cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isokinoliini
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa isokinoliini on joko värittömiä tai kellertäviä hygroskooppisia kiteitä tai väritöntä tai kellertävää nestettä. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, asetoniin ja bentseeniin. Isokinoliini on heikko emäs ja sen pKa-arvo on 8,6. Yhdiste reagoi monien happojen kanssa muodostaen suoloja. Isokinoliini reagoi niin elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla esimerkiksi halogeenien kanssa. Reaktio tapahtuu pääasiassa 5-asemassa olevaan hiileen. Yhdisteen aromaattinen rengas voidaan pelkistää vedyttämällä, jolloin muodostuu tyydyttyneitä johdannaisia.
Valmistus ja käyttö
Isokinoliinia esiintyy kivihiilitervassa, josta sitä eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1885. Kivihiilitervassa sitä on tyypillisesti noin 0,2 % ja voidaan erottaa tislaamalla. Isokinoliinin synteesiin on myös useita vaihtoehtoja ja käytettyjä tapoja ovat muun muassa niin kutsutut Pomeranz–Fritsch-, Pictet–Spengler- tai Bischler–Napieralski-reaktiot, joissa kaikissa lähtöaineena on fenetyyliamiini. Isokinoliinia voidaan valmistaa myös kuumentamalla kanelialdehydin oksiimia.
Miqueliopuntia miquelii
Miqueliopuntia  on kaktuskasvisuku, jossa on vain yksi laji, M. miquelii. Kasvin nimi lienee annettu Friedrich Anton Wilhelm Miquelin mukaan. Hän oli Utrechtin yliopiston kasvimuseon johtaja Alankomaissa.
Ulkonäkö ja koko
Kasvi on suhteellisen pienikokoinen, pystykasvuinen ja muodostaa laajoja puolentoista metrin korkuisia tiheikköjä. Varren nivelet kasvavat usein vanhempien nivelten kärjen läheltä ja ovat lieriömäisiä ja nuorina harmahtavia. Varren nystyt ovat isoja, pitkänomaisia. Lehdet ovat meheviä, terävä- ja punertavakärkisiä sekä varhain karisevia. Karvaisia areoleja on kaikkialla varsinivelissä. Niissä on väkäskarvoja (glokidioita), jotka ovat väriltään punertavan ruskeita, ja runsaasti jopa kahdeksan sentin mittaisia piikkejä. Kukat sijaitsevat lähellä varren kärkeä eivätkä avaudu täyteen mittaansa. Väriltään ne ovat valkoisia tai vaalean ruusunpunaisia. Pohjus on emin vartalon ympäriltä lieriömäinen, kyhmyinen ja sukasellinen. Hedelmä on pallomainen tai munanmuotoinen, vaaleanvihreä tai valkeahko, mehevä, avautumaton ja sukasmaisten piikkien peittämä. Muodoltaan vaihtelevat siemenet ovat kellertäviä tai okranvärisiä, ja niissä on vähäkarvainen vaippa.
Hannu Krankka
Hannu Krankka (Hans Kranck ) oli Limingasta kotoisin ollut nuijasodan kapinallispäällikkö. Krankan syntymävuotta ei tarkkaan tiedetä. Krankan isä oli kuitenkin lohivouti, nimismies ja voudin sijainen Eerik Pietarinpoika (k. 1579). Krankan koti sijaitsi Limingan Alapään kylässä ja talo oli täyden manttaalin tila eli pitäjän suurimpia. Eerik Pietarinpoika otti osaa lukuisiin rajakahakoihin Venäjää vastaan ja Hannu lähti kulkemaan isänsä viitoittamaa tietä.
Nuijasota
Vuoden 1595 alkanut nuijasota veti mukaan myös liminkalaiset: linnaleirin pelko, ankara verotus ja katolisuus ajoivat sotaan talonpojat, jotka kokivat vapautensa olevan uhattuna ja vastustivat linnaleiriä. Tammikuun lopulla vuonna 1597 Limingan, Iin ja Kemin talonpojat valitsivat johtajakseen Hannu Krankan. Krankan johtamia talonpoikia oli enimmillään noin 3 000. Heitä vastassa olivat Suomen käskynhaltijan Klaus Flemingin joukot. Ensimmäinen yhteenotto tapahtui Kokkolan Tarharannan niityllä Flemingin voudin Abraham Melkiorinpojan johtaman osaston kanssa. Krankka varasti kahakassa Abraham Melkiorinpojan susiturkin. Abraham Melkiorinpoika jäi pian tämän jälkeen kiinni Kruunupyyssä ja toimitettiin Tukholmaan, jossa hänet myöhemmin mestattiin. Saatuaan tiedon Pohjanmaan kansannoususta Klaus Fleming lähetti 1 500 miehen koulutetut ratsujoukkonsa Pohjanmaalle nujertamaan Hannu Krankan talonpoikaisjoukot. Santavuoren taistelussa 24. helmikuuta 1597 kaatui noin 1 000 talonpoikaa ja 500 joutui vangiksi, joukossa Hannu Krankka. Krankka vietiin Turun linnaan. Klaus Flemingin kuoltua pian edellisen jälkeen ja Kaarle-herttuan vallatessa Turun syyskuussa 1597 Krankka vapautui.
Sodan jälkeen
Eversti Krankka kirjoitti sotakokemuksistaan ruotsinkielisen kertomuksen, joka on säilynyt arvokkaana dokumenttina sodasta. Hänen kuitenkin epäillään olleen äidinkieleltään suomalainen. Kaarle-herttua palkitsi Krankan muun muassa verovapaudella, hänestä tehtiin Limingan nimismies ja Pohjanmaan lohivouti vuonna 1600. Krankka oli valtiopäivämiehenä vuonna 1600 ja Kustaa II Adolfin kruunajaisvaltiopäivillä vuonna 1617. Kaarle IX kävi tervehtimässä häntä Limingan Krankkalassa 1602, ja Kustaa II Adolf kenties tapasi hänet 1614 Limingassa pistäytyessään. Hannu Krankka kuoli vuoden 1630 paikkeilla.
Patsas
Kuvanveistäjä Niilo Rikulan vuonna 2005 valmistunut pronssista tehty Hannu Krankan patsas sijaitsee Limingan kirkonkylällä Tupoksentien varrella.
Ftaali-imidi
Ftaali-imidi (C8H5O2N) on aromaattinen imidi. Huoneenlämpötilassa yhdiste on ulkomuodoltaan valkoista kiteistä ainetta. Ftaali-imidia käytetään kemianteollisuudessa amiinien synteesissä ja muovien valmistuksessa.
Synteesi
Ftaali-imidiä valmistetaan teollisesti pelkistämällä ftaalianhydridiä kuumentamalla sitä ammoniakin vesiliuoksen eli ammoniumhydroksidin kanssa.
Parakautsupuu
Parakautsupuu, tunnetaan myös nimellä kumipuu, (Hevea brasiliensis) on tyräkkikasvien heimoon kuuluva puu. Kumipuun maitiaisnesteessä on esimerkiksi kautsua ja guttaperkkaa.
Puun ominaisuuksia
Kumipuun koko riippuu suuresti sen kasvupaikasta ja kasvuolosuhteista. Suotuisissa oloissa se voi saavuttaa aina 40 metrin pituuden ja 100 cm läpimitan, mutta yleisesti istutuksilla olevien puiden läpimitta on 30–40 cm. Kumipuu kasvaa muun muassa sademetsissä.
Puuaines
Sydän- ja pintapuuta on vaikea erottaa toisistaan. Puuaineen väri on valkeahkosta harmaankellertävään. Puun rakenne on suorasyinen tai aaltoilevasyinen. Kuviointi on karkea ja yhtäläinen. Puuaines on keskiraskasta ja pehmeää. Näin ollen sen työstö ei ole vaikeaa.
Käyttö
Kumipuun maitiaisnesteestä valmistetaan kumia. Kumipuu on suosittu huonekalupuu. Lisäksi siitä tehdään paneeleita, talousesineitä, viilua, vaneria ja lastulevyä.
Andienisomuura
Andienisomuura (Frederickena unduligera) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Andienisomuuraa tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 2 470 000 km2. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jon Landau
thumb|200px|Jon Landau (vasemmalla) ja [[Ioan Bacivarov (oikealla).]] Jon Landau (s. 23. heinäkuuta 1960 New York City, New York) on yhdysvaltalainen elokuvatuottaja.
Elämäkerta
Landau syntyi juutalaiseen perheeseen New Yorkissa. Hän teki yhteistyötä James Cameronin kanssa. Esimerkiksi Titanicin elokuvasta, joka voitti myöhemmin Oscar-palkinnon. Tunnetuin hänen elokuvatuottamisena oli Avatar, josta hän sai Oscar-ehdokkuuden, mutta menetti sen.
Jurvan vaakuna
thumb|150px|Jurvan vaakuna (1955–2008) Jurvan vaakuna on saanut aiheensa puusepäntöistä ja maataloudesta, joihin vaakunan höylä ja apilat viittaavat. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu ”sinisessä kentässä hopeinen siivitetty höylä, saatteena kilven kummassakin kulmassa ja alaosassa kulta-apilat”. Vaakunan suunnitteli Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 15. helmikuuta 1955. Vaakuna siirtyi kotiseutuvaakunaksi Jurvan liityttyä Kurikan kaupunkiin vuoden 2009 alussa.
Kazakstan olympialaisissa
Kazakstan osallistui olympialaisiin itsenäisenä valtiona ensimmäisen kerran Lillehammerissa 1994, ja on ollut sen jälkeen mukana kaikissa kesä- ja talviolympialaisissa. Vuonna 1992 kazakstanilaisurheilijat kilpailivat yhdistetyllä joukkueella Georgian ja muiden IVY:n jäsenmaiden kanssa, tätä ennen maa oli osa Neuvostoliittoa.
Kesäolympialaisissa Kazakstanin menestyksekkäimmät urheilulajit ovat nyrkkeily, painonnosto ja paini. Talvikisoissa se on menestynyt parhaiten maastohiihdossa.
Kazakstanin urheilijoista eniten mitaleja on saanut hiihtäjä Vladimir Smirnov, joka voitti yhden kulta-, kaksi hopea- ja yhden pronssimitalin 1994 ja 1998. Edustaessaan vielä Neuvostoliittoa hän oli saanut kolme mitalia 1988. Ainoa kaksi kultamitalia saanut Kazakstanin edustaja on painonnostaja Ilja Iljin, joka voitti miesten 94 kg:n sarjan Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012. Myös neljä muuta Kazakstanin urheilijaa on saanut kesäolympialaisissa kaksi mitalia.
Lothringenin herttuakunta
250px|thumb|Ala- ja Ylä-Lothringenin herttuakunnat vuonna 1000.
Lothringenin herttuakunta oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan herttuakunta vuoteen 1766 asti. Se sijaitsi Lothringenissa, joka nykyään on osa Ranskaa.
Lothringen oli alun perin osa Lotharingian kuningaskuntaa, joka syntyi vuonna 855, kun karolingien keisarikunta jaettiin kolmeen osaan Ludvig Hurskaan poikien kesken. Lothringen nimettiin uuden hallitsijan Lothar I:n mukaan. Lotharingia hävisi kartalta vuonna 870, kun se jaettiin kuningas Lothar II:n kuoleman jälkeen Meerssenin sopimuksella. 900-luvun alussa perustettiin Lothringenin herttuakunta, joka jaettiin kahtia 959 Ylä- ja Ala-Lothringenin herttuakunniksi. Ala-Lothringen lakkautettiin vuonna 1190, ja Ylä-Lothringenia ruvettiin kutsumaan yksinkertaisesti Lothringeniksi. Lothringenin herttuakuntaa hallitsi vuosina 1048–1431 Châtenois-suku ja vuosina 1473–1738 sen haara, Lothringen-suku.
Luettelo austronesialaisista kielistä
Tämä on luettelo austronesialaiseen kielikuntaan kuuluvista kielistä.
Lothringenin herttuakunta
Lothringenin herttuakunta oli alusta alkaen kiistakapula Ranskan ja Saksan välillä, mutta lopulta siitä tuli sadoiksi vuosiksi osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa. Ranska miehitti herttuakuntaa vuosina 1635–1648, 1670–1697 ja uudestaan Espanjan perimyssodan aikana. Puolan perimyssodan jälkeen Lothringenin hallitsijaksi tuli vuonna 1738 suurvaltojen sopimuksella entinen Puolan kuningas Stanisław Leszczyński, sillä Lothringen-suvun viimeinen herttua Frans III Stefan oli siirtynyt Itävallan Habsburgien perilliseksi. Leszczyńskin kuoltua vuonna 1766 herttuakunta liitettiin Ranskaan.
Tuulten torni
Tuulten torni ( tai Αέρηδες, Aérides) eli Horologion on antiikin aikainen torni, joka toimi sekä tuuliviirinä, aurinkokellona että vesikellona. Torni sijaitsee Roomalaisella agoralla siitä nimen saaneessa Aérideen kaupunginosassa Ateenassa, Kreikassa.
Historia
Tuulten torni on rakennettu todennäköisesti hellenistisellä ajalla 100-luvun jälkimmäisellä puoliskolla eaa. Aiemmin torni ajoitettiin usein ensimmäiselle vuosisadalle eaa. Tornin rakennutti Syyrian Kyrrhoksesta kotoisin ollut kreikkalainen tähtitieteilijä Andronikos. Siksi sitä kutsutaan myös Andronikos Kyrrhoslaisen horologioniksi.
Varhaiskristillisenä aikana torni toimi kirkon kellotornina. Osmanivallan aikana sitä käytettiin puolestaan suufilaisena mietiskelypaikkana (tekke). Tämän vuoksi torni on säilynyt nykyaikaan varsin hyvin. Torni hautautui vähitellen osittain maahan, mutta Ateenan arkeologinen seura kaivoi sen esiin vuosina 1837–1845.
Rakennus
Tuulten torni on kahdeksankulmainen ja sen korkeus on 12,8 metriä ja halkaisija kahdeksan metriä. Rakennuksen ulkopuoli edustaa korinttilaista ja sisäpuoli doorilaista tyyliä. Tornin kahdella sivulla oli pienet pylväikkökatokset ja takapuolella eli etelän puolella sen kyljessä oli pienempi pyöreä torni. Torni on rakennettu Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista.
Antiikin aikana tornin katolla oli Triton-hahmoinen tuuliviiri, joka osoitti tuulen suunnan, sillä kahdeksan sivua olivat tarkasti pää- ja väli-ilmansuuntia kohti. Tornin huipulla olevassa friisissä on kuvattuna kahdeksan kreikkalaisen mytologian tuulen jumaluutta, anemosta. Tornissa neljä niistä on kuvattu mieshahmoisina ja neljä naishahmoisina. Anemokset ovat:
thumb|Tornin [[Friisi (arkkitehtuuri)|friisiä.]]
Tornin sisällä oli vesikello, joka toimi Akropoliilta tulleen veden voimalla ja näytti kellonajan, päivämäärän ja vuodenajan. Lisäksi torni toimi aurinkokellona, sillä sen jokaisella kahdeksalla sivulla oli aurinkokellon osoitin ja pyöreän tornin huipulla yhdeksäs.
FS Dupetit-Thouars (1874)
Dupetit-Thouars oli Ranskan laivaston vuonna 1874 vesillelaskettu puurunkoinen Infernet-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 27. maaliskuuta 1867. Alus laskettiin vesille 27. elokuuta 1874 ja se otettiin palvelukseen 28. syyskuuta 1875.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 26. huhtikuuta 1897.
Nuijasarvisieni
Nuijasarvisieni (Xylaria polymorpha) on sarvisienten (Xylaria) sukuun kuuluva laji. Se on kotelopulloinen. Malto on karstamaisen kiinteää. Suomessa nuijasarvisieni on määritelty luonnonsuojeluasetuksessa erityisesti suojeltavaksi lajiksi.
Anita Armfelt
Anita Helena Armfelt, o. s. Wasastjerna (12. tammikuuta 1909 Turku – 13. syyskuuta 1988) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Anita Armfeltin vanhemmat olivat Viktor Waldemar Wasastjerna (1879–1941) ja Ebba Hildegard Öhrbom (1879–1951). Hän oli naimisissa kreivi Carl-Gustaf August Magnus Armfeltin (1897–1970) kanssa, joka omisti Vuorentaan kartanon Halikossa.
Kayangel
Kayangel (Ngcheangel) on Palaun pohjoisin osavaltio 24 kilometriä Kororista pohjoiseen. Sen pinta-ala on 3 neliökilometriä ja siellä on 54 asukasta (vuonna 2015). Osavaltion väkiluku on ollut laskussa; vuonna 2005 siellä oli vielä 188 asukasta.
Osavaltioon kuuluu kolme atollia: Kayangel, Ngaruangel ja Velasco Reef. Väestö asuu Kayangelissa viidessä kylässä, jotka ovat Orukei, Dilong, Doko, Olkang ja Dimes.
Seikkailija (lehti)
Seikkailija on vuosina 1987–1991 ilmestynyt ensimmäinen suomalainen roolipelejä käsittelevä lehti. Sitä julkaisi TK-Kustannus, joka tuotti suomenkieliset versiot muun muassa Twilight: 2000- ja Cyberpunk 2020 -roolipeleistä. Lehden päätoimittaja oli Timo Konttinen.
Myöhempiin roolipelilehtiin verrattuna Seikkalija oli kokeneemmille pelaajille suunnattu: siinä julkaistiin esimerkiksi seikkailuja englanninkieliseen peleihin ja maailmat kuvattiin karuina. Lehden viimeisessä, yhdeksännessä numerossa julkaistiin seikkailu, jossa oli sovitusohjeet seitsemälle erilaiselle suomeksi julkaistulle roolipelisysteemille.
Lehti sisälsi Maguksen lailla roolipelialan haastatteluja, ideoita, artikkeleita, arvosteluja ja seikkailuja. Lehden taustalla on työskennellyt mm. Joona Vainio ja siinä on esiintynyt Petri Hiltusen kuvitusta.
Seikkailijan ensimmäiset, ennen roolipelibuumia julkaistut numerot ovat keräilyharvinaisuuksia pienen painosmäärän vuoksi.
Ram Mohan Roy
Ram Mohan Roy (1772–1833) oli intialainen uskonnollinen uudistaja ja filosofi. Häntä on monesti kutsuttu modernin Intian isäksi. Hän oli syntyisin brittien hallitsemasta Bengalista. Hän tuomitsi vanhat hindulaiset perinteet, jota hän piti taikauskona ja kannatti monoteistista hindulaisuutta. Hän kritisoi kastijärjestelmää ja leskenpolttoa julkaisemassaan lehdessä. Hänen kirjoitustensa vuoksi britit kielsivät leskenpolttoperinteen Intiassa vuonna 1829.
Semiotiikka
Semiotiikka ( ’merkitsemistaito’) eli merkkioppi on filosofinen suuntaus, joka tutkii merkkien, kuten sanojen, semantiikkaa eli merkkien merkitystä, syntaksia eli yhdistelysääntöjä ja pragmatiikkaa eli tilannekohtaista merkitystä ja käyttöä.
Semiotiikka-tutkimuksesta
Perustavanlaatuinen ongelma kielessä on, miten kieli voi viitata itsensä ulkopuolelle. Sanat ja käsitteet ajatuksina ovat intentionaalisia, eli ne kykenevät viittaamaan itsensä ulkopuolelle. Semiotiikka tutkii sitä, miten tämä itsensä ulkopuolelle viittaaminen tapahtuu ja mikä on kielen teoreettinen ja geneettinen selitys.
Thomas Sebeokin mukaan semioottinen malli ei kuvaa ”todellisuutta sellaisenaan” vaan ”luontoa omien kysymystemme paljastamana”.
Semiotiikan pääsuuntaukset
Semiotiikka voidaan jakaa neljään yleiseen pääsuuntaukseen: empiiriseen, filosofiseen ja kielitieteelliseen semiotiikkaan sekä kulttuurisemiotiikkaan. Jaottelu perustuu Thomas A. Sebeokin ja Eero Tarastin esityksiin.
Empiirinen semiotiikka
Empiirinen semiotiikka juontuu antiikin lääketieteeseen: lääkäri tutki ja tulkitsi taudin ”merkkejä” eli oireita ja päätteli, mistä sairaudesta oli kysymys. Varsinkin ranskassa sémiologie (semiologia) tarkoittaa yhä symptomatologiaa eli oireoppia, lääketieteen haaraa.
Empiiriseen semiotiikkaan kuuluvat myös sekä eläinsemiotiikka että neurofysiologinen tutkimus, jossa selvitetään, missä kohden aivoja merkkien käsittely tapahtuu.
Filosofinen semiotiikka
Filosofinen semiotiikka alkaa antiikin ajattelijoista, ja suuri merkitys oli myös keskiajan skolastikoilla. Englantilainen John Locke oli ensimmäinen uuden ajan filosofi, joka tarkasteli semiotiikkaa erillisenä tieteenhaarana. Merkittävimpiä filosofisen semiotiikan edustajia oli yhdysvaltalainen Charles S. Peirce. Hän piti kaikkia filosofian ongelmia semioottisina ja loi omintakeisen merkkiteorian.
Lingvistinen semiotiikka
Sveitsiläisen kielitieteilijän Ferdinand de Saussuren teos Yleisen kielitieteen kurssi (1916) kuuluu lingvistisen semiotiikan perusteoksiin. Saussure käytti tutkimusalasta nimitystä semiologia, ja se tutkii ”merkkien elämää osana sosiaalista elämää”. Suuntauksen myöhempiä edustajia ovat olleet muun muassa Roman Jakobson ja A. J. Greimas.
Kulttuurisemiotiikka
Tutkimusmatkailijoiden matkakertomuksia voidaan pitää ensimmäisinä kulttuurisemioottisina tutkielmina. Kahden kulttuurin kohdatessa kohtaavat myös merkkijärjestelmät. Kulttuurisemiootikkojen mukaan koko kulttuuri koostuu erilaisista merkkijärjestelmistä ja se voidaan määritellä niiden avulla. Esimerkiksi antropologi Claude Lévi-Strauss tutki ihokosketuksen merkityksellisyyttä heimokulttuureissa strukturalistisen semiotiikan keinoin.
Kulttuurisemiotiikan tunnetuin edustaja lienee Tarton–Moskovan koulukunta, jonka johtohahmona toimi Juri Lotman. Koulukunnan mukaan kulttuuri on tekstien kokonaisuus, jossa tekstejä ovat paitsi sanalliset esitykset myös maalaukset, rakennukset ja näyttämöesitykset. Merkkijärjestelmät voivat toimia vain osana laajempaa merkkien jatkumoa, semiosfääriä.
Biosemiotiikka
Biosemiotiikka on tutkimusala, semiotiikan haara, joka tutkii semioottisia prosesseja ja eliöiden elämää suhteessa niiden ympäristöön. Nykyisen biosemiotiikan mukaan kaikki eliöt muodostavat eräänlaisen merkkiprosessin eli semioosin.
Peircen semiotiikka
pienoiskuva|250px Charles S. Peirce tutki semiotiikkaa pragmatistisen filosofian kannalta. Peircellä semiotiikka merkitsi yleisesti logiikkaa ja näin se sijoittui filosofiassa normatiivisten tieteiden alaan. Formaalia logiikkaa, jota Peirce niin ikään tutki ja jonka saralla hän loi Gottlob Fregestä riippumatta tämän kehittämää predikaattilogiikkaa vastaava järjestelmän, hän kutsui ”eksaktiksi logiikaksi”. Peircen semiotiikkaa on mahdoton ymmärtää perehtymättä hänen filosofiaansa. Semiotiikka on Peircelle transsendentaalifilosofinen oppi, jolla on perusta hänen kolmessa fenomenologisessa kategoriassaan, ensiydessä, toiseudessa ja kolmannuudessa. Näiden yleisten luokkien mukaisesti, joilla Peirce katsoi voitavan korvata kantilainen kategoriaoppi, voidaan merkityssuhteet nähdä kolmipaikkaisina relaatioina. Esimerkiksi kirjoitus ”Mikä merkki on?” valaisee tätä semiotiikan ja fenomenologian yhteyttä. Merkin kolme komponenttia ovat:
Peircen kolmijako edellyttää, että kahden merkin välillä on aina kolmas merkki. Kahden merkin välisen suhteen todellista luonnetta kuvataan kolmannella merkillä; ilman sitä merkkien yhteys jää sattuman tai samankaltaisuuden varaan.
Jakob Öhrman
Jakob Öhrman (s. 1982) on suomenruotsalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän työskentelee teatteriryhmä Nya Rampenissa ja on yksi sen perustajajäsenistä.
Suomen sanojen alkuperä (teos)
Suomen sanojen alkuperä koostaa ilmestymisaikaansa mennessä kertyneen tutkimustiedon suomen sanojen alkuperistä. Kirjassa on noin 9 000 sana-artikkelia, mutta käsiteltyjä sanoja on moninkertainen määrä, sillä kukin sana-artikkeli käsittelee myös samasta kannasta muodostettuja johdoksia ja yhdyssanoja. Teos keskittyy selvästi suomeen jo vakiintuneisiin sanoihin, eikä aivan tuoreimpia lainasanoja ei ole mukana. Harvinaisempia murteiden ja vanhan kirjakielen sanoja on myös mukana vain rajoitetusti. SSA pyrkii edeltäjäänsä Suomen kielen etymologiseen sanakirjaan nähden käsittelemään tasasuhtaisemmin eri aakkosvälien sanoja sekä esittämään johdonmukaisemmin ensiesiintymä- ja levikkitiedot. Tärkeänä lisänä ovat aiemmasta teossarjasta puuttuneet viitteet tutkimuskirjallisuuteen.
Jakob Öhrman
Ura
Öhrman valmistui näyttelijäksi Teatterikorkeakoulusta 2007. Hän on työskennellyt eri tehtävissä Nya Rampenissa, Viirus-teatterissa ja Wasa Teaterissa. Öhrman on perehtynyt eritoten William Shakespearen tuotantoon ja yksi hänen keskeisistä töistään, Worship! (2012), syväluotaa Shakespearen näytelmiä. Öhrmanin uran johtotähtenä on ollut pyrkimys pois omalta mukavuusalueelta ja uusien näkökulmien etsiminen.
Suomen sanojen alkuperä (teos)
Sana-artikkeleissa esitetään sanan vanhin tunnettu kirjallinen esiintymä suomen kielessä, kirjakielen ja murteiden tärkeimmät variantit ja johdokset sekä tunnetut tai oletetut etymologiset vastineet lähi- ja etäsukukielissä. Lainasanojen tapauksessa esitetään myös lainanantajakieli ja lainan lähtösanan vastineita omassa kieliryhmässään. Ellei sana jää vastineiden listauksen jälkeen tarkemmitta selityksittä ns. omaperäiseksi, saatetaan sitä esittää alkuperältään johdokseksi tai sitten onomatopoeettiseksi tai deskriptiiviseksi eli äänteillä kuvailevaksi (SSA:ta on arvosteltu deskriptiiviselitysten liiallisestakin käytöstä). Useampiakin aiemmin esitettyjä eri etymologisia selityksiä voidaan sana-artikkeleissa tuoda esiin ja arvioida niiden uskottavuutta, mutta monesti kaikkein vanhentuneimmat samoin kuin tuoreimmat ehdotukset, joita ei ollut vielä sanakirjan toimittamisaikana ehditty tieteellisissä julkaisuissa kommentoida, tulevat esiin vain artikkeleita seuraavissa, lyhyesti kommentoiduissa kirjallisuusviitteissä.
Semiotiikka
Peircen semiotiikka
Peircen tunnetuin merkkejä koskeva jaottelu erottelee kolme erilaista tapaa, joilla merkit voivat viitata objektiinsa.
Jakob Öhrman
Ura
Öhrman on näytellyt muutaman sivuroolin kokoillan elokuvissa, kuten 8-pallo ja Armi elää!. Peter Greenawayn ohjaamassa kansainvälisessä tuotannossa Eisenstein in Guanajuato hän näytteli Eduard Tissen roolin.
Semiotiikka
Peircen semiotiikka
Näiden lisäksi Peirce erotteli jaotteli merkit sen mukaan, mikä on niiden suhde merkkivälineeseen ja interpretanttiin. Myös nämä jaottelut ovat kolmiosaisia. Suhteessa merkitsijään itseensä jaottelu on: laatumerkki, yksmerkki ja ohjamerkki. Laatumerkki on kvaliteetti, joka toimii merkitsijänä (vaikkapa punaisuus), yksmerkki taas jokin todellisuuden kohde (esimerkiksi punainen tomaatti), joka toimii merkitsijänä, ja ohjamerkki taas laki tai sääntö (vaikkapa väitelause, että kaikki tomaatit ovat punaisia), joka toimii merkkinä. Toiseksi, suhteessa interpretanttiinsa Peirce puhui rhemasta tai sumisignista (vastaa predikaattia), dicisignista tai dicentistä (propositiosta) ja argumentista tai suandisgnista.
Jakob Öhrman
Ura
Öhrman on näytellyt niin ikään erinäisissä televisiotuotannoissa, kuten ruotsalaisen TV4:n rikossarjassa Rebecka Martinsson, jossa hänellä on Krister Erikssonin osa. Hänelle myönnettiin valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2021.
Semiotiikka
Peircen semiotiikka
Nämä kolme jaottelua, joista tunnettu jako ikoniin, indeksiin ja symboliin on keskeisin, mahdollistaa Peircen mukaan merkkien yksityiskohtaisen luokittelun.
Omana aikanaan Peircen semioottinen ajattelu jäi vaille suurempaa huomiota, kuten Peircen muukin looginen ajattelu, mutta se on saavuttanut kasvavaa suosiota akateemisessa maailmassa. Peircen semiotiikkaa voidaan soveltaa paitsi kulttuurintutkimukseen ja sosiaalitieteisiin, myös biosemiotiikkaan. Tanskalaiset semiootikot Jesper Hoffmeyer ja Claus Emmeche ovat esimerkiksi soveltaneet semiotiikkaa biologian filosofiaan.
De Saussuren semiologia
Ferdinand de Saussuren kielitieteellisiin käsityksiin perustuvaa semiotiikkaa kutsutaan strukturalistiseksi semiotiikaksi tai Saussuren omaa terminologiaa seuraten, semiologiaksi. De Saussure edustaa eritoten semiotiikan lingvististä suuntausta. De Saussure erottaa kielessä kaksi eri näkökulmaa: kielisysteemin tason (langue) ja puhunnan tason (parole). Kielisysteemi on se järjestelmä, jonka puitteissa yksittäisiä puhuntoja voidaan tuottaa. Kielen systeemiä ei yksittäinen puhuja voi muuttaa, mutta kukin puhunta on yksilöllinen.
Strukturalistisessa semiotiikassa merkki koostuu kahdesta tekijästä:
Merkitty ja merkitsijä esiintyvät aina yhdessä – ne edustavat kahta näkökulmaa merkkiin. Ei voi olla sellaista merkkiä, jolla ei olisi lainkaan käsitteellistä sisältöä. Ei voi myöskään olla sellaista merkkiä, jolla ei olisi lainkaan fyysistä ilmiasua. Merkitsijä viittaa merkissä aina tiettyyn merkittyyn: esimerkiksi kirjainjono ”kissa” viittaa suomen kielessä tietynlaiseen nelijalkaiseen eläimeen. ”Kissa”-sana on siis kissaeläimen merkki. Sen sijaan kirjainjono ”kixxa” ei viittaa suomen kielessä mihinkään, eikä sen näin ollen voida sanoa ilmaisevan mitään merkkiä. On huomattava, että merkitsijän ja merkityn suhde on de Saussuren semiotiikassa mielivaltainen, samoin kuin merkin suhde siihen todellisuuden ilmiöön tai entiteettiin, johon merkki viittaa.
Kulttuurihistoriallinen semiotiikka
Lev Vygotski oli neuvostoliittolainen psykologi, joka pohti ihmisen tietoisuuden syntyä. Koska perinteinen marxilainen filosofia painottaa työn merkitystä niin nykyihmisen elämässä kuin ihmisen evoluutiossakin, myös Vygotskin semioottinen teoria liittyy läheisesti työhön. Hänen mukaansa työkalu on aina myös merkki, joka viittaa itsensä lisäksi työn kohteeseen. Tämä intentionaalisuus on merkin perimmäinen ominaisuus, ja ensimmäiset merkit ovatkin luultavasti olleet työkalun tapaisia: luolamies on näyttänyt keihästä luolanaiselle ilmoittaakseen lähtevänsä metsälle.
Toisaalta myös merkki on työkalu, koska se muokkaa ihmisen ajatusmalleja ja sitä, miten kommunikoimme. Kieli kokonaisuutena saattaa hyvinkin olla työkalumerkeistä lähtöisin. Samalla tavalla kuin työkalujen käyttö on muokannut ihmisen ruumista evoluution myötä, työkalut merkkeinä ovat myös muokanneet ihmisen tietoisuutta lingvistisempään suuntaan, aiheuttaen lopulta aivoihin tietyn osa-alueen, jonka tarkkana tehtävänä on kielellinen ymmärtäminen. Vasta tämä on mahdollistanut kielen synnyn ja sitä kautta käsitteellisen ajattelun. Koska kielen synty on siis ulkoisten merkkien havainnoinnista lähtöisin, on inhimillisen tietoisuuden syntykin sosiaalisen prosessin tulos.
Remusanakirja
Remusanakirja on rockmuusikko Remu Aaltosen kielenkäytöstä kertova kirja, jonka on kirjoittanut Jukka Annala. Remu Aaltonen on tunnettu vapaamuotoisesti englantia käyttävistä sanoituksistaan kuten ”Get On” tai ”Let’s born to rock” ja omaperäisestä slangistaan.
Arvo Ojalehto
Arvo Aulis Kalevi Ojalehto (s. 17. huhtikuuta 1957 Haapavesi) on entinen suomalainen painonnostaja.
Ojalehto edusti Suomea kolmien olympialaisten painonnostokilpailuissa. Moskovassa 1980 hän sijoittui 13:nneksi, Los Angelesissa 1984 seitsemänneksi ja Soulissa 1988 12:nneksi. Jokaisella kerralla hän kilpaili sarjassa alle 56 kiloa. MM-kilpailuissa hän sijoittui yhteistuloksissa 12:nneksi vuonna 1978, 14:nneksi vuonna 1979, kahdeksanneksi vuonna 1985, seitsemänneksi vuonna 1986 sekä yhdeksänneksi vuosina 1987 ja 1990. EM-kilpailujen yhteistuloksissa hän saavutti pronssia vuonna 1987. Vuosina 1978 ja 1980 hän oli EM-kilpailuissa kahdeksas, vuonna 1984 neljäs, vuonna 1985 seitsemäs, vuonna 1986 kuudes, vuonna 1988 viides, vuonna 1990 seitsemäs ja vuonna 1991 yhdeksäs. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 1978, 1979, 1982, 1985 ja 1990.
Seuratasolla Ojalehto edusti Vihannin Urheilijoita, Raahen Vesaa ja Kauhajoen Karhua. Hän voitti yhteensä 13 Suomen mestaruutta alle 56 kilon ja alle 60 kilon sarjoissa vuosina 1977–1992.
Arvo Ojalehto on toiminut Suomen Painonnostoliitossa johtokunnan jäsenenä ja valmentajana. Hän on toiminut Kauhajoen Karhun puheenjohtajana.
Julie Hagerty
pienoiskuva|Julie Hagerty vuonna 2019. Julie Hagerty (s. 15. kesäkuuta 1955 Cincinnati) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa tunnetussa komediaelokuvassa Hei, me lennetään! (1980) sekä sen jatko-osassa Hei, taas me lennetään (1982).
Julie Hagerty esitti naispääosaa Albert Brooksin komediassa Eksyksissä Amerikassa (1985).
Kimi Koivisto
Kimi Koivisto (s. 31. joulukuuta 1992 Heinola) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta Koivisto osaa pelata myös keskellä.
Ura
Heinolassa syntynyt Koivisto on Pelicansin kasvatti. Hän pelasi juniorina myös Kiekkoreippaassa. Koivisto debytoi miesten peleissä kaudella 2010–2011, jolloin hän pelasi Pelicansin A-nuorista kolme ottelua lainalla Mestis-joukkue Heinolan Kiekossa tehden yhden syöttöpisteen.
Kaudella 2011–2012 Koivisto oli 16 osumallaan Pelicansin A-nuorten toiseksi paras maalintekijä Tuukka Rajamäen kanssa. Hän pelasi HeKistä Peliitat-nimeen palanneessa joukkueessa lainalla viisi ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Koivisto teki samalla kaudella myös SM-liigadebyyttinsä. Hän pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen SM-liigaottelunsa 29. joulukuuta 2011 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Koivisto merkittiin Pelicansin kakkosketjun oikeaan laitaan Justin Hodgmanin ja Jarkko Immosen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.24 minuuttia. Toukokuussa 2012 Koivisto teki 1+1-vuotisen liigasopimuksen Pelicansin kanssa.
Koivisto pelasi kaudesta 2012–2013 suurimman osan Pelicansin A-nuorissa. Hän sai kauden aikana tililleen kolme SM-liigaottelua. Koivisto pelasi miesten pelejä myös lainalla Mestiksessä Peliittojen ja HC Keski-Uudenmaan joukkueissa, joista jälkimmäiseen hän siirtyi loppukaudeksi siirtotakarajalla. Kesäkuussa 2013 Koivisto teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HCK:n kanssa.
Kaudeksi 2014–2015 Koivisto palasi vuoden mittaisella sopimuksella Peliittoihin. Hän oli 15 osumallaan joukkueen toiseksi paras maalintekijä kesken kauden Tapparaan siirtyneen Miika Heikkilän jälkeen. Kesällä 2015 Koivisto harjoitteli Pelicansin kanssa. Hän teki siellä liigauransa avausmaalin 21. lokakuuta 2015 vieraissa Espoo Bluesia vastaan. Koivisto myös ratkaisi Pelicansille 2–3-voiton onnistuttuaan maalinteossa myös voittomaalikilpailussa. Hän pelasi kaudella 2015–2016 paljolti Pelicansin ja Peliittojen välillä, kunnes siirtotakarajalla helmikuussa 2016 Pelicans kiinnitti Koiviston loppukauden sopimuksella vahvuuteensa. Hän pelasi joukkueessa kaikkiaan 20 runkosarjaottelua tehopistein 3+4=7, mutta Koiviston kausi päättyi kuitenkin loukkaantumisen vuoksi runkosarjaan. Huhtikuussa 2016 hän teki Pelicansin kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.
Koivisto pelasi kaudella 2016–2017 runkosarjassa loukkaantumisten vuoksi vain 34 ottelua. Pudotuspeleissä hän oli kolmella osumallaan Pelicansin paras maalintekijä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Vili Sopasen ja Antti Erkinjuntin kanssa. Koivisto jakoi myös Pelicansin sisäisen tehotilaston voiton Iikka Kangasniemen kanssa lukemalla +2.
Kaudeksi 2018–2019 Koivisto siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KooKoohon. Hänen kautensa jäi loukkaantumisten vuoksi kuitenkin vain 21 ottelun mittaiseksi. Koivisto onnistui tekemään kuitenkin SM-liigan yhden kauden maaliennätyksensä viidellä osumallaan. Maaliskuussa 2019 hän teki KooKoon kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2020–2021, joulukuussa 2020 Koivisto joutui neljänneksi kuukaudeksi sivuun leikkaushoitoa vaatineen ylävartalovamman vuoksi. Hän palasi kaukaloihin huhtikuussa 2021. Toukokuussa Koivisto teki KooKoon kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Koivisto siirtyi kaudeksi 2022–2023 vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskanin nousijajoukkue Östersunds IK:hon.
Fenomenologia
Hegelille fenomenologia oli filosofinen lähestymistapa, joka alkaa ilmiöiden eli tietoisessa kokemuksessa meille ilmenevien asioiden tutkimisella. Tavoitteena oli lopulta tavoittaa absoluuttinen, looginen, ontologinen ja metafyysinen Henki tai Mieli (Geist), joka oli ilmiöiden taustalla. Tätä on kutsuttu dialektiseksi fenomenologiaksi.
1900-luvun alussa termiä alkoi käyttää hegeliläisestä poikkeavassa merkityksessä Edmund Husserl omasta filosofisesta lähestymistavastaan. Husserlille fenomenologia oli filosofinen lähestymistapa, joka ottaa lähtökohdakseen intuitiiviset ilmiökokemukset eli fenomenologisessa reflektiossa meille ilmenevät asiat, ja pyrkii uuttamaan niistä kokemuksen olennaiset piirteet ja kokemiemme asioiden olemuksen. Tätä on kutsuttu transsendentaaliseksi fenomenologiaksi. Husserlin näkemys on yhteensopiva Brentanon koulukunnan näkemysten kanssa, ja sitä kehittivät edelleen sellaiset filosofit kuin Maurice Merleau-Ponty, Max Scheler, Hannah Arendt, Dietrich von Hildebrand ja Emmanuel Lévinas. Husserlin oppilaalle Martin Heideggerille fenomenologinen näkemys olioiden maailmasta tulee ohittaa ymmärtämällä oleminen kaiken olemassa olevan taustalla, eli se toimii johdantona ontologiaan (fundamentaaliontologia). Tätä on kutsuttu eksistentialistiseksi fenomenologiaksi. Husserlista ja Heideggerista ponnistavaa suuntausta kutsutaan usein mannermaiseksi fenomenologiaksi tai yksinkertaisesti fenomenologiaksi.
Husserlin ja Heideggerin fenomenologinen kiista vaikutti eksistentialistisen fenomenologian ja eksistentialismin kehitykseen Ranskassa, mikä ilmenee erityisesti Jean-Paul Sartren ja Simone de Beauvoirin teoksissa, Münchenin fenomenologiassa (Johannes Daubert, Adolf Reinach, Alexander Pfänder Saksassa ja Alfred Schütz Itävallassa), sekä Paul Ricoeurillä. Husserl ja Heidegger ovat vaikuttaneet merkittävästi myös Jacques Derridan ja Bernard Stieglerin ajatteluun.
Fenomenologia nähdään usein yhtenä “mannermaisen filosofian” suuntauksena, mutta todellisuudessa Husserl ei ollut ainoa modernin fenomenologian luoja. Yhdysvaltalainen Charles Sanders Peirce alkoi käyttää “fenomenologia” (myöh. myös faneroskopia [phaneroscopy]) sanaa Husserlista riippumatta ja itse asiassa tätä ennen filosofian perustavimmaksi katsomastaan osa-alueesta. Peirceläinen fenomenologian metodi muistuttaa suurelta osin Husserlin metodia perustuen vastaavalla reduktion ajatukselle. Peircen mukaan Fenomenologian tarkoitus oli oikeuttaa perustavat kaikkea kokemusta ehdollistavat kategoriat, joiden varaan kaikki filosofia — estetiikka, etiikka, logiikka ja metafysiikka – joutuisivat nojautumaan.
Fenomenologia-sanaa käytetään myös analyyttisen mielenfilosofian piirissä.
Fenomenologia-termin ja fenomenologian lyhyt historia
Vaikka termiä ”fenomenologia” on käytetty filosofian historiassa usein ennen jo Husserlia, termin nykyinen käyttö on kytköksissä ennen kaikkea hänen menetelmiinsä. Seuraavassa on lueteltu ajattelijoita, jotka ovat vaikuttaneet fenomenologia-termin käyttöön ja siihen liittyvien ajatusten kehitykseen:
Husserlin fenomenologian alkuperä
Edmund Husserl johti monet keskeisistä fenomenologian käsitteistä opettajiensa Franz Brentanon ja Carl Stumpfin teoksista ja luennoista. Yksi keskeisistä käsitteistä, jonka Husserl lainasi Brentanolta, oli ajatus eräästä tietoisuuden keskeisimmästä piirteestä, sen alituisesta intentionaalisuudesta. Jokaisella uskomuksella, halulla jne. on kohde johon se viittaa: uskottu, haluttu jne. Intentionaalisuuden ominaisuus, eli intentionaalisen kohteen omaaminen, oli avaintekijä, joka erotti mentaaliset ja psyykkiset ilmiöt fysikaalisista ilmiöistä (kappaleista), koska fysikaalisilta ilmiöiltä puuttui intentionaalisuus kokonaan. Intentionaalisuus oli avaintekijä, jonka avulla fenomenologinen filosofia pyrki voittamaan nykyaikaista filosofiaa hallinneen subjekti/objekti -kahtiajaon. Intentionaalisuus on siten tietoisuuden tietoisuutta jostakin Brentanolle intentionaalisuus kuitenkin tarkoittaa sitä, että objekti, johon mieli suuntautuu on mielen sisällä, in eksistenssi on siten mielen sisällä olemista, ei missään nimessä ei olemista tai olemattomuutta. Brentanolaisessa intentionaalisuudessa objektin sisältö muodostuu siten, että fysikaalinen objekti intentionaalisesti in-eksistoi mielen sisässä eli, että mikä tahansa sellainen mentaalinen tila tai akti, joka suuntautuu objekteihin on intentionaalinen.
Husserlin käsitys intentionaalisuudesta eroaa Brentanon vastavaasta, sillä Husserlille intentionaalisuus pelkkänä suuntautuneisuutena oli riittämätön ja epätyydyttävä. Husserlin mukaan brentanolainen intentionaalisuus ei kykene selittämään vastineettomia objekteja. Husserlin mielestä oli sellaisia intentionaalisia akteja, jotka selvästi suuntautuvat johonkin objektiin tai kohteeseen, mutta joille ei ole olemassa niitä vastaavaa oliota, esinettä, tms. reaalisessa maailmassa. Tällaisia intentionaalisia akteja olisivat mm. hallusinaatiot, illuusiot, suurimpien luonnollisten lukujen ajattelu jne. (katso Logische Untersuchungen, sivut 380, 381 ja 387, 388, 1984 [1900/1]). Husserl siis hylkäsi opin aktin immanenssista, eli objektin in¬eksistenssisestä luonteesta. Pitäydyttäessä vain objektin ilmiöllisissä piirteissä jää se selvittämättä, miksi jokin asia tai ilmiö on siten kuin se on? Miksi jokin on rakastettu, haluttu, vihattu? jne. Husserlin intentionaalisuudessa on sijansa myös merkityksille ja mielille eli sellaiselle tarkastelulle, jossa selvitetään mistä jostakin (von etwas) tietoisuus on. Merkitys mielen taso tekee suuntautuneisuuden objektit merkityksellisiksi ja se on keskeisessä asemassa Husserlin intentionaalisuudessa koko hänen filosofiassaan. Intentionaalisen aktin merkitys mielen sisältävälle momentille Husserl antaa Ideen 1 -teoksessa (1913) nimeksi noema, ja se esiintyy ainoastaan tietoisuuden sisällä sen ideaalisella tasolla. Tämä termi ei esiinny vielä teoksessa Logische Untersuchungen.
Intentionaalisen aktin piirteet Husserlin fenomenologiassa
Husserlille tietoisuus on tietoisuutta jostakin (Bewußtsein von etwas). Husserlin käsitystä intentionaalisuudesta ja mielen suuntautuneisuudesta leimaa kautta linjan hänen suorittamansa kolmijakoisuus intentionaalisen aktin luonteesta. Tämän kolmijaon muodostavat:
Husserl omaksui Brentanolta myös deskriptiivisen psykologian menetelmän, sekä Stumpfilta psykologisen analyysin, joka vaikutti Husserlin varhaisiin teoksiin. Muiksi fenomenologian taustavaikuttajiksi voidaan nähdä skeptisismi (epokhen käsite), René Descartes (metodologinen epäily, cogito), brittiläinen empirismi (Locke, Hume, Berkeley, Mill), sekä Immanuel Kant ja uuskantilaisuus (Husserlin transsendentaalinen käänne).
Logische Untersuchungen
Ensimmäisessä merkittävässä teoksessaan Logische Untersuchungen (”Loogisia tutkimuksia”, 1900/1901) Husserl käsitteli fenomenologiaa edelleen deskriptiivisenä eli kuvailevana psykologiana, edelleen Brentanon vaikutuksen alaisena. Husserl analysoi mentaalisten aktien intentionaalisia rakenteita ja sitä, kuinka ne ovat suuntautuneet sekä todellisuuden että ajatuksen objekteihin. Tavoitteena oli paluu ”asioihin itseensä”. Logische Untersuchungen alkaa voimakkaalla loogisen psykologismin kritiikillä. Teoksessa Husserl perusti erillisen logiikan, filosofian ja fenomenologian tutkimusalueen, joka oli erillinen empiirisistä tieteistä.
Transsendentaalifenomenologia teoksen Ideen jälkeen
Joitakin vuosia Logische Untersuchungenin julkaisun jälkeen Husserl päätyi erottamaan toisistaan tietoisuuden aktit (noesis) ja ilmiöt, joihin ne olivat suuntautuneet (noemata). ”Noeettinen” viittaa tietoisuuden intentionaalisiin akteihin (kuten uskomiseen, haluamiseen, vihaamiseen ja rakastamiseen). ”Noemaattinen” viittaa olioihin tai sisältöön (noema), joka ilmenee noeettisissa akteissa (vastaavasti: uskottu, haluttu, vihattu ja rakastettu).
Se mitä havaitsemme, ei ole olio itsessään, vaan se missä määrin se ilmenee intentionaalisissa akteissa. Tieto ”olemuksista” olisi mahdollista vain ”sulkeistamalla” kaikki oletukset ulkoisen maailman olemassaolosta sekä epäoleelliset (subjektiiviset) piirteet, joilla oliot ilmenevät meille konkreettisesti. Tätä menettelytapaa Husserl kutsui nimityksellä epokhe.
Hollannin Grand Prix 1979
Hollannin Grand Prix 1979 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 26. elokuuta 1979 Zandvoortin radalla Alankomaissa. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut australialainen Alan Jones. Voitto oli hänelle jo kolmas peräkkäinen.
Fenomenologia
Realistinen fenomenologia
Husserlin julkaistua teoksensa Ideen, monet fenomenologit ottivat kriittisen asenteen hänen uusia teorioitaan kohtaan. Erityisesti Münchenin koulukunnan jäsenet ottivat etäisyyttä Husserlin uuteen transsendentaaliseen fenomenologiaan ja suosivat aikaisempaa Logische Untersuchungen -teoksen ensimmäisen painoksen realistista fenomenologiaa.
Realistisiin fenomenologeihin kuuluvat muun muassa Adolf Reinach, Alexander Pfänder, Johannes Daubert, Max Scheler, Roman Ingarden, Nicolai Hartmann ja Hans Köchler.
Eksistentialistinen fenomenologia
Eksistentialistinen fenomenologia eroaa transsendentaalisesta fenomenologiasta hylkäämällä transsendentaalin minän. Martin Heidegger katsoi tietoisen olion olevan aina jo maailmassa. Hänen lisäkseen muun muassa Maurice Merleau-Ponty on vastustanut minän transsendenttiyttä suhteessa maailmaan. Eksistentialistinen fenomenologia säilyttää transsendentialismin siinä määrin, että sen mielestä fenomenologisen menetelmän tulee ottaa lähtökohdakseen ennakko-oletuksien vaikuttama tila – sen tulee nousta esimerkiksi luonnollisesta ja tieteellisestä asenteesta tai maailman luonnetta kuvaavista ontologisista teorioista nousevien maailmaa koskevien väitteiden yläpuolelle. Esimerkiksi Heideggerin mielestä Descartesin ja Kantin virhe perustui heidän virheelliseen käsitykseensä siitä, mitä ennakko-olettaminen eli apriorisuus on.
Erot Husserlin ja Heideggerin välillä
Siinä missä Husserl näki filosofian tieteenalana, joka tuli perustaa tietoteoriana ymmärrettyyn fenomenologiaan, Heideggerilla oli täysin erilainen näkemys. Heidegger itse muotoili eron seuraavasti:
Heideggerin mukaan filosofia ei ollut lainkaan tieteenala, vaan jotain tiedettä paljon perustavampaa. Hänelle tiede oli vain yksi tapa saada tietoa maailmasta, ilman erikoista pääsyä totuuteen. Edelleen, tieteellinen ajattelutapa itsessään rakentui paljon ”alkukantaisemman” käytännöllisen, jokapäiväisen tiedon perustalle. Husserl suhtautui skeptisesti tähän kvasi-mystisenä pitämäänsä lähestymistapaan, ja tämä vaikutti heidän välisiinsä kiistoihin.
Sen sijaan, että Heidegger olisi nähnyt fenomenologian ”ensimmäisenä filosofiana” tai perustavana tieteenalana, hän piti sitä metafyysisenä ontologiana: ”Oleminen on filosofian varsinainen ja ainoa teema”. Husserlille oleminen ilmeni vain riippuvuussuhteessa tietoisuuteen, kun taas Heideggerille se oli kaiken lähtökohta. Husserlille meidän olisi tullut abstrahoida pois kaikki empiirisen minämme konkreettiset määritykset, jotta voisimme kääntyä puhtaaseen tietoisuuteen; Heidegger katsoi, että: ”filosofian mahdollisuudet ja kohtalot ovat sidottuja ihmisen olemassaoloon, ja siten ajallisuuteen ja historiallisuuteen”.
Eksistentialistisiin fenomenologeihin kuuluvat Martin Heidegger, Hannah Arendt, Emmanuel Lévinas, Gabriel Marcel, Jean-Paul Sartre, Paul Ricoeur ja Maurice Merleau-Ponty.
Suomalaisen fenomenologian alkuvaiheet
Erik Ahlman (1892–1952) esitteli fenomenologista menetelmää ensimmäisenä Suomessa. Ahlmanin fenomenologia ei lähtenyt liikkeelle Edmund Husserlin ajattelusta kuten fenomenologia yleensä. Ahlmanin käsitys fenomenologiasta tulee lähelle Max Schelerin fenomenologiaa. Ahlman pyrki luomaan fenomenologiasta kokonaisen maailmankatsomuksen.
Sven Krohn jatkoi myöhemmin Ahlmanin työtä fenomenologian eteen. Ahlman rohkaisi Krohnia arvostelemaan väitöskirjassaan analyyttista filosofiaa ja erityisesti loogisia empiristejä, muun muassa verifikaatioperiaatetta ja totuuden koherenssikäsitystä. Krohn sai väitöskirjastaan voimakasta kritiikkiä Wienin piiriin yhteydessä olleelta Eino Kailalta ja hänen oppilailtaan.
Turun fenomenologinen liike
Noin kymmenen vuotta väitöskirjansa julkaisemisen jälkeen Krohn nimitettiin Turun yliopiston professoriksi 1960-luvulla. Krohn loi Turusta Suomen fenomenologisen filosofian keskuksen. Krohnin oppilaisiin kuuluivat myöhemmin mm. eksistentiaalista filosofiaa tutkinut Lauri Rauhala, Seppo Sajama, Reijo Wilenius ja Matti Juntunen.
Krohnin oppilaat olivat kiinnostuneita Husserlin lisäksi myös Martin Heideggerin filosofiasta. Filosofian lisäksi psykologiaa lukenut Lauri Rauhala teki väitöskirjansa intentionaalisuuden ja alitajunnan suhteesta (1969). Väitöskirjassa tutkittiin jungilaisen psykoanalyysin filosofisia perusteita Husserlin ja Heideggerin avulla.
Krohnin oppilaan toiminut Sajama teki väitöskirjansa Franz Brentanon filosofiasta. Nykyisen Itä-Suomen yliopiston professori Seppo Sajama on tutkinut fenomenologiaa analyyttisen filosofian näkökulmasta.
Krohnin oppilaisiin kuulunut Matti Juntunen siirtyi 1970-luvulla toimimaan Jyväskylän yliopistossa. Juntunen käsitteli lisensiaatintyössään Edmund Husserlin filosofiaa. Juntusen lupaava tutkijanura katkesi, kun hän kuoli vain noin 36-vuotiaana. Reijo Wilenius kuitenkin jatkoi fenemologian perinnettä Jyväskylän yliopistossa.
Tampereen fenomenologinen liike
Suomessa Fenomenologiaa on tutkittu 80-luvulta alkaen myös Tampereen yliopistossa. Erityisesti Juha Varton ympärille rakentuva fenomenologinen liike on ottanut voimakkaasti kantaa myös yhteiskunnalliseen keskusteluun. Varton johtama filosofinen liike perusti filosofisen Niin & Näin -lehden.
Fenomenologian kritiikki
Daniel Dennett on kritisoinut fenomenologiaa sillä, ettei sen avoimesti ”ensimmäisen persoonan” lähestymistapa sovi yhteen tieteellisen sivullisen tarkkailijan (”kolmannen persoonan”) lähestymistavan kanssa. Hän meni niin pitkälle, että kehitti tätä korostaakseen termin autofenomenologia, ja asetti sen omaa lähestymistapaansa, itse nimeämäänsä heterofenomenologiaa vastaan. Heideggerin fenomenologiassa ns. ensimmäinen persoona ei kuitenkaan ole maailmastaan ja kanssaihmisistä erillinen subjekti.
Engelbert Dollfuss
Engelbert Dollfuss tai Dollfuß (4. lokakuuta 1892 Texingtal, Itävalta-Unkari – 25. heinäkuuta 1934 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen poliitikko ja vuodesta 1932 Itävallan liittokansleri. Vuosina 1933–1934 hän lakkautti parlamentaarisen järjestelmän, kielsi oppositiopuolueet ja perusti Itävaltaan diktatoorisen hallinnon. Dolfuss surmattiin pienen natsiryhmän epäonnistuneen kaappausyrityksen yhteydessä.
FS Infernet (1869)
Infernet oli Ranskan laivaston vuonna 1869 vesillelaskettu puurunkoinen Infernet-luokan korvetti.
Engelbert Dollfuss
Syntyjään Texingtalista, Itävalta-Unkarista, Dollfuss opiskeli pappiseminaarissa ennen päätettyään lukea lakia Wienin yliopistossa ja taloustiedettä Berliinissä. Ensimmäisessä maailmansodassa häntä ei aluksi aiottu hyväksyä asepalvelukseen lyhytkasvuisuutensa vuoksi. Viimein hänet komennettiin Alppien rintamalle, jossa hän joutui lyhyeksi aikaa vangiksi 1918.
FS Infernet (1869)
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1866. Alus laskettiin vesille vuonna 1869 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1871.