cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vety
Vety on jaksollisen järjestelmän ensimmäinen alkuaine. Sen kemiallinen merkki on H. Vety on epämetalli, mutta jaksollisessa järjestelmässä se on sijoitettu ensimmäiseen pääryhmään yhdessä alkalimetallien kanssa. Vedyn elektronit nimittäin jakautuvat energiatasoille samalla tavoin kuin alkalimetalleillakin yleensä: sillä on vain yksi elektroni, joka on siis sen valenssielektroni. Normaalissa ilmanpaineessa huoneenlämmössä vety on väritön, hajuton ja mauton, tulenarka, ilmaa huomattavasti kevyempi kaasu, joka esiintyy luonnossa kaksiatomisina molekyyleinä (H2). Vedyn sulamispiste on −259 °C ja kiehumispiste on −253 °C (n. 14 ja 20 K). Vedyn moolimassa IUPACin standardin mukaisesti on [1,00784; 1,00811] g/mol.
Tunnetuin vety-yhdiste on vesi, jonka molekyylikaava on H2O. Keveydestään huolimatta vesi esiintyy huoneenlämpötilassa nesteenä, mikä johtuu vesimolekyylien välisistä vetysidoksista. Vedellä on korkea kiehumispiste, mikä on tehnyt mahdolliseksi nykyisen kaltaisen elämän syntymisen. Vetyä on maapallolla eniten nimenomaan vesimolekyyleissä, ja sitä on maapallon maankuoren kokonaismassasta 0,14 %. Vety on maailmankaikkeuden yleisin alkuaine, ja se toimii tähtien polttoaineena niissä tapahtuvissa fuusioreaktioissa.
Esiintyminen
250px|thumb|left|NGC 604 on suurikokoinen ionisoituneesta vedystä koostuva alue [[Kolmion galaksissa]]
Maailmankaikkeudessa
Metallinen vety on ainakin teoriassa mahdollinen suuressa paineessa kuten suurten planeettojen ytimissä, esimerkiksi Jupiterissa. On yritetty tosin saada aikaan kokeellisesti suprajohtavaa vetyä myös laboratorio-olosuhteissa alentamalla vaadittavaa painetta tuottamalla litium- ja natriumhydridejä.
Maapallolla
Maapallolla vety on kymmenenneksi yleisin alkuaine, joten se on selvästi harvinaisempaa kuin muualla maailmankaikkeudessa. Vedyn keveyden vuoksi sen osuus Maan kokonaismassasta on vain 0,9 prosentin luokkaa ja maankuoren massasta vieläkin vähemmän, noin 0,15 %. Universumin massasta vedyn osuuden on arveltu olevan jopa 73 %. Vapaana alkuaineena vety on maapallolla harvinainen, ja se esiintyy lähes aina sitoutuneena kemiallisiksi yhdisteiksi. Tulivuorenpurkauksissa ja öljynporauksen yhteydessä saattaa kuitenkin vapautua pieniä määriä vetykaasua.
Suurin osa maapallolla esiintyvästä vedystä on sitoutuneena veteen, joka on vedyn ja hapen yhdiste. Muita luonnossakin esiintyviä epäorgaanisia vety-yhdisteitä ovat muun muassa maaperässä esiintyvät ammoniumsuolat.
Vetyä esiintyy myös lähes jokaisessa orgaanisessa yhdisteessä. Hiilivedyissä on vain hiili- ja vetyatomeja. Muissakin orgaanisissa yhdisteissä osa vetyatomeista on sitoutunut yleensä suoraan hiiliatomiin, mutta osa esimerkiksi happiatomiin, kuten alkoholeissa ja karboksyylihapoissa, tai typpiatomiin kuten amiineissa. Monimutkaisempia hiiltä, vetyä ja muitakin alkuaineita sisältäviä orgaanisia yhdisteitä ovat esimerkiksi sellaiset biologisesti tärkeät aineet kuin proteiinit, rasvat ja hiilihydraatit sekä myös DNA.
Vetyä on sitoutuneena myös fossiilisissa polttoaineissa, joista maaöljy ja maakaasu ovat pääosin hiilivetyjä. Myös kivihiilen huokosissa on yleensä metaania (kaivoskaasua), joka on yksinkertaisin hiilivety.
Isotoopit
Vetyä esiintyy luonnossa kolmena isotooppina: 1H, 2H ja 3H. Laboratorioissa on kuitenkin pystytty syntetisoimaan myös muita vedyn isotooppeja, joita ovat 4H, 5H, 6H ja 7H. Ne ovat hyvin epävakaita, eikä niitä esiinny luonnossa.
Orto- ja paravety
Useampiatomisilla molekyyleillä voi olla niin kutsuttuja spin-isomeerejä. Vedyllä niitä on kaksi: orto- ja paravety. Niiden olemassaolon havaitsi R. Mecke vuonna 1924 spektroskooppisesti, ja Werner Heisenberg selitti ne kvanttimekaniikan avulla vuonna 1927. Ortovedyssä vetymolekyylin atomien spinit ovat toisiinsa nähden samansuuntaiset ja paravedyssä vastakkaiset. Näiden isomeerien fysikaalisissa ominaisuuksissa on eroja, ja niiden sulamis- ja kiehumispisteet, höyrystymislämmöt ja lämpökapasiteetit eroavat toisistaan. Esimerkiksi ortovedyn kiehumispiste on 0,24 °C korkeampi kuin paravedyllä. Myös vety-yhdisteillä, kuten vedellä on orto- ja paraisomeerinsä.
Huoneenlämpötilassa vedystä 75 % on ortomuodossa ja loput on paravetyä. Nestemäisessä vedyssä paramuoto on sen sijaan vallitseva, koska se on silloin stabiilimpi, ja absoluuttisessa nollapisteessä kaikki vety on paravetynä. Orto- ja paravety ovat kineettisessä tasapainossa. Ortovety voi muuntua para-isomeerikseen. Muuntuminen on eksotermistä eli lämpöä vapauttavaa, minkä vuoksi vetykaasua haihtuu säilytyspulloistaan. Häviön minimoimiseksi vetykaasu johdetaan nesteytysvaiheessa vesipitoisen rauta(III)oksidin lävitse. Rauta(III)oksidi, platina, palladium tai typpimonoksidi toimivat katalyytteinä ja muuntavat ortovedyn paravedyksi.
Sijainti jaksollisessa järjestelmässä
thumb|375px|Jaksollinen järjestelmä, jossa vety on sijoitettu IUPACin suosituksen mukaisesti keskelle. Vakiintuneen käytännön mukaan vety sijoitetaan jaksollisessa järjestelmässä ensimmäiseen eli alkalimetallien sarakkeeseen. Vety kuitenkin poikkeaa monella tavalla muista ryhmään kuuluvista alkuaineista: esimerkiksi se ei reagoi veden kanssa kuten litium, natrium tai kalium, ja sitä pidetään yleensä epämetallina. Kemialliselta kannalta vedyllä kuitenkin on myös metallimaisia ominaisuuksia kuten positiivinen hapetusluku. Joskus vety on sijoitettu halogeeneihin eli 17. ryhmään, koska vedyn rakenne on lähellä halogeenien rakennetta eli yhden elektronin päässä täydestä elektronikuoresta. IUPAC suosittelee nykyään vedyn sijoitettavaksi niin, että se on ensimmäisen jakson alkuaineena jaksollisen järjestelmän ylimmällä rivillä, taulukon keskellä niin ettei se kuulu mihinkään pääryhmistä. Vedyn tavallisin hapetusluku on +I, mutta muutamat metallit voivat yhtyä vedyn kanssa hydrideiksi, joissa sen hapetusluku on poikkeuksellisesti −I. Vedyn ionisoitumisenergia on noin 1 310 kJ/mol, siis paljon suurempi kuin varsinaisilla alkalimetalleilla, joilla se on noin 400–500 kJ/mol. Tässä suhteessa vety muistuttaa enemmänkin halogeeneja. Myös vedyn elektronegatiivisuus on paljon suurempi kuin varsinaisten alkalimetallien.
Vetyä yhdistää alkalimetalleihin kuitenkin sen alhainen elektroniaffiniteetti, toisin sanoen energia, joka vapautuu tai sitoutuu, kun kaasumaisessa muodossa olevan alkuaineen atomiin lisätään yksi elektroni. Vedyn elektroniaffiniteetti on 73 kJ/mol eli vetyyn sitoutuu energiaa 73 kJ/mol. Muilla alkalimetalleilla vastaava arvo on 46–60 kJ/mol ja halogeeneilla se on −270 – −349 kJ/mol. Yhdistävänä tekijänä on myös se, että vedyn uloin atomiorbitaali on alkalimetallien tapaan s-orbitaali, mutta halogeeneilla uloin orbitaali on p-orbitaali.
Reaktiivisuus
Vety esiintyy kaksiatomisena molekyylinä, joka on tavallisissa lämpötiloissa hyvin pysyvä, eikä kovin reaktiivinen. Tämä johtuu osittain vetymolekyylin vetyatomien välisen kovalenttisen sidoksen suuresta sidosenergiasta, joka on 436 kJ/mol. Molekyylin hajottamiseen tarvitaan suuri määrä energiaa, eivätkä kaikki vetymolekyylit ole hajonneet vetyatomeiksi edes yli 4 700 °C:n lämpötilassa. Hapen ja halogeenien kanssa se kuitenkin reagoi hyvin voimakkaasti, jopa räjähdysmäisesti, muodostaen vettä tai vetyhalogenideja.
Atomaarinen vety sen sijaan on hyvin reaktiivista. Se on voimakas pelkistin, joka pelkistää jopa natriummetallia natriumsuoloista, ja erityisen voimakkaasti se reagoi halogeenien ja muiden voimakkaiden hapettimien kanssa. Siksi atomaarista vetyä ei esiinny luonnossa vapaana.
Sidokset
250px|thumb|Kaavakuva nestemäisen veden molekyyleistä. Punaiset tikut kuvaavat happea ja valkoiset vetyä. Vety muodostaa hapen kanssa vetysidoksia (sidosten pituudet sinisellä). Veden poikkeuksellisen korkeat sulamis- ja kiehumispisteet johtuvat vetysidoksista.
Vety muodostaa itsensä ja muiden alkuaineiden kanssa kovalenttisen sidoksen, koska vedyn elektronegatiivisuus on korkea 2,1. Vety muodostaa niin sanotun σ-sidoksen eli yksinkertaisen sidoksen. Sidos on pyörähdyssymmetrinen: vety pystyy pyörimään sidoksen suhteen ilman, että sidos katkeaa. Hybridisaatiomallissa vety on poikkeus siinä mielessä, että vedyn atomiorbitaali ei hybridisoidu muun orbitaalin kanssa.
Vety on olennaisessa osassa myös vetysidoksen synnyssä molekyylien välille. Vetysidos on vahvin heikko sidos, joka syntyy poolisessa molekyylissä olevien vedyn ja hapen, typen tai fluorin (N, O, F) välille. (Molekyylin vety muodostaa vetysidoksen toisen molekyylin N, O, F-atomin kanssa.) Yhdisteillä, joilla esiintyy vetysidoksia, on poikkeuksellisen korkea sulamis- ja kiehumispiste. Tämä johtuu vetysidosten voimakkuudesta. Erityisen korkea sulamis- ja kiehumispiste on vedellä, sillä vesimolekyyli muodostaa neljä vetysidosta. Elämän kannalta veden korkea sulamis- ja kiehumispiste ovat elintärkeitä.
Hapot ja emäkset
Happo ja emäs on Brønsted–Lowry-teoriassa määritelty siten, että happo on aine, joka luovuttaa positiivisen vetyionin (H+) eli protonin emäkselle. Emäs taas on aine, joka vastaan­ottaa vetyionin hapolta. Happamat vesiliuokset syntyvät, kun happo luovuttaa yhden protonin vedelle, jolloin liuokseen syntyy oksoniumioneja (H3O+). Oksoniumionit aiheuttavat liuoksen happamuuden. Emäksiset vesiliuokset syntyvät, kun emäs reagoi veden kanssa muodostaen hydroksidi-ioneja (OH−). Happamuus tai emäksisyys riippuu liuoksessa olevien oksonium- ja hydroksidi-ionien lukumäärästä.
Vedyn yhdisteet
Vedyn binäärisiä yhdisteitä kutsutaan hydrideiksi ja ne voidaan jakaa sidostenperusteella kolmeen luokkaan kovalenttiset, ionisidokselliset ja metalliset yhdisteet. Kovalenttisia yhdisteitä ovat vedyn ja muiden epämetallien yhdisteet, kuten ammoniakki, vesi ja vetyhalogenidit. Näistä monet ovat olomuodoltaan huoneenlämpötilassa kaasuja.
Ionisidokselliset hydridit sisältävät anionina hydridi-ionin (H−). Näitä vety muodostaa elektropositiivisten alkali- ja maa-alkalimetallien kanssa. Ionisidokselliset hydridit reagoivat kiivaasti veden kanssa vapauttaen vetykaasua esimerkkinä natriumhydridin reaktio
Siirtymämetallien ja lantanoidien sekä aktinoidien kanssa vety muodostaa metallisia hydridejä. Metallisille hydrideille tyypillistä on metallimainen kiilto ja sähkönjohtokyky. Näissä yhdisteissä vety pienikokoisena pääsee diffundoitumaan metallihilaan ja muodostaa niin kutsuttuja välisijayhdisteitä. Nämä ovat useimmiten koostumukseltaan epästoikiometrisiä ja rakenteeltaan monimutkaisia. Metallisen hydridiin perustuu eräiden metallien tutkiminen vedyn varastointitapana, koska ne lämmitettäessä vapauttavat vedyn. Esimerkiksi platina pystyy näin sitomaan vetyä jopa 900 kertaa oman tilavuuteensa nähden. Vedyn varastoimiseen tutkitaan myös metalliseoshydridejä esimerkiksi lupaavimmiksi ovat osoittautuneet TiNi2- ja LaNi2-seokset.
Tärkeitä epäorgaanisia vety-yhdisteitä ovat esimerkiksi vesi, kaikki epäorgaaniset hapot, ammoniakki ja natriumhydroksidi.
Vedyn löytäminen
Sveitsiläistä, 1500-luvulla elänyttä alkemistia Paracelsusta pidetään ensimmäisenä vedyn havaitsijana. Liuottaessaan rautaa rikkihappoon hän huomasi kehittyvän kaasua, jota hän kuvaili sanoin ”ilmaa nousee ja hajoaa kuin tuuli”. Paracelsus ei ollut varma, mitä oli tuottanut, eikä hän myöskään selvittänyt vedyn ominaisuuksia. Vuonna 1670 englantilainen Robert Boyle tuotti vetyä sekoittamalla rautaviilajauhoa laimeaan suolahappoon ja rikkihappoon. Boyle kuvasi vetyä tulenaraksi kaasuksi, jonka vertaista hän ei ollut koskaan aiemmin havainnut, ja nimitti sitä ”Marsin palavaksi liuokseksi”. Boyle huomasi syntyneen kaasun palavan ainoastaan, jos ilmaa oli saatavilla. Hän myös havaitsi, että palamisessa kului ilmaa ja palamistuotteet painoivat enemmän kuin palaneet aineet.
Puhdasta vetyä valmisti ensimmäisenä englantilainen kemisti-fyysikko ja Britannian rikkaimpiin kuulunut Henry Cavendish vuonna 1766 antamalla raudan reagoida laimean rikkihapon kanssa. Hän itse ei kuitenkaan uskonut löytäneensä vetyä, vaan oletti sen olevan flogistonia. Hän arveli kaasun lähtevän metallista eikä haposta, ja käytti siitä nimeä ”metallien palava ilma”. Tutkimuksissaan Cavendish havaitsi vedyn ja ilman seoksen räjähtävän, ja hän päätti myös laskea vedyn tiheyden. Laskelmissaan hän pääsi lopputulokseen, että vety on keveämpää kuin ilma. Tutkittuaan räjähdyksessä tiivistynyttä pisaraa hän totesi sen olevan vettä. Tämän vuonna 1781 tehdyn kokeen ansiosta hän tuli todistaneeksi Aristoteleen ja muiden antiikin luonnonfilosofien olleen väärässä, kun nämä väittivät veden olevan alkuaine.
Cavendishia pidetään vedyn löytäjänä, mutta nimen sille antoi ranskalainen kemisti Antoine Lavoisier. Lavoisier todisti vuonna 1783, että vesi sisältää Cavendishin aiemmin löytämää ”palavaa ilmaa” ja happea. Lavoisier antoi vedylle nimen hydrogène. Nimen lähtökohtana ovat kreikankieliset sanat ὕδωρ (hydor, vesi) ja γίγνομαι (gignomai, muodostaa, synnyttää) eli vedenmuodostaja. Nimi tulee vedyn palamisreaktiosta, josta syntyy reaktiotuotteena vettä. Myös suomenkielinen sana vety viittaa veden muodostamiseen; se esiintyi ensimmäisen kerran kirjakielessä vuonna 1851.
Kylmätutkimus
Vielä 1900-luvun alussa vedylle oli keksitty vain muutamia käyttökohteita: sitä käytettiin niin sanotuissa kalkkivaloissa, jotka olivat teatterien parrasvaloja, ja ilmalaivojen täyttökaasuna.
Kryogeniikka eli matalien lämpötilojen tutkiminen alkoi vuoden 1880 tienoilla. Ranskalainen kaivosinsinööri Louis Cailletet ilmoitti vuonna 1877 havainneensa nestemäisiä happipisaroita. Muutamaa päivää aiemmin sveitsiläinen fyysikko Raoul Pictet oli ilmoittanut myös onnistuneensa hapen nesteyttämisessä, mutta eri tavalla. Matalien lämpötilojen tutkimus oli 1900-luvun vaihteessa hyvin kallista, ja vain harvat yliopistot kykenivät tarjoamaan tarvittavia laboratorio-olosuhteita. Hapen nesteyttämisen jälkeen alkoi kansainvälinen kilpailu siitä, kuka onnistuisi ensimmäisenä vedyn nesteyttämisessä. Kilpailua käytiin lähinnä Euroopassa, sillä suurin osa fyysikoista oli siihen aikaan eurooppalaisia. Kilpailu oli riitojen ja prioriteettikysymysten värittämää alusta alkaen, ja hätäiset tulokset olivat tavallisia arvovallasta kilpailtaessa. Ensimmäisenä onnistui vuonna 1898 skotlantilainen kemisti James Dewar, jonka työtä helpotti hänen aiempi keksintönsä vakuumikryostaatti eli termospullo. Termospullo johtaa huonosti lämpöä, koska siinä on kaksi hopeoitua lasiseinää, joiden välissä on tyhjiö. Dewar käytti sitä pitääkseen hyvin kylmät nesteet kylminä ja onnistui valmistamaan nestemäistä vetyä yhteensä 20 millilitraa. Sen jälkeen Dewar halusi valmistaa kiinteää vetyä, missä hän onnistuikin jo seuraavana vuonna.
Rooli atomimallin kehittymisessä
pienoiskuva|Vedyn emissiospektri näkyvän valon aallonpituudella. Emissioviivoja vastaavat aallonpituudet muodostavat [[Balmerin sarjan.]] Vety on 1900-luvulla kehittyneen atomimallin keskeisin alkuaine, sillä se on rakenteeltaan niistä yksinkertaisin. Vetyatomin ytimessä on yksi protoni, jota kiertää alimmalla energiatasolla yksi elektroni. Vedyn yksinkertaisen rakenteen ansiosta vedyn tuottamaa spektriä ja spektrissä näkyviä spektriviivoja oli helppo tutkia.
Valon hajaantuminen spektriin on tunnettu jo keskiajalta asti. William Wollaston tutki vuonna 1802 Auringon spektriä ja havaitsi siinä muutamia pieniä tummia viivoja, mutta hän luuli niitä värien rajoiksi eikä kiinnittänyt asiaan sen enempää huomiota. Kaksitoista vuotta myöhemmin Joseph von Fraunhofer havaitsi Auringon spektriä tutkiessaan satoja viivoja, ja tutkiessaan Kuun ja planeettojen heijastaman valon spektriä hän totesi niidenkin spektreissä esiintyvän samoja viivoja. Hän havaitsi niitä myös tähtien spektreissä, mutta niiden paikka ja voimakkuus poikkesivat toisistaan. Fraunhoferin havainnot osoittivat, että spektriviivat liittyivät valonlähteen ominaisuuksiin.
Spektroskopian perusperiaatteet loivat 1850-luvun lopulla Robert Bunsen ja Gustav Kirchhoff. Johann Balmer keksi vuonna 1885 yksinkertaisen kaavan, jonka avulla voitiin laskea vedyn spektriviivojen aallonpituudet. Samanlaisia kaavoja yritettiin kehitellä muillekin alkuaineille, mutta mitään yhtenäistä kaavaa, jota kaikki alkuaineet noudattaisivat, ei pystytty rakentamaan. Spektriviivojen syytä ei myöskään osattu vielä selittää tyhjentävästi.
Niels Bohr kuitenkin kykeni selittämään omalla atomimallillaan vedyn spektriviivat. Bohrin mukaan elektronit kulkevat tietyillä radoilla atomin ytimen ympärillä, mutta ne pystyvät myös siirtymään korkeammalle tai alemmalle energiatasolle. Kun elektroni absorboi fotonin, elektroni siirtyy ylempään energiatilaan, jos sen absorboima energia on sama kuin kahden energiatilan vaatimien energioiden erotus. Atomin sanotaan virittyneen. Tämän seurauksena havaitsijaa kohti tuleva säteily heikkenee sellaisilla aallonpituuksilla, jotka vastaavat perustilan ja viritystilojen energioiden erotuksia. Spektriin ilmestyy joukko tummia viivoja, absorptioviivoja. Emissioviivoja eli kirkkaita viivoja tumman pohjan päällä esiintyy kaasuilla. Tavallisesti tutkittavat kaasut ovat hyvin kuumia, jolloin ne ovat virittäytyneitä. Viritystila ei kuitenkaan kestä kauan, ja elektroni siirtyy alemmalle energiatasolle luovuttaen fotonin. Tämä havaitaan emissioviivana. Bohrin malli kykeni ensimmäistä kertaa selittämään vedyn spektriviivat.
Valmistus
thumb|250px|Laitteisto, jota käytetään tuotettaessa vetyä elektrolyyttisesti Vetyä valmistetaan teollisuudessa usealla tavalla. Pääasiallisesti käytettyjä tapoja on viisi:
1) Vetyä voidaan valmistaa maakaasusta tai maaöljystä sekä vesihöyrystä katalyytin, joka on usein nikkeliä, läsnä ollessa. Reaktiossa syntyy hiilimonoksidia ja vetyä, ja se tapahtuu 800–1 000 °C:n lämpötilassa ja 10–50 ilmakehän paineessa. Suurin osa teollisesti tuotetusta vedystä valmistetaan tällä tavoin metaanista. 2) Hehkuvan hiilen joukkoon johdetaan vesihöyryä, jolloin syntyy hiilimonoksidin ja vedyn seos, niin kutsuttua vesikaasua. 3) Vety voidaan erottaa vesikaasusta tai vesikaasu johtaa katalyyttiä sisältävän putken läpi noin 400 °C:n lämpötilassa. Putkessa hiilimonoksidi reagoi vesihöyryn kanssa, jolloin muodostuu vedyn ja hiilidioksidin seos. 4) Vetyä muodostuu myös maaöljyn sisältämien hiilivetyjen krakkauksessa. Lisäksi muodostuu alkuaine hiiltä.
5) Vetyä voidaan valmistaa myös vedestä elektrolyysillä :
Suuressa mittakaavassa vedyn tuottaminen elektrolyyttisesti ei ole taloudellisesti kannattavaa, koska sähköenergia on kallista. Korkean lämpötilan elektrolyysi saattaa muuttaa tätä tilannetta varsinkin jos primäärienergialähteeksi saadaan erittäin korkean lämpötilan reaktori, kaksoisfluidireaktori tai muu edullinen korkean lämpötilan energialähde.
6) Epäjalon metallin reagoidessa jonkin hapon kanssa syntyy suolaa ja samalla vety vapautuu, esimerkiksi:
7) Vetyä on laboratoriossa valmistettu myös fotolyysin avulla hajottamalla vettä galliumnitridin ja auringonvalon avulla.
Käyttö
Vetyä käytetään 2000-luvun alussa eniten kemianteollisuudessa, kun kidevedetöntä ammoniakkia tehdään osana lannoitteiden valmistusprosessia. Valmistus tapahtuu Haber–Bosch-menetelmällä, jossa vety ja typpi yhdistyvät ammoniakiksi.
Toinen huomattava käyttäjä on öljynjalostus, jossa vedyn avulla voidaan kasvattaa hiilivetyjen vety–hiilisuhdetta ja saada ne palamaan puhtaammin. Muita käyttökohteita ovat muun muassa oksidien poisto rautamalmeista, rikin poisto öljystä ja metanolin valmistus hiilimonoksidista. Yhteensä vetyä käytetään noin 50 miljoonaa tonnia vuodessa, ja kulutus kasvaa nykyisin noin 4–10 % vuodessa.
Suuria määriä vetyä käytetään myös tyydyttymättömien kasvirasvojen kovettamiseen vedyttämällä. Vety liittyy tyydyttymättömien rasvojen kaksoissidoksiin, jolloin niistä tulee yksinkertaisia sidoksia ja rasvahapot muuttuvat tyydyttyneiksi.
Vetyä on myös mahdollista käyttää kaasuturbiinin polttoaineena. Neuvostoliitossa rakennettiin Tupolev Tu-154 -matkustakoneesta prototyyppi, johon asennettiin vetyä polttava NK-88-suihkumoottori. Koneelle lennettiin koelentoja ensimmäisen kerran huhtikuussa 1988. Vetyä voidaan käyttää myös polttomoottorissa ja siten vetyautoissa.
Käyttö Suomessa
VTT arvioi kesällä 2021, että Suomen ja EU:n päästötoimet nostavat veyteknologian kaupallisten sovellusten kysyntää lähivuosina. Vedyn avulla esimerkiksi tuulivoimalan tuottamaa energiaa voidaan varastoida ja muuttaa myöhemmin sähköksi tai lämmöksi. Vedystä voidaan valmistaa myös muita tuotteita. Vantaan Energia suunnitteli tuottavansa vedyn avulla hiilineutraalia maakaasua, jota voidaan käyttää liikenteen polttoaineena.
Käyttö polttokennoissa
thumb|250px|Vetypolttokennoja on mahdollista käyttää myös ajoneuvojen voimanlähteenä. Kuvassa Mercedes-Benz F-Cell -konseptiauto
Polttokennot muuntavat vedyn sisältämän kemiallisen energian sähkö- ja lämpöenergiaksi. Polttokenno koostuu positiivisesta katodista ja negatiivisesta anodista, joita yhdistää elektrolyytti. Polttokennoon syötetään vety- ja happikaasuja, jolloin vetymolekyylit kulkeutuvat anodille ja happiatomit katodille ja kennossa tapahtuva energiaa vapauttava kokonaisreaktio on
Elektrolyytti vaikuttaa polttokennon toimintalämpötilaan ja hyötysuhteeseen, ja polttokennot voidaan jakaa ryhmiin elektrolyytin mukaan, kuten alkali-, sulakarbonaatti-, fosforihappo-, protoninvaihto- ja kiinteäoksidipolttokennoihin. Protoninvaihtopolttokenno on osoittautunut lupaavimmaksi autojen energianlähteenä.
Suurimmat ongelmat, jotka haittaavat polttokennojen soveltamista laajaan käyttöön energianlähteenä, liittyvät kustannuksiin ja polttokennojen kestävyyteen. Polttokennojen korkea hinta johtuu suurelta osin siitä, että katalyyttinä käytetään platinaa ja iridiumia, joka on platinaakin harvinaisempi jalometalli.
Keith Van Horn
Keith Adam Van Horn (s. 23. lokakuuta 1975 Fullerton) on yhdysvaltalainen entinen koripalloilija. Hän pelasi Utahin yliopiston joukkueessa opiskeluaikanaan, ja tuli valituksi Western Athletic Conferencen vuoden pelaajaksi kolme kertaa. Philadelphia 76ers varasi Van Hornin vuoden 1997 NBA:n varaustilaisuudessa toisena pelaajana. Ammattilaisuralla hänen joukkueitaan olivat New Jersey Nets, New York Knicks, Milwaukee Bucks ja Dallas Mavericks.
Van Horn lopetti ammattilaisuransa vuonna 2006, 30-vuotiaana. Hän oli siihen mennessä tienannut 84 miljoonaa dollaria.
Screaming Headless Torsos
thumb|David Fiuczynski Screaming Headless Torsos on yhdysvaltalainen kitaristi David Fiuczynskin perustama funkyhtye.
Kristiina Salonen
Kristiina Johanna Salonen (s. 7. kesäkuuta 1977 Rauma) on suomalainen poliitikko, joka toimi Satakunnan vaalipiiristä valittuna Suomen sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana vuosina 2011–2023. Hän aloitti Satakunnan maakuntajohtajana huhtikuussa 2023.
Ura
Salonen on koulutukseltaan sosiaaliohjaaja ja hän on myös opiskellut sosiaali- ja terveyshallintotiedettä Vaasan yliopistossa. Ennen kansanedustajaksi valintaansa Salonen työskenteli Rauman sosiaaliohjauksen ja etuuskäsittelyn esimiehenä vuodesta 2003 lähtien. Hän on toiminut myös Rauman kaupunginhallituksen puheenjohtajana sekä Satakunnan maakuntavaltuuston jäsenenä.
Salonen valittiin ensimmäisen kerran eduskuntaan vuoden 2011 eduskuntavaaleissa, ja uudelleen vuosina 2015 ja 2019. Vuoden 2015 vaaleissa hän sai 9 547 ääntä ja oli Satakunnan vaalipiirin eniten ääniä saanut ehdokas.
Joulukuussa 2022 Kristiina Salonen valittiin Satakunnan maakuntajohtajaksi eläkkeelle jäävän Asko Aro-Heinilän (sd.) tilalle. Valintaprosessin aikana Salosen oma toive oli, että hän saa aloittaa virassaan 1.4.2023, jolloin hänen kansanedustajakautensa päättyy.
Yksityiselämä
Salosen aviopuoliso on entinen jääkiekkoilija Rafael Eerola. He saivat tyttölapsen heinäkuussa 2016.
Primera División
Sarjan ensimmäinen kausi pelattiin vuonna 1929 kymmenen joukkueen voimin, ja nykyisin sarjaan osallistuu 20 joukkuetta. Menestynein seura on Real Madrid 34 mestaruudellaan. Primera Divisiónia alempi sarjataso on Segunda División, jonka kolme parasta joukkuetta nousevat kausittain Primera Divisiónin kolmen heikoimman tilalle.
Historiaa
Idean kansallisen sarjan perustamisesta esitti huhtikuussa 1927 Arenas Getxon johtokuntaan kuulunut José María Acha. Sopu joukkuemäärästä ja osallistujista syntyi Espanjan kuninkaallisen jalkapalloliiton yleiskokouksessa 23. marraskuuta 1928 ja pelit olivat valmiita alkamaan muutaman kuukauden kuluttua. Ensimmäiselle kaudelle otti osaa kymmenen joukkuetta, jotka valittiin pääasiassa vuodesta 1902 lähtien pelatun Espanjan cupin Copa del Reyn menestyksen perusteella. Joukkueet olivat Real Madrid, Barcelona, Atlético Madrid, Espanyol, Real Sociedad, Athletic Bilbao, Real Unión, Arenas Getxo, Racing Santander ja Europa. Yhdeksän joukkueista oli Copa del Reyn loppuottelijoita ja kymmenes, Racing, pääsi mukaan karsintojen kautta. Nykyisten itsehallintoalueiden mukaan jaoteltuna joukkueista neljä oli Baskimaasta, kolme Kataloniasta, kaksi Madridista ja yksi Kantabriasta. Joukkueista Real Madrid, Barcelona ja Athletic Bilbao eivät ole koskaan pudonneet alemmalle sarjatasolle.
Primera Divisiónin ensimmäinen kierros pelattiin 10. helmikuuta 1929 ja ensimmäinen maalintekijä oli Espanyolin Pitus Prat ottelussa Real Uniónia vastaan. Ensimmäisen mestaruuden voitti Barcelona kahden pisteen erolla Real Madridiin. Ensimmäisellä kaudella Primeran ja Segunda Divisiónin välillä ei ollut automaattista putoamis- ja nousujärjestelmää, vaan Primeran viimeiseksi sijoittunut Racing pelasi karsinnan Segundan ensimmäiseksi sijoittunutta Sevillaa vastaan, minkä Racing voitti yhteismaalein 3–2. Ensimmäinen putoaja oli lopulta Atlético Madrid ja nousija Alavés kaudella 1929–1930. Espanjan sisällissodan aikana sarja oli tauolla kolmen kauden ajan vuosina 1936–1939. La Ligan sijasta pelattiin tasavaltalaisten hallitsemilla alueilla sarjan korvannut Lliga Mediterrània vuonna 1937. Sarjan voittanut Barcelona on myöhemmin vaatinut Espanjan jalkapalloliitolta kyseisen vuoden Espanjan mestarin titteliä itselleen, mutta liitto ei ole suostunut pyyntöihin.
Sarjan joukkuemäärää on kasvatettu asteittain. Vuonna 1934 joukkueiden määrä nousi 12:een, vuonna 1941 14:ään, vuonna 1950 16:een ja vuonna 1971 18:aan. Kaudella 1986–1987 sarjassa oli kokeilu, jossa tuolloiset 18 joukkuetta jaettiin varsinaisen runkosarjan jälkeen kolmeen kuuden joukkueen jatkolohkoon (1.–6., 7.–12. ja 13.–18. omiinsa), joissa ratkaistiin lopulliset sijoitukset. Kausi oli sarjan historian pisin, 44 ottelua. Ainoastaan viimeiseksi sijoittunut joukkue putosi ja Segundasta nousi kolme parasta, jolloin joukkuemäärä kasvoi nykyiseen 20:een. Kausilla 1995–1997 sarjassa oli poikkeuksellisesti 22 joukkuetta. Alun perin kaudella 1994–1995 pudonneet Albacete ja Real Valladolid saivat paikkansa takaisin, kun talousvaikeuksista kärsineet Sevilla ja Celta suljettiin sarjasta. Jälkimmäinen päätös kuitenkin peruttiin lopulta ja sarja pelattiin 22 joukkueella. Vuonna 1997 palattiin jälleen 20 joukkueeseen.
Kaudesta 1984–1985 lähtien sarjan on järjestänyt Espanjan kuninkaallisesta jalkapalloliitosta erillinen organisaatio Liga de Fútbol Profesional (LFP). Banco Bilbao Vizcaya Argentaria -pankin kanssa kesäkuussa 2008 tehdyn sponsorisopimuksen myötä sarjan virallinen nimi oli kausina 2008–2016 Liga BBVA. Edelliset kaksi kautta tällä nimellä oli tunnettu Segunda División, joka nimettiin muutoksen myötä Liga Adelanteksi. Sponsorisopimuksen päätyttyä sarjan viralliseksi nimeksi tuli LaLiga kaudesta 2016–2017 alkaen.
Sarjan historian aikana yhdeksän seuraa on voittanut mestaruuden. Menestyneimpiä seuroja ovat olleet Real Madrid ja Barcelona, joista ensimmäinen on voittanut mestaruuden 34 kertaa ja jälkimmäinen 26 kertaa. Muita mestareita ovat Atlético Madrid, Athletic Bilbao, Valencia, Real Sociedad, Real Betis, Deportivo La Coruña ja Sevilla. 1950-luvulta 2000-luvun vaihteeseen sarja oli lähinnä Real Madridin ja Barcelonan hallintaa lukuun ottamatta Atlético Madridin yksittäisiä mestaruuksia ja vuosia 1980–1984, jolloin sekä Real Sociedad että Athletic Bilbao voittivat kaksi mestaruutta peräkkäin. 2000-luvun puolella Atlético Madrid ja Deportivo ovat onnistunut viemään mestaruuden kerran ja Valencia kahdesti.
Säännöt
Kausi pelataan elo- ja toukokuun välillä. Sarjaan ottaa osaa 20 joukkuetta, jotka kohtaavat toisensa kahdesti kaudessa, kerran kotona ja kerran vieraissa. Täten jokainen joukkue pelaa 38 ottelua kaudessa.
Voitosta saa kolme pistettä, tasapelistä yhden. Sarjan voittaja on joukkue, jolla on kauden päättyessä eniten pisteitä. Jos kaksi tai useampia joukkueita on tasapisteissä, voittaja on keskinäisissä otteluissa parhaiten pärjännyt joukkue. Jos ollaan edelleen tasatilanteessa, voittaja on joukkue, jolla on paras maaliero. Kauden päätteeksi Primera Divisiónin kolme heikointa joukkuetta putoavat Segunda Divisióniin, josta vastaavasti kolme parasta joukkuetta nousevat Primeraan Divisióniin.
Primera Divisiónin seurat pelaavat myös cup-kilpailu Copa del Reyssä, jonka voittaja kohtaa Primera Divisiónin voittajan Supercopa de Españassa. Primeran Divisiónin neljä parasta ovat oikeutettuja paikkaan Mestarien liigassa. Viidenneksi ja kuudenneksi sijoittuneet saavat paikan Eurooppa-liigassa. Espanjalaisille seurajoukkueille kuuluva kolmas Eurooppa-liiga-paikka myönnetään Copa del Reyn voittajalle tai Primera Divisiónissa seitsemänneksi sijoittuneelle, jos Copa del Reyn voittaja on liigan kuuden parhaimman joukossa.
Pelaajarajoitukset
Kukin Primera Divisiónin joukkue voi rekisteröidä maksimissaan 25 pelaajaa, joiden numerot ovat 1–25. Uusia pelaajia voi rekisteröidä niin sanottujen siirtoikkunoiden aikana, heinä–elokuussa kauden päätyttyä ja tammikuussa kauden ollessa puolivälissä. Maalivahdeille on varattu numerot 1 ja 13, jos joukkueella on kolmas maalivahti käyttää hän yleensä numeroa 25. Lisäksi joukkueet voivat peluuttaa reservi- ja juniorijoukkueidensa pelaajia, jotka käyttävät suurempia numeroita kuin 25.
Kussakin joukkueessa saa olla korkeintaan kolme pelaajaa, joilla ei ole Euroopan unionin kansalaisuutta. Kaudesta 2007–2008 lähtien myös Cotonoun sopimuksen allekirjoittajamaiden (niin sanotut AKT-maat) pelaajat on rinnastettu EU-kansalaisiin. Mikäli pelaajalla on eurooppalaisia sukujuuria, voi hän hakea sen maan kansalaisuutta, josta hänen esivanhempansa ovat kotoisin. Tämän vuoksi muun muassa usella argentiinalaisella pelaajalla on myös Italian kansalaisuus. Lisäksi esimerkiksi Espanjan entisten siirtomaiden (Ibero-Amerikka, Filippiinit, Päiväntasaajan Guinea) alueelta tuleva pelaaja voi hakea Espanjan kansalaisuutta asuttuaan maassa kaksi vuotta, muissa tapauksissa aika vaihtelee 1–10 vuoden välillä.
Palkinnot
Espanjan suurilevikkisin urheilulehti Marca palkitsee vuosittain kauden aikana onnistuneet pelaajat, valmentajat ja tuomarit. Kukin palkinto on nimetty tunnetun jalkapallopersoonan mukaan.
Erilaisia palkintoja ovat myöntäneet myös muun muassa Don Balón- ja El País -lehdet.
Tilastoja
{{legend|#CCFFCC|Aktiiviset pelaajat tummennettu.|border=#AAAAAA}}
Ryūji Bando
Ryūji Bando (, s. 2. elokuuta 1979 Hyōgo, Japani) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 2006-2008.
Kari Ylianttila
Kari Sakari ”Kaale” Ylianttila (s. 28. elokuuta 1953 Rovaniemi) on suomalainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja. Hän voitti Keski-Euroopan mäkiviikon kokonaiskilpailun kaudella 1977–1978. Loukkaantumisen vuoksi hän ei kilpaillut saman talven maailmanmestaruuskilpailuissa. Ylianttila lopetti mäkihyppääjän uransa vuonna 1982.
Ylianttila toimi Suomen mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana vuosina 1988–1994. Hänen valmennuskautensa menestyksiin kuului muun muassa Toni Niemisen nousu olympiavoittajaksi.
Vuosina 1994–2004 Ylianttila valmensi Yhdysvaltojen mäkihyppymaajoukkuetta. Kauden 2004–2005 hän valmensi Ruotsin mäkihyppymaajoukkuetta. Vuosina 2005–2010 Ylianttila toimi Japanin mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana. Syksyllä 2010 hän siirtyi Suomen mäkihypyn ja yhdistetyn maajoukkueiden joukkueenjohtajaksi ja keväällä 2014 Suomen mäkihypyn valmennuspäälliköksi.
Kaupunki meressä
"Kaupunki meressä" ("The City in the Sea") on Edgar Allan Poen runo. Lopullinen versio ilmestyi 1845, mutta siitä oli julkaistu aiemmin 1831 versio nimellä "The Doomed City", ja myöhemmin ilmestyi versio nimellä "The City of Sin". Runo kertoo kaupungista, jota hallitsee kuolema, ja siinä on tavanomaisia goottilaisen romaanin aineksia.
Vaikutteet
Poe on saanut vaikutteita useista teoksista, muun muassa Samuel Taylor Coleridgen Kubla Khanista, ja hänen on syytetty plagioineen runoon "The City in the Sea" vähemmän tunnettua runoa. Poe on saanut vaikutteita myös Josephuksen teoksesta Juutalaissodan historia, jossa kuvataan Gomorran kaupunkia.
Suomennos
Runo on ilmestynyt suomeksi Poen runojen suomennosvalikoimassa Rakkauden ja kuoleman lauluja, jonka on suomentanut Oskar Nousiainen.
Hampurin yliopisto
thumb|300px|Hampurin yliopiston päärakennus. Hampurin yliopisto on yliopisto Hampurin kaupungissa, Saksassa. Se perustettiin 1. huhtikuuta vuonna 1919 Wilhelm Sternin johdolla. Alkujaan yliopistossa oli neljä tiedekuntaa, mutta sittemmin tiedekuntien määrä on kasvanut kahdeksaan. Nykyisin yliopistossa opiskelee yli 42 000 opiskelijaa, ollen Saksan viidenneksi suurin yliopisto. Yliopisto kuuluu EUA:han (European University Association).
Maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa Hampurin yliopisto ylsi vuonna 2016 sijaluvulle 201–300 ja oli kansallisessa vertailussa Saksan yliopistoista sijalla 15–21. THE-yliopistorankingissa 2017 yliopisto arvioitiin sijalle 180.
Ernst Krohn
Ernst Krohn (16. lokakuuta 1911 Helsinki – 17. syyskuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija, joka kuului Lokakuun ryhmän perustajiin.
Krohn kuoli vesikauhuun, jonka sai oman koiransa puremasta. Koira puri taiteilijaa käteen 31. heinäkuuta Terijoella jossa Krohn oli viettämässä kesää. Vesikauhu ilmeni vasta kuusi viikkoa myöhemmin ja Krohn kuoli sairaalassa Helsingissä.
Yang Aihua
Yang Aihua (s. 1977 ) on kiinalainen uinnin maailmanmestari.
Yang voitti Rooman MM-kilpailuissa 1994 kultaa 400 metrin vapaauinnissa ajalla 4.09,64 sekä ui toisen osuuden kultaa voittaneessa Kiinan 4 × 200 metrin vapaauintiviestijoukkueessa.
Yang jäi dopingtestissä kiinni testosteronin käytöstä syksyllä 1994 ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Aktinoidi
Aktinoidit ovat alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä joukko peräkkäisiä jakson 7 alkuaineita, joiden järjestysluku on 89–103, aktiniumista lawrenciumiin. Lawrenciumia lukuun ottamatta ne kaikki kuuluvat jaksollisen järjestelmän f-lohkoon. Aktinoidit ovat kaikki radioaktiivisia metalleja, mutta kemiallisesti ne ovat samankaltaisia skandiumin, yttriumin ja lantanoidien kanssa.
Korkean järjestysluvun aktinoidit amerikiumista lähtien ovat synteettisiä eli niitä ei ole maapallolla luonnonvaraisina. Sarjan alkupäänkin alkuaineista luonnossa esiintyy runsaasti vain uraania ja toriumia. Aktinoideja voidaan valmistaa keinotekoisesti pommittamalla raskaita alkuaineita neutroneilla ydinreaktoreissa tai muilla hiukkasilla hiukkaskiihdyttimissä. Uraania ja plutoniumia käytetään paitsi voimaloissa myös ydinaseissa, ja ydinräjähdys voi tuottaa myös muita sarjan alkuaineita. Aktinoidien isotoopeista suurimman osan puoliintumisaika on lyhyt.
Aktinoidit, samoin kuin lantanoidit, merkitään usein jaksollisen järjestelmän alle omille riveilleen. Aktinoidista käytetään myös nimitystä aktinidi, mutta IUPAC pitää muotoa aktinoidit suositeltavampana, koska idi-päätteellä merkitään tavallisesti anioneja eli negatiivisia ioneita.
Aktinoidien elektroniverhon rakenne
Lantanoidien tavoin aktinoidit ovat sisäsiirtymäaineita. Jokaisella on 86 elektronia järjestäytyneenä samoin kuin viimeisellä niitä edeltävällä jalokaasulla, radonilla, ja näiden lisäksi kolme elektronia jotka sijoittuvat eri tavoin uloimmille 6d ja 7s atomiorbitaaleille. Nämä toimivat pääasiallisina valenssielektroneita, jotka osallistuvat kemiallisten sidosten muodostumiseen. Alkuaineen järjestysluvun kasvaessa uusi elektroni sijoittuu aktinoideilla atomin kolmanneksi uloimman eli 5. kuoren f-orbitaalille. Nämä sisemmät 5f elektronit pääasiassa erottavat eri aktinoidit toisistaan. Ne eivät juurikaan vaikuta alkuaineen kemiallisiin ominaisuuksiin tai osallistu sidosten muodostumiseen.
Hapetusluvut
Monessa suhteessa aktinoidit muistuttavatkin lantanoideja. Ne kaikki ovat metalleja. Kaikki aktinoidit voivat lantanoidien tapaan esiintyä yhdisteissään hapetusluvulla +III. Aktiniumilla tämä onkin ainoa hapetusaste. Myös sarjan loppupään alkuaineilla kaliforniumista eteenpäin +III on pääasiallisin hapetusluku, tosin ainakin fermiumille, mendeleviumille ja nobeliumille tunnetaan +II hapetusluvun yhdisteitä, ja nobeliumin liuoksille nämä ovatkin poikkeuksellisesti vakaampia kuin +III.
Sarjan alkupään alkuaineista muutamilla ovat kuitenkin korkeammat hapetusluvut pysyvämpiä, esimerkiksi toriumilla +IV, protaktiniumilla +V, uraanilla +IV ja jopa +VI. Tämä antaa niille jossakin määrin myös ryhmien 4, 5 ja 6 alkuaineita muistuttavia ominaisuuksia. Esimerkiksi uraani muistuttaa eräiltä ominaisuuksiltaan ryhmään 6 kuuluvia kromia, molybdeenia ja volframia. Tämän vuoksi, ja koska uraania raskaampia alkuaineita eli transuraaneja ei 1900-luvun alkuvuosina tunnettu, aktinoidit tunnistettiinkin vasta 1940-luvulta alkaen lantanoideja vastaavaksi erityiseksi alkuaineryhmäkseen. Ensimmäinen löydetty transuraani oli neptunium (1940), jota valmistettiin pommittamalla metallista uraania neutroneilla. Aikaisemmin torium, protaktinium ja uraani olikin jaksollisessa järjestelmässä sijoitettu 4–6 ryhmiin, hafniumin, tantaalin ja volframin alapuolelle. Aktinoidien käsitteen esitti Glenn Seaborg 1944 ja se on nykyään yleisesti hyväksytty tapa järjestellä nämä alkuaineet jaksolliseen järjestelmään.
Kemialliset ominaisuudet
thumb|right|Uraanisuolojen vesiliuoksia hapetusluvuilla +3..+6 thumb|right|Neptuniumsuolojen vesiliuoksia hapetusluvuilla +3..+7 Aktinoidien ionisäde on hyvin suuri. Lantanoidien tavoin aktinoideillekin on tyypillistä ionien värillisyys, ionisäteen pieneneminen järjestysluvun kasvaessa ja kaksoissuolat.
Fysikaaliset ominaisuudet
Aktinoidien tiheys on yleensä suuri. Torium on puoliksi niin tiheää kuin uraani tai plutonium, mutta on näitä kovempaa. Kaikki aktinoidit ovat radioaktiivisia ja paramagneettisia ja johtavat sähköä ainakin jonkun verran. Aktinoidit ovat pyroforisia hienoksi jauhettuina. Kaikilla paitsi aktiniumilla on useita allotrooppisia muotoja: plutoniumilla peräti kuusi, kun taas uraanilla, neptuniumilla ja kaliforniumilla kolme.
Oksidit
Monet aktinoidit voivat muodostaa useita oksidien muotoja kuten An2O3, AnO2, An2O5 ja AnO3. Aktiniumille tunnetaan kuitenkin vain yksi oksidi, aktinium(III)oksidi Ac2O3.
Toriumdioksidi ThO2 on valkoinen heijastava materiaali, jonka sulamispiste on kaikeista oksideista korkein (3390 °C).
Protaktiniumille tunnetaan protaktinium(IV)oksidi PaO2 (musta) ja protaktinium(V)oksidi Pa2O5 (valkoinen).
Uraanin oksideja ovat mm. uraanidioksidi UO2, uraanitrioksidi UO3 ja triuraanioktaoksidi U3O8.
Hydroksidit
Uraanitrioksidi UO3 on amfoteerinen ja muodostaa useita hydroksideja, joista pysyvin on uranyylihydroksidi UO2(OH)2.
Neptuniumhydroksidia Np(OH)3 ei ole onnistuttu syntetisoimaan. Plutoniumhydroksidi Pu(OH)3 on väriltään sinistä, amerikiumhydroksidi Am(OH)3 pinkkiä ja curiumhydroksidi Cm(OH)3 on kellertävää tai väritöntä. Myös Bk(OH)3 ja Cf(OH)3 tunnetaan, kuten myös hapetusluvun +IV hydroksidit neptuniumille, plutoniumille ja amerikiumille ja +V hydroksidit neptuniumille ja amerikiumille. Aktinoidien hydroksideilla ei ole kovin paljon käyttöä, mutta niitä on tutkittu etsittäessä ydinjätteen käsittelymenetelmiä.
Esiintyminen luonnossa
Aktinoidit ovat siitä erikoisia, että ne muodostavat 15 alkuaineen sarjan joista yhdelläkään ei ole pysyviä isotooppeja vaan kaikki aktinoidien isotoopit ovat radioaktiivisia. Tämän vuoksi vain muutamaa sarjan alkupään kevyttä alkuainetta, kuten toriumia ja uraania, löytyy luonnosta. Kolmella maapallolta löytyvällä aktinoidien isotopeilla (232Th, 235U ja 238U) on hyvin pitkät, miljardien vuosien puoliintumisajat. Näiden uskotaan olleen olemassa maapallon syntyessä. Myös joitakin näiden hajoamistuotteita esiintyy luonnollisesti, mutta niiden puoliintumisajat ovat paljon lyhyempiä.
Aktinium, torium, protaktinium ja uraani ovat ainoat aktinoidit, joita esiintyy luonnollisesti mainittavia määriä. Loput aktinoidit, joita usein kutsutaan transuraaneiksi, ovat ihmisen valmistamia joko pommittamalla luonnosta löytyviä aktinoideja neutroneilla reaktoreissa tai raskailla ioneilla (varautuneilla hiukkasilla) hiukkaskiihdyttimissä, kuten syklotroneissa.
Uraanin jälkeiset aktinoidit eivät esiinny luonnossa (muuta kuin joissain tapauksissa hivenmäärissä), koska niiden isotooppien pysyvyys vähenee järjestysluvun kasvaessa ja mahdollisesti ydinreaktioiden tuottamat määrät häviävät ennen kuin niitä ehtii kerääntyä ympäristöön. Plutoniumin isotooppia 244Pu saattaa olla hivenmääriä luonnossa.
Käyttökohteita
thumb|right|200px|Amerikium-241 käytetään palovaroittimissa. Tumma sisempi rengas on amerikiumia, jota ympäröi alumiini. Plutoniumia raskaammilla aktinoideilla ei ole juurikaan käyttöä puhtaan tutkimuksen ulkopuolella. Joitain niistä on käytetty sähkön ja lämmön tuottamiseen avaruusluotaimissa ja neutronilähteinä. Joillain aktinoidien isotoopeilla, kuten 252Cf, on käyttöä syövän sädehoidossa.
Me, Myself and I
Me, Myself and I voi tarkoittaa seuraavia:
Jesé
Jesé Rodríguez Ruíz eli Jesé (s. 26. helmikuuta 1993 Las Palmas) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitalinkki.
Afrikanpensastasku
Afrikanpensastasku (Saxicola torquatus) on Saharan eteläpuolisessa Afrikassa esiintyvä lintu.
Jesé
Real Madrid
Jesé syntyi Kanariansaarilla Las Palmasissa, josta hän muutti manner-Espanjaan vuonna 2007 siiryttyään Real Madridin junioriakatemiaan. 16. tammikuuta 2011 hänet nostettiin ensikertaa seuran reservijoukkueeseen Castillaan, joka pelasi maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Hyvin sujuneen kauden 2010–2011 jälkeen nuorisojoukkueessa Jesé noustettiin pysyvästi reservijoukkueeseen.
Afrikanpensastasku
Taksonomia
Afrikanpensastaskun taksonomiaa on tutkittu paljon ja eri tutkimuksissa on saatu hiukan erilaisia johtopäätöksiä. BirdLife International suosittelee 2014 että Saxicola torquatus pidetään yhtenä lajina.
Me, Myself and I (viihdeohjelma)
Me, Myself and I oli suomalainen Subtv:llä esitetty talk show-tyylinen vuonna 2007 valmistunut viihdeohjelma. Ohjelmaa tehtiin yhden tuotantokauden verran, joka käsitti kymmenen jaksoa. Sarja ensiesitettiin syys-marraskuussa 2007, ja esitettiin uusintana kesällä 2008.
Afrikanpensastasku
Taksonomia
Eurooppalaisten rariteettikomiteoiden järjestön (AERC) taksonominen komitea (TAC) päätti vuonna 2011, että mustapäätasku jaetaan kahdeksi lajiksi. Läntiset alalajit rubicola ja hibernans kuuluvat jatkossa lajiin Saxicola rubicola, jolle myöhemmin annettiin suomenkielinen nimi mustapäätasku. Itäiset alalajit armenicus, maurus, stejnegeri, variegatus, indicus ja przewalski kuuluvat jatkossa lajiin Saxicola maurus, jolle annettiin väliaikainen epävirallinen suomenkielinen nimi idänpensastasku ja myöhemmin virallinen nimi sepeltasku. Tieteellinen nimi Saxicola torquatus säilyy Saharan eteläpuolisessa Afrikassa esiintyvän afrikanpensastaskun nimenä. Suomessa BirdLife Suomen rariteettikomitea päätti ottaa muutokset käyttöön vuonna 2011 Suomen lajilistassa.
Jesé
Real Madrid
Heinäkuussa 2011 Real Madridin edustusjoukkuetta valmentanut José Mourinho kutsui Jesén mukaan joukkueen harjoituskaudelle. Hän teki epävirallisen ensiesiintymisenä edustusjoukkueessa ystävyysottelussa Los Angeles Galaxyä vastaan. 3. elokuuta 2011 toisessa harjoituskauden ottelussa kiinalaista Guangzhou Evergrandea vastaan Jesé teki ensimmäisen maalinsa Ángel di Marían keskityksestä, oltuaan kentällä vain 20 sekuntia.
Me, Myself and I (viihdeohjelma)
Ohjelmaformaatti
pienoiskuva|Simo Frangén haastattelee itseään ohjelman ensimmäisessä jaksossa Ohjelmassa julkisuuden henkilöt esiintyvät ”omana itsenään” sekä talk show’n juontajan että hänen haastattelemansa vieraan roolissa. Osuudet on luotu kuvaustekniikalla, jolla kaksi otosta samasta henkilöstä liitetään yhteen kuvaan: ensin on kuvattu vieraan kysymykset ja sitten hänen vastauksensa, minkä jälkeen kuvamateriaalit on liitetty yhteen.
Afrikanpensastasku
Taksonomia
Afrikanpensastaskun alalajeja ovat
Jesé
Real Madrid
Jesé teki ensimmäisen maalinsa reservijoukkueessa 2. lokakuuta 2011 ottelussa La Rodaa vastaan. 6. joulukuuta 2011 Mourinho valitsi Jesén edustusjoukkueen kokoonpanoon Mestarien liigan lohkovaiheen viimeiseen otteluun alankomaalaista Ajaxia vastaan. Real Madrid voitti ottelun 3–0, mutta Jesé ei vielä päässyt tekemään virallista ensiesiintymistään. Lopulta kuusi päivää myöhemmin pelatussa Copa del Reyn ensimmäisessä osaottelussa Ponferradinaa vastaan hän pääsi kentälle ja pelasi näin uransa ensimmäisen virallisen ottelunsa Real Madridissa.
Me, Myself and I (viihdeohjelma)
Ohjelmaformaatti
Ohjelman kommentaattorina toimi Paavo Väyrynen, joka haastatteli myös itseään ohjelman viimeisessä jaksossa. Subtv:n silloisen kanavajohtaja Maaretta Tukiaisen kertoman mukaan Väyrynen valittiin ohjelmaan sen takia, koska ohjelman linjaan kuului, että sen tekoon tarvittiin kokoelma kiinnostavia suomalaisia henkilöitä, ja Väyrynen oli suomalaisten silmissä "värikäs persoona", josta jokaisella on jokin mielipide.
Afrikanpensastasku
Taksonomia
Aiemmin myös mustapäätasku ja sepeltasku luokiteltiin samaan lajiin. Niiden alalajit:
Jesé
Real Madrid
Kaudella 2011–2012 Jesé oli nostamassa Castillaa Segunda División B:stä Segunda Divisióniin. Kaudella 2012–2013 hän teki Segundassa 22 maalia ja rikkoi näin Emilio Butragueñon tekemän aiemman Castillan maaliennätyksen yhdellä maalilla. Hän oli myös Segundan paras espanjalainen maalintekijä. Heinäkuussa 2013 Jesé teki neljävuotisen jatkosopimuksen Real Madridin kanssa, ja samassa yhteydessä hänet nostettiin vakituisesti edustusjoukkueeseen.
Paris Saint-Germain
Jesé siirtyi ranskalaiseen Paris Saint-Germainiin elokuussa 2016.
Afrikanpensastasku
Levinneisyys
Esiintyy Saharan eteläpuolisessa Afrikassa.
Wolfgang Behrendt
Wolfgang Behrendt (s. 14. kesäkuuta 1936 Berliini) on itäsaksalainen entinen nyrkkeilijä, joka urallaan voitti olympiakultaa vuoden 1956 Melbournen olympialaisissa. Samalla hän oli ensimmäinen olympiakultaa voittanut itäsaksalainen yhteissaksalaisessa olympiajoukkueessa. ,
Nyrkkeilyuransa Behrendt aloitti vuonna 1947 berliiniläisessä Einheit-nyrkkeilyseurassa. Ikää Behrendtillä oli tällöin vasta 11 vuotta. Aikuisissa hän saavutti ensimmäisen Itä-Saksan mestaruuden kevyessä sarjassa eli alle 51 kg vuonna 1955 ja saman vuoden EM-kisoissa Länsi-Berliinissä hän saavutti pronssia häviten välierässä Romanian kokeneelle Mircea Dobresculle. Seuraavana vuonna hän pääsi edustamaan Saksaa Melbournen olympialaisissa kevyessä sarjassa yhteissaksalaisessa joukkueessa. Aluksi hän otti voitot tyrmäyksellä Tanskan Henrik Ottesenistä, sitten pistevoitot Iso-Britannian Owen Reillystä ja Irlannin Freddie Gilroystä päästen loppuotteluun, jossa hän kohtasi Etelä-Korean Song Soon-chunin, josta hän otti pistevoiton ja saavutti näin ensimmäisen itäsaksalaisolympiakullan. Yhteissaksalaiseen edustukseen liittyi erikoisena tapahtumana silloisen Länsi-Saksan liittopresidentin myöntämän Hopeisen laakerinlehden saaminen ja vaikeus noutaa sitä läntisestä Saksasta Bonnista, sillä Itä-Saksan turvallisuuspoliisin edustajat estivät Behrendtin vierailun länteen. Kyseessä oli Kylmän sodan aika, joka jäädytti Saksojen suhteet. Behrendt ei saanut tällöin Hopeista laakerinlehteä. .