cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skitsofrenian historia
Skitsofrenian historia käsittelee skitsofrenian historiaa. Toisin kuin monia muita ihmisillä esiintyviä psyykkisiä sairauksia, eläimillä ei ole havaittu skitsofreniaa vastaavaa tilaa. Siksi skitsofrenian arvellaan liittyvän ihmiskunnan kielelliseen kehitykseen ja eri aivoalueiden erikoistumiseen.
Esihistoriallisissa yhteiskunnissa ainakin osa skitsofreenikoista saattoi päätyä shamaaneiksi tai muuten pyhiksi ihmisiksi, jotka saivat arvostetun roolin yhteisössä.
Hulluus eri kulttuureissa
Mesopotamiassa 2000 eaa. hulluuden oletettiin aiheutuvan demonista nimeltä Idta, joka toimi noituuden ja pahuuden jumalattaren Ishtarin alaisuudessa. Varhaisessa juutalaisuudessa hulluutta pidettiin seurauksena jumalan rangaistuksena antamasta epäonnesta. Esimerkiksi 5. Mooseksen kirjan 28 luvussa kuvataan, kuinka jumalaa tottelematon kansa joutuu kohtaamaan toistuvia vastoinkäymisiä. Tämän johdosta he "menettävät järkensä kaikesta siitä, mitä joutuvat näkemään" (28:34). Toisaalta juutalaisuudessa hulluuden saatettiin myös johtavan sosiaalisten normien rikkomiseen. Esimerkiksi 3. Mooseksen kirjassa tietäjänä tai noitana toimiville ihmisille määrättiin rangaistukseksi kuoliaaksi kivittäminen. Kuolemanrangaistuksen tarkoituksena oli puhdistaa Israelin kansa pahuudesta. Toisaalta Talmudissa korostetaan, että hullut eivät ole vastuussa aiheuttamastaan vahingosta, vaan heitä tulee pikemminkin auttaa kuin rangaista.
Antiikin Kreikassa hulluudelle alettiin yliluonnollisten syiden sijasta etsiä selityksiä ihmisen ruumiillisuudesta. Antiikin Kreikassa elänyt Hippokrates (460-477 eaa.) selitti psyykkisten häiriöiden synnyn johtuvan elimistön perusnesteiden, veren, keltaisen sapen, mustan sapen ja liman epätasapainosta. Näitä ongelmia hoidettiin muun muassa syöttämällä häiritseviä oireita omaavalle henkilölle ulostuslääkkeitä tai rohtoja, jotka saivat ihmisen oksentamaan tai hikoilemaan jatkuvasti. Rooman imperiumin tuhoutumisen jälkeen hulluutta selittävät luonnolliset syyt korvautuivat vähitellen taas yliluonnollisilla. Keskiajalla Euroopassa suhtautuminen hulluuteen voidaan jakaa kahdelle aikajaksolle. Varhaiskeskiajalla hulluutta selitettiin usein paholaisen kirouksena, jota hoidettiin eksorkismilla. Eksorkismin tarkoituksena ei ollut rangaista hullua, vaan parantaa hänet paholaisen riivauksesta. 1000-luvulla yhteiskunnallisten levottomuuksien seurauksena vastarinta kirkon valta-asemaa vastaan vahvistui. Levottomuuksien keskellä kirkko halusi löytää syntipukkeja, eivätkä paholaisen riivaamat naiset voineet olla sellaisia, jos heitä ei voitu syyttää vastuullisiksi teoistaan. Tällä aikakaudella erityisesti noidiksi syytettyjä naisia alettiin vainota, sillä heidän katsottiin kutsuvan paholaisen riivaamaan ihmisiä. Useimmat noidiksi syytetyt naiset olivat sukupuolensa ohella syyllisiä lähinnä siihen, että heillä oli parantajan lahjoja, mikä uhkasi kirkon miespappien asemaa parantajina.
Ennen 1800-lukua näkyvästi oireilevia skitsofreenikkoja nimitettiin virallisissa asiakirjoissa mielisairaiksi, kansanomaisemmin taas hulluiksi. Mielisairaudella ei kuitenkaan aiemmin ollut tarkkaa määritelmää, vaan se riippuu aikakaudesta ja kulttuurista. Kaikki omana aikanaan poikkeavana pidetty käytös on leimattu mielisairaudeksi.
Skitsofrenia eriteltiin omaksi sairaudekseen vuonna 1898, kun saksalainen psykiatri Emil Kraepelin luokitteli mielisairaudet kahteen ryhmään; varhaisdementiaan (skitsofrenia), ja maanis-depressiiviseen psykoosiin (kaksisuuntainen mielialahäiriö). Varhaisdementialla (dementia praecox) Kraepelin viittasi ennenaikaiseen dementiaan, jollaiseksi Kraepelin hahmotti havaitsemansa sairauden. Vaikka sairautta kutsuttiin varhaisdementiaksi, Kraepelin havaitsi myös monien potilaiden parantuvan sairaudestaan. Tätä hän piti merkkinä siitä, että he ovat saaneet väärän diagnoosin. Kraepelinin mukaan dementia praecox ilmeni toisaalta 36 eri psyykkisen oireen ja 19 eri fyysisen oireen yhdistelminä, ja tämän diagnoosin potilailla ei välttämättä ollut yhtään samaa oiretta. Myöskään näiden potilaiden aivojen post mortem -tutkimuksissa ei löydetty mitään poikkeavaa, minkä vuoksi Kraepelin joutui lopulta myöntämään, että kyseisen sairauden syyt ovat jääneet arvoitukseksi.
Skitsofreniaa kutsuttiin varhaisdementiaksi, kunnes sveitsiläinen lääkäri Eugen Bleuler esitti vuonna 1908, että sairaudesta alettaisiin käyttää nimitystä skitsofrenia. Bleuler perusteli ehdotustaan sillä, ettei kyseiseen sairauteen liittynyt dementiaa. Eugen Bleulerin mukaan skitsofrenian kulkua ei pystynyt ennustamaan siihen liittyvien oireiden vakavuuden perusteella. Skitsofrenian ennuste olikin hänen mukaansa yksilöllinen, eikä siihen näin ollen liittynyt Kraepelinin kuvaamaa asteittaista taantumista. Skitsofrenia-termin etymologia on kreikan kielessä: skhizein, σχίζειν 'jakaa' + phrēn, phren- φρήν, φρεν- 'mieli'. Termi suomennettiin jakomielitaudiksi, mutta suomenkielisestä nimestä luovuttiin sen harhaanjohtavuuden vuoksi. Nimen tarkoitus oli kertoa, kuinka mieli oli jakaantunut todellisuuden ja mielikuvitusmaailman välille, mutta ihmiset käsittivät virheellisesti sillä tarkoitettavan persoonan jakaantumista. Persoonan tai sen osien eriytyminen toisistaan kuuluu dissosiatiiviseen identiteettihäiriöön eikä skitsofreniaan.
Bleulerin skitsofreniaa ja Kraepelinin varhaisdementiaa yhdisti käsitys sairauden geneettisestä alkuperästä. Tämän todistaakseen molemmat tutkivat sairaudesta kärsivien potilaiden perhetaustoja. Esimerkiksi Kraepelinin mukaan varhaisdementiaa sairastavien sisarusten joukossa esiintyy poikkeuksellisen paljon "poikkeavia persoonallisuuksia, rikollisia, prostituoituja, homoseksuaaleja, itsemurhia, irtolaisia, onnettomia ihmiskohtaloita, jotka ovat kaikki enemmän tai vähemmän edenneen dementia praecoxin ilmenemismuotoja". Myös Bleulerin skitsofreenikoiden perhetaustoista löytyi poikkeuksellisen paljon "skitsoideja persoonallisuuksia, sisäänpäinkääntyneitä, epäileväisiä ja keskusteluun kykenemättömiä yksilöitä, henkilöitä jotka ovat samaan aikaan henkisesti tylsistyneitä että herkkiä-- jne.". Bleuler teki myös huomion, että kaikki skitsofreniapotilaat eivät tunnistaneet sairautensa todellisia syitä, vaan tulkitsivat oireensa pikemminkin ymmärrettäviksi reaktioiksi elämänsä vastoinkäymisiin.
On esitetty näkemyksiä, joiden mukaan Kraepelinin dementia praecoxin ja Bleulerin skitsofrenian oirekuva juontui osaltaan siitä, että osa heidän hoitamistaan potilaista kärsi orgaanisista sairauksista kuten aivotulehduksesta ja sen aiheuttamasta post-enkefaliittisesta parkinsonismista. Tällä sekaannuksella saattaa olla vaikutuksia pessimistiseen mielikuvaan skitsofrenian ennusteesta, vaikka tartuntatautien hoidon kehittymisen johdosta post-enkefaliittinen parkinsonismi on yhä harvinaisempi ja se osataan nykyään erottaa skitsofreniasta erilliseksi sairaudekseen.
thumb|Yhdysvaltalainen [[Nobel-palkintovoittaja John Forbes Nash sairasti skitsofreniaa.]]
Yhdysvaltalainen psykiatri Jacob Kasanin erotti skitsofreniasta vuonna 1933 erään sairaudenkulun omaksi diagnoosikseen, jota nimitti skitsoaffektiiviseksi psykoosiksi (nykyisin skitsoaffektiivinen häiriö). Uutta sairausluokkaa hän perusteli sillä, että jaksoittaisilla psykooseissa, joissa on tunteisiin liittyviä oireita, on muuta skitsofreniaa parempi ennuste.
Yhdysvalloissa on käytetty skitsofrenia-käsitettä vasta vuodesta 1952, jolloin julkaistiin ensimmäinen versio valtakunnallisesta mielenterveyden häiriöiden diagnoosi oppaasta Diagnostic and Statistical Manual: Mental Disorders, jota kutsutaan myös nimellä DSM-I.
Skitsofrenia ja yhteiskunta
Skitsofrenian hoitoon on liittynyt alusta alkaen vahva sosiaalikontrollin ulottuvuus, jonka tarkoituksena ei ollut niinkään parantaa potilasta, vaan tehdä hänestä helpommin kontrolloitavan. Esimerkiksi skitsofrenian keksijä Bleuler ei pitänyt psykoosioireiden lääkitystä niinkään lääketieteellisenä hoitona, vaan eräänlaisena kemiallisena pakkopaitana, jonka tarkoituksena oli tehdä potilaista helpommin hallittavia. Koska skitsofreniaa pidettiin pääasiassa perinnöllisenä häiriönä, sen periytymistä pyrittiin ehkäisemään muun muassa pakkosteriloimalla skitsofreniadiagnoosin saaneita ihmisiä. Taustalla vaikutti 1900-luvun alussa suosiota saavuttanut eugenistinen liike, jolle antoivat uskottavuutta erityisesti amerikkalaiset tiedelehdet Eugenics Review ja Eugenical News. Sekä varhaisdementian kehittäjä Kraepelin että skitsofrenian keksijä Bleuler kannattivat psykiatristen potilaiden pakkosterilointia ja massamurhaamista "rodullisen hygienian" edistämiseksi. Vuonna 1924 Bleuler kirjoitti: "Kaikkein raskainta henkistä taakkaa kantavien ei tulisi lisääntyä... Jos emme tee mitään muuta kuin edistä henkisesti ja fyysisesti sairaiden kykyä lisääntyä, ja terveen väestön tulee vähentää lisääntymistä elättääkseen heidät, jos luonnonvalinnan mekanismien toiminta yleensä ottaen estetään, tällöin, jollemme tee mitään, rotumme tulee nopeasti taantumaan".
Bleulerin toiveisiin vastattiin muun muassa vuonna 1933, kun natsi-Saksassa säädettiin pakollinen sterilisaatio skitsofreniasta ja monista muista sairauksista ja häiriöistä kärsiville. Samalla vuosikymmenellä samankaltaisia sterilisaatiolakeja säädettiin muun muassa Ruotsissa, Suomessa ja Norjassa. Tätä ennen samanlaisia lakeja oli säädetty monissa Yhdysvaltojen osavaltioissa. Vuonna 1938 sterilisoinnista siirryttiin Euroopassa massamurhiin, kun psykiatrit ja muut lääkärit näännyttivät nälkään ja kaasuttivat arviolta 5000-10 000 psyykkisistä tai fyysisistä poikkeavuuksista kärsivää lasta. Murhia kutsuttiin yleisesti "eutanasiaksi", "armomurhiksi" ja "kuolemaan avustamiseksi". Saksassa murhattiin arviolta 125 000 skitsofreniadiagnoosin saanutta ihmistä. On arvioitu, että kaiken kaikkiaan skitsofreniadiagnoosin saaneista saksalaisista noin 74 % joko sterilisoitiin tai murhattiin. Myös esimerkiksi Puolan mielisairaaloissa tapettiin vuonna 1940 kolmen kuukauden aikana 4 000 ihmistä. Ranskan mielisairaaloissa näännytettiin nälkään arviolta 40 000 potilasta. Suurin osa näistä massamurhista ja pakkosteriloinneista vastaavista psykiatreista sai jatkaa urallaan toisen maailmansodan jälkeen. Esimerkiksi Saksassa 1930-luvulla skitsofreenikkojen ja kaikkien heidän sukulaistensa pakkosterilointia ehdottaneen psykiatrin Franz Josef Kallmannin tieteellisesti kyseenalaisia näkemyksiä skitsofrenian periytyvyydestä siteerataan yhä laajasti monissa psykiatrian ja psykologian oppikirjoissa. Näissä oppikirjoissa ei tuoda juuri myöskään esille psykiatrian merkittävää roolia skitsofreenikkojen pakkosteriloinneissa ja massamurhissa.
Skitsofreniaan liittyvän eugeniikan perintö elää edelleen länsimaissa, vaikka pakkosteriloinneista onkin luovuttu. Esimerkiksi vuonna 2008 tehdyssä kyselyssä suurin osa yhdysvaltalaisista psykiatreista suhtautui hyvin myönteisesti psykiatristen häiriöiden geenitesteihin. Joidenkin näkemysten mukaan skitsofreniasta kärsiviä tulee informoida heidän sairautensa vahvasta periytvyydestä ja tarjota erityisen suurta ohjeistusta perhesuunnitteluun sekä "geneettiseen neuvontaan". Toisaalta esimerkiksi 1990-luvulla huomattiin, että kaksi kolmasosaa Israelin mielisairaaloiden yli 65-vuotiaista potilaista kärsi holokaustissa saamistaan traumoista. Vuonna 1999 Israelin hallitus julkaisikin raportin, jonka seurauksena kolme mielisairaalaa suljettiin ja holokaustista selvinneet potilaat siirrettiin muualle saamaan hoitoa psyykkisiin traumoihinsa. Monien skitsofreniadiagnoosi vaihdettiin "pitkäaikaiseksi posttraumaattiseksi psykoosiksi". Heidän raskasta lääkitystä painottavaa hoitoaan kritisoitiin vuonna 2001 julkaistussa dokumentissa Last Journey into Silence tehottomaksi ja vahingolliseksi. Vuosikymmenien raskaan lääkehoidon ja eristyksen seurauksena monet kärsivät parantumattomista pakkoliikkeistä ja monet olivat menettäneet kykynsä puhua.
Eugeniikka ja skitsofrenia
Psykiatrialla oli merkittävä rooli "geneettisesti alempiarvoisten" ihmisten pakkosterilisointia ja massamurhaa oikeuttavien eugenististen teorioiden kehittämisessä. Esimerkiksi Saksassa kaksi kolmasosaa lääkäreistä kuului Saksan kansallissosialistiseen puolueeseen, ja psykiatrit olivat heistä kaikkein aktiivisimpia. Myös varhaisdementian keksijä Kraepel että skitsofrenian keksijä Bleuer olivat osa länsimaissa 1900-luvulla suosituksi tullutta eugenistista liikettä ja he kannattivat skitsofreniadiagnoosin saaneiden ihmisten sterilisointia sekä massamurhaamista rodullisen hygienian edistämiseksi. Esimerkiksi Bleuer kirjoitti vuonna 1924: "'Kaikkein raskaimman taakan saaneiden ei tulisi lisääntyä...Jos emme tee mitään muuta kuin edistämme henkisesti ja fyysisesti rampojen ihmisten mahdollisuuksia lisääntyä, ja terveen väestön tulee vähentää lisääntymistään elättääkseen kaikki muut, jos yleensä ottaen luonnonvalinnan mekanismien toimintaa estetään, emmekä me tee mitään, meidän rotumme tulee nopeasti taantumaan.'"
Massamurha ja pakkosterilointi Saksassa 1934-1945
Vuonna 1933 Bleuerin toiveisiin vastattiin, kun Saksassa säädettiin monien Yhdysvaltojen osavaltioiden mallin mukaisesti pakkosterilisointilaki, joka salli muun muassa skitsofreenikoiden, maanis-depressiivisestä häiriöstä kärsivien, älyllisesti jälkeenjääneiden, perinnöllistä epilepsiaa sairastavien ja vakavasta alkoholismista kärsivien pakkosterilisointia. Lain kirjoittajana toimi muun muassa psykiatrian professori ja Kansainvälisen eugenistisen yhdistyksen puheenjohtaja Ernst Rüdin, jonka Kraepelin oli palkannut kehittämään psykiatrisen genetiikan ja seurasi Kraepelia Kaiser Wilhelm -instituutin johtajana. Rüdinia pidetään edelleen psykiatrisen genetiikan isänä.
Vuodesta 1938 lähtien pakkosterilisoinnista siirryttiin massamurhiin, kun psykiatrit ja muut lääkärit murhasivat 5 000–10 000 psyykkisesti tai fyysisesti poikkeavaa lasta psykiatrisissa hoitolaitoksissa ensin tappamalla heidät nälkään ja myöhemmin kaasuttamalla heidät hengiltä. Vuonna 1939 suunnitelma kaikkien psykiatrisen potilaiden joukkotuhosta pantiin täytäntöön. Ohjelmaa kutsuttiin nimellä "Aktion T4". Massamurhia kutsuttiin yleisesti "eutanasiaksi", "armomurhiksi" ja "kuolemaan avustamiseksi". Syksyyn 1941 mennessä 70 000 mielisairaaloiden potilasta oli murhattu kuudessa psykiatrisessa hoitolaitoksessa ympäri Saksaa. Aluksi murhaamiseen käytettiin hiilimonoksidia, mutta myöhemmin alettiin suosia tappavaa injektiota.
Vuoteen 1945 mennessä arviolta 220 000–269 500 skitsofreenikkoa oltiin joko steriloitu tai murhattu. Luku on 73–100 % kaikista skitsofreniaa sairastavista Saksassa. Ainoat viralliset diagnooseja erittelevät sterilointitilastot ovat vuodelta 1934, ja niiden mukaan kaikista steriloiduista 26 % oli skitsofreenikkoja. Arviolta kaikki skitsofreniadiagnoosin saaneet saksanjuutalaiset tapettiin. Psykiatristen potilaiden massamurhan on sanottu tarjonneen tieteellisen perusteen, välineet ja henkilöstön juutalaisten kansanmurhan toteuttamiseen.
Vaikka suurin osa Saksassa asuvista skitsofreniadiagnoosin saaneista ihmisistä oli tapettu vuosien 1934–1945 välillä, skitsofrenian esiintyvyys Saksassa ei laskenut toisen maailmansodan jälkeen. Itse asiassa on esitetty arvioita, että skitsofrenian esiintyvyys kaksinkertaistui 20 vuotta toisen maailmansodan jälkeen ja oli kaksi kertaa korkeampi kuin samoja suurin piirtein diagnostisia kriteerejä käyttävissä maissa, kuten Englannissa ja Yhdysvalloissa. Esimerkiksi Saksan Mannheimissa skitsofrenian ilmaantuvuus oli 1960-luvulla arviolta 53,6 /100 000 asukasta kohden, kun se oli Englannissa 15, 8 /100 000 asukasta kohden ja Yhdysvalloissa 23,8 /100 000 asukasta kohden. Myös Saksan Baijerissa skitsofrenian ilmaantuvuus oli arviolta 48 /100 000 asukasta kohden, mikä oli yli kolme kertaa yhtä korkea kuin arvioitu keskimääräinen ilmaantuvuus eri maissa (noin 15,2 /100 000 asukasta kohden).
Avioliittokielto 1930-1987
Suomeen levisi 1800-1900-lukujen vaihteessa eugeniikka eli rotuhygieeninen ideologia. Kansakunnasta pyrittiin karsimaan pois perinnöllisiksi, huonoiksi ja ei-toivotuiksi miellettyjä ominaisuuksia. Aate levisi etenkin genetiikan tutkijoiden, lääkärien ja sosiaalihuollon työntekijöiden kannattamana myös lainsäädäntöön. Suomalaisen lainvalmistelukunnan ehdotus uudeksi avioliittolaiksi valmistui vuonna 1924, ja se hyväksyttiin vuonna 1929. Vuoden 1929 avioliittolaki (AL 3:11) kumosi vuodelta 1734 olevan naimiskaaren. Avioliittolaki astui voimaan vuoden 1930 alusta ja kielsi epileptikkoja, syntymäkuuroja, kehitysvammaisia sekä mielisairaita, joiksi skitsofreenikot laskettiin, menemästä naimisiin. Presidentti saattoi myöntää poikkeusluvan eräille ryhmille, ei kuitenkaan skitsofreenikoille. Vuonna 1954 lakiin vielä lisättiin, että jos mielisairas on mennyt avioliittoon, se on mitätöitävä. Ilmeisesti valvonta ontui, sillä ainakin runoilija Lauri Viita pääsi diagnoosistaan huolimatta naimisiin vuonna 1962. Kieltoja kumottiin vähitellen, ensin kuuroilla vuonna 1967 ja lopullisesti lailla vuonna 1987, joka astui voimaan vuoden 1988 alusta.
Pakkosterilointi 1935-1970
Vuonna 1935 eduskunta sääti Suomeen pakkosterilointilain hyvin yksimielisesti, koska tutkijat ja asiantuntijat kannattivat sitä. Laki oli voimassa vuoteen 1970. Perusteena oli rotuhygieeninen ajattelu, sillä rotuhygieenikot eivät pitäneet aviokieltoja ja -esteitä riittävinä degeneraation vastustuskeinoina. Laki määritteli skitsofrenian ja muiden "periytyviksi todettujen mielisairauksien" sekä vammaisuuden ja esimerkiksi prostituution vaativan pakkosterilointia. Lain hyväksymistä edesauttoi sen etäisyys kansanedustajien omaan elämään; se oli laadittu "muita, kelvottomia ihmisiä varten", ei heitä itseään tai täysipäisinä ja täysivaltaisina pidettyjä kansalaisia varten. Suuri osa ihmisistä, jotka olivat pakkosterilointilain kohteina, eivät voineet vaikuttaa lain syntyyn, koska heidät oli syrjäytetty päätöksenteosta. Esimerkiksi suljetuissa laitoksissa, kuten mielisairaaloissa, asuvat skitsofreenikot pääsivät äänestämään vaaleissa vasta vuonna 1972, jolloin ennakkoäänestys mahdollistettiin laitoksissa. Suomessa määrättiin tehtäväksi 4 435 pakkosterilointia, joista noin 10 % ei tosin toteutettu. Poliisilla ei ollut oikeutta raahata ihmistä steriloitavaksi, mutta etenkin laitoksissa pakkosterilointi oli helppoa.
Laista luovuttiin ajan hengen muuttuessa ihmisoikeusmyönteisemmäksi. Vuoden 1970 uuden steriloimislain mukaan sterilointi voitiin suorittaa vain asianomaisen pyynnöstä. Laki jättää edelleen mahdollisuuden saada sterilointi tavanomaista nuorempana (alle 30-vuotiaana) esimerkiksi silloin, kun jälkeläisille voi kehittyä vaikea sairaus tai henkilön sairaus tai häiriintynyt sieluntoiminta vakavasti rajoittaa hänen kykyään hoitaa lapsia. Myöhemmin sanamuotoa on hiottu neutraalimmaksi.
Toisin kuin Ruotsissa, Suomessa pakkosteriloinnin ei ole katsottu antavan aihetta tutkintaan tai korvauksiin, koska ihmisoikeusloukkaukset tehtiin laillisesti ja korvaukset tulisivat kalliiksi. Pakkosterilointi on ollut pitkään vaiettu aihe, eikä keskustelua korvauksista ole senkään vuoksi käyty. Nykyään pakkosterilointi on ihmisoikeusrikos. Silti vajaavaltaisen henkilön saa edelleen painavista syistä steriloida, jos hänen edunvalvojansa sitä hakee.
Vuonna 1950 säädetyn lain mukaan naisen oli halutessaan myös mahdollista keskeyttää raskaus, mikäli hänen itsensä tai lapsen isän vaikea perinnöllinen mieli- tai ruumiillinen sairaus periytyisi myös lapselle. Muille abortti ei tuolloin ollut mahdollista.
Olavi Susikoski
Leo Olavi Susikoski on rikostarkastaja ja päähenkilönä useissa Mauri Sariolan rikosromaaneissa. Susikoski on syntyisin Hämeestä, Hattulan kirkon vaiheilta, syntynyt vuonna 1927. Sariolan ensimmäisessä romaanissa Laukausten hinta (1956) Susikoski työskentelee komisarion virassa Kuopion Lääninrikospoliisissa. Koulutukseltaan hän on aluksi varanotaari, myöhemmin varatuomari. Romaanista Rotat pois laivasta (1956) ilmenee, että hän on muuttanut Helsinkiin ja saanut komisarion viran keskusrikospoliisissa. Rikostarkastajaksi hän ylenee teoksessa Sumua Susikosken yllä (1961). Romaaneissa Susikoski ottaa omansa (1959) ja Susikoski virittää ansan (1970) kerrotaan Susikosken asuvan Pohjois-Haagassa.
Susikoski-hahmon esikuvaksi mainitaan Helsingin poliisissa toiminut komisario Martti Salander, johon Sariola tutustui toimiessaan Helsingin Sanomien rikostoimittajana. Elokuvissa Susikoskea ovat esittäneet Ismo Kallio ja Åke Lindman. Kallio esiintyy Susikoskena Yrjö Nortan Kolmas laukaus -ohjauksessa (1959), joka perustuu romaaniin Rotat pois laivasta (1956). Lindman esittää Susikoskea Lars G. Thelestamin ohjaamassa elokuvassa Tuntematon ystävä (1978), joka pohjautuu romaaniin Susikoski virittää ansan (1970).
Mauri Sariolan lesken Tuula Sariolan nimissä julkaistiin myöhemmin kaksi dekkaria, joissa Susikoski herätettiin henkiin: Susikosken paluu (1992) ja Susikoski Orilammella (1994). Kaikkiaan Tuula Sariolan nimissä ilmestyi kuusitoista kirjaa, joista valtaosa dekkareita. Vuonna 2006 paljastui, että kirjat oli kirjoittanut Sarioloiden pitkäaikainen ystävä, mäntyharjulainen toimittaja Ritva Sarkola.
Luonnehdinta
Susikoski on pitkä, leveäharteinen, sivistynyt, kohtelias, asiallinen, hyvin pukeutunut ja rauhallinen, vaikka tutkimusten junnatessa saattaa ärtyneenä ivailla työtovereitaan. "Harmaissa silmissä oli terävä tuike ja riuskoissa liikkeissä hillittyä, latautunutta voimaa", Sariola kuvasi hahmoaan. Susikoski sanoo romaanissa Susikosken ajojahti (1974) olevansa kotoisin Etelä-Hämeestä "jonkinkokoiselta" maatilalta, jossa on "satakymmenen hehtaaria viljeltyä. Ja neljäsataa metsää". Hän taisteli luutnanttina jatkosodan viime vaiheissa, sotilasarvoltaan hän on reservin majuri. Susikoski on poikamies, mutta hänellä on aina riittänyt silmää naiskauneudelle. Hän rakastuu ainakin teoksissa Susikoski ottaa omansa (1959), Susikosken elämän kevät (1969), Susikoski virittää ansan (1970) ja Susikoski päiväntasaajalla (1980). Ajatusta Susikosken naimisiinmenosta Sariola pohti päiväkirjassaan kirjoittaessaan Susikosken ajojahti -romaania kevättalvella 1974.
Susikoski ajaa laatuautoilla, heti ensimmäisessä teoksessa Laukausten hinta hänen ajokkinaan on perin erikoinen Mercedes-Benz 180 Cabrio, jonka hän tosin hankki käytettynä lääkärisedältään. Myöhemmin hänellä on Mercedes 220SE, Volkswagen 1600, ja useita Saabeja. Saabiin Susikoski siirtyi 1970-luvulla. Romaanissa Susikosken ajojahti hänellä on malliltaan täsmentämätön BMW (kirjoitettuna yksinkertaisella V:llä läpi kirjan). Hän tupakoi, polttaen aluksi piippua, myöhemmin savukkeita (Sariola kertoi avoimesti solmineensa tupakkafirmojen kanssa sopimuksia Susikosken savukemerkistä) ja käyttää alkoholia joskus runsaastikin, mutta ei esiinny koskaan humaltuneena; ainoa vihje siihen suuntaan on Susikosken elämän kevät -kirjassa jossa hänen sanotaan juoneen illan mittaan niin paljon klipperiviskiä että hänestä tuntui että selkään kasvoivat mastot purjeineen. Romaanissa Sininen lyhty Susikoski juhlii tuttavan kanssa viikonlopun niin, että "oli siinä tuhottu jokunen pullo Chivas Regalia".
Susikoski arvostaa perinteistä, pitkäjännitteistä poliisityötä, jossa rikoksen selvittäminen perustuu kärsivälliseen tutkintaan ja yksityiskohtien kokoamiseen. Hän inhoaa Sherlock Holmesin tyyppisiä yksityisetsiviä, jotka toimivat ilman poliisin valtuuksia ja ratkaisevat jutut päättelemällä, nojatuolissaan istuen.
Romaanissa Susikoski ottaa omansa paljastuu, että Susikoski harrastaa laaja-alaisesti kirjallisuutta. Hänen kirjahyllynsä on tarkassa järjestyksessä kirjojen aihepiirin mukaan. Kaunokirjalliset teokset ovat aakkosjärjestyksessä kirjailijan nimen mukaan. Yhdellä hyllyllä on ainoastaan meriromaaneja, joista C. S. Foresterin Hornblower-sarja on kunniapaikalla. Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan Susikoski on lukenut useaan kertaan.
Vuoden Kiila
Vuoden Kiila on kulttuuriyhdistys Kiilan vuodesta 1980 vuosittain myöntämä palkinto tunnustuksena kulttuurin eri aloilla tehdystä merkittävästä työstä. Palkintona on Pertti Kukkosen pronssiveistos.
Lotte Betke
Betke aloitti uransa näyttelijänä. Vuonna 1931 hän muutti Berliiniin ja myöhemmin Stuttgartiin. Hänen ensimmäinen teoksensa, lastenkirja Lieschen, ilmestyi vuonna 1941. Betken teoksia on käännetty saksasta ainakin englanniksi, hollanniksi, tanskaksi ja norjaksi.
Kapellimestari (täsmennyssivu)
Kapellimestari voi tarkoittaa:
Aleksandra Fjodorovna
Aleksandra Fjodorovna on ollut kahden Venäjän keisarinnan nimi:
Toto (yhtye)
Toto on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin vuonna 1977 Los Angelesissa, Kaliforniassa. Yhtyeen kokoonpanoon lukeutuvat laulaja Joseph Williams, kitaristi ja laulaja Steve Lukather, rumpali Robert "Sput" Searight, kosketinsoittaja ja laulaja David Paich, kosketinsoittaja ja taustalaulaja Dominique "Xavier" Taplin, kosketinsoittaja ja taustalaulaja Steve Maggiora, multi-instrumentalisti Warren Ham sekä basisti John Pierce. Toton virallinen basisti Mike Porcaro ei esiintynyt yhtyeessä vuoden 2007 jälkeen sairastuttuaan ALS-tautiin, ja hän kuoli maaliskuussa 2015.
Toto tunnetaan rock- ja popmusiikin, soulin, funkin, jazzin ja R&B:n elementtejä yhdistelevästä musiikistaan. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Hold the Line”, ”Rosanna” ja ”Africa”. Yhtye julkaisi ensimmäisen studioalbuminsa Toto vuonna 1978. Neljännen studioalbuminsa, vuonna 1982 julkaistun Toto IV:n, myötä yhtyeestä tuli yksi aikansa kaupallisesti menestyneimmistä yhtyeistä. Vuonna 2008 kitaristi ja laulaja Steve Lukather kertoi eronneensa yhtyeestä ja Toton lopettaneen toimintansa, mutta yhtye teki paluun vuonna 2010.
Alkuajat ja debyyttialbumi 1977–1978
Toto perustettiin vuonna 1977 Los Angelesissa ja se koostui kuudesta studiomuusikosta. Ennen Totoa yhtyeen jäsenet soittivat erilaisissa studiosessioissa. David Paich ja perkussionisti Joe Porcaron poika Jeff Porcaro alkoivat työstää omaa yhtyeprojektia ja toivat mukaan uuden basistin David Hungaten. Pian he pyysivät mukaan kitaristi Steve Lukatherin ja Jeffin veljen Steve Porcaron mukaan soittamaan koskettimia. Kun mukaan liittyi laulaja Bobby Kimball, yhtye allekirjoitti sopimuksen Columbia Recordsin kanssa vuonna 1977. Yhtye aloitti debyyttialbumin levyttämisen toukokuussa 1978. Kun kappaleet oli kirjoitettu, yhtye saapui äänittämään ne. Nimekseen yhtye otti Toto Ihmemaa Ozin Dorothyn koiran mukaan. Sana tarkoittaa myös latinaksi ”kaikenkattavaa”. Yhtye päätti ottaa nimen, koska he yhdistelivät niin paljon erilaisia musiikkityylejä. Toton ensimmäinen kiertue Japanissa aiheutti huvitusta, sillä TOTO on Japanin suurin WC-valmistaja.
Yhtyeen debyyttialbumi Toto ilmestyi 15. lokakuuta 1978. Albumilla on yksi yhtyeen historian suurimmista hiteistä ”Hold the Line”, Bobbyn top 40:ssä viisi kuukautta roikkunut ”I’ll Supply the Love” ja Steve Lukatherin laulama balladimainen ”Georgy Porgy”. Kaikki kolme kappaletta julkaistiin singleinä.
Hydra ja Turn Back (1979)
Yhtye saapui taas studioon ja alkoi valmistella tulevaa pitkäsoittoaan, joka sai nimekseen Hydra. Albumi julkaistiin lokakuussa vuonna 1979. Albumilla ei ollut suuria hittejä, mutta se sisälsi klassikot ”99” (joka sai innoituksensa George Lucasin elokuvasta THX 1138) ja ”Hydra”. Myös ”St. George and the Dragon” julkaistiin singlenä. Levy oli pienoinen pettymys edelliseen albumiin verrattuna vaikka se myikin kultaa. Yhtye lähti kiertueelle joka nimettiin Hydra Touriksi.
Isolation (1984–1986)
Vuonna 1984 laulaja Bobby Kimball erotettiin yhtyeestä henkilökohtaisten ongelmiensa takia. Uudeksi laulajaksi valittiin Fergie Frederiksen. Bobbyn taustalaulut kuitenkin jäivät arkistoon ja päätyivät levylle Isolation. Albumi oli pettymys kolminkertaista platinaa myyneen Toto IV:n jälkeen, sillä Isolation myi ”vain” kultaa. Helmikuussa 1985 yhtye lähti Isolation Tourille, joka päättyi kolme kuukautta myöhemmin.
Fahrenheit The Seventh One ja Past To Present (1986–1990)
Isolationia seuranneen kiertueen päätyttyä laulaja Fergie Frederiksenin ja muun yhtyeen tiet erkanivat. Muun yhtyeen mielestä Frederiksenin laulutyyli ei sopinut Toton musiikkiin, ja Frederiksenillä oli ollut vaikeuksia muun yhtyeen kanssa Isolationia levytettäessä. Hänen tilalleen valittiin Joseph Williams, joka on elokuvasäveltäjä John Williamsin ja näyttelijä Barbara Ruickin kolmesta lapsesta nuorin.
Joseph Williamsin liityttyä yhtyeeseen Toto aloitti seuraavan studioalbuminsa Fahrenheit työstämisen, ja albumi julkaistiin vuoden 1986 elokuussa. Albumin myynti oli varsin heikkoa ja se ylitti Yhdysvalloissa kultalevyrajan vasta vuonna 1994, kahdeksan vuotta julkaisunsa jälkeen. Albumi sisälsi kuitenkin 11. listasijalle Yhdysvalloissa nousseen Steve Lukatherin kappaleen ”I'll Be Over You”. Myös niin ikään Lukatherin laulama albumin toinen singlelohkaisu ”Without Your Love” ylsi listalla neljänkymmenen parhaan joukkoon nousten sijalle 38. Fergie Frederiksen vaikutti albumilla taustalaulajana kappaleessa ”Could This Be Love”. Fahrenheit oli musiikillinen paluu Toton kevyemmän rockmusiikkiin Isolationin raskaammasta ilmaisusta. Albumilla vieraili myös paljon muita taustamuusikoita, kuten Eaglesin laulaja-rumpali ja perustaja Don Henley sekä kuuluisa jazz-trumpetisti Miles Davis. Myös tuolloin tuntematon Paula Abdul oli mukana kappaleen ”Till the End” musiikkivideolla.
Steve Porcaro erosi yhtyeestä panostaakseen omaan uraansa säveltäjänä Fahrenheitia seuranneen kiertueen päätyttyä vuonna 1987. Muu yhtye ei kuitenkaan halunnut ottaa Porcaron tilalle uutta kosketinsoittajaa, joten Toto jatkoi hänen eronsa jälkeen viisihenkisenä kokoonpanona. Porcaro kuitenkin avusti yhtyettä muutamia kertoja vuoden 1988 kiertueella ja yhtyeen seuraavilla studioalbumeilla, mutta kosketinsoitinten täysi vastuu oli jatkossa yksin David Paichilla. Toton seitsemäs studioalbumi The Seventh One sisälsi hitit ”Pamela” ja ”Stop Loving You”, jolla vieraili Yes-yhtyeen Jon Anderson. Yhtye keikkaili helmikuusta heinäkuuhun 1988.
Vaikka The Seventh One oli menestykäs ja palautti Toton pinnalle oli se silti sisäisesti tuhoisa. Joseph Williams erotettiin yhtyeestä. Hän oli menettänyt äänensä muutamissa konserteissa liiallisen juhlimisen ja huumeiden käytön aiheuttaman flunssan takia. Yhtye olisi halunnut ottaa laulajaksi taas Bobby Kimballin, mutta levy-yhtiö painosti valitsemaan Etelä-Afrikkalaisen laulajan Jean-Michael Byronin. Yhtyeen ensimmäinen kokoelma-albumi Past To Present 1977-1990 julkaistiin 6. toukokuuta 1990 ja Byron lauloi neljällä kokoelmaa varten levytetyllä uudella kappaleella. Toto aloitti Planet Earth Tourin syyskuussa ja päätti sen joulukuussa.
Pian kiertueen aikana huomattiin Byronin selvä rockista poikkeava imago. Fanit huomasivat, kuinka paljon levy-yhtiö painosti valitsemaan Byronin. Kiertueen jälkeen Byron erotettiin ja hänestä tuli Toton lyhytikäisin solisti. Kiertueen jälkeen Pariisin konsertista julkaistulle livevideolle kelpuutettiin pääasiassa Lukatherin ja Paichin laulamia kappaleita Byronin esiintyessä ainoastaan taustalaulajan roolissa kappaleilla ”Hold The Line” ja ”Rosanna”.
Kingdom of Desire ja Jeff Porcaron kuolema (1990–1993)
thumb|left|upright|Kitaristi ja laulaja [[Steve Lukather esiintymässä Past to Present -konserttikiertueella vuonna 1990.]] Kun Jean-Michael Byronin aikakausi Totossa oli osoittautunut hyvin lyhyeksi yhtye oli vailla laulajaa jo neljännen kerran kuuden vuoden aikana. Kahdeksannella studioalbumillaan Kingdom of Desire Toto vaikutti nelihenkisenä kokoonpanona, sillä Steve Lukather oli ryhtynyt kitaristin toimen ohella nyt myös yhtyeen viralliseksi laulajaksi, koska sopivaa laulajaa ei löydetty korvaamaan Byronia. Kingdom of Desiren julkaisi Euroopassa Columbia Records syksyllä 1992. Yhdysvalloissa albumi julkaistiin vasta yli puoli vuotta myöhemmin toukokuussa 1993 levymerkillä Relativity Records.
Toton rumpali Jeff Porcaro kuoli vuoden 1992 elokuussa vain kuukautta ennen Kingdom of Desiren julkaisua Euroopassa. Hän kuoli hengitettyään kotinsa puutarhassa suihkuttamaansa hyönteismyrkkyä tappavan annoksen. Hänen kuolinsyykseen ilmoitettiin sydänkohtaus, joka johtui ateroskleroosista, jonka oli aiheuttanut Porcaron kokaiinin käyttö. Jälkikäteen liikkui paljon huhuja, joiden mukaan Porcaro olisi kuollut huumeiden yliannostukseen, mutta väitteet kiistettiin jyrkästi.
Tambu, Toto XX ja Bobby Kimballin paluu (1995–2000)
Vuonna 1995 Toto ryhtyi nauhoittamaan järjestyksessään yhdeksättä studioalbumiaan Tambu, yhdessä uuden rumpalinsa Simon Phillipsin kanssa. Albumilla yhdistyivät sekä poprock että hard rock. Albumilla oli yhteensä 12 kappaletta, joista singleinä julkaistiin ”I Will Remember”, ”The Turning Point”, ”The Other End of Time” ja ”If You Belong To Me”. Albumi sai osakseen suurta arvostusta ja suosiota, ja se sai myös yhden Grammy-palkinnon.
Vuonna 1997 Toto julkaisi 20-vuotisen historiansa kunniaksi kokoelma-albuminsa, Toto XX:n, jolta julkaistiin single ”Goin’ Home”. Toto XX koostui pääosin aiemmin julkaisemattomista kappaleista ja live-esityksistä. Albumin kiertueelle Totoon liittyi uudestaan myös vanha laulaja, Bobby Kimball, 14 vuoden tauon jälkeen, sekä kosketinsoittaja Steve Porcaro. Vuonna 1998 Kimball liittyi virallisesti takaisin yhtyeeseen.
Vuonna 1999 Toto äänitti uusvanhalla kokoonpanolla, Toto levytti kymmenennen studioalbuminsa Mindfields, joka ei saanut osakseen yhtä suurta suosiota kuin Tambu, vaan albumia kuvailtiin enemmänkin pettymykseksi. Albumin jälkeen Toto kuitenkin lähti erittäin menestyksekkäälle maailman kiertueelle, ja konsertoi muun muassa Yhdysvalloissa ensi kertaa kuuteen vuoteen.
Myöhemmät albumit ja hajoaminen (2001–2008)
Vuonna 2002 Toto julkaisi jälleen uuden albumin, Through the Looking Glass ja vuonna 2003 yhtye juhlisti 25-vuotista taivaltaan maailmankiertueella, joka jatkui aina vuoteen 2004. Vuosina 2003-2005 sekä David Paich että Greg Phillinganes vetäytyivät yhtyeestä, mutteivät kuitenkaan täysin lopettaneet bändissä olemista.
Vuonna 2006 Toto julkaisi albumin Falling In Between, jonka kiertueen pohjalta julkaistiin vuonna 2007 myös live-albumi Falling In Between Live. Kiertueen jälkeen, vuonna 2008 Steve Lukather ilmoitti että Toto hajoaa. Hän korosti hajoamisen olevan lopullinen, eikä kyseessä ole tauko. Niinpä vuonna 2008, Toto hajosi.
Uudelleen perustaminen, vanhojen jäsenten paluu ja Toto 35 vuotta (2010–2021)
Vuonna 2010 Toto kuitenkin perustettiin uudelleen, hyväntekeväisyyskiertueelle. Toton jäsenet kommentoivat, että monet heistä olivat kaivanneet takaisin yhtyeeseen ja halusivat päästä jälleen tekemään musiikkia yhdessä. Uudelleen perustetussa Totossa soittivat David Paich, joka oli jälleen yhtyeen täyspäiväinen jäsen, Steve Lukather, Simon Phillips, Steve Porcaro, joka palasi yhtyeeseen useiden vuosien tauon jälkeen virallisesti, Joseph Williams, yhtyeen takavuosien laulaja, sekä Nathan East, joka korvasi basistina sairaana olevan Mike Porcaron, jolle kiertue oli omistettu. East ei kuitenkaan ollut Toton virallinen jäsen ja kesästä 2014 lähtien David Hungate teki paluun yhtyeeseen yli 30 vuoden tauon jälkeen. Toto XIV levyllä soittavan Keith Carlockin tilalle Yhdysvaltain kesäkiertueelle 2014 valittu Shannon Forrest jatkaa Hungaten tapaan Toton riveissä myös vuoden 2015 kiertueella.
Vuonna 2020 uudella kokoonpanolla tallennettu livelevy With A Little Help From My Friends julkaistiin kesällä 2021.
The Wedding Present
The Wedding Present on brittiläinen, laulusolisti David Gedgen vuonna 1985 perustama, indierock-yhtye.
Isi hoitaa
Isi hoitaa on vuonna 2003 valmistunut komediaelokuva. Elokuvan pääosissa ovat Eddie Murphy ja Jeff Garlin. Sille tehtiin vuonna 2007 jatko-osa Isi hoitaa 2.
Anne O. Krueger
Krueger otti ensimmäisenä käyttöön termin rent-seeking vuonna 1973, vaikka ilmiötä oli kuvannut jo Gordon Tullock vuonna 1967.
Krueger on kuulunut Kansalliseen tiedeakatemiaan Yhdysvalloissa vuodesta 1995. Hän johti Kansainvälistä valuuttarahastoa siirtymäajan vuonna 2004 sen jälkeen kun Horst Köhler oli eronnut 4. maaliskuuta. 7. kesäkuuta virassa aloitti Rodrigo Rato.
The Offspring
The Offspring julkaisi kaksi ensimmäistä studioalbumiaan itsenäisille levy-yhtiöille Nemesis Recordsille ja Epitaph Recordsille. Vuonna 1994 julkaistu kolmas studioalbumi Smash nousi menestykseksi, ja se myi lopulta yli 12 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti ja on myydyin indie-levy-yhtiön julkaisu. Yhdessä muiden kalifornialaisten pop-punkyhtyeiden kanssa se toi punk-rockia valtavirran suosioon. Smashin suosio herätti huomiota suurten levy-yhtiöiden keskuudessa, ja Offspring tekikin sopimuksen Columbia Recordsin kanssa vuonna 1996. Ensimmäinen Columbian julkaisema studioalbumi Ixnay on the Hombre julkaistiin vuonna 1997, ja se sai hyvän vastaanoton kriitikoilta. Yhtye jatkoi suosion kasvattamista seuraavilla albumeillaan Americana (1998), Conspiracy of One (2000) ja Splinter (2003), jotka saavuttivat multi-platinaa, platinaa ja kultaa. Viisi vuotta myöhemmin julkaistiin albumi Rise and Fall, Rage and Grace (2008), joka oli myös menestys. Albumin toinen single "You're Gonna Go Far, Kid" oli Hot Modern Rock Tracks -listan ykkösenä 11 viikkoa, ja se on tähän mennessä yhtyeen ainut kultaa myynyt single Amerikassa. Uusin albumi Let the Bad Times Roll julkaistiin 16. huhtikuuta 2021.
Varhaiset vuodet (1983–1987)
thumb|Yhtyeen alkuperäiset jäsenet Greg K ja Dexter Holland – kuvassa esiintymässä vuonna 2008. The Offspringin tarina alkoi vuonna 1983, kun silloin rumpalina ollut Bryan "Dexter" Holland ja basisti Greg Kriesel tapasivat lukionsa maastojuoksujoukkueen kautta ja aloittivat soittamaan musiikkia autotallissa. Kaksikko muodosti lopulta paikallisen bändin, joka nimettiin Manic Subsidaliksi. Päätös perustaa bändi syntyi Social Distortionin konsertin ulkopuolella, kun heiltä evättiin sisäänpääsy. Pian perustamisen jälkeen Holland vaihtoi rummuista kitaraan ja lauluun, ja James Lilja siirtyi rumpuihin. Doug Thompson lisättiin lauluun ja Kevin "Noodles" Wasserman, lukion vahtimestari, toivotettiin tervetulleeksi bändiin. Väitetään, että pääsyy tähän oli se, että hän oli tarpeeksi vanha ostamaan alkoholia Hollandille ja Krieselille, jotka olivat molemmat alaikäisiä. Bändin rumpalina oli Thompsonin ystävä Jim Benton, ja tämän jätettyä bändin pian myös Thompson pakotettiin poistumaan. Tämän takia Holland siirtyi lauluun ja James Lilja otettiin rumpaliksi. Vuonna 1986 bändi vaihtoi nimensä The Offspringiksi, ja samana vuonna julkaistiin bändin ensimmäinen single "I'll Be Waiting/Blackball". Single julkaistiin bändin omalla Black Label -levy-yhtyeellä, joka oli nimetty olutmerkin mukaan. "I'll Be Waiting"in varhaisempi silloin nimellä "Fire and Ice" tunnettu versio julkaistiin Subject to Blackout -kokoelmakasetilla, joka julkaistiin myös vuonna 1986. Nykyään se on ladattavissa ilmaiseksi The Offspringin verkkosivuilta. Myös vuonna 1986 yhtye nauhoitti demokasetin, joka sai positiivisen arvion Maximum Rocknroll -lehdeltä. Lilja jätti The Offspringin vuonna 1987 tavoitellessaan lääkärin uraa, ja hänen tilalleen otettiin Ron Welty, joka oli tuolloin vain 16-vuotias.
The Offspring ja Ignition (1988–1993)
Nauhoitettuaan vielä toisen demon vuonna 1988 The Offspring allekirjoitti levytyssopimuksen pienen levy-yhtiön, Nemesis Recordsin kanssa. Maaliskuussa 1989, bändi lyöttäytyi yhteen tuottaja Thom Wilsonin kanssa nauhoittamaan ensimmäistä albumiaan, jonka nimeksi tuli The Offspring. Levy-yhtiö julkaisi albumia vain rajoitetun erän 12" vinyyliformaatilla, ja CD-julkaisu ilmestyi vasta 1995. Julkaisua seurasi kuuden viikon kiertue, mutta Noodlesia puukotettiin heidän ydinvoiman vastaisen näytöksensä aikana Hollywoodissa.
Vuonna 1991 The Offspring lyöttäytyi jälleen tuottaja Wilsonin kanssa yhteen. Tällä kertaa työn alla oli Baghdad-EP. Tämä EP oli apuna bändin allekirjoittaessa levytyssopimusta Epitaph Recordsin kanssa. Wilson oli yrittänyt saada bändin vaihtamaan levy-yhtiönsä Bad Religionin kitaristin, Brett Gurewitzin, ylläpitämään Epitaphiin. Gurewitzin mielestä The Offspring ei ollut aivan tarpeeksi vakuuttava hänen levy-yhtiölleen, mutta Baghdad vakuutti hänet antamaan yhtyeelle mahdollisuuden.
Vuonna 1992 Thom Wilson ja The Offspring palasivat studiolle nauhoittamaan yhtyeen toista studioalbumia Ignition, joka julkaistiin saman vuoden lokakuussa. Albumi ylitti kaikki bändin ja levy-yhtiön odotukset. Seuraavat kaksi vuotta The Offspring oli erilaisilla kiertueilla muiden punk-yhtyeiden, kuten Pennywisen, No Doubtin ja Voodoo Glow Skullsin kanssa.
Smash ja valtavirran suosio (1994–1996)
Kun The Offspring palasi studioon nauhoittamaan kolmatta studioalbumiaan vuonna 1993, bändin suhteet tuottaja Thom Wilsonin kanssa olivat alkaneet huonontua. Bändi julkaisi Smashin vuonna 1994, ja siitä tuli yhtyeen parhaiten myynyt albumi. Albumilta julkaistiin kolme hittisingleä "Come Out and Play", "Self Esteem" ja "Gotta Get Away", ja albumi rikkoi kaikkien aikojen ennätyksen ollessaan parhaiten myynyt indie levy-yhtiön julkaisema albumi. Se onkin myynyt jo 16 miljoonaa kappaletta, ja albumi on jatkanut hyvää myyntiään vielä 17 vuotta julkaisunsa jälkeenkin. Albumi on palkittu kuusinkertaisella platinalla Yhdysvalloissa. Albumi on myynyt hyvin myös Amerikan ulkopuolella, erityisesti Australiassa, missä se debytoi listaykkösenä kolmen viikon ajan vuonna 1995.
Smashin julkaisun jälkeen vastikään nousseiden tulojensa turvin The Offspring päätti ostaa oikeudet debyyttialbumiinsa. Sitten Holland ja Greg K. perustivat oman levy-yhtiön, Nitro Recordsin, ja aloittivat levytyssopimusten allekirjoittamisen. Yksi heidän ensimmäisistä julkaisuistaan oli uudelleenjulkaisu yhtyeen ensimmäisestä studioalbumista The Offspring. Nitro Recordsille tuli useita levytyssopimuksia punk-yhtyeiden, kuten The Vandalsin, Guttermouthin ja Jughead's Revengen kanssa. Pian tämän jälkeen levy-yhtiö jäi pitkälti Dexter Hollandin vastuulle.
Ixnay on the Hombre, Americana ja Conspiracy of One (1997–2002)
thumb|left|The Offspring esiintymässä vuonna 2001. The Offspring jätti Epitaphin ja allekirjoitti levytyssopimuksen Columbia Recordsin kanssa. Neljännen studioalbumin, Ixnay on the Hombren, kirjoitus- ja nauhoitustyöt alkoivat vuonna 1996. Albumi julkaistiin 4. helmikuuta 1997, joka oli myös Noodlesin 34. syntymäpäivä. Tämä albumi ei saavuttanut Smashin kaltaista menestystä, vaikka se myikin yli miljoona kappaletta ja poiki viisi singleä. Albumilla The Offspring alkoi väistyä Epitaphin yhtyeille tyypillisistä poliittisesti kantaa ottavista punk-teemoista, ja lähestyi valtavirran rockia lauluilla kuten "All I Want", "Gone Away" ja "I Choose". Viimeisenä mainitun musiikkivideon Dexter Holland ohjasi itse. Dexter kommentoi, että Ixnay ei todennäköisesti saanut Smashin kaltaista vastaanottoa, sillä se oli niin paljon erilainen, ja fanit odottivat Smashille jatko-osaa.
Vuonna 1998 The Offspring julkaisi Americana-albumin, joka oli yhtyeen viides. Kolme albumin singleä, "Pretty Fly (for a White Guy)", "Why Don't You Get a Job" ja "The Kids Aren't Alright", nousivat bändin suurimmiksi hiteiksi, ja albumista tulikin huippu valtavirran suosiossa. Singlenä julkaistiin myös kappale "She's Got Issues", mutta se ei noussut edellä mainittujen kaltaiseen suosioon.
Vuonna 1999 yhtyeen jäsenet esittivät itseään elokuvassa Idle Hands. He soittavat kappaleen "Beheaded" ja cover-version The Ramonesin kappaleesta "I Wanna Be Sedated" koulun tansseissa, ennen kuin Hollandin hahmo kuolee. Yhtye esiintyi myös Woodstock 1999 -konsertissa, missä heidän esiintymisensä lähetettiin suorana televisiosta.
The Offspring julkaisi kuudennen studioalbuminsa Conspiracy of Onen vuonna 2000. Bändi pyrki julkaisemaan koko albumin verkkosivuillaan osoittaakseen tukensa musiikin lataamista internetistä kohtaan. Kuitenkin oikeustoimien uhka Columbian ja sen emoyhtiön Sonyn kautta pakotti bändin luopumaan suunnitelmista, ja vain ensimmäinen single "Original Prankster" julkaistiin virallisella nettisivulla (loppu albumi vuoti fanisivustoille). Bändi myös myi Napsterin logolla varustettuja t-paitoja verkkosivuillaan ja lahjoitti rahaa Napsterin luojalle Shawn Fanningille.
Splinter (2003–2005)
thumb|Dexter Holland ja Atom Willard esiintymässä vuonna 2005. Vuonna 2002 yhtye alkoi nauhoittaa seitsemättä studioalbumiaan Splinter. Kuitenkin nauhoitusten aikana bändin pitkäaikainen rumpali Ron Welty jätti The Offspringin omaan Steady Grounds -yhtyeprojektiinsa vedoten. Welty tai The Offspring eivät ole kommentoineet lähtöä tarkemmin.
The Offspring kuitenkin julkaisi albuminsa vuonna 2003. Yhtye värväsi Josh Freesen nauhoittamaan rummut Splinteriä varten, ja myöhemmin bändi ilmoitti, että Atom Willard olisi Ron Weltyn virallinen korvaaja. Albumin alkuperäinen nimi olisi pitänyt olla Chinese Democrazy (You Snooze, You Lose) Guns N’ Rosesin pitkään viipyneen albumin mukaan, mutta suunnitelma kariutui, kun Guns N’ Rosesin keulahahmo Axl Rose uhkasi haastaa The Offspringin oikeuteen. Ensimmäinen single "Hit That" sai kohtalaista suosiota MTV:llä. "Hit That" käyttää lukuisia elektronisia tehosteita, joita yhtyeen aiemmassa tuotannossa ei esiintynyt.
Vuonna 2005 The Offspring julkaisi Greatest Hits -kokoelma-albumin sekä kaksois-CD:nä että tavallisena CD-versiona. Greatest Hits sisältää 14 bändin hittikappaletta Smashin ja Splinterin väliltä sekä kaksi ennen julkaisematonta kappaletta, "Can't Repeat" ja piiloraitana cover-versio The Policen kappaleesta "Next to You". Kokoelma ei kuitenkaan sisällä mitään materiaalia ensimmäiseltä albumilta tai Ignitionilta. Kaksois-CD sisältää videon, missä Dexter ja Noodles kertovat bändin historiasta, ja akustisen version kappaleesta "Dirty Magic". Noin kuukautta myöhemmin The Offspring julkaisi DVD:n, joka sisälsi kaikki yhtyeen siihen astiset musiikkivideot ja joitain videoita live-esiintymisistä.
Kesällä 2005 The Offspring soitti Warped Tour -kiertueella ensi kertaa, ja sen jälkeen yhtye konsertoi Euroopassa ja Japanissa. "Greatest Hits" -maailmankiertueen jälkeen bändi jäi keikkatauolle, eikä uutta musiikkiakaan syntynyt. Tauon aikana rumpali Atom Willard jätti yhtyeen ja siirtyi Angels & Airwaves -yhtyeeseen.
Rise and Fall, Rage and Grace (2006–2009)
Marraskuussa 2006 ilmoitettiin, että The Offspring olisi jälleen studiossa nauhoittamassa kahdeksatta studioalbumiaan Rise and Fall, Rage and Gracea yhdessä tuottaja Bob Rockin kanssa. Heinäkuussa 2007 Dexter kertoi, että kaksi kappaletta oli jo valmistunut.