cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mariuksen uudistukset
Mariuksen uudistukset
thumb|200px|Marius antoi kullekin legioonalle tunnuksekseen hopeisen (myöhemmin kullatun) [[Kotkat|kotkan aikaisempien viiden sotamerkin, kotkan, hevosen, härän, suden ja villikarjun tilalle.]]
Taustaa
Erityisesti puunilaissodat kilpailevaa valtiota, Karthagoa vastaan venyttivät asevelvollisista koottujen Rooman sotavoimien sietokyvyn äärimmilleen. Roomalla oli selviä vaikeuksia pitää yllä sekä armeijaansa että pitää valloittamiaan alueita hallinnassaan – lisäksi Karthago oli sille ongelmaksi.
Tietynlaista uudistusta Rooman koneistossa yrittivät ajaa Gracchuksen veljekset, joista kummankin taru päättyi vanhoillisessa Roomassa verisesti.
Roomalaiset yrittivät haalia uutta miesvoimaa natisevaan sotakoneeseensa alentamalla alokkaiden omaisuusvaatimuksia: Tuolloin legioonaan sai liittyä ainoastaan, jos omisti maata. Kaikista parannuksista huolimatta perinteinen armeijamuoto alkoi käydä vanhanaikaiseksi.
Uudistuksia
Mariuksen uudistuksia ei voi ajoittaa yhdelle tietylle päivämäärälle, vaan pikemminkin hänen kunniakseen luetut, merkittävät uudistukset oli pantu alulle jo ennen häntä, joskin Marius onnistui viemään ne loppuun asti. Mariuksen uudistusten aikaväliksi arvioidaan aikaa hänen ensimmäisestä konsulivuodestaan 107 eaa. mahdollisesti jopa vuoteen 100 eaa. asti, jolloin hänet valittiin kuudennen kerran virkaan.
Maauudistus
Ennen maauudistusta tai maareformia Rooman legiooniin värvättiin tarvittava määrä legioonalaisia maanomistajista. Tämä johti ajoittain miehistöpulaan, mikä oli Mariuksenkin ongelma hänen valmistautuessaan sotaretkelle Jugurthaa vastaan vuonna 107 eaa. Hän ratkaisi ongelman poistamalla rajoitteen ja kutsumalla plebeijejä legioonaansa. Käytännössä Marius uudisti Rooman legioonat palkallisiksi ammattiarmeijoiksi.
Mariuksen uudistus oli uskalias, sillä konservatiivisen senaatin uskottiin vaativan hänen päätään vadille. Todellisuudessa Marius saavutti pienviljelijöiden ja plebeijien suosion, sillä pienviljelijät olivat kiitollisia siitä, ettei heidän tarvinnut jättää tilojaan heitteille. Toisaalta köyhille plebeijeille koitti mahdollisuus taloudellisen tilanteensa kohentamiseen legioonassa, joka houkutti saaliilla ja palkalla varsinkin työttömiä kansalaisia.
Kohortit
Toinen sekä merkittävin Mariuksen uudistuksista oli vanhan manipulijärjestelmän kehittäminen edelleen, joskin se oli maauudistuksen osa. Manipulijärjestelmän perusajatuksen hän säilytti, mutta koska miehet liittyivät nyt legiooniin palkkalaisina ja olivat näin saapuessaan legioonalle samanarvoisia valtion kustantaessa nyt sotilaiden varusteet, ei varallisuus- ja ikäluokkaan perustuva divisioonien jako enää ollut tarpeen.
Kohorttijärjestelmässä vanhan manipulijärjestelmän velites-divisioona hajotettiin ja se sekoitettiin muiden divisioonien kenturioihin. Näin yhden kenturian miesvahvuus kasvoi 60-henkisestä 80-henkiseksi.
Myöhemmin yhden kenturian miesvahvuus nostettiin nimenmukaiseen 100 mieheen, jolloin legioonan vahvuus kohosi kuuteen tuhanteen (6000).
Kohorttien etuna manipulaarilegioolle oli kohortin itsenäisyys: se kykeni käymään omaa pikkutaisteluaan ja mukautumaan tilanteisiin joustavammin kuin jäykempi manipuli. Silti itse taistelutyyli ei kohorteissa juuri muuttunut.
Aquila
Kolmas Mariuksen uudistuksista oli Juppiterin kotkan – Aquilan – asettaminen yhteiseksi symboliksi kaikille legioonille, minkä hän odotti kohentavan sotilaiden yhtenäisyydentunnetta, uskollisuutta ja moraalia. Aquilan kantaja, aquilifer, oli kenturiassaan arvossa seuraava heti varsinaisen sadanpäämiehen, kenturion eli kenturian komentajan jälkeen. Aquilan menettämistä pidettiin hyvin häpeällisenä ja sen menettänyt kantaja tuskin selvisi hengissä, mikäli oli yhä elossa.
Sisällissodat
Mariuksen legioonauudistus loi pohjan Rooman tasavallan rippeitä raastaville sisällissodille, sillä legioonat eivät enää olleet suoraan lojaaleja Roomalle eivätkä senaatille vaan pikemminkin kenraaleilleen, jotka maksoivat legiooniensa palkat itse. Tasavallan kukistuttua Augustuksen aikana tilanne tasoittui sikäli, että kenraalien oli vaikeata, jopa mahdotonta puhua legioonalaisiaan vallankumouksiin, sillä legioonille teroitettiin äärimmäistä lojaaliutta keisarille.
Ali Ahamada
Ali Ahamada (s. 19. elokuuta 1991 Martigues) on komorilainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Ligue 1:ssä pelaavaa Toulouse FC:tä. Ahamada on oikeajalkainen.
Vladimir Jakovlev
thumb|Vladimir Jakovlev Vladimir Anatoljevitš Jakovlev (, s. 25. marraskuuta 1944 Oljokminsk, Jakuuttien ASNT) on venäläinen poliitikko. Hän on ollut syyskuusta 2004 alueellisen kehityksen ministeri. Jakovlev oli 1996–2003 Pietarin pormestari ja varapresidenttinä ja presidentin edustajana eteläisessä liittopiirissä. Jakovlev oli keväästä 1994 Pietarin varapormestari Anatoli Sobtšakin alaisuudessa. Toinen varapormestareista oli Vladimir Putin.
Ali Ahamada
Ahamada on edustanut ammattilaisurallaan vain Toulousea, vaikka on FC Martiguesin kasvatti. Hän debytoi Ligue 1:ssä helmikuussa 2011 Rennesiä vastaan tultuaan vaihdosta kentälle Marc Vidalin loukkaannuttua. Nuoresta iästään huolimatta Ahamada on pelannut Ligue 1:ssä jo lähes 130 peliä. Hänellä on sopimus seuran kanssa vuoteen 2018 asti. Syyskuussa 2012 Ahamada tasoitti pelin Rennesiä vastaan 95. minuutilla tilanteeseen 2-2.
Vladimir Jakovlev
Jakovlev oli vuonna 1999 perustamassa alueiden johtajien, kuten Tatarstanin Mintimer Šaimjev ja Baskirian Mortaza Räximevin ja muiden kanssa Isänmaa – Koko Venäjä -puoluetta. Tämä puolue yhdistyi 2001 Juri Lužkovin Yhtenäisyys-puolueen kanssa Yhtenäinen Venäjä -puolueeksi.
Ali Ahamada
Ahamada pelasi vuosina 2011–2013 Ranskan alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa.
Vuonna 2016 hän valitsi Komorien jalkapallomaajoukkueen.
Vladimir Jakovlev
Jakovlev on puoliksi inkeriläinen. Hänen äitinsä Hilma Andreaksen tytär (Andreevna) Lähtinen (Läntinen) (synt. v. 1920) karkotettiin v. 1942 Leningradin rintaman sisältä Leningradin alueen Oranienbaumin piirin Liimusin kylästä Jakutiaan, jossa Vladimir syntyi.
Laki (täsmennyssivu)
Sanalla laki on useita merkityksiä
Tilaa sydämessä
Tilaa sydämessä (Places in the Heart) on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut amerikkalainen draamaelokuva. Se kertoo Yhdysvaltain etelävaltiosta tulevasta leskestä, joka yrittää pitää maatilansa kunnossa afroamerikkalaisen sokean miehen avustuksella. Dallasin alueella kuvatun elokuvan on käsikirjoittanut ja ohjannut Robert Benton. Sen pääosia esittävät Sally Field, Lindsay Crouse, Ed Harris, Amy Madigan, John Malkovich ja Danny Glover.
Tilaa sydämessä oli ehdolla seitsemään Oscar-palkintoon, mm. parhaana elokuvana. Se voitti lopulta kaksi Oscaria, kun Sally Field palkittiin pääosasta ja Robert Benton käsikirjoituksesta. Lisäksi Field voitti roolistaan Golden Globen ja Benton ohjauksesta Hopeisen Karhun Berliinin elokuvajuhlilla.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa. American Film Institute valitsi sen vuonna 2006 listalleen sadasta kaikkien aikojen innostavimmasta yhdysvaltalaiselokuvasta.
Oscarit
Ehdokkaana:
Golden Globet
Ehdokkaana:
Petri Turunen
Petri Turunen (s. 28. huhtikuuta 1977) on suomalainen entinen salibandyn pelaaja. Hän pelasi Kuopion Welhoissa, ennen kuin siirtyi Oulun Luistinseuraan, jossa hän pelasi kahdeksan kautta. Urallaan hän pelasi myös neljä maaottelua tehoin 1+1.
1697 Koskenniemi
1697 Koskenniemi on tähtitieteilijä Heikki Alikosken vuonna 1940 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty kirjailija V. A. Koskenniemen mukaan. Koskenniemi kuului Turun Ursan perustajiin.
Koskenniemen likimääräinen läpimitta on 13 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,37 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 3 vuotta ja 8 kuukautta.
Irma Rosnell
Irma Maria Rosnell (20. helmikuuta 1927 Pori − 19. helmikuuta 2022 Pori ) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n ja Devan kansanedustajana vuosina 1954–1987. Vähemmistökommunisteihin lukeutunut Rosnell on Suomen neljänneksi pitkäaikaisin naiskansanedustaja, joka oli edustajana 34 valtiopäivillä.
Elämä ja ura
Irma Rosnellin vanhemmat olivat muurari Arvo Rosnell ja ompelija Tyyne Rosnell, jotka olivat myös SKP:n aktiiveja. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Porin suomalaisesta yhteislyseosta 1947 ja valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1951. Vuodesta 1952 lähtien Rosnell työskenteli Työväen sivistysliiton opintosihteerinä, kunnes hänet valittiin kansanedustajaksi vuonna 1954 Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Presidentin valitsijamiehenä Rosnell oli vuosina 1956, 1962, 1968, 1978 ja 1982. Hän oli myös Porin kaupunginvaltuuston jäsen.
SKP:n hajaannuksen jälkeen Rosnell kuului vähemmistökommunisteihin, minkä vuoksi häntä yritettiin jo 1970-luvulla saada pois SKDL:n ehdokaslistoilta. Vuosien 1972 ja 1975 eduskuntavaaleissa Rosnell sai kuitenkin yli 10 000 ääntä. Vuonna 1972 hän hävisi sosialidemokraattien Margit Eskmanille 350:llä äänellä, mutta oli kolme vuotta myöhemmin vaalipiirinsä ääniharava.
Henri Liipola
pienoiskuva|Henri Liipola Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.Henri Juho Aleksi Liipola (s. 24. huhtikuuta 1994 Koski Tl) on suomalainen moukarinheittäjä. Hän edustaa Tammelan Ryskettä ja hänen valmentajanaan toimii Kari Pihkanen. Aiemmin Liipola on edustanut Kosken Kaikua ja Someron Esaa.
Liipola karsiutui loppukilpailusta EM-kilpailuissa Berliinissä 2018 ja Münchenissä 2022. Hän voitti moukarikilpailun ensimmäisessä aikuisten Suomi–Ruotsi-maaottelussaan 2017 ja toistamiseen 2019.
Liipola asuu Tampereella, jonne hän muutti opiskelemaan tietotekniikkaa ammattikorkeakoulussa.
Mircea Lucescu
Mircea Lucescu (s. 29. heinäkuuta 1945 Bukarest) on romanialainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Hän on yksi Romanian menestyksekkäimmistä jalkapallovalmentajista. Heinäkuusta 2020 lähtien hän on toiminut Dynamo Kiovan päävalmentajana.
Lucescun valmennusura on kestänyt yli 40 vuotta ja hän on voittanut pitkällä urallaan yhteensä 12 kansallisen liigan mestaruutta Romaniassa, Turkissa ja Ukrainassa.
Myös hänen poikansa Răzvan on jalkapalloilija ja valmentaja.
Peliura
Lucescu vietti lähes koko pelaajauransa FC Dinamo Bukarestissa. Vuosien 1963–1965 ja 1967–1977 aikana Lucescu pelasi joukkueen paidassa 250 ottelua ja teki niissä 57 maalia. Lucescu siirtyi vuonna 1977 Corvinul Hunedoaraan, jossa pelasi 50 ottelua ja teki 9 maalia ennen kuin päätti aktiiviuransa 1982.
Romanian maajoukkuetta Lucescu edusti 64 maaottelussa ja teki niissä yhdeksän maalia. Lisäksi hän pelasi joissakin maaotteluissa, jotka sittemmin on poistettu virallisten maaotteluiden listalta. Hän oli mukana Romanian joukkueessa MM-kisoissa 1970.
Meriitit pelaajana
Valmennusura
Lucescu aloitti valmennusuransa 1979 Corvinul Hunedoarassa. 1981 hänet nimettiin Romanian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi. Lucescu toimi maajoukkuevalmentajana neljä vuotta. Hänen johdollaan Romania selvisi EM-kisoihin 1984. EM-lopputurnauspaikka oli maan historian ensimmäinen. Kisat päättyivät jo alkulohkoon, mutta Lucescun nimi oli jo kirjoitettu romanialaiseen jalkapallohistoriaan. Hän jatkoi maajoukkuevalmentajana kisojen jälkeen ja 1985 hän aloitti myös FC Dinamo Bukarestin päävalmentajana. Maajoukkuepesti päättyi potkuihin kesällä 1986, mutta menestys Dinamossa jatkui. Lucescu lopetti Dinamo Bukarestissa huipulla 1990 joukkueen voitettua sekä Romanian liigamestaruuden että cupin.
1990 Lucescu suuntasi matkansa ulkomaille ja siirtyi italialaisen Pisa Calcion päävalmentajaksi. 1991 hän siirtyi Pisasta Brescia Calcioon. Ensimmäisellä kaudellaan päävalmentajana Lucescu johdatti Brescian Serie B:stä Serie A:han. Seuraavalla kaudella joukkue kuitenkin putosi takaisin Serie B:hen nousten taas 1993–94 kauden päätteeksi Serie A:han. 1994–95 Brescia jäi Serie A:n sarjajumboksi ja Lucescun viimeiseksi jääneellä kaudella 1995–96 Serie B:ssä vasta sijalle 16.
1996 Lucescu ryhtyi Reggianan päävalmentajaksi, mutta palasi jo seuraavana vuonna takaisin Romaniaan ja Rapid Bukarestiin. 1998 Lucescu luotsasi Rapid Bukarestin Romanian cupin voittoon ja 1999 Romanian mestaruuteen. Vuonna 1999 Lucescu valmensi myös lyhyen aikaa italialaista FC Internazionale Milanoa.
Vuonna 2000 Lucescu seurasi Fatih Terimiä turkkilaisseura Galatasaray SK:n päävalmentajana. Lucescun johdolla Galatasaray voitti UEFA Super Cupin 2000, selvisi puolivälieriin Mestarien liigassa 2000–01 sekä voitti Turkin mestaruuden 2001–02. Lucescu joutui lähtemään seurasta 2002, kun joukkue päätti ottaa entisen päävalmentajansa Fatih Terimin takaisin.
Lucescu siirtyi 2002 paikallisvastustaja Beşiktaş JK:n päävalmentajaksi. Lucescun johdolla Besiktas juhli kauden 2002–03 päätteeksi Turkin mestaruutta häviten vain yhden ottelun koko kauden aikana. UEFA Cupissa seura selvisi puolivälieriin, mutta taipui SS Laziolle. Lucescu lähti Besiktasista 2004 ja siirtyi Ukrainan pääsarjassa pelaavan FK Šah’tar Donetskin päävalmentajaksi. Marraskuussa 2005 Donetsk pelasi UEFA Cupissa Lucescun pojan Răzvanin valmentamaa Rapid Bukarestia vastaan. Donetskissa Lucescu on voittanut Ukrainan liigamestaruuden 2005 ja 2006 sekä Ukrainan cupin 2005 ja supercupin 2005.
Heinäkuussa 2009 Lucescu sai sydänkohtauksen ja joutui sairaalahoitoon Ukrainassa. Hän on kuitenkin toipunut operaatiosta ja johdatti joukkueensa UEFA Super Cupin loppuotteluun elokuussa 2009. FC Barcelona vei kuitenkin pokaalin 1–0 voitolla. Kaudella 2009/10 Lucescu palautti Šah’tarin Donetskin Ukrainan mestariksi kahden vuoden tauon jälkeen. Kaudella 2010/11 Lucescu johdatti Shakhtarin Mestarien liigassa hyviin tuloksiin ja tie katkesi vasta puolivälierätappioon FC Barcelonalle. Suoritus oli seuran paras Mestarien liigassa. Kotimaassa Shakhtar jatkoi myös loistavia esityksiään ja voitti liigassa viidennen mestaruutensa Lucescun alaisuudessa. Kausi huipentui Ukrainan cupin mestaruuteen, kun Shakhtar kaatoi loppuottelussa FK Dynamo Kiovan 2–0. Tuplamestaruus oli Lucesculle toinen Shakhtarin peräsimessä.
Loppiaisena 2012 Lucescu loukkaantui vakavasti törmättyään autollaan raitiovaunuun Bukarestissa. Lääkärien mukaan hänellä ei ole hengenvaaraa, mutta häneltä on murtunut kylkiluita ja hänen keuhkoissaan on repeämiä. Lucescu leikattiin onnettomuuden jälkeen ja sairaalalähteiden mukaan hänen toipumisensa on alkanut hyvin.
Pelikentillä kevät 2012 sujui Lucesculta paremmin ja onnettomuudestaan toipunut romanialainen johdatti Šah’tarin toiseen perättäiseen Ukrainan tuplamestaruuteen. Cupin finaalissa Šah’tar kaatoi FK Metalurh Donetskin ja liigassa ainoana mestaruutta uhannut FK Dynamo Kiova jäi lopulta kakkoseksi. Lucescu johdatti Šah’tarin Ukrainan mestariksi vielä kausilla 2012/13 ja 2013/14 saavuttaen seuran peräsimessä kaikkiaan kahdeksan maan liigamestaruutta. Kaudella 2015/16 Lucescu luotsasi seuransa Ukrainan cupin mestariksi viidettä kertaa. Lucescu jätti seuran kauden jälkeen 12 valmennusvuoden päätteeksi. 70-vuotias Lucescu ilmoitti voitokkaan finaalin jälkeen olevansa "vapaa valmentaja, joka etsii uutta seuraa". Uusi seura löytikin pian ja toukokuun lopussa Lucescu allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen FK Zenitin kanssa.
Lucescu luotsasi kaudella 2016/17 Zenitin Venäjän liigassa kolmanneksi ja eroa mestaruuden voittaneeseen Spartakiin kertyi kahdeksan pistettä. Eurooppa-liigassa lohkonsa voittanut Zenit putosi jo ensimmäisellä pudotuspelikierroksella RSC Anderlechtille, joten Lucescun ja Zenitin kausi päättyi ilman mestaruuksia. Kauden jälkeen seura ilmoitti purkaneensa konkarivalmentajan sopimuksen.
Elokuun alussa 2017 Lucescusta tuli Turkin jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Hän ilmoitti, että valmennustehtävä on hänen pitkän uransa viimeinen. Turkin menestys kokeneen Lucescun alaisuudessa jäi heikoksi ja joukkue hävisi kolme viidestä ottelustaan Kansojen liigassa. Helmikuussa 2019 Turkin jalkapalloliitto erotti Lucescun tehtävästään.
Lucescu perui uransa lopettamispäätöksen jo heinäkuussa 2020, kun hänestä tuli ukrainalaisen suurseura Dynamo Kiovan päävalmentaja. Pian nimityksensä jälkeen 75-vuotias Lucescu ilmoitti jättävänsä tehtävänsä, koska Dynamon kannattajat olivat uhkailleet ja protestoineet pitkään seuran päävastustajaa Šah’taria valmentaneen Lucescun nimittämistä seuran päävalmentajaksi. Lucescu kuitenkin perui eronsa myöhemmin heinäkuussa. Kausi oli tuloksellisesti menestys ja Lucescu johdatti Dynamon Ukrainan mestariksi viiden vuoden tauon jälkeen.
Triberg im Schwarzwald
Triberg im Schwarzwald on kaupunki Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Kesäkuun 2022 lopussa sen asukasluku oli 4 700. Triberg sijaitsee keskellä Schwarzwaldia 600–1038 metrin korkeudella merenpinnasta. Sen pinta-ala on 33,3 neliökilometriä.
Ensimmäinen maininta Tribergistä on vuodelta 1239. Vuonna 1330 se mainittiin ensimmäistä kertaa kaupunkina. Triburgin markkinaoikeudet mainittiin ensimmäisen kerran 1349, mutta se on todennäköisesti saanut ne jo aiemmin. Vuosina 1866–1873 kaupunkiin rakennettiin rautatieyhteys. Nußbachin ja Gremmelsbachin kunnat liitettiin Tribergiin vuonna 1974.
Tribergin ystävyyskaupunki on ranskalainen Fréjus.
Joe Montana
Joseph Clifford Montana (s. 11. kesäkuuta 1956, New Eagle, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän pelasi aktiiviurallaan San Francisco 49ersin ja Kansas City Chiefsin pelinrakentajana. Häntä pidetään yleisesti kaikkien aikojen parhaana pelinrakentajana. Hän sai lempinimen "Joe Cool" kyvystään pysyä rauhallisena tiukoissakin tilanteissa.
Montanan ollessa pelinrakentajana San Francisco 49ers voitti neljä Super Bowlia. Lopetettuaan uransa hänet valittiin Pro Football Hall of Fameen 2000.
Ennen ammattilaisuraa
High schoolissa Montana menestyi amerikkalaisessa jalkapallossa, koripallossa ja baseballissa. Jalkapallossa hän oli koulunsa joukkueen aloittava pelinrakentaja kahden vuoden ajan ja koripallossa hän johti joukkueensa mestaruuteen viimeisenä opiskeluvuotenaan.
Hänelle tarjottiin koripallostipendiä North Carolina State Universityyn, mutta hän valitsi Notre Damen yliopiston. Aloitettuaan yliopistouransa vaihtopenkiltä, hän sai myöhemmin aloittavan pelinrakentajan paikan ja valtakunnallista huomiota ensimmäisestä huomattavasta voitostaan oltuaan tappiolla ottelun viimeisellä neljänneksellä (1977, vs. Purdue) sekä kahdesta Cotton Bowl-voitosta (1978, vs. Texas Longhorns, 38-10 ja 1979, vs. Houston Cougars, 35-34). Varsinkin jälkimmäinen näistä loi perusteet Montanan maineelle - hän pelasi flunssaisena ja joutui pois pelistä orastavan hypotermian takia kolmannella neljänneksellä, mutta palasi ottelun loppuhetkillä ja teki voittoon tarvitun touchdownin ottelun viimeisillä sekunneilla.
San Francisco 49ers (1979-92)
Montana oli 49ersin kolmannen kierroksen varaus vuonna 1979. Pelattuaan ensimmäisen kauden puoliksi Steve DeBergin kanssa, hänestä tuli aloittava pelinrakentaja toisella kaudellaan. Jo tuolloin hän johti joukkueensa ensimmäiseen 26:sta comeback-voitostaan (voitto tappioasemasta viimeisellä neljänneksellä) 49ersin paidassa. Vastassa oli New Orleans Saints ja ottelu päättyi 38-35 (49ers ehti olla tappiolla 28 pistettä).
Seuraavana vuonna (1981) 49ers voitti historiansa ensimmäisen mestaruuden - Super Bowl XVI:ssä kaatui Cincinnati Bengals 26-21. Mestaruusottelua edeltävässä konferenssifinaalissa Montana johti joukkueensa voittoon viimeisellä minuutilla Dallas Cowboysia vastaan. Ratkaiseva touchdown - heittopeli Dwight Clarkille tunnetaan tänäkin päivänä nimellä | The Catch. Itse Super Bowlissa Montana heitti 157 jaardia (14 onnistunutta 22 yrityksestä) ja yhden touchdownin. Hänet valittiin ottelun arvokkaimmaksi pelaajaksi (MVP).
Vuonna 1983 Montana toi joukkueensa kaksi kertaa tappioasemasta johtoon pudotuspeleissä, mutta voitti näistä vain toisen - Washington Redskins voitti konferenssifinaalin 24-21. Vuonna 1984 49ers voitti 15 ottelua 16:sta. Montana toi joukkueensa kahdesti tappiosta voittoon (vs. Detroit Lions 30-27, viimeisen sekunnin potkumaalilla ja vs. Cincinnati Bengals 23-17, touchdown ja kaksi potkumaalia viimeisen 10 minuutin aikana). Super Bowlissa Montana voitti pelinrakentajian kaksintaistelun Dan Marinoa vastaan ja 49ers voitti Miami Dolphinsin 38-16. Montana valittiin jo toisen kerran ottelun MVP:ksi.
Kolmena seuraavana vuotena 49ers menestyi runkosarjassa, mutta putosi heti pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella. Montana ei onnistunut heittämään ensimmäistäkään touchdownia näissä kolmessa pudotuspeliottelussa. Kaudella 1986 Montana loukkaantui ja joutui selkäleikkaukseen. Hän ehti kuitenkin pelata kauden seitsemän viimeistä ottelua ja johti joukkueensa jälleen pudotuspeleihin. Kausi kuitenkin loppui ikävästi - hän sai aivotärähdyksen ottelussa New York Giantsia vastaan, joutui jättämään kentän ja 49ers hävisi 49-3. Seuraavana vuonna hän heitti eniten jaardeja ja touchdowneja urallaan, mutta 49ers kärsi yllätystappion pudotuspeleissä Minnesota Vikingsia vastaan.
Kaudella 1988 Montana kärsi useista loukkaantumisista ja joutui kilpailemaan aloittavan pelinrakentajan paikasta Steve Youngin kanssa. Päästyään taas kuntoon Montana johti 49ersin divisioonan mestaruuteen. Pudotuspeleissä 49ers voitti Minnesotan 34-9 ja jäätävän kylmissä olosuhteissa pelatussa konferenssifinaalissa kaatui suosikkina otteluun lähtenyt Chicago Bears 28-3. Super Bowl XXIII:ssä Montana pelasi yhden uransa parhaista otteluista. Hän heitti 357 jaardia (23/36) ja 2 touchdownia. 49ers oli 16-13 tappiolla, kun peliaikaa oli jäljellä vain 3:10, mutta Montana johti joukkueensa 92 jaardin driveen, joka päättyi ratkaisevaan touchdowniin (heittopeli John Taylorille, peliaikaa jäljellä 0:34). Tämä oli Montanan uran ainoa Super Bowl, jossa hän ei saanut MVP-palkintoa - se meni hänen monivuotiselle 'tutkaparilleen', laitahyökkääjä (wide receiver) Jerry Ricelle.
Seuraavalla kaudella Montana johti 49ersin jälleen runkosarjan parhaaksi joukkueeksi ja Sports Illustrated -lehti valitsi hänet vuoden urheilijaksi (Sportsman of the Year). Tuolla kaudella hän myös teki kaksi seuran ennätystä ottelussa Atlanta Falconsia vastaan - hän heitti 476 jaardia ja 6 touchdownia yhdessä ottelussa (Steve Young on sivunnut jälkimmäistä). Montana loukkaantui Leonard Marshallin taklauksesta konferenssifinaalissa. Hän menetti koko kauden 1991 ja suuren osan kaudesta 1992 (hän pelasi erittäin hyvin kauden lopulla Detroit Lionsia vastaan). Tässä vaiheessa seuran kakkospelinrakentaja Steve Young oli kuitenkin syrjäyttänyt hänet.
Kansas City Chiefs (1993-94)
Montana treidattiin Kansas City Chiefsiin huhtikuussa 1993. Hänen tulonsa (sekä samanaikainen treidi, joka toi Marcus Allenin Los Angelesista Kansas Cityyn) sai huomattavaa mediahuomiota kaupungissa.
Montana oli loukkaantuneena osan kaudesta 1993, mutta johti Chiefsin kahteen comeback-voittoon pudotuspeleissä ja aina konferenssifinaaliin asti. Joukkue kuitenkin hävisi tuon ottelun Buffalo Billsille. Montana valittiin kauden jälkeen viimeistä kertaa Pro Bowliin.
Saavutukset ja ennätykset
Montana ansaitsi lempinimensä "Joe Cool" ja "Comeback Kid" paitsi rauhallisuudellaan tiukoissa tilanteissa, myös kyvyllään voittaa otteluita suuristakin tappioasemista - hän keräsi urallaan 31 comeback-voittoa oltuaan tappiolla viimeisellä neljänneksellä. "The Catch" sekä "The Drive", voittopisteet tuonut drive Super Bowl XXIII:ssä Cincinnati Bengalsia vastaan, ovat erottamaton osa NFL:n historiaa.
Hänen menestyksensä taustatekijöitä olivat päävalmentaja Bill Walshin erittäin tehokas "West Coast Offense", joukkue täynnä silloisia ja tulevia supertähtiä sekä Montanan vertaansa vailla ollut kyky löytää aina avoimena ollut vastaanottaja syötöilleen.
Pilkkulevykala
Pilkkulevykala (Drepane punctata) on levykaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö
Pilkkulevykala voi kasvaa suurimmillaan noin 50 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on noin 25 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan hyvin korkea ja litteä. Kalan selkäevä on pitkä ja rintaevät ovat pitkät ja sirppimäiset. Väriltään pilkkulevykala on harmaa ja selästään vihertävä, evät ovat kellertävät. Ruumiissa on riveittäin mustia pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat
Pilkkulevykalaa tavataan alueelta, joka ulottuu Persianlahdelta Japaniin ja Samoalle. Lajin elinympäristöä ovat rannikkojen hiekka- tai mutapohjaiset alueet ja koralliriutat syvimmillään 50 metrin syvyydessä. Pilkkulevykalan ravintoa ovat kalat ja selkärangattomat eläimet.
Pilkkulevykala on hyvä ruokakala ja sitä kalastetaan pohjatrooleilla.
Metamórfosi
Metamórfosi on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Μεταμορφώσεως, Dímos Metamorfóseos), joka sijaitsee Pohjois-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnan pinta-ala on 5,502 neliökilometriä ja väkiluku 29 891 (vuonna 2011).
Metamórfosi sijaitsee noin kymmenen kilometriä Ateenan keskustasta pohjoiskoilliseen.
Kyllíni (Elis)
Kyllíni (myös Killíni) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan länsirannikolla. Hallinnollisesti se kuuluu Andravída-Kyllínin kuntaan, Eliksen alueyksikköön ja Länsi-Kreikan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Kástro-Kyllínin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Andravída-Kyllínin kunnan Kástro-Kyllínin kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 631 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|Kyllínin satama. Kyllíni sijaitsee Peloponnesoksen länsikulmassa sijaitsevan pienemmän niemen pohjoisrannalla. Sieltä on matkaa Eliksen hallinnolliseen keskukseen Pýrgokseen linnuntietä noin 39 kilometriä ja Länsi-Kreikan pääkaupunkiin Patrakseen noin 64 kilometriä. Kyllíni muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Κυλλήνης, Topikí Koinótita Kyllínis), johon kuuluu varsinaisen Kyllínin kylän lisäksi asumaton Kafkalídan saari. Koko yhdyskunnan väkiluku on 631.
Kylä on perinyt nimensä antiikin ajan Kyllenen kaupungilta. Se oli Eliksen maakunnan satamakaupunki ja muun muassa monet Olympian kisoihin matkanneet saapuivat sen kautta. Se oli myös merkittävä sotasatama ja toimi muun muassa Spartan laivastotukikohtana peloponnesolaissodan aikana. Satama oli käytössä keskiajalle ja toimi tuolloin venetsialaisten ja genovalaisten kauppasatamana nimellä Glarenza. Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut antiikin aikaisen sataman alueella meriarkeologisia tutkimuksia Jari Pakkasen johdolla.
Nykyinen Kyllínin satama sijaitsee vain noin 800 metriä antiikin aikaisesta satamasta itään. Satamasta on yhteys muun muassa Kefalonián ja Zákynthoksen saarille.
Cornelia Funke
thumb|Cornelia Funke Cornelia Caroline Funke (s. 10. joulukuuta 1958 Dorsten, Länsi-Saksa) on saksalainen fantasiakirjailija, jonka teokset ovat suosittuja maailmalla ja Suomessa. Teoksista Mustesydän ja Rosvoruhtinas on tehty elokuvat. Oikeudet elokuvien tekoon on ostanut Taru Sormusten Herrasta- trilogian tehnyt New Line Cinema. Funkesta on sanottu, että hän ymmärtää lapsen sielua ja mieltä kuin Astrid Lindgren ikään.
Ivan Šubašić
Ivan Šubašić (7. toukokuuta 1892 Vukova Gorica, Itävalta-Unkari – 22. maaliskuuta 1955 Zagreb, Jugoslavia) oli kroatialainen poliitikko. Hän toimi Jugoslavian kuningaskunnan pakolaishallituksen pääministerinä vuosina 1944–1945. Toisen maailmansodan jälkeen hän toimi Titon johtaman Jugoslavian väliaikaisen hallituksen ulkoministerinä vuonna 1945.
Nuoruusvuodet
Ivan Šubašić syntyi Itävalta-Unkarin aikaisessa Vukova Goricassa. Hän kävi koulunsa Zagrebissa ja sen jälkeen opiskeli Zagrebin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Opiskeluaika päättyi ensimmäiseen maailmansotaan, jossa hän taisteli Itävalta-Unkarin armeijassa Serbian vastaisella rintamalla Drina-joella. Hänet siirrettiin myöhemmin Venäjän vastaiselle itärintamalle. Hän siirtyi myöhemmin jugoslavialaisiin vapaaehtoisiin osana Serbian armeijaan Salonikin rintamalle.
Maailmansodan jälkeen Šubašić jatkoi opiskelujaan ja suoritti lakitieteen tutkinnon Zagrebin yliopistossa, jonka jälkeen hän perusti oman lakitoimiston Vrbovskossa. Siellä hän tapasi kroatialaisen poliitikon Vladko Mačekin ja liittyi hänen johtamaan Kroatian talonpoikaispuolueeseen. Vuonna 1938 hänet valittiin Jugoslavian parlamenttiin.
Kroatian baani
Jugoslavian kuningaskunnassa vallitsi vahvat jännitteet pääkansallisuuksien eli valtaa pitävien serbien ja itsensä alistetuiksi kokeneiden kroaattien välillä. Kuningas Aleksanterin salamurhan jälkeen valtaan nousi sijaishallitsija, prinssi Paul, Aleksanterin serkku, jonka asenne oli suvaitsevaisempi kuin edeltäjänsä. Prinssi Paul pelkäsi Kroatian tilaisuuden tullen eroavan Jugoslaviasta, jonka vuoksi hän antoi pääministeri Dragiša Cvetkovićin neuvotella kroaattien kanssa uuden, liittovaltion luoneen perustuslain, jossa Kroatian provinssi sai autonomisen aseman eli muodostettiin Kroatian Banovina. Tämä ns. Cvetković–Maček -sopimuksen pohjalta syntynyt perustuslaki astui voimaan elokuussa 1939. Ivan Šubašić nimitettiin Kroatian Banovinan baaniksi eli päämieheksi, joka vastasi alueen hallinnosta.
Vaikka Jugoslavia oli julistautunut puolueettomaksi toisen maailmansodan syttyessä syyskuussa 1939, sota kohtasi Jugoslavian huhtikuussa 1941. Kroatian Banovinan kuten Jugoslavian kuningaskunnan aika päättyi huhtikuussa 1941 akselivaltojen hyökkäykseen Jugoslaviaan. Kahdessa viikossa Saksa, Bulgaria, Unkari ja Italia valtasivat maan, ja se antautui 17. huhtikuuta. Jugoslavia jaettiin hyökkääjien kesken, ja osasta muodostettiin Saksan ja Italian tukema Kroatian kuningaskunta. Šubašić liittyi tässä vaiheessa Dušan Simovićin pakolaishallitukseen. Lähtiessään maasta hän ei Kroatian Banovinan johtajana vapauttanut vankeudessa olleita kroaattikommunisteja. Näin kroaattikommunistit jäivät maan vallanneiden ja tilalle perustetun Ustaša-johtoisen Kroatian kuningaskunnan vankeuteen ja joutuen myöhemmin teloitetuiksi.
Sodanaikainen pakolaisuus ja sodanjälkeinen aika
Šubašić toimi pakolaisuudessa Jugoslavian kuningaskunnan edustajana Yhdysvalloissa. Jugoslaviassa oli saksalais-italialaisen miehityksen aikana muodostunut partisaaniliikkeitä. Josip Broz Tito johti kommunistista partisaaniliikettä, ja kuninkaallisen armeijan kenraali Draža Mihailović serbijohtoisia četnikkejä. Brittien sodanaikainen pääministeri Winston Churchill toimi jugoslaavien valtaryhmien eli kuningasmielisten ja kommunistipartsaanien välittäjänä tukien lopulta niin Mihailovićin četnikkejä kuin Tito kommunistipartisaaneja. ,
Ivan Šubašićsta tuli kesäkuun alussa 1944 Egyptin Kairossa kuninkaallisen pakolaishallituksen pääministeri. Samanaikaisesti partisaanijohtaja Tito johti joulukuussa 1943 muodostamaansa kilpailevaa Jugoslavian väliaikaista hallitusta. Tito ja Šubašićs 16. kesäkuuta 1944 solmivat Dalmatian rannikon Visin saarella ns. Tito–Šubašić-sopimuksen, jonka pohjalta osapuolet lähtivät muodostamaan sodanjälkeistä kuninkaallisen pakolaishallituksen ja kommunistipartisaanien yhteistä Jugoslavian hallitusta. Liittoutuneet eli Britannia ja Neuvostoliitto toimivat välittäjinä syksyllä 1944. Tässä yhteydessä Šubašić samoin kuin Tito ja pääministeri Churchill kävivät Moskovassa. Kommunistipartisaanien ja Neuvostoliiton ottaessa vallan Jugoslaviassa Tito muodosti 7. maaliskuuta 1945 kokoomushallituksen, jossa Šubašić toimi ulkoministerinä. Hallitus myötäili vahvasti ulkopolitiikassaan Neuvostoliiton politiikkaa ja solmi mm. huhtikuussa 1945 Neuvostoliiton kanssa 20-vuotisen ystävyyssopimuksen. Šubašić oli hallituksessa lokakuuhun 1945, jolloin ristiriidat Titon johtamien kommunistien kanssa kävivät hänelle mahdottomiksi ratkaista.
Loppuelämänsä vuoteen 1955 Ivan Šubašićs eli poissa julkisuudesta kommunistivallanpitäjien valvonnan alla. Šubašićsin 22. huhtikuuta 1955 tapahtuneen kuoleman jälkeen järjestetyistä hautajaisista tuli suurtapahtuma tuhansien kroaattien osallistuessa niihin.
Doug Jarvis
Douglas M. "Doug" Jarvis (s. 24. maaliskuuta 1955 Brantford, Ontario, Kanada) on uransa lopettanut kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Toronto Maple Leafs varasi Jarvisin vuoden 1975 NHL:n varaustilaisuudessa toisella kierroksella varausvuorolla 24. Jarvis ei kuitenkaan pelannut otteluakaan Torontossa ennen kuin hänet kaupattiin Montreal Canadiensiin vaihdossa Greg Hubickiin.
Jarvis debytoi NHL:ssä kaudella 1975–1976 Montrealissa ja teki 80 ottelussa tehopisteet 5+30=35. Seitsemän Montrealissa pelatun kauden jälkeen Jarvis kaupattiin yhdessä Rod Langwayn ja Brian Engblomin kanssa Washington Capitalsiin vaihdossa Ryan Walteriin ja Rick Greeniin. Jarvis pelasi Washingtonissa neljä kautta ennen siirtymistään Hartford Whalersiin vaihdossa Jörgen Pettersoniin kesken kauden 1985–1986. Kolmen Hartford-kauden jälkeen Jarvis lopetti uransa vuonna 1988.
Peliuran jälkeen Jarvis on toiminut valmentajana. Hän oli Dallas Starsin sekä sen edeltäjän Minnesota North Starsin apuvalmentajana Pierre Pagén, Bob Gaineyn ja Ken Hitchcockin aikana. Kausina 2005–2009 Jarvis toimi Montreal Canadiensin apuvalmentajana sekä AHL:n Hamilton Bulldogsin päävalmentajana kaudet 2003–2005.
Doug Jarvisilla oli pitkään hallussaan NHL:n ennätys perättäisistä pelatuista otteluista. Hän pelasi vuosina 1975–1988 NHL:n runkosarjassa 964 perättäistä ottelua. Ennätyksen rikkoi Keith Yandle tammikuussa 2022. Jarvis voitti Stanley Cupin pelaajana neljä kertaa Montrealissa (vuosina 1976–1979) sekä kerran valmentajana Dallasissa (1999). Jarvis palkittiin Bill Masterton Trophyllä vuonna 1987 sekä Frank J. Selke Trophyllä vuonna 1984.
Doug Jarvis on naimisissa ja hänellä on vaimonsa Lindan kanssa kaksi lasta.
Henry Palmerston
Henry John Temple, myöhemmin varakreivi Palmerston, (20. lokakuuta 1784 – 18. lokakuuta 1865) oli englantilainen valtiomies. Palmerston syntyi varakreivilliseen Palmerston-sukuun ja hänestä tuli varakreivi Palmerston vuonna 1802 isänsä kuoltua.
Palmerston kuului 58 vuoden ajan parlamentin alahuoneeseen. Ministerin tehtäviä Palmerston hoiti 38 vuoden ajan. Palmerston toimi ulkoministerin tehtävissä vuosina 1830–1841. Hän tuki paljon pienten maiden pyrkimyksiä itsenäistyä ja vaikutti ratkaisevasti Belgian itsenäistymiseen 1831. Palmerston alkoi kuitenkin vuodesta 1846 eteenpäin harjoittaa imperialistista politiikkaa. Hän joutui eroamaan ulkoministerin paikalta 1851, kun ei tuominnut Napoleon III:n vallankaappausta.
Palmerstonista tuli pääministeri vuonna 1855, vasta 71-vuotiaana, kun hänen edeltäjänsä Lordi Aberdeen oli joutunut eroamaan Krimin sotaan liittyvien virheidensä takia. Kuningatar Viktoria oli ensin pyytänyt pääministerin tehtävään Derbyn jaarlia, Lansdownen markiisia ja John Russellia, joista viimeisen neuvosta hän kääntyi Palmerstonin puoleen, joka suostui. Palmerston hoiti sodan loppuun tuloksekkaasti ja jatkoi pääministerinä vielä kahdeksan vuoden ajan korkeasta iästään huolimatta. Ensimmäisellä kaudellaan 1858 hän teki paljon ulkopolitiikkaa, ja hoiti siististi Intian siirtymisen kauppakomppanialta Britannian valtion alaisuuteen. Hän oli poissa pääministerin virasta puolitoista vuotta ja palasi toiselle kaudelle vuonna 1859. Hän kuoli kesken virkakautensa vuonna 1865.
Puronieriä
Puronieriä (Salvelinus fontinalis) on lohikala, joka on kotoisin Pohjois-Amerikasta. Sieltä se tuotiin Eurooppaan vuonna 1869. Alkuinnostus oli suuri: kalan maine mainiona urheilukalastuksen kohteena oli kiirinyt Atlantin yli. Siksi puronieriää istutettiin runsaasti ympäri Eurooppaa. Se kuuluu myös yleisöakvaarioiden vakiokaloihin ympäri maailmaa.
pienoiskuva|250px
Tuntomerkit
Selkä ja kyljet ovat oliivinvihreitä tai ruskehtavia ja vatsa vaalea, kutuasussa (katso kuva) kuitenkin punainen. Vihertävillä kyljillä on runsaasti vaaleankellertäviä ja joskus punertavia laikkuja, joita on myös selkä- ja pyrstöevissä. Puronieriän suomut ovat todella pienet: kylkiviivalle niitä mahtuu jopa 220 kappaletta. Pituutta puronieriällä on tavallisesti 30–40 cm ja painoa 1–2 kg.
Levinneisyys
Laji on kotoisin itäisestä Pohjois-Amerikasta. Muualla se elää oikeastaan vain istukkaana. Levinneisyys Amerikassa rajoittuu Suurten järvien ja Hudsoninlahden länsipuolella oleviin vesistöihin. Istutukset Euroopassa ovat olleet menestyksekkäitä. Puronieriä on kotiutunut moniin puroihin ja järviin Alpeilla, Pyreneiden vuoristoalueella, Karpaateilla, Britanniassa ja Pohjoismaissa. Suomen kantojen levinneisyydestä ei ole tarkkaa tietoa, mutta tiedetään, että se on kotiutunut useisiin vesistöihin eri puolella maata.
Ravinto ja elintavat
Puronieriän ravinto koostuu pääasiassa selkärangattomista eläimistä, vaikka vatsoista on löytynytkin kasvien ja pikkukalojen jäänteitä. Sille kelpaavat äyriäiset, hyönteistoukat, pintahyönteiset ja madot. Nopean kasvun edellytyksenä on kalaravinnon käyttö. Kanadassa on havaittu puronieriöiden syövän jopa sopuleita, hiiriä ja myyriä.
Puronieriä on kylmän veden kala, kuten kaikki nieriälajit. Puronieriä onkin sopeutunut kylmiin vesiin paremmin kuin taimen. Kesällä vesien ollessa lämpimät ja matalat, puronieriät kokoontuvat pohjalähteiden luo tai hakeutuvat syvänteisiin.
Lisääntyminen ja elinikä
Kutuaika on normaalisti syys-lokakuussa. Kutupaikkana puronieriä suosii nopeavirtaista paikkaa jossa on sorapohja. Valoisaan aikaan tapahtuvassa kutuaktissa kala laskee vain osan munistaan. Munat ovat hetken aikaa takertuvia, mikä estää niiden lähdön virran mukaan. Kun hedelmöitys on tapahtunut, naaras peittää munat soralla ja alkaa kaivaa uutta kutukuoppaa. Sukukypsyyden koiraat saavuttavat yleensä 2 vuoden ja naaraat 3 vuoden iässä. Munat kehittyvät talven yli ja kuoriutuvat jäiden lähdön aikoihin.
Puronieriä on lyhytikäisin nieriälajimme. Ikää kertyy tavallisesti vain 5–6 vuotta.
Merkitys ihmiselle
Puronieriän liha on kirkkaanpunaista ja sitä pidetään maukkaana. Suomessa sen taloudellinen merkitys on kuitenkin vähäinen kalan koon ja harvinaisuuden vuoksi. Puronieriä onkin enemmän urheilu- ja virkistyskalastajien suosiossa, sillä se on koukkuun tartuttuaan sitkeä taistelija.
Supernanny
Lapsityrannit on alkuaan brittiläinen tosi-tv-sarja, josta on myöhemmin tehty paikallisia versioita. Brittiläisessä ja yhdysvaltalaisessa versiossa pääosassa on lastenhoitaja Jo Frost, joka auttaa jokaisessa jaksossa perheitä saamaan huonosti käyttäytyvät lapset kuriin. Lapsityrannien ensimmäinen jakso nähtiin Isossa-Britanniassa Channel 4:lla vuoden 2004 syyskuussa ja siitä tuli kanavan yksi katsotuimmista sarjoista. Yhdysvaltalainen ohjelma alkoi tammikuussa 2005 ABC-kanavalla.
Suomessa sarjaa on esittänyt kanavat Yle TV2 ja Liv.
Supernanny Suomi
Suomalaisen version esittäminen alkoi 5. maaliskuuta 2019 AVA:lla.
Suomen Monikkoperheet
Suomen Monikkoperheet ry on vuonna 1995 perustettu valtakunnallinen monikkoperheiden perhejärjestö, jonka keskeisiä työalueita on monikkoperheiden vertaistuki, perhepolitiikka sekä monikkoperheitä ja monikkosisaruksia koskevan tiedon lisääminen. Monikkoperheet ovat perheitä, joihin on syntynyt kaksoset, kolmoset, neloset tai vieläkin useampi lapsi monisikiöisestä raskaudesta. Monikkosisaruksia ovat monisikiöraskaudesta syntyneet sisarukset.
Järjestön tarkoitus on lisätä monisikiöraskauteen, -synnytykseen ja monikkolasten kasvamiseen liittyvää tietoa ja edistää näihin asioihin liittyvää yhteiskunnallista päätöksentekoa. Järjestö on kattojärjestö 16 alueelliselle monikkoperheyhdistykselle.
Suomen Monikkoperheet ry on muun muassa Monimuotoiset perheet -verkoston, Lastensuojelun keskusliiton, Väestöliiton, Sosten, Kansainvälisen kaksostutkimuksen seuran (International Society for Twin Studies, ISTS), Kansainvälisen monikkoperhejärjestöjen neuvoston (International Council of Multiple Birth Associations, ICOMBO) jäsen.
Järjestöstä voidaan kansainvälisissä yhteyksissä käyttää nimitystä Finlands Flerlingsfamiljer ja Finnish Multiple Births Association.
Vuosittain helmikuun toisena päivänä vietettävä Kaksosten päivä on Suomen Monikkoperheet ry:n lanseeraama kaksosten teemapäivä, joka nostaa esiin monikkosisaruksille tärkeitä teemoja.
Suomen Monikkoperheet ry:llä on toimisto Jyväskylässä, ja se saa päärahoituksensa Veikkauksen tuotoista.
Merimaskun kirkko
Merimaskun kirkko (ruots. Merimasku kyrka) on vuodelta 1726 peräisin oleva tasavartinen puinen ristikirkko entisen Merimaskun kunnan pääsaarella Otavalla, nykyisessä Naantalin kaupungissa. Kirkon punamullatut ulkoseinät on rakennettu hirrestä ja katto päällystetty paanuilla. Kirkkoa käyttää Merimaskun seurakunta ja sen omistaa Naantalin seurakuntayhtymä. Kirkko on rakennettu kirkonrakentaja Kaarle Killaisen johdolla.
Kirkkoa ympäröivää kirkkotarhaa rajaa hirsiaita. Luoteiskulmassa on vuodelta 1769 peräisin oleva kellotapuli, lounaiskulmassa hirsinen porttihuone ja kaakkoiskulmassa 1700-luvun puolivälistä peräisin oleva hirsinen hautakappeli. Viime sotien sankarihauta-alueella oleva muistomerkki on Vilho Aallon teos. Alun perin kirkossa oli paanukate, joka vaihdettiin pärekatoksi 1855. Vuonna 1915 katoksi vaihtui saumattu peltikate, jonka päälle naulattiin paanut 1956.
Museovirasto on määritellyt Merimaskun kirkkoympäristön yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Lähde- ja perimätietojen mukaan Merimaskun kappelikirkkoon on todennäköisesti haudattu 1600-luvulla Oxenstierna- ja Kruus-suvun jäseniä, jotka hallinoivat Lempisaarta. Muita tunnettuja 1600-luvulla haudattuja ovat Akkolan Maria Brehms ja Nyckelbergin käskynhaltijan vaimo Brita Jaakontytär. Heidän hautapaikoistaan on kirkon seinällä muistotaulut. Tuolloin 1600–1700-luvuilla itse kirkkorakennuksen alle haudattiin arvo- ja yläluokkaisia henkilöitä, muut kirkon ulkopuolelle hautausmaalle. Merimaskun seurakunnan kuolleitten luettelo alkaa vuodesta 1682. Historiankirjojen mukaan hautausmaan ensimmäinen laajennus tapahtui vuonna 1690, koska kirkon ulkopuolinen tontti oli todennäköisesti varsin ahdas. Jo muutamia vuosia myöhemmin koitti suuret kuolonvuodet, jolloin vuonna 1697 hautausmaalle haudattiin 33 henkilöä ja kirkkoon 15, sekä tehtiin joukkohauta muualta tulleille nälkäpakolaisille. Kirkkoon hautaamiset vähenivät hiljalleen 1700-luvulla ja viimeinen Merimaskun kirkkoon haudattu oli lapsivainaja vuonna 1802.
Merimaskun kirkossa on tarkoitus vuoden 2020 paikkeilla tehdä perusteellinen peruskorjaus, jossa korjataan muun muassa katto, ikkunat ja sakasti, sekä vanhaa hautausmaata ympäröivä hirsiaita ja portit. Kirkon lämmitysjärjestelmä uusittiin vuonna 2009 ja 2012 kunnostettiin kiinteät penkit. Merimaskun korjauksia on tarkoitus rahoittaa myymällä vuokralla oleva Merimaskun pappila. Vuonna 1913 rakennettu ja 1986 peruskorjattu pappila sijaitsee noin 700 metriä etelälounaaseen kirkosta. Asuinpinta-alaltaan 246 neliömetrinen pappila sijaitsee 1,4 hehtaarin tontilla.
Haukijärvi (Kangasala, Säynäjärvi)
Haukijärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Säynäjärven lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 10,7 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Se sijaitsee Matalajärven ja valtatien 9 välissä. Järven luoteispuolella kohoaa matala Haukivuori, joka kohoaa 28 metrin korkeuteen järven vedenpinnasta. Haukijärven on keskivaiheilla lahti, jonka eteläpuolella sijaitsee saman kokoinen niemi. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järven koillispäässä on vapaa-ajan asunto, jonne tulee valtatieltä metsätie. Järven lounaispuolen rannan ohittaa läheltä valtatieltä Sorilaan johtava maantie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Säynäjärven-Myllyojan valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,3 metriä mpy. Siihen on johdettu muutama lyhyt suo-oja, mutta lounaispäähän laskeva oja on useiden lampien yhteinen laskuoja. Niistä suurin on Joutsenenpesä, jonka rannat on rauhoitettuja, ja pienempiä lampia ovat suojelualueeseen kuuluvat Norojärvet. Joutsenpesään tule järviketjun kautta seuraavien järvien vedet: Saapasjärvi, Kalliojärvi, Mustijärvi, Palasjärvi ja Kangasjärvi. Haukijärven koillispuolella sijaitsee Valkijärvi, jolla ei ole laskuojaa. Se sisällytetään siitä huolimatta samaan valuma-alueeseen. Haukijärven laskuoja lähtee lahdenpohjukasta ja sen laskee parin kilometrin päässä Letkumaanjärveen. Laskujoki virtaa matkallaan sinne ojitettujen Heinäsuon ja Metsälänsuon läpi.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa esiintyi samalla nimellä järvi, joka sijaitsi ”Palijärven” kaakkoispuolella. Siitä lähti laskuoja Letkumaanjärvelle. Järvi oli tuolloin autio erämaajärvi, joka oli säilyttänyt lonnontilansa.
Georges J. F. Köhler
Georges Jean Franz Köhler (17. maaliskuuta 1946 München – 1. maaliskuuta 1995 Freiburg im Breisgau) oli saksalainen biologi.
Köhler sai Nobelin lääketieteen palkinnon yhdessä César Milsteinin ja Niels K. Jernen kanssa vuonna 1984 työstään immuunijärjestelmän tutkimuksessa ja monoklonaalisten vasta-aineiden tuottamisesta. Osa tästä tutkimuksesta tehtiin Baselin Immunologian Instituutissa, jossa Niels K. Jerne oli johtajana vuosina 1969−1980.
Vuonna 1984 Köhleristä tuli Max Planck -instituutin Immunobiologian yksikön johtaja. Hän työskenteli siinä tehtävässään kuolemaansa asti.
Valtatie 5
Valtatie 5 on Heinolan Lusista Mikkelin, Varkauden, Kuopion, Iisalmen, Kajaanin, Kuusamon ja Kemijärven kautta Sodankylään johtava valtatie. Tien pituus on 905 kilometriä, josta moottoritietä 46,7 kilometriä. Se on valtatien 4 jälkeen Suomen toiseksi pisin valtatie. Valtatien 4 ja valtatien 8 ohella valtatie 5 on Suomen tärkeimpiä pohjois–eteläsuuntaisia reittejä. Nykyisin tie viitoitetaan alkamaan nelostiestä Heinolan Lusista ja se kulkee pitkin Itä-Suomea Sodankylään asti, jossa se yhtyy takaisin nelostiehen. Kuopion Vehmasmäen ja Sodankylän välinen osuus on myös osa E63-tietä. Tien Lusin ja Kajaanin välinen osuus kuuluu Liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin sekä Lusin ja Kemijärven välinen osuus yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon.
Tien linjaus
Tien alkupää Lusista Mikkeliin on pääosin uudelleenrakennettu 1990- ja 2000-luvuilla suoraksi ja hyväkuntoiseksi valtatieksi. Mikkelistä Juvalle tie on hyväkuntoista nelikaistaista tietä, mutta Juvan sekä Joroisten välillä tie on profiililtaan vanhentunut eikä vastaa nykyajan vaatimuksia. Joroisten ja Varkauden välillä tie on parannettu valtatietä vastaavaksi tieksi, ja Varkauden kohdalla on noin yhdeksän kilometrin nelikaistainen osuus. Myös Varkauden ja Leppävirran välinen osuus on hyväkuntoinen tie, jolla on säännöllisesti ohituskaistoja, mutta osuus Leppävirralta Kuopion Humaljoelle on auttamattomasti ajastaan jäljessä. Tien laatu huomioon ottaen liikennemäärät ovat suuret varsinkin raskaan liikenteen osalta, mutta tie on silti lähinnä kapeutensa ja mutkaisuutensa osalta kantatiestön tasolla. Tällä välillä kunnollisia ohituspaikkoja ei ole juuri lainkaan ja risteykset ovat erittäin vaarallisia.