cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HMS Kempenfelt (R03)
Palvelus
Aluksella aloitettiin 25. lokakuuta 1943 vastaanottotestit, joiden päätyttyä se siirrettiin marraskuussa varustamisen ja asejärjestelmien kalibroinnin jälkeen Scapa Flowhun Kotilaivastoon miehistön koulutukseen. Joulukuussa koulutuksen päätyttyä alus lähti Välimerelle liittyäkseen 24. hävittäjälaivueeseen. Alus sai määräyksen laivueen mukana tukea Anzion maihinnousua, operaatio Shingleä.
Alus liittyi Pohjoisen maihinnousuosaston suojaus- ja tukiryhmään (TF Peter) toimittaakseen maihin brittiläisen 1. jalkaväkidivisioonan. Alus lähti 2. tammikuuta 1944 maihinnousulaivaston mukana Napolista. Se tulitti 21. tammikuuta HMS Inglefieldin ja Vapaan Ranskan laivaston Le Malinin kanssa Gaetaa. Seuraavana päivänä alus suojasi hävittäjäosaston mukana risteilijöitä HMS Orion ja HMS Spartan, jotka tukivat maihinnousua tykistöllään. Alus tulitti 27. tammikuuta junaa lähellä Formiaa. Vapauduttuaan operaatiosta alus palasi keskisen Välimeren saattueiden suojaksi. Alus lähti toukokuussa Britteinsaarille liittyäkseen 26. hävittäjälaivueeseen tukemaan Normandian maihinnousua. Alus osallistui maihinnousuharjoituksiin. Se liitettiin Force J:hin tulittamaan rannikkopuolustusta Lagrune sur Merissä.
Alus liittyi kesäkuun alussa Solentissa Force J:hin, josta se lähti 5. kesäkuuta saattueen J10 mukana ylittämään kanaalia. Saattueen muodostivat Force J2:n esikunta-alus fregatti HMS Waveney, yhdeksän maihinnousualusta (LSI), kolme moottoritykkivenettä ja kaksi Yhdysvaltain rannikkovartioston kutteria sekä suojauksena Kempenfelt, HMS Bleasdale ja Norjan laivaston KNM Glaisdale. Seuraavana aamuna saattueen saavuttua sillanpäähän alus liittyi risteilijöiden HMS Belfastin ja HMS Diademin sekä hävittäjien HMS Faulknorin, HMS Venuksen, HMS Furyn, HMS Vigilantin, HMCS Algonquinin, HMCS Siouxin, Bleasdalen, Glaisdalen, HMS Stevenstonen ja La Combattanten muodostamaan tulitukiosasto Force E:hen, jonka mukana alus osallistui tulisuunnitelman mukaisiin ammuntoihin. Tulituesta vapauduttuaan alus lähti Diademin kanssa tukemaan Beny sur Merin maihinnousua.
Alus oli 12. kesäkuuta jälleen tukemassa maihin nousseita joukkoja tulittamalla rannikon kohteita sekä estämässä Saksan laivaston pääsyn maihinnousualueelle. Heinäkuussa vapauduttuaan operaatiosta alus palasi Scapa Flowhun Kotilaivaston laivueeseensa. Se määrättiin Cardiffiin huollettavaksi ja valmistautumaan siirtoon Itäisen laivaston 27. hävittäjälaivueenjohtajaksi. Alus suojasi 22. elokuuta HMS Myngsin, Siouxin, Vigilantin, Algonquinin ja KNM Stordin kanssa HMS Indefatigablea, HMS Furiousta, HMS Formidablea, HMS Duke of Yorkia, HMS Devonshireä ja HMS Berwickiä tehtäessä ilmaisku Norjan rannikolla Kåvuonossa piileskelevää Saksan laivaston taistelulaiva Tirpitziä vastaan operaatio Goodwoodissa. Vapauduttuaan tehtävistä Kotilaivastossa alus lähti 24 elokuuta Cardiffiin telakalle, josta se palasi palvelukseen lokakuussa koeajojen päätyttyä.
Alus lähti Gibraltarille, josta se jatkoi matkaansa 14. lokakuuta kohti Ceylonia. Alus saapui Trincomaleehen, jossa se liittyi 22. marraskuuta laivueensa kanssa Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon. Alus lähti 17. joulukuuta Trincomaleesta laivaston mukana iskeäkseen Sumatran öljykentille operaatio Outflankissä, jossa se suojasi HMS Wranglerin, HMS Whirlwindin, HMS Wessexin ja HMS Wakefulin kanssa HMS Illustriousia, HMS Indomitablea, HMS Black Princeä, HMS Argonautia, HMS Newcastlea muodostaen Brittiläisen Tyynenmeren laivaston osaston Force 67. Seuraavana päivänä alus kohtasi huolto-osasto Force 69:n, jonka muodosti RFA Wave King suojanaan HMS Whelp ja HMS Wager. Force 67 saapui 20. joulukuuta iskualueelle 60 merimailia pohjoiseen Malakansalmesta, josta koneet nousivat ilmaan iskien öljynjalostamoihin Belawan Deliin ja Pangkalaniin Sumatralla, lentotukikohtiin Sabangilla ja Oleelhoessa sekä Kota Rajan satamaan (operaatio Robson). Alus palasi osaston mukana 22. joulukuuta Trincomaleehen.
Alus liitettiin 17. tammikuuta 1945 Force 63:n suojausosastoon. Osaston tehtävänä oli tehdä ilmahyökkäyksiä Palembangin pohjoispuolella olevaan Plajoen öljynjalostamoon operaatio Meridan I:ssä. Alus tankattiin 20. tammikuuta osastoon kuuluvalta tankkerilta ja 24. tammikuuta alus suojasi lentotukialuksia ilma- ja sukellusvenehyökkäyksiltä. Alus oli 26. tammikuuta uudelleen täydennettävänä.
Alus suojasi 29. tammikuuta operaatio Meridian II:n lentotukialuksia, joiden koneiden oli tarkoitus hyökätä Soengi Gerongin öljynjalostamoihin lähellä Palembangia. Se lähti 30. tammikuuta osaston alusten mukana Fremantleen, jonne saavuttiin 4. helmikuuta. Alus saapui 10. helmikuuta Sydneyyn, jossa harjoiteltiin yhteistoimintaa Yhdysvaltain laivaston kanssa. Aluksen viirinumero vaihtui D12:ksi vastaamaan Yhdysvaltain laivaston hävittäjien käyttämää tapaa.
Alus lähti 28. helmikuuta Manukseen Task Force 113:ksi nimetyn Brittiläisen Tyynenmeren laivaston mukana Manukseen, jonne saavuttiin 7. maaliskuuta. Alus jatkoi 17. maaliskuuta laivasoton mukana Ulithiin, jonne saavuttiin 20. maaliskuuta. Alus erkani 22. maaliskuuta laivastosta ja siirtyi huoltolaivastoon suojaamaan tankkereita ja huoltoaluksia, jotka muodostivat Task Force 112:n.
Alus suojasi Task Unit 112.2.5, kun se määrättiin 30. maaliskuuta HMS Whirlwindin kanssa vapauttamaan HMAS Quality ja HMS Whelp TF57:sta. Alus siirtyi 20. huhtikuuta osaston mukana operaatio Iceberg I:n alueelle Leytelle, jonne saavuttiin 24. huhtikuuta. Alus liittyi 1. toukokuuta 25. ja 4. hävittäjälaivueiden kanssa TG 58.5:een suojaamaan TF57:ää Sakishiman Gunton alueelle operaatiossa Iceberg II.
Alus suojasi 11. toukokuuta risteilijä HMS Swiftsurea, kun alukset erkanivat laivastosta varoittamaan maihinnousulaivastoa lähestyvistä lentokoneista. Alus suojasi 22. toukokuuta Swiftsuren kanssa Manukseen lentotukialus HMS Formidablen, joka oli vaurioitunut kamikaze-hyökkäyksessä. Alukset jatkoivat edelleen Sydneyyn, jossa Kempenfelt siirrettiin telakalle huollettavaksi.
Alus oli Kaukoidässä, kunnes se saapui tammikuussa 1946 Chathamiin. Alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin. Se siirrettiin kaksi vuotta myöhemmin Simonstowniin, mistä se palasi 1953 Britteinsaarille Portsmouthin reserviin. Alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin 1956 HMS Wagerin kanssa Jugoslavialle. Kumpikin alus hinattiin lokakuussa Jugoslaviaan kunnostettaviksi. Alus liitettiin Jugoslavian laivastoon nimellä Kotor. Se myytiin romutettavaksi 1971.
Paavali Halonen
Paavali Ollinpoika Halonen eli Paavo Halonen (s. n. 1565 Muhos – k. n. 1642 Kemijärvi) oli suomalainen uudisraivaaja ja sotapäällikkö. Halonen oli Kemijärven ensimmäinen uudisraivaaja. Paavali Halosella ja hänen vaimollaan Anna Halosella oli kolme poikaa: Paavo, Olli ja Pekka.
Paula af Malmborg Ward
thumb|right|Paula af Malmborg Ward
Paavali Halonen
Kansantarinoiden mukaan Paavali Halonen oli sissipäällikkö rappasodan aikana. Tarinoita tästä on tallentanut mm. Hjalmar Appelgren-Kivalo teoksessaan "Muinaisjäännöksiä ja tarinoita Kemin kihlakunnan itäisissä osissa".
Paula af Malmborg Ward
Paula af Malmborg Ward (s. 1962 Tukholma) on ruotsalainen säveltäjä. Hänen tuotantoonsa kuuluu orkesteri-, kamari- ja näyttämömusiikkia sekä televisioon sävellettyä musiikkia. Hänestä tehtiin vuonna 2018 Göteborgin kaupungin ansioritarikunnan jäsen.
Paavali Halonen
Paavali Halonen ja hänen vaimonsa Anna Briita Halonen muuttivat Kemijärvelle 1600-luvun alkuvuosina. Heistä alkaa koko Koillis-Lappiin levinnyt asutus, joka jatkuu nyt monina erinimisinä sukuina. Paavalin kolme poikaa ovat alkuna niille kolmelle sukuhaaralle, jotka vaikuttavat edelleen Koillis-Lapissa. Vanhimman pojan, Paavon, sukua lienee Kemijärvellä ja sen lähiympäristössä eniten, mutta sitä löytyy myös Sodankylästä ja Savukoskelta. Ollista suku jatkuu pääasiassa Sallassa ja Kemijärvellä. Pekasta alkanut sukuhaara on levinnyt laajalle Koillis-Lapin alueelle. Sitä on Pelkosenniemellä, Savukoskella ja Sallassa, niiden monissa eri kylissä.
Paula af Malmborg Ward
Malmborg Ward on tehnyt yhteistyössä kirjailija, libretisti Kerstin Perskin kanssa muun muassa vuonna 2004 kantaesitetyn teoksen Ärret. Göteborgin ooppera tilasi kaksikolta keväällä 2021 kantaesitettäväksi uuden oopperan, jonka työskentelynimeksi tuli Mythomania.
Paavali Halonen
Paavali Haloselle on pystytetty muistomerkki Halosenniemelle Kemijärven Halosenrantaan.
Paula af Malmborg Ward
Malmborg Ward on ollut vuodesta 1999 Ruotsin säveltäjäliiton jäsen, ja hänet on valittu Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi.
Robert Nyholm
Seuraura
Nyholm aloitti jääkiekon IFK Lepplaxissa. Hän pelasi juniorina myös Kokkolan Hermeksessä, josta Nyholm siirtyi kaudeksi 2004–2005 Helsingin IFK:n A-nuoriin. Kaudella 2005–2006 hän oli joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä 11 osumallaan. Columbus Blue Jackets varasi Nyholmin viidennellä kierroksella 129. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2006. Samana kesänä myös OHL-joukkue Kingston Frontenacs varasi hänet CHL:n varaustilaisuudessa.
Kaudeksi 2006–2007 Nyholm siirtyi Frontenacsiin ja tulokaskausi toi siellä 66 runkosarjaottelussa tehot 13+21=34. Toinen kausi 2007–2008 meni kuitenkin pilalle rannevamman takia ja Nyholm teki 27 runkosarjaottelussa tehot 1+4=5. Hän palasi heinäkuussa 2007 HIFK:hon ja siirtyi try-outille sen SM-liigajoukkueeseen. Nyholm sai sopimuksen ja hän teki SM-liigadebyyttinsä 13. marraskuuta 2008 vieraissa Tapparaa vastaan. Nyholm pelasi kauden aikana yhteensä 17 runkosarjaottelua ilman tehopisteitä, mutta suurin osa kaudesta kului kuitenkin Mestis-joukkue Kiekko-Vantaassa, jossa hän teki 25 runkosarjaottelussa tehot 7+4=11. Nyholm pelasi myös kuusi ottelua HIFK:n A-nuorissa.
Varsinaisella tulokaskaudellaan 2009–2010 Nyholm pelasi HIFK:ssa 28 runkosarjaottelua tehoin 2+6=8. Hän teki liigauransa ensimmäisen maalin HIFK:n kauden neljännessä ottelussa 18. syyskuuta 2009 vieraissa Porin Ässiä vastaan. Nyholm pelasi kauden aikana myös viisi ottelua lainalla Kiekko-Vantaassa tehoin 2+2=4. Hän teki toukokuussa 2010 vuoden mittaisen jatkosopimuksen HIFK:n kanssa. Kevään 2011 pudotuspeleissä Nyholm ratkaisi HIFK:lle 13. huhtikuuta 2011 ensimmäisen finaaliottelun voiton Espoo Bluesia vastaan tekemällä 3–2-voittomaalin ajassa 52.35. Hän teki neljässä finaaliottelussa kaikkiaan kolme maalia ja voitti kauden 2010–2011 päätteeksi Suomenmestaruuden. Nyholm pelasi samalla kaudella myös kymmenen ottelua lainalla Kiekko-Vantaassa tehoin 6+4=10.
Toukokuussa 2011 Nyholm teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HIFK:n kanssa. Syyskuun 2011 lopulla hän siirtyi lainalle Kiekko-Vantaaseen, jossa Nyholm pelasi kauden 2011–2012 aikana neljä ottelua lainalla.
Kaudella 2012–2013 Nyholm mahtui HIFK:n kokoonpanoon vain yhteen SM-liigaotteluun, sillä hän pelasi syyskautensa suurimmaksi osaksi lainalla sen uudessa yhteistyöjoukkueessa, Mestiksen nousijajoukkue HC Keski-Uusimaassa. Nyholm oli 11 osumallaan joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä. Tammikuussa 2013 HIFK lainasi hänet loppukauden kattavalla lainasopimuksella Espoo Bluesiin. Nyholm ei kuitenkaan saanut siellä nostetta uralleen ja hän jäi varsin näkymättömäksi.
Nyholm siirtyi kaudeksi 2013–2014 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Vaasan Sportiin. Kauden 2014–2015 alun Nyholm oli pelaamatta, ja siirtyi joulun jälkeen kasvattajaseuraansa IFK Lepplaxiin pelaamaan III-divisioonaa.
Maajoukkueura
Nyholm pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa kahdesti, vuosina 2005 ja 2006. Jälkimmäinen turnaus päättyi hopeaan.
Chidi Odiah
Ennen siirtymistään TsSKA Moskovaan vuonna 2004, Odiah edusti nigerialaisia Dolphinsia ja Julius Bergeriä sekä moldovalaista Sheriff Tiraspolia.
Ensimmäisen maalinsa maajoukkueessa hän teki 11. lokakuuta 2008 pelatussa vuoden 2010 MM-karsintaottelussa Sierra Leonea vastaan.
HMS Whirlwind
Palvelus
Muutostöiden valmistuttua 1953 alus liitettiin 5. fregattilaivueeseen, jossa se osallistui operaatioihin Kyproksella ja Suezin kriisiin. Heinäkuussa 1961 alus siirrettiin 8. fregattilaivueessa Länsi-Intiaan. Alus sijoitettiin 1966 poistolistalle ja siirrettiin maalilaivaksi. Alus hinattiin 12. syyskuuta 1969 Portsmouthista Pembroken telakalle. Ollessaan ankkurissa Cardiganin lahdella ennen koeajoja alus kaatui aallokossa.
Ayila Yussuf
Atanda Ayila Yussuf (s. 4. marraskuuta 1984 Lagos, Nigeria) on nigerialainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä ukrainalaista Dynamo Kiovaa ja on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Yussuf siirtyi ukrainalaisseura Dynamo Kiovaan vuonna 2003 kotimaansa Union Bankista. Hän on pelannut otteluita myös Nigerian maajoukkueessa.
Gustaf Robert Alfred Charpentier
Gustaf Robert Alfred Charpentier (15. lokakuuta 1839 Hauho – 8. heinäkuuta 1914 Hauho) oli suomalainen everstiluutnantti, pankinjohtaja ja senaattori.
Charpentierin vanhemmat olivat aliluutnantti Robert Emil Gustaf Carl Charpentier (1810–1882) ja Andreetta Fredrika Rotkirch.
Charpentier kävi Haminan kadettikoulun 1851–1857. Hän palveli 2. reservin tykistöprikaatissa 1858–1863, 2. suomenmaalaisessa ratsastavassa kevyessä patteristossa 1863–1867, 22. tykistöprikaatissa 1867–1872 sekä oli komppaniaupseerina Haminan kadettikoulussa 1867–1872. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1860, luutnantiksi 1862, esikuntakapteeniksi 1868, kapteeniksi 1870 ja everstiluutnantiksi 1872. Charpentier erosi sotapalveluksesta 1872 siirtyen pankki- ja vakuutusalalle.
Charpentier oli Suomen Yhdyspankin Haminan konttorin hoitajana 1867–1872, Suomen Yhdyspankin pääkonttorin kassanhoitajana Helsingissä 1872–1874, Henkivakuutusyhtiö Kalevan toimitusjohtajana 1874–1881 sekä Suomen Hypoteekkiyhdistyksen johtokunnan puheenjohtajana 1881–1884 ja Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä 1884–1897. Hän oli myös Landtmannabankenin hallintoneuvoston puheenjohtajana 1910–1914, Henkivakuutusyhtiö Kalevan johtokunnan jäsenenä 1901–1911 ja johtokunnan puheenjohtajana 1908–1911 sekä Palovakuutusyhtiö Fennian johtokunnan jäsenenä 1882–1889.
Charpentier oli naimisissa 1863–1907 Adolfina Valeria Aschanin (1837–1907) kanssa. Heidän poikansa oli oikeuskansleri Axel Fredrik Charpentier (1865–1949).
Rooman valtakunta
Rooman valtakunta (, usein myös antiikin Rooma) oli antiikin aikaisen Rooman kaupunkivaltion pohjalta kasvanut laaja imperiumi, joka käsitti koko Välimeren alueen. Varhaisimmat merkit asutuksesta Rooman kaupungin alueella ovat pronssikaudelta noin 1300-luvulta eaa. Kaupungistuminen lienee alkanut 700-luvulla eaa. Rooma kehittyi vuosisatojen aikana Välimeren ympäröiväksi maailmanvallaksi. Vuonna 395 valtakunta jakautui kahtia, Länsi- ja Itä-Rooman valtakunniksi, joista Länsi-Rooma kuitenkin kukistui jo vuonna 476, jolloin sen viimeinen keisari syrjäytettiin. Rooman valtakunnan yhdistämisyritykset Itä-Rooman johdolla päättyivät arabien valtakunnan nousuun 600-luvulla. Silti Itä-Rooma, jota lännessä alettiin kutsua Bysantiksi oli olemassa, joskin alueeltaan huomattavasti pienentyneenä, Konstantinopolin turkkilaisvaltaukseen saakka 1453. Lisäksi Trebizondin keisarikunta säilyi vuoteen 1461 saakka ja Theodoron ruhtinaskunta vuoteen 1475.
Alkuvaiheet
Tiedot Rooman kaupungin alkuajoista ovat suurelta osin peittyneet myyttien ja legendojen alle. Nykykäsityksen mukaan Rooma sai alkunsa pronssikautisena kyläyhteisönä ehkä noin vuoden 1000 eaa. tienoilla, ehkä jonkin verran aiemmin tai myöhemmin. Alueella on ilmeisesti ollut jo tätä ennen metsästyksestä ja kalastuksesta elänyttä ihmisasutusta. Vähitellen arkeologiseen todistusaineistoon ilmestyy jälkiä paimentolaisuudesta, maanviljelystä ja hautausrituaaleista, sitten kaupasta, sosiaalisesta hierarkiasta, sodankäynnistä ja kylämäisestä asutuksesta.
Nykyisen Italian alueella asui tuolloin monia kansoja. Pohjoisosan, Gallia cisalpinan eli ”Alppien tämänpuoleisen Gallian”, ei oikeastaan katsottu kuuluvaan Italiaan, vaan se luettiin Galliaan. Tämä maa, jonka Padus- eli Pojoki jakoi kahteen puolikkaaseen, oli metsäinen ja hedelmällinen. Sen asukkaat olivat pääosin gallialaisia. Keskiosassa, jota varsinaisesti sanottiin Italiaksi, asui kolme pääheimoa: etruskit, sabiinit ja latinalaiset. Etruskit, joita vahva pappishallitus piti koossa, kehittyivät varhain paikallisesti merkittäväksi sivistyskansaksi esimerkiksi kaupan ja rakennustaiteen alalla. Sabiinilaiset, joita merkkisukujen päämiehet hallitsivat, olivat Italian suurin heimo, moneen pienempään kansaan jakautuneena. Latinalaiset, joiden yhteiskunta oli kansanvaltaisempi, tekivät aikaisin keskenään vapaiden kaupunkien liiton, ja sen johtajana oli ensin Alba Longa, sittemmin Rooma.
800-luvulta eaa. on merkkejä kreikkalaisvaikutteista, ehkä Etelä-Italian Suur-Kreikan kreikkalaissiirtokunnista. Suur-Kreikan kaupungit, varsinkin Kyme (lat. Cumae) ja sen siirtolaisista kasvanut Neapolis sekä doorilainen Taras (Tarentum) toivat Italiaan kreikkalaisia vaikutteita.
Rooma oli paikalla, jossa etruskien, sabiinilaisten ja latinalaisten alueet sattuivat yhteen. Siten se otti itseensä vaikutteita kaikilta näiltä kolmelta kansalta. Kaupungin varhaisin väestö oli tarinoiden mukaan pääosin latinalaista syntyperää olevia maanpakolaisia ja irtolaisia. Myöhemmin kaupunkiin muutti sabiinilaisia. Viimeisenä oli voimakkaan etruskivaikutuksen kausi. Jo Rooman vanhimmassa yhteiskunnassa esiintyi voimakasta vastakkainasettelua sabiinilais-etruskilaisen ylimysvallan ja latinalaisen kansanvallan välillä.
Rooman imperiumin synty
Ensin roomalaiset alistivat valtaansa omaa niemimaataan asuttaneet heimot kuten etruskit ja latinalaiset, sekä siirtolaisina alueelle muuttaneet kreikkalaiset ja levittäytyivät sitten pitkin Välimeren rantoja. Etelässä Italian niemimaata asuttivat kreikkalaisten siirtokunnat ja pohjoisosaa keltit. Keskiosaa puolestaan hallitsivat etruskit, joiden alkuperästä ja kulttuurista ei edelleenkään tiedetä kovin paljoa – esimerkiksi heidän kieltään ei osata tulkita.
Roomalaiset käyttivät monia etruskikulttuurin saavutuksia hyväkseen. Näihin lukeutuvat esimerkiksi holvaustekniikka. Vesijohdot, kastelujärjestelmä ja ojittaminen tunnettiin myös etruskikulttuurissa. Vesirakentamisen avulla kuivatettiin suoalueita, mikä kasvatti roomalaisten asuinalueita.
Roomalaisten uskonnot pohjautuivat paljolti etruskiuskontoihin. Esimerkiksi Rooman capitoliumilla sijainneen Jupiterin temppelin rakentaminen aloitettiin etruskiaikana. Etruskikulttuuri on tunnettu häkellyttävän hienosti kultaesineillä, muotokuvilla ja käsitöillä koristelluista haudoista.
Etruskien kulttuuri oli voimakkaimmillaan 600-luvulla eaa. Löyhien liittoutumien sijaan he eivät onnistuneet luomaan yhtenäistä valtiota, kuten roomalaiset myöhemmin. Etruskit olivat liittoutuneita karthagolaisten kanssa ja taistelivat kreikkalaissiirtokuntia vastaan. Etruskien valta alkoi heiketä 500-luvun alussa eaa. ja keltit ajoivat heidät Pohjois-Italiasta. Viimeisen hallitsevan etruskisuvun sanotaan lähteneen Roomasta 509 eaa.
Eräänä selityksenä etruskien heikentymiselle on pidetty heidän pääelinkeinonsa aiheuttamia ympäristötuhoja. Etruskien vauraus perustui heidän kykyynsä valmistaa rautaa ja puuhiiltä, mikä kulutti koko Toscanan alueen metsävarat loppuun. Metsien katoaminen altisti maaperän eroosiolle, mikä vaikeutti maanviljelyä ja aiheutti rannikkoseutujen soistumisen. Tämä puolestaan lisäsi malariaa levittäviä hyttyskantoja.
Kuningaskunta
Rooman perustivat tarun mukaan veljekset Romulus ja Remus 21. huhtikuuta 753 eaa. Tarun mukaan Romuluksesta tuli kaupungin ensimmäinen kuningas 753 eaa. Romulusta seuranneita kuutta kuningasta pidetään todellisina henkilöinä, mutta heidän lisäkseen uskotaan olleen muitakin kuninkaita. Roomalaiset historioitsijat ajoittivat kaupungin perustamisen juuri 700-luvun puoliväliin, koska he tiesivät tasavallan syntyneen noin 500 eaa. ja uskoivat kaupunkia hallinneen sitä ennen seitsemän kuningasta.
Kuningasajalta 753–509 eaa. ei ole säilynyt dokumentteja. Kreikkalaiset historioitsijat olivat kyllä tietoisia Italiassa kasvavasta kaupunkivaltiosta, mutta he eivät kirjoittaneet siitä ennen Rooman ja Tarentumin välistä sotaa 270-luvulla eaa. Ajanlaskun alkua edeltäneiden kahden vuosisadan aikana historioitsijat kirjoittivat useita teoksia kuningasajasta, mutta he käyttivät lähteinään roomalaisia ja kreikkalaisia kansantaruja, ja moni asia on keksitty, liioiteltu tai salattu.
Rooman kuudesta todellisesta kuninkaasta ei tiedetä paljonkaan, etenkään kolmesta ensimmäisestä, joista tiedetään käytännössä vain nimet. Historioitsijat yhdistivät kuninkaisiin jälkeenpäin erilaisten roomalaisten tapojen ja instituutioiden synnyt. Numa Pompiliuksen ajan kerrotaan olleen rauhaisa, ja hänen kerrotaan perustaneen kaikki Rooman uskonnolliset instituutit ja perinteet. Hänen seuraajansa Tullus Hostiliuksen ajan kerrotaan olleen sotaisa. Ancus Marciuksen ajassa kerrotaan yhdistyneen uskonnollinen uudistaminen ja sodankäynti. Kolmen viimeisen kuninkaan aikana 600-luvun eaa. lopulla ja 500-luvulla eaa. Rooma kaupungistui.
700-luvulta on löytynyt Rooman alueelta merkkejä paalutuksista, jotka kertovat jonkinlaisesta linnoittautumisesta. Rooma alkoi etruskikulttuurin vaikutuksesta muodostua kaupunkimaiseksi yhteisöksi 600-luvun eaa. kuluessa. Kukkuloiden välinen suo kuivatettiin. Tässä vaiheessa Rooma ei juuri eronnut muista Latiumin kaupungeista. Eriytymistä ilmenee 500-luvulla. Tältä ajalta löytyy muureja, hallintorakennuksia ja uskonnollisia rakennuksia. Lisäksi on löydetty kreikkalaisin kirjaimin kirjoitettuja piirtokirjoituksia.
Tasavalta
pienois|Rooman poliittisen vallan keskus oli [[Forum Romanum.]]
Tradition mukaan Rooman viimeinen kuningas Tarquinius Superbus syrjäytettiin vuonna 509 eaa. Tarinat kertovat pienen joukon vallankumouksesta. Kyseessä saattoi olla myös roomalaisten ja etruskien välinen yhteenotto tai kuninkaan ja ylimysten välinen konflikti. Siirtymä saattoi olla myös vähittäinen. Toisaalta tasavaltaan saatettiin siirtyä vasta 400-luvulla eaa. plebeijien ja patriisien konfliktissa.
Roomasta tuli tasavalta, jota johtivat kaksi konsulia, jotka kansalaiset valitsivat senaatin jäsenistä vuoden mittaisiksi virkakausiksi. Rooman kansalaiset jaettiin perinnöllisesti etuoikeutettuihin patriiseihin ja alempiarvoisiin plebeijeihin. Senaatissa olivat edustettuna vaikutusvaltaiset patriisisuvut, joten valtion johto oli käytännössä kapean kansanosan käsissä. Konsulit ottivat aluksi kuninkaan roolin lukuun ottamatta Juppiterin ylipapin asemaa. Tämän tehtävään valittiin rex sacrorum eli pyhien asioiden kuningas.
Avioliittoja luokkien välillä ei sallittu ennen vuotta 445 eaa. Plebeijeitä varten perustettiin 494 eaa. kansantribuunin virka, johon ei voitu valita patriisia. Tämä oli ainut alemmalle luokalle avoin virka, mutta sillä oli suuret oikeudet. Uskonnolliset asemat oli myöhemminkin rajattu vain patriiseille. Yhteiskuntaluokkien välille tuli joskus niin suuria erimielisyyksiä, että plebeijit ottivat perheensä ja tavaransa ja lähtivät kaupungista leiriytyen sen ulkopuolelle, kunnes heidän vaatimuksiinsa suostuttiin. Näin kävi 494, 450 ja 287 eaa. Tavallisin riidanaihe oli maanjako. Vähitellen patriisien etuoikeudet purettiin ja virat avattiin plebeijeille. Vanhat patriisisuvut ja menestyneet plebeijisuvut sulautuivat yhteen uudeksi yläluokaksi.
Nousu maailmanvallaksi
[[Tiedosto:Roman Republic Empire map.gif|pienois|Rooman valtakunnan rajat eri aikakausina:
]]
Rooma laajensi hallitsemaansa aluetta vähitellen. 400- ja 300-luvuilla eaa. käytiin monia sotia Italian muita valtioita ja heimoja vastaan. Aluksi Rooma oli vain yksi Italian monista kaupunkivaltioista. Voitokkaat sodat ja taitava diplomatia saattoivat kuitenkin vähitellen etruskilaiset, kreikkalaiset, latinalaiset, samnilaiset, kelttiläiset jne. yhteisöt Rooman valtaan. Niiden asukkaat eivät yleensä saaneet Rooman kansalaisoikeuksia.
Apenniinien niemimaa oli kokonaan Rooman hallussa 270 eaa. Seuraavaksi laajeneminen jatkui läntisen Välimeren rannikoille, jolloin käytiin puunilaissodat Karthagoa vastaan. Puunilaissotien tuloksena Rooma sai haltuunsa Sisilian, Hispanian ja Pohjois-Afrikan. Sitten vuorossa oli Makedonia, jota vastaan roomalaiset kävivät ns. makedonialaissodat. Makedonia voitettiin 197 eaa. Seleukidit lyötiin Syyriassa 189 eaa. Rooman sanottiin puolessa vuosisadassa levittäneen herruutensa Italiasta koko antiikin tuntemaan maailmaan.
Sisällissotien kausi
Rooma ajautui kriisiin vuodesta 133 eaa. alkaen. Tämä johti sarjaan sisällissotia ja diktatuureja. Osa ongelmaa oli sosiaalisen rakenteen muutos. Roomalaisen yhteiskunnan selkärankana pidetty vapaiden talonpoikien luokka supistui orjatyövoimalla viljeltyjen suurtilojen kasvaessa. Ihmisiä hakeutui kaupunkeihin, joihin muodostui levoton ja köyhä väestöaines. Gracchuksen veljekset yrittivät toteuttaa talonpoikaiston elvyttämiseen tähtäävän maareformin, mutta suurmaanomistajia edustava senaatti järjesti heidät hengiltä.
Senaatin johtama armeija kärsi tappioita Numidian kuningasta Jugurthaa vastaan 111–105 eaa., Sisilian ensimmäisessä ja toisessa orjakapinassa sekä kimbrejä vastaan 105 eaa. Kimbrien voittaja Marius korvasi asevelvollisista talonpojista koostuvan armeijan ammattisotilailla, jotka värvättiin köyhän väestön keskuudesta. Seuraavien vuosikymmenten kuluessa sotapäälliköt, jotka tavoittelivat valtaa itselleen uskollisten legioonien avulla, muodostuivat toistuvaksi ilmiöksi Rooman politiikassa. Kaupunkivaltion tasavaltainen hallintomuoto ei enää toiminut kitkatta imperiumissa.
Orjat nousivat jälleen kapinaan 73 eaa. Spartacuksen johdolla kolmannessa orjakapinassa. Spartacuksen joukot löivät monta legioonaa ennen häviötään Crassukselle. Kapinan seurauksena 6 000 orjaa ristiinnaulittiin Via Appian varrelle. Vuonna 91 eaa. lähes koko Italia kapinoi, ja se rauhoitettiin vain antamalla kaikille Pojoen eteläpuolisille asukkaille kansalaisuus. Samaan aikaan Pontoksen kuningas Mithridates VI valtasi Bithynian, ja häntä kukistamaan lähetetty sotapäällikkö Sulla marssikin Roomaan legioonien kanssa julistaen itsensä diktaattoriksi. Sullan luovuttua virastaan 79 eaa. tasavalta palautettiin.
Sotapäälliköt Pompeius ja Julius Caesar valloittivat Syyrian ja Gallian Reiniltä Atlantille asti. Vuonna 49 eaa. Caesar palasi Roomaan armeijansa kanssa aloittaen sisällissodan, jonka päätyttyä Caesar kaappasi vallan nousten diktaattoriksi. Vuonna 44 eaa. salaliittolaiset murhasivat Caesarin senaatissa, minkä jälkeen alkoi uusi sisällissotien kausi.
Keisariajan alku
pienois|Flaviusten amfiteatteri, myöhemmältä nimeltään [[Colosseum.]]
Augustuksen voitettua Marcus Antoniuksen ja Kleopatran Egypti liitettiin Rooman valtaan 31 eaa. Tämän jälkeen Välimeri oli kokonaisuudessaan Rooman alueiden sisällä. Augustus teki myös yrityksen liittää valtakuntaan Germania Elbeen saakka. Se ei kuitenkaan onnistunut, sillä Rooman armeija hävisi Teutoburgin taistelun vuonna 9. Tämän jälkeen valtakunnan pohjoisraja kulki Mustastamerestä Pohjanmereen saakka etupäässä suuria jokia, Tonavaa ja Reiniä pitkin.
Augustuksen ajan jälkeen tehtiin vielä muutamia valloituksia. Claudiuksen aikana Rooma valloitti Britannian. Viimeiset merkittävät valloitukset tehtiin Trajanuksen aikana. Vuonna 106 valloitettiin Daakia (likimain nykyinen Romania), joka menetettiin 270. Idässä Mesopotamian valloitus jäi lyhytaikaiseksi (114–117).
200-luvun kriisi
200-luvun kriisi on nimitys, jota yleisesti käytetään Rooman valtakunnan hajoamiskaudesta, joka vallitsi noin vuosina 235–275. Valtakunta kävi tällöin tuhon partaalla. Samaan aikaan sijoittuu myös niin kutsuttu sotilasanarkian aika 235–284.
Roomassa oli kriisikaudella yli 35 eri hallitsijaa. Useimmat näistä olivat sotapäälliköitä, jotka olivat nousseet keisarin asemaan sotaväen tuella ja saivat vallan joko koko valtakunnassa tai jossakin sen osassa. Lähes kaikki tämän ajan keisarit kuitenkin murhattiin tai he kuolivat taistelussa yleensä vain muutaman vuoden kuluttua valtaan pääsystään; ainoana poikkeuksena Claudius Gothicus, joka kuoli kulkutautiin. Politiikan lisäksi kriisiytyi myös talous. Toisaalta ilmeni myös monia muita ongelmia, kuten levottomuuksia, tauteja ja sisällissotia. Sisäiset levottomuudet ilmenivät esimerkiksi separatistisina pyrkimyksinä. Lännessä niin sanotun Gallian keisarikunnan perustanut Postumus ja idässä kuningatar Zenobia pyrkivät kumpikin saavuttamaan itsenäisyyttä keskushallinnosta.
Aiemmassa vaiheessa armeija oli pyritty siirtämään kauemmas valtakeskuksista, mikä vakautti valtiota. Nyt armeija palasi vallan keskiöön ja dominoi koko yhteiskuntaa. Se myös kasvoi merkittävästi. Armeija alkoi värvätä ulkopuolisia, etenkin germaaneja. Raja-alueiden siirtokunnat autioituivat monin paikoin.
200-luvulla imperiumi koki myös ensimmäiset vakavat sotilaalliset tappionsa vuosisatoihin. Germaanit ryöstelivät monin paikoin, gootit voittivat Deciuksen, ja Persia nousi Rooman kilpailijaksi. Keisari Valerianus joutui Persian kuninkaan Sapor I:n vangiksi. Tarinan mukaan hänet nyljettiin.
Kun tällaista menoa oli kestänyt 35 vuotta, valtakunta oli kuoleman kielissä. Rooman lahjakkaimpien keisareiden joukkoon luettu Aurelianus kuitenkin onnistui turvaamaan valtakunnan rajat. Diocletianus vakiinnutti oloja edelleen. Selviytyminen kriisistä oli luultavasti kuitenkin enemmän sattumaa ja rakenteellisten tekijöiden sanelemaa kuin yksilöiden ansiota.
Tetrarkia eli neljän keisarin valta
pienois|Tetrarkit [[Diocletianus, Maximianus, Galerius ja Constantius Venetsiassa sijaitsevassa patsaassa.]]
Tetrarkia eli ”nelivalta” oli hallintojärjestelmä, jonka keisari Diocletianus otti käyttöön vuonna 293 ratkaistakseen valtakunnan vakavat sotilaalliset ja taloudelliset ongelmat. Valtakunta jaettiin länsi- ja itäosaan. Diocletianus piti itse idän vallassaan ja antoi lännen kanssahallitsija Maximianukselle. Kahdeksan vuotta myöhemmin Diocletianus katsoi, että sekä sotilaallisiin että siviililuontoisiin ongelmiin tulisi kiinnittää vielä enemmän huomiota. Tällöin kummallekin keisarille, ”augustukselle”, nimitettiin alikeisari eli ”caesar”. Tämä tetrarkkinen järjestelmä säilyi noin vuoteen 324. Ensimmäiset tetrarkit olivat Diocletianus (idän keisari), Galerius (idän alikeisari), Maximianus (lännen keisari) ja Constantius Chlorus (lännen alikeisari).
Myöhäisantiikki
Myöhäisantiikilla tarkoitetaan yleensä noin vuosien 300 ja 600 jaa. välistä aikaa. Myöhäisantiikkisen Rooman kehitys on perinteisesti mielletty rappioksi, joka ilmeni keisarillisen keskushallinnon romahduksena sekä talouden ja yhteiskunnan perusrakenteiden järkkymisenä. Tämän näkemyksen kritiikin mukaan kyseessä oli pikemmin muutosprosessi, jota ei pidä arvostella lopputuleman eli keskiajan pohjalta. Rappiota korostava tulkintalinja korostaa länsiroomalaisen keisariuden katoamista, sotilaallisia tappioita, kansainvaelluksia sekä kaupunkikulttuurin taantumista erityisesti Länsi-Roomassa. Muutosta ja jatkuvuutta korostavat tutkijat taas korostavat (kristillisen) kulttuurin kukoistusta, antiikin perinnön säilymistä sekä erityisesti Itä-Rooman kukoistusta 400-luvun lopulla ja keisari Justinianuksen aikana.
Myöhäisantiikin merkittävin piirre on kristinuskon leviäminen ja sen aseman vakiintuminen. Samalla syntyi myös luostarilaitos. Monet keisarit suhtautuivat kristinuskoon vihamielisesti ja käynnistivät vainojakin, mutta Konstantinus I Suuren valtakaudella vuonna 313 jaa. annettu Milanon edikti salli kristinuskon harjoittamisen ja nosti sen samalla yhdeksi Rooman virallisista uskonnoista. Konstantinus siirsi myös pääkaupungin Konstantinopoliin, "Uuteen Roomaan", vaikka vanhakin Rooma säilytti suuren symbolisen merkityksensä. Konstantinus jatkoi myös keisari Diocletianuksen aloittamia taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia.
Paul Aguilar
Hän oli Meksikon maajoukkueen mukana vuoden 2010 MM-kilpailuissa.
Rooman valtakunta
Myöhäisantiikki
Theodosiuksen kuoltua vuonna 395 Rooma jakautui lopullisesti itäiseen ja läntiseen keisarikuntaan, joiden kohtalot alkoivat kulkea eri polkuja. Jako ei näyttänyt aikalaisista lopulliselta, mutta sellaiseksi se osoittautui.
Valtakunnan länsiosissa keskushallinto alkoi halvaantua 400-luvun alussa. Vuonna 410 kristityt visigootit hävittivät Roomaa kuninkaansa Alarikin johdolla. Vaikka hävitys ei ollut totaalista, tämän tapahtuman merkitys oli aikalaisten silmissä suuri. Yleisesti tässä yhteydessä on puhuttu kansainvaellusten ajasta. Siirtyneet ihmismäärät lienevät kuitenkin olleet pieniä, korkeintaan joitakin kymmeniätuhansia ihmisiä kerrallaan. Germaaniheimot perustivat Rooman alueelle useita kuningaskuntia, joiden väestö oli lähes kokonaan roomalaista. Germaanit itse omivat monia roomalaisten tapoja ja hyödynsivät esimerkiksi roomalaista paikallishallinnon koneistoa.
pienois|Itä- ja Länsi-Rooma vuonna 476. Keisarius sortui valtakunnan länsiosassa vuonna 476 ostrogoottien valloittaessa Rooman kaupungin ja syrjäyttäessä viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen. Rooman senaatti jatkoi kokoontumisia ilmeisesti pitkälle 500-luvulle asti. Itä-Rooma, josta nykyään käytetään nimeä Bysantti, säilytti mahtiasemansa vielä vuosisatoja. Se menetti itsenäisyytensä lopullisesti vasta vuonna 1453, joskin aikojen kuluessa se oli pienentynyt lähes pelkästään Konstantinopolin käsittäneeksi kaupunkivaltioksi.
Rooman hajoamisen syyt
Rooman valtakunnan hajoamisen syistä on väitelty runsaasti. Edward Gibbon esitti kolmisenkymmentä selitystä, muun muassa kristittyjen pasifistisen maailmankuvan, minkä väitettiin johtaneen Rooman armeijan rappioitumiseen, ja valtakunnan koon. Jo antiikissa itäroomalainen ei-kristitty Zosimos syytti muun muassa Konstantinusta ja kristittyjä. Toisaalta kristityt visigootit hävittivät Roomaa 400-luvulla, mikä aiheutti valtakunnalle valtavan iskun etenkin aikalaisten silmissä. Kenraali Vegetiuksen mukaan Rooman armeija heikentyi korruption ja kurin höltymisen takia. Toisaalta on epäilty syyksi myöhäisantiikin henkistä köyhyyttä, rotujen sekoittumista, vähentynyttä syntyvyyttä, kansainvaelluksia, talouden rappiota, valtiorakenteiden heikkenemistä ja valtion desentralisaatiota, lyijyä vesijohdoissa ja aristokratian degeneroitumista, ilmastonmuutosta, ryöstöviljelyä ja eroosiota, korruptiota ja tehotonta hallintoa, provinssien ryöstöä, epätasaista tulonjakoa, epätasapainoa maaseudun ja kaupungin välillä, orjuutta, teknologisen kehityksen pysähtymistä ja monia muita asioita.
Nykyisissä tulkinnoissa korostetaan eniten imperiumin taloudellisia vaikeuksia, sisäisiä sosiaalisia muutoksia ja ulkoisten uhkien aiheuttamaa painetta. 200- ja 300-luvuilla kireä verotus, hintasääntely ja pakkoammatit rapauttivat kaupan, keskiluokan ja sosiaalisen liikkuvuuden sekä velkaannutti vuokraviljelijät maaorjan tasolle.
Politiikka
Varhaisemmissa vaiheissa Rooma oli kuningasvaltainen. Tästä siirryttiin harvainvaltaiseen tasavaltaan, jota hallittiin monimutkaisella senaatin, virkamiesten ja vinoon jyvitettyjen kansankokousten järjestelmällä. Vähitellen tietyt yksilöt omivat yhä enemmän valtaa. Tästä syntyi käytännössä monarkistinen, aluksi ulkoisesti vanhat tasavaltalaiset muodot säilyttänyt keisarijärjestelmä Augustuksen ja hänen seuraajiensa aikana.
Hallinnollinen jako
pienoiskuva|Rooman valtakunnan provinssit.
Rooman laajetessa vallattuja alueita hallittiin provinsseina. Ensimmäinen näistä oli Sisilia, jonka Rooma valtasi ensimmäisen puunilaissodan aikana. Provinssia hallitsi rauhan aikana roomalainen virkamies. Ajan myötä provinssien määrä kasvoi Rooman vallatessa lisää alueita, mutta myös koska isompia provinsseja jaettiin pienemmiksi. Kun Augustuksesta tuli Rooman ensimmäinen keisari, hän järjesti provinssit uudelleen. Provinsseja joissa oli roomalaisia sotajoukkoja Augustus hallitsi itse, muut provinssit hän jätti senaatin hallittaviksi vanhaan tapaan. Omiin provinsseihinsa Augustus nimitti legaatteja, jotka hallitsivat niitä Augustuksen nimissä.
Provinssien hallinto pysyi lähes samana prinsipaatin ajoista aina 200-luvun kriisiin asti. Vasta Diocletianuksen aikana provinssien hallintoa uudistettiin merkittävästi. Aluksi hän jakoi valtakunnan sataan pienempään provinssiin, joiden kuvernöörit, jotka olivat aikaisemmin voineet komentaa alueillaan olleita joukkoja, saivat tästedes hoitaa vain siviilihallintoa. Valtakunta jaettiin kahteentoista diokeesiin (kreik. dioikesis), joiden johtajaksi tuli vicarius.
Roomalainen oikeus
Roomalainen oikeus sai ensimmäisen kirjoitetun muotonsa 450 eaa. kahdentoista taulun laeissa (leges duodecim tabularum). Ajatus kaikkien kansalaisten tuomitsemisesta saman lain mukaan rajoitti ylimystön valtaa. Tälle pohjalle kehittyi roomalainen oikeus, joka kehittyi edelleen vuosisatojen kulussa. Se kodifioitiin lopulta keisari Justinianuksen aloitteesta vuosina 529–534 julkaistussa Corpus iuris civilis -lakikokoelmassa.
Talous
pienois|Roomalainen kolikko, kuvassa keisari [[Theodosius I.]]
Kärjistäen roomalaisen talouspolitiikan voi sanoa pohjautuneen suunnitelmien puutteeseen. Aikana, jolloin raha-asioita pidettiin hienommalle väelle sopimattomana puuhasteluna, rahavarojen riittävyyteen ei usein kiinnitetty liiemmälti huomiota. Yhteiskunnan konservatiivisuus esti monet välttämättömät uudistukset, ja talous pääsi toistuvasti kriisiytymään.
Rooman talousjärjestelmän peruskivi oli maatalous. Maan tuottavuus oli alhainen, ja teknistä kehitystä ei juurikaan tapahtunut. Rooman laajetessa sotasaalis muodostui merkittäväksi tulonlähteeksi. Valloitettuja kansoja alettiin myös verottaa. Rooma alkoi kasvaessaan imeä hyödykkeitä yhä laajemmalta alueelta. Näkemykset orjien merkityksestä taloudelle vaihtelevat.
Keisariajalla ylimääräinen raha sijoitettiin edelleen mieluiten maahan. Syntyi pienimuotoista teollisuutta, mutta se ei muodostanut merkittävää osaa tuotannosta. Kaupankäynti oli kohtuullisen vilkasta, joskaan ei valtaisaa. 200-luvun kriisiin liittyi myös vakavia taloudellisia ongelmia, kuten inflaatio ja valtion tulojen hupeneminen. Myöhäisantiikissa taloudessa alkoi näkyä jo monia tulevan keskiajan piirteitä, esimerkiksi siirtyminen rahataloudesta kohti luontaistaloutta sekä maaorjuus.
Arkkitehtuuri
Rooman arkkitehtuuri oli aikansa kehittyneintä ja tärkeässä osassa valtakunnan mahdin luomisessa ja ylläpitämisessä. Se oli myös hyvin kestävää, ja moni yli 2 000 vuotta vanha roomalainen rakennus tai rakennelma on yhä pystyssä. Roomalainen arkkitehtuuri tunnetaan esimerkiksi valtavasta ja laadukkaasta tieverkosta, vesijohtoverkosta, suurista gladiaattoriareenoista kuten Colosseumista, kupolikatoista ja lattialämmitteisistä höyrykylpylöistä. Roomalaiset rakensivat myös temppeleitä kuten Pantheonin, riemukaaria, suurten jokien yli johtavia siltoja, kallioihin louhittuja tunneleita, kaivoksia ja kilparatoja.
Väestö
Nykyarvioiden mukaan Rooman valtakunnan väkiluku oli keisariajan alussa (14 jaa.) vähän yli 45 miljoonaa, joista 20 miljoonaa asui valtakunnan itäosissa ja 25 miljoonaa lännessä. Asukastiheys olisi näin ollut 13,6 asukasta neliökilometrille, joka on alhainen nykyaikaan verrattuna. Idässä asukastiheys oli lähes kaksinkertainen länteen verrattuna. Orjien osuus väestöstä oli noin 15 %, eli noin 7 miljoonaa ihmistä. Noin jopa kuudesosa valtakunnan väestöstä asui kaupungeissa, mikä on epätavallisen suuri luku ennen nykyaikaa. Noin 750 000 ihmistä asui Rooman kaupungissa, mikä oli noin kymmenesosa koko Italian väestöstä. Suurin osa kaupungeista oli paljon pienempiä (noin 10 – 15 000 asukasta). BKT per henkilö oli noin 380 sestertiusta.
Vuonna 164 valtakunnan väkiluku oli korkeimmillaan. Tuolloin Rooman valtakunnassa asui 60 miljoonaa henkilöä. Samaan väkilukuun Välimeren alueella päästiin taas vasta 1500-luvulla. Suurin väkiluvun kasvu tapahtui läntisissä provinsseissa, jotka saavuttivat saman asukastiheyden kun taajemmin asutettu Italia. Idässä väkiluku pysyi lähes ennallaan.
Väkiluvun kasvu taittui 200-luvulla, jolloin monet tautiepidemiat koettelivat väestöä. Tultaessa 300-luvulle väkiluku oli ehkä noin 30 miljoonaa.
Kulttuuri
pienois|Kaksikasvoinen [[Janus. Roomalainen veistos Vatikaanin museossa.]]
Roomalainen kulttuuri otti runsaasti vaikutteita kreikkalaisesta kulttuurista (käytännössä hellenistisestä) sekä Italian varhaisemmista kulttuureista, etenkin etruskeilta.
Rooman kaupunkivaltion alkuperäinen kieli oli latina, ja Rooman laajetessa latina vähitellen syrjäytti paikalliset kielet imperiumin länsiosissa. Itäosissa ja Afrikassa paikalliset kielet pitivät paremmin pintansa. Latina oli myös pääasiallinen hallintokieli, mutta kreikan asema vahvistui jatkuvasti. Bysantissa kreikka syrjäytti lopulta latinan lähes täysin.
Roomalainen mytologia oli kreikkalaisvaikutteista. Roomalaisten valtauskonto muuttui historian kuluessa animistisesta luonnonuskonnosta polyteistiseen kreikkalaisvaikutteiseen valtionuskontoon ja edelleen erilaisten itämaisten mysteerikulttivaikutteiden kautta kristinuskoon. Filosofian alalla tärkeimmiksi muodostuivat epikurolaiset, stoalaiset ja uusplatonistiset koulukunnat.
Taiteessa näkyivät kreikkalaisvaikutteet selvimmin. Maalaustaiteessa ja kuvanveistossa jäljiteltiin surutta kreikkalaista tyyliä. Kirjallisuudessa esikuvista onnistuttiin jossain määrin irtautumaan. Rooma tuotti monia klassikoiksi muodostuneita kirjailijoita, kuten Vergilius, Cicero, Ovidius, Horatius ja Juvenalis.
Roomalainen luonnontiede ei koskaan yltänyt kreikkalaisten esikuviensa tasolle. Luonnontieteistä kehittyivät lähinnä käytännönläheiset alat kuten lääketiede, tekniikka ja arkkitehtuuri.
Perhe oli roomalaisen yhteiskunnan perusta. Lasten kasvatuksessa korostettiin velvollisuudentuntoa ja kunnioitusta esi-isiltä perittyjä tapoja kohtaan. Yhteiskunta oli patriarkaalinen. Orjuus oli yleistä, mutta orjien asema vaihteli suuresti.
Armeija
Rooman vallan näkyvin merkki provinsseissa oli usein sen armeija. Se oli Rooman politiikan toteuttaja, mutta myös politiikan luoja ja keisarintekijä. Se toimi tärkeänä sosiaalisen nousun väylänä ja roomalaistamisen työkaluna. Rooma oli luonteeltaan hyvin sotilaallinen valtio. Armeija kehittyi vähitellen Välimeren mahtavimmaksi sotilasmahdiksi, kun tarpeen vaatiessa kootuista sotajoukoista siirryttiin ammattiarmeijaan Gaius Mariuksen uudistusten yhteydessä noin 100 eaa. Lopulta syntyi legioona, noin 5 000 miehen hyvin järjestäytynyt yksikkö. Alun perin armeijassa palvelivat vain kansalaiset, mutta keisariajalla armeijaan alettiin ottaa myös niin sanottuja barbaareja. Rooman armeija käytti myös monia sotakoneita, esimerkiksi katapultteja ja piiritystorneja. Rooman myöhemmin merkittäväksi kehittynyt laivasto syntyi puunilaissotien yhteydessä, kun aiemmin lähes purjehdustaidottomat roomalaiset löysivät haaksirikkoutuneen karthagolaisen laivan ja kopioivat sen millintarkasti.
Rooman perintö
pienoiskuva|pysty|[[Konstantinus Suuri|Konstantinuksen sammaloitunut ja murentunut riemukaari vuoden 1742 maalauksessa.]]
Rooman kulttuuri jätti syvän jäljen historiaan, ja Rooman perintö leimaa maailmaa edelleen monin tavoin. Roomalainen kulttuuri painui Länsi-Rooman tuhouduttua vuosisadoiksi unohduksiin, kunnes siitä kiinnostuttiin jälleen 1400-luvun Italiassa, missä syntyi renessanssi. Nykyaikaan ovat vaikuttaneet esimerkiksi Rooman poliittiset filosofiat ja kirjallisuus, roomalainen insinööritaito ja arkkitehtuuri pylväineen, kupoleineen, kylpylöineen ja viemäreineen, sekä roomalaiset keksinnöt kuten jäätelö ja kirjaa edeltänyt koodeksi.
Rooman valtakunnalla oli suuri ja pysyvä vaikutus Euroopan kielioloihin. Latinan kieli levisi Rooman valtakunnan eri puolille, ja siitä syntyivät romaaniset kielet kuten italia, ranska, espanja, portugali ja romania. Myös monet muut kielet kuten englanti ovat lainanneet runsaasti sanastoa latinasta. Latina on edelleen maailmankieli joillain aloilla kuten oikeustieteessä ja lääketieteessä. Latina oli myös Kirkon kieli 1900-luvulle asti.
Vuonna 800, kolmesataa vuotta sen jälkeen kun niin sanotut barbaarit olivat saattaneet Länsi-Rooman polvilleen, paavi kruunasi Kaarle Suuren keisariksi. Kaarle perusti näin maallisen valtansa Rooman perinnölle. Kaarlen jälkeen lukemattomat tahot, sekä valtiomiehet että muut, ovat suunnanneet katseensa kohti antiikkia ja jäljitelleet Roomaa mitä erilaisimmilla tavoilla. Sekä Saksan että Venäjän keisarit ovat pitäneet itseään Rooman keisarien seuraajina, ja vuoteen 1806 saakka Saksan virallisena nimenä olikin Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta. Tunnettuja Rooman ihailijoita ovat uuden ajan valtiaista olleet esimerkiksi Napoleon I, Benito Mussolini ja Adolf Hitler.
Antiikin Rooman merkitystä eurooppalaiselle kulttuurille ja jälkimaailmalle yleensä on arvioitu eri aikoina eri tavoin. Taiteen, oppineisuuden ja klassisten aatteiden nousu on useimmiten nähty positiivisena voimavarana. Toisaalta Rooman kautta nykykulttuurille on periytynyt, kuten S. Humpreys asian on ilmaissut, kreikkalainen intellektuaalinen imperialismi, roomalainen territoriaalinen imperialismi ja juutalainen monoteistinen suvaitsemattomuus. Lukemattomat elokuvat, televisiosarjat, kirjat ja tietokonepelit osoittavat, että perintö vaikuttaa myös nyt ja jatkossakin. Miten, se riippuu vaikutuksen alaisista. Edwin Linkomies kirjoitti 1940-luvulla:
Lähteitä Roomasta
pienois|Kaivaus [[Pompejissa 1800-luvulla.]]
Nykymaailman tietämys Roomasta perustuu lukuisiin eri lähteisiin. Pitkään historian tutkimuksessa käytettiin lähteenä ennen kaikkea keskiaikaisen kopiointitradition kautta säilynyttä kirjallisuutta. Luonnollisesti tärkeimpänä lähteenä pidettiin historiankirjoitusta. Esimerkiksi kirjekokoelmia pidettiin myös arvokkaina, "autenttisina" lähteinä. Toisaalta suurin osa kirjallisuudesta oli eliitin kirjoittamaa ja kuvasi asioita heidän näkökannaltaan.
Roomalaiset alkoivat laatia historiankirjoituksia Karthagon tappion jälkeen vuonna 201 eaa. Aiemmasta historiasta on säilynyt ainoastaan joitakin muodollisia lakitekstejä sekä perustietoja valituista virkamiehistä ja uskonnollisista juhlallisuuksista. Kirjallisten lähteiden tulkinta ei ole ongelmatonta, oli kyse sitten ns. kertovista lähteistä (historiankirjoitus) tai kaunokirjallisuudesta. Jo se, että vain murto-osa ajan kirjallisuudesta on säilynyt meidän aikoihimme, nostaa esiin kysymyksen säilyneen kirjallisuuden todistusvoimasta. Teosten säilymiseen ovat vaikuttaneet sattuman lisäksi myös eri aikakausina vallinneet näkemykset (kauno)kirjallisuuden esteettisestä tai moraalisesta arvosta.