cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elannon kortteli
pienoiskuva|[[Senaatti-kiinteistöt|Senaatti-kiinteistöjen pääkonttori vanhassa juuresvarastossa Lintulahdenkadun ja Lintulahdenkujan kulmassa.]] Elannon kortteliksi kutsutaan Helsingin Sörnäisissä sijaitsevaa korttelia, jonka alueella on 1900-luvulta alkaen sijainnut entisen Osuusliike Elannon tuotanto-, varasto- ja hallintorakennuksia. Korttelia rajaavat kadut ovat Hämeentie, Kaiku­katu, Lintulahdenkatu ja kaareva Lintulahdenkuja. Korttelin Lintulahdenkujan puoleisessa osassa on nykyään valtion virastoja, Hämeentien puolella suosittuja ravintoloita.
Vanha tulitikkutehdas
Korttelin vanhin rakennus on vuonna 1874 Helsingfors Tändsticksfabriks Ab:n rakennuttama vanha tulitikkutehdas, joka toimi alkuperäisessä käyttötarkoituksessaan vuoteen 1882 asti, kunnes yritys meni vararikkoon. Vuonna 1889 rakennusmestari K. G. Järvinen muutti rakennuksen työväen asuntokasarmiksi ja laati samalla suunnitelmat koillispäätyyn sijoittuneesta pajasta. Seuraavalla vuosikymmenellä vuonna 1896 K. F. Andersson sijoitti rakennukseen leipomon, minkä jälkeen rakennus vaihtoi käyttäjäänsä useasti vuosisadan vaihteessa ollen muun muassa Leonard Lindelöfin konetehtaan ja Helsingin Uuden rautasänkytehtaan käytössä.
Elannon tulo kortteliin
thumb|Entinen Elannon pääkonttori Hämeentien ja Kaikukadun kulmassa. Vuonna 1906 Elanto hankki tontin omistukseensa ja jo seuraavana vuonna syntyi kortteliin Elannon ensimmäinen leipätehdas. Vanhaan tulitikkutehtaaseen sijoitettiin vuonna 1917 silloinen keskusvarasto, makkaratehdas, korjauspaja, puusepän verstas sekä maalaamo. Korttelia alettiin kokonaisuutena suunnitella vuonna 1919, kun Elannon arkkitehti Väinö Vähäkallio palkattiin suunnittelemaan korttelille kokonaissuunnitelma. Tämän jälkeen syntyivät Vähäkallion suunnittelemat keskusvarasto vuonna 1921, suurleipomo vuonna 1924 (laajentanut Jouko Ylihannus ja Paavo Lehtinen vuonna 1955) ja neljä vuotta myöhemmin Hämeentien ja Kaiku­kadun kulmassa oleva maamerkkimäinen Elannon pääkonttori 1928. Lintulahdenkujan puoleiset vihannesvarastot ja viljasiilot syntyivät 1930- ja 1940-luvuilla. Korttelin arkkitehtuuri on vielä nykypäivänäkin pitkälti yhtenevää 1920-luvun pohjoismaista klassismia ja monelta osin Museoviraston suojelemaa. Siitä onkin puhuttu ”punatiilisenä osuusliikearkkitehtuurina”.
Korttelin alueella on tiettävästi toiminut myös saippuatehdas.
Nykyiset toimitilat
thumb|Korttelin sisäpihaa, oikealla leipätehdas, taustalla vanha Elannon pääkonttori. Hämeentie 11–13
Kaikukatu 3–4 (sisäpiha):
Lintulahdenkatu 3–5
Lintulahdenkuja 2
Elokuussa 2006 järjestettiin Elannon korttelissa musiikkitapahtuma Flow Festival ja vuonna 2012 ensimmäisen kerran alakulttuurifestivaali Kuudes Aisti.
Tobramysiini
Tobramysiini (C18H37N5O9) on aminoglykosideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina bakteeri-infektioiden hoidossa.
Ominaisuudet ja käyttö
Huoneenlämpötilassa tobramysiini on kiinteää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja liuokset ovat heikosti emäksisiä. Tobramysiini on optisesti aktiivista ja sen kiertokyky vesiliuoksessa on +128. Lääkeaineen vaikutusmekanismi on sama kuin muillakin aminoglykosidiantibiooteilla eli se sitoutuu bakteerien ribosomin 30S-alayksikköön ja estää bakteerien proteiinisynteesin. Tobramysiini vaikuttaa erityisesti gramnegatiivisiin bakteereihin kuten enterobakteereihin ja Pseudomonas-suvun lajeihin. Suurin osa grampositiivisista bakteereista on sille kuitenkin vastustuskykyisiä. Tobramysiiniä käytetään erityisesti Pseudomonas aeruginosa-bakteerin aiheuttamissa infektioissa kuten keuhkokuumeessa. Yhdiste annostellaan tyypillisimmin ruiskeena lihakseen tai suoneen ja kystistä fibroosia sairastavilla inhalaationa. Lääkeainetta voidaan käyttää yhdessä beetalaktaamiantibioottien kanssa.
Haittavaikutukset
Tobaramysiinin aiheuttamat haittavaikutukset ovat aminoglykosideille tyypillisiä. Vakavimmat niistä ovat kuulovaurio ja myrkyllisyys munuaisille. Tobramysiini voi olla gentamisiiniä vähemmän myrkyllinen.
Luettelo AC Oulussa pelanneista jalkapalloilijoista
AC Oulua on edustanut sarjaotteluissa yhteensä 212 pelaajaa.
Päivitetty kauden 2021 jälkeen.
Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki
thumb|Aleksandr Schwer ja Viktor Tšebotarev, Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki, 1961. Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki on Suomen sisällissodassa keväällä 1918 teloitetuille suomalaisille punaisille vuonna 1961 pystytetty muistomerkki Viipurissa Venäjällä. Se on samalla toiminut myös teloitettujen Suomen punaisia tukeneiden venäläisten sotilaiden muistomerkkinä. Muistomerkki on kaupungin keskustasta neljä kilometriä Pietarin suuntaan.
Historia
thumb|Muistomerkin graniittilaatta. Suomalaiset valkoiset valtasivat Viipurin punaisilta Viipurin taistelussa huhtikuun lopussa 1918. Vangeiksi saatuja punaisia ja venäläisiä sotilaita ryhdyttiin ampumaan joukoittain, kun voitonriemuisten valkoisten sotilaskuri höltyi. Teloitettuja oli lähes 600. Tappaminen tapahtui aluksi kaupungin keskustan tuntumassa, mutta myöhemmin toiminta siirtyi kuolleiden eläinten, kuten koirien hautauspaikkaan lähelle Ristimäen hautausmaata ja tästä johtuu nimitys "koirien hautausmaa".
George Kruck Cherrie
George Kruck Cherrie (1865 Iowa-1946 tai 1948) oli yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija ja luonnontieteilijä. thumb|250px|Valokuva Rooseveltin johtamalta retkeltä, kuvassa myös George Cherrie Cherrie otti osaa noin 40 tutkimusretkeen, jotka suuntautuivat pääasiassa Keski- ja Etelä-Amerikkaan. Hän keräsi lintuja ja muita eläimiä. Theodore Rooseveltin johtamalla retkellä 1913–1914 Cherrie keräsi näytteitä Smithsonian-instituutille.
Cherrie kirjoitti retkistään muistelmissaan: Dark Trails: Adventures of a Naturalist (1930). Vuonna 1927 Yhdysvaltain partiopojat valitsivat Cherrien ensimmäiseksi Kunniapartiolaiseksi.
More (brittiläinen yhtye)
More on brittiläinen heavy metal -yhtye. Yhtye oli osa New Wave of British Heavy Metal -aikakautta. Yhtye on tehnyt kaksi albumia.
George Kruck Cherrie
Cherrien vaimo oli Stella Mae Bruere. Heille syntyi ainakin tytär Enriqueta Inez Cherrie (10. toukokuuta 1898) Venezuelassa.
Cherrie kuvaili ja nimesi linnuista muun muassa raitapöllön (Strix chacoensis), brasiliansepän (Capito dayi), amazoniansilkkikiitäjän (Chaetura viridipennis) ja vireonapsijoiden suvun Inezia. Viirumuuranen (Myrmotherula cherriei) on nimetty hänen kunniakseen.
Anakoreetti
Anakoreetti, myös 'anakoriitti' tai 'ankoriitti', (englanniksi naispuolinen 'anchoress') (kreikan sanasta anakhoretes 'se joka on vetäytynyt maailmasta', verbistä anakhoreo 'vetäytyä', 'astua syrjään' ) tarkoittaa ihmistä, joka uskonnollisista syistä vetäytyy sekulaarista yhteiskunnasta voidakseen viettää intensiivisesti rukoukseen keskittynyttä, askeettista ja olosuhteiden salliessa eukaristiakeskeistä elämää. Termi on käytössä erityisesti eriteltäessä eri (yleensä kristillisen) asketismin muotoja: anakoreetti on vetäytynyt maailmasta yksinäisyyteen osana omaa askeettikilvoitteluaan, kenobiitti puolestaan kilvoittelee yhteisön jäsenenä, nunnana tai munkkina. Näiden lisäksi on myös muita asketismin muotoja, esimerkiksi alkukristillisyydessä mahdollinen kilvoittelutapa oli kotiasketismi, eristäytyminen omaan tai perheen kotiin.
Anakoreettinen elämä on yksi varhaisimmista kristillisen munkkiuden muodoista. Se on ehkä parhaiten tunnettu arkeologisista ja kirjallisista todisteista, joita sen olemassaolosta keskiajan Englannissa on säilynyt. Nykyään se on yksi pyhitetyn elämän muodoista roomalais-katolisessa kirkossa, ja sitä koskevat samat normit kuin vihittyä erakkoelämää.
Kelja
Anakoriittisesta elämäntavasta tuli laajalle levinnyt varhaisen ja sydänkeskiajan aikana. Joitain anakoreettien asuintiloja on säilynyt nykypäivään. Asuinsija oli yleensä melko yksinkertainen kelja (joita Englannissa kutsuttiin myös 'anchorhold'iksi), joka oli rakennettu kiinni paikallisen seurakuntakirkon yhteen seinään. Germaanisissa maissa viimeistään 900-luvulta alkaen oli tavallista lukea kuolleiden hetkirukoukset, kun anakoreetti astui keljaansa. Tämä kuvasi anakoreetin kuolemaa maailmalle ja uudestisyntymää hengelliseen elämään yksinäisyydessä Jumalan ja enkelten yhteydessä. Joskus, jos anakoreetti muurattiin keljansa sisään, piispa painoi sinettinsä seinään merkitäkseen sen kirkollisella auktoriteetillaan. Toiset anakoreetit pystyivät liikkumaan vapaasti keljansa ja kirkon välillä. Kelja ei vastoin yleistä käsitystä yleensä ollut yksi pieni huone, vaan käsitti todennäköisesti pari huonetta ja ehkä pienen puutarhan. Anakoreetilla saattoi olla palvelija, joka kykeni hoitamaan hänen asioitaan keljan ulkopuolella.
Elämäntapa
Anakoreetin oli mahdollista seurata messua ja nauttia pyhää ehtoollista keljan kirkon kanssa jakamaan seinään avatun, luukuilla varustetun, alttaria kohti olevan ikkunan kautta, jota kutsuttiin 'hagioskoopiksi', englanniksi myös 'kurkistusluukuksi' ('squint'). Keljan ulkoseinässä avautui myös pieni ikkuna ulkomaailmaan. Tämän ikkunan kautta anakoreetti vastaanotti ruokaa ja muita välttämättömyyksiä, ja saattoi puolestaan antaa vieraille sielunhoitoa ja hengellistä opastusta – anakoreeteille syntyi maine viisaina ihmisinä. Walter Hilton varoittaakin anakoreettia kuuntelemasta juoruja ja neuvoo, kuinka päästä eroon ihmisistä, jotka hengelliset kysymyksensä hoidettuaan alkavat puhua maallisia (pitää olla hiljaa, eikä toisen puhetta saa 'ruokkia').
Anakoreettien oli tarkoitus pysyä keljassaan kaikissa olosuhteissa. Jotkut jopa paloivat kuoliaiksi keljassaan, koska kieltäytyivät lähtemästä sieltä silloinkaan, kun merirosvot tai muut hyökkääjät ryöstivät ja polttivat kaupungin. Anakoreetit söivät niukasti ja vaatimattomasti ja viettivät päivänsä kontemplatiivisessa rukouksessa sekä muiden puolesta esirukoillen. Anakoreettivirret, kuten Ignus Lux Sanctum, joka ylistää valon pyhyyttä kaikissa sen olomuodoissa, toimivat inspiraationa Atanasius Kircherin optiikan ja magnetismin tutkimusten taustalla.
Elämänsääntöjä
Anakoreettien päivittäisestä rutiinista voi saada käsityksen lukemalla heille kirjoitettua elämänsääntöä. Nykyään parhaiten tunnettu on varhaiselta 1200-luvulta peräisin oleva englantilainen Ancrene Wisse, joka tunnetaan myös nimellä Ancrene Riwle (kieli on varhaista keskienglantia). Nimi tarkoittaa 'Anakoreettien sääntöä'. Toinen, vähemmän tunnettu esimerkki on nimellä De Institutione Inclusarum kulkeva, englantilaisen sisterssiläisen Aelred Rievaulx’laisen (1110-1167) sisarelleen n. 1060-1062 kirjoittama sääntö, jota kutsutaan englanniksi vaihtelevasti nimillä The Eremetical Life, 'Erakkoelämä', The Rule of Life for a Recluse, 'Elämänsääntö erakolle/anakoreetalle, ja The Training of Anchoresses, 'Anakoreettien koulutus/valmennus/opetus'. On arvioitu, että Ancrene Wissessä määriteltyjen päivittäisten rukousten lukeminen vei noin neljä tuntia. Lisäksi anakoreetit kuuntelivat kirkossa pidettäviä jumalanpalveluksia ja omistautuivat omalle yksityiselle rukoukselleen ja hengelliselle lukemiselle.
Englannin anakoreetteja
Anakoreettisen elämän alku on jäljitettävissä 200-luvulle. Esimerkiksi pyhää Hilarionia (Gaza 291-Kypros 371 jaa.) kunnioitettiin suuresti anakoreettisen elämän aloittajana Palestiinassa (Catholic Encyclopedia, ST. JEROME, Vita S. Hilarionis: P.L. III, 29-54). Anakoreettisesta elämästä tuli erityisen suosittua Englannissa. Englantilaisista anakoreeteista:
Mitä on jäljellä
Kaiken kaikkiaan Englannista löytyy todisteita noin 740 anakoreetasta ja 600 keljasta vuosien 1100 ja 1539 välillä. Vuonna 1539 kuningas Henrik VIII lakkautti luostarilaitoksen ja lopetti anakoriittisen elämän Englannissa. Naispuolisia anakoreetteja oli enemmän kuin miehiä – ero oli huomattavin 1200-luvulla; Englannissa anakoreeteista 2/3 oli naisia
Hyviä esimerkkejä englantilaisista anakoreettikeljoista on yhä nähtävissä Chester-le-Streetissä Durhamissa ja Hartlipissä Kentissä.
Lähteet
Anakoret
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa oli katolisen kirkon tavoite palauttaa katolinen usko Ruotsiin. Ruotsi oli uskonpuhdistuksen myötä irtautunut katolisesta kirkosta 1520-luvulla, mutta luterilaisuuden vakiintuminen kesti vuosisadan ajan. Kuningas Juhana III suhtautui katolilaisuuteen myönteisesti ja hänen poikansa, kruununperillinen Sigismund kasvatettiin katoliseksi. Juhana kuitenkin tavoitteli kristikunnan yhtenäisyyttä, minkä vuoksi sekä luterilaiset että katoliset suhtautuivat häneen kielteisesti. Jesuiitat pyrkivät salaa toimien saamaan katolilaisuudelle kannatusta, mutta heidän salakähmäisyytensä pilasivat heidän maineensa ja jesuiitoista muodostui stereotyyppinen kuva viekkaina kieroilijoina. Juhanan kuoleman jälkeen ennestään jo Puolan kuninkaaksi valittu Sigismund kruunattiin myös Ruotsin kuninkaaksi. Hän olisi halunnut ajaa vastauskonpuhdistusta Ruotsissa, mutta kruunajaisissa säädyt ryhmittyivät yksimielisesti katolisuutta vastaan ja painostivat Sigismundia tunnustamaan Ruotsin luterilaiseksi maaksi. Todellisen vallan maassa sai kuninkaan setä, Kaarle-herttua. Sigismund pyrki saamaan maansa valtaansa väkivalloin, mutta epäonnistui. Kaarle kukisti hänet sisällissodassa. Vuonna 1607 Kaarle-herttua kruunattiin Ruotsin kuningas Kaarle IX:ksi. 1600-luvulla Ruotsissa siirryttiin puhdasoppisuuden aikaan, jossa tiukan luterilaisen ortodoksian avulla kansa saatiin hallintaan ja luterilaisuus vakiinnutettiin maan ainoaksi uskonnoksi.
Tausta
Vastauskonpuhdistuksen avulla katolinen kirkko pyrki palauttamaan asemansa, jota uskonpuhdistus oli horjuttanut. Ruotsissa Rooman tavoite oli Missio Suetica, uskonpuhdistuksen kumoaminen ja katolilaisuuden palautus. 1500-luvulla Alankomaat ja Englanti eivät olleet vielä vastaavanlaisia kaupankäynnin suurvaltoja kuin myöhemmin, ja katolinen kirkko katsoikin, että sen tärkeimpiä tavoitteita oli katolisen uskon palauttaminen Itämeren alueelle ja Ruotsiin. Ruotsin uskonpuhdistus oli toteutettu virallisesti vuoden 1527 Västeråsin valtiopäivillä, mutta sen vakiintuminen kesti sata vuotta. 1500-luvun lopulle saakka protestantit eivät olleet yhtenäinen rintama, vaan luterilaisuuden lisäksi myös kalvinismilla oli paljon kannatusta.
Juhana III:n aika
300px|thumb|[[Braunsbergin jesuiittakoulu. Juhana III:n kaudella jesuiitat pyrkivät edistämään vastauskonpuhdistusta Ruotsissa värväämällä ruotsalaisnuoria Braunsbergiin. Valokuva vuodelta 2006.]] 300px|thumb|[[Jan Matejko, Batory pod Pskowem, 1872. Mustakaapuinen jesuiitta keskellä on Antonio Possevino, joka toimi paavin lähettiläänä Ruotsissa 1570-luvulla.]]
1500-luvun lopulla hallinnut Juhana III suhtautui katolilaisuuteen myönteisesti, hänen vaimonsa Katariina Jagellonica oli katolilainen ja heidän poikansa, kruununperillinen Sigismund, oli kasvatettu katoliseksi. Tässä vaiheessa katolinen kirkko katsoi, että vastauskonpuhdistuksen toteuttamiselle Ruotsissa oli hyvät mahdollisuudet. Uskonpuhdistus oli toteutettu Ruotsissa ylhäältä käsin ja kansalta löytyi yhä kannatusta katolisille menoille. Kuningas Juhana piti katolisen messun estetiikasta ja vierasti luterilaisten menojen karuutta. Hän oli myös järkyttynyt uskonpuhdistuksen kuvainraastosta. Juhanan vetoa katolilaisuuteen selittävät myös taloudelliset syyt: hänen anoppinsa Bona Sforza oli Milanon herttuan ja Napolin kuninkaan perillinen. Filip II oli jäädyttänyt Katariinan osuuden perinnöstä niin, että Juhana ei voinut saada perintöä haltuunsa, jos hän ei kääntyisi katoliseen uskoon.
Juhana III:n hovissa asui katolisia pappeja, joista merkittävin oli jesuiitta Stanislaus Warszewicki. Hän oli Sigismundin uskonnollinen opettaja, joka oli saanut tehtäväkseen myös käännyttää Juhanan ja tehdä Sigismundista vastauskonpuhdistuksen ajaja. Laajempaa kannatusta vastauskonpuhdistukselle pyrittiin saamaan lähettämällä maahan salaa katolisia pappeja ja värväämällä nuoria jesuiittakouluihin, muun muassa Braunsbergiin (nyk. Braniewo, Puola). Paavin lähettiläänä Ruotsissa 1570-luvulla toiminut Antonio Possevino yritti luoda Ruotsiin protestanttien vastapainoksi katolilaisuuden kannattajakunnan, jonka jäseniä voitaisiin Sigismundin valtakaudella nostaa korkeisiin virkoihin. Possevino tahtoi palauttaa katolilaisuuden Ruotsiin, Tanskaan, Liivinmaalle, Pommeriin, Preussiin, Vendeniin ja Unkariin sekä käännyttää Venäjän ortodoksit katolilaisiksi. Näitä alueita reunustaville katolisille alueille tuli perustaa jesuiittakouluja, joihin värvättäisiin salaa Pohjois-Euroopan katolisia. Braunsberg toimikin ruotsalaisnuorille tällaisena kouluna.
Vuonna 1576 norjalainen jesuiitta Laurentius Nicolai Norwegius tuli opettajaksi Tukholman kuninkaalliseen kollegioon. Hovi salasi Laurentiuksen henkilöllisyyden ja hänen opetuksensa tarkoitus oli peitellysti osoittaa luterilaisuus harhaoppiseksi. Katolismielisille Laurentius paljasti salaisuutensa. Tapaus paljastui ja siitä syntyi skandaali. Laurentius sai pilkkanimen Klosterlasse (”Luostari-Lasse”). Laurentius Nicolaista tuli vuosisatojen ajaksi viekkaan jesuiitan stereotyyppi. Protestantit tekivät vastauskonpuhdistuksen salailusta itselleen propaganda-aseen.
Historiantutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, kääntyikö Juhana III salaa katolilaiseksi vai säilyttikö hän luterilaisen uskonsa, mutta yhtä kaikki hän ei ryhtynyt ajamaan vastauskonpuhdistusta Ruotsiin. Juhana kannatti ekumeniaa protestanttien ja katolisten välillä, joten sekä luterilaiset että katoliset pitivät häntä harhaoppisena. Vuonna 1575 Juhana julkaisi uuden kirkkojärjestyksen (nova ordinantia), jossa oli katolisia piirteitä, ja vuonna 1577 hän esitteli säädyille ehdotuksen uudeksi liturgiaksi. Juhanan liturgia, niin sanottu punainen liturgia, oli sekoitus luterilaisia ja katolisia jumalanpalveluskaavoja. Se aiheutti liturgisen riidan. Juhana III:n liturgiaehdotuksen ja vastauskonpuhdistuksen eturivin vastustaja oli protestanttinen papisto ja etenkin sen Saksassa opiskellut eliitti. Kansan parissa oli mieltymystä pyhimyskultteja ja latinankielistä messua kohtaan eikä sitä kiinnostanut teologia. Papisto vastusti vastauskonpuhdistusta samoilla perusteilla kuin protestantit muuallakin Euroopassa vastustivat katolilaisuutta. Paavi julistettiin antikristukseksi ja kaikki katolilainen mustamaalattiin. Kaarle-herttua oli vakaumuksellinen antikatolilainen ja hänestä tuli protestanttisuuden vahva tukija. Hän oli suuntautunut enemmän kalvinismiin kuin luterilaisuuteen, mutta antoi asiassa myöhemmin periksi. Juhanan kaudella Kaarlen herttuakunta oli luterilaisuuden vahvin tukialue. Herttua itse oli kuninkaan kirkkopolitiikan ja vastauskonpuhdistuksen voimakkain vastustaja. Kaarle kielsi liturgian käytön herttuakunnassaan ja tarjosi suojaa sitä vastustaville papeille. Aluksi liturgiaa vastustivat vain ääriluterilaiset, mutta vastustus levisi kaikkialle paitsi Suomeen. Kaarlen vuoksi liturgiaa ei hyväksytty. Liturgia ei saanut kannatusta myöskään katolisen kirkon parissa, kuten ei myöskään Juhanan ehdotus järjestää kansainvälinen kongressi sopimaan kristikunnan ykseydestä. Vuonna 1578 kuningas kirjoitti paaville, että hän voi palauttaa katolilaisuuden Ruotsiin, jos messu pysyy kansankielisenä, papit saavat oikeuden avioliittoon ja pyhimyskultista tehdään vapaaehtoista. Paavi tyrmäsi Juhanan ehdot harhaoppisina ja kuninkaan välit paaviin katkesivat. Tämänkin jälkeen Juhana salli jesuiittojen toimia hovissa, mutta kun hänen vaimonsa kuoli, hän karkotti jesuiitat. Tämän jälkeen vastauskonpuhdistus Ruotsissa seisahtui ja Braunsbergin jesuiittakoulun ruotsalaisopiskelijoiden määrä lähti laskuun. 1580- ja 1590-lukujen vaihteessa paavi vaihtui useasti, joten Rooman politiikka ei ollut pitkäjännitteistä.
Tausta
thumb|Paavi [[Klemens VIII oli kiinnostunut Pohjois-Euroopan tilanteesta. Hänen kaudellaan Missio Suetica tuli jälleen ajankohtaiseksi.]]
Vuonna 1592 paaviksi valittiin Klemens VIII, joka oli kiinnostunut Pohjois-Euroopan tilanteesta. Klemens oli aiemmin nuntiuksena ollessaan oleskellut Puolan hovissa ja luultavasti tavannut siellä oleskelleita ruotsalaisia. Rooman suunnitelmien mukaan Sigismundin pitäisi Ruotsin kuninkaana nimittää Uppsalan arkkipiispaksi, Strängnäsin piispaksi, Tallinnan piispaksi ja Liivinmaan kenraalikuvernööriksi katoliset. Hänen pitäisi vähitellen syrjäyttää avioliitossa olevat papit viroistaan ja houkutella ruotsalaisia jesuiittojen opetettavaksi. Suunnitelmien mukaan maaseudulla tuli levittää uskonnollisia traktaatteja, Tukholmassa piti olla kunnollinen jesuiittakollegio ja Vadstenan luostarista piti huolehtia. Rooman laskujen mukaan Ruotsissa oli vain 34 aktiivista katolista, jotka voitaisiin saada vastauskonpuhdistuksen palvelukseen. Vastauskonpuhdistuksen toteuttaminen arvioitiin silti realistiseksi: koska kuningas Kustaa Vaasa oli ajanut luterilaisuuden maahan ylhäältä käsin eikä se ollut vielä juurtunut, kuninkaan olisi mahdollista vielä vaihtaa kansansa uskonto. Protestantit olivat kuitenkin maaliskuun 1593 Uppsalan kokouksessa ryhmittyneet yhtenäiseen rintamaan, jonka tavoite oli estää Sigismundia ja jesuiittoja ottamasta kirkkoa ja kirkon virkoja haltuunsa. 20. maaliskuuta 1593 kokouksessa päädyttiin Uppsalan päätökseen, jonka mukaan ainoa sallittu uskonto Ruotsissa oli luterilaisuus. Kaarle-herttuan ja ääriluterilaisten tavoite oli, että Juhana III:n pojan Sigismundin sitoutuminen Uppsalan julistukseen tulisi asettaa ehdoksi sille, että alamaiset vannoisivat hänelle uskollisuutensa. Uppsalan kokous oli myös estänyt vastauskonpuhdistuksen avainkohdan toteutuksen: vaikka kuninkaalla oli oikeus nimittää arkkipiispa, kirkonmiehet olivat Uppsalan kokouksessa asettaneet ehdolle vain kaksi vannoutunutta luterilaista. Sigismundilla ei siis ollutkaan mahdollisuutta nimittää katolista arkkipiispaksi. Kokouksen jälkeen ruotsalainen aristokraatti Ture Bielke saapui Varsovaan ja pyysi Sigismundia allekirjoittamaan Uppsalan päätöksen, mutta tämä kieltäytyi. Jotkut Sigismundin katoliset neuvonantajat eivät pitäneet päätöksen kaltaisten asiakirjojen allekirjoittamista vaarallisina, vaan he sanoivat, että Sigismund voisi allekirjoittaa mitä vain, koska harhaoppisten kanssa tehtyjä sopimuksia ei tarvitsisi pitää. Paavin lähetti nuntius Germanico Malaspina tuomitsi näkemyksen. Hänen mielestään Sigismundin ei tulisi pettää alamaisiaan.
Sigismund tulee Ruotsiin
Puolan kuninkaaksi valittu Sigismund lähti Uppsalaan kruunattavaksi myös Ruotsin kuninkaaksi vuonna 1593. Sigismund oli syyskuun alussa Danzigissa (nyk. Gdańsk), jossa nuntius Malaspina kertoi Sigismundille, että tämän oli määrättävä Ruotsin ainoaksi uskonnoksi katolilaisuus. Malaspina antoi Sigismundille hieman rahaa ennakkopalkkiona tehtävästä. Myös ruotsalaiset aristokraatit Klas Bielke ja Erik Sparre tulivat saattamaan Sigismundia. He vaativat, että Sigismund allekirjoittaisi Uppsalan julistuksen, mutta Sigismund kieltäytyi jälleen. Varoituksista huolimatta hän otti mukaansa Ruotsiin jesuiittoja ja Malaspinan. He saapuivat Tukholmaan 30. syyskuuta.
Kaarle-herttua ja valtaneuvokset ilmoittivat Sigismundille, että hänen kruunaamisensa ehto on, että hän allekirjoittaa Uppsalan päätöksen ja nimittää kiihkoluterilaisen Abraham Angermannuksen arkkipiispaksi. Sigismund oli passiivinen. Hän pelkäsi menettävänsä Ruotsin kruunun, joten hänen teki mieli allekirjoittaa Uppsalan päätös. Malaspina ei luottanut häneen. Malaspinan tavoite oli, että Sigismund kruunattaisiin ennen kuin hänet pakotettaisiin allekirjoittamaan Uppsalan päätös tai muita vastaavia julistuksia. Kruunajaisten jälkeen Sigismund voisi kieltäytyä antamasta hallitsijanvakuutusta tai antaa sellaisen vakuutuksen, jossa uskonasioita ei mainittaisi. Myöhemmin katolisten tulisi valittaa ahdinkoaan ja Sigismund nousisi puolustamaan heitä. Malaspina antoi Sigismundille myös neuvoja, miten hän saisi talonpojat puolelleen: maaseudulle tuli lähettää valepukuisia agitaattoreita, talonpoikia oli suojeltava niin, etteivät aateliset sortaisi heitä, talonpoikien kunnioittama Kaarle-herttua oli saatava suhtautumaan Sigismundiin myönteisesti, Venäjän kanssa oli solmittava rauha ja ”huono raha” (eli kolikot, joiden jalometallin arvo ei vastannut kolikkoon lyötyä hintaa) oli poistettava käytöstä.
thumb|left|Sigismundin puoliso, kuningatar [[Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar)|Anna, järjesti Tukholmassa hyväntekeväisyysjuhlia. Ruotsalaisia kuohutti, että juhlissa kehotettiin lukemaan raamatunkohtaa, johon katsottiin liittyvän ajankohtaista poliittista symboliikkaa.]]
Sigismundin puoliso, kuningatar Anna, järjesti hyväntekeväisyysjuhlan Tukholman linnassa, jonne hän kutsui kaksitoista köyhää. Anna otti vieraat vastaan, tarjoili heille ruokaa sekä kehotti heitä lukemaan Isä meidän -rukousta ja Marian kiitosvirttä. Marian kiitosvirsi on katolisen perinteen keskeisiä raamatunkohtia, ja siihen liittyi ajankohtaista symboliikkaa: kiitosvirressä mainitaan, että Jumala lyö rikki ne, joilla on ylpeät ajatukset sydämessään ja että Hän voi syöstä vallanpitäjiä istuimiltaan. Lisäksi Malaspina lahjoitti juhlaan osallistuneille köyhille rahaa. Juhlasta tuli jokaviikkoinen tapa, mutta sitä pidettiin kieroiluna ja kaupunkilaiset eivät antaneet siihen osallistuneille kerjäläisille almuja.
thumb|Gråmunkeholmenin kirkko, nykyinen [[Riddarholmskyrkan. Luterilainen papisto oli rajoittanut katolisten hautajaiset kaupungin syrjäseuduille, mutta Sigismund tahtoi hovimuusikkonsa haudattavan arvokkaasti Gråmunkeholmeniin. Hautajaisissa sattui välikohtaus luterilaisten ja katolisten välillä. Se ei jäänyt ainoaksi uskonryhmien väliseksi kahakaksi.]]
Tukholmassa oli ennestään pieni avoimesti katolinen yhteisö, joka oli järjestänyt messuja erään kauppiaan talossa. Kuninkaan vierailun aikana katoliset messut järjestettiin kuninkaanlinnan kappelissa. Katolisia seremonioita ei sallittu kirkoissa, sillä niiden tiedettiin vetoavan kansaan. Hautajaisiakaan ei saanut järjestää kirkoissa, koska ne olivat tuona aikana yleisötapahtumia. Katolisilla oli oikeus tulla haudatuksi kaupungin reunamalle, Pyhän Klaran hautausmaalle Norrmalmiin tai Södermalmin kappelin luo. Sigismundin hovimuusikko Suca tapettiin kadulle ja Sigismund päätti, että luterilaisen papiston tahdosta huolimatta Suca saisi arvokkaat hautajaiset ja että tämä haudattaisiin Gråmunkeholmenin kirkkoon (nyk. Riddarholmskyrkan). Hautajaisissa syntyi tappelu katolisten ja luterilaisten välillä. Uskonryhmien välit huononivat entisestään, kun kävi ilmi, että Gråmunkeholmenin mellakan aloittaja Casper Påvelsson, joka oli Tukholman katolisen yhteisön keskeisiä henkilöitä, oli myös palkannut miehen, joka oli yrittänyt murhata kirkkoherra Ericus Schepperuksen ja että moni muukin katolinen oli tahtonut, että Schepperus tapetaan. Luterilaisten ja katolisten välillä sattui tänä aikana vielä pari muutakin välikohtausta. Tilanne ei enää ollut Sigismundin eikä etenkään Malaspinan hallussa. Tukholman katoliset olivat ilmeisesti kyllästyneet vastauskonpuhdistuksen etenemisen hitauteen ja yrittivät vauhdittaa asioita. Syksyn tapaukset eivät johtaneet laajempiin levottomuuksiin, mutta lisäsi ruotsalaisten pelkoja ja epäluuloa Sigismundia ja katolisia kohtaan.
Sigismundin kruunajaiset
1. helmikuuta 1594 järjestettiin kuningas Juhana III:n hautajaiset Uppsalan tuomiokirkossa, minkä jälkeen säädyt kutsuttiin kruunajaisvaltiopäiville. Seurasi kaksi ja puoli viikkoa kestäneet erimieliset neuvottelut. Luterilaiset vaativat, että Sigismundin oli allekirjoitettava Uppsalan päätös, nimitettävä Angermannus arkkipiispaksi ja hyväksyttävä Kaarle-herttuan ja aristokratian valtaoikeudet. Kardinaalit Roomassa taas olivat halunneet, että Sigismund kruunattaisiin katolisten rituaalien mukaisesti. Vuoden 1594 kruunajaisvaltiopäivillä säädyt yhdistivät voimansa tavalla, jota ei enää myöhemmin Ruotsin historiassa tapahtunut. Porvarit julistivat, että katolilaisuuteen kääntyvät lapset tehdään perinnöttömiksi ja sotilaspäällystö julisti vartioivansa uskon yhtenäisyyttä. Sigismund pyysi katolisille muutamaa Ruotsin kirkoista, minkä papisto tyrmäsi. Kaarle-herttua ehdotti aatelille, että jos kuningas suostuisi muihin vaatimuksiin, katoliset voisivat käyttää Södermalmin kirkkoa. Aateli ei kuitenkaan hyväksynyt tätä, sillä sen mielestä katolisille ei tulisi antaa minkäänlaisia tiloja, jotta Ruotsin luterilainen usko ei vaarantuisi. Katoliset suunnittelivat Kaarle-herttuan murhaamista, mutta hanke epäonnistui. Murhasuunnitelmien myötä Malaspinan maine oli lopullisesti mennyt. Nuntiusta pidettiin hankkeen johtajana, mutta ilmeisesti hänellä ei ollut mitään tekemistä asian kanssa. Lopulta Sigismund antoi periksi. Hän lupasi pitää Uppsalan päätöksen ja Augsburgin tunnustuksen voimassa, kieltää julkiset katoliset jumalanpalvelukset ja varata virat luterilaisille. Sigismund kruunattiin Ruotsin kuninkaaksi 19. helmikuuta 1594, minkä jälkeen hän kirjoitti Roomaan kirjeen, jossa puolusti itseään kertomalla, kuinka kerettiläiset pakottivat hänet antamaan lupauksia, joita hän ei sydämessään hyväksynyt.
Sigismund menettää Ruotsin kruunun
Kruunajaisvaltiopäivien aikana Malaspina oli myös tehnyt suunnitelmat sen varalle, jos Sigismund menettäisi Ruotsin kruunun. Jos valtiopäivillä syntyisi aseellinen konflikti, Sigismund voisi perääntyä katolismielisen Suomen kautta. Malaspina kirjoitti Roomaan, että jos Sigismund ei saisi Ruotsia haltuunsa, Suomi, Viro ja Liivinmaa voitaisiin liittää Puolaan. Ei ole tiedossa, mitä aikakauden suomalaiset ajattelivat Malaspinan suunnitelmista. Suomi oli valtakunnan katolismyönteisin osa. Diktatorisesti hallitseva käskynhaltija Klaus Fleming oli uskollinen kuningas Sigismundille.
Myöhemmin vuonna 1594 Sigismund palasi Puolaan. Ruotsissa alkoi levitä huhuja, joista yhden mukaan Sigismund aikoi tuoda inkvisitiolaitoksen Ruotsiin, oli pyytänyt saksalaisia ruhtinaita auttamaan kapinoivien ruotsalaisten nujertamisessa ja että paavi oli järjestänyt ryhmän miehiä murhaamaan Kaarle-herttuan. Kaarle alkoikin nyt vainota katolisia ja tuhosi Vadstenan luostarin. Arkkipiispa Angermannus lähti piispantarkastukselle, jolla hän varoitti seurakuntia harhaoppisista. Piispantarkistus ei ollut menestys, mutta se oli ensioire tiukasta luterilaisesta ortodoksiasta, joka tuli seuraavalla vuosisadalla hallitsevaksi. Kansan oli kuunneltava kirkossa arkkipiispan kiertokirjeet, pappien tuli laatia Angermannukselle luetteloita uskonnollisesti epäilyttävistä henkilöistä ja arkkipiispan tuli kertoa Kaarle-herttualle, ketkä olivat hylänneet luterilaisuuden. Vuonna 1595 Kaarle kutsui kokoon Söderköpingin valtiopäivät (vaikka vain kuninkaalla oli oikeus järjestää valtiopäiviä), jossa säädyt päättivät kieltää katolilaisuuden kokonaan. Sigismundin pyynnöstä Klaus Fleming tarjosi Suomesta turvapaikan valtakunnan muista osista paenneille katolisille.
Puolassa Sigismund suunnitteli valtansa palauttamista Ruotsissa. Voimankäyttö vaikutti ainoalta keinolta, mutta Puolan sejm ei suostunut tukemaan kuningastaan. Niinpä Sigismund etsi liittolaisia muualta. Espanjan kuningas Filip II oli kiihkeä katolinen, joka halusi tehdä Itämerestä katolisen sisämeren ja katoliseksi käännetystä Ruotsista tukikohtansa, jonka avulla hän voisi hyökätä Espanjan imperiumista irti pyrkivää Alankomaita vastaan ja saada revanssin Englannista, joka oli edellisenä vuosikymmenenä kukistanut Espanjan ”voittamattoman armadan”. Ajatuksena oli, että kun Sigismund saisi palautettua valtansa Ruotsissa, hän luovuttaisi Älvsborgin linnoituksen Espanjalle. Myös paavi suhtautui näihin ajatuksiin myönteisesti. Sigismund ei kuitenkaan ehtinyt solmia liittoa Espanjan kanssa: Espanja oli talousvaikeuksissa, pitkällisten sotien väsyttämä ja vanha Filip II kuoli vuonna 1598. Roomassa Missio Suetican toteutus oli keskeytetty, kun paavin huomio kiinnittyi kokoamaan pyhä liiga osmanien valtakuntaa vastaan. Lokakuussa 1596 turkkilaiset voittivat Habsburgien ja Transilvanian joukot Keresztin taistelussa ja vuonna 1597 Rooma kielsi nuntius Malaspinaa antamasta lupauksia ja sitomasta kirkkoa konfliktiin pohjoisessa. Heinäkuussa 1598 Sigismund hyökkäsi Ruotsiin tarkoituksenaan vakiinnuttaa valtansa, jonka jälkeen hän voisi nimittää virkoihin katolisia sekä katolismielisiä ja hiljalleen tuoda Ruotsi katolisen kirkon alaisuuteen. Sigismund kärsi kuitenkin tappion sodassa Kaarlea vastaan ja lokakuussa hän lähti takaisin Puolaan.
Luterilainen ortodoksia
thumb|Uskonpuhdistuksesta huolimatta [[Vadstenan luostari oli saanut jatkaa toimintaansa. Vastauskonpuhdistus olisi halunnut pitää luostarista huolta, mutta kun Sigismund menetti valtansa Kaarlelle, luostarin toiminta loppui.]]
Tieteellinen tutkimus vastauskonpuhdistuksesta alkaa 1800-luvulla
Ensimmäisen kerran puolueetonta tutkimusta Ruotsin vastauskonpuhdistuksesta yritti Augustin Theiner, joka julkaisi vuosina 1838–1839 kaksiosaisen teoksen Schweden und seine Stellung zum heiligen Stuhl unter Johann III, Sigismund III, und Karl IX. Theiner oli nykyisen Vatikaanin arkiston johtaja ja käytti lähteinään aiemmin julkaisemattomia dokumentteja Vatikaanin arkistosta ja Roomassa sijaitsevasta jesuiittojen arkistosta. Hän myös julkaisi monta näistä lähteistä teoksensa toisen osan lopussa sekä vuonna 1856 ilmestyneessä erillisessä kolmiosaisessa Annales Ecclesiastici -teoksessa. Theinerin tutkimus sai aikanaan suurta huomiota, sillä ei-katolisilla oli vain poikkeustapauksissa edes rajallista pääsyä katolisen kirkon arkistoihin. Tutkimus innoitti pohjoismaisia tutkijoita etsimään omista maistaan vastauskonpuhdistukseen liittyviä lähteitä. Huomattavimmat näistä tutkijoista olivat L. A. Anjou, F. Bætzmann, A. Brandrud, L. Daae, A. Fryxell, J. A. Hammargren, L. Helveg, E. Hildebrand, K. Hildebrand, K. C. Leinberg, H. F. Rördam, H. Shück, J. E. Strömberg, H. Wieselgren ja F. Ödberg. Joitakin heidän tutkimuksiaan on myöhemmin arvosteltu, mutta niihin ei ole uudempien arkistotutkimusten jälkeen ollut paljon lisättävää.
Ensimmäinen pohjoismainen tutkija, joka pääsi tutkimaan ulkomaisia lähteitä vastauskonpuhdistuksesta, oli ruotsalainen A. G. Ahlqvist. Hän sai vuonna 1883 luvan jäljentää käsin joitakin Vatikaanin arkiston dokumentteja. Ahlqvist kuitenkin kuoli, ennen kuin hän ehti hyödyntämään lähteitä, ja ne toimitettiin Riksarkivetin haltuun Tukholmaan. Lisäksi ruotsalainen H. R. Huldt pääsi ensimmäisten joukossa tutkimaan Borghesen suvun arkistoja, mutta hänkin ehti kuolla ennen kuin ehti tehdä lähteiden pohjalta tutkimusta. Vatikaanin arkisto hankki myöhemmin Borghesen arkistot kokoelmiinsa. Tutkimuksellisesti merkittävämpiä julkaisuja olivat italialaisen Pietro Ferraton vuonna 1876 julkaisema Antonio Possevinon kirjoitus ”Seconda relazione delle cose pertinenti alla cognizione dello stato presente del Regno di Suezia”, joka oli aiemmin ollut vain käsikirjoituksena mantovalaisen Capilupin suvun hallussa, sekä August Pergerin kirjoittama elämäkerta Jesuiterpateren Laurits Nielssen saakaldt ’Klosterlasse’, joka ilmestyi vuonna 1896. Pergerin teos oli aikanaan tärkeä, mutta se vain poimi uutta tietoa kuudesta dokumentista, jotka olivat kopioita jesuiittojen Saksan-provinssin alkuperäisistä.
Lisäksi 1800-luvun loppupuoliskolla koottiin bibliografista tietoa Ruotsin vastauskonpuhdistuksesta.
Ruotsin vastauskonpuhdistuksen tutkimus 1900-luvulla
1900-luvun alussa Ruotsin vastauskonpuhdistuksen tutkimus eteni ratkaisevasti, kun Jules Martin Pariisista ja Henry Biaudet Helsingistä saivat luvat toimia useissa Rooman kirkollisista arkistoista. Biaudet’lle annettiin vapaus myös koota oppineiden työryhmä avustamaan tutkimuksiaan. Ryhmän nimi oli Expédition Historique Finlandaise à Rome ja Biaudet’n lisäksi siihen kuului O. Karmin, K. I. Karttunen, Liisi Karttunen, August Pärnänen, Gabriel Rein ja Per Olof von Törne. Työryhmä julkaisi lukuisia merkittäviä teoksia, joista keskeisin oli viisiosainen Études Romaines publiées par l’Expédition Historique Finlandaise à Rome (1910–1934). Teos käsitteli laajasti vastauskonpuhdistusta Pohjois-Euroopassa. Lisäksi työryhmän jäsenet kirjoittivat useita väitöskirjoja: Biaudet väitöskirjansa Le Saint-Siège et la Suède durant la seconde moitié du XVIe siècle vuonna 1906, von Törne Ptolémée Gallionin vuonna 1907, Liisi Karttunen Antonio Possevinon vuonna 1908 ja K. I. Karttunen väitöskirjansa Jean III et Stefan Batory vuonna 1911. Näiden lisäksi työryhmä laatia suppeita esitelmiä useisiin suomalaisiin julkaisuihin. Vuonna 1931 ilmestyi vielä Études posthumes de Henry Biaudet, johon kuuluu muun muassa Biaudet’n tutkielma ”Fragments d’une monographie de Laurentius Nicolai Norwegus dit ’Klosterlasse’”. Biaudet kuoli Roomassa vuonna 1915, joten vastoin suunnitelmia työryhmän keräämiä kirjeitä ei sittenkään julkaistu ja hyödynnetty, vaan ne talletettiin Valtionarkistoon (nyk. Kansallisarkisto) Helsinkiin. Useat tutkijat ovat sittemmin tutustuneet lähteisiin Helsingissä, mutta niitä on hyödynnetty varsin vähän.
Biaudet’n jälkeen ilmestyi useita arvokkaita tutkimuksia, jotka käsittelivät Pohjoismaiden vastauskonpuhdistuksen eri osa-alueita. Aihetta tutkivat muun muassa G. Bolin, F. Bull, I. Collijn, R. Dahlberg, J. J. Duin, Th. van Haag, I. Hansteen Knudsen, V. Helk, A. Hofman, H. Holmquist, J. Kreüger, R. Lönnqvist, R. Ohlsson, D. A. Seip, J. Teschitel, S. Tunberg ja O. Walde. Näiden tutkimusten merkitys ei tosin ollut niin suuri kuin suomalaistyöryhmän tutkimuksen.
Ensimmäinen perusteellinen tutkimus Ruotsin vastauskonpuhdistuksesta on Oskar Garsteinin viisiosainen Rome and the Counter-reformation in Scandinavia (1963–1992). Garsteinin tutkimus kumosi monia luterilaisen kirkkohistorian vanhoja uskomuksia, mutta ei saanut kovin suurta lukijakuntaa. Tutkimus perustuu pääasiassa Oluf Kolsrudin keräämiin lähteisiin.
Keef Hartley Band
Keef Hartley Band oli 1960-luvun lopulla perustettu jazzrockyhtye, jonka keulakuva oli Keef Hartley.
Keef Hartley perusti nimeään kantavan yhtyeen, jonka ensimmäinen pitkäsoittolevy Halfbreed ilmestyi vuonna 1969. Yhtyeeltä ilmestyi vielä viisi albumia ennen hajoamista vuonna 1972: Battle Of NW6 (1970), DERAM SML1054), The Time Is Near (1970, DERAM SML1071), Overdog (1971, DERAM SDL2), Little Big Band (1971, DERAM SDL4) ja Seventy Second Brave (1972, DERAM SDL9).
Yhtyeen alkuperäiskokoonpano oli: Keef Hartley, rummut; Miller Anderson, kitara ja laulu; Gary Thain, basso; Peter Dines, urut ja Spit James, kitara. Myöhemmin yhtyeessä soittivat muun muassa Mick Weaver, urut; Henry Lowther, trumpetti, viulu; Jimmy Jewell, saksofoni; Johnny Almond, huilu; Jon Hiseman ja Harry Beckett.
Keef Hartley Band oli yksi harvoista brittibändeistä, joka esiintyi Woodstockin festivaaleilla 1969. Yhtyeen musiikkia on verrattu Colosseumiin, Blood, Sweat and Tearsiin ja Chicagoon. Keef Hartley itse oli aikaisemmin soittanut muun muassa John Mayall & the Bluesbreakersissa.
Gerry Byrne
Gerald ”Gerry” Byrne (29. elokuuta 1938 Liverpool, Englanti – 28. marraskuuta 2015 Wrexham, Wales ) oli englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen puolustaja.
Koko uransa aikana Liverpoolissa pelannut Byrne, pelasi vuosien 1957 ja 1969 välillä 274 Liverpool-ottelua, tehden kaksi maalia. Poolissa hän oli mukana voittamassa Englannin 1. divisioonan mestaruutta kahdesti (1964 ja 1966) ja FA Cupia vuonna 1965.
Byrnestä tuli erityisen kuuluisa vuoden 1965 finaalissa. Siihen aikaan vaihdot eivät olleet sallittuja. Byrneltä murtui solisluu, mutta hän pelasi ottelun ja jatkoajan loppuun, ja Liverpool voitti Leedsin 2-1.
Ioánnis Malokínis
Ioánnis Malokínis (, 1880–1942) oli kreikkalainen uimari, joka osallistui vuoden 1896 kesäolympialaisiin voittaen kultaa merimiesten 100 metrin vapaauinnissa. Kilpailuun osallistui vain kolme uimaria. Malokíniksen voittoaika 2.20,4 oli lähes minuutin huonompi kuin Alfréd Hajósin kaikille vapaassa 100 metrin vapaauintikilpailussa uima aika 1.22,2. Malokínis ei osallistunut muihin kilpailuihin olympialaisissa.
Tuula Hortamo
Hortamon vanhemmat olivat kansakoulunopettaja, runoilija Kalervo Hortamo ja opettaja Sirkka Lassila. Tuula Hortamo on työskennellyt toimittajana muun muassa Iisalmen Sanomissa. Hänen esikoisteoksensa runokokoelma Kuuntelen maan kierroksia ilmestyi 2005.
Sjeng Schalken
Vuonna 1994 alkaneella ammattilaisurallaan Schalken voitti 9 kaksinpeliturnausta ja 6 nelinpeliturnausta. ATP-listalla hän on parhaimmillaan ollut kaksinpelissä 11. sijalla (huhtikuussa 2003) ja nelinpelissä 21. sijalla (toukokuussa 2002). Schalken ansaitsi urallaan palkintorahaa 5 192 798 dollaria.
Etiopialainen kirjaimisto
thumb|273px|Vuoden 1897 [[kolikko, jonka teksti ja päivämäärä on kirjoitettu etiopialaisilla aakkosilla]] Etiopialainen kirjaimisto (amharaksi ፊደል) on kirjaimisto, jota käytetään Etiopiassa puhuttavan amharan kielen kirjoittamiseen. Se on lainattu jo sammuneesta gə'əzin kielestä, jota puhuttiin 900–1100 -luvuilla ja nykyään myös liturgisena kielenä. Merkistön pohjana on 29 konsonanttimerkkiä, joista saadaan tavuja tekemällä niihin vokaaleja merkitseviä muunnoksia. Merkkien perusasu pysyy yleensä tunnistettavana, joten kirjoituksen oppiminen ei ole erityisen vaikeaa tavallisiin aakkosiin tottuneille.
Kirjaimistolla kirjoitetaan etupäässä Etiopian keskiosissa puhuttavaa amharaa, joka on myös maan kansalliskieli. Lisäksi kirjaimistolla voidaan kirjoittaa mm. tigrinjan, hararin ja bilinin kieliä.
Muista seemiläisten kielten kirjoitusjärjestelmistä poiketen, geʽeziä kirjoitetaan vasemmalta oikealle.
Joitakin foneemeja vastaa useampi kuin yksi symboli.
PUJO puhdistusajoneuvo
thumb|PUJO Turussa PUJO puhdistusajoneuvo on Suomen puolustusvoimien puhdistus- ja pelastustehtävissä käytettävä ajoneuvo. Ne on valmistanut suomalainen Sammutin Oy.
Tilaaminen ja käyttö puolustusvoimissa
Puolustusvoimat tilasi vuonna 2007 suomalaiselta Sammutin Oy:ltä 16 puhdistusajoneuvoa pioneeritehtäviin. Lisäksi puolustusvoimilla on 12 ajoneuvon lisähankintavaraus, joista puolustusvoimat on käyttänyt jo neljä. Ajoneuvoja toimitettiin puolustusvoimille: PUJO-ajoneuvoja käytetään puhdistus- ja pelastustehtävissä CBRN-ympäristössä. Tämä tarkoittaa kemiallisesti, biologisesti tai radioaktiivisesti saastunutta ympäristöä. Lisäksi niitä käytetään erilaisissa sotilaspalokuntien tehtävissä.
Teknisiä tietoja
Saurus FDSC 43/5
Alusta
Scania P380CB 6×6HHZ/4400
Juhani Myllyoja
Juhani Myllyoja (s. 13. lokakuuta 1949 Kemi) on suomalainen entinen jalkapalloilija, jääpalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Hayuma Tanaka
Hayuma Tanaka (s. 31. heinäkuuta 1982 Nagano) on japanilainen jalkapalloilija.
Juhani Myllyoja
Jalkapallossa Myllyoja edusti pelaajana muun muassa Kemin Palloseuraa, jonka riveissä hän pelasi I- ja II-divisioonaa 1970- ja 1980-luvuilla. SM-sarjassa ja Veikkausliigassa Myllykoski valmensi Kemin Palloseuran lisäksi Oulun Työväen Palloilijoita. Vuonna 1985 hän saavutti KePS:n valmentajana SM-pronssia. Seuraavalla kaudella hänet erotettiin päävalmentajan paikalta kesäkuun alussa kahdeksan ottelun jälkeen.
Hayuma Tanaka
Jalkapallomaajoukkue
Tanaka debytoi Japanin maajoukkueessa elokuussa 2006.
Juhani Myllyoja
Jääpalloa Myllyoja pelasi Veitsiluodon Vastuksessa, jossa hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1969.
Nuorten maajoukkueissa Myllyoja on esiintynyt molemmissa lajeissa.
Lopetettuaan valmennustehtävät 1990-luvun alussa Myllyoja toimi muutaman vuoden Veikkaaja-lehden kolumnistina. Sen lisäksi hän on kirjoittanut kolumneja myös Urheilulehteen.
Veikkausliigan kausi 1994
Veikkausliigan kaudella 1994 Tampereen Pallo-Veikot voitti seuran historian ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan Suomen-mestaruuden.
Joukkueet
Taulukon tiedot Jalkapallokirja 1994, FC Oulun perustamisvuosi ja seuranimet ovat Urheilumuseon tiedoista , Veikkausliigan tilastohistoriasta (ottelutilastot, kausi 1994) kotikentät ja valmentajat.
Ottelut
Ottelukohtaiset tilastot Veikkausliigan tilastohistoriasta, ottelutilastot kausi 1994. Ottelut pelattiin 24.4. – 8.10.1994.
Menestys eurokentillä
Kausilla 1994–95, 1995–96 ja 1996–97 pienempien maiden (joihin Suomi kuului) mestarit kilpailivat Mestarien liigan karsintojen sijasta UEFA Cupissa.
UEFA Cup: Cup-voittajien cup:
Cathy Hopkins
Cathy Hopkins (s. 23. tammikuuta 1953 Manchester) on brittiläinen nuortenkirjailija, joka on kirjoittanut kirjasarjan Frendejä, kundeja. Lisäksi hän on kirjoittanut muun muassa vielä suomentamattomat kirjasarjat Cinnamon Girl ja Truth, Dare. Hänen kirjojaan on julkaistu 30 eri maassa.
Frendejä, kundeja -sarja
(Vain suomennetut osat)
St Vincent de Paulin katedraali
St Vincent de Paulin katedraali on katolinen kirkko Tunisissa Tunisiassa. Linna on nimetty pappi Vincent de Paulin mukaan. Bonnet-Labranchein suunnittelema kirkko valmistui vuonna 1897. Seurakunnalla oli vaikeuksia sen rahoittamisessa, joten tornit päätettiin rakentaa vasta 1910. Julkisivu muistuttaa Victor Baltardin suunnittelemaa Saint Augustinin kirkkoa Pariisissa, kun taas torneissa on vaikutteita Montmartren Sacré-Coeurin kirkosta.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1968
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1968 olivat kolmannet jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut. Lopputurnaus järjestettiin Italiassa 5.–10. kesäkuuta 1968. Sinne pääsi neljä maata, joten ohjelmassa olivat vain välierät sekä pronssi- ja loppuottelu. Välieristä loppuotteluun tiensä selvittivät isäntämaa Italia, joka voitti Neuvostoliiton kolikonheitossa jatkoajankin jälkeen maalittomaan tasatilanteeseen päättyneessä ottelussa sekä Jugoslavia, joka voitti Englannin loppuminuuttien maalilla 1–0. Italian ja Jugoslavian välinen loppuottelu päättyi tasan 1–1, mutta mestaruus ratkaistiin kolikonheiton sijasta kaksi päivää myöhemmin pelatussa uusintaottelussa, jonka Italia voitti 2–0.
St Vincent de Paulin katedraali
Katedraalin arkkitehtuuri on omaperäinen yhdistelmä maurien, gotiikan ja bysantin tyylejä.
Ikuno-ku
Ikuno-ku on yksi Osakan kaupungin 24:stä suuralueesta. Se sijaitsee kaupungin itäosassa ja rajautuu idässä Osakan prefektuurin Higashiōsakan kaupunkiin, pohjoisessa Osakan Higashinarin suuralueeseen, lännessä Tennōjin suuralueeseen ja etelässä Abenon, Higashisumiyoshin ja Hiranon suuralueisiin.
Ikunossa asuu Osakan suuralueista suhteessa eniten ulkomaiden kansalaisia: noin joka neljäs suuralueen asukas on ulkomaalainen. Tsuruhashin alue on tunnettu japaninkorealaisten kaupunginosa, jossa on runsaasti esimerkiksi korealaisia ravintoloita. Ikuno kuuluu Osakan itäosien pienteollisuusalueeseen, ja sille luonteenomaisia ovat kauppojen, tehtaiden ja asuinrakennusten tiivis sekamelska ja kapeat kadut.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1968
Turnauksen nimi muuttui entisestä Euroopan maiden cupista Euroopan-mestaruuskilpailuiksi. Samalla lopputurnauksen karsintajärjestelmä muuttui siten, että kaksiosaiset pudotuspelikierrokset korvattiin karsintalohkoilla. Järjestäjämaa valittiin vasta karsintojen jälkeen lopputurnaukseen selvinneistä maista.