cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Star Trek
Star Trek: Enterprise
Enterprise-televisiosarjaa tehtiin neljä tuotantokautta vuosina 2001–2005. Sarja sijoittuu ajallisesti ennen alkuperäistä 1960-luvun televisiosarjaa ja tapahtuu kymmenen vuotta ennen Yhdistyneiden planeettojen liiton perustamista, ihmiskunnan ottaessa ensiaskeleitaan aurinkokunnan ulkopuolelle (ensimmäinen Enterprise on ihmiskunnan ensimmäinen poimukertoimeen 5 kykenevä alus). Kolmannella esityskaudella sarjan nimi muutettiin Star Trek: Enterpriseksi, mutta se ei parantanut katsojalukuja, jotka olivat pienemmät kuin millään siihenastisella Star Trek -sarjalla. Tämä olikin merkittävin syy sarjan lopettamiseen keväällä 2005.
Suomessa sarjaa esitti MTV3 Scifi keväästä 2009 alkaen arki-iltaisin klo 19.00.
Star Trek: Discovery
Marraskuussa 2015 julkistettiin uusi televisiosarja Star Trek: Discovery. Sarjan esittäminen alkoi Yhdysvalloissa CBS:n omistamassa All Access -palvelussa 24. syyskuuta 2017. Suomessa sarjaa näytetään Netflixissä. Kahdella ensimmäisellä tuotantokaudella sarjan tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen alkuperäistä sarjaa ja jälkeen Enterprise-sarjan tapahtumien. Helmikuussa 2019 CBS kertoi tilanneensa kolmannen kauden. Sarja päättyy vuonna 2024 esitettävään viidenteen kauteen.
Star Trek: Picard
Tammikuussa 2020 alkoi uusi kolmen tuotantokauden mittainen televisiosarja Star Trek: Picard. Sarja keskittyy Jean-Luc Picardiin ja jatkaa hänen tarinaansa sarjan Star Trek – uusi sukupolvi ja elokuvan Star Trek: Nemesis jälkeen. Sarjan toinen tuotantokausi julkaistiin maaliskuussa 2022, ja kolmas ja viimeinen keväällä 2023. Suomessa sarjaa näytetään Amazon Prime Video -suoratoistopalvelussa. Kolmannella tuotantokaudella ovat mukana myös Uuden sukupolven keskeiset näyttelijät alkuperäisrooleissaan.
Star Trek: Lower Decks
Vuonna 2020 alkanut animaatiokomediasarja, joka kertoo U.S.S. Cerritos -aluksen miehistöstä.
Star Trek: Prodigy
Vuonna 2021 alkanut animoitu nuortensarja.
Star Trek: Strange New Worlds
Star Trek: Strange New Worlds -sarjan ensimmäinen kausi esitettiin toukokuusta heinäkuuhun 2022 Paramount+ -suoratoistopalvelussa. Sarja on spin-off Discovery-sarjalle. Sarjan näyttelijät esittivät roolejaan 2019 Discoveryn toisella kaudella.
Sarja sijoittuu alkuperäisessä sarjassakin nähdylle Constitution-luokan USS Enterpriselle James T. Kirkin edeltäjän, Christopher Piken kapteenikomennuksen aikana. Sarjassa esiintyy useita alkuperäissarjan hahmoja, kuten Piken alkuperäinen försti alkuperäisen sarjan pilottijaksosta, Spock ja Uhura uusilla näyttelijöillä.
Star Trekin tuotantotauko 2005–2015
Star Trek: Enterprise -televisiosarjan ennenaikainen lopettaminen keväällä 2005 sekä vuoden 2002 Star Trek: Nemesis -elokuvan alhainen tuotto laittoivat brändin tulevaisuuden vaakalaudalle. Star Trek -brändin entinen johtohahmo, Rick Berman sanoi vuonna 2006, että Star Trekin tekeminen jätetään tauolle muutamaksi vuodeksi, eikä aio enää olla mukana tuottamassa sarjaa. Marraskuussa 2015 televisiokanava CBS ilmoitti, että aivan uusi Star Trek -sarja alkaa vuonna 2017. Yhdysvalloissa sarja pyörii CBS-kanavan omassa striimauspalvelu All Accessissa, ja muualla maailmassa jaksot ovat nähtävissä Netflixissä 24 tunnin sisällä Yhdysvaltain ensi-illasta. Uutta Star Trek -sarjaa työstävät Hannibal-sarjan luojana tunnettu, Star Trek: Voyagerin ja Star Trek: Deep Space Ninen parissa uransa aloittanut Bryan Fuller yhdessä Alex Kurtzmanin kanssa. Vuodesta 2017 eteenpäin on nähty joukko uusia sarjoja sekä suoratoisto- että televisiolevityksessä, Alex Kurtzman palkattiin kehittämään näiden konsepteja.
Star Trek DVD:llä
Kaikki Star Trek -sarjat ja -elokuvat on julkaistu DVD-levyillä. Lisäksi kaikki elokuvat ja alkuperäinen 1960-luvun televisiosarja on julkaistu Blu-ray-versioina. Alkuperäinen televisiosarja julkaistiin myös HD-DVD-formaatissa.
Alla on listattu saatavilla olevat Star Trek -kausiboksit ja elokuva-DVD:t sekä lyhyesti kommentoitu mm. niiden suomenkielisen tekstityksen tilannetta. Listatut DVD:t eivät kuitenkaan ole ainoita saatavilla olevia, sillä Star Trekin jaksoista on myös julkaistu erilaisia teemakokonaisuuksia. Kaikki alkuperäisen sarjan jaksot on myös saatavilla R1-julkaisuina kahden jakson paketeissa, jotka julkaistiin ennen kausibokseja.
Mind Meld on Leonard Nimoyn kotitalon puutarhassa kuvattu keskustelu, jossa William Shatner ja Nimoy keskustelevat paitsi Star Trekistä, myös elämänsä hyvistä ja huonoista puolista (avioeroista, päihdeongelmista, jne.)
Videopelit
Sarjasta on tehty useita videopelejä konsoleille ja tietokoneille sisältäen strategia-, toiminta- ja roolipelejä.
Telakka (tietokone)
thumb|250px|[[Dellin valmistama kannettava tietokone telakkaan kiinnitettynä.]] Telakka tai telakointiasema on tietokoneiden oheislaite, joka liitetään kannettavaan tietokoneeseen. Telakassa on kaikki liittimet (USB, DVI jne), joita tarvitaan esimerkiksi erillisen näytön, tulostimien tai tietokoneen muiden oheislaitteiden kanssa, sekä virransyöttö tietokoneelle.
Eri lisälaitteiden kaapeleita ei siis tarvitse liittää itse kannettavan tietokoneen liittimiin, ja kannettava tietokone saadaan irrotettua telakasta ja vietyä paikasta toiseen ilman aikaa vievää liittimien kytkemistä ja irrottamista.
Pelikonsoleista Nintendo Switch käyttää konseptia.
Aatami Asikainen
Aatami (Adam) Asikainen (15. huhtikuuta 1891 Kuopio – 6. maaliskuuta 1965 Lohtaja) oli suomalainen poliitikko ja osuusliikkeen myymälänhoitaja. Hän oli Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmän kansanedustaja Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä 1924–1929.
Asikaisen vanhemmat olivat talollinen Antti Asikainen ja Eeva Kustava Tuppurainen. Hän kävi kolme luokkaa kansakoulua ja toimi sitten maanviljelijänä Kuopion maalaiskunnassa vuoteen 1917 saakka. Asikainen oli osuusliikkeen myymälänhoitajana Karttulassa 1917–1924, Pielavedellä 1924, Himangalla 1924–1926, Sotkamossa 1926–1927 sekä uudelleen Himangalla vuodesta 1929.
Asikainen oli Osuusliike Uurtajan johtaja Tuusniemellä 1928–1929. Tullessaan valituksi tehtävään hän pyysi vapautusta eduskuntaryhmän jäsenyydestä. Asikaisen mukaan hän ei tullut toimeen kansanedustajan palkalla. Ryhmä ei kuitenkaan suostunut pyyntöön. Asikainen oli naimisissa vuodesta 1913 Maria Tiirikaisen kanssa.
Ray Rennahan
Ray Rennahan (1. toukokuuta 1896 Las Vegas, New Mexico – 19. toukokuuta 1980 Tarzana, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hän oli Technicolor-yhtiön kuvaajana 1917–1941, jona aikana hän työskenteli useiden eri studioiden elokuvien parissa. Vuonna 1941 Rennahan siirtyi itsenäiseksi kuvaajaksi.
Rennahan palkittiin Oscarilla parhaasta värikuvauksesta elokuvista Tuulen viemää (1939) ja Verta ja hiekkaa (1941). Palkintoehdokkaana hän oli kaikkiaan kahdeksan kertaa. Rennahan on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Marshallinsaaret kesäolympialaisissa 2016
Marshallinsaaret osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti viisi urheilijaa kolmessa lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi painonnostaja Mathlynn Sasser.
Touhulanjärvi
Touhulanjärvi on Keski-Suomessa Jämsässä Lahdenkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,1 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 127,6 metriä mpy.
Sota (Benin)
Sota on Nigerin sivujoki Beninissä. Sen pituus on 284 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 12 100 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa lähellä Nigerian rajaa, virtaa kohti pohjoista ja laskee Nigeriin Malanvillen lähellä. Alajuoksullaan se mutkittelee Nigerjoen laaksossa. Sivujokia ovat Souamon, Tassiné, Bouli ja Irane. Alueen kasvillisuus on pensas- ja metsäsavannia. Alajuoksulla on galleriametsää.
Sotan keskimääräinen virtaus Couberin mittauspaikalla oli 34,3 kuutiometriä sekunnissa vuosina 1953–1980. Joki ei kuivu vuoden aikana lainkaan.
Pohjoinen (ympäristötaideteos)
pienoiskuva|Ympäristötaideteos Pohjoinen Turussa Varvintorilla. Pohjoinen on israelilaisen taiteilijan Micha Ullmanin ympäristötaideteos, joka on osa Turun kaupungin Pro Cultura -säätiön taideprojektihanketta. Teos muodostuu 13 graniittikivestä, jotka on aseteltu laivan rungon muotoon. Paljastustilaisuus oli vuonna 1996 Turun Varvintorilla.
Teos on noin 20 m pitkä ja 6 m leveä ja se toimii myös istuskelupaikkana. Erilaiset tanssi- ja musiikkiesitykset voivat hyödyntää kivien luomaa tilaa ja muotoa. Pohjoinen limittyy taidokkaasti alueen historiaan: paikalla joskus sijainnut telakka liittyy nyt taiteen keinoin nykyiseen kaupunkikuvaan. Kivien voi ajatella viittaavan laivanrakennustyössä tarvittaviin paalutuksiin.
Lähteet
60.43882°N, 22.24182°W
Rise
Rise voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Sokkokiitäjä
Sokkokiitäjä voi tarkoittaa seuraavia eläinlajeja:
Pentti Koskinen (yleisurheilija)
Pentti Viktor Kullervo Koskinen  (vuodesta 1937 Koskenala, 7. helmikuuta 1911 Helsinki – 23. joulukuuta 1939 Muolaa) oli suomalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Pentti Koskinen edusti aluksi yleisurheilussa Hämeenlinnan Tarmoa ja vuodesta 1929 Janakkalan Janaa. Vuonna 1937 Koskenala-nimen ottanut Pentti Koskinen hyppäsi pituushypyn SM-pronssille 1934. Samana vuonna hän osallistui kahteen maaotteluun. Norja-maaottelussa sijoitus oli neljäs ja Viro-maaottelussa tuli lajivoitto. Vuonna 1934 hän teki parhaan tuloksensa 710 myötätuulessa. Sallituissa oloissa tulos oli 706, joka syntyi Viro-ottelussa. Muina vuosina Koskinen ei päässyt kuuden parhaan joukkoon.
Koskinen/Koskenala oli mukana suojeluskuntatyössä. Lisäksi hän oli vuonna 1939 eduskuntavaaleissa Isänmaallisen Kansanliikkeen kansanedustajaehdokkaana.
Talvisodassa Koskenala palveli luutnanttina Karjalan kannaksella. Hän kaatui Muolaassa 23. joulukuuta 1939.
Pentti Koskisen veljenpoika Matti Koskinen oli myös pituushyppääjä 1950-luvulla ja osallistui kahteen maaotteluun vuonna 1958.
Jens Mattfolk
Jens Mattfolk (s. 11. kesäkuuta 1981 Närpiö) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija, joka toimii Ykkösessä pelaavan Ekenäs IF:n ry:n valmennuspäällikkönä. Hän oli pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja mutta pystyi hallitsemaan koko kentän riippumatta pelipaikalta. Mattfolk pelasi Närpiön Kraftin kanssa ykkösessä vuodet 2001-2004 jälkeen kakkosessa 2005-2006. 2007 Mattfolk muutti Tammisaareen ja sai heti vahvan roolin EIF:n edustusjoukkueessa. Toimiessaan väliaikaisesti kapteenina länsikakkosessa EIF:n ryhmässä vuodet 2007-2011 se ei riittänyt pitäämän EIF:stä kakkosessa vuonna 2010.
Mattfolk on Närpes Kraftin kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa vasta 16-vuotiaana Ykkösessä kaudella 1997. Mattfolk edusti Kraftia kymmenen kauden ajan Ykkösessä ja Kakkosessa vuosina 1997–2006 ja pelasi 124 sarjaottelussa, tehden niissä neljä maalia. Kaudeksi 2007 hän siirtyi Kakkosessa pelanneeseen Ekenäs IF:ään. Mattfolk pelasi Tammisaaressa kuusi kautta Kakkosta ja yhden Kolmosta vuoteen 2013 asti. Hän esiintyi sarjoissa yhteensä 112 ottelussa ja onnistui maalinteossa kuudesti. Kausina 2012–2013 Mattfolk pelasi enimmäkseen Kolmosessa reservijoukkue EIF/Akademin riveissä ja lopetti siellä pelaajauransa 2014.
Kaudella 2013 Mattfolk toimi EIF:n pääavalmentajana yhdessä Sampsa Timoskan kanssa. . Mattfolk luotsasi vuonna 2013 EIF:n miesten joukkueen sarjavoittoon asti kakkosen länsilohkossa, ja nousu ykköseen livahti vasta historiallisessa pelissä Tammisaaressa Porin Jazzia vastaan. Loistava 2-2 tulos vieraskentällä ei riittänyt Mohamed Konaten punakortin jälkeen ja FC Jazz vei voiton, nousun ja koko potin Tammisaaressa numeroin 0-2, 2-4 oli otteluparin tulos.
Joulukuussa 2013 EIF:n päävalmentajaksi palkattiin Jari Rantanen ja Mattfolk siirtyi hänen alaisuuteen apuvalmentajaksi. Joukkue sijoittui Kakkosen lohkonsa kärkeen ja onnistui voittamaan nousukarsinnoissa Atlantis FC:n, nousten Ykköseen kaudeksi 2015. Rantanen ei kuitenkaan jatkanut toimessaan sarjatasoa ylempänä ja Mattfolk palasi päävalmentajan toimeen apunaan kokenut Kari Virtanen.
Vuonna 2015 EIF:n pelit alkoivat tosi vaikeasti. Joukkue taisteli jokaisessa pelissä pisteistä mutta pisteet olivat kuitenkin vähissä. Tästä huolimatta Mattfolk pystyi muuttamaan joukkueen pelaamisen täydellisesti ja teki joukkueesta todella vaikeasti voitettavan kesken kauden. Suurina onnistujina näkyi esimerkiksi nuoret tähdet kuten Benjamin Källman ja joukkueen kapteeni Zacharias Ekström.
Näin koko kausi muuttui luonteeltaan ja EIF voitti erinomaisella syksyllään TPS:n 4-1 https://www.youtube.com/watch?v=xDgz4ZUwb6c&t=374s ja myös tulevan sarjavoittajan PS Kemin kotikentällään Kemin 1-0 erinomaisella pelillä. https://www.youtube.com/watch?v=sY7SzZuBrEQ&t=155s
Vuonna 2017 Mattfolk suoritti UEFA A-lisenssin samalla kuin luotsasi EIF:ää divarin
Jalkapallon ulkopuolella Mattfolk on kouluttautunut kasvatustieteen maisteriksi ja on toiminut Finlands Svenska Lärarförbundetin asiamiehenä tammikuusta 2015. Ennen sitä Mattfolk toimi luokanopettajana Karjaalla 2008-2015 vuosien aikana.
1.8.2018 jälkeen Mattfolk on toiminut EIF ry:n valmennuspäällikkönä ja tuonut ry:n tekemiseen paljon uutta, esimerkiksi 3 päävalmentajaa.
Georges Marchal
Georges Marchal (oikealta nimeltään Georges Louis Lucot, 10. tammikuuta 1920 Nancy – 28. marraskuuta 1997 Maurens, Dordogne) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä.
Marchalin ensimmäinen nimetön sivurooli oli Henri Decoinin elokuvassa Premier rendez-vous (1941). Hän siirtyi pian esittämään pääosia ja oli 1940- ja 1950-lukujen ranskalaisen elokuvan huomattavimpia näyttelijöitä. 1950-luvulla Marchal erikoistui puku- ja seikkailuelokuviin. Hän työskenteli myös Espanjassa ja Italiassa ja esiintyi useissa ystävänsä Luis Buñueln elokuvissa. 1960-luvulla Marchal työskenteli etupäässä ulkomailla ja 1970-luvulta lähtien televisiossa. Hän vetäytyi alalta vuonna 1989.
Viri
pienoiskuva|Viri OH-IIK Viri oli Suomessa vuonna 1936 suunniteltu ja rakennettu yksipaikkainen taitolentokelpoinen lentokone.
Koneen suunnittelun teki diplomi-insinööri Arvo Ylinen ja sen rakennelaskelmat teki Olavi Miekk-oja. Sen toteutuksen rahoitti Ilmailuinsinöörien kerho. Se rakennettiin Veljekset Karhumäki -yhtiön tehtaalla, Keljossa. Se valmistui 15. syyskuuta 1936. Kone lensi pari vuotta tunnuksella OH-IIK. Se tuhoutui onnettomuudessa 1. tammikuuta 1938. Sen korvaavaa konetta kaavailtiin tehtäväksi talvisodan alkaessa, mutta sodan alkaminen esti sen.
Tekniset tiedot
Viri oli yksimoottorinen, ylätasoinen kevyt siviililentokone. Sen moottorina toimi Szekely SR-3-0-moottori, jonka teho oli 37 hevosvoimaa. Koneen kärkiväli oli 8 metriä ja pituus 6 metriä. Koneen paino oli 350 kg. Sen huippunopeus oli 142 km/h.
Museokoneita Suomessa
Alkuperäisestä lentokoneesta ei ole jäljellä mitään, mutta vuosina 2005–2007 oli rakenteilla koneen replika Suomen ilmailumuseossa.
Lepakkokiitäjä
Lepakkokiitäjä (Hyles vespertilio) on etelämpänä Euroopassa tavattava kiitäjäperhoslaji. Suomesta tai muista Pohjoismaista sitä ei ole tavattu.
Koko ja ulkonäkö
Lepakkokiitäjä on kookas, sinertävän harmaa yöperhonen. Etusiipien pohjaväri on sinertävän harmaa ja niiden poikki kulkee kaksi erittäin himmeää, hieman ruskeaa poikkiviirua. Etusiivessä on myös valkea mutta useimmiten himmeä keskitäplä, jonka ulkopuolella on aavistuksen muuta siipeä tummempi varjostuma. Usein etusiivet ovat miltei tasaisen siniharmaat. Takasiipi on suurimmaksi osaksi kirkkaan vaaleanpunainen ja siiven etureunassa sekä ulkoreunassa on melko kapea, musta vyö. Reunusripset ovat punertavat. Tuntosarvet ovat päältä vaaleat, mutta muutoin perhosen ruumis on tasaisen harmaa, mutta keskiruumiin sivuilla on valkoiset viirut ja takasuumiin tyviosassa valkoiset täplät, joiden välissä on mustaa väriä. Siipiväli 60–80 mm.
Toukka on täysikasvuisena 70–80 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika
Lajin levinneisyys on eurooppalainen, mutta pirstoutunut. Läntisimmillään lepakkokiitäjän levinneisyys ulottuu Ranskan itäosiin, mistä alue jatkuu itäänpäin Italian vuoristoon, yli Alppien aina Etelä-Puolaan saakka ja Balkanin niemimaalle. Turkissa ja Kaukasuksella on erillinen esiintymisalue samoin kuin Libanonin vuoristossa on eristynyt populaatio. Lentoaika on yhtenä sukupolvena touko-kesäkuussa, pieni toinen sukupolvi lentää elo-syyskuussa. Vuoristoalueilla sukupolvia on vain ensimmäinen.
Elinympäristö ja elintavat
Lepakkokiitäjä on esiintyvyydeltään hyvin paikallinen laji, joka ei vaeltele elinalueensa ulkopuolelle ja viihtyy usein yli 1000 m:n korkeudella vuoristoissa. Tyypillinen elinympäristö on etelänpuoleinen kivikkoinen ja kuiva rinne, mutta myös niityt tai puutarhat käyvät. Perhoset lepäävät päivisin monista kiitäjäperhoslajeista poiketen maanpinnalla tai kivikossa, mutta muutoin laji muistuttaa elintavoiltaan suuresti lähisukuista tyräkkikiitäjää (Hyles euphorbiae). Laji on pääasiassa aktiivinen öisin vaikkakin se lentää joskus myös päivänvalossa.
Ravintokasvi
Toukka elää horsmilla (Epilobium) ja aivan erityisesti etelänmaitohorsmalla (Epilobium dodonaei). Joskus myös mataroilla (Galus).
Kuntaliitokset Suomessa ilman yhteistä rajaa
Kuntaliitokset Suomessa ilman yhteistä rajaa eivät olleet vuoden 1997 kuntajakolain tulkinnan mukaan mahdollisia. Siksi eräiden kuntaliitosten yhteydessä alueita kolmansista kunnista liitettiin yhdistettäviin kuntiin yhtenäisen alueen luomiseksi yhdistettävien kuntien välille. Lisäksi on ollut tapauksia, joissa yhteistä rajaa yhdistettävillä kunnilla on ollut hyvin vähän. Ennen lain voimaantuloa on myös ollut tapauksia, joissa yhteistä rajaa yhdistettävien kuntien välillä ei ole ollut lainkaan. Laki salli liitokset, joissa kunnilla on yhteistä rajaa vain vesialueella. Vähänkyrön kunta liitettiin vuoden 2013 alusta Vaasaan, vaikka kunnilla ei ollut yhteistä rajaa.
Joseph Pletinckx
Pletinckx oli maansa kapteenina vuosien 1908, 1912, 1920 ja 1924 olympiakisoissa, joissa Belgia voitti yhteensä kolme hopea- ja yhden pronssimitalin. Hän pelasi maansa riveissä myös vuoden 1926 EM-kilpailuissa. Pletinckx, joka menestyi uransa aikana myös uinnissa, ryhtyi vesipallovalmentajaksi lopetettuaan oman peliuransa. Hänet nimettiin uinnin kansainväliseen kunniagalleriaan vuonna 1988.
Gianni Bugno
thumb|Gianni Bugno Gianni Bugno (s. 14. helmikuuta 1964 Brugg, Sveitsi) on italialainen entinen maantiepyöräilijä.
Bugno oli monipuolinen ajaja, joka menestyi erityylisissä kilpailuissa. Hänen suurvoittoihinsa kuuluvat Italian ympäriajo ja Milano–San Remo vuonna 1990, Clásica de San Sebastián 1991 ja Flanderin ympäriajo 1994.
Bugnon huippusaavutuksiin kuuluu myös tuplavoitto maantieajon MM-kilpailuissa. Vuonna 1991 hän voitti mestaruuden ennen Alankomaiden Steven Rooksia ja Espanjan Miguel Indurainia, seuraavana vuonna muut mitalistit olivat Ranskan Laurent Jalabert ja Venäjän Dmitri Konyšev.
Italian ympäriajo vuonna 1990 oli Bugnon täydellistä hallintaa – hän johti kilpailua alusta loppuun. Vuonna 1991 hän sijoittui Ranskan ympäriajossa toiseksi Miguel Indurainin jälkeen ja seuraavana vuonna kolmanneksi Indurainin ja Claudio Chiappuccin takana.
Kansainvälinen energiajärjestö
thumb|IEA:n jäsenmaat thumb|IEA:n logo Kansainvälinen energiajärjestö (englanniksi International Energy Agency, IEA) on OECD:n vuonna 1974 perustama kansainvälistä energia-alan yhteistyötä edistävä järjestö. Se palvelee OECD:n jäsenmaita tieteellisenä ja alan kehitystä tukevana asiantuntijajärjestönä. IEA:n tehtävänä on edistää maailman energiaturvallisuutta, energian saatavuutta ja kestävän kehityksen mukaista taloudellista kasvua.
IEA perustettiin 1970-luvun öljykriisin jälkeen, kun maailmanlaajuisen energiayhteistyön välttämättömyys kävi ilmeiseksi. Sen tehtäviä ovat ennaltaehkäistä öljyn saatavuuden häiriöitä sekä tarjota luotettavaa tutkimus- ja tilastotietoa öljy- ja energiamarkkinoille.
IEA tukee ja edistää fossiilisten polttoaineiden korvaamiseen tähtäävää tutkimusta ja tekee yhteistyötä OECD:n ydinenergiajärjestön NEA:n kanssa. IEA on huolissaan öljynkulutuksen kasvusta ja tarjonnan vähenemisestä. Valmisteilla olevan raportin mukaan IEA arvioi, että kansainvälisten öljy-yhtiöiden varannot ovat ehtymässä ja öljyntuotanto siirtyy yhä enemmän kansallisten yhtiöiden käsiin. Aiemmin kysynnän kasvusta suurin osa tuli Euroopasta ja Yhdysvalloista. Jatkossa kysyntää kasvattavat Kiina, Intia ja Lähi-itä. ==Jäsenmaat ==
Ilmastonmuutos
IEA:n mukaan maailma on hyvin kaukana kestävästä kehityksestä. Järjestön alkuvuonna 2008 julkaistun raportin mukaan kasvihuonepäästöt on saatava vähenemään, jotta ilmastonmuutoksen aiheuttamilta meren pinnan nousulta ja äärimmäisiltä sääolosuhteilta vältyttäisiin. IEA:n mukaan hiilidioksidipäästöjen vähennys vaatisi energiateknologian vallankumousta, jonka aikaan saamisesta ovat vastuussa eri maiden hallitukset. Muutoksen kokonaiskustannuksiksi raportti arvioi 30 000 miljardia euroa 40 vuoden aikana, joka olisi noin yksi prosentti maailman bruttokansantuotteesta. IEA:n mukaan todellinen käänne ilmastonmuutoksessa vaatisi hiilidioksidipäästöille määritellyn hinnan nostamista noin 80-200 euroon tonnilta. Raportin julkaisuaikaan Euroopassa käytiin päästökauppaa hintaan 20 euroa/tonni.
Atomivoima
IEA ennusti vuonna 2003, että ydinsähkön osuus sähköstä laskee vuoden 2001 19 %:sta 12 %:iin vuoteen 2025 mennessä. Osuus oli vuonna 2004 16 % ja vuonna 2007 13,8 %.
Paavalin kirjeet
thumb|right|240px|Rembrandt, Paavali Tarsolainen, 1635. Paavalin kirjeet ovat kolmetoista Uuden testamentin kirjettä, jotka antavat ymmärtää olevansa apostoli Paavalin (Παῦλος) kirjoittamia. Nykytutkimuksen yleisimmän näkemyksen mukaan Paavalin aidoiksi kirjeiksi luetaan seitsemän tekstiä. Loput kirjeet ovat Paavalin nimissä laadittuja uusia tekstejä, joita kutsutaan Paavalin koulukunnan kirjallisuudeksi eli deuteropaavalilaiseksi kirjallisuudeksi.
Paavalin kirjeet ovat 50-luvulta, ja ne ovat ainoita ensimmäisen kristillisen sukupolven aikana syntyneitä tekstejä, jotka ovat säilyneet nykyaikaan asti.
Apostoli ja teologi Paavali
Apostoli Paavali oli ensimmäisen kristillisen sukupolven merkittävin uskonoppinut. Hän julisti evankeliumia ja perusti seurakuntia kolmen vuosikymmenen ajan Rooman valtakunnan itäosiin. Paavalin toiminnan keskuksia olivat Antiokia, Efesos ja Korintti. Perustamiinsa seurakuntiin hän piti yhteyttä kirjeitse ja työtovereiden välityksellä.
Paavalin kirjeet näyttivät suunnan kristinuskolle ja sen tulkinnalle. Hän otti etäisyyttä juutalaisiin tapoihin, joten myös pakanoiden oli helpompi kääntyä kristinuskoon. Paavalin kirjeitä kopioitiin ja leviteltiin laajalti. Antiikin maailman tyyliin tämä antoi monille kirjoittajille kimmokkeen laatia niin sanottuja pseudepigrafisia kirjeitä eli kirjoittaa omaa tekstiä kuuluisamman Paavalin nimissä.
Paavalin nimissä on laadittu 13 kirjettä, mutta yleisesti Paavalin aidoiksi kirjeiksi luetaan seitsemän tekstiä:
Paavalin kirjeet ovat syntyneet sanelemalla kirjurille. Ne eivät ole uskonnollisia tutkielmia, vaan vastauksia seurakunnan päivittäisiin asioihin. Kirjeiden rakenne noudattaa tiettyä kaavaa. Ensin Paavali mainitsee kirjoittajan tai kirjoittajien nimet ja sen jälkeen vastaanottajien nimet. Alkutervehdyksen jälkeen seuraa kiitosrukous. Runko-osassa kerrotaan varsinainen asia. Lopuksi Paavali kertoo matkasuunnitelmistaan ja lähettää terveisiä ystävilleen.
Paavalin elämänvaiheet
Paavali syntyi juutalaiseen perheeseen Vähän-Aasian Tarsoksessa. Hän liittyi farisealaisten puolueeseen ja siirtyi Jerusalemiin opiskelemaan juutalaista oppia. Paavali nousi merkittävään asemaan juutalaisten keskuudessa, ja hän toimi kristillisten seurakuntien vainojen johtajana. Paavali oli Rooman kansalainen, puhui kreikkaa ja sai vaikutteita hellenistisestä kulttuurista.
Apostolien tekojen mukaan Paavali kohtasi ylösnousseen Jeesuksen matkalla Damaskokseen, ja näkymä käännytti hänet kristinuskon vainoajasta sen julistajaksi. Noin kolme vuotta kääntymisensä jälkeen Paavali muutti Antiokiaan, missä toimi pääasiassa ei-juutalaisista koostuva varhaiskristillinen seurakunta. Paavali toimi Antiokiassa 14 vuotta. Vuonna 48 Antiokian seurakunta lähetti Paavalin niin sanottuun Apostolien kokoukseen, jossa keskusteltiin siitä, tulisiko ei-juutalaisten kristittyjen noudattaa Mooseksen lakia. Paavalin kanta uskonnon levittämisestä pakanoiden keskuuteen voitti.
Efesoksen kaudelta on myös kirje galatalaisille, jossa Paavali perustelee, miksi kristityn ei tarvitse noudattaa Mooseksen lakia. Tämän jälkeen hän palasi Korinttiin ja viipyi siellä noin vuonna 56 kolme kuukautta. Paavali suunnitteli Rooman kautta Espanjaan suuntautuvaa matkaa, josta hän kirjoitti kirjeessään Rooman seurakunnalle ja otti samalla kantaa seurakunnan ongelmiin.
Paavalin saavuttua Jerusalemiin hänet pidätettiin ja kuljetettiin Roomaan. Paavali oli vankina Roomassa yli kahdeksan vuotta. Mahdollisesti siellä hän kirjoitti kirjeen filippiläisille ja kirjeen Filemonille. Perimätiedon mukaan Paavali ja apostoli Pietari teloitettiin samana vuonna, mutta tarkasta vuodesta ei ole varmuutta. Apostolien tekojen kertomus päättyy joko vuoteen 61 tai 62. Useimmiten Paavalin kuolinvuosi ajoitetaan keisari Neron vainoihin tai sen kynnykselle vuoteen 63 tai 64.
Paavalin koulukunnan kirjallisuus
Paavalin kuoleman jälkeen hänen perinteensä säilyi seurakunnissa, ja hänen kirjeensä saivat jatkuvasti uusia lukijoita. Ajan kuluessa huomattiin, että Paavalin kirjeiden sisällöt eivät enää vastanneet seurakuntien uusiin ajankohtaisiin kysymyksiin. Paavalin kuoleman jälkeen seurakunnat olivat vakiinnuttaneet asemansa ja kristinusko oli etääntynyt yhä enemmän juutalaisista juuristaan.
Muuttuneet olosuhteet vaativat lisäopastusta, niinpä Paavalin nimissä laadittiin uusia teoksia. Tätä kirjallisuutta kutsutaan Paavalin koulukunnan kirjallisuudeksi eli deuteropaavalilaiseksi kirjallisuudeksi (antiikin kreikan sanasta ’deuteros’, lit. ’toinen’; sittemmin myös ’toissijainen’ ja ’jatke’). Antiikin aikana toisen nimissä julkaiseminen eli pseudepigrafia oli täysin hyväksyttävää eikä se vaikuttanut tekstin arvovaltaan. Todennäköisesti lukijat usein tiesivät, että kyse ei ollut aidosta historiallisesta tekstistä. Sitä luettiin, mikäli tekstin kirjoittajaksi mainittiin arvovaltainen henkilö ja mikäli teksti oli vakuuttavaa.
Paavalin kirjeistä kuutta pidetään Paavalin koulukunnan kirjallisuutena. Suurin yksimielisyys vallitsee neljästä kirjeestä:
Loput kaksi kirjettä jakavat tutkijoita, ja Paavalin oppia tutkittaessa ne jätetään yleensä syrjään:.
Kaikki Paavalin 13 kirjettä antavat ymmärtää olevansa itse Paavalin kirjoittamia. Tekstien jakaminen aitoihin ja Paavalin jälkeisiin on suoritettu vertaamalla oppia, kirjoittamistyyliä, kirjoittajan tilannetta ja seurakunnan tilannetta. Seitsemän aitoa kirjettä on tunnistettu niiden yhtäläisen uskonopin ja kirjeiden yhtäläisyyden Paavalin elämänvaiheiden kanssa. Esimerkiksi pastoraalikirjeiden eli seurakuntaelämää ohjeistavien kirjeiden näkemys seurakunnan viroista viittaa ensimmäisen vuosisadan lopun tilanteeseen.
Ajoittain myös heprealaiskirje on laskettu Paavalin kirjeeksi. Jo varhaiskristillisenä aikana sen päätyminen Uuden testamentin kaanoniin oli epävarmaa. Teoksen pelasti uskomus, että kirje oli Paavalin kirjoittama vaikka tekstissä itsessään ei ole tällaista väitettä. Heprealaiskirjeen taidokas ja puhdas kreikan kieli poikkeaa aidoista Paavalin kirjeissä käytetystä kielestä.
All Nightmare Long
All Nightmare Long on amerikkalaisen metallimusiikkia soittavan yhtyeen, Metallican single albumilta Death Magnetic. Kappaleesta on julkaistu myös musiikkivideo. Yhtye soitti kappaleen riffejä konserteissa jo vuonna 2006. Kappale on myös mukana Guitar Hero: Metallica -pelissä.
Sula
Sula on kunta Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Kunnan pinta-ala on 59 neliökilometriä ja väkiluku 8 397 (tammikuussa 2013).
Nicolas Clément
Nicolas Clément (myöh. Clément-Desormes) (12. tammikuuta 1779 Dijon – 21. marraskuuta 1841 Pariisi ) oli ranskalainen kemisti ja fyysikko. Clément tutki yhdessä appensa Charles Bernard Desormesin kanssa erityisesti kaasujen termodynamiikkaa. Lisäksi he selvittivät myös Bernard Courtoisin löytämän jodin ominaisuuksia.
Lee Cheol-ha
Lee Cheol-ha (s. 12. syyskuuta 1970, Soul) on eteläkorealainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Nicolas Clément
Työ
Clément ja Desormes selvittivät muun muassa hiilimonoksidin ja hiilidisulfidin ominaisuuksia. He huomasivat vuonna 1801, että hiilidioksidikaasua johdettaessa hehkuvan hiilloksen yli syntyy hiilimonoksidia.
Lee Cheol-ha
Lee teki töitä televisiomainosten tuottajana vuoteen 1999 asti, jonka jälkeen hän opiskeli San Franciscossa, Kaliforniassa Academy of Art Universityssa joka on yksityinen korkeakoulu. Sen jälkeen häntä pyydettiin ohjaamaan korealaisen poikabändin musiikkivideota. Kun hän sai lisää tarjouksia musiikkivideoiden ohjauksista hän perusti oman H Films -tuotantoyhtiön. Ensimmäisen elokuvahjauksensa, Love Me Not, hän teki vuonna 2006.
Nicolas Clément
Työ
Vuonna 1806 Clément ja Desormes julkaisivat tutkimuksensa typen oksideiden merkityksestä rikkihapon valmistuksessa käytettävässä lyijykammioprosessissa ja esittivät ensimmäisen täysin kemiallisen selityksen katalyyttien toiminnasta. . Bernard Courtois löysi vuonna 1811 jodin ja arveli löytäneensä uuden alkuaineen, mutta ei pystynyt hankkimaan rahoitusta tutkimuksilleen. Tämän vuoksi hän antoi jodin ja sen yhdisteiden ominaisuuksien tutkimisen Desormesille ja Clémentille, joilla oli paremmat mahdollisuudet tutkia niitä. .
Lee Cheol-ha
Filmografia
Lähde:
Nicolas Clément
Työ
Vuodesta 1819 Clément toimi kemian professorina Conservatoire national des arts et métiersissä. Samana vuonna hän aloitti tutkimaan kaasujen ominaislämpöjä vakiopaineessa ja vakiotilavuudessa. Hän tapasi myös Sadi Carnot'n, joka kiinnostui Clémentin tutkimuksista ja myöhemmin selvensi ja yleisti Clémentin teorioita.
Clément oli ensimmäinen, joka käytti kaloreita lämpöenergian yksikkönä. Clément esitteli kalori-termin esitelmöidessään lämpövoimakoneista vuosina 1819–1824.
Hangover Music Vol. VI
Hangover Music Vol. VI on heavy metal -yhtye Black Label Societyn viides studioalbumi.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Zakk Wylde.
Stranda
Stranda on kunta Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Kunnalla on pinta-alaa 866 neliökilometriä, ja asukkaita sillä oli 4 610 vuonna 2013.
Hellesylt
680 asukkaan Hellesylt sijaitsee Sunnylvsfjorden-vuonon lounaisessa päädyssä.
Liabygda
Liabygdassa elää vakituisesti 260 asukasta ja se sijaitsee Storfjorden-vuonon pohjoisrannalla.
Geiranger
Geirangerissa elää vakituisesti 250 asukasta. Se sijaitsee Geirangerinvuonon itäpäädyssä.
Stranda
3500 asukkaan Stranda on kunnan hallinnollinen keskus, joka sijaitsee Storfjorden-vuonon rannalla.
Maantiede
thumb|right|Seitsemän sisarusta ([[Syv Søstre) -vesiputoukset Geirangerinvuonon varrella]] Maastollisesti Strandaa hallitsevat Skandeihin kuuluvat Sunnmørsalpenen vuoret ja kuntaa halkovat mutkaiset vuonot. Kunnan alueella kokonaan tai osittain sijaitsevat vuonot, Geirangerinvuono, Sunnylvsfjorden ja Norddalsfjorden, ovat osa suurempaa 110 kilometrin pituista Storfjordia, jonka leveä pääreitti kulkee kunnan pohjoisosasta useiden muiden Møren ja Romsdalin läänin kuntien kautta Atlantin valtamereen. Geirangerinvuono, joka on yksi alueen suosituimmista turistinähtävyyksistä, valittiin vuonna 2005 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kunnan korkeimpiin kuuluvia huippuja:
Lauttayhteydet
Kunnan autolauttaliikenteestä vastaa lähinnä norjalainen kuljetuksiin keskittynyt monialayhtiö Fjord1 Nordvestlandske AS.
thumb|left|270px|[[M/F Solnør -lautta Strandan ja Liabygdan välillä elokuussa 2008.]]
30px Stranda - Liabygda
Lautan ylitysaika on noin 15 minuuttia, ja reitin liikennöinti tapahtuu tavallisesti M/F Solnør -lautalla.
30px Geiranger - Hellesylt
Välillä kulkee kaksi lauttaa, M/F Bolsøy ja M/F Veøy, 1. kesäkuuta - 2. syyskuuta -välisenä aikana. Lähdöt tapahtuvat 1½ tunnin välein klo 08.00 - 18.30 kummastakin satamasta.
Tokinmaa
thumb|250px|Tokimaan metsätie johtaa Tokimaalle [[Eurajoki|Eurajoen Huhdan suunnasta.]]
Tokinmaa tai Tokimaa on metsäalue Eurajoen koillisosassa Satakunnassa Luvian, Nakkilan ja Kiukaisten rajoilla. Alun perin se on tarkoittanut Eurajoen Lavilan kylän omistamaa metsäpalstaa Kiukaisten Panelian kylän rajalla tai ehkä myös laajempaa aluetta myös Panelian puolella.
Sittemmin nimitystä Tokinmaa on käytetty Eurajoen Pinkjärveen rajoittuvasta, valtiolle kuuluvasta retkeily- ja ulkoilualueesta, jossa on metsähallituksen luontopalvelujen vuokrattava kämppä. Tämä alue kuuluu myös Natura 2000 -suojeluohjelmaan. Metsähallitus on 2010-luvulla käyttänyt retkeilyalueesta nimitystä Pinkjärvi, mikä on myös rajoiltaan retkeilyalueetta vastaavan Natura-alueen nimenä.
Salo
150px|pienoiskuva|Salon kaupungin vaakuna vuosina 1949–2008
Huilulammi
Huilulammi on Keski-Suomessa Jämsässä Lahdenkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 131,5 metriä mpy.
Aminoff (suku)
Aminoff on ruotsalainen ja suomalainen aatelissuku, jonka juuret ovat Venäjällä. Suomessa sukuun kuuluu aatelinen, vapaaherrallinen ja kreivillinen haara.
Historia
Aminoffit ovat alkujaan venäläinen pajarisuku, jonka on väitetty polveutuvan 1100-luvulla Novgorodissa eläneestä Radja-nimisestä mahtiherrasta. Suvun arvellaan muuttaneen Venäjälle Saksan Böömistä. Nämä tiedot ovat kuitenkin epäluotettavia. Ruotsalaisen ja suomalaisen suvun vanhin varmuudella tunnettu kantaisä on 1600-luvun alussa Inkerinmaalla Iivananlinnan päällikkönä toiminut Feodor Grigorjevitš Aminev. Hän joutui vuonna 1612 luovuttamaan linnoituksen Inkerinmaan vallanneille ruotsalaisille joukoille ja siirtyi samalla Ruotsin palvelukseen. Hänet naturalisoitiin Ruotsin aateliin kuningas Kustaa II Aadolfin aikana vuonna 1618 nimellä Aminoff. Voivodi Aminevin äiti oli ruhtinatar Helena Iivanantytär Golitsin, Golitsin-sukuisen suuren Novgorodin maaherran, ruhtinas Iivana Jurinpoika Golitsinin tytär.
Salo
Salo perustettiin kauppalaksi vuonna 1887 erottamalla se Uskelasta. Vuonna 1960 Salosta tuli yksi Suomen kuudesta ensimmäisestä uudesta kaupungista. Vuonna 1967 siihen liitettiin entinen emäpitäjä Uskela. 31. joulukuuta 2008 silloinen Salon kaupunki lakkautettiin, ja se sulautui yhdeksän muun kunnan kanssa uudeksi kaupungiksi 1. tammikuuta 2009 alkaen. Silloinen Salon kaupunki, Halikon kunta, Kuusjoen kunta, Perttelin kunta, Muurlan kunta, Perniön kunta, Särkisalon kunta, Kiskon kunta, Kiikalan kunta ja Suomusjärven kunta lakkautettiin ja tilalle perustettiin niiden silloiset alueet käsittävä uusi kunta, joka otti käyttöönsä Salo-nimen ja kaupunki-nimityksen ja vaakunakseen Halikon vaakunan. Saloon kuuluu myös Halikkoon vuonna 1967 liitetyn Angelniemen kunnan alue.
Aminoff (suku)
Historia
Suku liitettiin Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1650 numerolla 446, mutta numero muutettiin myöhemmin 456:ksi. Feodor Aminoffin pojan, eversti Esaias Aminoffin pojista Johanista ja Gregorista polveutuvat suvun nykyinen ruotsalainen ja suomalainen haara. Suomalaisen sukuhaaran kantaisä, kapteeni Gregori Aminoff avioitui Märta Ramsayn kanssa, joka kuului skotlantilaistaustaiseen Ramsay-sukuun. Suvun jäsenet asuivat 1600-luvun lopulle saakka pääosin Inkerinmaalla, mutta suuren Pohjan sodan jälkeen eloonjääneet Aminoffit siirtyivät Ruotsiin tai Suomeen. Ruotsissa suku korotettiin vuonna 1778 ritaristoon, eli silloiseen aatelin toiseen luokkaan.
Sukuun kuulunut kenraalimajuri Johan Fredrik Aminoff korotettiin Ruotsissa vuonna 1808 vapaaherraksi, mutta esittely Ritarihuoneelle jäi tekemättä, sillä hän asettui seuraavana vuonna asumaan Venäjään liitettyyn Suomeen. Arvo kuitenkin vahvistettiin Suomessa vuonna 1812 ja hänen sukuhaaransa merkittiin Suomen ritarihuoneelle sen järjestäytymisen yhteydessä vuonna 1818 vapaaherrallisena sukuna numero 25 ja muut Suomessa asuneet Aminoffit aatelisena sukuna numero 36. Vapaaherrallinen sukuhaara otti käyttöön latinankielisen tunnuslauseen Nec adversa nec prospera flectent (”Älköön vastoinkäyminen eikä menestyskään muuttako”). J. F. Aminoff korotettiin Suomessa 1819 edelleen kreiviksi ja kreivin arvo määrättiin periytymään primogenituurioikeudella aina vanhimmalle pojalle. Kreivillinen suku esiteltiin kaksi vuotta myöhemmin numerolla 5. Joitain suomalaisia suvun edustajia on myöhemmin myös asettunut Ruotsiin. Osassa suvun ruotsalaisista haaroista sukunimi on vaihdettu nimeen Jernberg, Järnberg, Pihl, Persson tai Sahlström.
Salo
Salon kauppalan ja kaupungin keskiaikainen edeltäjä oli arviolta 1440-luvulla perustettu, Uskelan emäpitäjään kuulunut, Salon kylän ympärille muodostunut Salon kappeliseurakunta. Kun aiempi Uskelan emäseurakunta Uskelan Isokylän emäkirkon tuhouduttua maanvyörymässä 1820-luvulla yhdistettiin Salon kappeliseurakuntaan, muutettiin Salon kappeliseurakunta samalla uudeksi Uskelan emäseurakunnaksi, jonka alueesta sittemmin muodostuivat Uskelan ja Muurlan kunnat ja Salon kauppala.
Aminoff (suku)
Historia
Aminoff on Suomessa nykyisin ainoa suku, joka on edustettuna ritarihuoneen kaikissa kolmessa luokassa. Se on myös ainoa venäläistaustainen suku, joka on yhä edustettuna sekä Suomen että Ruotsin aatelissa. Aminoffit ovat olleet vuosisatoja perinteikäs sotilassuku, mutta 1900-luvun alun jälkeen he ovat siirtyneet enimmäkseen elinkeinoelämän palvelukseen ja virkatehtäviin. Aminoff-suku on nykyään jäsenmäärältään yksi Suomen suurimmista aatelissuvuista. Suomessa suku on pääosin, muttei kokonaan ruotsinkielinen.
Aminoffien yrityksiä
Aminoffien omistamiin yrityksiin kuuluvat valaistuselektroniikkaan erikoistunut Helvar, vuonna 1901 perustettu Mercantile, vuonna 1939 perustettu autoliike Veho, vuonna 1964 perustettu audiovisuaaliseen tekniikkaan erikoistunut kalifornialainen Electrosonic ja sen emoyhtiö Helectron Oy, sekä vuonna 1995 muodostettu työstökone- ja tehdasautomaatiotoimittaja Fastems.
Salo
Salon keskustan halki virtaa Uskelanjoki. Kaupungin kohdalla virran nimi muuttuu Salonjoeksi. Halikon keskustan halki virtaa Halikonjoki. Molemmat joet laskevat Halikonlahteen Salon edustalla. Kolmas merkittävä vesistö Salon alueella vuoden 2009 jälkeen on Kiskonjoen–Perniönjoen vesistö.
Aminoff (suku)
Suvun jäseniä
Avioliiton kautta sukuun kuului muun muassa kirjailija Leonie Aminoff (1870–1951), o.s. Borgström.
Salo
Salo tunnetaan elektroniikkatuotannostaan. Kaupungissa on tuotettu 1920-luvulta lähtien erilaista elektroniikkaa, aluksi radioita, mutta myöhemmin myös televisioita, stereoita, radiopuhelimia, tietokoneiden näyttöjä ja matkapuhelimia. Nokia on ollut kaupungin suurimpia työllistäjiä. Kun se lopetti Salon-tehtaansa vuonna 2012, kaupungista poistui 850 työpaikkaa. Vuonna 2015 ilmoitettiin sen sijaan Microsoftin Salon tuotekehitysyksikön sulkemisesta, jonka jäljiltä kaupungista kadonnee noin 1 000 työpaikkaa.
Historia
250px|pienoiskuva|vasen|Salo [[1950-luku|1950-luvulla.]] 250px|pienoiskuva|vasen|Salon kaupunkikuvaa vuodelta [[1984.]]
Ensimmäiset asukkaat tulivat Salon alueelle jo noin 7 000 vuotta sitten. Silloin vain muutamat korkeimmat mäet olivat veden pinnan yläpuolella. Salo voi nimenä periytyä silloisen tuntemattoman kielen saari sanasta. Pronssi- ja rautakauden asutuksista kertovat lukuisat hautaröykkiöt. Uskelan-, Halikon- ja Perniönjokien laaksot ovat olleet seudun ensimmäisiä asuinpaikkoja. Vanhimmat kalmistot on löydetty Lupajasta ja Isokylästä. Esihistoriallisen ajan lopulla Salon seudulla on ollut kohtalaisen tiivistä asutusta, mistä kertovat lukuisat kalmistot ja linnavuoret. Alueellinen keskus on ollut Rikalan muinaiskaupunki.
Salon seutu korostuu rikkaana muinaisesineiden löytöalueena aina merovingiajalle asti. Merkittäviä muinaismuistoja ovat muun muassa Pöylän, Rikalan, Veitakkalan ja Pöytiön mäkilinnat ja Yliskylän, Paarskylän ja Asteljoen laakson kalmistot.
Kappeliseurakunnasta kauppalaksi ja kaupungiksi
Salon nimi esiintyy ensimmäisen kerran Turun tuomiokirkon Mustassa kirjassa vuonna 1325. Salo oli tällöin Uskelan pitäjän kappeli. Keskeisen kauppareittien varrella olevan sijaintinsa vuoksi Salo kasvoi kauppapaikkana. Halikonlahti oli yleinen purjehdusväylä, ja Salonjokea pitkin pääsi purjehtimaan Saloon saakka. Lisäksi Kuninkaantien ja Hiidentien risteyskohta oli pitäjässä. 1300-luvulla Saloon rakennettiin tori, silta ja krouvi. Krouvin ympärille kehittyi asutusta, ja 1680-luvulla asunut seppä Laurin katsotaan olevan Salon kylän ensimmäinen asukas. Salon kehittymistä edisti Halikonjoen mataloituminen, minkä seurauksena perinteinen markkinapaikka siirtyi Salonjoen varrelle. Tämän jälkeen halikkolaisten tuella on Salossa ollut pitkä markkinaperinne salolaisten ajoittaisesta vastustuksesta huolimatta.
Salosta tuli kauppala vuonna 1887. Samana vuonna sitä kohtasi suuri palo, joka hävitti suuren osan kauppalan keskustaa. Lisäksi Salonjoki alkoi madaltua kelvottomaksi laivaliikenteelle. Kauppala kuitenkin toipui nopeasti palosta, ja rautatien valmistuminen kiihdytti kasvua ja korvasi laivaliikenteen tavarankuljetuksessa.
Aluksi Salon kauppala oli Ikaalisten tavoin epäitsenäinen kauppala, mutta vuonna 1891 siitä tuli itsenäinen kunta. Vähitellen sen alue, joka alkujaan oli vain noin 74 hehtaarin laajuinen, alkoi käydä ahtaaksi, ja sen rajoille Uskelan ja Halikon puolelle muodostui laajoja ”esikauppala”-alueita. Vuonna 1932 nämä ympäröivät taajaan asutut alueet liitettiin Saloon. Liitoksessa kauppalan pinta-ala kasvoi 1 803 hehtaariin ja väkiluku nousi 1 800 hengestä yli 6 000:een. Vuonna 1933 Salosta tuli yksikielinen suomenkielinen kunta. Kaupunki Salosta tuli vuonna 1960, ja loputkin Uskelasta liitettiin siihen vuonna 1967. Salon ja Uskelan luterilaiset seurakunnat olivat yhdistyneet Salo-Uskelan seurakunnaksi jo 1948.
Vuonna 1928 Salossa aloitti Nordell & Koskinen avoin yhtiö, joka aloitti saman vuoden syksyllä radiovastaanottimien valmistuksen. Yhtiö muutti nimensä vuonna 1945 Salora Oy:ksi laajentaen myöhemmin tuotantoaan mustavalko- ja väritelevisioihin sekä stereoihin. Saloran valtavan kasvun myötä Salorassa aloitettiin radiopuhelimien valmistus 1960-luvun alussa, joka johti myöhemmin Nokian ja Saloran yhdessä perustamaan Mobira Oy:öön, jonka perua Salon matkapuhelintuotanto on. Vuonna 1973 yhtiö perusti komponenttien valmistukseen erikoistuneen Salcomp Oy:n, joka nykyään suunnittelee ja valmistaa matkapuhelimien latureita. Saloran toiminnan perintönä Salossa on valmistettu myös tietokonemonitoreita, mutta niiden valmistus lopetettiin vuonna 2000.
Kuntaliitoksen jälkeinen Salo
pienoiskuva|Nyky-Salon alueen kuntaliitokset vuodesta 1932 vuoteen 2009. Nykyinen Salon kaupunki syntyi Suomen suurimmassa kuntaliitoksessa, jonka seurauksena kaupungin väkiluvuksi tuli 55 000 henkeä ja pinta-alaksi noin 2 000 neliökilometriä. Salon kaupunginvaltuusto sekä Halikon, Kiikalan, Kiskon, Kuusjoen, Muurlan, Perniön, Perttelin, Suomusjärven ja Särkisalon kunnanvaltuustot päättivät kuntaliitoksesta kuntajakoselvittäjän selvitystyön perusteella. Uusi Salo otti käyttöön entisen Halikon kunnan vaakunan. Siinä esiintyvät Salon seudulla luontaisena kasvava tammi ja alueella vaikuttaneen Horn-suvun tunnus, sarvi.
Nykyisen Salon alueen vanhimpia, jo keskiajalla perustettuja kirkkopitäjiä ovat olleet Uskela, Halikko ja Perniö. Näistä Uskela käsitti alkujaan myös myöhemmät Salon, Muurlan, Perttelin ja Kiikalan sekä osia nykyisestä Somerosta. Halikkoon kuului alkujaan myös siihen sittemmin uudelleen liitetty Angelniemi. Perniöön liitettiin vuonna 1464 sitä ennen Kemiöön kuulunut Särkisalo, joka sittemmin oli itsenäinen seurakunta ja kunta vuoteen 2009. Alueen muista aiemmista kunnista ja seurakunnista Kisko, johon alun perin kuului myös sittemmin itsenäistynyt Suomusjärvi, oli 1500-luvulle asti osa uusmaalaista Pohjan pitäjää.
Uskelaan kuuluneista myöhemmistä kunnista ja seurakunnista ja aiemmista kappeliseurakunnista ja saarnahuonekunnista Perttelin kappeliseurakunta käsitti 1400-luvulla myöhemmät Perttelin, Kuusjoen ja Kiikalan sekä eteläisimmät kylät nykyisestä Somerosta, ja Salon kappeliseurakunta myös myöhemmän Muurlan. Etelä-Someron kylät siirrettiin Someroon 1400-luvun lopulla ja Kiikala itsenäistyi kirkollisesti 1600-luvulla. Perttelistä tuli Uskelaan nähden itsenäinen seurakunta ja kunta 1860-luvulla. Jo sitä ennen varsinainen Uskelan emäseurakunta, jonka huonokuntoinen puukirkko oli tuhoutunut maanvyörymässä vuonna 1824, oli lakkautettu, ja aiemmasta Salon kappeliseurakunnasta oli tullut uusi Uskelan emäseurakunta. Tämän jälkeen vielä kummankin puolen 1800- ja 1900-luvun taitetta Kuusjoki itsenäistyi Perttelistä, Muurla ja Salon kauppala itsenäistyivät Uskelasta, Särkisalo itsenäistyi Perniöstä ja Angelniemi Halikosta. 1960-luvulla Angelniemi liitettiin jälleen Halikkoon ja vanhan emäseurakunnan jatkajana ollut Uskelan kunta muutamaa vuotta aiemmin kaupungiksi tulleeseen Saloon.
Ilmasto
Salo sijaitsee lauhkealla ilmastovyöhykkeellä. Vuotuinen keskilämpötila on noin 5 °C ja sademäärä 660 millimetriä. Kesät ovat tyypillisesti lämpimiä keskilämpötilan ollessa +17 °C. Talvet ovat melko leutoja, mutta alle −20 °C:n lämpötilatkaan eivät ole harvinaisia. Merenläheisen sijainnin takia pakkanen tuntuu usein purevammalta ilmankosteuden ja tuulisuuden vuoksi. Terminen talvi alkaa keskimäärin 30. marraskuuta ja pysyvä lumipeite tulee usein vasta vuodenvaihteessa.
Maantieteen pääpiirteet
pienoiskuva|250px|Salon torin edustaa [[Salonjoki|Salonjoen varrella yöllä. Taustalla Uskelan kirkko.]] pienoiskuva|250px|[[Uskelanjoki|Uskelanjokea Perttelin maalaismaisemassa.]] pienoiskuva|250px|[[Lammenjärvi Kiikalassa.]] Salo sijaitsee Halikonlahden rannalla, josta se levittäytyy pitkälle sisämaahan. Kaupungin keskustaajama sijaitsee Salonjoen varrella mäkien eri puolilta ympäröimänä ns. ”kattilan pohjalla”. Salo jakautuu maantieteellisesti kolmeen osaan. Rannikko on rikkonaista kalliomäkistä maastoa, jossa merestä nousee useita kallioisia saaria. Länsi- ja pohjoisosat ovat tyypillistä varsinaissuomalaista maisemaa laajoine savipeltoineen, joiden keskellä on metsäisiä kalliosaarekkeita ja syväuomaisia jokia. Itä-Salo on selännevyöhykettä, jolle ovat tyypillisiä kapeat laaksot, lukuisat järvet, metsäselänteet ja harjut.
Rannikkoalue
Salossa on lukuisia saaria, ja etenkin Särkisalossa rannikko on pirstaleinen, ja siellä on useilla erikokoisilla saarilla vakituista asutusta. Halikonlahdella on pieniä saaria, jotka ovat pääasiassa loma-asutuskäytössä. Viurilanlahdessa on pengertiellä mantereeseen yhdistetty Vuohensaari, joka on kaupungin leirintä- ja virkistysalue. Saloon kuuluu myös Kemiön saaren pohjoiskärki, josta on lossiyhteys mantereelle. Joissa ja järvissä on myös useita pieniä asumattomia saaria.