cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valencia Circuit
Rata on nimetty edesmenneen moottoripyöräilyn maailmanmestarin Ricardo Tormon mukaan, joka menehtyi n. vuotta ennen radan valmistumista.
Kreikan seitsemän viisasta
thumb|280px|Seitsemän viisasta. Kuvitusta keskiaikaisessa teoksessa [[Liber Chronicarum.]] Kreikan seitsemäksi viisaaksi kutsutaan antiikin Kreikan arkaaisen kauden seitsemää merkittävintä miestä, jotka vaikuttivat noin vuosina 620–550 eaa. Nämä viisaat olivat arvostettuja filosofeja, puhujia, valtiomiehiä ja lainsäätäjiä, tai vain yleisesti oikeamielisyydestään tunnettuja miehiä yhteisössään.
Vaikka viisaita sanotaan yleensä olevan seitsemän, heistä esiintyy useita erilaisia luetteloita; kaikissa niissä esiintyvät ainakin nimet Thales, Bias, Pittakos ja Solon. Nämä seitsemän miestä tunnettiin käytännöllisestä viisaudestaan, sekä ytimekkäistä ja helposti muistettavista sanonnoistaan. Heidän ajattelunsa voisi kiteyttää sanoihin "vaatimattomuus ja nöyryys ovat viisauden perusta". Muita heille tyypillisiä ajatuksia ovat "hallitse vihasi", "suuntaa katseesi elämän loppupuolelle" ja kreikkalaisille luonteenomainen "suurin osa ihmisistä on pahoja". Kerrotaan, että nämä viisaat kokoontuivat kerran Delfoissa sanellakseen viisautensa Apollon-jumalalle.
Yleisin versio
Diogenes Laertioksen mukaan varsinaiset seitsemän viisasta olivat:
Näistä Thales oli ainoa, joka oli ensisijaisesti tiedemies ja luonnonfilosofi, muut olivat pääosin valtiomiehiä tai vain yleisesti arvostettuja miehiä. Tiedot näistä miehistä sekä heidän tekemisistään ja sanomisistaan ovat Solonia lukuun ottamatta paljolti kaikenlaisten legendojen peitossa. Ainoa varma asia on se, että kaikki ovat oikeasti eläneet.
Vaihtoehtoiset versiot
Diogeneen mukaan luetteloita oli kuitenkin erilaisia, ja joissakin versioissa joku yllä esitetyn luettelon nimistä oli korvattu useimmiten jollakin seuraavista:
Platonin Sokrates on varhaisin, jolta tunnetaan luettelo seitsemästä viisaasta; hän mainitsee nämä dialogissa Protagoras. Sokrateen luettelossa Periandroksen sijalla on Myson.
Hippobotos ehdotti yhteensä kahtatoista viisasta: Orfeus, Linos, Solon, Periandros, Anakharsis, Kleobulos, Myson, Thales, Bias, Pittakos, Epikharmos ja Pythagoras.
Hermippos puolestaan luetteli seitsemäntoista mahdollista viisasta, joista eri henkilöt valitsevat seitsemän viisasta eri tavalla. Nämä olivat: Solon, Thales, Pittakos, Bias, Khilon, Myson, Kleobulos, Periandros, Anakharsis, Akusilaos, Epimenides, Leofantos, Ferekydes, Aristodemos, Pythagoras, Lasos ja Anaksagoras.
Legendoja
Protagoraassa Sokrates kertoo seitsemän viisaan kokoontuneen kerran Delfoihin sanellakseen viisautensa Apollonille. Seurauksena Apollonin temppeliin kirjoitettiin tunnetut lauseet: gnōthi seauton (”tunne itsesi”) ja mēden agan (”ei mitään liikaa” eli ”kohtuus kaikessa”). Plutarkhos kirjoitti viisaiden tapaamisesta paljon myöhemmin sepitteellisen pidot-lajityyppiin lukeutuvan teoksen Seitsemän viisaan pidot.
Diogenes Laertios kertoo viisaista seuraavan tarinan. Sen mukaan joukko kalastajia oli löytänyt merestä kolmijalan. Kerrottiin, että se oli kuulunut Menelaokselle, ja Paris ja Helena olivat vieneet sen mukanaan; lopulta se oli pudonnut mereen Kos-saaren lähellä. Kolmijalan omistuksesta tuli kiista. Koska siihen ei saatu ratkaisua, osapuolet kysyivät asiaa Delfoin oraakkelilta. Oraakkeli käski antamaan kolmijalan kaikkein viisaimmalle miehelle. Tämän seurauksena se annettiin Thaleelle. Hän kieltäytyi kunniasta, ja antoi sen puolestaan Biaalle. Bias kieltäytyi puolestaan, ja niin kolmijalka kiersi läpi kaikki viisaat. Lopulta eräs heistä (versiosta riippuen Thales tai Solon) omisti sen Apollonille, jonka katsottiin olevan kaikkein viisain. Diogenes esittää samassa yhteydessä useita samantyyppisiä legendoja, joissa esiintyvät hieman eri henkilöt.
Pikku-Liesi
Pikku-Liesi on Pirkanmaalla Juupajoen Hulippaassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 5,9 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Hulippaan ja Iso-Liesin yhdistävässä laaksossa. Laakso jää Tuulenhuhdanmäen ja Pahavuoren väliin ja lampi sijaitsee laaksossa Hulippaan puoleisessa osassa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata tai peltomaata. Sen pohjoisranalla sijaitsee kaksi maatilaa ja kaksi vapaa-ajan asuntoa. Niiden ohi kulkee yhdystie 3421.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 120,9 metriä mpy. Lampeen on johdettu metsäoja ja pääosan vedestään se saa Iso-Liesin laskuojasta. Lammen oma laskuoja laskee 350 metrin päässä Hulippaan Liesinpäähän. Ojalle tulee pudotusta 3,9 metriä.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa oli lammen pohjoispuolella enemmän peltomaata ja useampia maatiloja kuin siellä on nykyään.
Jari Näkki
Jari Pekka Näkki (s. 23. tammikuuta 1967 Helsinki) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kymmenottelija. Hän edusti koko uransa ajan Viialan Viriä ja hänen valmentajinaan toimivat Kari Ruokola sekä Heikki Leppänen. Kalevan kisoista Näkki saavutti kymmenottelun kultaa vuonna 1991 sekä hopeaa vuonna 1990. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1999 jälkeen.
Mies joka osti elämänsä
Mies joka osti elämänsä (Pasqualino Settebellezze) on Lina Wertmüllerin käsikirjoittama ja ohjaama italialainen draamakomedia vuodelta 1975. Elokuvan nimiosaa, toisen maailmansodan keskitysleiriltä naisten avulla selviytyvää mieshahmoa esittää Wertmüllerin vakionäyttelijä Giancarlo Giannini. Veijaritarina tuotti kaikkien aikojen ensimmäisen naispuoliselle ohjaajalle annetun Oscar-ehdokkuuden parhaasta ohjauksesta.
Vastaanotto
Elokuva tuotti neljä Oscar-ehdokkuutta, Golden Globe -ehdokkuuden parhaan elokuvan sarjassa sekä neljä ehdokkuutta New York Film Critics Circlen palkintoon.
Helsingin Sanomien Paula Talaskivi luonnehti elokuvaa erikoiseksi yhdistelmäksi kitkerää satiiria, irvokkaita hahmoja ja tilanteita sekä terävää ajankuvaa. Saman lehden Helena Ylänen kirjoitti Giancarlo Gianninin yhdessä silmien siristyksessä olevan enemmän ihmistuntemusta kuin monen Hollywood-tähden koko tuotannossa. Wertmüllerin kerronta on hänestä herkkää, nyansoitua ja täynnä rikkaita yksityiskohtia. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo luonnehti elokuvaa selviytyjän brutaaliksi tarinaksi, joka on täynnä mustaa huumoria, sadomasokismia ja kammottavia naishahmoja. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Saksa Turkvision laulukilpailussa
Saksa on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kahdesti, vuosina 2014 ja 2015.
2014
Saksa osallistui ensimmäistä kertaa vuoden 2014 Turkvision laulukilpailuun, joka pidettiin Tatarstanissa Kazanissa. Edustajaksi valittiin laulaja Fahrettin Güneş kappaleella "Sevdiğim". Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Güneş sai 149 pistettä, jäi sijalle 21 eikä päässyt finaaliin.
2015
Vuonna 2015 Saksa osallistui jälleen Turkvision laulukilpailuun, joka järjestettiin Istanbulissa, Turkissa. Edustajaksi valittiin laulaja Derija Kaptan kappaleella "Sessiz Çiğlik". Finaalissa Kaptan sai 153 pistettä ja sijoittuivat yhdenneksitoista.
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
Jari Aho
Jari Sulevi Aho (s. 14. toukokuuta 1965 Pudasjärvi) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kolmiloikkaaja. Hän edusti koko uransa ajan Vihannin Urheilijoita ja hänen valmentajinaan toimivat Pekka Salmi sekä Pentti Kuukasjärvi. Kalevan kisoista Aho saavutti kolmiloikan pronssia vuonna 1992. Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kisoista niin ikään kolmiloikan pronssia vuonna 1990. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1996 jälkeen.
Fernando Namora
Fernando Namora (1919 Condeixa, Portugali – 1989 Lissabon, Portugali) oli portugalilainen kirjailija, taidemaalari ja lääkäri. Hänen tuotantoonsa kuuluu romaaneja, runoja ja näytelmiä. Hän aloitti runoilijana.
Namora oli portugalilaisen neorealismin ensimmäisiä kirjailijoita. Hänen teoksensa Retalhos da Vida de um Médico ( 2 osaa, 1949, 1963) aiheena on maaseutu ja työ maalaislääkärinä. Myöhemmin kirjoissa paneudutaan elämään kaupungissa. Neorealismin merkittävimpiin kuuluu hänen teoksensa Sunnuntaina iltapäivällä (1961).
Helene Söderlund
Helene Söderlund (s. 1987) on ruotsalainen hiihtosuunnistaja ja maailmanmestari. Seuratasolla hän edustaa IFK Mora Skidklubbia.
Nuorten MM-kilpailuissa vuosina 2005–2007 Söderlund voitti yhden kullan, neljä hopeaa ja yhden pronssin. Hiihtosuunnistuksen maailmancupin kokonaiskilpailussa kaudella 2007–2008 hän sijoittui 15:nneksi. Aikuisten MM-kilpailuissa Rusutsussa 2009 hän voitti mitalin kaikilta matkoilta. Viestistä hän voitti kultaa Marie Ohlssonin ja Josefine Engströmin kanssa, keskimatkalta ja sprintistä hopeaa sekä pronssia pitkältä matkalta.
Indre Mission
Indre Mission (lyh. IM, virallisesti Kirkelig Forening for den Indre Mission i Danmark) on suurin Tanskan luterilaisen kirkon yhteydessä toimivasta kolmesta herätysliikkeestä. Indre Missionin juuret ovat Tanskan 1860-luvun hengellisissä herätyksissä. Järjestön toiminnassa on mukana noin 32 000–40 000 ihmistä yli 300 paikallisessa yhteydessä. Järjestöllä on yhteensä yli 200 työntekijää, joista yli 100 on palkattomia.
Erik Bulatov
Erik Vladimirovitš Bulatov (, s. 1933) on venäläinen taidemaalari. Hän opiskeli Surikovin instituutissa 1952–1958. Bulatovin mukaan tuohon aikaan venäläisestä avantgardesta ei puhuttu taidekouluissa mitään ja kaikki impressionismin jälkeinen taide puuttui museoista. Stalinin kuoleman jälkeenkin taideoppilaitoksissa jatkui stalinistinen linja. Valmistuttuaan Bulakov hankki elantonsa lastenkirjoja kuvittamalla. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti vuonna 1965, mutta se suljettiin jo tunnin kuluttua avaamisesta.
Sunrise (kappale)
Sunrise on brittiläisen rockyhtye Uriah Heepin vuonna 1972 julkaistu kappale, joka on yhtyeen The Magician’s Birthday -albumin avausraita. Kappale on kokonaan kosketinsoittaja-kitaristi Ken Hensleyn käsialaa.
Indre Mission
Indre Missionilla on useissa kaupungeissa omia kokoontumistiloja, joita kutsutaan Missiotaloiksi. Kokoontumistiloissa vietetään aikaa toisten kristittyjen kanssa ja opiskellaan Raamattua. Indre Mission tekee työtä muun muassa lasten, nuorten ja maahanmuuttajien parissa. IM järjestää ohjelmaa teini-ikäisille, nuorille, perheille, sinkuille ja muille ihmisryhmille. Indre Mission järjestää vuosittain Konnekt-tapahtuman, joka kerää yhteen 18–30 -vuotiaita nuoria ja nuoria aikuisia. IM:n johtaja Hans-Ole Bækgaardin mukaan järjestössä pyritään pysymään yksinkertaisuudessa ja maanläheisyydessä.
Suhde Tanskan kansankirkkoon
Järjestö toimii Tanskan kansankirkon sisällä, mutta sen suhteessa kirkkoon on myös jännitteitä. 15. kesäkuuta 2013 sen johtaja allekirjoitti yhdessä seitsemän muun tanskalaisen luterilaisen järjestön johtajan kanssa julkilausuman, jossa kehotettiin olemaan käyttämättä julistajina niitä pappeja ja piispoja, jotka tukivat uutta avioliittokäsitystä. Tällä viitattiin samaa sukupuolta olevien avioliiton hyväksyntään, mikä tapahtui kirkossa valtion päätöksellä vuonna 2012. Julkilausuman mukaan uusi vihkikaava ei ollut sovitettavissa yhteen kristillisen avioliittokäsityksen kanssa. Julkilausumassa korostettiin myös näiden järjestöjen keskinäisen yhteistyön tärkeyttä riippumatta siitä valitsevatko ne toiminnan kansankirkon ulkopuolella vai edelleen sen sisällä.
Days of the New
Days of the New on yhdysvaltalainen post-grungeyhtye, joka perustettiin vuonna 1995. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat "Touch, Peel and Stand", "The Down Town", "Shelf in the Room", "Enemy", "Weapon and the Wound", "Hang to This" ja "Die Born".
Sunrise (kappale)
Sunrise julkaistiin singlenä Japanissa ja Euroopassa se julkaistiin "Spider Woman" -singlen b-puolena.
Days of the New
Ensimmäinen albumi, jonka äänitystyöt alkoivat syksyllä 1996, nousi listojen 40. sijalle, ja singlet "Touch, Peel and Stand" (1997) ja "The Down Town" (1998) jopa listaykkösiksi.
Days of the New'ltä on ilmestynyt neljä studioalbumia ja yksi livebootleg.
Alku
Days of the New'tä edelsi kolmihenkinen kokeellinen rockyhtye nimeltään Dead Reckoning, jonka kokoonpanoon kuuluivat Travis Meeks, Matt Taul ja Jesse Vest. Kun yhtye pääti muuttaa saundiaan akustiseksi, sen nimi muutettiin ja mukaan otettiin kitaristi Todd Whitener; Whiteneria lukuun ottamatta yhtyeen jäsenet olivat Charlestownista. . Kappaleen "Freak" demoversio julkaistiin levyllä Harvest Showcase Volume 3, jolla esiintyi Louisvillen paikallisia yhtyeitä. Tällä levytyksellä esiintyy vain Meeks, mutta se on kreditoitu Days of the Newin nimiin. Jesse Vest ja Matt Taul listataan albumin tiedoissa yhtyeen jäseninä, vaikka he eivät esiinny levytyksellä.
Nirvanan ja R.E.M.:n tuottajana tunnettu Scott Litt teki yhtyeelle levytyssopimuksen oman levy-yhtiönsä, Geffen Recordsin omistaman Outpost Recordingsin kanssa.
1996-1998
Yhtye äänitti esikoisalbumiaan Allen Martin Productions -studiolla Louisvillessä lokakuusta marraskuuhun 1996. Se julkaistiin seuraavana vuonna, ja myi 1,5 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti. Albumin tuottajana oli Scott Litt. Vuonna 1997 yhtye äänitti kappaleen "Running Knees" Godzilla-elokuvan soundtrackille.
Kesäkuusta 1998 alkaen Days of the New oli kiertueella Metallican ja Jerry Cantrellin kanssa. Heinäkuussa yhtye aiheutti hämmennystä kertomalla verkkosivuillaan, kuinka sen oli tarkoitus tehdä ilmoitus koskien tulevaisuuttaan. Tätä ilmoitusta ei kuitenkaan tehty, vaan sivuilla julkaistiin ilmoitus, jossa sanottiin yhtyeen olevan "iso #!@$%# iloinen perhe". Outpost Recordings ei tiennyt luvatusta ilmoituksesta mitään; vaikka Meeks oli sanonut aiemmin jatkavansa yhtyettä itse ilman muita jäseniä, levy-yhtiön mukaan se oli "vain puhetta". Meeks myöhemmin julkaisi viestin yhtyeen keskustelupalstalla, jossa hän pyysi anteeksi antamastaan mielikuvasta, kuinka "Days of the New on yhtye".
Lokakuussa yhtye perui kiertueensa loput 22 konserttia, mikä johtui Geffen Recordsin PR-henkilön mukaan Meeksin äänihuulten ongelmista. Sen sijaan New Orleansin House of Blues -klubin henkilökunnan jäsenelle oli kerrottu, kuinka Meeks oli vain lähtenyt kiertueelta. Days of the New'tä lämmitellyttä Finger Eleveniä läheisen lähteen mukaan Meeks oli tavannut yhtyeensä jäsenet ja sen jälkeen hyvästellyt heidät. Kiertueen peruuttamisesta oli ristiriitaisia selityksiä, kuten "tekniset ongelmat", "huono aikataulutus", "Travisin sekoaminen", "halu työskennellä uuden albumin parissa" ja "yhtyeen jäsenten välinen riitely". Helmikuussa 1999 yhtyeen kerrottiin lopulta hajonneen. Todd Whitener, Matt Taul ja Jesse Vest perustivat oman Tantric-yhtyeensä, kun taas Meeks kokosi uuden yhtyeen Days of the New -nimellä.
Days of the New'n alkuperäisen kokoonpanon hajoamisesta on ristiriitaisia selityksiä. Meeksin vuonna 1998 sanomien kommenttien perusteella mediassa kerrottiin hänen erottaneen muut yhtyeen jäsenet. Meeks on kutsunut tätä vääräksi tarinaksi ja väittää muiden yhtyeen jäsenten olleen kateellisia siitä, että hänelle maksetaan enemmän kuin heille. Kun Meeks ensimmäisen kerran ilmoitti uutisesta, hän sanoi: "Se on kuin matka erämaahan - tiedäthän, kun on kamppailua ja muuta. Minä selvisin, selvisin hengissä, mutta muut kaverit eivät." Hän kommentoi asiaa myös verkossa: "Se ei ollut oikeasti bändiformaatti. On minun vikani, että johdattelin teitä harhaan ja johdattelin teidät kiintymään aiempiin jäseniin ." Myöhemmin vuonna 2002 Meeks soitti Howard Sternin radio-ohjelmaan. Kun Stern kysyi häneltä, miksi hän ei pysynyt alkuperäisten jäsenten kanssa, hän vastasi "Heillä ei ollut henkisyyttä. Heillä ei ollut aivoja." Kun Stern vastasi "Heillä oli hittejä!", Meeks vastasi epämääräisesti: "Se ei ole sitä, mitä minä harrastan. Minua kiinnostaa totuus. "
1999-2001
Yhtyeen alkuperäisen kokoonpanon hajottua Meeks äänitti seuraavan Days of the New -albumin. Albumi julkaistiin 31. päivä elokuuta 1999. Saman vuoden syyskuun 4. päivänä Meeks esiintyi ensimmäistä kertaa uuden kokoonpanon kanssa ear X-tacy -levykaupassa Louisvillessa. Kriitikot suhtautuivat albumiin innokkaasti, mutta se myi huonosti edeltäjäänsä verrattuna.
Helmikuussa 2000 palasi studioon uuden kokoonpanon kanssa ja sai valmiiksi seuraavan albuminsa Days of the New -nimellä heinäkuuhun mennessä. Albumi nimettiin edeltäjiensä tavoin yhtyeen mukaan. Ensimmäinen single Hang to This pääsi korkeimmillaan sijalle 18 Yhdysvaltojen rock-listalla ja oli ilmestymisviikollaan radioiden soitetuin rock-kappale. Albumi julkaistiin kaksi viikkoa syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen 2001 eikä sitä promotoitu paljoa, joten se myi 90 000 kopiota. Days of the New oli kiertueella Creedin ja 3 Doors Downin kanssa. Samaan aikaan Meeksin kanssa Days of the New'n alkuperäisessä kokoonpanossa soittaneet muusikot perustivat uuden Tantric-yhtyeen, jonka debyyttialbumi myi platinaa.
2002 -
Kolmannen albuminsa kiertueen jälkeen yhtye lopetti sopimuksensa Interscopen kanssa ja oli tauolla. Joulukuussa 2002 Meeks kävi koe-esiintymässä laulajaksi entisten Guns N' Roses-jäsenten perustamaan Velvet Revolveriin. Myöhemmin vuonna 2003 Meeks aloitti soolokiertueensa, jossa oli pieniä tapahtumapaikkoja. Hänen riippuvutensa metamfetamiiniin jatkui, ja vuoden 2005 alussa hän esiintyi A&E-kaapelikanavan Intervention-ohjelmassa, jossa hänen perheensä ja ystävänsä koettivat saada häntä vieroitushoitoon. Syyskuussa 2005 Meeks sanoi olevansa raitis ja ryhtyi säveltämään musiikkia seuraavaa Days of the New -albumia varten.
Maaliskuun 4. päivänä 2008 Geffen julkaisi yhtyeen ensimmäisen kokoelma-albumin Days of the New: The Definitive Collection. Meeks sanoi tulevan albumin olevan nimeltään Days of the New Presents Tree Colors.
Vuonna 2010 Alice in Chainsin entinen basisti Mike Starr alkoi soittaa Meeksin kanssa, tarkoituksenaan valmistautua kiertueelle, jossa mukana olisi myös ollut Train-yhtyeen Charlie Colin. Starr kuitenkin kuoli 8. päivä maaliskuuta 2011 ennen kuin kiertueen oli tarkoitus alkaa.
Vuonna 2014 Days of the New'n alkuperäinen kokoonpano julkisti palanneensa yhteen ja järjestävänsä kesäkiertueen "Full Circle". 30. huhtikuuta 2014 Days of the New kertoi suunnittelevansa uuden EP:n julkaisua saman vuoden syksyllä. Sen jälkeen kun esiintyminen Missourin Colubiassa peruuntui, yhtye päätti syyskuun 6. päivänä esiintymisensä kesken kaiken St. Louisissa, koska Meeks oli aivan liian humalassa esiintyäkseen. Basisti Jesse West otti mikrofonin käteensä kertoakseen yleisölle kyseessä olleen yhtyeen viimeinen esiintyminen yhdessä. Seuraavina päivinä yhtye teki julkaisuja Facebookissa, joissa kerrottiin heidän palanneen yhteen Meeksin kanssa. Meeks oli yrittänyt löytää tilalle muita muusikoita epäonnistuen, ja aneli heitä palaamaan.
26. syyskuuta 2014 yhtye julkisti Facebookissa jäsenten erkanevan taas Meeksistä, Meeksin pitäessä nimen Days of the New. Meeks kokosi uuden kokoonpanon ja jatkoi kiertuetta, mutta hänet pidätettiin Mainen Portlandissa saman vuoden lokakuun 10. päivänä pidätysmääräyksellä. Hän ei ollut saapunut oikeuteen vastaamaan syytöksiin kanyylin hallussapidosta. Hänet vapautettiin vankilasta huhtikuussa 2017.
3. maaliskuuta 2021 epävirallinen bootleg-julkaisu "The Gift", joka sisälsi Days of the New'n harvinaisempia kappaleita, julkaistiin laittomasti ilman yhtyeen tai heidän edellisen levy-yhtiönsä hyväksyntää. 911 Entertainment Records myönsi sittemmin tehneensä väärin ja poisti julkaisun kaikilta digitaalisilta musiikkialustoilta välittömästi. 26. heinäkuuta yhtyeen studioalbumi Illusion is Now ilmestyi digitaalisille musiikkialustoille 911 Entertainment Recordsin julkaisemana.
Erik Bulatov
Vuosina 1960–1969 Bulatov perusti ystäviensä kanssa Sretenski Bulvar -ryhmän. 1970-luvulta alkaen Bulatov on käyttänyt maalauksissaan paljon typografisia elementtejä. Maalauksiin sijoitetut sanat sitovat työt sosialistisen realismin perinteeseen ja toisaalta kuvittavat diskurssin ja todellisuuden välistä ristiriitaa.
1980-luvun puolivälissä hänet tunnettiin Perestroikan taiteilijana, jonka työt symbolisoivat venäläisen taiteen uuden aikakauden alkua.
Nykyisin Bulatov elää ja työskentelee Pariisissa.
Turkmenistan Turkvision laulukilpailussa
Turkmenistan on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kerran, vuonna 2014
2014
Turkmenistan osallistui ensimmäistä kertaa vuoden 2014 Turkvision laulukilpailuun, joka pidettiin Tatarstanissa Kazanissa. Edustajaksi valittiin Züleyha Kakayeva kappaleella "Shikga-Shikga bilerzik". Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Kakayeva sai 164 pistettä, sijoittui viidenneksitoista ja pääsi finaaliin. Finaalissa hän sai 192 pistettä ja sijoittui viidenneksi.
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
Ranskan Grand Prix 1968
Ranskan Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 7. heinäkuuta 1968 Rouen-Les-Essarts -radalla. Kilpailun voitti belgialainen Jacky Ickx, jolle voitto oli kauden ja koko F1-uran ensimmäinen. Ranskalainen Jo Schlesser kuoli kilpailussa.
André Le Nôtre
thumb|André Le Nôtre André Le Nôtre (12. maaliskuuta 1613 Pariisi – 15. syyskuuta 1700 Pariisi) oli Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n puutarhuri vuosina 1645–1700 ja kuuluisa maisema-arkkitehti. Hänen tehtävänään oli ensisijaisesti laatia Versailles’n palatsin puiston muutossuunnitelmat, mutta myös Vaux-le-Vicomten ja Chantillyn linnojen puutarhat.
Le Nôtre oli tunnettu hovimies ja onnistui solmimaan erittäin läheisen ystävyyssuhteen Ludvig XIV:n kanssa. Hän oli useiden ranskalaisten puutarhojen suunnittelija ja arkkitehti. Hänen isänsä Jean Le Nôtre oli kuningas Ludvig XIII:n puutarhuri ja isoisänsä Pierre Le Nôtre oli kuningas Henrik II:n puutarhuri.
Tulevaisuus puutarhurina
André Le Nôtre syntyi puutarhuriperheeseen. Hänen isänsä Jean Le Nôtre ja isoisänsä Pierre Le Nôtre olivat olleet vastuussa Tuileries’n palatsin puutarhasta. Hänen kumminsa oli puutarhojen ylitarkastaja ja Tuileries'n suunnittelija Claude Mollet, joka oli kuuluisa puutarhuri ja myös puutarhurisuvusta. André kasvoi puutarhoihin keskittyneessä ympäristössä ja oppi jo nuorella iällä nopeasti alan tietotaidon sekä laajan puutarhoihin liittyvän tietämyksen.
Ahkera opiskelija
Le Nôtre oli kiinnostunut myös muista taiteista, jotka tulivat hyvin esille hänen työssään kuninkaan puutarhurina. Hän opiskeli matematiikkaa, kuvataiteita ja arkkitehtuuria. Hän opiskeli kuninkaan taidemaalarin Simon Vouet’n ateljeessa, jossa hän oppi klassismin taidekäsityksen sekä perspektiivin käytön. Hänestä tuli myös koristemaalari Charles Le Brunin ystävä. Arkkitehti François Mansart antoi hänelle opetusta useiden vuosien ajan. thumb|Versailles'n linnan appelsiinipuutarha
Alku puutarhurina
André Le Nôtre aloitti uransa maisema-arkkitehtinä Vaux-le-Vicomten linnan puutarhan suunnitteluprojektissa. Hänet oli tehtävään valinnut itse linnan rakennuttaja Nicolas Fouquet. Hän työskenteli yhteistyössä arkkitehti Louis Le Vaun ja koristemaalari Charles Le Brunin kanssa. Tämä työmaa teki hänestä maailmankuulun puutarhurin ja maisema-arkkitehdin.
Nicolas Fouquet'n pidätyksen jälkeen vuonna 1661, André Le Nôtre tuli kuningas Ludvig XIV:n palvelukseen, jossa hänen tehtävänään oli Versailles'n palatsin puutarhan uudistaminen. Hän toteutti lisäksi useita muita samanaikaisia suunnitteluprojekteja ympäri Ranskaa.
Elämän loppu
Le Nôtre työskenteli useiden Pariisin ympäristössä olevien projektien parissa ja hänellä oli suuri määrä oppilaita. Vuonna 1678 hän vieraili Italiassa ja sai sieltä uusia ajatuksia, jotka hän toteutti välittömästi töissään.
Henkilöhistoria
thumb|right|300px|Kartta Versailles'n linnan puutarhasta vuonna 1789
Paroni puussa
Teoksen suomentajan Pentti Saarikosken mukaan "Cosimo on puussa siksi, että me kaikki olemme; hänet on vain otettu päähenkilöksi, selitetty, käännetty nurinkurin ja pantu sitten elämään "normaaliin" maailmaan. Tässä Paroni puussa muistuttaa Kafkan eräitä novelleja."
Tarina
Vuonna 1767 kaksitoistavuotias Cosimo Piovasco di Rondó karkaa kotoaan, koska ei halua syödä etanoita ruokapöydässä. Cosimo kiipeää puuhun ja päättää, ettei tule enää ikinä alas. Cosimon päätös ei kuitenkaan estä häntä liikkumasta puutarhan muissa puissa ja puutarhan viereisissä metsissä. Cosimo ei asumistyylistään huolimatta erakoidu vaan tutustuu yhä useampaan ihmiseen. Puussa eläminen on kuitenkin vaarallista, sillä Cosimon rauhaa uhkaavat muun muassa metsäpalot, rosvojoukot ja sodat.
Ricky Schroder
thumb|Ricky Schroder Richard Bartlett "Ricky" Schroder, Jr. (s. 13. huhtikuuta 1970) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti lapsinäyttelijänä ja voitti Golden Globen jo vuonna 1980 roolistaan elokuvassa Mestari (1979).
Schroder ei ole lopettanut uraansa aikuisenakaan, vaan on esiintynyt 2000-luvulla muun muassa televisiosarjassa 24 ja elokuvassa Biljardihait (2003). Hänellä oli vakituiset roolit NYPD Bluessa, Strong Medicinessa ja Silver Spoonsissa.
Schroderilla on vaimonsa Andrean kanssa neljä lasta.
Rosendahl
Rosendahl, Rosendal tarkoittaa seuraavia:
Maat Mons
thumb|Maat Mons
Maat Mons on Venuksen korkein tulivuori, joka kohoaa 8 kilometriä planeetan keskimääräistä pinnankorkeutta ylemmäs. Vuoren läpimitta on 395 kilometriä. Maat Mons on nimetty egyptiläisen oikeuden ja totuuden jumalattaren Maatin mukaan.
Maat Mons Vuoren huipulla on suuri kaldera, jonka läpimitta on noin 30 kilometriä. Kalderan sisällä on viisi pienempää kraatteria. Tulivuori on luotainten havaintojen mukaan ollut aktiivinen melko äskettäin.
Victor Garber
Victor Joseph Garber (s. 16. maaliskuuta 1949 London, Ontario, Kanada) on kanadalainen, sukujuuriltaan venäjänjuutalainen elokuva-, teatteri- ja televisionäyttelijä. Hänen äitinsä Hope Garber oli myös näyttelijä ja laulaja.
Elämäkerta
Garber aloitti näyttelemisen yhdeksänvuotiaana, ja liittyi Toronton yliopiston Hart Houseen viidentoista ikäisenä. Vuonna 1967 hän perusti folk-musiikkiyhtyeen nimeltään The Sugar Shoppe. Yhtyeen menestys oli keskinkertainen, ja se esiintyi muun muassa The Ed Sullivan Show'ssa ja The Tonight Show'ssa ennen hajoamistaan.
Näyttämöura
Garber esiintyi myös Broadwayllä Deathtrapin, Sweeney Toddin ja Noises Offin ensituotannoissa. Hän on esiintynyt Broadwaylla yli 20 vuotta.
Brahim Boulami
Brahim Boulami (s. 20. huhtikuuta 1972) on marokkolainen estejuoksija. Hän on olympiamitalisti Khalid Boulamin veli.
Boulami osallistui Göteborgin MM-kilpailuihin 1995, mutta karsiutui esteissä välierissä. Seuraavana vuonna hän juoksi Atlantan olympialaisissa seitsemänneksi ajalla 8.23,13. 1997 hän voitti Välimeren kilpailut sekä sijoittui Torinon maastojuoksun MM-kilpailuissa pitkällä matkalla kahdenneksikymmenenneksitoiseksi, Ateenan MM-kilpailuissa kymmenenneksi ja GP-finaalissa seitsemänneksi. Vuonna 1998 Boulami voitti pronssia Afrikan-mestaruuskilpailuissa ja juoksi Marrakechin maastojuoksun MM-kilpailuissa lyhyellä matkalla kuudenneksi.
Boulami oli Sydneyn olympialaisissa esteissä seitsemäs. 2001 hän sijoittui Oostenden maastojuoksun MM-kilpailuissa lyhyellä matkalla yhdeksänneksi ja Edmontonin MM-kilpailuissa kymmenenneksi ajalla 8.21,95. 24. elokuuta 2001 Boulami juoksi Brysselin GP-kilpailussa uuden maailmanennätysajan 7.55,28. Ennätyksensä myötä hänestä tuli ensimmäinen ei-kenialainen 3 000 metrin esteiden maailmanennätyksen haltija 23 vuoteen. Kauden lopussa hän voitti GP-finaalin ajalla 8.16,14. Boulami voitti 2002 Afrikan-mestaruuden estejuoksussa. 16. elokuuta 2002 hän juoksi Zürichin Kultaisen liigan kilpailussa uuden maailmanennätysajan 7.53,17, mutta myöhemmin kävi ilmi, että hän oli antanut päivää aiemmin doping-näytteen, joka sisälsi EPO-hormonia. Boulami oli kilpailukiellossa 28. elokuuta 2002 – 27. elokuuta 2004.
Boulami palasi radoille kilpailukieltonsa päätyttyä ja juoksi Helsingin MM-kilpailuissa 2005 esteissä neljänneksi. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa kuudes.
Jay Maynard
pienoiskuva|Jay Maynard Tron-puvussaan vuonna 2004. Jay Maynard (s. 27. heinäkuuta 1960) on yhdysvaltalainen tietokoneohjelmoija, järjestelmänvalvoja ja vapaaehtoinen projektin ylläpitäjä Herculesille, joka on ilmainen IBM:n suurtietokonelaitteistojen emulaattori. Hänet tunnetaan Tron-elokuvaan perustuvasta itsetehdystä asustaan, josta hän sai lempinimen Tron Guy (suom. Tron-mies).
Who’s Got the Ball
Who’s Got the Ball on suomalaisen poprock-yhtye Broadcastin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1983. Albumista hitiksi nousi "You Break My Heart". Albumi julkaistiin vinyylilevynä ja C-kasettina. Vuonna 2002 albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa CD-levynä remasteroituna painoksena.
Philippe Gilbert
Philippe Gilbert (s. 5. heinäkuuta 1982 Verviers) on belgialainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena vuosina 2003–2022. Hän ajoi Française des Jeux -joukkueessa 2003–2008, Omega Pharma-Lotto -tallissa 2009–2011, BMC Racing Teamissa 2012–2016, Quick-Step Floors / Deceuninck–Quick-Step -tallissa 2017−2019 ja Lotto Soudalissa 2020–2022. Hän voitti maantieajon maailmanmestaruuden sekä yhden päivän monumentit Liège–Bastogne–Liègen, Flanderin ympäriajon, Pariisi–Roubaix'n ja kahdesti Lombardian ympäriajon.
Gilbert tunnetaan klassikkokilpailujen erikoismiehenä. Hän voitti Pariisi–Tours-ajon vuosina 2008 ja 2009. Vuonna 2008 hän voitti kilpailun oltuaan loppukirissä paras viiden ajajan kärkiryhmästä ja vuonna 2009 oltuaan paras kolmen ajajan kärkiryhmästä. Syksyllä 2009 hän voitti myös Lombardian ympäriajon kukistettuaan loppukirissä irtiottokumppaninsa Samuel Sanchezin. Seuraavana vuonna hän voitti Amstel Gold Racen sekä uudelleen Lombardian ympäriajon pudotettuaan irtiottokumppaninsa Michele Scarponin viimeisessä nousussa. Vuonna 2011 hän voitti jälleen Amstel Gold Racen kukistettuaan Joaquim Rodríguezin kilpailun päättäneessä Caubergin nousussa. Muutamaa päivää myöhemmin hän voitti La Flèche Wallonne -klassikon karattuaan Mur du Hyun lopunousussa selvään voittoon. Seuraavana sunnuntaina hän voitti Liège–Bastogne–Liègen kukistettuaan loppukirissä Fränk ja Andy Schleckin. Häntä ennen kaikki kolme Ardennien klassikkoa oli samana vuonna voittanut vain Davide Rebellin. Hän voitti Amstel Gold Racen kolmannen kerran 2014 karattuaan irtiottoon Caubergin nousussa kolme kilometriä ennen maalia. Hän voitti 55 kilometrin sooloajon jälkeen Flanderin ympäriajon 2017; toiseksi sijoittunut Greg Van Avermaet hävisi 29 sekuntia. Hän voitti 2017 Amstel Gold Racen neljännen kerran kukistettuaan loppukirissä irtiottokumppaninsa Michał Kwiatkowskin. Hän voitti Pariisi–Roubaix'n 2019 kukistettuaan loppukirissä irtiottokumppaninsa Nils Polittin
Gllbert voitti lisäksi Clásica de San Sebastiánin 2011, Omloop Het Volk -ajon vuosina 2006 ja 2008, Belgian maantie- ja aikaajomestaruuden 2011 sekä Pekingin ympäriajon 2014. Italian ympäriajossa 2009 hän voitti 20. etapin karattuaan irtiottoon 2,7 kilometrin loppunousussa. Espanjan ympäriajossa 2010 hän voitti niin ikään nousuun päättyneen kolmannen etapin. Hän voitti myös kilpailun 19. osuuden. Ranskan ympäriajossa 2011 hän voitti ensimmäisen etapin. Espanjan ympäriajossa 2012 hän voitti yhdeksännen ja 19. etapin. Saman vuoden MM-kilpailuissa Limburgissa hän voitti maantieajon maailmanmestaruuden karattuaan kärkiryhmästä Caubergin nousussa. Italian ympäriajossa 2015 hän voitti 12. ja 18. etapin, Espanjan ympäriajossa 2019 12. ja 17. etapin.
Gilbert voitti UCI World Tourin kokonaiskilpailun 2011. Hänet valittiin Belgian vuoden miesurheilijaksi 2009, 2010 ja 2011.
Henrik von Cöllen
Henrik von Cöllen (k. mahd. 1561) oli saksalainen muurimestari, joka johti useiden tärkeiden linnojen suunnittelu- ja rakennustöitä Ruotsissa ja Suomessa työskentellessään 1500-luvulla Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan palveluksessa.
Von Cöllen oli kotoisin Itä-Preussista. Hän oli alkuun Ruotsissa hyvin suosittu ja sai mainetta varsinkin Gripsholmin linnan suunnittelijana ja rakentajana 1537–1545 sekä Uppsalan linnan linnan rakennustöiden johtajana. Hänen työnsä edusti kuitenkin perinteistä myöhäiskeskiaikaista linnanrakennusoppia eikä hän kyennyt seuraamaan Manner-Euroopan uusia tuulia. Gripsholmin linna pyöreine tykkitorneineen oli vanhentunut jo valmistuessaan 1545. Kustaa Vaasa pettyi von Cölleniin ja syytti häntä hidastelusta ja teknisistä virheistä. Von Cöllen erotettiin Uppsalan linnan rakennustöiden johdosta ja kuningas lähetteli myöhemminkin von Cöllenin palkkaamista harkinneille kirjeitä, joissa panetteli tätä.
Von Cöllen oli tämän jälkeen vähäpätöisissä tehtävissä, kunnes saapui kesällä 1558 Juhana Herttuan kutsumana Suomeen. Hän johti sen jälkeen uusien osien rakennustöitä Olavinlinnassa 1558 ja 1560–1561 sekä Hämeen linnassa 1559. Olavinlinnaan rakennettiin hänen johdollaan 1700-luvulla purettu Paksu torni sekä siihen liittynyt kehämuuri, Hämeen linnaan taas nykypäiviin säilynyt uusi pyöreä tykkitorni. Von Cöllenin nimi katosi Olavinlinnan rakennustyömään muonitusluettelosta 12. toukokuuta 1561, mistä jotkut ovat päätelleet hänen kuolleen tuolloin.
Von Cöllenin uran loppupuolella oli ilmeistä, että hän ei kyennyt omaksumaan uutta renessanssiajan linna-arkkitehtuuria. Hänen linnoituksiaan ei ollut suunniteltu puolustautumiseen uudenaikaisilta tykeiltä. Von Cöllen kuitenkin palkittiin läänityksellä Strängnäsissä.
Björn Andersson
Björn Ole ”Nalle” Andersson (s. 12. syyskuuta 1969 Helsingin mlk) on suomalainen seiväshyppyvalmentaja ja entinen seiväshyppääjä. Hän toimii tyttäriensä Sagan ja Siljan valmentajana.
Björn Andersson edusti koko aktiiviuransa ajan IF Helsinge-Atlasta ja hänen valmentajanaan toimi Ole Andersson. Kalevan kisoista Andersson saavutti seiväshypyn pronssia vuonna 1991. Ennätyksikseen Andersson hyppäsi ulkoradoilla tuloksen 543 cm vuonna 1995 ja hallissa tuloksen 535 cm vuonna 1990. Yleisen sarjan kilpailuihin hän ei ole osallistunut vuoden 1999 jälkeen.
Moskiittokala
Monin paikoin moskiittokala on ollut vaikuttamassa paikallisten kalalajien vähenemiseen ja jopa katoamiseen, kuten Israelissa (jordanianimubarbi). Muita vaikuttajia Israelissa ovat olleet patojen rakentaminen, veden niukkuus, muut vieraslajit ja saasteet. Kalaa pidetäänkin yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista. Itäinen moskiittokala (G. holbrooki) on nimetty Suomessa marmorimoskiittokalaksi ja läntinen moskiittokala (G. affinis) moskiittokalaksi. Molemmat ovat EU:n vieraslajiluettelossa, joten niiden maahantuonti, kasvatus, myynti ja muu hallussapito sekä ympäristöön päästäminen on kielletty.
Yksi, kaksi vai kolme lajia?
Gambusia holbrooki ja G. affinis ovat hyvin samanlaisia ulkonäöltään ja elintavoiltaan. Näin ollen näiden lajien vaikutuksia ekosysteemeihin pidetään yleensä samanlaisina. 1920-luvulla ne kuitenkin laskettiin kolmeksi lajiksi. 1950-luvulla ne luokiteltiin yhdeksi ja 1980-luvulla kahdeksi lajiksi. Pao Srean toteaa väitöskirjassaan (2015), että molempien lajien tietueissa ja historiassa on yhä laajaa hämmennystä.
Professori Graham Pykellä on moskiittokalasta 1800 asiakirjaa, sisältäen mm. 51 väitöskirjaa ja noin 400 tiedeartikkelia. Työkseen tiedonmurusia lukeva Pyke moittii tutkimusta, että tähän asti (2008) ei ole ollut kattavaa selvitystä näiden kahden lajin biologiasta ja vaikutuksista.
Tämä artikkeli noudattaa professori Graham Pyken linjausta. Hän toteaa: "Lajeja tarkastellaan yhdessä, koska ne ovat läheistä sukua ja biologisesti hyvin samankaltaisia ja koska niitä on vaikea erottaa toisistaan kirjallisuudessa, sillä ei ole aina selvää, mistä lajista on kyse."
Lajin (tai lajien) yleisyydestä huolimatta Encyclopedia Britannica luokittelee moskiittokalan nimellä Gambusia affinis eikä edes tunne yleistä G. holbrookia. Samalla kannalla on yksi eliölajien johtava luokittelujärjestö, ITIS, joka toteaa, että moskiittokalan (Gambusia affinis) nykyiset synonyymit ovat G. patruelis (Baird ja Girard, 1854), G. affinis affinis (Baird ja Girard, 1853) ja G. holbrooki (Girard, 1859). Saman järjestön mukaan Gambusia holbookin yleinen nimi on itäinen moskiittokala ja kelvollinen nimi Gambusia affinis (Baird ja Girard, 1853).
Mikä järjestö on siis oikeassa luokittelukiistassa? – Käytännöllistä on noudattaa neutraalia linjaa ja käsitellä moskiittokaloja yhdessä, sillä yhdessä näitä kaloja on myös käytetty laajalti malarian torjuntaan. Tosin yksi englanninkielinen tietosanakirja käsittelee lajeja kolmessa artikkelissa, niin että kolmas artikkeli on "Moskiittokala Australiassa".
Vielä vuonna 1988 moskiittokala luokiteltiin yhdeksi lajiksi. Samana vuonna ilmestynyt Maailman eläimet -sarjan teos pitää lajia yhtenä: "Tästä [hammaskarppien] heimosta löytyvät akvaarioharrastajille tuttu miljoonakala (Poecilia reticulata) ja moskiittokala (Gambusia affinis), joka syö sääskien ja hyttysten toukkia ja joka on siten monin paikoin apuna taistelussa malariaa vastaan."
Levinneisyys
Itäinen laji (G. holbrooki) on kotoisin Yhdysvaltain itäosasta, linjan Delaware – Alabaman rannikko kaakkoispuolelta. Läntisen lajin (G. affinis) lähtöalue on Appalakkien ja Kalliovuorten sekä leveyspiirien 40° ja 22° välissä. Lajit eivät siis alussa viihtyneet samalla alueella muutamaa pientä poikkeusta lukuun ottamatta. Lajit kuuluvat Gambusia-sukuun, jossa vuoden 2023 alussa oli 48 lajia. Havaintoja suvusta oli tehty 89 190, joista leijonanosa G. holbrookia (32 068) ja G. affinisia (47 600). Näin ollen moskiittokalan levinneisyysalue on käytännössä sama kuin koko suvun. Vuosina 2018–2022 lajien levinneisyys on edelleen kasvanut. Päällekkäisyys on lisääntynyt etenkin Floridassa ja Ranskassa.
Alkusijoiltaan, joka oli hieman alle puolet Yhdysvaltain pinta-alasta, moskiittokalat ovat tunkeutuneet ihmisen avustuksella yli 67 maan mataliin jokiin ja järviin, useimpiin kosteikkoihin ja lähes kaikkiin tekolampiin. Professori Graham Pyke arvioi, että kyseessä on maailman runsain ja laajimmalle levinnyt makean veden kala, mitä hän perustelee sen lisääntymisvauhdilla ja poikkeuksellisella sietokyvyllä. Lajia on pääasiassa Yhdysvalloissa, Australiassa, Välimeren maissa, Etelä-Afrikassa ja Lähi-idässä sekä paikoin Intiassa, Kiinassa ja Kaakkois-Aasiassa. Laji ei ole levinnyt alkuperäiseltä alueeltaan juuri lainkaan suoraan pohjoiseen. G. holbrookin uudet alueet ovat varmuudella Australia ja Välimeren maat, G. affinisia löytyy lähes koko Aasiasta.
Vaikka yksilöt voivat sietää kylmyyttä, populaatiot eivät, mikä estää leviämisen kylmille vesille. Talvikuolleisuus Yhdysvaltain kylmemmillä alueilla on 99 %.
Laji (G. affinis) tuotiin Uuden-Seelannin Aucklandiin vuonna 1930. Sieltä se on edennyt kohti etelää todella hitaasti: 80 vuoden jälkeen pääkeskittymä on yhä Pohjoissaaren pohjoisosassa, leveyspiiriltä 38,5°S pohjoiseen, ja lajia ei tavata leveyspiirin 42°S eteläpuolella. Pyken mukaan 1900-luvulla moskiittokalan levinneisyys rajoittui pohjoisessa suunnilleeen leveyspiirille 40°N ja etelässä levyspiirille 38°S. GBIF-karttojen mukaan 2020-luvulle tultaessa rajat ovat hieman siirtyneet, etelässä 42°S (Tasmania) ja pohjoisessa 42°N (Chicago). Tätä viileämmillä seuduilla olevat kannat eivät ole olleet pysyviä, poikkeuksena jotkut lämpimät alueet leveyspiireille 45–48°N asti (Oregon, Biskajan lahti).
Koko, ulkonäkö, lisääntyminen
Moskiittokala muistuttaa paljon miljoonakalanaarasta, josta sen erottaa siniharmaammasta värisävystään ja mustasta läikästä vatsaevän edessä. Naaras voi kasvaa 7–8 cm pitkäksi, uros on 2–3 cm lyhyempi. Keskipituus on 4–5 cm. Itäisellä ja läntisellä lajilla on pieniä eroja esimerkiksi evien säikeiden määrissä. Uroksen peräevä on järjestynyt putkeksi, mikä mahdollistaa sisäisen hedelmöityksen. Naaraat kantavat 3–4 viikkoa ja synnyttävät kerralla noin 50 poikasta, vuodessa jopa 9 poikuetta Australiassa. Naaras on sukukypsä alle 2 kk:n ikäisenä. Etelä-Carolinassa moskiittokalanaaras ehtii tuottamaan 3–6 poikuetta kesää kohti. Lisääntymisvauhti on hurja: naaras voi tulla sukukypsäksi 18 päivän ikäisenä ja saada 5 tai useampia poikueita 4–5 viikon aikana. Lisäksi naaras voi varastoida maitia ja säätää munien hedelmöitymisen ajankohtaa, joten se voi täyttää jälkeläisillään uuden alueen nopeasti.
Elinympäristö ja ravinto
Laji viihtyy parhaiten matalissa (5–15 cm), tyynissä ja hitaasti virtaavissa vesissä, koska virta voi viedä ne mukanaan. Normaali lämpötila sen elinpiirissä on 12–35°C. Lämpötiloja 3–5°C ja 35–38°C laji kestää useita päiviä. Tasmaniassa laji alkoi kasvaa vasta lämpötilassa yli 19°C. Kasvukauteen vaikuttaa myös valoisan ajan pituus. Laji pystyy elämään suolapitoisuuksissa 0–30 ‰, happamuudessa 6–8 pH ja happipitoisuudessa 1 mg/L käymättä lähellä pintaa. Kun vedessä on hyvin vähän happea, moskiittokala voi käydä hengittämässä pintaveden happipitoisemman ohuen kalvon kautta. Useimmat muiden lajien kalat kuolevat, jos happipitoisuus on alle 3 mg/L.
Erään tutkimuksen mukaan (Vargas & Sostoa, 1996) kaikki urokset ja useimmat naaraat kuolivat alle 12 kuukauden ikäisinä, mutta jotkut naaraat elivät 3 vuotta. Laji kestää Australiassa ympäristömyrkkyjä paremmin kuin paikalliset lajit. mikä voi johtua siitä, että laji on altistunut kauemmin saasteille Yhdysvalloissa. Jo 1960-luvulla todettiin, että moskiittokalapopulaatiot, jotka olivat altistuneet kauan ympäristömyrkyille, kestivät niitä paremmin kuin vähemmän altistuneet populaatiot.
Vuonna 2002 Canberran viranomaisten tiedote kertoi, että kala päihittää paikalliset lajit ympäristöissä, joiden tila on heikentynyt. Se näykkii muiden pienten kalojen eviä sekä nuijapäitä.
Vuonna 2004 Manitoban viranomaiset ilmoittivat, että koristelammikoiden ja akvaarioiden valmistajat ovat mahdollisia tahattomia tai laittomia levittäjiä, etenkin kun on jatkuva huoli hyttysten levittämästä taudista. Vaikka moskiittokalan alkuperäinen leviämisalue jäi Kanadan eteläpuolelle, lajin sopeutumiskyky saasteisiin viittaa siihen, että se voisi mukautua myös kylmempiin vesiin.
Vuonna 2018 Queenslandin hallitus ilmoitti, että laji tuotiin Australiaan 1920-luvulla torjumaan biologisesti hyttysiä, mutta tämä oli epäonnistuma. Sen sijaan ne ovat kilpailleet ravinnosta paikallislajien kanssa ja käyttäytyneet aggressiivisesti nyppimällä toisten kalojen eviä, kokoerosta välittämättä. Ne myös syövät paikallisten kalojen ja sammakoiden toukkia ja munia. Tiedotteen mukaan parhaille apajille voi sanoa hyvästit moskiittokalan tunkeutumisen takia. Laji on rajoitettava ja vahingollinen vuoden 2014 bioturvallisuuslain mukaan. Lopussa viranomainen neuvoo: "Jos pyydystät näitä kaloja, ne on välittömästi tapettava inhimillisesti ja hävitettävä pois vesistöstä."
Vaikka lyhytikäinen moskiittokala selviää hengissä monenlaisissa ympäristöissä, olennaista on, että populaatiot eivät menesty vesissä, joissa joutuu olemaan kauan alttiina suolaisuudelle tai viileydelle. Kala ei ole juurikaan asuttanut Australian jokisuistoja, vaikka selviää siellä hengissä.
Akvaariot ja koristelammikot
Akvaarioharrastajien keskuudessa moskiittokala ei ole kovin suosittu, vaikka on erittäin helppohoitoinen. Se ei ole aggressiivisimpia kaloja, mutta hyvin kilpailuhenkisenä se pyrkii nappaamaan ruoan toisten kalojen ulottuvilta. Akvaariossa suositellaan pitämään vain yhtä urosta reviirikiistojen välttämiseksi. Pihalammikoissa moskiittokalat tulevat toimeen useimpien, etenkin samankokoisten, koristekalojen kanssa.
Maine ja vaikutukset
Alkusijoillaan lajia ei ole pidetty ongelmana, koska sillä on siellä luontaisia saalistajia. Laji on monin paikoin vähentänyt merkittävästi hyttyskantoja ja sitä myötä taittanut pahimmat tautihuiput, mutta hyttysten kovemman lisääntymisvauhdin ja lentämiskyvyn takia helpotus on ollut usein väliaikainen, etenkin lämpimissä maissa.
Apuna malarian torjunnassa
pienoiskuva|[[Sotšiin pystytetty patsas moskiittokalalle, joka auttoi suuresti taistelussa malariaa vastaan.]]
Vuoden 1950 tienoilla ja erityisesti noin vuodesta 1970 alkaen alettiin kirjoittaa lajin vahingollisuudesta. Vuodesta 1982 lähtien Maailman terveysjärjestö (WHO) ei ole enää suositellut moskiittokalaa malarian torjunnassa. Australialaisen lähteen mukaan WHO oli ilmoittanut, että kalaa ei pidä tuoda uusille alueille, koska sillä on selvä haitallinen vaikutus alkuperäisiin lajeihin.
Australia
Australiaan moskiittokaloja tuotiin vuonna 1925 torjumaan hyttysiä ja malariaa. Frank Wilson (1960) korosti, että australialaiset olivat olleet yleisesti sitä mieltä, että moskiittokala oli tehokas moskiittoja vastaan. Hän totesi, että lajilla oli selvää arvoa hyttysten torjunnassa. Vuonna 1982 ilmoitettiin, että Australiassa ei ole enää malariaa. Vuonna 2017 Australian kansallinen yleisradioyhtiö kysyi, miksi malaria katosi Australiasta. Ric Price, Charles Darwinin yliopiston professori, antoi pitkän vastauksen. Hän mainitsi lääkkeet, soiden kuivatuksen ja DDT:n laajan käytön. Australia kielsi DDT:n vasta vuonna 1987, sen jälkeen kun tropiikin horkkahyttyset alkoivat tulla vastustuskykyisiksi vaaralliselle ympäristömyrkylle. Professori ei kuitenkaan maininnut moskiittokalaa.
Australiassa on rakennettu moskiittokalan kulun estäviä aitoja, kuivatettu ja myrkytetty lampia sekä muutettu alkioiden sukupuolta hormoneilla, jotta kalan lisääntyminen häiriintyisi. 4 vuotta kestänyt hormonityö luonnollisesti epäonnistui.
Kaakkois-Australiassa on Queenslandia runsaampi moskiittokalakanta. Karppi tuotiin Murray-Darling-jokialueelle 1880-luvulla, ja nykyään se muodostaa jopa 90% alueen kalojen biomassasta. Alueen vuosittaisen kalastuksen arvo on 1.3 miljardia A$. Moskiittokala mainitaan luettelossa, jossa ovat myös taimen, karppi, kultakala, aasianmutakala, kirjolohi, ahven, särki ja tilapia.
Moskiittokalan runsastuminen ei ole johtanut Australiassa sukupuuttoihin. Tutkimus ei ole vahvistanut edes kalan osuutta paikallisiin lajikatoihin paitsi laji Rhadinocentrus ornatus on ehkä hävinnyt North Stradbroke -saarelta tulokkaan takia. Moskiittokalan arvioidaan olleen osallinen 15 sammakkolajin ja noin 20 kalalajin kantojen pienentymiseen. Muita vaikuttajia ovat olleet ympäristön huonontuminen ja muut vieraslajit.
Muu maailma
Ainoa merkittävä moskiittokalan negatiivinen vaikutus Uuden-Seelannin alkuperäisiin kaloihin on Rowen (1998) mukaan havainto, että Waikere-järven taimenien poiston jälkeen moskiittokalojen määrä kasvoi nopeasti ja samalla erään melttikalan (Galaxias gracilis) määrä väheni. Ngatu-järvellä on ollut runsas moskiittokalakanta yli 70 vuotta, eikä melttikalakanta näytä kärsineen.
Kaliforniassa mielipiteet moskiittokalasta ovat kärjistyneitä, Kiinassa lajia pidetään suurena uhkana, mutta toisaalta tutkimuksia (2010–2013), joiden mukaan lajista on tullut valtalaji monilla Jangtsejoen keskiosan kosteikkoalueilla, ei julkaistu.