cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pariisi
Väestö
pienois|[[Notre Damen katedraali (Pariisi)|Notre Damen katedraalin patsashahmo luo katseensa Pariisiin.]] Vuoden 1999 väestönlaskennassa Pariisin väkiluku oli henkeä, pois lukien esikaupungit. Suur-Pariisin asukasluku oli. Pariisin väkiluku on ollut suurimmillaan vuonna 1921, jolloin se ylitti 2,9 miljoonaa. Sen jälkeen väestö on kuitenkin siirtynyt pois keskustasta asumaan lähiöissä ja esikaupungeissa, ja keskusta-alueen vapaat tontit on rakennettu toimistoiksi eikä asuintaloiksi. Nykyinen hallinto pyrkii muuttamaan tätä suuntausta ja vuonna 2004 väkiluku oli kasvanut ensi kertaa sitten vuoden 1954.
Pariisin väestötiheys on myös maailman suurin ( neliökilometrillä, 2006), joka on verrattavissa ainoastaan tiettyihin aasialaisiin suurkaupunkeihin. Esimerkiksi Pariisin 11. arrondissementissa väestötiheys nousee yli neliökilometrillä ja itäisissä kaupunginosissa jopa yli  neliökilometrille. Vertailun vuoksi New Yorkin Manhattanin kaupunginosan väestötiheys on noin neliökilometrillä.
Pariisi on aina ollut maahanmuuttajille houkutteleva kaupunki. Vuoden 1999 väestönlaskennassa 19,4 prosenttia asukkaista oli syntynyt Ranskan ulkopuolella ja 4,2 prosenttia väestöstä oli muuttanut maahan vuoden 1990 jälkeen. Suurin ulkomailla syntyneiden ryhmä on portugalilaiset. Nykyisin portugalilaisten tulo on kuitenkin miltei kokonaan lakannut, ja vuoden 1990 jälkeen saapuneiden joukossa suurimmat ryhmät ovat kiinalaiset ja arabit.
Hallinto
pienois|vasen|Pariisin kaupunginosat (arrondissements). Pariisi jakaantuu kahteenkymmeneen hallinnolliseen alueeseen eli kaupunginosaan (arrondissements), jotka on numeroitu spiraalinmuotoisesti sisältä ulospäin, pienimmät numerot sijaitsevat siis kaupungin keskustassa. Kullakin on oma alipormestarinsa (Maire d’Arrondissement). Anne Hidalgo on ollut Pariisin määri vuodesta 2014.
A1 Britannian Grand Prix 2005
A1 Britannian Grand Prix 2005 oli A1 Grand Prix -kauden 2005–2006 ensimmäinen osakilpailu, joka ajettiin 25. syyskuuta Brands Hatchin moottoriradalla Englannissa. Kyseessä oli samalla sarjan historian ensimmäinen kilpailu.
Pariisi
Hallinto
Järjestyksessä alueet ovat Louvre, Bourse, Temple, l’Hôtel de Ville, Panthéon, Luxembourg, Palais Bourbon, l’Élysée, l’Opéra, l’Entrepôt, Popincourt, Reuilly, Gobelins, l’Observatoire, Vaugirard, Passy, Batignolles-Monceaux, Butte-Montmartre, Buttes-Chaumont ja Ménilmontant. Jokainen arrondissement on jaettu neljään osaan (Quartiers), jotka on numeroitu yhdestä kahdeksaankymmeneen. Numerot 1–4 kuuluvat ensimmäiseen piiriin, 5–8 toiseen ja niin edelleen.
Pariisin kaupunki on oma departementtinsa, osa Île-de-Francen aluetta. Vuoteen 1964 asti Pariisi kuului lähimpine esikaupunkeineen Seinen departementtiin, muu osa Pariisin lähialueesta Seine-et-Marnen ja Seine-et-Oisen departementteihin. Uudistuksessa nämä jaettiin pienempiin osiin, ja nykyään Pariisin seutu koostuu kahdeksasta departementista. Jako on pikemminkin kasvattanut kuin poistanut hallinnon ongelmia. Kolme departementtia (Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis ja Val-de-Marne) muodostavat renkaan Pariisin departementin ympärille. Tätä kutsutaan usein nimellä ”pieni rengas”, kun etäisemmät esikaupungit muodostavat vastaavasti niin sanotun suuren renkaan.
Luettelo Pariisin pormestareista
Pariisissa ei ollut pormestaria vuosina 1794–1848, 1848–1870, 1871–1977.
Talous
Pariisin departementin merkittävimmät toimialat ovat yrityspalvelut, kauppa ja yksityispalvelut, jotka muodostavat kaksi kolmasosaa Pariisin taloudesta. Teollisuuden osuus on vain seitsemän prosenttia. Turismi on kaupungille merkittävä tulonlähde. Pariisi on jo useamman vuoden takaa maailman suosituin turistikaupunki. Se tuo 3,1 miljardia euroa vuodessa ja luo.
Liikenne
pienois|pysty|Kuvassa [[Pariisin metron Cité-asema.]] Pariisi on Ranskan moottori-, rauta- ja maantieverkoston keskus. Päärautatieasemat ovat Gare du Nord, Gare Montparnasse, Gare de l’Est, Gare de Lyon, Gare d’Austerlitz ja Gare Saint-Lazare. Pariisin yhdistää Lontooseen kanaalin tunnelin kautta liikennöivä Eurostar-juna. Pariisin jokisatama on Marseillen ja Le Havren jälkeen Ranskan kolmanneksi tärkein satama.
Pariisin tieliikenne on pahamaineisen hidasta ja ruuhkautunutta. Kaupunkia ympäröi kehätie Périphérique ja kaksi ulompaa moottoritiekehää A86 ja A104 Francilienne.
Kaupunginjohtaja Delanoën kaudella kaupunkiin rakennettiin satoja kilometrejä bussikaistoja ja yksityisautoilun määrää vähennettiin huomattavasti. Myös Seinejoen varrella kulkevia autoteitä on yhä enemmän otettu virkistyskäyttöön, muun muassa sunnuntaisin. Kesällä rantakadulla on ollut vuodesta 2003 alkaen keinotekoinen hiekkaranta. Pyöräilyn merkitys Pariisissa on lisääntynyt viime vuosina. Keskustan alueella on satoja kilometrejä pyöräteitä, jotka osittain on yhdistetty bussikaistojen kanssa. Pyöriä on tarjolla halvalla turisteille sekä kaupunkilaisille. Pariisin pormestari Bertrand Delanoën johdosta kaupunkiin on sijoitettu useita edullisia pyöränvuokrausautomaatteja.
Kaupungissa on tiheä metroverkko Métro 16 linjaa), joka avattiin maailmannäyttelyssä vuonna 1900, ja suuri määrä bussilinjoja. Metrolinjaa 14 kutsutaan nimellä méteor eli meteoriitti, se on täysin automatisoitu ja se kulkee ilman kuljettajaa. Asukkaita palvelevat myös nopeat RER-lähijunat. Raitiovaunut tulivat takaisin kaupunkikuvaan vuonna 1992, kun Pariisia ympäröivän kehän ensimmäinen vaihe valmistui. Julkista liikennettä hoitaa RATP.
Nähtävyydet
pienois|vasen|pysty|[[Eiffel-torni on Pariisin kaupungin symboli.]] pienois|pysty|[[Sacré-Coeur|Pyhän sydämen basilika (Sacré-Cœur) sijaitsee Pariisin korkeimmalla kukkulalla.]] pienois|[[Palais Garnier, oopperatalon suuri portaikko.]] pienois|Öinen [[Champs-Élysées ja Riemukaari.]] pienois|[[Napoleon haudattiin toivomuksensa mukaisesti Seinen rannalle, Pariisin Invalidikirkkoon. Sarkofagi on valmistettu Äänisjärven punaisesta hiekkakivestä, jonka sisällä on viisi päällekkäistä puusta ja metallista valmistettua arkkua.]] pienois|[[Gustave Caillebotte, Pariisin katu sateisena päivänä, 1877.]]
Valon kaupungiksi nimitetty Pariisi on jo kauan ollut maailman suosituin matkailukohde. Sen asema monien kansainvälisten järjestöjen pääpaikkana sekä taloudellisen, poliittisen ja matkailullisen elämän keskuksena on tehnyt siitä yhden maailman tärkeimmistä kaupungeista. Se on tunnettu kauniista arkkitehtuuristaan, puistokaduistaan ja museoidensa runsaudesta. Monet rakennukset ovat hyvin vanhoja. Kadut ovat, leveitä puistokatuja lukuun ottamatta, yleensä kapeita ja niitä reunustavat kaupat ja pikkuliikkeet.
Seinejoki kulkee kaupungin läpi muodostaen kaaren lounaasta kaakkoon ja jakaa kaupungin kahteen osaan: niin sanottuun oikeaan rantaan pohjoisessa ja vasempaan etelässä. Joen ylittää yli kolmekymmentä siltaa, joista vanhin on Pont-Neuf, joka yhdistää mantereen Île de la Citén saareen. Pariisi sisältää myös kaksi suurta viheraluetta: Bois de Boulogne, jonka pinta-ala on 846 hehtaaria, sijaitsee lännessä, Bois de Vincennes (995 hehtaaria) idässä. Muista puistoista kuuluisimmat ovat Tuileries'n puisto (Jardin des Tuileries) ja Luxembourgin puisto (Jardin du Luxembourg). Lisäksi on useita näitä pienempiä puistoja ja viheralueita.
Pariisin tärkeimmät nähtävyydet keskittyvät ydinkeskustaan. Kaupungin sydämessä Île de la Citén saarella sijaitsevat Notre Damen katedraali (Notre-Dame de Paris), Pariisin vanhin sairaala Hôtel-Dieu de Paris sekä Pariisin oikeuspalatsi (Palais de Justice), jonka yhteydessä ovat keskiaikainen kappeli Sainte-Chapelle ja historiallinen vankila Conciergerie. Muista Pariisin kirkoista tärkeimpiä ovat Saint-Germain-des-Prés, Montmartren Sacré-Cœur, Saint-Sulpice, Saint-Eustache ja La Madeleine.
Pariisin maamerkki on Eiffel-torni. Se rakennettiin maailmannäyttelyä varten vuonna 1889 ja sen huipulta on mahdollista nähdä jopa 80 kilometrin päähän. Taiteilijoiden alueina on perinteisesti pidetty Montparnassen ja Montmartren ohella Latinalaiskorttelia (Quartier Latin), jossa sijaitsevat suurmiesten hautapaikkana tunnettu Panthéon sekä Pariisin yliopisto päärakennus Sorbonne. Oikeastaan yliopisto on jaettu kolmeksitoista itsenäiseksi yliopistoksi, ja opiskelijoita siellä on noin.
Urheilu
pienois|Keltapaitainen [[Carlos Sastre matkalla kohti Ranskan ympäriajon voittoa Pariisissa 2008.]] Pariisissa pidetään vuosittain Ranskan avoin tennisturnaus joka kestää toukokuun puolivälistä kesäkuun alkuun. Pariisi on myös Ranskan ympäriajon eli Tour de France -pyöräilykilpailun maali. Olympialaiset järjestettiin kaupungissa vuosina 1900 ja 1924. Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Pariisissa vuonna 2003 ja Euroopan-mestaruuskilpailut vuonna 1938. Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1998 järjestettiin Ranskassa ja finaali Pariisin Stade de France -stadionilla. Pariisin liepeillä sijaitsee Euroopan suurin ravirata Hippodrome de Vincennes.
Kansainväliset suhteet
pienois|[[Euroopan avaruusjärjestön päämaja Pariisissa.]] Pariisilla on vain yksi ystävyyskaupunki, Rooma. Tästä huolimatta Pariisilla on useita partnerikaupunkeja ympäri maailmaa. Tämän lisäksi kaupungissa sijaitsee useita kansainvälisten järjestöjen päämajoja, kuten ESA, Unesco ja OECD. Myös Naton päämaja sijaitsi Pariisissa ennen kuin se siirrettiin Brysseliin.
Partnerikaupungit
Alla luettelo Pariisin partnerikaupungeista. Ensin vuosiluku, sen jälkeen kaupunki tai kaupungit.
Ohjattu kasvu
thumb|Ohjattu kasvu. Ohjattu kasvu on Raisio Oyj:n tehdasalueella Raisiossa sijaitseva graniittiveistos, jonka tekijä on vehmaalainen kuvanveistäjä Jarkko Roth (s. 1943). Se paljastettiin yrityksen 50-vuotisjuhlien yhteydessä 1989. Noin neljä metriä korkea kolmiosainen teos kuvaa Raision tehtaiden kasvua pienestä myllystä monipuoliseksi tuotantolaitokseksi.
Ulla-Kaarina Jokinen
Ulla Kaarina Vellamo Jokinen (26. marraskuuta 1921 Viipuri – 10. elokuuta 2009) oli suomalainen yliopiston lehtori ja suomentaja.
Jokinen toimi 1975–1986 Helsingin yliopiston romaanisen filologian lehtorina ja 1984–1991 romaanisen filologian dosenttina.
Suomennoksia
Nimellä Kaarina Mieskivi: Nimellä Ulla Jokinen: Nimellä Ulla-Kaarina Jokinen:
Dirndl
pienoiskuva|Perinteisiä pitkähelmaisia dirndl-pukija [[Lienz|Lienzissä Itävallan Tirolissa vuonna 2015.]] Dirndl [ˈdɪʁndl̩] on naisten puku Alppien saksankielisiltä alueilta. Sitä käyttävät perinteisesti naiset ja tytöt Itävallassa, Baijerissa (kaakkoisessa Saksassa), Liechtensteinissa, Sveitsissä ja Italian alppialueilla Etelä-Tirolissa. Dirndl-pukuun kuuluu tyköistuva liivi, jossa on laaja pääntie, liivin alla käytettävä pusero, leveähelmainen korkeavyötäröinen hame sekä esiliina.
Dirndliä pidetään kansanpuvuna. Se kehittyi Alppien talonpoikaisväen puvuksi 1500- ja 1700-lukujen välisenä aikana. Nykyään sitä pidetään naisten ja tyttöjen perinteisenä asuna Alppien saksankielisissä osissa. Eri alueilla on siitä omaleimaisia versioitaan. Dirndlin vastineena miehille ja pojille pidetään lederhosenia.
Perusrakenne
Dirndl-puvun osat ovat liivi, hame, pusero ja esiliina.
Liivi (  tai Leiberl) on tyköistuva ja siinä on laaja pääntie. Tyypillinen liivi koostuu yhdestä kappaleesta ja se suljetaan etukeskeltä nauhoilla, napeilla, hakasilla tai vetoketjulla. Vetoketju voi sijaita myös takana tai sivulla. Perinteisesti liivi valmistettiin tummasta lujasta puuvillakankaasta, jotta vaate olisi kestävä. Nykyaikaisempia malleja vartan liivi voidaan tehdä läpivärjätystä tai painokuvioidusta puuvillasta, pellavasta, sametista tai silkistä. Pääntie on perinteisesti pyöreä tai suorakaiteen muotoinen, nykyaikaisissa malleissa se voi myös olla korkea, V-muotoinen, sydämen muotoinen tai erikoisen laaja. Etenkin julkisissa tilaisuuksissa käytettävissä liiveissä on usein koristeena kirjailua.
Hame on laajagelmainen ja vyötäröltä laskostettu. Hame ja liivi olivat alun perin erilliset vaatekappaleet, mutta 1930-luvulta lähtien ne on ommeltu yhteen. Perinteinen dirndl-hame on pitkä, mutta nykyisin hame on tyypillisesti keskipitkä. Myös minipituisia hameita on. Perinteisesti hameeseen kuuluu esiliinan alle jäävä tasku sivussa tai edessä.
Liivin alle puettava pusero on lyhyt, sen helma ulottuu vyötärölle. Puseron ja etenkin sen pääntien tyyli vaikuttaa dirndl-puvun kokonaisvaikutelmaan. Laaja pääntie puserossa ja liivissä korostaa dekolteeta kun taas kiinteämpi pääntie antaa siveän vaikutelman. Perinteisissä malleissa puseron pääntie kulkee kaulan vierellä. Suosittuja tyylejä ovat V-muotoiset, suorakulmaiset tai sydämenmuotoiset pääntiet. Pusero on yleensä valkoinen ja sen materiaali on useimmiten batisti, pellava tai pitsi. Lyhyet puhvihihat ovat tyypilliset, mutta myös kapeat lyhyet tai pitkät hihat ovat yleiset.
Esiliina on kapea ja kiinnittyy hameeseen peittäen sen etuosan. Perinteiset esiliinamallit vaihtelevat paikallisten perinteiden mukaan ja ovat yleensä yksivärisiä. Nykyaikaisissa puvuissa esiliinat ovat monimutkaisempia.
Thomas Merton
Thomas Merton (31. tammikuuta 1915 Prades, Ranska – 10. joulukuuta 1968 Bangkok, Thaimaa ) oli 1900-luvun puolivälissä vaikuttanut yhdysvaltalainen trappistimunkki, kansalaisaktivisti, runoilija ja kirjailija. Hän kirjoitti yli 60 kirjaa, pääasiassa hengellisyydestä, pasifismista ja yhteiskunnallisesta oikeudenmukaisuudesta. Hänen omaelämäkertansa The Seven Storey Mountain vuodelta 1948 oli bestseller Yhdysvalloissa. Merton oli uskontodialogin edistäjä ja edelläkävijä vuoropuhelussa aasialaisten hengellisten vaikuttajien kanssa.
Elämä
Thomas Merton syntyi 31. tammikuuta 1915 Pradesissa, Ranskassa uusiseelantilaiselle Owen Mertonille ja yhdysvaltalaiselle Ruth Jenkinsille. Mertonin vanhemmat olivat molemmat taiteilijoita, jotka olivat tavanneet pariisilaisessa taidekoulussa. Hänet kastettiin Englannin kirkon jäseneksi, mutta muuten hän ei saanut uskonnollista kasvatusta.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Mertonit muuttivat Douglastoniin, Yhdysvaltoihin, Ruthin vanhempien luokse. Ruth kuoli vatsasyöpään vuonna 1921, kun Merton oli 6-vuotias. Hän asui eri paikoissa kuten isovanhempiensa luona tai Bermudalla, jonne hänen isänsä oli muuttanut, kunnes hän palasi isänsä kanssa Ranskaan, Saint-Antoniniin, vuonna 1925.
El Nogal Clubin pommi-isku
El Nogal Clubin pommi-isku tapahtui Kolumbian pääkaupungissa Bogotássa 7. helmikuuta 2003. Isku tehtiin paikalle saapuneiden yhdysvaltalaistutkijoiden mukaan räjäyttämällä 200 kilogrammaa räjähdettä sisältävä auto El Nogal Clubin autotallissa, suoraan ravintolan ja baarin alapuolella. Iskussa 36 ihmistä menetti henkensä ja yli sata, tai toisen lähteen mukaan yli 200, haavoittui. Pommi-iskun aikana sisällä klubilla oli noin 600 ihmistä.
Thomas Merton
Elämä
Merton aloitti koulun vuonna 1926 sisäoppilaitos Lycée Ingresissa, Montaubanissa. Vuonna 1928 hän muutti Englantiin ja siirtyi ensin Ripley Court Schooliin ja sitten Oakham Schooliin. Mertonin isä sairastui aivosyöpään ja kuoli vuonna 1931.
El Nogal Clubin pommi-isku
Isku oli pahin yli vuosikymmeneen kolumbialaisessa kaupungissa. Kolumbian hallitus syytti iskusta terroristiryhmä FARC:in kapinallississejä. FARC on kieltänyt olevansa iskun takana ja sanonut sen olen valtioterrorismia.
Thomas Merton
Elämä
Merton pääsi vuonna 1933 opiskelemaan Cambridgen Clare Collegeen, jossa hän aloitti ranskan ja italian kielten opinnot. Hän joutui kuitenkin lähtemään Cambridgestä holtittoman elämäntyylin takia. Hän palasi Yhdysvaltoihin ja pääsi Columbian yliopistoon vuonna 1935 opiskelemaan kirjallisuustiedettä. Hän valmistui kandidaatiksi vuonna 1938 ja maisteriksi vuonna 1939.
Columbiassa Merton kiinnostui katolilaisuudesta luettuaan Étienne Gilsonin kirjan Spirit of Medieval Philosophy. Myöhemmin hän tapasi hindumunkki Mahanambrata Brahmacharin, joka neuvoi häntä lukemaan Augustinuksen ja Tuomas Kempiläisen kirjoja. Hän kääntyi katolilaiseksi marraskuussa 1938 Corpus Christi Churchissa.
Merton tunsi kutsumuksen tulla fransiskaanimunkiksi, mutta sääntökunnassa hänelle ei suositeltu liittymistä. Hän työskenteli englannin kielen lehtorina Columbiassa 1938–1939 ja St. Bonaventure Universityssä 1940–1941, jossa hänen hengellinen elämänsä syveni. Vuonna 1941 hän liittyi Kentuckyn osavaltiossa sijaitsevaan trappistimunkkien Abbey of Our Lady of Gethsemani -luostariin.
Merton asui Gethsemanissa 27 vuotta, eli hengellistä elämää ja kirjoitti tuotteliaasti. Hänen ensimmäinen julkaistu kirjansa oli runokokoelma Thirty Poems vuodelta 1944. Hänen omaelämäkertansa The Seven Storey Mountain vuodelta 1948 saavutti kansainvälistä huomiota. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1949.
Merton oli mystikko, ja hänen ensimmäiset teoksensa käsittelivät yksinomaan hengellisyyttä. 1960-luvulta alkaen hän alkoi kuitenkin kirjoittaa maallisista asioista. Hän käsitteli kirjoituksissaan kansalaisoikeuksia, pasifismia ja väkivallattomuutta, ja hän osallistui kirjeitse poliittiseen keskusteluun kansalaisoikeusliikkeen ja rauhanliikkeen puolesta.
Merton oli koko ikänsä kiinnostunut eri uskonnoista esimerkiksi juutalaisuudesta, suufilaisesta islamista sekä zenbuddhalaisuudesta, ja hän alkoi elämänsä lopulla käsitellä yhä enemmän näitä aiheita tuotannossaan. Hän oli erityisen perehtynyt buddhalaisuuteen, ja hän alkoi edistää dialogia idän ja lännen uskontojen välillä. Hän oli kirjeenvaihdossa useiden eri uskontoja edustavien oppineiden kanssa, ja hän matkusti vuonna 1968 Kaukoitään, jossa hän tapasi useasti dalai-laman.
Matkansa aikana hän osallistui Bangkokissa puhujana idän ja lännen munkkien konferenssiin. Siellä hän kuoli tapaturmaisesti hotellihuoneessaan 10. joulukuuta 1968 koskettuaan vialliseen sähköjohtoon. Hänen ruumiinsa siirrettiin Yhdysvaltoihin armeijan lentokoneella, joka oli palaamassa Vietnamista. Hänet on haudattu Gethsemanin luostarin hautausmaalle.
Tuotanto
Merton kirjoitti vuodesta 1944 alkaen yli 60 kirjaa. Hän kirjoitti myös runoja ja esseitä sekä piti elämänsä aikana päiväkirjoja ja kävi laajaa kirjeenvaihtoa, joita on julkaistu kirjoina hänen kuolemansa jälkeen.
Merton toi esiin kirjoituksissaan omaa näkemystään mystiikasta, ja niissä oli nähtävissä myös syvällinen tietämys itämaisesta filosofiasta. Hän kirjoitti laajasti yhteiskunnallisista asioista, ja käsitteli muun muassa kansalaisoikeuksia, väkivallattomuutta ja ydinasekilpailua.
Hänen suurelle yleisölle tunnetuin teoksensa on omaelämäkerta The Seven Storey Mountain. Sitä myytiin yli miljoona kappaletta ja se on käännetty yli 15 kielelle.
Perintö
Mertonia pidetään yhtenä 1900-luvun tärkeimpänä yhdysvaltalaisena katolisena kirjailijana.
Mertonin oppeja tutkimaan on vuonna 1987 perustettu muun muassa International Thomas Merton Society.
Jeanne Demessieux
pienoiskuva|Jeanne Demessieux vuonna 1958. Jeanne Marie-Madeleine Demessieux (13. helmikuuta 1921 – 11. marraskuuta 1968) oli ranskalainen säveltäjä ja urkuri.
Demessieux syntyi Montpellier’ssa. Hänellä oli musiikkitaustaa jo ennen pääsemistä Pariisin konservatorioon vuonna 1933. Hänen tunnetuimpiin opettajiinsa lukeutuu Marcel Dupré.
Vaikka Demessieux opiskeli menestyksellä myös pianonsoittoa, hän sai uransa suurimmat menestykset urkurina. Hän tulkitsi sadoissa konserteissaan muiden muassa Johann Sebastian Bachin, César Franckin, Franz Lisztin, Felix Mendelssohn-Bartholdyn sekä Marcel Duprén tuotantoa. Hän myös levytti useita teoksia, kuten César Franckin koko tuotannon.
Demessieux oli arvostettu opettaja ja vuodesta 1962 Église de la Madeleinen urkuri. Hänen oli tarkoitus levyttää Olivier Messiaenin urkutuotanto Deccalle, mutta hanke jäi toteuttamatta Demessieux’n kuoltua syöpätautiin vain 47-vuotiaana.
Demessieux loi säveltäjänä huomattavan urkumusiikkituotannon, mutta kirjoitti myös kamarimusiikkia, pianoteoksia ja muuta musiikkia.
Abdessamad Chahiri
Abdessamad Chahiri (, s. 17. toukokuuta 1982) on marokkolainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Chahiri edustaa Marokon pääsarjassa FAR Rabatia.
Ura
Chahiri aloitti jalkapalloilun Al-Ahramin junioreissa, josta hän siirtyi Raja Casablancaan vuonna 2003 ja oli voittamassa ensimmäisellä kaudellaan Marokon mestaruutta. Kauden jälkeen Chahiri pelasi lainalla IR Tangerissa kaudella 2004–2005, kunnes palasi takaisin Casablancaan. Chahiri saavutti vielä Arabian Mestarien liigan voiton vuonna 2006.
Kaudeksi 2007–2008 Chahiri siirtyi Difaa el-Jadida, josta matka jatkui kauden jälkeen FAR Rabatiin.
Maajoukkueura
Maajoukkuetasolla Chahiri on edustanut Marokkoa vuosina 2007–2008. Hän oli mukana vuoden 2008 Afrikan-kisoissa.
Akvarelli
pienoiskuva|300px|[[John Singer Sargentin akvarelli All Ave Maria, 1907.]] Akvarelli eli vesivärimaalaus on maalaustaiteen laji, jossa käytetään vesiohenteisia läpikuultavia värejä. Väripigmenttien sideaineena käytetään arabikumia, maalauspohjana on yleensä valkoinen tai vaaleasävyinen paperi.
Akvarellista tuli itsenäinen taidelaji Englannissa 1700-luvulla, jolloin maisemamaalauksessa suosittiin akvarellia.
Värit
pienoiskuva|Vesivärikuppeja paletissa. Vesivärejä valmistetaan sekä nappeina että tuubiväreinä. Väripigmenttien sideaineena niissä käytettyjä liima-aineita ovat tragantti, dekstriini tai arabikumi. Värien liukenevuutta parannetaan lisäämällä niihin esimerkiksi glyseriiniä tai hunajaa, ja kiinnittyvyyttä häränsappiliuoksella.
Maalauspohja
pienoiskuva|Paperin valmistamista käsin. Ihanteellisen akvarellipaperin pinta kestää työstöä ja se myös imee vettä sopivasti. Riittävän tukevan paperin pintarakenne voi olla karhea tai sileä. Merkitystä on myös paperin paksuudella, jota kuvaa paperin grammapaino per neliö. Kevyehköön ja vähän vettä käyttävään työhön sopii alle 200-grammainen paperi, märkään ja voimakasväriseen työskentelyyn taas käy vähintään 300-grammainen paperi. Paksuimmat yli 600 gramman paperit kuivuvat hitaasti ja kestävät runsasta työstöä.
Puuvillalumppu on akvarellipaperin tavallisin raaka-aine. Ennen teollisesti valmistettujen paperien tuloa suosittiin lujempaa ja kovempaa pellavaa, jolla värit myös näyttävät voimakkaammilta. Puuvillapaperi on parhaimmillaan tehty lumpusta. Käytössä pehmenneet kuidut imevät parhaiten vettä, mutta paperien materiaalina on useimmiten ennestään käyttämätön puuvillalinters. Halvimmissa papereissa on myös happovapaata puukuitua.
Hyvässä akvarellipaperissa on myös sekä massa- että pintaliimaus. Paperimassaan sekoitetun liiman ansiosta värejä voidaan työstää pesemällä pois, pinnan liimaus taas pitää maalatut siveltimenvedot muodossaan. Jo pelkät kuidut riittävät pitämään paperin koossa, joten liimaus liittyy vain työstettävyyteen.
Paperi voi myös olla koneella tai eriasteisesti käsin tehtyä. Käsin viiralla tehty paperi on lujinta, koska kuidut asettuvat sattumanvaraisimmin. Käsin tehdyssä paperissa ei myöskään ole kuitusuuntaa, vaan se on tasalaatuista. Koneellisesti tehdyistä parhaana pidetään rumpuviirapaperia (mould-made), joka jäljittelee käsin tehtyä. Paperimassa liikkuu hitaasti, joten kuidut asettuvat jonkin verran satunnaisemmin, ja reunat ovat käsin tehdyn tapaan rosoiset. Nopeasti toimivalla tasoviirakoneella tehdyissä papereissa reunat ovat leikattuja ja selkeä kuitusuunta vähentää paperin lujuutta.
Siveltimet
Akvarellisiveltimet ovat pehmeämpiä kuin peittävissä maalaustekniikoissa. Arvostetuin materiaali siveltimissä on näätä. Sen erikoisuutena on karva, jonka keskikohta on kärkeä ja tyveä paksumpi. Muodon ansiosta vettä ja siis myös vesiväriä tarttuu näädänkarvaan runsaasti, joten yhdellä vedolla voi maalata pidempään. Karvan muodon ansiosta siveltimessä on myös terävä kärki, jolloin samalla siveltimellä voidaan samalla kertaa maalata sekä suuria pintoja että tarkkoja yksityiskohtia.
Luonnonkuitujen ohella akvarellisiveltimiä tehdään myös keinokuidusta, joka tuntuu jäntevältä ja täsmälliseltä maalatessa. Hyvissä keinokuituisissa akvarellisiveltimissä on yleensä näädänkarvasivellintä vastaava muoto, joten samalla siveltimellä voi maalata niin pintaa kuin ohutta viivaa. Karvat eivät kuitenkaan pidätä väriä ja vettä yhtä hyvin kuin luonnonkarva.
Maalaaminen
Akvarellivärit ovat enimmäkseen kuultavia, vaikka esimerkiksi kadmiumpigmentit ovat melko peittäviä. Akvarellin maalaaminen on perinteisesti aloitettu vaaleista sävyistä, jolloin työskentelyä on jatkettu tummemmilla, mutta muukin järjestys soveltuu hyvin, varsinkin jos aluksi maalatut tummat värit eivät ole helposti poishuuhtoutuvia. Kuivuttuaan vesivärimaalaus vaalenee jonkin verran.
Valokohdat luodaan laimentamalla väriä vedellä, jolloin maalauspohja kuultaa läpi, tai jättämällä maalauspohja paljaaksi. Vaaleita sävyjä ei siis sekoiteta valkoisen värin avulla, kuten peittävissä akryyli-, guassi- tai öljymaalauksissa. Läpikuultavassa maalauksessa valkoisella taitettu valokohta olisi sameampi ja vähemmän valovoimainen kuin muut värit, joten se ei kohoa. Akvarellin ilmavuus menetetään helposti, jos peitevärejä ja akvarellitekniikkaa käytetään yhdessä. Harkitusti työskennellen tulos voi silti olla onnistunut, kuten Hugo Simbergillä.
Maalauspohjana on useimmiten valkoinen akvarellipaperi, mutta pohjana voi olla myös pergamentti, papyrus, pohjustettu maalauskangas tai esimerkiksi kananmunan kuori. Akvarelli tehdään usein lyijykynäluonnoksen päälle. Lyijykynäviivat voidaan joko jättää valmiiseen kuvaan, tai pyyhkiä pois pyyhekumilla.
Emanuele Filiberto (Aostan herttua)
thumb|Emanuele Filiberto, Aostan toinen herttua. Emanuele Filiberto, Aostan toinen herttua (13. tammikuuta 1869 Genova – 4. heinäkuuta 1931 Torino) oli italialainen marsalkka ja Savoijin kuningashuoneen jäsen. Hän oli Italian armeijan tärkeimpiä komentajia ensimmäisen maailmansodan aikana.
Elämäkerta
Emanuele Filiberton isä oli Espanjan kuninkaana vuosina 1870–1873 ollut Aostan ensimmäinen herttua Amadeus I ja isoisä Italian kuningas Viktor Emanuel II. Hänen äitinsä oli kuningatar María Victoria dal Pozzo. Amadeuksen vanhimpana poikana Emanuele Filiberto sai tammikuussa 1871 Espanjan kruununprinssille kuuluvan Asturian ruhtinaan arvon, mutta vain kaksi vuotta myöhemmin hänen isänsä joutui luopumaan Espanjan kruunusta ja poistumaan perheineen maasta. Abruzzon herttua Luigi Amedeo oli Emanuele Filiberton veli ja Italian kuningas Viktor Emanuel III hänen serkkunsa.
Emanuele Filiberto kävi Torinon sotilasakatemian ja palveli upseerina Italian tykistössä. Hän sai kenraalimajurin arvon vuonna 1897 ja kenraaliluutnantin vuonna 1902. Hän oli vuosina 1905–1910 armeijakunnan komentajana Napolissa.
Maailmansodan puhjetessa Emanuele Filiberto toimi Italian tykistön tarkastajana. Italian liittyessä sotaan toukokuussa 1915 hän oli X armeijakunnan komentaja, mutta siirtyi samantien 3. armeijan johtoon. Emanuele Filiberto kuului maailmansodan aikana Italian armeijan osaavimpiin komentajiin. Hänen armeijansa onnistui valtaamaan Gorizian kuudennessa Isonzon taistelussa elokuussa 1916 ja luomaan siten Italialle sillanpääaseman Isonzojoen vastarannalle. Tämä oli ainoa Italian Isonzon taisteluissa saavuttama merkittävä voitto. Italialaisten linjojen hajottua Caporetton taistelussa lokakuussa 1917 Emanuele Filiberto pelasti 3. armeijan perääntymällä hallitusti Tagliamenton taakse. Hän osallistui vuonna 1918 Piavejoen linjan puolustustukseen.
thumb|Emanuele Filiberton hautasarkofagi Redipuglian sotamuistomerkin yhteydessä. Emanuele Filiberto ylennettiin sodan aikana kenraaliksi (generale di corpo d’armata). Sodan jälkeen hän sai vuonna 1919 Italian armeijan ylimmän kenraalinarvon (generale d’esercito) ja hänet nimitettiin ylimmän sotaneuvoston jäseneksi sekä 1. armeijan komentajaksi. Fasistihallinto antoi hänelle marsalkan arvon vuonna 1926. Emanuele Filiberto oli vuosina 1925–1927 Opera nazionale dopolavoro -organisaation puheenjohtaja. Kuoltuaan vuonna 1931 hänet haudattiin Redipuglian sotamuistomerkin yhteyteen maailmansodassa kaatuneiden sotilaidensa luo.
Perhe
Emanuele Filiberton puoliso oli vuodesta 1895 Orléansin ”prinsessa” Hélène, Pariisin kreivin tytär. Emanuele Filiberton kuoltua Aostan herttuan arvon peri hänen poikansa Amedeo, josta tuli myöhemmin Etiopian varakuningas. Nuoremmasta pojasta tehtiin toisen maailmansodan aikana Kroatian nukkehallitsija nimellä Tomislav II.
Horgh
Horgh (oik. Reidar Horghagen, s. 7. toukokuuta 1971, Bergen, Norja) on norjalainen rumpali, joka tunnetaan parhaiten death metal -yhtyeen Hypocrisyn ja black metal -yhtyeen Immortalin entisenä rumpalina. Hänet tunnetaan yhtenä black metal-skenen parhaista rumpaleista Jan Blombergin (taiteilijanimeltään Hellhammer) ohella.
Immortal
Horgh liittyi Immortaliin vuonna 1996, ottaen Abbathin paikan rumpalina, joka oli aiemmin soittanut lähes kaikkia instrumentteja yhtyeessä. Horgh on ollut yhtyeessä Blizzard Beasts -albumista lähtien, ja on ollut ainoa ydinjäsen Abbathin ohella.
Yhtye lopetti toimintansa vuonna 2003, mutta Horgh ja Abbath herättivät yhtyeen henkiin kolme vuotta myöhemmin. Yhtyeen uusin julkaisu on Northern Chaos Gods, joka on julkaistu vuonna 2018.
Diskografia
Immortal
Grimfist
Hypocrisy
Sessiomuusikko
Sessiomuusikko eli studiomuusikko on muusikko, joka soittaa ammatikseen eri artistien levyillä. Sessiomuusikoita käytetään myös eri yhtyeissä palkattuina jäseninä sekä artistien taustayhtyeissä.
Lapuanjoen vesistö
Lapuanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 44) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Lapuanjoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 4 122,05 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,92 %.
Sessiomuusikko
Tunnettuja sessiomuusikkoja
Monet studiomuusikot ovat myöhemmin tulleet tähdiksi jossain kuuluisassa yhtyeessä. Toisaalta monet kansainvälisesti tunnetut muusikot ovat maineensa huipullakin halunneet jatkaa työskentelyä studiomuusikkona.
Lapuanjoen vesistö
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Sessiomuusikko
Suomalaisia
Gastmusiker
Olli Haavisto
Olli Haavisto (s. 30. toukokuuta 1954 Pori) on suomalainen muusikko, pääsoittiminaan steel-kitara ja kitara. Hän on Suomen arvostetuimpia steel-kitaristeja ja toiminut sessiomuusikkona useiden suomalaisten kevyen musiikin artistien albumeilla. Hän on soittanut noin 1850 kappaleella noin 600 albumilla. Tuottajana hän on ollut noin 50 albumilla. Hän on myös soittanut noin 5 000 keikkaa.
Opinnot
Haavisto opiskeli huilun soittoa Espoon musiikkiopistossa vuosina 1968–73. Hän opiskeli myös Helsingin yliopistossa musiikkitiedettä ja englannin kieltä viiden vuoden ajan 1970-luvulla.
C-Murder
pienoiskuva|220px|Corey Miller vuonna 2013. Corey Miller (s. 9. maaliskuuta 1971, New Orleans, Louisiana), tunnetaan paremmin nimellä C-Murder, on yhdysvaltalainen rap- ja hip hop -artisti. Hän on myös hip hop -artistien Master P:n nuorempi veli sekä Romeon setä. C-Murder on julkaissut kahdeksan eri albumia, joista ensimmäinen Life or Death julkaistiin vuonna 1998. C-Murderin ehkä tunnetuin kappale on Down for my Niggas, jonka hän esitti Snoop Doggin ja Magicin kanssa. C-Murder on myös näytellyt muutamissa elokuvissa, useimmiten veljensä Master P:n kanssa.
Olli Haavisto
Ura muusikkona
Haaviston ensimmäinen yhtye oli vuonna 1973 perustettu Vanha Isäntä, joka voitti samana vuonna pop-yhtyeitten SM-kisat akustisella ohjelmistolla, esittäen perinnekappaleita aluksi lähinnä Brittein saarilta. Pian kuitenkin yhtyeen mielenkiinto kääntyi kohti Yhdysvaltain perinnemusiikkilaja, lähinnä kohti bluegrassiä ja kantria. Tällöin Haaviston pedal steel -kitaroinnille oli kysyntää.
C-Murder
Murhaoikeudenkäynti
Vuonna 2002 Corey Miller pahoinpiteli ja ampui 16-vuotiaan Steve Thomasin kuoliaaksi louisianalaisella yökerholla. Henkirikoksen aikoihin Miller seurusteli Monica -nimisen R&B -laulajan kanssa. Miller tuomittiin syyskuussa 2003 toisen asteen murhasta, mutta hänelle määrättiin uusi oikeudenkäynti myöhemmin, kun selvisi, että osalla Thomasin tapon todistajista oli rikostaustaa. Miller määrättiin kotiarestiin oikeudenkäynnin ajaksi ja odottaessaan oikeudenkäyntiä hän rikkoi kotiarestinsa sääntöjä. Siitä huolimatta Milleriä ei sijoitettu vankilaan vaan hänen annetaan pysyä kotiarestissa.
Olli Haavisto
Ura muusikkona
Haavisto osti ensimmäisen steel-kitaransa vuonna 1976 ja levytti sillä jo kahden viikon harjoittelun jälkeen. Kyseessä oli Jukka Virtasen kääntämä Dr. Hook & The Medicine Show -kappale “Äidin ihmekauha” (“The Wonderful Soupstone”, kirj. Shel Silverstein), jonka lauloi Aimo Jaara.
C-Murder
Murhaoikeudenkäynti
Oikeudenkäynneissä Corey Miller todettiin ensin syylliseksi murhanyritykseen ja sen jälkeen, jälleen, toisen asteen murhaan. Miller tuomittiin 14. elokuuta 2009 murhanyrityksestä 10 vuodeksi vankeuteen sekä toisen asteen murhasta elinkautiseen vankeuteen ilman mahdollisuutta ehdonalaiseen, mikä on Louisianan osavaltiossa pakollinen rangaistus kyseisestä rikoksesta.
Olli Haavisto
Ura muusikkona
Sittemmin Haaviston yhtyeitä ovat olleet muun muassa, Jim Pembroke Band, J. Karjalainen ja Mustat Lasit, Mikko Kuustosen taustayhtye, Mikko Alatalon yhtye, The Boys, Dallas Wayne & The Dimlights, Kari Tapion taustayhtye Hänen Orkesterinsa, Hoedown, Farangs, Ninni Poijärven taustayhtye, Band'o, Jorma Kääriäisen taustayhtye, Topi Sorsakosken yhtye, Country Boys, Jim Pembroke Band, Meatballs, North Country Far ja Tuomari Nurmio & Kylmät Todistajat.
Haavisto julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Pysäkkimusiikkia vuonna 2002. Toisen albuminsa Collisions hän julkaisi vuonna 2020. Molemmat julkaisi Texicalli Records. Jälkimmäisellä levyllä soittavat mm. Pepe Ahlqvist, Jukka Gustavson, Seppo Sillanpää, Timo Kämäräinen, Verneri Pohjola, Tuomo Prättälä sekä pikkuveli Janne Haavisto.
C-Murder
Murhaoikeudenkäynti
Corey Miller suorittaa rangaistustaan ja luultavasti viettää koko loppuelämänsä Louisianan osavaltion vankilassa, Angolassa.
Kun ilta ehtii
Kun ilta ehtii on vuonna 1980 julkaistu Mikko Järvisen albumi.
Olli Haavisto
Perhe
Haaviston sisar on näyttelijä-laulaja Susanna Haavisto ja veli rumpali Janne Haavisto. Heidän isänsä on jazzvibrafonisti Jukka Haavisto.
Suojattu kasvu
thumb|Jarkko Roth, Suojattu kasvu, 1983. Suojattu kasvu on Turussa Aurajoen länsirannalla sijaitseva graniittiveistos, jonka tekijä on vehmaalainen kuvanveistäjä Jarkko Roth (s. 1943). Vuonna 1983 valmistuneen teoksen lahjoitti kaupungille Rakennusliike Kivikartio 40-vuotisjuhlansa yhteydessä 1985. Kivikartion perustaja teollisuusneuvos Pauli Lappalainen kertoi teoksen kuvaavan sitä suojaisaa kasvuympäristöä, jonka vakaasti kehittyvä Turku tarjoaa eteenpäin pyrkivälle yritykselle.
Teoksen sijaintipaikka on Läntinen Rantakatu 25:n kohdalla.
Aleksandr Legkov
Aleksandr Gennadjevitš Legkov (, virallisissa yhteyksissä Алекса́ндр Генна́дьевич Легко́в, s. 5. kesäkuuta 1983) on venäläinen uransa lopettanut maastohiihtäjä. Hän on Tour de Skin ja normaalimatkojen maailmancupin voittaja ja MM-mitalisti.
Legkov teki läpimurtonsa maailman huipulle kaudella 2006–2007. Hän sijoittui Tour de Skillä toiseksi Saksan Tobias Angererin jälkeen. Hän sijoittui myös kokonaiscupissa toiseksi 551 pistettä Angererista jääneenä. Hän oli mukana voittamassa Venäjälle viestin MM-hopeaa Sapporosta, jossa sijoittui lisäksi 15 kilometrillä viidenneksi ja yhdistelmäkilpailussa kuudenneksi. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 ja Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli yhdistelmäkilpailussa neljäs. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui 50 kilometrillä neljänneksi ja yhdistelmäkilpailussa kuudenneksi. Viestistä hän voitti pronssia Venäjän joukkueen kanssa.
Sotšin olympialaisissa 2014 Legkov hiihti kolmannen osuuden Venäjän toiseksi sijoittuneessa joukkueessa ja johdatti venäläiset kolmoisvoittoon 50 kilometrillä, mutta hänen tuloksensa mitätöitiin vuonna 2017 dopingrikkomusten takia. Marraskuussa 2017 uutisoitiin Legkovin Sotšin olympiakisojen tulosten mitätöinnistä ja hänen asettamisestaan elinikäiseen kilpailukieltoon olympialaisissa. . Venäjän hiihtoliitto ilmoitti kuitenkin välittömästi puheenjohtajansa Jelena Välben toimesta että Venäjä ei hyväksy KOK:n päätöstä ja valittaa siitä vetoomustuomioistuin CAS:iin, joka sitten päättikin vuoden 2018 helmikuussa palauttaa hylätyt mitalit Legkoville.
Legkov on sijoittunut maailmancupin kokonaiskilpailussa toiseksi kausilla 2006–2007, 2012–2013 ja 2013–2014 sekä viidenneksi kausilla 2010–2011 ja 2011–2012. Normaalimatkojen cupin hän voitti kaudella 2012–2013. Hän on voittanut kuusi maailmancupin osakilpailua: 30 kilometrin yhteislähdön 20. tammikuuta 2007 Rybinskissä, 15 kilometrin väliaikalähdön 8. maaliskuuta 2009 Lahdessa, maailmancupin avaustapahtuman marraskuussa 2010 Kuusamossa, Tour de Skin kokonaiskilpailun 2012–2013, Oslon 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailun 16. maaliskuuta 2013 ja Toblachin 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailun 1. helmikuuta 2014. Yhteensä hän on ollut maailmancupissa 21 kertaa palkintokorokkeella. Lisäksi hän on kuulunut maailmancup-viestin voittaneeseen Venäjän joukkueeseen 17. joulukuuta 2006 La Clusazissa, 6. helmikuuta 2011 Rybinskissä ja 8. joulukuuta 2013 Lillehammerissa sekä sijoittunut viestijoukkueen mukana maailmancupissa kaikkiaan yksitoista kertaa kolmen parhaan joukkoon. Tour de Skillä 2011–2012 hän voitti 5 kilometrin kilpailun Toblachissa ja oli lisäksi nopein viimeisellä etapilla Val di Fiemmessä. Kaudella 2012–2013 hän voitti Ruka triplaan kuuluneen 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun.
Legkov lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2018.
Hook – Kapteeni Koukku
Hook – Kapteeni Koukku on yhdysvaltalainen vuonna 1991 ensi-iltansa saanut seikkailuelokuva, jonka on ohjannut Steven Spielberg. Elokuva sai viisi Oscar-ehdokkuutta.
Juoni
Elokuva kertoo aikuiseksi kasvaneesta Peter Panista, joka lähtee pelastamaan kapteeni Koukun Mikä-Mikä-Maahan viemiä lapsiaan. Julia Robertsin Helinä-keiju joutuu sieppaamaan Peterin Mikä-Mikä-Maahan, koska Peter ei muista enää aikaisempaa elämäänsä.
Kapteeni Koukku onnistuu ensin voittamaan Peterin pojan Jackin puolelleen, mutta kaksintaistelun Peterin kanssa hän häviää, ja Peter palaa kotiin Maggien ja Jackin kanssa.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä luonnehti elokuvaa teknisesti briljantiksi mutta yllättävän jähmeäksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Matti Kastu
Matti Tapani Kastu (3. helmikuuta 1943 – 3. maaliskuuta 2015 ) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Hän on kotoisin Turusta Kastun kaupunginosasta. Hän opiskeli Turun musiikkiopistossa, Sibelius-Akatemiassa sekä Wienissä. Vuodesta 1973 hän kuului Tukholman oopperaan, mutta vieraili myös muualla ja esiintyi mm. Savonlinnan oopperajuhlilla.
Isa Asp
Louise ”Isa” Asp (4. helmikuuta 1853 Utajärvi – 12. marraskuuta 1872 Jyväskylä) tunnetaan ensimmäisenä suomeksi kirjoittaneena naislyyrikkona. Varhaisen kuolemansa vuoksi Asp ei ehtinyt julkaista yhtään omaa kokoelmaa, mutta myöhemmin hänen runonsa on nostettu vahvasti esiin. Aspin tunnetuin runo lienee ”Aallon kehtolaulu”.
Lapsuus
Isa Asp syntyi Utajärvellä perheensä esikoisena. Hänen vanhempansa olivat ruukin kirjanpitäjä Jaakko Asp ja Beata Elisabet Asp (o.s. Puhakka). Perheeseen syntyi kaikkiaan yksitoista lasta, joista kaksi kuoli jo lapsuusiässä. Taloudellinen tila ei ollut kovin hyvä, sillä lasten suuri lukumäärä heikensi sitä.
Isa Asp sai lapsuudenkodistaan kirjallisia vaikutteita, sillä hänen isänsä harrasti runoilua suomeksi: muutama hänen runonsa ilmestyi luultavasti myös Oulun Viikko-Sanomissa. Isa Aspin mummo Margareth Asp opetti pojantyttärensä lukemaan ruotsia. Koska tämä osoittautui hyväksi oppijaksi, mummo vei Isan kuusivuotiaana Raaheen pikkulasten kouluun.
Aspin perhe muutti pian Suomussalmelle, josta perheen isä sai kirjurinviran. Suomussalmen luonto ja isän esimerkki innoittivat Isa Aspin harjoittelemaan runoilua. Hänen ensimmäisestä säilyneestä yhdeksänvuotiaana kirjoitetusta ja mahdollisesti isän avustuksella tehdystä runostaan näkyy ihailu isää kohtaan, mutta myös perheen isänmaallisuus:
Suomussalmella Isa Asp solmi ensimmäisen läheisen ystävyyssuhteensa paikkakunnan kappalaisen sukulaistytön Etta Favorinin kanssa. He kävivät kirjeenvaihtoa joutuessaan eroon toisistaan.
Opiskeluaika
Vuonna 1864 alkoi Isa Aspin varsinainen koulunkäynti Raahessa neiti Heikelin ruotsinkielisessä yksityiskoulussa. Koulussa oli vain kaksi luokkaa, ja lukuaineissa Isa Asp sai käydä jo toista luokkaa, koska osasi asiat ennestään. Kouluaikana Asp ystävystyi kirkkoherrantyttären Fanny Hohenthalin kanssa, ja he toimittivat yhdessä omatekoisia Fågeln- (’lintu’) ja Lauluja-lehtiä, jotka olivat täysin ruotsinkielisiä ja kirjoitettiin tietysti käsin.
Koulunkäynnin päätyttyä Isa Asp vietti aikaa kodissaan, mutta kävi kirjeenvaihtoa ystäviensä kanssa. Hän kirjoitti runoja ja alkoi vuoden 1866 alussa toimittaa Lahja-nimistä lehteä, joka oli tarkoitettu vain perheen muiden jäsenten iloksi ja sisälsi runojen lisäksi myös opettavaisia kertomuksia. Lehden numeroita syntyi peräti 22.
Syksyllä 1867 Asp alkoi opettaa kotonaan nuorempia sisaruksiaan. Hän koki myös rakastumisen patruunan poikaan Joel Backmaniin ja kirjoitti siitä ajan tapaan tunteellisesti ystävälleen Fanny Hohenthalille. Poika sairasti kuitenkin keuhkotautia ja kuoli jo seuraavan vuoden keväällä.
Jouluna 1867 Aspin perheeseen saapui lastenlehti Trollsländan, johon muun muassa Zacharias Topelius, Toini Topelius ja Aleksandra Gripenberg kirjoittivat. Niinpä Isa Asp uskaltautui tarjoamaan runojaan ja kertomuksiaan lehteen. Vaikka pari ensimmäistä kertomusta jäivät julkaisematta, runo ”Till vår Slända” (’Sländallemme’) miellytti toimittajia, ja Asp sai palkkioksi pari kirjaa ja kirjoitusohjeita. Isa Aspia alettiin kotona verrata jo lahjakkuudessaan suosittuun ruotsalaiskirjailija Fredrika Bremeriin, eikä runoilija itsekään pitänyt taitojaan huonoina. Niihin aikoihin Asp kävi myös rippikoulun.
Kevättalvella 1870 Aspin perhe muutti Puolangalle, josta isä sai ensin kunnankirjurinviran ja pääsi sitten kahden vuoden kuluttua rautaruukin kirjanpitäjäksi. Isa Asp ystävystyi Puolangalla paikallisen kirkkoherran tyttären Sally Thauvónin kanssa, jonka luona hän sai lukea runsaasti ajan kirjallisuutta. Pappilan hyllyssä oli muun muassa J. L. Runebergin, Zacharias Topeliuksen, Esaias Tegnérin, Bernhard Elis Malmströmin, Per Atterbomin ja jopa Thomas Moren teoksia. Ne innoittivat nuorta runoilijaa laatimaan leikillisiä rakkausrunoja ruotsiksi. Myös erilaiset onnittelurunot kuuluivat asiaan; sen sijaan suomeksi Isa Asp ei tuolloin kirjoittanut.
Thauvónin perhe kannusti Aspin perhettä laittamaan vanhimman tyttärensä Jyväskylän seminaariin opiskelemaan opettajaksi. Kirkkoherralta Isa Asp oppi suomen kielioppia ja tämän vaimolta käsityötaitoja. Hän sai myös osallistua ystävänsä kotiopettajattaren antamaan opetukseen.
16. elokuuta 1871 Isa Asp suoritti seminaarin pääsytutkinnon menestyksekkäästi: hyväksymisjärjestyksessä hänen edelleen pääsi vain paljon enemmän opetusta saanut ja myöhemmin naisasianaisena tunnettu Lucina Hagman. Seminaari oli suomalaisuuden linnake, vaikka yleisenä puhekielenä olikin ruotsi. Seminaarissa Asp ryhtyi kirjoittamaan runoja suomeksi ja muuttui muutenkin vahvasti suomenmieliseksi. Hän sai kirjoittaa lukuisia juhlarunoja erilaisiin tilaisuuksiin, ja niitä julkaistiin myös seminaarin Suomen saloilta -albumissa.
Seminaarissa Isa Asp sai paljon uusia ystäviä. Läheisin ja kiihkein suhde hänellä oli Isostakyröstä kotoisin olevaan Lydia Lagukseen. Lagus oli usein Aspin runoudessa muusan roolissa, kuten Laguksen laulutaitoja ylistävässä runossa ”Laula, Lyydi!”:
Myöhemmin Aspin kiihkeitä ystävyyssuhteita ja ystäville omistettuja rakkausrunoja on tulkittu merkiksi siitä, että Asp olisi ollut lesbo. Sellaista on esittänyt esimerkiksi Martti Jukola vuonna 1930 julkaistussa J. H. Erkon elämäkerrassaan. Tyyni Tuulio puolestaan on kiistänyt asian vetoamalla nuoruuden voimakkaisiin ystävyyssuhteisiin. Uudemmassa tutkimuksessa on korostettu seksuaalisuuden tulkitsemisen vaikeutta tarkasteltaessa aikaa, jolloin nykyaikaista lesbouden käsitettä ei ollut olemassa.
Aspin miespuolisista ystävistä maininnan ansaitsee J. H. Erkko, joka oli julkaissut jo oman runokokoelman. Seminaarissa Aspin nimeksi vakiintui Isa, jota oli käytetty jo aikaisemminkin.
Sairaus, kuolema ja jälkimaine
Aspin terveys ei ollut vankka, ja lukukauden päätyttyä hän oli huonossa kunnossa. Kotona sairastaessaan hän piti yhteyttä kaukana oleviin ystäviinsä ruotsinkielisten kirjeiden välityksellä. Sairaus ei kuitenkaan estänyt Aspia lähtemästä taas syksyllä 1872 seminaariin, jossa naisoppilaat innostuivat perustamaan lukuyhdistyksen ajankohtaisista asioista keskustelemista varten. Sen seurauksena syntyi ”Kutsu taistohon” -runo, jossa näkyy isänmaallisuuden lisäksi jo ripaus naisasiaakin, kuten sen toisessa säkeistössä:
Syyskuun puolivälissä Isa Asp sai verensyöksyn, joka pakotti hänet vuoteeseen ja pysymään poissa tunneilta. Hän sai asua erään opettajansa luona. Lepokaan ei auttanut, sillä hän kuoli 12. marraskuuta uuteen verensyöksyyn. Aspin hautajaiset pidettiin Jyväskylässä, eikä kukaan omaisista päässyt paikalle huonon kelin vuoksi. Oppilastoverit olivat kuitenkin saattamassa häntä hautaan. Haudalla jaettiin ohutta Muisteliaisia-nimistä runokirjasta, johon oli painettu viisi Aspin suomenkielistä runoa. Kirjaseen sisältyi hänen kuuluisin runonsa ”Aallon kehtolaulu”, jonka ensimmäinen säkeistö lienee tunnetuin:
Vaikka Isa Asp ei elämänsä aikana julkaissut yhtään kokonaista kokoelmaa, hänen runoilijamaineensa vakiintui pian kuoleman jälkeen. J. H. Erkko omisti hänelle runon ”Neiti Iisa Asp’in haudalla”. ”Aallon kehtolaulu” otettiin mukaan vuonna 1884 julkaistuun Väinölä-runoantologiaan, jonka oli toimittanut Leimu eli Kustavi Grotenfelt.
1900-luvun alussa ilmestyi Helmi Krohnin kirjoittama elämäkerta Isa Asp, johon sisältyi myös lukuisia Aspin runoja. Myöhempiä elämäkertoja edustavat Jaakko Terenttilän Rauhaton ja vaahtopää (1952) sekä Erkki Hyytisen Isa Asp (1983). Tyyni Tuulio on nostanut Isa Aspin vahvasti esiin Fredrikan Suomi -esseekokoelmassaan (1979). Vuonna 2003 ilmestyi Toivo Hyyryläisen toimittamana kokonainen Aspin runojen kokoelma ja 2004 tämän päiväkirjat suomennettuina.
Voi siis hyvällä syyllä sanoa, että ”kanonisointiprosessin” kautta Isa Aspista on tullut 1800-luvun tunnetuimpia suomalaisia naislyyrikoita. Vastoin yleistä luuloa Asp ei ollut kuitenkaan ensimmäinen suomenkielinen naisrunoilija. Asp sopi hyvin myös traagisesti nuorena kuolleen runoilijan malliin kuollessaan kesken tuotteliaan runokautensa.
Flooran päivänä 2009 Aspin haudalta välillä kadonnut valkoinen marmoriristi palautettiin paikalleen Jyväskylän yliopiston museon ja ylioppilaskunnan järjestämässä tilaisuudessa. Samalla ylioppilaskunnan edustaja Janne Pitkänen lupasi, että opiskelijat elvyttävät perinteen käydä Flooran päivänä Aspin haudalla tuomassa kukkia ja laulamassa.
Varhaisen naislyyrikon muistoa vaalii myös Puolangalla 2004 perustettu Isa Asp -seura. Puolangalle on pystytetty Aspin muistopatsas.
Sergei Makarov (keihäänheittäjä)
Sergei Aleksandrovitš Makarov (, s. 19. maaliskuuta 1973 Podolsk, Moskovan alue, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen keihäänheittäjä. Hän on maailmanmestari ja moninkertainen arvokisamitalisti.