cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Perhojärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 29 hehtaaria ja se on 1,2 kilometriä pitkä ja 950 metriä leveä. Vaikka järvellä onkin suuret mitat, muodostuu se kapeista lahdista ja sen suurin leveys on vain 250 metriä. Järven pohjoispää haarautuu kahdeksi lahdeksi, joista itään työntyy Sulkulahti ja länteen Suutarinlahden laajentuma. Sulkulahden lahdensuu on vain noin 10 metriä leveä salmi, jonka pohjukassa lahti laajenee 200 metriä leveäksi. Järven lähiympäristö muodostuu lähes kokonaan peltomaista, jotka viettävät voimakkaasti järven rannoillepäin. Järven rannoilla on vähintään 10 metriä leveät suojakaistat. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 5,3 kilometriä ja sen rannat ovat lähes kokonaan peltomaata. Sulkulahden rannat ovat suota ja järven eteläpäässä on itärannat metsämaata. Järven lähiympäristössä sijaitsee viisi maatilaa ja jonkin verran haja-asutusta. Rannoille on rakennettu alle 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 14227.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu vesinäyttein ainakin maaliskuussa ja elokuussa 2009 kesällä, jolloin järvien vesi on tavallisesti lämpötilakerrostunutta. Järvi todettiin silloin erittäin rehevöityneeksi järveksi, sillä sen kokonaisfosforipitoisuudet olivat kesällä 71 ja 83 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja talvella 65 ja 99 μg/l. Kokonaistyppipitoisuudet olivat vastaavasti 1320 ja 1490 μg/l ja 1140 ja 1200 μg/l. Ravinteet olivat käynnistäneet talvella sisäisen kuormituksen, jossa pohjan sedimenttien ravinteita liukeni takaisin veteen. Ravinteista kiihtynyt kemiallinen hapenkulutus söi kaiken hapen järven pohjasta niin, että vielä metrin syvyydessä sitä esiintyi enää 0,46 milligrammaa litrassa vettä (mg/l). Happitilanne oli yhtä huono paitsi aivan pinnalla, missä happipitoisuus on 7,7 mg/l. Kun veden happamuustaso laskee arvoon pH 6,4, voi sedimentteihin laskeutunutta rautaa liueta takaisin veteen. Näin kävi nytkin, sillä talvella sitä esiintyi 3 000 μg/l ja kesällä 12 000 μg/l. Vedenväri olikin ruskeaa (160 ja 200 Pt mg/l).
Perhojärven ylirehevöitynyt tila rasittaa myös Eräjärveä, jonka kunnostamista on pohdittu. Suunnitelmissa onkin toimia, joilla Perhojärven ravinnetilanne saataisiin rauhoittumaan ja sen laskuojaan kaavaillaan saostus- ja puhdistuspatojen rakentamista.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Uiherlanjoen valuma-alueeseen (35.726) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 90,4 metriä mpy. Järveen on johdettu viisi pelto-ojaa, jotka alkavat toisinaan metsässä sijaitsevilta soilta. Pisin oja on Levanoja, joka tulee koillisesta Ruutanansuolta. Laskuoja, jonka nimenä on käytetty Perhojärvenojaa, laskee Eräjärven pohjoisrantaan. Laskuojalla on korkeuseroa 3,4 metriä. Järven valuma-alue on pinta-alaltaan 3,4 neliökilometriä ja siitä on 22 % peltomaata.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Perhonjärvi”. Sen eteläpuolelta kulki tie Kauppilasta Järvenpäähän ja tien vieressä sijaitsi yksi maatalo. Tie ylitti laskuojan siltaa pitkin. Vain järven länsirantoja oli otettu viljelyyn ja järven muilla rannoilla oli raivattu kaksi pientä niittyä. Vuoden 1957 peruskartassa oli lähes samat peltomaat viljelyssä kuin on nykyään vuonna 2018. Vain Sulkulahden salmen kohdalla on metsitetty pieni peltopalsta vuoden 1986 kartan julkaisun jälkeen.
Puhelinseksi (yhtye)
Puhelinseksi on suomalainen punk-yhtye, joka perustettiin Rovaniemellä vuonna 2015. Yhtyeen soittotyyliä on kuvailtu mediassa melankoliseksi ja melodiseksi punkrockiksi, joka ottaa vaikutteita suomalaisesta iskelmästä. Yhtye kuvailee itseään ”Suomen nössöimmäksi kovisjengiksi” ja ”romanttisiksi hölmöiksi soittamassa kaihoisaa punkrockia”. Yhtyeen jäseniä soittaa myös yhtyeessä Autiomaa ja Romanssi.
Harmaanieriä
Harmaanieriä (Salvelinus namaycush) on pohjoisamerikkalainen nieriäsuvun lohikalalaji. Se on sisävesikala, jota on siirretty myös Pohjoismaihin. Suomeen harmaanieriä tuotiin vuonna 1955 mätimunina Yläjärvestä.
Tuntomerkit
Harmaanieriässä on koko ruumiissa selkä-, rasva- ja pyrstöevä mukaan lukien runsaasti valkoisia ja keltaisia pilkkuja. Yleisväritys on yleensä ruskeankellertävä tai tummanvihertävä, joskus jopa musta tai harmahtava. Harmaanieriän suuren koon syynä pidetään sen korkeaa ikää. Inarijärvestä saadut viisivuotiaat yksilöt painoivat 1,3–2,2 kg. Yleinen saaliskoko on Inarijärvessä 0,7–2 kg, mutta yli 7-kiloisiakin on saatu. Kanadassa on tavattu 46,4-kiloinen kala. Harmaanieriä muistuttaa nieriää ja puronieriää.
Levinneisyys
Harmaanieriä on pohjoisten vesien asukas. Lajin levinneisyys kattaa lähes koko Kanadan ja osittain Alaskan. Yhdysvalloissa levinneisyys rajoittuu Alaskan lisäksi maan pohjoisosan Isoihinjärviin.
Suomessa harmaanieriä on menestynyt ainoastaan Inarijärvessä, jossa paikalliset asukkaat ovat nimittäneet sitä hurttarauduksi. Sielläkään lisääntyminen ei ole onnistunut, sillä kaikki saaliiksi saadut kalat ovat syntyneet kalanviljelylaitoksella. Ruotsissa harmaanieriästä on pitkäaikaisempaa kokemusta. Siellä harmaanieriää on istutettu erityisesti säännöstelyjärviin ja jokien patoaltaisiin. Harmaanieriää on siirretty myös muun muassa Norjaan sekä eteläisen Etelä-Amerikan sisävesiin Argentiinassa ja Chilessä.
Ravinto ja elintavat
Harmaanieriä on kaikkiruokainen. Sille kelpaa kaikenlainen eläinravinto. Kitaan joutuu eläinplanktonia, äyriäisiä, hyönteistoukkia, sammakoita ja kaloja. Pääosa ravinnosta koostuu kaloista jo harmaanieriän ollessa 25–30 cm:n pituinen.
Lisääntyminen ja elinikä
Järvikutuisen harmaanieriän ensimmäinen kutu tapahtuu vasta kalan ollessa 5–10-vuotias. Joskus sukukypsyyden saavuttaminen voi viedä jopa 20 vuotta. Kutuaika on syys–marraskuussa veden lämpötilan ollessa 10–13 astetta. Kutupaikkojen laatu ja syvyys vaihtelevat rajusti. Eräät kannat kutevat jopa monien kymmenien metrien syvyydessä, mutta tavanomainen kutupaikka on 10 metrin syvyydessä hiekka- ja sorapohjalla. Kutu alkaa risujen ja muiden irtoroskien puhdistamisella kutupohjasta. Yksi naaras voi kutea kahden eri koiraan kanssa. Silti koiraat joutuvat taistelemaan runsaasti naaraista. Varsinaista kutukuoppaa ei kaiveta, vaan kun mäti ja maiti on laskettu, naaras huiskii ne kivien ja hiekan sekaan pyrstöllään.
Harmaanieriä on pitkäikäinen kala. Jopa 30–40-vuotiaita yksilöitä on tavattu. Se on myös erittäin hidaskasvuinen kala; 30 cm:n kokoisena istutetun kalan on havaittu saavuttavan 50 cm:n pituuden vasta 4–5 järvivuoden jälkeen.
Harmaanieriän saalistajia luonnossa ovat ihmisen lisäksi ainakin: piikkimonni (Ameiurus nebulosus), Ichthyomyzon unicuspis, made (Lota lota), merinahkiainen (Petromyzon marinus) ja pyörösiika (Prosopium cylindraceum).
Lahden taistelussa kaatuneiden saksalaisten muistomerkki
thumb|Willehard Martin ja Urho Heinänen, Taistelun jälkeen, 1920.
Lahden taistelussa kaatuneiden saksalaisten muistomerkki eli Taistelun jälkeen on Willehad Martinin ja Urho Heinäsen veistämä, vuonna 1920 paljastettu muistomerkki Lahden taistelussa kaatuneen 73 saksalaisen sotilaan muistoksi. Muistomerkki on Lahden vanhalla hautausmaalla.
Izzat Ghazzawi
Izzat Ghazzawi (1952-2003) oli palestiinalainen kirjailija ja yliopistoluennoitsija. Hänelle myönnettiin vuonna 2001 Saharov-palkinto.
Elämä ja kirjallinen ura
Izzat Ghazzawi syntyi Länsirannalla, Palestiinassa, jonne hänen vanhempansa olivat muuttaneet pakolaisina vuonna 1948. Hän valmistui maisteriksi Birzeitin yliopistosta pääaineenaan englantilainen kirjallisuus. Hän työskenteli palestiinalaiskirjailijoiden liiton puheenjohtajana, kirjoitti novelleja, romaaneja ja arvosteluja, sekä järjesti Palestiinan ensimmäisen kansainvälisen kirjailijakonferenssin vuonna 1997.
Izzat Ghazzawi menehtyi 4. huhtikuuta 2003.
Morfologinen typologia
Morfologinen typologia on lingvistisen typologian suuntaus, joka luokittelee kielet sen mukaan, miten sanoja taivutetaan. Perinteinen, jo 1800-luvulla alkunsa saanut luokittelutapa on seuraavanlainen:
Izzat Ghazzawi
Rauhantyö
Ghazzawi toimi palestiinalaisten oikeuden ja rauhan neuvoston toimeenpanevan komitean jäsenenä. Israelin viranomaiset vangitsivat Ghazzawin useaan otteeseen poliittisen toiminnan vuoksi.
Vuonna 1992 Ghazzawi tapasi Jerusalemissa israelilaisten kirjailijoiden kanssa ja alkoi edistämään yhdenvertaisuutta ja vuoropuhelua palestiinalaisten ja israelilaisten välillä. Vuonna 1993 Israelin armeija tappoi Ghazzawin 16-vuotiaan pojan Ramyn. Henkilökohtaisesta tragediasta huolimatta Ghazzawi jatkoi kulttuurista ja poliittista vuoropuhelua israelilaisten kanssa ja sai työstään Saharov-palkinnon vuonna 2001.
Morfologinen typologia
Todellisuudessa nämä rakennetyypit eivät aina esiinny puhtaina, vaan monissa kielissä on piirteitä useammista tyypeistä. Esimerkiksi suomi on varsin agglutinoiva kieli, mutta muun muassa astevaihtelun johdosta siihen on kehittynyt myös flekteeraavia piirteitä. Myös englannin kielessä löytyy isoloivia, agglutinoivia sekä flekteeraavia piirteitä. Monet myöhemmät tutkijat puhuvatkin mieluummin typologisista muuttujista tai indekseistä, kuten synteesi (montako morfeemia sanaa kohti) tai agglutinaatio (montako erottuvaa morfeeminrajaa sanaa kohti).
Jo 1800-luvulla huomattiin, että morfologiset rakennetyypit muodostavat historiallisen kehän. Agglutinoivat kielet pyrkivät kehittymään flekteeraavaan suuntaan (tämäntapaista näkyy, kun vertaa viroa vanhakantaisempaan suomeen), flekteeraavat kielet kehittyvät isoloiviksi (tämän näkee kielissä, joissa sanojen taivutus vähitellen katoaa, kuten englannissa), ja isoloivista kielistä voi taas syntyä agglutinoivia, kun esimerkiksi pronominit liimautuvat persoonapäätteiksi tai adpositiot sijapäätteiksi.
Avoin kysymys on edelleen, kannattaako kielet luokitella perinteisten morfologisten rakennetyyppien mukaisiksi makrotyypeiksi. Usein on esitetty, että morfologisiin rakenneominaisuuksiin liittyy äänteellisiä ja syntaktisia piirteitä: esimerkiksi agglutinoivissa kielissä on usein vokaalisointu ja tietynlaisia sanajärjestysmalleja.
Keskusta (Turku)
thumb|250px|Keskustan suuralue Turun kartalla vuoden 2006 jaotuksen mukaisesti. Huomaa esimerkiksi Ruissalon puuttuminen.
Turun Keskusta sijaitsee Aurajoen suulla. Se käsittää kaupungin liikekeskustan ja joitakin keskeisiä asuinalueita. Tässä artikkelissa Keskustalla tarkoitetaan tilastollisen aluejaotuksen mukaista suuraluetta 1.
Keskusta on Turun suurin suuralue: sen väkiluku on 54 490 (31.12.2016). 7,0 % suuralueen väestöstä on alle 15-vuotiaita ja 21,0 % on vähintään 65-vuotiaita. 86,6 % asukkaista puhuu äidinkielenään suomea, 8,9 % ruotsia ja 4,4 % muita kieliä.
Kaupunginosat
Keskustan suuralueeseen kuuluvat kokonaan ruutukaava-alueen yhdeksän kaupunginosaa. Lisäksi siihen kuuluu osittain joitakin muita kaupunginosia. Osa kaupunginosista on jaettu keskustan ja jonkin muun suuralueen kesken. Suuralueen nykyiset rajat ovat vuodelta 2005.
Punavyö
thumb|right|Otava julkaisi 70-luvun alussa uusintapainoksina Punavyö-kirjoja [[Björn Landströmin hienoilla kansikuvilla. Geronimo oli yksi Punavyön vihollisista.]] Punavyö on Simo Penttilän luoma kuvitteellinen villin lännen hahmo. Hänen kumppaneinaan ovat suomalaiset toverukset Pete Menken eli Pekka Mänkkönen ja Dick Hill eli Riku Kumpulainen. Pete on esiintynyt sirkuksessa tarkka-ampujana ja kehuu aluksi olevansa "pohjoisen pallonpuoliskon paras ampuja", mutta havaitsee Punavyön itseään paremmaksi ja ilmoittaa sitten olevansa "pohjoisen pallonpuoliskon toiseksi paras ampuja". Dick myy kirjoja, joiden nimistä osa on selvästi hänen itsensä keksimiä. Jännittävissä tilanteissa kaverukset alkavat usein naljailla keskenään peittääkseen pelkonsa. Nämä keskustelut alkavat varsin usein Dickin kommentilla, että hänellä on "yksi hyödyllinen kirja".
Tärkeitä joskin satunnaisesti esiintyviä sivuhenkilöitä ovat Milagron maatilan isäntä Thomas "Jäärä" Meighton, hänen poikansa Lal ja tilan cowboy Henriksen. Myöhemmin kuvaan tulevat mm. entinen poliisi Jimmy Kellogg ja alkoholisoitunut kullankaivaja, tappavan tehokkaasti yksipiippuista haulikkoa käyttävä mestarillinen taskuvaras Ross Moran.
Punavyö on oikealta nimeltään eversti Martin Lemond, joka toimi Konfederaation vakoojana Yhdysvaltain sisällissodassa.
Punavyö kantaa asevyöllään kahta revolveria tai kuten kirjoissa usein myös sanotaan, pistoolia, oikealla Janea (Calamity Janen mukaan) ja vasemmalla Annieta (Annie Oakleyn mukaan). Hänen hevosensa nimi on Yöhaukka ja toinen hänen pitkäaikainen lemmikkinsä on suulas lemmikkipapukaija, rouva Rosita. Noin puolivälissä tarinoiden kattamaa ajanjaksoa hän hankkii lisäksi kookkaan schäferin nimeltä Susinuoli, joka oli aiemmin vankilan vartiokoira; tämän vuoksi Susinuolella on kyky haistaa konnat kaukaa: se alkaa murista ja näyttää hampaitaan jos joku rikollinen osuu paikalle. Useissa kirjoissa esiintyy myös mustakarhu nimeltä Täti Eulaalia ja sen pennut Barri ja Berri, sekä mustat jaguaarit Polli ja Molli.
Punavyön tarinoiden henkilöt limittyvät osittain yhteen Penttilän aikaisempien nuorisoromaanien Hyppivä Huuli (1935) ja Vasenkätinen kummitus (1936) kanssa, joissa apassit sotivat valkoisia vastaan intiaanisotien aikana. Nämä kirjat julkaistiin vuonna 1966 yhteispainoksena nimellä Huuto aavikolta. Näiden tarinoiden keskipisteenä on muista poiketen Milagron tila; Punavyö-tarinat liikkuvat laajalla alueella New Orleansista Arizonaan.
Punavöiden tyyli on usein hirtehishumoristinen ja jopa villiä länttä parodioiva. Punavyö kertoo pankinjohtajalle osoitteensa Kapteenin perintö -romaanissa:
Punavyö välttää vihollistensa ampumista: sen sijaan hänen vakiotemppunsa, jota rikolliset kammoavat, on viedä näiltä julkisesti housut ja saappaat jalasta tai pakottaa vaihtamaan ne tarjoilijatytön kymmenellä dollarilla myymään vanhaan hameeseen. Marssi tällaisena kaupungin läpi takaa että kyseiset konnat ovat iäkseen nolattuja niin pitkällä kuin juoru kantaa. Näin kävi mm. kerskailevalle ja tappelunhaluiselle Benjamin Bantalle, joka saikin sitten lyhyen loppuikänsä kantaa lähtemätöntä lisänimeä ”Benhame”.
Ensimmäisen tällaisen temppunsa Punavyö teki hyvin: hän sytytti ison laatikon kupeesta roikkuvan tulilangan ja ilmoitti että elleivät aseet, housut ja saappaat lähde heti pois, laatikko räjähtää! Kun nolatut konnat olivat likaisissa alushousuissaan jo Lintuhäkin saluunan ovelle menossa, Punavyö avasi laatikon ja sieltä lehahti ilmoille ahtaaseen vankilaansa kimmastunut kana!
Koko Tombstone oli tukehtua nauruun ja nolattujen konnien kärkimies Hank Spicer ristittiinkin otis liikanimellä Hank-kana - jota hän joutui kestämään loppuikänsä.
Samoin Punavyön ystävä, ravintolanpitäjä Nellie Cushman eli eversti-Nellie tapasi tehdä häntä varten omaleimaisia ruokalistoja: haaskavarislientä kiinalaiseen tapaan ja vanhuuttaan kuollutta kanaa Bonne femme - tosiasiassa kyseessä olivat erinomainen lihaliemi ja tuore fasaanipaisti.
Punavyö-kirjat pursusivat aitoa seikkailu- ja toverihenkeä, jonka takia ne olivat hyvin suosittuja lukijoittensa keskuudessa.
Romaanit julkaistiin Arizona-sarjassa. Romaanien kansista ja kuvituksesta vastasi Olavi Hurmerinta.
KNM Kya (S317)
KNM Kya (runkonumero S317) oli Norjan laivaston Kobben-luokka sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Thyssen Nordseewerkeltä Emdenistä, missä köli laskettiin 1961. Se laskettiin vesille 20. helmikuuta 1964 ja valmistui 15. kesäkuuta 1964.
KDM Springeren
Tanska osti 10. heinäkuuta 1991 aluksen, jonka liitti 17. lokakuuta laivastoonsa nimellä KDM Springeren. Kesäkuussa 1992 alus liitettiin Naton pysyvästi Atlantille sijoitettuun laivasto-osastoon. Alus poistettiin palveluksesta 25. marraskuuta 2004.
Viv Richards
thumb|right|Viv Richards. Isaac Vivian Alexander "Viv" Richards (s. 7. maaliskuuta 1952) on uransa lopettanut kriketinpelaaja, joka edusti maaottelutasolla Länsi-Intian saariston joukkuetta. Hänen ammattilaisuransa jatkui 1970-luvun alusta 1990-luvulle; ensimmäisen test matchinsa hän pelasi 1974 ja viimeisensä 1991.
Richards syntyi Antiguan saarella Karibialla.
Richards on useissa äänestyksissä valittu yhdeksi 1900-luvun kriketin suurimmista nimistä. Hän oli Wisdenin vuoden kriketinpelaaja 1977. Hän pelasi uransa aikana myös jalkapalloa.
Asia (mytologia)
Asia, tai Hesiodoksen mukaan Klymene, oli kreikkalaisessa mytologiassa okeanidi, Okeanoksen ja Tethyksen tytär. Miehensä titaani Iapetoksen kanssa hänellä oli lapset Atlas, Prometheus, Epimetheus ja Menoitios.
Herodotos kertoo, että Aasian maanosa olisi saanut nimensä Asian mukaan, mutta tässä yhteydessä hän nimeää tämän Prometheuksen vaimoksi eikä tämän äidiksi.
Gnostilaisuuden lähteet
Gnostilaisuuden lähteet – Varhaiskristillisen gnostilaisuuden luonteesta ja opetuksista ei voida olla täysin varmoja, koska gnostilaisuuden opetukset ovat monimutkaisia ja koska suuri osa gnostilaisuutta käsittelevästä aineistosta on tullut pitkään sitä arvostelleilta oikeaoppisen kristinuskon puolustajilta. Irenaeus kuvasi teoksessaan Harhaoppeja vastaan useita erilaisia toisen vuosisadan gnostilaisia koulukuntia halventavaan sävyyn ja usein sarkastisen yksityiskohtaisesti ja vertasi gnostilaisuutta kristinuskoon ensin mainitun tappioksi. Näistä ongelmista huolimatta gnostilaisuuden tutkimus on nojannut kauan Irenaeuksen ja muiden harhaoppien vastustajien kirjoituksiin, mikä on saanut aikaan sen, että harhaoppeja vastustava sävy on tunkeutunut kauan myös nykyaikaisempaan tutkimukseen.
Asiaintila muuttui kuitenkin vuonna 1945, kun Egyptistä Nag Hammadin läheltä löydettiin sattumalta joukko 300-luvulta peräisin olevia koptinkielisiä käsikirjoituksia, joista monet perustuvat todennäköisesti varhaisempiin kreikankielisiin teksteihin. Nämä kirjoitukset tunnetaan nykyään Nag Hammadin kirjastona. Tämä on antanut tutkijoille ensimmäisestä kertaa mahdollisuuden päästä käsiksi vääristelemättömään tietoon gnostilaisuudesta. Kirjoituksia on käännetty nykyaikaisille kielille laajemmin 1970-luvulta alkaen. Vaikka aihe on silti vaikea ja siihen liittyy paljon arvoituksia, löytö on selkiyttänyt gnostilaisuudesta olevaa kuvaa merkittävästi.
Ennen vuotta 1945 tunnetut tekstit
Ennen Nag Hammadin löytöä ainoastaan alla luetellut tekstit olivat gnostilaisuuden tutkijoiden saatavilla. Harhaoppien vastustajien kirjoituksissa säilyneistä katkelmista oli pyritty tekemään erilaisia ennallistuksia, mutta ne olivat väistämättä gnostilaisuuden vastaisuuden värittämiä.
Nag Hammadin kirjasto (löydetty 1945)
Nag Hammadin kirjastoksi kutsutaan Egyptistä Nag Hammadin kaupungin läheltä vuonna 1945 tehtyä tekstilöytöä, johon kuului 52 enimmäkseen gnostilaista kirjoitusta sekä setiläisen, valentinolaisen että muun gnostilaisuuden piiristä. Kirjoitukset olivat koptinkielisiä ja peräisin 300-luvun jälkimmäiseltä puoliskolta, mutta ne olivat todennäköisesti kopioita kreikankielisistä 100- ja 200-luvuilta peräisin olleista kirjoituksista. Tunnetuimpiin löytöihin kuuluvat Tuomaan ja Filippuksen evankeliumit.
Löydön merkitys on siinä, että se tarjosi ensimmäisen kerran luettavaksi gnostilaisia alkuperäiskirjoituksia. Muut kirjoitukset oli varhaisina alkukristillisinä vuosisatoina tuhottu, ja niistä oli ollut jäljellä enää vain gnostilaisuutta vastustaneiden kirkkoisien kirjoituksissa olleita kuvauksia. Nag Hammadin löytö on lisännyt huomattavasti nykypäivän tietämystä gnostilaisuudesta, ja se on laajentanut erityisesti setiläisen gnostilaisuuden tuntemusta.
Codex Tchacos (löydetty 1970-luvulla)
Codex Tchacos on koptilainen papyruskäsikirjoitus, koodeksikirja, joka on kirjoitettu noin vuonna 300 ja joka löytyi 1970-luvulla. Sen tunnetuin kirjoitus on Juudaksen evankeliumi, joka herätti huomiota sen julkaisun aikoihin keväällä 2006.
Harhaoppien ja gnostilaisuuden vastustajat
Ennen Nag Hammadin kirjaston löytämistä ja teosten kääntämistä ja julkaisua gnostilaisuus tunnettiin lähes ainoastaan heresiologistien eli harhaoppeja vastustaneiden kirkkoisien kirjoituksista. He katsoivat gnostilaisuuden olevan poikkeama kirkon oikeasta opista, ja taistelivat näitä suuntauksia ja niiden kirjoituksia vastaan lainaamalla kirjoituksia ja kumoamalla ne tai pyrkimällä osoittamaan niiden moraalisen alemmuuden. On selvää, että nämä vaikuttimet asettavat gnostilaisuudesta annettujen kuvausten luotettavuuden kyseenalaiseksi. Ne ovat kuitenkin olleet pitkään ainoa lähde gnostilaisuuteen.
Alla oleva luettelo käsittää ainoastaan muutaman merkittävimmän harhaoppien vastustajan. Luetteloon voitaisiin hyvin lisätä myös Origenes, Klemens Aleksandrialainen, Epifanios ja monia muita.
Justinos Marttyyri
Justinos Marttyyri (n. 100/114 – n. 162/168), varhaiskristillinen apologeetti, kirjoitti Ensimmäisen apologian keisari Antonius Piukselle, joka mainitsee hänen kadonneen teoksensa Yhteenveto harhaoppeja vastaan. Tämä teos olisi antanut selonteon Simon Maguksen, Menandroksen ja Markionin toimista. Tuosta lähtien Simonia ja Menandrosta on pidetty 'esi-gnostilaisina'. Vaikka Justinukselta onkin säilynyt vain vähän kirjoituksia, hän on silti merkittävä siinä, että hänen kirjoituksistaan voidaan päätellä, milloin ja missä kontekstissa ensimmäiset gnostilaiset järjestelmät syntyivät.
Irenaeus
Irenaeuksen teos oli suunnattu kaikkia harhaoppeja vastaan. Gnostilaisuus näyttäytyi hänelle kaikkien harhaoppien kantaisänä. Irenauksen pääkohde vaikuttaa olleen valentinolaisuus. Koko gnostilaisuuden alullepanijana Irenaeus piti Simon Magusta, joka oli kotoisin Samarian Flavia Neapoliista. Hän kartoitti Simonin opetusten leviämisen varhaisten 'tietäjien', kuten hän heitä kutsuu, kautta Valentinoksen opetuksiin ja Irenaeuksen aikaisiin lahkoihin. Näihin kuuluivat mm. karpokratiaanit, basilidelaiset ja Barbelo-gnostikot. Tätä näkemystä gnostilaisuuden synnystä käytetään usein edelleen, vaikka sitä on myös kritisoitu.
Irenaeuksen voidaan nähdä niputtaneen erilaiset gnostilaiset lahkot saman nimityksen alle, jotta ne olisi helppo kumota yhtenä joukkona. Samasta syystä hän linkitti ne kaikki toisiinsa historiallisena jatkumona: näin ne oli kaikki helppo kumota osoittamalla, että ne ovat peräisin Simon Maguksen alkuperäisestä harhaopista. Irenaeus piti vastustajiensa opetuksia eksyneinä ja huonosti järjestäytyneinä, ja suositti niitä vastaan yksinkertaista uskoa jota kaikki voisivat seurata, uskoa joka oli hänen mukaansa tullut kirkolle apostoleilta suoraan Jeesuksen kuoleman jälkeen. Näin Irenaeuksen työ voidaan hyvin nähdä varhaisena pyrkimyksenä täydellisesti muotoiltuun oikeaan oppiin, joka vetosi apostoliseen perintöön ja tukeutui kirkon tiukasti määriteltyyn hierarkkiseen rakenteeseen. Tällaisesta oikeaoppisesta uskosta eronneet harhaopit oli helpompi kumota vertaamalla niitä kirkon ylläpitämään normiin, sen sijaan että harhaopit eläisivät ja kehittyisivät itsenäisinä kirkon rinnalla vaihtoehtoisena mutta osittain yhteenliittyvinä linjoina.
Klemens Aleksandrialainen
Klemens Aleksandrialainen (n. 160–215) oli varhaiskristillinen teologi, joka käytti kirjoituksissaan usein sanaa gnōstikos. Merkittävimpiä Klemensin kirjoituksia gnostilaisuuden tutkimuksen kannalta on teos Stromateis. Klemensille gnostilaisuutta oli kahdenlaista, oikeaoppista ja harhaoppista. Omassa ajattelussaan hän pyrki yhdistämään antiikin filosofiaa kristinuskoon. Ainoastaan vääränlainen filosofia ja vääränlainen gnosis olivat hänestä pahasta.
Tertullianus
Tertullianus (n. 160–225) oli kristillinen kirjoittaja Karthagosta, nykyisestä Tunisiasta. Hän kirjoitti muun muassa teokset Periaatteet harhaoppisten arvioimiseksi (De praescriptione haereticorum, n. vuonna 200), Valentinolaisia vastaan (Adversus Valentinianos, n. 206) sekä viisi kirjaa Markionin oppien kirjaamiseksi ja kumoamiseksi (n. 207–208).
Tertullianuksen mukaan kaikki harhaopit olivat peräisin kreikkalaisesta filosofiasta. Hän syytti gnostilaisia mm. marttyyriuden välttelystä.
Hippolytos
Kaikista Hippolytoksen mainitsemista ryhmistä 33 luetaan nykyään gnostilaisiksi. Niihin kuuluvat "ulkomaalaiset" ja "setiläiset". Sen lisäksi Hippolytos mainitsee yksittäisiä opettajia, kuten Simon Magus, Valentinos, Sekundos, Ptolemaios, Herakleon, Marcus ja Kolorbasos. Hän ei kuitenkaan yleensä liittänyt katkelmia gnostilaisista kirjoituksista omiinsa, vaan luetteli niistä ainoastaan niiden nimet.
Hippolytos katsoi käsittelemiensä ryhmien joutuneen kreikkalaisen filosofian vaikutuksen alaiseksi omaksi vahingokseen. Hänen mielestään he olivat ymmärtäneet sen perustat väärin, joutuneet toivottoman hämmennyksiin ja päätyneet epäjohdonmukaisiin ajatusrakennelmiin.
Salisbury (täsmennyssivu)
Salisbury voi tarkoittaa seuraavia:
Gnostilaisuuden lähteet
Epifanios
Epifanios (n. 315–403) kirjoitti harhaoppien vastustamiseksi teoksen Panarion. Hänen kuvauksensa on selvästi velkaa Irenaeukselle. Epifanioksen kuvauksessa gnostilaisten ominaispiirteenä oli seksuaalinen vapaamielisyys tai jopa säädyttömyys.
Kelsos
Kelsos (100-luvun loppupuoli) oli kreikkalainen filosofi ja kristinuskon vastustaja. Hän kirjoitti kristinuskoa vastaan teoksen Todellinen oppi. Kelsoksen mielipiteet tunnetaan vain Origeneen häntä vastaan suunnatusta teoksesta Contra Celsum ("Kelsosta vastaan").
Kelsoksen kuvaus antaa hyvän kuvan varhaiskristillisyyden monimuotoisuudesta. Hän ei erotellut "oikeaoppisia" ja "gnostilaisia" kristittyjä toisistaan. Origeneen vastahyökkäys perustui siihen, että tämä katsoi Kelsoksen moitteiden suuntautuvan ennen kaikkea harhaoppista kristinuskoa vastaan. Kelsoksen mukaan kristityt olivat juutalaisen perintönsä hylänneitä "alempiarvoisia juutalaisia". Kelsos kuvaa laajemmin yhden kristillisen ryhmän, jonka Origenes nimeää ofiiteiksi, tapoja. Kelsoksen mukaan dualismi todellisen Jumalan ja demiurgin välillä johtui siitä, että jotkut kristityt pitivät Mooseksen ja Jeesuksen opetusten eroja liian suurina selitettäviksi muuten.
Rautanaamio
thumb|L'Homme au Masque de Fer (Mies rautanaamiossa). Tuntemattoman tekijän painokuva ([[etsaus ja mezzotinto, käsinväritetty) vuodelta 1789. Alkuperäisen työn otsikon (ei näy kuvassa) mukaan kuvassa on Louis de Bourbon, Vermandois’n kreivi, Ludvig XIV:n tunnustamaton poika.]] Rautanaamio eli Rautanaamari ( ’mies rautaisessa naamiossa’, syntymäaika tuntematon, kuoli 19. marraskuuta 1703) oli Ranskan eri vankiloissa Ludvig XIV:n valtakaudella pidetty vanki, jonka henkilöllisyys on sitovasti ratkaisematta. Rautanaamion arvoitusta ovat käsitelleet useat kirjailijat ja tutkijat. Aiheesta on tehty useita elokuvia.
Rautanaamio teljettiin aluksi Pignerolen linnoitukseen. Tuolloin hänestä käytettiin nimeä Eustache Dauger. Bastiljiin hänet siirrettiin vuonna 1698. Naamioidun vangin arvoitus kiehtoi kirjailijoita ja oppineita. Alexandre Dumas vanhempi on tunnetuimpia Rautanaamiota käsitelleitä kirjailijoita. Hän kirjoitti aiheesta romaanissa Bragelonnen varakreivi eli muskettisoturien viimeiset urotyöt. Rautanaamion on epäilty olleen esimerkiksi Ludvig XIV:n tuntematon kaksoisveli, jolloin syy vangitsemiseen olisi ollut yksiselitteisen kruununperimyksen turvaaminen.
Simon Singh tarkastelee Rautanaamion arvoitusta kryptografian näkökulmasta. Vuonna 1890 löydettiin Ludvig XIV:n hallinnon salakirjoitettuja kirjeitä, joiden koodin - "Suuren salakirjoituksen" - Ranskan armeijan salakirjoitusasiantuntija Étienne Bazeries kykeni selvittämään. Eräs kirjeistä oli Ludvig XIV:n sotaministerin François Michel Louvois'n selonteko kenraali Vivien de Boulonden rikoksista Cuneon taistelussa yhdeksänvuotisen sodan aikana ja hänen vangitsemisestaan Pignerolen linnoitukseen. Eräs kirjeen yksityiskohta käsittelee vangin kasvojen peittämistä ulkoilun aikana rautaisella naamiolla.
Kliininen psykologia
Kliininen psykologia on mielenterveyden tutkimiseen ja hoitoon erikoistunut psykologian osa-alue. Oireiden määrittelyn lisäksi hyvin tärkeää on selvittää myös sitä, millaisia hoitomuotoja on olemassa ja mitkä soveltuvat parhaiten mihinkin ongelmaan. Kliiniset psykologit työskentelevät muun muassa mielenterveystoimistoissa, psykiatrisissa sairaaloissa, koulussa ja työelämän parissa. Kliininen psykologia on lähellä psykiatriaa.
Kliininen psykologia, kuten terveydenhuolto yleensä, voidaan jakaa ehkäisevään, parantavaan ja ylläpitävään apuun (ks. tarkemmin interventio). Ehkäisevään apuun kuuluu mm. tiedotus ja valistus, työnohjaus ja erilaiset kasvatus- ja terveysneuvonnat. Se alkaa jo neuvolassa ja jatkuu läpi elämän. Ehkäisevällä avulla ihmisestä yritetään saada mahdollisimman tasapainoinen. Parantava työ tapahtuu mielisairaaloiden muassa kriisipalveluiden ja avopalvelujen kautta, jotka ovatkin yleistyneet viime vuosina.
Suomessa psykologit voivat erikoistua kliinisessä psykologiassa psykoterapiaan. Tämä on yksi tapa hankkia psykoterapeutin pätevyys.
KF Egnatia
Klubi i Futbollit Egnatia Rrogozhinë on jalkapalloseura Rrogozhinën kaupungista Tiranan maakunnasta Keski-Albaniasta. Seura pelaa kaudella 2021–22 maansa korkeimmalla sarjatasolla Kategoria superioressa. Seura perustettiin 15. syyskuuta 1964. Se nousi maansa pääsarjaan vuonna 2021, ensimmäisen kerran se pelasi pääsarjassa kaudella 2004–05.
Filmihullu
Filmihullu on suomalainen elokuvalehti. Se perustettiin 1968 päätoimittajanaan Eero Tuomikoski. Vuosina 1971–2014 päätoimittajana toimi Peter von Bagh. Hänen kuolemansa jälkeen määräaikaisena päätoimittajana toimi elokuvatutkija Sakari Toiviainen, joka on ainoana henkilönä toiminut lehden toimituskunnassa sen perustamisesta lähtien. Vuoden 2015 alusta päätoimittajaksi siirtyi Lauri Timonen, joka on toiminut toistakymmentä vuotta lehden toimitussihteerinä. Lehteen ovat vuosien saatossa kirjoittaneet useat tunnetut henkilöt. Filmihullu ilmestyy nykyisin kuusi kertaa vuodessa.
The Music
Teini-ikäisten koulukaverusten Leedsissä vuonna 1999 perustama yhtye kiinnitti levy-yhtiöiden huomion demollaan Take the Long Road and Walk It. Hut Records julkaisi yhtyeen ensimmäisen EP:n You Might as Well Try to Fuck Me keväällä 2001. Ensimmäinen albumi The Music seurasi vuonna 2002 ja nousi Britannian albumilistalla neljänneksi. Yhtye kävi Yhdysvaltain-kiertueella Coldplayn kanssa, ja syksyllä 2004 ilmestyi toinen albumi Welcome to the North. Sen jälkeen seurasi tauko laulaja Robert Harveyn hoitaessa alkoholiongelmaansa, mutta vuonna 2008 yhtye julkaisi vielä kolmannen albumin Strength in Numbersin.
Kutsuntapiiri
Kutsuntapiiri oli Suomessa käytössä ollut maantieteellinen alue asevelvollisten miesten kutsuntojen järjestämistä varten. Itsenäisessä Suomessa asevelvollisuuslaki määräsi, että isänmaan puolustamiseksi jokainen mies oli asevelvollinen. Armeijan ja laivaston vakinaisen henkilökunnan avuksi kutsuttiin vuosittain yksi väestön miespuolisten jäsenten ikäluokka eli ne miehet, jotka kutsuntavuonna täyttivät 20 vuotta. Kutsuntapiirit olivat käytössä 1901–1905 ja 1919–1932, jonka jälkeen niiden tilalle muodostettiin sotilaspiirit. Vuoden 1878 asevelvollisuuslain aikana käytössä olivat kutsunta-alueet.
Kutsuntapiirit 1901–1905
Vuonna 1901 annettu Suomen suuriruhtinaanmaan asevelvollisuuslaki määräsi Suomen miespuolisen väestön asevelvolliseksi. Palvelukseen kutsuttiin vain osa miehistä ja heidät määrättiin arvalla, joka täytyi ottaa vain kerran elinaikana. Arvanottoon kutsuttiin vuosittain yksi ikäluokka eli ne miehet, jotka vuoden alussa olivat 21-vuotiaita. Asevelvollisuuslain mukaan jokaisessa Suomen läänissä tuli olla yksi tai kaksi kutsuntapiiriä. Läänin kuvernöörin asiana oli laatia ehdotus läänin kutsuntapiirien lukumäärästä ja niiden alueesta. Kuvernöörien ehdotukset vahvisti keisarillisen Suomen senaatti sovittuaan asiasta sotaministerin kanssa. Asevelvollisuuslaki annettiin 12. heinäkuuta 1901 ja julistus maan jakamisesta kutsuntapiireihin julkaistiin 24. heinäkuuta 1902.
Läänit oli jaettu kutsuntapiireihin seuraavasti:
Kutsuntapiiriä pienempi alue asevelvollisuusasioissa oli kutsunta-alue. Yhteen kutsunta-alueeseen sai kuulua yksi tai useampi maalaiskunta tai kaupunkikunta, mutta kutsunta-alueella ei saanut olla vähempää kuin 5 000 asukasta eikä enempää kuin 50 000 asukasta. Ehdotuksen läänin jakamisesta kutsunta-alueisiin teki kuvernööri, joka sitten lähetti ehdotuksensa senaatin tutkittavaksi ja vahvistettavaksi. Muodostetuista alueista annettiin tieto sotaministerille. Samoin toimittiin, jos kutsunta-alueita muutettiin. Lisäksi kuvernöörin tehtävänä oli määrätä jokaiseen kutsunta-alueeseen kokouspaikka arvanoton ja katsastuksen toimittamista varten.
Jokaisessa läänissä oli asevelvollisuusasioita hoitava läänintoimisto. Sen puheenjohtajana toimi kuvernööri ja jäseninä yksi sotilaspäällikkökunnan määräämä esiupseeri, lääninsihteeri, kaksi kuvernöörin määräämää kunnallishallituksen esimiestä läänistä sekä läänintoimiston sihteeri.
Vuoden 1901 asevelvollisuuslaki lakkautettiin 29. maaliskuuta 1905 annetulla julistuskirjalla ja asevelvollisuus tuli uudelleen käyttöön vasta itsenäisessä Suomessa.
Kutsuntapiirit 1919–1932
Vuosina 1919–1923 voimassa ollut Suomen valtakunnan väliaikainen asevelvollisuuslaki sääti, että läänit jaettiin kahdeksi tai useammaksi kutsuntapiiriksi ja kutsuntapiirit jaettiin kutsunta-alueisiin. Kussakin kutsuntapiirissä oli asevelvollisuusasioita käsittelevä kutsuntatoimisto, jonka puheenjohtajana toimi upseerin arvon omaava piiripäällikkö ja sihteerinä oikeustieteellisen tutkinnon suorittanut mies. Kutsuntatilaisuuksissa kutsuntatoimistossa oli mukana yksi jäsen jokaisesta alueen kunnasta, jolloin siitä muodostui lisätty kutsuntatoimisto. Jäsenellä oli äänivalta vain omaa kuntaansa koskevissa asioissa. Jäsenen valitsi kaupungissa maistraatti ja maalaiskunnassa kunnallislautakunta. Jokaisesta kunnasta valittiin lisäksi kaksi luottamusmiestä kutsuntatilaisuuteen antamaan tietoja. Luottamusmies toimi myös jäsenen sijaisena, jos jäsenelle tuli este olla paikalla.
Vuoden 1922 asevelvollisuuslaki tuli voimaan 1. huhtikuuta 1923. Sen mukaan maa jaettiin tarpeelliseen määrään kutsuntapiirejä, ne jaettiin kutsunta-alueisiin ja kutsunta-alueet tarkastusalueisiin. Säännökset kutsuntapiirin muodostamisesta pysyivät samoina kuin väliaikaisessa asevelvollisuuslaissa. Kutsuntatoimiston tehtäviksi määrättiin kutsuntaluettelon tekeminen, asevelvollisten kutsuminen määrätyiksi päiviksi tarkastettaviksi kutsunta-alueiden kokouspaikkoihin, lykkäys- ja helpotushakemusten vastaanotto, asevelvollisten neuvonta, muiden asevelvollisuuden toimeenpanoon liittyvien kysymysten käsittely ja asevelvollisten valvonta. Lisätyn kutsuntatoimiston tehtäviä olivat kutsuntaluettelon tarkastaminen ja hyväksyminen, lykkäys- ja helpotuskysymysten ratkaisu silloin kun niitä jouduttiin tutkimaan kutsuntatilaisuudessa sekä kutsuttujen henkilöiden sotapalvelukseen kelpaamisesta päättäminen.
Suomi oli jaettu 1. heinäkuuta 1923 – 12. joulukuuta 1932 kutsuntapiireihin seuraavasti:
Javier Bulfoni
Javier Bulfoni (s. 26. syyskuuta 1976 Buenos Aires) on argentiinalainen koripalloilija. Hänen nykyinen seuransa on Bàsquet Manresa, joka pelaa Espanjan koripallon pääsarjassa. Bulfoni on edustanut urallaan myös La Plataa, CB Incaa, CB Algecirasta ja Baloncesto Leónia.
Gellert Grindelwald
Gellert Grindelwald (1883 – maaliskuu 1998) on J. K. Rowlingin Harry Potter -kirjasarjan henkilö. Gellert Grindewald oli Albus Dumbledoren lapsuuden ystävä ja entinen kumppani, sekä entinen pimeyden velho, joka on kuollessaan suunnilleen Dumbledoren ikäinen. Grindelwald oli tunnetusti maailman toiseksi mahtavin pimeyden velho heti lordi Voldemortin jälkeen. Grindelwald kuvattiin nuorena komeannäköiseksi mieheksi, jolla oli kullanruskeat hiukset. Myöhemmin vanhempana Grindelwaldin hiukset olivat valkoiset ja hänen vasen silmänsä oli mustan ja oikea silmänsä valkoinen ja hänellä oli tuuheat viikset. Elämänsä lopussa Grindelwald kuvataan lähes hampaattomana kalpeana luurankomaisena miehenä, jonka silmät roikkuivat. Grindelwald mainitaan jo sarjan ensimmäisessä kirjassa (Harry Potter ja viisasten kivi) Dumbledoresta kertovassa suklaasammakkokortissa, jossa mainitaan Albus Dumbledoren ja Gellert Grindelwaldin kaksintaistelu vuonna 1945. Grindelwald mainitaan uudestaan sarjan seitsemännessä kirjassa (Harry Potter ja kuoleman varjelukset) ja Ihmeotukset-elokuvasarjassa hänellä on isompi rooli.
Varhainen elämä
Grindelwald syntyi vuoden 1883 tienoilla. Hän opiskeli Durmstrangin velhokoulussa ja alkoi kokeilla pimeyden voimia jo nuorena. Hän oli lahjakas ja teki kouluaikoinaan lähes kuolettavia kokeiluja muihin koululaisiin. Grindelwald pystyi loitsimaan niin voimakkaan harhautus-loitsun, että se teki hänet kokonaan näkymättömäksi. Grindelwald erotettiin hänen kuudentena opiskeluvuonna, kun hänen kieroutuneita pimeyden voimien kokeilujaan ei voitu enää katsoa sormien läpi.
Erotetuksi tulemisensa jälkeen Grindelwald matkusti kesäksi Godrickin notkoon isotätinsä Bathilda Bagshotin luokse kyläilemään. Hän solmi Notkossa läheisen ystävyyssuhteen nuoren Albus Dumbledoren kanssa, He aikoivat etsiä Kuoleman varjeluksia, jotta velhot voisivat hallita maailmaa ja paljastaa itsensä jästeille. Kumpikin tosin halusi kuoleman varjelukset hieman eri syistä; Albuksen hartain toive oli saada käsiinsä Elpymyskivi, nähdäkseen sukunsa taas ja saadakseen pyytää anteeksi. Gellert taas halusi voimakkaimmin Seljasauvan, Elpymiskivi tarkoitti hänelle pääasiassa manaliusarmeijaa.
Grindelwald omaksui Dumbledoren lausahduksen "yhteiseksi hyväksi" oikeutukseksi teoilleen. Grindelwald oli loistava manipuloimaan ihmisiä. Jotain kertoo se, että hänen onnistui vietellä Albus Dumbledore, joka jo tuolloin oli äärimmäisen loistava ja nerokas velho, auttamaan häntä suunnitelmissaan, käyttämällä Dumbledoren kokemaa vetovoimaa hyväkseen. Grindelwald oli myös todella kyvykäs okklumoija. Hän pystyi peittämään todelliset ajatuksensa Albus Dumbledorelta. Varautuakseen siihen, että jompikumpi heistä muuttaisi mielensä, he solmivat verivalan, joka estäisi heitä satuttamasta toisiaan.
Grindelwaldin ja Dumbledoren välirikko
Grindelwaldin ja Dumbledoren ystävyys ja heidän romanttiset tunteensa toisiaan kohtaan kariutuivat karkeasti Albuksen veljen Aberforthin suututtua Albukselle heidän suunnitelmistaan, josta seurasi kaikkien kolmen välinen taistelu Grindelwaldin langetettua kidutuskirouksen Aberforthiin. Tämän taistelun seurauksena Dumbledoren veljesten nuorin sisko Ariana kuoli häneen osuneeseen kiroukseen. Grindelwald pakeni nopeasti pois Englannista, sillä hän ei halunnut joutua edesvastuuseen ja saada jatkoa ennestäänkin pitkälle rikoslistalleen.
Grindelwald myöhemmin jäljitti ja varasti Seljasauvan sauvantekijä Mykew Gregorovitchilta ja rakensi itselleen armeijan. Grindelwaldin tiedetään olleen ensimmäinen pimeyden velho, joka loi kokonaisen manaliusarmeijan. Grindelwald kauhistutti Eurooppaa hirmuteoillaan, murhaamalla niin velhoja kuin jästejäkin. Hän ei koskaan ulottanut hirmuretkiään Britanniaan saakka, koska luultavasti pelkäsi entistä parasta ystäväänsä. Hän "oikeutti" rikoksensa Albuksen kehittämällä "Yhteiseksi hyväksi" -iskulauseella, jonka mukaan velhot ottaisivat ylivallan jästien omaksi parhaakseen. Grindelwaldin ollessa Yhdysvalloissa hänet melkein vangittiin, mutta hän pääsi pakenemaan, mistä Yhdysvaltain taikakongressin johtaja Seraphina Picquery syytti alaistaan Heinrich Eberstadtia sanomalla hänen antaneen Grindelwaldin livetä hänen sormiensa välistä.
Grindelwaldin nousu ja tuho
Vuonna 1928 Grindelwald naamioitui henkilöksi nimeltä Percival Vaka ja soluttautui Yhdysvaltain taikakongressiin, mutta Lisko Scamander ja entinen aurori Tina Goldstein onnistuivat paljastamaan hänet ja Grindelwald pidätettiin. Muutaman kuukauden päästä Grindelwald pakeni ja lisää kannattajia paljastamalla näille tulevaisuuden kuvajaisia siitä kuinka jästit tulisivat aloittamaan toisen maailmansodan. Hän perusti tukikohdakseen linnan nimeltä Nurmengard, jonka vankiloihin hän vangitsi vastustajiaan. Vuonna 1932 Saksan korruptoitunut taikaministeri ja Kansainvälisen velholiiton johtaja Anton Vogel vapautti Grindelwaldin syytteistä ja yritti edesauttaa Grindelwaldia tulemaan vilpillisillä vaaleilla uudeksi velholiiton johtajaksi. Lisko Scamander ja Grindelwaldia vastaan kääntynyt Valio Barebone (syntymänimeltään Aurelius Dumbledore) kuitenkin paljastivat vaalivilpin ja onnistuivat viivyttämään Grindelwaldin valtaannousua. Kun Grindelwald yritti rangaista Valiota petoksesta tappamalla hänet, Albus ja Aberforth (joka oli Valion biologinen isä) puolustivat häntä. Koska Albus vain puolustautui eikä hyökännyt Grindelwaldia vastaan, verivala rikkoutui. Lopulta vuonna 1945, jona toinen maailmansota päättyi, käytiin kaikkien aikojen kaksintaistelu 63-vuotiaan Dumbledoren ja Grindelwaldin kesken. Dumbledore kukisti Grindelwaldin, otti tältä Seljasauvan, ja lukitsi hänet loppuelämäkseen Nurmengardiin sen ainoaksi vangiksi.
53 vuotta myöhemmin Lordi Voldemort tappoi Grindelwaldin selliinsä vuonna 1998 sen jälkeen, kun tämä ei suostunut antamaan hänelle informaatiota Seljasauvan omistajasta. Dumbledoren ollessa Harryn mielessä hän kertoi Harrylle uskoneensa, että Grindelwald oli viimeisinä vuosinaan alkanut katua tekojaan ja halusi hyvittää ne olemalla kertomatta Voldemortille Seljasauvan olinpaikkaa. Grindelwald oli kuollessaan noin 115 vuoden ikäinen. Ei ole tiedossa, jäikö Nurmengard Grindewaldin kuoltua tämän hautakammioksi.
The Magician’s Birthday
The Magician's Birthday on brittiläisen rockyhtye Uriah Heepin viides albumi, joka julkaistiin marraskuussa 1972 yhtyeen ollessa suosionsa huipulla. Yhtyeen levytystahti oli tällöin huima; The Magician's Birthday oli jo toinen levy saman vuoden aikana, aikaisemmin oli ilmestynyt Demons and Wizards, ja myös edellisvuonna oli julkaistu kaksi studioalbumia. Demons and Wizardsin tavoin myös The Magician's Birthdayn usean kappaleen sanoitukset käsittelevät mystiikkaa ja fantasiaa.
Gellert Grindelwald
Harry Potterissa
Grindelwald nähdään elokuvassa Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 1 muutaman kerran. Ensin hänet nähdään, kun peloissaan oleva Mykew Gregorovitch kertoo Voldemortille ja muistelee kuinka Grindelwald varasti häneltä seljasauvan. Seuraavaksi Grindelwald nähdään, kun Voldemort vaatii häntä kertomaan, että missä seljasauva on, jolloin Grindewald kertoo, että se haudattiin Dumbledoren kanssa. Elokuvassa nuorta Grindewaldia näyttelee Jamie Campbell Bower ja vanhaa Michael Byrne.
Ihmeotuksissa
Grindelwald on keskeisessä roolissa Ihmeotukset-elokuvasarjan kahdessa ensimmäisessä osassa, Ihmeotukset ja niiden olinpaikat ja Grindelwaldin rikokset, jossa hahmoa esittää Johnny Depp. Depp on kahden ensimmäisen osan jälkeen jättänyt roolin Warner Brosin pyynnöstä häneen kohdistuvista pahoinpitelysyytteiden vuoksi. Sarjan kolmannesta osasta, Dumbledoren salaisuudet, alkaen hahmoa näyttelee Mads Mikkelsen. Grindelwaldin rikoksissa nuoren Grindewaldin roolissa nähdään Harry Potter -elokuvissakin samaa roolia näytellyt Jamie Campbell Bower.
The Magician’s Birthday
Yleistä
Alun perin The Magician's Birthdaysta oli tarkoitus tulla Ken Hensleyn mukaan konseptialbumi ja albumin yli kymmenminuuttisen nimikappaleen, ”The Magician's Birthdayn”, piti olla konseptin ydin. Tätä mahdollisuutta ei yhtyeelle kuitenkaan annettu. Albumi jouduttiin myös työstämään kiireessä kansikuvaa myöten. Kannen työsti Roger Dean, ja se kuvastaa albumin nimikappaleen tapahtumia; hyvän ja pahan taistelua.
Kuten yhtyeen kolmella edellisellä albumilla, myös tällä Ken Hensley on johtava säveltäjä; levyn kahdeksasta kappaleesta viisi on hänen omaa käsialaa. Avausraita ”Sunrise” lukeutuu yhtyeen klassikoihin. Euroopassa albumin singlejulkaisu oli kappale ”Spider Woman”, joka nousi Saksan liittotasavallassa listan sijalle 13. ”Sweet Lorraine” julkaistiin singlenä muutamissa Euroopan maissa ja Yhdysvalloissa, jossa se oli korkeimmillaan listan sijalla 91. Myös ”Blind Eye” (USA 97.) julkaistiin Yhdysvalloissa singlenä.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Singlet
Tämän lisäksi kappale "Sunrise" julkaistiin singlenä Japanissa, "Sweet Lorraine" Yhdysvalloissa ja "Blind Eye" Yhdysvalloissa.
Matti Makkonen (insinööri)
Matti Antero Makkonen (16. huhtikuuta 1952 Suomussalmi – 26. kesäkuuta 2015 Seinäjoki ) oli suomalainen diplomi-insinööri ja matkapuhelinalan uranuurtaja. Hän toimi muun muassa Nokia Networksissa ja Telessä yksikön johtajana sekä Finnet Oy:n toimitusjohtajana. Makkosta pidetään tekstiviestin ja suurelta osin myös koko PTL-Tele-Soneran matkaviestintä-rahasammon isänä.
Matti Makkonen sai 2008 The Economist-lehden palkinnon (The Economist’s Computing & Telecommunication Award).
Keväällä 2015 Kansainvälinen televiestintäliitto (ITU) palkitsi Makkosen hänen työstään toimialan hyväksi.
Ura
Marraskuun alusta 2000 Makkonen astui Nokia Networksin Professional Services -yksikön johtajaksi. Finnet Oy toimitusjohtaja hänestä tuli 1. helmikuuta 2003, ja hän oli tehtävässä 31. elokuuta 2005 asti.
Alkuvuonna 2006 Makkonen toimi Tieto-X:n ja Mainostoimisto Evian hallituksen jäsenenä ja konsulttina.
Makkonen toimi ICT-yhtiö Anvia Oyj:n toimitusjohtajana elokuusta 2010 kevääseen 2013, jolloin hän jäi vakavan sairauden takia sairauslomalle ja myöhemmin eläkkeelle.
Makkonen kuoli vakavaan sairauteen 26. kesäkuuta 2015 Seinäjoella.
Salisbury (albumi)
Salisbury on brittiläisen rockyhtye Uriah Heepin toinen albumi, joka julkaistiin vuoden 1971 helmikuussa. Albumin kappaleista hitiksi Euroopassa nousi ”Lady in Black”.
Albumin materiaali on melko laaja-alaista. Esimerkiksi kappaleet ”Bird of Prey” ja ”High Priestess” edustavat raskasta musiikkia, kun taas ”The Park” ja ”Lady in Black” ovat rauhallisempia kappaleita.
Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa erilaisella kannella kuin Euroopassa.
Tuotanto
Yhtyeen edellinen rumpali Nigel ”Ollie” Olsson jätti yhtyeen ja hänen tilalleen tuli muun muassa Bakerloossa soittanut Keith Baker. Kuten edeltäjänsä Very ’eavy... very ’umble, myös Salisburyn tuotti Gerry Bron. Albumin materiaalista yhtye teki ensimmäisenä kappaleen ”Bird of Prey”. Se toimi mm. keikkojen aloituskappaleena. Mick Box on kertonut, että Salisbury kirjoitettiin suurimmaksi osaksi eräässä pubissa Chiswickissa. Yhtye aloitti albumin nauhoitukset lokakuussa 1970 ja päätti ne saman vuoden marraskuussa, joskin aloituskappale ”Bird of Prey” nauhoitettiin jo kesällä 1970.
Kosketinsoittaja-kitaristi Ken Hensley, joka ei ollut ehtinyt säveltää ainoatakaan kappaletta yhtyeen debyyttialbumille Very ’eavy... very ’umblelle, otti suurimman vastuun sävellystyöstä. Hensleyn hallitsema sävellysjako jatkui vuoden 1980 Conquest-albumiin asti. Albumin kuudesta kappaleesta kolme oli yksinomaan hänen kynästään, ja lisäksi hän sävelsi kappaleet ”Time to Live” ja ”Salisbury” kitaristi Mick Boxin ja solisti David Byronin kanssa. Levyn valmistuttua Uriah Heep teki ensimmäisen Yhdysvaltojen kiertueensa.