet edes kansakoulun. Sivistykselliset puutteet ja niiden luoma epätasa-arvoisuus olivat osa laajaa työväenkysymystä ja niihin vaikuttaminen nähtiinkin vähitellen yhä tärkeämmäksi tehtäväksi.
1900-luvun alussa laajentunut opistotoiminta näkyi aluksi lähinnä kaupungeissa ja suurilla teollisuuspaikkakunnilla. 1960-luvulla tilanne kuitenkin muuttui ja pian opistoja perustettiin myös varsinaiselle maaseudulle. Seuraavalle vuosikymmenelle tultaessa lähes jokaisessa kunnassa oli oma opisto.
Mór Jókai
Kouluun
Jókain kerrotaan olleen lapsena arka ja herkkä. Hänen taipumuksensa viittasivat taiteellisuuteen. Eläinpiirrokset olivat Jókaille luontevia, mutta kuuden vuoden ikäisenä hän sepitti ensimmäiset runonsa. Hänen isänsä käytti häntä lähikoulussa, ja hän luki jatkuvasti. Ystäviä hänellä ei tiettävästi ollut. Jókain ollessa yhdeksänvuotias hänet päätettiin lähettää kouluun Pozsonyyn (nyk. Bratislava, Slovakia), jotta hän itsenäistyisi ja oppisi saksaa. Komáromissa hän kävi keskikoulun, jonka jälkeen hän jatkoi kalvinistisessa koulussa Pápan kaupungissa. Siellä hän tutustui muun muassa myöhemmin romanttisena runoilijana maineeseen nousseeseen Sándor Petőfiin. Jokái kiinnostui Petőfin kanssa kirjallisuudesta.
Kansalais- ja työväenopistot
Historiaa
1990-luvulla opistojen toimintakulttuuri muuttui: syntyi alueopistoja, kun osa opistoista yhdistyi toisiinsa. Monissa opistoissa tapahtui myös henkilöstövähennyksiä ja kurssihintojen korotuksia.
Mór Jókai
Kouluun
Perheen isä kuoli Jókain ollessa 12-vuotias. Perhe toivoi hänen kouluttautuvan isänsä ammattiin, jonka takia hän suoritti opintojaan Kecskemétissä ja Pestissä (nyk. osa Unkarin pääkaupunkia Budapestiä). Asianajajana Molnárin toimistossa hänen taloudellinen asemansa oli turvattu.
Londicerin kirjapaino
Londicerin leski ja poika jatkavat toimintaa
Georg Wilhelm Londicer kuoli 7. tammikuuta 1804. Hänen leskelleen, kalastajantytär Anna Christina Sparmanille jäi seitsemän lasta, joista vanhin Carl Anton oli syntynyt Vaasassa 7. heinäkuuta 1786. Isänsä kuoleman jälkeen ylioppilastutkintonsa suorittanut Carl Anton kirjoittautui Turun akatemiaan, mutta opintojen sijaan hän jatkoi jo kouluaikana aloittamaansa kirjapainoharjoittelua. Vaasan kirjapainosta huolehti Londicerin leski, joka vuonna 1809 luovutti yrityksen edellisenä vuonna kirjanpainajaksi valmistuneelle pojalleen.
Mór Jókai
Ensijulkaisuja ja vallankumouksessa
Vuonna 1843 Jókai muutti Pestiin, missä hän vuonna 1844 julkaisi ensimmäisen draamansa Juutalaispoika. Jo tänä vuonna julkaistiin sanomalehdissä Jokáin pieniä novelleja ja poliittisluontoisia kirjoituksia. Mainittakoon, että samana vuonna julkaistiin hänen toverinsa Petőfin ensimmäiset runot. Jókain ensimmäinen romaani Hétköznapok (’Arkipäiviä’) alkoi ilmestyä Divatlap-nimisessä lehdessä ja julkaistiin kirjan muodossa vuonna 1846. Kirjallisuuskriitikot arvostivat tätä esikoisteosta. Jokái ymmärsi tämän jälkeen, että hänen alaansa oli eritoten romaanikirjallisuus. Jo vuonna 1847 Jókai olikin Életképek-nimisen kirjallisuusaikakauslehden päätoimittaja.
Jókai omaksui liberaalin poliittisen vakaumuksen ja osallistui Budassa ja Pestissä maaliskuussa 1848 puhjenneeseen vallankumoukseen. Samana vuonna hän meni naimisiin Róza Laborfalvin kanssa. Vallankumouksellista toimintaa harjoitettiin aluksi kynän voimin mutta myöhemmin myös asein, vallankumouksellisessa armeijassa. Jókai oli läsnä, kun Unkarin armeija sotaonnen käännyttyä lopulta antautui Világosin (nyk. Șiria, Romania) luona elokuussa 1849. Tappion jälkeen hän pysytteli jonkin aikaa piilossa vuoristossa, sillä voittajat olivat julistaneet hänelle kuolemantuomion. Suurimman poliittisen kiihkon mentyä ohitse hän palasi perheineen kotiinsa. Hänet vangittiin mutta vapautettiin pian. Vankilasta päästyään hän joutui kuitenkin tiukkaan poliisivalvontaan, ja häneltä kiellettiin myös kaunokirjallisten teosten kirjoittaminen, joskin nimimerkin Sajó turvin hän kiersi kieltoa.
Kirjallinen vaihe ja loppuelämä
Pian Jókai jo kirjoitti ahkerasti. Ensimmäinen romaani, joka toi hänelle mainetta, oli Erdély aranykora (”Transilvanian kulta-aika”, 1852). Kun Petőfi oli kohottanut kansanrunouden taiteelliselle tasolle, suoritti Jokái vastaavan työn tarinoihin nähden. Jokáin parhaimmiksi kehuttuja kirjoja ovat Egy magyar nábob (suom. Unkarilainen Nábob) ja sen jatko Kárpáthy Zoltán (1854). Näiden lisäksi tekijän rakkaimpiin teoksiin kuuluivat Az új földesúr (suom. Uusi tilanhaltija) ja Az Arany ember (suom. Onnen kultapoika). Kirjailija lienee saanut vaikutteita Émile Zolalta kuvatessaan naturalistisesti Budan ja Pestin alaluokan elämää. Asioiden värittämisen osalta häntä on verrattu sekä Victor Hugoon ja Émile Zolaan että Alexandre Dumas vanhempaan ja Jules Verneen.
Jokái itse on kertonut kirjoittamisestaan seuraavaa:
Asser Lindholm
Asser Lindholm (s. 31. maaliskuuta 1955) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen koripalloilija.
Mór Jókai
Kirjallinen vaihe ja loppuelämä
Kirjailijan täyttäessä viisikymmentä vuotta suoritettiin keräys, joka tuotti 200 000 kruunua ja jolla Jokáin vanhuus saatiin taloudellisesti turvatuksi. Róza-vaimon kuoltua vuonna 1886 Jókai asui yksin, mutta 1890-luvun lopulla hän tutustui näyttelijä Bella Nagyyn, jonka kanssa avioitui vuonna 1899. Tapausta pidettiin sensaationa. Jókai kuoli vuonna 1904, ja hänet haudattiin Budapestiin Kerepesin hautausmaalle.
Asser Lindholm
Lindholm aloitti pääsarjauransa pelaten yhden kauden Helsingin NMKY:ssä saavuttaen SM-hopeaa, minkä jälkeen hän pelasi Tapiolan Hongassa/Playhongassa kymmenen SM-sarjakautta. Hongassa Lindholm voitti Suomen mestaruuden vuonna 1979 ja Suomen cupin vuonna 1978. Lisäksi hän saavutti Hongassa kaksi SM-hopeaa, kaksi SM-pronssia ja yhden cup-hopean. Pääsarjauransa viimeisen kauden 1982–1983 Lindholm pelasi Tampereen Pyrinnössä. A-nuorten maaotteluista Lindholm pelasi 12 kappaletta 9,1 pisteen keskiarvolla. Urheilijanuransa jälkeen Lindholm on toiminut muun muassa toimitusjohtajana suorahakuun erikoistuneessa yrityksessä.
Londicerin kirjapaino
Londicerin leski ja poika jatkavat toimintaa
Kirjapainon tuotanto koostui Londicerin lesken ja pojan aikana edelleen pääosin viranomaisten julkaisuista, uskonnollisista pikkukirjasista ja tilapäispainatteista. Poikkeuksellisen suuria töitä olivat ruotsiksi (1816) ja suomeksi (1817) ilmestynyt käsikirja Yhteenveto niistä lain-säännöistä, asetuxista, plakateista, julistuxista, käskyistä ja päätöxistä, jotka saarna-stuoleista Suomen Suuren ruhtinanmaan kirkoisa, vuosittain ylösluettaman pitä sekä kaksiosainen ''Kongl. Wasa hof-rätts universaler och circulairer'' vuodelta 1821.
Mór Jókai
Aiheesta muualla
Novelleja
Londicerin kirjapaino
Londicerin leski ja poika jatkavat toimintaa
Vuonna 1819 painettu uskonnollinen kirjanen Bondehustrun Brita Gustafsdotters i Höglyckan uppenbarelse i Martii månad år 1815 aiheutti yllättäen Suomen suuriruhtinaskunnan ensimmäisen kirjanpainajaa vastaan nostetun sensuurijutun. Ilman Turun tuomiokapitulin lupaa julkaistu teos takavarikoitiin ja Carl Anton Londicer tuomittiin vuonna 1823 Vaasan kämnerinoikeudessa 96 hopearuplan suuruiseen sakkoon. Ylemmissä asteissa perinpohjaisesti käsitelty oikeusjuttu johti Ruotsin vallan aikaisen painovapauslainsäädännön rangaistusten tarkempaan määrittelyyn.
Kansalais- ja työväenopistot
Historiaa
2000-luvulle tultaessa tietotekniikan nopea kehittyminen ja yleistyminen on luonut toiminnalle uudenlaisia tehtäviä ja toiminta-alueita.
Demjanovo
Demjanovo on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Kirovin alueen Podosinovetsin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Jugjoen rannalla 10 kilometrin päässä Podosinovetsin piirikeskuksesta. Taajamassa on Kirovin ja Kotlasin väliseltä rautatieltä Panasjukissa haarautuvan 32 kilometrin pituisen sivuradan pääteasema Podosinovets. Asukkaita on 6 000 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1954 perustetun puunjalostuslaitoksen yhteyteen. Se on saanut nimensä lähellä sijaitsevan kylän mukaan. Rautatie valmistui vuonna 1959. Vuonna 1960 Demjanovo sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Talous perustuu puunhankintaan ja -jalostukseen. Taajamassa toimii piirin suurin teollisuuslaitos, kuitulevyä ja vaneria valmistava Poleko sekä maatalousyritys Podosinovski. Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto ja kaupunginsairaala.
Kansalais- ja työväenopistot
Laki vapaasta sivistystyöstä
Kansalais- ja työväenopistojen toimintaa määrittää laki vapaasta sivistystyöstä, jonka mukaan opistojen erityistehtävänä on vastata alueellisiin ja paikallisiin sivistystarpeisiin sekä tarjota mahdollisuuksia omaehtoiselle oppimiselle ja kansalaisvalmiuksien kehittämiselle. ”Vapaan sivistystyön tarkoituksena on elinikäisen oppimisen periaatteen pohjalta tukea yksilöiden persoonallisuuden  monipuolista kehittymistä ja kykyä toimia yhteisöissä sekä edistää kansanvaltaisuuden, tasa-arvon ja moniarvoisuuden toteutumista suomalaisessa yhteiskunnassa.”
Edunvalvonta
Kansalais- ja työväenopistojen ja niiden opiskelijayhdistysten edunvalvojana toimii Kansalaisopistojen liitto KoL - Medborgarinstitutens förbund MiF ry. Kansalaisopistojen liitto edustaa toiminnassaan koko opistokenttää ja toimii sen puolesta, että opistoja on koko maassa kattavasti ja että palvelut ovat tasapuolisesti kaikkien saatavilla. Liitto pyrkii vaikuttamaan päätöksentekijöihin niin, että opistotoimintaa pidetään peruspalveluna ja opistoille taataan riittävät resurssit.
Suurin osa kansalaisopistoista kuuluu liittoon.
Lapinkangas (Liminka)
Lapinkangas on kylä Limingan kunnassa. Kylä sijaitsee valtatien 8 ja kantatien 86 läheisyydessä. Limingan kirkonkylältä on matkaa noin viisi kilometriä.
Näyttelijä Leo Lastumäki (1927–2012) oli syntyjään Lapinkankaalta.
Pinjug
Pinjug on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Kirovin alueen Podosinovetsin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kirovin ja Kotlasin välisen rautatien varrella 242 kilometriä Kirovista luoteeseen. Matkaa Podosinovetsin piirikeskukseen on 50 kilometriä. Asukkaita on 2 500 henkeä (vuonna 2010).
Guillaume Jumiègeslainen
thumb|William Jumiègeslainen esittelee Normandian Historiaansa Vilhelm Valloittajalle.
Pinjug
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1899 perustetun rautatieaseman yhteyteen. Vuonna 1964 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Talous perustuu rautatieliikenteeseen ja metsätalouteen. Pinjugin puunhankintayritys teki konkurssin vuonna 2009. Palveluihin kuuluu keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja paikallissairaala.
Guillaume Jumiègeslainen
Guillaume Jumiègeslainen (Guillaume de Jumièges, William of Jumièges (lempinimi "Calculus"), k. noin 1071) oli normannien tärkeimpiä varhaisia historioitsijoita. Hän oli Jumiègesin luostarin munkki Rouenin lähellä ja kirjoitti historiallisia muistiinpanojaan vuodesta 1026. 1050-luvulla hän jatkoi Dudon työtä Normandian herttuoiden elämäkertojen kirjoittamiseksi. Työnsä hän sai päätökseen 1069 ja se tunnetaan nimellä Gesta Normannorum.
Serbske Nowiny
Serbske Nowiny on yläsorbin kielellä viidesti viikossa julkaistava sanomalehti. Lehteä alettiin julkaista vuonna 1920, mutta vuonna 1937 natsi-Saksassa se pantiin kieltoon. Vuonna 1947 sen julkaisua jatkettiin uudella nimellä Nowa Doba, ja vuonna 1990 lehden nimi muutettiin takaisin Serbske Nowinyksi. Sanomalehti toimii puolestapuhujana sorbeille kaksikielisellä Lausitzin alueella Saksassa edistäen sorbin kielen käyttöä ja kehitystä. Serbske Nowiny -lehteä julkaisee sorbinkielinen kustantamo Ludowe Nakładnistwo Domowina. Samainen kustantamo julkaisee myös Nowy Casnik -lehteä alasorbin kielellä.
Jug
Jug on toinen Vienanjoen alkujoista Vologdan ja Kirovin alueilla Venäjällä. Sen pituus on 574 kilometriä, valuma-alueen laajuus 35 600 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 35 kilometrin päässä joen suusta 292 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Pohjois-Venäjän selänteeltä, virtaa mutkitellen kohti pohjoista ja yhtyy Suhonaan Veliki Ustjugin lähellä. Jug jäätyy loka-joulukuussa ja vapautuu jäistä huhti-toukokuun vaihteessa. Virtaus vaihtelee voimakkaasti ja on suurimmillaan huhti-kesäkuussa. Korkean veden aikana Jug on liikennöintikelpoinen 361 kilometrin matkalla. Suurimmat sivujoet ovat Šarženga, Kitšmenga, Pušma ja Luza.
Jugin varrella sijaitsevat Nikolskin kaupunki, Kitšmengski Gorodokin ja Podosinovetsin piirikeskukset sekä Demjanovon kaupunkimainen taajama.
Podosinovetsin piiri
thumb|200px|Podosinovetsin piiri Kirovin alueen kartalla. Podosinovetsin piiri on kunnallinen itsehallintoalue Kirovin alueella Venäjällä. Alueen luoteisosassa sijaitsevan piirin pinta-ala on 4264,84 neliökilometriä. Asukkaita on 18 700 henkeä (vuonna 2010).
Podosinovetsin piirin on perustettu vuonna 1924. Kirovin alueeseen se on kuulunut vuodesta 1941 lähtien. Vuonna 1963 Podosinovetsin piiri yhdistettiin Lalskin piirin kanssa Luzan piiriksi, mutta seuraavana vuonna se erotettiin jälleen omaksi hallintoalueekseen.
Piiri rajoittuu pohjoisessa Kirovin alueen Luzan ja etelässä Oparinon piiriin sekä lännessä Vologdan alueeseen. Pohjois-Venäjän selänteen muodostamalla vedenjakajalla sijaitseva seutu kuuluu taigan keskivyöhykkeeseen. Pinta-alasta 75 % on metsää. Suurimmat joet ovat Jug ja sen sivujoki Pušma. Hyötykaivannaisiin kuuluvat savi, hiekka, sora ja turve.
Piiriin kuuluvat Podosinovetsin, Demjanovon ja Pinjugin kaupunkimaiset taajamat (kaupunkikunnat) sekä kahdeksan maalaiskuntaa: Jahrenga, Lundanka, Oktjabr, Pušma, Šolga, Štšotkino, Utmanovo ja Zaretšje. Hallinnollinen keskus on Podosinovets, josta on 454 kilometriä alueen pääkaupunkiin Kiroviin. Asutuskeskuksia on yhteensä 157. Kaupunkiväestön osuus on 67,2 %.
Seudun kautta kulkee Kirovin ja Kotlasin välinen rautatie, josta haarautuu sivurata Demjanovoon. Maantieyhteys Kiroviin kiertää Vologdan ja Kostroman alueiden kautta (630 kilometriä).
Talous perustuu metsäteollisuuteen. Suurin teollisuuslaitos on Demjanovossa toimiva Polekon puunjalostuslaitos. Lisäksi on pienimuotoista elintarviketeollisuutta. Maatalous tuottaa viljaa, maitoa ja lihaa.
Piirissä toimii 7 lastentarhaa, 12 koulua ja kaksi lasten luomistyön keskusta. Kulttuurilaitoksia ovat kolme lasten musiikkikoulua, kirjastolaitos, kulttuuri- ja kerhotalot, käsityötaiteen keskus, Podosinovetsin kotiseutumuseo sekä Lodeinon kylässä sijaitseva marsalkka Ivan Konevin kotimuseo. Podosinovetsissa on keskussairaala, Demjanovossa kaupunginsairaala sekä Pinjugissa ja Utmanovossa paikallissairaalat. Paikallislehtenä ilmestyy Znamja (”Lippu”). Nähtävyyksiin kuuluvat Jahrengan ja Šolgan kylien kirkot.
Viimeinen hieroglyfi
Viimeinen hieroglyfi on vuonna 1994 julkaistu kokoelma Clark Ashton Smithin novelleja. Novellit on valinnut ja esipuheen kirjoittanut Markku Sadelehto. Kokoelman tarinat ovat suomentaneet Ulla Selkälä ja Ilkka Äärelä. Mukana on 15 fantasianovellia, joista suurin osa kuuluu Zothique- tai Hyperborea-sarjoihin.
Vastaanotto
Aikakoneen arviossa Juhani Hinkkanen kuvaa Sadelehdon novellivalintoja ensiluokkaisiksi. Novellit ovat mieleenpainuvia ja kokoelma onkin parhaimmillaan, jos sen lukee pitkän ajan kuluessa muutama novelli kerrallaan. Hinkkasen mukaan Smithin tyyliä ”on moni yrittänyt jäljitellä mutta harva on siinä onnistunut”. Myös suomennos on kohtalainen, joskaan kääntäjät eivät täysin ole onnistuneet toisintamaan Smithin ”värikästä sanaryöpytystä”.
Jyrki Tudeer kirjoitti Spin-lehden arvostelussaan, että kokoelman arvot ovat ennen muuta historiassa. Smithin tarinankerronnasta puuttuu H. P. Lovecraftin ”kiehtova salamyhkäisyys”. Tudeer jää monen novellin kohdalla kaipaamaan jännitettä ja ennalta-arvaamattomuutta. Kokoelmassa on kuitenkin arvostelijaa kiehtovia novelleja: ”Laulavan liekin kaupunki”, ”Kuolleiden jumala”, ”Viimeinen hieroglyfi” ja ”Noitien Naat”.
Bolšelug
Bolšelug on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissa Venäjällä. Se sijaitsee Višerajoen rannalla 75 kilometriä Kortkerosista koilliseen. Kylässä on 750 ja kunnassa 1 200 asukasta (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1608. Sen venäjän- ja kominkielisten nimien merkitys on ’suuri niitty’. 1800-luvulla Bolšelugista tuli kirkonkylä. Sen asukkaista valtaosa on komeja.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Ivanovskajan (ven. Ивановская, komiksi Джиян, Džijan), Vylybin (ven. ja komiksi Выльыб) ja Zulebin (ven. Зулэб, komiksi Зулöб, Zulöb) kylät. Tärkein työnantaja on maatalous. Kunnassa toimii maatalousyritys Istok. Palveluja ovat Bolšelugin lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo ja kirjasto, Vylybin ja Zulebin alakoulut ja kerhotalot sekä Bolšelugin, Vylybin ja Zulebin ensiapuasemat. Nähtävyyksiin kuuluu 1900-luvun alussa rakennettu Bolšelugin kirkko.
Art house
Art house tarkoittaa seuraavia:
Palais Holnstein
thumb|300px|Palais Holnstein. Palais Holnstein on kulttuurihistoriallinen rakennus Münchenissä, Saksan Baijerissa. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti François de Cuvilliés. Rakennuksen rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1733, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1737. Rakennus rakennettiin Sophie Caroline von Ingenheimille, vaaliruhtinas Karl Albertin rakastajattarelle. Interiöörin koristelusta on vastannut saksalainen Johann Baptist Zimmermann. Vuodesta 1818 lähtien rakennus on toiminut Münchenin ja Freisingin arkkipiispan residenssinä.
Aiheesta muualla
48.14101°N, 11.57494°W
Ali Rial
Ali Rial (, s. 30. maaliskuuta 1980 Zemmouri) on algerialainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Rial edustaa Algerian pääsarjassa pelaavaa JS Kabylieta.
Seuraura
Rial siirtyi kaudella 2010–2011 JS Kabylien riveihin ja voitti heti avauskaudellaan Algerian cupin. Kaudella 2013–2014 Rial teki USM Algeria vastaan maalin puolesta kentästä. Kabylie hävisi ottelun maalein 3–2.
Maajoukkueura
Rial on ollut mukana Algerian maajoukkueessa vuodesta 2012 lähtien, mutta ei ole koskaan pelannut otteluakaan. Hänet valittiin Algerian kisajoukkueeseen vuoden 2013 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa Algerian kisat päättyivät alkulohkoon.
RMS Alaunia (1925)
RMS Alaunia oli Cunard Linen omistama höyrylaiva.
Valmistus
Laiva rakennettiin John Brown and Companyn telakalla Clydebankissa, jossa se laskettiin vesille 2. heinäkuuta 1925.
Apuristeilijä
Amiraliteetti lunasti aluksen 25. elokuuta 1939 muutettavaksi apuristeilijäksi, jolloin se aseistettiin kahdeksalla kuuden tuuman tykillä ja kahdella kolmen tuuman ilmatorjuntatykillä. Alus otettiin palvelukseen 27. syyskuuta, jolloin sen viirinumeroksi määrättiin F17.
Amiraliteetti osti aluksen 8. joulukuuta 1944, minkä jälkeen se 21. elokuuta 1945 mennessä muutettiin raskaaksi korjausalukseksi Britannian Tyynenmeren ja Itä-Intian laivastoja varten. Alus aseistettiin 20 Oerlikonin 20 millimetrin ilmatorjuntatykillä. Toisen maailmansodan päätyttyä alus oli Devonportissa konemiesten koulutuspaikkana, kunnes se myytiin romutettavaksi. Alus saapui 10. syyskuuta 1957 Blythiin romutettavaksi.
Päälliköt
Aluksen päälliköinä olivat:
Jan Lammers
Johannes "Jan" Lammers (s. 2. kesäkuuta 1956 Zandvoort, Alankomaat) on entinen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui yhteensä 41 kilpailuun saavuttamatta kuitenkaan yhtään pistettä. Hän ajoi myös sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa.
Ura
Voitettuaan Euroopan Formula 3 -mestaruuden vuonna 1978 Lammers sai kuljettajan paikan seuraavana vuonna kuninkuusluokassa Shadow-tallista. Paras saavutus kaudelta oli Kanadan GP:n yhdeksäs sija.
Kausina 1980 ja 1981 hän kilpaili ATS ja Ensign -talleista saavuttamatta ainuttakaan pistettä.
Kausi 1982 oli Lammersille pettymys, koska hän pääsi vain kertaalleen kilpailuun mukaan, mutta silloinkin oli tyytyminen keskeytykseen.
Lammers teki kymmenen vuoden tauon jälkeen paluun ykkösiin ajamalla kauden 1992 kaksi viimeistä kilpailua March -tallissa. Hänestä tuli samalla pisimmän tauon kahden kilpailun välillä pitänyt kuljettaja. Hänellä oli myös sopimus kaudelle 1993, mutta talli ajautui konkurssiin ennen sen alkua.
Lammers ajaa edelleen, mutta hän on myös toiminut Hollannin joukkuetallin päällikkönä A1 Grand Prix -sarjassa sekä voittanut FIA Sports Car -titelin vuonna 2003. Kaudesta 2017 alkaen Lammers on kilpaillut European Le Mans Series kestävyyskilpailuissa LMP2-luokassa Racing Team Nederlandin väreissä.
Junkers EF 128
pienoiskuva|Junkers EF 128 pienoismallin kuva.
Junkers EF 128 oli Junkersin suunnittelema yksimoottorinen suihkuhävittäjä. Koneesta oli kehitteillä toisen maailmansodan loppupuolella sekä yksipaikkainen päivä- että kaksipaikkainen yöhävittäjäversio. Projekti jäi lopullisesti suunnittelupöydälle yöhävittäjäversion peruutuksen yhteydessä maaliskuussa 1945.
Multikopteri
Rakenteellisesta näkökulmasta multikopterit ovat erittäin yksinkertaisia ilma-aluksia, sillä niissä käytetään usein kiinteälapakulmaisia potkureita, ja ilma-aluksen ohjaus tapahtuu moottorien kierroslukuja muuttamalla. Ilman jonkinlaista lennonvakautusta multikopterit ovat kuitenkin erittäin epävakaita. Vähimmillään multikopteri vaatii neljä gyroskooppia lentääkseen, mutta huomattavasti vakaampi lento saavutetaan, kun käytetään mikrokontrolleripohjaista lennonohjainta, joka hyödyntää gyroskoopin lisäksi kiihtyvyysanturia (akselometriä). Tätä kehittyneimmät lennonohjaimet ovat useimmiten autopilotteja, ja pystyvät lentämään ilma-alusta täysin itsenäisesti. Ne hyödyntävät useiden eri antureiden (kuten GPS, paine tai kompassi) tuottamaa dataa kopterin paikallaan pitämiseen, jolloin se voidaan saada pysymään muutamien neliömetrien alueella tuulisissakin olosuhteissa.
Historia
Multikopterien historia juontaa juurensa ilmailun alkuvuosikymmeniin. Ensimmäinen miehitetty multikopteri, neliroottorinen Breguet-Richet Nro. 1 nousi ilmaan 1907, ja sitä pidetäänkin usein myös ensimmäisenä ihmisen ilmaan nostaneena pyöriväsiipisenä ilma-aluksena. Heli- ja multikopterit jäivät muutamia harvinaisia yrityksiä lukuun ottamatta suunnittelupöydille niiden teknisten haasteiden takia ennen 30- ja 40-lukujen vaihdetta, jolloin rakennettiin ensimmäiset käyttökelpoiset kopterit. Pyöriväsiipisten ilma-alusten edut huomattiin toisen maailmansodan aikana, kun sekä akselivalloilla että liittoutuneilla oli käynnissä erilaisia heli- ja multikopterien kehitykseen tähdänneitä projekteja. Näistä projekteista suurin osa jäi toteutumatta, mutta muutama pääsi rajoitettuun tuotantoon ja käyttöön saakka. Saksalainen kaksiroottorinen Focke-Achgelis Fa 223 oli multikoptereista menestynein, sillä tyypin 20 koneyksilöä pääsivät sodan aikana myös rajoitettuun sotilaskäyttöön.
Saksalaiset olivat Fa 223:n lisäksi ehtineet suunnitella ennen sodan loppua muun muassa raskaamman kaksiroottorisen Fa 284 ja neliroottorisen Fa 325 –multikopterin. Sodan jälkeen liittoutuneet saivat käsiinsä saksalaisten jälkeensä jättämät heli- ja multikopterit, jotka purettiin ja kuljetettiin eri voittajavaltioiden lentokoneteollisuuden analysoitaviksi. Sotasaaliiksi saatujen Fa 223 –kopterien pohjalta suunniteltiin ja rakennettiin sotaa seuranneina vuosina muun muassa tšekkoslovakialainen VR-1 ja ranskalainen SNCASE SE 3000.
1960-luvun lopulla neuvostoliittolainen Mil kehitti maailman suurimman helikopterin, kaksimoottorisen Mi-12:sta, joka voidaan luokitella myös multikopteriksi. Kopterin voimansiirto muistutti käytännössä hyvin paljon 1930- ja 40-lukujen saksalaisia ja venäläisiä kaksiroottorisia, ja voi hyvin olla että neuvostoliittolaiset helikopterisuunnittelijat olisivat ottaneet siihen vaikutteita Tempelhofin lentokentältä sotasaaliiksi saaduista Fa 223 –koptereista.
Konfiguraatioita
Lähde:
Paul Levi
thumb|225px Paul Levi (11. maaliskuuta 1883 Hechingen – 9. helmikuuta 1930 Berliini) oli saksalainen lakimies ja vasemmistopoliitikko, joka toimi Saksan kommunistisen puolueen (KPD) johtajana vuosina 1919–1921. Häntä on pidetty Rosa Luxemburgin aatteellisena seuraajana. Ajauduttuaan erimielisyyksiin muun puoluejohdon kanssa Levi syrjäytettiin ja erotettiin KPD:stä keväällä 1921. Hän palasi myöhemmin takaisin sosiaalidemokraatteihin.