cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Perheväkivalta
Tutkimus- ja tilastotietoa perheväkivallan esiintyvyydestä
Poliisin rikostilastoista selviää, että vuosina 1997–2005 parisuhdeväkivaltatapauksissa asianomistajana tai uhrina oli 11 prosentissa tapauksista mies. Läänien poliisijohdon koordinoimassa Suomalaisten turvallisuus -tutkimuksessa oli esillä myös miesten osuus perheväkivallasta, joka oli 30 %. Tämän tutkimuksen perusteella ei eritellä tekijää. Yli puolet miesuhreista on ollut alle 25-vuotiaita tai yli 55-vuotiaita. Mitä vakavampaan perheväkivallan muotoihin mennään, sitä enemmän henkirikoksia lukuun ottamatta korostuu myös ilmitullut naisten tekemä parisuhdeväkivalta. Esimerkiksi naisten osuus parisuhteessa tehdyistä törkeistä puolison pahoinpitelyistä on ollut viime vuosina keskimäärin hieman yli 40 prosenttia vuodessa. Vuosien 1997–2005 tilastojen mukaan luku oli jo 43 prosenttia. Vuonna 2009 tilastot osoittivat, että törkeä perheväkivalta kohdistuu miehiin naisia useammin. Vuonna 2008 perheessä törkeän pahoinpitelyn tai henkirikoksen yrityksen kohteeksi joutui 116 miestä ja 111 naista. Nämä ovat poliisin tietoon tulleita tapauksia. Vielä edellisvuonna naiset olivat uhreina useammin, mutta luvut olivat melko lähellä toisiaan silloinkin. Kun tarkastellaan myös henkirikoksen yrityksiä niin vuonna 2007 poliisin tietoon tulleista, parisuhteessa tehdyistä törkeistä pahoinpitelyistä ja henkirikoksen yrityksistä 38 % kohdistui miehiin (Salmi ym. 2009, s. 9). Sairaalalähteiden mukaan (Stakes HILMO, ICD 9 / ICD 10) yli kaksi kolmasosaa hoitoa tarvitsevista perheväkivallan uhreista on miehiä.
Miesten kohdalla kulttuuriset syyt kuten poliisin haluttomuus kirjata miehiin kohdistuvia väkivaltatapauksia ja häpeä naisen väkivallan kohteeksi joutumisesta vaikuttanevat lisäksi ilmiön esille tuomiseen. Naisten määrä parisuhdeväkivallan tekijöinä lienee suurempikin, sillä miesten kynnys puhua aiheesta ulkopuoliselle – saati sitten ilmoittaa viranomaisille – on korkeampi. Esimerkiksi yhdysvaltalaisaineistojen perusteella on arvioitu, että parisuhdeväkivaltaa kokeneista naisista 8–14 prosenttia ja miehistä 1–3 prosenttia ilmoittaa viranomaisille itseensä kohdistuneesta parisuhdeväkivallasta. Tämä on tullut esille muun muassa Helsingissä sijaitsevan Ensi- ja turvakotien liiton koordinoiman Miesten kriisikeskuksen toiminnassa jossa tuli esille ettei sinne hakeutuneista parisuhdeväkivaltaa kokeneista miehistä juuri kukaan ollut tehnyt asiasta rikosilmoitusta.
Usein myös ajatellaan, että vain miesten tekemä perheväkivalta on uhrille tuhoisaa, että kun nainen lyö, seurauksena on korkeintaan mustelma. Naiset syyllistyvät kuitenkin varsin paljon myös vakavaan parisuhteissa tapahtuvaan väkivaltaan miesten ohella. Vuonna 2000 Tilastokeskus julkaisi raportin, jonka mukaan vuonna 1998 poliisin tietoon tulleista parisuhteessa tehdyistä törkeistä pahoinpitelyistä 37 prosentissa nainen oli pahoinpidellyt miestä. Tilastokeskuksen tiedoista v. 1997–2005 voidaan laskea, että naisten osuus parisuhteessa tehdyistä törkeistä pahoinpitelyistä on ollut keskimäärin hieman oli 40 prosenttia vuodessa. Lisäksi Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskuksen Stakesin ylläpitämän WHO:n ICD-10 koodistoon perustuvan hoitoilmoitusrekisterin Hilmo Stakes: Hoitoilmoitukset / terveydenhuolto 1994–2003 (Ulkoiset syyt ikä- ja sukupuoliryhmittäin, pahoinpitelyt eritelty ilmoitetun suorittajan mukaan) luokassa "X85-Y09 Pahoinpitely 0 puoliso/partneri" ikäryhmässä 20–64 oli hoidettavana vuosina 2002–2003 noin kaksi kertaa enemmän miehiä kuin naisia. Vielä vuosina 1995 ja 1996 tilanne oli toisinpäin. Samoin edellä mainitusti vuonna 2008 poliisin tietoon tulleissa tapauksissa perheessä törkeän pahoinpitelyn tai henkirikoksen yrityksen kohteeksi joutui 116 miestä ja 111 naista. Ja, että edellisvuonna naiset olivat uhreina useammin, mutta luvut olivat melko lähellä toisiaan silloinkin.
Naisten osuus pahoinpitelyrikoksiin syyllisiksi epäillyistä on kasvanut seitsemästä prosentista viiteentoista vuosien 1985 ja 2004 välisenä aikana. Tuoreen nuorten seurusteluväkivaltaa kartoittaneen Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen tutkimuksen tuloksista voidaan havaita, että väkivallan kokeminen nuorten seurustelusuhteissa on pojille yleisempää kuin tytöille. Kun 22 prosenttia kyselyhetkellä seurustelevista pojista ilmoitti seurustelukumppaninsa läimäisseen häntä, tytöistä 6 prosenttia oli kokenut vastaavaa. Pojista 15 prosenttia ilmoitti, että kumppani oli heittänyt heitä esineellä ja tytöistä 7 prosentilla oli vastaava kokemus. Ainoa tytöille poikia yleisempi kokemus oli se, että kumppani oli estänyt liikkumasta tai tarttunut kiinni. Tämän oli vähintään kerran nykyisen kumppanin tekemänä kokenut 19 prosenttia tytöistä ja 14 prosenttia pojista. Vakavinta fyysistä väkivaltaa kartoitettiin kysymyksellä nyrkillä tai kovalla esineellä lyömisestä tai potkimisesta. Pojista 9 prosenttia ja tytöistä 2 prosenttia oli kokenut tämän nykyisen tyttö- tai poikaystävän tekemänä. Pojat joutuivat tyttöjä useammin myös kumppaninsa väkivallalla uhkailun kohteeksi. Vähintään yhden edellä mainituista teoista oli kokenut 28 prosenttia seurustelevista nuorista9; 32 prosenttia pojista ja 24 prosenttia tytöistä. Kun Nuorisorikollisuuskyselyn tuloksia verrataan naisuhritutkimuksen tuloksiin, voidaan suuntaa antavasti arvioida, että suomalaiset nuoret näyttävät joutuvan seurustelusuhteissaan aikuisia naisia useammin väkivallan kohteeksi. Havainto koskee erityisesti poikia. Vastaavaa vertailutietoa ei valitettavasti ole satavilla aikuisten miesten osalta.
Henkirikosten osalta perheväkivalta näyttää esimerkiksi vuosina 2002–2003 oheiselta, lähteenä on Tilastokeskuksen ”Väkivallan uhrina kuolleet tekijän mukaan 2002–2003” luokassa ”tekijänä puoliso tai partneri”:
Vuonna 2004 kaikista henkirikoksista epäillyistä 86 % oli miehiä ja 14 % oli naisia. Perheväkivaltaan liittyen on kuitenkin mielenkiintoista, että tuoreimmat saatavilla olevat tiedot naisten osuuksista vankipopulaatioista ja henkirikollisuudesta kertovat henkirikoksista tuomittujen naisten osuuden olevan suurempi kuin esimerkiksi Ruotsissa ja jopa Yhdysvalloissa (Suomi 12 %, Ruotsi 11 %, Iso-Britannia 10 %, Yhdysvallat 11,4 %). Elinkautisvankeja oli vuoden 2005 lopulla 124, joista 9 oli naisia. Kasvua on tapahtunut kolmessa vuodessa peräti 68 %. Naisvankeja oli keskimäärin 242 eli 17 % edellisvuotta enemmän. Keväällä 2005 tehdyn kartoituksen mukaan vajaa kolmannes naisvangeista oli tuomittu henkirikoksesta tai sen yrityksestä. Henkirikoksen yrityksistä, henkirikoksista tuomittuja oli naisvankien keskuudessa esimerkiksi 2005 tehdyn selvityksen mukaan suhteellisesti enemmän kuin miesvangeissa. Kun samaan aikaan tiedetään naisten henkirikosten kohdistuvan pääosin juuri läheisiin ja miesten osalta useimmin toisiin miehiin on naisten osuus myös henkirikollisuuteen luettavassa perheväkivallassa varsin huomattava  Henkirikoksen tehneet naiset kärsivät usein persoonallisuushäiriöestä ja ovat usein kyvyttömiä välittämään muiden tunteista. Heillä on vaikeuksia solmia läheisiä ihmissuhteita, noudattaa yhteiskunnan sääntöjä ja kestää turhautumista. Naisen uhri on yleensä hyvin läheinen. Useammin kuin joka toisessa tapauksessa naissurmaajan uhri on oma aviomies tai miesystävä. Naisvangeista 21 %:lla esiintyi neurooseja, 27 %:lla persoonallisuushäiriöitä ja 6 %:lla psykooseja ja 33 % oli alkoholisteja, vaikka yleisemmin henkirikoksiin syyllistyvät naiset ovat harvoin varsinaisia alkoholisteja. . Henkirikosten osalta asiaan liittyy vielä Putkosen ja Collanderin sekä Martti Lehden tutkimuksissa esiin noussut seikka, että miehiin kohdistuvien naisten tekemien henkirikosten osalta "onnistuneiden" surmien lisäksi korkean terveydenhuoltoteknologian maassa, kuten Suomessa henkirikoksen yritykset esimerkiksi keittiön terä-aseella johtavat usein uhrin henkiin jäämiseen hyvästä hoidosta johtuen. Täten selittyy se seikka, että sekä sairaalassa hoidetuista että henkirikoksen yrityksen kohteista huomattava määrä on miehiä, jopa yliedustetusti naisiin nähden, ja joissa naisten osuus tekijöinä on huomattavan korkea.
Viime aikoina myös kansainvälisissä meta-analyyttisissä tutkimuksissa on kiinnitetty kasvavaa huomiota siihen, että perheväkivatailmiön käsittely on ollut sekä lapsiin että miehiin kohdistuvan perheväkivallan osalta varsin puutteellista. Esimerkiksi Dutton ja Nicholls (2005) sekä Carney (2007) toteavat että esimerkiksi miesten kokeman perheväkivallan määrä että vammaantuminen perheväkivallassa on ollut huomattavasti luultua suurempaa. Samoin he toteavat että feminismiä lähellä oleva väkivaltatutkimus on osoitettavissa sekä metodeiltaan, aineistonvalinnaltaan, että johtopäätöksiltään tarkoitushakuiseksi. He myös tuovat esiin, että sen perusteella tehdyt yleistykset väkivallan määrästä ja jakaantumisesta sukupuolten välillä eivät anna ilmiöstä oikeaa kuvaa.
Tuoreimmat tulokset esimerkiksi EU:n Daphne-ohjelman tutkimuksista kertovat muun muassa sen, että kun Saksassa ja Kreikassa varusmiehille järjestetyn perheväkivaltakoulutuksen osana olleessa tutkimuksessa miehet olivat useammin pahoinpidelleet puolisoaan kuin toisin päin. Suomen osalta tilanne oli kuitenkin päinvastoin. Varusmieskyselyssä kumppaniaan oli lyönyt 1,1 % vastaajista ja 17,4 % oli joutunut kumppaninsa lyömäksi. Kumppaninsa oli pakottanut sukupuoliseen kanssakäymiseen 0,7 % ja kumppanini oli pakottanut vastaajan sukupuoliseen kanssakäymiseen 2,7 % tapauksista (Nieminen ym. 2008, 149).
Vuoden 2008 Tasa-arvobarometrin mukaan "[N]aisista kaksi ja miehistä neljä prosenttia sanoo pelkäävänsä perhepiirissä väkivaltaa tai joutuvansa olemaan varuillaan ainakin joskus".
Erään tutkimuksen mukaan vuonna 2007 perheen sisäisen väkivallan seurauksena kuoli 13 naista ja 9 miestä. Naisista kaksi kuoli vaikeasti sairaana ja heillä oli vakaa tahdo kuolla.
Seksuaalivähemmistöjen parisuhdeväkivalta
Myös sateenkaariperheissä esiintyy parisuhdeväkivaltaa. Seksuaalivähemmistöjen keskinäisten parisuhteiden arvioidaan joissakin tutkimuksissa olevan jopa väkivaltaisempia kuin heteroparien – jopa 30–40 prosenttia sateenkaariperheistä olisi joidenkin lähteiden mukaan väkivaltaisia.
Seksuaalivähemmistöjen parisuhdeväkivalta on usein vielä vaikeammin raportoitavissa ja vielä enemmän uhreissa vaikeita tunteita nostattavaa kuin heteroparien väkivalta. Seksuaalivähemmistöjen jäsenet useinkaan eivät voi luottaa vanhempiensa, sisarustensa ja yhteiskunnan tukeen – miehensä hakkaama heteronainen yleensä voi luottaa poliisin väliintuloon, mutta lesbopartnerinsa pahoinpitelemä nainen voi saada poliisilta kylmäkiskoista kohtelua.
Myös lasten kokeman perheväkivallan osalta on tuotu esiin, että esimerkiksi lesboperheissä tapahtuva parisuhdeväkivalta ja lapsen kaltoinkohtelu on lähes täysin vaiettu asia.
Transsukupuoliset nuoret joutuvat usein vanhempiensa tai sisarustensa väkivallan kohteeksi. Suomestakin tiedetään sairaalahoitoon johtaneita pahoinpitelytapauksia.
Lapsiin kohdistuva perheväkivalta
Lapsiin kohdistuva perheväkivalta on pitkään ollut varsin vaiettu aihe. On myös viitteitä siitä, että perheväkivallan yleisin muoto on juuri lapsiin kohdistuva väkivalta. . Jotkut ovat tuoneet esille väitteen, että tämä johtuisi siitä, että vallalla ollut pitkälti feminismin teorioihin nojannut perheväkivallan tutkimus on ollut varsin haluton puuttumaan tähän ongelmaan. Lapsiin kohdistuvasta perheväkivallasta ei ole myöskään henkirikoksia lukuun ottamatta ollut kunnollista tilastointia tai tutkimuksia lukuun ottamatta 1990 luvulla tehtyä Tilastokeskuksen ja Lastensuojelun keskusliiton ”Lasten pahoinpitely ja seksuaalinen hyväksikäyttö” -tutkimusta sekä uutta 2007 Lastensuojelun Keskusliiton Taloustutkimuksella teettämää ”Lapsiin kohdistuva väkivalta (Omnibus 2007)” -tutkimusta”. ”Lasten pahoinpitely ja seksuaalinen hyväksikäyttö” -tutkimuksen mukaan vajaa 20 % 15-vuotiaista vastaajista kertoi joutuneensa vanhempiensa lievän väkivallan kohteeksi ja vajaa 5 % vakavan (nyrkiniskujen tai sitä voimakkaamman) väkivallan kohteeksi edeltäneen vuoden aikana. Elämänsä aikana lievää väkivaltaa oli kokenut 72 % ja vakavaa väkivaltaa 8 % 15-vuotiaista.
Sekä koti- että ulkomaisen tutkimuksen mukaan niin äidit kuin isätkin pahoinpitelevät lapsiaan Tutkimuksissa ei ole havaittu eroja myöskään esimerkiksi siinä kuinka vakavaan väkivaltaan äidit tai isät syyllistyvät ollessaan päävastuullisessa vastuussa lasten hoidosta, vaikka usein erityisesti naisten osuutta yritetäänkin selittää pois sillä että he ovat enemmän vastuussa lapsista.
Niin sanotussa kuritusväkivallassa naisten osuus näyttää uskomuksista poiketen selkeästi ylittävän miesten osuuden. Esimerkiksi uusimman Lastensuojelun keskusliiton Omnibus-tutkimuksen mukaan naiset ja äidit käyttävät ruumiillista väkivaltaa lasten kasvatuksessa miehiä useammin. Naisten yleisempiä lapsiin kohdistuvia väkivaltaisia tekoja ovat tukistaminen ja näpsäyttäminen esimerkiksi kasvoihin tai sormille. Naiset näyttävät asennetasolla vastustavan lapseen kohdistuvaa väkivaltaa ja kuritusväkivaltaa miehiä yleisemmin (naiset 19 %, miehet 32%), mutta tekojen tasolla he kuitenkin syyllistyvät lapsiin kohdistuvan väkivallan käyttöön useammin kuin miehet. Esimerkiksi lähes 60 prosenttia naisista tukisti lastaan, miesvastaajista puolet. Naiset myös esimerkiksi näpäyttävät lastaan sormille miehiä useammin (naiset 33 %, miehet 27 %). On huomattava, että erot miesten ja naisten käyttäytymisen välillä ovat tilastollisesti merkitseviä. Niin sanottuun piiskaamiseen, eli selkään tai takamukseen lyömiseen erilaisilla välineillä miehet ja naiset syyllistyvät yhtä usein. .
Naisten väkivaltaisessa käytöksessä lapsia kohtaan näyttäisi korostuvan erityisesti omien tunteiden ja impulssikontrollin heikko hallinta, kun pinna palaa lyödään lasta. Tämä piirre on tullut esiin myös muussa naisten tekemässä perheväkivallassa.
Suomalaiset näyttävät muutenkin hyväksyvän lapseen kohdistuvan väkivallan. Esimerkiksi ns. piiskaamista puolet vastaajista pitää ruumiillisena kurituksena, ei pahoinpitelynä. Myös lapsen tukistaminen on yleistä, 62 prosenttia ja läimäyttäminenkään ei 40 prosentin mielestä ole väkivaltaa vaan ruumiillista kurittamista. 50 % suomalaisista tukistaa lapsiaan, 27 % näpäyttää sormille, 16 % läimäyttää, 12 % nipistää ja 7 % piiskaa lapsiaan. Jopa hengenvaarallista vauvan tai lapsen ravisteluakaan ei kolmasosa suomalaisista pidä pahoinpitelynä.
Yleisimmin ruumiillisen kuritusväkivallan hyväksyvät myös vastaajat, jotka edustavat yksinäistalouksia tai lapsettomia pareja, asuvat pienillä paikkakunnilla, Pohjanmaan maakunnissa tai Pohjois-Karjalassa/Kainuussa/Lapissa. Myös vastaajat, joilla on henkilökohtaista taustaa ruumiillisesta kurittamisesta omasta lapsuudestaan hyväksyvät keskimääräistä useammin ruumiillisen kuritusväkivallan.
Lapsiin kohdistuvien henkirikosten osalta, joissa piilorikollisuus on pientä, lapsiin kohdistuva perheväkivalta on merkittävin, mutta vaiettu lasten kuolinsyy. Vuosina 1990–1999 väkivallan seurauksena kuoli 4,4 alle 15-vuotiasta lasta 100 000:ta henkeä kohti (2). Suurin riski kuolla väkivallan seurauksena on alle yksivuotiailla; 2,6/100 000. Vuosina 1970–1994 sai Suomessa henkirikoksen uhrina surmansa 292 alle 15-vuotiasta lasta. Äiti todettiin tekijäksi 41 prosentissa ja isä 26 prosentissa tapauksista. Tuija Vanamon, Anne Kaupin, Kari Karkolan, Juhani Merikannon ja Eila Räsäsen tutkimuksen mukaan lapsella on suurin riski tulla surmatuksi alle vuoden ikäisenä: uhreja oli kaikkiaan 113. Äiti todettiin tekijäksi 73 prosentissa ja isä 23 prosentissa näistä tapauksista. Äiti oli tekijä 63 prosentissa ja isä 29 prosentissa tapauksista, joissa lapsi oli 1–4-vuotias. Isä todettiin tekijäksi 53 prosentissa ja äiti 41 prosentissa tapauksista, joissa lapsi oli 5–15-vuotias. Kun koko tutkimusaineistosta on suljettu pois vastasyntyneiden tapot ja laajennetut itsemurhat, jäljelle jäi 70 lapsen kuolemaa, joista 61 prosenttia oli äidin ja 37 prosenttia isän aiheuttamia. Sekä 1990 tehdyn Lastensuojelun keskusliiton että Unicefin julkaisemat tulokset ovat pääosin samansuuntaisia. Vuonna 2014 julkaistun henkirikoskatsauksen mukaan vuosina 2003–2013 Suomessa surmattiin 61 alle 15-vuotiasta lasta. Äiti surmasi lapsista 34 (65 %) ja isä 23 (38 %).
Putkosen ja Collanderin siteeraamassa Weizmann-Heneliuksen ja Viemärön vankila-aineistotutkimuksessa lapsiuhreja oli 10 %, mutta mielentilatutkimusaineistossa heitä oli 20 % tapauksista (tähän sisältyvät myös seitsemän lapsensurmaa). Putkonen ja Collander kysyvätkin, että "vaikka lieneekin niin, että lapsen surmanneet määrätään useammin psykiatriseen hoitoon, herää kysymys, minkälainen on oikeuskäytännön vaikutus – ehkä lapsensa surmanneet naiset eivät saa niin pitkiä ehdottomia vankeustuomioita kuin aikuisen surmanneet? " Voidaan tietysti perustellusti myös pohtia, koskeeko tämä ajattelumalli laajemminkin lapsiin kohdistuvaa väkivaltaa ja sen käsittelyä, ja erityisesti edelliseen perustuen tilanteissa joissa nainen on tämän väkivallan tekijänä.
Systemaattista ja vuosittaista tutkimusta tai tilastoja lapsiin kohdistuvasta perheväkivallasta Suomessa tai siitä, kuinka suuri osa eriasteisista lasten pahoinpitelyistä on äitien ja kuinka suuri osa isien aiheuttamia, ei ole. Osin asian esilletuloa ja tutkimusta rajoittaa oikeuteen asti päätyneiden tapausten julistaminen lähes poikkeuksetta salaisiksi. Vuonna 2004 poliisin tietoon tuli 111 alle 6-vuotiaisiin kohdistunutta pahoinpitelyä, joista suurin osa on törkeitä. Poliisilähteiden mukaan paljon jää piiloon.
Selkeästi lasten fyysiseksi pahoinpitelyksi diagnosoidaan sairaaloissa noin 50 tapausta vuodessa. Todennäköisesti vakavia pahoinpitelyitä hoidetaan sairaaloissa paljon enemmän, mutta vammat kirjautuvat yleensä tapaturmamekanismin ja vammaluokituksen mukaisesti. Tähän on onneksi viime aikoina kiinnitetty kasvavaa huomiota. Esimerkiksi Unicefin ja The Body Shopin raportti esittää, että Suomi on lasten kokemassa ja näkemässä perheväkivaltatilastossa jopa maailmanlaajuisesti korkealla sijalla.
Perheväkivallan kriminalisointi
Vaikka aviomiehen kuritusoikeus vaimoaan kohtaan poistui oikeuskäytännöstä jo 1860-luvulla, perheväkivaltaa alettiin tunnustaa yhteiskunnalliseksi ongelmaksi vasta 1980-luvulla. Lapsen ruumiillinen kuritus kiellettiin lailla 1983. Hallituksen esityksessä 94/1993 tavallinen väkivalta ehdotettiin muutettavaksi virallisen syytteen alaiseksi, jotta perhepiirin yksityisyydessä tapahtuvaa väkivaltaa ei jäisi tuomitsematta. Esitystä perusteltiin sillä, että perhepiirin pahoinpitelyissä sovinnot syntyvät usein painostuksesta, joka on vain jatkoa väkivallan käytölle perhesuhteissa.
Seksuaalirikoskomitea (komiteanmietintö 1967:A12) ehdotti avioliitossa tapahtuvien seksuaalista väkivaltaa sisältävien tekojen rinnastamista seksuaaliväkivaltaan avioliiton ulkopuolella. Mietinnössä pohdittiin, kuinka avioliiton solmimisen ei enää voitu katsoa perustavan miehelle seksuaalista määräämisvaltaa vaimoonsa nähden, mutta avioliiton katsottiin oikeuttavan olettamukseen suostumuksesta. Rikoslaissa raiskaus jäi kuitenkin avioliiton ulkopuoliseksi teoksi vielä vuosikymmeniksi. Hallituksen esityksessä 365/1992 perusteltiin avioliiton sisäisen raiskauksen kriminalisointia sillä, että avioliiton solmiminen silloisen lain mukaan heikentää naisen rikosoikeudellista suojaa väkisinmakaamista vastaan. Esitys hyväksyttiin yksimielisesti naistenpäivänä vuonna 1994 ja avioliiton suojaama raiskaus poistui rikoslaista.
Sukupuoliyhteys lähisukulaisen kanssa on Suomessa laitonta rikoslain 22 § mukaan. Hallituksen esityksessä 6/1997 sukurutsasäännöksen laajentamista perusteltiin tarpeella suojata lapsia ja perhesuhteita lasten ollessa vielä nuoria ja asuessa vanhempiensa kanssa yhdessä.
Perheväkivalta moniulotteisena ongelmana
Perheväkivalta on moniulotteinen ongelma. Perheväkivallan selitysteoriat jakaantuvat karkeasti neljään selitysteoriaan:
Teorioiden tarkastelutaso vaihtelee välillä yksilö – ryhmä – yhteiskunta. Niitä jakaa myös käsitys rangaistus–sairaus–ulottuvuudesta ongelman hoidossa. Tieteenalan mukaan jaoteltuina psykologisia teorioita ovat muun muassa psykopatologiset ja perhedynaamiset teoriat, sosiologisia rakenne- ja kulttuuriteoriat. Samoin toisistaan eroavia ja toisaalta päällekkäisiä selitysmalleja tai teorioita perhe- ja parisuhdeväkivallalle on useita. Esimerkiksi evoluutioteoreettinen näkökulma painottaa evoluutiobiologisia tekijöitä perhe- ja parisuhdeväkivallan syntymekanismeina (Belsky 2001), kun taas sosiaalisen oppimisen näkökulma korostaa lapsuus- ja nuoruusajan kokemuksia myöhemmän perhe- ja parisuhdeväkivallan laukaisijana (Ehrensaft 2008). Kehitysteoreettisesta näkökulmasta tarkasteltu perhe- ja parisuhdeväkivalta nähdään yhtenä ilmentymänä henkilön antisosiaalisen ja aggressiivisen käytöksen ketjussa (Capaldi & Gorman-Smith 2003), ja vuorovaikutusnäkökulma korostaa yksilön sijasta suhdetta, jossa väkivaltaa ilmenee (Winstok 2007).
Suuri osa pari- ja seurustelusuhdeväkivallan tutkimusta voitaisiin kuitenkin karkeasti jaotella kahteen eri näkökulmaan, joita kutsun tässä sukupuolittuneen parisuhdeväkivallan näkökulmaksi ja konfliktilähtöisen parisuhdeväkivallan näkökulmaksi. Sukupuolittuneen väkivallan näkökulmasta tarkasteltuna parisuhdeväkivalta on epäsymmetristä, pääosin miehen naiseen kohdistamaa väkivaltaa, kun taas konfliktilähtöinen näkökulma tutkii parisuhdeväkivaltaa symmetrisenä, yleisimmin molempien osapuolten harjoittamana väkivaltana. (Jaottelusta ks. esim.   .) Erityisesti angloamerikkalainen tutkimuskenttä näyttää jakautuneen voimakkaasti näihin kahteen leiriin, joiden välillä on avointa kiistaa niin teoreettisista lähtökohdista, metodologiasta kuin tulosten luotettavuudestakin
Viimeaikainen suomalainen parisuhdeväkivaltatutkimus voidaan joitakin poikkeuksia (Savolainen 2005, Flinck 2006, Rantala ym. 2008) lukuun ottamatta lukea sukupuolittuneen väkivallan näkökulmasta ja feministisestä paradigmasta käsin tehdyksi (esim. Lahti 2001, Husso 2003, Piispa 2004, Keskinen 2005).
Perheväkivalta on kuitenkin niin laaja ja monimuotoinen ilmiö, että sen selittämiseen ei riitä mikään yksittäinen teoria, vaan tarvitaan yhtenäinen, eri teoriat kokoava malli.
Perheväkivallan ehkäisy moniulotteisena ongelmana
Useita eri malleja ja teorioita yhdistäen voidaan todeta, että sekä väkivaltaa että perheväkivaltaa on väkivaltaisten henkilöiden lapsuudessaan saama kohtelu ja kasvatus näyttäytyvät hyvin merkittävänä yksittäisenä taustasyynä sekä miehillä että naisilla. Perheväkivallan eräänä hyvin tärkeänä syynä näyttää olevan useiden jopa eri taustateoriaan nojaavan tutkimusten mukaan ns. väkivallan sukupolvinen kierre, ts. hoivan ja huolenpidon sekä väkivaltaisuuden psykologis-sosiaalis-yhteiskunnallisen periytyminen kokemusten ja oppimisen kautta. Tämä näyttää pitävän paikkansa myös paitsi ihmisellä niin myös ainakin hiirillä ja useilla apinalajeilla. Vauva-ikäisillä ja pienillä lapsilla väkivallan uhriksi joutuminen tai sen kohtaaminen voi johtaa elimistön ylikorkeisiin stressitiloihin ja ylikorkeaan ahdistukseen joka voi häiritä todennäköisesti myös aivojen normaalia kehitystä. Isommilla lapsilla väkivaltakokemukset voivat ilmetä muun muassa oppimis-, persoonallisuus- ja käyttäytymishäiriöinä. Näitä voivat olla esimerkiksi yliärtyisyys, univaikeudet, masennus, yksin olemisen pelko ja itsetuhoiset taipumukset. Väkivaltaisissa kodeissa kasvaneilla lapsilla näyttää olevan myös suurentunut, jopa kolminkertainen todennäköisyys joutua tappeluihin tai päätyä itse tekijänä tai uhrina väkivallan tai seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi muihin lapsiin verrattuna.
Väkivallan kierre jatkuu tutkimusten mukaan ainakin noin joka kolmannessa tapauksessa aikuisikään asti, jolloin perheväkivaltaa kohdanneet lapset jatkavat käytösmallia joko lyömällä omaa puolisoaan, lapsiaan tai alistumalla uhriksi väkivaltaisessa suhteessa. Esimerkiksi Lastensuojelun Keskusliiton ”Lapsiin kohdistuva väkivalta (Omnibus 2006)” -tutkimuksessa ne jotka olivat kokeneet itse omassa lapsuudessaan ruumiillista kurittamista ovat keskimääräistä useammin sitä mieltä, että he aikovat käyttää (varmasti/luultavasti käyttää) ruumiillista kuritusväkivaltaa myös oman lapsen kasvatuksessa. Sama koski niitä, joiden mielestä ruumiillinen kuritusväkivalta on hyväksyttävää (ehdottomasti/melkein samaa mieltä). Myös he uskovat muita useammin käyttävänsä ruumiillista kuritusta kasvattaessa omaa lasta.
Kirsti Lagerspetzin kokoaman useiden tutkimusten johtopäätösten tasolla sekä väkivaltaan että perheväkivaltaan altistavat taustatekijät näyttävät olevan :
Valtaosassa tällaiset seikat ovat yhteydessä juuri perheväkivaltaan ja perheen sisäisiin ongelmiin, mutta lapsi voi joutua kokemaan niitä myös muun ympäristön taholta. Myös muun muassa median mallien on todettu vaikuttavan erityisesti juuri lapsiin jolta puuttuu erityyppisiä väkivallattomuuteen ohjaavia vastavoimia. Väkivallan sukupolvien kierteen takia juuri lasten kokemaan ja näkemään perheväkivaltaan tulisi kyetä puuttumaan erityisen hyvin.
Perheväkivaltaa on myös typologisoitu sekä miesten että naisten osalta erityyppisiin alatyyppeihin. Tämän perusteella on esitetty, että perheväkivaltaan syyllistyvät eivät ole yhtenäinen ryhmä vaan sekä miesten että naisten osalla se jakaantuisi useammantyyppisiin alaryhmiin. Näitä ovat muun muassa vain perheissään väkivaltaiset (family only), dysforinen/rajatilainen (dysphoric/borderline), joka on väkivaltainen sekä perheensä jäsenelle tai jäsenille mutta voi olla osin väkivaltainen/syyllistyä rikoksiin myös muualla, ja yleisesti väkivaltainen (generally violent/antisocial) ja jonka äärimuotona pidetään psykopatiaa. Nämä tutkimukset ovat myös tukeneet kuvaa, että väkivalta periytyy edellä esitetysti sosiaalisesti ja usein sukupuolilinjassa, isältä pojalle ja äidiltä tyttärelle. Samoin on muun muassa havaittu, että lapsiaan pahoinpitelevät naiset esimerkiksi pahoinpitelivät usein myös puolisoaan ja että erityisesti puolisolleen ja lapsilleen väkivaltaisen naisen taustalta löytyi useimmiten väkivaltainen ja kaltoinkohteleva äiti. Sama pitää paikkansa tutkimusten mukaan myös miehillä. Asosiaalisella persoonallisuudella väkivaltaisine ilmenemismuotoineen on yhteys myös tyypin 2 alkoholismiin, joka oletettavasti siirtyy ainakin isältä pojalle. Muun muassa turvakotien ja muiden järjestöjen harjoittaman väkivaltatyön kokemukset ilmiöstä ovat yleisesti samansuuntaisia.
Keskustelua perheväkivallasta ja sen käsittelystä
Muiden kuin miesten tekemän naisiin tai lapsiin kohdistuvan perheväkivallan osuutta on käsitelty varsin vähän aina viime vuosiin saakka.
Viime aikoina jotkut ovat arvostelleet sitä, että perheväkivaltaa on tarkasteltu viime vuosina lähes yksinomaan tasa-arvokysymyksenä, ja selitysteoriana viitataan lähes yksinomaan miesten maskuliiniseen väkivaltaisuuteen tai patriarkaaliseen yhteiskuntaan. Esimerkiksi Salmi (2009) toteaa että: "yleisissä mielikuvissa ja suomalaisessa yhteiskuntapoliittisessa keskustelussakin perhe- ja parisuhdeväkivalta näyttäytyy yhä miltei yksinomaan miesten tekemänä. Suomalainen parisuhdeväkivallan tutkimus on niin ikään pääosin painottunut naisen kokemaan ja miehen tekemään väkivaltaan, jota on tutkittu feministisestä, sukupuolittuneen väkivallan paradigmasta käsin (esim. Lahti 2001, Husso 2003, Niemi-Kiesiläinen 2004, Piispa 2004, Keskinen 2005, Näre – Ronkainen 2008). ". Tämän on väitetty johtuvan siitä, että se sopii yhteen feminismin "tasa-arvotaistelun" kanssa. Myös eräät naistutkijat ovat myöntäneet tämän. Tässä yhteydessä on väitetty, että keskustelussa piilotellaan perheväkivallan moninaisuutta, monisyisyyttä, sen vaiettuja taustasyitä, kuten psykopatologisia, perhedynaamisia, kulttuurisia ja yhteiskunnan yleisiin rakenteisiin liittyviä selityksiä. Tähän liittyen on tuotu esille, että perheväkivaltaa käsitellessä yhden selitysteorian käyttö paljastaa todellisuudesta vain pienen osan. Perheväkivalta-ilmiöstä on aivan viime aikoina käyty kasvavassa määrin keskustelua muun muassa iltapäivälehdistössä. Keskustelussa ovat myös viime aikoina nousset esiin aikaisemmin vähälle huomiolle jääneet perheväkivallan muodot kuten lapsiin kohdistuva ja lasten näkemä perheväkivalta. Aivan viime aikoina on muun muassa YK kiinnittänyt WHO:n ohella kasvavaa huomiota lapsiin kohdistuvaan väkivaltaan ja perheväkivaltaan. Myös miehiin kohdistuvasta perheväkivallasta naisiin kohdistuvan perheväkivallan ohella on puhuttu kasvavassa määrin.
Viime aikaisissa meta-analyyttisissä tutkimuksissa eri kulttuureista on myös havaittu, että naisten aseman voimistuminen jopa miesten asemaa paremmaksi yhteiskunnassa sekä perheväkivaltaan liittyvien tukipalvelujen tarjoaminen vain heille yhdessä yhteiskunnan yksilöllistymisen kanssa on vaikuttanut perheväkivalta-ilmiöön. Samaan aikaan kun näissä maissa jossa kehitys on näissä suhteissa edennyt pisimmälle, kuten Ruotsissa ja Suomessa naisiin kohdistunut perhe- ja parisuhdeväkivalta vähenee ja naisten mioehiin kohdistuva väkivalta samaan aikaan kasvaa ja on erittäin merkittävä, ja yllättävän yleinen ilmö. . Tästä ilmiöstä keskustelu on kuitenkin herättänyt jopa raivoa sekä eräissä feminismin että profeminismin edustajissa. Ilmiötä näyttäisi leimaavan eräiltä osin vaikeneminen toisista väkivallan muodoista lähes kokonaan samaan aikaan kun toisia tuodaan voimallisesti esiin.
Perheväkivallan uhrin tunnistaminen
Koska perheväkivalta on edelleenkin ainakin alkuvaiheessa asia, joka hävettää sekä tekijää, tekijän vanhempia ja sukua sekä myös perheväkivallan uhria tilanteet pääsevät usein kehittymään varsin pitkälle ennen kukaan ulkopuolinen osaa edes epäillä asiaa. Pitkällinen väkivalta myös usein lamaa uhriaan koska siihen liittyy usein myös vahvaa psyykkistä väkivaltaa. Lisäksi yleensä tekijä yrittää viimeiseen asti peitellä ja vähätellä omaa osuuttaan tapahtumiin.
Usein uhri on joutunut itse hakeutumaan terveydenhuollon piiriin erilaisten ongelmien vuoksi. Tyypillisiä esitettyjä ongelmia ovat uupumus, masentuneisuus, huimaus, neurologiset oireet, univaikeudet, painajaiset, paniikkikohtaukset sekä erilaiset kivut ja säryt sekä naisilla esimerkiksi gynekologiset vaivat. Monet perheväkivallan uhrit ovat kiertäneet eri terveydenhuollon systeemeissä ”tuloksetta”, koska itse asia on niin hävettävä.
Tämän vuoksi olisi tärkeää että uhrit saisivat informaatiota, jotta uskaltaisivat kertoa asiasta. Samoin hoitojärjestelmien pitäisi olla entistä valistuneempia ja ottaa huomioon myös se, ettei uhri ole aina nainen. Esimerkiksi Flink ja Paavilainen toteavat, että ''esimerkiksi neuvoloissa tapahtuva naisiin kohdistuvan väkivallan seulonta on tärkeää. Nykyisellään se kuitenkin sulkee pois perheen vuorovaikutuksen, erilaiset väkivallan ilmenemismuodot, naisen väkivallan mahdollisuuden sekä lapsiin ja muihin perheenjäseniin kohdistuvan väkivallan. Väkivallan ilmiö yksinkertaistetaan''. Nykyisin kuitenkin omalääkärisysteemin ja julkisen terveydenhuollon rahoitusvajeen seurauksena perusterveydenhuollon lääkärit ovat aiempaa kokemattomampia ja vaihtuvat usein. Myös yksipuolinen kuva perheväkivallasta julkisuudessa rajoittaa erityisesti naisten tekemän lapsiin ja miehiin kohdistuvan väkivallan esilletuloa. On todennäköisempään että perheväkivallan uhrit uskaltaisivat kertoa asiasta paremmin esimerkiksi pitkään hoitaneella lääkärille ja toisaalta uhrin pidempään tuntenut lääkäri osaisi helpommin epäillä asiaa. Perheväkivallan osalta olisi perusteltua noudattaa menettelyä jossa asiaa vähänkin epäiltäessä lääkäri aina kysyy asiaa.
Lapsiin kohdistuvan väkivallan osalta tunnistamisessa on viime vuosina jossain määrin edetty kun asiaan on kiinnitetty huomiota. Erityisesti lasten pahoinpitely on todennäköisesti silti edelleen vahvasti alidiagnosoitu ongelma. Lapsiin kohdistuvan väkivallan puutteellisella diagnostiikalla ja hoidolla on myös epidemiologisesti suuri negatiivinen terveysvaikutus. On osoitettu, että fyysiseen pahoinpitelyyn liittyy usein muita lapsen kaltoinkohtelun muotoja. Lisäksi lapsen ja vanhemman häiriintynyt varhainen vuorovaikutus helposti vaarantaa normaalin psyykkisen ja sosiaalisen kasvun. On myös arvioitu, että diagnosoimattoman pahoinpitelyn jälkeen tapahtunut uusi pahoinpitely johtaa pysyvään vammaan 30 %:ssa tai surullisimmissa tapauksissa lapsen kuolemaan 10 %:ssa. Toisaalta on ongelma ratkaista, kuinka suuri joukko ”turhia” tutkimuksia katsotaan hyväksyttäväksi, kun tavoitellaan pahoinpitelyselvitysten korkeaa sensitiivisyyttä.
Perheväkivallan uhrin voi olla vaikeaa hakea apua itse ongelmaan, sillä hän saattaa pelätä avun hakemisen seuraamuksia (pahimmillaan tappouhkauksia, väkivallan laajeneminen lapsiin, itsemurhalla uhkailua).
Perheväkivallan seuraamukset uhrille
Tyypillisiä oireita fyysisten vammojen lisäksi ovat henkisen vammautumisen merkit  (esimerkiksi psyykkinen traumatisoituminen tai dissosiaatio).
Tyypillisesti ainakin aluksi uhri syyttelee itseään siitä että on aiheuttanut tilanteet ja usein tilanne johtaa siihen, että uhrikin antaa hätätilanteessa takaisin esimerkiksi verbaalisesti tai lyömällä tai jopa teräaseilla uhkaamalla ja tämä lisää vielä syyllisyyttä ja ilmoittamiskynnystä. Lisäksi on usein niin, että väkivallan tekijällä on itselläänkin psyykkisiä ongelmia ja hän saattaakin jossain vaiheessa vedota esimerkiksi sanomalla ”jos kerrot asiasta jonnekin niin tapan sitten itseni”. Usein perheväkivallan tekijät ovat olleet itsekin väkivallan uhreja ja kotonakin kiusattuja. Perheväkivallan uhri saattaa hoitaa oireitaan esimerkiksi alkoholin turruttavalla vaikutuksella, jolloin kynnys hakea apua luonnollisesti kasvaa.
Perheväkivallan hoitaminen
Ensisijaista ja viime kädessä välttämätöntä on perheväkivallan ja sen uhan loppuminen. Muussa tilanteessa asian hoitaminen on lähes mahdotonta ja onkin ymmärrettävää että useimmat perheväkivallasta irti päässeet kehottavatkin uhreja eroamaan niin nopeasti kuin vielä voivat. Muitakin keinoja toki on, mutta väkivallan ja sen uhan loppuminen on ensisijaista riippumatta siitä mikä on syy.
Viihdekirjallisuus
Viihdekirjallisuus, myös populaarikirjallisuus on kirjallisuutta, joka pyrkii tavoittamaan monia lukijoita ja viihdyttämään. Perinteisesti ajanvietekirjallisuus on jaettu rakkauskertomuksiin, seikkailu- ja jännityskertomuksiin sekä huumoriin. Kaikista näistä muodoista haetaan siirtymistä todellisuudesta unelmiin sekä hetken huvia. Ero taide- ja viihdekirjallisuuden välillä on kuitenkin liukuva. Viihdekirjallisuuden piiriin on luettu etenkin jännitysviihde ja rakkausromaanit sekä viihteelliset historialliset romaanit.
Viihdekirjallisuuden piirteitä
Viihdekirjallisuudessa käytetään periaatteessa samoja kirjallisia aineksia kuin niin sanotussa korkeakirjallisuudessa, ja viihdekirjallisuudella on omat klassikkonsa. Raja muuhun kirjallisuuteen on siten liukuva. Viihdekirjallisuudessa pyritään kuitenkin juonen suurempaan ennustettavuuteen ja se myös jaetaan sukupuolen mukaan. Miestenviihde on ollut pitkään arvostetumpaa, mutta naisille suunnattua viihdettä on alettu tutkia 1980-luvulta alkaen.
Nykyajan viihdekirjallisuus alkoi saada muotoaan 1700-luvun goottilaisessa romaanissa, jonka aineksina olivat erotiikka, mystiikka, kauhu ja jännitys. Tunnetuimpia goottilaisen kauhun kirjoittajia olivat Ann Radcliffe ja Horace Walpole. Englannissa luotiin jo 1700-luvulla tehokas kirjojen levitysjärjestelmä. Siihen kuuluivat vuosimaksulla toimivat kiertävät kirjastot ja kirjojen kotiinkannosta huolehtineet kolportöörit. Perustettiin myös aikakauslehdistöä. 1700-luvun loppupuoli olikin suuren lukuinnostuksen ja kirjallisuuden lisääntymisen aikaa. Romaanit olivat monisatasivuisia ja niitä julkaistiin usein jatkokertomuksina.
1800-luvulla jännitysviihde jakautui rikosromaaneihin, ja villin lännen tarinoihin, joita leimaa mennyt kulta-aika ja selkeä käsitys miehuudesta. Tänä aikana syntyi selvä jako “ylemmän” ja “alemman” viihteen välille. Ylempään kuuluivat muun muassa historialliset viihderomaanit. Sotaromaanit alkoivat yleistyä toisen maailmansodan jälkeen. Osa kauhu- ja tieteiskirjallisuudesta on katsottu viihteeksi.
Rakkausromaaneissa syntyi 1800-luvulla malli, jossa rakkaus ja avioliitto oli onnen edellytys. Rakkausromaaniin kuului myös onnellinen loppu ja kainous seksin suhteen.
Historiaa Suomessa
1900-luvun alun kansanvalistushenki piti laajalle lukijakunnalle suunnattua viihdekirjallisuutta roskana. Sekä porvarillinen kirjallisuusarvostelu että työväenlehdistö jättivät viihdekirjat yleensä arvostelematta. Viihdekirjallisuus nousi samaan aikaan työväenkirjallisuuden kanssa ja kilpaili osin samasta yleisöstä. Työväenkirjoittajien mielestä ”roskakirjallisuus” vei lukijoita aatteelliselta tai hyvältä kirjallisuudelta tai oli voitontavoittelun väline.
Automaattitarkennus
Aktiivinen automaattitarkennus
Aktiiviset automaattitarkennusmenetelmät mittaavat kohteen etäisyyden optisesta järjestelmästä riippumattomalla menetelmällä, ennen objektiivin tarkennuselementtien säätämistä. Käytettyihin menetelmiin kuuluvat ultraääni ja infrapuna. Ultraäänimittauksessa kamera tuottaa ääntä, jonka takaisin heijastumiseen kuluvasta ajasta voidaan määrittää kohteen etäisyys. Esimerkki varhaisesta ultraääntä käyttävästä kamerasta on Polaroid SX-70.
Infrapunamenetelmässä kameran yhdestä laidasta suunnataan pistemäinen infrapunasäde kohteeseen, ja kameran toisessa laidassa oleva anturi määrittää pisteen suunnan, mistä voidaan laskea etäisyys. Esimerkkejä menetelmää käyttävistä kameroista ovat Nikon 35TiQF ja 28TiQF, Canon AF35M, sekä Contax T2 ja T3. Myös jotkut varhaiset videokamerat käyttivät infrapunamittausta.
Näitä menetelmiä ei käytetä moderneissa kuluttajille tarkoitetuissa kameroissa.
Passiivinen automaattitarkennus
Passiivisissa tarkennusmenetelmissä kamera ei lähetä valo- tai äänisignaalia, vaan tarkennuksen vaatima mittaus suoritetaan suoraan kameran optisen järjestelmän tuottaman informaation avulla.
Vaihetarkennus
[[File:Autofocus phase detection.svg|thumb|250px|Vaihetarkennus
Kussakin kuvassa punainen ympyrä esittää tarkennettavaa kohdetta, ja punainen ja vihreä viiva esittävät objektiivin vastakkaisten reunojen läpi kulkevia valonsäitetä, ja keltainen nelikulmio esittää vaihetarkentajan antureita, ja kaavio esittää anturin havaitsemia valon voimakkuuseroja.
Kuvat 1-4 esittävät tilanteita, joissa objektiivi on tarkennettu (1) liian lähelle, (2) oikein, (3) liian kauas, ja (4) aivan liian kauas. Profiilien välisestä vaihe-erosta voidaan määrittää, mihin suuntaan ja kuinka kauas objektiivin tarkennusta tulee siirtää.]]
Vaihetarkennuksessa objektiiviin tuleva kuva hajotetaan kahdeksi kuvaksi, joita verrataan keskenään. Yksisilmäisissä peiliheijastuskameroissa käytetään TTL-mittausta (Through the Lens), jossa kuvan jokin osa välitetään objektiivin vastakkaisilta reunoilta kahdelle tarkennusanturirivistölle. Tarkentaminen perustuu siihen, että sama intensiteettikuvio tunnistetaan kummaltakin rivistöltä, ja niiden sijainnista voidaan laskea arvio kohteen etäisyydelle. Tämä etäisyys kertoo sen, mihin suuntaan ja kuinka kauas objektiivin tarkennuselementtejä tulee siirtää.
Eri kameravalmistajien vaihetarkennusmenetelmät vaihtelevat yksityiskohtien suhteen. Useissa ammattikäyttöön tarkoitetuissa järjestelmäkameroissa käytetään anturirivistön sijaan kaksiulotteista anturimatriisia, jolla voidaan tarkennusta analysoida paremmin.
Vaihetarkennuksen haitta (esimerkiksi kontrastitarkennukseen nähden) on se, että luotettavan automaattitarkennuksen saamiseksi kameran objektiivit tulee kalibroida kameran tarkennusantureille. Tarkennusanturit yksinään eivät pysty takaamaan sitä, että kameran kennolle tuleva on tarkka. Tätä kalibrointimahdollisuutta ei ole käytettävissä edullisimmissa harrastuskäyttöön tarkoitetuissa kameroissa, mutta sitä käytetään yleisesti ammattikäyttöön tarkoitetuissa kameroissa. Peilittömissä järjestelmäkamaroitta tätä haittaa ei ole koska erillisten tarkennusanturien sijasta käytetään vaihetarkennukselle uhrattuja pikseleitä itse kameran kennolla.
Kontrastitarkennus
Kontrastitarkennusta käytetään useissa videokameroissa, kompaktikameroissa, ja melkein kaikissa peilittömissä järjestelmäkameroissa. Tässä menetelmässä käytetään vain kameran kuvan tuottavaa kennoa. Kennon tuottama kuvan osa on tarkka, jos lähekkäiset pikselit ovat valoisuudeltaan (ja väriltään) toisistaan selvästi poikkeavat. Jos kuvan osassa ei ole tällaisia kontrastikkaita alueita, kuva on epätarkka. Tarkennus saavutetaan siirtämällä objektiivin tarkennuselementtejä edestakaisin, kunnes kuvan haluttu alue saadaan tarkaksi. Koska lähtötilanteessa pystytään vain toteamaan, että kuva on epätarkka, ei tarkennuselementtien siirtosuuntaa pystytä yksikäsitteisesti päättelemään, siksi siirtoja saatetaan joutua tekemään lähtötilanteeseen nähden sekä lähemmäs että kauemmas. Tämän vuoksi kontrastitarkennus on yleensä vaihetarkennusta hitaampi. Vaihetarkennukseen nähden kontrastitarkennuksen etuihin lukeutuu se, että tarkennusjärjestelmää ei tarvitse erikseen kalibroida, ja sen toteuttaminen on yksinkertaisempaa ja halvempaa, koska erillisia tarkennusantureita ei tarvita. Kontrastitarkennuksen haitta on hitaus, minkä vuoksi tarkentaminen esimerkiksi liikkuviin kohteisiin ei välttämättä onnistu.
Kontrastitarkennus ja vaihetarkennus asettavat erilaiset vaatimukset automaattitarkenteisille objektiiveille. Vaihetarkennusta varten tarkennuselementtejä halutaan siirtää annettu etäisyys tiettyyn suuntaan hyvin nopeasti. Kontrastitarkennusta varten puolestaan halutaan objektiivia tarkentaa eri etäisyyksille, ja kun tietty etäisyyshaarukka on käyty läpi, halutaan palata tarkasti tiettyyn aikaisempaan tarkennuskohtaan. Tämän vuoksi esimerkiksi vaihetarkennusta varten suunnitellut objektiivit toimivat tavallisesti huonosti kontrastitarkennusta käyttävien kameroidan kanssa.
Kontrasti- ja vaihetarkennus voidaan yhdistää samaan kameraan. Tällainen kamera on esimerkiksi yleensä kontrastitarkennukseen nojautuvan Micro Four Thirds-järjestelmän Olympus OM-D E-M1, joka pystyy käyttämään Micro Four Thirds -objektiivien lisäksi myös vanhempia Four Thirds-järjestelmän objektiiveja, jotka oli suunniteltu vaihetarkennusta varten. E-M1:n kennoon on upotettu vaihetarkennusta tukevia anturielementtejä.
Panasonicin uusimmat kamerat toteuttavat Depth from Defocus (DFD) -menetelmän, joka perustuu kontrastitarkennusta varten perättäisten kuvien epätarkkuuden analysointiin siten, että tarkennuksen suunta ja etäisyys pystytään arvioimaan vaihetarkennuksen tapaan.
Karma-kagyü
Karma-kagyü (tiibetiksi ཀརྨ་བཀའ་བརྒྱུད, Wylie: karma bka'-brgyud) on yksi Tiibetin buddhalaisuuden (Vajrayanan) neljästä keskeisestä koulukunnasta. Kagyu painottaa intensiivistä meditaatioharjoitusta. Koulukunta pohjautuu 1000-luvulla Tiibetiin levinneisiin opetuksiin ja on siten yksi uusista koulukunnista. "Vanhauskoinen" eli Nyingma-koulukuntahan tuli Tiibetiin jo 700-luvulla. Kagyun tärkeimmät eli "kuiskatut" opetukset välitettiin vuosisatojen ajan vain suullisesti opettajalta oppilaalle, mistä johtuen kagyu tunnetaan myös suullisen välityksen linjana.
Tiibetiläisen Kagyu-koulukunnan perustajana voidaan pitää Marpaa, joka opiskeli Intiassa ja toi sitten opetukset mukanaan Tiibetiin. Hänen tärkein oppilaansa oli Milarepa, Tiibetin suuri joogi. Milarepan jälkeen koulukunnan johto siirtyi hänen oppilaalleen Gampopalle, joka perusti ensimmäiset Kagyu-luostarit. Gampopalta koulukunnan johto siirtyi 1. Gyalwa Karmapalle Düsum Khyenpalle. Karmapan peräkkäiset jälleensyntymät ovat sen jälkeen johtaneet Kagyu-koulukuntaa.
Marpalla oli kaksi intialaista opettajaa, joilta hän sai Kagyu-koulukunnan keskeiset harjoitukset. Naropalta hän omaksui Naropan kuusi joogaa: sisäinen lämpö (tiib. tummo), kirkas valo (tiib. osel), uni (tiib. milam), illuusiokeho (tiib. gyulu), välitila (tiib. bardo) ja tietoisuuden siirto (tiib. phowa). Maitripan johdolla hän vei mahamudra-opetukset täydellisyyteen. Mahamudra eli suuri sinetti on näkemys mielen avaruudenkaltaisesta kirkkaasta rajattomasta luonnosta ja samalla elävä, välitön kokemus, jossa mielen pelottomuus, ylittämätön ilo ja rakastava, myötätuntoinen toiminta ovat erottamattomia.
Kagyün varhaishistoria
Kagyü juontaa juurensa 800-luvulle – aikaan, jolloin tantrinen buddhismi oli täydessä kukoistuksessaan Intiassa. Perinteen ensimmäinen opettaja oli Pohjois-Intiassa vuoden 1000 paikkeilla vaikuttanut Tilopa, kuuluisa joogi ja mahasiddha (täydellistynyt). Tilopa sai osan opetuksista suoraan Timantinhaltijabuddhalta, Dorje Changilta, (tiib., sanskr. Vajradhara) – alkubuddhalta, joka symboloi dharmakayaa, mielen ylintä luontoa.
Lisäksi Tilopa välitti edelleen oppilailleen useilta eri opettajilta saatuja opetuksia. Eri lähteissä on poikkeavuuksia sen osalta, ketkä joogamestarit liittyvät kuhunkin näistä neljästä opetusryhmästä. Yleisin mielipide välitysten alkuperästä on seuraava:
Tilopa välitti joogi Naropalle nämä "kuiskatut" opetukset. Nykyään ne tunnetaan Naropan kuutena joogana (bardo-harjoitus sekä yllä mainitut illuusiokeho, tietoisuuden siirto, tietoinen unennäkö, kirkas valo, tumo) – meditaatioina, joita pidetään kagyü-linjan keskeisinä opetuksena. Useiden kirjallisten lähteiden perusteella Naropa syntyi vuonna 1016. Naropa oli aiemmin ollut Nalandan buddhalaisen yliopiston kanslerina Intiassa. Naropan kahtatoista vuotta Tilopan palveluksessa pidetään suurena esimerkkinä omalle opettajalle omistautumisesta.
Naropa välitti tietämyksensä Marpalle (synt. 1012), suurelle kielenkääntäjälle, joka vaelsi Tiibetistä Intiaan saadakseen opetuksia, minkä jälkeen hän palasi Tiibetiin ja levitti Dharmaopetuksia laajalti. Marpa Kääntäjä, sai lisänimensä siitä, että hän käänsi tiibetiksi mahamudra-opetukset. Marpa oli talollinen ja maanomistaja, ja hän keräsi ympärilleen joukon oppilaita, joista tärkein oli Milarepa (synt. 1052).