cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Optinen harha
Luonnon harhat
Luonnon harhoihin kuuluu monia luonnossa tavattavia optisia harhoja.
Arkkitehtoniset harhat
Arkkitehtuurissa on hyödynnetty optisia harhoja jo varhain. Usein sillä on pyritty vastustamaan visuaalisen vääristymisen vaikutuksia.
Taiteessa
Monet kuuluisat taiteilijat ovat teoksissaan kuvanneet optisia harhoja. Heitä ovat muiden muassa M. C. Escher, Salvador Dalí, Giuseppe Arcimboldo, Marcel Duchamp ja Victor Vasarely.
Pieni-Valkeinen (Keuruu)
Pieni-Valkeinen on Keski-Suomessa Keuruulla Haapamäen taajaman lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Ristajoen valuma-alueella (35.65), jonka Kaijanjoen valuma-alueeseen (35.654) se kuuluu.
Seinäjoen Sisu
Seinäjoen Sisu on vuonna 1936 perustettu seinäjokelainen urheiluseura. Seuran nimi lyhennetään SeSi, mutta pelkkä Sisu on yleinen. Sen lajeja ovat jalkapallo, futsal, salibandy, pöytätennis, sulkapallo, keilailu ja tennis. Lisäksi seurassa on ollut jääkiekkotoimintaa sekä sähköpyörätuolisalibandya vuosina 2005–2011.
Jalkapallon naisten edustusjoukkue nousi kaudeksi 2008 neloseen, salibandyjoukkue pelaa II-divisioonassa ja futsaljoukkue II-divisioonassa. Jalkapallon edustusjoukkue on aikojen saatossa pelannut yhteensä kahdeksan kautta Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Ykkösessä. I-divisioonasta on myös seuran yleisöennätys, vuonna 1964 Seinäjoen paikallisottelua Sisu-SePS seurasi 1160 katsojaa. Sisun pöytätennisjoukkue pelasi SM-sarjassa vielä kaudella 2006–2007, mutta luopui tämän jälkeen sarjapaikastaan.
Historia
Seinäjoen Sisu perustettiin maaliskuussa 1936. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Kalle Lehto, joka toimi tehtävässä aina kuolemaansa saakka, syksyyn 1955. Alun perin Sisu perustettiin erityisesti painiseuraksi. Sisu muotoutui myöhemmin yleisseuraksi.
Jalkapallo
Seinäjoen Sisun suurin laji on jalkapallo. Sisulla on naisten kolmosessa pelaava naisten edustusjoukkue ja useita juniorijoukkuetta tytöille ja pojille. Sisun lisenssipelaajien määrä on 140 minkä lisäksi jalkapallojaosto järjestää pallokoulua. Vuosina 2010–2019 miesten edustusjoukkue toimi omana seuranaan nimellä Seinäjoen Sisu-Pallo.
Salibandy
Salibandyssa Sisulla on kolme joukkuetta. Miesten edustusjoukkue pelaa V-divisioonassa.
Continental Airways
Continental Airways oli Moskovassa kotipaikkaansa pitävä venäläinen lentoyhtiö, joka operoi kansainvälistä matkustajaliikennettä. Yhtiö perustettiin vuonna 1995, ja sen kotikenttänä toimi Šeremetjevon kansainvälinen lentoasema Moskovassa. Yhtiö lopetti toimintansa vuonna 2007.
Laivasto
Continental Airwaysin laivasto elokuussa 2006:
Livechat.fi
pienoiskuva|Digiviihteen logo Livechat.fi (ent. 0700 1 111 deitti, Digiviihde ja sitä ennen Sextv.fi) on televisiokanava, joka aloitti 1. toukokuuta 2004 nimellä Sextv.fi. Kanavan ohjelmisto koostuu suurimmaksi osaksi ulkomaalaisista ja suomalaisista pornoelokuvista. Kanava oli ilmainen syyskuuhun 2007 asti ja lähetykset ovat vastaanotettavissa maanpäällisessä digitaalitelevisioverkossa. Livechat.fi -kanavalla on myös oma teksti-TV. Livechat.fi näkyy kanavapaikalla 18 ja Livechat.fi HD näkyy kanavapaikalla 19.
Digiviihde muuttui maksulliseksi ja samalla osaksi PlusTV-kanavapakettia 1. syyskuuta 2007, kun Suomi siirtyi maanpäällisessä verkossa digitaalisiin televisiolähetyksiin. Digiviihteen suunnitelmissa oli aloittaa 3D-lähetykset ennen vuodenvaihdetta 2011–2012.
Ohjelmisto
Livechat.fi esittää aikuisviihde-elokuvia klo 00.00 alkaen, tämän jälkeen kanavalla jatkaa aamuyökolmeen asti Kuvalinko. Ulkomaalaisia elokuvia ei ole tekstitetty suomeksi.
Puolan toinen jako
Puolan toinen jako oli seurausta Puolan ensimmäisen jaon aiheuttamasta tilanteesta. Kun Venäjä ja Pyhä saksalais-roomalainen valtakunta olivat liittoutuneet Osmanien valtakuntaa vastaan vuonna 1788 ja kun Preussi alkoi pelätä itävaltalais-venäläisen yhteistyön heikentävän asemaansa, se liittoutui Puola-Liettuan kanssa.
Perustuslakia vastustaneet muodostivat Targowican konfederaation ja pyysivät Venäjän Katariina II:lta apua siihen, että 3. toukokuuta 1791 sejmin hyväksymän perustuslain toimeenpanoa lykättäisiin. Tarkoituksena oli säilyttää liberum veto, jokaisen valtiopäivämiehen oikeus kieltää mikä tahansa päätös perustelematta, ja oikeus siihen, että puolalaiset (ja liettualaiset) saavat itse valita Puolan kuninkaan ja Liettuan suuriruhtinaan.
Taistelut
Venäjän aloittaman hyökkäyksen päävoima kohdistui Dubienkaan, Bug-joen varren ja Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan rajan välille. Venäjän puolella komentajana oli puolalaisniminen kenraali Kochowski. Hänen komennossaan oli 18 000 sotilasta, joita tuki 40 tykkiä. Joidenkin muiden arvioiden mukaan venäläisiä sotilaita saattoi olla 20 000 ja puolalaisia 5 000. Venäläiset alkoivat edetä kohti puolalaisten muodostuvaa puolustuskeskusta 16. heinäkuuta 1792.
Tadeusz Kosciuszkon johtamat puolalaisjoukot ryhmittyneet puolustukseen Dubienkassa. Puolustajien puolella oli 4 000 sotilasta, joita tuettiin kahdeksalla tykillä. Puolustukseen ryhmittymiseen oli ollut aikaa kohdissaan vain neljästä tunnista vuorokauteen, joten asemat eivät olleet vahvat.
Venäläiset useiden rintamahyökkäysten jälkeen loukkasivat Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan alueen koskemattomuutta ja koukkasivat sen puolelta puolalaisia vastaan 18. heinäkuuta 1792 puolalaisten sivustaan. Huomattuaan aseman vaarantuneen Galitsiassa, puolalaiset joukot vedettiin pois. Puolalaisten tappiot olivat noin 900 sotilasta ja venäläisten 4 000.
25. heinäkuuta 1792 Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas Stanislaus II Poniatowski alistui Targowican konfederaatio ehtoihin ja antautui Venäjän armeijalle. Viisi päivää myöhemmin, 30. heinäkuuta, hänen neuvonantajakseen nimitetty Tadeusz Kosciuszko jätti eroanomuksensa.
Seuraukset
Absoluuttisin luvuin valtioliitto Puola-Liettua menetti Puolan toisessa jaossa alueita 308 000 km² Preussille ja Venäjälle. Näin ollen toisen jaon jälkeen jäi jäljelle enää 223 000 km² ja 3 400 000 alamaista. Ennen Puolan ensimmäistä jakoa vuonna 1772 Puola-Liettuan alamaisten lukumäärän on arveltu olleen enemmän kuin 10 000 000 alamaista.
Luokaton reititys
Esimerkiksi yksityiseen käyttöön on varattu verkko 10.0.0.0/8. Osoite voidaan kirjoittaa myös kirjoittamalla maski auki muotoon 10.0.0.0/255.0.0.0. Tähän verkkoon kuuluvat IP-osoitteet 10.0.0.0 – 10.255.255.255. Tyypillisesti ensimmäinen osoite on varattu tarkoittamaan itse verkkoa (10.0.0.0) ja viimeinen osoite on yleislähetys (broadcast) -osoite.
Ennen luokatonta reititystä IPv4-osoitteet oli jaettu viiteen luokkaan (A–F). Normaalissa verkkoliikenteessä käytettiin luokkia A–C ja kunkin luokan verkossa oli luokasta riippuen joko 16 777 216, 65 536 tai 256 osoitetta. Osoitteen luokan määräsivät osoitteen ensimmäiset bitit. 0 oli A, 10 B ja 110 C. Suurimpia A-luokan verkkoja jaettiin yhdysvaltalaisille suuryrityksille kuten IBM, Apple, Ford, General Electric, Halliburton, Yhdysvaltain posti. Valtioista Japanilla oli oma A-luokan lohkonsa ja koko Afrikalle kaksi. Tämä osoittautui käytännössä liian jäykäksi menetelmäksi ja se johti osoitteiden haaskaamiseen sekä globaalin reititystaulun koon nopeaan kasvuun. Luokaton reititys muutti järjestelmää siten että kun aikaisemmin operaattorin osoitti joko osoitteen 8, 16 tai 24 ensimmäistä bittiä, uudessa järjestelyssä raja on liukuva.
Siirtyminen luokattomaan reititykseen alkoi vuonna 1993 julkaistujen ja  myötä.
Aiheesta muualla
Supernetting
Sequeira Costa
José Carlos de Sequeira Costa (29. heinäkuuta 1929 Luanda, Angola – 21. helmikuuta 2019 ) oli portugalilainen pianisti. Hän syntyi Luandassa, mutta muutti 8-vuotiaana Lissaboniin. Vuonna 1948 Costa siirtyi Lontooseen opiskelemaan. Hän on toiminut pianonsoiton professorina Kansasin yliopistossa.
Costa on levyttänyt muun muassa kaikki Sergei Rahmaninovin pianokonsertot. Lisäksi hänet tunnetaan hänen romanttisen musiikin tulkinnoistaan.
Hyvelä
Hyvelä on Porin 56. kaupunginosa. Se sijaitsee kaupungin keskustaajaman pohjoispuolella ja valtatie 8:n itäpuolella. Hyvelän naapurikaupunginosia ovat Ruosniemi idässä, Tuulikylä kaakossa, Toejoki ja Lotskeri etelässä sekä Hyvelänviiki lounaassa.
Hyvelä on entinen kylätaajama, ja sen läpi kulkeva Kylänraitti-niminen tie on säilynyt miljööltään hyvin maaseutumaisena. Lännessä Kylänraitti liittyy valtatie 8:aan ja idässä Ruosniemeen. Etelässä ja pohjoisessa Hyvelän taajamaa reunustavat tasaiset peltoaukeat.
Subtrooppinen korkeapainevyöhyke
Subtrooppinen korkeapainevyöhyke on kääntöpiirien (Kravun ja Kauriin) tienoilla oleva ilmastovyöhyke, jolla on melko pysyviä korkeapaineen alueita. Koska korkeapaineella ei yleensä muodostu suuria pilviä, alueella sataa harvoin ja on laajoja aavikoita. Hyvä esimerkki subtrooppisesta korkeapainevyöhykkeestä on Sahara, jonne eivät yllä trooppiset savannisateet eivätkä pohjoisemmat välimerenilmaston alueen matalapaineet.
Michael Ramsey
Michael Ramsey on seuraavien henkilöiden nimi:
Maria João Pires
Maria João Pires (s. 23. heinäkuuta 1944, Lissabon) on portugalilainen pianisti.
Pires aloitti pianonsoiton itsenäisesti. Vuosina 1953–1960 hän opiskeli pianonsoittoa Lissabonin konservatoriossa Campos Coelhon johdolla. Hän opiskeli myös sävellystä sekä musiikin teoriaa ja historiaa. Pires jatkoi opintojaan vielä Saksassa. Vuonna 1970 Pires voitti ensimmäisen palkinnon Brysselissä järjestetyssä pianokilpailussa. Hän esiintyi ensimmäistä kertaa Lontoossa vuonna 1986 ja New Yorkissa vuonna 1989. Pires on levyttänyt muun muassa kaikki Wolfgang Amadeus Mozartin pianosonaatit.
Saxo Grammaticus
thumb|300px|Pariisissa 1514 julkaistun Gesta Danorumin kansilehti. Saxo Grammaticus (noin 1150 – noin 1220) oli keskiajan tanskalainen historioitsija kuningas Valdemar I:n aikana. Hän toimi arkkipiispa Absalonin kirjurina. Hänen elämästään ei tiedetä paljoakaan, mutta hänen otaksutaan opiskelleen Ranskassa.
Saxo Grammaticus laati latinankielisen historiateoksen Gesta Danorum ('Tanskalaisten teot'). 16 kirjasta koostuva teos alkaa mytologisesta muinaisuudesta ja päättyy vuoteen 1186. Gesta Danorum on tutkimukselle arvokas sekä skandinaavisen muinaistaruston muistiinmerkintänä että 1100-luvun Tanskasta ja vendejä vastaan tehdyistä ristiretkistä kertovana lähteenä. Renessanssihumanisti Erasmus Rotterdamilainen ylisti Saxon suvereenia latinan kielen hallintaa ihmetellen, miten moinen tyyliniekka oli saattanut elää 1100-luvun barbaarisessa Tanskassa.
Teoksen jälkivaikutukseltaan merkittävin episodi käsittelee Amletia. William Shakespeare sai välivaiheiden kautta tästä katkelmasta aineistoa näytelmäänsä Hamlet. Saxo Grammaticusta käyttivät lähteenään myös 1600-luvun ruotsalainen historioitsija Johannes Messenius ja Suomen kronikan tuntematon kirjoittaja. Nämä tulkitsivat Saxo Grammaticuksen kuvaukset finneistä ja näiden myyttisistä kuninkaista suomalaisiin viittaaviksi.
Selenge
Selenge on yksi Mongolian 21 provinssista. Se sijaitsee maan pohjoisosassa Ulan Batorin pohjoispuolella ja ympäröi kokonaisuudessaan Darhan-Uulin provinssia. Se rajautuu lisäksi Hentiin, Tövin, Bulganin ja Orhonin provinsseihin sekä pohjoisessa Venäjään. Siellä on vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 95 804 asukasta ja sen pinta-ala on 41 200 neliökilometriä. Provinssin pääkaupunki on Sühbaatar.
Provinssi on saanut nimensä Selengajoelta.
Aluejako
Provinssi jakaantuu 17 pienempään alueeseen, sumiin. Ne ovat:
Tervasalmi (Keuruu)
Tervasalmi on Keski-Suomessa Keuruulla Yltiän kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Ristajoen valuma-alueella (35.65), jonka Kaijanjoen valuma-alueeseen (35.654) se kuuluu.
Chandler
Chandler on tietokoneohjelmisto, joka on tarkoitettu henkilökohtaisen informaation hallintaan. Se on kehitetty avoimena lähdekoodina ja julkaistu Apache License -lisenssillä. Chandler sisältää kalenteri-, sähköposti-, tehtävälista- ja muistiotoiminnot.
Chandleria kehittää Open Source Applications Foundation. Pääohjelmointikieli on Python ja Chandler toimii Microsoft Windows, Macintosh ja Linux -käyttöjärjestelmissä. Chandler nimettiin kirjailija Raymond Chandlerin mukaan. Chandlerin inspiraationa on ollut 1980-luvulla kehitetty informaation hallintaohjelmisto Lotus Agenda.
Ohjelman suunnittelutavoitteet
Chandler on myös Scott Rosenbergin kirjoittaman tietokirjan Dreaming in Code:Two Dozen Programmers, Three Years, 4732 Bugs, and One Quest for Transcendent Software aihe.
David O’Leary
David O’Leary (s. 2. toukokuuta 1958 Stoke Newington, Englanti) on irlantilainen jalkapalloilija, joka pelasi keskuspuolustajana.
O’Leary edusti Englannin liigassa Arsenalia vuosina 1975–1993 ja Leedsiä vuosina 1993–1995. Hän voitti Arsenalin joukkueessa liigamestaruuden kausilla 1988–1989 ja 1990–1991. Hän pelasi 25 liigaottelua heti ensimmäisellä liigakaudellaan 1975–1976 ja kuului 1990-luvulle saakka Arsenalin vakiomiehistöön. Kaudella 1977–1978 hän pelasi yhtä vaille kaikki liigaottelut ja kaikki FA Cupin ottelut tappioon päättynyttä loppuottelua myöten. Kaudella 1979–1980 hän pelasi Euroopan cup-voittajien cupissa kaikki Arsenalin ottelut joukkueen edetessä loppuotteluun saakka. Hän oli voittamassa FA Cupia vuosina 1979 ja 1993, joista jälkimmäisellä kerralla hän pääsi loppuottelussa ja sen uusinnassa kentälle vasta aivan ottelun lopussa.
O’Leary pelasi Irlannin maajoukkueessa 68 ottelua ja teki niissä yhden maalin vuosina 1977–1993. MM-kilpailuissa 1990 neljännesvälieräottelussa Romaniaa vastaan hän pääsi vaihtopelaajana jatkoajalla kentälle ja teki rangaistuspotkukilpailussa viimeisen maalin Irlannin mennessä jatkoon lukemin 5–4.
Samarian ostrakonit
thumb|Samarian ostrakoneja. Samarian ostrakonit ovat muinaisesta Samarian kaupungista nykyisen Palestiinan Länsirannalta löydettyjä heprealaista piirtokirjoitusta sisältäviä ostrakoneja 700-luvun alulta eaa. Suurin osa ostrakoneista on elintarviketoimituksia varten tehtyjä muistiinpanoja ilmeisesti veronmaksua varten. Ostrakoneja säilytetään nykyisin Rockefeller museolla Jerusalemissa.
Piirteet
thumb|vasen|Löytöpaikan kaivauksia. Samaria oli Israelin kuningaskunnan pääkaupunki 800–700-luvuilla eaa. Vaikka Samaria hallitsi ajoittain merkittävää ja vaurasta valtakuntaa, jonka ylläpitäminen edellytti laajaa hallintoa, kaupungin kaivauksissa on löydetty vain vähän tekstejä tältä ajalta. Ilmeisesti merkittävä osa teksteistä kirjoitettiin papyrukselle tai muulle helposti hajoavalle materiaalille, joka ei ole säilynyt Palestiinan olosuhteissa. Merkittävin poikkeus ovat musteella saviruukun palasille kirjoitetut Samarian ostrakonit, joita on löydetty lähes 130 kappaletta. Ostrakonit koostuvat pääosin elintarviketoimituksia varten laadituista muistiinpanoista. Niissä mainitaan henkilöiden tuoneen öljyä tai viiniä ilmeisesti veronmaksua varten. Varsinainen verotietojen rekisteröinti on luultavasti tehty laajempaan veroluetteloon, joka ei ole säilynyt.
Ostrakonit löydettiin Samarian rauniokummun kaivauksissa jo 1900-luvun alussa kaupungissa sijainneen palatsirakennuksen länsimuurin läheltä. Alun perin tekstit ilmeisesti sijaitsivat Israelin kuninkaille kuuluneen palatsin yhteydessä olleen elintarvikevaraston arkistossa, johon kerättiin tiedot elintarvikkeina maksetuista veroista. Ostrakoneja ei löydetty alkuperäisestä kontekstistaan, vaan rakennuksen lattioiden alta. Löydöt tehtiin kuitenkin suhteellisen pieneltä alueelta, joten alkuperäisen arkistohuoneen voidaan olettaa sijainneen palatsin lähellä. Nykyisin ostrakoneja on Rockefeller museossa Jerusalemissa.
Toimitettavina tuotteina mainitaan ainoastaan öljy ja viini. Vaikka sitä ei teksteissä erikseen mainita, öljyllä on mitä ilmeisimmin viitattu oliiviöljyyn, jonka tiedetään olleen yksi Palestiinan alueen merkittävimmistä elintarvikkeista ja vientituotteista ensimmäisellä vuosituhannella eaa. Toimitetun öljyn kerrotaan olleen puhdistettua. Tämä todennäköisesti viittaa prosessiin, jossa oliiviöljystä on poistettu kaikki oliivin kiinteät osat ja jonka jälkeen öljy oli täysin nestemäistä. Viinin kerrotaan olleen vanhaa (jn jšn), mikä ilmeisesti viittaa valmiiksi käyneeseen ja jo juotavaksi kelpaavaan viiniin. Osassa ostrakoneja ei mainita mitä tuotteita on toimitettu, mutta näissä tapauksissa toimittava alue on ehkä tuottanut ainoastaan yhtä tuotetta, joten sitä ei tarvinnut erikseen mainita.
Tekstit
Tekstien rakenne noudattaa pääsääntöisesti kahta erilaista kaavaa, vaikkakin tiedot ilmaistaan usein vähän eri järjestyksessä. Hallitusajan 9. ja 10. vuosille ajoitetut tekstit sisältävät usein seuraavat tiedot: 1) vuosi, 2) kenelle veronkantajalle on tuotteita toimitettu, 3) mistä kaupungista toimitus on tullut, 4) kuka on toimittanut, 5) mitä tuotetta on toimitettu ja 6) kuinka paljon sitä on toimitettu. Hallitusajan 15. vuodelle ajoitetut tekstit usein lisäksi mainitsevat laajemman alueen tai heimon, josta toimitus on tullut, mutta muilta osin tämän vuoden tekstit ovat usein muita suppeampia, ja niissä mainitaan: 1) vuosi, 2) heimo tai alue, 3) kenelle veronkantajalle on jotakin toimitettu 4) kuka on sen toimittanut ja 5) mistä kaupungista toimitus on tullut. Määrää tai edes tuotetta ei usein mainita 15. hallitusvuodelle ajoitetuissa teksteissä. Merkittävän poikkeuksen molemmista kaavoista tekevät ostrakonit, joissa ei mainita lähettäjää eikä vastaanottajaa (näin esimerkiksi nro 53, ks. alla). Kyseessä on mahdollisesti kuninkaan omilta tiloilta tulleet elintarviketoimitukset, joista ei ole tarvinnut kerätä verotietoja.
Ostrakoneissa mainittuja paikkoja ei tunneta Heprealaisesta Raamatusta. Tämä johtuu ilmeisesti siitä, että paikat ovat olleet pääosin pienehköjä kyliä. Nimet voidaan kuitenkin identifioida arabiaksi säilyneiden paikannimien perusteella: esimerkiksi muinainen Seper on säilynyt arabiaksi muodossa Saffārīn ja Jašūb on säilynyt muodossa Jāšūf. Tunnistettavat paikat ovat sijainneet lähellä Samarian kaupunkia alle 20 kilometrin etäisyydellä. Ostrakonit ovat siten merkittävä lähde Samarian välittömässä ympäristössä harjoitetusta maanviljelyksestä, joka näyttää keskittyneen oliivien ja viinin viljelykseen. Ilmeisesti valtakunnan muiden osien verot on toimitettu muihin hallinnollisiin keskuksiin. Samarian ostrakonien perusteella voidaan päätellä veronkannon keskuksien sijainneen varsin lähellä verotettavaa aluetta, jolloin maan on täytynyt olla jakautunut varsin useaan verohallinnon yksikköön.
Vain pieni osa Samarian ostrakoneista käännetään, koska niiden sisältö poikkeaa pääosin vain elintarviketoimitusten määrän ja paikannimien osalta. Käännettävät tekstit edustavat erilaisia kaavoja, joita toimitusten muistiinpanoissa on käytetty.
Käännöksiä
Samarian ostrakon nro 1
”Ruukullisia” viittaa ilmeisesti noin 30–45 litran ruukkuun. ”Valmista viiniä” on kirjaimellisesti ”vanhaa viiniä”. Tässä ilmeisesti viitataan viiniin, joka on valmis juotavaksi. Osa tutkijoista lukee sanan "Raga" muodossa ”Gara”, mutta teksti on epäselvä. Kumpaakaan nimeä ei tunneta Heprealaisesta Raamatusta. 2 viittaa ruukkujen määrään. Numero kaksi on ilmaistu tyypillisellä numeroiden merkitsemistavalla eli kahdella pystyviivalla: II.
Samarian ostrakon nro 2
Ostrakonissa ei mainita, onko kyseessä ollut viini vai öljy. Assasta on mahdollisesti tullut ainoastaan öljyä (ks. ostrakon nro 17a), joten tuotetta ei ole ehkä tarvinnut mainita.
Samarian ostrakon nro 9
Nimen Adoniram tulkinnasta on esitetty useita vaihtoehtoja, koska kirjaimet ovat säilyneet huonosti.
Samarian ostrakon nro 12
”Baalsamarille” voidaan kääntää myös ”Baalille Samarin pojalle”
Samarian ostrakon nro 16 (a ja b)
Samarian ostrakon nro 17a
Samarian ostrakon nro 18
Samarian ostrakon nro 19
Samarian ostrakon nro 22
Helek viittaa alueeseen tai heimoon, kun taas Haserot on sen alueella sijainnut kylä.
Samarian ostrakon nro 24
Samarian ostrakon nro 30
Samarian ostrakon nro 35
Helesille Gaddijaun voidaan myös lukea ”Helesille Gaddijau” eli Gaddijau olisi lähettäjä, mutta muiden ostrakonien (esim. nro 30) perusteella voidaan olettaa, että tässä viitataan Helesin isään.
Samarian ostrakon nro 38
”Dala Elasta” tai ”Dala Elan poika”
Samarian ostrakon nro 45
Samarian ostrakon nro 48
Ostrakon nro 53 (KAI 187) poikkeaa useimmista muista, koska siinä mainitaan sekä viini että öljy. Lisäksi siinä ei mainita lainkaan henkilönnimeä eikä aluetta, mistä tuotteet on tuotu. Kyseessä on mahdollisesti kuninkaan omilta tiloilta tuotu lähetys, koska viinin määrääkään ei mainita. Ostrakonia nro 53 osin vastaavia ostrakoneja ovat myös nro 54, 55, 72 ja 73.
”Viinikukkulalta” voidaan kääntää ”kukkulan viinitarhasta”. Kyseessä voi myös olla paikannimi: Kerem Hattel.
Inari Krohn
Silja Inari Krohn (s. 18. syyskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen taidemaalari ja -graafikko. Hän on opiskellut Suomen taideakatemiassa vuosina 1965–1969 ja Ranskassa Aix-en-Provencessa (École des Beaux-Arts) vuonna 1971.
Ensimmäisen öljymaalauksia esitelleen näyttelynsä Krohn piti vuonna 1969. 1970-luvulla Krohnin tekniikka siirtyi poliittisista maalauksista luontoaiheisiin akvarelleihin ja grafiikkaan. Taidegrafiikassa Inari Krohn kutsuu teoksiaan vedoskollaaseiksi, joista syntyy jokaisella vedostuskerralla ainutkertainen teos. Hän yhdistää toisiinsa vesiväripuupiirroksen ja viivasyövytyksen tekniikkaa, minkä seurauksena lopputulos on usein akvarellimainen. Krohn valmistaa värit itse pigmenteistä, ja kunkin vedoksen värisävyt voivat olla yksilöllisiä.
Vuosina 1995–1998 Krohn toimi Kuvataideakatemian taidegrafiikan professorina.
Krohn on kirjoittanut kaksi omaelämäkerrallista kirjaa. Muusa kirjahyllyssä (2004) on taiteilijan lapsuusajoista kertova muistelmateos ja Musta ja muut värit (2006) on taiteilijaromaani, joka kertoo nuoren taiteilijan opiskeluvuosista 1960-luvun Suomessa ja kuvataiteilijuuteen kasvamisesta.
Henry Witherby
Henry (Harry) Forbes Witherby (7. lokakuuta 1873–11. joulukuuta 1943), oli brittiläinen lintutieteilijä, kustantaja ja kirjailija.
Inari Krohn
Krohnien suku on tunnettu kulttuurisuku. Inari Krohnin sisar on Leena Krohn, jonka kirjoja hän on kuvittanut. Heidän isänsä oli Taide-lehden päätoimittaja Alf Krohn.
Henry Witherby
Witherby kiinnostui linnuista jo nuorena ja matkusteli laajalti muun muassa Iranissa, Kuolan niemimaalla ja Valkoisella Niilillä, josta hän kirjoitti kirjan Bird Hunting on the White Nile (1902). Hän perusti erään maailman merkittävimmistä lintutieteellisistä julkaisuista, British Birds, vuonna 1907.
Inari Krohn
Krohnin puoliso on kirjailija, kirjallisuudentutkija Pertti Lassila, ja heidän tyttärensä Maija Lassila ja Katri Lassila ovat molemmat kuvataiteilijoita.
Henry Witherby
Witherby aloitti eräänä ensimmäisistä kaksi lintujen rengastusprojektia 1909 ja veti projekteja vuoteen 1937 saakka, jolloin ne siirtyivät British Trust for Ornithologyn (BTO) vastuulle ja jatkuvat yhä.
Witherby oli British Ornithologists' Clubin puheenjohtaja 1924–1927 ja British Ornithologists' Unionin (BOU) neuvonantaja (council) 1933–1938. Hän oli perustamassa BTO:ta ja toimi varapuheenjohtajana yhdistyksen alkuaikoina. Hän avusti BTO:ta rahallisesti ja lahjoitti arvokkaan täytettyjen lintujen kokoelmansa myynnistä British Museumille saadut tulot BTO:lle.
Witherbyn suurin saavutus oli The Handbook of British Birds (1938–1941). Teos käsitti 5 osaa ja siitä on otettu lukuisia uusintapainoksia. Myöhempiin painoksiin on lisätty korjaussivuja mutta alkuperäinen teksti on säilynyt muuttumattomana.
1937 BOU palkitsi hänet Godman-Salvin Medal -kunniamerkillä.
Josef Bühler
thumb|Josef Bühler (keskellä) Tohtori Josef Bühler (16. helmikuuta 1904 Bad Waldsee – 22. elokuuta 1948 Krakova) oli valtiosihteeri Puolan kenraalikuvernementissa Krakovassa toisen maailmansodan aikana.
Bühler syntyi Bad Waldseessa. Hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen 1933. Bühler työskenteli lakimiehenä yhdessä kollegansa tohtori Hans Frankin kanssa, joka oli Adolf Hitlerin asianajaja. Kansallissosialistisen puolueen päästyä valtaan Bühlerista tuli Saksan lakiakatemian presidentti.
Puolan offensiivin jälkeen syyskuussa 1939 Frankista tuli vallatun Puolan kenraalikuvernööri ja Bühler seurasi häntä Krakovaan ja sai valtiosihteerin viran. Hän sai kunnianosoituksena SS-Brigadeführerin arvon Reichsführer-SS Heinrich Himmleriltä tänä aikana.
Bühler otti osaa Wannseen konferenssiin 20. tammikuuta 1942 Frankin edustajana. Konferenssin aikana, jossa keskusteltiin juutalaisia koskevasta lopullisesta ratkaisusta, hän vaati toisia kokoukseen osallistujia ratkaisemaan Puolan juutalaisongelman mahdollisimman nopeasti.
Sodan jälkeen Bühler tuomittiin kuolemaan Puolassa rikoksista ihmisyyttä vastaan. Hänet teloitettiin Krakovassa 1948.
Luettelo h-mollimessun levytyksistä
Luettelo joistain Johann Sebastian Bachin h-mollimessun levytyksistä:
Afasia
Afasia tarkoittaa puheen ymmärtämisen ja tuottamisen vaikeaa häiriötä, joka johtuu dominantin aivopuoliskon toimintahäiriöstä, vaikka älykkyys sekä aisti- ja lihastoiminnot ovat normaalit. Afasialla tarkoitetaan myös mitä tahansa aivovammasta johtuvaa kielellistä häiriötä, kuten sanasokeutta, sanamykkyyttä tai kirjoituskyvyttömyyttä. Sanan alkuperä on kreikan kielessä: a- tarkoittaa puuttumista ja phasis puhetta. Afasian syitä ovat muun muassa aivoinfarkti, aivoverenvuoto, erilaiset aivovammat, dementia ja etenevät aivosairaudet.
Motorinen afasia
Motorista afasiaa kutsutaan myös Brocan afasiaksi (Broca's aphasia). Motoriselle afasialle on tyypillistä työläs ja katkeileva puhe sekä ongelmat konjunktioissa, prepositioissa, sananlopuissa ja kieliopillisissa keinoissa.
Heinälampi (Keuruu, Haapamäki)
Heinälampi on Keski-Suomessa Keuruulla Haapamäen taajaman lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 9,2 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Ristajoen valuma-alueella (35.65), jonka Hylkysenpuron valuma-alueeseen (35.655) se kuuluu.
Xaraya
Xaraya vaatii toimiakseen WWW-palvelimen joka tukee PHP:n versiota 4.1.2 tai uudempaa sekä relaatiotietokannan. Tuetut tietokannat ovat MySQL, PostgreSQL ja SQLite.
Nimi Xaraya muistuttaa espanjankielistä sanaa raya, joka tarkoittaa rauskua. Xarayan kehittäjät pitävät "sanan merellisestä merkityksestä, varsinkin jos Internetin ajatellaan olevan tiedon 'valtameri'".
Historia
Xaraya-projekti aloitettiin vuonna 2002 kun Postnuken kehittäjäryhmän jäsenet olivat tyytymättömiä silloisen projektipäällikön toimintaan. Xarayan projektipäälliköksi äänestettiin John Cox (joka oli itse perustamassa Postnukea vuonna 2001). Samoihin aikoihin projektille perustettiin myös hallintakomitea organisoimaan kehitystyötä.
Ohjelmiston ensimmäinen alfaversio perustui Postnuken julkaisemattomaan kehitysversioon 0.8. Vuoden 2003 huhtikuussa julkaistiin ensimmäinen beta-versio 0.900. Seuraava merkittävä beta-versio .9.1.0 julkaistiin syyskuussa 2003, jonka myötä ohjelmiston arkkitehtuuria muutettiin vastaamaan virallista kohdejulkaisua (1.0.0).
Vuoden 2004 syyskuussa projektipäällikkö John Cox ja hallintakomitean jäsen Marcel van der Boom luopuivat asemistaan. Heidän tilalleen tuli kaksi uutta jäsentä. Projektin hallintakomitean jäsenet ovat nykyään Carl Corliss, Jason Judge, Joanna Dalle Nogare ja Marc Lutolf. Heinäkuussa 2005 Xaraya-projekti siirsi versionhallinnan Bitkeeperistä Monotoneen. 6. marraskuuta 2005 julkaistiin Xarayan virallinen 1.0 versio.
Ominaisuudet
Xaraya käyttää MVC-arkkitehtuuria ja on suunniteltu mahdollisimman modulaariseksi, jotta se soveltuisi erikokoisten web-sovellusten alustaksi. Järjestelmän ydin koostuu ohjelmointirajapinnasta sekä kymmenestä moduulista: Autentikointi, Pohja, Lohkot, Dynaaminen tieto, Asennus, Sähköposti, Moduulit, Valtuudet, Roolit ja Teemat. Ydinmoduulit on vaadittu jokaisessa asennuksessa, mutta myös muita kolmansien osapuolten kehittämiä moduuleja ja laajennuksia on saatavilla.
Järjestelmän ylläpito ja hallinta tapahtuu WWW-sivuston kautta, pois lukien teemojen luonti ja muokkaus, joka täytyy tehdä tiedostotasolla. Kaikki käyttöliittymän tekstielementit on käännettävissä muille kielille mukana tulevalla Käännökset-moduulilla. Xaraya käyttää UTF-8-koodaustapaa tiedon tallentamiseen sekä esittämiseen ja tukee täysin monikielisten web-sovellusten ja sivustojen rakentamista.
Dynaaminen tieto
230px|thumb|right|Dataobjektin ominaisuuksien määrittelyä Dynaaminen tieto-moduulin avulla relaatiotietokantaan voidaan määritellä dataobjekteja, jotka sisältävät metatietoa. Dataobjekti voi sisältää useita eri ominaisuuksia, myös täysin uusien ominaisuuksien luonti on tarvittaessa mahdollista. Muut moduulit käyttävät lähes poikkeuksetta Dynaamista tietoa hyväkseen, yleensä laajentamalla toisten moduulien dataobjekteja omilla metatiedoillaan. Dynaamiset dataobjektit voivat käyttää tietovarastoinaan yksittäisiä fyysisiä tietokantatauluja, jaettuja tauluja, tekstitiedostoja sekä muita varastointimekanismeja laajentamalla olemassa olevia luokkia.
Mallinejärjestelmä
Kaikki järjestelmän ja moduulien tuloste ohjautuu Block Layout -mallinejärjestelmälle, joka päättää lopullisesta esitysmuodosta. Esitysmuodot määritellään erillisissä teemoissa; oletusasennuksessa on normaalien HTML-teemojen lisäksi teemat RSS-virralle ja tulostettaville dokumenteille. Jokainen teema voi korvata moduulin yksittäisen toiminnon oletustulosteen omalla mallineellaan ja kenties näyttää sen täysin eri muodossa kuin moduulin kehittäjä on alun perin ajatellut.
Block Layout käyttää XML-syntaksia, joka käännetään tulostusvaiheessa PHP-koodiksi, joten esitysmuodon määrittely on varsin universaali. Uusia teemoja luomalla esitystavaksi voi määritellä esimerkiksi PDF-dokumentin tai XUL-käyttöliittymän. Mallineessa voidaan kutsua muuttujia ja Xarayan ohjelmointirajapintaa sekä käyttää loogisia rakenteita; toistoja, ehtoja ja valintoja.
Oletusteema tuottaa validia XHTML 1.0 -koodia ja käyttää CSS:ää ulkoasun sekä sivun asettelun määrittelyyn.
Kritiikki
Toistuva kritiikin aihe on korkea oppimiskynnys, joka johtuu suurilta osin puutteellisesta tai vanhentuneesta dokumentaatiosta sekä runsaasta teknisten termien viljelystä.
Mukana tuleva sisällönhallintajärjestelmä ei ole yhtä helppokäyttöinen ja nopeasti omaksuttavissa kuin muut vastaavat sisällönhallintajärjestelmät. Kehittäjäryhmä mieltääkin Xarayan mieluiten työkalukokoelmaksi, jolla voi rakentaa tarvitsemansa sivuston, sisällönhallintajärjestelmän tai web-sovelluksen.
Mike Ramsey
Ramsey aloitti uransa Minnesotan yliopiston joukkueessa NCAA-sarjassa kaudella 1978–1979. Buffalo Sabres varasi hänet NHL:ään 1979 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella numerolla 11. Seuraavalla kaudella hänet valittiin Yhdysvaltojen maajoukkueeseen. Joukkue voitti 1980 talviolympialaisissa sensaatiomaisesti kultamitalin. Ramsey oli joukkueen nuorin pelaaja. Hän aloitti NHL-uransa välittömästi olympialaisten jälkeen Buffalossa. Hän pelasi Buffalossa aina kauteen 1992–1993 saakka, jolloin hänet siirrettiin kesken kauden Pittsburgh Penguinsiin. Hän pelasi Penguinsissa kauden 1993–1994 loppuun, jonka jälkeen siirtyi Detroit Red Wingsiin. Ramsey pelasi uransa loppuun Detroitissa. Hän lopetti jääkiekon kauden 1996–1997 jälkeen.
Yhteensä Ramsey keräsi NHL:n runkosarjassa 1070 pelissä 79 maalia ja 266 syöttöä eli yhteensä 345 tehopistettä. Pudotuspeleissä vastaavat tehot olivat 115 ottelussa 8 maalia, 29 syöttöä eli 37 tehopistettä. Pelaajauransa jälkeen Ramsey on toiminut 1997–2000 Buffalo Sabresin apuvalmentajana ja vuodesta 2001 Minnesota Wildin apuvalmentajana. Hänet nimitettiin Yhdysvaltojen Hockey Hall of Fameen 2001.
Venäjän oligarkit
Yksityistäminen
thumb|upright|[[Anatoli Tšubais, jonka johtaman Venäjän yksityistämisprojektin seurauksena oligarkit keräsivät omaisuutensa ja vaikutusvaltansa.]] Kun Neuvostoliitto kaatui vuoden 1991 lopulla, sen suurimmassa tasavallassa Venäjällä pantiin välittömästi käyntiin joukko perustavia uudistuksia. Elokuun 1991 ja elokuun 1992 välillä maassa siirryttiin hyvin pikaisesti markkinatalousjärjestelmään: kommunismi kumottiin, vapaa hinnoittelu otettiin käyttöön ja suuri osa taloudesta yksityistettiin. Maassa ei kuitenkaan ollut valvovia viranomaisia.
Venäjän kehittymättömän markkinatalouden pioneereja olivat tulevat oligarkit, jotka tarttuivat salamannopeasti uusiin mahdollisuuksiin. Oligarkit olivat aloittaneet toimintansa jo Neuvostoliiton aikana, perestroikan alkuvaiheessa. Jotkut heistä olivat nuoria yrittäjiä, jotka myivät palveluja ja toivat maahan ulkomaisia tuotteita. Aluksi he perustivat yksinkertaisia osuuskuntia. Kun rahamarkkinoiden vapauttaminen mahdollisti pankkien perustamisen, ansaintamahdollisuudet moninkertaistuivat. Liikemiehet alkoivat kilpailla houkuttelevista kauppasopimuksista ja valtion raaka-aineyhtiöistä, ja he perustivat sanomalehtiä ja televisiokanavia. Muutaman vuoden kuluessa Venäjän bisneseliitti oli hankkinut niin paljon pääomaa, infrastruktuuria ja kontaktiverkostoa, että he pystyivät osallistumaan maailman suurimpaan joukkoyksityistämiseen. Venäjän duumalla ei ollut valtaa, ja presidentti Jeltsiniä määräilivät liikemiehet, joilla oli omaisuutensa ansiosta nyt runsaasti vaikutusvaltaa.
Elokuussa 1992 Venäjän yksityistämisprojektin johtaja Anatoli Tšubais halusi luoda ostovoimaa tekemällä koko kansasta osakkeenomistajia ja osallisia Venäjän teollisuuskakusta. Kaikille Venäjän kansalaisille luvattiin kahden vuoden kuluttua yksityistämiskuponki, niin sanottu voucheri. Moni tuleva oligarkki tajusi kuponkien mahdollisen arvon ja osti niitä itselleen. Kahdessa vuodessa yli 100 000 valtionyhtiötä yksityistettiin.
Nomenklatuuraoligarkit
thumb|left|150px|[[Viktor Tšernomyrdin oli Neuvostoliiton kaasuteollisuudesta vastaava ministeri ja yksi ensimmäisistä oligarkeista.]] Ensimmäiset dollarimiljardöörit Venäjälle tulivat jo Neuvostoliiton loppuvaiheissa. Parhaat lähtöasemat markkinatalouden ensi merkeistä hyötymiseen oli niillä, joilla oli vaikutusvaltainen virka kommunistisessa puolueessa. Nämä ”nomenklatuuraoligarkit” eivät saaneet suurta palkkaa, mutta he pystyivät valtuuksiensa avulla kohtelemaan Venäjän taloutta ikään kuin se olisi heidän yksityistalouttaan. He hyödynsivät eroa, joka vallitsi Venäjän alhaisten, kiinteiden hintojen ja ulkomaisten markkinaehtoisten hintojen välillä. Puoluetaustan merkitys säilyi Neuvostoliiton romahduksen jälkeenkin, sillä vanha hierarkia säilyi Venäjän valtionhallinnossa.
Merkittävimpiä nomenklatuuraoligarkkeja olivat Viktor Tšernomyrdin, Rem Vjahirev ja Vagit Alekperov, jotka kaikki keräsivät paljon varallisuutta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Tšernomyrdin oli kaasuteollisuudesta vastaava ministeri Neuvostoliitossa. Hän toteutti kaikkein laajimman yksityistämisen, kun kaasuministeriöstä tehtiin valtionyhtiö Gazprom. Vjahirevista tuli Gazpromin toimitusjohtaja, ja hän johti yhtiötä kuin omaa yritystään. Hänen Gazprom-osakkeidensa arvo oli vuonna 2000 jo satoja miljoonia euroja. Alekperov nimitti itsensä energiayhtiö Lukoilin toimitusjohtajaksi.
Yrittäjäoligarkit
Suurin osa 1990-luvun suurista oligarkeista oli ”yrittäjäoligarkkeja”, joiden tausta oli toisenlainen kuin nomenklatuurasta ponnistavilla liikemiehillä. He pystyivät ansaitsemaan rahaa ilman työtä, koulutusta tai alkuomaa 1980-luvulla vallinneen kahden erilaisen talousjärjestelmän välisessä saumassa. He olivat nuoria ja röyhkeitä, vahvasti eteenpäin pyrkiviä miehiä. Moni Venäjän yrittäjäoligarkki on etniseltä taustaltaan juutalainen, joille kommunistipuolueessa eteneminen tai korkeaan asemaan yhteiskunnassa pääseminen oli vaikeaa. He menestyivät sen sijaan harmaassa taloudessa ja olivat sen vuoksi Venäjän ainoiden kapitalistien joukossa, kun kapitalismin aika alkoi.
Kun pienimuotoinen liiketoiminta tuli vuoden 1987 osuustoimintalain myötä lailliseksi, nuoret liikemiehet ymmärsivät markkinoita ja hyödynsivät uusia olosuhteita. He alkoivat myydä haluttuja tavaroita ja palveluja, joita he toivat maahan ja myivät hyvällä katteella. Aluksi tuotteet olivat savukkeita, farkkuja ja lp-levyjä, myöhemmin tietokoneita ja videonauhureita. Yritysten käyttämien paperiruplien ja oikeiden ruplien vaihtosuhdetta oli helppo käyttää hyväksi. Yksi ensimmäisistä ruplan arvon vaihtelujen hyväksikäyttäjistä oli Mihail Hodorkovski. Myös kontaktit poliittisen vallan kanssa olivat yrittäjäoligarkeille tärkeitä.
thumb|upright|Venäjän rikkain mies [[Mihail Hodorkovski vuonna 2001 ennen pidättämistään.]] Käsitteen oligarkia, ’harvainvalta’, otti Venäjällä käyttöön Mihail Hodorkovski vuonna 1992, kun hänen pankkinsa Menatep tarjosi palveluja ”rahoituksen ja teollisuuden oligarkeille”, joilla oli omaisuutta vähintään kymmenen miljoonaa dollaria. Hodorkovskin mukaan tärkein menestystekijä tuolloin oli ”löytää ja hyödyntää laillisia porsaanreikiä”. Valtiovallan edustajat eivät välittäneet juridisista rikkeistä vaan keskittyivät haalimaan itselleen omaisuutta. Oligarkeista suurin, Boris Berezovski onnistui yhdistämään henkilökohtaiset suhteet suuressa valtionyhtiössä työskentelevään punajohtajaan ja pääsyn Venäjän ulkopuolisiin rahoituskanaviin. Hänen liikekumppaninsa oli autonvalmistajajätti AvtoVAZia johtanut Vladimir Kadannikov, ja he pystyivät nyhtämään yhtiön voitot itselleen.
Koska Neuvostoliiton osuuskuntalaki antoi kaikille mahdollisuuden perustaa pankkeja, Neuvostoliitossa oli maan romahduksen aikaan jo lähes 1 400 uutta pankkia. Pankit tekivät helposti voittoa lainaamalla keskuspankilta rahaa ja käyttämällä inflaatiota hyväkseen. Yrittäjäoligarkit lainasivat pankkeihinsa rahaa rajalliseksi ajaksi, antoivat ne joksikin aikaa valtionyrityksille ja palauttivat ne valtiolle. Kun ruplan arvo oli sillä välillä laskenut, erotus jäi oligarkin pankkiin. Tärkeintä oli päästä hoitamaan valtion tilejä ja todella isoja transaktioita. Valvontaelimien puuttuminen teki transaktiot helpoksi. Aleksandr Smolenski pääsi hoitamaan Kremlin tilejä, Berezovski Aeroflotin transaktioita, Vladimir Gusinski Moskovan kaupungin tilejä, Hodorkovski valtiovarainministeriön tilejä ja Vladimir Potanin tulliviranomaisen ja muutaman suuren vientiyhtiön transaktioita. Vaikka pankkitoiminnasta sai suuria voittoja, riskejä aiheutti järjestäytyneen rikollisuuden mukaantulo, ja kymmenet pankinjohtajat tulivat murhatuiksi.
Kun yrittäjäoligarkkien kassavarat ja kontaktit olivat kasvaneet siihen pisteeseen, että he pystyivät vilkuilemaan Venäjän kaikkein suurimpia yrityksiä, heidän välilleen alkoi syntyä ristiriitoja. Etenkin Berezovskista ja Gusinskista tuli veriviholliset. Kumppanuuksien solmiminen oli kuitenkin välttämätöntä, joten syntyi ryhmittymiä eli ”klaaneja”, joihin oligarkit ottivat ystäviään sijoittajiksi ja yritysjohtoon levittääkseen omistamista. Jokaisella heistä oli myös oma hyödyllinen avainhenkilö valtion turvallisuuspalvelussa. Kilpaillessaan vielä yksityistettävänä olevasta valtion omaisuudesta ja havitellessaan osuuksia valtion budjetin rahavirroista oligarkit riitelivät vuonna 1994–1995 niin sanotussa kompromat-sodassa, jossa he mustamaalasivat toisiaan julkisuudessa omien mediakanaviensa kautta.
thumb|upright|[[Vladimir Potanin, "lainaa osakkeita vastaan" -mallin ideoija.]] Vuonna 1995 kourallinen yrittäjäoligarkkeja sai haltuunsa Venäjän tärkeimmät luonnonvaroja valvovat valtionyhtiöt. Koska valtiolla ei ollut rahaa, Vladimir Potanin ideoi ”lainaa osakkeita vastaan” -mallin, jossa valtio lainasi rahaa yksityisiltä pankeilta käyttämällä vakuutena valtionyhtiöiden osakkeita. Kun valtio ei pystynyt maksamaan lainoja takaisin, pantatut osakkeet myytiin huutokauppamenettelyllä. Yrittäjäoligarkit rajasivat huutokauppaan osallistuneet muutamaan itsensä valvomaan pankkiin, eli huutokaupan voittaja oli aina kytköksissä pankkiin, joka alkuperäisen lainan valtiolle oli myöntänyt. Kaikki yhtiöt myytiin huutokaupassa hyvin halvalla, sillä oligarkit tekivät yhteistyötä keskenään. Tulevina vuosina joidenkin myytyjen yhtiöiden arvo monikymmenkertaistui. Potanin itse sai haltuunsa 38 prosenttia Norilski nikel -yhtiöstä, Hodorkovski 300 miljoonalla 80 prosenttia Jukosista ja Berezovski ja Roman Abramovitš 100 miljoonalla enemmistöosuuden Sibneftistä. Sen sijaan esimerkiksi Gusinski jäi kokonaan ilman, sillä häneltä puuttuivat sopivat kontaktit. Etukäteen järjestetyt huutokauppaprosessit näyttivät selvältä varkaudelta, ja Tšubais sai tammikuussa 1996 potkut saamansa arvostelun takia.
Vaikka oligarkit saivatkin tärkeät valtionyhtiöt hyvin halvalla, niiden halpuus johtui osittain niiden huonosta kunnosta ja nopea arvonnousu siitä, että uudet omistajat nykyaikaistivat ne tuottaviksi. Yksityistämisestä seuranneista investointihankkeista oli tuloksena se, että monet suuryhtiöistä nousivat luonnonvarojen tärkeiksi tuottajiksi ja muuttuivat valtionavun vastaanottajista veronmaksajiksi.
Oligarkit pelkäsivät kommunistien Zjuganovin voittavan heinäkuun 1996 presidentinvaalin ja kansallistavan oligarkkien omistukseensa saamat yhtiöt. He siirsivät riitansa taka-alalle ja solmivat Davosissa rauhan, ”Davosin paktin” ja päättivät tehdä yhteistyötä sen puolesta, että Jeltsin valittaisiin toiselle kaudelle. Gusinski ja Berezovski valjastivat suuret televisiokanavansa ja sanomalehtensä käymään vaalikampanjaa Jeltsinin hyväksi, ja muutkin yrittäjäoligarkit keräsivät kampanjaan rahoitusta. Itse vaalit olivat vapaat ja Jeltsin voitti ne selvästi. Sen myötä oligarkit säilyttivät vaurautensa ja olivat turvanneet pääsyn maan ehdottomaan valtakeskukseen. Gusinski sai uusia medialupia ja Potanin ja Berezovski virat uudessa hallituksessa. Sen lisäksi maan yksityistämistä saatiin jatkaa.
Yrittäjäoligarkit lujittivat Jeltsinin uudelleenvalinnan jälkeen otettaan Venäjän taloudesta. Syntyi seitsemän mahtavimman oligarkin liittouma eli semibankirštšina, ’seitsemän pankkiiria’. Liittoumassa olivat mukana (sijoitusyhtiöineen) Boris Berezovski (LogoVaz), Mihail Hodorkovski (Menatep), Mihail Fridman (Alfa), Vladimir Gusinski (Most), Vladimir Potanin (Interros), Aleksandr Smolenski (Stolitšnyi) ja Vladimir Vinogradov (Inkom). Oligarkit pystyivät nyt käytännössä johtamaan Venäjää Jeltsin keulakuvanaan. Eniten valtaa oli Berezovskilla. Välttyäkseen joutumasta kokonaan yrittäjäoligarkkien armoille Jeltsin perusti epävirallisen neuvonantajien ryhmän, jota nimitettiin ’Perheeksi’. Siihen ei kuulunut oligarkkeja, mutta Berezovskilla oli siihen jotain vaikutusvaltaa ulkopuolelta. Oligarkkien kukoistuskaudella 1996–1999 heistä tuli entistä rikkaampia ja mahtavampia, mutta samalla tavalliset venäläiset vihasivat heitä.
Vuoden 1996 lopulla pankkiirioligarkit alkoivat taistella toisiaan vastaan valtionyhtiöistä. Davosin pakti haudattiin ja alkoi ”pankkiirien sota”, jossa oligarkit kilpailivat yksityistettävästä omaisuudesta ja julkistivat omistamissaan tiedotusvälineissä toisia pankkeja mustaavaa aineistoa. Pankit päättivät asettaa kukin oman presidenttiehdokkaansa seuraaviin vaaleihin. Kreml tasapainoili näiden pankkien välillä. Varapääministeri Boris Nemtsov vaati, että tulevissa yksityistämisissä noudatettaisiin ”uusia tasa-arvoisia sääntöjä” eikä Gazpromia myytäisi salassa sovituille sijoittajille, kuten Berezovskin sijoittajakumppanille, yhdysvaltalaiselle George Sorosille. Yksityistämisprojektien johtaja Tšubais asettui Nemtsovin kannalle ja vaati huutokaupoissa noudatettavaksi tarjonnan ja kysynnän lakeja. Tästä seurasi sarja todellisia tarjouskilpailuja, joissa esimerkiksi Potanin sai Svjazinvestin.
Putinin kaudella
thumb|upright|[[Roman Abramovitš, yksi presidentti Vladimir Putinin kauden rikkaimmista oligarkeista.]] Jeltsinin seuraaja Vladimir Putin otti vuonna 2001 oligarkkien johtamat tärkeimmät televisioyhtiöt valtion hallintaan. Hän salli oligarkkien pitää omaisuutensa, kunhan he pysyisivät erossa valtiollisista asioista eivätkä vastustaneet Kremliä millään tavoin. Jotkut oligarkeista pakenivat maasta, mutta useimmat sopeutuivat Putinin aikakauteen. Vuonna 2003 Putin riitautui maan rikkaimman miehen, Jukos-öljy-yhtiön omistajan Mihail Hodorkovskin kanssa, joka alkoi syytellä Putinin hallintoa laajamittaisesta korruptiosta. Hodorkovski jatkoi Putinin arvostelua ja opposition rahoittamista niin kauan kunnes hänet pidätettiin talousrikoksista syytettynä lokakuussa 2003 ja tuomittiin pitkäksi ajaksi vankilaan.
”Seitsemästä pankkiirista” yritysryhmänsä pystyivät Venäjällä säilyttämään vain Mihail Fridman ja Vladimir Potanin. He eivät kuitenkaan enää vaatineet valtaa vaan joutuivat olemaan lojaaleja hallinnolle. Matalampaa profiilia 1990-luvulla pitäneistä liikemiehistä maan rikkaimpien listalle nousivat Roman Abramovitš, Mihail Prohorov, Oleg Deripaska ja Viktor Vekselberg. He ja muut dollarimiljardöörin asemaa tavoitelleet eivät olleet osallistuneet lainaa osakkeita vastaan -malliin ja olivat siksi yleensä vähemmän riippuvaisia energiasektorista. Uusi bisneseliitti siirtyi uusille liiketoiminta-aloille ja pyrki aikaisempaa kunnianhimoisemmin kehittämään yhtiöitään. Heidän rahoituksensa tuli aiempaa useammin ulkomailta, ja he myös viettivät suuren osan ajastaan ulkomailla. Venäjä vaurastui nopeasti 2000-luvulla, ja vaikka uusilla oligarkeilla ei ollutkaan valtaa ohjailla asioita kulisseissa, heidän varallisuutensa kasvoi huomattavaksi. Tosirikkaita oli samalla alettu kutsua vain ”tavallisiksi” miljardööreiksi, ei enää ”oligarkeiksi”. Myös oligarkkien keskinäiset kiistat olivat loppuneet.
Maailmanlaajuinen finanssikriisi levisi vuonna 2008 myös Venäjälle. Venäjän miljardöörit menettivät kriisissä Forbesin arvion mukaan yhteensä lähes 370 miljardia dollaria, ja kaksi kolmannesta maan sadasta rikkaimmasta oli menettänyt miljardöörin asemansa vuoden 2009 alussa. Esimerkiksi Oleg Deripaska menetti lähes 90 prosenttia omaisuutensa arvosta ja joutui myymään useita yhtiöitään halvalla. Varallisuutensa rajun kutistumisen myötä oligarkit menettivät myös suuren osan jäljelle jääneestä poliittisesta vaikutusvallastaan.