cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volosovon kulttuuri
Haudat ja rituaalimajat
Monilta asuinpaikoilta on löytynyt majoja, joissa harjoitettiin rituaalisia toimintoja. Monet tällaiset nelikulmaiset majat ovat olleet pinta-alaltaan suuria, ja 40−50 m² on tyypillinen koko. Osalla niistä on ollut harjakatto. Majassa on yleensä tulisija ja syvä kuoppa. Asuinpaikan Sakhtyš-8 rituaalimajan kuoppa oli leveydeltään 3 × 1,2 metriä ja metrin syvä. Sen myöhemmin romahtaneesta kuopasta löytyivät palaneita linnun luita ja karhun kallo. Kuopan sisällä sijainnut syvennyksessä oli paljon keltaisia piin iskoksia. Eräässä toisessa rituaalimajasta löytyi punamultaläikästä ruukullinen luita, joista suurin osa kuului majavalle. Mukana oli kuitenkin luinen fallos ja hirvenluuveitsiä. Majavanluiden joukossa oli myös kiviteräisiä nuolenkärkiä. Asuinpaikalla Sakhtyš-2A rituaalimajan kuopassa oli kasa luita, jotka kuuluivat karhulle, majavalle, hirvelle ja näädälle. Ne olivat jääneet hajonneen ruukun alle, jonka vierestä löytyi hirven sarvesta veistetty naamio. Siinä oli suuri otsa, pitkä nenänvarsi ja neljä reikää narukiinnitystä varten. Näissä kohteisiin oli myös haudattu kuoppaan aarteita, joissa oli muun muassa runsaasti aseita, työvälineitä, koruja, keramiikkaa ja ruokauhreja. Samanlaisia aarteita saattoi samalla asuinpaikalla olla useitakin.
Keramiikka
Kulttuurin eräänä tunnusmerkkinä on Volosovon keramiikka. Se valmistettiin paikallisesta savesta sekoittaen siihen hiekkaa ja murskattuja kotilonkuoria. Savimassa leivottiin muutaman senttimetrin levyisiksi nauhoiksi, joita kiinnitettiin astian kuperan pohjan ympärille. Astia oli muodoltaan pyöreä tai suippopohjainen ja sen seinämät nousivat suorina ylöspäin muodostaen katkaistun kananmunan muotoisen astian. Astian ulkopinta koristeltiin pitkillä kampaleimoilla, luilla painetuilla kuopilla ja kivestä valmistetuilla leimoilla. Astiat poltettiin keramiikaksi ja käytettiin ruuan keittämiseen, elintarvikkeiden varastointiin ja rituaalitarkoituksiin.
Kivi- ja luutyökaluja
Kivestä valmistettiin muitakin työvälineitä. Kaapimilla viimeisteltiin puutyöt, kaavittiin nahat puhtaiksi karvoista ja rasvasta sekä työstettiin luita. Veitsillä leikattiin orgaanista materiaalia, kuten nahkaa, tuohta, kasveja, narua ja lihaa. Veitset valmistettiin sekä piikivestä että luusta. Reikiä tehtiin naskaleilla, jotka olivat usein kalanluita, nisäkkään luuta tai kivenkärkiä. Kun terävä kivi vartettiin, saatiin pora, jota pyöritettiin jousella.
Narut, langat ja kalastusvälineet
Kasvien varsien ja puun kuorien kuiduista valmistetut säikeet olivat lankojen ja narujen raaka-ainetta. Tiheäsilmäiset kalaverkot, joista on löydetty vain harvoja jäänteitä, valmistettiin usein kaksisäikeisitä langoista. Verkkojen tuoheen käärittyjä kivipainoja sekä puu- ja kaarnakellukkeita tunnetaan enemmän, joten kalastuksen meritys oli suuri. Muiden kalastusvälineiden ohella tämä kertoo kalastuksen tärkeydestä. Yllättävää on, että parhaat Volosovon kulttuurin verkkojäänteet löytyvät painaumina keraamisten astioiden pinnasta. Jälkien avulla on voitu määrittää verkon valmistamisessa käytetyt solmut.
Kalaverkkojen lisäksi kalastettiin petokaloja luisilla ongenkouluilla ja launeilla. Myös jousella ammuttavat nuolet ja heitettävä väkäsellinen harppuuna olivat kalastusvälineitä. Nuolen kärjet tehtiin joko piikivestä (kolmion-, vinoneliön-, puikulan- tai muun muotoisia) taikka luusta tai puusta. Toisaalta nuolet saattoivat olla kokonaan puuta (tylppäpäiset, sorvatut). Suurempi osuus saaliista tuli ilmeisesti rysillä ja katiskoilla, joihin kalat ohjattiin kala-aidoilla. Näistä on muutamia löytöjä, joiden perusteella tiedetään, että niiden malli on säilynyt samana vuosituhansien ajan. Liikkuminen, tavarankuljetus ja kalastaminen hoitui ruuhilla, jotka valmistettiin useasta eri puulajista. Vain tammesta valmistettuja ruuhen jäänteitä on säilynyt nykypäiviin saakka.
Kupariesineet
Rautaa ei Volosovon kulttuurissa tunnettu, mutta kuparia oli harvinaisena käytössä noin 3500 eaa. alkaen. Alkujaan kuparia saatettiin tuoda etelästä Donetskin suunnalta, mutta myöhemmin sitä saatiin myös Uralvuoristosta. Arvellaan, että kupari raaka-aineena opittiin eteläisiltä ryhmiltä, joita oli erityisesti Jamnakulttuurissa. Myöhemmin sitä saatiin pääasiassa Garino-Borin vaikutusalueelta, jossa esiintyy laaja hiekkakivinen kallioperä, josta löytyy kuparihippuja metallisessa muodossa. Aluksi kupari muotoiltiin takomalla sitä joko kylmiltään tai tulessa pehmennettynä. Tällaisia esineitä on Volosovon ja sen Kaman laaksossa vaikuttaneen Garino-Bor kulttuurista löytynyt jonkin verran. Kuparista taottiin koruja, ongenkoukkuja, naskaleita, kirveitä ja talttoja.
Pronssin valmistamiseen tarvitaan tinaa, jota ei ole Uralilla. Se tuotiin myöhemmin Balkanilta ja siten pronssin valmistaminen pääsi alueella alkuun. Silloin oli Volosovon kulttuuri kuitenkin sulautunut vasarakirveskulttuureihin ja pääosaa metallituotannosta hallitsi tuolloin niin sanottu Seima-Turbinon eliitti.
Korut ja koriste- tai rituaaliesineet
Rituaalialueilta löydetyt puu- ja luuesineet tai luukorut olivat kauniisti koristeltuja realistisilla eläimenpääveistoksilla. Esineiden motiiveita olivat karhu, hirvi, villisika, majava, vesilinnut, metsälinnut ja kalat. Ihmishahmot eivät sen sijaan olleet realistisia vaan ne oli muotoiltu anonyymeiksi hahmoiksi. Vainajien koruja on säilynyt jonkin verran. Esimerkiksi kahdesta villisian syöksyhampaasta valmistettiin kaularenkaita, eläinten tora- ja syömähampaista tehtiin riipuksia, linnun ontoista luista kaulanauhoihin helmiä sekä luusta ja meripihkasta pyöreitä kaksireikäisiä nappeja.
Piikiviset eläin ja ihmishahmot valmistettiin napsuttelemalla piisäleistä reunat pois ja tulos muistuttu enemmänkin piparkakku-ukkoja. Samalla tekniikalla valmistettiin myös eläintenhahmoja, joista takajaloilla seisovat karhut olivat yleisimpiä. Erilaisia piikivestä napsuttelemalla valmistettuja eläin- tai ihmishahmoisia veistoksia tunnetaan yli 300 kappaletta ja niistä noin kolmasosa esittää ihmishahmoisia olentoja. Tällaisia piikivestä valmistettuja veistoksia tunnetaan myös Valdain kulttuurista, Äänisen ympäristössä ja Vienankarjalassa, mutta ilmiö on pääasiassa keskivenäläinen ilmiö. Ihmishahmoa esittävät veistokset voidaan jakaa neljään kategoriaan. Ensiksi, ihmishahmoilla on miesmäiset piirteet ja niiden jalat ja kädet ovat levitettyinä sivuille. Toinen ihmishahmon tyyppi esittää naista, jonka lantio on laajempi kuin miehellä ja mahan yläosan laajennukset on tulkittu sivuille osoittavina rintoina. Kolmas tyyppi muistuttaa ennemminkin karhua, mutta se voi esittää yhtä hyvin ihmishahmoakin. Olennon jalat ovat kuitenkin kaarevat, pää suuri ja siitä voi erottaa korvat. Neljäs ihmishahmon tyyppi saattaa olla ihminen, jolla on asusteet, naamiot tai päähine. Rituaalinen olento voi siten esittää jumalolentoa tai samaania.
Meripihkasta valmistetut korut ovat balttilaista tyyppiä. Monet korut ovat riipuksia, jotka on voitu pujottaa kaulanauhaan tai ommella vaatteisiin. Nauhaan pujotettavia ovat myös pallomaiset ja putkimaiset helmet. Myös nappeja tunnetaan runsaasti. Napit ovat olleet pyöreitä ja niiden reikä on usein porattu napin läpi vain toiselta puolelta.
Luuhuilut
Volosovon kulttuuriin liitetään myös ontoista linnunluista valmistetut huilut, joissa on yleensä neljä reikää. Yhden tällaisen mitat olivat 70 millimetriä pitkä ja halkaisijaltaan 12 mm. Siinä oli kolme reikää 4 mm etäisyydellä toisistaan.
Elinkeinot
Asuinpaikkojen kaivauksilla suoritettujen luuanalyysien mukaan saaliskaloja olivat hauki, karppi, lahna, ahven, särki, kissakalat, sampi ja sterletti. Kalastusvälineiden runsaudesta on päätelty, että kalastus oli tärkein tai yhdessä metsästyksen kanssa tärkeimmät elinkeinot. Metsästyksen saaliseläimiä olivat majava, kettu, villisika, saksanhirvi, karhu, mäyrä, jänis, saukko, näätä, hilleri, metsäkauris ja susi. Osa nisäkkäistä pyydettiin vain turkiksen tai nahan vuoksi, vaikka esimerkiksi näädän ja karhun osalta on viitteitä niiden rituaalikäytöstä. Myös linnustaminen on ollut tärkeää, sillä asuinpaikoilta on löydetty suo-, vesi- ja metsälintujen luita. Todisteita simpukoiden, pähkinöiden ja vesipähkinöiden keräilystä on myös löydetty.
Volosovon kulttuurissa ei harjoitettu koiraa lukuun ottamatta kotieläinten kasvatusta. Myöskään viljan viljelystä ei ole säilynyt merkkejä. Vasarakirveskulttuurit tunkeutuivat pohjoiseen esitellen näitä elinkeinoja volosovolaisille, mutta ainoat merkit niiden harjoittamisesta on saatu niiltä asuinpaikoilta, joissa molemmat ryhmät ovat oleskelleet.
Tutkimushistoria
Tutkija V. A. Gorodtsov löysi kulttuurin 1900-luvun alussa ja määritteli kulttuurin piirteet ja nimesi sen Volosovon kylän mukaan, jonka lähellä sijaitsi kyseinen asuinpaikka. Asuinpaikkoja on tutkittu 1950-luvulta asti. 1970-luvulla Krainov erotti Volosovon kehityskaaresta esivaiheen, joka alkoi muotoutua muutama vuosisata aiemmin.
Suomen elintarveministeriö
Elintarveministeriö oli Suomessa 1918–1921 toiminut väliaikainen ministeriö, jonka nimenä 1918 oli aluksi elintarvetoimituskunta.
Taustaa
Suomen elintarviketilanne vaikeutui keväällä ja kesällä 1917. Aiempi venäläiseen sotatilalainsäädäntöön perustunut elintarvikehallinto lakkautettiin Suomen itsenäistymisen yhteydessä ja vastuu elintarviketilanteesta siirtyi suomalaiselle hallinnolle. Kesäkuussa 1917 kamaritoimituskuntaan perustettiin elintarvikeosasto sen alan asioiden käsittelyä varten.
Elintarvetoimituskunnasta elintarveministeriöksi
Suomen senaatti lakkautti elintarvehallituksen 14. kesäkuuta 1918 ja asetti samana päivänä senaatin talousosastoon elintarveasioita hoitamaan väliaikaisen elintarvetoimituskunnan.
Ennen senaatin ja valtioneuvoston rakenteen pysyvämpää muotoutumista niissä jouduttiin turvautumaan useampaan väliaikaisratkaisuun. Yksi niistä oli elintarvetoimituskunta, joka erosi melkoisesti aiemmasta tiukan muodollisesta ja lakien vaatimuksia korostavasta senaatin perinteestä. Toimituskunta oli suuri ja jakautunut 14 osastoon. Sen toimivaltuudet olivat vapaammat kuin muiden toimituskuntien ja se sai itse nimittää virkamiehensä mukaan luettuna osastopäällikkönsä. Toimituskunnalla oli oikeus hankkia elintarvikkeita ulkomailta muuten itsenäisesti, mutta tappiolliset kaupat oli alistettava raha-asiainvaliokunnan päätettäviksi.
Senaatti antoi 1. marraskuuta 1918 asetuksen, jolla elintarvetoimituskunta sai syyteoikeuden koko maan alueelle ja elintarvetoimistot saivat syyteoikeuden kukin omalle alueelleen. Syyteoikeus koski niitä rikoksia, jotka kohdistuivat elintarveasiain järjestelystä ja kohtuuttomien hintojen ehkäisemisestä annettuja lakeja ja niiden nojalla annettuja määräyksiä vastaan. Elintarvetoimituskunta ja elintarvetoimistot määräsivät syytteitä tuomioistuimissa ajamaan erikoissyyttäjiä, jotka nostivat syytteet yksityisiä henkilöitä ja virkamiehiä vastaan.
Elintarveministeriön yhteyteen perustettiin 3. joulukuuta 1918 valtion viljakonttori, joka johti asiamiestensä avulla valtiolle luovutettavaksi määrätyn viljan perimistä elintarvelautakunnilta ja viljan siirtoa valtion varastoihin tai viljaa tarvitsevien kuntien ja kaupunkien elintarvelautakunnille. Viljakonttorin henkilökunnasta ja heidän tehtävistään sekä muista tarpeellisista seikoista antoi tarkemmat määräykset elintarveministeriö.
Toukokuussa 1920 valtioneuvosto antoi elintarveministeriölle oikeuden huolehtia viljan ja sokerin maahantuonnista, kaupasta ja jakelusta. Ministeriön tehtäväksi tuli myös määräysten antaminen työssä tarvittavista viranomaisista ja niiden toimivaltuuksista.
Lakkauttaminen
Pääministeri Rafael Erichin esittelystä tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg lakkautti väliaikaisen elintarveministeriön 1. maaliskuuta 1921 ja sen tehtävät ja valtuudet siirrettiin kauppa- ja teollisuusministeriölle, joka sai samalla oikeuden käyttää elintarveministeriön määrärahat.
Osastot
Elintarvetoimituskunnan osastot olivat
Ceuta
Ceuta   [ˈθeuta] on Espanjalle kuuluva autonominen kaupunki Pohjois-Afrikassa Gibraltarinsalmen etelärannalla. Se on yksi viidestä Espanjan erillisalueesta Pohjois-Afrikassa, ja sen etelänaapuri Marokko vaatii sitä itselleen. Ceutan pinta-ala on 18,5 neliökilometriä ja asukasluku 84 959 (2017).
Ceutan maisemaa hallitsee kukkula nimeltä Monte Hacho (204 metriä ), jossa sijaitsee Espanjan asevoimien tukikohta.
Ceutasta, yhdessä muiden Espanjan Afrikassa sijaitsevien enklaavien kanssa, on tullut eräs Eurooppaan pyrkivien pakolaisten ja siirtolaisten kauttakulkupaikoista, ja Marokon rajalle on pystytetty kuusi metriä korkea aita estämään laittomia rajanylityksiä.
Historia
thumb|left|Ceuta kartalla.
Ceuta on ollut historiansa aikana karthagolaisten, roomalaisten, visigoottien ja arabien hallussa. Portugalilaiset valtasivat kaupungin kuningas Juhana I:n johdolla vuonna 1415.
Lissabonin sopimuksessa 1. tammikuuta 1668 Portugalin Alfonso VI luovutti Ceutan Espanjan Kaarle II:lle ja kaupungista tuli osa Espanjaa. Kaupungin lippu ja vaakuna pysyivät kuitenkin muuttumattomina ja vaakunan kilpi muistuttaa tänäkin päivänä läheisesti Portugalin vaakunaa.
Espanjan tunnustaessa Marokon itsenäisyyden vuonna 1956, se ei kuitenkaan luopunut Ceutasta ja muista rannikon alueistaan.
Väestö
Kulttuuriltaan Ceuta katsotaan osaksi Espanjan Andalusiaa. Enemmistö asukkaista on espanjalaisia, mutta kaupungissa on myös kasvavat berberi- ja juutalaisvähemmistöt.
Hallinto ja politiikka
Ceutalla on itsehallinnollisen kaupungin asema, jollaisena se sijoittuu tavallisen kaupungin ja itsehallintoalueen väliin. Ennen 14. maaliskuuta 1995 vahvistettua itsehallintoa Ceuta kuului Cádizin maakuntaan. Vuodesta 2001 lähtien Ceutan presidenttinä on toiminut Juan Jesús Vivas.
Espanjan edustajainhuoneessa Ceutalla on yksi paikka. Vuoden 2023 vaaleissa se meni kansanpuolueelle.
Talous
Ceuta kuuluu Euroopan unioniin ja sen valuutta on euro. Ennen Espanjan liittymistä EU:hun vuonna 1986 Ceuta oli vapaasatama.
Ceutasta käsin valvotaan myös viisi kilometriä länteen sijaitsevaa, ei-kenenkään maaksi luokiteltua Isla Perejiliä.
Veeti Kettunen
Myös Kettusen isä Markus Kettunen ja veli Joona Kettunen ovat pelanneet pesäpallourillaan Superpesistä.
Tuija Ahvonen
Tuija Anneli Ahvonen (27. tammikuuta 1949 Helsinki – 7. lokakuuta 1983 Helsinki ) oli suomalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Yleisradion vuosina 1981–1983 esittämästä satiirisarjasta Hukkaputki. Lisäksi hänet muistetaan Radioteatterin kuunnelmasarjasta Yhtä köyttä -yhdistys. Ahvonen teki myös useita elokuvarooleja.
Ura
Ahvonen opiskeli Suomen Teatterikoulussa vuosina 1968–1971, jonka jälkeen hän oli kiinnitettynä Lappeenrannan teatteriin vuoteen 1973 saakka. Helsinkiin palattuaan hän näytteli Ryhmäteatterissa ja oli viimeiset vuotensa freelancerina. Vuonna 1981 Ahvonen esitti toista naispääosaa Eero Tuomikosken ainoaksi jääneessä pitkässä näytelmäelokuvassa Suvi. Helsingin Sanomien kriitikko Mikael Fränti kehui hänen roolisuoritustaan ja vertasi Ahvosta Jill Clayburghiin elokuvassa Eronnut nainen ja Jeanne Moreau’hon elokuvassa Yö.
Ahvonen kärsi pitkään mielenterveysongelmista. Hän oli miehensä kanssa päätynyt avioeroon ja menettänyt myös kahden lapsensa huoltajuuden. Ilta-Sanomille vuonna 1982 antamassaan haastattelussa Ahvonen kertoi jääneensä pois Hukkaputki-ohjelmasta kesken sen toisen tuotantokauden ja joutuneensa hoidettavaksi Lapinlahden sairaalan psykiatriselle osastolle. Ahvonen kertoi, että hänestä oli tullut julkisuuden henkilö tilanteessa, jossa hänen yksityiselämänsä oli sekaisin ja totesi ”näytelleensä seitsemän vuotta tervettä ihmistä”.
Ahvonen teki itsemurhan Helsingin Malminkartanossa lokakuussa 1983.
Laura Lynch
Laura Lynch (s. 1956) on yhdysvaltalainen entinen countrymuusikko.
Lynch kuului Dixie Chicks -yhtyeen alkuperäiskokoonpanoon. Hän oli huomattavasti vanhempi kuin Emily Robison ja Martie Maguire. Lynch lähti yhtyeestä vuonna 1995, ja hänen tilalleen tuli Natalie Maines.
Pille (nimi)
Pille on naisen etunimi. Se on Sibylla-nimen virolainen muunnos. Pillen nimipäivää vietetään Virossa 30. maaliskuuta.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2021 mennessä tilastoitu 237 Pille-nimistä henkilöä. Heistä suurin osa on syntynyt 1960- tai 1970-luvulla.
Kefalotiini
Kefalotiini (C16H16S2N2O6) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina useiden bakteeri-infektioiden hoitoon, joskin resistenttien kantojen yleistyminen on vähentänyt sen käyttöä.
Ominaisuudet ja käyttö
Huoneenlämpötilassa kefalotiini on kiteistä ainetta. Se on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky asetonitriililiuoksessa on +50. Kefalotiini kuuluu niin kutsuttuihin ensimmäisen sukupolven kefalosporiineihin. Sen antibioottinen teho perustuu muiden saman ryhmän lääkeaineiden tavoin bakteerien soluseinän peptidoglykaanikerroksen synteesin estoon. Kefalotiini tehoaa moniin grampositiivisiin bakteereihin esimerkiksi stafylokokkeihin ja streptokokkeihin. Gramnegatiivisista bakteereista aine on tehokas eräitä Salmonella-, Klebsiella -ja kolibakteerikantoja vastaan. Monet näistä kuitenkin tuottavat beetalaktamaasientsyymejä, jotka hydrolysoivat kefalotiini tehottomaksi. Kefalotiiniä voidaan käyttää iho- ja pehmytkudostulehdusten, endokardiitin ja keuhkokuumeen hoitoon sekä leikkausten jälkeisten bakteeri-infektioiden ehkäisyyn. Aikaisemmin sitä käytettiin virtsatietulehdusten hoitamiseen, mutta resistenttiyden kehittymisen vuoksi sitä ei enää käytetä. Kefalotiini tuli markkinoille vuonna 1964.
Haittavaikutukset
Kefalotiini voi aiheuttaa yliherkkyysoireita kuten ihottumaa tai jopa anafylaktisen shokin. Se on myös myrkyllistä munuaisille.
Valmistus
Kefalotiiniä valmistetaan 1-asetyloksi-7-aminokefalosporiinihapon ja 2-tienyyliasetyylikloridin välisellä reaktiolla natriumvetykarbonaatin läsnäollessa.
Inex Partners
Inex Partners Oy on S-ryhmän logistiikka- ja kuljetusyritys. Se on Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) tytäryhtiö. Inex Partners Oy työllistää kaikki toimipaikat mukaan lukien noin 1200 henkilöä.
1990-luvun alussa S-ryhmä ja Tradeka perustivat Inex Partnersin hoitamaan kummankin kaupparyhmän (vuosina 1996–2003 lisäksi Tradekan kanssa yhteistyössä toimineen Elannon ) logistiikkapalveluita. Kumpikin ryhmä omisti puolet Inexistä. Tradekan uudelleenjärjestelyiden seurauksena (Wihurin päivittäistavarakauppaketjujen yhdistyessä Tradekan ketjuihin) Tradeka myi elokuussa 2005 osuutensa Inexistä S-ryhmälle ja siirtyi käyttämään Tuko Logisticsin palveluita.
Toimitilat
Inexin päivittäis- ja käyttötavaroiden logistiikkakeskukset sijaitsevat Sipoon Bastukärrissä. Sipoon päivittäistavaroiden logistiikkakeskuksen 1. vaihe otettiin käyttöön 2016 ja Espoon Kilossa sijaitsevan vanhan logistiikkakeskuksen toiminnot siirtyvät kokonaisuudessaan Sipooseen vuosien 2016-2018 välisenä aikana. Sipoon logistiikkakeskus on Suomen suurin logistiikkakeskus ja se on toiminnoiltaan pitkälle automatisoitu. Kilon toimipisteessä on ollut toimintaa 1960-luvulta alkaen ja tontille on aiemmin ollut rautatieyhteys ja oma veturi. Kilon toimipisteen maamerkki, suuri pallon muotoinen öljysäiliö rakennettiin öljykriisin aikaan 1970-luvulla. Säiliöitä oli alkujaan kaksi, mutta toinen niistä on purettu.
Käyttötavaroiden logistiikkakeskus otettiin käyttöön vuonna 2012. Sitä ennen käyttötavaroita käsiteltiin ja toimitettiin Vantaan Hakkilan toimipisteestä.
Sipoon logistiikkakeskuksen lisäksi Inexillä on alueterminaalit Lempäälässä, Kuopiossa sekä Oulussa.
Vuolijoen kirkko
Vuolijoen kirkko on 1905–1906 rakennettu, arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema kirkkorakennus Kajaanin Vuolijoen taajamassa.
Kirkkorakennus
Vuolijoen kirkko on muodoltaan toisvartinen ja päätytornillinen ristikirkko. Arkkitehtuuriltaan se edustaa jugend-vaikutteista kansallisromantiikkaa, minkä tunnistaa esimerkiksi materiaalina käytetystä harmaakivestä ja julkisivujen puolipyöreistä ikkunoista. Kirkko on Kainuun ainoa kivikirkko. Siinä on 420 istumapaikkaa. Urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1965 ja niissä on 13 äänikertaa ja kaksi sormiota. Alttaritaulu on Josef Stenbäckin vuonna 1906 maalaama jäljennös Edvard Gebhardin taulusta Pyhä ehtoollinen. Myös kirkon kellot ovat vuodelta 1906.
António Pinho Vargas
António Pinho Vargas (s. 15. elokuuta 1951, Vila Nova de Gaia) on portugalilainen muusikko. Hän on kirjoittanut myös musiikkiaiheisia kirjoja ja esseitä.
Vargas on julkaissut useita jazz-albumeita, joista ensimmäinen oli Outros Lugares (1983). Alankomaista palattuaan hän on toiminut pääasiassa klassisen musiikin säveltäjänä.
Parnasso 1951–2011
Parnasso 1951–2011: Kirjallisuuslehden kuusi vuosikymmentä on Matti Suurpään kirjoittama kirjallisuuslehti Parnasson 60-vuotishistoriikki. Teoksen on vuonna 2011 julkaissut Otava.
Esipuheessa Suurpää toteaa, että Parnasson kaikki arkistot ovat tuhoutuneet, viimeiset 2000-luvun alussa ikävän tietokatkoksen vuoksi. Hän ei ole kirjoittanut kirjallisuustiedettä eikä lehdistötutkimusta vaan luonnehtii kirjaansa kronikaksi ja pureutuu aiheeseen lehden sisällön kautta. Suurpää taustoittaa Parnasson historiaa aloittamalla jatkosodan päättymisestä vuodesta 1944. Sen jälkeen hän etenee lehden ilmestymisestä alkaen päätoimittajittain kronologisesti. Parnasso on kaikkina aikoina sisältänyt muutakin kuin kirjallisuusaiheita, ja näille, elokuvalle, teatterille ja televisiolle hän on omistanut omat yksiköt. Tuoreimmat käsitellyt asiat ovat syksyltä 2010, ja päätteeksi on Parnasson päätoimittaja Jarmo Papinniemen ohjelmakirjoitus.
Teoksen liitteissä on lueteltu Parnasson toimittajat ja lehden myöntämät palkinnot. Kirjan päättää 20-sivuinen henkilöhakemisto.
Vastaanotto
Jyrki Nummi toteaa esittelyssään, että teoksen arvo on merkittävä, vaikka sillä ei ole tutkimuksellisia tavoitteita: se luo kuvan sotien jälkeisen Suomen kirjallisesta elämästä, palauttaa hetkellisesti niihin sunnuntaitunnelmiin, jolloin ei ollut kiirettä mihinkään.
Hannu Waarala ei arvosta Suurpään teosta kaikilta osin, vaan tarttuu sen luettelomaisuuteen, mutta kiittää kuitenkin esimerkiksi jaksoa, jossa kerrotaan Parnasson unohtamat kirjailijat, kuten Marko Tapio, joka sittemmin Anne Friedin ansiosta on saanut ansaittua huomiota.
Manu Marttinen tiivistää arvionsa, että se vastaa kysymykseen, mitä lukijan tulee tietää, lainaukseen Juhani Salokanteleen kokoaman kirjan otsikosta. Hän toteaa myös, että kirjan avulla voi kohentaa yleissivistystään tiedoilla kuka kukin on ollut – tai halunnut olla – Suomen kirjallisuuspiireissä.
Ukkoetana
Ukkoetana (Limax cinereoniger) on harjaetanoihin kuuluva Euroopan suurin maaetana. Se on nimestään huolimatta suurempi kuin lähisukulaisensa jättietana (Limax maximus) Ukkoetanan voi joskus sekoittaa myös jopa 14 cm pitkäksi kasvavaan espanjansiruetanaan (Arion vulgaris).
Koko ja ulkonäkö
Ukkoetana on hyvin kookas ja voi kasvaa jopa 20 cm pituuteen. Ruumiin väri vaihtelee harmaan tai ruskean eri sävyissä, mutta myös täysin mustia tai hyvin vaaleita yksilöitä tunnetaan. Tavanomaisessa värityksessä selän keskellä on vaalea ja kyljillä mustat pitkittäisjuovat. Kilpi on aina yksivärinen, takaosastaan teräväkärkinen ja sen pinnassa on sormenjälkeä muistuttava uurrekuvio. Hengitysaukko on kilven takaosassa eläimen oikealla kyljellä. Selässä on peräpään kärjestä selän puoleenväliin ulottuva harjanne. Tärkeänä tuntomerkkinä täysikasvuisen yksilön antura on keskeltä jyrkästi vaalea ja reunoilta tumma, mutta nuorilla yksilöillä yksivärinen. Lima on sitkeää ja kirkasta. pienoiskuva|upright=1.1|Ukkoetanalla hengitysaukko on kilven takaosassa.
Levinneisyys
Ukkoetanoita tavataan Suomessa noin Tornio-Suomussalmi-linjalle saakka. Sitä tavataan myös melkein kaikkialla muualla Euroopassa, paitsi Islannissa ja Espanjan eteläosissa.
Elinympäristö
Ukkoetanat elävät enimmäkseen luonnonmetsissä, ja laji suosii erityisesti mustikkatyypin sekametsiä. Se ei ole kulttuuriympäristöissä viihtyvä laji, kuten vaikkapa jättietana, eikä siihen siksi törmää kovin herkästi. Laji on myös liikkeellä lähinnä öisin. Etenkin sateisina ja sumuisina aikoina etanat saattavat kuitenkin liikkua myös epätavallisissa paikoissa. Ukkoetanoita löytää varmimmin sammalikosta sekä maahan kaatuneiden puunrunkojen tai irtonaisen kaarnan alta. Joskus ne voivat myös kiipeillä puissa. Ravinnokseen ukkoetana käyttää lahoavaa kasvimateriaalia, pinnoilla kasvavia leviä, sieniä sekä tilaisuuden tullen myös eläinten raatoja.
Ukkoetana kuuluu niihin etanalajeihin, jotka kykenevät tarvittaessa hedelmöittämään itse itsensä. Normaalisti parittelu tapahtuu alkukesällä usein puussa. Kukin yksilö tuottaa kesän aikana 400–800 munaa, jotka se laskee 40–250 munan ryhminä muutaman viikon välein heinä-lokakuussa. Munat asetetaan sammalten alle, ei maaperään. Poikaset alkavat kuoriutua muutaman viikon kuluttua munimisesta ja saavat tyypillisen värityksensä muutaman kuukauden ikäisinä, viimeistään vuoden vanhoina. Etana saavuttaa sukukypsyyden 1,5–2 vuoden iässä ja voi elää kolmivuotiaaksi.
Ravinto
Ukkoetanat syövät lähinnä lahonneita lehtiä ja sieniä, joten ne eivät juurikaan aiheuta tuhoa ihmisten viljelyksille, kuten eräät muut etanalajit.
Formula 3000 -kausi 2002
Kauden mestaruuden voitti ranskalainen Sébastien Bourdais. Toiseksi sijoittui italialainen Giorgio Pantano ja kolmanneksi tšekkiläinen Tomáš Enge.
Augsburg (F213)
Augsburg (runkonumero F213) on Saksan liittotasavallan laivaston ja yhdistyneen Saksan laivaston Bremen-luokan fregatti, joka otettiin palvelukseen 1989.
Valmistus
Alus tilattiin 6. joulukuuta 1985 Bremer Vulcanilta, missä köli laskettiin 4. huhtikuuta 1987. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 17. syyskuuta ja otettiin palvelukseen 13. lokakuuta 1989.
Palvelus
Alus on palveluksessa, mutta sen suunniteltu palveluksesta poisto on vuonna 2019.
Rex
Rex on latinaa ja tarkoittaa kuningasta. Rex voi myös viitata johonkin seuraavista:
Kalevi Lehtinen
Kalevi Lauri Tapio Lehtinen (1. tammikuuta 1936 Helsinki – 17. heinäkuuta 2011 Kandern, Saksa ) oli rovasti, kirjailija sekä kansainvälisesti tunnetuin suomalainen evankelista ja luterilainen pappi.
Lehtinen vihittiin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papiksi vuonna 1964, mitä ennen hän työskenteli kolme vuotta evankelistana sekä uskonnonopettajana Raahessa ja Helsingissä. Lehtinen työskenteli vuodesta 1974 Campus Crusade for Christin Euroopan toimistossa (vuodesta 1989 nimellä Agape Europe) Saksassa sekä sen johtajana vuosina 1977–1987.
Suomalaisten tuntemaksi Lehtinen tuli vuonna 1987 tulkatessaan evankelista Billy Grahamin puheita Helsingin olympiastadionilla pidetyssä Missio Helsingissä, minkä jälkeen Lehtinen toimi evankelistana. Hänet tunnettiin Suomen lisäksi varsinkin Venäjällä, Virossa ja IVY-maissa. Lehtisen kirjoja painettiin neljällä kielellä yhteensä yli miljoona kappaletta. Hän asui Saksassa vuodesta 1974.
Opetukset kristinuskosta
Lehtinen kiteyttää kristinuskon perusasiat neljään asiaan.
Olli Valtosen kirjoittaman Lehtisen elämästä kertovan kirjan Tänään Kalevi Lehtinen ensipainos oli suurin siihenastinen Suomessa otettu painos.
TV-tuotanto
Kalevi tuotti vaimonsa Leenan kanssa opetusohjelmaa nimeltä 5 leipää ja 2 kalaa kahdenkymmenen jakson verran, jota näytettiin Taivas TV7:llä vuonna 2008.
Kildin
thumb|240px|Kiltinän saaren kartta vuodelta 1790 Kildin  on itäisellä Muurmannin rannikolla Kuolan niemimaan edustalla sijaitseva Barentsinmeren saari. Se sijaitsee 20 km Kuolanvuonon suulta itään, ja sen erottaa mantereesta kapeimmillaan alle kilometrin levyinen mutta kulkukelpoinen Kiltinänsalmi.
Saari on noin 18 kilometrin pituinen ja enimmillään 7 km leveä. Kildin kuuluu Murmanskin alueen Kuolan piirin Teriberkan kuntaan.
Kildinin saaren länsiosassa on Ala-Kiltinän ja Länsi-Kiltinän kylät.
Historia
Kildininsalmen etelärannalla saarta vastapäätä sijaitsi kiltinänsaamelaisten ja kuolansuomalaisten asuttama Uoljoen (Zarubihan) kylä.
Viitteet
69.31944°N, 34.34861°W
Calaverasin piirikunta
Calaverasin piirikunta on piirikunta Kaliforniassa, Yhdysvalloissa.
Piirikunnassa asui 45 578 ihmistä vuoden 2010 väestönlaskennassa. Heistä 91,5% oli valkoihoisia.
Piirikunta on saanut nimensä sen halki virtaavasta Calaveras-joesta. Sen alueella on monia luolia.
Malmgårdin Panimo
Malmgårdin Panimo on Pernajassa Malmgårdin kartanon alueella toimiva pienpanimo. Malmgårdin Panimo on vuoden 2016 lopulta alkaen ollut MBH Breweries Oy:n osa.
Vuonna 2009 perustettu panimo valmistaa pintahiivaoluita ja omenasiideriä. Malmgårdissa oluiden valmistukseen käytetään oman pellon viljoja, esimerkiksi spelttivehnää ja emmervehnää. Oluen panemiseen tarvittava vesi saadaan läheisestä lähteestä ja sähkö oman kosken vesivoimalasta.
Malmgårdin Panimo on erityisesti kesäisin suosittu vierailukohde. Panimon tiloissa järjestetään panimokierroksia ja olutmaisteluita.
Tuotteet
Malmgårdin panimo tuottaa 2 000 litran erissä noin kymmentä vakituista tuotetta. Oluita valmistetaan sekä Malmgård- että Huvila -tuotemerkeillä. Panimo tuottaa vuosittain myös kolme PROTO-olutta olutravintoloiden hanavalikoimiin.
Dryosaurus
Dryosaurus (nimen merkitys: "tammilisko") oli ornithopodeihin kuulunut kasvinsyöjädinosaurussuku. Se eli 156–145 miljoonaa vuotta sitten myöhäisjurakaudella. Dryosauruksen fossiileja on löydetty Yhdysvalloista.
Nimi
Dryosaurus tarkoittaa "tammiliskoa". Dinosaurus sai nimensä sen suussa olleista tammenlehden muotoisista hampaista.
Koko ja ulkonäkö
Dryosaurus käveli kahdella jalalla. Sillä oli kevyt rakenne, pitkät jalat, pitkä kaula ja jäykkä häntä. Lisäksi Dryosauruksella oli nokka ja lehden muotoisia hampaita suun takaosassa. Molemmissa käsissä oli viisi sormea.
Dryosauruksen jäänteiden tutkimus osoittaa, että kallo kävi läpi huomattavan muutoksen kasvaessaan. Tämän näkee siitä, että pienempien, nuorten yksilöiden silmät olivat kokoon suhteutettuna suuremmat kuin suuremmilla yksilöillä. Kun eläin kasvoi, kallo laajentui eteenpäin, mikä johti suuremman kuonon syntymiseen.
Nopeus
Koska Dryosauruksella ei tiedetä olleen suojaukseen soveltuneita ominaisuuksia, se luultavasti luotti nopeuteen ja ketteryyteen paetakseen saalistajia. Vahvoilla jaloillaan se juoksi nopeasti saalistajia karkuun.
Fossiililöydöt
Dryosauruksen fossiileja on löydetty Morrisonkerrostumasta, Yhdysvalloista. Ensimmäinen löytö tehtiin Wyomingissa. Dryosauruksesta löydettyihin fossiileihin lukeutuu useita, eri-ikäisiä yksilöitä.
Dryosauruksesta on löydetty niin aikuisten kuin nuorten yksilöiden luurankoja ja kalloja. Eräs aikuisen yksilön kallo on maailman täydellisin ja parhaiten säilynyt dinosauruksen kallo. Hiekkasedimentit ovat sallineet Dryosauruksen jäänteiden säilyä loistavan yksityiskohtaisesti rikkoutumatta. Eräs Dryosauruksen luuranko on kaikkein täydellisin löytö läntisellä pallonpuoliskolla.
Ravinto
Dryosaurus oli kasvinsyöjä. Sillä oli suussa tammenlehden muotoisia hampaita, mikä on merkitty ominaispiirre sellaisilla kasvinsyöjädinosauruksilla, jotka ruokailivat rehevässä kasvillisuudessa. Dryosauruksella oli myös nokka, mitä se saattoi käyttää kasvien paloitteluun. Jotkut paleontologit ovat myös harkinneet poskien olemassaoloa, estämään ruuan putoaminen pois suusta.
Dùn Bheagain
Dùn Bheagain on kylä Hebridien saariryhmään kuuluvalla An t-Eilean Sgitheanachilla Skotlannissa. Kylän merkittävimpiä nähtävyyksiä on Dùn Bheagainin linna. Kylästä on bussiyhteys saaren suurimpaan asutuskeskukseen Port Rìgh'hin.
Elfwood
Julkaistujen käyttäjäprofiilitietojen mukaan sivustolla on yli 72 000 jäsentä, joista 35 000 on julkaissut siellä omia töitään. Työt jakaantuvat kolmeen päägalleriaan:
Yhteisön ajatuksenvaihtoa helpottamaan avattiin helmikuussa 2008 The Twilight Tavern, joka on Elfwoodin virallinen keskustelufoorumi. Elfwoodiin kuuluu myös osio nimeltä FARP (Fantasy Art Resource Project), joka sisältää amatööreille suunnattua opastusta ja oppaita taiteen, kirjoittamisen, liiketoiminnan ja yleisten aiheitten saralta.
Historiaa
Elfwoodin perusti Thomas Abrahamsson 1. toukokuuta vuonna 1996. Projekti oli tarkoitettu alun perin vain amatöörien fantasiataiteelle ja oli nimeltään Lothlorien. Siihen kuului vain kolmen taiteilijaa Abrahamsson mukaan lukien). Abrahamsson teki itse kaikki muutokset sivustolleen, ja käyttäjien oli lähetettävä hänelle sähköpostia kun halusivat lisätä tai muuttaa gallerioittensa sisältöä. Kun Lothlorienin jäsen- ja teosmäärät kasvoivat, Abrahamsson kehitti Extranet-nimisen toiminnon, joka mahdollisti sen, että jäsenet voivat muokata omia tietojaan ja gallerioitaan ilman webmasterin apua. Jonkin ajan kuluttua luotiin Zone 47 sci-fi- ja modernille fantasiataiteelle, ja kaksi vuotta myöhemmin vuonna 1998 lisättiin osio Wyvern's Library kirjallisia töitä varten.
Muutamaa kuukautta myöhemmin perustettiin FARP (Fantasy Art Resource Project). Huhtikuussa 2000 perustettiin ERB (Elfwood Review Board) valvomaan sääntöjen noudattamista Elfwoodissa. Elfwood suljettiin kesäkuussa 2001 ylläpidon saamien tappouhkauksien vuoksi ja avattiin uudelleen kuukautta myöhemmin. Saman vuoden elokuussa avattiin FanQuarter-osio.
Vuoden 2001 lopussa Elfwood suljettiin taas väliaikaisesti käytännöllisemmän järjestelmän luomiseksi. Sivusto avattiin uudestaan helmikuussa 2002 uuden moderointijärjestelmän myötä. Siitä lähtien moderaattorit ovat valvoneet jokaista käyttäjien tekemää muutosta ja lisäystä. Moderoinnin myötä tuli Mod's Choice -palkinnot edistämään omaperäistä, luovaa ja korkealaatuista, Elfwoodin genreihin sopivaa taidetta ja kirjallisuutta. Palkinnon saaneet työt näkyvät sivuston etusivulla.
Vuoden 2004 helmikuussa Zone 47 ja Lothlorien yhdistettiin nykyiseksi SF&F Art -osioksi. Tämän lisäksi koko sivuston ulkoasua uudistettiin ja projektin sääntöihin tehtiin muutoksia ja tarkennuksia.
Vuoden 2007 toukokuussa Elfwood luopui arvostellusta liittymiskokeestaan Saman vuoden syyskuussa projektista tehtiin kaupallinen yhteisö ja sivuston ylläpitokustannuksien kattamiseksi sivuille lisättiin mainoksia. Elfwood sai myös muita uusia ominaisuuksia, muun muassa käyttäjäprofiilit myös niille jäsenille, jotka eivät ole julkaisseet kuvia tai tekstejä.
Shakin maailmanmestaruusottelu 1896
Shakin maailmanmestaruusottelu pelattiin vuonna 1896 Wilhelm Steinitzin ja Emanuel Laskerin välillä. Ottelu venyi tauon vuoksi vuoden 1897 puolelle. Hallitseva maailmanmestari Lasker voitti ottelun ja säilytti mestaruutensa.
Ottelu alkoi marraskuussa. Lasker voitti Moskovassa ensimmäiset neljä peliä, minkä jälkeen Steinitz pyysi lykkäystä heikentyneen terveydentilansa takia. Ottelussa pidettiin taukoa kaksi kuukautta, minkä jälkeen Lasker jatkoi vahvoja otteitaan. Hän voitti seuraavista seitsemästä pelistä kolme, ja neljä peliä päättyi tasan. Steinitz sai taisteltua kahdesta seuraavasta pelistä voitot, mutta se ei enää vaikuttanut lopputulokseen mitenkään. Seuraava peli päättyi tasan ja Lasker voitti kuudennentoista ja seitsemännentoista pelin. Lopputulos oli selvä: 10–2 Laskerin hyväksi. thumb|center|700px|Pistetaulukko
Skagen
Skagen on 8 088 asukkaan taajama ja alue Tanskassa Jyllannin pohjoiskärjessä. Se tunnetaan pitkistä hiekkarannoistaan, jotka leviävät sekä niemen itä- että länsirannikolle. Skagenin sarveksi kutsuttu niemi muodostaa Kattegatin ja Skagerrakin salmien maantieteellisen rajan. Skagen oli aiemmin itsenäinen kunta, mutta 1. tammikuuta 2007 Tanskan kuntauudistuksen yhteydessä se muodosti yhdessä Sæbyn ja Frederikshavnin kuntien kanssa nykyisen Frederikshavnin kunnan.
250px |thumb|left |[[Skagerrak ja Kattegat kohtaavat Skagenin sarvessa.]] Tanskalaiset kutsuvat Skagenia nimellä Valon maa sen vaaleiden hiekkarantojen takia. Skagenin hiekkarannoilla on liikkuvia dyynejä. Kaupunki on turistien suosima varsinkin kesäaikaan, ja turismi on syrjäyttänyt kalastuksen tärkeimpänä elinkeinona, vaikka kaupungissa on suuri kalasatama. Skageniin johtaa rautatie (Skagensbanen) Frederikshavnista. Liikennettä tällä rataosuudella harjoittaa yksityinen rautatieyhtiö Nordjyske Jernbaner.
thumb|left|P. S. Krøyerin maalaus Kesäilta Skagenin rannalla.
Skagenin maalarit
1800-luvun lopussa joukko taiteilijoita vietti aikaansa Skagenissa maalaten maisemamuotokuvia. Ryhmää kutsutaan nimellä Skagenin maalarit. Kuuluisin ryhmän jäsenistä oli Peder Severin Krøyer, jonka tunnetuin teos ”Kesäilta Skagenin etelärannalla. Anna Ancher ja Marie Krøyer” on tyypillinen taiteilijaryhmän teos. Krøyer, kuten useimmat muutkaan ryhmäläiset, ei asunut koko vuotta Skagenissa, vaan vietti talvet Kööpenhaminassa.
Sädekilpikonna
Sädekilpikonna (Astrochelys radiata) on maakilpikonniin kuuluva matelijalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Madagaskarilta.
Koko ja ulkonäkö
Sädekilpikonnan kilpi voi kasvaa suurimmillaan noin 40 cm pitkäksi ja laji voi saavuttaa 16 kg:n painon. Koiraat ovat naaraita kookkaampia. Sädekilpikonnan kilpi on korkea ja koostuu kuusikulmaisista levyistä, joiden pohjaväri on tumman ruskea. Levyjen keskeltä lähtee säteittäisesti keltaisia tai oransseja raitoja. Lajin pää, jalat ja häntä ovat keltaiset ja päälaki on musta. Sädekilpikonnakoiraan häntä on pidempi kuin naaraan.
Levinneisyys ja elintavat
Sädekilpikonnaa tavataan Madagaskarin eteläosasta ja lisäksi sitä on istutettu Réunionin saarelle. Lajin elinympäristöä ovat kuivat piikkipensaikkoa ja kaktuksia kasvavat alueet ja kuivat metsät. Sädekilpikonna syö suurimmaksi osaksi kasveja kuten ruohoa ja erityisesti opuntiakaktuksia. Satunnaisesti ne syövät myös pieniä eläimiä. Sädekilpikonnanaaras kaivaa maahan kuopan, johon se munii 3–12 munaa ja peittää sen. Poikasten kuoriutumiseen kuluu 5–8 kuukautta. Luonnossa sädekilpikonna voivat elää 40–50-vuotiaiksi.
Sädekilpikonna luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi ja kannan kooksi arvioitiin vuonna 2005 noin 12 000 000 yksilöä. Kanta on vähenemässä ja sitä uhkaa elinympäristön muokkaaminen maatalousmaaksi sekä pyydystäminen ravinnoksi ja lemmikkieläinkauppaan. Esimerkiksi vuonna 2018 Madagaskarilla takavarikoitiin vuonna 2018 10 000 laitonta eläinkauppaa varten pyydysttettyä yksilöä. Sädekilpikonna on suojeltu sekä Madagaskarin lailla että CITES-sopimuksella.
Tuʻi Malila
Tuʻi Malila oli sädekilpikonna, jonka James Cook lahjoitti Tongan kuningashuoneelle vuonna 1777. Se kuoli vuonna 1965 ja eli siis 188-vuotiaaksi. Tuʻi Malila on vanhimmaksi vankeudessa elänyt kilpikonna.
Richard Corben
Richard Corben, myös Richard V Corben, (1. lokakuuta 1940 – 2. joulukuuta 2020) oli yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä, kuvittaja ja animaattori, joka tunnetaan parhaiten Métal hurlant ja Heavy Metal -lehtiin tekemistään sarjakuvista sekä Heavy Metal -elokuvasta, jonka yksi episodeista perustuu Corbenin sarjakuvaan Den.
Corben opiskeli Kansas City Art Institutessa ja työskenteli sen jälkeen lähes 10 vuotta animaatiostudiossa Kansas Cityssä. Hän teki samalla kuvituksia science fiction -lehtiin sekä kauhupainotteisia underground-sarjakuvia. Vuonna 1972 hän ryhtyi freelancer-kuvittajaksi. Métal hurlant ja Heavy Metal -lehtien lisäksi Corbenin töitä on julkaistu Science Fiction Book Clubin ja Doubleday-kustantamon kirjoissa. Vuonna 1976 Corben teki yhdessä käsikirjoittaja John Jakesin kanssa sarjakuvaromaani Bloodstarin Robert E. Howardin kertomuksen pohjalta. Corbenin perustama kustantamo Fantagor Press julkaisi suurimman osan hänen 1980–90 -lukujen sarjakuvistaan. Myyntiluvut jäivät kuitenkin alhaisiksi, ja hän ryhtyi julkaisemaan töitään suurempien kustantamojen kuten DC Comicsin ja Marvel Comicsin kautta. Corben teki myös yhteistyötä Mike Mignolan kanssa useiden Hellboy-tarinoiden tuotannossa.
Alfonso Fernández Mañueco
Alfonso Fernández Mañueco (s. 29. huhtikuuta 1965) on espanjalainen poliitikko. Hän on Kastilia ja Leónin aluehallituksen (Junta de Castilla y León) puheenjohtaja.
Fernández Mañueco oli Kastilia ja Leónin aluehallituksen oikeus- ja sisäministeri 2007–2011 ja Salamancan pormestari 2011–2018. Fernández Mañueco opiskeli oikeustieteitä Salamancan yliopistossa.
Bändikouluun!
Bändikouluun! on Hevisaurus-yhtyeen 25. lokakuuta 2019 julkaisema albumi.
Satakunnan maakunta
Satakunta (, aik. Satakunda, tai Finlandia Septentrionalis) on Suomen nykymaakunta, joka käsittää Satakunnan historiallisen maakunnan länsiosan. Sitä ympäröivät Varsinais-Suomi, Pirkanmaa, Etelä-Pohjanmaa, Pohjanmaan maakunta ja länsipuolella Selkämeri.
Historia ja nimi
Yleisimmin hyväksytyn käsityksen mukaan Satakunnan nimi on suora suomennos ruotsinkielisestä termistä "hundrade", jonka tunnetaan myös kaikissa muissa germaanisissa kielissä. Se on alun perin liittynyt jo viikinkiajalta periytyvään satakuntalaitokseen.
Maakunnasta kaavailtiin 1950-luvulta lähtien omaa Satakunnan lääniä ja Mauno Koiviston hallitus tekikin asiasta periaatepäätöksen vuonna 1981. Eduskunta kaatoi hankkeen kuitenkin tiukassa äänestyksessä vuonna 1985.
Väestö ja politiikka
Aikaisemmin muuttovoitosta nauttineen Satakunnan väkiluku on 1980-luvun puolivälistä laskenut noin 26 000 hengellä. 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen jälkipuoliskolta lähtien väestönlasku on tasaantunut ja joinakin vuosina on ollut jopa väestönkasvua. Vuoden 2018 elokuussa Satakunnassa oli 219 337 asukasta eli 4,2 % koko maan väestöstä. Satakunta on asukasluvultaan Suomen seitsemänneksi suurin maakunta. Suurimmat kunnat väkiluvun mukaan ovat Pori (84 585 asukasta), Rauma (39 492), Ulvila (13 156), Kankaanpää (12 659) ja Eura (11 880). Porin keskustaajama on asukasluvultaan Suomen seitsemänneksi suurin taajama.
Vuoden 2014 lopussa maakunnan väkiluku oli 223 983 asukasta. Tuosta määrästä äidinkieleltään suomenkielisiä oli 217 601, eli 97,15 % maakunnan väestöstä. Ruotsinkielisiä oli 775. Ruotsia isompia kieliryhmiä kyseisenä ajankohtana olivat venäjä (1 286) ja viro (1 252). Maakunnan viidenneksi puhutuin äidinkieli oli puola (529).
Satakunnan maakunta muodostaa Satakunnan vaalipiirin (aikaisemmin Turun läänin pohjoinen vaalipiiri). Vuosina 1993–2005 siitä siirrettiin kaikkiaan kymmenen kuntaa Pirkanmaan vaalipiiriin. Eduskuntavaaleissa 2011 Satakunnan vaalipiiristä valittiin yhdeksän kansanedustajaa. Suurin puolue oli SDP.
Kielet
Alla olevassa taulukossa kuvataan Satakunnan viittä puhutuinta kieltä vuonna 2021.
Maantiede
pienoiskuva|Pori on Satakunnan suurin kaupunki. pienoiskuva|Vanha luotsiasema Ouranluodon saarella. Satakunnan asutus on keskittynyt maakunnan eteläosaan. Merkittävin asutuskeskittymä seuraa Kokemäenjoen vartta, jonne on muodostunut yli 40 kilometrin pituinen Meri-Porista aina Harjavallan Merstolaan saakka ulottuva lähes yhtenäinen taajama-alue. Erityisesti maakunnan pohjoisosassa asutus on huomattavasti vähäisempää ja siellä on myös laajoja asumattomia alueita. Maakunnan koillisinta osaa Kankaanpään, Honkajoen ja Karvian seuduilla on kutsuttu luonnon karuuden vuoksi joskus "Satakunnan Lapiksi". Pinnanmuodoiltaan Satakunta on pääosin melko alavaa, mutta korkeuserot suurenevat siirryttäessä maakunnan itä- ja pohjoisosiin, joissa maaston korkeus merenpinnasta on monin paikoin yli 150 metriä.
Satakunnan suurin vesistö on Hämeen ja Pirkanmaan alueelta alkunsa saava Kokemäenjoki. Maakunnan eteläosiin ulottuvat Eurajoen ja Lapinjoen vesistöalueet ja pohjoisosa kuuluu bifurkaatiostaan tunnettuun Karvianjoen vesistöön. Satakunnan alueella on järviä melko vähän. Suurimpia järviä ovat Pyhäjärvi maakunnan eteläosassa, Karhijärvi Laviassa sekä Sääksjärvi Kokemäellä. Satakunnassa sijaitsevat Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto Huittisten ja Kokemäen alueilla sekä Häädetkeitaan luonnonpuisto Karvian itärajalla.
Maakunnan harjumuodostumia ovat Säkylänharju maakunnan eteläosassa, lyhyehköt Hiitten- ja Järilänharjun harjujaksot Harjavallassa ja Kokemäellä sekä Hämeenkangas ja Pohjankangas maakunnan koillisosassa. Jämijärven kunnan alueella Hämeenkankaalla sijaitsee Satakunnan korkein maastonkohta, 185 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva Soininharju.
Olennainen osa satakuntalaista maisemaa on noin 140 kilometrin pituinen Selkämeren rannikkoseutu. Satakunnan rannikko on matalaa ja kivikkoista, joka tekee siitä vaikean purjehdittavan. Vuonna 2011 perustettiin Selkämeren kansallispuisto, joka ulottuu aina Varsinais-Suomen puolelta Kustavista Satakunnan ja Pohjanmaan rajalle Merikarvialle. Tunnetuimpia yksittäisiä saaria ja saaristoja Satakunnan merialueilla ovat Kuuskajaskari ja Säppi, Porin ja Rauman edustan lukuisat saaret sekä Ouran saaristo Merikarvialla.
Talouselämä
pienoiskuva|Olkiluodon ydinvoimalaitokset. Satakunta on Kymenlaakson tavoin Suomen teollistuneimpia maakuntia ja joillakin mittareilla mitattuna jopa teollistunein. Vuonna 2014 Satakunnan bruttokansantuote oli viidenneksi suurin Suomen 19 maakunnasta. Koko Suomen viennistä Satakunnassa tuotetaan 6% väestöpohjan ollessa vain 4% asukasmäärästä. Huomattavia teollisuuspaikkakuntia ovat erityisesti Pori, Rauma, Eura ja Harjavalta.
pienoiskuva|vasen|Paperin lastausta Rauman satamassa. Satakunta tunnetaan myös energiamaakuntana, jossa tuotetaan noin neljännes koko Suomen sähköstä. Eurajoen Olkiluodossa sijaitsee Teollisuuden Voiman omistama Olkiluodon ydinvoimalaitos. Sen kahdesta toimivasta reaktorista ensimmäinen otettiin käyttöön vuonna 1978 ja toinen vuonna 1980. Vuodesta 2005 lähtien on ollut rakenteilla kolmas reaktori ja neljännenkin reaktorin rakentamista Olkiluotoon on kaavailtu. Olkiluotoon rakennetaan myös maanalaista käytetyn ydinpolttoaineen loppusijoituspaikkaa. Porin Tahkoluodossa sijaitsee Meri-Porin voimalaitos, joka on Suomen suurin hiilivoimalaitos. Meri-Porissa on myös useita tuulivoimaloita. Kokemäenjoessa toimii nykyisen Satakunnan alueella kaksi vesivoimalaitosta, Harjavallan ja Kolsin voimalaitokset.
Satakunta on myös merkittävä maatalousmaakunta. Yli 98 % kotimaisesta kalkkunanlihasta ja puolet broilerinlihasta tuotetaan Satakunnan alueella. Selkämeren vesistä pyydetään 80 % Suomen silakkasaaliista. Suomalaisista punajuurista 87 % ja neljännes avomaanvihannessadosta saadaan Satakunnan pelloista. Viljeltyä peltomaata onkin yli 140 000 hehtaaria. Elintarviketeollisuuden ja maatilojen yhteenlaskettu liikevaihto oli vuonna 2014 noin 1,1 miljardia euroa.
Myös muun alkutuotannon osuus bruttokansantuotteesta on maan keskiarvoa korkeampi, sen sijaan palveluiden osuus jää alle keskitason.
Työttömien työnhakijoiden osuus työvoimasta oli 8,8 % toukokuussa 2018, kun koko Suomen työttömyysprosentti oli 9,2 %. Työllisyystilanne on parantunut vuotta aikaisemmasta tilanteesta merkittävästi.
Satakunnassa on kaksi varuskuntaa, Porin prikaatin varuskunnat Säkylän Huovinrinteellä ja Kankaanpään Niinisalossa. Huovinrinteellä koulutetaan myös suomalaisia rauhanturvaajia sekä valmiusjoukkoja. Varuskunnat ovat sijoituspaikkakuntiensa suurimpia työnantajia.