cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bermudan kolmio
Katoamistilastot
Siitä, että Bermudan kolmiossa tapahtuisi enemmän laiva- tai lentokoneonnettomuuksia kuin muualla valtamerillä, ei ole todisteita. Osa Bermudan kolmion alueelle kirjatuista katoamisista on todellisuudessa tapahtunut aivan muualla, muun muassa Irlannissa, Newfoundlandissa, Afrikassa ja Tyynellä valtamerellä. Esimerkiksi vuonna 1918 Bermudan kolmiossa kadonneeksi väitetty USS Cyclops on kyllä kadonnut, mutta sen ei tiedetä kadonneen niin sanotun Bermudan kolmion alueella.
Televisio ja elokuvat
Bermudan kolmio on esiintynyt useasti populaarikulttuurissa. Joitakin esimerkkejä:
Aiheesta muualla
26.62917°N, -70.88361°W
Akustinen kitara
Akustinen kitara on kitara, jonka ääni vahvistetaan akustisesti puisen kaikukopan avulla.
Akustiset kitarat saivat nykyisen perusrakenteensa 1800-luvulla, kun espanjalainen Antonio de Torres Jurado kehitti klassisen kitaran. Teräskielisen kitaran kehittivät klassisesta kitarasta yhdysvaltalaiset kitarantekijät kuten Gibson ja Martin.
Klassinen kitara
Klassinen kitara kehittyi nykymuotoonsa Espanjassa 1700- ja 1800-luvuilla. Tärkein kitaran rakenteen kehittäjä oli puuseppä Antonio de Torres Jurado (1817–1892), jonka kehittämää rakennustapaa käytetään edelleen. Torres suurensi kannen ja kaikukopan kokoa aikaisempiin kitaroihin verrattuna. Hän rakensi kaikukopan syvemmäksi, pyöristi sen ylä- ja alaosaa, muutti soittimen suhteita sekä ohensi sivujen, kannen ja pohjan paksuuksia. Hän kehitti kanteen niin sanotun viuhkalistoituksen, jonka ansiosta kansi värähtelee vapaammin. Hän myös pidensi skaalan pituuden 65 senttimetriin ja paranteli kitaran lakkausta.
Torresin kehittämien parannusten seurauksena myös kitaralla soitettava musiikki kehittyi. Francisco Tárrega kehitti modernin klassisen kitaransoittotekniikan. Hän kehitti soittoasennon, käden asennon ja jalkatuolin käytön. Andrés Segovia vaikutti 1900-luvulla enemmän kuin kukaan muu siihen, että kitara on hyväksytty klassista musiikkia esittäväksi konserttisoittimeksi.
Flamencokitara
Flamencokitaran rakenne perustuu klassisen kitaran rakenteeseen. Se on hieman klassista kitaraa pienempi, ja sen sivut ja pohja ovat hyvin ohuet, jotta äänestä saadaan läpitunkeva ja voimakas.
Teräskielinen kitara
thumb|upright|Teräskielinen kitara Teräskielinen akustinen kitara kehittyi Yhdysvalloissa 1900-luvulla. Tärkeimmät rakentajat tulivat maahan siirtolaisina Euroopasta. Ensimmäinen rakennustapa johti tasakantiseen teräskieliseen akustiseen kitaraan, joka kehittyi eurooppalaisesta klassisen kitaran rakennustekniikasta. Toisesta rakennustavasta, joka polveutuu eurooppalaisesta viulun rakennustekniikasta, kehittyi kaareva-aukkoinen eli f-aukkoinen kitara, jossa on umpipuusta koverrettu kansi ja pohja. Vaikutusvaltaisimmat kitaranvalmistajat olivat Martin ja Gibson.
Kaarevakantinen orkesterikitara kehittyi jazzin, swingin ja big band -musiikin alkuvuosikymmeninä. Siitä tehtiin kaarevalla kannella mahdollisimman voimakasääninen. Orkesterikitaroiden suosio laski, kun sähkökitara keksittiin.
Resonaattorikitara
Resonaattorikitara ja metalliresonaattorikitara ovat akustisen kitaran muunnoksia, jotka kehitettiin 1920-luvulla. Niissä on pyöreä metallikartio, joka toimii kitaran sisäisenä resonaattorina ja vahvistaa ääntä. Resonaattorikitaroille on luonteenomaista metallinen, kalskahtava ääni, ja niiden äänenvoimakkuus on tavallista akustista kitaraa suurempi. Niitä käytetään paljon slide-kitaroina.
Muoto ja koko
Akustiset kitarat ovat yleensä perusmuodoltaan samanlaisia kahdeksikkoja, joissa on alaosa, vyötärö ja yläosa. Pienempi yläosa lisää korkeita taajuuksia, ja suurempi alaosa lisää bassotaajuksia. Klassisen kitaran mitat ovat noin 10 (korkeus) × 47 (leveys) × 98 (pituus) senttimetriä. Akustisten teräskielisten kitaroiden kokoja ovat standardi, jumbo ja dreadnought. Standardikoon mitat ovat noin 12 × 37 × 102 senttimetriä, jumbon ja dreadnoughtin 12,5 × 41 × 103,5 senttimetriä. Dreadnoughtissa on leveä vyötärö ja suuri kaikukoppa, ja sen ääni on bassoisempi kuin pienempien kitaroiden. Erikokoisten kitaroiden kielet ovat samanmittaiset. Kolme-neljäsosan kokoiset kitarat on tarkoitettu lapsille tai pienikätisille aikuisille.
Äänen synty
Akustisen kitaran ääni syntyy, kun kitaran kieltä lyötäessä siihen siirtyy energiaa ja kieli alkaa värähdellä. Värähtelevän kielen energia siirtyy satulan ja tallan välityksellä kitaran onttoon runkoon eli kaikukoppaan. Kaikukoppa värähtelee yhdessä kielten kanssa ja tuottaa vahvistuneen äänen.
Kaikissa akustisissa kitaroissa on hiukan erilainen äänensävy, sillä jokaisessa niiden osana käytetyssä puupalasessa on yksilölliset ominaisuudet. Kitaran äänensävy syntyy monesta toisiinsa vaikuttavista tekijöistä, joista tärkein on kitaran kansi. Ihanteellinen äänensävy on tasainen alimmasta bassoäänestä ylimpään korkeaan ääneen. Kitaran äänensävystä riippuu se, millaiseen soitto- tai musiikkityyliin kitara sopii. Sen johdosta tiettyjen kitaranvalmistajien kitarat ovat joissain musiikkityyleissä suositumpia kuin toisten valmistajien kitarat.
Materiaali
Akustinen kitara valmistetaan kuivatusta puusta. Puu antaa kitaralle paremman äänensävyn kuin mikään muu materiaali, siinä on hyvä tuntu, ja se näyttää kauniilta viimeisteltynä. Puu valitaan sen äänenvärillisten ominaisuuksien, vahvuuden, kestävyyden ja lakattavuuden perusteella. Sahattu puu kuivataan, jotta sen rakenne pysyy samana ajan kuluessa. Puu voidaan kuivata perinteiseen tapaan ilmakuivaamalla tilassa, jossa on hyvä ilmanvaihtuvuus, tai uunikuivaamalla niin sanotussa ”hitaassa uunissa”. Ilmakuivaus kestää useita vuosia, uunikuivaus yhdestä neljään viikkoa. Nykyisin kitarat kuivataan yleensä uunissa.
Kaikukoppa
thumb|350px|Akustisen kitaran osat Kaikukoppa on akustisen kitaran runko. Se koostuu kannesta, sivuista ja pohjasta. Kansi on kaikukopan tärkein osa. Parhaimmanlaatuinen kansi tehdään parhaasta, virheettömästä säteittäin sahatusta, vierekkäisestä, hyvinkuivatusta ja suorasyisestä männystä ja kuusesta. Myös esimerkiksi punapuuta ja seetriä voidaan käyttää. Vanerista tehty kansi on vahvaa ja kiinteää mutta ei tuota yhtä hyvää äänensävyä kuin kuusi tai mänty. Laminoidusta puusta tehdään halpoja kitaroita.
Kantta vahvistetaan kaikukopan sisäpuolisella listoituksella, jonka tarkoitus on tukea kitaraa ja vahvistaa värähtelyä. Tallan kohdalle kannen alapuolelle liimataan yleensä erillinen puupala talla-alueen vahvistamiseksi. Myös ääniaukon alapuolelle voidaan liimata ohut viilu. Ääniaukon ympäri kulkee koristeellinen upotus eli ruusu (rosette), joka myös vahvistaa kantta ääniaukon heikentämältä alueelta.
Akustisen kitaran sivut ja pohja voidaan valmistaa monesta puulajista. Halutuinta on brasilianpalisanteri, mutta sitä on vaikea saada. Muita suosittuja puulajeja ovat palisantereihin kuuluva intialainen ruusupuu, afrikanemeropuu, mahonki, vaahtera ja koa. Pohja kootaan yleensä kahdesta toistensa peilikuvia olevasta puupalasta, jotka liimataan yhteen ja vahvistetaan sisäpuolelta litteällä puuliuskalla. Myös pohja listoitetaan ja tehdään kuperaksi.
Matti Pulkkinen
Matti Hermanni Pulkkinen (1. toukokuuta 1944 Nurmes – 17. toukokuuta 2011 Lapinlahti) oli suomalainen kirjailija.
Pulkkisen esikoisromaani Ja pesäpuu itki (1977) kuvaa pohjoiskarjalaista maaseutuyhteisöä. Sen päähenkilö on Pulkkisen omakuva, juuriltaan irronnut nuorukainen. Pulkkinen synnytti kohua ruotiessaan kehitysapupolitiikkaa ja Suomen suhdetta Neuvostoliittoon postmodernissa teoksessaan Romaanihenkilön kuolema (1985).
Akustinen kitara
Kaikukoppa
Akustisen kitaran sivut tehdään kahdesta puupalasta, jotka kohtaavat kaulanliitoskohdassa ja kaikukopan alaosan kantapalikassa. Puulajina käytetään yleisimmin amerikanaitomahonkia. Ensin sivut ohennetaan ja sahataan muotoonsa, minkä jälkeen ne upotetaan veteen ja taivutetaan kuumalla, metallista valmistetulla ”taivutuspiipulla”. Ne asetetaan muottiin noin vuorokaudeksi, minkä jälkeen ne säilyttävät aina muotonsa. Muotissa ollessaan sivuihin liimataan kanta- ja kaulapalikka, tukilistat ja lopuksi pohja ja kansi. Tukilista on pitkä lista, jonka avulla osiin saadaan muodostettua liimapintaa.
Matti Pulkkinen
Pulkkinen sai keväällä 1988 aivohalvauksen ja menetti joksikin aikaa työkykynsä. Terveyden kohentuessa hän kirjoitti kirjan Ehdotus rakkausromaaniksi (1992), jossa hän käsitteli näitä vaiheita romaanin keinoin.
Akustinen kitara
Kaikukoppa
Kannen ja sivujen sekä sivujen ja pohjan liitosta suojaa muovinen tai puinen reunalista eli koristelista. Se toimii myös kosteuden eristeenä ja liimasaumojen peittäjänä. Reunalista tehdään perinteisesti useista erivärisistä viiluista, jotka laminoidaan yhteen.
Matti Pulkkinen
Elämä
Pulkkisen lapsuuden koti oli maalaiskylässä. Isä Hermanni oli maanviljelijä ja kustannusasiamies, äiti Tilda emäntä, joka kirjoitti sanomalehtipakinoita. Pulkkinen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun normaalilyseosta 1963 ja opiskeli Helsingin yliopistossa kotimaista kirjallisuutta sekä venäjän kieltä. Hän avioitui teologian kandidaatti Vuokko Rissasen kanssa vuonna 1971. Perheeseen syntyi kaksi lasta, Antti ja Tuuli. Kansanperinteen tallentaja Paavo Pulkkinen oli Matti Pulkkisen isoisä.
Akustinen kitara
Kaikukoppa
Monen teräskielisen kitaran kannessa on sormisuojus, joka suojelee kantta soittajan plektralta ja kynsiltä. Se valmistetaan perinteisesti kilpikonnanluusta, nykyisin sen jäljitelmästä.
Matti Pulkkinen
Elämä
Ennen kirjailijanuraansa Pulkkinen työskenteli mielisairaanhoitajana, ryhmäterapeuttina Länsi-Saksassa ja Sveitsissä, puutarhurin apulaisena ja keskiaikaisen kirkon katonpaikkaajana. 1980-luvun lopulla Pulkkinen oli myös freelance-toimittajana ja erään kustantajan palveluksessa uusien kirjoittajalahjakkuuksien etsijänä.
Akustinen kitara
Kaula
Akustisen kitaran kaula valmistetaan joskus yhdestä puusta, mahongista, ruusupuusta, vaahterasta tai pähkinäpuusta. Halvempaa on valmistaa kaula kolmesta palasta tai useammasta palasta laminoimalla. Klassisessa kitarassa voidaan käyttää jalopuulistaa, joka on upotettu kaulaan otelaudan alle. Teräskielisissä kitaroissa täytyy olla tukeva kaula, jolloin voidaan käyttää otelaudan alapuolelle upotettua metallista kiskoa tai säädettävää tukitankoa.
Matti Pulkkinen
Elämä
Pulkkinen herätti keskustelua myös elokuussa 1988 Helsingin Sanomissa ilmestyneellä Lähi-itää koskevalla mielipidekirjoituksellaan ”Kuinka länsilehdistö meni PLO:n ansaan”, jossa puolusti Israelin toimia turvallisuutensa takaamiseksi.
Nurmeksessa on Matti Pulkkisen syntymäpaikan kertova muistolaatta Matti Pulkkisen muistoseura on perustettu vuonna 2015.
Akustinen kitara
Kaula
Kaulan etupuolelle on liimattu otelauta, metallinauhoin nauloitettu puulauta. Parhaana materiaalina pidetään eebenpuuta, mutta myös ruusupuuta ja muita tummia jalopuita käytetään nykyisin yleisesti. Ensin kaula liimataan kaikukoppaan niin, että saadaan tasainen alusta otelaudalle. Kaula kiinnittyy kaikukoppaan tavallisesti nauhan 14 tai 12 kohdalta. Klassisessa ja flamencokitarassa on tavallisesti litteä otelauta, ja teräskielisessä kitarassa kaareva. Otelauta levenee kaikukoppaan päin. Otelautoja on erilevyisiä.
Otelaudan virityskoneiston puoleisessa päässä on satula, kappale, jonka urissa kielet lepäävät ja josta vapaan kielen värähtely useimmiten alkaa. Satula tehdään yleensä luusta, norsunluusta tai synteettisestä materiaalista.
Kielet
Akustiset kitarat jaetaan teräskielisiin ja nailonkielisiin. Nailonkielistä kitaraa käytetään klassisessa ja flamencomusiikissa, teräskielistä yleisimmin folk- ja bluesmusiikissa sekä jazzissa ja rockissa.
Kitarassa on yleensä kuusi kieltä (joskus 12), joista jokainen on eripaksuinen ja eri vireessä. Mitä paksumpi kieli, sitä matalampi ääni. Kaksi korkeimmalle viritettyä kieltä ovat punomattomia, ja matalimmat neljä kieltä ovat punottuja. Punotussa kielessä nailonisen tai teräksisen ytimen ympärille kiedotaan metallilankaa, joka voidaan valmistaa monenlaisesta metallista tai sekoitteesta. Kaikkein yleisimpiä ovat lankapunotut hiomattomat kielet. Niissä ytimen ympärille kiedotaan pitkä, pyöreä ja yhtämittainen teräslanka. Tällöin saadaan kirkas sointi. Nauhapunotuissa hiotuissa kielissä sen sijaan on tasainen pinta, sillä punos tehdään litteästä metallinauhasta tai suikaleesta. Tällaisissa kielissä ei kitaristin käden liikkeestä syntyvä sipaisuääni kuulu kovin voimakkaasti. Kolmas tyyppi on puolihiotut kielet, jotka hiotaan kietomisen jälkeen pinnaltaan tasaiseksi, jolloin tuloksena on edellisten kielityyppien välimuoto. Teräsytimen ja metallipunoksen väliin voidaan kietoa myös silkkikuitua, jolloin saatava ääni on teräksen ja nailonin väliltä.
Kielet kiinnitetään yläosastaan otelaudan päässä lavassa olevaan virityskoneistoon, jonka viritysnupeilla kielet viritetään eli kiristetään oikeaan jännitykseen. Alaosastaan kielet kiinnitetään kielenpitimeen.
Kielet kuluvat, venyvät ja katkeilevat käytössä, joten ne joudutaan ajoittain vaihtamaan.
Talla
Kielenpitimen yläpuolella on talla, jonka avulla kielen värähtely siirtyy kitaran kanteen. Talla on puukappale, joka joko liimataan tai asetetaan ilman liimaa kielten ja kannen väliin. Talla valmistetaan usein eebenpuusta, sillä tiheytensä ansiosta se lisää äänen kestoa ja siirtää värähtelyn nopeasti kanteen. Myös ruusupuuta, masoniaa, pähkinää ja mahonkia käytetään. Teräskielisessä kitarassa kielet kiinnitetään tallaan tavallisimmin nupeilla. Tallan urassa on tallanluu, jonka yli kielet kulkevat. Tallanluu valmistetaan norsunluusta tai halvemmasta muovista.
Georgian kansanäänestys itsenäisyydestä 1991
Kansanäänestys Georgian itsenäistymisestä Neuvostoliitosta pidettiin Georgian tasavallassa 31. maaliskuuta 1991.
Kansanäänestyksen järjestämisestä päätti Georgian korkein neuvosto, joka oli valittu ensimmäisissä neuvosto-Georgiassa pidetyissä vapaissa vaaleissa lokakuussa 1990. Sitä hallitsi itsenäisyyttä kannattanut ryhmittymä Pyöreä pöytä – Vapaa Georgia, jota johti neuvostokauden toisinajattelija Zviad Gamsakhurdia. Georgia oli pääosin boikotoinut koko Neuvostoliiton laajuista, valtion säilyttämistä koskenutta kansanäänestystä ja neuvotteluja uudesta liittosopimuksesta 17. maaliskuuta. Georgiasta tuli neljäs neuvostotasavalta kolmen Baltian maan jälkeen (Liettua 9. helmikuuta 1991, Latvia ja Viro 3. maaliskuuta 1991), joka järjesti kansanäänestyksen itsenäistymisestä.
Ainoa äänestyksessä kysytty kysymys oli: "Kannatatko Georgian itsenäisyyden palauttamista 26. maaliskuuta 1918 annetun Georgian itsenäistyysjulistuksen mukaisesti?" Virallisten tulosten mukaan lähes 99 prosenttia äänestäneistä kannatti ehdotusta, ja äänestysprosentti oli 90,5. Etnisten riitojen vuoksi ei-georgialainen väestö Abhasiassa ja Etelä-Ossetiassa boikotoi suureksi osaksi äänestystä.
Neljä päivää lopullisten tulosten julkistamisen jälkeen Georgian korkein neuvosto julisti yksimielisesti maan itsenäiseksi 9. huhtikuuta 1991. Samana päivänä oli kulunut kaksi vuotta siitä, kun neuvostoarmeija hyökkäsi rauhanomaisia mielenosoittajia vastaan Tbilisissä.
Yhdysvaltojen entinen presidentti Richard Nixon oli yksityisellä vierailulla maassa kansanäänestyksen aikaan, ja hän kävi muutamalla äänestyspaikalla Georgian pääkaupungissa Tbilisissä ennen lähtöään Moskovaan myöhemmin samana päivänä.
Konstantin Zyrjanov
Konstantin Georgijevitš Zyrjanov (, s. 5. lokakuuta 1977 Perm, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija. Hän pelaa keskikentällä Zenit Pietarissa ja Venäjän maajoukkueessa.
Ura
Zyrjanov on permiläisen Zvezda-juniorikoulun kasvatti. Hän pelasi alun perin hyökkääjänä, mutta siirtyi myöhemmin puolustavan keskikenttäpelaajan paikalle. Hän kykenee pelaamaan keskikentällä myös hyökkäävässä roolissa keskellä tai vasemmalla laidalla.
Zyrjanov edusti pitkään permiläistä Amkaria, jota hän oli nostamassa kolmannelta sarjatasolta pääsarjaan, ja moskovalaista Torpedoa. Kaudella 2000 hän saavutti Torpedon kanssa Venäjän liigan pronssimitalin. Torpedon pudottua pääsarjasta kauden 2006 päätteeksi siirtyi Zyrjanov nykyiseen seuraansa pietarilaiseen Zenitiin.
Heti ensimmäisellä kaudellaan Zenitissä Zyrjanov pääsi juhlimaan Venäjän liigan mestaruutta, joka oli seuran historian ensimmäinen. Zyrjanov esiintyi vakuuttavasti joukkueen keskikentällä ja kunnostautui myös maalintekijänä viimeistellen kauden aikana yhdeksän maalia, joka vastasi hänen maalimääräänsä seitsemän Torpedo-vuoden ajalta. Venäjän suurin urheilulehti Sport-Ekspress valitsi Zyrjanovin vuoden 2007 jalkapalloilijaksi. Menestys sai jatkoa UEFA Cup -mestaruuden muodossa keväällä 2008. Zyrjanov oli avauskokoonpanossa Zenitin kaikissa 17 ottelussa ja teki maalin sekä välierässä Bayern Müncheniä vastaan että loppuottelussa Rangersia vastaan.
Suora demokratia
thumb|300px|Kansankokous Glarusin kantonissa Sveitsissä vuonna 2006 Suora demokratia on demokratian muoto, jossa kansalaiset päättävät asioista suoraan eikä valitsemiensa edustajien kautta.
Suoran demokratian täydellisimmässä muodossa kansalaiset tekevät päätökset kasvotusten poliittisessa kokouksessa tai kansankokouksessa. Tällaista suoran demokratian suhteellisen puhdasta muotoa harjoitettiin antiikin Ateenassa ja joissakin muissakin antiikin ja keskiajan kaupunkivaltioissa, vaikka ne eivät täyttäneetkään nykyajan käsitystä demokratiasta esimerkiksi osallistumisoikeuden kattavuuden suhteen. Jokaisella kansalaisella oli kuitenkin oikeus ottaa osaa kokoukseen sekä puhua ja äänestää tasa-arvoisesti. Nykyisin tunnetuimpia suoran demokratian toteuttajia ovat Sveitsin kantonit, joissa osassa on edelleen käytössä kansankokous.
Suora demokratia on osallistavampaa kuin muut hallintomuodot. Äänestystä edeltää usein keskustelu ja muunkaltainen osallistujien välinen vuorovaikutus, jonka aikana osallistujat tuovat omat näkökantansa esiin. Koska suora demokratia vaatii osallistujiltaan enemmän kuin muut hallintomuodot, suoraan demokratiaan osallistuvien kansalaisten määrä ei välttämättä ole suurempi kuin edustukselliseen demokratiaan osallistuvien.
Sellainen suora demokratia, jossa kaikki jäsenet todellakin osallistuvat päätöksentekoon kokoontumalla yhteen, voi toimia vain korkeintaan muutaman tuhannen jäsenen ryhmissä. Jos jokaisella osallistujalla täytyy lisäksi olla tilaisuus puhua kokouksessa, ryhmän on oltava vielä pienempi. Tämän vuoksi suoran demokratian voi yleensä toteuttaa vain suurpiirteisesti ja silloinkin vain pienissä poliittisissa yksiköissä. Suuremmissa yksiköissä suoraa demokratiaa voidaan toteuttaa osittain, kuten parantamalla kansalaisten osallistumismahdollisuuksia esimerkiksi avointen kokousten kautta tai hajauttamalla hallintoa lisäämällä paikallishallinnon vaikutusvaltaa.
Suoran demokratian eräitä muotoja ovat kansanäänestykset, joissa äänestäjät saavat päättää asioista suoraan edustajiensa sijaan. Aloite kansanäänestyksestä voi joskus tulla suoraan kansalta kansalaisaloitteen kautta.
Suomessa suoraa demokratiaa ajavat Liike Nyt, Vihreä liitto, Muutos 2011 -puolue, Valta kuuluu kansalle ja Itsenäisyyspuolue. Myös SDP:n puolueohjelmassa oli vuoteen 1952 asti maininta suorasta demokratiasta. Vasemmiston näkemykset suorasta demokratiasta ovat vaihdelleet ja myöhemmin sitä on nimitelty "yltiödemokratiaksi". Suomen poliittisista nuorisojärjestöistä Perussuomalaiset Nuoret ilmoittaa kannattavansa suoraa demokratiaa.
METOP
MetOp (tai METOP) on Euroopan ensimmäinen naparadan operatiivinen sääsatelliitti. Se on Euroopan sääsatelliittijärjestön, EUMETSATin satelliitti. Yhdysvaltain, likimain vastaava organisaatio, NOAA on toimittanut siihen joitakin mittalaitteita. METOPS-satelliitit toteuttavat sään ennustamisessa tarvittavan datan kokoamisesta. Suomessa MetOp-satelliittien dataa vastaanottaa Ilmatieteen laitos.
MetOp koostuu kolmesta satelliitista, jotka laukaistaan peräkkäin 14 vuoden aikana alkaen 19. lokakuuta 2006, jolloin laukaistiin MetOp-2. Se sai nimen MetOp-A laukaisun jälkeen. METOP-satelliitit muodostavat avaruudesta havaintoja tekevän osan EUMETSAT's Polar System eli EPS-järjestelmästä. Toinen METOP laukaistiin 17. syyskuuta 2012 ja kolmas laukaistaan vuonna 2017.
Valmistus
Satelliitit rakensi EADS Astriumin tehtaat Ranskassa, Saksassa ja Englannissa. Astrium SAS Ranskassa johti satelliitin suunnittelua ja valmistusta. Astrium GmbH Saksassa johti hyötykuormamoduulin (Payload Module) kehitystyötä ja asensi tiedelaitteet siihen. Se suunnitteli ja rakensi ASCAT ja GRAS-instrumentit. ASTRIUM Ltd, Englannissa, johti huoltomoduulin (Service Module Mechanical Subsystems) suunnittelua ja valmistusta.
Tamperelainen Patria valmisti satelliittien GOME-instrumentin elektroniikkayksikön. Espoolainen Space Systems Finland (SSF) teki satelliittisarjan telemetrian ja telekomentojen käsittelyohjelmistot, jotka ovat keskeinen osa satelliitin toiminnan ohjausta. SSF toteutti otsonidatan myös analysoinnin ohjelmistoja EUMETSATin (ja Ilmatieteen laitoksen) EUMETSATin nk. otsoni-SAF-keskukselle, joka sijaitsee Tähtelässä Sodankylässä.
Instrumentit
MeTOPin instrumentit eli mittaavat laitteet (sekä englanninkieliset lyhenteiden alkuperäisnimet):
Sonny Boy Williamson I
Sonny Boy Williamson (oik. John Lee Curtis Williamson, 30. maaliskuuta, 1914 – 1. kesäkuuta, 1948) oli yhdysvaltalainen blueshuuliharpisti, joka toi huuliharpun moderniin, urbaaniin bluesmusiikkiin. Hänestä käytetään välillä nimitystä Sonny Boy Williamson I erotuksena toisesta samaa taiteilijanimeä käyttäneestä muusikosta.
Williamsonin ensimmäinen levytys, "Good Morning, School Girl" vuodelta 1937, oli suuri hitti mustien "race records" -markkinoilla. Williamsonista tuli pian kuuluisa mustan väestönosan keskuudessa koko eteläisessä USA:ssa kuten myös keskilännen teollisuuskaupungeissa, joihin kuului Detroit sekä Williamsonin kotikaupunki Chicago. Hänen sanotaan olleen 1940-luvulla kaikista tunnetuin blueshuuliharpisti. Muita tunnettuja kappaleita ovat "Shake the Boogie", "You Better Cut That Out", "Sloppy Drunk" ja "Early in the Morning". Williamsonin soittotyyli vaikutti moneen hänen jälkeensä tulleisiin huuliharpisteihin, joihin kuuluvat esimerkiksi Billy Boy Arnold, Junior Wells, Sonny Terry, Little Walter ja Snooky Pryor. Williamsonin vaikutuksen sanotaan ulottuneen myös sellaisiin muusikoihin, jotka eivät soittaneet itse huuliharppua. Esimerkiksi Muddy Waters sekä Jimmy Rogers olivat soittaneet Williamsonin kanssa 1940-luvulla ja myöhemmin tekevät cover-versioita Williamsonin kappaleista.
Williamson levytti sekä yhtyejohtajana että taustamuusikkona koko uransa ajan, useimmiten Bluebird merkille. Varhaisimmat levytykset tehtiin yleensä Illinoisissa Aurora-kaupungissa. Myöhemmät levytykset tehtiin yleensä Chicagossa. Viimeinen levytys tapahtui joulukuussa 1947, jolloin hän soitti Big Joe Williamsin levylle. Kesäkuun ensimmäinen päivä, 1948, Williamson puukotettiin kuoliaaksi Chicagon eteläpuolella, kun hän oli kävelemässä kotiinsa Plantation Clubilta esityksensä jälkeen.
1940-luvulla Aleck "Rice" Miller omaksui radio-ohjelmansa sponsorin myötävaikutuksesta myös taiteilijanimekseen Sonny Boy Williamson. John Lee Williamson ei pitänyt tästä, mutta mitään oikeusjuttua asian tiimoilta ei viritelty. Miller ei Williamsonin elinaikana vielä levyttänyt mitään, ja hän myös pysytteli tässä vaiheessa vielä Mississippin suistoalueella, mikä on todennäköisesti vähentänyt asian ongelmallisuutta.
Kirje kotoa
pienoiskuva|Tarinan suomenkielisen julkaisun toisen osan ensimmäinen sivu vuodelta 2004. Kirje kotoa (A Letter from Home) on Don Rosan vuonna 2003 valmistunut ankkatarina, joka julkaistiin Suomessa ensimmäisen kerran jatkotarinana Aku Ankka -lehden numeroissa 9–11 vuonna 2004. Se on suora jatko-osa Rosan omalle tarinalle Temppeliherrojen kätketty kruunu (2001) ja toimii jatkona myös Carl Barksin tarinalle Vanhan linnan salaisuus (1948) sekä Rosan Roope Ankan elämä ja teot -sarjalle (1992–1994). Lisäksi siinä viitataan Barksin tarinaan Viisasten kivi (1955). Kirje kotoa -tarinassa Roope, Aku ja ankanpojat etsivät Ankkapurhan linnasta Temppeliherrain aarretta. Tarinassa esiintyvät myös Roopen sisko Matilda, Temppeliherrojen suurmestari Molay ja hänen apulaisensa Maurice de la Knalli. Varsinainen tarina on 34 sivua pitkä, minkä lisäksi jatkotarinaversio sisältää kaksi sivun mittaista kertausta aiemmista tapahtumista. Sen tarinakoodi on D 2003-081. Rosan Temppeliherra-albumin ja Kirje kotoa -tarinan kansikuvat muodostavat parin: molemmissa ovat samanlaisessa asetelmassa temppeliritari, Roope ja Aku.
D.U.C.K.-ilonpilaaja
Don Rosan useimpiin kansiinsa, keräilykuviinsa ja sarjakuvatarinoidensa aloitusruutuihin piilottama D.U.C.K. (Dedicated to Unca Carl from Keno) -omistus on tarinan ensimmäisessä ruudussa tarinan kolmisivuisen johdannon jälkeen. Kirjaimet on piilotettu linnan vasemman päätyseinän neljään päällekkäin olevaan ikkunaan. Kannessa se on temppeliherran vasemmalla puolella olevassa ristin muotoisessa haudassa.
Juoni
Tarina alkaa Temppeliherroista kertovalla prologilla. Siitä käy ilmi esimerkiksi hieman Temppeliherrojen kätketty kruunu -tarinan juonta sekä tieto siitä, että Molay (tarinan roisto) on ryöstänyt ristiretkeläiskuninkaiden kruunun Haitilta.
Linnassa Roope tapaa siskonsa Matildan, jonka kanssa tämä ei ole puhunut 25 vuoteen (viittaus teoksessa Roope Ankan elämä ja teot esitettyyn välikohtaukseen luvussa XI). Yhä vihaisena veljelleen Matilda kysyy: "Olet kaiketi palannut vain kahmiaksesi lisää rahaa", johon Roope toteaa: "Ei, ei... heh! Minä vain... me... he..." Sitten Matilda tiuskahtaa: "Havittelet tietenkin Temppeliherrain aarretta! Juuri sitä pappa ei olisi halunnut!" Tästä Roope menee sanattomaksi. "Mutta miten sinä tiedät aarteesta, täti?" yksi ankanpojista kysyy, johon Matilda vastaa: "Höh! McAnkat ovat olleet siitä selvillä jo 50 vuotta - siis kaikki paitsi Roope." Seuraavassa ruudussa Matilda jatkaa: "Nyt kun olette täällä, niin asian kanssa on kai elettävä. Kantakaa kimpsunne ja veljeni sisään. Kerron teille sitten, minkä osaan." Matilda paljastaa tietonsa, joiden mukaan Roopen isä Fergus McAnkka oli vaimonsa kuoltua täyttänyt tyhjäksi käynyttä elämäänsä perehtymällä Temppeliherrojen historiaan. Hän kävi usein vaimonsa haudalla, mutta välillä Matilda oli nähnyt hänet myös eräällä toisella haudalla, jonka luo ankat aikovat seuraavana päivänä suunnata. "Olen minäkin aarteenvartija! En edes tiedä, missä kaitsemani kokoelma on!" Roope sanoo, johon Matilda: "Ehkei pappa paljastanut sitä, koska arveli, ettei noin kiittämättömästi pojasta ole uskotuksi mieheksi." Ankat valmistautuvat aarrejahtiin ja kaikki näyttää hyvältä, mutta Molay on apulaisensa Maurice de la Knallin kanssa saanut vihiä ankkojen puuhista ja on juuri murtautunut linnaan.
Tässä vaiheessa on selvinnyt, että juoni keskittyy aarteen löytämiseen. Lisäksi Molaysta tulee todennäköisesti koitumaan harmia. Sivujuonteena Roope pohtii, olivatko hänen äitinsä ja isänsä todella ylpeitä hänestä ja tiesivätkö he, että Roope metsästi maailmalla seikkailuja, ei mammonaa.
Seuraavana aamuna ankat tutkivat haudan, jonka kiven läpi on hakattu reikä. Reikään katsomalla näkee erään ikkunan Ankkapurhan linnassa. Roope käskee ankanpoikien mennä vilkuttamaan siihen ikkunaan, jotta tämä näkisi, mikä ikkunoista on kyseessä. Selviää, että huone on muurattu umpeen ja ankat joutuvat laskeutumaan sinne köydellä. Huoneesta löytyy salakielinen vihje, jonka Roope tulkitsee. Vihjeen avulla ankat suuntaavat vankityrmään. Arvoitukset ratkaistuaan he päätyvät lopulta isoon kammioon. Vihjeessä kerrotaan, että aarrekammio avautuu, kun siellä olevat patsaat kohottavat kätensä oikeassa järjestyksessä. Järjestyksen kuulemma kertoo "kruunua kantava pää". Pojat yrittävät etsiä temppeliherrojen perustajien arvojärjestystä Sudenpentujen käsikirjasta, joka on yleensä tarjonnut vastauksen kaikkiin kysymyksiin, mutta juuri tätä kyseistä tietoa ei kirjasta löydy. Samalla hetkellä Molay saapuu kruunun kanssa paikalle. Hän on juuri kaapannut Matildan ja kahlinnut johtajansa rikollisia toimia vastustaneen De la Knallin.
Molaylla on mukanaan Temppeliherrojen kruunu ja sen hänen kaljuunsa jättämät jäljet ovat arvoituksen viimeinen avain. Molayn pakottamana Ankat kohottavat patsaiden kädet tervehdykseen juuri oikeassa järjestyksessä. He ovat juuri laskemassa viimeistä kättä (se pitää laskea, muut kohottaa) kun paikalle ryntää De la Knalli, joka on muuttanut kahleet viisasten kivellä taipuisaksi kullaksi. Molay uhkaa ampua Matildan, mikäli ankat tekevät yhdenkin virheliikkeen. Aku ottaa viisasten kiven De la Knallilta ja heittää sen päin Molayn asetta, joka muuttuu kullaksi ja lennähtää tämän kädestä. Aku ja Molay (joka laski juuri viimeisen käden alas) syöksyvät tappelemaan aseesta ja Molay voittaa. "Siskonne saa maksaa tästä!" Molay sanoo Roopelle ja tähtää Matildaa. "EI!" Roope parahtaa ja syöksyy siskonsa eteen. Molay ampuu, mutta pehmeä kulta-ase räjähtää tämän käsiin. Tällä on kuitenkin mukanaan toinenkin ase. Samassa aarrekammion "lukko" aukeaa ja kivinen shamir-mato putoaa katosta alas suoraan Molayn päälle. Ankat ryntäävät katsomaan vahinkoja ja löytävät hajonneen lattian alta kadonneen aarrekammion. Molay on kuitenkin kömpinyt kivikasasta ja tähtää aseellaan Roopea. Aku on kuitenkin tilanteen tasalla ja tyrmää Molayn – rikkoen samalla Graalin maljan.
Roope lupaa, että aarretta käytetään huonompiosaisten auttamiseen, mihin Matilda toteaa: "Etkö pidäkään kaikkea itse?" Tästä seuraa keskustelu, jonka aikana Roope ja Matilda viimein sopivat riitansa. Keskustelun lopuksi Matilda ojentaa Roopelle rasian, jonka hän löysi erään patsaan kädestä. Sen sisällä on kirje, jossa Roopen isä kertoo kuinka hän pääsi aina patsaiden luo, muttei itse aarrekammioon. Kirjeessä Fergus kertoo myös, miksi hän ei kertonut Roopelle Temppeliherrojen aarteesta: hän aina ajatteli että Roopen olisi parempi ansaita oma omaisuutensa sen sijaan, että hän perisi sellaisen. Lopuksi Fergus kertoo, että hän ja Lauha ovat aina ylpeitä pojastaan. Tarina päättyy liikuttavaan kohtaukseen, jossa Roope ihailee kirjettä Matildan kanssa, Aku korjaa Graalin maljaa, ankanpojat avaavat Liitonarkkua ja De la Knalli kiikuttaa Molayta vankilaan.
Arthur Maia
Arthur Brasiliano Maia (13. lokakuuta 1992 Maceió, Brasilia – 28. marraskuuta 2016 La Uníon, Kolumbia) oli brasilialainen jalkapalloilija. Hänen seuransa oli Vitória, mutta hän pelasi lainalla Chapecoensessa. Maia menehtyi lento-onnettomuudessa, jossa sai surmansa useita jalkapalloilijoita ja muita merkittäviä henkilöitä.
Pohjaslahti
Pohjaslahti sijaitsee Pohjois-Pirkanmaalla Tarjanneveden rantamilla. Luonnonkauniilla Pohjaslahdella sijaitsee Hämeen kauneimmaksi maisemaksi mainittu Salussärkkä sekä Rantalansärkkä. Pohjaslahden asuttaminen 1500-luvulla perustuu kuningas Kustaa Vaasan savolaisille myöntämään lupaan muuttaa asumaan hämäläisten, lempääläisten ja pirkkalaisten metsästysalueena käyttämään erämaahan.
Pohjaslahden kylään perustettiin 1872 noin sadan työntekijän Vehkaskosken saha, jonka toiminta päättyi 1916 tulipaloon. Jäljelle jääneet laitteet osti ruoveteläinen Kotvio Oy. Pohjaslahdella toimii Pohjaslahden kivikirkko. Siellä on myös Pohjaslahden entinen kunnantalo ja kauppa sekä Pohjaslahden koulu. Yli kaksi vuosisataa toiminut lähikauppa K. V. Linnas Oy lakkasi kauppiaan kuoleman johdosta. Kyläkauppa Tarjanne jatkaa päivittäistavarakauppaa samoissa tiloissa. Pohjaslahdella toimii peruskoulun ensimmäisten luokkien koulu ja kesällä kahdesti viikossa auki oleva kirjasto koulun tiloissa. Talvisin kirjasto on auki kolmasti viikossa. Mäntän seudun osuuspankin konttori on auki kahdesti viikossa.
Ala-Kolkissa aloitti kahdenkymmenen työntekijän saha 1905, joka päätti toimintansa 1965. Myryn saha aloitti 1919 ja päätti toimintansa 1960-luvun alkupuolella omistajan kuoleman jälkeen. Ala-Kolkissa on toiminut kauppa ja koulu.
Pohjaslahden naapurikunnat olivat Keuruu, Ruovesi, Vilppula ja Virrat, ja sen vuonna 1961 vahvistetun vaakunan suunnitteli Olof Eriksson. Nykyään Pohjaslahdella on maatalouden rakennemuutoksen jälkeen 500 ympärivuotista asukasta, joskin kesäisin väestö kolminkertaistuu tuhannen kesäasukkaan ansiosta. Ylä-Kolkissa ja Monoskylässä on toiminut kauppa ja koulu. Vuonna 2009 Pohjaslahti valittiin Pirkanmaan vuoden kyläksi.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Pohjaslahden väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1940–1970.
Pohjaslahden seurakunta perustettiin vuonna 1936 erottamalla Ruovedestä alue, jossa oli 2 081 asukasta. Kunta lakkautettiin vuonna 1973, jolloin sen alue jaettiin Vilppulan ja Virtain kesken. Vilppulaan liitetyllä alueella oli 841 asukasta ja Virtoihin liitetyllä alueella 165 asukasta.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajausten mukaan Pohjaslahdella ei ollut lainkaan taajamia.
Seiji Ara
thumb|Seiji Ara vuonna 2008. Seiji Ara (s. 5. toukokuuta 1974) on japanilainen autourheilija.
Ara voitti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 2004 ajaessaan Audi R8 -autolla. Samana vuonna hän kilpaili myös Le Mans Seriesissä ja japanilaisessa Super GT -sarjassa. Aiemmin hän on kilpaillut Formula Nipponissa (2001-2002), Japanin Formula 3 -sarjassa (1997-2000) sekä Barber Pro Seriesissä (1995).
Akondriitti
thumb|Akondriitti meteoriitti.
Akondriitti on kivimeteoriittityyppi, joista puuttuu kondriiteille tyypillinen jyvämäinen rakenne. Akondriitit ovat kotoisin asteroideista, Marsista ja Kuusta. Ne muistuttavat Maan magmakiviä, koska ne ovat sulaneet jossain vaiheessa. Rakenne poikkeaa Auringon rakenteesta sulamisen ja magman kristallisoitumisen takia. Pian putoamisensa jälkeen löydetyistä meteoriiteista 7 % on akondriitteja.
Armas Äikiä
Armas Äikiä (14. maaliskuuta 1904 Pyhäjärvi Vpl – 20. marraskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen runoilija, kirjailija, kääntäjä, toimittaja ja poliitikko. Äikiä kuului Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) johtoon 1930-luvun lopusta alkaen, asui vuosia Neuvostoliitossa ja oli talvisodan aikana perustetun Terijoen hallituksen maatalousministeri. Hän käytti myös salanimiä Viljo Veijo, Ami Aarto ja Liukas Luikku. Sekä Äikiän poliittisten mielipiteiden että kulttuuri- ja taidekäsitysten on luonnehdittu edustaneen dogmaattista neuvosto-marxismia.
Varhaisvuodet Suomessa
Äikiä syntyi Karjalankannaksella Viipurin läänin Pyhäjärvellä kyläräätälin perheeseen. Hän muutti 19-vuotiaana Helsinkiin ja liittyi tuolloin kiellettyyn kommunistipuolueeseen sekä toimi vasemmistotyöväen julkisissa järjestöissä. Äikiä työskenteli toimittajana, ja hän oli päätoimittaja Liekki-, Itä ja Länsi- sekä Työväenjärjestöjen Tiedonantaja -lehdissä. Vuodet 1927–1928 ja 1930–1935 Äikiä vietti vangittuna. Tuomiot tulivat kiellettyyn poliittiseen toimintaan osallistumisesta.
Vapauduttuaan vuonna 1935 Äikiä siirtyi Neuvostoliittoon. Koska hän teki sen laittomalla tavalla ja kesken ehdonalaisen vapautensa, hän menetti Suomen kansalaisuuden. Hän oli harvoja Neuvostoliittoon siirtyneistä kommunisteista, jotka eivät joutuneet pakkotyöleireille ja selviytyivät hengissä 1930-luvun vainoista. Hänen oletetaan työskennelleen NKVD:n ilmiantajana.
Neuvostoliitossa
Neuvostoliitossa Äikiä työskenteli aluksi Suomen Kommunistisen Nuorisoliiton (SKNL) palveluksessa. Hän opiskeli nimellä Pavel Hirn tai Paul Hirn Moskovan kansainvälisessä Lenin-koulussa, jonka lakkauttamisen yhteydessä vuonna 1938 hänet siirrettiin Kominternin palvelukseen. Äikiästä tuli Kommunistisen nuorisointernationaalin Suomen-asioiden esittelijä.
Otto Wille Kuusisen talvisodan aikana vuosina 1939–1940 johtamassa Terijoen hallituksessa Äikiä oli maatalousministeri. Hän ei tehnyt tähän tehtävään liittyviä virkatoimia, kuten eivät muutkaan Terijoen hallituksen jäsenet. Toimittaja Yrjö Kilpeläinen eli nimimerkki Jahvetti väitti useassa pakinassaan, että Äikiä olisi halunnut kulttuuriministeriksi. Kuusinen oli Jahvetin tietojen mukaan kuitenkin estänyt tämän, mikä johtui Äikiän taiteellisen ilmaisun kehnoudesta. Poliittisen historian professorin Kimmo Rentolan mukaan Äikiä ”arveli olevansa runoilija”.
Jatkosodan aikana vuosina 1942–1944 Äikiä toimitti Kominternin suomenkielisiä radiolähetyksiä eli suomalaisille suunnattua Yleisradion aalloilla lähetettyä radiopropagandaa Arkangelissa ja Leningradissa. Hänellä oli tapana huudella herjoja ja kommentteja Jahvetin radiopakinoiden päälle samalla lähetystaajuudella. Radiolähetyksissä käyttämänsä värikkään kielenkäytön ansiosta Äikiä sai kansan suussa liikanimen ”Räikiä”.
Äikiästä tuli Karjalan kirjailijaliiton puheenjohtaja vuonna 1940 ja Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston taideasiain hallinnon päällikkö 11. heinäkuuta 1940. Äikiä laati sanoituksen tasavallan kansallislauluun, Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan hymniin.
Suomeen paluun jälkeen
Äikiä palasi vuonna 1947 Suomeen, mutta hän ei saanut takaisin Suomen kansalaisuuttaan eikä siten voinut työskennellä nyt laillistetun SKP:n johtopaikoilla. Hän työskenteli työviisumilla toimittajana melko vaikutusvaltaisella paikalla Demokraattisen lehtipalvelun (DLP) johdossa. Hän kirjoitti myös pakinoita SKP:n pää-äänenkannattajaan Työkansan Sanomiin nimimerkillä Liukas Luikku.
Kansallisteatteri esitti syksyllä 1948 Jean-Paul Sartren näytelmää Likaiset kädet, jossa pääosanäyttelijä Aku Korhonen oli naamioitu Staliniksi. Näytelmän kritiikit olivat muuten myönteisiä, mutta Työkansan Sanomissa 12. lokakuuta 1948 julkaistussa Äikiän kirjoituksessa ”Kansallisteatterin tökerö teko” syytettiin teatteria Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden vahingoittamisesta. Koska Äikiän artikkeleita luettiin Neuvostoliitossa, se herätti siellä huomiota, minkä seurauksena Neuvostoliitto lähetti nootin Suomen ulkoministerille ja näytelmän esityksen loppuivat.
Vuonna 1952 Äikiä ajautui konfliktiin SKDL:n lehden Vapaan Sanan päätoimittajan Raoul Palmgrenin kanssa. Palmgren piti DLP:n toimittamaa materiaalia julkaisukelvottomana ja korjaili tekstejä. Äikiän Viljo Veijon nimellä julkaisemia romaaneja Palmgren piti taiteelliselta arvoltaan vähäisinä. Äikiä voitti kiistan, sillä Palmgren jätti marraskuun lopussa eroanomuksensa SKP:lle, ja SKDL:n liittotoimikunta vapautti hänet päätoimittajan tehtävistä 15. joulukuuta 1952. Kimmo Rentola vertaa Palmgrenia ja Äikiää älykköinä: ”Intellektuellina Palmgren pesi Neuvostoliiton entisen radioäänen 6–0, mutta sai lähtöpassit puolueesta.” Palmgrenin tilalleVapaan Sanan päätoimittajaksi nimitettiin Jarno Pennanen. Vuoden 1956 loppukesästä Äikiä nimitettiin lyhyeksi aikaa Työkansan Sanomien vt. päätoimittajaksi lomalle siirretyn Mauri Ryömän tilalle, jolloin hänen tehtäväkseen muodostui Ryömän käynnistämän avoimesti puolueen ongelmia ruotineen lehdistökeskustelun taltuttaminen.
Äikiä oli tärkeä taustavaikuttaja SKP:ssa, mutta häntä ei Neuvostoliiton kansalaisena valittu virallisesti puolue-elinten jäseneksi. Veli-Pekka Leppänen on kutsunut Äikiää SKP:n ”politbyroon ulkojäseneksi”.
Kirjailijana
Äikiä joutui konfliktiin Kiilan puheenjohtajan Arvo Turtiaisen ja monen muun vasemmistokirjailijan kanssa. Kiila päätyi Äikiän aatteellisten kannattajien haltuun. Äikiä julkaisi vuonna 1948 runokokoelman Henkipatto, jota Elvi Sinervo kritisoi rytmiltään kömpelöksi. Äikiä julkaisi Viljo Veijon nimellä satiiriset romaanit Lotta Hilpeläinen (1951) ja Sinisten silmien tähden (1952). Hän sanoitti poliittisia kisällilauluja ja agitaatiorunoutta sekä suomensi Aleksandr Puškinin, Mihail Lermontovin ja Vladimir Majakovskin runoja. Majakovski-suomennokset ovat saaneet kiitosta. Äikiä suomensi myös kirjailijanimellä Ami Aarto.
Viimeiset vuodet ja hautajaiset
Kommunisti-lehden päätoimittaja Inkeri Lehtinen kirjoitti artikkelissaan hautajaisista, että ”koko kansanvaltainen Suomi oli saattamassa suurta johtajaansa”. Äikiän uurna laskettiin Malmin hautausmaalle SKP:n johtohenkilöiden yhteishautaan. Uurnan laskivat Aimo Aaltonen ja Ville Pessi presidentti Urho Kekkosen tehtävään määräämän poliisivartion valvonnassa. Presidentin käskystä muiden saattajien läsnäoloa ei sallittu.
Mauri Sariola romaanissaan Armeija piikkilankojen takana (1970) sotavanki kuvaa Äikiää retiisiksi: ”ehkä valkoinen ja suomalainen sisältä”.
Urheiluopistosäätiö
Urheiluopistosäätiö on vuonna 1952 perustettu säätiö. Sen tarkoituksena on tukea urheilu- ja liikuntakasvatusta Suomessa. Säätiön toimipaikka on Helsinki. Säätiö toimii laitossäätiönä ja apurahojen myöntäjänä. Säätiö omistaa Lahden Nastolassa sijaitsevan Liikuntakeskus Pajulahden. Lisäksi säätiö on osaomistajana Helsingin Mäkelänrinteen Urheiluakatemia Urheassa. Myönnettyjen apurahojen määrä on kasvanut tasaisesti. Vuoden 2022 apurahabudjetti on 500 000 euroa.
Hallinto
Urheiluopistosäätiötä hallinnoi hallitus ja valtuuskunta. Hallituksen puheenjohtajana toimii toimitusjohtaja Perttu Puro. Muut hallituksen jäsenet ovat valtiotieteiden maisteri Laura Andersson (vpj), johtaja Erkki Kokkonen, yhteiskuntatieteiden maisteri Maria Mäkynen, toimitusjohtaja Heikki Nykänen, varatuomari Jani Salenius ja yhteiskuntatieteiden maisteri Sanna Viitanen. Urheiluopistosäätiön toimitusjohtaja on Jukka Hako.
Monipuolinen apurahatoiminta
Urheiluopistosäätiö myöntää hakemusten perusteella urheiluapurahoja liitoille, seuroille ja yksittäisille urheilijoille sekä liikuntatieteelliseen tutkimukseen. Apurahojen määrä nousi vuonna 2020 uuteen ennätykseen, 452 000 euroon. Siitä 42 prosenttia, 190 000 euroa, myönnettiin urheiluapurahoina liitoille ja seuroille. Hankeapurahoina jaettiin 76 000 euroa, yksittäisinä urheiluapurahoina 44 400, tutkimusapurahoina 36 000, Olympiakomitean yhteistyösopimuksen mukaisesti Pajulahti-teamille 32 000, vähävaraisten leiritukina 20 000, urheilugaalalle 18 600, Olympiakomitean avustuksena 15 000, tutkimushankeapurahoina 10 000 ja Urheilugaalan läpimurtopalkintona 10 000 euroa. Vuoden 2021 apurahabudjetti nousi 477 000 euroon.
Urheiluopistosäätiön synty Pajulahti säätiöimällä
Nastolaan perustettiin vuonna 1929 lähinnä kesäisin toimiva naisten voimistelu- ja urheilukoti, josta Työväen Urheiluliiton (TUL:n) pääsihteerin Eino A. Wuokon aloitteesta alettiin kehittää urheiluopistoa onnistuneen valtakunnallisen rahankeräyksen ansiosta. Pajulahden Urheiluopisto aloitti toimintansa 1949. TUL:n liittokokous antoi kesäkuussa 1951 liittotoimikunnalle valtuudet valmistella Pajulahden urheiluopiston ja mahdollisesti muun kiinteän omaisuuden siirtämistä perustettavalle säätiölle.
Säätiön perustamiseen liittyi vireillä ollut keskustelu yhdestä valtakunnallisesta urheilujärjestöstä ja TUL:n sisällä käyty poliittinen valtataistelu, jossa sosialidemokraatit pyrkivät estämään kommunistien vaikutusvallan kasvun. Suomen Voimistelu- ja Urheiluliiton (SVUL) ja TUL:n yhdistävästä valtakunnanliitosta oli alettu vääntää toden teolla vuodesta 1947 lähtien, jolloin Helsingille myönnettiin vuoden 1952 kesäolympialaisten järjestäminen. TUL:n kiinteän omaisuuden siirto erilliselle säätiölle oli varotoimenpide, mikäli valtakunnanliitto syntyisi. Omaisuus, erityisesti Pajulahden urheiluopisto, haluttiin pitää työväenliikkeen hallussa. Kommunistien järjestettyä Pajulahden Urheiluopistossa oman, yöllisen tilitarkastuksen, sosialidemokraatit olivat valmiita toimimaan. Lisäksi Pajulahden tilintarkastajat olivat esittäneet opiston erottamista erilliseksi juridiseksi yksiköksi. Säätiö oli hyvä ratkaisu sosialidemokraateille hallita omaisuutta ilman järjestötaisteluja, koska säätiöllä oli mahdollisuus itse täydentää päätöksentekoon nimettäviä jäseniä.
Säätiö perustettiin yksimielisesti. Päätös tehtiin tammikuussa 1952 TUL:n liittoneuvostossa. Säätiö tarkoitukseksi kirjattiin: ”Tukea urheilu- ja liikuntakasvatusta maassamme.” Hanke eteni nopeasti. Sääntöjä laati viisijäseninen toimikunta, jonka kaikki jäsenet olivat sosialidemokraatteja. Liittotoimikunta hyväksyi Urheiluopistosäätiö-nimen ja sen säännöt helmikuun alussa 1952. Säätiön hallitus määriteltiin seitsenjäseniseksi ja valtuuskuntaan otettiin 30 jäsentä. Virallisesti Urheiluopistosäätiö perustettiin 8. maaliskuuta 1952 säätiön valtuuskunnan ensimmäisessä vuosikokouksessa. TUL:n liittoneuvosto luovutti Pajulahden omaisuuden säätiölle seuraavana päivänä. Säätiörekisteriin Urheiluopistosäätiö merkittiin 17.3.1952.
Osana valtakunnanpolitiikkaa
Pajulahti oli näin saanut uuden, pelkästään sosialidemokraateista koostuvan isännän. Heistä valtaosa oli suhtautunut myönteisesti valtakunnanliiton perustamiseen. He kokivat Urheiluopistosäätiön osavoittona sosialidemokraateille TUL:n repivässä poliittisessa taistelussa. Säätiö oli perustettu yksimielisesti, mutta toteutustapa jätti haavoja, jotka osaltaan repivät myöhemmin TUL:n kahtia. Pajulahti ei suoranaisesti osallistunut TUL:n sisäiseen poliittiseen valtataisteluun, mutta Urheiluopistosäätiön alaisuudessa se ei siitä eroonkaan päässyt.
Pajulahden säätiöiminen alkoi näyttäytyä TUL:lle virheeltä, kun valtakunnanliittoa ei saatu aikaiseksi. Lisäksi TUL:n asteittaista irtautumista Pajulahdesta lisäsi sosialidemokraattien sisäinen valtataistelu, mikä näkyi myös TUL:ssa. SDP:n puheenjohtajan Emil Skogin johdolla ns. skogilaiset sosialidemokraatit alkoivat kannattaa yhteistyötä kommunistien kanssa, mitä Urheiluopistosäätiötä hallussaan pitävät Väinö Leskistä kannattavat vastustivat.
Urheiluopistosäätiön uudesta toimistotilasta ”Bunkkerista” Helsingin Siltasaaressa tuli leskisläisten esikunta, jonka päällikkönä toimi Urheiluopistosäätiön asiamies Eino A. Wuokko ja säätiö myös rahoitti opposition toimintaa. Tilanne muuttui 1957. Bunkkeria ei enää tarvittu taisteluun puolueesta, kun Väinö Tanner valittiin SDP:n puheenjohtajaksi ja Väinö Leskinen luopui puoluesihteerin tehtävästä. Uusi yhteys työväenliikkeen urheiluliittoon avautui, kun SDP:n leskisläiset menettivät valta-asemansa 1950-luvun puolivälissä TUL:ssa. Osa seuroista irtaantui TUL:sta perustaen Pajulahdessa ensin vuonna 1956 Urheilun Tuki ry:n ja sitten 1959 uuden urheilun keskusjärjestön: Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton (TUK). Uudesta järjestöstä ja sen seuroista tuli Pajulahdelle merkittävä uusi yhteistyökumppani. Urheiluopistosäätiö tuki TUK:n toimintaa ja 1960-luvulla TUK:sta kehittyi yksi Pajulahden tärkeimmistä asiakkaista.
Aluksi TUL:n kurssit olivat olleet Pajulahden selkäranka. Niiden osuus nousi neljään viidesosaan kaikista kursseista, mutta vuoteen 1956 mennessä TUL:n kursseja järjestettiin enää alle 10 prosenttia. Yhteys katkesi TUL:ään liittotasolla 1958, jolloin TUL:n uusi opisto Kisakeskus valmistui Länsi-Uudellemaalle Pohjan kuntaan. Uuteen opistoon päädyttiin, koska TUL:n mielestä Pajulahti ei palvellut liittoa ja sen jäsenten tarpeita. TUL palasi käyttämään Pajulahtea vasta 1966.
Pajulahden urheiluopisto onnistui nopeasti paikkaamaan TUL:n puuttumisen. Tilalle saatiin TUK:n lisäksi SVUL:n lajiliittojen, niiden piirien, ammattiyhdistysten, raittiusjärjestöjen ja invalidijärjestöjen sekä yksittäisten urheiluseurojen kursseja.
TUK:n taivalta kesti 20 vuotta. 1970-luvun lopulla aika oli kypsä TUL:n ja TUK:n toimintojen yhdistämiseen. Uusi, yhdistynyt TUL aloitti toimintansa 1979. Muutoksella ei ollut vaikutuksia Pajulahden asemaan. Opisto jatkoi toimintaansa Urheiluopistosäätiön alaisuudessa itsenäisenä toimijana, vaikkakin opiston johtokuntaan tuli pieniä muutoksia.