cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seychellienkutoja
Levinneisyys
Seychellienkutojaa tavataan kuudella saarella Seychelleillä. Lajin kannaksi arvioidaan 3 500 yksilöä. Sen kannankehitys on runsastuva, mutta sen levinneisyysalue on hyvin pieni. Tämän takia laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Elintavat
Seychellienkutoja eli aikaisemmin luultavasti luonnontilaisissa metsissä, mutta nykyisin se on sopeutunut ihmisen rakentamiin ympäristöihin, kuten puutarhoihin ja kaakaoplantaaseille. Seychellienkutoja käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja muita selkärangattomia, siemeniä, mettä, hedelmiä ja muiden lintujen munia. Laji voi pesiä useita kertoja vuodessa.
Mäntsälän vaakuna
thumb|150px|Mäntsälän vaakuna Mäntsälän vaakuna on Mäntsälän kunnan tunnus, joka on saanut aiheensa seudun perinteisistä elinkeinoista. Hirven pää viittaa seudun jahtimaihin, ja apilat symboloivat maataloutta.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä kultainen, edestäpäinen hirvenpää, jonka varuksetkin kultaa; saatteena kolme hopea-apilaa asetettuina 1+2”. Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Mäntsälän kunnanvaltuusto hyväksyi sen 16. joulukuuta 1950. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. helmikuuta 1951.
Kehä I
Kehä I eli seututie 101 on pääkaupunkiseudulla sijaitseva kehätie, joka kiertää Helsingin niemen alkaen Itäväylältä Helsingin Itäkeskuksessa ja päättyen Länsiväylälle Espoon Keilaniemessä.
Kehä I:n osa Pakilantieltä Hämeenlinnanväylälle on Suomen vilkasliikenteisin tie, sen liikennemäärä on keskimäärin 90 000 ajoneuvoa vuorokaudessa (2015).
Kehä I on koko pituudeltaan kaksiajoratainen, ja sillä on vähintään kaksi ajokaistaa molempiin suuntiin. Tien kaikki risteykset aivan itäisimpiä ja läntisimpiä lukuun ottamatta ovat eritasoliittymiä. Espoon Leppävaarassa poistettiin vuosien 2008–2011 aikana tehdyssä tienparannuksessa Mäkkylän ja Vallikallion liikennevalo-ohjatut risteykset sekä viimeinen liikennevalo-ohjattu risteys Leppävaaransolmusta.
Kadunnimet
pienoiskuva|vasen|Kehä I halkaisee [[Helsingin keskuspuiston Pirkkolan kohdalla.]] pienoiskuva|Kalevalantien ja Kehä I:n risteys Espoossa. Kehä I on säilyttänyt lähes kaikki alkuperäiset kadunnimensä, jotka ovat seuraavat:
Historia
thumb|Kehä I:llä riittää liikennettä kaikkina vuorokaudenaikoina. Kuvassa väylää [[Pukinmäen rautatieasema|Pukinmäen aseman kohdalla.]] Kehätie valmistui täysimittaisena vuonna 1980. Tielle ehdotettiin alun perin yleisnimeksi Mestarinväylää, sillä sitä suunniteltaessa vuonna 1969 osia Myllymestarintiestä, Seppämestarintiestä sekä Muurimestarintiestä tarkoitettiin liitettäväksi uuteen kehätiehen. Kaikki edellä mainitut kadunnimet ovat yhä käytössä osilla tietä Helsingin alueella. Kehä I on pääosin kaksikaistainen suuntaansa, Tuusulanväylän ja Vihdintien sekä Turuntien ja Kalevalantien välillä kaistoja on kolme suuntaansa. Suurimmassa osassa tietä rajoitus on 70–80 km/h, paikoin 60 km/h.
Kehä I rakennettiin Helsingin Kannelmäen ja Itäkeskuksen välillä osin vanhaan Helsingin katuverkkoon perustuen. Tie on rakennettu osissa, keskiosista kohti läntisiä ja itäisiä alueita. Helsingin kaupunki aloitti tien keskiosien rakentamisen katualueena omaan laskuunsa. Myös Espoon alueella Tie- ja vesirakennuslaitos rakensi jo 1960-luvun alussa Länsiväylältä Turuntielle Leppävaaraan johtavan tieosuuden (Hagalundintie–Leppävaarantie) yleiseksi tieksi. Kehätielle tehtiin tilavarauksia, jotka mahdollistavat tien rakentamisen tarvittaessa moottoritietasoiseksi. Kun tien viimeinen osuus Turuntieltä Vihdintielle valmistui vuonna 1980, tie muodosti yhtenäisen nelikaistaisen poikittaisväylän kantatieltä 51 (Länsiväylä) seututielle 170 (Itäväylä). Kehätien parantamisiin ryhdyttiin pian tien valmistumisen jälkeen. Vuosina 1991–1993 tietä parannettiin Espoossa välillä Tapiola–Laajalahti. Kehä I:n länsipää Espoossa on osittain rakennettu Ensimmäisen maailmansodan aikaisen Helsingin maalinnoituksen tykkiteille Mestarintunneliin saakka.
Tiehankkeita
Kehä I:n liikennemäärät kasvavat, joten parannustöitä oli tehtävä. Suurimmat parannustyöt kohdistuivat Espoon alueelle, missä Espoon kaupunki yhdessä valtion kanssa uusivat Kehä I:n aluetta Kehä I Leppävaarassa -tiehankkeella. Suurin parannus oli Mestarintunneli, jossa liikennettä siirrettiin kahdeksankaistaiseen tunneliin.
Liikennemäärät Tuusulanväylän ja Lahdenväylän välillä ovat myös suuret. Siksi on todennäköistä, että myös tätä osuutta parannetaan ja levennetään tulevaisuudessa. Myös Itäkeskuksessa Kehä I:n nykyiset tasoliittymät aiotaan lähivuosina korvata eritasoliittymillä.
Mestarintunneli
pienoiskuva|vasen|Mestarintunneli rakenteilla heinäkuussa 2009. pienoiskuva|Mestarintunneli yleisöpäivänä tammikuussa 2011. Kehä I:tä perusparannettiin viime vuosina 2008–2011 Leppävaaran alueella osana Kehä I Leppävaarassa -tiehanketta. Kehä I Leppävaarassa -urakan arvioidut kokonaiskustannukset ilman arvonlisäveroa olivat 147 miljoonaa euroa. Lopullisista kustannuksista valtio maksaa 61 prosenttia ja Espoon kaupunki 39 prosenttia.
Mestarintunnelin rakentamisen oli tarkoitus alkaa jo vuonna 2005, mutta työt pääsivät käyntiin vasta keväällä 2008. Talouden kuumenemisen vuoksi hankkeen kustannukset ovat aloituspäätöksen viivästymisen myötä kasvaneet merkittävästi, ja Espoon kaupunki onkin lupautunut poikkeuksellisesti lainaamaan valtiolle rahaa sen toteuttamiseen. Tunnelin kaikki ajokaistat avattiin liikenteelle 10. marraskuuta 2011.
Mestarintunnelin rakentamisen yhteydessä Espoossa poistettiin useita liikennevalo-ohjattuja tasoliittymiä, korvattiin niitä eritasoliittymillä sekä parannettiin olennaisesti Kehä I:n ja Turunväylän eritasoliittymän sujuvuutta Leppävaaransolmussa. Myös joukkoliikenteen järjestelyjä parannettiin sen sujuvuuden varmistamiseksi. Lisäksi tie levennettiin kuusikaistaiseksi Leppävaaran ja Helsingin rajan välillä, niin että tie on kokonaan kolmikaistainen suuntaansa Tuusulanväylän ja Kalevalantien välillä.
Espoo sijoitti 134,7 miljoonaa euroa Kehä I:n parantamiseen 2008 alussa, ja keskeistä on Mestarintunnelin rakentaminen. Espoon oma kustannus oli 52,7 miljoonaa euroa, loput 82 miljoonaa euroa valtio maksoi Espoolle takaisin korottomana vuonna 2013. Lisäksi hanke saa rahoitusta investointirahastosta n. 50 miljoonaa euroa ja peruspalvelurahastosta 32 miljoonaa euroa. Espoon kaupunginhallitus käsitteli asiaa 15. lokakuuta 2007, ja Kaupunki ja Liikennevirasto tekivät sopimuksen asiasta.
Kivikontien eritasoliittymä
pienoiskuva|Tiealueen ylittävä [[vihersilta Viikin Latokartanossa avattiin kesällä 2016. Taustalla Kivikontien eritasoliittymän aluetta.]] Vuonna 2013 aloitettiin Kivikontien eritasoliittymän rakennustyöt. Liittymä korvasi ruuhkautuvan tasoliittymän. Liittymän kautta rakennettiin yhteydet Kivikkoon, Myllypuroon sekä Latokartanoon. Lisäksi rakennettiin kevyen liikenteen käyttöön puistosilta. Hanke valmistui syksyllä 2016.
Espoon raja – Hämeenlinnanväylä
Työ saatiin valmiiksi ennen aikataulua; viimeiset hidasterajoitukset katosivat heinäkuun alussa vuonna 2017.
Keilaniemi
pienoiskuva|Keilaniemen tunnelityömaa Espoon kaupunki päätti joulukuussa 2015 Kehä I:n kattamisesta Keilaniemen alueella, päätös koski kaksivaiheisena toteutettavan hankkeen ensimmäistä vaihetta, jossa rakennetaan noin 220 metriä pitkä betonitunneli. 2017 tunnelin toinen vaihe jatkoi tunnelia yhteensä noin 400-metriseksi. Tunnelin eteläpäässä eritasoliittymäksi rakennettu kiertoliittymä korvasi kahdet liikennevalot ja pohjoispäähän tuli niin sanottu suuntaisliittymä. Ensimmäisen vaiheen tunnelin ja teiden rakennustyöt tehtiin vuosina 2016–2018, toinen vaihe valmistui 2019. Keilaniemen metroaseman viereen rakennetaan myöhemmin aluksi kaksi tornitaloa ja tunneli katetaan puistokannella. Hankkeessa Kehä I muutettiin päästään noin kilometrin matkalla moottoritieksi. Kaksiajorataisuudesta huolimatta muu Kehä I ei ole moottoritietä.
Tunnelin lisäksi rakennettiin Otasolmun kiertoeritasoliittymä ja Keilaniemeen johtava ramppisilta sekä katutöitä muun muassa Keilaniementiellä. Myös Tapiola ja Otaniemi yhdistyvät Otasolmulla. Puistokannella kulkevat kevyen liikenteen väylät tuovat esimerkiksi Tapiolan Itärannasta hyvät yhteydet metrolle ja Keilalahden rantaraiteille.
Laajalahden kohta
Laajalahden hankkeen taustalla olivat Kehä I:n kasvaneet liikennemäärät. Alkuperäiset liittymät olivat liikennevalo-ohjattuja, ja liikenne ruuhkautui voimakkaasti aamuin illoin.
Raide-Jokeri-hankkeen toteuttaminen edellytti toimenpiteitä Kehä I:lle välille Turvesuontie–Turunväylä. Raideyhteys ylittää Kehä I:n eritasossa Kurkijoentien liittymän kohdalla, eikä sitä ollut mahdollista nostaa merkittävästi ympäröivää asutusta ylemmäs. Kehä I:n tasausta oli siis laskettava. Turvesuontien liittymän muuttaminen eritasoliittymäksi paransi samalla Raide-Jokeriin liittyvien katuyhteyksien toimivuutta. Hankkeen tiesuunnitelma hyväksyttiin vuonna 2017. Hanketta toteutettiin yhtä aikaa Raide-Jokerin kanssa. Hankkeen rakennustyöt maastossa alkoivat lokakuussa 2019 ja hanke valmistui arvioitua aikaisemmin kesäkuussa 2021.
Rådhuspladsen
thumb|300px|Rådhuspladsen.
Rådhuspladsen tai Raadhuspladsen on keskeisellä paikalla oleva aukio Kööpenhaminassa. Rådhuspladsenia reunustaa Kööpenhaminan raatihuone. Aukion pohjoisreunustalla saa alkunsa tunnettu kävelykatu Strøget. Aukiolle on myös sijoitettu suurehko Hans Christian Andersenin patsas.
Harvey Nichols
Harvey Nicksejä, kuten niitä kansanomaisesti nimitetään, on Britanniassa Lontoon lisäksi Leedsissä, Manchesterissa, Birminghamissa ja Edinburghissa. Britannian ulkopuolella niitä on Dublinissa, Riadissa, Dubaissa ja Hongkongissa. Uusia tavarataloja on suunnitteilla Bristoliin sekä Istanbuliin.
Woldemar Oinonen
Woldemar Oinonen (käytti Saksassa peitenimeä Oppmann, 2. lokakuuta 1891 Lappeenranta – 15. kesäkuuta 1963 Längelmäki ) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Otto Vilhelm Oinonen ja Emilia Syrjäläinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elna Estrid von Pfalerin kanssa.
Opinnot ja jääkäriaika
Oinonen kirjoitti ylioppilaaksi Lappeenrannan suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1910 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1911–1915.
Oinonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Hän suoritti esiupseerien tykistökurssin vuonna 1923 ja Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1926–1927. Opintomatkan Saksan ratsuväkikouluun Hannoveriin hän teki vuonna 1929. Opintomielessä Oinonen oli merkittynä Puolan 10. Ulaanirykmenttiin vuonna 1929 sekä oli komennettuna Saksaan perehtymään ratsuväkeen, panssarimuodostelmien järjestelyyn ja koulutukseen kesällä vuonna 1939. thumb|left|300px|Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Suomen sisällissota
Oinonen astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan päälliköksi Karjalan Ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika
Oinonen siirrettiin sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 alkaen Lapin ryhmän I pataljoonan Kuhmon osaston päälliköksi. Lapin ryhmästä hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 alkaen Hämeen ratsurykmentin konekiväärieskadroonan päälliköksi. Hämeen ratsurykmentistä hänet siirrettiin 24. heinäkuuta 1919 patteriston komentajaksi Hyökkäysvaunurykmentin I patteristoon. Oinonen siirrettiin 1. kesäkuuta 1920 Sotaministeriöön, missä hän toimi liikekannallepanotoimiston päällikkönä, kunnes hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1922 Yleisesikunnan järjestely-toimiston päälliköksi. Oinonen sai jättää seuraavaksi esikuntatehtävät, kun hänet siirrettiin 21. marraskuuta 1923 pataljoonan komentajaksi Uudenmaan rykmentin II pataljoonanaan. Uudenmaan rykmentistä hänet siirrettiin 15. elokuuta 1924 alkaen 2. divisioonan esikuntapäälliköksi, josta hänet siirrettiin Ratsuväkiprikaatin esikunnan esikuntapäälliköksi 13. heinäkuuta 1926. Ratsuväkiprikaatin esikunnasta hänet komennettiin ja nimitettiin huhtikuussa vuonna 1927 Hämeen ratsurykmentin komentajaksi. Sotakorkeakouluun johtajan apulaiseksi ja taktiikan opettajaksi hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1931, ja hän toimi myös koulun johtajana. Seuraavaksi hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1933 Keski-Suomen sotilasläänin komentajaksi ja 13. syyskuuta 1935 alkaen Suomen valkoisen kaartin komentajaksi. Suomen valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 14. tammikuuta 1936 Yleisesikunnan järjestely- ja liikekannallepano-osaston päälliköksi sekä sotaväen päällikön esikuntapäälliköksi 1. tammikuuta 1938.
Talvi- ja jatkosota
Oinonen osallistui talvisotaan Päämajan yleisesikunnanpäällikön apulaisena ja sodan loppupuolella 23. divisioonan komentajana, missä tehtävässä hän johdatti joukkonsa taisteluihin Kämäränjärvellä, Näykkijärvellä, Leitimojärvellä ja Kärstilänjärvellä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, mutta siirrettiin myöhemmin Erillisen Divisioonan komentajaksi ja edelleen III armeijakunnan virkaa tekeväksi komentajaksi.
Jatkosodan puhjettua Oinonen sai komentoonsa Ryhmä Oinosen, joka kuului Karjalan armeijaan. Oinonen johdatti ryhmänsä taisteluihin Suojärvi–Porajärvi-Kentjärvi-Kontupohja-Koikari-Käppäselkä-Äänisenniemi–Karhumäki akselilla. Vuonna 1942 hänet siirrettiin päälliköksi Kotijoukkojen esikuntaan. Vuonna 1944 hän toimi Kotijoukkojen komentajan viransijaisena.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen Oinonen nimitettiin Puolustusvoimain pääesikunnan komentoesikunnan väliaikaiseksi päälliköksi. Myöhemmin hän vastaanotti komentoesikunnan vakinaisen päällikkyyden vuonna 1945. Oinonen erosi vakinaisesta palveluksesta vielä saman vuoden 1945 aikana ja toimi sen jälkeen tilanomistajana Taipalsaaren Vehkataipaleessa vuoteen 1963 saakka. Hänet on haudattu Lappeenrantaan.
Luottamustoimet
Oinonen toimi kenttäohjesääntökomitean jäsenenä vuosina 1927–1928 ja Ratsuväkiprikaatin kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana vuosina 1929–1931 sekä Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1925–1926. Suomen sotatieteellisen seuran varapuheenjohtajana hän toimi vuonna 1932 ja oli armeijan edustajana Breitenfeldin taistelun 300-vuotisjuhlissa vuonna 1931. Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen puheenjohtaja hän toimi vuosina 1937–1939. Upseeriratsastajayhdistyksen puheenjohtajana hän taasen toimi vuosina 1936–1938 ja oli Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1938–1945. Suojeluskunnan ja aluejärjestön tarkistuskomitean puheenjohtajana hän toimi vuonna 1939 ja oli Puolustusvoimain Pääesikunnan organisaation tarkistamista varten määrätyn toimikunnan puheenjohtajana vuonna 1945. Hän oli myös Upseeriratsastajat-yhdistyksen ja Hakkapeliittayhdistyksen kunniajäsen.
Nanto
Nanto on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Toyaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin lounaisosassa. Kaupungin alue ulottuu Oyabe- ja Shōjokien tasangolta korkealle Japanin Alpeille ja rajautuu Gifun ja Ishikawan prefektuureihin. Huomattavimpia vuorenhuippuja ovat esimerkiksi Oizurugatake, Ningyōvuori ja Kongōdōvuori. Nantossa on 49 567 asukasta (marraskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 668,64 neliökilometriä.
Nanto on kaupunkina suhteellisen nuori, sillä se perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen kahdeksan kuntaa: Fukumitsun, Fukunon, Inamin ja Jōhanan maaseutukaupungit sekä Inokuchin, Kami-Tairan, Tairan ja Togan kyläkunnat. Inami ja Jōhana kehittyivät historiallisesti buddhalaisten temppelien portineduskaupunkeina, Fukumitsu ja Fukuno markkinapaikkoina. Edo-kaudella seutu kuului Kagan daimiokuntaan ja siellä tuotettiin esimerkiksi silkkiä. Nykyisin kaupungissa on muun muassa alumiinin, rakennustarvikkeiden, pesäpallomailojen ja puukäsitöiden tuotantoa. Maaseutualueilla viljellään riisin lisäksi kakeja, taaroa ja koristekukkia.
Kaupungin eteläosassa on vuoristoinen Gokayaman alue, joka tunnetaan gasshō-zukuri-tyylisistä, jyrkkäkattoisista rakennuksistaan. Siellä sijaitsevat Ainokuran ja Suganuman kylät on hyväksytty Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1995 osana kohdetta ”Shirakawa-gōn ja Gokayaman historialliset kylät”. Jōhanan kaupunginosa tunnetaan Hikiyama-festivaalistaan, joka on otettu vuorostaan Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Valtaosa kaupungin alueesta kuuluu Hakusanin kansallispuistoon ja muihin luonnonpuistoihin. Nantoa palvelee JR Nishi-Nihonin Jōhana-linja.
Kongens Nytorv
Kongens Nytorv on aukio Tanskan pääkaupungin Kööpenhaminan keskustassa, tunnetun kävelykadun Strøgetin päässä. Aukion suunnitteli vuonna 1670 kuningas Kristian V, ja sinne on sijoitettu kuninkaan ratsastajapatsas. Aukiota reunustavat Tanskan kuninkaallinen teatteri, Charlottenborg, Ranskan Kööpenhaminan-suurlähetystö ja Hotel D'Angleterre.
Pillory
Yhtye hajosi vuonna 2008, mutta se jatkoi toimintaansa vuonna 2014. Toinen studioalbumi, Evolutionary Miscarriage, ilmestyi kesäkuussa 2014.
Suicide Season: Cut Up!
Lähteet
Suicide Season
Kuubalainen rumba
Kuubalainen rumba tarkoittaa Kuubassa afrikkalaisten orjien jälkeläisten ja valkoisen alemman sosiaalisen luokan keskuudessa syntynyttä perinteistä musiikinlajia ja tanssia sekä siihen liittyvää kulttuuria.
Historia
Kuubalaisessa rumbakulttuurissa on integroituna selvästi elementtejä afrikkalaisista kulttuureista. Se on musiikkia hauskanpitoa ja viihtymistä varten. Rumba on enemmän kuin vain tanssin ja laulun muoto: Se on afrikkalaisten jälkeläisten ja valkoisen alimman sosiaalisen luokan Espanjan siirtovallan aikana kehittämä juhla ja kulttuuri.
Rumbassa on sekä afrikkalaisia että espanjalaisia elementtejä. Rumba ei ole kuitenkaan näitten alkuperäisten elementtien karikatyyri tai vääristynyt toisto vaan uudenlainen ilmaisun muoto, jonka kuubalaiset ovat omaksuneet ja kehittäneet niistä.
Instrumentit
Laatikko (cajón) on yksi kuubalaisen rumban instrumenteista. Sen käyttö instrumenttina kuubalaisessa rumbassa ajoitetaan 1800-luvun loppuille. Yksi teoria siitä, miksi laatikot otettiin käyttöön rumbassa on se, että espanjalaiset kielsivät jossain vaiheessa rumpujen käytön ja silloin niitä korvaamaan ryhdyttiin käyttämään laatikoita, huonekaluja, keittiövälineitä jne.
Anne Brunila
Ura
Brunila väitteli tohtoriksi vuonna 1997 Helsingin kauppakorkeakoulusta aiheella "Eurooppalaista evidenssiä finanssipolitiikan ja kulutus-säästämispäätösten yhteydestä" ("Fiscal policy and private consumption-saving decisions: European evidence"). Lappeenrannan teknillinen yliopisto myönsi Brunilalle keväällä 2008 kauppatieteiden kunniatohtorin arvonimen.
Vuosina 1990–2002 Brunila työskenteli tutkijana Työväen taloudellisessa tutkimuslaitoksessa ja neuvonantajana Suomen Pankissa ja Euroopan komissiossa. Hän oli valtiovarainministeriön apulaisosastopäällikkö vuosina 2002–2003 ja ministeriön kansantalousosaston ylijohtajana vuosina 2003–2005. Vuosina 2006–2009 hän oli Metsäteollisuus ry:n toimitusjohtaja. Vuonna 2009 Brunila aloitti Fortumin yhteiskuntasuhteiden ja kestävän kehityksen johtajana. Hän jatkoi tehtävässä kevääseen 2013 asti.
Kuubalainen rumba
Instrumentit
Tumbadora (congarumpu) on ehkä tärkein ja tunnetuin kuubalaisista lyömäsoittimista. Sen syntyyn ovat vaikuttaneet bantu-kieliset kulttuurit Kongojoen alueelta ja heidän jälkeläisensä. Tumbadoran (conga-rummun) alkuperää on jäljitetty monista eri afrikkalaisten kulttuurien rummuista kuten ngoma ja makuta-rummut.
Anne Brunila
Ura
Brunila on Sampo-konsernin (2003–), Koneen (2009–), Sanoman (2013–) sekä Stora Enson (2013–) hallituksen jäsen. Talouselämä-lehti nimesi hänet Suomen vaikutusvaltaisimmaksi päättäjänaiseksi vuoden 2014 selvityksessään.
Kuubalainen rumba
Instrumentit
Tumbadoran (conga-rummun) kehitys liittyy conga- ja rumba-musiikkien ja -tanssien kehitykseen. Tumbadora on molemmissa musiikinlajeissa keskeinen soitin. Rumbayhtyeessä on yleensä kolme tumbadoraa, joista käytetään monia eri nimiä: suurinta kutsutaan salidoriksi (aloittaja) tai tumbadoraksi; keskikokoista tres-dos(kolme-kaksi, joka viittaa sen soittotavan suhteeseen clave-rytmiin); tres golpes (kolme iskua) tai un golpe(yksi isku), jotka viittaavat taas kahteen tyyliin Havanna ja Matanzas soittaa rumbaa; ja pienin rumpu on nimeltään quinto (nimi saattaa viitata Requintoon, kvinttiä tai kvarttia kitaraa ylemmäksi viritettävään kitaraan), joka on yleensä solisti rumba ja conga-yhtyeissä. Rumba yhtyeessä soittavat tumbadorien lisäksi claves (kapulat) ja cajita china (muita nimiä: catá, cascara, guagua. Lisäksi yhtyeessä voi olla muita pieniä lyömäsoittimia, joiden tehtävänä on soittaa perusrytmiä.
Anne Brunila
Ura
Brunila valitsi vuoden 2014 Finlandia-palkinnon saajan.
Kuubalainen rumba
Rumba de tiempo'España
Kaikkein vanhimmista rumban tyyleistä käytetään nimitystä tiempo'España, joka viittaa Espanjan siirtomaavalta-aikaan Kuubassa. Ne ovat yleensä erittäin mimeettisiä tansseja. Ne ovat musiikillisesti yleensä hyvin yksinkertaisia. Ne alkavat yleensä laulajan esittämällä lyhyellä johdannolla, jonka jälkeen laulaja kutsuu kuoron mukaan laulamaan kertosäettä, jonka kanssa hän vuorottelee improvisoiden uusia tekstejä. Tätä osaa kutsutaan Capetillo:ksi. Yksi vanha tämän tyyppinen rumba, joka on säilynyt on nimeltään Mamá'buela, jossa tanssijat esittävät poikaa, joka ei halua mennä kouluun ja isoäitiä, joka nalkuttaa ja lyö poikaa.
Yambú
Yambú on yksi vanhimmista rumban muodoista. Se on hidas ja elegantti rumban alalaji, missä tanssijat joskus imitoivat vanhuutta ja vanhusten liikkumista. Johdannon lauluosuus on yleensä lyhyt ja sitä edeltää joskus osuus, jossa laulaja ilman sanoja tapailee laulun melodiaa ja sävellajia ilman sanoja. Tätä osuutta kutsutaan nimellä lalaleo tai diana. Se voi johtaa laulajan esittämään johdanto-osaan tai suoraan kuoro-solisti vuorotteluun. Yambú on syntynyt Matanzasin ja Havannan solareissa. Solar oli asumismuoto, jossa pieniä asuntoja oli monessa kerroksessa pihan ympärillä. Pihalle johti kapea sisäänkäynti kadulta. Tämä piha-alue oli kuin luotu juhlia ja naapuruston yhteisiä tapaamisia varten.
Guaguancó
Guaguancó on ehkä suosituin ja yleisin rumban muoto. Viime aikoina Kuubassa tosin myös muut rumban alalajit ovat tulleet hyvin elinvoimaisiksi ja suosituiksi. Johdanto-osassa laulaja dianan jälkeen kertoo yleensä laulaen tarinan, joka liittyy johonkin tapahtumaan tai ihmiseen. Tämän jälkeen laulaja kutsuu kuoron mukaan laulamalla kertosäkeen. Guaguancó on nopeampi rumban muoto kuin yambú. Guaguancólle tyypillistä on eroottinen leikki tanssien miehen ja naisen välillä. Mies yrittää rokottaa (vacunar) naista eleellä, jota kutsutaan nimellä vacunao (rokotus), ja nainen yrittää peittää itseään käsillä, hameella tai huivilla. Tällä tanssilla on paljon yhteneväisyyksiä Bantu-alkuperäisen Yuka-tanssin kanssa. Guaguancó syntyi samoissa ympäristöissä kuin yambúkin, mutta on luultavasti syntynyt myöhemmin.
Rumba Columbia
thumb|right Rumba Columbia on luultavasti se rumban tyyli, jossa on eniten afrikkalaisia vaikutteita. Rumba Columbia on syntynyt Matanzasin maaseudulla. Nykyään se on miesten virtuoosinen soolotanssi. Rumbassa laulaja voi kayttää sanoja eri afrikkalaisten kulttuurien ja uskontojen kielistä kuten palo, joruba ja abakuá, siinä muodossa kuin ne Kuubassa ovat säilyneet.
Rumba Columbian rytmi on hyvin kiihkeää ja nopeampaa kuin yambú tai guaguancó. Tanssin esittää mies akrobaattisin liikkein. Hän saattaa imitoida rampaa, epileptikkoa, nyrkkeilijää tai härkätaistelijaa. Rumba Columbialle on tyypillistä tanssijan ja soolorummun (quinto) välinen kaksintaistelu ja dialogi.
Viitteet
<references group="León"/>
<references group="Eli & Gómez"/>
<references group="Eli et al. volumen 1"/>
<references group="Eli et al. volumen 2"/>
<references group="Orovio"/>
<references group="Kuusisto"/>
Tanskan kuninkaallinen teatteri
thumb|300px|Tanskan kuninkaallinen teatteri. Tanskan kuninkaallinen teatteri (, alun perin Komediehuset) on merkittävin teatterinäyttämö Tanskassa. Se sijaitsee maan pääkaupungissa Kööpenhaminassa. Nykyisessä osoitteessaan, Kongens Nytorvilla, teatteri on sijainnut vuodesta 1748 lähtien. Teatteri on Tanskan kansallisnäyttämö teatterille, oopperalle, baletille ja orkesterille.
Louise (Ruotsin kuningatar)
Louise (aik. Lady Louise Mountbatten, syntyjään Battenbergin prinsessa Louise Alexandra Marie Irene, 13. heinäkuuta 1889 Hessen, Saksan keisarikunta – 7. maaliskuuta 1965, Tukholma) oli Ruotsin kuningatar. Varhaislapsuudestaan asti Englannissa varttunut Lady Louise Mountbatten avioitui leskeksi jääneen Ruotsin kruununprinssin, tulevan kuningas Kustaa VI Aadolfin kanssa vuonna 1923. Avioliittonsa myötä hänestä tuli Ruotsin kruununprinsessa ja Skånen herttuatar. Ruotsin kuningatar hänestä tuli Kustaa V:n kuoltua vuonna 1950.
Tausta ja nuoruus
Louisen isä oli Battenbergin prinssi Louis ja äiti Hessenin prinsessa Viktoria. Äitinsä puolelta prinsessa kuului Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijasukuun – hän oli kuningatar Viktorian tyttärentyttärentytär. Myös prinsessa Louisen tulevan aviomiehen Kustaa Aadolfin ensimmäinen puoliso, vuonna 1920 kuollut kruununprinsessa Margaret, oli kuningatar Viktorian jälkeläisiä – Viktorian pojantytär.
Vuonna 1917 Ison-Britannian kuningashuone vaihtoi sukuhaaransa saksalaisperäisen nimen Saksi-Goburg-Gotha nimeen Windsor. Samaan aikaan Battenbergit brittiläistivät suvun nimen muotoon Mountbatten. Louisen isä luopui saksalaisista arvonimistään ja hänestä tuli Milford Havenin markiisi.
Sodan aikana Lady Louise Mountbatten toimi Punaisen Ristin vapaaehtoisena ja työskenteli sairaanhoitajana sotilassairaalassa Neversissä sekä sotasairaaloissa Bermondseyssä ja Montpellier’ssa. Louise kuvasi sotapalvelustaan onnellisena aikana: hän sai auttaa muita.
Avioliitto
thumb|left|upright|Kruununprinssipari vihkiäisissään [[Lontoossa vuonna 1923.]] Lady Louise Mountbatten ja kruununprinssi Kustaa Aadolf tutustuivat vuonna 1923 ja kihlaus, joka julkaistiin 2. heinäkuuta 1923, tuli yllätyksenä, koska vain harva oli kuullut Louisesta. Uutinen siitä, että kolme vuotta aikaisemmin leskeksi jäänyt Ruotsin kruununperijä löysi itselleen uuden elämänkumppanin, otettiin ilolla vastaan. Kuningas Kustaa V antoi hyväksyntänsä avioliitolle. Ruotsin silloinen pääministeri Ernst Trygger oli kuninkaan hyväksynnästä ilmeisen tietämättömänä aluksi vastustavalla kannalla. Ruotsin silloisen vuodelta 1810 olevan kruununperimyslain mukaan kuninkaan suostumuksella tai suostumuksetta tavallisen miehen jälkeläisen kanssa avioituva kruununperillinen menettää oikeutensa kruunuun. Pääministeri oli epäluuloinen Louisen isän saksalaistaustan takia. Britannian Yrjö V ilmoitti Louise Mountbattenin kuuluvan Britannian hallitsijasukuun ja hyväksyvänsä avioliiton – hänen oman vaimonsa isä oli saksalainen ja Espanjan kuningatar Viktoria Eugeniakin oli syntyjään Battenbergin prinsessa. Loppupäätelmänä oli, että mikä kelpaa Isolle-Britannialle ja Espanjalle, kelpaa myös Ruotsille, ja pääministeri perui epäilyksensä.
Canterburyn arkkipiispa vihki Lady Louise Mountbattenin ja kruununprinssi Kustaa Aadolfin avioliittoon 3. marraskuuta 1923 St Jamesin palatsin kappelissa Lontoossa. Häiden jälkeen kruununprinssipari teki häämatkan Italiaan ja saapui Ruotsiin meritse 11. joulukuuta 1923.
Kustaa VI Aadolfin ja Louisen avioliitto oli onnellinen, mutta se jäi lapsettomaksi. Louise oppi ruotsin kielen ja tuli hyvin toimeen appivanhempiensa kanssa. Kruununprinssin puolisona hänelle tuli edustustehtäviä, joiden määrä lisääntyi kuningatar Viktorian heikentyneen terveyden ja vuonna 1930 tapahtuneen kuoleman myötä. Kruununprinsessa Louise jakoi miehensä kiinnostuksen kulttuuriin, mutta säilytti myös oman kiinnostuksensa sairaanhoitoon ja lasten hyvinvointiin. Hänen asemansa suhteessa miehensä ensimmäisestä avioliitosta oleviin lapsiin vaati tahdikkuutta.
Kruununprinsessan äiti kuoli hiukan ennen kuin kuningas Kustaa V. Äidin kuolema ja vallanvaihdos vaikuttivat kuningattaren terveyteen siten, että vuodesta 1951 lähtien hän kärsi sydänsairaudesta ja sai pari pienempää sydänkohtausta. Hän ei kuitenkaan jättänyt täyttämättä velvollisuuksiaan, vaan seurasi miestään tämän yhteensä kuutena vuotena tehdyillä eerikinretkillä Ruotsin maakuntiin ja vuodesta 1952 lähtien myös virallisille vierailuille ulkomaille. Kuningattaren kerrotaan sanoneen, että ”kuninkaallisen perheen jäsen on joko terve tai kuollut”. Kuningattaren terveys heikkeni ajan myötä ja vuoden 1964 Nobel-juhla jäi hänen viimeiseksi julkiseksi esiintymisekseen. Hän oli vuodenvaihteen 1964–1965 sairaalahoidossa ja kuoli maaliskuussa 1965.
Varre Vartiainen
Varhaiset vaiheet
Vartiainen vietti nuoruutensa Keravalla. Hän aloitti pianonsoiton seitsemänvuotiaana, mutta kiinnostui kitaransoitosta kymmenvuotiaana. Vartiainen opiskeli Keravan musiikkiopistossa ja soitti siellä myös ensimmäisissä yhtyeissään. Myöhemmin hän siirtyi Sibelius-lukioon Helsinkiin ja sieltä vuonna 1993 Oulunkylän Pop & Jazz konservatorioon. Armeijan hän kävi Haminassa Puolustusvoimien varusmiessoittokunnassa.
Jatko-opinnot ja työ
Vuonna 1997 Vartiainen siirtyi opiskelemaan Sibelius-Akatemian jazzmusiikin osastolle. Uuden Musiikin Orkesterin nuorena solistina hän on toiminut vuodesta 1998. Vartiainen on tehnyt freelance-keikkoja, studiotyötä, opetusta, teatteria ja TV-työtä (mm. Joonas Hytönen House Band ja Idols).
Vuosina 1998–2000 Vartiainen soitti yhtyeessä nimeltä Bingo, johon kuuluivat myös Toni Porthén ja Lasse Lindgren. Toisessa kolmijäsenisessä yhtyeessä, Husbandissa hän on soittanut vuodesta 2000, jolloin hän liittyi myös Leningrad Cowboysiin. Sleepy Sleepersiin hänet kutsuttiin vuonna 2004.
Varre Vartiainen on myös Open Eye Band -progerockyhtyeen kitaristi. Open Eye Band julkaisi elokuussa 2008 debyyttialbuminsa Screaming Baby.
Keinotekoinen saari
thumb|[[Dubain edustan tekosaaristot Palmusaaret ja The World.]] thumb|[[Kansain kansainvälinen lentoasema on rakennettu tekosaarille.]] thumb|Tekosaaria rakenteilla [[Malediivit|Malediiveille.]] Keinotekoinen saari tai tekosaari on ihmisen rakentama saari.
Merien keinotekoiset saaret on rakennettu lähes aina mannerjalustalle lähelle rantaa matalaan ja suojaisaan paikkaan. Ne ovat käytännössä kuin laajennettua rantaa, joka on kuitenkin päätetty erottaa maasta vesiväylällä.
Keinotekoisia saaria rakennetaan moneen tarkoitukseen. Entisaikoina niitä rakennettiin lähinnä asuintarkoituksiin tulvaherkille seuduille esimerkiksi Hollantiin, ja tällaiset tekosaaret kehittyivät poldereiksi. Aasiassa kaupunkeja laajennetaan nykyisin merelle tekosaaria rakentamalla, ja saaria rakennetaan myös turismia varten. Tekosaaria on rakennettu myös öljynporaustarkoituksiin ja muun teollisuuden tarpeisiin sekä lentokentiksi. Vesiväylän ylittävän sillan ja tunnelin yhdistämiseksi voidaan rakentaa tekosaaria.
Keinotekoisten saarten kolme suurinta haastetta ovat geotekninen perustus, yhteys mannermaalle sekä täyttömaan saatavuus. Keinotekoisilla saarilla voi olla myös haitallisia ympäristövaikutuksia.
Maurice Gibb
Maurice Ernest Gibb (22. joulukuuta 1949 Douglas, Mansaari – 12. tammikuuta 2003 Miami Beach, Florida ) oli englantilainen muusikko ja Bee Gees -yhtyeen jäsen. Hänen kaksoisveljensä oli Robin Gibb (1949–2012), joka syntyi 35 minuuttia ennen Maurice'ta.
Hän kasvoi perheensä kanssa Chorlton-cum-Hardy -alueella, Manchesterissa. Vuonna 1958 Gibbin perhe muutti Brisbaneen, Australiaan ja asettui Cribb Islandille, jonka tilalle rakennettiin myöhemmin Brisbanen lentoasema. Brisbanessa ollessaan veljekset muodostivat Bee Gees -yhtyeen, jonka ura on jatkunut yli viisi vuosikymmentä. Yhtye on myynyt yli 180 miljoonaa levyä.
Maurice Gibb soitti bassokitaraa, kitaraa ja kosketinsoittimia. Hänet tunnettiin yhtyeen "hiljaisena jäsenenä", joka pysyi enimmäkseen taka-alalla.
Hän oli naimisissa skotlantilaisen laulajan, Lulun kanssa vuosina 1969-1973. Näinä aikoina Maurice kokeili näyttelemistä ja esiintyi lyhytikäisessä West End -musikaalissa Sing a Rude Song.
Vuonna 1994 Maurice Gibb pääsi Songwriters Hall of Fameen ja vuonna 1997 Rock and Roll Hall of Fameen.
Maurice Gibb kuoli sairaalassa Miami Beachissä, Floridassa 12. tammikuuta 2003 sydämenpysähdystä ja kiertyneen suolen leikkausta seuranneisiin komplikaatioihin. Hänet polttohaudattiin.
Liisa Akimof
Liisa Akimof kirjoitti lauluja jo lapsena musiikinopettajansa Kari Rydmanin kannustamana. Valmistuttuaan ylioppilaaksi Kallion lukiosta hän aloitti sosiologian opinnot Helsingin yliopistossa. Kun opiskelijajuhliin kaivattiin ohjelmaa, Akimof perusti opiskelukaveriensa kanssa vuonna 1982 Tavaramarkkinat-yhtyeen, joka sijoittui vielä samana vuonna neljänneksi rockyhtyeiden SM-kilpailussa. Menestys johti levytyssopimukseen Johanna-levymerkin kanssa, ja seuraavana vuonna ilmestyi yhtyeen esikoisalbumi Tilikirja. Samaan aikaan Akimof juonsi Yleisradiossa Kultiveera-radio-ohjelmaa.
Akimof on säveltänyt Kotikatu-televisiosarjan musiikin ja tuottanut useita televisiosarjoja sekä Yleisradiolle että Neloselle. Suurelle yleisölle tunnetumpi hän on kuitenkin lauluistaan. Hän on esittänyt niitä yksin, Akimowskaja Sisters & Bros. ja Tavaramarkkinat-yhtyeiden kanssa sekä antanut kappaleita muiden levytettäviksi. Akimofin tunnetuin kappale lienee vuonna 1985 Tavaramarkkinoiden levyttämä ”Kevät”, jonka laulaa Elisa Korjus. Heidi Kyrö teki kappaleen tunnetuksi iskelmäkappaleena. Kappaleesta on tehnyt cover-version muun muassa Kotiteollisuus.
Akimof harrastaa myös veteraaniurheilua, lajinaan kestävyysjuoksu. Sosiologian opintonsa Akimof suoritti loppuun vasta vuonna 2012 valmistuttuaan valtiotieteiden maisteriksi gradullaan "Naisten ulkonäkötyö: sosioekonomiset erot ja erottautuminen Suomessa 2008".
Liikeura
Akimof perusti 1996 Harri Saukkomaan kanssa televisiotuotantoyhtiö Production Housen. Vuonna 2009 sen osake-enemmistö myytiin Moskito Groupille, josta puolestaan 87 prosenttia myytiin 2013 ruotsalaiselle Modern Times Groupille 84 miljoonalla eurolla.
Production House on tuottanut muun muassa televisiosarjat Tahdon asia, Harvoin tarjolla ja Arto Nyberg.
Thengel
Thengel on kuvitteellinen henkilö J. R. R. Tolkienin luoman fantasiamaailma Eän Keski-Maassa.
Thengel Fengelin poika oli Rohanin kuudestoista kuningas ja Théodenin isä. Thengel eli vuosina 2905–2980 Kolmatta aikaa. Thengel lähti Rohanista miehen ikään päästyään ja eli Gondorissa niittäen mainetta käskynhaltija Turgonin palveluksessa. Kun Fengel kuoli, kutsuivat rohirrim Thengelin takaisin, ja hän palasi vastahakoisesti. Hän otti vasta myöhään itselleen vaimon, ja vuonna 2943 Kolmatta Aikaa hän vietti häitä Lossarnachin Morwenin kanssa, vaikka Morwen oli häntä 17 vuotta nuorempi. Morwen synnytti Thengelille kolme lasta, joista toinen, Théoden, oli ainoa poika. Thengelin aikana julisti Saruman itsensä Rautapihan valtiaaksi ja alkoi aiheuttaa ikävyyksiä Rohanille loukaten sen rajoja ja tukien sen vihollisia.
Katso myös
Lijst van koningen van Rohan Królowie Rohanu
Oopiumiunikko
Oopiumiunikko (Papaver somniferum) on unikkokasveihin (Papaveraceae) kuuluva ruohokasvi. Laji on erityisen tunnettu siitä valmistettavasta huumeesta, oopiumista ja oopiumin sisältämistä alkaloideista (morfiini ja kodeiini) ja niistä puolisynteettisesti jalostetuista muista opioideista (heroiini).
Ulkonäkö
thumb|250px|[[Afganistanilainen unikkoviljelmä.]] Yksivuotinen oopiumiunikko kasvattaa 30–70 senttimetrin pituisen tukevan, lähes kaljun ja väriltään sinivihreän varren. Lehdet ovat varressa kierteisesti ja niiden muoto vaihtelee parihalkoisista hammaslaitaisiin. Ylemmät lehdet ovat sepiviä eli niiden lehtilavan tyvi ympäröi vartta. Yksittäin varren päässä olevat kukat ovat lähes 10 cm leveitä. Kukkaperässä on vaaleita sukakarvoja. Vaalean- tai tummanvioletteja, punaisia tai valkoisia kukkia on 1–3 kappaletta. Terälehtiä on neljä kappaletta ja niiden tyvessä on musta laikku. Kaksilehtisen verhiön verholehdet varisevat aikaisin. Emiö on monilehtinen ja yhdislehtinen. Heteitä on runsaasti. Suomessa oopiumiunikko kukkii heinä-elokuussa. Kukinnan jälkeen muodostuva 13–27 millimetriä pitkä kota on pallomainen, hieman pitkänomainen sekä kalju. Kodan päällä on tähtimäinen, monisäteinen luottilevy, jonka alle avautuvista rei'istä siemenet varisevat.
Levinneisyys
Oopiumiunikko on luultavasti alun perin kotoisin Välimeren alueelta, jossa se on vanha viljelykasvi. Lajia tavataan nykyään viljeltynä tai villiintyneenä. Lajin on arveltu polveutuvan Välimeren alueella luonnonvaraisena kasvavasta P. setigerum -unikkolajista. Suomessa oopiumiunikkoa voi tavata villiintyneenä aina Oulun korkeudelle saakka, satunnaisesti pohjoisempanakin.
Elinympäristö
Villiintyneenä oopiumiunikkoa tavataan puutarhojen liepeiltä, joutomailta ja joskus myös kaatopaikoilla.
Historia
Oopiumiunikon historia on pitkä. Varhaisimmat löydöt oopiumunikon kodista on tehty neoliittiselta ajalta Sveitsistä noin 5700 eaa. Espanjasta on löydetty noin 4200 eaa. olevia unikon kotia. Vanhimmat todisteet sen lääkinnällisestä käytöstä löytyvät sumerilaisilta, jotka viljelivät sitä noin 3400 eaa. He kutsuivat sitä nimellä Hul Gil (ilon kasvi). Oopiumiunikko oli myös tunnettu antiikin Kreikassa. Siellä oopiumi sai myös nimensä muinaisen kreikan kielen sanasta opos joka tarkoittaa maitiaisnestettä jota tulee unikonkodasta kun siihen viilletään viilto.
Monet myöhemmän ajan kirjailijat, varsinkin 1800-luvulla, ovat kirjoittaneet oopiumiunikosta ja sen vaikutuksista, kuten esimerkiksi L. Frank Baum kirjassaan Ihmemaa Oz.
Hyötykasvina
Oopiumiunikko tuottaa pieniä tummia, hieman sinertäviä siemeniä. Niitä käytetään muun muassa mausteena ja koristeena leipien ja muiden leivonnaisten pinnoilla. Unikonsiemenistä voidaan myös puristaa unikkoöljyä, joka sekään ei, kuten siemenetkään, sisällä päihdyttäviä yhdisteitä. 1940-luvulla Suomessakin kokeiltiin laajemmin oopiumiunikon viljelemistä öljykasvina, mutta laji jäi rypsin viljelyn varjoon.
Oopiumiunikon tieteellinen nimi muodostuu sanasta somniferum, joka tarkoittaa unen antajaa. Nimi viittaa kasvin ikivanhaan käyttöön lääkekasvina. Edelleenkin oopiumiunikkoa viljellään lääketeollisuuden käyttöön, koska sen sisältämä morfiini ja kodeiini ovat tärkeitä lääkeaineita. Kasvia on käytetty lääkkeenä kipujen lieventämiseen, yskänlääkkeenä ja vaikeaan ripuliin. Tärkeimpiä oopiumiunikosta saatavia lääkeaineita ei voida valmistaa synteettisesti, sillä niiden rakenne on hyvin monimutkainen. Oopiumiunikko on myös saatu geenitekniikan avustuksella kehittämään retikuliinia, erästä maitiaisnesteen kehittymisen välivaihetta. Oopiumunikosta on myös jalostettu lajike, joka ei tuota merkittäviä määriä morfiinia tai kodeiinia, vaan niiden sijaan tebaiinia, josta valmistetaan monia puolisynteettisiä opioideja kuten oksikodonia ja hydrokodonia.
Päihdekasvina
Aikaisemmin suurin osa oopiumiunikkopelloista oli niin sanotun "kultaisen kolmion" alueella Thaimaassa, Burmassa ja Laosissa. Nykyään viljely on siirtynyt niin sanotun "kultaisen puolikuun" alueelle Iraniin, Pakistaniin ja Afganistaniin. Afganistanissa on nykyään maailman eniten oopiumiunikon viljelypinta-alaa ja se tuottaa 90 % maailman laittomasta oopiumista (2014).
Huumetuotannon vastaisesta toiminnasta huolimatta oopiumiunikon sato oli vuonna 2014 Afganistanissa ennätykselliset 6 400 tonnia, viljelyala 224 000 hehtaaria ja unikkotuotannon voitot vuonna 2013 lähes kolme miljardia dollaria. Hallitusta vastaan taisteleva taleban-liike rahoittaa huumekaupalla toimintaansa. Afganistanilaisviljelijät saavat oopiumunikosta parempaa tuottoa kuin mistään vaihtoehtoisesta viljelykasvista, eikä se vaadi suurta peltopinta-alaa. 4,5 kiloa oopiumia tuottaa saman kuin yli viisi tonnia vehnää. YK:n huumeiden ja rikollisuuden torjunnasta vastaavan toimiston raportin mukaan viljelijät ilmoittivat yleisimmiksi syiksi oopiumin viljelyyn oopiumin korkean hinnan, suuren tuoton pienellä viljelypinta-alalla, elintason paranemisen ja köyhyyden.
Pierre Choderlos de Laclos
pienoiskuva|upright|Pierre-Ambroise-François Choderlos de Laclos Pierre Ambroise François Choderlos de Laclos [ʃɔdɛʁlo də laklo] (18. lokakuuta 1741 Amiens, Ranska – 5. syyskuuta 1803 Taranto, Italia) oli ranskalainen upseeri, liikemies, diplomaatti ja kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti kirjeromaanistaan Vaarallisia suhteita (alkuteos Les liaisons dangereuses), joka ilmestyi vuonna 1782. Hän julkaisi myös runokokoelman, sovitti Madame Riccobonin romaanin Histoire d’Ernestine oopperalibretoksi sekä julkaisi yhteiskunnallisen tutkielman naisten kouluttamisesta.
Elämänvaiheet
Pierre Ambroise François Choderlos de Laclos syntyi Amiensissa 1741. Hän sai tykistöupseerin koulutuksen, ja hänet nimitettiin 1761 tykistöluutnantiksi. Hän palveli useilla paikkakunnilla, kuten Strasbourgissa ja Grenoblessa. Hän kirjoitteli myös näihin aikoihin eroottisia tarinoita lehtiin.
Ura upseerina ei ollut kovin menestyksekäs. Ollessaan komennettuna Biskajanlahdella de Laclos ilmoitti ystävilleen, että kirjoittaa vielä jotain todella epätavallista ja huomiota herättävää ja että se muistetaan vielä pitkään hänen jälkeensä. Ennustus toteutui Vaarallisia suhteita -teoksen myötä.
Laclos aloitti teoksen kirjoittamisen 1779 ollessaan Aixin saaren linnoitustöissä Ranskan länsirannikolla. Saamansa kuuden kuukauden loman aikana hän kirjoitti Pariisissa teoksen loppuun. Kirja julkaistiin maaliskuussa 1782, ja ensimmäinen tuhannen kappaleen painos myytiin loppuun kuukaudessa, mikä oli tuohon aikaan harvinaista.
De Laclos meni naimisiin 1786 La Rochellen ammusvarikon rakennustöissä 1783 tapaamansa Marie-Soulange Duperrén kanssa.
Kirjallisuuden tutkijat epäilevät hänen tutustuneen Milanossa Stendhaliin. De Laclos kuoli Tarantossa kulkutautiin 1803.
Vaarallisia suhteita
Teosta Vaarallisia suhteita pidetään yleisesti lajityyppinsä kirjeromaanin parhaana esimerkkinä. Teoksen henkilöt jakaantuvat selvästi hyviin ja pahoihin. Cécile ja ritari Danceny ovat hyviä, viattomia, nuoria ja kokemattomia. Valmont ja markiisitar de Merteuil ovat pahoja. Valmont on terävä-älyinen, viehätysvoimainen peluri, jonka intohimona on valehtelu. Markiisitar de Merteuil ei ole hyveellinen, viaton, uskollinen tai aito. Häneltä puuttuu myös kaikki uskonnollisuus. Yhdessä Valmontin kanssa hän pitää ihmisiä joko ottajina tai niinä, joilta otetaan. Heillä ei ole muita aitoja tunteita kuin itserakkaus. Valloitukset tuovat paitsi vallantunnetta myös eroottista tyydytystä. Vaikka Cécile ja ritari Danceny turmelevat viattomuutensa, he tuntevat kuitenkin katumusta. Rouva de Tourvel edustaa aitoutta ja viattomuutta, joka säilyy iästä huolimatta.
Teos puhuu lakkaamatta hyveestä ja viattomuudesta sekä niiden menettämisestä. Valmont ja markiisitar de Merteuil yrittävät parhaansa mukaan kitkeä viattomuuden ja hyveet, pelkästään kostonhalunsa takia tai pönkittääkseen omaa statustaan. Teoksen painopiste ei ole toiminnassa, vaan viettelyn tekniikassa. Vastoinkäymiset ovat Valmontille esteitä, jotka ovat kierrettävissä oveluudella ja julmuudella.
Vaarallisia suhteita on lajityypistään huolimatta hyvin draamallinen, ja se on sovitettu teatterinäyttämölle lukemattomia kertoja. Elokuvaksi se on sovitettu viidesti.
Helsinkiläinen Ryhmäteatteri esitti vuonna 2015 Vaarallisia suhteita Suomenlinnan kesäteatterissa. Näytelmäsovituksen teki Juha Kukkonen ja pääosia näyttelivät Minna Suuronen ja Antti Virmavirta.
Asetinlaite
thumb|Kampiasetinlaite ([[Sukevan rautatieasema|Sukeva, 6.6.2005)]] thumb|Siemens DrS -releasetinlaitteen ohjaus- ja ilmaisintaulu ([[Murtomäen rautatieasema|Murtomäki).]] Asetinlaite on turvalaite, jolla rautatieliikenteen ohjauksessa asetetaan keskitetysti yhdestä paikasta käsin junan käyttämällä kulkutiellä olevat vaihteet oikeisiin asentoihin ja opastimet ajon salliviin asentoihin. Asetinlaitetta käyttää liikenneohjaaja (entiseltä nimikkeeltään junasuorittaja), asetinlaitemies tai vaihdemies.
Asetinlaite voi olla joko mekaaninen tai sähköinen. Asetinlaite voi olla myös kauko-ohjattu.
Ensimmäiset mekaaniset asetinlaitteet kehitettiin 1850-luvulla. Mekaanisissa asetinlaitteissa oli kampia tai vipuja, jotka oli erilaisten vaijeri- ja tankovälitysten avulla yhdistetty vaihteisiin ja mekaanisiin siipiopastimiin eli semaforeihin. Kampia ja vipuja kääntämällä voitiin kääntää vaihteet ja avata ja sulkea siipiopastimet. Lisäksi niissä oli mekaanisia turvalukituksia, jotka estivät siipiopastinten avaamisen, ellei vaihteita ollut käännetty oikeisiin asentoihin ja lukittu. Ensimmäisen sähkömekaanisen asetinlaitteen valmisti saksalainen Siemens & Halske jo 1890-luvun alussa. Sähköiset releasetinlaitteet tulivat käyttöön 1940-luvulla, ja 1980-luvulla kehitettiin täyselektroniset tietokoneasetinlaitteet.
Asetinlaitetyyppejä
Suomen rataverkolla on käytössä neljä asetinlaitteen päätyyppiä:
Näiden lisäksi Suomessa on ollut käytössä muun muassa varmistuslukko- ja opastinturvalaitos eli ns. "köyhän miehen releasetinlaite". Tässä turvalaitteessa vaihteiden kääntäminen tapahtui paikallisesti käsin, ja lukitus tapahtui varmistuslukoilla. Liikennepaikoilla oli tulosuunnissa valo-opastimet, joiden opasteet olivat riippuvaisia vaihteiden asennoista ja lukituksesta. Varmistuslukko- ja opastinturvalaitokset ovat kadonneet rataverkolta kauko-ohjauksen laajennuttua.
Mekaanisia kampi- ja kankiasetinlaitteita on Suomessa käytössä enää viisi, neljällä eri paikkakunnalla. Ne on korvattu sähköisillä rele- ja tietokoneasetinlaitteilla. Suomen viimeinen Rovaniemellä sijainnut kankiasetinlaite purettiin toukokuussa 2007. Nykyiset uudet asetinlaitteet ovat Suomessa pääosin tietokoneasetinlaitteita, mutta kuitenkin esimerkiksi Vuosaaren satamaan rakennettiin vuonna 2008 uusi releryhmäasetinlaite.
Hammer (yhtye)
Hammer on suomalainen black metallia soittava yhtye, joka on perustettu vuonna 2004 Lappeenrannassa. Lappeenrantalainen Werewolf Records julkaisi Hammerin debyyttialbumin Shoax vuonna 2008. Lyriikoissa esiintyy vahvasti muun muassa kansallissosialismi ja antisemitismi, joten useimmat luokittelevat yhtyeen kansallissosialistiseksi black metalliksi.
Rodriguezinkutoja
Rodriguezinkutoja (Foudia flavicans) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Rodriguezinkutojaa tavataan kotoperäisenä Rodriguesin saarella Mauritiuksella. Se luokiteltiin vuonna 2012 vaarantuneeksi, mutta laji on yleisempi kuin aiemmin luultiin ja se on runsastunut, joten se on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Lajin kannaksi arvioidaan 4 000–8 000 yksilöä.