cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama
Juoni
Voiton ja suuren uhraavan yhteistyön myötä ihmisten mielipiteet muuttuvan supersankareita kohtaan.
Soundtrack
Elokuvasta julkaistiin myös oma ääniraita Yhdysvalloissa 18. maaliskuuta 2008.
Carlos Salcido
Carlos Arnoldo Salcido Flores (s. 2. huhtikuuta 1980 Ocotlán, Jalisco, Meksiko) on meksikolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Salcido on edustanut seuratasolla kotimaansa Chivas de Guadalajaraa ja Tigres de la UANL:ää (aluksi lainasopimuksella ja keväästä 2012 vakituisesti) sekä Alankomaiden Eredivisien PSV Eindhovenia ja Englannin Valioliigan Fulhamia.
Salcido lukeutuu Meksikon maajoukkueen luottopelaajiin. Hän on kuulunut Meksikon joukkueeseen muun muassa Lontoon olympialaisissa 2012, joissa oli voittamassa olympiakultaa, sekä vuosien 2006 ja 2010 jalkapallon MM-kisoissa. Hän pelasi maajoukkueessa 124 ottelua ja teki niissä yhdeksän maalia vuosina 2004–2014.
Martti Koivistoinen
Martti Hjalmar Koivistoinen (25. toukokuuta 1909 Viipuri – 17. helmikuuta 1943 Helsinki) oli jatkosodan aikaisessa vastarintaliikkeessä toiminut suomalainen kommunisti. Hän kuului Veikko Pöystin johtamaan ryhmään, joka suoritti sabotaaseja Helsingin ympäristössä. Koivistoinen vangittiin tammikuussa 1942 ja teloitettiin vuoden kuluttua. Pidätyksensä yhteydessä hän ampui Valpon etsivää, joka kuoli myöhemmin vammoihinsa.
Nuoruusvuodet
Viipurin Talikkalassa asunut Koivistoinen oli ammatiltaan kirvesmies. Hänen lapsuudenystäviinsä kuului Urho Kaipainen, joka niin ikään teloitettiin jatkosodan aikana. Talikkalan Tovereita ja Viipurin Työväen Uimareita edustanut Koivistoinen oli nuorena Työväen Urheiluliiton parhaita uimahyppääjiä. Vuonna 1930 hän voitti TUL:n mestaruuden kerroshypyissä. Vuosikymmenen alussa Koivistoinen työskenteli myös uimaopettajana Kotiniemen kasvatuslaitoksessa. Koivistoinen oli mukana jo 1933 paljastuneesssa suuressa vakoilujutussa, jolloin hän toimi Maria-Emma Schul-Martinin ja Arvid Jakobssonin johtaman vakoilurenkaan asiamiehenä. Koivistoinen pidätettiin Kööpenhaminassa vuoden 1934 alussa ja tuomittiin kolmeksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Vapauduttuaan hän muutti Helsinkiin maanalaisen SKP:n puoluetoimitsijaksi.
Jatkosota
Jatkosodan käynnistyessä Koivistoisesta tuli militantin vastarintamiehen Veikko Pöystin lähin avustaja yhdessä Taavi Pöyryn kanssa. Hän hankki räjähteitä ja oli mukana Pöystin suorittamissa iskuissa. Elokuussa 1941 he yrittivät räjäyttää Pitäjänmäellä sijaitsevan ammusvarikon, mutta pommi ei aiheuttanut suurta tuhoa, koska varastossa säilytetyistä ilmatorjuntakranaateista puuttuivat sytyttimet. Lisäksi Koivistoinen oli mukana ainakin syyskuussa tapahtuneessa Karkkilan radan Vaskijoen rautatiesillan räjäytyksessä.
Valpo pääsi Koivistoisen jäjille lokakuussa 1941 seurustelukumppani Hilja Saxin vahingossa paljastamien tietojen perusteella. Koivistoisesta luvattiin rahapalkkio ja lopulta hänen asuntonsa talonmiehen vaimo suoritti ilmiannon. Koivistoinen pidätettiin kotoaan Sörnäisessä sijaitsevasta Marjatan talosta varhain aamulla 6. tammikuuta 1942. Poliisit tarkistivat hänet huolimattomasti, sillä auton saavuttua Valpon päämajaan Ratakadulle Koivistoinen veti esiin vaatteisiinsa kätkemänsä espanjalaisen sotilaspistoolin, jolla hän ampui kahta etsivää ja yritti osua myös autonkuljettajaan. Koivistoinen pakeni kadulle haavoittaen vielä vastaan sattumalta kävellyttä Helsingin poliisilaitoksen konstaapelia, jonka jälkeen hän katosi pimeyden turvin Johanneksen kirkon puistoon. Etsivä Nils Håkansson sai vakavia vammoja ja kuoli vatsaan osuneen luodin seurauksena maaliskuussa 1943. Koivistoinen ja Håkansson olivat jo entuudestaan tuttuja suuren vakoilujutun yhteydestä.
Koivistoinen etsintäkuulutettiin radiossa, jonka ansiosta Valpo paikansi hänet jo seuraavana päivänä Kumpulan Limingastiellä sijaitsevaan Hilja Saxin asuntoon. Kaksi Koivistoista pidättämään lähtenyttä järjestyspoliisia ampui häntä viidesti heti tämän avattua oven. Hetken kuluttua paikalle saapuneet Valpon etsivät raahasivat rintaan ja jalkaan haavoittuneen Koivistoisen toisesta kerroksesta pihalle, jossa hänet jätettiin lumihankeen odottamaan kuljetusta sairaalaan. Luutnantti Gunnar Seeve kuulusteli Koivistoista leikkuupöydällä, jonka jälkeen hänet siirrettiin Ratakadun kautta Helsingin lääninvankilaan.
Val-d’Oise
Val d'Oise [] on Ranskan departementti numero 95. Se sijaitsee Pariisin pohjoispuolella, Île-de-Francen alueella, ja sen keski- ja lounaisosat kuuluvat Pariisin esikaupunkialueeseen. Departementissa on 1 180 365 asukasta (2011) ja sen väestötiheys on 947,4 asukasta neliökilometrillä. Departementti on jaettu 185 kuntaan, ja sen pääkaupunki on Pontoise (Cergy-Pontoise).
Martti Koivistoinen
Oikeudenkäynti ja teloitus
Koivistoinen toipui vammoistaan poliittisten vankien järjestämän ylimääräisen vankilaruoan turvin, mutta meni lähes liikuntakyvyttömäksi oltuaan oikeudenkäyntiin saakka raudoissa. Helsingin suojeluskuntapiirin kenttäoikeudessa Koivistoisen avustajana toimi Eino Pekkala. Lokakuussa 1942 hänelle annettiin rikoksenuusijana kuolemantuomio maanpetoksen ja salahankkeen yllytyksestä ja avunannosta sekä valtiopetoksen valmistelusta. Sotaylioikeus vahvisti tuomion joulukuussa.
Val-d’Oise
Charles de Gaullen kansainvälinen lentoasema sijaitsee Roissyssa Val-d’Oisen departementissa.
Martti Koivistoinen
Oikeudenkäynti ja teloitus
Kuolemantuomion julistamisen jälkeen Hilja Saxia vaadittiin paljastamaan Pöysti, mikä Valpon päällikön Arno Anthonin mukaan olisi auttanut Koivistoisen tuomion muuttumista ylemmissä oikeusasteissa. Sax ilmiantoikin Pöystin yhteysmiehen, mutta lupaukset Koivistoisen pelastumisesta eivät toteutuneet, sillä hänet ammuttiin Helsingin lääninvankilan pihalla 16. helmikuuta 1943. Kun Koivistoista lähdettiin viemään teloituspaikalle hän huusi viimeisinä sanoinaan vankitovereilleen ”Kostakaa puolestani!”. Luutnantti Seeven raportin mukaan Koivistoinen lauloi Kansainvälistä, joka katkesi teloituskomppanian laukauksiin. Koivistoinen haudattiin Malmin hautausmaalle merkitsemättömään hautaan, josta hänen jäännöksensä siirrettiin sodan jälkeen vuonna 1946 Fasismin vastustajien yhteishautaan.
Vihtori Kivioja
Vihtori ”Vikki” Kivioja on kuvitteellinen mieshenkilö Väinö Linnan kirjasarjassa Täällä Pohjantähden alla.
Vikki on Mäki-Pentin talon torppari, mutta torppaansa hän hoitelee vain hevoskauppansa ja markkinamatkojensa ohessa. Esiintymiseltään hän on rehvakas tohottaja, ja hevosiaan kehuessaan hän päästää välillä suustaan asiaan kuulumattoman kiroustulvan. Omaa torpanpitoaan aloitteleva Jussi Koskela suhtautuu Vikkiin epäillen ja pyytää Otto Kivivuoren välittäjäksi mennessään ostamaan Vikiltä ensimmäistä hevostaan.
Kiviojan torpan rakennukset ovat ränsistyneet, ja talousrakennukset, joita on käsittämättömän monta, ovat mikä minnekin päin kallellaan. Eräs niistä on tunnistettavissa hevostalliksi sen oven päälle naulatuista hevosenkengistä. Pihassa on erilaisia hevoskärryjä, joista useimmat ovat rikki, mikä milläkin tavalla. Yhdet sellaiset lojuvat navetan nurkalla pyörättöminä, ja niiden rikkinäisen pohjan läpi kasvaa vahva nokkospensas.
Vikki on mukana räätäli Aadolf Halmeen johtamassa mielenosoituksessa, jolla työväenyhdistys osoittaa tukeaan torpastaan häädettävälle Laurilan perheelle. Häätöä seuraavilla käräjillä Vikki saa 25 markan sakon tartuttuaan häädöstä seuranneen mellakan aikana ratsupoliisin hevosen suupieliin, minkä oikeus on tulkinnut virkamiehen vastustamiseksi.
Sisällissodan aikana Vikki pysyttelee sivussa tapahtumista, mutta avustaa punakaartia teurastamalla kartanosta takavarikoidun sian. Sen sijaan hänen poikansa Lauri liittyy Pentinkulman punakaartiin ja osallistuu taisteluihin Ikaalisten rintamalla. Sodan loppuvaiheissa Lauri on joutunut Hennalan vankileirille ja palaa sieltä ensimmäisenä pentinkulmalaisena. Sodan jälkeen Vikin jutuilla markkinamatkoistaan ei ole enää samanlaista vaikutusta kuin ennen. Häntä nuoremmat, vankileireiltä palanneet Pentinkulman punakaartilaiset ovat nähneet maailmaa enemmän kuin olisivat osanneet kuvitellakaan, he ovat matkustaneet junalla, ja kaukaisista paikoista, jotka aiemmin ovat olleet epämääräisiä käsitteitä, puhutaan asiantuntevasti:
1920-luvulla Vikki ja Lauri kulkevat jälleen markkinoilla ja milloin milläkin matkoilla. Vaikka kieltolaki on voimassa, Pentinkulmalla on julkisena salaisuutena, että Kiviojan miehet kuljettavat mukanaan pirtua. Ovelana miehenä Vikki tietää, ettei ainetta kannata myydä vähittäin, sillä sellaisesta jäisi ennen pitkää kiinni. Niinpä on turvallisempaa välittää suuria määriä kirkonkylään "tolle hyvälle Lehmukselle" ja asemankylään "semmoselle jota ei parane sanoo". Sitä paitsi suurilla lasteilla ansaitsee paljon enemmän. Kun Lauri 1920-luvun puolivälin aikoihin ostaa kuorma-auton, Vikki ja Lauri tarjoavat naapureilleen ilmaisen ajelun kirkonkylään ja takaisin.
1930-luvun alkuvuosina Vikki ja Lauri ostavat huutokaupassa räätäli Aadolf Halmeen talon hänen leskensä Emman muuttaessa kunnalliskotiin, ja Lauri muuttaa asumaan Halmeelle. Lisäksi Vikki huutaa itselleen 400 markalla Halmeen suuren kirjaston ja rehvastelee huutokauppaväelle "lukevansa vanhana aikansa kuluksi". 1930-luvun puolivälin aikoihin Vikki lähentelee jo 70 ikävuotta, mutta hänen elinvoimansa ei ole hitustakaan vähentynyt. Hänen kasvonsa pysyvät punakkoina, vatsa paisuu terhakan näköiseksi ja askel on yhä täynnä tarmoa. Nähdessään monien ikätoveriensa sairastelevan ja rappeutuvan Vikki kehuskelee omaa terveyttään. Joskus kaupungissa käydessään Vikki ja Lauri jopa hankkivat yhteisen naisenkin. Kun Lauri ostaa kuorma-auton rinnalle linja-auton, mikä on alun perin ollut Vikin idea, Vikki tuumii:
Jatkosodan jälkeen Vikin pojanpoika Aulis pääsee siviiliin myöhemmin kuin useimmat muut pentinkulmalaiset ja alkaa heti puuhata häitä Koskelan Kaarinan kanssa. Häitä juhlittaessa Vikki kuiskaa Kaarinalle silmää iskien: "Olisit ottanu vanhan... tosta pojaasta mihinkään ole..."
Romaanitrilogian lopulla 1950-luvulla Vikki on yhä elossa ja "menee maha pystyssä pitkin tietä", kuten Kankaanpään Elias luonnehtii. Sen sijaan Lauri on kuollut syöpään, jonka hän on saanut sota-aikana autojen häkäpöntöistä. Laurin poika Aulis kertoo Kivivuoren Jannelle, että vaari vielä kävelee omin jaloin Kiviojalta heille ja ottaa ryypynkin jos annetaan.
Elokuvasovitukset
Edvin Laineen ohjaamissa elokuvissa roolia näytteli Helge Herala. Timo Koivusalon ohjauksissa roolia näytteli Risto Salmi.
Night on Earth (elokuva)
Night on Earth on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Jim Jarmusch. Se kertoo viisi eri tarinaa taksikuskeista ja heidän matkustajistaan Los Angelesissa, New Yorkissa, Pariisissa, Roomassa ja Helsingissä.
Tuulimyllygalaksi
Tuulimyllygalaksi (tunnetaan myös nimellä Messier 101, M101 ja NGC 5457) on päältä päin näkyvä kierteisgalaksi Ison karhun tähdistössä. Se on noin 27 miljoonan valovuoden etäisyydellä. M101 on kirkkain kohde M101:n galaksiryhmässä.
Night on Earth (elokuva)
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Helena Yläsen mielestä Night On Earth on kuin pieni aikuisten satukirja: ”Se on hyvin yksinkertaista ja eleetöntä elokuvaa ja kiltti kuin joulukertomus. Tavallisessa ihmisessä asuva yksilöllisyys ja asenteisiinsa lukkiutuneen ihmisen mahdollisuus asettua toisen tilanteeseen ja löytää hyvyyttä itsestään ovat kertomusten ytimenä.” Yläsestä jokainen juttu on oma pieni novellinsa, tai oikeastaan vain kasku: ”Tilanne on aina sama. Taksikuski ja hänen asiakkaansa kulkevat lyhyen hetken yhteistä matkaa. Kussakin jutussa on yksi käänne ja jonkinlainen opetus tai herkkä hetki.”
Tuulimyllygalaksi
Pierre Méchain löysi M101:n 27. maaliskuuta 1781, ja hän kertoi löydöstään Charles Messierille, joka varmisti kohteen sijainnin ja lisäsi sen Messierin luetteloon.
28. helmikuuta 2006 NASA ja ESA julkaisivat yksityiskohtaisen kuvan Tuulimyllygalaksista, suurimman ja tarkimman Hubblen mistään galaksista ottaman kuvan. Kuva on yhdistetty 51:stä eri valotuksesta.
Night on Earth (elokuva)
Vastaanotto
Pariisissa ilmestyvän Le Nouvel Observateurin kriitikko kiinnitti huomiota siihen, miten elokuvan Helsinkiin sijoittuva episodi poikkeaa muista: ”Katsojalle on kylmäävää seurata neljää pohjoiseen taksiin sulloutunutta ihmistä. Niin säälimättömiä, epätoivoisia ja väkivaltaisia, että väristykset käyvät selkäpiissä...” The Times pani vuonna 2005 kolme lontoolaista taksinkuljettajaa katsomaan elokuvan tuoreen DVD-julkaisun ja antamaan arvionsa. Heistä tarinat ovat hieman pitkäveteisiä mutta varsin todenmukaisia.
Tuulimyllygalaksi
Löytäminen
Pierre Méchain kuvaili M101:tä seuraavasti: "tähtisumu ilman tähtiä, hyvin epämääräinen ja melko suuri, 6' – 7' halkaisijaltaan, Karhunvartijan vasemman käden ja Ison karhun välissä."
William Herschel havaitsi vuonna 1784, että "(M101) näyttää 7-, 10- ja 20 -tuumaisissa kaukoputkissani kirjavalta tähtisumulta".
Ki
Ki tarkoittaa seuraavia:
Tuulimyllygalaksi
Rakenne
M101 on melko suuri galaksi verrattuna Linnunrataamme. Se on noin 170 000 valovuotta halkaisijaltaan ja siten noin 2 kertaa Linnunradan kokoinen. Sen sijaan M101:n tarkkaa massa ei ole tiedossa, eräiden arvioiden mukaan se on noin 16 miljardia kertaa Auringon massa. Tämä arvo on melko varmasti liian alhainen, ja mahdollisesti se johtuu M101:n heikosta pintakirkkaudesta. Uudet sen HII-alueisiin ja pyörimisnopeuteen perustuvat arviot ovat väliltä 100–1 000 miljardia Auringon massaa.
Ki
Henkilöt
Ki on seuraavien henkilöiden nimi:
Tuulimyllygalaksi
Rakenne
Toinen huomattava ominaisuus tälle galaksille on sen valtavat ja hyvin kirkkaat HII-alueet, joista noin 3 000 voidaan nähdä valokuvissa. HII-alueet sijoittavat sellaisiin galakseihin, jotka sisältävät suuren pilven tiheää, oman massansa vuoksi tiivistynyttä vetykaasua. Lopulta kun paikalliset vetypilvet tiivistyvät tarpeeksi fuusion alkamiseksi, tähti on syntynyt. HII-alueet sisältävätkin usein suuren määrän hyvin kirkkaita ja kuumia, sinisinä loistavia tähtiä.
Galaksin seuralaiset
M101:llä on viisi silmiinpistävää seuralaisgalaksia: NGC 5204, NGC 5474, NGC 5477, NGC 5585 ja Holmberg IV.
Friedrich Schulze
thumb|300px|Preussin alahuoneen rakennus Johann David Friedrich Otto Schulze (myös Schulze-Colbitz tai Schulze-Kolbitz, 18. maaliskuuta 1843 Colbitz – 30. heinäkuuta 1912 Steglitz) oli saksalainen arkkitehti. Hän työskenteli Preussin valtion palveluksessa. Schulze suunnitteli muun muassa vuosina 1892–1894 rakennetun Preussin parlamentin alahuoneen rakennuksen, ja vuosina 1898–1904 rakennetun Preussin ylähuoneen rakennuksen, joka nykyisin on Saksan liittoneuvoston käytössä.
Elämä
Friedrich Schulze syntyi 18. maaliskuuta vuonna 1843 Colbitzissa, silloisessa Wolmirstedtin piirikunnassa. Vuodesta 1862 lähtien hän asui Berliinissä, jossa hän ylioppilastutkinnon jälkeen opiskeli vuodesta 1862 vuoteen 1867 Bauakademiessa. Opinnot keskeytyivät, kun hän vuonna 1866 osallistui Preussin–Itävallan sotaan. Opintojensa jälkeen hän työskenteli arkkitehti Friedrich Adlerin assistenttina. Ennen valmistumistaan rakennusmestariksi vuonna 1873 hän työskenteli rakennusjohtajana rautatietyömaalla. Vuosina 1870–1871 hän osallistui Ranskan–Preussin sotaan.
Vuonna 1873 hänelle myönnettiin työpaikka Preussin rakennuskomissiosta ja sivutyönään hän opetti Berliinin Gewerbeakademiessa. Friedrich Adler kutsui Schulzen töihin vuonna 1877 Preussin julkisten töiden ministeriöön. 1880 Schulzesta tuli rakennustarkastaja. Vuoden 1907 auto-onnettomuuden seurauksena Schulze vetäytyi eläkkeelle 1. tammikuuta vuonna 1909. Hän kuoli 30. heinäkuuta vuonna 1912 Steglitzissä, Berliinissä.
Ernst Löfström
Ernst Berthold Löfström (käytti myös äitinsä sukunimeä Toll; 31. toukokuuta 1865 Pälli, Viipurin maalaiskunta – 5. tammikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarillisen armeijan kenraali, joka toimi Suomen sisällissodan aikana valkoisten Savon ryhmän komentajana sekä huhtikuussa 1918 Itäarmeijan komentajana. Hän sai jalkaväenkenraalin arvon vuonna 1927.
Tausta ja ura Venäjän armeijassa
Löfström syntyi aatelittomaan upseerisukuun. Hänen vanhempansa olivat everstiluutnantti Lars Herman Löfström ja Catharina Eugenia Alexandra Toll. Hänen isänsä toimi Saimaan kanavan kanavapäällikkönä. Löfström kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1877–1885. Hän valmistui sieltä priimuksena. Löfström nai vuonna 1900 Katarina (Jekaterina) Mihailovan (1871–1947), jonka isä oli venäläinen kenraalimajuri Ivan Mihailov. Heille syntyi kaksi tytärtä.
Löfström palveli vuoteen 1912 saakka Henkikaartin arvostetussa Semjonovin rykmentissä eri tehtävissä, kuten komppanian päällikkönä ja vuodesta 1906 pataljoonan komentajana. Rykmentin vanhimpana esiupseerina hän toimi vuosina 1910–1912. Hän yleni 1889 luutnantiksi, 1897 alikapteeniksi, 1900 kapteeniksi ja 1906 everstiksi. Löfström kävi vuonna 1892 Oranienbaumissa upseerien tarkk’ampujakoulun kurssin ja osallistui myöhemmin Suomessa lukuisiin ampumakilpailuihin. Hän suoritti myös Pietarin arkeologisen instituutin kurssin vuonna 1903. Vuonna 1905 hän osallistui vallankumouksellisten levottomuuksien tukahduttamiseen Pietarissa.
Löfström sai tammikuussa 1912 omasta pyynnöstään siirron 91. Väinänlinnan jalkaväkirykmentin komentajaksi Latviaan, missä tehtävässä hän oli syksyyn 1914 saakka. Ensimmäisen maailmansodan alussa Löfströmin rykmentti tuki Venäjän 4. armeijan hyökkäystä Itävalta-Unkaria vastaan Puolassa. Syyskuun 1914 alussa hänet nimitettiin Henkivartioväen 1. tarkk’ampujarykmentin komentajaksi ja joulukuussa hän sai ylennyksen kenraalimajuriksi. Hän sai seuraavana vuonna Pyhän Yrjön miekan kunnostautumisestaan Hodelin taistelussa elokuussa 1914 ja neljännen luokan Yrjön ristin Opatówin taistelusta lokakuussa 1914.
Löfströmin rykmentti osallistui seuraavan kahden vuoden aikana puolustus- ja perääntymistaisteluihin Puolassa sekä Brusilovin hyökkäykseen kesällä 1916. Viimeksi mainitun operaation yhteydessä rykmentti lähes tuhoutui ankarissa taisteluissa Stohod-joella heinäkuussa 1916. Helmikuussa 1917 Löfström siirrettiin prikaatinkomentajaksi Henkivartioväen 3. jalkaväkidivisioonaan ja elokuussa Henkivartioväen tarkk’ampujadivisioonan komentajaksi. Venäjän armeijan ollessa jo hajoamistilassa hän jäi syyskuun alussa lomalle ja palasi pian Suomeen.
Suomen sisällissota
Mannerheim vierasti Löfströmiä, joka oli ollut hänen holhoojansa kadettikoulussa. Löfström oli mahdollisesti joutunut tuolloin antamaan piiskausrangaistuksia kurittomuuksiin syyllistyneelle Mannerheimille. Löfström taas katsoi Mannerheimin saaneen Venäjän armeijassa ylennyksiä ja kunniamerkkejä muilla kuin sotilaallisilla ansioilla, esimerkiksi aatelisen taustansa ja hyvien suhteidensa avulla. He olivat syksyllä 1914 osallistuneet Hodelilla ja Opatówissa samoihin taisteluihin, joissa Mannerheim oli Löfströmin mielestä toiminut vähemmän ansiokkaasti mutta saanut silti suuremman kunnian voitoista kuin hän. Löfströmillä oli vanhoja riitoja myös päämajoitusmestari Hannes Ignatiuksen kanssa, sillä he olivat tavoitelleet nuorina miehinä samaa naista, joka oli päätynyt Ignatiuksen puolisoksi.
Pätevien komentajien ollessa vähissä Mannerheim nimitti kaikesta huolimatta Löfströmin Savon rintaman komentajaksi 10. helmikuuta 1918, vaikka jääkärit eivät pitäneet Löfströmistä hänen tsaarinupseerin taustansa takia ja monet muut Itä-Suomen valkoiset hänen ruotsinkielisyytensä vuoksi. Löfström käytti sisällissodan aikana äitinsä tyttönimeä Toll suojellakseen Pietarissa oleskellutta perhettään, jolle paljastuminen valkoisen kenraalin omaisiksi olisi voinut tietää vaikeuksia. Toimenpide vietiin niin pitkälle, että hänestä käytettiin hänen ”soturinimeään” myös yksityisissä keskusteluissa.
Savoon saavuttuaan Löfström päätti ensimmäiseksi vallata punaisten haltuun valkoisten selustassa jääneen Varkauden, jonka valtausta 20. helmikuuta hän johti henkilökohtaisesti. Häntä kritisoitiin Varkaudessa taisteluiden päätyttyä suoritetuista teloituksista. Seuraavaksi Löfström määräsi hyökkäyksen punaisten asemia vastaan Mäntyharjun rintamalla. Vaikka Mouhu onnistuttiin valtaamaan 3. maaliskuuta, valkoiset joutuivat perääntymään Hillosensalmelta, minkä jälkeen Löfström pysytteli pitkään puolustuskannalla.
Kun valkoinen armeija järjesteltiin uusiksi Tampereen valtauksen jälkeen, Löfström nimitettiin 12. huhtikuuta uuden Itäarmeijan komentajaksi, ja hänen toimialueensa laajeni näin käsittämään sekä Savon että Karjalan rintaman. Löfström johti huhtikuun lopussa Viipurin valtaukseen liittyneitä operaatioita. Viipuri vallattiin 29. huhtikuuta, minkä jälkeen Löfström nimitettiin Viipurin linnan komendatiksi ja palkittiin 3. toukokuuta ylennyksellä kenraaliluutnantiksi. Hän ei kuitenkaan saanut muille komentajille myönnettyä 1. luokan vapaudenristiä ja koki tulleensa syrjäytetyksi. Löfströmin ja Mannerheimin välit olivat operaation aikana huonontuneet entisestään, kun Löfström oli siirtänyt Itäarmeijan esikunnan Antreasta lähemmäs Viipuria Taliin kysymättä lupaa päämajasta. Viipurin valtauksen jälkeen toteutettuihin venäläisten joukkoteloituksiin Löfström ei ilmeisesti antanut suoraa määräystä, mutta hänen 26. huhtikuuta antamansa ankara päiväkäsky taisteluihin osallistuneiden venäläisten kohtelusta saattoi innostaa hänen alaisiaan terroritoimiin.
Myöhempi aika
Löfström sai pyynnöstään eron Viipurin linnan komendantin tehtävistä elokuun 1918 alussa. Huhtikuussa 1919 hänet nimitettiin jalkaväen tarkastajaksi, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1928, jolloin vetäytyi palveluksesta. Hänet ylennettiin vuonna 1927 jalkaväenkenraaliksi. Hän kuului Puolustusneuvostoon vuosina 1927–1928 ja lisäksi useisiin puolustusalan komiteoihin.
Kanakkiluhtakana
Kanakkiluhtakana (Gallirallus lafresnayanus) on rantakanoihin kuuluva harvinainen kurkilintu. Se on nimetty monia lintulajeja tieteelle kuvanneen Frédéric de Lafresnayen mukaan.
Kanakkiluhtakana on äärimmäisen uhanalainen lintu, sitä on jäljellä vain alle 50 yksilöä, ja nekin elävät pienellä alueella. Populaatio on pienentynyt luultavasti saarelle tuotujen kissojen, rottien ja villisikojen seurauksena.
Levinneisyys
Lajia tavataan ainoastaan Uudessa-Kaledoniassa, Ranskaan kuuluvassa territoriossa. Ja sieltäkin se on luultavasti hävinnyt, sillä viimeinen epävirallinen havainto on ollut vuonna 1984, ja viimeinen virallinen havainto 1890. Vuonna 1998 tehtiin kenttätutkimusta ja metsästäjät yrittivät löytää kanakkiluhtakanan mutta yhtään havaintoa lajista ei nähty. Kanakkiluhtakanat viihtyvät luultavasti ikivihreissä metsissä, samanlaisilla alueilla kuin kagukin.
Lisääntyminen ja ravinto
Kanakkiluhtakana syö mitä luultavimmin selkärangattomia, kuten kastematoja.
Eid
Eid on kunta Sognin ja Fjordanen läänissä Norjassa. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Eidissä oli 5 920 asukasta.
Eid on tunnettu oopperasta, vuonohevosista sekä ostos- ja kiipeilymahdollisuuksista. Muiden alueen kuntien tapaan myös Eidissä maatalous on tärkeä elinkeino, minkä lisäksi teollisuudella ja kaupalla on huomattava rooli. Kunnan asukkaita työllistävät maatalouden ohella merkittävät toimijat sekä tekstiili- että telakkateollisuudessa.
Motalan raatihuone
thumb|300px|Motalan raatihuone. Motalan raatihuone on rakennus Motalan kaupungissa, Ruotsin Itä-Götanmaan läänissä. Sen rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1895, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1897. Rakennus toimi alun perin kapteeni C. A. Ahlbomin yksityisasuntona. Se siirtyi Motalan kaupungin haltuun Ahlbomin testamentin kautta, hänellä ei ollut ollenkaan perillisiä. Rakennus vihittiin raatihuoneeksi vuonna 1910. Se sijaitsee Motalan keskustassa lähellä Götan kanavaa ja Kanalparkenia.
Eero Vartio
Eero Sakari Vartio (s. 10. marraskuuta 1944 Kajaani) on suomalainen kaksoisaistivammainen kirjailija. Hän on Helsingissä asuva oikeustieteen kandidaatti ja filosofian maisteri.
Vartio sokeutui tapaturmaisesti 6-vuotiaana ja on huonokuuloinen.
Vartio on Näkövammaisten keskusliiton lakimies. Hänen tuotantoonsa kuuluu matkakuvaus Hilkan kanssa maailmalla, näytelmiä, kuunnelmia, novellikokoelma Nainen ystäväpalvelusta (1995) ja runokokoelma Haalistunut Tarzan (1997). Vartio on toiminut sokeain kuunnelmapalkinnon raadissa vuodesta 1969 lähtien.
Eero Vartio toimitti lisäksi tietokirjan Haasteena kuurosokeus ja kirjoitti kuurosokeiden historiaa käsittelevän kirjan, Poimintoja kuurosokeudesta. Molemmat kirjat ovat Suomen Kuurosokeat ry:n julkaisemia.
Arvo Töyry
Arvo Töyry on kuvitteellinen hahmo talollisen poikana ja myöhemmin talollisena  Väinö Linnan kirjasarjassa Täällä Pohjantähden alla. Hänen isänsä on Kalle Töyry. Arvo osallistuu Suomen sisällissotaan valkoisten puolella, vangitsee punaisia ja osallistuu muun muassa Anton Laurilan ja Uuno Laurilan teloituksiin. Jatkosodassa hän on yhä suojeluskunnassa, ja muun muassa osallistuu rintamalta karanneen Siukolan Aarnen etsintöihin.
Arvo menee naimisiin mahtavan Haukkalan talon tyttären kanssa.
Hänellä on kaksi nuorempaa veljeä Aaro ja Ensio, joista ensin mainittu pääsee naapuripitäjään suuren talon kotivävyksi ja katoaa tarinasta. Ensio taas ottaa perintöosansa autona ja ryhtyy taksiautoilijaksi. Hän katoaa tarinasta hiukan ennen sotaa muutettuaan muualle.
Emirates Stadium
alt=Emirates_Stadium_2009|pienoiskuva|Emirates Stadium sisältä. Ottelu Arsenal - Stoke City, 2009.Emirates Stadium on jalkapalloseura Arsenalin stadion Islingtonissa, Pohjois-Lontoossa. Sen nimeksi suunniteltiin Ashburton Grovea ja New Highburya, mutta sen nimioikeudet myytiin Emirates-lentoyhtiölle ja näin stadionin nimeksi tuli Emirates Stadium. 60 000 katsojaa vetävän Lontoon kolmanneksi suurimman stadionin rakennustyöt valmistuivat heinäkuussa 2006. Projektin rakennuskustannukset, muu infrastruktuuri mukaan lukien, olivat 390 miljoonaa puntaa. Emirates Stadium on kolmanneksi suurin Valioliiga-joukkueen stadion, vain Old Trafford ja Tottenham Hotspur Stadion ovat suurempia
Aiheesta muualla
51.55502°N, -0.10847°W
Hnivan
Hnivan on kaupunki Ukrainan Vinnytsjan alueen Vinnytsjan piirissä. Hnivan sijaitsee Etelä-Bugin varrella, 23 kilometriä alue- ja piirikeskus Ternopilistä etelään. Kaupungissa on rautatieasema.
Tammikuun keskilämpötila on —6,0 ja heinäkuun +18,7 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 544 millimetriä.
Hnivan on mainittu historiallisissa asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1629. Paikkakunnan linnoitus tuhottiin vuonna 1648. Puolan toisessa jaossa (1793) paikkakunta siirtyi Podillian osana Venäjän keisarikunnan hallintaan. Vuonna 1870 paikkakunnan kautta rakennettiin Kiova-Odessa -rautatie. 1800-luvun jälkipuoliskolla paikkakunnan graniittivaroja ryhdyttiin hyödyntämään laajamittaisesti rakentamisessa. 1874 käynnistyi myös sokeritehdas. Kaupungin aseman Hnivan sai vuonna 1981.
Eksoottinen lyhytkarva
Eksoottinen lyhytkarva eli exotic on pitkäkarvaisen persialaisen lyhytkarvainen muunnos.
Balestrand
Balestrand on kunta Sognin ja Fjordanen läänissä Norjassa. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan koko Balestrandin kunnassa oli 1 337 asukasta.
Eksoottinen lyhytkarva
Ominaisuudet
Eksoottisen lyhytkarvan turkki on tiheä ja samettisen pehmeä, luonne koiramaisen seurallinen. Rakenne on roteva ja litteänaamainen kuten persialaisella. Rotumääritelmä on turkin pituutta lukuun ottamatta yhtenevä persialaisen rotumääritelmän kanssa.
Hnivan
Ukrainan tilastokeskus arvio kaupungin väkiluvuksi 12 191 asukasta (1.1.2022). Vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 12 832. Heistä 74 prosenttia oli etnisesti ukrainalaisia, 17 prosenttia puolalalisia ja 4 prosenttia venäläisiä.
Eksoottinen lyhytkarva
Historia
Lyhytkarvaista persialaista alettiin jalostaa määrätietoisesti. Lyhytkarvaisuusgeenin vakiinnuttamiseksi eksoottiseen lyhytkarvaan siihen risteytettiin alussa burmaa, ja turkin laadun parantamiseksi venäjänsinistä, joka tunnetaan samettisesta turkistaan. Risteytykset yhdistettiin heti takaisin persialaisiin linjoihin risteytyksen minimoimiseksi. Nykyisten eksoottisten lyhytkarvojen sukulinjojen jäljitys alkuperäisiin risteytyksiin saakka on hankalaa, koska niistä on niin paljon aikaa ja niitä tehtiin niin vähän.
Ensimmäinen rotumääritelmä eksoottiselle lyhytkarvalle oli "lyhytkarvainen hopeanvärinen persialainen", joskin muutkin värit sallittiin. Rotumääritelmän mukaan kissa on helppohoitoinen persialainen lyhyellä turkilla. Suurin ero vanhan ja nykyisen rotumääritelmän välillä on, ettei lyhytkarvoilta ennen vaadittu lyhyttä kuonoa, koska sitä ei amerikkalaiselta lyhytkarvaltakaan vaadittu. Melko pian lyhytkuonoisuuden vaatimus kuitenkin lisättiin eksoottisen lyhytkarvan rotumääritelmään.
Amerikkalainen Cat Fanciers' Association (maailman suurin rotukissarekisteri) hyväksyi eksoottisen lyhytkarvan alaisekseen roduksi vuonna 1967. Vuoden 1975 jälkeen rotua ei ole saanut risteyttää enää muihin rotuihin kuin persialaiseen ja amerikkalaiseen lyhytkarvaiseen. 1980-luvulla rodun geenipohja oli saatu niin laajaksi, että myös lyhytkarvaristeytykset kiellettiin. Ainoaksi sallituksi risteytysroduksi jäi persialainen ja rodun tyyppi vakiintui persialaisen kaltaiseksi. Vuonna 1984 kansainvälinen kissajärjesto FIFe hyväksyi eksoottisen lyhytkarvan alaisekseen roduksi. 1990-luvulla eksoottisen lyhytkarvan rotumääritelmästä tehtiin turkin pituutta lukuun ottamatta identtinen persialaisen rotumääritelmään nähden.
CFA:lla ja FIFe:llä on erilaiset rekisteröintikäytännöt eksoottisen lyhytkarvan suhteen. FIFe:n sallii rekisteröinnit, joissa samassa pentueessa on sekä pitkä- että lyhytkarvaisia pentuja. FIFe rekisteröi pitkäkarvaiset persialaisiksi ja niitä voi käyttää vapaasti käyttää sekä persialaisen että eksoottisen lyhytkarvan kasvatuksessa. CFA rekisteröi vastaavanlaisen pentueen kissat lyhyt- ja pitkäkarvaisiksi eksoottisiksi lyhytkarvoiksi.
Vuoden 2001 loppuun mennessä Suomeen oli rekisteröity 697 exotic-kissaa ja se oli vuoden 2001 rekisteröintien perusteella (67 rekisteröintiä) 12. suosituin rotu.
Jalostus ja terveys
Eksoottisen lyhytkarvan kasvattaminen on haastavaa, koska monet kissat periyttävät sekä pitkä- että lyhytkarvaisuutta. Pelkästään lyhytkarvaisuutta periyttäviä yksilöitä syntyy myös, mutta rodun turkin laadun vuoksi persialaisristeytyksiä tarvitaan yhä ja geenikantaan tulee jatkuvasti lisää pitkäkarvaisuutta.
Ultratypistetyt kasvot aiheuttavat eksoottisella lyhytkarvalla samoja terveysongelmia kuin persialaisella: runsas silmien vuoto, hengitysvaikeudet, ja purentaviat, joista seuraa syömisvaikeuksia. Lisäksi ulkonevat silmät ovat herkkiä vahingoittumiselle.
Eric Lenneberg
Eric Heinz Lenneberg (19. syyskuuta 1921 Düsseldorf – 31. toukokuuta 1975 White Plains, New York) oli saksalaissyntyinen kielitieteilijä. Häntä pidetään vuonna 1967 ilmestyneen teoksensa Biological Foundations of Language ansiosta yhtenä biolingvistiikan perustajista.
Sextus Julius Africanus
Sextus Julius Africanus (n. 160–240) oli kreikkalais-roomalainen kristitty matkailija ja historioitsija. Hänen elämästään ei tiedetä paljokaan. Jonkin verran on näyttöä, että hän on kiertänyt laajasti Egyptissä, Lähi-idässä ja Italiassa. Myöhemmin hän eli Emmaus Nikopoliissa Palestiinassa. Rooman keisari Severus Alexanderin palveluksessa hän oli lähettiläänä Roomassa vuonna 222.
Eric Lenneberg
Lenneberg syntyi vuonna 1921 Düsseldorfissa ja kävi siellä kielioppikoulua kunnes hänen juutalaisen perheensä piti paeta valtaan nousseita natseja Brasiliaan. Vuonna 1945 hän muutti Brasiliasta Yhdysvaltoihin opiskelemaan Chicagon yliopistoon. Hän valmistui filosofian tohtoriksi (Ph.D.) vuonna 1956 aineinaan kielitiede ja psykologia. Hän jatkoi opiskelemista siirtyen Harvardin yliopistoon aineenaan neurotiede.
Sextus Julius Africanus
Sextuksen merkittävin teos Khronografiai (, lat. Chronographiae) käsitti maailmanhistorian luomisesta (Sextuksen mukaan 5549 ennen ajanlaskun alkua) vuoteen 221. Tämä teos ei ole säilynyt, mutta tiedetään myöhempien historioitsijoiden, kuten Eusebioksen käyttäneen tätä ensimmäistä kristillisen kirkon kronologiaa teoksessaan Kirkkohistoria.
Sextukselta tunnetaan myös kaksi kirjettä. Toinen oli osoitettu Origeneelle, ja siinä Sextus epäilee Danielin kirjan Susanna-hahmoa sepitteelliseksi. Toinen kirje, josta on säilynyt vain osia, oli osoitettu Aristeides-nimiselle henkilölle.
Sextus Julius Africanuksen kirjoittamana pidetään myös maallisempaa, tietosanakirjatyyppistä teosta nimellä Kestoi (, ”Kirjottu sidosvyö”; lat. Cesti), joka kertoo muun muassa luonnonhistoriasta, maanviljelystä, sotataidosta ja lääketieteestä. Otteita tästä teoksesta on löydetty Oksyrhynkhoksen papyryksistä.
Åsa Hellman
Åsa Katarina Hellman (s. 23. syyskuuta 1947 Porvoo) on suomalainen (suomenruotsalainen) keramiikkataiteilija, taidemaalarien Åke Hellmanin ja Karin Hellmanin tytär.
Hellman on suunnitellut keramiikkateoksia julkisiin tiloihin. Hän sai taideteollisuuden valtionpalkinnon vuonna 1982.
Vuosina 1983–1985 Hellman työskenteli tuntiopettajana Taideteollisessa korkeakoulussa, ja hän on toiminut myös vapaana kirjoittajana ja avustanut Hufvudstadsbladetia. Hänen toimittamansa kirja Taidekeramiikka Suomessa vuodelta 2004 sai vuoden taidekirjapalkinnon, ja teos on ilmestynyt myös ruotsin- ja englanninkielisenä laitoksena. Vuonna 2021 hänelle myönnettiin Svenska kulturfondenin palkinto.
Ockelbo (moottorikelkka)
Ockelbo Industrin perustivat vuonna 1963 Erik Lundgren, Valdemar Lindström, Eskil Karlsson ja Tage Lindström. Tehdas toimi Ockelbon kylän meijerillä. Ockelbo oli ensimmäinen eurooppalainen moottorikelkkavalmistaja, ja ensimmäisenä vuonna valmistettiin 149 kelkkaa. Tehdas toi 1967 markkinoille maailman ensimmäisen kaksitelaisen moottorikelkan ja seuraavana vuonna ensimmäisen 60 senttimetriä leveällä telalla varustetun kelkan.
Tehdas suljettiin vuonna 1989. Ockelbo 8000 -mallia valmistettiin kuitenkin vielä vuosina 1992–1993.
Järviantura
Järviantura (Trinectes maculatus) on amerikananturoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Pohjois- ja Etelä-Amerikasta. Toisinaan sitä pidetään akvaarioissa.
Koko ja ulkonäkö
Järviantura voi kasvaa suurimmillaan noin 20 cm pitkäksi ja tavanomainen pituus on noin 10 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan soikea, hyvin litteä ja sen silmät sijaitsevat oikealla kyljellä. Kalan suu on pieni ja vino. Järvianturan selkä- ja peräevät ovat pitkät ja pyrstöevä on viuhkamainen. Suomut ovat karkeat ja oikealla kyljellä väriltään ruskeat tai harmahtavat ohuin mustin viiruin ja vasemmalla kyljellä valkoiset tummin täplin. Evät ovat ruskeat ja mustatäpläiset.
Levinneisyys ja elintavat
Järvianturan levinneisyys ulottuu Massachusettsista Atlantin rannikkoa pitkin Venezuelaan. Lajin elinympäristö riippuu elämänkierron vaiheesta. Nuoret kalat elävät makeissa vesissä kuten järvissä ja joissa ja aikuiset elävät rannikon murtovesissä. Aikuistuttuaan järvianturat vaeltavat rannikolle kutemaan. Järvianturat elävät usein kaivautuneena hiekkapohjaan. Kalan ravintoa ovat erityisesti nivelmadot, mutta myös hyönteiset ja niiden toukat sekä äyriäiset. Meri- ja murtovesissä laji syö erityisesti monisukasmatoja, mutta makeissa vesissä harvasukasmadot ovat tyypillisintä ravintoa.
Järviantura on maultaan hyvä, mutta pienen koon vuoksi sitä kalastetaan vain vähäisissä määrin. Pieniä yksilöitä pidetään joskus akvaarioikaloina.
FS France (1912)
France oli Ranskan laivaston vuonna 1914 valmistunut Courbet-luokan taistelulaiva. Alus valmistui osana vuoden 1911 laivasto-ohjelmaa juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa ja se oli sodan ajan Välimerellä valvoen Otrantonsalmen saartoa Adrianmerellä. Alus lähetettiin sisaraluksensa Jean Bartin kanssa vuonna 1919 Mustallemerelle tukemaan Venäjän sisällissodan valkoisia. Aluksen miehistö nousi kapinaan huhtikuussa 1919 osittain sotaväsymyksen, kommunismin kannatuksen sekä vaikeiden olosuhteiden vuoksi. Kapinan ja yleisen taistelutahdon heikkouden vuoksi alus palasi vielä kuukauden lopulla Ranskaan. Alus tuhoutui ajettuaan kartoittamaan kariin Ranskan rannikolla vuonna 1922.
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 1910. Alus laskettiin vesille 3. maaliskuuta 1911 ja otettiin palvelukseen 19. marraskuuta 1913.
Palvelus
Alus kuljetti heinäkuussa 1914 presidentti Raymond Poincarén valtiovierailulle Pietariin. Alus määrättiin Ranskaan palattuaan Välimerelle.
Alus ajoi karttaan merkitsemättömälle karille Quiberonin lahdella 26. elokuuta 1922. Alus upposi neljä tuntia myöhemmin. Onnettomuudessa sai surmansa ainoastaan kolme miehistönjäsentä.
Mateusz Mika
Mateusz Mika (s. 21. tammikuuta 1991 Kobiernice) on puolalainen lentopalloilija, joka edustaa Puolan lentopalloliigassa pelaavaa Lotos Trefl Gdańskia. Vuodesta 2010 asti Mika on kuulunut myös Puolan lentopallomaajoukkueeseen. Hän voitti maajoukkueen kanssa MM-kultaa koti-MM-kisoista vuodelta 2014. Finaalissa kaatui Brasilia lukemin 3-1. Mika oli voittamassa myös EM-pronssia vuonna 2011.
Mika on pelannut koko seurauransa lukuun ottamatta kautta 2013-2014 kotimaassaan. Kaudella 2011-2012 Mika voitti maansa mestaruuden Resovia Rzeszówin kanssa. Kahdella edelliskaudella hän voitti saman seuran kanssa pronssia. Kauden 2013-2014 hän pelasi Ranskan pääsarjan Montpellier UC:ssa, jonka jälkeen hän palasi edelliseen seuraansa Lotos Trefl Gdańskiin, jossa hänen pelinumeronsa on nykyisin 15.
Pelipaikaltaan 207 senttimetriä pitkä ja 88 kilogrammaa painava Mika on yleispelaaja. Hän iskee 352 senttimetrin korkeudesta ja blokkaa 275 senttimetrin korkeudesta.
Seitsemän päivää (romaani)
Seitsemän päivää on Eeva Joenpellon salanimellä Eeva Helle kirjoittama romaani, joka julkaistiin vuonna 1946. Se oli Joenpellon ensimmäinen romaani, vaikkakin Joenpelto itse piti ensimmäisenä varsinaisena teoksenansa kolmatta romaania. Seitsemän päivää on dekkari, jonka julkaisi pienyritys Kansankirja. Se ei saanut erityisesti huomiota, eikä sitä myyty paljoa.
Juoni
Romaani alkaa salapoliisiteosmaisesti, kun poliisikomisarion edessä on valkoinen paperiarkki, joka kirjan aikana täyttyy kirjakauppias Malmströmin tunnustuksesta. Malmström on yksinäinen vanhapoika, joka tappaa paheellisen nuoren naisen Iris Kiven. Nuori Kivi herättää Malmströmissä tunteita, ja tämä paljastaa itsensä ja pelkää joutuneensa naurunalaiseksi. Malmström tappaa Kiven sorkkaraudalla. Lopussa Malmström istuu poliisilaitoksella, ja viereisessä kirkossa soivat pääsiäiskellot.
Kirjoittaminen ja julkaisu
Eeva Joenpelto ja Jarl Hellemann olivat menneet naimisiin vuonna 1945. Hellemannilla oli virka kustannusyhtiö Tammessa, mutta parilla oli silti taloudellisia vaikeuksia. Joenpelto saa mieheltään suomennostöitä, mutta he molemmat uskovat pystyvänsä myös romaanikirjoittamiseen. 1940-lopun Suomessa myydään paljon kirjoja, vaikka yleisesti pulaa on kaikesta. Suomalaiset kaipaavat sota-ajan jälkeen viihderomaaneja. Hellemannia hieman arveluttaa yritys, joten he turvautuvat salanimiin.
Seitsemän päivää -romaanin julkaisi pienyritys Kansankirja. Pieniä kustantamoja syntyi sota-aikana paljon, ja sen johtaja oli Joenpellolle tuttu Nuori voima -lehden kautta. Joenpelto muisteli itse myöhemmin, että Seitsemän päivää oli pettymys sekä kirjailijalle itselleen että kustantamolle. Kirjan myynti oli vaisua, eikä siitä otettu uutta painosta.
Vastaanotto
Joenpelto itse halusi usein kieltää kaksi ensimmäistä romaaniansa ja piti kirjailijanuransa alkuna kolmatta teostansa Kaakerholman kaupunki. Joenpelto ei maininnut kahta ensimmäistä teostansa julkaisuluetteloissa.
Tyyli ja teemat
Kirjallisuudentutkija Kai Laitisen mukaan Seitsemän päivää on dekkari. Siinä käsitellään pääsiäisviikon seitsemää päivää. Laitisen mukaan teos on pateettinen, epäuskottava ja ryöpsähtelevä. Siinä on kuitenkin omanlaista voimaa ja värikkyyttä sekä Joenpellon tuotannolle tyypillisiä henkilöhahmoja. Rakenteeltaan Seitsemän päivää on kehämäinen, sillä ensimmäinen ja viimeinen kohtaus ovat samat. Joenpelto kirjoitti myöhemmissäkin teoksissansa alkuun välähdyksiä lopusta.
Kirjan hahmoista kirjakauppias Malmström on Joenpellolle varsin arkkityypillinen heikko mies, joka on syrjässä kaikesta arkisesta. Iris Kivi on puolestaan 1940-luvun kirjallisuudelle harvinainen sensuelli ja seksuaalinen nainen. Joenpelto kuvaa kirjassa realistisesti jopa yhdyntää. Joenpelto oli innostunut teoksen kirjoittamisen aikaan ruotsalaisesta työläiskirjailijasta Jan Fridegårdista, joka oli seksuaalisesti vapaamielinen ja aikanaan moderni kirjailija. Fridegårdin vaikutukset näkyvät myös Seitsemän päivää -kirjassa.
Homomonument
thumb|right|250px|Kaikki kolme Homomonumentin kolmioita thumb|right|250px|Yksi kolmesta kolmiosta Homomonument on Amsterdamin keskustassa sijaitseva muistomerkki toisen maailmansodan aikana natsi-Saksan tappamien homoseksuaalien muistoksi. Se sijaitsee Westerkerkin läheisyydessä. Muistomerkin on suunnitellut Karin Daan, ja se julkistettiin syyskuussa 1987. Se koostuu kolmesta vaaleanpunaisesta graniittikolmiosta, jotka muodostavat suuremman kolmion.
Karin Hellman
thumb|upright|Karin Hellman sekä lapset Karl-Johan ja Åsa vuonna 1949. Karin Hilda Sofia Hellman (o.s. Wisuri; 8. heinäkuuta 1915 Pietarsaari – 25. helmikuuta 2004 Porvoo) oli suomalainen taidemaalari. Hellman opiskeli Taideteollisuuden keskuskoulussa vuosina 1934–1938 ja osallistui ensimmäiseen näyttelyynsä vuonna 1939, nuorten näyttelyyn Taidehallissa.
Hellman tunnetaan erityisesti mielikuvituksekkaista öljymaalauksista, sekatekniikkakollaaseista sekä kokeellisista tekstiiliaplikaatioista, joihin hän keskittyi varsinkin 1960- ja 1970-luvulla. Häntä pidetään uranuurtajana tekstiilin käytössä kuvataiteessa. Hän työskenteli piirustuksenopettajana Tammisaaressa ja Porvoossa 1934–1938.
Karin Hellmanin puoliso oli taidemaalari Åke Hellman. Keraamikko Åsa Hellman on heidän tyttärensä.
Carl Magnus Gripenberg
Carl Magnus Gripenberg (25. joulukuuta 1754 Turku – 27. tammikuuta 1818 Pietari, Venäjä) oli suomalainen upseeri. Hän toimi Suomen sodan aikana vuonna 1808 Svartholman merilinnoituksen komentajana ja antautui venäläisille lyhyen piirityksen jälkeen.
Gripenbergin vanhemmat olivat Kymin laamanni Magnus Vilhelm Gripenberg ja Johanna Margareta Blume. Hänen serkkunsa oli kenraalimajuri Hans Henrik Gripenberg. Gripenberg tuli ylioppilaaksi Turussa vuonna 1767, mutta siirtyi jo seuraavana vuonna sotilasuralle värväytymällä vapaaehtoiseksi Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmenttiin. Hänestä tuli Suomen kevyen jääkäriosaston korpraali 1771. Hän yleni lipunkantajaksi 1772, vänrikiksi 1774, luutnantiksi 1780, 2. luokan kapteeniksi 1786 ja majuriksi 1796.
Suomen sodan puhjetessa majuri Gripenberg oli Loviisan edustalla sijainneen Svartholman merilinnoituksen komendanttina. Venäläiset alkoivat piirittää rajan läheisyydessä sijainnutta linnoitusta jo sodan ensimmäisenä päivänä 21. helmikuuta 1808. Linnoituksessa oli 700 miehen varuskunta, mutta sitä ei ollut ehditty varustaa pitkäaikaista piiritystä varten, joten muonavarat alkoivat pian ehtyä ja tautiepidemia levisi. Venäläisten tulitettua Svartholmaa muutaman kerran aiheuttamatta mainittavaa vahinkoa Gripenberg aloitti aseleponeuvotelut. Hän antautui ja luovutti linnoituksen venäläisille jo 18. maaliskuuta, mitä pidettiin häpeällisenä. Kyseessä vaikutti olevan Ruotsin sota-artiklojen vastainen linnoituksen luovuttaminen ennen pakkotilaa, ja monet pitivät Gripenbergiä siksi petturina samoin kuin Viaporin linnoituksen myöhemmin luovuttanutta amiraali Carl Olof Cronstedtia. Gripenbergin mainetta ei parantanut se, että hänet otettiin majurina Venäjän armeijaan jo hyvän aikaa ennen sodan päättymistä, 30. elokuuta 1808.
Siirryttyään Venäjän palvelukseen Gripenberg toimi Suomen kenraalikuvernööriksi nimitetyn kreivi Georg Magnus Sprengtportenin adjutanttina. Hän erosi sotapalveluksesta everstiluutnanttina vuonna 1809 ja osallistui samana vuonna aatelissukunsa edustajana Porvoon valtiopäiville. Hän toimi myöhemmin venäläisessä siviilivirassa ja asui Pietarissa.
Albert Marre
Albert Marre (25. syyskuuta 1925 – 4. syyskuuta 2012) oli yhdysvaltalainen teatteriohjaaja. Hän voitti musikaalilla Mies la Manchasta parhaan musikaaliohjauksen Tony-palkinnon vuonna 1966. Sen lisäksi hän ohjasi muun muassa Kismetin (1953).
Marre meni vuonna 1956 naimisiin näyttelijä Joan Dienerin kanssa. Parille syntyi kaksi lasta.
Volodymyr Vynnytšenko
Volodymyr Kyrylovytš Vynnytšenko (28. kesäkuuta 1880 Velykyi Kut, Jelisavetgradin ujesti, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 5. heinäkuuta 1951 Mougins, Ranska) oli ukrainalainen kirjailija ja poliitikko. Hän oli Ukrainan ensimmäinen pääministeri vuosina 1917–1918 ja hänen hallituksensa julisti Ukrainan itsenäiseksi 22. tammikuuta 1918.
Elämä
Vynnytšenko syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän pääsi opiskelemaan oikeustiedettä Kiovan yliopistoon, mutta hänet erotettiin yliopistosta poliittisista syistä. Häntä uhkasi jopa vankeustuomio, mutta hän pääsi pakenemaan ulkomaille. Jo ensimmäisissä julkaistuissa teoksissaan Vynnytšenko osoitti levotonta taiteilijatemperamenttia. Hän käsitteli seksuaalisuutta sekä individualismin ja yhteiskunnan välistä suhdetta. Ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1902. Vynnytšenko yritti palata kotimaahansa laittomasti, mutta hänet vangittiin. Hän suoritti vankeustuomionsa, palasi opintoihinsa ja valmistui oikeustieteellisestä vuonna 1905. Vuonna 1906 hänet pidätettiin uudelleen, syynä poliittinen toiminta. Vankeutta kesti tällä kertaa vuoden. Muuan ukrainalainen kulttuurimesenaatti maksoi Vynnytšenkon takuut, ja hänet vapautettiin. Hänen täytyi kuitenkin jättää kotimaansa.
Vuodet 1907–1914 Vynnytšenko kierteli eri puolilla Eurooppaa. Hän asui Lembergissä (nykyinen Lviv), Wienissä, Genevessä, Pariisissa, Milanossa, Firenzessä ja Pariisissa. Hän solmi vuonna 1911 avioliiton Rozalia Lifshitsin kanssa, joka oli ranskanjuutalainen lääkäri. Ulkomailla vietettyihin vuosiin osui myös taiteellisesti aktiivinen kausi kirjailijana. Maanpaossa kirjoitetut novellit kuvailevat lähes kaikkia ukrainalaisia yhteiskuntapiirejä, ja niissä näkyy vaikutteita Fjodor Dostojevskilta ja Henrik Ibseniltä. Vuodet 1914–1917 Vynnytšenko asui laittomasti lähellä Moskovaa. Hän palasi kotimaahansa vuonna 1917 ja oli heti merkittävissä tehtävissä Ukrainan politiikassa.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Vynnytšenko nimitettiin Venäjän väliaikaista hallitusta Ukrainassa edustaneen valtuuskunnan johtoon. Maaliskuussa perustettiin Ukrainan rada eli neuvosto. Se valtuutti Vynnytšenkon neuvottelemaan Venäjän hallituksen kanssa. Erilaisten välivaiheiden jälkeen Vynnytšenko nimitettiin Ukrainan pääministeriksi 18. elokuuta 1917 ja asialle saatiin vahvistus myös Venäjän pääministeri Aleksandr Kerenskiltä. Lokakuun vallankumouksen ja Kiovan bolševikkien kapinan jälkeen, Neuvosto-Venäjän joukkojen hyökätessä maahan, Ukrainan kansantasavalta julistautui itsenäiseksi 22. tammikuuta 1918. Tuolloin Saksan keisarikunnan armeija hyökkäsi maahan lännestä ja Neuvosto-Venäjä idästä. Vynnytšenko päätyi hallituksineen pyytämään sotilasapua Saksalta ja keskusvalloilta. Vastineeksi sotilasavusta Ukraina antaisi elintarvikkeita. Sopimusta arvosteltiin laajalti. Hän teki myöskin taloussopimuksen Valko-Venäjän kansallisen tasavallan kanssa. Vynnytšenko kiisteli Symon Petljuran kanssa, millaiselle pohjalle Ukrainan armeija muodostettaisiin, ja joutui jättämään paikkansa.