cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Narinkka
Historia
pienoiskuva|vasen|Turun kasarmin sivurakennuksia ja harjoituskenttä nykyisen Narinkkatorin paikkeilla vuonna 1909 [[Signe Branderin kuvaamana]] pienoiskuva|Vanha Narinkka Simonkadun varrella vuonna 1909 Signe Branderin kuvaamana. pienoiskuva|Linja-autoasema vuonna 1977. Nykyisen Narinkka­torin paikalla oli aikoinaan Turun kasarmin piharakennuksia ja kasarmialueeseen liittynyt venäläisen sotaväen harjoitus­kenttä. Turun kasarmi tuhoutui Suomen sisällis­sodassa vuonna 1918, ja sen paikalle rakennettiin myöhemmin Lasipalatsi. Jäljelle jäi kuitenkin kasarmin talous­rakennus, joka toimi Helsingin linja-autoasemana vuosina 1935–2005, kunnes linja-auto­asema siirrettiin Kampin keskuksen yhteyteen maan alle. Kauko­liikenteen lähtö­laiturit olivat linja-auto­aseman ja Lasi­palatsin välisellä aukiolla. Sen sijaan nykyisen Narinkkatorin paikalla oli saapuvien autojen laituri sekä pää­asiassa Pohjois-Espooseen ja Länsi-Vantaalle liikennöivien bussien lähtö­laiturit.
Entisestä linja-auto­asema­rakennuksesta alettiin vuonna 2021 rakentaa Kulttuurikasarmia, johon tulee muun muassa elokuvateatteri.
Entinen Narinkka
Narinkka sai nimensä Simonkadun varrella, nykyisen Scandic-hotelli Simonkentän paikalla vuosina 1876–1929 toimineesta torista, jossa etupäässä juutalaiset ja venäläiset myivät käytettyjä vaatteita. Nimi johtui venäjän sanoista на рынке (na rynke, ’torilla’). Tämän niminen käytettyjen vaatteiden kauppapaikka oli Helsingissä ollut olemassa jo 1700-luvulla, aluksi nykyisen Päävartion paikalla, myöhemmin nykyisen Suomen Pankin tontilla, josta se siirrettiin Kamppiin, kun Suomen Pankin päärakennusta alettiin rakentaa.
Kampin entisen Narinkkatorin paikalla oli myöhemmin Haagan ja Konalan suuntaan liikennöivien bussien päätepysäkkialue Simonkenttä. Maastonmuotojen vuoksi jyrkkä kalliorinne erotti sen vieressä alempana, nykyisen Narinkkatorin paikalla, ollesta kaukoliikenteen laiturialueesta. Nykyisin sen paikalla on hotellirakennus.
Nimi on käytössä myös Helsingin kaupunginmuseon vuosittain julkaiseman, Helsingin historiaa käsittelevän Narinkka-kirjasarjan nimenä.
Samuel Troilius
Samuel Troilius (22. toukokuuta 1706 Stora Skedvi, Taalainmaa – 18. tammikuuta 1764 Uppsala) oli ruotsalainen pappi, Uppsalan arkkipiispa vuodesta 1758 ja oli valtiopäivillä 1755–1756. Hän kannatti hattupuoluetta. Hänen lapsensa aateloitiin 1756 nimellä von Troil.
Hänen poikiaan olivat kahdesta eri avioliitosta syntyneet arkkipiispa Uno von Troil ja suomalainen senaattori Knut von Troil.
The Star-Spangled Banner
The Star-Spangled Banner on Yhdysvaltain kansallislaulu. Sen sanat kirjoitti vuonna 1814 Francis Scott Key, ja siitä tuli Yhdysvaltain kansallislaulu vuonna 1931.
Historia
Ennen The Star-Spangled Banneriä Yhdysvaltojen kansallislauluina toimivat My Country, 'Tis of Thee sekä Hail, Columbia-marssi. Näistä ensiksi mainitun melodia on sama kuin Yhdistyneen kuningaskunnan kansallishymnin God Save the King.
pienoiskuva|150px|vasen|[[Francis Scott Key, laulun sanoittaja.]] pienoiskuva|150px|vasen|Lippu, jonka Francis Scott Key näki pystyssä pommituksien jälkeen. Laulun sanat kirjoitti 1814 Francis Scott Key, 35-vuotias lakimies ja amatöörirunoilija. Hän oli ollut seuraamassa, kun brittiläinen maihinnousulaivasto tulitti Baltimoren satamaa suojannutta Fort McHenryn rannikkolinnaketta vuoden 1812 sodassa. Hän kirjoitti sen runoksi nimeltään "Defense of Fort M'Henry", koska hän näki pommitusten jälkeen Yhdysvaltain lipun yhä pystyssä, josta tuli kuuluisat sanat "And the rocket’s red glare, the bombs bursting in air, Gave proof through the night that our flag was still there.” kansallislauluun. Siitä tuli suosittu patrioottien laulu, kun se sovitettiin englantilaiseen juomalauluun "To Anacreon in Heaven".
Vuonna 1916 presidentti Woodrow Wilson teki laulusta Yhdysvaltain asevoimien virallisen laulun. Laulua alettiin laulaa urheilutapahtumissa noin vuonna 1918 World Seriesin aikana. Toisen maailmansodan päätyttyä laulua alettiin laulaa NFL-pelien alussa.
The Star-Spangled Banner oli aina ollut suosittu isänmaallinen laulu amerikkalaisten keskuudessa. Sitä oli yritetty saada Yhdysvaltain kansallislauluksi nelisenkymmentä kertaa, kunnes näin vihdoin tapahtui kongressin päätöksellä 3. maaliskuuta 1931.
Yhdysvaltain musiikinopettajien liitto vastusti laulun korottamista kansallislaulun asemaan johtuen sen laulamisen vaikeudesta; sitä pidettiin liian vaikeana tavallisen ihmisen laulettavaksi.
Laulun vaikeus
pienoiskuva|[[Billy Joel laulamassa kansallislaulua vuoden 2015 World Seriesissä]] Laulua pidetään yleisesti vaikeana laulettavana, sillä se sisältää sekä matalia että korkeita säveliä ja vaikeita sanoja. Matalimman ja korkeimman sävelen välinen ero puolitoista oktaavia. Useimmat kuorotkaan eivät osaa laulaa laulua hyvin, ja jotkut ihmiset kieltäytyvät laulamasta sitä sen vaikeuden vuoksi. Populaarimusiikin laulajilla on tapana esittää laulusta oma tulkintansa.
Suomenkieliset käännökset
Vuoden 1920 suomennos "Tähtiviiri" (Eino Leino)
Protesteja
Marraskuussa 2017 afroamerikkalaisten kansalaisoikeusjärjestö NAACP:n Kalifornian paikallisosasto teki aloitteen kansallislaulun korvaamisesta jollain muulla laululla. Perusteluna oli se, että The Star-Spangled Bannerin katsottiin olevan rasistinen, koska sen kolmannessa säkeistössä glorifioidaan sitä, ettei pakeneville orjille ole turvapaikkaa missään.
Waltteri Urpolahti
Waltteri Urpolahti (s. 5. huhtikuuta 1998 Pori) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka edustaa Mestis-joukkue TuToa.
Ura
Urpolahti on Laitilan Jyskeen kasvatti. Hän siirtyi sittemmin Lukon junioreihin ja kaudeksi 2016–2017 Ilveksen A-nuoriin. Hän pelasi kauden 2017–2018 aikana yhden Suomen Cup-ottelun LeKissä. Hän toimi Ilveksen kakkosmaalivahtina kausien 2016–2017 ja 2017–2018 aikana yhteensä kahdeksassa SM-liigaottelussa. Kaudeksi 2018–2019 Urpolahti siirtyi TuTo Hockeyn A-nuoriin. Urpolahti teki huhtikuussa 2019 TuTon kanssa yksivuotisen jatkosopimuksen. Urpolahti teki kesällä 2020 TuTon kanssa kauden 2020–2021 kattavan jatkosopimuksen.
Muuta
Urpolahden isoveli Roope pelaa maalivahtina ja heidän pikkuveljensä Frans hyökkääjänä II-divisioonajoukkue LaJyssä.
Liittoimperfekti
Liittoimperfekti on suomen nykykielessä harvoin käytettävä aikamuoto, joka ilmaisee tapahtumahetkeä myöhäisempää tekemistä, joka kuitenkin tapahtuu puhehetkeen nähden menneessä ajassa: oli tapahtuva. Muoto on siten kielitieteellisessä mielessä preteritifutuuri eli menneen ajan futuuri.
Liittoimperfekti muodostetaan olla-verbin imperfektin persoonamuodoista ja pääverbin aktiivin partisiippimuodosta, jonka pääte on -va/vä, monikossa -vat/-vät ja passiivisa --tava/-tävä.
oli lukeva, olit lukeva, oli lukeva
Matka oli oleva hänen viimeisensä.
Liittoimperfektiä voidaan käyttää vain indikatiivissa ja sitä käytetään pääasiassa yksikössä. Monikkomuotoja ei käytännössä käytetä. Eniten tempusta kuitenkin käytetään passiivissa, jolla on merkitys täytyi/piti tehdä. Tempusta käytetään vanhahtavissa ja juhlallisissa ilmauksissa. Nykykielessä merkitykseltään vastaavia ilmauksia ovat rakenteet tuli olemaan, oli aikeissa tehdä ja oli määrä tehdä.
HMS Saumarez (G12)
Valmistus
Alus tilattiin tammikuussa 1941 viidennessä hätälaivueessa Hawthorn Leslie and Companyltä Newcastlesta, missä köli laskettiin 8. syyskuuta 1941. Alus laskettiin vesille 20. marraskuuta 1942. Aluksen valmistuminen viivästyi suunnittelussa ja valmistuksessa olleiden viiveiden vuoksi, mikä viivästytti aseiden ja niiden tulenjohtolaitteiden toimituksia. Se valmistui 1. heinäkuuta 1943.
Palvelus
pienoiskuva|vasen|HMS Saumarez osuttuaan miinaan 1946 Joulukuussa 1945 alus palasi 26. hävittäjälaivueen mukana Britteinsaarille. Alus liitettiin seuraavana vuonna Välimeren laivaston 3. hävittäjälaivueeseen Maltalle. Alus osui miinaan 22. lokakuuta Korfun kanavassa samoin kuin HMS Volage. Aluksella sai surmansa kaikkiaan 43 henkeä.
Vuonna 1947 Maltalla tehdyssä tutkimuksessa todettiin aluksen korjaamisen olevan taloudellisesti kannattamatonta, joten se siirrettiin poistolistalle. Hylky hinatteen Britteinsaarille, jossa se myytiin 8. syyskuuta 1950 BISCOlle. Alus hinattiin Charlestowniin Fifeen lokakuussa romutettavaksi.
EPR
EPR tarkoittaa seuraavia asioita:
Kruunuviherkaija
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 23 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti, otsa on keltainen ja nokan yläpuolella sekä yläperän molemmin puolin olevat täplät ovat punaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssinpunainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuoren linnun iiris on vaaleanruskea. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.
Esiintyminen
Kruunuviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa ja Aucklandsaarella sekä joillakin pienemmillä saarilla. Sen kannan koko on noin 5 000 yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji eli kaikkialla pääsaarilla, mutta sitten kanta romahti metsästyksen, tulokaspetojen ja metsien hakkuiden seurauksena. Nykyisin kanta on paikoin elpymässä.
Heinrich Kuhl kuvaili lajin holotyypin Eteläsaarelta.
Elinympäristö
Laji elää metsissä ja pensaikoissa. Se liikkuu usein uudenseelanninviherkaijojen seurassa.
Lisääntyminen
Pesintää voi tapahtua läpi vuoden, mutta muninta tapahtuu pääasiassa loka-joulukuussa. Pesä on puun tai kallion kolossa tai mättäässä, johon naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.
Ravinto
Ruokavalio koostuu siemenistä, hedelmistä, marjoista ja kasvien osista.
Talikkala
Talikkala voi viitata seuraaviin paikkoihin:
Ilkka Rinne
Martti Ilkka Miettinen, iskelmälaulajana taiteilijanimenä Ilkka Rinne, (20. huhtikuuta 1934 Hanko – 18. maaliskuuta 2018 Lohja) oli suomalainen laulaja, kuoronjohtaja ja opettaja.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi 1952 hän valmistui opettajaksi Helsingin Opettajakorkeakoulusta 1956 ja työskenteli luokanopettajana Helsingissä, muun muassa Malmin kansalaiskoulussa (nyk. Ala-Malmin yläaste). Hän toimi myös musiikinopettajana koko opettajan uransa ajan vuoteen 1989 saakka.
Hän opiskeli laulua ja oopperaa Sibelius-Akatemiassa ja ulkomailla. Hän piti ensikonserttinsa 1965 ja lied-konsertin 1970 Savonlinnan oopperajuhlilla. Laulukilpailuissa hän saavutti Akateemisen mestaruuden 1961, toisen sijan Lappeenrannan laulukilpailussa 1962 sekä ensimmäisen sijan Verdi-kilpailun Suomen-karsinnan miesten sarjassa 1963. Hän oli äänialaltaan tenori. Kansallisoopperassa Miettinen esitti Giuseppe Verdin La Traviatan isä Germontia, Wolfgang Amadeus Mozartin Don Giovannia ja  Giacomo Puccinin Toscan Cavaradossia. Tampereen Oopperayhdistyksen vierailuesityksessä hän oli Oskar Merikannon Elinan surman Uolevi. Tampereella hänellä oli myös päärooli Verdin Otellossa ja Straussin operetissa Lepakko.
Hän kuului Suomen Laulupedagogien Liiton ja Suomen Viihdekuoroliiton sekä Yrjö Kilpinen -seuran hallituksiin.
Miettinen menestyi myös iskelmälaulajana. Taiteilijanimellä Ilkka Rinne hän levytti Musiikki-Fazerille 77 kappaletta. Hänen ensimmäinen levytyksensä oli ”Lola saa Lola vie”, ja hänen läpimurtonsa oli joulukuussa 1957 levytetty unkarilaiseen kansansävelmään perustuva Toivo Kärjen sovitus ”Rattaanpyörä”. Vuosina 1957-1962 hän levytti 13 Kärjen originaalikappaletta, melkein kaikki Reino Helismaan sanoituksia kuten "Tango sinun kanssasi", "Kaukainen kuin kuu" ja "Kevät Karjalassa". Viimeksimainitun hän levytti toisen kerran vuonna 1972 oikealla nimellään vain Meri Louhoksen pianosäestyksellä, lisäksi Akseli Kaskelan sanoittaman Kärjen sävellyksen "Päivänkehrä".
Myöhemmin hän toimi musiikinopettajana Sibelius-Akatemiassa sekä teki musiikinopettajan sijaisuuksia peruskouluissa mm. Riihimäellä. Hänellä oli myös yksityisoppilaita.
Vuonna 2000 hän suoritti yllätysesiintymisen Ilkka Rinteenä Vääksyssä Maarit Niiniluodon järjestämässä Toivo Kärki -konsertissa ja lauloi Kärjen kappaleet "Anna-Liisa", "Onnen maa" ja "Una melodia d'amore", joita ei ollut levyttänyt.
CascaisVilla
Kauppakeskus CascaisVilla sijaitsee Cascaisissa, Portugalissa. Kauppakeskus avattiin marraskuussa 2001. Kauppakeskuksen omistaja oli tuolloin portugalilainen Grupo Terras do Atlântico.
CascaisVillan kerrospinta-ala on yli 8 500 neliömetriä ja kauppakeskuksessa sijaitsee noin 90 liikettä. Kauppakeskuksen ylimmässä kerroksessa on useita ravintoloita. Lisäksi kauppakeskuksessa on Pingo Doce valintamyymälä sekä elokuvateatteri.
Kulkuyhteydet
Kauppakeskukseen pääsee julkisilla liikennevälineillä, kuten junalla ja busseilla.
Aiheesta muualla
38.70139°N, -9.41861°W
Sture Allén
thumb|right|Sture Allén Göteborgin kirjamessuilla vuonna 2013 Sture Allén (31. joulukuuta 1928 Göteborg – 20. kesäkuuta 2022 ) oli ruotsalainen kielitieteilijä, joka toimi tietokonelingvistiikan professorina Göteborgin yliopistossa. Hänet valittiin vuonna 1980 täyttämään Ruotsin akatemian kolmas tuoli. Hänen edeltäjänsä oli Carl Ivar Ståhle.
Allén toimi Ruotsin akatemian pysyvänä sihteerinä vuosina 1986–1999. Hän oli lisäksi Norjan tiede- ja kirjallisuusakatemian sekä Suomen Tiedeseuran jäsen.
Eric Djemba-Djemba
Eric Djemba-Djemba (s. 4. toukokuuta 1981 Douala) on kamerunilainen jalkapalloilija. Djemba-Djemba oli keskikenttäpelaaja ja pelasi seuratasolla muun muassa Ranskassa, Englannissa, Tanskassa, Israelissa ja Serbiassa.
Ura
Djemba-Djemba tuli tunnetuksi pelatessaan ranskalaisessa FC Nantesissa 2001-2003. Vuonna 2003 hän siirtyi englantilaiseen Manchester Unitediin, jossa hän ei koskaan onnistunut vakinnuttamaan asemaansa kokoonpanossa, joten hänet myytiin 1,5 miljoonan punnan siirtosummalla Aston Villaan tammikuussa 2005. Hän jäi kuitenkin Villan muiden keskikenttäpelaajien kuten Gavin McCannin tai Steven Davisin varjoon. Hänen spekuloitiin siirtyvän Espanjaan, mutta Villan uusi valmentaja päättikin lainata keskikenttäpelaajansa Burnleylle tammikuussa 2007. Djemba-Djemba ja Aston Villa lopettivat yhteistyönsä keväällä 2007. Nykyään hän pelaa Qatar Sports Clubissa.
Djemba-Djemba esiintyi maajoukkueessa Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2002, Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa 2002, missä hän ei kuitenkaan päässyt kentälle, ja Maanosaliittojen cupissa 2003.
Mälitynjärvi
Mälitynjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Lavajärven valuma-alueeseen. Mälitynjärvi on osa Karhejärven aluetta.
Maantieto
Järvi on 850 metriä pitkä, 500 metriä leveä ja sen pinta-ala 25 hehtaaria. Siihen laskee lyhyt metsäoja Hirsikorvesta ja kaksi ojaa pohjoispuolelta järveä. Ainoa järvi, joka laskee Mälitynjärveen, on Koikeroinen. Sen laskuoja on 250 metriä pitkä. Veden laskennallinen viipymä on 80 vuorokautta. Rantojen yhteispituus on 3,7 kilometriä. Ne ovat enimmäkseen karua metsämaata, mutta järven pohjoispää rajautuu peltomaihin. Järvi on L-kirjaimen muotoinen ja eteläosassa järvi työntyy 550 metriä pitkänä lahtena kohti Karhejärven Pahaniemenselkää kohti. Lahden pohjukassa on myös Mälitynjärven 60 metriä pitkä laskuoja.
Mälitynjärven rannoilla sijaitsee 14 vapaa-ajan asuntoa. Niille pääsee yhdystieltä 13286 tai 2771.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu kesällä vuonna 2004. Sen vesi on ruskeaa ja sisältää paljon humusta. Veden happamuustaso oli kesällä 2004 normaali, vaikka humus yleensä happamoittaa vettä. Talvella sen taso alenee hieman. Järven puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä eikä riski happamoitumiseen ole vielä korkea. Kesällä 2004 pintaveden fosforipitoisuus oli 26 µg/l ja typpipitoisuus 580 µg/l. Typpipitoisuus oli normaalilla tasolla, mutta fosforipitoisuus oli lievästi rehevien järvien tasolla ja oli lähellä rehevien järvien tasoa. Järven happitilanne oli kokonaisuutena tyydyttävä, mutta suunta oli kohti huonompaa. Lämpökerroksien alimmat kerrokset muuttuvat pian hapettomiksi. Pohjaveden hapettomuus näyttäisi liuottavan typpeä esiin pohjasedimenteistä. Mälitynjärvi soveltuu virkistyskäyttöön tyydyttävästi.
Nádia Cruz
Nádia Vanda Sousa Eloy Cruz (s. 12. heinäkuuta 1975) on angolalainen entinen uimari. Hän sijoittui naisten 100 metrin rintauinnissa vuoden 1988 kesäolympialaisissa 42., vuoden 1992 kesäolympialaisissa 41., vuoden 1996 kesäolympialaisissa 43. ja vuoden 2000 kesäolympialaisissa 38. sijalle. Kesäolympialaisissa 1996 Cruz osallistui lisäksi 200 metrin rintauintikilpailuun jääden 37. sijalle.
Cruz toimi kesäolympialaisissa 2000 maansa lipunkantajana. Hän oli sekä vuoden 1988 että 1992 kesäolympialaisissa maansa nuorin kilpailija, ja vuoden 1988 kisoissa hän oli lisäksi nuorempi kuin kukaan muu osallistuja mistään maasta.
Helena Mannervesi
Helena Mannervesi (s. 1946 ) on suomalainen suunnistaja ja viestisuunnistuksen MM-mitalisti.
Mannervesi edusti Suomea Thunin MM-kilpailuissa 1981. Hän voitti viestissä hopeaa ja sijoittui normaalimatkalla 25:nneksi. Viestissä hän suunnisti avausosuuden. Muut osuudet suunnistivat Marita Ruoho, Liisa Veijalainen ja Outi Borgenström.
Seuratasolla Mannervesi on edustanut Pyhärannan Myrskyä, Järvenpään Paloa, Hiidenkiertäjiä, Paimion Urheilijoita ja Paimion Rastia. Edustaessaan Hiidenkiertäjiä hän voitti Venlojen viestin vuonna 1980. Pääsarjassa Mannervesi voitti vuosina 1979 ja 1981 yösuunnistuksen Suomen mestaruuden ja vuonna 1979 viestin Suomen mestaruuden Hiidenkiertäjien väreissä.
Venäjän federaation historia
Venäjän federaatio syntyi Neuvostoliiton hajoamisen seurauksena 25. joulukuuta 1991. Presidentti Boris Jeltsinn johtama Venäjä oli Neuvostoliiton pääperillinen, ja se peri myös ongelmat, jotka olivat kärjistyneet Neuvostoliittoa uudistamaan pyrkineen Mihail Gorbatšovin aikana. Näitä olivat talousongelmat, korruptio, rikollisuus ja kansallisuusongelmat. Huolimatta vastustajiensa aikeista ja epäsuosion kasvusta taitava poliittinen taktikko Jeltsin pysytteli vallassa vuoden 1999 loppuun asti.
Jeltsinin seuraajaksi maan johdossa nousi vuonna 2000 turvallisuuspalvelutaustainen Vladimir Putin. Poliittiset ja taloudelliset uudistukset toivat Venäjän politiikkaan vakautta, mikä nosti hänen suosiotaan maan johdossa. Putin sai kritiikkiä siitä, että hän pyrki keskittämään vallan itselleen ja rajoitti joitakin vapauksia. Hänen aikanaan monet maan politiikkaa arvostelleet oppositiopoliitikot ja lehdistö on vaiennettu. Länsivastainen retoriikka on koventunut ja suhteita länteen hiersivät Georgian sota vuonna 2008 ja sijaissotana käyty Itä-Ukrainan sota vuodesta 2014. Venäjä lähetti omat joukkonsa Ukrainaan vuonna 2022 ja aloitti täysimittaisen sodan. Venäjää vastaan asetettiin talouspakotteita ja Euroopan unioni alkoi pyrkiä eroon energiariippuvuudesta Venäjään.
Siirtymä jälkikommunistiseen aikaan
Venäjän federaatiosta tuli itsenäinen valtio, kun Neuvostoliitto hajosi talousvaikeuksien, ideologian heikkenemisen ja kansallisuusongelmien takia. Venäjä julistautui Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen sen seuraajavaltioksi. Venäjä peri Neuvostoliiton seuraajana pysyvän paikan YK:n turvallisuusneuvostossa. Venäjä ilmoitti myös pitävänsä kiinni Neuvostoliiton solmimista kansainvälisistä sopimuksista, kuten aseidenriisuntasopimuksista.
Venäjälle oli tavoitteena kehittää Itsenäisten valtioiden yhteisöstä merkittävä yhteenliittymä, jossa sillä itsellään olisi keskeisin asema. Venäjällä katsottiin että se oli taloudellisesti ja sotilaallisesti voimakkain ja siten oikeutettu toimimaan muiden IVY-maiden etuuksien puolestapuhujana. Keski-Aasian islamilaiset maat hyväksyivät Venäjän valta-aseman, mutta Ukraina ja Kaukasuksen maat halusivat itsenäisemmän aseman. Ukrainan ja Venäjän suhteita hiersi Venäjän Krimillä sijainnut Sevastopolin laivastotukikohta, jonka Venäjän sallittiin säilyttää pitkien neuvottelujen jälkeen. Sen sijaan neuvostovalmisteiset ydinaseet Ukraina suostui Valko-Venäjän ja Kazakstanin tavoin luovuttamaan Venäjälle tuhottaviksi. Näin ollen Venäjä omaksui keskeisen roolin IVY-alueen sotilaallisen turvallisuuden ylläpitämisessä. Talousliittona IVY ei kehittynyt yhtä nopeasti, osasyynä oli että jokaisella maalla oli omat taloudelliset ongelmansa. Monissa maissa vaikutti edelleen neuvostoaikainen komentotalous, joka oli jäykkä reagoimaan markkinatalouden vaatimuksiin.
Taloudellisesti Venäjä pyrki presidentti Boris Jeltsinin ja ulkoministeri Andrei Kozyrevin johtamana luomaan markkinatalouteen pohjautuvan demokraattisen yhteiskunnan. Venäjä pääsi mukaan johtavien teollisuusmaiden (G7) järjestön kokouksiin, jolloin se pystyi turvaamaan itselleen länsimaiden taloudellisen avun. Näistä avuista tuli Venäjällä sisäpoliittinen kiistanaihe. Jeltsinin linjaa vastustaneiden mielestä läntinen talousapu teki Venäjästä riippuvaisen Yhdysvalloista ja kavensi sen omaa päätösvaltaa. Kritiikin vaimentamiseksi Jeltsin pyrki tekemään selkeämmin eroa länsimaihin. Esiin alkoi nousta yhä enemmän poliittisia erimielisyyksiä. Venäjä ei ollut länsimaiden kanssa yksimielinen siitä, miten tuli ratkaista Jugoslavian konflikti. Venäjä suhtautui myötämielisemmin Serbian toimiin, eikä hyväksynyt Naton toimia sitä vastaan.
Talouden alamäki ja poliittinen valtataistelu
Jeltsin nautti Venäjällä suurta kansansuosiota Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen kukistamisen ansiosta. Hänen hallinnollaan ei kuitenkaan ollut jälkikommunistiselle kaudelle poliittista ja taloudellista toimintaohjelmaa. Jeltsin ajautui pian samaan tilanteeseen, mistä hän itse oli aiemmin arvostellut Mihail Gorbatšovia. Saadakseen asiansa läpi, Jeltsin joutui turvautumaan erilaisiin poliittisiin liittoumiin. Tammikuussa 1992 tehtiin päätös kansantalouden radikaalista uudistamisesta. Hinnat vapautettiin ja valtion omaisuuden yksityistäminen käynnistettiin. Tämä ei kuitenkaan tuottanut toivotunlaista tulosta, vaan inflaatio ryöstäytyi käsistä, hinnat nousivat kuukaudessa 245 prosenttia. Ulkomaankauppa lamaantui, palkkojen ja eläkkeiden maksu keskeytyi ja monista tuotteista tuli pulaa. Tuotantolaitosten yksityistäminen johti vain uuden finanssioligarkian syntymiseen, kun suurten yritysten johtajat saivat keskeisen aseman taloudellisessa ja poliittisessa päätöksenteossa.
Kansansuosio ei taannut Jeltsinille Ruslan Hasbulatovin johtaman parlamentin suosiota. Jeltsin päätti, että ennen Neuvostoliiton hajoamista vuonna 1990 valittu parlamentti saa jatkaa seuraaviin, vuoden 1994 vaaleihin saakka, eikä uusia vaaleja järjestetä ennen tätä. Tällä hän pyrki saamaan suuremman valtuutuksen uudistuksilleen. Parlamentti ei kuitenkaan suostunut hyväksymään kaikkia sen käsittelyyn tuotavia ehdotuksia. Jeltsinin itsevaltainen pyrkimys herätti ärtymystä kansanedustajissa ja johti siihen että kaikkia Jeltsinin ehdotuksia vastustettiin. Parlamentti suhtautui erityisen kriittisesti tammikuussa 1992 aloitettuun talousuudistukseen, eikä suostunut nimittämään Jeltsinin suosikkia Jegor Gaidaria pääministeriksi. Parlamentti vetosi tämän poliittiseen kokemattomuuteen ja siihen että hän oli ollut mukana laatimassa talousuudistusta. Jeltsin joutui lepytelläkseen parlamenttia erottamaan Gaidarin ja pääministeriksi nimettiin Gazpromin johtaja Viktor Tšernomyrdin. Tämä ei estänyt maan talouden nopeaa heikkenemistä ja myös sosiaaliset ongelmat alkoivat kasvaa, työttömyys lisääntyi ja yleinen turvattomuus kasvoi.
Vuonna 1993 Jeltsin tuli siihen tulokseen että ratkaisu syntyneeseen umpikujaan oli parlamentin hajottaminen ja uudet vaalit. Kansanedustajien enemmistö ei kuitenkaan suostunut poistumaan Valkoisesta talosta, vaan he ryhtyivät puhemies Ruslan Hasbulatovin ja varapresidentti Aleksandr Rutskoin johdolla vastarintaan, kieltäytyen noudattamasta poistumiskäskyä. Jeltsin joutui turvautumaan asevoimien apuun tyhjentääkseen parlamenttirakennuksen. Kansanedustajat pitivät Jeltsinin toimia laittomana, kun taas Jeltsin katsoi ettei neuvostoaikana valitulla parlamentilla ollut valtuutusta jatkaa tehtävässään. Ilmeinen vallankaappausyritys kukistui vasta armeijan tuella, kun panssarivaunujen tulitus sai Valkoisen talon antautumaan. Hasbulatov ja Rutskoi kannattajineen vangittiin, mutta he saivat vain lievät tuomiot.
Venäjän federaation perustuslaki tuli voimaan vuonna 1993. Uusi parlamentti oli Venäjän liittokokous, jonka ylähuoneena on Venäjän liittoneuvosto ja alahuoneena valtioduuma. Parlamenttivaalit olivat Jeltsinille poliittinen takaisku, sillä häntä vastustaneet puolueet menestyivät niissä hyvin. Kommunistit säilyivät suurimpana puolueena ja lisäksi Vladimir Žirinovskin johtamat liberaalidemokraatit ja uudistusmielinen Jabloko menestyivät. Sen sijaan Jeltsinille myötämielisen Jegor Gaidarin johtama Venäjän valinta -puolue sai valtioduumaan vain muutaman edustajanpaikan. Jeltsin joutui omalta kannaltaan huonon vaalituloksen pakottamana muuttamaan talouspolitiikkaansa ja talouden johtaminen annettiin pääministeri Tšernomyrdinin vastuulle. Maan perustuslaki takasi kuitenkin hänelle sen, että presidentti saattoi hallita maata ohi parlamentin erilaisin määräyksin. Presidentin ja duuman välillä säilyi edelleen kireä valtataistelu.
Vähemmistökansallisuudet ja federaatiosopimus
Neuvostoliiton hajoaminen oli monen arvioijan mukaan osoitus siitä, että monikansallisten imperiumien aika oli ohi. Kuitenkin myös Venäjä on monikansallinen maa. Venäjän asukkaista noin 80 prosenttia on venäläisiä. Maassa on runsaasti ei-venäläisiä alueita, jotka halusivat itselleen suuremman päätösvallan. Maaliskuussa allekirjoitettiin federaatiosopimus, jossa siirrettiin valtaa keskushallinnolta alueellisille hallinnoille. Sopimus antoi Venäjän sisällä olleille tasavalloille suhteellisen laajan itsemääräämisoikeuden. Presidentti Jeltsin oli tämän oikeuden valmis aluehallinnoille myöntämään, kunhan se ei vaikuttaisi mitenkään Venäjän valtiollisiin rajoihin. Ainoastaan Pohjois-Kaukasuksella sijainnut Tšetšenia katsoi, että nämä myönnytykset eivät olleet riittäviä, vaan ainoa ratkaisu oli täydellinen valtiollinen itsenäisyys.
Tšetšenian sota
Tšetšeenit olivat taistelleet Venäjää ja neuvostovaltaa vastaan jo sata vuotta. Tšetseenit olivat edellisen kerran nousseet kapinaan toisen maailmansodan aikana saksalaisten tunkeuduttua kaukasiaan. Josif Stalin kosti tämän karkottamalla koko kansan Keski-Aasiaan, jolloin noin 100 000 tšetseeniä menehtyi. Heidän sallittiin palata takaisin kotikonnuilleen vasta 1957, jolloin maat ja asumukset olivat jo venäläisten asuttama. Siksi tšetseenit tunsivat kärsivänsä sorrosta omassa maassaan. Neuvostoliiton hajoaminen antoi tšetseeneille toivoa itsenäistymisestä. Maan johtoon asettui Džohar Dudajev, jonka johdolla maassa pidettiin kansanäänestys, joka puolsi itsenäistymistä. Tšetsenia julistautui itsenäiseksi marraskuussa 1991. Jeltsin ei tätä voinut hyväksyä, sillä hän pelkäsi sen aiheuttavan vaarallisen ketjureaktion. Kiista ei johtanut välittömästi sotatoimiin, vaan Jeltsin seurasi tilanteen kehittymistä kolmen vuoden ajan. Vasta joulukuussa 1994 Jeltsin määräsi armeijan palauttamaan järjestyksen ja venäläiset aloittivat panssarihyökkäyksen alueelle tavoitteenaan vallata pääkaupunki Groznyi. Tilanne johti ensimmäiseen Tšetšenian sotaan, josta uhkasi tulla Venäjälle yhtä suuri arvovaltatappio kuin Afganistanin sodasta Neuvostoliitolle kymmenen vuotta aiemmin. Venäjä lähetti paikalle kokemattomia asevelvollisia, jotka olivat tšetšeenisisseille heikkoja vastustajia. Vasta kuukausien massiivisten ilma- ja rakettihyökkäysten jälkeen venäläisjoukkojen onnistui saada pääkaupunki haltuunsa. Sodan hinta oli suuri, noin 25 000 ihmistä sai surmansa ja Groznyi oli raunioina. Groznyin valloitus ei myöskään ratkaissut tilannetta, vaan vastarinta jatkui muualla. Vasta venäläisten surmattua Dudajev väijytyksessä, sotilaallinen toiminta alueella alkoi vähentyä, mutta koko Pohjois-Kaukasus säilyi edelleen poliittisesti ja sotilaallisesti epävakaana alueena.
Jeltsinin toinen kausi
Tšetsenian sodan päättäminen oli merkittävää Jeltsinin ja Venäjän kansainväliselle maineelle. Sodan pitkittyessä Jeltsiniä oli jo ehditty verrata Stalinin ja Leonid Brežnevin kaltaisiin pienten kansojen sortajiin. Myös sisäpolitiikassa Jeltsin joutui puolustuskannalle. Vuoden 1995 duuman vaaleissa vaalivoittoon ylsivät kommunistit. Suurimmat tappiot kärsivät uudistusmieliset puolueet. Vaalit olivat sikäli merkittävät, että ne olivat ensimmäistä kertaa vapaat vaalit, joihin kaikkien puolueiden sallittiin osallistua. Vaalitulos heijasti kansan tyytymättömyyttä elintason laskuun, rikollisuuden kasvuun ja yleiseen epävarmuuteen. Markkinatalouteen siirtyminen ei ollut vastannut kansan odotuksia. Tulos merkitsi myös sitä että presidentin ja duuman välinen valtataistelu jatkui muuttumattomana.
Poliittinen järjestelmä oli kuitenkin presidenttivaltainen, mikä antoi Jeltsinille mahdollisuuden pitää ohjat käsissään. Hänen kansansuosionsa oli erittäin alhainen ennen vuoden 1996 presidentinvaaleja. Hän aloitti näkyvän vaalikampanjan, ollen jatkuvasti julkisuudessa. Tähän antoi hyvän mahdollisuuden se, että televisioasemien toimiluvat olivat hallituksen valvonnassa, jolloin Jeltsin saattoi olla jatkuvasti esillä. Varteenotettavin vastaehdokas oli kommunistien Gennadi Zjuganov ja Tšetsenian sodan aseleponeuvotteluja johtanut kenraali Aleksandr Lebed. Vaali oli kaksivaiheinen ja Jeltsin voitti molemmat kierrokset selvästi. Hän sai näin valtakirjan vuoteen 2000 asti ulottuvalle virkakaudelle.
Jeltsinin toiselle kaudelle antoi oman leimansa hänen heikentynyt terveytensä. Hän joutui välittömästi vaalien jälkeen vetäytymään sairaslomalle ja hän palasi toimeensa helmikuussa 1997. Tänä aikana keskeinen hallitusvastuu oli pääministeri Viktor Tšernomyrdinillä ja varapääministeri Anatoli Tšubaisilla. Vuosien 1995 ja 1996 vaalit eivät tuoneet ratkaisua maan taloudellisiin ja sosiaalisiin ongelmiin. Maan talous lähti uuteen syöksyyn vuonna 1998. Talousuudistusten päävastuu oli pitkään ollut pääministeri Tšernomyrdinillä, mutta talouden kriisi aiheutti sen että pääministeriksi nimettiin ulkoministerinä toiminut Jevgeni Primakov. Hidas taloudellinen kehitys merkitsi myös sitä että Venäjä jäi jälkeen muun teollistuneen maailman kehityksestä.
Ulkopoliittisesti suhteet Yhdysvaltoihin ja muihin länsimaihin heikkenivät Jeltsinin toisella kaudella. Venäjä arvosteli länsimaiden hankkeita entisen Jugoslavian alueella ja Lähi-idässä, mutta toisaalta se varoi menemästä kritiikissään niin pitkälle, että sen taloudelliset siteet länteen olisivat katkenneet, sillä talouskriisi oli tehnyt maasta yhä riippuvaisemman lännen talousavusta. Venäjä vastusti myös kiivaasti Itä-Euroopan entisten sosialististen maiden hakeutumista Naton jäseniksi, jonka taustalla oli maiden pelko Venäjän epävakaasta tilanteesta. Venäjä tulkitsi että Yhdysvallat oli Saksan yhdistymisestä sovittaessa sitoutunut siihen, että läntinen sotilasliitto ei laajene lähemmäs Venäjän rajoja. Muutaman vuoden sisällä kävi kuitenkin selväksi, että Itä-Euroopan maat kokivat turvallisuutensa niin epävarmaksi, että ne halusivat päästä Naton jäseniksi.
Jeltsinin viimeiset vuodet
Vuoden 1998 talouskriisi pakotti ruplan devalvointiin. Tämä sai aikaan talouskasvua kun vienti alkoi elpyä. Myös teollisuus alkoi elpyä ja öljyn maailmanmarkkinahinnan kohoaminen lisäsi Venäjän valuuttatuloja. Talouden rakenteellisia ongelmia ei kuitenkaan ratkaistu.
Sisäpoliittisia ongelmia lisäsi Tšetšenian sodan puhkeaminen uudelleen. Tätä edelsi jännityksen asteittainen kasvaminen alueella ja islamistien aseellinen yritys ulottaa valtansa Dagestaniin. Eri osissa Venäjää, muun muassa Moskovassa, tehtiin pommi-iskuja, joihin tšetšeenien katsottiin syyllistyneen. Uuden sodan aloitus katsottiin perustelluksi oikeutetulla taistelulla terrorismia vastaan. Sodan johtamiseen henkilökohtaisesti osallistunut pääministeri Vladimir Putin kasvatti suosiotaan. Sotilaallisen yliotteen saavuttaminen osoittautui tälläkin kertaa vaikeaksi tšetšeenien sitkeän vastarinnan vuoksi. Venäjä armeijan miehistötappiot alkoivat kasvaa ja maa joutui jälleen kasvavan kansainvälisen arvostelun kohteeksi, vaikkakaan sen motiiveja ryhtyä sotatoimiin ei kyseenalaistettu.
Joulukuussa 1999 järjestetyt duuman vaalit vahvistivat entisestään pääministeri Putinin asemaa. Kommunistit säilyivät suurimpana puolueena, mutta duuman enemmistö suhtautui myönteisesti presidentin ja pääministerin noudattamaan politiikkaan. Presidentti Jeltsinin terveys alkoi heiketä ennen hänen virkakautensa loppua. Vaalien aikaan Jeltsinin terveydentila oli jo niin heikko, että hän ilmoitti eroavansa presidentin virasta vuoden 1999 viimeisenä päivänä. Pääministeri Vladimir Putinin asema oli kehittynyt niin vahvaksi, että hän tuntui kelpaavan duumalle Jeltsinin seuraajaksi. Putinista tehtiin määräaikainen presidentti vuoden 2000 alusta, ja vuoden 2000 presidentinvaaleja aikaistettiin maaliskuuhun. Putin voitti vaalit selvällä erolla vastaehdokkaisiinsa, eikä vaalien toista kierrosta tarvittu.
Nousu valtaan
Tšetšenian toisessa sodassa Venäjän armeija sai alueen hallintaansa, mutta sota muuttui sissisodaksi, kun vuorille paenneet tšetšeenisissit jatkoivat iskuja venäläisjoukkoja vastaan. Taistelut jatkuivat vuoteen 2002 asti, jolloin Putin aloitti rauhantunnustelut jäljellä olevan Tšetšenian johdon kanssa. Rauhoittuneesta tilanteesta huolimatta tšetšeeniterroristit valtasivat Moskovan teatterin, uhaten surmata sisällä olijat. Putin vastasi käskemällä erikoisjoukkojen hyökätä teatteriin. Operaation aikana noin 130 panttivankia sai surmansa, pääosin turvallisuusjoukkojen terroristien tainnuttamiseksi käyttämän kaasun hengittämisen seurauksena.
Huolimatta Putinin tiedustelupalvelutaustasta, Venäjällä uskottiin yleisesti että Putin kykenee luomaan maahan taloudellisen ja poliittisen järjestyksen. Putin ryhtyi pian vahvistamaan maan hallintoa jakamalla maan hallintopiireihin. Näiden tehtäviin kuului korruption kitkentä ja aluehallinnon ohjaus ja varmistus siitä että keskushallinnon lait pannaan täytäntöön. Jeltsinin aikakaudella Venäjän federaation ja alueelliset ristiriidat olivat luoneet sekasorron koko oikeusjärjestelmään, ja Putin pyrki näin saamaan Venäjän federaation lain alueellisten lakien yläpuolelle. Jotkut alueet, kuten Tatarstan ja Baškortostan saattoivat vastahakoisesti lakinsa yhdenmukaiseksi federaation lakien kanssa vuonna 2002.
Ulkosuhteet
Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen Putin tarjosi Yhdysvalloille apua terrorismin torjunnassa. Venäjä reagoi rauhallisesti, kun Yhdysvallat vuonna 2002 hylkäsi ballististen ohjusten vastaisen sopimuksen ja perusti väliaikaisia sotilastukikohtia useisiin entisiin Neuvostoliiton valtioihin Keski-Aasiaan ja lähetti erikoisjoukkoja Georgiaan, missä epäiltiin olevan al-Qaidan koulutustukikohtia. Putin oli kuitenkin varovainen Yhdysvaltain toimien suhteen ja pyrki vahvistamaan suhteita Kiinan ja Intiaan ja ylläpitämään suhteita Iraniin. Putin vastusti Yhdysvaltojen ja Iso-Britannian johtaman liittouman väliintuloa Irakin sodassa ja lähestyi Saksaa ja Ranskaa, joiden kanssa Venäjä otti kannan, joka suosi Irakin epäillyn joukkotuhoaseohjelman tiukempaa tarkastusjärjestelmää sotilaallisen voiman käytön sijasta.
Putin ryhtyi kehittämään Itsenäisten valtioiden yhteisöä ja Venäjän johtajuutta järjestön johdossa. Tällä hän pyrki vahvistamaan Venäjän siteitä Keski-Aasian tasavaltoihin säilyttääkseen Venäjän vaikutuksen tällä alueella. Putinin ohjelmaan kuului myös Venäjän armeijan vahvistaminen. Jeltsinin aikana maan armeija oli taantunut, tämä taantumustila korostui Tšetšenian sodan tappioissa.
Sisäpoliitiikka
Maan sisäpolitiikassa Putin ryhtyi toimiin rajoittaakseen oligarkkien poliittista ja taloudellista valtaa. Monet venäläiset pitivät oligarkkeja yhtenä pääasiallisista syistä Venäjän ongelmiin. Ne oligarkit, jotka olivat avoimesti Putinia vastaan, joutuivat vainotuiksi. Vuonna 2001 kahdelta maan varakkaimpiin henkilöihin kuuluneelta mediakeisarilta Boris Berezovskilta ja Vladimir Gusinskilta riistettiin tiedotusvälineiden omistusosuus ja vuonna 2003 maan rikkain mies Mihail Hodorkovski pidätettiin ja hänet tuomittiin petoksesta ja veronkierrosta. Kampanja tiettyjä oligarkkeja kohtaan aiheutti monissa pelkoa Putinin sitoutumisesta sanan- ja lehdistönvapauteen. Tietyt televisioasemat olivat jatkuvasti ristiriidassa hallituksen valvomien asemien toimittamien uutisten kanssa sellaisista aiheista kuten korruptio ja Tšetšenian sodat, tarjoten siten vaihtoehdon hallituksen uutislähteille. Putinille epäedullisina pidetyt televisioasemat joutuivat suljetuksi, yleensä syytettynä verojen maksamatta jättämisestä ja huonosta taloushallinnosta. Politiikkaa arvostelleita ihmisiä, kuten korruptiota ja ihmisoikeusloukkauksia tutkinut Novaja Gazetan toimittaja Anna Politkovskaja murhattiin vuonna 2006. Pian tämän jälkeen muun muassa Politkovskajan kuolemaa tutkinut entinen FSB:n agentti Alexander Litvinenko murhattiin maanpaossa ollessaan.
Poliittiset ja taloudelliset uudistukset
Putin osoittautui taitavaksi vakaan suhteen rakentamisessaa duumaan. Jeltsinin vihamielisyys kommunistista puoluetta kohtaan oli johtanut horjuviin suhteisiin duumaan ja kyvyttömyyteen saada läpi useita uudistustoimenpiteitä. Putin pystyi paremmin työskentelemään duuman puolueiden kanssa, mikä turvasi lakiehdotusten hyväksymisen. Putin ei myöskään ollut taipuvainen usein vaihtamaan hallitusta tai pääministeriä, mikä loi edellytyksiä politiikan johdonmukaisuudelle ja poliittiselle vakaudelle, mitä tavalliset venäläiset arvostivat.
Uuden verolain läpivienti yksinkertaisti verojärjestelmää, mikä kannusti yksilöitä ja yrityksiä maksamaan veroja ja paransi veronkannon tehokkuutta. Näiden toimenpiteiden seurauksena valtion veronkantoaste nousi dramaattisesti. Yhdessä öljyn maailmanmarkkinahinnan nousun aiheuttaman tulon nousun kanssa Venäjän hallitus oli ylijäämäinen ja pystyi maksamaan osan ulkoisesta velastaan. Putin halusi myös houkutella ulkomaisia ​​investointeja Venäjälle vähentääkseen Venäjän riippuvuutta läntisistä lainoista ja auttaakseen rahoittamaan Venäjän teollisuuden uudistamista ja laajentamista. Venäjä pyrki myös lisäämään vientiään edistämällä öljyn, maakaasun ja aseiden myyntiä.
Huolimatta kritiikistä, jonka mukaan Putin oli keskittänyt liikaa valtaa presidenttiyteen ja rajoittanut Neuvostoliiton hajoamisen myötä saavutettuja vapauksia, Putin pysyi suosittuna ja hänet valittiin uudelleen vuoden 2004 presidentinvaaleissa. Hänen suosionsa säilyi korkeana ja arveltiin, että koska hän ei perustuslain mukaan ei ole kelvollinen asettumaan enää kolmannelle kaudelle vaalikauden rajoitusten vuoksi, hän saattaisi suunnitella perustuslakiin muutosta, jotta hänet voitaisiin valita uudelleen.
Sen sijaan Putin yllätti monet tarkkailijat lokakuussa 2007 ilmoittamalla, että hän tulee olemaan Yhtenäinen Venäjä -puolueen listalla duuman vaaleissa. Vaaleissa Putinin puolue sai yli 60 prosenttia äänistä ja 315 paikkaa duuman 450 paikasta. Vaalien jälkeen Putin ilmoitti varapääministeri Dmitri Medvedevin olevan hänen puolueensa ehdokas vuoden 2008 presidentinvaalissa. Medvedev puolestaan ​​ilmoitti nimittävänsä Putinin pääministeriksi, mikäli hän tulisi valituksi, mikä antoi Putinille valtuutuksen jatkaa dominointiaan Venäjän politiikassa. Maaliskuussa 2008 pidetyissä vaaleissa, jota eräät länsimaiset vaalitarkkailijat eivät pitäneet täysin oikeudenmukaisena tai demokraattisena, Medvedev sai 70 prosenttia äänistä ja tuli näin valituksi presidentiksi selvällä erolla vastaehdokkaisiinsa nähden. Medvedev astui presidentin virkaan 7. toukokuuta 2008 ja Putin nimettiin pääministeriksi seuraavana päivänä.
Medvedevin presidenttikausi
Vain kolme kuukautta Medvedevin presidentin virkaan astumisen jälkeen yltyi Georgiassa eteläossetialaisten ja abhasialaisten separatistien, sekä Georgian armeijan väliset yhteenotot. Näiden taustalla oli Etelä-Ossetian ja Abhasian halu irtaantua Georgiasta. Taistelujen kiihtyessä Venäjä lähetti tuhansia sotilaita rajan yli kapinallisten tueksi. Venäjän sekaantuminen Georgian sotaan lisäsi Venäjän ja länsimaiden välisiä jännitteitä. Nato, jonka jäsenyyttä Georgia tavoitteli, tuomitsi Venäjän sekaantumisen Georgian sotaan. Venäjä keskeytti vastauksena yhteistyönsä Naton kanssa. Syyskuussa Venäjä suostui vetämään joukkonsa Georgiasta, mutta se säilytti Etelä-Ossetiassa ja Abhasiassa sotilaallisen läsnäolon, joiden itsenäisyyden se oli tunnustanut.
Medvedevin presidenttikauden loppupuolella hän ilmoitti, että hän tulisi vaihtamaan asemaansa Putinin kanssa. Putin asettuu ehdolle vuoden 2012 presidentinvaalissa, ja mikäli tämä tulisi valituksi, hän todennäköisesti nimittäisi Medvedevin pääministeriksi. Tämän suunnitelman toteutuminen sai säröjä, kun Yhtenäinen Venäjä -puolue kärsi yllättäviä vaalitappiota duuman vaaleissa 2011. Se sai äänienemmistön, mutta menetti kahden kolmasosan enemmistön duumassa, mikä oli antanut sille mahdollisuuden tehdä muutoksia perustuslakiin. Kansainväliset tarkkailijat luonnehtivat vaaleja epäoikeudenmukaisiksi. Vaaleja seurasi suurmielenosoitus, kun 50 000 ihmistä kokoontui Kremlin lähelle protestoimaan vaalitulosta.
Medvedevin kauden merkittävimmäksi ulkopoliittiseksi saavutukseksi jäi Venäjän liittyminen Maailman kauppajärjestön jäseneksi 18 vuoden neuvottelujen jälkeen, vuonna 2011.
Putinin paluu presidentiksi
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Putin valittiin kolmannelle kaudelle 64 prosentin äänienemmistöllä. Kansainväliset vaalitarkkailijat raportoivat räikeistä vaalirikkomuksista. Putin nimettiin virkaansa toukokuussa 2012 ja yksi hänen ensimmäisistä teoistaan ​​oli Medvedevin nimittäminen pääministeriksi, minkä duuma vahvisti. Putinin presidentiksi paluun ensimmäisiä kuukausia leimasivat yritykset tukahduttaa protestiliikkeet. Uusien lakien mukaan luvattomien mielenosoitusten järjestäjille ja osallistujille määrättiin korotettuja sakkoja, ja Venäjän ulkopuolelta rahoitusta saaneet kansalaisjärjestöt julistettiin ulkomaisiksi agenteiksi. Länsimaiset hallitukset kritisoivat näitä toimenpiteitä, mutta jyrkimmin tuomittiin punk-yhtyä Pussy Riotin kohtelu. Yhtyeen kolme jäsentä pidätettiin Putinin vastaisesta esityksestä ja heidät tuomittiin kahdeksi vuodeksi vankeuteen huliganismista. Lisäksi suhteita hiersi vuonna 2013 julki tulleet Maailmanlaajuista joukkovalvontaa koskevat paljastukset (2013 alkaen), minkä yhteydessä tietovuodon aiheuttaja, entinen NSA:n työntekijä Edward Snowden pakeni Moskovaan. Yhdysvaltain hallituksen toistuvista pyynnöistä huolimatta Putin kieltäytyi luovuttamasta Snowdenia, jota Yhdysvaltain syyttäjät olivat syytelleet vakoilusta. Saman vuonna Venäjällä pidätettiin oppositioaktivisti Aleksei Navalnyi ja hänet tuomittiin vankeuteen viideksi vuodeksi kavalluksesta. Yhdysvallat ja EU tuomitsivat pidätyksen ja tuhannet opposition kannattajat ryhtyivät tukimielenosoituksiin. Navalnyi kuitenkin yllättäen vapautettiin, mutta hänet vangittiin uudelleen loppuvuodesta 2014. Lisäksi ennen vuoden 2014 talviolympialaisia vapautettiin myös Pussy Riot -yhtyeen jäsenet ja Mihail Hodorkovski. Tämä lensi välittömästi Saksaan ja ilmoitti ettei palaa Venäjälle niin kauan kuin on olemassa mahdollisuus, että hänet saatetaan pidättää.
Ukrainan kriisi
Venäjä sekaantui aktiivisesti Ukrainan politiikkaan, missä protestiliike kaatoi Venäjälle myötämielisen Viktor Janukovytšin hallituksen helmikuussa 2014. Mielenosoitukset alkoivat marraskuussa 2013, kun Janukovytš rikkoi sopimuksen, joka olisi vahvistanut Ukrainan ja Euroopan unionin välisiä suhteita. Sen sijaan hän yritti ohjata maata Venäjän kanssa yhteiseen Euraasian talousliittoon. Kiovan mielenosoitukset tukahdutettiin verisesti, minkä jälkeen Janukovytš pakeni Venäjälle. Putinin hallinto ei tunnistanut Janukovytšin syrjäyttänyttä hallitusta,ja alkoi hyödyntää tilannetta. Helmikuun 28. päivänä aseistetut miehet, joiden univormuista puuttuivat näkyvät merkit, ottivat haltuunsa tärkeimmät kohteet Krimin autonomisessa tasavallassa. Venäjän Mustanmeren laivasto piti päätukikohtaansa Krimillä ja alueen väestö oli pääosin venäläistä, eikä venäläisten joukkojen tuloa alueelle vastustettu.
Muutamassa päivässä alueparlamentin johtoon oli asetettu Venäjälle myötämielinen hallinto ja Venäjä oli tosiasiassa miehittänyt alueen. Krimillä järjestettiin kansanäänestys, missä virallisen tuloksen mukaan 97 prosenttia äänestäjistä ilmoitti kannattavansa Krimin eroa Ukrainasta ja Venäjään liittymistä. Yhdysvallat ja EU vastasivat ottamalla käyttöön pakotteita korkea-arvoisia venäläisvirkamiehiä ja Krimin venäläishallitusta vastaan. Putin ja Krimin parlamentin jäsenet allekirjoittivat 18. maaliskuuta sopimuksen niemimaan hallinnan siirtämisestä Venäjälle.
Ukrainan kriisi sai jatkoa huhtikuussa 2014, kun raskaasti aseistetut Venäjämieliset asemiehet valtasivat hallituksen rakennuksia Kaakkois-Ukrainassa ja julistivat Donetskin ja Luhanskin alueiden itsenäisyyden. Kuten Krimillä, molempien alueiden separatistiryhmät järjestivät asiasta kansanäänestyksen, mutta tuloksilla ei ollut juurikaan käytännön vaikutusta. Julkisissa lausunnoissa Putin kiisti Venäjän tukeneen separatistiliikettä. Ukrainan armeija ryhtyi valtaamaan takaisin kapinallisten hallitsemia alueita, mutta separatistiryhmillä oli asettaa vastaan yhä kehittyneempiä raskaita aseita, mukaan lukien panssarivaunut ja ilmapuolustusjärjestelmät. Heinäkuussa kapinalliset ampuivat alas Malaysia Airlinesin reittilentokoneen ja 298 ihmistä sai surmansa. Yhdysvallat ja EU laajensivat välittömästi Venäjän vastaisia talouspakotteita. Venäjä kiisti yhteyden kapinallisiin, ja vastasi laaja-alaisella länsimaisen ruoan tuontikiellolla.
Huolimatta Venäjän väitteistä että, koko elokuun 2014 länsimaiset tiedustelupalvelut, Nato ja Ukrainan hallitus kertoivat useista tapauksista, joissa joukkoja ja varusteita siirrettiin rajan yli Venäjältä Ukrainaan. Venäjä kielsi tämän, mutta Ukrainan armeijan onnistui saada kiinni useita venäläistaistelijoita Ukrainan sisällä. Naton arvion mukaan Ukrainassa oli ainakin 1000 venäläissotilasta, jotka osallistuivat Itä-Ukrainan sotaan aktiivisesti. Putin vastasi että Venäjä ei ole osallisena sodassa, mutta hän antoi tukensa Itä-Ukrainan separatisteille. Tilannetta yritettiin liennyttää syyskuussa, kun Ukrainan presidentti Petro Porošenko ja Putin tapasivat Minskissä ja sopivat tulitaukosuunnitelmasta, jonka oli määrä lieventää taisteluita ja rajoittaa raskaiden aseiden käyttöä siviilialueilla. Molemmat osapuolet kuitenkin rikkoivat sopimusta pian, ja huolimatta Venäjän joukkojen vetäytymisestä lähellä Ukrainan rajaa, Venäjän puuttumisesta konfliktiin jäi runsaasti näyttöä.
Venäjä Venäjä hyökkäsi Ukrainaan 24. helmikuuta 2022.