cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talvisodan ilmatorjunta
Ilmatorjunnan tulokset
Toisaalta Carl-Fredik Geust on kirjassaan Red stars Vol 7 Talvisota ilmassa käymällä läpi neuvostoarkistot yksiköiden alkuperäisistä tappioilmoituksista päätynyt tulokseen jonka mukaan suomalaiset ilmatorjuntajoukot olivat ampuneet alas vain 119 neuvostoliittolaista konetta ja hävittäjälentäjät 131. Neuvostoliiton lentokonetappoista tämän tutkimuksen mukaan yli 70 % olisi johtunut lähinnä koneiden teknistä ongelmista, säätekijöistä, sekä henkilöstön virheistä ja heikosta osaamisesta. Kokonaistappiot olisivat olleet talvisodassa peräti noin 900 lentokonetta tuhoutuneena tai vauriopoistoina.
Ilmatorjunnan alas ampumat koneet
Ilmatorjuntajoukkojen alas ampumien koneiden kuukausittainen ja asetyypin mukainen jakauma oli seuraava :
Kokonaispudotusmäärä asekaliipereittain oli siis :
Ilmatorjunnan vaikutus tappioihin
Ilmatorjunnan tuloksellisuutta arvioitaessa pelkillä pudotusluvuilla ei kokonaisuuden kannalta ole oleellista merkitystä kokonaistehtävän suorittamista arvioitaessa. Ilmatorjunnan teho perustuu osin ns. pelotevaikutukseen, jolloin vihollisen pommikoneet joutuvat torjunnan vuoksi nostamaan toimintakorkeutta ja sen seurauksena niiden osumatarkkuus heikkenee.
Ilmatorjunnan vähäisyydestä johtuen kotialue kärsi merkittäviä tappioita muun muassa tuhoutuneina rakennuksina ja kuljetusvälineinä (=mm. veturikalustosta laskettiin tuhoutuneen liki kolmannes). Kokonaisuudessaan materiaalisten tappioiden arvioidaan olleen useita miljardeja tuolloista rahaa.
Siviiliväestö kärsi myös tappioita, joiden kokonaisluku menehtyneinä oli 848 henkilöä.
Kenttäarmeijan osalta arvioita vihollisen ilmavoimien aiheuttamista tappioista ei ole esitetty, mutta puna-armeijan ilmavoimien keskittyessä helmi- ja maaliskuussa maataisteluiden tukemiseen on selvää, että tappioitakin on suomalaisjoukoille syntynyt. Ilmatorjunnan osuutta tappioiden vähentämisessä on myös näiltä osin mahdotonta arvioida.
Ilmatorjunnan kokonaisvaikutusta on mahdotonta arvioida, mutta oletettavasti sillä on kuitenkin ollut merkittävä osuus siinä, että pommitustappiot jäivät lopulta melko vähäisiksi vihollisen suuren pommituskonemäärän huomioiden.
Muina tappioiden vähäisyyteen vaikuttavina tekijöinä oli muun muassa neuvostolentäjien koulutuksen puutteellisuus (joka johti heikkoon osumatarkkuuteen), pimeä vuodenaika ja sodan alun huonot lentosäät. Näiden tekijöiden lisäksi hyvin järjestetyllä ilmavalvonnalla ja toimivalla väestönsuojelulla oli merkittävä osuus nimenomaan henkilötappioiden vähäisyyteen kotialueella.
Dagnija Zigmonte
Dagnija Zigmonte (7. kesäkuuta 1931 Riika – 24. helmikuuta 1997 Riika ) oli latvialainen kirjailija.
Zigmonte syntyi palvelijaperheeseen. Saksalaisten tulkkina toiminut äiti pidätettiin vuonna 1945 ja karkotettiin Kuolan niemimaalle. Zigmonte asui sukulaisten luona, valmistui Riian pedagogisesta instituutista vuonna 1954 ja työskenteli aikakauslehdissä.
Zigmonte tunnetaan lähinnä romaanikirjailijana, mutta hän on kirjoittanut myös kertomuksia, elokuvakäsikirjoituksia, muistelmia ja lastenkirjoja. Ensimmäiset romaanit Saltais laiks (”Kylmä aika ”, 1957) ja Lapset ja puut kurkottavat aurinkoon (Bērni un koki aug pret sauli, 1958) sijoittuvat saksalaismiehityksen aikaan. Romaani Jūras vārti (”Meren portti”, 1960) herätti huomiota päähenkilöiden välisten suhteiden kuvauksellaan. Zigmonte kuvaa romaaneissaan etupäässä kaupunkilaisia ja heidän ihmissuhteitaan. Kolmiosainen romaani Adieņi (1993–1994) tarkastelee omaelämäkerrallisesti latvialaisten kohtaloita 1900-luvulla.
Fernando Pessoa
Fernando Pessoa (port. ; 13. kesäkuuta 1888 Lissabon, Portugali – 30. marraskuuta 1935 Lissabon) oli portugalilainen runoilija ja kirjailija. Häntä pidetään yhtenä maansa ja ylipäätään 1900-luvun merkittävimmistä runoilijoista.
Haukkajärvi (Mikkeli)
Haukkajärvi on järvi Mikkelissä Etelä-Savossa. Sen pinta-ala on 1,4 neliökilometriä. Etäisyys Mikkelin keskustasta on 46 kilometriä eteläkaakkoon.
Fernando Pessoa
Elämä
17-vuotiaana hän palasi Lissaboniin opiskelemaan kirjallisuutta, mutta opinnot keskeytyivät opiskelijalakon myötä. Etelä-Afrikkaan hän ei enää palannut. Isoäidiltään saadulla perinnöllä hän perusti kustantamon ja kirjapainon, joka ajautui kuitenkin pian konkurssiin. Tämän jälkeen hän ryhtyi elättämään itseään kaupallisena kirjeenvaihtajana ja kielenkääntäjänä.
Haukkajärvi (Mikkeli)
Maantiede
Haukkajärven etelä–pohjoissuuntainen selkävesi on 1,9 kilometriä pitkä. Siitä työntyy lounaaseen järven pinta-alaan nähden laaja vesialue, jonka eteläosan nimi on Kuituranlahti. Haukkajärven lounaisosasta ulottuu järven pohjoisosaan yhtenäinen vähintään 10 metriä syvä vyöhyke, jonka keskellä on järven syvin kohta, 27 metriä. Noin 40 % järvestä on vähintään 10 metriä syvä ja viidennes vähintään 15 metriä syvä. Järven kaakkoisosa on matala.
Haukkajärven kolmen saaren yhteispinta-ala on 33 aaria. Saaret sijaitsevat rantaviivan tuntumassa. Järven rannoilla on pientaloja. Haukkajärveen laskee Taivaloja pohjoisesta Sikolammelta (83,6 metriä mpy) ja muutamia muita laskuojia. Haukkajärvi laskee Haukkaojaa Myllylammen (78,3 metriä mpy) kautta Kuolimoon (77,0 metriä mpy).
Fernando Pessoa
Elämä
Vuonna 1912 Pessoa ryhtyi kirjoittamaan esseitä A Águia -kirjallisuuslehteen. Esseitä pidetään provokatiivisina. Hän tutustui sukupolvensa muihin taiteilijoihin ja vietti näiden kanssa paljon aikaansa. Näihin aikoihin Pessoa kirjoitti eroottisen runonsa Epithalium sekä lukunäytelmänsä O Marinheiro. Samoihin aikoihin putkahti esiin myös yksi merkittävimmistä Pessoan heteronyymeistä, uusklassistinen runoilija Ricardo Reis. Hänelle Pessoa loi taustan, jonka mukaan Reis oli paennut poliittisista syistä Brasiliaan ja ollut nuorena jesuiittakoulussa ja valmistunut lääkäriksi. Vuonna 1914 Pessoa koki syvän masennuksen, kirjoitti näytelmän ja keksi itselleen heteronyymin Alberto Caeiro. Caeiro oli Pessoan selvityksen mukaan paimenrunoilija, joka oli jäänyt nuorena orvoksi. Caeiro asui maaseudulla isoäitinsä luona ja oli käynyt vain kansakoulun.
Pessoa toimi Orpheu-taiteilijaryhmässä, joka julkaisi samannimistä lehteä ja oli merkittävässä roolissa portugalilaisen modernismin kehityksessä. Orpheu-ryhmän lehti julkaisi Pessoan englanniksi kirjoittamia runoja. Vuonna 1918 hän lähetti englanniksi kirjoittamiaan runoja julkaistaviksi The Timesiin sekä Glasgow Herald- sanomalehtiin. Runot herättävät Britanniassa mielenkiintoa. Vuonna 1920 Pessoan äiti ja nuoremmat lapset palaavat Portugaliin ja Pessoa muuttaa heidän luokseen asumaan. Samoihin aikoihin kirjailija koki lyhyen rakkaussuhteen Ophelia Queirozin kanssa.
Haukkajärvi (Mikkeli)
Maantiede
Haukkajärvi (04.141.1.028) kuuluu Kuolimon lähialueeseen (04.141), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Kuolimon valuma-alue (04.14) ja ensimmäinen Suur-Saimaan alue (04.1). Haukkajärvi on kolmanneksi laajin Kuolimon lähialueen 124:stä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Sitä edeltää Kuolimo ja Suomijärvi ja seuraa Vartusjärvi.
Fernando Pessoa
Elämä
Vuonna 1922 uusi aikakauslehti, Contemporāena, julkaisi toukokuun numerossaan Pessoan teoksen Anarkistipankkiiri. Teos kertoo kahden nimettömän henkilön kahvilakeskustelusta joka käsittelee ihmisen itsekkyyttä ja Neuvostoliittoon rakenteilla olleen järjestelmän mahdottomuutta.
Haukkajärvi (Mikkeli)
Maantiede
Suomessa on kahdeksan Haukkajärveä, joista kolme on yli neliökilometrin laajuisia.
Fernando Pessoa
Elämä
Vuonna 1927 Pessoa sai ensimmäisen julkisen tunnustuksensa, kun nuori runoilija José Region julisti hänet Presença-aikakauslehteen kirjoittamassaan artikkelissa sukupolvensa suurimmaksi mestariksi. Rakkaussuhde Opheliaan elpyy mutta päättyy jälleen yhtä nopeasti kuin edelliselläkin kerralla.
Okkultismi ja rajatieto kiehtoivat Pessoaa. Brittiläinen taikuri Aleister Crowley saapuu Lissaboniin tapaamaan Pessoaa vuonna 1930, mutta hän katoaa oudosti Cascaisissa. Outo tapaus herättää huomiota lehdistössä, ja julkisuutta kaihtava Pessoa joutuu antamaan asiasta haastattelun. Pessoa käänsi portugaliksi Crowleyn runon Hymn to Pan ja yrittää vielä kolmannen kerran suhdetta Opheliaan. Kolmas välirikko jää lopulliseksi.
Pessoa kuoli maksakirroosiin 47-vuotiaana. Sairaalaan hän oli hakeutunut päivää ennen menehtymistään. Viimeiset sanansa hän kirjoitti englanniksi. Suomeksi ne kuuluvat "En tiedä mitä huominen tuo tullessaan."
Ystäviensä haltuun kirjailijamestari jätti elinaikanaan tarkoin varjelemansa arkun. Kun se avattiin kirjailijan edesmentyä, sieltä löytyi lähes 30 000 liuskaa käsikirjoituksia.
Henkilönä Pessoaa on kuvattu muun muassa yksinäiseksi ja julkisuutta vältteleväksi sekä kapakoiden nurkanvaltaajaksi ja portugalilaiseksi keskipäivän vähäpuheiseksi haamuksi. Hän itse piti elämänsä tarkoituksena unelmointia. Suurimmat surunsa hän oli karkottanut avaamalla ikkunan omaan sieluunsa ja kun häntä oli vaadittu puhumaan elämisestä, hän ei kuunnellut.
Kirjallinen tuotanto
Vaikka Pessoa oli tuottelias kirjoittaja, hän julkaisi elinaikanaan vain yhden runokirjan, Portugalin myyttistä historiaa kuvaavan eeppisen ja monitahoisen Mensagemin. Mensagemin ansiosta Estado Novon konservatiivinen diktatuurihallinto nosti Pessoan kansalliskirjailijan asemaan. Myöhemmin Pessoan diktatuurinvastaisetkin tekstit ovat tulleet tunnetuiksi. Mensagemin lisäksi Pessoa julkaisi elinaikanaan muutaman vihkosen englanniksi kirjoitettuja runoja, ja aktiivisen lehtikirjoittelun vuoksi hän oli verrattain tunnettu jo omana aikanaan. Suurin osa Pessoan tuotannosta on julkaistu postuumisti, ja se käsittää runojen lisäksi proosaa, esseitä, pamfletteja ja jopa dekkareita.
Erikoislaatuinen piirre Pessoan kirjallisessa tuotannossa on heteronyymien käyttö. Heteronyymejä Pessoalta on löydetty kaikkiaan 72. Hän kirjoitti valtaosan tuotannostaan taiteilijanimillä, joista kehittyi pseudohenkilöitä omine historioineen, luonteenpiirteineen ja kirjoitustyyleineen. Merkittävimpinä näistä kymmenistä kirjoittajahahmoista on perinteisesti pidetty Alberto Caeiroa, Ricardo Reisiä ja Alvaro de Camposia, mutta uudempi tutkimus on kiinnittänyt huomiota myös sellaisiin hahmoihin kuin António Mora, Vicente Guedes, Alexander Search ja Bernardo Soares. Eriytyneet kirjailijahahmot jopa kiistelivät keskenään lehtien palstoilla. Suomennetussa valikoimassa Hetkien vaellus on mukana Alvaro de Camposin tunteikas muistokirjoitus edesmenneelle Alberto Caeirolle. Heteronyymeillään Pessoa loi pienen kirjallisen kaikkeuden, jossa kirjoittajan ja kirjallisen hahmon, todellisuuden ja sepitteen raja sekoittui voimakkaasti, varsinkin kun kirjailija astui kirjalliseen peliinsä myös itse tekemällä kirjailija Fernando Pessoasta heteronyymien kanssa tasavertaisen hahmon. Heteronyymien käyttö tarjosi Pessoalle mahdollisuuden tutkiskella minuuden, olemassaolon ja kirjailijuuden teemoja, jotka kulkevat läpi koko hänen tuotantonsa.
Outi Pakkanen
Outi Pakkanen (s. 27. tammikuuta 1946 Kokkola) on suomalainen kirjailija. Koulutukseltaan Pakkanen on ekonomi. Hän työskenteli yli 35 vuotta markkinointi- ja mainosalalla. Pakkanen toimi Uudet Kirjat -kirjakerhon päätoimittajana vuosina 1987–2004. Nykyisin hän on vapaa kirjailija. Hän on osuuskuntamuotoisen kustantamon Crime Timen perustajajäsen.
Outi Pakkasen äiti oli kirjailija Kaija Pakkanen ja kirjailija Jukka Pakkanen ja joulupukki Timo Pakkanen ovat hänen veljiään. Outi Pakkanen oli myös Jussi Jurkan viimeiseksi jäänyt naisystävä ja hän oli mukana Jurkan siunaustilaisuudessa tämän lasten ja sisarusten kanssa.
Stadin Slangi ry. valitsi hänet vuoden 2010 Stadin Friiduksi.
Tuotanto
Pakkanen on tunnettu etenkin Helsinkiin sijoittuvista jännitysromaaneista, joiden tapahtumat sijoittuvat sukujuhliin, luokkakokouksiin ja seminaareihin. Hän ei halua tehdä kirjoissaan poliisista sankaria, koska ei tunne näiden maailmaa tarpeeksi hyvin. Neljässä ensimmäisessä kirjassa rikostutkijana on komisario Antti Viitala, ja hänen jälkeensä tutkijaksi vaihtuu Matti Martikka. Kolmannesta kirjasta lähtien tapahtumissa on mukana myös mainosgraafikko Anna Laine, joka auttaa rikosten ratkaisuissa. Dekkareiden lisäksi Pakkanen on kirjoittanut elämäkertateokset Emmi Jurkasta ja Aino Acktésta.
Pakkasen ensimmäinen Martikka-dekkari Katso naamion taa on sovitettu myös kolmiosaiseksi televisiosarjaksi. Vuonna 1989 ensi-esitetyn sarjan on ohjannut ja käsikirjoittanut Taisto-Bertil Orsmaa. Martikkana näyttelee Esko Pesonen. Romaani tapahtuu Helsingissä, mutta TV2:lla esitetyssä televisiosarjassa tapahtumapaikkana on Tampere.
Peroz I
thumb|210px|Peroz I:n kolikoita Peroz I oli Persian kuningas sassanidien hallitsijasuvun aikana. Hän hallitsi vuodet 459–484.
Perozin isä Yazdegerd II kuoli vuonna 457, jolloin hänen nuorempi veljensä Hormizd otti hallittavakseen valtakunnan Perozin ollessa kaukaisen Sistanin kuvernöörinä. Hefthaliittien, eli valkoisten hunnien, avulla Peroz haastoi veljensä sotaan, joka päättyi Perozin voittoon ja valtaanastumiseen vuonna 459.
Hamilton (Uusi-Seelanti)
Hamilton on kaupunki Uuden-Seelannin Pohjoissaarella Waikaton alueella. Kaupungissa oli 179 920 asukasta vuonna 2022 ja se on väkiluvultaan maan neljänneksi suurin kaupunki.
Sijainti ja ilmasto
Hamilton sijaitsee Uuden-Seelannin Pohjoissaaren pohjoisessa keskiosassa. Se on Uuden-Seelannin pisimmän joen Waikatojoen varrella, ja joki kulkee 16 kilometriä kaupungin alueella.
Hamilton ilmasto on leuto ja sadanta kohtuullista ympäri vuoden. Tammikuun keskilämpötila on 18 °C ja heinäkuun 9 °C.
Historia
Waikatojoen varrella on ollut maoriasutusta ainakin 1500-luvulta lähtien. Hamiltonin kaupunki perustettiin 1864 strategisesti arvokkaalla paikalle lähelle hylätty Kirikiriroan maorikylää. Hamilton sai nimensä kapteeni J. F. C. Hamiltonilta, joka oli kuollut 1864 Gate Pān taistelussa.
Hamilton kasvoi hitaasti, ja vuonna 1868 siellä oli vain noin 250 asukasta, mutta rautatieasema avattiin 1877 ja Waikaton ylittävä silta 1879. Joen yli oli sitä ennen päässyt vain jokilaivalla, minkä takia Hamilton West ja East olivat kehittyneet omina yksikköinään. Silta oli paikkakuntien yhteinen urakka, ja kylävaltuustot yhdistyivät 1878.
Hamilton alkoi kasvaa todenteolla ensimmäisen maailmansodan aikaan, jolloin siitä kehittyi alueen liikenteen solmukohta. Sen jokisatamasta alettiin 1916 kuljettaa rahtia suoraan Aucklandiin. Hamiltonin asema vahvistui entisestään, kun Rukuhian puolelle perustettiin 1930-luvulla kaupunkia palveleva lentoasema. Hamilton sai kaupunginoikeudet 1945, jolloin siellä oli melkein 22 000 asukasta.
Waikato alkoi 1950- ja 1960-luvuilla houkutella myös korkeammin koulutettua väkeä, sillä kaupunkiin tarvittiin työvoimaa Waikaton sairaalaan sekä hallintotehtäviin. Waikaton yliopisto perustettiin 1964 ja Waikato Institute of Technology 1966. Kaupunkiin myös liitettiin sitä ympäröineitä esikaupunkeja; Hamiltonin pinta-ala tuplaantui 1940-luvun lopulta vuoteen 1962. Hamiltonin asukasluku oli 1966 noin 63 000 ja 100 000:n asukkaan raja ylittyi 1990-luvun puolivälissä.
Luettelo sopraanoista
Tämä on kansallisuuksien mukaan osioihin jaettu luettelo oopperalaulajattarista, joiden ääniala on sopraano.
Hamilton (Uusi-Seelanti)
Talous ja liikenne
Hamilton on Waikaton alueen taloudellinen keskus, ja vuonna 2022 hallintoalueen työpaikoista 44 prosenttia on Hamiltonissa, joka myös tuottaa 42 prosenttia alueen bruttokansantuotteesta. Kaupungin talous on monipuolista, ja suurimmat alat ovat terveys- ja sosiaalipalvelut, ammatilliset, tieteelliset ja tekniset palvelut sekä valmistusteollisuus.
Viidennes hamiltonilaisista työskenteli vuonna 2022 terveys- ja sosiaalalalla. Rakennusalan osuus työvoimasta oli 19 prosenttia ja valmistusteollisuuden 13 prosenttia. Vuoden 2013 jälkeen erityisesti valtionhallinnon ja rakennusalan osuus työvoimasta on ollut kasvussa. Rakennusalan vahvuus johtuu kaupungin voimakkaasta kasvusta. Samaan aikaan maataloustyöntekijöiden osuus on laskussa, kun entistä viljelysmaata muutetaan asuinalueiksi.
Hamiltonista on hyvät tie- ja rautatieyhteydet muualle maahan. Te Huia on junayhteys Aucklandiin. Hamiltonin lentoasema palvelee vain sisäistä liikennettä, ja asemalla operoi Air New Zealand. Hamiltonin sisäistä bussiliikennettä hallinnoi Waikaton aluevaltuusto.
Väestö
Hamiltonissa oli heinäkuussa 2022 Uuden-Seelannin tilastokeskuksen arvion mukaan 179 920 asukasta. Hamilton on kasvanut 2000-luvulla muuta Uusi-Seelantia nopeammin. Se on Uuden-Seelannin neljänneksi suurin kaupunki ja suurin sisämaakaupunki.
Vuoden 2018 väestönlaskennan tietojen mukaan Hamiltonin asukkaista eurooppalaistaustaisia 63,6 prosenttia ja maoreja 23,7 prosenttia. Aasialaisia oli 18,5 prosenttia ja Tyynenmeren saarten asukkaita 6,1 prosenttia. Englantia asukkaista puhui 94,6 prosenttia ja maoria 6,0 prosenttia. Niiden jälkeen yleisimmät kielet olivat mandariinikiina ja hindi. Kristittyjen osuus Hamiltonin väestöstä vuonna 2018 oli 36,3 prosenttia. Osuus oli vuonna 2006 ollut vielä 51,9 prosenttia. Uskonnottomien määrä oli samassa ajassa noussut 36,1 prosentista 46,5 prosenttiin, hindujen 1,9 prosentista 3,6 prosenttiin ja muslimien 1,5 prosentista 2,2 prosenttiin.
Hamilton on Uuden-Seelannin nuorin kaupunki, ja sen mediaani-ikä on 33 vuotta. Kaupungissa asuu erityisen paljon 20–39-vuotiaita. Monet eläköityvät tuppaavat muuttamaan Hamiltonista rannikkokaupunkeihin, ja Hamiltoniin nuoria vetää yliopistokoulutksen mahdollisuus. Nuoren väestön ansiosta Hamiltonin luonnollinen väestönkasvu on korkeampi kuin monissa muissa Uuden-Seelannin osissa.
Kökar
Kökarin pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on maata, 0 km² sisävesiä ja loput 0 km² merta.
Kökar on yksikielisesti ruotsinkielinen: 0 prosenttia sen asukkaista on äidinkieleltään ruotsinkielisiä ja 0 prosenttia suomenkielisiä.
Kunnan palvelut ovat keskittyneet pääsaarella olevaan Karlbyn kylään, jossa sijaitsevat kauppa, kunnantoimisto, Ålandsbankenin konttori ja kunnan ainoa peruskoulu.
Kökarin vaakunan on suunnitellut Matts Dreijer, ja se on vahvistettu vuonna 1952.
Kunnan nimi
Kunnan nimi esiintyy tiettävästi ensi kerran tanskalaisten purjehtijoiden reittikuvauksessa 1200-luvulta. Nimen kirjoitusasu oli Thiyckækarl, mikä voisi viitata mahdollisesti saarella asuneeseen paksuun mieheen.
Kökarista on 1900-luvun alkupuolella joissakin yhteyksissä käytetty suomenkielistä nimeä Köökari.
Maantiede
Kökarin naapurikunnat ovat Föglö, Parainen ja Sottunga. Suomen eteläisimmät saaret Bogskärissä kuuluvat Kökariin. Suurimmat saaret ovat pääsaari ja Hellsö, joista jälkimmäinen on Ahvenanmaan saarista pinta-alaltaan kymmenenneksi suurin. Kökarin itäpuolella on Kihdin merenselkä ja länsipuolella Kökarinselkä. Kunnan alueella ovat Suomen ainoat tunnetut marjakuusen luontaiset esiintymät.
Kylät
Kunnassa on seitsemän kylää: Finnö, Hamnö, Hellsö, Karlby, Kyrkogårdsö, Österbygge ja Överboda.
Historia
Kökarin saaret olivat esihistoriallisella ajalla suurimmaksi osaksi meren alla, joten muinaislöytöjä on tehty niukasti. Nykyinen asutus on saanut alkunsa luultavasti 1100- ja 1200-luvuilla ja asukkaat lienee tullut Manner-Ahvenanmaalta. Hamnön saarella sijaitsi yksi Suomen kolmesta tunnetusta keskiaikaisesta fransiskaaniluostarista; Kökarin fransiskaanikonventti. Tarkkaa tietoa luostarin perustamisajankohdasta ei ole. Ensimmäinen varma asiakirjamaininta luostarista on vuodelta 1472, ja se hävisikin jo ennen 1500-luvun puoliväliä. Kökarilaisten pääelinkeino oli vuosisatojen ajan kalastus, ja tärkeintä saaliskalaa silakkaa vietiin jo keskiajalla Turkuun ja Tukholmaan, 1800-luvulta lähtien myös Helsinkiin ja Tallinnaan. Vuoden 1537 maakirjassa mainittiin jo kaikki Kökarin kylät ja sen mukaan pitäjässä oli 69 veroa maksanutta talonpoikaa. Väestön kokonaismääräksi on arvioitu 400–500 henkeä.
Talous
Vuonna 2015 kunnassa oli 75 työpaikkaa, joista 5 % oli alkutuotannossa, 11 % jalostuksessa ja 79 % palvelualoilla.
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat sähköteknistä suunnittelua tekevä JS EMC Ab, matkailuyritys Sandvik hällor AB ja liikennöitsijä Ålands Sjötrafik Ab.
VOF de Kunst
VOF de Kunst on alankomaalainen popyhtye Tilburgista, joka perustettiin vuonna 1983. Heidän hittikappaleensa on ”Suzanne” (englanninkielinen versio ”Susanna”), joka sijoittui Alankomaiden musiikkilistan ensimmäiselle sijalle ja Yhdistyneen kuningaskunnan musiikkilistan 12. sijalle. VOF de Kunstin päälaulaja on Nol Havens ja yhtye on esiintynyt kiertueilla myös nimellä The Art Company.
Kökar
Väestö
Vuoden 2017 taajamarajauksen mukaan Kökarissa ei ole lainkaan taajamia. Vuoden 2017 lopussa Kökarissa oli 236 asukasta, joista 232 asui haja-asutusalueilla ja 4:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kökarissa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Seurakunta toimii myös Föglön ja Sottungan kuntien alueilla.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kökarin alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Kökarin kunnan nykyisellä alueella.
Liikenneyhteydet
Kökariin pääsee Ålandstrafikenin lautalla Korppoon Galtbystä ja Lumparlandin Långnäsistä. Lautta pysähtyy kunnan pääsaarella ja Kyrkogårdsössä. Lauttamatkat sekä Korppoosta että Långnäsistä Kökariin kestävät noin 2,5 tuntia.
Tunnettuja kökarilaisia
Kökarissa ovat syntyneet kirjailija Ulla-Lena Lundberg (s. 1947) ja Tukholman Karoliinisessa instituutissa toiminut lääketieteen tutkija Erik Jorpes (1897–1973).
Ruotepuolinen (Padasjoki)
Ruotepuolinen on Päijät-Hämeessä Padasjoella  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 9,7 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Heinäjoen valuma-alueeseen (35.786) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 139,8 metriä mpy.
Nuokkutähdikki
Nuokkutähdikki (Ornithogalum nutans) on tähdikkien sukuun kuuluva laji. Sitä tavataan luonnonvaraisena Kaakkois-Euroopassa ja Lähi-idässä. Kasvi on 30–45 senttimetriä korkea. Lehdet ovat vaaleanvihreitä ja niissä on valkoisia kuvioita. Kukinto on terttu, jossa on noin 20 kukkaa. Ne ovat enimmäkseen valkoisia, mutta niiden sisäpuolella on hopeaa väriä ja ulkopuolella vihreää. Nuokkutähdikki kukkii toukokuulta kesäkuulle. Kasvi menestyy aurinkoisella tai puolivarjoisella kasvupaikalla, missä maa on kosteahko ja ojitettu. Kasvia lisätään sivusipuleista, jotka istutetaan syys- tai lokakuulla. Istutussyvyys on 10–15 cm ja istutusväli on 10 cm.
Eerikkilän urheiluopisto
thumb|Eerikkilän vuonna 1992 valmistunut opistorakennus Frenckell. Eerikkilän urheiluopisto on Tammelassa sijaitseva urheiluopisto ja valmennus- sekä liikuntakeskus, joka on perustettu vuonna 1949. Ruostejärven rannalla sijaitseva Eerikkilä toimii jalkapallon ja salibandyn valtakunnallisena valmennuskeskuksena, ja lisäksi se järjestää liikunta- ja luontoalan koulutusta sekä tarjoaa palveluja yksityisille. Eerikkilän toimitusjohtajana on vuodesta 2013 lähtien työskennellyt Petri Jakonen.
Eerikkilä perustettiin Suomen Palloliiton valmennuskeskukseksi, ja jalkapalloilijat ovat edelleen opiston pääasiallisia käyttäjiä. Eerikkilä on Suomen naisten jalkapallomaajoukkueen ja nuorisomaajoukkueiden leiripaikka, jossa pelataan myös maaotteluita. Alueella sijaitsee muun muassa jalkapallostadion, jalkapallo- ja urheiluhalli, jalkapallon harjoitushalli, useita luonnon- ja keinonurmisia jalkapallokenttiä, yleisurheilukenttä, salibandyhalli, sekä monitoimihalli. Lisäksi Eerikkilässä on muun muassa hotelli ja loma-asuntoja. Eerikkilään kuuluu myös Ruostejärven eteläpuolella sijaitseva Hämeen Luontokeskus.
Opiston historia
thumb|Eerikkilän ensimmäinen päärakennus opiston vihkimispäivänä 25. syyskuuta 1949. Pitkään kaavailtu jalkapalloilijoiden valmennuskeskus toteutui, kun SPL:n puheenjohtaja Erik von Frenckell myi vuonna 1945 liitolle maata välttääkseen pakkoluovutukset siirtoväelle. Noin 15 hehtaarin laajuinen alue sijaitsi Frenckellin suvun omistaman Saaren kartanon mailla Kanta-Hämeen Tammelassa. Opisto perustettiin luonnonkauniille paikalle Ruostejärven ja Leppilammen väliselle kannakselle. Rakennustyöt käynnistyivät vuonna 1947 ja Frenckellin mukaan Eerikkiläksi nimetty urheiluopisto vihittiin käyttöön syyskuussa 1949.
Aluksi Eerikkilä käsitti vain opistorakennuksen ja täysimittaisen ruohokentän. Arkkitehti Einari Teräsvirran suunnittelemassa kaksikerroksisessa hirsirakennuksessa oli luentosali, kirjasto, keittiö, ruokala, majoitustilat sekä pukuhuoneet peseytymistiloneen. 1950-luvun aikana valmistuivat vielä henkilökunnan asuintilat sekä rehtorin asunto. SPL joutui alkuvuosina rahoittamaan toiminnan suurimmaksi osaksi itse, sillä valtio tuki Eerikkilää vain murto-osalla muihin urheiluopistoihin verrattuna. Vuonna 1952 opisto siirtyikin SPL:lta vastaperustetun Palloilu Säätiön omistukseen. Eerikkilän ainoat työntekijät olivat talonmies puolisoineen, kunnes opisto sai ensimmäisen johtajansa vuonna 1954. Tehtävässä aloitti entinen jalkapalloilija Eino Rantanen.
Jalkapalloilijoiden ohella Eerikkilässä leireilivät SPL:n alaisuudessa pelanneet jääpalloilijat, jotka harjoittelivat Leppilammen jäälle tehdyllä kentällä. Muiden käyttäjien määrä lähti kasvuun, kun 1950-luvun lopussa valmistunut Helsingin ja Porin välinen valtatie 2 paransi kulkuyhteyksiä Tammelaan. Vuonna 1964 Eerikkilään rakennettiin kuntosali, ja 1968 valmistunut kivituhkapintainen maapohjahalli mahdollisti jalkapallon ympärivuotisen harjoittelun. Yleisurheilukenttä juoksuratoineen valmistui 1970 ja uusi jalkapallokenttä 1973. Kentän nurmipinta oli pitkään huonkuntoinen, kunnes ongelma ratkaistiin 1980-luvulla muuttamalla se kivituhkaksi. thumb|left|Eerikkilän pieni rantasauna. Einari Teräsvirran suunnittelema uusi päärakennus valmistui 1980. Seuraavana vuonna Eerikkilässä käynnistyi Jukka Vakkilan johdolla SPL:n jalkapallovalmentajakoulun kurssitus. Vuonna 1982 myöhemmin vanhaa maapohjahallia laajennettiin ja se päällystettiin tekonurmella. Vuonna 1983 Eerikkilä pääsi lakisääteistä valtionapua nauttivien urheiluopistojen joukkoon, mikä mahdollisti toiminnan laajentamisen. Vuonna 1992 otettiin käyttöön Frenckelliksi nimetty uusi opistorakennus ja seuraavana vuonna SPL:n koulutusosasto siirtyi Helsingistä Eerikkilään. Täysimittaisen jalkapallohallin suunnittelu aloitettiin myös vuosikymmenen alussa, mutta lamavuosien johdosta se valmistui vasta 1998. Samalla vanha halli muutettiin sisäpalloilulajien käyttöön ja Eerikkilä aloitti yhteistyön Suomen Salibandyliiton kanssa.
Eerikkilän suurimmat laajennukset on tehty 2000-luvulla. Uusi majoitusrakennus Tammela valmistui vuonna 2002, hotelli 2012 sekä huvila- ja loma-asuntoalue 2016–2018. Jalkapalloilijoiden tarpeisiin valmistui lämmitettävä tekonurmikenttä vuonna 2005 ja lämmitettävä luonnonnurmi 2008. Vuonna 2013 rakennettiin jalkapallostadion Eerikkilä Areena, jossa on 800-paikkainen katettu katsomo, lämmitettävä luonnonnurmi sekä valaistus. Stadion mahdollistaa esimerkiksi poikien ja tyttöjen EM-karsintaturnausten pelaamisen. Viimeisin laajennus on vuonna 2019 valmistunut salibandyhalli.
Eerikkilä on järjestänyt vuodesta 2021 yhdessä kansainvälisen salibandyliiton ja Suomen salibandyliiton kanssa World Floorball Summit -kansainvälisen salibandytapahtuman. Vuoden 2022 tapahtuma yhdistää lisäksi Eerikkilä Super Cup miesten ja naisten finaaliottelut.
Suomen jalkapallomaajoukkueet
Ensimmäinen Eerikkilässä järjestetty maajoukkueleiri pidettiin kesäkuussa 1952, jolloin opistolla kokoontui Helsingin olympialaisiin valmistautuva Suomen jalkapallomaajoukkue. A-maajoukkueen ja nuorten maajoukkueiden pääasiallinen leiripaikka opistosta tuli vasta päävalmentaja Olavi Laaksosen kaudella 1962–1974. Maaotteluita edeltävän valmistautumisen ohella Eerikkilässä kokoonnuttiin myös talvella kuntoharjoittelun merkeissä.
1970-luvulta lähtien Eerikkilässä leireili lähinnä naisten maajoukkue. Miehet palasivat Eerikkilään jälleen Richard Möller Nielsenin ja Mixu Paatelaisen päävalmentajakausilla 1996–1999 ja 2011–2015, mutta muulloin joukkue on yleensä valmistautunut maaotteluihin Helsingissä. 2000-luvun aikana opistosta on tullut naisten ja nuorten maajoukkueiden säännöllinen leiripaikka. Ensimmäinen virallinen maaottelu Eerikkilässä pelattiin vuonna 2000, jonka jälkeen opistolla on kaikki ikäluokat mukaan lukien pelattu yli 130 maaottelua. Lisäksi naisten maajoukkue on pelannut Eerikkilässä kuusi A-maaottelua vuodesta 2011 lähtien. Eerikkilässä toimii myös vuonna 2011 perustettu Sami Hyypiä Akatemia.
Älpee
Älpee on Klamydian vuonna 1990 julkaistu debyyttialbumi. Se julkaistiin alun perin vain LP-formaatissa Free Animals -levy-yhtiön kautta. Albumista julkaistiin vuonna 1992 Kråklund Recordsin kautta LP-levyn uusintapainos sekä CD-versio nimellä Ceedee. CD-julkaisuun lisättiin mukaan kaksi ylimääräistä kappaletta sekä yksi remix-versio.
Kappaleet
Sävellykset ja sovitukset Vesku Jokinen, sanoitukset Toni Pitkäsalo (ellei toisin mainita).
MotoHeroz
Motoheroz on suomalaisen RedLynxin kehittämä ajopeli, joka julkaistiin alun perin 15. syyskuuta 2011 Wiille WiiWaresta ladattavaksi. Peli julkaistiin myöhemmin myös iOS:lle ja Androidille.
Pelaaminen
MotoHeroz on sivuttainvierivä ajopeli, joka sisältää piirteitä tasohyppelystä. Pelissä ideana on ajaa autoilla, joilla pitää päästä maaliin. Peli sisältää kolme erilaista pelitilaa: yksinpelattava tarinatila, 2-4 pelaajan Party Rally, jossa pelaajat kilpailevat toisiaan vastaan sekä verkkomoninpeli. Pelissä on yhteensä yli 100 erilaista rataa.
Vastaanotto
Suomessa Pelaaja antoi arvosanaksi 9/10 ja sanoi pelin olevan ”hauska, monipuolinen ja erittäin koukuttava peli, joka kaasuttelee hurjalla vauhdilla WiiWaren parhaimmistoon muun muassa World of Goon rinnalle”. Gamereactor antoi arvosanaksi 8/10 ja Konsolifin 4/5.
Linda Bengtzing
thumb|right|Linda Bengtzing ja [[Glenn Hysén]] Linda Bengtzing (s. 13. maaliskuuta 1974 Gullspång) on ruotsalainen laulaja ja juontaja. Hän esittää popkappaleita ja on tullut yhdeksi Ruotsin tunnetuimmista naislaulajista. Televisiossa hän on juontanut ohjelmia Ordjakten ja Floor filler.
Ensimmäisen kerran Bengtzing pääsi levyttämään jo teini-ikäisenä voitettuaan arbogalaisessa ravintolassa käydyn kykykilpailun. Suurelle yleisölle hän pääsi esiintymään ensimmäisen kerran vuonna 2000 television Sikta mot stjärnorna -ohjelmassa, jossa kilpailijat imitoivat jotakin tunnettua laulajaa. Bengtzingin roolina ohjelmassa oli Aqua-yhtyeen Lene.
Lemkot
Lemkot ovat ruteeneihin kuuluva etninen ryhmä osissa Puolaa ja Slovakiaa. Ruteeneista heidän alueensa ovat läntisimpiä.
Linda Bengtzing
Nousu parrasvaloihin tapahtui viisi vuotta myöhemmin, kun Bengtzing osallistui samana keväänä niin Fame Factory -kykykisan neljänteen tuotantokauteen kuin Ruotsin euroviisukarsintaan Melodifestivaleniin. Ensin mainitussa hän ei päässyt finaaliin, mutta Melodifestivalenissa tuli finaalin yhdeksäs sijan laululla "Alla flickor".
Lemkot
Asuinalue
pienoiskuva|vasen|Lemkokirkko [[Komańczan kylässä.]] Lemkot asuvat suurin piirtein kolmion muotoisella alueella Puolan ja Slovakian rajalla puolalaisten ja slovakkien asuttamien alueiden välissä. Kolmion pohja on Osława- ja Laborecjoilla ja sen kärki ulottuu Popradjoelle Puolassa. Alueella on pituutta länsi-itäsuunnassa noin 150 kilometriä ja pohjois-eteläsuunnassa noin 60 kilometriä. Puolassa alue käsittää Vähä-Puolan voivodikunnan kaakkoisnurkan ja Ala-Karpatian voivodikunnan eteläosan. Slovakiassa siihen kuuluu Bardejovin, Humennén, Medzilaborcen, Stará Ľubovňan, Stropkovin ja Svidníkin piirien pohjoisosat. Historiallisesti alueen pohjoisraja puolalaisten kanssa on ollut paljon tarkempi kuin etelässä slovakkien kanssa.
Linda Bengtzing
Viisukappaleesta tuli Bengtzingin ensimmäinen menestys. Ingenting att förlora -albumi ilmestyi maaliskuussa 2006 – Bengtzingin syntymäpäivänä – ja nousi Ruotsin albumilistan neljännelle sijalle. Samalla hän osallistui toisen kerran Melodifestivaleniin laululla "Jag ljuger så bra". Sijoitus oli nyt seitsemäs.
Lemkot
Asuinalue
Puolassa vuonna 2011 lemkoksi ilmoitti etnisen taustansa yhteensä noin 11 000 henkilöä. Slovakiassa vuonna 2018 yhteensä 30 153 henkilöä ilmoitti etniseksi taustakseen ruteenin. Lemkojen perinteisen asuinalueen ulkopuolella heitä on Ukrainassa, jonne heitä asettui toisen maailmansodan jälkeen esimerkiksi Ternopilin, Lvivin ja Donbassin alueille. Yhdysvalloissa ja Kanadassa on ehkä noin 100 000–150 000 lemkosiirtolaisista polveutuvaa henkilöä.
Historia
thumb|Lemkoja piirrustuksessa vuodelta 1878. Sanalla lemko ei ole varsinaista merkitystä itsessään. Se on johdettu lemkojen murteen sanasta lem, joka taroittaa vapaasti kääntäen ”vain”. Lemkoihin se on liitetty lähinnä siksi, että heidän naapureinaan asuvat etniset ryhmät eivät käyttäneet sanaa omassa kielessään ja siitä tuli näin erityisesti heihin liitetty piirre. Lemkojen oma nimitys itselleen oli pitkään rusnak, jota käytetään edelleen Karpaattien eteläpuolella. Pohjoispuolella nimitys lemko tuli laajaan käyttöön 1900-luvun alkuun menneessä. Ensimmäinen viitaus nimeen historiallisissa lähteissä on vuodelta 1820.
Lemkojen etninen historia on aiheena kiistelty. Heidät on esitetty eri lähteissä alueen alkuperäisistä asukkaista polveutuvana kansana, tai toisien mukaan he ovat alkaneet asuttaa aluetta Karpaateilla vasta 1300- ja 1500-lukujen välillä. Tuona aikana alueelle muutti paimentolaisuutta harjoittaneita vlaakeja, jotka mahdollisesti sulautuivat sittemmin ruteeneihin. Koko heidän asuttamansa alue kuului ennen ensimmäistä maailmansotaa Itävalta-Unkariin. Etenkin 1870-luvulta eteenpäin suuria määriä lemkoja muutti ulkomaille, kuten Yhdysvaltoihin, Kanadaan ja Brasiliaan. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen perustettiin kaksi lyhytikäiseksi jäänyttä lemkojen tasavaltaa, kylien nimien mukaan tunnetuksi tulleet Florynkan ja Komańczan tasavallat.
Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana lemkot asuttivat noin 180 kylää Puolassa. Vuonna 1931 lemkoja ja muita ruteeneja oli yhteensä 130 000. Slovakiassa heidän kyliään oli vuorilla 269 ja niistä etelään ja lounaaseen 149. Slovakiassa 54 kylää oli seka-asutettuja slovakkien kanssa slovakkivähemmistöllä ja 7 slovakkienemmistöllä. Vuonna 1930 lemkoja oli Itä-Slovakiassa noin 85 000. Todennäköisesti tuhannet muut olivat ilmoittaneet tilastoissa olevansa ”tšekkoslovakkeja”. Uskonnoltaan suuri valtaosa oli molemmissa maissa kreikkalaiskatolilaisia. Slovakiassa noin 15 % ja Puolassa 9 % oli ortodokseja.
Toisen maailmansodan jälkimainingeissa vuosien 1945 ja 1947 välillä monet lemkot Karpaattien pohjoisrinteillä pakkosiirrettiin Neuvostoliiton hallitsemaan Ukrainaan, sekä Puolan sodan jälkeen Saksasta itseensä liittämiin osiin etenkin Sleesiassa. Lisäksi noin 8 500 henkilä lähti Slovakian pohjoisosista vapaaehtoisesti Ukrainaan. Monet Slovakiasta lähtöisin olleet lemkot palasivat alkuperäiselle kotiseudulleen vuoden 1956 jälkeen. Puolassa noin 10 % länteen siirretyistä lemkoista palasi kotiseudulleen Puolassa. Maailmansodan jälkeen monet vielä jäljellä olevat lemkot alkoivat sulautua puolalaisiin ja slovakkeihin.
Kulttuuri
pienoiskuva|Kansanjuhlan esiintyjiä Puolassa. Lemkojen perinteinen elinkeino oli maanviljely, mutta myös vuohien, lampaiden ja karjan kasvatus. Yhteiskäytössä olleita laitumia kutsuttiin nimellä toloka. Suosittuja viljelykasveja olivat ohra, peruna, kaali, kyssäkaali, pavut ja pellava. Olosuhteet heidän asuttamallaan vuorialueella ovat suhteellisen karut ja maatalous pysyi pienimuotoisena. Metsistä on saatu keräilemällä esimerkiksi marjoja ja sieniä. Eri kylissä valmistettiin myös käsitöitä. Aikanaan monet työskentelivät kausityöläisinä etenkin Unkarin tasangon alueella.
Slovakit ja puolalaiset ovat jättäneet voimakkaita vaikutteita lemkojen kulttuuriin. Toisaalta lemkojen kulttuuri sisältää arkaaisia piirteitä, jotka ovat kadonneet slovakkien ja puolalaisten keskuudesta. Tärkeä lemkojen omaa identiteettiä muodostanut piirre oli heidän oma kielensä. Muista kansoista heitä erotti myös heidän kansallispukunsa. Lemkojen kansanperinteessä on vaikutteita niin pakanallisuudesta, kuin idän ja lännen kirkkokunnistakin.
Luettelo altoista
Tämä on luettelo oopperalaulajattarista, joiden ääniala on altto.
A–L
thumb|200px|Itävaltalaissyntyinen altto [[Ernestine Schumann-Heink, jonka debyyttirooli oli Azucena Il trovatoressa. ]]
Veikko Anttonen
Veikko Kalevi Anttonen (s. 22. elokuuta 1948 Nousiainen) on suomalainen uskontotieteilijä. Hän on toiminut vuodesta 1998 lähtien uskontotieteen professorina Turun yliopistossa.
Anttonen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1970. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1977, filosofian kandidaatiksi 1980 ja lisensiaatiksi 1986 Helsingin yliopistosta. Anttonen väitteli tohtoriksi vuonna 1996.
Vuonna 2011 Anttonen valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Haaravesi
Haaravesi–Iso-Pitämä on järvi Suomussalmen kuntakeskuksen eteläpuolella Kainuun koillisosassa. Sen pinta-ala on 3,3 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 87 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Haaravesi sijaitsee Kiantajärvestä Oulujärveen virtaavan Emäjoen yläjuoksulla. Järven länsiosa on Haaravesi ja itäosa Iso-Pitämä. Järven pinta-alasta viidennes on vähintään 10 metriä syvä. Syvimmät alueet sijaitsevat Haaravedellä. Haaraveden rannat ovat metsämaata, Iso-Pitämän itärannalla on asuinalue. Samantasoinen vesialue (186,4 metriä merenpinnan yläpuolella) jatkuu Haaravedeltä yli kymmenen kilometriä itään (Vuokinjoki, Hietajärvi, Alanteenjärvi, Parvajärvi). Myös Iso-Pitämän koillispuolisen Taivalalasen korkeustaso on 186,4 metriä mpy.
Haaravesi laskee Aittokosken voimalan kautta Emäjokeen. Järvessä ei ole mainittavia saaria.
Haaravesi–Iso-Pitämän vesitilavuus on 19 851 000 kuutiometriä.
Haaravesi–Iso-Pitämä (59.611.1.001) kuuluu Aittokosken voimalan alueeseen (59.611), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Aittokosken-Alanteenjärven alue (59.61) ja ensimmäinen on Vuokkijärven reitin valuma-alue (59.6). Haaravesi–Iso-Pitämä on laajin Aittokosken voimalan alueen kahdestatoista vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä.
Horsmat
Horsmat eli hoikkahorsmat (Epilobium) on noin 160–200 lajia sisältävä kasvisuku. Useimmat lajit ovat yksi- tai monivuotisia ruohoja, mutta sukuun kuuluu myös muutamia varpuja. Horsmia esiintyy sekä eteläisen että pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeilla vyöhykkeillä.
Kukissa on neljä terälehteä ja ne ovat useimmilla lajeilla vaaleanpunaiset, joskin myös valkoisia, punaisia, keltaisia ja oransseja kukkia esiintyy. Hedelmä on pitkä, sylinterimäinen kota, jonka sisällä on runsaasti pieniä siemeniä. Siemeniin liittyy silkkimäisiä haivenia, joiden avulla ne leviävät tuulen mukana. Lehtiasento on tavallisesti vastakkainen ja lehdet itsessään ovat pitkänpyöreitä tai suikeita.
Monet horsmalajit ovat puutarhojen rikkakasveja. Tunnetuin horsmalaji, maitohorsma, katsotaan nykyisin kuuluvaksi sukuun Chamerion. Se on tyypillinen metsäpalojen tai avohakkuiden aiheuttamia aukkopaikkoja hyödyntävä pioneerilaji.
Horsmat Suomessa
Suomessa esiintyy parikymmentä horsmalajia sekä näiden välisiä risteymiä. Useimmat lajit ovat melko pieniä ja muistuttavat paljolti toisiaan.
Suomessa tavattavista horsmista maitohorsma eli palomaitohorsma (Chamaenerion angustifolium, syn. Chamerion angustifolium, Epilobium angustifolium) siirretään maitohorsmiin (Chamaenerion).
Nicolai Wammen
Nicolai Halby Wammen (s. 7. helmikuuta 1971 Holbæk) on tanskalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko ja Tanskan nykyinen valtiovarainministeri kesäkuusta 2019. Aiemmin hän toiminut Tanskan puolustusministerinä ja eurooppaministerinä sekä Aarhusin pormestarina. Hän on istunut kansankäräjillä vuodesta 2011, ja jo aiemmin vuosina 2001–05.
Elämä ja ura
Wammen syntyi vuonna 1971. Hänen isänsä oli toimittaja ja äitinsä puheterapeutti. Vuonna 2001 hän valmistui Aarhusin yliopistosta valtiotieteiden maisteriksi (Tanskassa cand.scient.pol.) ja hänet valittiin ensimmäistä kertaa kansankäräjille. Vuosina 2006–11 hän toimi Aarhusin pormestarina, ja vuonna 2011 hänet valittiin uudelleen kansankäräjille. Helle Thorning-Schmidtin johtamissa hallituksissa hän toimi ensin eurooppa- ja sitten puolustusministerinä. Vuonna 2019 hänestä tuli Mette Frederiksenin johtaman hallituksen valtiovarainministeri.
Yksityiselämä
Wammen on naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa.
Big vs Small
Big vs Small on Minna Duftonin ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2020.
Elokuva on henkilödokumentti portugalilaisesta lainelautailijasta Joana Andradesista. Elokuvassa seurataan Andradesin elämää kolmen vuoden ajan, joiden aikana hän käy muun muassa Heinolassa harjoittelemassa vapaasukeltaja Johanna Nordbladin opastuksella hengityksen pidättämistä.
Mihaela Peneș
Mihaela Peneș (s. 22. heinäkuuta 1947 Bukarest) on romanialainen keihäänheittäjä.
Kesäolympialaisissa 1964 Japanin Tokiossa Peneș voitti naisten keihäänheiton kultamitalin tuloksella 60,54. Peneș ei kuulunut kilpailun ennakkosuosikeihin, mutta ennalta vahvimmiksi ennustetut kilpailijat Elvira Ozolina (5. sija tuloksella 54,81) ja Jelena Gortšakova (pronssia tuloksella 57,06) eivät yltäneet hänen heittonsa pituuksille. Tuolloin 17-vuotiaasta Peneșistä tuli kaikkien aikojen nuorin keihäänheiton olympiavoittaja.
Peneș saavutti vielä hopeaa Budapestin EM-kilpailuissa 1966 ja Méxicon olympialaisissa 1968. Hänen ennätystuloksensa oli 60,68.
Romanian mestaruuden Peneș voitti neljä kertaa peräkkäin vuosina 1965–1968.
Luettelo pikkuplaneetoista: 82001–83000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 82001:stä ja päättyen 83000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Dominika Cibulková
Dominika Cibulková (s. 6. toukokuuta 1989 Bratislava) on slovakialainen tennispelaaja, jonka korkein WTA-listasijoitus kaksinpelissä on neljäs maaliskuulta 2017. Häntä valmentaa Matej Liptak. Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa hän saavutti lokakuussa 2011. Yhteensä hän on voittanut urallaan kahdeksan kaksinpelin WTA-turnausta ja yhden nelinpeliturnauksen.
Uran alku
Cibulkován vanhemmat Katarina Cibulková ja Milan Cibulka innostivat häntä aloittamaan tenniksen 7-vuotiaana. Vuonna 2004 Cibulková osallistui ensimmäiseen ITF-tason kaksinpeliturnaukseen ja seuraavalla kaudella voitti ensimmäisen turnauksensa Milanossa toukokuussa 2005 lyötyään Hollannin Bibiane Schoofsin loppuottelussa 2-6, 6-1, 6-3. Cibulková voitti samana vuonna myös toisen junioriturnauksen Brandentonissa, Floridassa sekä ensimmäisen naisten turnauksensa, 10 000 dollarin turnauksen Portugalissa. Maailman juniorirankingissa hän oli korkeimmillaan kolmantena. Cibulková pelasi 2005 ensimmäistä kertaa Slovakian Fed Cup -joukkueessa. Vuoden lopulla hänen WTA-listasijoituksensa oli 555.
2006
Cibulková selviytyi toiselle kierroksella kahdessa ensimmäisessä WTA-turnauksessaan Istanbulissa ja Tashkentissa, mutta ei selviytynyt karsinnoista Budapestin ja Portorozin turnauksissa. Hän voitti 75 000 dollarin ITF-turnauksen kotikaupungissaan Bratislavassa. Vuoden loppuranking oli 156. eli hän paransi sitä lähes 400 sijaa.
2007
Yhdysvaltain avointen kaksinpelin ensimmäisellä kierroksella Cibulková voitti 23:nneksi sijoitetun Tathiana Garbinin. Toisella kierroksella hän hävisi Viktoryja Azarenkalle.
2008
Cibulková selviytyi ensimmäisen kerran urallaan WTA-turnauksen loppuotteluun Amelia Islandin turnauksessa huhtikuussa 2008. Loppuottelussa hän hävisi Marija Šarapovalle. Heinä-elokuussa pelatun Montréalin turnauksen puolivälierissä hän voitti maailmanlistan kakkosen Jelena Jankovićin ja välierissä Marion Bartolin mutta hävisi loppuottelussa Dinara Safinalle.
Grand Slam -turnauksissa Cibulková selviytyi kolmannelle kierrokselle Ranskan ja Yhdysvaltain avoimissa. Ranskassa hän hävisi Jelena Jankovićille ja Yhdysvalloissa Agnieszka Radwańskalle.
First of the Five Elements
First of the Five Elements on suomalaisen power metal -yhtye Warmenin viides studioalbumi. Se julkaistiin 30. syyskuuta 2014.
Dominika Cibulková
2009
Australian avoimissa 2009 Cibulková ylti ensimmäisen kerran urallaan Grand Slam -turnauksessa neljännelle kierrokselle. Hän voitti Chanelle Scheepersin 6–0, 6–0, Chan Yung-janin 6–0, 6–2, ja Virginie Razzanon 7–5, 7–5, mutta hävisi sitten Jelena Dementjevalle 2–6, 2–6. Ranskan avoimissa hän selviytyi välieriin saakka. Hän voitti ensimmäisellä kierroksella Alona Bondarenkon luvuin 6–4, 2–6, 6–4, toisella kierroksella Kirsten Flipkensin 6–1, 6–0, kolmannella kierroksella Gisela Dulkon 6–4, 6–2, neljännellä kierroksella 29:nneksi sijoitetun Ágnes Szávayn 6–2, 6–4 sekä puolivälierissä sijoittamattoman, pitkällä kilpailutauolla olleen entisen maailmanlistan ykkösen Marija Šarapovan 6–0, 6–2. Välierissä hän hävisi maailmanlistan silloiselle ykköselle Dinara Safinalle erin 3–6, 3–6.
Fed Cup
Slovakian Fed Cup -joukkueessa Cibulková on pelannut vuosina 2005–2016, saldona 21 voittoa ja 19 tappiota.
Robert Campin
thumb|300px|[[Méroden alttaritaulu, Robert Campin, n. 1425.]] Robert Campin (1375 Valenciennes – 26. huhtikuuta 1444 Tournai ) oli varhainen, merkittävä flaamilainen taidemaalari 1400-luvun alkupuolella. Hänen uskotaan olleen "Flémallen mestarina" tunnettu taiteilija, mutta varmuudella Campinin töitä ei ole dokumentoitu. Campin oli toisen flaamilaisen mestarin Jan van Eyckin aikalainen, ja hänellä oli suuri merkitys siitrymäkaudella gotiikasta renessanssiin. Campinilla oli ennennäkemättömän konkreettinen näkemys kolmiulotteisesta kuvauksesta, ja joissain hänen töissään 1420- ja 30-luvuilta yhdistyvät monumentaalinen arkaismi ja nykyaikainen runous. Campinin taide pohjautui käsikirjoitusten kuvituksiin.
Sydänlääkärin syöksykierre
Sydänlääkärin syöksykierre (, Britanniassa ja Yhdysvalloissa The Heart Guy) on australialainen televisiosarja, jonka kolme tuotantokautta esitettiin Suomessa Yle TV1:llä päivittäissarjana syyskaudella 2018. Alun perin draamaa alettiin esittää Nine Networkilla alkaen 2016.
Kyseessä on sarja, joka pohdiskelee kevyehkösti moraalin rajapintoja. Päähenkilönä on "kukkona tunkiolla" taitava sydänkirurgi Hugh Knight, jota esittää Rodger Corser. Hänen uransa on katketa virheeseen Sydneyssä, ja hän joutuu vuodeksi synnyinpaikkakunnalleen kuvitteelliseen Whyhopen pikkukaupunkiin yleislääkäriksi valvottuna vuoden koeajaksi. Sairaalamiljöön lisäksi esitetään vahvasti Knightin sekava ja rikas sukutausta sekä Hughin entisiä ja potentiaalisia naisystäviä. Erityinen jännite syntyy Hughin ja valvojaylilääkäri Penny Cartwrightin välille, jota tulkitsee Hayley McElhinney.
Ksanthos ja Balios
Ksanthos (, "vaalea") ja Balios (, "läikikäs") olivat kreikkalaisessa mytologiassa kaksi kuolematonta hevosta, jotka olivat harpyija Podargen ja länsituuli Zefyroksen jälkeläisiä.