cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luumiot
Luokittelu ja levinneisyys
Luumioita esiintyy ainoastaan trooppisilla seuduilla: neotrooppisella alueella, Länsi-Afrikassa, Intiassa ja Kaakkois-Aasiassa Fidžille saakka. Suvun kuvaili ensimmäisenä Carl von Linné vuonna 1767. Suku jakautuu kahteen sektioon ja neljään alasektioon, joissa on yhteensä 30–40 lajia. Molekyyligeneettiset tutkimusten perusteella koottu sukupuu sisältää jo suurimman osan näistä lajeista.
Lisäksi sukuun kuuluu kaksi lajia, joita ei ole onnistuttu yhdistämään kumpaankaan sektioon:
Käyttö
Monien luumiolajien jotkut kasvinosat ovat syötäviä. Tärkkelyspitoisia siemeniä paahdetaan ja jauhetaan; jauhoista leivotaan rasvaisia lettuja. Lehtiä voidaan käyttää lehtivihanneksina. Joitain luumiolajeja käytetään lääkekasveina. Luumioiden kuorista saadaan korkealaatuisia kuituja esimerkiksi kielisoitinten kieliksi.
Tehvandi suusahüppemäed
Tehvandi K90 suusahüppemägi on hyppyrimäki Tehvandi spordikeskuksessa Otepäässä Virossa. Tehvandi K70 suusahüppemägi purettiin nykyisen K90-mäen vierestä vuonna 2008.
Historia
Ensimmäinen hyppyrimäki Otepäähän avattiin tammikuussa 1938 Apteekrimäelle. Tehvandin ensimmäinen hyppyrimäki, Tehvandi K70 suusahüppemägi, avattiin 14. tammikuuta 1968 ja vuosina 1993–1994 se rekonstruoitiin kokonaan samalle paikalle. Hyppyrimäessä harjoittelivat pääasiassa virolaiset mäkihyppääjät. Vuonna 2001 alettiin suunnitella normaalimäen rakentamista, jotta kansainväliset kilpailut olisivat mahdollisia.
Otepäässä järjestettiin hiihdon nuorten MM-kilpailut 2011. Kesällä 2017 HS-piste siirrettiin 100 metristä 97 metriin. Otepäässä järjestettiin ensimmäistä kertaa yhdistetyn maailmancupin ja naisten yhdistetyn Continental Cupin osakilpailut loppiaisviikonloppuna 2019. Myös vuotta aiemmin oli tarkoitus järjestää kyseiset kilpailut, mutta silloin ne jouduttiin perumaan lumen puutteen takia, naisille Continental Cupin kilpailut olisivat olleet kautta aikain ensimmäiset.
Mäkihypyn nuorten maailmanmestaruuden vuonna 2011 voitti bulgarialainen Vladimir Zografski, naisten kilpailun voitti ranskalainen Coline Mattel ja joukkuekilpailun voitti Itävalta joukkueella Markus Schiffner, Michael Hayböck, Stefan Kraft ja Thomas Lackner.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Mäkiennätyksen 102,0 metriä on hypännyt Artti Aigro.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 101,5 metriä on hypännyt Sara Takanashi.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätyksen 102,5 metriä on hypännyt Artti Aigro.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 94,5 metriä on hypännyt Mariia Iakovleva.
Mäkiennätyksen kehittyminen
Mäkiennätyksen 78,5 metriä on hypännyt Sergei Ponda.
Traitšo Kostov
Kostov työskenteli nuoruudessaan muun muassa Bulgarian kansalliskokouksen pikakirjoittajana ja oli mukana kommunistien toiminnassa 1920-luvulta alkaen. Hän oleskeli Neuvostoliitossa vuosina 1929–1931, 1932–1935 ja 1936–1938, ja työskenteli Kommunistisessa internationaalissa. Hänet valittiin Bulgarian kommunistisen puolueen politbyroohon vuonna 1936. Toisen maailmansodan aikana hän toimi maan alla, kunnes jäi kiinni vuonna 1942. Hän vältti täpärästi kuolemantuomion, minkä myöhemmin väitettiin johtuneen hänen maan salaisen poliisin kanssa tekemästään sopimuksesta. Kommunistien noustua Bulgariassa valtaan sodan jälkeen Kostovin on sanottu olleen korkeimmillaan kolmanneksi vaikutusvaltaisin henkilö puolueen hierarkiassa. Hän toimi helmikuusta 1945 joulukuuhun 1948 puolueen keskuskomitean sihteerinä ja oli Bulgarian varapääministerinä maaliskuusta 1946 maaliskuuhun 1949.
thumb|Kostovin hauta Sofian keskushautausmaalla. Kannattaessaan Bulgarian itsenäistä talouspolitiikkaa Kostovin katsottiin olleen mielipiteissään liian lähellä Jugoslavian johtaja Josip Broz Titoa, jonka Neuvostoliitto tuomitsi vuonna 1948. Kostov syrjäytettiin ”titolaisiin” kohdistuneen puhdistuksen alkaessa tammikuussa 1949. Näytösoikeudenkäynti häntä vastaan käynnistyi 7. joulukuuta 1949. Kostovia syytettiin osallisuudesta Jugoslaviasta käsin johdettuun ”operaatio Kostoviin”, johon sisältyi vakoilua länsivaltojen hyväksi ja jonka tavoitteena oli kansandemokratian kumoaminen. Hankkeen väitettiin kytkeytyneen ministeri Laszlo Rajkin Unkarissa johtamaan vastaavaan operaatioon. Kostov oli taipunut itsekritiikkiin puoluekokouksessa, mutta julistautui oikeudenkäynnissään syyttömäksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin hirttämällä joulukuussa 1949. Oikeudenkäynnin kymmenen muuta syytettyä tuomittiin pelkästään vankeuteen.
Abdelhamid El Kaoutari
Abdelhamid El Kaoutari (, s. 17. maaliskuuta 1990 Montpellier, Ranska) on marokkolainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava El Kaoutari edustaa Ranskan pääsarjassa Montpellier’ta.
Maajoukkueura
El Kaoutari edusti junioritasolla Ranskan alle 19-vuotiaiden maajoukkuetta vuosina 2008–2009.
Aikuisten tasolla El Kaoutari on edustanut Marokkoa vuodesta 2011 lähtien. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa 4. kesäkuuta 2011 Afrikan kisojen karsintaottelussa Algeriaa vastaan.
Hänet valittiin vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoihin, jossa Marokon tie katkesi alkulohkoon.
Altain tasavalta Turkvision laulukilpailussa
Altain tasavalta on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kerran, vuonna 2013.
2013
Altain tasavalta osallistui kaikkien aikojen ensimmäiseen Turkvision laulukilpailuun Turkin Eskişehirissä vuonna 2013. Altain tasavallassa järjestettiin valintakilpailu 21. marraskuuta. Siellä sitä edustamaan valittiin Artur Marlujokov. 5. joulukuuta kerrottiin, että edustuskappale on ”Altayym Menin” (Алтайым Менин).
Marlujokov pääsi semifinaalista jatkoon ja sijoittui finaalissa viidenneksi 189 pisteellä.
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
Kredenssi
Kredenssi(pöytä) (lat. credere ’uskoa haltuun’, ’luottaa), apupöytä. Kirkon kuorissa alttarin läheisyydessä oleva apupöytä, jolla ehtoollisvälineitä ja -aineita pidetään ennen uhrivirttä. pienoiskuva|Kredenssipöytä saksalaisessa katolisessa kirkossa. pienoiskuva|Alttari ja sen vasemmalla puolella kredenssi, Hyvän Paimenen kirkko, Länsi-Pakila, Helsinki Kredenssi on käytössä etenkin katolisessa kirkossa, mutta sen käyttö on lisääntynyt myös joissakin luterilaisissa kirkoissa, kuten Suomessa ja Ruotsissa.
Ehtoollisvälineet, viinikannu ja ehdollisleipärasia, sekä muut ehtoollisen vietossa tarvittavat astiat ja välineet voidaan siirtää sakaristosta kredenssille jo ennen messun alkua, josta ne uhrivirren aikana siirretään alttarille. . Uhrivirren aikana voidaan ehtoollisainet valmistella kredenssillä ja siirtää pyhitettäviksi tarkoitetut leivät ja viinin kredenssipöydältä alttarille.
Ehtoollisen jaon päätyttyä kalkki ja pateeni voidaan muiden ehtoollisvälineiden tapaan jättää kredenssille messuun päätösosan ajaksi.
Kredenssi voi olla myös mikä tahansa muu apu- tai sivupöytä.
Faleas Khalkedonilainen
Faleas Khalkedonilainen (300-luvun eaa. alku) oli antiikin kreikkalainen valtiomies tai poliittinen ajattelija. Hän katsoi, että ihanteellisessa kaupunkivaltiossa kaikkien kansalaisten tulisi olla tasa-arvoisia maanomistuksen ja koulutuksen suhteen.
Aristoteles käsittelee Faleaan näkemyksiä laajasti Politiikkansa toisessa kirjassa, jossa hän käy läpi aiempien ajattelijoiden näkemyksiä ihanteellisesta valtiomuodosta. Tämä on ainoa säilynyt viittaus Faleaan henkilöön ja ajatuksiin. Aristoteleen mukaan Faleas katsoi, että kansalaisten tasa-arvo poistaisi valtiosta yhteiskunnalliset jännitteet. Vaikka Faleas tunnusti, että tällaisen radikaalin valtiomuodon toteutus olisi hankalaa vakiintuneissa valtioissa, hän uskoi sen voivan olla mahdollista perustettavissa uusissa kaupungeissa. Jo vakiintuneissa kaupungeissa Faleas ehdotti käytettäväksi myötäjäisiä tasaamaan omaisuuden jakoa ajan kuluessa: näin kävisi, jos rikkaat saisivat vain antaa mutta eivät ottaa vastaan myötäjäisiä, ja köyhät taas vain ottaa vastaan mutta eivät antaa niitä. Faleas ehdotti myös, että kaikki käsityöläiset olisivat kaupungin omistamia orjia.
Aristoteles arvosteli useita Faleaan ehdottaman valtiomuodon piirteitä. Hän katsoi, että vaikka omaisuuden tasajako miellyttäisi köyhiä, se aiheuttaisi kapinointia rikkaissa, jotka pitävät omaisuuttaan yläluokalle kuuluvana oikeutena. Sen sijaan yhteiskunnan tulisi kouluttaa väestö niin, että halut ja ahneus pysyvät hallinnassa; köyhien tulee oppia hyväksymään asemansa, ja rikkaiden oppia olemasta liian ahneita. Aristoteles katsoi myös, ettei maaomaisuuden tasajako saisi aikaan vaurauden tasaista jakaantumista, koska myös karjalla, orjilla ja muulla omaisuudella on arvonsa. Jos omaisuutta säännösteltäisiin, tämän tulisi koskea kaikkea omaisuutta.
Puolan parlamenttivaalit 1989
Puolan parlamentin vaalit 1989 olivat kymmenennet Puolan kansan­tasa­vallan parlamentin vaalit ja yhdennet­toista vaalit sen jälkeen, kun kommunistit toisen maailman­sodan jälkeen vuonna 1945 nousivat maassa valtaan. Vaalien ensimmäinen kierros pidettiin sunnun­taina 4. kesäkuuta 1989, toinen kaksi viikkoa myöhemmin 18. kesäkuuta. Toisella kierroksella täytettiin 35 Sejmin edustajapaikkaa, jotka ensimmäisellä kierroksella jäivät täyttämättä.
Vaalit olivat ensimmäiset kommunistien valtaan­tulon jälkeen, joissa edes osa Sejmin jäsenistä valittiin yleisillä ja vapailla vaaleilla. Näiden paikkojen osalta Solidaarisuus-liike sai ylivoimaisen vaalivoiton, mikä osaltaan johti kommunismin romahdukseen Puolassa. Vaalien jälkeen Puolasta tuli ensimmäinen silloisen itä­blokin maa, jossa vapaasti valittu kansan­edustus­laitos sai todellista valtaa. Vaikka vaalit eivät olleetkaan täysin demo­kraattiset, pitkälti niiden ansioista Puolaan voitiin muodostaa Tadeusz Mazowieckin hallitus, ja sekä Puolassa että muissa Keski- ja Itä-Euroopan maissa voitiin seuraavien kuukausien aikana siirtyä demo­kratiaan, minkä Puolan vuoden 1991 vaalien jälkeen voitiin jo todeta tapahtuneen.
Tausta
Touko- ja elokuussa 1988 Puolassa puhkesi suuri joukko työläisten lakkoja. Lakot ja mielen­osoitukset jatkuivat koko kevään ja kesän ja päättyivät syyskuussa 1988. Tapaukset järisyttivät maan kommunisti­hallitusta siinä määrin, että sen oli pakko ryhtyä keskustelmenaan poliittisestikin merkittäväksi tekijäksi kasvaneen Solidaarisuus-liikkeen, "epävirallisten" ammattiyhdistyten tunnustamisesta. Myöhemmin samana vuonna hallitus päättikin neuvotella opposition kanssa, mikä avasi tien vuonna 1989 käytyihin pyöreän pöydän neuvotteluihin, joissa asiasta päästiin sopimukseen. Jälkimmäinen, paljon laajempi lakkoaalto elokuussa 1988 oli yllätys sekä hallitukselle että Solidaarisuuden johtajille, jotka eivät olleet odottaneet niin laajaa liikehdintää. Lakkoja järjestivät pääasiassa paikalliset aktivistit, jotka eivät tienneet, että liikkeen johtajat Varsovassa olivat jo aloittaneet salaiset neuvottelut kommunistien kanssa.
Pyöreän pöydän neuvottelujen ehkä tärkein päätös oli sallia osittain vapaiden vaalien pitäminen Puolassa.
Lisäksi 35 paikkaa oli täytettävä valtakunnallisen ehdokaslistan kautta, ja kaikki nämä paikat oli varattu Yhdistyneen työ­väen­puolueen ehdokkaille edellyttäen, että he saivat ensimmäisellä kierroksella vähintään 50 prosentin kannatuksen. Tämän tarkoitus oli taata, että puolueen huomattavimmat johtajat tulisivat valituiksi. Mikäli näin suurta kannatusta ei saatu, nämä paikat oli määrä täyttää vaalin toisella kierroksella.
Vaalien tulos oli pitkälti ennakoimaton, eivätkä niiden edellä järjestetyt mieli­pide­tiedustelut antaneet luotettavaa tietoa. Itse asiassa Puolassa ei ollut ollutkaan täysin rehellisiä vaaleja 1920-luvun jälkeen, minkä vuoksi ei ollut juuri ennakkotapauksiakaan, joista olisi voitu tehdä päätelmiä. Edelliset vaalit, joissa oli kilpailevia ehdokkaita, oli pidetty vuonna 1947, ja silloinkin kommunistit harjoittivat väkivaltaa ja vilppiä vaaleissa. Tällä kertaa kommunistit ja Solidaarisuuden edustajat kilpailivat monista paikoista avoimesti ja melko rehellisesti, samoin kuin joissakin tapauksissa useat kommunistien ehdokkaat keskenäänkin. Vaikka sensuuri oli yhä voimassa, opposition sallittiin kampanjoida paljon entistä vapaammin. Sen sallittiin perustaa uusi sanoma­lehti, Gazeta Wyborcza, ja aloittaa Tygodnik Solidarność-lehden julkaiseminen uudestaan. Solidaarisuus-liikkeen sallittiin myös esiintyä Puolan televisiossa (Telewizja Polska) kaikkiaan 23 % vaali­ohjelmille varatusta ajasta. Myöskään sen taloudellista tukemista ei rajoitettu. Oli selvää, että kommunistit olivat epäsuosittuja, mutta ei ollut selviä lukuja siitä, kuinka alas heidän kannatuksensa vajoaisi. Jokseenkin epäonnistunut tutkimus huhtikuussa muutamia päiviä pyöreän pöydän sopimuksen alle­kirjoittamisen jälkeen viittasi siihen, että 60 % haasta­telluista haluaisi Solidaarisuuden ryhtyvän yhteis­työhön hallituksen kanssa. Viikkoa myöhemmin toinen, senaatin vaaleja koskenut kyselytutkimus osoitti, että 48 % kannatti oppositiota, 14 % kommunisti­hallitusta ja 38 % ei osannut sanoa. Näissä oloissa molemmat osa­puolet kohtasivat ilmiön, johon maassa ei ollut totuttu: vaalikampanjat. Kommunistit tiesivät, että heille oli taattu 65 % paikoista, ja he odottivat vaikeaa mutta voitettavissa olevaa kilpailua; itse asiassa heitä huolestutti "liian suuren voiton" mahdollisuus - he toivoivat edes jotakin oppositiota, joka voisi legitimoida heidän hallituksen kansallisella ja kansainvälisellä tasolla. Kommunisti­hallitus valvoi yhä suurinta osaa tiedotusvälineistä ja asetti ehdokkaikseen tunnettuja urheilijoita ja televisio­esiintyjiä sekä menestyneitä paikallisesti tunnettuja henkilöitä ja liikemiehiä. Muutamat opposition jäsenet pelkäsivät, että tällä menettelyllä hallitus voisi saada vähemmän koulutetuilta äänestäjiltä niin paljon ääniä, että se tällä tavoin saisi kaipaamansa legitimeetin. Vain muutamaa päivää ennen kesäkuun 4. päivän vaaleja puolueen keskus­komitea pohti, miten läntinen maailma reagoisi, jos Solidaarisuus ei saisi yhtään parlamenttipaikkaa. Samaan aikaan Solidaarisuuden johtajat yrittivät kehittää sääntöjä puolueisiin kuulumattomia parlamentin jäseniä varten kommunistien hallitsemassa parlamentissa, sillä Solidaarisuuden ei uskottu saavan enempää kuin 20 paikkaa. Solidaarisuus valitteli myös, että vaali­piiri­jako oli muodostettu sille epä­suotuisaksi.
Tulokset
Sejmin vaalien tulokset::
Senaatin vaalien tulokset:
Tulos oli suuri yllätys sekä hallitsevalle työväen­puolueelle että Solidaarisuudelle. Solidaarisuuden vaalikampanja onnistui paljon odotettua paremmin. Vaalit 4. kesä­kuuta ja niiden toinen kierros 18. kesä­kuuta 1989 toivat Solidaari­suudelle tavattoman vaalivoiton: 99 % kaikista senaatin paikoista ja Sejmissäkin suurimman mahdollisen määrän. Senaatin 100 paikasta 99 kuului nyt Solidaaririsuudelle ja yksi eräälle sitoutu­matto­malle jäsenelle. Niistä 35 valta­kunnan­laajuiselta listalta valittavasta paikasta, joista Solidaarisuus ei saanut kilpailla, vain yhden sai ensimmäisellä kierroksella kommunistien ehdokas (Adam Zieliński) ja yhden satelliitti­puolueen ehdokas; kukaan muu ei saanut tarvittavaa 50 %:n enemmistöä. Kommunistit saivat jonkin verran paikkoja takaisin toiselle kierrokselle, mutta ensimmäinen kierros oli heille niin nöyryyttävä, että sen psykologista vaikutusta on sanottu "järkyttäväksi". Norman Davies arvioi, että vaalin tulos osoitti kommunistien todellisen kannatuksen Puolassa olleen 3 ja 4 %:n välillä. Kaikkiaan Solidaarisuus sai 160 paikkaa niistä 161:stä, joihin edustaja voitiin vapaasti valita. Ainoa Soli­daari­suuden ehdokas, joka ei tullut valituksi, piti tappionsa syynä sitä, ettei hän ollut saanut tilaisuutta ottaa vaaleja varten valo­kuvaa yhdessä Wałęsan kanssa, mihin kaikille muille Soli­daari­suuden ehdokkaille oli tarjoutunut mahdollisuus.
Solidaarisuus onnistui saamaan suurimman mahdollisen määrän, 35 % paikoista, kun taas jäljellä olevat 65 % jaettiin kommunistien ja heidän satelliitti­puolueidensa kesken (PZPR 37,6 ¤, ZSL 16,5 %, SD 5,8 %, loput 4 % kuuluivat pienille kommunisti­sesti suuntau­tu­neille katolisille puolueille, PAX:ille ja UchS:lle). Paikkojen jakautuminen PZPR:n ja sen liittolaisten kesken oli ennalta tiedossa.
Vaalien ensimmäinen kierros pidettiin samana päivänä, jolloin Kiinan kommunisti­hallitus kukisti väki­valtaisesti Taivaallisen rauhan aukion mielen­osoitukset.
Seuraukset
Puolan yhdistynyt työväenpuolue (PZPR) ja sen perinteiset liittolaiset saivat pitää ne 65 % parlamentin paikoista, jotka niille oli taattu. Sejm valitsi äänestyksellä PZPR:n sihteerin, kenraali Wojciech Jaruzelskin presidentiksi, mutta hän sai vain yhden äänen enemmistön; hän vuorostaan nimitti kenraali Czesław Kiszczakin pääministeriksi. Nämä yrittivät tarjota hallituksessa näön vuoksi Solidaarisuudelle muutamia paikkoja. Solidaarisuuden johtajat saivat kuitenkin PZPR:n pitkä­aikaiset satelliitti­puolueet, SZL:N ja SD:n (jonka edustajista jotkut olivat jo saaneet Solidaarisuudelta tukea vaalien toisella kierroksella), vaihtamaan puolta ja muodostamaan kokoomus­hallituksen Solidaarisuuden kanssa. PZPR, jolla oli 37,6 % paikoista, havaitsi olevansa vähemmistönä. Moskovan hylkäämänä Kiszczak erosi virastaan 14. elokuuta. Kun Jaruzelksilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin valita Solidaarisuuden jäsen pää­ministeriksi, 24. elokuuta hän nimitti tehtävään Solidaarisuuden aktivistin, Tadeusz Mazowieckin Solidaarisuuden johtaman kokoomus­hallituksen johtajaksi. Täten seurasi lyhyt kausi, jota on luonnehdittu sanoilla "Teidän presidenttinne, meidän pää­ministerimme."
Valittua parlamenttia kutsuttiin sopimus-sejmiksi sen sopimuksen mukaan, jonka Solidaarisuus ja kommunisti­hallitus olivat tehneet ja joka alkujaan oli tehnyt sen mahdolliseksi.
Vaikka vaalit eivät olleet täysin demo­kraattiset, ne avasivat tien Tadeusz Mazowieckin hallituksen muodostamiselle ja rauhan­omaiselle siirtymiselle demo­kratiaan, mikä sai vahvistuksensa, kun Lech Wałęsa vuonna 1990 valittiin Puolan presidentiksi, ja varsinkin vuoden 1991 parlamenttivaalin jälkeen.
Kansain­välisellä tasolla näitä vaaleja on pidetty tärkeänä virstan­pylväänä tiellä kohti kommunismin kukistumista Keski- ja Itä-Euroopassa "kansojen syksyn" nimellä tunnetussa tapahtuma­sarjassa (Itä-Euroopan vallankumoukset 1989).
Solidaarisuus ei kuitenkaan pysynyt vallassa kauan, sillä se hajosi pian ja sen syrjäyttivät muut Puolaan perustetut puolueet. Tästä syystä vuoden 1989 vaalien tulosta on yleensä pidetty pikemminkin äänenä kommunismia vastaan kuin Soli­daari­suuden puolesta.
Chōkai (1887)
Chōkai oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1887 vesillelaskettu rautarunkoinen kuunaritakiloitu Maya-luokan tykkivene.
Palvelus
Alus siirrettiin reserviin 1. huhtikuuta 1908, minkä jälkeen se oli koululaivana Sasebon laivastoalueella. Alus poistettiin alusluettelosta ja siirrettiin sisäasianministeriölle 1. joulukuuta 1911 poliisialukseksi Kōben satamaan. Aluksen aseistus riisuttiin, ja se myytiin romutettavaksi vuonna 1912.
Suban kieli
Suba on bantukieli, jota puhuvat äidinkielenään pääasiassa Keniassa elävät subat. Myös Tansaniassa on jonkin verran kielen puhujia.
Henry Theophilus Howaniec
Henry Theophilus Howaniec (14. helmikuuta 1931 Chicago, Illinois – 30. maaliskuuta 2018 Milwaukee, Wisconsin ) oli Kazakstanissa toiminut yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin fransiskaanien papiksi 14. kesäkuuta 1956 ja nimitettiin Almatyn apostoliseksi hallitsijaksi 7. heinäkuuta 1999. Lisäksi hän sai 14. lokakuuta 2000 nimityksen Achollan titulaaripiispaksi, ja piispaksi vihkiminen seurasi 26. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Marian Oles, jota avustivat Alberto Tricarico ja Jan Paweł Lenga.
Suban kieli
Suballa on 139 000 puhujaa. Suurin osa heistä käyttää myös dholuon kieltä. Mfanganon saarella subaa käytetään aktiivisesti.
Henry Theophilus Howaniec
17. toukokuuta 2003 Almatysta tuli hiippakunta nimellä Santissima Trinità in Almaty, ja Howaniec jatkoi sen johtamista piispana, kunnes jäi eläkkeelle 5. maaliskuuta 2011.
Alpha Magnetic Spectrometer
220px|right 250px|right Alpha Magnetic Spectrometer on ISS-avaruusasemalla sijaitseva hiukkasfysiikan koelaite. Se mittaa kosmista säteilyä ja pyrkii etsimään antimateriaa ja pimeää ainetta. Hanketta johtaa MIT:n professori Samuel Ting.
Historia
MIT:n hiukkasfyysikko Samuel Ting ehdotti AMS-mittalaitetta vuonna 1995 pian Superconducting Super Colliderin (SSC) perumisen jälkeen. Ehdotus hyväksyttiin ja Tingistä tuli projektin ohjaaja.
AMS-01
Laitteen prototyyppi AMS-01 lensi STS-91-sukkulalennolla kesäkuussa 1998. Se ei tehnyt toivottua havaintoa, mutta laite toimi ja löydöksen puuttuminen johtui ilmeisesti lyhyestä mittausajasta.
AMS-02
Lopullinen mittalaite on AMS-02, jota on kehittänyt 500 tutkijaa 16 maasta. Laitteen päärahoittaja on Yhdysvaltain energiaministeriö. Laitetta on testattu CERNissä ja ESAn ESTEC-keskuksessa.
Turun yliopisto ja Aalto-yliopiston Metsähovin radio-observatorio ovat ottaneet osaa sekä AMS-01:n että AMS-02:n suunnitteluun ja toteutukseen.
Joseph Martin Sartoris
Joseph Martin Sartoris (s. 1. heinäkuuta 1927 Los Angeles) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Los Angelesin arkkihiippakuntaan James Francis Aloysius McIntyre 30. toukokuuta 1953. Hänet nimitettiin Los Angelesin vihkipiispaksi sekä Olivan titulaaripiispaksi 8. helmikuuta 1994, ja piispaksi vihkiminen seurasi 19. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Roger Michael Mahony, jota avustivat John James Ward ja Armando Xavier Ochoa.
Lauri Paunu
Lauri Abraham Paunu (20. syyskuuta 1910 Pohja – 4. maaliskuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen rovasti. Hänet tunnettiin myös kuurojenpappina. Paunu toimi Tampereen ja Helsingin hiippakuntien kuurojenpappina.
Lauri Paunun isä oli lääninrovasti Hjalmar Paunu (1882–1970) ja äiti opettaja Elli Johanna Paunu (o.s. Halla, 1881–1953). Lauri Paunun vanhempi sisar Eira Paunu (1908–2013) oli ensimmäinen suomalainen teologian tohtoriksi väitellyt nainen. Eira Paunun lisäksi hänellä oli sisaret kirjailija, sairaanhoitaja Toini Karivalo (1913–2010) ja Liisa Tuomi-Nikula (1918–2014). Lauri Paunu jäi kaksi kertaa leskeksi ja oli kolme kertaa naimisissa. Hänen puolisonsa olivat Maila Marjatta (o.s. Sarmia, k. 1961) ja Eeva (o.s. Malmila, s. 1910, k.) Paunu ja opettaja Anni Kauppinen-Paunu, joka on Kerenin entinen opettaja.
Lauri Paunu valmistui papiksi vuonna 1935. Työskenneltyään Someron, Jämsän ja Uuraisten seurakunnissa hän ryhtyi Tampereen hiippakunnan kuurojenpapiksi 1939 mutta asui Helsingissä. Hän jäi eläkkeelle tästä toimesta vuonna 1970. Lauri Paunun aloitteesta Kuurojen liitto alkoi laatia viittomakielen sanakirjaa, ja hän oli sen toimituskunnan puheenjohtaja. Lisäksi Paunu kirjoitti vuonna 1943 kuurojen oikeudesta avioliittoon, joka oli kielletty syntymäkuuroilta. Paunu teki viittomakieltä tunnetuksi koko kansalle syyskuussa 1963 Kuurojen Päivänä Tesvisiossa. Sen jälkeen televisio aloitti viittomakielisten uutisten lähettämisen viikoittain. Lauri Paunu oli myös kuurojen ja kuulovammaisten lasten perhekuntoutuksen uranuurtajia ja kuurojen lähetystyön perustajia.
Olli Paunu ja Birgitta Wallvik ovat julkaisseet Paunusta kirjan, Kuuroja kuulemassa : kuurojenpappi Lauri Paunu muistelee, vuonna 1991.
Hercules (yritys)
Hercules Incorporated oli yhdysvaltalainen kemianteollisuuden yritys, joka valmisti erikoiskemikaaleja puu- ja sellu-, lääke- ja rakennustarviketeollisuudelle.
J to that L-O!: The Remixes
J to that L-O!: The Remixes on yhdysvaltalaisen laulajan Jennifer Lopezin ensimmäinen remix-albumi. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa 5. helmikuuta 2002 ja se oli Iso-Britannian singlelistalla parhaimmillaan sijalla neljä. J to that L-O!: The Remixes -albumista tuli yksi parhaiten myydyistä remix-albumeista Yhdysvalloissa, kun sitä myytiin ensimmäisen viikon aikana yli 156 000 kappaletta. Maailmanlaajuisesti albumia on myyty yli neljä miljoonaa kappaletta.
J to that L-O!: The Remixes -albumilta julkaistiin kolme singleä, "Ain't It Funny" (Murder Remix), "I'm Gonna Be Alright" (Track Masters Remix) ja "Alive". Metro Remix -versio kappaleesta "Walking on Sunshine" sai vain vähän radiosoittoa Meksikossa ja muilla Latinalaisen Amerikan alueilla. Vaikkakaan "Waiting for Tonight" -kappaletta ei julkaistu singlenä, sitä soitettiin vähän urbaaneilla radiokanavilla. Lopez myös esitti kappaleen New Year's Eve 2010 Times Square -tapahtumassa.
Hercules (yritys)
Yhtiö perustettiin vuonna 1912 nimellä Hercules Powder Company. Perustamisen taustalla oli DuPontin Yhdysvaltojen räjähdemarkkinoilla saavuttaman määrävän markkina-aseman purkaminen. Hercules sai osan DuPontin tuotantolaitoksista ja muista varoista, joiden turvin se aloitti oman liiketoimintansa. Yhtiöiden välit pysyivät vuosikymmenten kuluessa kuitenkin varsin läheisinä, sillä Herculeksen hallinnossa istui 1970-luvun lopulle du Pont -sukuun kytköksissä olleita henkilöitä. Yhtiö keskittyi alkuvuosikymmeninään räjähdeteollisuuteen ja laajensi 1930-luvulla liiketoimintaansa pihkanjalostustuotteisiin. Räjähdeliiketoiminta kantoi Herculeksen 1930-luvun laman läpi ja yhtiön nousi kukoistukseen sotavuosien kasvattaman menekin ja alan yhtiöiden laittoman kartellin myötä. Sotien päätyttyä Hercules lähti polymeeri- ja aseteollisuuteen ja alkoi valmistaa muun muassa ohjusten kiinteää ajoainetta käyttäneitä rakettimoottoreita. Hercules oli yksi napalmia ja kasvimyrkky Agent Orangea Yhdysvaltain puolustusministeriölle Vietnamin sodan aikana toimittaneista yhtiöistä.
Yhtiö ajautui vaikeaan taloudelliseen tilanteeseen vuoden 1973 öljykriisin seurauksena ja sen liiketoiminta-alojen kokonaismyynti romahti 90 prosentilla vuonna 1975, mikä johti huomattaviin irtisanomisiin ja yhtiön johtoketjun uudelleenorganisointiin. Hercules siirsi liiketoimintansa painopistettä kulutuskemikaaleista korkeamman lisäarvon erikoiskemikaaleihin ja karsi kannattamattomien osastoja. Yhtiö valikoi propyleenikuidut ja -kalvot, elintarviketeollisuuden makuaineet ja hajusteet, paperiteollisuuskemikaalit, ilmailu- ja avaruusteollisuuden tuotteet ja grafiittikuidut aloiksi, joihin se panostaisi. Hercules menestyi hyvin taloudellisesti 1980-luvulla.
Yhtiö keskitti 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa voimansa kehittyneisiin materiaalien ja elintarviketeollisuuden lisäaineiden, kuten pektiinin ja karrageneenin, kehittämiseen. Lisäainetuotteet menestyivät 1990-luvun alulla, mutta yhtiön tulosta painoi sen ilmailu- ja avaruusteollisuuden osaston hankaluudet. Näiden ratkettua Hercules kolminkertaisti 1990-luvun kuluessa markkina-arvonsa. Yhtiö teki vuosikymmenen loppupuolella joukon yrityskauppoja, joista monet sujuivat ongelmitta. BetzDearbornin osto vuonna 1998 kuitenkin epäonnistui ja yhtiö ajautui taloudellisesti huonoon tilanteeseen. Yhdysvaltain suurin kemikaalitoimittaja Ashland osti heinäkuussa 2008 Herculeksen jäljellä olevat toiminnot 2,6 miljardilla dollarilla.
Tausta, perustaminen ja varhaiset vuodet
Hercules Powder Company toimi jo 1800-luvulla, mutta DuPont osti sen ja joukon pienempiä räjähdevalmistajia 1880-luvulla. DuPont saavutti 1900-luvun alussa määräävän markkina-aseman, sillä se valmisti kaksi kolmasosaa Yhdysvalloissa myydystä dynamiitista ja ruudista. Yhdysvaltain liittovaltion tuomioistuin päätyi hajottamaan yhtiön Sherman Antitrust Actin nojalla. Yksi DuPontista vuonna 1912 toimitetussa oikeudenkäynnissä irrotetuista yhtiöistä oli siihen vuosikymmeniä aiemmin liitetty Hercules Powder Company. Hajottamisella pyrittiin vahvistamaan kilpailua räjähdeteollisuudessa, mutta hajotettujen yhtiöiden annettiin oikeudenkäynnin jälkeenkin jatkaa vanhaa markkinaa dominoinutta suhdettaan. Herculeksen pääkonttori sijaitsi DuPontin tapaan Delawaren Wilmingtonissa, ja sen johtokunta muodostettiin pitkälti tien toiselta puolelta DuPontista lähteneistä johtajista. Yhtiön puheenjohtajina toimi 1970-luvun lopulle du Pont -sukuun kytköksissä olleita henkilöitä.
Herculesilla oli erikoisen perustamisjärjestelynsä ansiosta vahva etulyöntiasema jo perustamishetkellään. Sillä oli omistuksessaan useita toimivia räjähdetehtaita, ja se hallitsi merkittävää osaa räjähdemarkkinasta. Yhtiö oli pääomitettu viidellä miljoonalla dollarilla, ja se teki ensimmäisestä vuodestaan alkaen voittoa. Yhtiön asiakkaita olivat kaivosteollisuus, aseidenomistajat ja Yhdysvaltain asevoimat.
Yhtiön ensimmäinen merkittävä kauppa tapahtui vuonna 1916, kun se solmi rahakkaan sopimuksen asetonin toimittamisesta Britanniaan. Sopimuksessa oli kuitenkin yksi erityispiirre: siinä vaadittiin, ettei tuotanto käyttäisi mitään tuolloin tunnettua pääraaka-ainetta kemikaalin valmistuksessa. Hercules lähetti tämän myötä aluksia Tyynelle valtamerelle keräämään päärynälevää, jota käytettiin liuottimen valmistukseen. Tulosta paransi myös ruutikauppa Yhdysvaltain asevoimien kanssa. Yhtiö maksoi suuret osingot osakkeenomistajilleen.
Yhtiö käynnisti pellavaselluloosan valmistamisen pellavansiementen prosessoinnin sivutuotteena syntyneestä nukasta vuonna 1920. Tuotteella oli satoja teollisia käyttökohteita, siitä voitiin valmistaa esimerkiksi räjähdysherkkää nitroselluloosaa nitroglyseriinikäsittelyllä. Muita käyttökohteita oli muun muassa lakkojen ja muovien tuotannossa. Yhtiöstä kasvoi varsin pian maailmanmitassa merkittävä pellavaselluloosan valmistaja. DuPont valmisti myös nitroselluloosaa, muttei nähnyt Herculeksen liiketoiminnan diversifiontia uhkana, sillä yhtiö valmisti ainetta vain omaan käyttöönsä.
Pihkanjalostustuotteet ja toinen maailmansota
pienoiskuva|upright|Yhtiön propagandajuliste toisen maailmansodan ajalta. Yhdysvaltain senaatin komitea arvioi vuonna 1920, että pihkanjalostustuotteiden saatavuus ehtyisi ja niihin liittyvä yhdysvaltalainen teollisuus kuihtuisi, kun korkealaatuisten kemikaalien tuottamiseen vaaditut käytettävissä olevat neitseelliset metsävarat kuluisivat loppuun. Hercules näki kuitenkin kuihtuvassa tuotteessa mahdollisuuden. Yhtiö alkoi kehittää pihkan tislausta puunkannoista yhteistyössä Yaryanin kanssa, joka oli yksi harvoista prosessia käyttäneistä yrityksistä. Herculeksesta kasvoi varsin nopeasti maailman suurin pihkanjalostustuotteiden valmistaja, kun yhtiö osti oikeudet kantojennostoon suurilla metsäaloilla ja rakensi uuden resiinitislauslaitoksen. Senaatin komitean ennustukset osoittautuivat kuitenkin vääriksi, kun nopeakasvuisten havupuumetsien palautuminen osoittautui odotettua nopeammaksi. Herculeksen sijoitus kannonnosto-oikeuksiin ja uuteen tuotantolaitokseen alkoi menettää arvoaan. Yhtiölle jäi suuret määrät heikompilaatuista kannoista tislattua tärpättiä, joka ei kelvannut huonekaluteollisuuteen tumman värisävynsä seuraksena.
Hercules onnistui kuitenkin pelastamaan DuPontilta lähtöisin olevilla varoillaan kehnoon markkinatilanteeseen ajautuneet pihkabisneksensä. Yhtiö kehitti prosessin vaaleamman tärpätin valmistamiseksi ja pyrki tekemään puupohjaisesta tuotteestaan asiakkaille kannattavamman vaihtoehdon kilpaileviin tuotteisiin nähden. Yhtiön toiseksi suurin investointi tuotti kuitenkin edelleen vuonna 1935 pienimmän osuuden yhtiön tuloksesta. Tästä huolimatta tuoteryhmästä muodostui tärkeä Herculekselle. Pihkabisnes kasvoi hyvin hitaasti ja liiketoiminnasta saatiin voitollista vasta 1970-luvun puolivälissä. Räjähdeliiketoiminta oli Herculeksen kantava voima ja vei yhtiön 1930-luvun laman lävitse. Hercules koostui vuonna 1935 viidestä osastosta, jotka keskittyivät räjähteisiin, pihkajalosteisiin, nitroselluloosaan, kemialliseen puuvillaan ja paperituotteisiin, joka oli tullut osaksi yritystä Paper Makers Chemical Corporationin oston myötä vuonna 1931.
Hercules oli toisen maailmansodan kynnyksellä Yhdysvaltain suurin pihkajalosteiden tuottaja ja kolmanneksi suurin räjähdevalmistaja, ja sen liiketoiminta kukoisti sotavuosina. Yhtiön kassaa lihottivat niin lailliset kuin enemmän kyseenalaiset tulot, sillä yhtiö jäi kiinni kartellimenettelystä kemikaaliyritysten Atlas ja DuPont kanssa. DuPont tuomittiin kartellista 40 000 dollarin sakkoihin. Herculeksen työvoima oli tuplaantunut sotavuosina, ja yhtiön vuosikertomuksissa korostuivat suunnitelmat sodanjälkeisille henkilöstöleikkauksille.
Sodanjälkeinen diversifiointi
pienoiskuva|Herculeksen tuotte-esittely 1950-luvulla. Yhtiö havahtui tilanteeseensa noin kolme vuotta sodan päättymisen jälkeen. Yhtiön tuotteiden ytimen muodostaneet nitroselluloosa, paperituotteet ja pihkajalosteet kasvoivat onnettoman hitaasti ja vuosimyynti liikkui alalle keskinkertaisessa 200 miljoonassa dollarissa. Yhtiö päätti investoida 1950-luvulla dimetyylitereftalaatin (DMT) ja polypropyleenin tuotantoon. Jälkimäisen tuotannossa voitiin hyödyntää muiden prosessien sivutuotteita, jotka olisivat muuten pätyneet jätteeksi. Vahvasti kasvavan polymeeriliiketoiminnan lisäksi yhtiö kehitti uusia käyttökohteita pihkajalosteille, kuten hyönteismyrkkyjä, tekstiilimateriaaleja, maaleja ja kumia. Herculeksen myynti tuplaantui vuosien 1955 ja 1963 välillä pitkälti valtionhallinnon kanssa solmittujen hankintasopimusten ansiosta.
Hercules diversifioi avaruusteollisuuteen vuonna 1959, kun yhtiö käynnisti kiinteiden rakettipolttoaineiden valmistuksen. Sen polttoaineita ja propulsiojärjestelmiä käytettiin muun muassa Polaris-, Minuteman- ja Honest John -ohjuksissa. Avaruustekniikan myynti kattoi liki kymmenyksen yhtiön myynnistä vuonna 1961, 15 prosenttia vuotta myöhemmin ja neljänneksen seuraavana. Rakettipolttoaineet, elävää voimaa vastaan suunnitellut aseet ja sodassa suurissa määrin käytetyt kemikaalit, kuten Agent Orange ja napalmi, tuottivat noin neljänneksen yhtiön myyntituloista Vietnamin sodan ajan.
Yhtiötä johti 1960-luvulla Du Pont -sukuun kuulunut George Thouron, joka lähti ohjaamaan yhtiötä sotateollisuudesta takaisin muovi- ja polymeeriteollisuuteen sekä petrokemianteollisuuteen. Yhtiön Herculon-keinokuidun ja CMC-kumituoteen markkinaosuudet kasvoivat varsin nopeasti. 1960-luku ja 1970-luvun alku olivat hyviä aikoja yhtiölle. Se jatkoi tasaista kasvua ja pysyi voitollisena, vaikka liiketoiminnan uudelleensuuntaaminen oli vaatinut merkittäviä pääomia. Hercules Powder Company vaihtoi nimensä vuonna 1968 Hercules Incorporatediksi.
1970-luvun haasteet
Vuoden 1973 öljykriisi ajoi yhtiön hankalaan taloustilanteeseen, jota pahensi kaksi vuotta myöhemmin tapahtunut pihkajalosteiden kysynnän romahtaminen. Pihkajalosteista oli ennustettu merkittävää pulaa, mikä oli ajanut käyttäjät varastoimaan tuotteita suurissa määrin. Hercules oli siksi tilannut satoja tonneja resiiniä noin kaksinkertaisella hinnalla normaaliin nähden, mutta tuotetta ei saatu kaupaksi asiakaspuolen ylivarastoinnin seurauksena. Yhtiön kuituliiketoiminta ajautui samoihin aikoihin vaikeuksiin, ja vuonna 1975 sen liiketoiminta-alojen kokonaismyynti romahti 90 prosentilla. Vuosi ei ollut hyvä muillekaan kemianteollisuuden yrityksille, mutta vaikeudet osuivat Herculekseen vielä muita pahemmin. Huonon vuoden takia yhtiön osakkeen arvon supistui 17 prosentilla.
Yhtiön johtajana toimi vaikeina vuosina Werner Brown, joka valisi seuraajakseen vuonna 1977 Alexander Giaccon. Uuden toimitusjohtajan johtamistyyli oli edeltäjäänsä terävämpi, mikä näkyi etenkin suurissa irtisanomisissa, jotka hän ajoi läpi johtajanuransa alulla. Irtisanomisten piiriin kuuluivat yli 700 henkilöä keskijohdossa ja kolme johtokunnan apulaisjohtajaa. Muutokset puolittivat johtotasojen määrän. Hän keskitti yhtiön hallinnon ympärilleen ja investoi tietokoneistamiseen pysyäkseen paremmin ajan tasalla eri yksiköiden tilanteesta.
Hercules ei saanut 1960-luvulla aloittamaansa herbisidien tuotantoa kannattavaksi, mutta tuotteista myöhemmin nousseet oikeuskanteet jäivät painamaan yritystä vielä Arkansasin Jacksonvillessä sijainneen Reasor-Hillin herbisiditehtaan sulkmisenkin jälkeen. Agent Orange -kasvimyrkylle altistuneiden yhdysvaltalaisveteraanien ryhmäkanteen käsittely kesti viisi vuotta ja yhtiö joutui vuonna 1983 maksamaan 18 miljoonaa dollaria korvauksia. Korvaukset olivat kuitenkin juttuun vedettyjä muita yhtiöitä pienemmät, sillä Herculeksen kasvimyrkyssä oli muita toimittajia huomattavasti pienempiä määriä dioksiiniepäpuhtautta, jota pidettiin myrkyn ensisijaisena haittoja aiheuttaneena ainesosana.
Polyropyleeni osoittautui menestyväksi liiketoimintahaaraksi. Hercules muodosti yhteisyrityksen italialaisen Montedison kanssa voidakseen hyödyntää italialaisten kehittämää erittäin hyvällä hyötysuhteella toiminutta polypropyleenin valmistustekniikkaa. Montedison ja Hercules olivat aiemmin tehneet yhteistyötä lääketeollisuuden yhteisyritys Adria Labsin muodossa. Uusi polypropyleenin valmistumenetelmä alensi tuotantokustannuksia niin merkittävästi, että materiaali korvasi edeltäjiään laajassa tuoteskaalassa aina kertakäyttöisiin tupakkafilttereihin saakka.
Ilmailu- ja avaruusteollisuuden tuotteet sekä grafiittiliiketoiminta menestyivät myös hyvin. Hiilikuiturakenteet olivat alkaneet yleistyä suorituskykyisten ilma-alusten rakennusmateriaalina ja kasvattaneet näin tuotteen menekkiä. Herculeksen valmistama Magnamite-hiilikuitu oli muun muassa yhtäjaksoisen maailmanympärilennon vuonna 1986 tehneen Rutan Voyagerin päärakennusmateriaalina.
Liiketoiminta 1980- ja 1990-luvuilla
pienoiskuva|upright|[[Cassini-Huygens-luotaimen laukaissut Titan IVB laukaisualustalla lokakuussa 1997. Herculeksen boosterit ovat raketin keskimmäisen osan molemmilla puolilla.]] David Hollingsworth seurasi vuonna 1987 Giaccoa yhtiön toimitusjohtajana ja sen hallituksen puheenjohtajana. Hercules myi HIMONT-polypropyleenilaitoksensa Montedisionille. Tuotesegmentin kasvuun uskonut Giacco irtisanoutui yhtiön hallituksesta Hollingsworthin ajaman kaupan seuraksena, sillä piti polypropeeniliiketoimintaa varmana kasvualana. Edellisen toimitusjohtajavaihdoksen tavoin Hollingsworth myi yhtiön heikosti kannattavia liiketoimintoja pois. Yhtiö keskitti voimansa kehittyneisiin materiaalien ja elintarviketeollisuuden lisäaineiden, kuten pektiinin ja karrageneenin, kehittämiseen. Se hankki myös vuonna 1989 Henkelin osuuden kolme vuotta aiemmin perustetusta Aqualon Groupista, joka valmisti selluloosan johdannaistuotteita ja vesiliukoisia polymeereja.
Yhtiön sitruspektiinista valmistetun Splendid-rasvakorvikkeen lanseeraus vuonna 1991 oli onnistunut. Tuote saatiin kuluttajamarkkinoille viisi vuotta myöhemmin, kun se sisällytettiin J.R. Simplotin pakasteranskalaisiin. Onnistunutta lisäainelanseerausta varjosti yhtiön ilmailu- ja avaruusteollisuuden osaston kiviseksi osoittaunut Titan IVB -kantoraketin uusien boosterien tuotantoon saattaminen. Pidennettyjen uusien boosterimoottorien prototyypeissä havaitut laatuongelmat ja niiden testauksessa tapahtunut kuolemaan johtanut nosturionnettomuus hidastivat huomattavasti moottorien käyttöönottoa. Nosturionnettomuus oli saanut myös yhden boosterisegmenteistä syttymään tuleen, mikä johti edelleen käyttöönottoa viivästäneeseen tutkintaan. Vuosi oli kokonaisuutena heikko sekä yritykselle että sen toimitusjohtajana aloittaneelle Tom Gossagelle.
Ongelmat eivät päättyneet kuitenkaan ensimmäiseen moottoriin. Toinen moottoriprototyyppi saatiin koottua ilman ongelmia, mutta se räjähti ensimmäisessä maakoekäytössä. Räjähdystä seurannut tutkinta paljasti boosterista merkittävän suunnitteluvirheen, minkä seurauksena moottorit suunniteltiin pitkälti uudelleen. Hanketta edelleen viivästyttänyt uudelleensuunnittelu tuotti kuitenkin lopulta tulosta, kun viiden moottorin maakoekäytöt onnistuivat vuonna 1993. Päivitetyn raketti laukaistiin ensi kertaa Floridan Cape Canaveralin lentotukikohdasta helmikuussa 1997.
Gossage onnistui triplaamaan yhtiön markkina-arvon 1,6 miljardista 4,4 miljardiin dollariin toimitusjohtajakautensa aikana. Hänen paikkansa otti vuonna 1996 R. Keith Elliott, jonka ohjauksessa yhtiö myi menestyneen komposiittiliiketoimintansa Hexcel Corporationille ja perusti uuden karrageenituotantolaitoksen matalampien tuotantokustannusten perässä Filippiineille. Yhtiö perusti vuonna 1997 polypropyleenikuitujen tuotantoa tehneen yhteisyhtiön tanskalaisen Jacob Holm & Sønners Fabrikerin kanssa. Yhtiö teki myös sopimuksen Beijing Yanshan Petrochemical Companyn kanssa hydrattujen hiilivetyresiinien yhteistuotannosta ja myi pienemmän Aqualon do Brasil -tytäryhtiönsä Grupo Gusmaolle. Hercules ja Mallinckrodt myivät vuonna 1997 Tastemaker-liiketoimintansa Hoffmann-La Rochelle 1,1 miljardilla dollarilla.
1990-luvun loppupuolen ja 2000-luvun alun haasteet
Hercules teki 1990-luvun viimeisinä vuosina useita ongelmallisia yritysjärjestelyjä. Merkittävin näistä oli BetzDearbornin osto 2,4 miljardilla dollarilla vuonna 1998. Kaupan odotettiin vahvistavan yhtiön markkina-asemaa puuteollisuuden kemikaalitoimittajana ja laajentavan sen toimintaa vedenpuhdistukseen. Kaupan varjopuolena oli kuitenkin sen mukanaan tuoma 700 miljoonan dollarin velkataakka. Osto ei lopulta tuottanut odotettua tulosta, ja yhtiö myi vuonna 2001 BetzDearbornin vedenpuhdistustoiminnot GE Specialty Materialsille 1,8 miljardilla dollarilla. Yhtiö myi samana vuonna myös merkittävän osan resiinituotannostaan.
Hercules pyrki pienentämään yhtiövelkaansa muodostamalla Monsanton kanssa CP Kelco -yhteisyrityksen, joka yhdisti yhtiöiden elintarvikekumituotannot. Yritys ajautui kuitenkin vaikeuksiin nostettuaan 430 miljoonan dollarin oikeuskanteen Monsanton aiempaa emoyhtiötä Pharmaciaa vastaan. Hercules luopui 28,6 prosentin osuudestaan yhtiössä vuonna 2004.
Yhtiön johtohenkilöt vaihtuvat useita kertoja sen ongelmavuosina. Sen talousjohtajaksi (COO) palkattiin vuonna 1999 Vincent Corbo, joka kuitenkin irtisanoutui tehtävästä jo seuraavana vuonna. Gossage palasi myös samaan aikaan toimitusjohtajan paikalle, mutta häntä seurasi William Joyce jo vuotta myöhemmin. Hän taisteli lyhyen uransa yhtiössä kymmenesosan äänivaltaa pitäneen International Specialty Productsin (ISP) puhemiestä Samuel J. Heymania vastaan, joka tavoitteli ylivaltaa yhtiön hallituksessa vuonna 2003. Heyman ei pitänyt Joycen päätöksestä myydä BetzDearbornin toiminnot ja väitti, ettei Joyce ollut toiminut yhtiön kannalta parhaalla mahdollisella tavalla. ISP:n pyrkimyksistä huolimatta se ei saavuttanut määräysvaltaa Herculeksen hallituksessa ja myi lopulta osuutensa yhtiössä. Joyce irtisanoutui toimitusjohtajan paikalta vuoden 2003 lopussa ja siirtyi Nalco Companyn palvelukseen. John K. Wolff otti yhtiön hallituksen puheenjohtajan roolin, ja Craig A. Rogerson aloitti yhtiön toimitus- ja pääjohtajana.
Kirjolehvämuura
Kirjolehvämuura (Herpsilochmus atricapillus) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Hercules (yritys)
1990-luvun loppupuolen ja 2000-luvun alun haasteet
Yhtiön arvo ei palautunut koskaan epäonnistuneesta BetzDearborn-kaupasta. Yhdysvaltain suurin kemikaalitoimittaja Ashland osti heinäkuussa 2008 Herculeksen jäljellä olevat toiminnot 2,6 miljardilla dollarilla. Kauppa saatiin päätökseen saman vuoden marraskuussa.
Maksym Berezovskyi
Maksym Berezovskyi. ven. Maksim Sozontovitš Berezovski (27. lokakuuta 1745 Hluh’iv – 22. maaliskuuta 1777 Pietari) oli ukrainalainen säveltäjä.
Berezovski syntyi Ukrainan Hluh’ivissa. Hän opiskeli Kiovan Kiovan Mohyla-akatemiassa. Hän aloitti uransa laulajana ja osallistui vuodesta 1759 italialaisten oopperoiden esityksiin. Venäjän hovissa häntä opettivat siellä työskennelleet italialaiset, kuten laulaja N. Garani ja kapellimestari F. Zoppis. Vuonna 1763 Berezovski meni naimisiin hoviorkesterin käyrätorvensoittajan tyttären, Franzina Uberscherin kanssa. Hän sävelsi kuorokonserttotyylin musiikkia 1760-luvulla. Genreen vaikuttivat venäläinen a cappella -kirkkolaulu sekä italialaisten koulukuntien kuorotyylit. Vuonna 1771 Jakob Štelin luonnehti häntä jo kokeneeksi säveltäjäksi.
Vuonna 1769 pääsi Italiaan jatkamaan opiskelua Giovanni Battista Martinin johdolla, ja vuonna 1771 hänestä tuli Bolognan filharmonisen akatemian jäsen. Samaan aikaan Bolognassa opiskelivat Wolfgang Amadeus Mozart ja Josef Mysliveček. Bolognan lisäksi Berezovski vietti aikaansa muun muassa Venetsiassa. Hän sävelsi oopperan Il Demofonte Pietro Metastasion librettoon Livornossa järjestettyä talvikarnevaalia varten. Teoksen kantaesitys helmikuussa 1773 sai hyvän vastaanoton. Berezovskin säveltämä sonaatti viululle ja cembalolle on peräisin Pisasta.
Berezovski sävelsi runsaasti hengellistä musiikkia, ja hän oli kirkkomusiikin ukrainalaisen tyylinb perustaja. 1900-luvulla löydettiin uudelleen säveltäjän maallisetkin teokset. Sinfonia C-duurissa (1770–1773) saattaa olla itsenäinen teos tai tarkoitettu johdannoksi oopperaan (mahdollisesti Il Demofonteen). Jälkimmäiseen viittaa se, että osat esitetään peräkkäin ilman taukoa. Teosta on kuitenkin pidetty ensimmäisenä venäläisenä sinfoniana. Il Demofonte -oopperasta on säilynyt vain neljä aariaa. Berezovskin tuotantoon kuuluu myös kosketinsoitinsonaatteja. Tunnetuin teos on kuitenkin hengellinen, neliääninen kuorokonsertto Nje otverži menje vo vremja starosti (не отвергни меня во время старости; ennen vuotta 1769). Tätä yksiteemaista sävellystä on esitetty myös soitinversioina. Nje otverži menje vo vremja starosti on vaikuttanut muiden muassa Dmitri Bortnjanskin ja Artemi Vedelin musiikkiin.
Andrei Tarkovski käytti Berezovskin musiikkia elokuvassa Nostalgia.
Nasserismi
Nasserismi on vallankumouksellinen arabisosialistinen ja arabinationalistinen poliittinen ideologia, joka perustuu Egyptin entisen presidentin Gamal Abdel Nasserin ajatuksille. 1950- ja 1960-luvuilla nasserismi levisi moniin muihin arabimaihin merkittävänä poliittisena voimana. Se on yhä merkittävä, joskin paljon hiipunut.
Munchies
Munchies (Glufz) on vuoden 1987 kauhuelokuva, jonka pääosissa olivat Harvey Korman, Charles Stratton ja Nadine Van der Velde. Elokuvalla on kaksi jatko-osaa, Munchie ja Munchie Strikes Back.
Nasserismi
Nasser sosialisoi 51 % Egyptin yrityksistä vuoteen 1962 mennessä ja tukahdutti opposition väkivaltaisesti. Hänen itselleen valitsema seuraaja Anwar Sadat purki suuren osan nasserismia.
Nasserismi torjuu kommunismin, jota se pitää arabeille sopimattomana. Silti vuoden 1956 Suezin kriisin jälkeen Egypti turvautui voimakkaasti Neuvostoliiton tukeen, myös sodassa Israelia vastaan, vaikka nasseristit vainosivatkin kommunisteja.
Nasserismi on sekulaari ideologia muttei kiellä uskontoja. Nasseristit vastustavat sionismia ja länsimaita mutta kannattavat teollistamista ja modernisaatiota. Syyriassa ja Saddam Husseinin aikana Irakissakin valtaa pitänyt arabisosialistinen Baath-puolue on lähellä nasserismia.
Nasser, Jugoslavian kommunistinen Tito ja Intian sosialistinen Nehru olivat Sitoutumattomien maiden liikkeen keskeiset perustajat.
Viime aikoina poliittinen islamismi kuten Egyptin Muslimiveljeskunta on jättänyt varjoonsa arabinationalismin ja arabisosialismin.