cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thylacosmilus
Piirteet
180px|thumb|vasen|Piirros Thylacosmiluksen päästä Noin 3 miljoonaa vuotta sitten elänyt Thylacosmilus atrox kehittyi ehkä hyvin samantapaisesta Argentiinan Chapadmalalan-kaudella 4–3,5 miljoonaa vuotta sitten eläneestä Hyaenodonops chapalmalensis -pussikissasta. Sen elinympäristö oli Etelä-Amerikan pampat. Thylacosmilus oli noin 1,5 metriä pitkä ja painoi noin 100 kiloa. Lajilla oli lyhyet jalat, ja se lienee pyydystänyt väijyksistä. Sen huomattavampia piirteitä ovat sen sapellihampaat, jotka olivat noin 15 sentin mittaiset. Thylacosmiluksella oli vahvat niska ja leukalihakset jotka auttoivat sapellihampaiden käytössä, tosin mittauksissa Thylacosmiluksella on todettu olleen verrattain vähäinen puruvoima leuoissaan. Hampaat kasvoivat koko sen elinajan, toisin kuin sapellihammaskissoilla. Thylacosmilus metsästi luultavasti Etelä-Amerikan megafaunaan kuuluvia lajeja, kuten esimerkiksi Marauchenioita. Thylacosmilus hävisi, kun merestä kohoava Panamankannas yhdisti Amerikat, ja korvautui Smilodonilla ja muilla voimakkailla, kehittyneemmillä sapelihammakissoilla suuressa Amerikan eläimistövaelluksessa.
Jäännökset
Thylacosmiluksen fossiileja on löytynyt Etelä-Amerikasta Argentinasta. Lajin löysi ja määritteli Elmer Riggs vuonna 1934.
Herman Melville
Herman Melville (1. elokuuta 1819 New York, New York – 28. syyskuuta 1891 New York, New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Melville toimi nuoruudessaan merimiehenä. Hän saavutti kirjallisen uransa alkupuolella menestystä merta käsitelleillä seikkailukertomuksillaan, mutta myöhemmin hänen suosionsa hiipui ja kuollessaan hänet oli melkein unohdettu. Myöhemmin Melville on tunnustettu yhdeksi amerikkalaisen kirjallisuuden keskeisistä klassikoista. Hänen tunnetuin teoksensa on valaanpyytäjistä kertova Moby Dick.
Nuoruus ja merimatka
thumb|left|Melvillen kanssa Acushnet-alukselta [[Nuku Hivalla karannut Richard Tobias Greene.]] Herman Melville syntyi New Yorkissa vuonna 1819. Hän oli kolmas Allan ja Maria Gansevoort Melvillin (Maria lisäsi myöhemmin miehensä kuoleman jälkeen ylimääräisen e-kirjaimen sukunimeen) kahdeksasta lapsesta. Hermanin molemmat isoisät olivat osallistuneet Yhdysvaltain vapaussotaan. Allan Melvill oli Hermanin syntymän aikaan menestyvä ylellisyystuotteiden, kuten silkin ja kölninveden, maahantuoja. Perhe elikin suhteellisen hyvissä oloissa. Yritys kaatui kuitenkin vuonna 1830, ja perhe muutti Albanyyn Maria Melvillin sukulaisten luokse. Allan Melvill yritti perustaa uutta yritystä siellä, mutta hän kuoli keuhkokuumeeseen vuonna 1832.
Isänsä kuoleman jälkeen Herman Melville kävi väliaikaisesti eri kouluja teki monia eri palkkatöitä. Hänen mahdollisuuksiansa työllistyä heikensi myös vuoden 1837 talouslama. Monet Melvillen varhaisista yhteiskunnasta vieraantuneista kertojista ovatkin peräisin tämän ajanjakson turhautumisesta. Taloudelliset vaikeudet ja vaellushalu ajoivat Melvillen lopulta merille. Hän lähti 4. kesäkuuta 1839 hyttipoikana kauppalaiva St. Lawrencelle ja vietti neljä kuukautta ulkomailla. Mukana oli myös pysähdys Liverpoolissa, mistä hän sai inspiraationsa romaanin Redburn – ensimmäinen merimatka englantilaisen kaupunkiköyhyyden kuvauksiinsa.
Palattuaan Yhdysvaltoihin Melville teki jälleen tilapäisiä töitä. Hän päätyi jälleen merille, kun hän lähti valaanpyyntialus Acushnetin mukana Tyynellemerelle 3. tammikuuta 1841. Melville jätti 9. heinäkuuta 1842 yhdessä Richard Tobias Greenen kanssa aluksen Nuku Hivalla Marquesassaarilla ja karkasi saaren sisäosiin. Paikalliset naapuriheimoja kohtaan aggressiiviset ja jopa kannibalismia harjoittaneet taipiit nappasivat Melvillen ja Greenen. Tärkein lähde Melvillen Nuku Hivan -ajasta on hänen seikkailullinen matkakirjansa Taipii – kappale polynesialaisten elämää, jonka perusteella hän oli saarella sekä vankina että vieraana. Melville asui taipiiden luona neljä viikkoa ja listautui sen jälkeen australialaiselle valaanpyyntialukselle Lucy-Ann. Hän kieltäytyi aluksella työnteosta, ja hänet vangittiin Tahitilla. Sieltä hän pääsi Havaijille, missä hänestä tuli Yhdysvaltain laivaston USS United Statesin miehistönjäsen. Elokuussa 1843 alkanut kotimatka Havaijilta päättyi Bostoniin 14 kuukautta myöhemmin.
Ura kirjailijana
thumb|Herman Melville vuonna 1885. Melvillestä tuli paikallinen kuuluisuus Lansingburghissa hänen Tyynenmeren tarinoidensa ansiosta. Ystävät ja perheenjäsenet innostivat häntä kirjoittamaan seikkailuistaan, ja hänen ensimmäinen teoksensa Taipii – kappale polynesialaisten elämää julkaistiin 1846. Kirjasta tuli suosittu, vaikka yhdysvaltalainen Harper and Brothers ei suostunutkaan julkaisemaan sitä. Kirja julkaistiin Lontoossa, ja sitä myytiin noin 6 000 kappaletta myös Yhdysvalloissa. Kirjaa myös pääasiassa kehuttiin, vaikka esimerkiksi Britanniassa sen todenmukaisuutta epäiltiin ja Yhdysvalloissa vastustettiin sen esittämää kritiikkiä lähetystyöntekijöitä kohtaan. Vuonna 1847 Melville avioitui Elizabeth Shaw’n kanssa. He saivat neljä lasta, kaksi poikaa ja kaksi tytärtä.
Melville vastasi hänen kahden ensimmäisen romaanin totuudenmukaisuuden epäilijöille julkaisemalla vuonna 1849 hyvin allegorisen rakkaustarinan Mardi. Se sai heikon vastaanoton, mutta samana vuonna ilmestynyt Redburn – ensimmäinen merimatka puolestaan vastaanotettiin lämpimästi. Sen ansiosta Melville pystyi julkaisemaan seuraavana vuonna teoksen Valkotakki, eli, Maailma sotalaivassa.
Melville tapasi Pittsfieldissä kesällä 1850 Nathaniel Hawthornen, jonka kanssa ystävystyi. Kirjailijat viettivät paljon aikaa keskustellen intellektuelleista ja filosofisista asioista. Hawthorne myös vaikutti Melvillen seuraavan romaanin Moby Dick sisältöön, sillä hän kannusti Melvilleä tekemään allegorisen tarinan suoran valaanpyyntikertomuksen sijaan. Vaikka kirja on nykyään todella tunnettu, omana aikanaan se oli paha pettymys. Sitä myytiin koko Melvillen elinaikana vain 3 000 kappaletta. Hänen seuraava romaaninsa Pierre oli vieläkin suurempi pettymys.
thumb|left|Melvillen kuolinilmoitus, jossa Moby Dick on kirjoitettu Mobie Dick. Pierren julkaisun jälkeen Melville yritti saada töitä konsulaattina. Hän julkaisi vuosina 1853–1856 neljätoista novellia ja pientä kirjoitelmaa sanomalehdissä. Melvillen taloudellinen tilanne heikkeni, eikä hänen ensimmäisiä runojaan suostuttu julkaisemaan. Hän joutui myymään talonsakin, mutta sai lopulta 1866 töitä tullitarkastajana. Hän jatkoi kuitenkin kirjoittamista, ja joitain hänen runojaan julkaistiinkin. Melville jäi eläkkeelle 1889 ja kuoli 1891. Kirjallisuuspiirit olivat tuolloin käytännössä unohtaneet hänen uransa, ja The New York Timesin kuolinilmoituksessa Moby Dick oli kirjoitettu väärin.
Tyyli
Vuosikymmeniä Melvillen kuoleman jälkeen hänen monitasoinen ja syvällinen pääteoksensa Moby Dick löydettiin ja myöhemmin se on tunnustettu yhdeksi amerikkalaisen kirjallisuuden tärkeimmistä romaaneista. Moby Dickin aiheena on pakkomielteisen valaanpyytäjän Ahabin kostoretki myyttistä valkoista valasta vastaan. Romaania voidaan lukea kuin meriseikkailukertomusta, mutta se sisältää lisäksi rikkaita kielikuvia, yleisempiä allegorioita mm. ihmisen toivottomasta kamppailusta luonnonvoimia vastaan, kuin myös kirjallisen modernismin enteitä. Melvillen tärkeimpiin kirjallisiin innoittajiin kuului hänen läheinen ystävänsä Nathaniel Hawthorne, jolle Moby Dick on omistettu.
Suomennettuja teoksia
thumb|[[Moby Dickin ensimmäisen Yhdysvaltain-painoksen nimikesivu.]]
SKF
thumb|SKF:n pääkonttori Göteborgissa. AB SKF (alun perin Svenska Kullagerfabriken AB) on vuonna 1907 perustettu ruotsalainen teollisuusyritys. Sen kotipaikka on Göteborgissa. SKF on laakereiden, kunnonvalvontatuotteiden ja -ohjelmien, kunnossapidon, avoimen voimansiirron, voitelun ja voitelujärjestelmien, tiivisteiden, mekatroniikan sekä näihin liittyvien palvelujen kansainvälinen toimittaja.
Historia
Yrityksen historia pohjautuu Sven Wingquistin vuonna 1907 Ruotsissa saamaan patenttiin numero 25406, jonka nimi oli ”Monirivinen, itseasennoituva radiaalinen kuulalaakeri”. Patentti myönnettiin 6. kesäkuuta 1907 samanaikaisesti kymmenessä maassa. Uusi kuulalaakerityyppi oli suosittu heti alusta alkaen. Vuonna 1910 yrityksellä oli 325 työntekijää ja toimisto Britanniassa. Valmistus aloitettiin myöhemmin useissa eri maissa.
Vuonna 1912 SKF toimi 32 maassa ja vuonna 1930 valmisti tuotteita jo 12 eri maassa. Suurin tehdas oli Philadelphiassa, Yhdysvalloissa.
Assar Gabrielsson, joka oli SKF:n myyntijohtaja, ja Björn Prytz, SKF:n toimitusjohtaja, perustivat Volvo AB:n vuonna 1926. Aluksi Volvo AB oli SKF:n autoihin keskittynyt alaosasto. Vuoden 1927 alussa SKF rahoitti ensimmäisen tuhannen auton valmistuksen Hisingenissä, Göteborgin lähistöllä. SKF käytti autotuotannossa yhtä rekisteröimäänsä tuotenimeä, ”AB Volvo”, joka on käännös latinankielisestä ilmauksesta ”Minä pyörin”, ja joka luonnollisesti toi mieleen myös kuulalaakerit. SKF omisti Volvon vuoteen 1935 saakka.
1930-luvulla SKF:llä oli tytäryhtiöitä ulkomailla, suurimmat niistä Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Saksassa nimellä VKF (Vereinigte Kugellagerfabriken A.G.). Hugo von Rosen karkotettiin Yhdysvalloista sukulaisensa Eric von Rosenin natsiyhteyksien takia. Jossakin vaiheessa toista maailmansotaa noin 10 prosenttia Natsi-Saksan kuulalaakereista tuli Ruotsin tehtailta ja VKF tuotti niistä noin 40 prosenttia.
1970-luvulla SKF järjesteli toimintojaan merkittävästi uudelleen Euroopassa. SKF aloitti edistyksellisen Production Concept for the 80s -projektin, jonka tarkoituksena oli hoitaa tuotannon yövuorot käytännössä täysin ilman henkilökunnan läsnäoloa. Jotta tuotanto voisi kasvaa ja tuotteiden korkea laatu pystyttäisiin takaamaan, tarvittiin tuotantoon jatkuva ja automaattinen siirtojärjestelmä. Tähän SKF kehitti muovisen Flexlink-kuljetinjärjestelmän. SKF irrotti FlexLinkin omaksi yrityksekseen vuonna 1997.
SKF nykyään
SKF on nykyisin maailman johtava vierintälaakereiden tuottaja. Yrityksellä on noin 40 000 työntekijää. Tuotantoa SKF:llä on 100 tehtaassa 73 maassa. SKF:n liikevaihto vuonna 2017 oli noin 78 miljardia Ruotsin kruunua ja voitto 9,0 miljardia kruunua. SKF Group koostuu tällä hetkellä noin 150 yrityksestä, joihin kuuluu esimerkiksi entinen Chicago Rawhide Yhdysvalloissa. Uusimmista hankinnoista mainittakoon Economos, joka kuului aiemmin itävaltalaiseen Salzer Holding-yritykseen, sekä ABBA, taiwanilainen lineaaritoimilaitteiden toimittaja.
SKF:n merkittävimpiä asiakkaita ovat General Motors, Rolls-Royce ja Pratt & Whitney. SKF:n laakereita käytetään myös Ferrarin kilpa-autoissa, esimerkiksi Formula 1 -autoissa. SKF myös sponsoroi F1-ajoja. Toinen merkittävä SKF:n toiminta-alue on energia-ala, muun muassa sähkön tuotantoon tarkoitetut tuuliturbiinit.
Tuotteet
SKF:n tuotevalikoimaan kuuluvat muun muassa:
SKF ja laatu
SKF:llä on oma Business Excellence -ohjelma, jolla jatkuvasti kehitetään liiketoimintaprosesseja. Ohjelma perustuu hyväksi havaittuihin menetelmiin, kuten TQM ja Lean, Six Sigma ja korkeatasoiseen projektinhallintaan. Monessa mielessä SKF:n laatuohjelma muistuttaa EFQM-menetelmää.
SKF:n toimitusjohtaja, Tom Johnstone, sai Euroopan Six Sigma Leader of the Year -palkinnon 2006. Palkinnon myönsi International Society of Six Sigma Professionals.
Omistus
Wallenberg-säätiö-omistus (FAM, Foundation Asset Management, Knut ja Alice Wallenbergin säätiö) on huomattava.
Ray-Ban
oikea|kehyksetön|250x250px Ray-Ban on Bausch & Lombin vuonna 1937 perustama aurinko- ja silmälasimerkki. Vuonna 1999 Bausch & Lomb myi aurinkolasiliiketoimintansa italialaiselle Luxottica Groupille. Ray-Banit ovat aina olleet hyvin suosittuja julkisuuden henkilöiden keskuudessa.
Historia
Ray-Ban-aurinkolasit suunniteltiin alun perin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille, jotka tarvitsivat tyylikkäät lasit suojaamaan lentäjien silmiä auringolta. Ensimmäiset lentäjämalliset metallisankaiset mutta kevyet Ray-Banit valmistettiin vihreästä heijastuksia vähentävästä materiaalista, ja ne pystyivät suodattamaan pois ultraviolettisäteilyn.
Ray-Banit saivat näkyvyyttä toisessa maailmansodassa kun kenraali MacArthur näyttäytyi ne silmillään lehtikuvissa. Vuonna 1952 Ray-Ban alkoi valmistaa muovikehyksistä Wayfarer-mallia, josta tuli suurta muotia Yhdysvalloissa kaikissa sosiaaliluokissa ja myös naisten keskuudessa. Ray-Baneissa näyttäytyivät tuolloin Audrey Hepburn, Bob Dylan, Andy Warhol, James Dean, Marilyn Monroe, Roy Orbison, John Lennon ja monet muut tähdet.
1970-luvulla Ray-Banien suosio hiipui kilpailijoiden tuotua räväkämpiä malleja markkinoille. 1980-luvulla yhtiö ryhtyi solmimaan menestyksekkäitä sopimuksia lasien näkymisestä televisiossa ja elokuvissa, kuten The Blues Brothers, Tom Cruisen Riskibisnes ja Top Gun, Reservoir Dogs, Miami Vice ja Konnankoukkuja kahdelle. Myös musiikkitähdet kuten Madonna, Michael Jackson, U2 ja Debbie Harry nähtiin Ray-Banit silmillään.
1990-luvulla Ray-Banit menivät taas pois muodista palatakseen vuoden 2007 jälkeen lehtien kansiin, kun klassisista Wayfarereista luotiin uusia, entistä värikkäämpiä malleja. Vuodesta 2008 lähtien Ray-Ban on järjestänyt Ray-Ban Room -näyttelyhuoneita suurilla musiikkifestivaaleilla.
Ominaisuudet
Ray-Baneissa käytetään polarisoituja- tai lasilinssejä ja hiilikuitua, ja niiden UV-suoja on 100-prosenttinen.
Kokemäenjoki
pienoiskuva|Kokemäenjoki virtaa Porin läpi, ja sen leveys on keskustan kohdalla hieman alle 200 metriä. Joen virtaamisnopeus kaupungin alueella on alhainen. Sen [[suisto, jossa joen suuhaarojen eli juopien väliin jäävät Porin luodoiksi nimitetyt suistosaaret, alkaa Porin keskustan tuntumasta.]] Kokemäenjoki on Satakunnan ja Pirkanmaan maakuntien suurin joki, joka on myös Kokemäenjoen vesistön laskujoki. Kokemäenjoki alkaa Sastamalan Liekovedestä, kulkee Huittisten, Kokemäen, Harjavallan, Nakkilan ja Ulvilan kautta, virtaa Porin sivuitse neljänä suuhaarana ja yhtyy Selkämereen Pihlavanlahdella. Joen pituus Liekoveden luusuasta mitattuna on 121 km, mutta sen pääuoman kaukaisimmat alkulähteet ulottuvat Ähtärinjärveen noin 400 km:n päässä.
Pyhä Leo IV
Pyhä Leo IV (790–17. heinäkuuta 855) oli paavina tammikuusta 847 – 17. heinäkuuta 855. Hän oli syntyjään roomalainen. Ennen paaviuttaan hän oli benediktiinimunkkina San Martinon luostarissa Napolissa. Paaviksi hänet valittiin yksimielisesti Sergius II:n seuraajaksi. Leo järjesti kolme synodia, jotka eivät olleet kovin merkittäviä. Englannin kuningas Alfred Suuri vieraili Roomassa vuonna 853. Leo toimi kummina kuninkaan konfirmaatiotilaisuudessa.
Kokemäenjoki
Kokemäenjoen vesistö kattaa Hämeen suuret järvet: Vanajavesi, Pyhäjärvi, Näsijärvi, Roine, Mallasvesi, Längelmävesi, Tarjanne, Keurusselkä, jotka laskevat eri reittejä pitkin Liekoveteen ja edelleen Kokemäenjokeen.
XL Recordings
XL Recordings on brittiläinen itsenäinen levy-yhtiö, jonka Nick Halkes, Tim Palmer ja Richard Russell Beggars Banquet Recordsin kanssa perustivat vuonna 1989. Levy-yhtiö julkaisi tällöin pääasiassa rave- ja dance-musiikkia.
Pyhä Leo IV
Paavina ollessaan Leo joutui korjaamaan vahinkoja, joita Tunisiasta tulleiden saraseenien, aghlabidien, hyökkäykset olivat vuosina 830 ja 846 aiheuttaneet kaupungille ja sen kirkoille, etenkin Vanhalle Pietarinkirkolle ja Paavalinkirkolle. Hän antoi rakennuttaa Vatikaanin kukkulan ympärille muurin tulevia hyökkäyksiä vastaan (mura Leonine). Muureilla ympäröity kukkula sai 1500-luvulta alkaen oman hallintonsa, ja nykyinen Vatikaanivaltio käsittää jotakuinkin tämän alueen, josta käytettiin nimeä Città Leonina. Leo IV kutsui Napolin, Gaetan ja Amalfin meriliittoon saraseeneja vastaan. Yhdistynyt laivasto onnistuikin jo merellä torjumaan saraseenien seuraavan hyökkäyksen vuonna 849 ja aiheutti näille suuria tappioita.
Kokemäenjoki
Maantiede
Kokemäenjoen suiston suuhaaroja kutsutaan paikallisesti juoviksi ja niiden väliin jääviä saaria luodoiksi, kuten Kirjurinluoto, Pormestarinluoto, Hanhiluoto ja Saarenluoto. Ylempänä joen keski- ja yläjuoksulla vastaavia, joesta erkanevia ja siihen jälleen yhtyviä sivu-uomia (maantieteessä putaita), jotka myös voivat olla jäänteitä varhaisemmista suistoista, nimitetään yleensä haaroiksi, kuten Kiettareenhaara, ja niiden väliin jääviä maa-alueita joko luodoiksi, kuten Kiettareenluoto ja Vitikkalanluoto, tai saariksi kuten Kirkkosaari, Raukonsaari tai Naarassari. Meanderointi on Kokemäenjoessa vähäistä, koska uoman kulku yleensä määräytyy vaihtelevien maa- ja kallioperän muotojen mukaan.
XL Recordings
Yhtyeitä
1990-luvun lopulla XL:n musiikkityyli laajeni toisiin genreihin kuten freak-folkiin, vaihtoehtorockiin ja hip hopiin. Levy-yhtiölle levyttäneitä artisteja ovat muun muassa:
Kokemäenjoki
Maantiede
Näin on Kokemäenjoen esihistoriassakin käynyt kolme kertaa. Kokemäenjoen alkukilometrit ovat jyrkkää ja kallioista maastoa, jossa suistot olivat pieniä. Ensimmäisen kerran joki muodosti laajan suiston noin 4000 eaa. alkaen Huittisten peltoaukealla, jonne joki kerrosti lietteensä ja jolle se muodosti useita haaroja. Näistä haaroista on joitakin näkyvissä nykyäänkin. Pisin niistä on 2,9 km pitkä Suojoki ja se kiertää Naarasaaren. Maijajoki, joka on 1,5 km pitkä, kiertää Leppisaaren. thumb|left|Isosätkin kukkii Huittisissa Nuottasaaren pohjoispäässä runsaana vuoden 2016 kesäkuussa. Huittisten peltoaukealla suisto purki vetensä saaristoon. Kun maankohoaminen eteni, saaret ja niemet kasvoivat niin paljon, että salmet ahtautuivat. Joelle jäi lopulta jäljelle kaksi suuta, joista ensimmäinen haara muodostui Ronkalle Kravin kanavan kohdalle ja toinen haara Säpilään. Ronkan suu maatui ensimmäiseksi ja vedet ohjautuivat pohjoiseen kallioiselle alueella. Tänne muodostui joen mutkikkain ja maisemallisesti vaihtelevin osuus. Ensimmäinen haarautuminen tapahtuu Kiettareenluodon kohdalla (Syyrensuu), josta jatkaa etelään Kokemäenjoen Kiettareenhaara ja luoteeseen Kyttälänhaara. Kyttälänhaaran päässä joki haarautuu lukuisiksi haaroiksi, joissa joki pyrkii etenemään maaston kallioisissa epätasaisuuksista. Samalla se yhtyy useassa kohtaa Kiettareenhaaraan. Näiden juopien väliin jäävät muun muassa kallioiset Vihatussaari, Vitikkalanluoto ja Vuosionsaari, sekä lietesaaret Frouvanluoto, Koivusaari ja Kukkarikko, joita ohittaa Frouvanluodon salmi. Joki joutuu tämän jälkeen ahtautumaan kapeaan uomaan, joka oli ennen voimaloiden rakentamista pitkä yhtenäinen koskijakso. Mainittakoon tältä osuudelta vielä entinen Kuivaoja, joka on ruopattuna nykyään Kuljunhaara, sekä Levonsaaren kiertävät läntiset Ketolan- ja Saukonkosket ja itäinen Kuljunjoki.
Toisen kerran suisto muodostui Kokemäen ja Harjavallan väliselle peltoaukealle noin 2500 eaa. Tuolta ajalta ei jokeen ole jäänyt juopia, vaan ne ovat maatuneet joen kuluttaessa uomaansa syvälle savimaahan. Kolmas suisto muodostui Nakkilassa Lammaistenkosken alapuolelle noin 2000 eaa. ja suiston muodostuminen jatkuu edelleen. Nakkilan Anolassa oleva Kirkkosaari halkaisee joen kauniisti ja Ulvilan Saarenluotoa kiertää 4,3 km pitkä Kirkkojuopa. Saarenluodossa näkyy maastossa lukuisia kuivuneita juopia. Porin puolelle jää teollisuusalueen sisälle Varvourinjuopa, jonka toinen pää on maantäytöllä katkaistu.
Porin keskustassa Kirjurinluodolta alkaa joen nykyinen suistomaa, josta käytetään myös nimityksiä Kokemäenjoen luodot tai Porin luodot. Kokemäenjoen pääuoma Luotsimäenjuopa ja sen jatkeena oleva Isojuopa jatkavat luoteeseen noin 9 km ja ensin manittu erottaa 5,5 km pitkän Hanhiluodon ja viimeksi mainittu 2,7 km pitkän Täiluodon mantereesta. Länteen jatkaa Raumanjuopa, josta erkanee Hanhiluodon jälkeen Huvilajuopa, josta edelleen haarautuu Lanajuopa Kvistinluodon jäädessä näiden väliin. Kvistinluodon pohjoispäässä Huvila- ja Lanajuopa yhtyvät Hevosluodonjuovaksi, jonka länsipuolelle jää 4,5 km pitkä Hevosluoto. Hevosluodon länsipuolella kulkee 5,0 km pitkä Raumanjuopa, joka yhtyy Hevosluodonjuopaan, ja jatkaa Kyläsaarenjuopana merelle. Seuraavat 5 km ovat matalien luotojen ja ruohikkoisen suiston aluetta.
Hydrologiaa
Kokemäenjoki on luonteeltaan keskisuuri joki, jonka keskivirtaama on noin 240 m³/s. Keskimääräinen ylin virtaama on 2000-luvulla ollut noin 600 m³/s ja alin virtaama noin 52 m³/s. Tulva-aikana virtaama saattaa nousta varsin korkeaksi. Vuoden 1899 tulvissa virtaama oli 900 m³/s ja vuosina 1961–1990 Kolsin voimalan kohdalla 918 m³/s. Vuorokautista vaihtelua virtaamassa aiheuttaa virtaaman säännöstely neljällä voimalaitoksella. Joen pääuoma on kirkasvetinen, mutta Loimijoen vesi on värjäytynyt savesta.
Pudotusta Liekoveden valjastetusta luusuasta on 57,5 metriä, josta noin 17 metriä osuu Tyrvään ja Karhiniemen välille; 0,30 metriä Karhiniemen ja Kiettareen alueen välille ja loput 40 metriä Kokemäeltä merelle. Harjavallan vesivoimalaitoksen kosket pudottivat vedenpintaa ennen valjastamista 18 metriä.
Vedenlaatu ja päästöt
Kokemäenjoki oli sen varrella sijaitsevan asutuksen, teollisuuden ja maanviljelyn päästöjen vuoksi 1960–1980-lukujen välisenä aikana yksi Suomen kuormitetuimmista vesistöistä. Veden laatu oli heikko ja sen ravinne- sekä elohopeapitoisuudet olivat korkeita. Lisäksi pohjasedimentit olivat heikkokuntoisia. Teollisuuden suurimpia kuormittajia olivat elohopean osalta Finnish Chemicalsin tehdas Äetsässä sekä muiden raskasmetallien osalta Outokummun tehtaat Harjavallassa. Turun seudun tekopohjavesihanketta vastustanut Pro Virttaankangas -liike on arvioinut Finnish Chemicalsin laskeneen jokeen vuosien 1939–1992 välillä jopa 600 tonnia elohopeaa.
Veden laatu alkoi paranemaan 1980-luvun alkupuolella ja selvä muutos tapahtui vuosikymmenen puolivälissä, kun kaksi joen yläpuolisen vesireitin varrella ollutta selluloosatehdasta lopetti toimintansa. Tämän jälkeen Kokemäenjoen happitilanne alkoi parantumaan nopeasti. Nykyisin veden laatu on tyydyttävä ja joen yläjuoksun Rauta- ja Kulovesien alueella jopa hyvä. Jokeen tulee kuitenkin edelleen hajakuormitusta, jonka johdosta veden laatu heikkenee ajoittain. Kyseessä ovat maatalouden päästöt, joita Kokemäenjokeen tulee erityisesti Loimijoen valuma-alueelta.
Heinäkuussa 2014 tapahtui Harjavallan nikkelipäästö, jossa Norilsk Nickelin Harjavallan tehtaalta pääsi Kokemäenjokeen muun muassa 66 tonnia nikkeliä. Vuoto aiheutti ainakin simpukoiden joukkokuoleman.
Virkistyskäyttö
Veneilyyn on veden sameudesta huolimatta poikkeuksellisen hyvät olosuhteet, koska 1700–1800-luvulla suoritetut joen perkaukset ovat vähentäneet kivien määrää ja voimalaitosten vedenpinnan nostot ovat hävittäneet kosket. Voimalaitokset estävät pitkien venematkojen tekemistä, mutta kevyimmillä vesikulkuneuvoilla voi liikkua melko esteettömäsi joella ja kiertää voimalaitokset osoitettuja kiertoreittejä pitkin. Tyrvään voimalaitokselta eli Kokemäenjoen luusuasta on Äetsän voimalaitokselle matkaa 12 km, Äetsästä on Kokemäelle Kolsin voimalaitokselle 45 km, Kokemäeltä Harjavaltaan Lammaisten voimalaitokselle 18 km, Harjavallasta Poriin 27 km ja edelleen merelle 10 km ja Mäntyluotoon vielä 15 km. Kokomaismatkaa kertyy yhteensä noin 121 km, mikä on joen kokonaispituus. Kokemäenjoelle on tehty opastettu melontareitti, jonka opas on edelleen saatavilla.
Kokemäenjoella järjestettiin vuosina 1985–2011 ja vuodesta 2017 eteenpäin suuri soututapahtuma Satakunnan Kansansoutu, joka alkaa Sastamalasta ja päättyy Poriin. Vuonna 2012 se järjestettiin lyhyempänä Äetsän ja Kokemäen välillä.
Joen ylitys
Vanhastaan Kokemäenjoki ylitettiin veneillä ja lautoilla, joita säilytettiin kaikkialla joen rannoilla. Kokemäenjoki oli aikakauden ihmisille varsin iso joki, jolla oli voimaa tuhota ihmisen jokeen pystyttämät rakennelmat, kuten kalastamot (tokeet), myllyt ja lautta- eli tukkisillat. Tulvat nostivat vedenpintaa joskus 2–3 metriä, jolloin kaikki joen törmälle jätetty tavara huuhtoutui veden mukana pois. Keväiset jäidenlähdöt olivat joen väkivaltaisin tapahtuma, jonka alta kaikki rakennelmat oli syytä purkaa jo syksyllä pois. Siksi ensimmäinen yritys rakentaa jokeen pysyvä silta venyi varsin myöhäiseksi.
Eräs ikivanha Kokemäenjoen ylityspaikka oli Haistilan lauttaranta Ulvilassa. Se oli käytössä jo keskiajalta lähtien, jolloin se oli osa Ulvilasta Turkuun johtanutta Huovintietä. Haistilassa kulki myös Turusta lähtenyt Pohjanlahden rantatie. Porin kohdalla se kiersi Ulvilan kautta, kun Kokemäenjoen luodot eivät vielä tarjonneet mahdollisuutta jokisuiston ylittämiseen Porissa.
Kokemäelle rakennettiin ensimmäinen pysyvä silta vuonna 1893. Tulkkilan silta oli kiviarkkuinen amerikkalainen puusilta. Ihmisten kiinnostus jäidenlähtöön sai uuden ulottuvuuden, kun jännitettiin sillan kestoa ryskyävän kevätjään lähdön tapahtuessa. Silta rakennettiin uudelleen betonisena kaarisiltana vuonna 1918.
Muuallakin alettiin suunnitella joelle pysyviä siltoja. Vammaskosken yli kulkeva lauttasilta korvattiin vuosina 1874–1876 rakennetulla Vammaskoskensillalla. Poriin oli rakennettu ponttoonisiltoja vuodesta 1855, mutta vuonna 1926 valmistui Porin silta, joka oli Kokemäenjoen ensimmäinen rautasilta.
Kokemäenjoen nykyisestä leveydestä johtuen sillan rakentaminen on kallista. Siksi monet yksityiset lyhentävät kulkumatkojaan yksityisillä losseilla, joita on joen rannoilla lukuisia. Tiheimmillään losseja on saarten kohdilla. Viimeinen yleinen lossi Kokemäenjoella oli Huittisissa. Se poistui käytöstä Karhiniemen sillan valmistuttua 1987.
Voimalaitosrakentaminen ja säännöstely
thumb|Keväinen näkymä Kokemäellä Pälpälälästä pohjoiseen. Kolsin voimalaitoksen aiheuttama vedenpinnan nousu on peittänyt alleen monihaaraisen koskiosuuden ja lukuisia saaria. Uusia saaria syntyi vastaavasti, kun vesi nousi entisille niityille ja kallioille. Kokemäenjoessa sijaitsevat Harjavallan voimalaitos Nakkilan ja Harjavallan rajalla, Kolsin voimalaitos Kokemäellä sekä Äetsän voimalaitos ja Tyrvään voimalaitos Sastamalassa. Joen alkupiste on Tyrvään voimalaitoksella. Voimalaitosten harjoittama vedenpinnan säännöstely vaikuttaa eri tavalla joen eri kohdissa. Suurin vaikutus on aivan voimaloiden lähellä niiden yläjuoksulla, jossa vedenpinnan korkeusvaihtelut voivat olla pari metriä.
Kolsin voimalaitoksen vaikutukset jokeen ovat olleet suuret. Kaikki kosket Kokemäen Pahringinkoskesta Äetsän Kiviniemenvuolteelle peittyivät nousevan vedenpinnan alle. Vaikka joen rannoille rakennettiin 7 km rantavalleja, peittyi veden alle 202 hehtaaria maata ja vielä 52 hehtaaria maata on vedenpinnan säännöstelyn alaista. Vaikka joki oli Huittisista Kokemäen Risteelle asti 30 cm putoamiskorkeuden takia luontaista suvantoaluetta, laajeni suvantoalue voimalan rakentamisen jälkeen koskemaan koko mainittua osuutta. Myös sivujokien, Loimijoki ja Sammunjoki, vedenpinta nousi kilometrien matkalta.
Harjavallan voimalaitoksen rakentaminen Lammaistenkoskeen ei vaikeuttanut läpikulkuliikennettä, koska seudun kosket tekivät sen muutenkin mahdottomaksi. Kolmen peräkkäisen kosken luontaiset putoamiskorkeudet olivat yläjuoksulta lukien Havinginkoskessa 3,5 metriä, Harjavallankoskessa 7,25 metriä ja Lammaisten- eli Pirilänkoskessa 6,6 metriä. Joen luonnollinen leveys normaalitilassaan kuitenkin muuttui, kun vedenpintaa voimalan yläpuolella nostettiin yli 11 metriä. Jokiuomassa olleet 152 hehtaaria niittyjä ja peltomaata jäivät pysyvästi veden alle ja vedenpinnan nosto peitti alleen myös Kokemäen Tulkkilassa olleen Pyhänkorvankosken.
Voimalarakentamisen eräs hyöty onkin joen muuttuminen veneilykelpoiseksi. Joen perkaukset ja vedenpinnan nosto on hävittänyt paljon karikoita ja laskenut koskien putoamiskorkeuksia. Patoaminen on hidastanut joen pintavirtausta. Voimalaitosten ainoa haitta liikkumiselle on voimaloiden ohitusvaikeudet. Keveät veneet ja kajakit voidaan kantaa voimalaitosten ohi, mutta esimerkiksi kirkkoveneen liikutteluun tarvitaan nosturit. Vaikeuksista huolimatta Kokemäenjoen soututapahtuma on jatkunut vuosia.
Luonnolliset kehitysvaiheet
Nykyisen kaltainen Kokemäenjoki syntyi geologisesti varsin myöhään. Kun Litorinameren pinta laski ja maa kohosi sopivalle korkeudelle, jäivät Sastamalan Liekoveden-Kuloveden järvenpinnat lievästi merenpintaa ylemmäksi. Paikalle syntyi Kaukolan-Tyrväänkylän kosket, jotka merenpinnan alennettua lisää, pitenivät entisestään. Koska kosken niska oli uusi eikä vesi ollut sitä vielä kuluttanut, on kynnys sijainnut noin 60 metriä nykyisen merenpinnan yläpuolella. Tämä tapahtui noin 4500 eaa.(radiohiilivuosia). Uudemmat tulokset myöhentävät Liekoveden eriytymistä noin 5000 eaa. . Niskan kulumisesta ja voimalaitoksen säännöstelystä johtuen Liekoveden pinta on enää 57,5 metriä merenpinnan yläpuolella.
Merenpinta laski maan kohoamisen seurauksena ja Kokemäenjoki piteni. Koska matka Sastamalasta Keikyään on jyrkkä, kesti joen piteneminen pitkään. Tuhannessa vuodessa joen pituudeksi oli tullut vain 11–12 km, jolloin joen suu sijaitsi Huittisissa Karhiniemen kohdalla.
Huittisten suuri peltoaukea on kuuluisa suurista soistaan ja Puurijärven ja Isosuon kansallispuistosta, jotka syntyivät verraten tasaiselle ja saviselle tasangolle. Ennen Kokemäenjoen syntyä oli paikalla syvä meri vedenalaisten kalloiden ja korkean harjun suojassa. Sekä Kokemäenjoki että Loimijoki ovat kerrostaneet siihen toistakymmentä metriä savea ja mutaa, joka sitten muodosti tasangon sen noustua merestä. Joen merellinen suu vetäytyi tällä tasangolla nopeasti eteenpäin. Kun Kankaantaustan muinaissalmi maatui muinaisen meren pinnan ollessa noin 50 metriä nykytason yläpuolella, laski Kokemäenjoki vetensä mereen Kokemäen Säpilän seudulla. Tämä tapahtui vain 500 vuodessa eli noin 3000 eaa. mennessä ja joki oli nyt 30 km pitkä.
Pyhä Leo IV
Keskiaikaisen legendan mukaan Paavi Johanna oli Leon seuraaja. Nykyisin Johannaa pidetään kuvitteellisena hahmona ja uskotaan, että Benedictus III nousi paaviksi heti Leon jälkeen.
Kokemäenjoki
Luonnolliset kehitysvaiheet
Säpilän ja Kokemäen keskustan eli Tulkkilan korkeuserot ovat suuremmat, joten seuraavan 500 vuoden aikana joen suisto siirtyi vain 10–12 km. Tämä koskien rikkoma joen osuus on aina houkutellut ihmisiä varrellensa asumaan, johon oli tilaisuus ensimmäisen kerran noin 2500 eaa.
Kokemäen Tulkkilasta Harjavaltaan on matkaa noin 15 km ja siellä joen suisto sijaitsi noin 2000 eaa., josta se siirtyi Nakkilaan seuraavan tuhannen vuoden aikana. Nakkilasta Poriin vie aikaa 2000 vuotta ja nykyinen suisto syntyi 500 vuotta tämän jälkeen.
Historiallisella ajalla joen suun siirtyminen on vaikuttanut myös ihmisen toimintaan, kun aiemmat satamapaikat ovat yksi toisensa jälkeen käyneet liian mataliksi ja jokisuun satama on ensin siirtynyt Ulvilasta Poriin, sitten Porista Mäntyluotoon ja viimein Tahkoluotoon. Tätä kehitystä selvitti maantieteilijä Auvo Säntti 1950-luvulla tekemissään tutkimuksissa.
Perkauksilla tehtyjä tulvansuojelutöitä
thumb|Kokemäenjoki Kokemäellä Tulkkilan uudelta sillalta ylävirtaan kuvattuna. Vaikka Kokemäen keskusta on tiiviinä ympärillä, ovat joenrannat jääneet virkistykselle vapaiksi. Ennen voimakas koski on asettunut perkauksilla ja Harjavallan voimalaitoksen nostaman vedenpinnan vuoksi. Valkoinen patsas on Koskenperkaaja-patsas. Kokemäenjoki on ollut luonteeltaan ajoittain tulviva joki. Sekä yläjuoksulla, Tyrväältä Huittisiin, että keskijuoksulla, Kiettareesta Tulkkilaan, veden virtaamista haittasivat kapeikot ja pitkät koskijaksot. Kun viljelyalaa kasvatettiin 1500–1700 -luvuilla, tapahtui se Kokemäenjoen laaksossa raivaamalla metsää ja suota aina vain lähempänä jokirantaa. Kevät ja syystulvat alkoivat vaivata ranta-asutusta ja asiaa vaadittiin ratkaisemaan jollakin tavalla.
Vuosina 1754–1756 Kokemäenjoessa sattui peräkkäin useita vaikeita tulvia, jotka koettelivat pahiten Huittisten viljelijöitä. Vesi nousi Huittisissa jopa 3 metriä tavallista korkeammalle. Aikalaiskuvauksissa kerrotaan kuinka esimerkiksi noin 100 hehtaaria peltoa jäi veden alle 6–7 viikoksi ja että kerran pellot ja niityt olivat veden alla yhtäjaksoisesti 8–9 viikkoa. Pahimmat tulvat veivät, paitsi sadon ja niittyjen heinät, niin ne veivät myös kalastamoja, vesimyllyjä, siltoja ja aitoja mennessään. Vuonna 1756 Huittisten rahvas ja Porin lääni pyysivät valtiopäiviltä lupauksen ruveta perkaamaan Kokemäen koskia. Tähän suostuttiin ja sitä varten perustettiin toimikunta asiaa ajamaan. Jokea perattiin seuraavasti:
Edellä luetteloiduista hankkeista ei ollut huittislaisille ja kokemäkeläisille suurtakaan hyötyä, koska samaan aikaan oli perattu myös Tyrvään Vammaskoskea, Nokianvirtaa ja Lempäälän Kuokkalankoskea. Vesi virtasi toki hyvin läpi, mutta samalla se toi ylävirran vedet nopeammin Huittisiin ja Kokemäelle. Tämän vuoksi Valtiopäivät päättivät vuonna 1770 aloittaa perkaukset uudestaan.
Vuosina 1761–1785 sattui joessa useita tulvia. Aikakirjoissa on mainittu tulvavuosia olleen muun muassa 1761, 1765, 1768, 1779 ja 1780. Huittislaiset valittivat asiasta 1780 Valtaneuvostolle. Myös vuosina 1782 ja 1783 sattui tulvia, jonka jälkeen seitsemän Sammun kylän taloa anoi maaherralta Vuorionhaaran perkuuta, mutta anomus tuli evätyksi. Tulvia sattui vielä vuosina 1784 ja 1785. Vuonna 1797 määrättiin armeija osallistumaan perkauksiin vuosittain noin 500 sotilaan voimin ja maksamaan toiminta liikekannallepanorahastosta. Vuonna 1799 muodostettiin Kuninkaallinen Suomen Koskenperkausjohtokunta, joka alkoi vuonna 1800 järjestää Kokemäenjoen perkuuta 200 sotilaan avulla. Työt jäivät kuitenkin tekemättä vuosina 1801 ja 1802 huonojen satovuosien takia.
Samalla suunniteltiin oikaisukanavan tekemistä Kouhijärvestä (nykyään Raijalanjärvi) Kankaantaustan kautta Tulkkilan Sonnilanojalle. Kravin kanavaa alettiin kaivamaa vuonna 1803 käyttäen noin 700–800 sotilaan työpanosta. Työn keskeytti Suomen sota, jolloin Kravista oli nostettu maata jo 383 000 m³.
Vuonna 1816 muodostettiin Suomen Koskenperkausjohtokunta jatkamaan kesken jäänyttä kanavatyötä. Johtokunta totesi kuitenkin, että Kravin kanavaa ei kannattanut jatkaa, koska jäljelle jäänyt työ olisi maksanut liikaa. Sen sijaan se kannatti perinteisen perkauksen jatkamista, johon sitten ryhdyttiinkin: Tämän jälkeen peraushankkeisiin tartuttiin harvemmin:
Uudet ehdotukset perkauksien aloittamiselle nousivat esille 1900-luvun alkupuolella ja ne muotoili suunnitelmaksi K. R. von Willebrand. Ne toteutettiin kuitenkin vasta talvella 1932–1933, kun Säpilänniemeä kiertävän joen koskista nostettiin yli 53 000 m³ kiveä ja soraa. Saarien halkomia väyliä levennettiin ja kallioita leikattiin. Työtä tekivät noin 250 henkilöä ja kustannuksia kertyi noin 2 milj. mk. Perkauksien tarkoituksena oli estää kevät- ja syystulvia ja talvien hyydepatojen aiheuttamia tulvia. Töistä huolimatta vuonna 1936 koettiin Huittisissa pahoja hyydepatojen aiheuttamia tulvia.
Koska Kolsin voimalan padoveden korkeudeksi tulikin yli 42 metriä merenpinnan yläpuolella, jäi Puurijärvi kuivaamatta ja Raijalanjärvi voitiin kuivata rakentamalla sen ympäri rantavalli ja pumppaamalla vesi pois.
Yleistä
Kokemäenjoen valuma-alueen pinta-ala on 27 100 neliökilometriä ja sillä on Suomen neljänneksi suurin valuma-alue. Valuma-alueen pääuoman alajuoksu muodostuu Kokemäenjoesta, joka on 121 kilometriä pitkä. Valuma-alueen vesistöt eivät muodosta tyypillistä jokiverkostoa, vaan vesistöt ovat suuria tai pieniä järviä, jotka liittyvät toisiinsa kapeiden salmien tai lyhyiden jokien välityksellä. Kokemäenjoki onkin valuma-alueen suurimpia jokia. Pääuoman vesistöreitti muodostuu yläjuoksulla joki- ja järviketjusta Rautavesi, Kulovesi, Nokianvirta, Pyhäjärvi, Tammerkoski, Näsijärvi, Ruovesi, Tarjanne, Vaskivesi, Toisvesi, Soininjoki, Pakarinjoki, Peränne, Ouluvesi, Inhanjoki ja Ähtärinjärvi. Pääuoman pituudeksi saadaan kartasta mittaamalla yli 400 kilometriä. Kokemäenjoen valuma-alue ulottuu Ikaalisissa Kyrösjärvelle, pohjoisessa Ähtäriin ja Keuruulle, kaakossa Hämeenlinnaan ja Pälkäneelle sekä etelässä Loimijoella Forssaan asti. Vesistöalueen rakenne on monihaarainen eikä sitä kuvailla enää tässä.
Kokemäenjoen sivu-uomia
Kokemäenjoki saa suuren virtaamansa Liekoveden luusuassa ja sen sivujoet tuovat siihen enää vähäisen määrän lisävettä. Suurin joki on Loimijoki, jonka valuma-alueen pinta-ala muodostaa yli puolet Kokemäenjoen varren valuma-alueesta. Sivu-uomat on koottu alla näkyvään taulukkoon. Taulukon lähteet on mainittu taulukon alla ja lähteet on yksilöity kunkin sivu-uoman kohdalla oikeassa sarakkeessa.<section begin="kokemaenjoki" /> Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = katsottu Karttapaikan verkkopalvelusta, 3 = katsottu SYKEn VALUE valuma-aluerajaustyökalulla
Nuquí
pienoiskuva|Kolumbia - Chocó - Nuquí pienoiskuva|Nuquín lentokenttä pienoiskuva|Auringonlasku Tribugánlahdella Nuquí on noin 8 000 asukkaan kunta Kolumbiassa, joka sijaitsee Chocón departementissa, Tyynen valtameren alueella. Departementin pääkaupunki on Quibdó, jonne on matkaa noin 184 kilometriä. Naapurikuntia ovat Bahía Solano, Bajo Baudó ja Alto Baudó. Enemmistö Nuquín asukkaista on afrokolumbialaisia. Alueella on myös huomattava alkuperäisasukkaiden vähemmistö. Valtaosa asukkaista on miehiä. Turvallisuustilanteen on sanottu hieman heikentyneen vuoden 2017 aikana. Infrastruktuuri on vaatimatonta. Köyhyys on edelleen laajaa.
Historia ja talous
Nuquí perustettiin vuonna 1917. Kunnan talous nojaa pääasiassa kalastukseen sekä maa- ja karjatalouteen. Suunnitelmien mukaan Panamericana-valtatie tulisi tulevaisuudessa kulkemaan Nuquín kunnan poikki.
Ilmasto
Nuquín ilmasto on trooppista. Keskilämpötila on 26 astetta. Vuosittain sataa 6 026 millimetriä. Runsaimmat sateet ajoittuvat elokuulle. Kuivinta on helmikuun aikoihin.
Nähtävyydet
Natural Ensenada de Utrían kansallispuisto on merkittävä vierailukohde. Alue kuuluu myös valaiden vaellusreitille. Valaiden vaellusaika alueella on heinäkuun aikoihin. Turismi on vielä lapsenkengissään.
Liikenne
Nuquíssa ei ole autoliikennettä, ainoastaan joitakin työajoneuvoja on käytössä. Taajamassa ajetaan polkupyörillä, moottoripyörillä ja moottoripyötätakseilla. Lentokenttä on aivan keskustassa. Tärkeimmät lentoyhteydet ovat Quibdosta ja Medellinistä. Laivaliiknnettä (rahtilaivoja) kulkee Buenaventuraan. Tyynenmeren rannan lähikyliin on moottoriveneyhteyksiä.
Hans Speidel
Hans Speidel (s. 28. lokakuuta 1897 Metzingen – 28. marraskuuta 1984 Bad Honnef) oli saksalainen Wehrmachtin kenraali, josta toisen maailmansodan jälkeen tuli ensimmäinen saksalainen Nato-komentaja kylmän sodan aikana. Hän oli vuonna 1944 mukana heinäkuun 20. päivän salaliitossa Adolf Hitlerin murhaamiseksi.
Speidel aloitti sotilasuransa 1914 opiskellessaan samalla taloustieteitä ja filosofiaa Tübingenin yliopistossa ja Berliinin teknillisessä korkeakoulussa. Hän palveli jo ensimmäisessä maailmansodassa ja toimi maailmansotien välillä muun muassa sotilasattaseana Pariisissa. Toisessa maailmansodassa hän toimi muun muassa Erwin Rommelin alaisena esikuntatehtävissä. Speidel pidätettiin Hitlerin murhayrityksen yhteydessä 1944 ja oli vangittuna seitsemän kuukautta, kunnes pakeni liittoutuneiden joukkojen suojaan.
Matti Ristinen
Matti Ristinen (s. 7. tammikuuta 1974 Nacka, Ruotsi) on suomalainen näyttelijä. Hän on työskennellyt erinäisissä teattereissa vuodesta 1997. Televisioyleisölle hän on tullut tutuksi muun muassa Lauri ”Lasse” Salmena epookkisarjoissa Kun taivas repeää ja Taivas sinivalkoinen sekä useista sivuosistaan suomalaisissa suosikkisarjoissa, kuten esimerkiksi Syke. Vuosina 2009–2013 hän esitti pääroolia, Tommi Jussilaa, Yle TV2:n menestyssarjassa Pirunpelto. Hän on myös pääosassa Kari Tapiosta kertovassa elokuvassa Olen suomalainen, joka sai ensi-iltansa syksyllä 2019, sekä Kaikki synnit -rikossarjan toisella ja kolmannella tuotantokaudella, alkaen vuodesta 2020.
Lapsuus ja nuoruus
Matti Ristinen syntyi Nackassa, Tukholman naapurikunnassa, Raimo ja Kaisa (o.s. Räisänen) Ristisen perheeseen. Perhe muutti Suomeen Kärsämäelle 1980-luvun vaihteessa. Vuonna 1993 Ristinen valmistui ylioppilaaksi Kärsämäen lukiosta. Hän opiskeli teatteritaidetta Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksella neljä vuotta ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1997.
Teatteriammattilaiseksi
Ammattilaisuransa Ristinen aloitti Turun kaupunginteatterissa, jossa hän työskenteli 1997–2000. Siellä hänen näyttämötaiteellisiin tulkintoihinsa lukeutui muun muassa Tommy Barbanin osa näytelmässä Yö on hellä ja D’Artagnan klassikkonäytelmässä Kolme muskettisoturia. Ristinen kiinnitettiin Helsingin kaupunginteatteriin kaudeksi 2002–2003; siellä hän näytteli teoksissa Vaahteramäen Eemeli ja Housut pois. KokoTeatterissa – jonka perustajajäsen ja nimen keksijä Ristinen on – hän tulkitsi muun muassa Harold Dopsin osan näytelmässä Todiste vuonna 2003. Teatteri Imatrassa hän näytteli Pohjanmaan Erkki Hakalaa vuonna 2004. Ristinen näytteli vuonna 2012 Jeesusta Porvoon Teatterin pääsiäisajan kärsimysnäytelmässä Via Crucis – Ristin tie. Ristinen on esittänyt myös monologeja, kuten Nuoren Wertherin kärsimykset 1995 ja Kullervo 1998.
Yksityiselämä
Ristinen on naimisissa näyttelijä Sari Haapamäen kanssa ja heillä on kaksi lasta.
Oho, sanoi Eemeli
Oho, sanoi Eemeli on suomalainen komediaelokuva vuodelta 1960. Musiikilla höystetyn komedian on ohjannut Ville Salminen ja pääosassa on Eemeli eli koomikko Esko Toivonen. Kriitikoita elokuva ei miellyttänyt, arviot olivat tylyt, kuten muillekin Reino Helismaan edustaman junttifarssi-tyylilajin teoksille.
Eemelin elokuvassa esittämä laulu ”Oho, sanoi Eemeli” oli hyvin suosittu. Reino Helismaan sanoittama kappale on vuonna 1959 julkaistun singlen A-puolella, B-puolella on ”Taas Rovaniemen markkinoilla”.
Tuotanto
Esko Toivonen oli esiintynyt sivuosassa elokuvassa Yks' tavallinen Virtanen (1959). Tuottaja T. J. Särkän mielenkiinto heräsi niin paljon, että Toivonen sai pääosan. Suosion osoittauduttua suureksi, Eemeli esiintyi vielä kahdessa muussakin elokuvassa samana vuonna. Elokuvassa on mukana myös Vesa Enne, joka vuonna 1960 esiintyi vielä kolmessa muussakin yhtiön elokuvassa ja levytti ensimmäisen singlensä. Elokuvan ensi-ilta oli 22. tammikuuta 1960 Rexissä ja Tuulensuussa.
Vastaanotto
Vaikka yleisö otti elokuvan innokkaasti vastaan, aikalaisarvostelijat suhtautuivat siihen nuivasti. Paula Talaskivi linjasi, että satiirinen pohjaidea on onnistuttu piilottamaan hyvin. Bengt Pihström (Nya Pressen) ei nähnyt mitään humoristista ilmeettömänä esiintyvässä Eemelissä: ”Omaperäistä komiikkaa? Ehkä.” Pohjois-Suomen kriitikoilta tuli sentään joku ymmärtävä sana. Eero Krekelä (Kaleva) kirjoitti: Eemelin ”totinen torvensoittaja -huumori edustaa omintakeista mallia vuosien saatossa kuluneiden farssikoomikkojemme joukossa.”
Televisioesityksen arviossa vuonna 2012 todettiin, että komedia on ohjattu vähistä aineksista.
Namat
thumb|300px|Namoja 1900-luvun alussa pienoiskuva|300px|Nama - Chief Hendrik Witbooi (keskellä) ja hänen seuralaisensa Namat ovat etninen ryhmä Etelä-Afrikassa, Namibiassa ja Botswanassa. Namat ovat khoi-kansan suurin ryhmittymä ja puhuvat omaa kieltään, namaa.
Aivot altaassa
thumb|Tietokoneen syöte saa kuvan aivot luulemaan, että ne ovat altaan sijasta ulkona kävelyllä. Aivot altaassa on tietoteoriaan liittyvä ajatuskoe tai hypoteesi. Ajatuskokeessa lähdetään siitä, että aivot on irrotettu ruumiista, asetettu ravinneliuosta täynnä olevaan altaaseen ja kytketty tietokoneeseen, joka syöttää niille aistimaailmaa vastaavia ärsykkeitä.
Äärimmäisten skeptikkojen mukaan emme voi varmasti tietää, elämmekö todellisuudessa vai olemmeko vain aivot altaassa. Siten emme ehkä voi luottaa tietävämme mitään varmasti. Hilary Putnamin mielestä taas kukaan ei voi loogisesti päätellä olevansa pelkässä lumetodellisuudessa elävät aivot.
Käyttö
Tavallisimmin ”aivot altaassa” -skenaariota käytetään perusteena filosofiselle skeptisyydelle ja solipsismille. Yksinkertainen versio tästä tapahtuu seuraavasti: altaassa olevat aivot lähettävät ja vastaanottavat täsmälleen samat impulssit kuin keho lähettäisi, jos aivot olisivat kallossa. Impulssit ovat ainoa vuorovaikutus, joka aivoilla on ympäristön kanssa, joten aivoille ei ole mahdollista kertoa, niiden näkökulmasta, ovatko ne kallossa vai astiassa.
Silti ensimmäisessä tapauksessa suurin osa ihmisen uskomuksista voi olla totta (jos esimerkiksi hän uskoo kävelevänsä kadulla tai syövänsä jäätelöä); jälkimmäisessä tapauksessa heidän uskomuksensa ovat vääriä. Koska väitteen mukaan ei voida tietää ovatko aivot altaassa, ei voida tietää ovatko uskomukset täysin vääriä. Koska periaatteessa on mahdotonta tietää elämmekö todellisuudessa, mihinkään mihin uskomme ei voi uskoa; tämä herättää kysymyksiä tiedon määrittelystä.
George Island
George Island voi viitata seuraaviin maantieteellisiin kohteisiin:
Utgrynnan
Utgrynnanin majakka on vuonna 1960 rakennettu tutka- ja valomajakka Merenkurkussa 21 kilometriä Björköbystä länteen. Majakkarakennus sijaitsee Utgrynnanin matalalla ulkoluodolla, Valassaarten ja Norrskärin puolivälissä. Majakan rakennusmateriaalina on käytetty teräsbetonia, ja se toimii nykyisin tuuli- ja aurinkoenergialla. Majakkatorni on jaettu kuuteen kerrokseen välipohjilla ja kerroksiin noustaan terästikkaita pitkin. Torniin on sijoitettu myös tutkamajakka. Majakka on tärkeä turvalaite Vaasan ja Uumajan väliselle laivaliikenteelle.
Kun Utgrynnanin majakka valmistui vuonna 1960, voitiin noin viiden meripeninkulman päässä saaresta sijainnut järjestyksessään kolmas majakkalaiva Snipan poistaa käytöstä. Alun perin majakan valo kantoi 15 meripeninkulmaa. Nykyisin kantomatka on 12 meripeninkulmaa.
Utgrynnanin saari
Utgrynnanin saari koostuu moreenista ja suurista kivistä. Saarella kasvaa muun muassa ruohoa ja voikukkaa. Utgrynnanilla tavataan lukuisia lintulajeja, muun muassa haahkoja, lokkeja ja tiiroja. Saarella on nykyisin yksi 1800-luvulta peräisin oleva kalastajamökki ja 2018 rakennettu kalastajamökki.
Näköala Haminalahdelta
Näköala Haminalahdelta on suomalaisen taiteilijan Ferdinand von Wrightin öljymaalaus kankaalle vuodelta 1853, kooltaan 88×131 cm. Teos kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin. Venäjän keisari Aleksanteri II lahjoitti teoksen Suomen Taideyhdistykselle vuonna 1854 poikansa Aleksanteri III:n nimissä. Maalaus esittää maisemaa Kuopion Haminalahdessa, jossa von Wrightin suku omisti kartanon.
Näköala Haminalahdelta -teos välittää ajatusta ihmisen ja luonnon yhteenkuulumisesta romantiikan ajan tapaan. Von Wright oli kiinnostunut luonnon ja arjen kuvaamisesta pikkutarkasti. Hän maalasi asiat luonnontieteellisinä dokumentteina, kuten myös tämän Näköala Haminalahdelta -maalauksen. Maalaus oli ensimmäisiä maalauksia Suomessa, joissa suomalainen järvinäkymä on kuvattu korkealta nähtynä.
Teos kuuluu niihin maalauksiin, jotka liittyvät isänmaallisen ajattelun muutoksen murrokseen Suomessa. Tähän asti Suomen sivistyneistö oli pitänyt suomalaista luontoa karuna ja rumana. Ferdinand ja hänen veljensä Magnus von Wright, joka myös oli luonnon kuvaamisesta kiinnostunut taiteilija, herättivät maalauksillaan noina aikoina suomalaisissa katsojissa kuitenkin vähitellen isänmaanrakkautta.
Kirjailija Zacharias Topelius innostui Näköala Haminalahdelta -taulusta niin, että sanoi sen lisäävän Maamme-lauluun uuden säkeistön.
Aldege "Baz" Bastien Memorial Award
Aldege "Baz" Bastien Memorial Award on vuosittain American Hockey Leaguen parhaalle maalivahdille vuosittain annettava palkinto. Palkinnon saajan valitsee media sekä AHL:n pelaajat.
Palkinto on nimetty Pittsburgh Penguinsin entisen toimitusjohtajan Aldee "Baz" Bastienin mukaan.