cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Idän yleissuunnitelma
Suunniteltu asutustoiminta
Himmler tilasi seuraavaksi suuren ”rauhan ajan rakentamisohjelman” suunnitelmat asutustukikohtien rakentamista varten ja laski tarvitsevansa viiden vuoden aikana sen toteuttamiseen 67 miljoonaa markkaa. Valtakunnan sotataloudesta vastannut varusteluministeri Albert Speer ei kuitenkaan suostunut myöntämään varoja, sillä hän ei halunnut rakennusteollisuuden johtoaseman siirtyvän Himmlerin virastolle. Sotaonnen pian käännyttyä juuri mitään rakennussuunnitelmia ei ehditty toteuttaa.
Nokiluhtakana
Nokiluhtakana (Habroptila wallacii) on rantakanoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Indonesiassa.
Idän yleissuunnitelma
Väestöpolitiikka
Asutettavilla alueilla asui laskelmien mukaan 45 miljoonaa vieraaseen väestöön kuuluvaa. Rotukysymyksien vuoksi heistä ajateltiin asuttaa Länsi-Siperiaan 31 miljoonaa. Jäljelle jäävien 14 miljoonaan liittyvästä suunnittelusta ei ole tietoa, mutta heidät olisi voitu tuhota, saksalaistaa tai siirtää muille Saksan hallitsemille alueille.
Nokiluhtakana
Koko ja ulkonäkö
Nokiluhtakana voi kasvaa 35–40 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Nokiluhtakana on lentokyvytön. Lajin pää, kaula, rinta ja yläselkä ovat hyvin tumman harmaat. Vatsa on vaaleamman harmaa ja heikosti ruskeaviiruinen. Linnun alaselkä, siivet ja perä ovat ruskeat. Nokiluhtakanan nokka on pitkä. Nokka ja nokkakilpi ovat punaoranssit.
Idän yleissuunnitelma
Väestöpolitiikka
Baltian noin kuuden miljoonan asukkaan suuruiseksi arvioidusta väestöstä oli tarkoitus siirtää 25–30 vuoden kuluessa 3,34 miljoonaa pois saksalaisten uudisasukkaiden tieltä. Loput alueen väestöstä oli tarkoitus niin sanotusti germanisoida. Virolaiset ja lättiläiset katsottiin saksalaisia rodullisesti lähellä oleviksi, joten heidän kohdallaan germanisoinnin arveltiin sujuvan hyvin, sen sijaan huonompirotuisiksi määriteltyjen liettualaisten kohdalla huomattavasti huonommin. Alueen halki Kaunasista Riian itäpuolitse Valgaan ja Narvaan oli tarkoitus muodostaa saksalaisten asuttama vyöhyke. Sen lisäksi yhdeksän merkittävää kaupunkia, muun muassa Tallinna, Vilna ja Pihkova, oli tarkoitus ympäröidä muutaman kymmenen kilometrin laajuisella saksalaisten asuttamalla renkaalla.
Nokiluhtakana
Levinneisyys ja elintavat
Nokiluhtakanaa tavataan Halmaheran saarella. Lajin elinympäristöä ovat saagopalmuja kasvavat soiset metsät ja tiheiköt jokien lähellä. Nokiluhtakana luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi, ja kannan kooksi arvioidaan 3 500–15 000 yksilöä. Kantaa uhkaavat elinympäristön häviäminen hakkuiden vuoksi ja vieraslajit, kuten koirat ja kissat.
Idän yleissuunnitelma
Väestöpolitiikka
Inkerin alue aiottiin asuttaa 25 vuoden kuluessa 350 700 saksalaisella, SS:n jäsenillä ja maanpuolustustalonpojilla.
Sami Joensuu (pesäpalloilija)
Sami Joensuu (s. 26. elokuuta 1972 Alajärvi) on suomalainen pesäpalloilija. Joensuu edusti koko uransa Superpesiksessä Alajärven Ankkureita. Joensuu savutti urallaan yhden SM-pronssin kaudella 1992. Joensuu pelasi urallaan kaksi A-poikien Itä-Länsi-ottelua ja yhden B-poikien Itä-Länsi-ottelua. Joensuu pelasi urallaan 199 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja 138 tavallista juoksua, toi 43 juoksua ja keräsi 515 kärkilyöntiä. Joensuu pelasi urallaan 23 Superpesiksen ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä hän löi 15 tavallista juoksua, toi yhden juoksun ja keräsi 31 kärkilyöntiä.
Idän yleissuunnitelma
Jatkoasutustoiminta
yhteensä 30 vuoden aikana 4 550 000
Muuta
Konrad Meyer-Hetling kävi vuoden 1942 alkupuolella esittelemässä uudelleenasutussuunnitelmaa myös Suomessa, joten suomalaiset sodanjälkeisen asutustoiminnan suunnittelijat olivat siitä tietoisia.
Lawrence Hughes
Lawrence "Laurie" Hughes (2. maaliskuuta 1924 Waterloo, Liverpool – 9. syyskuuta 2011) oli englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi Liverpool FC:ssa ja Englannin maajoukkueessa.
Tranmere Roversin kasvatti Hughes siirtyi Liverpooliin vuonna 1943, mutta aloitti pelaamisen vasta 5. tammikuuta 1946. Viimeisen pelinsä Hughes pelasi 28. syyskuuta 1957 Charltonia vastaan, mutta pysyi seuran jäsenenä vuoteen 1960 asti. Englannin A-maajoukkueessa Hughes pelasi kolme ottelua, kaikki Brasilian MM-kilpailuissa 1950.
Hughes kuoli kotonaan 87-vuotiaana.
Dave Brubeck
David Warren ”Dave” Brubeck (6. joulukuuta 1920 Concord, Kalifornia, Yhdysvallat – 5. joulukuuta 2012 Norwalk, Connecticut, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti.
Brubeck valmistui University of the Pacificista vuonna 1942 ja palveli sen jälkeen armeijassa. Hän sai musiikinopetusta Darius Milhaud’lta. Brubeck sai urallaan Grammyn elämäntyöstään, Yhdysvaltain National Medal of Artsin 1994 sekä tähden Hollywood Walk of Famelle. Brubeck tunnetaan useiden jazzstandardien säveltäjänä. Eräs hänen yhtyeensä The Dave Brubeck Quartetin tunnetuimmista kappaleista on yhtyeen saksofonistin ja Brubeckin pitkäaikaisen aisaparin Paul Desmondin säveltämä ”Take Five”.
Brubeck on saanut monia sekä kansallisia että kansainvälisiä kunnianosoituksia ja palkintoja. Hän jatkoi muusikonuraansa kuolemaansa saakka 91-vuotiaana vuonna 2012.
Nuoruus
David Warren Brubeck syntyi Concordissa Kaliforniassa 6. joulukuuta 1920. Hänen äitinsä Elisabeth Brubeck (s. Ivey) oli pianisti, ja hänen isänsä oli cowboy. Brubeckin kahdesta vanhemmasta veljestään tuli ammattimuusikoita. Brubeck itse alkoi opiskella pianonsoittoa neljävuotiaana. Hän oli 12-vuotias, kun perhe muutti karjatilalle Sierra Nevadan juurelle. Hänen elämänsä muuttui dramaattisesti: pianotunnit päättyivät ja cowboyelämä alkoi. Hän työskenteli isänsä kanssa 45 000 hehtaarin karjatilalla. Brubeck alkoi 14-vuotiaana soittaa paikallisissa tanssiyhtyeissä viikonloppuisin. Hän oli teini-ikäisenä intohimoinen muusikko, mutta aikoi tästä huolimatta käytännöllisemmälle uralle eläinlääkäriksi.
Brubeck esiintyi öisin pianistina opiskellessaan College of the Pacificissa Stocktonissa Kaliforniassa. Yksi hänen professoreistaan ehdotti, että Brubeckin kannattaisi opiskella musiikkia. Brubeck kuunteli neuvoa ja valmistui collegesta vuonna 1942. Samana vuonna hän värväytyi armeijaan. Vapauduttuaan asepalveluksesta vuonna 1946 hän ilmoittautui Kalifornian Oaklandissa sijaitsevaan Mills Collegeen opiskelemaan sävellystä ranskalaisen säveltäjän Darius Milhaud’n johdolla. Milhaud rohkaisi Brubeckia jatkamaan uraa jazzin parissa ja sisällyttämään sävellyksiinsä jazzelementtejä.
Ura
Brubeck perusti vuonna 1947 nimeään kantaneen oktetin, johon kuului hänen lisäkseen muita Milhaud-opiskelijoita, jotka kokeiluissaan yhdistelivät erilaisia musiikkityylejä. Oktetin musiikki sai vaikutteita polyrytmien ja polytonaalisuuden opiskelusta. Se teki useita äänityksiä, mutta ajalleen varsin kokeellinen yhtye hajosi yleisön puutteeseen. Brubeck loukkaantui 1951 vakavasti ollessaan Havailija surffaamassa. Hän vauroitti selkäytimensä ja useita nikaimia ja sai käsiinsä hermovaurion, joka vaikutti hänen soittamiseensa.
pienoiskuva|vasen|Brubeck ja Desmond, 8. lokakuuta 1954. Brubeck ja alttosaksofonisti Paul Desmond muodostivat 1951 The Dave Brubeck Quartetin. Heidän yhteistyönsä kesti yli seitsemäntoista vuotta. The Dave Brubeck Quartet tekivät 1950- ja 1960-luvun alussa jazzia tutuksi nuorille levytyksillää ja yliopistokampuksilla järjestyissä konserteilla. Kvartetin yleisö ei kuitenkaan rajoittunut vain opiskelijoihin, sillä yhtye soitti jazzklubeilla kaikissa suurissa kaupungeissa ja kiersivät yhdessä muun muassa Duke Ellingtonin, Ella Fitzgeraldin, Charlie Parkerin, Dizzy Gillespien ja Stan Getzin kanssa. The Dave Brubeck Quartet voitti myös monia ammattilehtien, kriitikkojen ja lukijaäänestyksien palkintoja. Brubeckin muotokuva oli vuonna 1954 Time-lehden kannessa, ja sen yhteydessä oli artikkeli jazzin ”renessanssista” ja Brubeckin suosion suuresta noususta.
pienoiskuva|oikea|The Dave Brubeck Quartet esiintymässä [[Länsi-Saksassa vuonna 1967.]] Alkuperäinen The Dave Brubeck Quartet lopetti vuonna 1967, mutta Brubeck perusti samana vuonna uuden kvartetin Jack Sixin, Alan Dawsonin ja Gerry Mulliganin kanssa.
pienoiskuva|oikea|Brubeck North Sea Jazz -festivaaleilla [[Haagissa, 16. heinäkuuta 1977.]] Brubeck esiintyi 1970-luvulla kiertueella myös poikiensa Dariuksen (koskettimet), Chrisin (basso ja pasuuna) ja Danin (rummut) kanssa. Heidän yhtyeensä nimi oli Two Generations of Brubeck. Yhtyeen musiikki sekoitti jazzia, rockia ja bluesia. Brubeck kokosi 1970-luvun puolessavälissä ”perinteisen” Dave Brubeck -kvartetin uudelleen yhtyeen 25-vuotisjuhlakiertuetta varten, mutta yhtye oli yhdessä vain hetken Paul Desmondin kuoltua vuonna 1977. Brubeck kiersi myös apartheidinaikaisessa Etelä-Afrikassa. Hänen sopimuksensa mukaan yhtye soittaisi vain yleisöille, joita ei olisi erotettu konserttikävijöiden ihonvärin mukaan. Kiertue keskeytettiin, kun joidenkin tapahtumapaikkojen järjestäjät eivät suostuneet integroituihin konsertteihin.
Vuonna 1987 The Dave Brubeck Quartet teki Neuvostoliiton-kiertueen. Brubeckin poika Chris soitti sähköbassoa. Myöhemmin samana vuonna Brubeck sävelsi kappaleen ”Upon This Rock”, jota soitettiin paavi Johannes Paavali II:n San Franciscon -vierailulla. Vuonna 1988 The Dave Brubeck Quartet matkusti Yhdysvaltain presidentin Ronald Reaganin mukana Moskovaan esiintymään Reaganin ja Mihail Gorbatšovin huippukokouksessa.
Brubeck teki 1970-luvun jälkeen monia arvostettuja albumeita, vaikka taloudellisesti hänen albuminsa eivät enää myyneet samalla tavalla kuin aiemmin. Kriitikoilta saivat ylistystä muun muassa Paper Moon (1981), Blue Rondo (1986), Moscow Nights (1987), Nightshift (1993), In Their Own Sweet Way (1994) ja ''To Hope! A Celebration'' (1996). A Dave Brubeck Christmas (1996) nostettiin jopa historian parhaaksi jazz-joulualbumiksi. Brubeckin myöhäisvaiheen levytyksiin kuului myös muun muassa soolopianoesityksiä, kuten One Alone (2000).
1990-luvulla Brubeck sai useita palkintoja. Hän vastaanotti muun muassa Grammy-elämäntyöpalkinnon helmikuussa 1996.
Esiintymiset Suomessa
Suomessa Brubeck on esiintynyt ainakin Helsinki Jazz Festivalilla vuonna 1964, Kulttuuritalolla vuonna 1966, Pori Jazzissa vuonna 1990 sekä Espoon April Jazzissa vuonna 2000.
Yksityiselämä
Brubeck meni armeijaan värväytymisen jälkeen naimisiin collegeaikaisen opiskelukaverinsa Iola Whitlockin kanssa 21. syyskuuta 1942. Heidän ensimmäinen poikansa David Darius Brubeck syntyi 14. kesäkuuta 1947 ja toinen Michael Lawrence Brubeck 18. maaliskuuta 1949. Heidän kolmas poikansa Christopher William Brubeck syntyi 19. maaliskuuta 1952. Neljäntenä lapsena heille syntyi 5. marraskuuta 1953 tytär Catherine Ivey Brubeck. He saivat neljännen poikansa Daniel Peter Brubeckin 4. toukokuuta 1955 ja viidennen poikansa Charles Matthew Brubeckin 9. toukokuuta 1961.
Michael kuoli 30. kesäkuuta 2009. Iola kuoli 90-vuotiaana 12. maaliskuuta 2014.
Kunnianosoitukset
pienoiskuva|vasen|Brubeck vastaanottamassa [[Kennedy Center Honors -palkintoa Valkoisessa talossa 6. joulukuuta 2009. Vasemmalta oikealle: ensimmäinen nainen Michelle Obama, Mel Brooks, Dave Brubeck, Grace Bumbry, Robert De Niro, Bruce Springsteen ja presidentti Barack Obama.]] Brubeck sai pitkän uransa aikana monia kansallisia ja kansainvälisiä kunnianosoituksia. Hänelle myönnettiin muun muassa National Medal of Arts, National Academy of Recording Arts and Sciences -akatemian elämäntyöpalkinto sekä tähti Hollywood Walk of Famelle. Hän on saanut myös useita kunniatohtorin arvoja yhdysvaltalaisista, kanadalaisista, englantilaisista sekä saksalaisista yliopistoista ja hengellisen teologian kunnia-arvon Fribourgin yliopistosta Sveitsistä. Brubeck sai Distinguished Arts Award -palkinnon Michiganin yliopiston Ford Honors -ohjelmasta ja vuonna 2006 Notre Damen yliopiston korkeimman kunnianosoituksen, Laetare-mitalin. Hän oli Yalen yliopiston Duke Ellington -stipendiaatti ja Yalen musiikkikorkeakoulu myönsi hänelle Sanford-mitalin.
Vuonna 2000 National Endowment for the Arts julisti Dave Brubeckin jazzmestariksi. Hänet valittiin vuonna 2003 American Classical Music Hall of Fameen vuonna 2003, ja vuonna 2007 hän sai Living Legacy Jazz Award -palkinnon Kennedy Centeriltä ja Arison-palkinnon National Foundation for the Advancement of the Artsilta.
Brubeckin kansainvälisiä kunniamainintoja ovat Itävallan korkein taidepalkinto, Ranskan hallituksen kunniamaininta ja Italian Bocconi-mitali. Lontoon sinfoniaorkesteri tunnusti pitkän yhteistyönsä Brubeckin kanssa ja myönsi hänelle elämäntyöpalkinnon vuonna 2007.
Vuonna 2009 Brubeck vastaanotti Kennedy Center Honors -palkinnon, jonka presidentti Barack Obama myönsi hänelle hänen 89-vuotissyntymäpäivänään.
Perintö
Brubeckia pidetään yhtenä merkittävimmistä jazzmuusikoista. Los Angeles Timesin mukaan Brubeck oli ”yksi jazzin ensimmäisistä poptähdistä”. Brubeck ei tosin itse aina pitänyt kuuluisuudestaan; esimerkiksi Time-lehden kansikuvassa oli Brubeckin mielestä pitänyt olla hänen sijaansa Duke Ellington. Brubeck kokeili erilaisten tahtilajien sekä sävellajien kanssa, mikä on yksi syy sille, että hänen musiikkiaan pidetään omintakeisena. Brubeck ei aina tosin saanut kriitikoiden arvostusta, jotka kutsuivat hänen musiikkiaan muun muassa kaavamaiseksi, mahtipontiseksi ja – sana, josta Brubeck erityisesti ei pitänyt – juroksi.
Brubeck kertoi kerran, mitä jazz merkitsi hänelle:
Diskografia
Lähde:
Gladiaattori
thumb|350px|Gladiaattorien aselajeja. Vasemmalta oikealle thraex vastaan murmillo, hoplomachus, murmillo, erotuomari ja murmillo. Mosaiikki noin vuodelta 200 jaa. Gladiaattori (<, miekkamies) oli Rooman valtakunnan aikaisten taistelunäytösten esiintyjä vuosien 300 eaa. ja 440 jaa. välillä. Aluksi gladiaattoreina toimivat sotavangit ja muut orjat, mutta myöhemmin gladiaattoreiksi värväytyi myös vapaita roomalaisia. Gladiaattorit taistelivat gladiaattorinäytännöissä toisia gladiaattoreita tai eläimiä vastaan. Gladiaattoritaistelun häviäjä menetti usein henkensä, mutta suosituimmat taistelijat säästettiin, ja he saattoivat jatkaa uraansa pitkäänkin. Gladiaattorinäytäntöjen tunnetuin pitopaikka oli Rooman Colosseum-amfiteatteri, mutta näytäntöjä järjestettiin koko Rooman valtakunnan alueella.
Kukin gladiaattori erikoistui yhteen aselajiin koko uransa ajaksi. Gladiaattoreiden aseita olivat esimerkiksi keihäs, peitsi, kilpi, miekka (gladius) ja tikari, ja he käyttivät myös kypäriä ja muita suojavarusteita. Tunnetuimpia ja yleisimmin käytettyjä gladiaattorityyppejä olivat thraces, murmillones, hoplomachi ja retiarii.
Rooman diktaattori Julius Caesarin kuoleman 44 eaa. jälkeen Rooman valtio alkoi järjestää julkisia, laajoja ja monipuolisia gladiaattoritaisteluja. Moni keisari käytti gladiaattoritaisteluita lujittamaan valtakunnan yhtenäisyyttä ja pönkittämään omaa keisarikulttiaan, sillä näytännöt olivat Roomassa hyvin suosittuja. Vasta 300-luvulla näytäntöjen suosio alkoi hiipua. Kristinuskon valtaannousun myötä gladiaattoritaistelut kiellettiin 400-luvun alussa.
Alkuperä
Gladiaattoritaistelujen on usein uskottu olevan peräisin etruskeilta, mutta asiasta ei ole varmuutta. Kreikkalainen kirjailija Nikolaos Damaskoslainen mainitsee ohimennen ensimmäisen vuosisadan eaa. loppupuolella tavan tulleen roomalaisille etruskeilta. 600-luvulla kirjoittaneen Isidorus Sevillalaisen mukaan gladiaattorien valmentajaa tarkoittava latinan sana lanista merkitsi etruskin kielellä pyöveliä tai teloittajaa. Myös gladiaattoritaistelujen yhteydessä areenalle joskus astunut Kharon-hahmo saattoi jäljitellä etruskien kuolemanjumala Kharunia. Etruskien hautakammioista ei ole kuitenkaan löydetty kuvauksia aseistetuista kaksintaistelijoista, vaikka historialliset lähteet kertovat ylimystön järjestäneen hautajaisissa orjien taisteluita. Etruskialueen ulkopuolelta eteläisen Italian Lucaniasta ja Campaniasta on löydetty 300-luvulta eaa. peräisin olevia hautamaalauksia, joissa kuvataan kaksintaistelua, minkä perusteella gladiaattoreilla onkin arveltu voineen olla roomalainen alkuperä. On esitetty, että roomalaiset pyrkivät suojaamaan mainettaan sivistyskansana ja antoivat siksi gladiaattoritaistelun alkuperän etruskeille.
Alkuvaiheet
100-luvulla eaa. perustettiin gladiaattorikouluja, joissa erimaalaiset orjat opettelivat taistelutaitoja valmentajien opissa. Konsuli Rutilius Rufus käytti näiden koulujen valmentajia oman jalkaväkensä kouluttajina 105 eaa. Rooman taistellessa barbaarihyökkääjiä vastaan. Vuonna 73 eaa. Capuan gladiaattorikoulusta karkasi 80 orjaa, joiden johtaja oli Spartacus. Joukko laajeni suureksi orja-armeijaksi, joka kulki pitkin ja poikin Italian niemimaata kahden vuoden ajan. Kapina kukistettiin lopulta, ja tapauksen johdosta roomalaiset tiukensivat gladiaattorikoulujen valvontaa.
Gladiaattoritaistelut levisivät ensimmäisellä vuosisadalla eaa. myös Rooman valtakunnan itäisiin osiin, missä hellenististen kaupunkien hallitsijat pyrkivät niiden kautta osoittamaan lojaalisuuttaan Roomalle ja keisarille. Syyrian Antiokiassa ensimmäinen gladiaattorinäytäntö järjestettiin 166 eaa., ja kreikkalaiskaupunki Efesoksessa järjestettiin gladiaattoritaisteluita 69 eaa.
Kukoistus
Julius Caesar järjesti diktaattoriksi noustuaan vuonna 46 eaa. suurellisen gladiaattorinäytännön, jossa taisteli orjien lisäksi myös ylhäisistä perheistä lähtöisin olevia roomalaisia. Caesarin kuoleman jälkeen valtio alkoi järjestää Forum Romanumilla tai Saepta Julialla gladiaattoritaisteluja, jotka olivat aiemmin olleet yksityistilaisuuksia. Näytöksistä tuli entistä laajempia ja monipuolisempia, ja aiemmin ludi-juhlien osana ollut villieläinten metsästys siirrettiin osaksi gladiaattoritaisteluja.
Rooman keisarit käyttivät gladiaattoritaisteluita lujittamaan valtakunnan yhtenäisyyttä ja pönkittämään omaa keisarikulttiaan. Keisari Augustus (27 eaa. – 14 jaa.) kerskaili järjestämissään näytöksissä taistelleen kuolemaan saakka yhteensä 10 000 miestä ja 3 500 villieläintä. Hänen aikanaan gladiaattoritaisteluiden ajankohdiksi vakiintuivat joulu- ja maaliskuu; kumpanakin kuukautena näytäntöpäiviä oli kuudesta kymmeneen. Samalla valta-asemaansa suojellut Augustus rajoitti preettoreiden järjestämät gladiaattoritaistelut kahteen vuodessa ja enimmillään 120 gladiaattoriin kerrallaan. Roomalaisten gladiaattoritaistelut olivat muuttuneet ensisijaisesti viihteeksi, jossa uskonto näytteli enää pientä sivuroolia.
Augustuksen seuraaja Tiberius pienensi näytäntöjen budjettia eikä itse näyttäytynyt niissä. Tämä oli kuitenkin osasyynä hänen matalaan kansansuosioonsa, sillä gladiaattorinäytännöt olivat Roomassa hyvin suosittuja. Caligulan, Claudiuksen ja Neron hallituskausilla gladiaattorinäytökset olivat taas entiseen tapaan suurellisia. Näytännöissä ei vältytty onnettomuuksilta: Rooman pohjoispuolella Fidenaen kaupungissa vuonna 27 tapahtuneessa stadionin romahduksessa kuoli tai loukkaantui historioitsija Tacituksen mukaan 50 000 ihmistä. Kansa oli kuitenkin jo tottunut siihen, että hallitsijoiden ja virkamiesten tehtävänä oli järjestää panem et circenses, leipää ja sirkushuveja. Näytännöt olivat sponsorien ansiosta tavalliselle kansalle halpoja, mikä piti kansan tyytyväisenä ja vallanpitäjät suosittuina.
Gladiaattoritaisteluja ei järjestetty usein, mutta niiden järjestämiseen meni paljon rahaa. Tuhansien eksoottisten eläinten hankkiminen ja kuljetus Roomaan oli kallista. Gladiaattorien varustuksissa käytettiin joskus kalliita metalleja kuten kultaa ja hopeaa, ja rahaa kului myös taistelujen valaistukseen.
Vuonna 70 keisari Vespasianus alkoi rakennuttaa suurta amfiteatteria, Colosseumia, joka vihittiin käyttöön vuonna 80. Colosseumin myötä gladiaattoritaistelut laajenivat ja ohjelmanumeroista tuli kerta kerralta monipuolisempia. Colosseumia jäljitteleviä amfiteattereita pystytettiin pian ympäri läntistä Rooman valtakuntaa, joskin Kreikassa näytäntöihin käytettiin myös jo olemassa olevia teattereita.
Hiipuminen
Gladiaattorinäytännöt säilyivät Roomassa hyvin suosittuina vielä 200-luvulle asti. Vaikka älymystö ei niistä koskaan pitänytkään, niitä ei keisarin pelossa ollut uskallettu yrittää vakavasti lakkauttaakaan.
Lauri Raiman
Lauri Raiman (s. 27. tammikuuta 2004) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa kaudella 2023-2024 Michigan Tech Huskiesia. Vasemmalta laukova Raiman on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Gladiaattori
Hiipuminen
300-luvulla Rooman valtakuntaa kohtasi moni taloudellisesti heikko kausi. Lisäksi sotavankeja ja yhä harvinaisemmiksi käyneitä villieläimiä ei ollut enää kovin paljon tarjolla, mikä nosti näytäntöjen hintaa. Yleisöllä ei myöskään ollut entiseen tapaan varaa maksaa näytännöistä. Valtakunnan rahavarojen hupeneminen alkoi lopulta johtaa kalliiden gladiaattori- ja eläinnäytäntöjen pienenemiseen, aluksi provinsseissa. Myös kristinuskon nousun myötä gladiaattoritaistelujen kannatus heikkeni valtakunnan itäisissä osissa. Ensimmäisenä keisarina gladiaattorinäytäntöihin puuttui Konstantinus Suuri vuonna 325. Hänen gladiaattorinäytäntönsä kieltänyt edikti ei kuitenkaan vielä lopettanut näytäntöjä, vaan vasta 300-luvun jälkipuolella alkoi Roomassa niiden taantuminen. Kristinuskosta tuli Rooman valtionuskonto vuonna 393, minkä myötä myös kansalaisten kiinnostus taisteluihin hiipui. Keisari Honoriuksen kerrotaan kieltäneen gladiaattorikoulut vuonna 399 ja taistelut vuonna 404, mutta ilmeisesti korkeintaan väliaikaisesti. Viimeinen gladiaattoritaistelu oli käyty vuoteen 440 mennessä, mutta oheisohjelmana esitetyt villieläinten teurastusnäytökset jatkuivat vielä 500-luvun puolelle.
Gladiaattorit
Gladiaattoreina toimivat aluksi orjat, jotka olivat enimmäkseen valloitussodissa kukistettuja vihollisia tai vakaviin rikoksiin syyllistyneitä orjia. Myöhemmin gladiaattoreiksi ryhtyi myös vapaita miehiä, etenkin entisiä sotilaita, jotka halusivat ansaita elantonsa taistelemalla. Suurkaupunkiin muuttaneelle maalaispojalle gladiaattorinura saattoi olla yksi harvoista tavoista hankkia elanto. Myös joitain senaattorien ja ritareiden vaikeuksiin ajautuneita tai seikkailunhaluisia poikia hakeutui gladiaattoreiksi. Vapaa mies saattoi myydä ruumiinsa ja sielunsa määräajaksi lanistalle, ja sopimukseen kuului koulutus sekä tietty määrä taisteluita. Jos hän selvisi niistä hengissä, oli hän jälleen vapaa ja sai huomattavan palkkion. Jopa joidenkin keisareiden on kirjoitettu kokeilleen taistelemista itse: heitä olivat ainakin Caligula, Titus, Hadrianus, Lucius Verus ja Didius Julianus sekä etenkin Commodus. Keisarit eivät kuitenkaan olleet todellisessa vaarassa taisteluissaan.
Jos rikollinen oli tuomittu gladiaattoriksi ja siten välttänyt tulla eläinten raatelemaksi (damnatio ad bestias), hänen tuomionsa oli joko damnatio ad gladium eli suoraan miekalla surmattava tai taistelun kautta parin vuoden kuluessa surmattava, tai damnatio ad ludos eli "kisoihin tuomittu", jolloin hänellä oli mahdollisuus selvitä urastaan elossa.
Gladiaattorit käyttivät voimaa tai eroottisuutta kuvaavia taiteilijanimiä, kuten Ferox (’hurja’), Tigris (’tiikeri’) tai Eros.
Suhtautuminen gladiaattoreihin
Gladiaattorien yhteiskunnallinen asema oli hyvin alhainen: heitä pidettiin ulkopuolisina, torjuttuina hylkiöinä. Esimerkiksi puhuja Calpurnius Flaccus totesi, "kukaan ei ole gladiaattoria alhaisempi". Tavallisen kansan suosiosta gladiaattorit kuitenkin nauttivat. Varakkaiden rouvien ja jopa joidenkin keisarinvaimojen kerrottiin ryhtyneen eroottisiin suhteisiin gladiaattorien kanssa.
Rooman paremmat piirit pitivät gladiaattoreita karkeina muukalaisina ja yhteiskunnan pohjasakkana, mutta ajan myötä heihin alettiin liittää myös ihailtavia ominaisuuksia. Cicero kirjoitti gladiaattorien rohkeudesta ottaa mieluummin tyynenä vastaan iskuja häpeällisen väistelyn sijaan. Seneca nosti urhean gladiaattorin viisaan miehen esikuvaksi ja ihaili häntä vaivannäön, kärsimyksen ja kuoleman kautta tulevan kunnian tavoittelemisesta. Jotkut näkivät gladiaattorien edustavan perinteisiä roomalaisia sotilaallisia arvoja. Vaikka Rooman eliitin keulahahmoinaan pitämät Cicero ja Seneca arvostivatkin gladiaattoritaistelijoiden hyviä ominaisuuksia, he samalla paheksuivat gladiaattorinäytäntöjen primitiivistä verenvuodatusta ja eläinten tappamista. Tacitus sen sijaan tuomitsi kaiken näytäntöihin liittyvän eikä säälinyt edes gladiaattoreita.
Gladiaattorikoulut
thumb|vasen|Gladiaattorien harjoituskenttä [[Pompejissa.]] Rooman valtakunnassa oli tiettävästi yli sata gladiaattorikoulua (ludi). Rooman neljästä gladiaattorikoulusta suurin oli Ludus Magnus. Muut koulut olivat eläintaistelijoiden koulu Ludus Matutinus, traakialaistyylisten gladiaattorien koulu Ludus Dacicus sekä murmillojen koulu Ludus Gallicus.
Henkilökunta
Gladiaattorikoulua johti lanista. Hän päätti gladiaattorien hankinnasta, harjoittelusta ja rangaistuksista sekä valvoi koulun budjettia. Lanistoilla oli oma johtamistyylinsä: jotkut heistä olivat hyvin raakoja, toiset kannustavia. Keisarillisissa kouluissa lanistaa valvoi procurator ja muissa kouluissa paikallisen kaupunginneuvoston jäsen tai koulun omistaja. Muuta gladiaattorikoulujen henkilökuntaa olivat lääkintähenkilö medicus, lajivalmentaja doctor, yleiskouluttaja magister, varusteiden huoltaja manicarius, asujenvalmistaja vestiarius, sekä muita työntekijöitä kuten kirjanpitäjiä ja orjia.
Gladiaattorit
Alokkaat (tirones) vannoivat aluksi valan, ja vapaaehtoiset tekivät määräaikaisen sopimuksen. Valmentaja vastasi sen jälkeen oppilaan koulutuksesta ja vuokraamisesta kisojen järjestäjille. Harjoittelu tapahtui nelikulmaisella harjoituskentällä. Kouluissa oli kasarmit, ruokala ja sairastupa. Eri taistelijatyypit asuivat yleensä erillään.
Gladiaattoreilla oli keskinäinen arvojärjestys, joka riippui heidän menestyksestään. Parhaat taistelijat olivat arvonimeltään primus palus ('ensimmäinen paalu', joka nimitys tulee heidän puisesta harjoitusvastustajastaan). Heidän alapuolellaan olivat secundus palus ja näiden alapuolella aiemmin taistelleet veteraanit, veteres, joiden keskinäinen arvojärjestys riippui ottelujen ja voittojen lukumäärästä. Alokkaiden arvojärjestyksessä ylimpiä olivat vapaaehtoiset, auctorati, heitä alempia vangit, damnati, ja kaikkein alimpina joukkueina taistelevat gregarii. Kokelaiden asema oli usein epätoivoinen, ja uran päättäminen hyvissä voimissa oli harvinaista. Siksi itsemurhat olivatkin yleisiä: 300-luvulla kaksikymmentä gladiaattoria teki joukkoitsemurhan juuri ennen näytöstä.
Harjoittelu
Gladiaattorin koulutuksen alkuvaiheen tärkein harjoittelumuoto oli maahan pystytetyn puupaalun hakkaaminen. Puinen harjoitusmiekka oli tavallista miekkaa paljon painavampi. Oikeita aseita pidettiin tiukasti lukkojen takana. Gladiaattorit oppivat koulutuksensa aikana peruslyönnit ja torjunnat, ja he tekivät myös voimaharjoittelua. Perusasekoulutuksen jälkeen jokainen gladiaattori siirtyi erikoiskoulutukseen, jossa hänet koulutettiin tietyn aseen käyttöön.
Gladiaattorina
Gladiaattorien taistelu saattoi päättyä usealla tavalla. Voittaja selvisi hengissä, mutta häviäjää odotti usein kuolema tai teloitus. Tasapelin sattuessa kumpikin selvisi hengissä. Gladiaattoreista on arveltu kuolleen ensimmäisellä vuosisadalla eaa. yhtä näytäntöä kohti noin joka kymmenes. Myöhemmillä vuosisadoilla taistelut raaistuivat ja gladiaattorin todennäköisyys selvitä näytännöstä putosi noin kolmeen neljäsosaan. Gladiaattorit kuolivat yleensä jo ennen 30 vuoden ikää, ja kuolema saattoi tulla jo ensimmäisessä taistelussa. Viihdyttävät taistelijat kuitenkin armahdettiin usein hävitessäänkin, ja he saattoivat jatkaa uraansa vanhoiksi. Jos gladiaattori rampautui pysyvästi, hän saattoi jatkaa uraansa vähäarvoisena gregariuksena, joka esiintyi joukkueen osana. Hänestä saattoi tulla myös gladiaattorikoulun kouluttaja.
Näytäntöjen järjestäjät joutuivat maksamaan gladiaattorien valmentajille ja välittäjille suuria summia. Gladiaattorien enimmäishinnat määrättiin keisarin asetuksessa vuonna 177 jaa. Hinnat riippuivat gladiaattorin tasosta ja näytännön luokituksesta (I–IV). Hinnoista saatettiin tinkiä, ja sama gladiaattori saattoi joutua taistelemaan samassa näytöksessä useamman kerran. Alimman eli neljännen luokan gladiaattoreista maksettiin heidän tasonsa mukaan kolmesta viiteen tuhanteen sestertiusta. Ylimmän ykkösluokan gladiaattoreista maksettiin kuudesta viiteentoista tuhanteen. Joitain huippugladiaattoreita lukuun ottamatta palkkioista jäi gladiaattorille itselleen vain pieni osa.
Jotkut gladiaattorina toimineet orjat pystyivät lopulta ostamaan itsensä vapaiksi palkkiorahoillaan. Hyvin taistelleet orjat saatettiin myös palkkioksi vapauttaa. Jotkut vapautetuista gladiaattoreista jatkoivat uraansa vapaaehtoisesti, sillä vapautetun gladiaattorin työllistymismahdollisuudet olivat usein heikot. Uran jatkamiseen houkutteli myös se, että kaikkein menestyneimmät gladiaattorit saattoivat saada varsin suuria rahapalkkioita. Keisari Tiberius palkitsi erään uransa päättäneen gladiaattorin 100 000 sestertiuksella, ja Nero lahjoitti toiselle palatsin ja kartanon.
Muissa töissä
Gladiaattoreita käytettiin joskus sotilaina, vaikka he olivat kurittomia ja huonoja taistelemaan joukossa. Heitä värvättiin joihinkin Rooman sisällissotiin taistelijoiksi, kun roomalaisia ei ollut riittävästi saatavilla. Gladiaattoreita käyttivät sotilaina esimerkiksi Decimus Brutus Marcus Antoniusta vastaan 44 eaa., toisen triumviraatin vastustajat, Marcus ja Lucius Antonius, sekä keisari Otho.
Moni varakas senaattori ja ritari värväsi gladiaattoreita henkivartijoikseen ja henkilökohtaisiksi taisteluvalmentajiksi. Julius Caesar lähetti gladiaattoreita harjoittelemaan kokeneiden sotilaidensa kanssa kaksintaistelua.
Aselajit
thumb|Retiarius (vas.) vastaan secutor (oik.). Gladiaattori erikoistui yhteen aselajiin koko uransa ajan. Perinteen ensimmäisinä vuosisatoina gladiaattorien aseistuksena oli vain keihäs tai peitsi ja kilpi. Myöhemmin heidän aseistuksensa monipuolistui: he saivat kypärät, rintapanssarit ja käsivarsien suojaksi nahkahihnoja, ja aseena saattoi olla miekka tai tikari. Gladiaattorit taistelivat usein ylävartalo paljaina mutta kasvot kypärän peittäminä. Useimpien gladiaattorityyppien suojuksien tarkoituksena oli estää pienet vammat, jotka estivät gladiaattoria jatkamasta taistelua, mutta mahdollistaa kuolettavat vammat.
Oli suosittua asettaa vastakkain gladiaattorit, joiden aseistus ja varustus poikkesivat toisistaan, mutta olivat kuitenkin tasaväkisiä. Gladiaattorien aselajeista ei ole säilynyt kovin paljon kirjallisia kuvauksia. Suuri osa nykytiedoista perustuu veistoksiin, hautakiviin, mosaiikkeihin ja maalauksiin sekä Pompejista vuonna 1767 löytyneisiin varusteisiin.
Tunnetuimpia ja yleisimmin käytettyjä gladiaattorityyppejä olivat thraces, murmillones, hoplomachi ja retiarii. Yleisimpiä aselajeja ja gladiaattorityyppejä (nimet monikossa):
Etenkin gladiaattoreiksi pakotetuille sotavangeille saatettiin antaa oman kansakuntansa varusteita ja aseita sekä etenkin kansalle tunnusomaisia tunnuksia, jotta katsojat saisivat lisää mielenkiintoa sekä mahdollisuuden verrata eri kansojen taistelutaitoja.
Paikka
thumb|[[Colosseum, missä suurimmat gladiaattorinäytännöt pidettiin.]] Aluksi gladiaattorinäytäntöjä pidettiin aukioilla. Toisella ja ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Rooman näytäntöjä alettiin järjestää Forum Romanumilla, jonka pitkille sivuille puiset katsomot pystytettiin joka kerta uudelleen näytäntöä varten. Forum Romanumin kärsittyä tulipalosta 52 eaa. Julius Caesar rakennutti 46 eaa. Campus Martiukselle puisen amfiteatterin, jolla alettiin myöhemmin järjestää gladiaattoritaisteluita. Muualla Rooman valtakunnassa oli kivisiä amfiteattereita rakennettu gladiaattoritaisteluita varten jo edellisellä vuosisadalla. Gladiaattorinäytäntöjen suosion kasvun seurauksena Roomassa oli 200-luvulla jaa. jo yli 200 amfiteatteria. Jotkin amfiteatterit rakennettiin siten että areena voitiin täyttää vedellä meritaistelunäytöksiä varten. Kreikassa amfiteattereita ei tarvinnut erikseen pystyttää, sillä näytäntöihin voitiin käyttää jo olemassa olevia teattereita pienin muutoksin.
Vuosina 70–80 jaa. Roomaan rakennettiin vihdoin suuri amfiteatteri, Amphitheatrum Flavium, joka sai myöhemmin nimekseen Colosseum. Teatterin tilat ja katsomot oli tarkkaan suunniteltu monipuolisia ja suosittuja mutta yleisölle usein vaarallisia gladiaattori- ja eläintaisteluita varten. Soikion muotoinen Colosseum on ulkomitoiltaan 188 × 156 metriä, ja sen areena on 80 × 54 metriä.
Järjestäjä
Roomalainen gladiaattoritaistelu oli yksityishenkilön järjestämä: joko pojan kuolleelle isälleen järjestämä muistojuhla tai keisarin lahja kansalle. Valtion järjestämiin kisoihin gladiaattoritaistelut eivät yleensä kuuluneet, vaan niiden kohokohta olivat vaunuajot. Vain joulukuisin järjestettävässä saturnaliajuhlassa nähtiin gladiaattoritaisteluita.
Keisarilliset gladiaattorikisat sijoitettiin usein virallisen juhlan alkuun tai loppuun. Keisari järjesti kisat milloin itse halusi, usein jonkin sotilaallisen voiton kunniaksi, mutta monesti vain lisätäkseen kansansuosiotaan. Rooman ulkopuolella kisoja järjestivät keisarikultin papit keisarin nimissä ja hänen edustajinaan. Syyskuun alkupuolella pidettävät Ludi Romani -kisat olivat suosituinta aikaa järjestää gladiaattoritaisteluita.
Gladiaattorit pitivät taitojaan yllä yksityisissä harjoituskisoissa (munera assirofana), joissa käytettiin usein tylsiä aseita. Näitä halpoja ja vaatimattomia kisoja järjestettiin etenkin pienissä provinssikaupungeissa.
Yläluokkaiset järjestäjät sopivat taisteluista gladiaattorikoulun johtajan kanssa asiamiestensä välityksellä. Keisarin ja välittäjien välikätenä toimi lähes aina procurator munerum, joka oli usein keisarin luotto-orja. Neuvotteluissa sovittiin gladiaattoriparien määrästä ja siitä, kuinka monen heistä odotettiin kuolevan. Gladiaattorinäytäntöjä pyrittiin mainostamaan realistisesti suhteessa yleisön odotuksiin. Kisat jaettiin neljään luokkaan (I–IV) niiden näyttävyyden perusteella, joka riippui niihin käytettävästä rahamäärästä. Alimman luokan esityksiin käytettiin alle 60 000 sestertiusta, täysimittaisiin 150 000 sestertiusta tai enemmän.
Ohjelma
thumb|Gladiaattorinäytäntöjen ohjelmaa kuvaava [[mosaiikki ensimmäiseltä vuosisadalta jaa.]] Tulevista gladiaattorinäytännöistä ilmoiteltiin seinäjulisteilla, kuuluttamalla niistä erilaisissa tapahtumissa tai palkkaamalla ihmisiä kirjoittelemaan niistä julkisten paikkojen seiniin. Ihmiset ostivat näytäntöihin liput elleivät saaneet kansansuosiota havittelevalta keisarilta tai senaattorilta ilmaislippua. Pompejista löytyneessä julisteessa sanotaan:
Näytöspäivän aamu aloitettiin yleisön eteen areenalle ja sen ympäri johtavalla kulkueella (pompa). Kulkueen alussa kävelivät keisarin liktorit ja heidän jälkeensä soittajat, eläimet ja esiintyjät, joista gladiaattorit loppupäässä. Kulkue pysähtyi tervehtimään keisarillista aitiota. Kulkueen jälkeen gladiaattorit menivät lepäämään ja valmistautumaan iltapäivän näytökseen.
Rooman Colosseumin päiväohjelma noudatti vakiintunutta kaavaa. Aamulla nähtiin ensin eläintaisteluita, sitten eläinten metsästystä. Keskipäivällä teloitettiin karanneita orjia ja rikollisia, ja iltapäivällä esitettiin päänumero, gladiaattoritaistelut. Joskus ohjelmien välillä oli kevyempää viihdettä.
Alkunäytännöt
Aamupäivällä areenalle tuotiin eläimiä. Taistelevat ja metsästettävät eläimet tuotiin usein kaukaa. Niihin lukeutui monipuolisesti norsuja, leijonia, tiikereitä, leopardeja, härkiä ja karhuja sekä pienempiä eläimiä. Eläimiä teurastettiin satoja vuosia jatkuneissa näytännöissä sadoin tuhansin ja areenan hiekka lainehti verestä aamupäivän loppuun mennessä. 200-luvulla petoeläimet olivat käyneet Pohjois-Afrikassa jo niin vähiin, että näytäntöjen painopiste siirtyi kasvinsyöjiin. Eläimiä vastaan taistelleet gladiaattorit, bestiarii, ja metsästäjät, venatores, selviytyivät eläimiä vastaan yleensä voittajina.
Keskipäivän teloitukset suoritettiin paitsi miekalla, myös kiduttamalla kuten ristiinnaulitsemalla, polttoroviolla tai syöttämällä elävältä villipedoille. Yleisön viihdyttämiseksi teloitukset sijoitettiin joskus dramaattisiin mytologisiin kehyksiin.
Iltapäivän gladiaattoritaistelut
thumb|150px|Gladiaattorin hautakivi ensimmäiseltä vuosisadalta. Gladiaattoritaistelut olivat näytäntöpäivän kohokohta. Esiintyvät gladiaattorit oli esitelty edellisinä päivinä Forum Romanumilla ja ohjelmalehtisissä oli julkaistu otteluohjelma. Näytäntöä edeltävänä iltana kaikki gladiaattorit kokoontuivat heille tarjotulle juhlaillalliselle. Illallisen yhteydessä gladiaattorit tekivät testamenttinsa, jos heillä oli jotain omaisuutta. Ihailijoilla oli ehkä tuolloin tilaisuus tavata taistelijoita.
Iltapäivän avausseremonioiden ja lämmittelyn jälkeen aloitettiin taistelut pareittain. Taisteluja edelsivät vielä parien lyhyt prolusio, esinäytökset puuasein, joiden jälkeen vedonlyöjät saivat vielä korjata panoksiaan, minkä jälkeen varsinaiset ottelut alkoivat. Ottelujen päätuomari summa rudis oli pukeutunut valkoiseen tunikaan. Häntä avustivat apulaistuomari ja areenan orjat (harenarii), jotka myös siivosivat areenan jokaisen koitoksen jälkeen. Portin vieressä seisoi manalan jumalaksi pukeutunut virkailija, joka kantoi kaatuneet Kuolleiden portista. Hänen vierellään seisoi Kharun-demonia esittävä henkilö, joka varmisti terävällä vasarallaan, että kuolettavasti loukkaantuneet varmasti kuolivat ennen pois kantamista. Nämä virkailijat tarkistivat myös gladiaattorien aseet.
On usein väitetty, että gladiaattorit tervehtivät keisaria fraasilla Ave imperator, morituri te salutant (”Terve keisari, kuolemaan menevät tervehtivät sinua”). Suetoniuksen mukaan vangit tervehtivätkin kerran keisaria näin meritaistelunäytöksessä. Gladiaattorien ei kuitenkaan tiedetä käyttäneen näitä sanoja.
Gladiaattoriparit oli valittu mahdollisimman tasaväkisiksi taistelukokemuksen ja aselajien kannalta. Taisteluparia valvoi erotuomari, joka myös usutti heitä toistensa kimppuun. Jos ottelu päättyi ratkaisemattomana, gladiaattorit saivat lähteä elävinä pois areenalta. Taistelun voittajalle annettiin palkinnoksi oliivipuun oksa ja rahasumma. Häviäjän tai luovuttajan elämän kohtalosta päättivät yleisö ja keisari: Yleisö huusi joko mitte ("päästä hänet menemään") tai iugula ("katkaiskaa häneltä kurkku"). Yleisöltä kuolemantuomion saanut gladiaattori polvistui ja jäi odottamaan kuolettavaa iskua niskaan tai lapaluiden väliin. Joskus keisari kumosi yleisön vapauttavan tuomion ja tapatti hävinneen gladiaattorin. Vainaja kannettiin pois, ja hänen kuolemansa varmistettiin huijauksen varalta leikkaamalla häneltä vielä kurkku auki.
Yleisön on kuvattu antaneen tuomionsa myös kääntämällä peukalonsa (lat. pollice verso). Antiikinaikaisista kuvauksista ei kuitenkaan selviä, mihin suuntaan peukalo käännettiin – yleinen mutta luultavasti virheellinen käsitys nykyisin on, että kuolemantuomio annettiin kääntämällä peukalo alaspäin. Jos gladiaattorin henki haluttiin säästää, peukalo pidettiin sisäänpäin käännettynä, pollice compresso.
Näytännön jälkeen
Gladiaattorinäytännön jälkeen jouduttiin suorittamaan mittava ruhojen ja ruumiiden hävitysoperaatio. Vainajat haudattiin heidän asemansa mukaan: rikolliset jokeen ja gladiaattorit arvokkaammin. Osa eläinten ruhoista annettiin kansalaisille syötäväksi.
Vapauttavan tuomion saaneet gladiaattorit toipuivat harvoin. Antiikin lääketiede osasi hoitaa haavoja, mutta etenkin pistoista syntyneet tulehdukset koituivat monen kohtaloksi, vaikka gladiaattorikoulujen henkilökunta huolehtikin haavoittuneista gladiaattoreista parhaansa mukaan.
Gladiaattorit taiteessa, kirjallisuudessa ja populaarikulttuurissa
Länsimaissa julkaistiin 1800-luvulla suosittuja historiallisia romaaneja, jotka kuvasivat antiikin Rooman gladiaattorinäytäntöjä. Näistä tunnetuimpia ovat Pompeijin viimeiset päivät (Edward Bulwer-Lytton, 1834) ja Quo vadis (Henryk Sienkiewicz, 1895). Kirjallisuuden lisäksi myös 1800-luvun taidemaalarit kuten Jean-Léon Gérôme innoittivat 1900-luvun elokuvantekijöitä. Tunnetuimpia gladiaattorielokuvia ovat Spartacus (1960) ja Gladiator (2000). Gladiaattoriaiheisista sarjakuvista tunnetaan Asterix gladiaattorina (1964).
Huvitamme itsemme hengiltä
'''Huvitamme itsemme hengiltä. Julkinen keskustelu viihteen valtakaudella''' on Neil Postmanin vuonna 1985 ilmestynyt kirja.
Viva Las Vegas (kappale)
Viva Las Vegas on 1964 vuoden laulu, jonka levytti Elvis Presley kirjoittajinaan Doc Pomus ja Mort Shuman hänen elokuvaansa Viva Las Vegas! varten, jonka mukana laulu asetettiin yleiseen julkaisuun vuoden päästä.
Teemestarin kirja
Teemestarin kirja on Emmi Itärannan vuonna 2012 ilmestynyt esikoisromaani. Se sijoittuu suuren mullistuksen jälkeiseen dystooppiseen tulevaisuuteen, jossa maailman makean veden varannot ovat ehtyneet.
Romaanin käsikirjoitus voitti Teos-kustantamon fantasia- ja scifikirjoituskilpailun vuonna 2011. Marraskuussa 2012 Itäranta sai teoksestaan myös Kalevi Jäntin palkinnon.
HarperCollins julkaisi romaanin englanniksi Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Australiassa keväällä 2014. Kirjasta otettiin Yhdysvalloissa peräti 50 000 kappaleen ensipainos. Kirjasta on myös tehty Veden vartija -elokuva, jonka rooleissa on muun muassa näyttelijät Lauri Tilkanen ja Mimosa Willamo. Elokuva sai ensi-iltansa syksyllä 2022. Kirjasta on myös sovitettu näytelmä.
Juoni
Kirja sijoittuu dystooppiseen maailmaan, Uuden Qianin Skandinavian Unionissa Pohjois-Suomessa olevaan paikkaan, jossa kasvaa teepensaita. Kirjassa seurataan Teemestarien sukuun kuuluvaa 17-vuotiasta Noria Kaitiota perheineen, jonka isä Mikoa Kaitio toimii teemestarina, henkilönä, jonka tehtävänä on huolehtia makean veden lähteestä joka on tarkoin varjeltu salaisuus sen jälkeen, kun armeija on pidättänyt kaikilta oikeuden vapaaseen veden käyttöön ja sääntelee tarkoin sen käyttöä vesikiintiöillä. Vakavin rikos onkin vesirikos, johon syyllistyneet voidaan asettaa arestiin ja teloittaa. Lisäksi talon portille maalataan sininen ympyrä merkiksi ja varoitukseksi kaikille muille. Suurin ongelma onkin puhtaan juomaveden puute. Merivedestä tislataan suolatonta ja kutakuinkin juotavaa ja sitä jaetaan ihmisille pieninä annoksina. Poikkeuksena on kuitenkin Teemestari ja hänen perheensä, jonne armeijan uusi upseeri, Komentaja Taro, saapuu Majuri Bolinin, Mikoan vanhan ystävän, kanssa perinteiselle teemestarin vastaanotolle juomaan teetä, minkä vuoksi armeijan huomio kiinnittyy Norian perheeseen ja kotitaloon.
Samaan aikaan Noria ja hänen paras ystävänsä, Sanja, löytävät muovihaudasta kummallisen laatikon. Valitettavasti sitä kokeillessa mitään ei tapahdu, koska tytöiltä puuttuu jotakin oleellista. Tärkeämmäksi löydöksi osoittautuu laatikko, jonka sisällä on kiiltäviä, hieman naarmuuntuneita levyjä, joissa on kummallinen kirjainyhdistelmä. Sanja ymmärtää, että laatikolla ja aiemmin muovihaudasta löydetyillä ”TDK”:lla on jotakin yhteistä. Laatikosta löytyy videokasetteja, jotka ajoittuvat Hämärän vuosisadalle, entismaailman ja nykyismaailman väliin sijoittuvalle aikajaksolle. Videokasetteihin on tallennettu Janssonin retkikunnan dokumentti, jossa etsitään juomakelpoista vettä sisältäviä vesilähteitä. Samaan aikaan diktatuurin sotilaat epäilevät, että Kaition teetä ei tehdä merivedestä puhdistettuun säännösteltyyn veteen. Taloon tehdään ratsia, jossa puutarha kaivetaan ylösalaisin ja teemestarin aitio myllätään. Alueelle johtaakin salainen vesiputki tuntureilta, joilta virtaa puhdasta vettä salaisesta lähteestä. Sotilaat eivät kuitenkaan löydä kuin vanhan kuivuneen vesiuoman kaivon pohjalta.
Vaikka mitään ei löydykään, epäily jää kytemään, minkä vuoksi Norian äiti päättää ottaa vastaan hänelle tarjotun työn Xinjingissä sijaitsevalta yliopistolta. Noria, hänen isänsä ja äitinsä lähtevät Kuolojärvelle saattamaan Norian äitiä rautatieasemalle. Norian äiti Lian lähteekin junalla Xingjingiin päin, minkä jälkeen Norian isä, Mikoa Kaitio päättää Norian olevan nyt kypsä ottamaan vastaan teemestarin työn. Hän opettaa Noriaa hallitsemaan lähdettä, veden korkeutta ja sen käyttöä. Teemestarien talossa järjestetäänkin virkaanastujaisseremonia, johon kutsutaan myös Mestari Niiramo Kuusamosta. Noria vihitään täysivaltaiseksi teemestariksi, mutta hänen isänsä kuitenkin kuolee pian tämän jälkeen. Noria ei todellisuudessa ole vielä valmis teemestariksi ja erehtyy pitämään vettä omanaan ja häpeää tätä etuoikeutena pitämäänsä asiaa. Noria paljastaakin salaisen lähteen sijainnin ystävälleen Sanjalle tämän pikkusiskon, Minjan sairastuttua vakavasti. Minja parantuu juodessaan puhtaaseen juomaveteen sekoitettua lääkettä. Sittemmin Sanjalle rakennetaan oma, laiton vesiputki.
Myöhemmin yksi kylän asukkaista seuraa Noriaa ja Sanjaa tunturille, jolla lähde sijaitsee. Lähteen paljastuttua yhdelle kylän asukkaista Noria vähitellen, kiristyksestä johtuen, ryhtyy jakamaan vettä kaikille kylässä sitä tarvitseville. Niinpä tunturilähde, joka aiemmin oli vaarassa tulvia yli, on lopulta vaarassa ehtyä kokonaan. Samalla Noria on vakuuttunut, että juomakelpoista vettä täytyy olla muuallakin ja suunnittelee lähtöä Menetetyille maille etsimään vettä. Hän saa selville Teemestarien kirjoista, että aikaisemmin Janssonin retkikunta, joka oli salaa etsinyt vettä, oli löytänyt juomakelpoista vettä, mutta ryhmän johtaja menetti henkensä ja loput jäsenet joutuivat pakenemaan ja piiloutumaan, kunnes tulivat Teemestarien talolle, jolloin aikaisempi teemestari oli piilottanut vieraat majalleen ja sitten tunturille lähteen luokse. Näin merkintä juomakelpoisesta vedestä Menetetyiltä mailta oli kirinyt teemestarien tietoon. Noria pyytää majuri Bolinia auttamaan häntä löytämään helivaunut, jotta hän ja matkalle mukaan haluava Sanja voisivat matkustaa Rovaniemelle ja sen halki etsimään uusia lähteitä. Majuri Bolin onnistuukin hankkimaan vaunut Norialle, mutta lähtöä edeltävänä yönä Sanjan kotitaloon tehdään ratsia. Pian sen jälkeen Teemestarienkin talo merkitään sinisellä ympyrällä, joka on merkki vesirikoksesta ja Noria asetetaan kotiarestiin. Tällöin komentaja Taro vierailee Norian luona ja paljastaa hänen isänsä olleen teemestari, mutta paljasti lopulta isänsä lähteen armeijalle ja kiinnostui itse sotilasurasta. Sitten hän väittää Sanjan ilmiantaneen Norian sotilaille suojellakseen perhettään. Hän myös toteaa Xinjingissä syttyneen kapinan ja pelkää Norian äidin kuolleen siellä. Sen jälkeen Taro ehdottaa hänen ja Sanjan ryhtyvän vakoojiksi armeijalle. Vastineeksi he saisivat käyttää lähteen vettä hieman vapaammin kuin muut kyläläiset. Noria uskoo Taron valehtelevan ja kieltäytyy tarjouksesta, jolloin Taro poistuu, ilmeisen tietoisena siitä, että Noria teloitetaan pian rikkomuksiensa vuoksi.
Näin Noria lopulta epäonnistuu tehtävässään säilyttää Teemestarien salaisuus. Kirja kuitenkin päättyy keskusteluun, jossa Sanja saapuu Xinjingiin yliopistolle Lian Kaition työhuoneeseen ja kertoo hänelle nähneensä sotilaita talonsa liepeillä ja piiloutuneensa Kuolleeseen metsään viikkokausiksi. Sitten hiipiessään kyläänsä salaa hän sai tietää armeijan vieneen perheensä ja merkinneen Teemestarien talon sinisellä ympyrällä vesirikoksesta ja paenneen sitten mantereen halki Xinjingiin. Lopuksi hän antaa Lialle hopeiset kiekot (kasetit), joista kävi ilmi Janssonin retkikunnan tulokset.