cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laajasalon Palloseura
LPS:n edustusjoukkue pelasi perustamisensa jälkeiset alkuvuodet pääsääntöisesti Palloliiton Helsingin piirin 4. divisioonassa. Kausien 1996–1997 välillä seura oli jopa hetken 5. divisioonassa. Kaudeksi 1998 edustusjoukkue sai nostettua itsensä takaisin Neloseen, minkä jälkeen sarjaportaissa eteneminen oli nousujohteista joitakin vuosia. LPS nousi Kolmoseen kaudeksi 1999. Kaudella 2000 edustusjoukkueen valmentajaksi sekä joukkueenjohtajaksi nimettiin Timo Viheriäranta, joka muutaman valmennusvuoden jälkeen keskittyi joukkueenjohtajan tehtäviin. Kaudella 2003 joukkue voitti lohkonsa nousten Kakkoseen. Parhaimmillaan LPS on sijoittunut Kakkosessa lohkossaan neljänneksi kaudella 2007. Timo Viheriäranta on toiminut sittemmin myös seuran hallituksen puheenjohtajana sekä varapuheenjohtajana. Vuoden 2018 alusta seuran puheenjohtajana on toiminut Vesa Marttinen.
Historia
Laajasalon Palloseuran perustava kokous pidettiin 11. syyskuuta 1978 Laajasalossa sijaitsevalla Kasperin kerholla. Paikalla oli neljätoista jalkapallosta kiinnostunutta henkilöä, ja ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Toni Bärlund. Toiminta-ajatuksena oli edistää ja jatkaa vuonna 1971 aloitettua laajasalolaista jalkapallotoimintaa.
LPS liittyi Suomen Palloliittoon, ja ensimmäisenä tavoitteena oli saada kasaan viisi joukkuetta kaudelle 1979. Edustusjoukkue aloitti piirisarjassa, ja myös junioritoiminta oli voimakasta läpi 1980-luvun. Lopulta junioripuoli kuitenkin hiipui, kun LPS ei enää saanut vetäjiä ja taustajoukkoja mukaan toimintaansa.
Vuonna 1988 LPS aloitti panostamaan edustusjoukkueeseensa, kun silloisen varapuheenjohtaja Antti Sartimon mielestä edustusjoukkueen menestykseen tulisi kiinnittää erityistä huomiota. Jo seuraavalla kaudella 1989 LPS oli lähellä nousua III divisioonaan.
LPS nousi Kolmoseen kaudeksi 1999. Menestys oli kohtalaista, ja lopulta vuonna 2003 yksi tärkeä tavoite toteutui, kun joukkue nousi Kakkoseen. Seuran paras saavutus on Kakkosen lohkon neljäs tila kaudelta 2007. Seuraavasta kaudesta 2008 sen sijaan tuli vaikea loukkaantumisten vuoksi.
Vuonna 2010 LPS sijoittui Kakkosen A-lohkossa seitsemänneksi. Kaudella 2011 LPS sijoittui A-lohkossa kymmenenneksi valmentajien Janne Viljamaan sekä Dan Sundmanin johdolla. Palloliiton kaudelle 2011 tekemien uusien sarjauudistusten johdosta putoaminen Kolmoseen oli lähellä. Kaudelle 2012 LPS lähti uudistuneella joukkueella päävalmentaja Janne Viljamaan sekä valmentaja Tero Viheriärannan johdolla. Kauden 2013 päätteeksi LPS putosi sarjatasoa alemmas Kolmoseen Kaudeksi 2018 LPS nousi Kakkoseen, mutta putosi kauden päätteeksi takaisin Kolmoseen.
Aikuisjoukkueet
Vuonna 2019 seuraan kuuluu edustusjoukkueen lisäksi neljä miesten joukkuetta, joista kaksi on kilpajoukkueita, yksi ikämiesten kilpajoukkue kahdella pelaavalla joukkueella (KKI-35 ja KKI-40) sekä yksi harrastejoukkue.
Juniorijoukkueet
Seuraan kuuluu myös 17 juniorijoukkuetta, joista nuorimpina -16/17 syntyneiden tyttöjen ja -17 poikien joukkueet. Vanhimpana ikäryhmänä on A-pojat sekä tyttöjen East United yhteisjoukkue (T04). Poikien ikäluokkajoukkueita on A-poikien lisäksi yksitoista ja 04-tyttöjen lisäksi viisi. Tyttöjen joukkueet koostetaan yleensä kahdesta ikäluokasta. Syksyllä 2022 perustettiin tyttöjen T16/17 joukkueet sekä poikien P17 joukkue.
Seuran menestyneimpiin ikäluokkiin kuuluu 06- ja 08-ikäluokat, joista jälkimmäinen saavutti ensimmäisen kerran seuran historiassa Eteläisen alueen korkeimman sarjatason. LPS P06, LPS P08 sekä LPS T11/12 ovat jokainen saavuttaneet Helsinki Cup finaalipaikan.
Muu jalkapallotoiminta
Seuralla on Palloliiton virallinen Taitokoulustatus. Taitokoulu pyörii talvikaudella seuran alle 12-vuotiaille motivoituneille pelaajille. Seuran nuorimmille on tarjolla Intokoulutoimintaa. Intokoulutreeneissä pääosassa on yksilötaidon parantamiseen tähtäävät harjoitteet. Lisäksi maalivahdeille on tarjolla Maalivahtitalli.
Seura myös järjestää vuosittain kesäkuussa perinteikkään jalkapallokoulun perheiden nuorimmille (tytöille ja pojille), jonka ikäryhmät määritellään aina lähempänä kesää. Seura järjestää myös perhefutista sekä pienten lasten jalkapallokerhoa. Nämä toiminnot pyörivät ympäri vuoden. Koululaisten kesälomalla on tarjolla myös kesäleiritoimintaa alakouluikäisille. Muuta toimintaa: EasyFutis on 9-14-vuotiaille pelaajille tarkoitettu matalan kynnyksen harrastustoimintamuoto, jossa tärkeintä on yhdessä viihtyminen, harjoittelu ja pelaaminen.
Seura järjestää yhteistyössä päiväkotien ja koulujen kanssa aktiivisesti päiväkoti- ja koululaisjalkapallotoimintaa Laajasalossa. Toimintaa on myös koulujen iltapäiväkerhojen muodossa. Iltapäiväkerhoja on tarjolla kaudella 2020 Poikkilaakson ala-asteella ja Laajasalon peruskoululla.
Värireseda
Värireseda (Reseda luteola) on Välimeren ympäristöstä kotoisin oleva kaksivuotinen ruoho, joka kuuluu resedojen sukuun ja resedakasvien heimoon. Entisaikoina se oli tärkeä värikasvi, josta saatiin kirkkaankeltaista väriainetta.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|180px|Väriresedan latvatähkiä. Värireseda on pysty ja haaraton ruoho, joka kasvaa 40–100 senttimetriä korkeaksi. Sillä on 5–10 senttimetrin pituiset suikeat lehdet, joissa on ehyt laita ja kiiltävä pinta. Se kasvattaa ensimmäisenä elinvuotenaan vain juuren ja tyvilehdet ja saavuttaa täyden mittansa vasta seuraavana kesänä. Sitä voidaan kasvattaa myös yksivuotisena, jos siemenet kylvetään maahan riittävän aikaisin keväällä.
Värireseda kukkii heinä–elokuussa. Kellertävänvihreät kukat sijaitsevat pitkissä latvatähkissä, jotka kääntyvät aina kohti aurinkoa. Kukissa on neljä verholehteä ja terälehteä sekä paljon heteitä. Hedelmä on leveä, litteä ja kolmilohkoinen kota, joka kätkee sisälleen pyöreitä, sileitä ja kiiltävänmustia siemeniä. Kota avautuu kärjestä, minkä jälkeen tuuli levittää siemenet kasvin ympäristöön.
Levinneisyys
Värireseda on lauhkean vyöhykkeen kasvi, joka on lähtöisin Välimeren altaan itäosista ja Makaronesiasta. Sieltä se on levinnyt ihmisen avustuksella muualle Eurooppaan, Länsi-Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan.
Käyttö
Väriresedan tieteellinen nimi on johdettu latinan kielen sanoista resedo (’minä rauhoitan’) ja lutea (’keltainen’). Kasvin sedatiivisen vaikutuksen tunsi jo roomalainen luonnontutkija Plinius vanhempi. Sen juurista valmistettiin aikaisemmin yleisesti keltaista väriainetta, jolla värjättiin etenkin villaa ja puuvillaa. Väri on peräisin kasvin sisältämästä luteoliinista.
Ricardo Watty Urquidi
Ricardo Watty Urquidi MSpS (16. heinäkuuta 1938 – 1. marraskuuta 2011) oli meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hän syntyi San Diegossa, Kaliforniassa, ja sai pappisvihkimyksensä 8. kesäkuuta 1968. Hänet nimitettiin Méxicon arkkihiippakunnan vihkipiispaksi ja Macomadesin titulaaripiispaksi 27. toukokuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ernesto Corripio y Ahumada, jota avustivat José de Jesús Madera Uribe ja Alfredo Torres Romero.
Watty Urquidi sai 6. marraskuuta 1989 nimityksen Nuevo Laredon ja 21. helmikuuta 2008 Tepicin hiippakunnan piispaksi. Hän kuoli jälkimmäisessä virassa 73-vuotiaana haimasyöpään.
Hammarbyhöjden
thumb|300px|Hammarbyhöjdenin asuintaloja. Hammarbyhöjden (lempinimeltään Den vita staden) on Tukholman kaupunginosa. Se sijaitsee Tukholman eteläosan alueella ja kuuluu Skarpnäckin kaupunginosa-alueeseen. Sitä rajaavat Södra Hammarbyhamnenin, Johanneshovin, Gamla Enskeden, Kärrtorpin ja Björkhagenin kaupunginosat.
Vuoden 2021 lopussa Hammarbyhöjdenissä asui 10 658 ihmistä, ja sen pinta-ala on 1,18 neliökilometriä. Aiemmin Nackan kuntaan kuulunut kaupunginosa liitettiin Tukholman kaupunkiin 1. tammikuuta 1930.
Hammarbyhöjdenin asemakaava laadittiin 1930–1931 Tukholman rakennuskonttorissa, ja sen tekemiseen osallistui muun muassa Ragnar Östberg. Alue rakennettiin vuosina 1936–1946, ja rakennuskantaa tiivistettiin eli sinne rakennettiin uusia taloja 1980-luvun lopulla. Hammarbyhöjden oli Tukholman ensimmäinen vuokrataloalue, jonka rakentamisesta vastasi kaupunki, kun aiemmin rakennuttajina olivat olleet yksityiset. Rakennukset ovat pääosin funkistyylisiä kolmikerroksisia pienkerrostaloja, joista monet suunniteltiin lapsiperheille.
Whiskey in the Jar
”Whiskey in the Jar” on yksi esitetyimmistä irlantilaisista kansanlauluista. Se kertoo maantierosvosta, joka ryövää armeijan kapteenin mutta joutuu sitten oman rakastettunsa ilmiantamaksi. Kappaleen ovat levyttäneet muiden muassa The Dubliners, The Pogues, Peter, Paul and Mary ja The Limeliters. Thin Lizzy -yhtye teki vuonna 1973 kappaleesta rocksovituksen, josta ovat vuorostaan tehneet coverversion Pulp (1997), Metallica (1998) ja Belle & Sebastian (2006).
Suomennokset
Ensimmäisen suomalaisen version ”Whiskey in the Jarista” levytti lauluduo Bosse ja Robert vuonna 1968. Single oli nimeltään ”Löytynyt ei tillikkaa”, suomalaiset sanat teki Pertsa Reponen ja sovittajana oli Bosse Österberg. Sanoitus oli humoristinen kertomus kissanristiäisistä ja hankeen hukkuneesta viskipullosta. Seuraavan suomalaisen version teki Bablo vuonna 1992 nimellä ”Kauas vuorten taa”; laulun suomensi Kari Pesonen. Rock-laulaja Pate Mustajärvi esitti Juice Leskisen sanoittaman version ”Kannu vaakunaa” vuoden 2000 albumillaan Ukkometso. Eläkeläiset-yhtye on tehnyt kappaleesta humoristisen humppaversion nimellä ”Humppamaratooni”.
La Clusaz
La Clusaz [klyza] on kunta Rhône-Alpesin hallintoalueella itäisessä Ranskassa lähellä Sveitsin rajaa. Kunnan asukasluku vuonna 2010 oli 1 876, ja sen pinta-ala on 40,62 neliökilometriä.
Raised Fist
thumb|Raised Fist Raised Fist on vuonna 1993 perustettu ruotsalainen metalli- ja hardcore punk-yhtye, joka on kotoisin Luulajasta. Yhtyeen levy-yhtiönä toimii ruotsalainen Burning Heart Records. Yhtye otti alkuaikoinaan vaikutteita muun muassa yhtyeiltä Gorilla Biscuits ja Youth Of Today. Vuonna 2006 ilmestyneen Sound of the Republic -levyn on tuottanut Daniel Bergstrand, joka on toiminut myös yhtyeiden kuten In Flames, Meshuggah ja Strapping Young Lad tuottajana. Vuoden 2015 albumin From the North tuotti Roberto Laghi.
La Clusaz
Rhône-Alpesin hallintoalueella sijaitseva La Clusaz’n kunta kuuluu myös Haute-Savoien departementtiin ja Annecyn arrondissementtiin. La Clusaz’n nimi tulee sanasta cluse, joka tarkoittaa kapeaa polkua kahden vuoren välissä. Kaupunkia on kutsuttu myös nimellä Clusa Locus Dei (jumalan kapea paikka).
Raised Fist
Yhtyeen laulaja Alexander Hagman työskentelee myös yrittäjänä. Hänellä on vapaaottelusali ja hän toimii myös kunto-ohjaajana muun muassa ruotsalaisille ammattilaisjääkiekkoilijoille. Yhtyeen toinen kitaristi, Jimmy Tikkanen on kotoisin Pohjois-Suomesta ja työskentelee automaalaamossa.
La Clusaz
La Clusaz on tärkeä hiihtokeskus. Moni tunnettu ranskalainen hiihtäjä on kotoisin sieltä. La Clusaz’ssa on myös käyty monena vuotena maastohiihdon maailmancupin osakilpailu. Myös maantiepyöräilyn Tour de Francea on käyty La Clusaz’ssa.
Acquaviva
Acquaviva on yksi San Marinon yhdeksästä kunnasta eli castellista. Acquavivassa on yhteensä 2 096 asukasta (2012) ja sen pinta-ala on 4,86 neliökilometriä. Se sijaitsee maan länsiosassa ja rajautuu Borgo Maggioren ja San Marinon kuntiin San Marinossa sekä San Leon ja Verucchion kuntiin Italiassa.
Acquavivan alueella sijaitsee Baldasseronan kallio, jonne San Marinon perustajan Pyhän Marinuksen on uskottu ensimmäiseksi asettuneen. Cerreto-vuoren juurella oli puolestaan kastemalja, jonka luona Marinuksen sanotaan kastaneen alueen ensimmäiset kristityt ja josta kunta on saanut nimensä. Kuntaan kuuluvat Gualdicciolon ja La Serran curaziat.
Chuck Yeager
thumb|250px|Charles Yeager Glamorous Glennis -koneensa vieressä. Charles Elwood ”Chuck” Yeager (13. helmikuuta 1923 – 7. joulukuuta 2020) oli yhdysvaltalainen prikaatikenraali ja koelentäjä. Yeager tuli tunnetuksi lennettyään ensimmäisenä ihmisenä vaakalennossa yli äänennopeuden.
Nuoruus ja sota-aika
Yeager kävi vain high schoolin eli suomalaista keskikoulua vastaavan oppilaitoksen perheen köyhyyden vuoksi. Ilmasotakoulusta hän valmistui kersanttina ja raivasi tiensä upseeriksi sota-ansioillaan. Yeager saavutti urallaan kenraalin arvon, mikä on hänen koulutustaustallaan poikkeuksellista.
Yeager kuului toisessa maailmansodassa Yhdysvaltojen Armeijan 8. ilmavoimien 357. hävittäjälentorykmenttiin. Hän lensi P-51 Mustangia, ja hän saavutti 11,5 ilmavoittoa, joista viisi yhtenä päivänä 12.10.1944. Yksi hänen alasampumistaan vihollisista oli Messerschmitt Me 262 -suihkukone. Hän lensi kolmea eri Mustangia, jotka oli nimetty hänen vaimonsa Glennis Yeagerin mukaan Glamorous Glennis. Hän lopetti sodan kapteenina.
Ennätyslento
Kuuluisan lentonsa hän suoritti 14. lokakuuta 1947 Glamorous Glennis -nimisellä Bell X-1 -koneella. Kone oli nimetty hänen vaimonsa mukaan, kuten myös oli ollut hänen sodanaikaiset P-51 Mustang -koneensa. Kahta päivää ennen yliäänilentoa Yeagerilta oli ratsastaessa katkennut kaksi kylkiluuta, mutta hän salasi loukkaantumisensa voidakseen lentää. Yhdessä koekoneen ilmaan vieneen muunnetun B-29-koneen ohjaajana toimineen lentäjätoverinsa Jack Ridleyn kanssa he katkaisivat luudanvarresta kepin, jolla Yeager pystyi sulkemaan Bell X-1 -koneen kuomun. Hän kertoo muistelmissaan että äänivallin läpäisy tapahtui oikeastaan vahingossa pari päivää suunniteltua aiemmin. Yeager oli lennon aikaan sotilasarvoltaan ilmavoimien kapteeni. Lennostaan hän sai runsaasti mainetta ja kunnianosoituksia.
Myöhemmät vaiheet
Yeager toimi myöhemmin Yhdysvaltain ilmavoimien laivueen komentajana Saksassa, Espanjassa ja Filippiineillä. Hän itse sanoo muistelmissaan, että sattumoisin ajat olivat sellaisia, että laivuetyökin oli yhtä mielenkiintoista kuin koelento: Länsi-Saksassa hän oppi kuljettamaan ja pudottamaan ydinaseita, Yhdysvaltoihin palattua hänen laivueensa oli juuri se, joka ensimmäisenä varustettiin uusilla Sidewinder-ilmasta-ilmaan -ohjuksilla.
Yeager oli ehdolla astronautiksi NASAn avaruusohjelmaan, mutta häntä pidettiin liian tiukkana ja jääräpäisenä.
Yeager lensi 21. syyskuuta 2007 yhdessä kenraalimajuri Joe Englen kanssa kaksipaikkaisella F-16 -hävittäjällä äänivallin läpäisyn 60-vuotisjuhlalennon, jonka aikana kone juhlan kunniaksi ylitti äänennopeuden. Juhla oli joitakin viikkoja etuajassa, koska päiväksi valittiin se, jolloin tuli kuluneeksi 65 vuotta Yeagerin lentäjänuran alkuhetkestä.
Viittaukset populaarikulttuurissa
Chuck Yeager on yksi Tom Wolfen kirjaan The Right Stuff perustuvan elokuvan Valiojoukko päähahmoista. Häntä esittää kirjailija-näyttelijä Sam Shepard.
George Antonysamy
George Antonysamy (s. 15. helmikuuta 1952) on intialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Tiruchirapallin hiippakuntaan 19. marraskuuta 1980. Hänet nimitettiin 4. elokuuta 2005 Sulcin titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi Guineaan, Liberiaan ja Gambiaan. 20. syyskuuta 2005 hän sai lisäksi nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Sierra Leoneen. Piispaksi konsekroinnin suoritti 21. syyskuuta Ivan Dias, jota avustivat Henryk Hoser ja Antony Devotta.
Boeing F/A-18E/F Super Hornet
thumb|Boeing EA-18G Super Hornet
Boeing F/A-18E ja F/A-18F Super Hornet ovat kaksimoottorisia, lentotukialuksilta toimimaan pystyviä monitoimihävittäjiä, jotka perustuvat McDonnell Douglas F/A-18 Hornet iin. Yksipaikkainen E- ja kaksipaikkainen F-versio ovat suurempia ja edistyksellisempiä kuin Hornetin C- ja D-versiot.
Super Hornetissa on sisäinen 20 mm:n kiertäväputkinen M61 Vulcan -tykki, ja se voi kantaa ilmataisteluohjuksia ja ilmasta maahan -aseita. Polttoainetta voidaan tankata enintään viiteen lisäpolttoainesäiliöön, jolloin kone voidaan varustaa myös ilmatankkauskoneeksi lisäämällä ulkoinen tankkausjärjestelmä.
McDonnell Douglasin alun perin suunnittelema ja tuottama Super Hornet teki ensilentonsa vuonna 1995. Konetyypin hidas tuotanto alkoi vuoden 1997 alussa ja täysivauhtinen tuotanto syyskuussa 1997 McDonnell Douglasin ja Boeingin fuusion jälkeen. Yhdysvaltain merivoimat otti Super Hornetin käyttöön vuonna 1999. Se korvasi Grumman F-14 Tomcat it, jotka poistuivat käytöstä vuonna 2006. Super Hornet on ollut palveluskäytössä Hornetin rinnalla. Australian kuninkaalliset ilmavoimat, jonka päähävittäjäjärjestelmä on ollut F/A-18A Hornet, tilasi vuonna 2007 F/A-18F Super Horneteja korvatakseen ikääntyneet General Dynamics F-111C -koneensa. Super Hornetit tulivat käyttöön Australiassa joulukuusta 2010 ja Super Hornetin elektronisen sodankäynnin versio EA-18G Growlerit huhtikuusta 2019 lähtien.
Super Hornet ja Growler olivat ehdokkaina Suomen HX-hävittäjähankkeessa, jonka tarkoituksena oli korvata Suomen ilmavoimien käytössä olevat F/A-18C/D Hornetit, mutta eivät tulleet valituiksi. Kilpailutuksen voitti Locheed Martinin F-35.
Kehitys ja tuotanto
Neuvostoliiton hajoaminen ja kylmän sodan päättyminen aiheutti Yhdysvaltain asevoimien uudelleen järjestelyjä sekä budjettileikkauksia, mikä lopullisesti lakkautti A-12- sekä NATF-ohjelman. Laivasto esitti tukensa Hornet 2000 -hankkeelle, josta kehittyi F/A-18E Super Hornet. Laivasto vahvisti hankkeen rahoituksen 12. toukokuuta 1992, jolloin hankkeen kustannusarvioksi esitettiin miljoonaa dollaria. Operatiivinen kyvykkyys piti saavuttaa vuoteen 2000 mennessä ja lentotukialus operaatiot ensimmäisellä laivueella 2003. Kongressi hyväksyi hankkeen kesäkuussa 1992 mahdollistaen suunnittelu ja kehityshanke aloittamisen. Rahoituksesta 3,7 miljardia meni McDonnell Douglasille ja loput moottorivalmistaja General Electricille F-414-moottorin valmistamiseksi. Kongressi asetti katon konemallin hinnalle, mikä ei saisi ylittää 125 prosenttia F/A-18C-mallin hinnasta. Laivasto allekirjoitti lopullisen sopimuksen 7. joulukuuta 1992, mihin sisältyi kolmen maakoekoneen valmistus. Näistä ST-50 staattisia testejä, DT-50 pudotuskokeita ja FT-50 vauriotestausta varten. Sopimukseen kuului lisäksi viisi yksipaikkaista F/A-18E ja kaksi kaksipaikkaista F/A-18F-konetta.
Alustavat suunnitelmat tarkistettiin onnistuneesti 28. kesäkuuta – 2. heinäkuuta 1993, vaikka olikin kaikkiaan 53 löydöstä. Kattavampi kriittinen tarkastelu oli 13.–17. kesäkuuta 1994, jolloin suunniteltu kone läpäisi kaikki laivaston asettamat aikataulu, hinta, tekniset, luotettavuus ja ylläpito vaateet. Northrop/Grumman aloitti E1:n (BuNo 165164) keski/takarungon valmistamisen 24. toukokuuta 1994 Hawthornessa Kaliforniassa ja McDonnell aloitti työt eturungon kanssa St. Louisissa 23. syyskuuta. Kone valmistui 18. syyskuuta 1995 St. Louisissa Missourissa ja Fred Madenwald teki koneella ensilennon 29. marraskuuta.
Kone lähti helmikuussa 1996 Patuxent Riverin koelentokeskukseen koelentoja varten.
EA-18G Growler
Boeing EA-18G Growler on yhdysvaltalainen lentotukialuksille tukeutuva elektronisen sodankäynnin lentokone, kaksipaikkaisen F/A-18F Super Hornetin erikoisversio. EA-18G korvasi Northrop Grumman EA-6B Prowlerit Yhdysvaltain merivoimien palveluskäytössä. Growlerin elektronisen sodankäynnin kyvystä vastaa pääasiassa Northrop Grumman. EA-18G:n tuotanto aloitettiin vuonna 2007 ja se tuli operatiiviseen käyttöön Yhdysvaltain merivoimissa loppuvuodesta 2009. Yhdysvaltain lisäksi Growleria on Australian kuninkaallisten ilmavoimien käytössä vuodesta 2017 lähtien yhteensä 12 konetta.
Growler vastaa lentosuoritusarvoiltaan F/A-18E/F:ää. Sen vuoksi Growler voi toimia häirintäkoneena sekä saattotehtävissä että perinteisesti taustalta. Growlerit pystyvät seuraamaan F/A-18-koneita kaikissa hyökkäystehtävän vaiheissa. Lisätäkseen Growlerin lennon vakautta elektronisen sodankäynnin tehtävissä Boeing muutti sen siiven johtoreunan sekä taittosaranoiden profilointia ja lisäsi siipiaidat.
Growlerissa on enemmän kuin 90 % yhteistä Super Hornetin kanssa. Niillä on sama lentoranka, sama Raytheon AN/APG-79 AESA-tutka ja samoja asejärjestelmiä, kuten AN/AYK-22 ripustinpaikkojen hallintajärjestelmä. Suurin osa elektronisen hyökkäyksen laitteistosta on asennettu levylle, joka on poistetun 20 mm:n tykin paikalla, sekä siiven kärjissä. Yhdeksän ripustinta on käytettävissä aseistukselle tai häirintäsäiliöille. Lisätty elektroniikka sisältää siivenkärkien AN/ALQ-218-laajakaistavastaanottimet sekä ALQ-99 korkean ja matalan taajuuskaistan taktiset häirintäsäiliöt. Ne muodostavat yhdessä täyden spektrin elektronisen sodankäynnin laitteiston, joka pystyy löytämään kaikki tunnetut ilmatorjuntauhat ja häiritsemään niitä. Nykyiset säiliöt eivät välttämättä riitä tulevia uhkia vastaan.
Advanced Super Hornet
Advanced Super Hornet (ASH) on Boeingin esitys parannetulle mallille. Muutoksina aiempaan ovat muun muassa rungon muotojen mukaiset yläpuoliset lisäpolttoainesäiliöt. Mallissa ulkoinen asekuorma voidaan sijoittaa häiveominaisuuksia parantaviin säiliöihin.
Boeing paljasti vuonna 2014 Super Hornetin hybridikonseptin, joka oli varustettu EA-18G Growlerin signallintunnistuskyvyillä, jotka mahdollistivat hyökkäyskyvyn vastaanotinta käyttäen. Konsepti ei sisältänyt ALQ-99-häirintäsäiliötä. Kehitysversioihin voitaisiin lisätä pitkän matkan infrapunamaalinosoitussensori ja uusia maalinseurantamoodeja ilmauhkia vastaan.
Vuonna 2019 Boeing sai 4 miljardin dollarin sopimuksen Yhdysvaltain merivoimilta 78:n Block III Super Hornetin toimittamiseksi vuoden 2021 loppuun mennessä. Merivoimat suunnittelee vuosittaisia sopimuksia Boeingin kanssa kaikkien Block II -koneiden konvertoimiseksi Block III -versioiksi vuoteen 2033 mennessä.
Yhdysvaltain merivoimien tilaamien 110 Block III -koneen tuotanto alkaa vuonna 2020. Block III -koneiden ominaisuuksiin kuuluu aktiivinen elektronisesti keilaava tutka (AESA).
Erot C/D -malliin
Super Hornet suuremman kokonsa puolesta mahdollistaa suuremman polttoainekuorman kantamisen sisäisesti sekä ulkoisesti useamman lisäsäiliön käyttämisen samanaikaisesti.
Käyttäjät
pienoiskuva |300px|F/A-18E/F Super Hornetin käyttäjät vuonna 2021. pienoiskuva|EA-18G pienoiskuva|F/A-18E
Jokaisella Yhdysvaltain merivoimien VFA-laivueella on standardin mukaisesti 12 hävittäjäkonetta.
Potentiaaliset käyttäjät
Espanja etsii 68‒72:ta hävittäjää korvaamaan EF-18A+/B+ Hornetit. Tarjouksen mahdollisia osallistujia ovat Eurofighter Typhoon, Dassault Rafale, Boeing F/A-18E/F Block III ja Lockheed F-35 Lightning II.
Lokakuussa 2016 Intia otti tiettävästi vastaan kolme pyytämätöntä tarjousta MiG-21- ja MiG-27-koneiden korvaamiseksi. Tarjousten joukossa oli myös Super Hornet. Helmikuussa 2018 Intian merivoimien ilmoitettiin olevan kiinnostuneita Super Hornetista tukialushävittäjäksi kehitteillä olevaan Vishal-luokan lentotukialukselle. Super Hornet kilpailee nyt kuuden muun konetyypin kanssa Intian mediassa MMRCA 2.0:na tunnetussa hankintakilpailussa, jossa on tarkoitus hankkia 114 monitoimihävittäjää Intian ilmavoimille. Joulukuussa 2020 Boeing ilmoitti Super Hornetin onnistuneesta startista hyppyristä huomauttaen, että konetyyppi sopii Intian merivoimien STOBAR-lentotukialuksille.
Vuoden 2015 Kanadan liittopäivävaalien tuloksena uusi Liberaalipuolueen muodostama hallitus ilmoitti, että se aloittaa kilpailun CF-18-laivaston korvaamiseksi. Vaalitaiston aikana puolueen johtaja Justin Trudeau sanoi, että hänen hallituksensa ei osta F-35:tä. Hallitus ilmoitti 22.11.2016 aikomuksestaan hankkia 18 Super Hornetia väliaikaisratkaisuksi. Kanada lähetti 14.3.2017 tarjouspyynnön 18 Super Hornetista. Syyskuussa 2017 Yhdysvaltain ulkoministeriö antoi Kanadalle luvan ostaa 10 F/A-18E- ja 8 F/A-18F- (tai EA-18G-) -konetta tukivarusteineen, varaosineen ja aseineen. Sovittu hinta 18 koneesta oli yhteensä 1,5 miljardia Kanadan dollaria tai noin 83,3 miljoonaa Kanadan dollaria koneelta. Tukivarusteiden, varaosien, aseiden ja koulutuksen hinta nosti kokonaishinnan 6,3 miljardiin Kanadan dollariin.
Boeing tarjosi Super Horneteja Malesialle vuonna 2002 osana käytössä olevien Hornetien takaisin ostoa. Koneiden hankinta kuitenkin pysäytettiin vuonna 2007, kun hallitus päättikin ostaa Suhoi Su-30MKM-koneita. Mutta Malesian kuninkaallisten ilmavoimien komentajan, kenraali Nik Ismail Nik Mohamaedin mukaan ilmavoimat ei ollut suunnitellut Super Hornetien hankinnan lopettamista. Hänen mukaansa puolustushaara tarvitsee sellaisia koneita.
Saksa tarvitsee korvaajaa ikääntyvälle Panavia Tornado -laivastolle, joka sisältää sekä Tornado IDS- (rynnäkkökone) että ECR- (elektronisen sodankäynnin ja kohdetiedustelun erikoiskone) versiot. Saksa teki valintansa neljän konetyypin joukosta: F-35, Eurofighter, Super Hornet ja Growler.
Huhtikuussa 2020 Saksan puolustusministeri ilmoitti suunnitelmasta korvata Tornado-koneet 30 Super Hornetilla, 15 Growlerilla ja 55 Eurofighterilla. Puolustusministeriön mukaan kauppa ei kuitenkaan ole selvä ja siitä kiistellään. Super Hornet ei ole sertifioitu laukaisemaan B61-ydinpommeja, mutta Boeingin Super Hornet -ohjelman johtajan mukaan yhtiö toimii Yhdysvaltain hallituksen kanssa, jotta Saksan vaatimukset voidaan täyttää sen esittämässä aikataulussa.
Kesäkuussa 2015 puolustusministeriön asettama työryhmä ehdotti HX-hävittäjähankintaohjelman aloittamista Ilmavoimien nykyisen F/A-18C/D Hornet -laivaston korvaamiseksi, koska niiden käyttöikä päättyy 2020-luvun lopussa. Suomi sai tietopyyntövastaukset viidestä konetyypistä: Boeing F/A-18E/F Super Hornet, Dassault Rafale, Eurofighter Typhoon, Lockheed Martin F-35 Lightning II ja Saab JAS 39 Gripen. HX-hävittäjähankkeessa on ollut kolme tarjouskierrosta, ensimmäinen vuosina 2018-2019, toinen vuosina 2019-2020  ja kolmas vuonna 2021. Kaikki tietopyyntöön vastanneet ehdokkaat jättivät myös lopullisen tarjouksen.
Charles Eugène de Croy
Charles Eugène de Croy (1651–1703), oli alankomaalainen herttua ja sotamarsalkka, joka oli saanut ranskalaisen kasvatuksen.
Hän taisteli Tanskan puolella Lundin taistelussa 1676. Myöhemmin hän taisteli turkkilaisia vastaan Wienin piirityksessä 1683 ja Belgradissa 1690 Itävallan joukoissa. Hän sai keisarillisen sotamarsalkan arvon. Vuonna 1697 de Croy meni Venäjän tsaari Pietari I:n palvelukseen. Hän osallistui Venäjän puolella Narvan taisteluun 1700, jossa hän jäi ruotsalaisten vangiksi. Hän kuoli sotavankina Räävelissä.
Velkojien vaatimuksesta, ja koska kukaan ei halunnut järjestää hänen arvolleen sopivia hautajaisia, hänen ruumiinsa jäi 190 vuodeksi hautaamatta Pyhän Nikolaoksen kirkkoon, jossa se muumioitui ja muodostui näyttelyesineeksi, kunnes viranomaiset hautasivat sen vuonna 1897.
Jousiammunta
Historia
thumb|Kuvaus jousipyssyillä käydystä taistelusta luolamaalauksessa Espanjassa Jousi on perinteinen ase, jota on käytetty eri puolilla maailmaa jo kivikaudella ja jota käytetään edelleen joissain yhteisöissä. Jousia on käytetty metsästyksessä, sodankäynnissä ja urheiluvälineenä.
Vanhat jouset olivat joko yhdestä puusta tehtyjä pitkäjousia tai useasta osasta koottuja yhdistelmäjousia eli vahvistettuja jousia. Muinaisten egyptiläisten tiedetään käyttäneen pitkäjousta sota-aseenaan jo 3500 eaa. Yksipuista pitkäjousta käyttivät Englannin armeijat vielä keskiajalla. Japanilaisilla oli bambusta koostettuja pitkäjousia, joita käytettiin aina 1900-luvulle saakka. Suomalaisten ja lappalaisten jouset oli koottu koivusta ja männystä, ja suomalaisia sotilaita pidettiin 1500-luvulla erittäin taitavina käsijousella ampujina. Arktisten alueiden kansat vahvistivat jousiaan joskus valaan luilla ja jänteillä.
thumb|[[Mongolivaltakunta|Mongolisotureita vastakaarijousineen 1300-luvulta]] Lyhyitä vastakaarijousia alettiin käyttää ratsastajien aseena noin 2000 eaa. Keskiajalla mongolikansat käyttivät lyhyitä vastakaarijousiaan hyvin tehokkaasti valloittaessaan suuria alueita. Vastakaarijousi lienee kiinalaista keksintöä. Kiinalaiset keksivät luultavasti myös varsijousen, jota he käyttivät sota-aseena jo noin 1500 eaa. Keski-Euroopassa varsijousi oli tärkeä ase lyhyen ajan ennen tuliaseiden käyttöönottoa. Pohjolassa varsijousi on ollut merkittävä metsästysase; sota-aseena jousta käytettiin Suomessa viimeisiä kertoja Porrassalmen taistelussa 1789.
Nuolenkärjet valmistettiin aluksi karkaisemalla puuta polttamalla. Myöhemmin nuolenkärkiä on tehty kivestä, luusta ja metallista, mutta Amazonin intiaanit käyttävät edelleen puukärkisiä nuolia kalastamisessa.
Jousi
thumb|upright|Nykyaikainen taljajousi ja nuoli Jousi koostuu yksinkertaisimmillaan joustavasta kaaresta ja jänteestä. Jousta jännittäessään ampuja varastoi jänteen avulla käsivarsiensa ja selkälihastensa energiaa jousena toimiviin rakenteisiin. Ne puolestaan siirtävät jänteen avulla liike-energian nuoleen, joka voi laukaistaessa lähteä jopa yli 90 metrin sekuntinopeudella.
Jouset jaetaan nykyisin rakenteen mukaan pitkäjousiin, vastakaarijousiin, taljajousiin ja jalkajousiin eli varsijousiin. Jokaiseen perustyyppiin kuuluu useita erilaisia malleja ja muunnoksia. Primitiivijouset ovat yksinkertaisia luonnonmateriaaleista valmistettuja perinteisen mallisia välineitä, jotka edustavat tunnettuja historiallisia kulttuureita. Taljajousi on uudenaikainen jousityyppi, jossa on apupyöriä, epäkeskoja ja apujänteitä, joilla jänteelle varastoidaan lisää heittovoimaa.
Jousen rungossa voi olla tähtäin. Se kohdistetaan tauluun, ja silmä tarkennetaan siihen ennen laukaisua. Vaistoammunnassa käytetään jousta, jossa ei ole tähtäintä.
Nuoli
Nuolen osia ovat nuoliputki, insertit, sulat ja kärki. Nuolten rungot valmistetaan nykyisin hiilikuidusta, alumiinista, puusta, lasikuidusta tai ruostumattomasta teräksestä. Valmiina ostettavat nuolet valitaan ampujan pituuden ja jousen jäykkyyden mukaan. Nuolen voi ostaa myös osina ja koota itse. Nuolen oleellisia ominaisuuksia ampujan kannalta ovat jäykkyys ja pituus. Kilpailuissa pyritään hyvään osumistarkkuuteen käyttämällä jäykkiä, ohutseinäisiä ja kevyitä nuolia, joilla on kevyt kärki. Maastoammunnassa ja metsästysammunnassa käytetään vahvempia nuolia.
Muita varusteita
Jousiampujan muita lisävarusteita ovat esimerkiksi stabilaattorit, vakaimet ja tuet, valolähteet ja laserit, kuvauslaitteet, nopeusmittari ja etäisyysmittari, jouseen kiinnitettävät siimakela ja äänenvaimennin, sormiläppä ja sormisuojus, rannesuoja ja rannelenkki, jousivaaka, nuolen irrottimet, jousen rakennus- ja virityssarjat sekä jousilaukku, nuoliteline ja nuolikotelo.
Ampuminen
thumb|Osumia maalitaulussa Jos jousta on säilytetty virittämättömänä, se viritetään ennen käyttöä. Virityksessä jänne kiinnitetään kireäksi jousen kärkiin. Jänteen virittämiseen on useita erilaisia menetelmiä, ja siinä voi käyttää apuna esimerkiksi apujännettä, seinään kiinnitettyjä tappeja, virityslaatikkoa tai virityspenkkiä.
Jouseen asetetaan halutut säädöt ennen ampumista. Asetuksiin kuuluvat esimerkiksi jännevälin tai vetopituuden säätö, jousen tillerin säätö ja nuolihyllyn asetukset.
Jousen vetopituus on se mitta, jonka verran ampuja vetää nuolta vireeseen. Vetopituus riippuu ampujan koosta: tavallinen vetopituus miesampujalle on 27–30 tuumaa, naisille ja junioreille usein vähemmän. Taljajousta vedetään yleensä 1–2 tuumaa enemmän kuin perinteistä vastakaari- tai pitkäjousta, sillä vetojäykkyys kasvaa voimakkaasti vedon loppuvaiheessa. Taljajousen vetopituutta voi yleensä säätää.
Jousella voi ampua oikealla tai vasemmalla kädellä, ja jousia valmistetaan sekä oikea- että vasenkätisinä malleina. Oikeakätiset henkilöt ampuvat yleensä pitäen jousta vasemmassa kädessään ja vetäen nuolta oikealla kädellään. Jos vasen silmä on kuitenkin hallitseva, oikeakätiselle voi joskus olla luontevampaa ampua vasenkätisenä. Oikeakätisen jousessa ikkunaleikkaus, jonka kautta nuoli ammutaan, on vasemmalla puolella.
Nuolia ammutaan maaliin, joka voi olla esimerkiksi sisäkkäisistä renkaista maalattu maalitaulu tai luonnolliselta näyttävä eläimen kuva. Maalin takana on tausta, johon nuolet pysähtyvät, sekä turvallinen tila.
Ampuja seisoo vartalo ja jalkaterät valintansa mukaan suunnattuina joko ampumalinjan mukaisesti tai hiukan siitä vinoon eteen tai taaksepäin. Jokaisessa asennossa on omat etunsa ja haittansa. Ampuja pitää jousta toisessa kädessään ja asettaa toisella kädellään nuolen jänteelle ja nuolihyllylle. Hän suoristaa jousta pitävän kätensä, vetää jänteen leukansa, poskensa tai niskansa tasolle, tähtää ja laukaisee eli päästää nuolen irti. Testiammunnan perusteella voidaan hienosäädöillä ja mikrosäädöillä korjata tähtäyksen mahdollinen korkeusvirhe tai sivuttaisvirhe, tai nuolen epämääräinen lento.
Kilpailutyypit
Tauluammunta on jousiammunnan pääkilpailumuoto. Siinä käytetään tähtäinjousta, taljajousta, vaistojousta tai pitkäjousta. Olympialaisissa ammutaan vain tähtäinjousella.
Ammuntamatka tähtäinjousella ammuttaessa on 70 metriä. Taulu on halkaisijaltaan 122 senttimetriä ja kympin halkaisija on 12 senttimetriä. Taljajousella, vaistojousella ja pitkäjousella ammutaan 50 metrin matkalta.
Tauluammunnassa on henkilökohtainen kilpailu, parikilpailu ja joukkuekilpailu. Tauluammunnan alkukilpailussa ammutaan 72 nuolta. Parhaat pääsevät kahden kilpailijan välisille pudotuskierroksille, jotka huipentuvat mitaliotteluihin. Otteluissa ammutaan 15 nuolta, tähtäinjousella 9–15 nuolta, kolmen nuolen sarjoissa. Eri jousityypeille on oma pistelaskunsa.
Maastoammunnassa käytetään tähtäinjousta, taljajousta tai vaistojousta. Ammuntamatkat ovat viidestä metristä 60 metriin ja taulut halkaisijaltaan 20 senttimetristä 80 senttimetriin. Alkukilpailussa ammutaan 144 nuolta kahden päivän aikana 24 ammuntapaikalla, jotka sijaitsevat maastossa. Pudotuskierroksille pääsee 16 parasta kilpailijaa tai 8 parasta joukkuetta.
Harrastuksena
Suomessa jousiammuntaa voi harrastaa lähes 70 seurassa (vuonna 2008). Jousiammunnan opettelu vie paljon aikaa ja vaatii pitkäjänteisyyttä. Jousiammunta tarjoaa vastapainoa kiireiselle elämänrytmille, sillä siinä on pystyttävä keskittymään tilanteeseen ja kontrolloitava hermoja.
Jousiammuntaharrastusta suositellaan aloitettavaksi aikaisintaan kymmenvuotiaana, sillä vasta tuolloin katsotaan ampujalla olevan riittävästi keskittymiskykyä sekä voimaa jousen jännittämiseen. Ensimmäinen kilpailusarja on tarkoitettu 10–12-vuotiaille. Vanhimmat jousiammunnan harrastajat ovat Suomessa yli 70-vuotiaita.
Leroy Colquhoun
Leroy Colquhoun (s. 1. maaliskuuta 1980) on jamaikalainen yleisurheilija.
Colquhoun oli mukana Birminghamin sisäratojen MM-kisoissa 2003 Jamaikan joukkueessa, joka voitti MM-kultaa 4 x 400 metrin viestijuoksussa. Seuraavana vuonna hän oli Budapestin sisäratojen MM-kisoissa mukana Jamaikan 4 x 400 metrin viestissä MM-kultaa voittaneessa joukkueessa.
Gastornis
Gastornis on sukupuuttoon kuollut lentokyvyttömien lintujen suku. Ne elivät myöhäiseltä paleoseenilta varhaiselle eoseenille ja olivat aikansa suurimpia maaeläimiä. Gastorniksen fossiileja on löydetty Länsi- ja Keski-Euroopasta (Englanti, Belgia, Ranska ja Saksa), Pohjois-Amerikasta ja Kiinasta. Sen elintavat ovat kiistanalaiset.
Kuvaus
Gastornis parisiensiksen korkeus oli keskimäärin 1,75 metriä, mutta suurin laji, G. gigantea, kasvoi jopa kaksimetrisiksi. Sillä oli erittäin suuri nokka, jolla oli koukkumainen kärki, mikä tarkoittaa, että se saattoi olla lihansyöjä. Sillä oli suuret ja voimakkaat jalat ja pienet kynnet. Gastorniksen elintavat, erityisesti ruokavalio, ovat pitkään olleet kiistanalaiset. Sitä on tavallisesti pidetty pieniä nisäkkäitä syövänä petoeläimenä, mutta nykyään monet auktorit uskovat sen olleen kasvinsyöjä. Myös fossiiliset jalanjäljet viittaavat sen olleen kasvinsyöjä. Kuitenkin Gastorniksen luista tehty kalsium-isotooppi-mittaus kertoo sen syöneen sekä kasveja että eläimiä, mikä tekisi siitä sorsalinnuille tyypillisen sekasyöjän.
The Dubliners
thumb|The Dubliners noin vuonna 2005. Vasemmalta oikealle [[Eamonn Campbell, John Sheahan, Barney McKenna, Séan Cannon ja Patsy Watchorn.]] The Dubliners oli vuonna 1962 Dublinissa perustettu yhtye, joka esitti irlantilaista kansanmusiikkia. Yhtyeen alkuperäisjäseniä olivat Ronnie Drew (laulu, kitara), Luke Kelly (laulu, banjo, kitara), Ciaran Bourke (tinapilli, huuliharppu, kitara, laulu) ja Barney McKenna.
Gastornis
Löytöhistoria
pienoiskuva|upright|vasen|Lemoinen (1881) rekonstruktio lajista G. eduardsii (nyk. G. parisiensis). Vuonna 1855 Meudonista, läheltä Pariisia löydettiin jättimäisen linnun jäänteet. Sille annettiin nimeksi Gastornis parisiensis löytäjänsä fyysikko Gaston Plantén mukaan. Löytö herätti huomiota sekä Ranskassa että muualla maailmalla. Se oli paitsi jättimäinen, myös aikansa vanhimpia lintuja. Lisää löytöjä tehtiin myös muualta Ranskasta, Saksasta ja Englannista. Fyysikko Victor Lemoine löysi läheltä Reimsiä lisää luita, ja niiden avulla hän teki eläimen luurangosta alustavan rekonstruktion vuonna 1881. Jäljennös oli kuitenkin suuresti virheellinen. Lemoinen otus oli 2,7 metriä korkea, pitkäkaulainen ja sirorakenteinen lintu, jolla oli suhteellisen pieni, liskomainen kallo.
The Dubliners
Yhtyeen alkuperäinen nimi oli ”The Ronnie Drew Group”. Se kuitenkin päätettiin vaihtaa The Dublinersiksi James Joycen Dublinilaisia-novellikokoelman mukaan. Yhtye levytti kymmeniä albumeja ja kiersi konsertoimassa viisi vuosikymmentä. Se teki myös yhteistyötä muiden artistien ja kokoonpanojen, kuten The Poguesin kanssa.
Gastornis
Löytöhistoria
Rekonstruktiota pidettiin pitkään täsmällisenä, ja sitä käytettiin laajalti erilaisissa teoksissa. Vuonna 1876 Edward Drinker Cope kuvasi Diatryma gigantean, uuden suuren linnun New Mexicosta, ja yhdisti sen lähelle Gastornista. Vaikka uusia fossiileja löydettiin, ei niitä aineiston niukkuuden vuoksi kuitenkaan vuosikymmeniin pystytty vertaamaan tarpeeksi Lemoinen rekonstruktioon. Vielä vuonna 1917, kun Matthew ja Grander kuvasivat lähes täydellisen luurangon Wyomingistä, ei näitä eläimiä vieläkään osattu yhdistää samaksi.
The Dubliners
The Dublinersin viimeisen alkuperäisjäsenen, McKennan, kuoltua huhtikuussa 2012 myös John Sheahan – joka liittyi yhtyeeseen vain kaksi vuotta perustamisen jälkeen – päätti siirtyä jo sovittujen vuoden 2012 konserttien jälkeen eläkkeelle. Yhtyeen muut jäsenet ovat jatkaneet vielä konsertointia, mutta nimellä Dublin Legends.
Gastornis
Löytöhistoria
pienoiskuva|Matthew'n ja Grangerin (1917) kuvaama Diatryma steini (nyk. Gastornis gigantea), Erwin Christman.
Alkuperäistä materiaalia tarkasteltiin vasta 1990-luvulla, ja osoittautui, että suurin osa Lemoinen rekonstruktiosta perustui muiden eläinten kuin lintujen jäänteisiin. Martin (1992) ja Andors (1992) totesivat Gastorniksen ja Diatryman olleen läheistä sukua toisilleen, ja vuonna 1997 ehdotettiin niiden kuulumista samaan sukuun. Synonymisointi on nykyään laajalti hyväksytty. Nimi Gastornis on etusijalla, ja sitä on siksi käytettävä koko suvusta.
Luokittelu
Gastornis lähisukulaisineen luetaan heimoon Gastornithidae, ja niitä on pitkään pidetty kurkilintuina (Gruiformes). Lahkon perinteinen jako on sittemmin osoittautunut epäluonnolliseksi. Ryhmän ensimmäisen ryhmän fylogeneettisten sukulaissuhteiden tutkimuksien ansiosta 1980-luvun lopulta lähtien alkoi ajatus näiden lintujen läheisestä sukulaisuudesta sorsalintujen (Anseriformes) kehityslinjan kanssa yleistyä. Eräs tutkimus vuodelta 2007 on osoittanut, että Gastornithidae on itse asiassa sorsalintujen varhainen kehityslinja, joka muodostaa kaikkien muiden sorsalintujen sisarryhmän. Toiset taas rajaavat nimen Anseriformes vain nykyisille sorsalinnuille, joka Gastornithidaen ja muiden esihistoriallisten lajien kanssa muodostaa kladin Anserimorphae. Gastornithidae on joskus myös luokiteltu omaan lahkoonsa Gastornithiformes.
Yksinkertaistettu kladogrammi, Agnolin et al. (2007):
pienoiskuva|vasen|Taiteilijan näkemys lajista Gastornis xichuanensis (ent. Zhongyanus). Vuonna 1976 Henanista Kiinasta löydetty laji Gastornis xichuanensis kuvattiin vuonna 1980 pelkän jalan tibiotarsus-luun perusteella. Se luokiteltiin aiemmin omaan sukuunsa Zhongyuanus, mutta vuonna 2013 luuta tarkastaeltaessa se sijoitettiin myös sukuun Gastornis. Tämä merkitsee että Gastornis on heimonsa ainoa suku.
Aiheesta muualla
200px|pienoiskuva|Gastorniksen luuranko.
Christian Lindblad
Christian Lindblad (s. 29. maaliskuuta 1963) on suomalainen elokuvaohjaaja, elokuvakäsikirjoittaja ja näyttelijä. Suomenruotsalainen Lindblad on ohjannut ja käsikirjoittanut muun muassa elokuvat Party (1991) ja Ripa ruostuu (1993) sekä näytellyt sivurooleja useissa elokuvissa, kuten Akvaariorakkaus (1993), Ihanat naiset rannalla (1998) ja Cyclomania (2001). Lisäksi Lindblad on tehnyt 2000-luvulla useita lyhyitä ja keskipitkiä animaatioelokuvia vaha-animaatiotekniikalla.
Peruskiven muuraus
thumb|Peruskiven muuraus Tampereella [[Vuores|Vuoreksen kaupunginosassa vuonna 2010.]] Peruskiven muuraus on harjannostajaisten ohella toinen rakentamiseen liittyvä perinnejuhla. Se on kuitenkin harjannostajaisia harvinaisempi tapahtuma, jollainen järjestetään lähinnä suurten julkisten rakennuskohteiden yhteydessä. Peruskiven muuraus on luonteeltaan virallinen tilaisuus, joka on suunnattu rakennuttajan ja rakentajan sekä elinkeinoelämän, päättäjien ja tiedotusvälineiden edustajille. Kutsuvieraina on yleensä arvovaltaisia henkilöitä, jotka merkittävimmissä rakennuskohteissa voivat edustaa jopa valtionjohtoa. Harjannostajaiset sen sijaan on yleensä pelkästään rakennuksen rakentamiseen ja suunnitteluun osallistuneille työntekijöille tarkoitettu yksityistilaisuus.
Historia
Peruskiven muuraus on tuhansia vuosia vanha perinne. Se on alun perin lähtöisin babylonialaisesta tavasta, jossa kaikki rakentamiseen osallistuvat laittoivat ensimmäiset tiilet yhdessä paikoilleen. Seremoniasta on lukuisia mainintoja myös muun muassa Vanhassa testamentissa. Tuolloin tapana oli asettaa alimpien kivien alle uhrilahjaksi muun muassa viljaa sekä viiniä. Nykyisen peruskiven muuraus periytyy 1700–1800-luvun vapaamuurareilta, ja myös eri kristillisillä kirkkokunnilla on omat seremoniansa kirkonrakentamisen yhteydessä.
Seremonia
thumb|Nurkkakivi amerikkalaisessa kirkossa. Peruskiven muuraus tapahtuu yleensä rakennustöiden alkuvaiheessa perustustöiden yhteydessä. Rakennukseen voidaan myös jättää tilavaraus peruskivelle, mikäli tilaisuus halutaan järjestää myöhemmässä rakennusvaiheessa. Varsinainen peruskivi on betonista valettava antura, jonka sisään sijoitetaan metallinen säiliö. Sen sisälle on talletettu esineitä ja asioita, jotka kuvaavat juuri senhetkistä yhteiskuntaa. Säiliöön laitetaan muun muassa samana päivänä ilmestyneitä sanomalehtiä, käytössä olevia kolikoita, rakentamiseen osallistuvien osapuolten vuosikertomuksia sekä tilaisuuden ohjelma juhlapuheineen. Kyseessä on siis eräänlainen aikakapseli, jonka sisältö pakataan kutsuvieraiden läsnä ollessa ja suljetaan sen jälkeen betonisen anturan sisään. Jokainen kutsuvieras saa vuorollaan kauhoa betonia säiliön päälle ja tarkoitukseen käytetyt nimikoidut muurauskauhat luovutetaan heille muistoesineeksi. Muurauksen ja puheiden lisäksi tilaisuuden ohjelmaan kuuluu myös ruokailu sekä erilaisia musiikki- ja kulttuuriesityksiä.
Nurkkakivet
Esimerkiksi Keski-Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa tapana on myös muurata johonkin rakennuksen nurkkaan erityinen ”nurkkakivi”. Ne on vuosiluvun lisäksi usein varustettu rakennuksesta kertovalla tekstillä tai symboliikalla. Tapaa käytetään varsinkin kirkkorakennuksissa.
Raapekartonki
pienoiskuva|Yksityiskohta raapekartonkityöstä|alt= Raapekartonki eli raapepahvi on kuvataiteilijoiden, muun muassa sarjakuvantekijöiden työssään käyttämä materiaali. Kartongin pinta voi olla tumma tai valkoinen. Pinnan alla on valkoinen, hopean- tai kuparinvärinen pohja. Valkoinen pohja on kaoliinia, valkoista savea tai kalkkia. Raapekartonki voidaan tehdä itsekin mustaamalla valkoinen pahvi tussilla.
Tässä menetelmässä kuva muodostuu, kun erikoisvalmisteisen kartongin pinnoite raaputetaan irti ja sen alta paljastuu toisen värinen pohja. Työ on hidasta ja vaatii tekijältä huolellisuutta. Ennen raaputusta pahvin pintaan voidaan piirtää luonnos esimerkiksi lyijykynällä. Kartonkia raaputetaan erityisillä raapetaltoilla tai katkoterällisellä kynäveitsellä. Raapekartonki murtuu helposti, ja siksi työ on tehtävä tasaisella alustalla. Raaputuksen jälkeen pinta voidaan värittää vesiväreillä tai huopakynillä.
Raapekartongin mitoitus ei ole ISO-standardin mukainen. Arkin koko voi olla esimerkiksi 305 x 229 mm.
Historia
1800- ja 1900-luvun vaihteessa sanomalehtien kuvittajat käyttivät usein raapekartonkia. Tuohon aikaan harmaan eri sävyjen muodostaminen onnistui vain harvalla menetelmällä.
1970-luvulta lähtien raapekartonki on ollut eurooppalaisten ja yhdysvaltalaisten sarjakuvantekijöiden käytössä. Menetelmän suosion kasvu liittyi nousevaan avantgarde- ja taidesarjakuvasuuntaukseen. Pascal Doury ja Art Spiegelman olivat tekniikan uudessa tulemisessa ensimmäisten käyttäjien joukossa.
Nykyään tunnettuja kyseisen tekniikan käyttäjiä ovat myös Matti Hagelberg ja Thomas Ott.
Aleksei Grigorjevitš Orlov
thumb|Aleksei Grigorjevitš Orlov Kreivi Aleksei Grigorjevitš Orlov (5. lokakuuta (J: 24. syyskuuta) 1737 Ljublino – 5. tammikuuta 1808 (J: 24. joulukuuta 1807) Moskova) oli venäläinen Orlovin kreivisukuun kuulunut sotilas. Hänen isänsä oli Grigori Orlov ja veljensä Grigori Grigorjevitš Orlov.
Palatsivallankumouksessa 1762 Orlov pidätti keisari Pietari III:n ja vangitsi tämän Ropsun palatsiin, jossa keisari surmattiin Orlovin valvonnassa. Kaappauksen jälkeen Orlov ylennettiin heti kenraalimajuriksi.
Orlov nimitettiin vuonna 1770 turkkilaisia vastaan lähetetyn laivaston komentajaksi. Hän voitti ylivoimaisen laivaston heinäkuussa Çeşmessä. Häviö johti osmanien valtakunnassa kreikkalaisten kapinaan, niin sanottuun Orlovin kapinaan, Peloponnesoksella ja Kreikan saariston valloitukseen. Aleksei Orlov sai voitoistaan lisänimen Tšemenski ja oikeuden käyttää kilvessään keisarillista vaakunaa.
Orlov lähti samana vuonna keisarinna Katariinan käskystä Livornoon Italiaan viettelemään ja tuomaan Venäjälle prinsessa Tarakanovan, jota väitettiin keisarinna Elisabetin ja kasakka Aleksei Razumovskin tyttäreksi ja jota pidettiin kruununtavoittelijana. Pidätettyään prinsessan, joka vangittiin Pietari-Paavalin linnoitukseen, Orlov vetäytyi eläkkeelle ja asettui Moskovaan. Siellä hän omistautui hevosten jalostukselle ja risteytti hienoimman tunnetun kilpahevosrodun arabialaisesta, friisiläisestä ja englantilaisesta rodusta. Rotu tunnetaan nimellä orlov.
Sodassa Napoleonia vastaan 1806–1807 Orlov komensi viidennen piiriin militiaa, jonka hän aseisti ja varusti lähes kokonaan omalla kustannuksellaan. Hänen jälkeensä jäi viiden miljoonan ruplan omaisuus ja 30 000 maaorjaa.
Borgo Maggiore
Borgo Maggiore on perustettu 1100-luvulla nimellä Mercatale. Keskustaajaman nähtävyyksiin kuuluvat Piazza Grande, kellotorni ja Chiesa del Suffragion kirkko. San Marinon köysirata yhdistää Borgo Maggioren San Marinon kaupunkiin. Kuntaan kuuluvat Cà Melonen, Cà Rigon, Cailungon, San Giovanni sotto le Pennen, Valdragonen ja Ventoson curaziat.