cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rahatynnyri
Lorenzo Loistava
Tarina alkaa Sienan Paliolla. Kilvassa Acuno kamppailee kisan jo kaksi kertaa aiemmin voittanutta Roccoa (Kroisos Pennosta) vastaan, ja selvityy ensimmäisenä maaliin. Kilpailun jälkeen Acuno kuitenkin herää unestaan.
Seuraavana päivänä Poliiziano esittelee lupauksensa mukaan ankoille Sienaa, mutta Acuno saa pettymyksekseen huomata Gemman lähteneen jo kotikaupunkiinsa. Polizianolta Roberto kuulee Firenzen puoluekahakoiden loppuneen jo aikoja sitten, ja Firenzen uudesta hallinnosta Lorenzo de' Medicin johdolla. Poliziano lupaa kirjoittaa ystävälleen Lorenzolle kirjeen, ja ankat palaavat toiveikkaina takaisin Firenzeen. Saavuttuaan kaupunkiin Roberto kuulee Lorenzon runoa lausuttavan, ja ajattelee kiinnittävänsä hänen huomionsa omalla versiollaan säkeistä. Väkijoukko kuitenkin pahastuu Roberton mukaelmasta, ja kuljettaa tämän tuomittavaksi Lorenzon luokse. Hän kuitenkin pitää Roberton runosta, ja Roberto kertoo hänelle tarinansa. Lorenzo päättää luovuttaa Robertolle takaisin hänen vanhan sukutalonsa ja antaa hänelle sata floriinia korvaukseksi hänen kärsimistään vääryyksistä. Roberto ja Acuno asettuvat taloksi. Nyt Roope kertoo Medicejä kadehtivasta Pazzin suvusta, ja Jacobo Pazzin vuonna 1478 Lorenzoa vastaan tekemästä murhayrityksestä. Roopen kertomus loppuu Lorenzon kuolemaan (vuonna 1492), mikä merkitsi myös loppua rauhan ajalle Italiassa Ranskan kuningas Kaarle VIII:n marssiessa Firenzeen vuonna 1494.
Tarinassa mainittua
pienoiskuva|center|680px|Piazza del Campo, Sienan keskusaukio.
Uusi maailma
Uuden maailman alussa Kaarlen joukot saapuvat Firenzeen. Kaarle vaatii kaupungilta suuria lunnaita vastineeksi Firenzen vapaudesta, mutta firenzeläisten puolustustahdosta vaikuttuneena joutuu suostumaan alkuperäistä pienempään rahasummaan.
Miehityksen päätyttyä Roberto saa katukauppiaalta maistettavakseen perunaa. Vaikka raa'an perunan maku ei häntä miellytäkään, saa hän kuulla kauppiaalta myös Kolumbuksen uudesta maailmasta löytämästä kullasta. Kauppakamarissa hänelle kerrotaan Kolumbuksen asettuneen Espanjaan, ja kauppayhtiön edustaja Amerigo Vespuccin valmistelevan Cádizissa uutta matkaa meren yli. Ankat lähtevät matkaan satamaa kohti Livornoon – sivujuonteena toimii Roberton tarina Empolin ja San Miniaton kaupunkien välisestä taistelusta ja empolilaisten lentävästä aasista.
Livornossa ankat pääsevät Espanjaan suuntaavaan laivaan, jota ohjaavatkin salakuljettajat (Musta Pekka). Nämä yrittävät ryöstää ankkojen rahatynnyrin, mutta laiva uppoaa myrskyssä ja ankat rantautuvat Sevillan lähistölle. He kuulevat Kolumbuksen jo lähteneen, mutta Vespuccin suunnittelevan uutta matkaa: rahoituksen järjestyttyä Roberton floriinitynnyrin avulla ankat ja heidän aasinsa suuntaavat kohti Amerikkaa. Loppu ei kuitenkaan ole kovin ruusuinen, sillä Akun nauhoituksessa on ilmennyt yllättäviä ongelmia.
Salaperäinen Stravigarius
Salaperäisessä Stravigariuksessa Harvinaisuuksien museoon on asetettu näytteille Stravigarius-viulu, joka selittämättömästä syystä ei soi kunnolla. Musta Pekka ja Hertta kiinnostuvat viulun salaisuudesta, ja yrittävät ryöstää sen. Samaan aikaan Mikki ja Kuru Korppi ottavat kuitenkin myös viulusta kiinnostuneina yhteyttä viulunrakentajan jälkeläiseen Enrico Stravigariin. Stravigarius on nimiväännös Stradivariuksesta ja Enrico Stravigari Antonio Stradivariuksesta. He löytävät tämän luota vanhan lapun, joka kertoo viulun kitisevän aarteen lähettyvillä. Mikki, Kuru ja Enrico saavat viulun lainaksi aarteenetsintäretkelle ennen Mustan Pekan varkausyritystä, ja seuraa matka Salmarinoon, Espanjan Ávilaan ja Yhdysvaltoihin Monument Valleyhin – Musta Pekka ja Hertta etsijöiden kantapäillä.
Nits
Nits on alankomaalainen vuonna 1974 perustettu yhtye. Yhtyeen musiikkia on kuvailtu taiderockiksi, jossa on vaikutteita 1960-luvun brittiyhtyeiden musiikista ja uudesta aallosta. Nitsin alkuperäiskokoonpanon muodostivat laulaja, kosketinsoittaja ja kitaristi Henk Hofstede, laulaja ja kitaristi Michiel Peters, basisti Alex Roelofs ja rumpali Rob Kloet. Vuonna 1981 kokoonpanossa tapahtui vaihdoksia ja Hofsteden ja Kloetin lisäksi yhtyeeseen on siitä alkaen kuulunut kosketinsoittaja Robert Jan Stips.
Justine Béhanzin
Justine Béhanzin (s. 1911 Dahomey) oli kätilö ja ammattiyhdysliikkeen aktivisti, joka tunnetaan henkilönä, joka taisteli naisten itsenäisyyden puolesta Beninissä.
Nits
Nitsin ensimmäinen single "Yes or No" julkaistiin maaliskuussa 1977 ja se löysi tiensä heti radiosoittoon. Seuraavana vuonna valmistui ensialbumi The Nits. Yhtyeen tunnetuimpiin kappaleisiin vuosien varrelta kuuluvat "Red Tape" (albumilla Work, 1981), "Nescio" (albumilla Omsk, 1983), "Sketches of Spain" (albumilla Kilo, 1983), "Adieu, Sweet Bahnhof" (albumilla Adieu Sweet Bahnhof, 1984), "In The Dutch Mountains" (albumilla In The Dutch Mountains, 1987) ja "The Train" (albumilla Hat 1988).
Lännendouglaskuusi
Lännendouglaskuusi eli douglaskuusi (Pseudotsuga menziesii, syn. P. douglasii, P. taxifolia) on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva, douglaskuusten (Pseudotsuga) sukuun kuuluva ainavihanta havupuu. Tieteellisen nimensä lännendouglaskuusi on saanut englantilaisen lääkärin Archibald Menziesin (1754–1842) mukaan. Eurooppaan lajin toi skotlantilainen kasvitieteilijä David Douglas vuonna 1827, jonka mukaan laji on saanut nimensä monissa kielissä, muun muassa suomeksi, ruotsiksi ("douglasgran") ja englanniksi ("Douglas-fir"). Sahatavarana lännendouglaskuusesta käytetään Suomessa nimeä Oregon-mänty.
Justine Béhanzin
Elämä
Justine Béhanzin oli kuningas Béhanzinin pojantytär. Justine Béhanzinin otti mukaan politiikkaan hänen isänsä, joka vei hänet ensimmäiseen salaiseen tapaamiseen, kun hän oli vain 12-vuotias. Ranskan Dahomeyssa tukahdutettiin nationalistisia ajatuksia 1920- ja 1930-luvuilla. Justine Béhanzin isä ja hänen militanttitoverinsa tekivät hänestä lähettilään. Hän välitti Abomeyhin, Lokossaan ja Porto-Novoon viestejä, jotka julkaistiin kansallismielisessä sanomalehdessä Dahomeyn ääni. Justine Béhanzin hyötyi myös nuoremman veljensä Louis Sènaïnon Béhanzinin tuesta.
Nits
Yhtye on tunnettu Suomi-sympatioistaan, ja antoivatpa vuoden 1998 albumilleenkin kotimaansa suomenkielisen nimen Alankomaat.
Lännendouglaskuusi
Ulkonäkö ja koko
180px|vasen|thumb|Douglaskuusen oksa. 180px|vasen|thumb|Vasemmalla lännendouglaskuusen (var. menziesii) ja oikealla harmaadouglaskuusen (var. glauca) käpy. 180px|vasen|thumb|Tuhatvuotiaita lännendouglaskuusia [[Mount Rainierin kansallispuistossa.]]
Justine Béhanzin
Poliittinen elämä
Vuonna 1961 Justine Béhanzin kieltäytyi terveysministerin virasta, jota presidentti Hubert Maga tarjosi. Hän totesi:"Hylkäsin tämän tarjouksen, koska olin antanut itselleni olennaisen tehtävän. Autamme ensin naisten kouluttamisesa, jotta he voivat kokoontua puhumaan yhdellä äänellä. Koska tätä tavoitetta ei saavutettu, katsoin että ei ollut vielä minun aikani…"Todellisuudessa Justine Béhanzin vastusti presidentti Hubert Magan hallintoa. Naisasiaa puolustava taistelija pikemminkin kannatti tasavallan varapresidentin ja presidentti Maga:n liittolaisen Sourou Migan Apithyn poliittisia ajatuksia.
Vuonna 1964 hän kieltäytyi myös presidentti Justin Ahomadégbén (1964-1965) tarjouksesta, jossa hänelle haluttiin antaa ministerin salkku. Béhanzin kieltyäytyi, koska hänelle ei sanojensa mukaan ollut vielä tullut aika hoitaa ministerin tehtävää.
Lännendouglaskuusi
Ulkonäkö ja koko
Lännendouglaskuusi saavuttaa yleisesti 60–75 metrin pituuden ja 1,5–4 metrin paksuuden, mutta jopa 100-metriset yksilöt eivät ole tuntemattomia. Suomessa laji jää kuitenkin huomattavasti matalammaksi, noin 15–30 metriä korkeaksi. Pihkainen runko on nuorena sileä, pihkarakkulainen ja väriltään tummanharmaa tai vihertävä. Vanhentuessaan ja paksuuntuessaan runko tulee uurteisemmaksi, siihen muodostuu leveitä, pyöreitä kaarnasuomuja ja se muuttuu väriltään punaruskeaksi. Latvus on leveähkön kartiomainen mutta harsu. Oksanhaarat ovat säännöllisinä kiehkuroina, latvuksessa yläviistoon siirottavia. Oksien lehtiarvet ovat sileitä ja soikeita, lehtisilmut ovat pitkäsuippuisia. Lehdet eli neulaset ovat litteitä, kampamaisesti sivuille siirottavia ja kooltaan 20–35 mm pitkiä ja 2 mm leveitä. Lehtien alapinnalla on kaksi vaaleanharmaata ilmarakojuovaa.
Justine Béhanzin
Poliittinen elämä
Vuonna 1969 Justine Béhanzin oli maan kansalliskokouksen jäsen. Monet tämän ajan poliittisten auktoriteettien vaimot ovat huomauttaneet, että naiset vaikuttivat, olematta etujoukossa, tiettyihin miesten tekemiin päätöksiin.
Lännendouglaskuusi
Ulkonäkö ja koko
Lännendouglaskuusen kukinto on käpy. Hedekukinnot ovat riippuvia kun taas emikukinnot ovat pystyjä. Kukat ovat yksineuvoisia, kehättömiä ja pieniä. Suomessa lännendouglaskuusi kukkii kesäkuussa. Riippuva käpy on 5–10 cm pitkä. Se kypsyy kukkimisvuonna ja irtoaa kokonaisena. Kävyn peitinsuomujen kärjet ovat pitkiä, selvästi näkyviä ja kolmiliuskaisia. Siemen on ohutkuorinen ja siivekäs. Ulkonäöltään lännendouglaskuuset muistuttavat suuresti pihtoja (Abies), mihin sukuun ne aikaisemmin myös luokiteltiin.
Justine Béhanzin
Militantti ja aktivisti
Marraskuun lopulla 1946 syntyi Dahomeyhin ensimmäinen suuri puolue, Union Progressiste Dahoméenne (UPD, Dahomeyn progressiivinen unioni). Justine Béhanzin, joka oli jo ammattiliittojen aktivisti, osallistui UPD:n luomiseen, mutta oli varuillaan. Hän totesi myöhemmin: "Naiset eivät voineet tavata avoimesti. He pelkäsivät muutosta, joka oli tarpeellista työnsä pelastamiseksi. Keskustelimme usein, kuinka taistelemme ollaksemme miesten kaltaisia”.
Lännendouglaskuusi
Ulkonäkö ja koko
Lännendouglaskuusi jaetaan kahteen erilaiseen muunnokseen. Nimimuunnos lännendouglaskuusi (var. menziesii) on näistä suurempikokoisempi kuin lyhyempikasvuisempi harmaadouglaskuusi (var. glauca). Paitsi kokonsa osalta, muunnokset eroavat toisistaan myös neulasten ja käpyjen osalta. Lännendouglaskuusen neulaset ovat tavallisesti vihreitä ja tuoksuvat murskattuina hedelmäiselle, ja sen käpyjen peitinsuomujen kärjet myötäilevät käpyä. Lisäksi kuluvan kesän kasvainranka on karvainen. Harmaadouglaskuusen neulaset puolestaan ovat sinivihreitä ja heikkotuoksuisia, ja käpyjen peitinsuomujen kärjet siirottavat tai kääntyvät taapäisiksi. Kuluvan kesän kasvainranka vaihtelee karvaisesta täysin kaljuun.
Justine Béhanzin
Lausuntoja
Justine Béhanzinista kerrotaan useissa Beninin yleisradion ORTB:n hänestä tekemissä dokumenteissa, joiden otsikkona oli Naisen taistelu Dahomeyn itsenäisyyden puolesta. Raportissa Hubert Maga sanoo: "Ensinnäkin hän oli sydämellinen, dynaaminen nainen, ja sitten hän tietysti astui politiikkaan. Hän teki yhteistyötä minun ja useiden poliittisten puolueiden kanssa, koska hän tahtoi puolustautua ja tehdä paremmin."Robert Dossou:"Hän ei ole vain symboli, vaan enemmän kuin symboli... Opiskeluvuosiamme Victor Ballotissa 1950-luvulla leimasi Justine Béhanzinin hahmo… Hän oli malli nuorelle työssä käyvälle sukupolvelle… hän on yksi naisista, jotka antoivat maalle työpaikan."Isabelle Tevoedjre:"Taistelija ja taistelija ehdottomasti, voi kyllä! Hän esitti näkökantansa. Vertaaan häntä Madame Sogloon. Justine Béhanzin oli nainen, joka ilmaisi mielipiteensä. Hän oli etujoukon solu."
Lännendouglaskuusi
Ulkonäkö ja koko
Lajin muunnoksista lännendouglaskuusi (var. menziesii) on maailman toiseksi pisimmäksi kasvava puu punapuun (Sequoia sempervirens) jälkeen. Pisin tunnettu yksilö on 100,3 metriä pitkä ja paksuin läpimitaltaan 4,85 metriä. Var. menziesii elää yleisesti yli 500-vuotiaaksi ja parhaimmillaan 1000-vuotiaaksi. Harmaadouglaskuusi (var. glauca) jää tätä pienemmäksi, mutta voi saavuttaa jopa 1200 vuoden iän.
Levinneisyys
Douglaskuusi kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsiosissa. Levinneisyysalue ulottuu Kanadan Brittiläisestä Kolumbiasta Yhdysvaltojen Kaliforniaan ja Texasiin ja edelleen Meksikon pohjoisosiin. Suomessa lännendouglaskuusi on satunnainen viljelykarkulainen, jota on tavattu luonnonvaraisena muutamin paikoin lähinnä Etelä-Suomesta.
Justine Béhanzin
Kunnianosoitukset
Justine Béhanzin nimitettiin Beninin kansallisen ritarikunnan komentajaksi ja sosiaalisten ansioiden ritarikunnan komentajaksi 2. elokuuta 1970. Vasta vuonna 1997 presidentti Kérékoun hallinnon aikana hän hyväksyi Beninin kansallisen ritarikunnan komentajan arvon 96-vuotiaana.
Lännendouglaskuusi
Elinympäristö
Alkuperäisellä levinneisyysalueellaan lännendouglaskuusi kasvaa tuoreissa, runsasravinteisisa metsissä usein valtapuuna. Lajin muunnoksista lännendouglaskuusi (var. menziesii) kasvaa lähempänä rannikkoa ja esiintyy lähes merenpinnan tasolta 1 800 metrin korkeuteen. Harmaadouglaskuusi (var. glauca) kasvaa Kalliovuorilla levinneisyysalueensa pohjoisosissa 600 metrin korkeudelta aina eteläosien 3 000 metriin saakka.
Käyttö
180px|vasen|thumb|Douglaskuusen puuaines on punertavaa. Lännendouglaskuusen puuaines on kauniin punertavaa ja se onkin eräs arvostetuimmista rakennuspuista. Sitä käytetään myös huonekaluihin ja on tärkeä raaka-aine laiva- ja veneveistämöillä. Puuaines on yksi havupuiden lujimmista ja erittäin lahonkestävää. Lisäksi lännendouglaskuusi kuuluu niihin harvoihin puulajeihin, joista saadaan oksatonta ja täysimittaista sahatavaraa. Sahatavarakaupassa puusta käytetään usein kauppanimeä oregonmänty.
Suomessa lännendouglaskuusi on parhaita vieraita puulajeja metsätalouskäyttöön ja menestyy hyvin Keski-Suomea myöten, mutta vielä Etelä-Lapissa lajin kasvattaminen on mahdollista. Koristepuuna sitä on käytetty melko vähän. Parhaiten lännendouglaskuusi viihtyy Suomessa tuoreilla vettä läpäisevillä mailla. Se viihtyy aurinkoisemmilla paikoilla kuin metsäkuusi (Picea abies). Lännendouglaskuusen kasvu onkin ollut sopivilla paikoilla Suomessa jopa vähän parempi kuin metsäkuusen tai männyn (Pinus sylvestris). Suomessa viljellään muunnokseen var. menziesii kuuluvia lännendouglaskuusia.
Canal de l’Ourcq
Yhdessä Canal Saint-Denis’n, Bassin de la Villetten ja Canal Saint-Martinin kanssa Canal de l’Ourcq muodostaa Pariisin kanavaverkon, jonka omistaa Pariisin kaupunki ja johon kuuluvien kanavien yhteenlaskettu pituus on 130 kilometriä. Kanavan rakentaminen aloitettiin vuonna 1802, ja se valmistui vuonna 1825. Siihen on myöhemmin tehty useita parannustöitä: siihen on rakennettu viisi sulkua lisää, ja Trilbardouhun on rakennettu pumppaamo, jossa kanavaan pumpataan lisää vettä, ja yhdentoista ensimmäisen kilometrin osalta kanavaa on levennetty.
Kanavan alkuperäisenä tarkoituksena oli tuoda Pariisiin juomakelpoista vettä. Alusta lähtien, aina 1960-luvulle lähtien se oli koko pituudeltaan myös vesiliikenteen käytössä. Vuodesta 1962 lähtien kuitenkin vain sen Pariisin puoleisessa päässä oleva 11 kilometrin pituinen suluton osuus Bassin de la Villetten ja Aulnay-sous-Bois’n välillä on kaupallisen liikenteen käytössä. Sitä pitkin kuljetetaan vuosittain noin miljoona tonnia tavaraa jokialuksilla, joiden kantavuus ei saa ylittää 400 tonnia. Aulnay-sous-Bois’n itäpuolella oleva osa kanavaa, jonka syvyys on vain 80 senttimetriä, on varattu yksinomaan virkistyskäyttöön. Canal l’Ourcq on alusta lähtien myös johtanut vettä Canal Saint-Martiniin ja Canal Saint-Denis’hin. Pariisissa ja sen esikaupunkialueilla oleva osa kanavan lähialueista on 1990-luvulta lähtien suuresti muuttunut, ja siitä on muodostettu vihervyöhyke, jota voidaan käyttää esimerkiksi pyöräily- ja patikointireittinä.
Sijainti
Ourcq-joki alkaa kostealta niityltä Courmontin eteläpulelta läheltä moottoritietä A4 Aisnen departementissa.
Silly-la-Poterien kylästä Forêt de Retzin lähettyviltä alkaen joki on kanavoitu. Tämä pieni joki on noin 87 kilometrin pituinen. Kuljettuaan suuren laakson läpi se laskee Marneen Mary-sur-Marnessa lähellä Lizy-sur-Ourcqia. Canal de l'Ourcq erkanee varsinaisesta jokiuomasta Mareuilissa. Suurin osan sen vedestä virtaa sieltä alkavaa 96,6 kilometrin pituista kanavaa pitkin kohti Pariisia.
Ourcq-joen kanavointi
Ensimmäisiin suunnitelmiin kanavan rakentamiseksi antoi aiheen tarve tuoda Pariisiin poltto- ja rakennuspuuta Forêt-de-Retzistä, joka Ancien régimen aikana oli Valois- ja Orléans-sukujen omistuksessa. Tämä metsä oli suuri metsästysalue, mutta samalla myös puutavaran tuotantoalueena huomattava tulonlähde. François de Valois, josta myöhemmin tuli kuningas Frans I, antoi metsän hoidosta uudet määräykset voidakseen käyttää sitä metsästysmaana. Hänen aikanaan Leonardo da Vinci suunnitteli Ourcq-jokeen Ranskan ensimmäiset kanavasulut. Joen kanavointi pääsi kuitenkin alkuun vasta vuoden 1560 jälkeen, jolloin rakennettiin myös sitä varten tarvittavat vesialtaat. Kanavaa pitkin puutavaraa tuotiin alueen metsistä Pariisin myös uittamalla. Vuonna 1661 Ludvig XIV myönsi oikeudet kanavaan ja sen käytöstä perittäviin maksuihin veljelleen, Philippe d’Orléansille.
Vuonna 1749 Orléansin herttua antoi insinööri Louis de Régemortesille tehtäväksi modernisoida Ourcq-joen vesiliikennejärjestelmä. Hän rakennutti jokeen kunnolliset sulut, jotka korvasivat aikaisemmat sulkuportit ja altaat. Työt valmistuivat vuonna 1756, jolloin Lizy-sur-Ourcqin linnan läheisyyteen rakennettiin suuri sulku.
Pariisin vesihuolto ennen kanavan rakentamista
Gallialais-roomalaisena aikana Pariisin eli Lutetian asukkaat ottivat tarvitsemansa veden Seinestä. Kun alun perin vain Île de la Citén käsittänyt kaupunki laajeni joen etelärannalle, veden laatu oli välttävä, mutta kaupunkiin rakennettu roomalainen kylpylä eli termit sai suuren merkityksen.
Rooman valtakunnan hajottua akveduktit tuhoutuivat suurelta osin. Merovingien ja Karoliinien aikana vesi otettiin 400 vuoden ajan Seinestä sekä Bellevillen ja Pré-Saint-Gervais'n lähteistä. Saint-Laurentin ja Saint-Martin-des-Champsin luostarit käyttivät Romainvillen ja Méninmoltantin kukkuloilta saatua lähdevettä, ja luostarien alueille porattiin kaivoja.
Filip II August, joka perusti Pariisin hallit, rakennutti myös Prés Saint-Gervais'sta niihin johtavan vesijohdon, jonka vettä jaettiin kaupunkilaisille kahdesta suihkulähteestä. Toinen niistä oli Fontaine des Innocents. Se sijaitsi alun perin Rues aux Fersin ja Rue Saint-Denis'n risteyksessä, ja sitä hoiti Église des Saints-Innocents. Suihkulähde rakennettiin vuonna 1786 uudestaan keskelle toria, josta se myöhemmin on siirretty nykyiselle paikalleen.
Ludvig XIV:n aikana kaupunkiin rakennettiin suuri joukko uusia suihkulähteitä, mutta kun kaupungin asukasluku kasvoi, 1700-luvun alussa vettä oli käytettävissä asukasta kohti vähemmän kuin 1200-luvulla. Bonrepos'n paroni Pierre-Paul Riquet, joka suunnitteli myös Canal du Midin, ehdotti tuolloin purjehduskelpoisen kanavan rakentamista Ourcqista Pariisiin, jossa se olisi päättynyt nykyisen Place de la Nationin paikkeilla. Hän kuitenkin kuoli vuonna 1680, minkä jälkeen vaikutusvaltaisen aseman saanut Jean-Baptiste Colbert ei kannattanut tätä liian kalliina pidettyä hanketta, ja niinpä se keskeytettiin.
Vuonna 1782 Nicolas Defer de la Nouere ehdotti, että Bièvre-joki olisi johdettu uuteen uomaan. Ludvig XVI hyväksyi suunnitelman, ja työt alkoivat vuonna 1788. Ne kuitenkin keskeytettiin lähes välittömästi joen varrella toimineiden valkoparkitsijoiden, nahkurien ja värjärien vaatimuksesta, jotka ehtivät jo nähdä joen kuivillaan.
Riquet'n aikoinaan tekemän ehdotuksen esitti uudestaan 1700-luvun lopussa Jean-Pierre Brullée. Hän ehdotti, että Ourcqin sivujoki Beuvronne johdettaisiin Pariisiin. Toimeen ryhtyivät akateemikko ja apotti Charles Boussut ja Solages, jotka hankkivat tavittavat oikeudet.
Ranskan vallankumous
Ranskan vallankumouksen puhjettua kanavointihankkeet keskeytettiin. Työlainsäädäntö kuului vuodesta 1789 lähtien perustuslakia säätävän kansalliskokouksen alaan. Kuten politiikan tutkija Pierre Rosanvallon myöhemmin totesi, ennen kuin Bastilijin valtauksesta oli kulunut kahta kuukautta, julkisvalta käynnisti joukon rakennushankkeita kuten Ourcqin kanavoinnin, jätteiden poistamisen Seinen varsilta ja useita hankkeita faubourgien järjestelemiseksi.
Kanavan rakentaminen
thumb|Kanava [[Pantinissa.]] thumb|Kanava [[Claye-Souillyssa.]]
Ranskan konsulaatin aikana vuonna 1802 silloinen ensimmäinen konsuli Napoleon Bonaparte päätti, että oli ryhdyttävä tarpeellisiin toimenpiteisiin, jotta vastedes vältyttiin huonojen terveydellisten olojen toistuvasti aiheuttamilta kulkutaudeilta kuten punataudilta ja koleralta. Gaspard de Cabrol, Pariisin kaupungin prefekti, ehdotti tällöin, että jo 1500-luvulla esitetty suunnitelma Ourcq-joen kanavoimiseksi oli nyt toteutettava. Ourcq-joen lähteet olivat noin 100 kilometrin päässä Pariisista koilliseen.
Napoléon Bonaparten oli nimitettävä töitä johtamaan joku Ponts et Chaussées -järjestön insinööreistä. Hän valitsi tehtävään Pierre-Simon Girardin, joka oli yksi niistä 160 oppineesta, jotka olivat hänen mukanaan osallistuneet Egyptin sotaretkeen vuonna 1798. Kyseessä oli täysin poliittinen virkanimitys, ja Girard joutuikin kiistelemään parempien asiantuntijoiden kanssa teknisistä seikoista.
Alkuperäinen hanke keskeytettiin tammikuussa 1804. Oli ennennäkemätön tehtävä suunnitella kanava, jonka piti olla sekä purjehduskelpoinen, mikä edellytti hidasta virtausta, että tuoda juomakelpoista vettä, minkä vuoksi oli vältettävä seisovaa vettä, jota kertyi esimerkiksi sulkualtaisiin. Sen kolmantena tehtävänä oli lisäksi tuoda vettä Saint-Martinin ja Saint-Denisin kanaviin, jotka rakennettiin samaan aikaan ja joiden tarkoituksena oli tehdä laivoille mahdolliseksi välttää kulkemasta Pariisin halki Seineä pitkin, mikä oli voimakkaan virtauksen vuoksi vaarallista, ennen kuin joen virtausta 1800-luvun loppupuolella pystyttiin säätelemään siihen rakennettujen patojen avulla. Pont et Chaussées'n muut jäsenet, varsinkin sen johtaja Gaspard de Prony, vastustivatkin hanketta, mutta kun se oli jo aloitettu, siitä pidettiin kiinni.
Jo rakennustöiden alkuvaiheessa vuoden 1804 alussa kanavan varrella Saint-Denis'ssä tapahtui maanvyörymiä, joista Girard joutui laatimaan selvityksen. Monien riitaisuuksien vuoksi Girard erotettiinkin tehtävästään sen jälkeen, kun Napoleon vuonna 1815 oli syösty vallasta. Saint-Denis'n ja Saint-Martinin kanavien rakennustöitä johtamaan nimitettiin Édouard de Villiers du Terrage.
ALun perin kanava kaivettiin Beuvronnesta kohti Claye-Souillyta. Saint-Denis'n metsässä lähellä Tremblay-en-Francea kanavaa reunustaneet maavallit sortuivat useita kertoja.
Bassin de la Villette täytettiin vedellä 2. joulukuuta 1808. Seuraavana vuonna 1809 Beuvronne-joen vedet virtasivat Pariisiin Fontaine des Innocentsiin, ja 15. elokuuta 1813 ensimmäinen laiva kulki kanavaa pitkin Claye-Souillystä Villetteen.
Työt keskeytettiin keisarikunnan kukistuttua, jolloin kuninkuus palautettiin. Ludvig XVIII:n hallitus uskoi kanavan rakennustyöt vuonna 1818 Compagnie Vassal et Saint-Didier -nimiselle yhtiölle, jonka tuli saattaa työt päätökseen sekä ylläpitää kanavaa ja huolehtia sen käytöstä 99 vuoden ajan. Vastikkeeksi se sai maksuja ja etuuksia, kun taas Pariisin kaupungin oli hankittava tarvittavat maa-alueet. Kaupunki myönsi yhtiölle 7 500 000 frangin määrärahan kanavan rakentamista varten.
Näihin aikoihin havaittiin, että kanava oli liian jyrkkärinteinen ja virtaus liian nopea. Insinööri Émile Vuigner rakennutti sen vuoksi sen varrelle viisi pientä sulkua, joissa korkeusero oli vain 50 senttimetriä. Näihin sulkuihin liittyi kuhunkin kaksi allasta, joiden mitat olivat sangen erikoisia: ne olivat 58 metrin pituisia ja 3,20 metrin levyisiä. Seinen vesistössä käytetyt marnois-tyyppiset alukset eivät voineetkaan kulkea kanavalla, vaan kanavaliikenteeseen oli kehitettävä uusi alustyyppi, flûte d'Ourcq, joka oli 28 metriä pitkä, 3 metriä leveä ja amfidrominen eli se pystyi kulkemaan kumpaankin suuntaan ilman, että sitä tarvitsi kääntää.
Terveydellinen merkitys
Vuonna 1832 Pariisia koetteli suuri koleraepidemia. Niistä pariisilaisista, jotka käyttivät Canal de l'Ourcqin ja Bassin de la Villetten vettä, suurempi osa välttyi tartunnolta kuin Javelin ja Samaritainen pumppulaitoksissa Seinestä saatua vettä käyttävistä, sillä jokeen laskettiin myös Pariisin jätevedet, myös Hôtel-Dieustä tulleet, missä oli lukuisia sairastuneita.
Kanavaliikenne
Canal Saint-Denis avattiin vesiliikenteelle 13. toukokuuta 1821 ja Canal d'Ourcq vuoden 1822 lopulla, jolloin laivat pääsivät kanavaa myöten Saint-Denis'stä Mareuil-sur-Ourcqiin saakka. Ourcq-joki sen sijaan oli jo ennestään kanavoitu laivaliikennettä varten. Ensimmäiset La Ferté-Milonista lähteneet laivat saapuivat tuolloin Bassin de la Villetteen. Vihdoin 4. marraskuuta 1825 ensimmäiset Mareuil-sur-Ourcqista lähtevät laivat saapuivat Canal Saint-Martiniin. Pariisin kanavaverkon rakentaminen kesti näin ollen kaikkiaan 23 vuotta.
Postilaivaliikenne kanavilla alitettiin vuonna 1838. Bassin de la Villettestä pääsi nyt Meaux'hon kolmessa tunnissa paljon mukavammin kuin diligenssillä tai rautatietä pitkin, joka avattiin 5. heinäkuuta 1849. Rautatieyhteys oli kuitenkin nopeampi, ja se syrjäyttikin lopulta laivaliikenne. Meaux'n rautatieasema ja kanavasatama sijaitsivat aivan toistensa vieressä, ja paikan ohi kulkee nykyisin myös departementin sisäinen tie 603.
Vuonna 1866 keisari Napoleon III määräsi, että Marnesta oli alimman vedenkorkeuden aikana pumpattava vettä kanavaan. Tällöin rakennettiin Trilbardoun vedenpumppaamo kaksine pumppuineen sekä Villers-lès-Rigaultn pumppaamo Louis Dominique Girardin suunnittelemine turbiini­pyörä­koneistoineen.
Kanavan leventäminen
thumb|Flûtes de l'Ourcq -laivoja [[Sevranissa 1900-luvun alussa.]]
thumb|[[Pantinin suuret myllyt, joihin tuotiin viljaa Brien alueelta, ennen kuin myllyt muutettiin toimistokiinteistöksi, jota palvelee raitiolinja T 3b.]]
Remains
Remains on heavy metal -yhtye Annihilatorin vuonna 1997 julkaisema albumi. Sen tuotti Jeff Waters, joka myös kirjoitti useimmat levyllä olevat kappaleet.
Canal de l’Ourcq
Kanavan leventäminen
Kanavan alkuperäiset mitat rajoittivat laivaliikennettä, ja siinä pystivät kulkemaan vain alukset, joiden kantavuus oli enintään 90 tonnia. Näiden Flüte d'Ourcq- ja demi-flûte d'Ourcq -tyyppiset laivat oli mitoitettu kanavan sulkujen mukaan, ja niiden pituus oli 28 tai 14 metriä ja leveys 3 metriä.
Jotta kanavassa mahtuivat kulkemaan suuremmatkin alukset, sitä levennettiin 1800-luvun lopulla ja uudestaan vuosina 1925–1934. Kanava oli nyt entistä leveämpi osuudella La Villettestä Pavillons-sous-Boisiin saakka, ja siitä pystyivät kulkemaan alukset, joiden kantavuus oli 1000 tonnia.
Kanavan leventäminen edellytti, että sinne olisi saatava lisää vettä. Sen vuoksi Trilbaroun pumppaamoa laajennettiin, ja sen energianlähteenä toimi höyrykone. Tämä laitos samoin kuin Villers-lès-Rigault'n pumppaamokin ovat edelleen käytössä.
Kanavassa tehtiin muitakin rakennustöitä. Pantiniin rakennettiin 800 metriä pitkä ja 50 metriä leveä satama-allas alkoholijuomien lastausta varten.
1800-luvun lopulla kanava yhdistettiin Jules Fourier'n suunnittelemalla sivukanavalla Marneen Beauvalissa, Meaux'n yläpuolella. Sellaista oli insinööri François Bossu ehdottanut jo sata vuotta aikaisemmin. Rakennelma toimi useita vuosia, mutta lopulta se hylättiin ja purettiin.
Kaupallinen liikenne kanavan kapealla ja matalalla osuudella Aulnay-sous-Bois'n itäpuolella lopetettiin vuonna 1962. Huviveneet ovat kulkeneet kanavan tällä osuudella vuodesta 1983 lähtien.
Vesiliikenne
thumb|[[Bondyn satama.]] thumb|[[Meaux'n vesiasema ei ole enää käytössä.]] thumb|Hiekkaa kuljettava alus kanavalla.
Kanavan levennetyllä osuudella on sulkuja noin 10 kilometrin välein. Sen varrella on neljä rahtilaivasatamaa: Sérurien satama Pariisissa, Pantinin ja Bondyn satamat sekä Poudretten satama Pavillons-sous-Bois'ssa.
Pariisin kaupungin ilmoittamien tietojen mukaan Pariisin kolmella kanavalla kuljetetaan vuosittain noin miljoona tonnia tavaraa, josta yli 90 % on rakennusmateriaaleja, hiekkaa ja soraa sekä purkujätteitä.
Kuorma-autoliikenteen rajoittamiseksi on tuon tuostakin tehty ehdotuksia liikenteen siirtämiseksi osittain joille ja kanaville. Kun Stade de France rakennettiin Saint-Denis'hin lähelle Canal Saint-Denis'tä, sen paikalta poistetut maa-ainekset ja sinne tuodut rakennusmateriaalit voitiinkin suurelta osin kuljettaa vesiteitse. Samoin tehtiin myös, kun Ranskan kansalliskirjaston uusi rakennus pystytettiin Seinen varrelle.
Virkistyskäyttö
thumb|Kanavan molemmille rannoille [[Parc de la Villettessä on rakennettu kävelytiet.]] thumb|Entinen sulkuvartijan talo. Hyötykäytön lisäksi kanava on alusta lähtien ollut myös lähiseudun asukkaiden virkistyskäytössä, ja siellä on myös kalastettu. Kun Bondyn ja Aulnay-sous-Bois'n välinen rautatie, Ligne des Coquetiers 1900-luvun alussa rakennettiin, pariisilaiset saivat helpon pääsyn kanavan varsille.
Nykyisin kanavan vartta pitkin kulkee suosittu pyörätie Bassin de la Villetten rannalta Claye-Souillyyn. Sieltä tie jatkuu Claye-Souillyyn ja Meaux'hon saakka kävelytienä, jolla pyöräily on tosin kielletty, mutta kieltoa rikotaan paljon. Kaikkiaan kanavan vartta kulkeva reitti Villettestä Meaux'hon on noin 50 kilometrin pituinen.
Kanavassa on runsaasti kaloja. Siellä kuitenkin saavat kalastaa vain kalastusta ja vesiympäristön suojelua varten perustetun yhdistyksen jäsenet.
Kanavan varsilla on järjestetty useita urheilutapahtumia ja huvitilaisuuksia kuten Ourcq'Athlon, l'Intégrathlon ja L'été du canal.
Sevranin sulun luona toimii kajakkimelontakerho entisessä sulkuvartijan talossa.
Kanavan varsilla
thumb|Kanava lähellä [[Isles-lès-Villenoytä]]
Pantinista eteenpäin kanavaa reunustaa pohjoispuolella pyörätie ja eteläpuolella monenlaisia toimintoja.
Kauempana Pariisista Bobignyssä kanavan eteläpuolella on teollisuutta ja tukkuliikkeitä. Metroaseman ja moottoritien A86 välisellä osuudella kanavan läheyydessä on muun muassa metalliteollisuutta, autoliikkeitä, erikoiskauppoja ja työpajoja, mutta paikoitellen myös asuntoalueita.
Suunnitelmia
Bobignyyn Mola-Le-Bronzen alueelle on suunniteltu uutta satamaa valtatien 3 ja Grande Ceinture -rautatien väliin. Vuonna 2005 asiasta päätettiin laatia selvitys. Hankkeessa ovat mukana myös Pantinin, Romainvillen ja Noisy-le-Secin kunnat.
Kulttuurisia viittauksia
Mathieu Bénézet on kirjoittanut romaanin Pantin, canal de l'Ourcq.
Miriam Cendras on kirjoittanut kirjailija Blaise Cendrarsin elämäkerran. Siinä hänen kerrotaan kuljeksineen pitkin Canal de l'Ourcqin vartta nuoren naisen kanssa.
Paul Féval vanhemman romaanissa Les Habits noirs, luvuissa "L'Aigle de Meaux n° 2" ja "Un brochet de quatorze livres" tapahtumapaikkoina ovat kanava ja sen varret. Niissä kerrotaan nopeasta hevosten vetämästä kanavalaivasta nimeltä "L'Aigle de Meaux n° 2".
Ranskan postilaitos laskki 1. heinäkuuta 1992 liikkeseen kanavalle omistetun 4 frangin postimerkin.
Suomen Sulkapalloliitto
Suomen Sulkapalloliitto on vuonna 1954 sulkapallon harrastusta edistämään perustettu yhteisö. Suomen Sulkapalloliitto on 125 jäsenseuran yhteisö, jonka tehtävänä on edistää lajitoimintaa Suomessa.
Historiaa
Suomen sulkapallon arvokisavoittoihin lukeutuvat Pontus Jäntin kaksinpelin kultamitali nuorten EM-kisoista Varsovasta vuodelta 1987 sekä Ville Långin ja Maria Väisäsen pronssimitalit kaksinpeleissään vastaavassa kisassa 2003. Arvokisavoittoihin lukeutuvat myös Pontus Jäntin veteraanien (+35-v.) MM-kulta vuodelta 2004 ja Kari Laakson ja Stefan Packalénin miesten nelinpelin hopea +55-luokan MM-kisoissa.
Darius McCrary
McCrary aloitti näyttelijä uransa 10-vuotiaana ja toimii nykyisin myös musiikin parissa tuottajana ja lauluntekijänä.
Kansainvälinen Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajien päivä
Kansainvälinen Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajien päivä on vuosittain 29. toukokuuta järjestettävä vuosipäivä.
Fritz Stiedry
pienoiskuva|Fritz Stiedry Fritz Stiedry (11. lokakuuta 1883 Wien, Itävalta – 8. elokuuta 1968 Zürich, Sveitsi) oli kapellimestari. Hän opiskeli konservatoriossa ja luki samalla oikeustiedettä, josta hän sai tohtorin arvon Wienin yliopistossa. Hänen musiikilliset kykynsä herättivät Gustav Mahlerin huomion, ja hän alkoi saada nimityksiä tämän suosituksista. Vuosina 1914–23 Stiedry oli ensimmäinen kapellimestari oopperassa Berliinissä. Hän ohjasi oopperaa myös Wienissä. Hän johti Kurt Weillin Die Bürgschaft -oopperan kantaesityksen vuonna 1932. Natsien noustua valtaan Stiedry lähti Neuvostoliittoon, jossa hän toimi Leningradin filharmonisen orkesterin musiikillisena johtajana neljän vuoden ajan. Hän työskenteli myös Moskovassa. Vuonna 1937 Stiedry poistui Neuvostoliitosta ja asettui pysyvästi Yhdysvaltoihin.
Vuonna 1938 Stiedrysta tuli New Friends of Music Orchestran kapellimestari New Yorkissa. Hän debytoi Metropolitan-oopperassa 15. marraskuuta 1946 johtaen Siegfriedin esityksen. Hän työskenteli Metropolitan-oopperassa yli kymmenen vuoden ajan. Lisäksi hän oli kapellimestarina Chicagon oopperassa ja Glyndebournen festivaalilla. Oopperan ohella Stiedry johti muun muassa J. S. Bachin musiikkia, Haydnin sinfonioita, W. A. Mozartin konserttoja ja sinfonioita sekä Arnold Schönbergin toisen kamarisinfonian kantaesityksen.
Sudentassu
Sudentassu eli Sipoonkorven silta on Vantaan Kuninkaanmäessä sijaitseva kevyen liikenteen silta, joka ylittää Vanhan Porvoontien ja johtaa Kuusijärven ulkoilualueelta Sipoonkorven kansallispuistoon. Sipoonkorven puoleisesta päästä, Neidonrinteen laelta, alkaa noin kahden kilometrin retkeilyreitti läheiselle Bisajärvelle sekä hiihtoreittejä useisiin eri suuntiin. Sillalle on matkaa Kuusijärven pysäköintipaikalta noin 800 metriä.
Suunnittelu ja rakentaminen
pienoiskuva|vasen|Siltaa tukee neljän teräspilarin yhdistelmä. Sillan rakentaminen alkoi toukokuussa 2019, ja urakka valmistui saman vuoden marraskuussa, minkä jälkeen ympäristöön rakennettiin vielä ulkoilureittejä. Käyttöön silta avattiin 14. joulukuuta 2019. Viimeistely- ja valaistustöitä jatkettiin vielä seuraavan vuoden kesään saakka.
Sillan mitat ja rakenne
pienoiskuva|Kaiteissa näkyvät led-valaistut luontoaiheiset koristeleikkaukset. Kahden jyrkän kalliorinteen väliin rakennettu Sudentassu on 20 metriä korkea ja 126 metriä pitkä teräksinen jatkuva palkkisilta. Se painaa 219 tonnia, ja sitä tukee neljän teräspilarin yhdistelmä. Viisi metriä leveä kansi eli päällysrakenne on valmistettu painekyllästetystä puusta. Silta koostuu säänkestävästä corten-teräksestä, jonka pinnalle muodostuu hapen ja kosteuden vaikutuksesta suojaava huoltovapaa ruostekerros, joka vaihtaa sävyä kastuessaan. Vinopinnakaiteita koristavat kasvi- ja eläinaiheiset koristeleikkaukset, jotka on valaistu led-valoin. Koristeiden lopullisen ilmeen vantaalaiset valitsivat äänestämällä useista kuviovaihtoehdoista.
Nimitys
pienoiskuva|Sillan alittava [[Vanha Porvoontie on osa historiallista Kuninkaantietä. ]] Vantaan kaupunkisuunnittelulautakunnan nimistöryhmä järjesti Sipoonkorven sillalle avoimen nimikilpailun maaliskuussa 2020. Ehdotuksia uudeksi nimeksi kertyi 563, ja niiden joukosta valikoitui Sudentassu, joka on saanut inspiraationsa Sipoon sutta esittävästä vaakunasta ja Sipoon aikaisemmin suurista susikannoista.
France Football
France Football on arvostettu ranskalainen jalkapalloa käsittelevä aikakauslehti.
Lehti on vuodesta 1956 lähtien myöntänyt vuosittain arvostetun Kultaisen pallon.
Vuoden pelaaja
France Football on valinnut vuoden ranskalaisen pelaajan vuodesta 1959 lähtien. Vuoteen 1995 saakka vain Ranskassa pelanneet ranskalaiset pystyivät saamaan palkinnon.
Vuoden valmentaja
France Football on valinnut vuoden ranskalaisen valmentajan vuodesta 1970 lähtien.
Carmarthen
Carmarthen on kaupunki Etelä-Walesissa. Kaupunki on Carmarthenshiren kreivikunnan hallinnollinen keskus. Se on Tywi-joen varrella noin kahdeksan kilometriä sen suistosta pohjoiseen.
Historia
Carmarthenin alueella on ollut asutusta jo esihistoriallisina aikona. Se on ilmeisesti yksi vanhimpia kaupunkeja Walesissa. Ptolemaiosksen mukaan se oli 2. vuosisadalla eaa. Demetae-heimon pääkaupunki jonka nimi oli tuollon Moridumum.
Siellä on ollut roomalaisajalla linnoitus jonka läheltä on löytynyt amfiteatteri, jollaisia on Britanniasta löytynyt vain toinen, Isca Augusta, tämän lisäksi. Amfiteatterilla on tehty perusteellisia kaivauksia 1960, ja se on vuodelta 75. Areena on 46 x 27 metriä ja karsomo kokonaisuudessaan 92 x 67 metriä. Teatterissa on kiviset seinät. Vuonna 1546 vanha- ja uusi- Carmarthen yhdistyivät yhdeksi kaupungiksi. Se oli 1600- ja 1800-lukujen välillä tiheimmin asutettuja alueita ja Walesin tärkeimpiä kaupunkeja. 1900-luvulla on alue taantunut ja väestö on vähentynyt koska hiiliteollisuuden katoaminen on vienyt työpaikat, ja ihmiset ovat muuttaneet pois.
Vuoden 2005 Atlantin hurrikaanikausi
Vuoden 2005 Atlantin hurrikaanikausi käsittää hurrikaanit ja niitä heikommat trooppiset myrskyt, joita nimettiin Atlantilla 1. kesäkuuta - 29. marraskuuta 2005. Virallisen kauden päättymisen jälkeen tuli vielä kaksi myrskyä: hurrikaani Epsilon, joka jatkoi marraskuusta joulukuun puolelle, ja trooppinen myrsky Zeta joulukuun lopussa.
Kausi oli tähän mennessä tilastoiduista aktiivisin. Kauden aikana Atlantilla kehittyi 27 trooppista myrskyä, joista 15 voimistui hurrikaaneiksi ja näistä seitsemän vähintään 3. luokkaan viisiportaisella Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla. Keskimääräisenä vuonna nimettyjä matalapaineita on 11 ja hurrikaaneja kuusi. Kaudella rikottiin monia aikaisempia ennätyksiä. Trooppisia myrskyjä on kuitenkin voitu seurata satelliiteista vasta 1970-luvulta, ja säännöllisiä tarkkailulentoja on tehty vuodesta 1944. Sitä ennen sellaiset myrskyt, jotka pysyivät avomerellä kaukana rannikosta ja laivoista, jäivät kirjaamatta.
Hurrikaanit
Viisitoista myrskyä voimistui hurrikaaneiksi:
Samoja nimiä käytetään uudelleen joka kuudes vuosi, mutta jos myrsky on tehnyt erityisen pahaa tuhoa, sen nimi poistetaan listoilta. Vuonna 2005 viisi nimeä poistettiin käytöstä: Dennis, Katrina, Rita, Stan ja Wilma. Tämä oli enemmän kuin koskaan aikaisemmin.
Megaclite
Megaclite on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä, epäsäännöllinen, Pasiphaë-ryhmän kuu. Sen löysi ryhmä Havaijin yliopiston astronomeja vuonna 2000. Kuu sai silloin väliaikaiseksi nimekseen S/2000 J 8.
Megaclite on halkaisijaltaan n. 5,4km ja se kiertää Jupiteria 24 687 000km etäisyydellä radan inklinaation ollessa 150° ja eksentrisyyden 0,308.
Nykyisen nimensä kuu sai lokakuussa 2002 kreikkalaisesta mytologiasta.
Laskennallinen tiede
Laskennallinen tiede (aiemmin myös tieteellinen laskenta) kattaa laajan kirjon välineitä, tekniikoita ja teorioita, joita käytetään laadittaessa ja tutkittaessa tietokoneella tieteen ja tekniikan ongelmien matemaattisia malleja. Se voi liittyä sekä teoreettiseen että kokeelliseen tutkimukseen: kuten teoriakin, laskennallinen tiede voi selittää koetuloksia ja ennustaa uusia mahdollisia tuloksia kokeellisen tutkimuksen lähtökohdaksi. Menetelmällisesti laskennallinen tiede nojaa matematiikkaan, tietojenkäsittelytieteeseen ja kunkin sovellutusalueen omiin teorioihin ja välineisiin.
Tärkeitä laskennallisen tieteen alueita ovat
Kristiinan krenatööripataljoona
Kristiinan krenatööripataljoona oli valkoisten länsiarmeijan Hjalmarsonin ryhmän 1. krenatöörirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja kapteeni Eugen Schönberg, v.t. komentajat olivat kapteeni Elis Hultkrantz ja jääkäriluutnantti Kalle Iivari Hyppölä.
Joukko-osastot
Päällikkö: jääkärivänrikki Karl Arne Särämö. Päällikkö: jääkäriluutnantti Karl Edvard Takkula, (toimi pataljoonan varakomentajana 16. maaliskuuta – 20. huhtikuuta), jääkärialiupseeri Antti Porre (25. maaliskuuta alkaen, kaatui 31. maaliskuuta Mouhijärvellä). Päällikkö: jääkäriluutnantti Kalle Iivari Hyppölä. Päällikkö: jääkäriluutnantti Georg Vilhelm Tallqvist myöh. Seponlahti (haavoittui 16. maaliskuuta 1918 Suodenniemellä), v.t. päällikkö A. Gabrielsson.
Wang Zheng
Wang Zheng (s. 28. huhtikuuta 1979 Jiangsu) on kiinalainen haulikkoampuja.
Wang Zheng on saavuttanut olympialaisissa Ateenassa 2004 pronssia kaksoistrapissa tuloksella 178 (137+41).
Optoelektroniikan tutkimuskeskus
Optoelektroniikan Tutkimuskeskus (ORC) on Tampereen yliopiston (vuoteen 2018 Tampereen teknillisen yliopiston) erillislaitos, jonka perusti professori Markus Pessa vuonna 2000. Se on Suomen johtava nanofotoniikan ja optoelektroniikan tutkimuskeskus.
ORC:llä työskentelee noin 70 henkilöä ja neljä tutkimusryhmää, joiden tutkimusalueita ovat puolijohdeteknologia, ultranopea ja tehokas optiikka, pintatiede ja nanofotoniikka. Tutkimusprojektit tuottavat vuosittain yli 150 tieteellistä julkaisua ja niiden tuloksena on syntynyt myös useita yrityksiä. Laitoksen budjetti on noin kuusi miljoonaa euroa vuodessa.
Laitoksen johtajana toimii Pekka Savolainen.
Fanny Sydänmaa
Fanny (Fanni) Emilia Sydänmaa (synt. Michelsson, 17. huhtikuuta 1891 – 1. maaliskuuta 1949 ) oli suomalainen kirjanpitäjä ja ammattiyhdistysaktiivi, joka oli yksi Suomen Kommunistisen Puolueen perustajajäsenistä. Sisällissodan aikana hän toimi kansanvaltuuskunnan raha-asiainosaston rahastonhoitajana.
Sisällissota ja pako Venäjälle
Sisällissodan aikana Sydänmaa toimi kansanvaltuuskunnan raha-asiainosaston kamreerin Herman Hurmevaaran apulaisena hoitaen sen rahaliikennettä. Hän kertoi siirtyneensä Neuvosto-Venäjälle jo 7. huhtikuuta heti kansanvaltuuskunnan paettua Helsingistä. Elokuussa 1918 Sydänmaa osallistui Moskovassa järjestettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen. Sen yhteydessä pidettiin myös Sosialidemokraattisen nuorisoliiton jäsenten kokous, jossa hänet valittiin ”Suomen työläisnuorison ulkomaiseen toimeenpanevaan komiteaan” (STUT) yhdessä Toivo Antikaisen, Verner Forstenin ja Kustaa Rovion kanssa. Komitea julkaisi muun muassa Rynnäkköön-nimistä työläisnuorille suunnattua lehteä. Sydänmaa oli myös yksi SKP:n tammikuussa 1919 Pietarissa julkaiseman kommunistisen vaalilipun allekirjoittajasta.
Tuomio valtiopetoksesta
Sydänmaa palasi Suomeen elokuussa 1919 hankkien aluksi elantonsa kotonaan tekemillään ompelutöillä. Vuodesta 1921 lähtien hän hoiti Kauppa- ja Liiketyöntekijäin Liiton kanslistin tehtäviä, kunnes ryhtyi helmikuussa 1922 Suomen Työmiestä julkaisseen Oy Työn kirjanpitäjäksi.
Etsivä keskuspoliisi pidätti Sydänmaan syyskuussa 1922 työpaikaltaan Oy Työn konttorista. Kuulustelujen jälkeen hänet asetettiin syytteeseen valtiopetoksesta, ja asian käsittely alkoi Turun hovioikeudessa marraskuussa 1922. Syyttäjän mukaan Sydänmaa oli toiminut Pietarissa K. M. Evän sihteerinä ja tehnyt myös puolueen asiossa salaisia matkoja Suomeen. Sydänmaa sanoi itse työskennelleensä ainoastaan SKP:n keskuskomitean palkattuna kanslistina, ja kiisti käyneensä Suomessa. Syyttäjän väitti myös hänen olleen Helsingissä Neuvosto-Venäjän suurlähetystön kontaktihenkilönä, ja erään todistajan mukaan Sydänmaa olisi useita kertoja käynyt Pietarissa. Hänen tuttavapiiriinsä kuuluneet henkilöt kuitenkin todistivat aukottomasti Sydänmaan pysyneen koko ajan Helsingissä. Hänen väitettiin myös vieneen Venäjälle 200 000 markkaa kansanvaltuuskunnan rahoja. Sydänmaa kiisti tämän, koska kuitin mukaan ne oli otettu vasta huhtikuun lopussa, jolloin hän oli jo Pietarissa.
Kolmannessa oikeuskäsittelyssä helmikuussa 1923 Sydänmaa vapautettiin tutkintavankeudesta Turun lääninvankilasta. Hovioikeus antoi tuomion vuoden kuluttua helmikuussa 1924, jolloin hänet tuomittiin valtiopetoksen valmistelusta ja avunannosta yhteensä 4 vuoden 6 kuukauden kuritushuonerangastukseen sekä menettämään kansalaisluottamuksensa vielä kuudeksi vuodeksi. Lokakuussa 1918 voimaan tulleen armahduslain nojalla tuomiosta oli ehdotonta vain 2 vuotta, mutta syyttäjän valitettua Korkeimpaan oikeuteen se kovensi huhtikuussa 1925 koko tuomion ehdottomaksi.
Sydänmaa suoritti tuomionsa Hämeenlinnan naisvankilassa, jossa samaan aikaan oli parikymmenta valtiollista vankia. Heidän joukossaan olivat muun muassa Elin Fagerholm, Laura Härmä, Matilda Kaihosalo, Ellen Mäkelin, Toini Mäkelä, Betty Peltonen ja Rosa Sillanpää. Ehdottomaksi määrätystä tuomiosta huolimatta hänet vapautettiin jo kesäkuussa 1926. Sydänmaa jatkoi toimintaansa ammattiyhdistysliikkeessä myös vapautumisensa jälkeen, ja kuoli Helsingissä 57-vuotiaana maaliskuussa 1949. Hänet on haudattu perhehautaan Malmin hautausmaalle.
Kurt Diemberger
thumb|Kurt Diemberger Kurt Diemberger (s. 16. maaliskuuta 1932) on itävaltalainen vuorikiipeilijä. Hän osallistui Broad Peakin (1957) ja Dhaulagirin (1960) ensimmäisille valloituksille.
Diemberger oli Hermann Buhlin mukana, kun tämä kuoli Chogolisalla Pakistanissa 27. kesäkuuta 1957. Hän kiipesi vuonna 1986 myös K2:lle retkellä, jossa Alan Rouse sai surmansa.
Villachissa syntynyt Diemberger on julkaissut useita kirjoja.
Hermanni
Hermanni voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Arosinappiperhonen
Arosinappiperhonen (Pieris chloridice) on kaaliperhosten heimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö
Arosinappiperhosen etusiiven pituus on yleensä 20–22 mm. Siipien yläpinnan pohjaväri on valkoinen. Koiraiden etusiiven yläpuolen mustat kirjaukset ovat niukkoja ja takasiiven yläpuolella ei ole kirjauksia. Naarailla siipien yläpinnan kirjaukset ovat laajempia kuin koirailla.
Arosinappiperhonen muistuttaa sinappiperhosta (Pieris daplidice). Pohjois-Amerikassa esiintyvää lajia Pontia beckerii on toisinaan pidetty arosinappiperhosen alalajina.
Levinneisyys
Arosinappiperhonen esiintyy Euroopan kaakkois- ja itäosista Vähään-Aasiaan, Irakiin, Iraniin ja idässä Mongoliaan saakka. Lajia on tavattu Suomessa ainoastaan vuonna 1970, jolloin se esiintyi vaeltajana laajan sinappiperhosen (Pieris daplidice) vaelluksen yhteydessä.
Elinympäristö
Arosinappiperhosen elinympäristöä ovat niityt, puutarhat ja myös kuivat arot ja kivikkoiset vuoristoniityt.
Lentoaika ja elintavat
Lentoaika on huhtikuusta alkaen läpi kesän ainakin kahtena sukupolvena. Laji talvehtii kotelona. Suomeen vaeltaneet yksilöt on tavattu heinäkuun loppupuolella ja elokuun alussa.
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat pernaruohot (Sisymbrium) ja litutillit (Descurainia).
Vicente Ramón Hernández Peña
28. tammikuuta 1976 Hernández Peña sai nimityksen Trujillon hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi, ja hänestä tuli sen piispa 11. kesäkuuta 1982.
Maltan megaliittiset temppelit
thumb|right|200px|[[Tarxienin temppelit|Tarxienin temppeli]] thumb|right|200px|[[Ħaġar Qimin temppeli]]
Maltan megaliittiset temppelit ovat Maltalta löydettyjä megaliittisia eli suurista kivistä rakennettuja temppeleitä. Ne ovat luultavasti Välimerellä purjehtineiden kuparikautisten pelasgien rakentamia.