cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Batangdon
Joseph Batangdon (s. 29. heinäkuuta 1978) on kamerunilainen pikajuoksija, jonka päämatka on 200 metrin juoksu.
Batangdon juoksi Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 200 metrillä neljänneksi. Myöhemmin samana vuonna hän voitti matkan Afrikan-mestaruuden ajalla 20,46, mutta karsiutui Ateenan olympialaisissa alkuerissä. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa seitsemäs. Seuraavana vuonna hän voitti Ranskan sisäratojen mestaruuden ja karsiutui Helsingin MM-kisoissa toisissa alkuerissä.
Batangdon pitää hallussaan Kamerunin ennätyksiä 100 ja 200 metrin matkoilla.
Louis Jolliet
Louis Jolliet, myös Joliet (21. syyskuuta 1645 – toukokuu 1700) oli kanadanranskalainen tutkimusmatkailija ja kauppias. Varhain 1670-luvulla hän muodosti ranskalaisen lähetyssaarnaaja Jacques Marquetten ja viiden muun miehen kanssa retkikunnan, jota pidetään Mississippijoen löytäjänä.
Varhaiset vuodet
Louis Jolliet syntyi vuonna 1645 Quebecissa. Hänen vanhempansa olivat Marie d’Abancourt ja John Joliet. Hän opiskeli uskontoa ja filosofiaa, ja hänen pyrkimyksenään oli lukea papiksi. Koulussa häntä pidettiin varsin lahjakkaana matematiikassa. Hän pääsi Quebecin jesuiittain kouluun, mutta keskeytti opintonsa 1667. Jolliet lähti tutkimaan Pohjois-Amerikan Isojenjärvien aluetta ja käymään turkiskauppaa paikallisten intiaanien kanssa.
Vuosikymmenien vaihteessa Jolliet’n tiedetään olleen Yläjärvellä etsimässä kuparia. Isojenjärvien alueella liikkuessaan hän tapasi useita paikallisia heimoja ja opetteli näiden kieliä. Hän opetteli kuusi eri kieltä, jotka auttoivat häntä ymmärtämään intiaanien tarinoita ympäristöstä. Intiaanien kanssa kommunikoidessaan Jolliet sai kuulla monia tarinoita suuresta joesta, joka päättyi mereen: joko Tyynellemerelle, Meksikonlahdelle tai Kalifornianlahdelle. Talven 1672–1673 hän vietti Michilimackinacissa ja suunnitteli tulevaa tutkimusmatkaansa länteen. Talven aikana hän tapasi ennestään tuntemansa isä Marquetten, joka oli valmis lähtemään mukaan tulevalle matkalle.
Mississippille
Toukokuussa 1673 Jollietin retkikunta lähti matkaan. Ryhmään kuului Jolliet, Marquette ja viisi muuta miestä. Jolliet otti mukaansa astronomiset mittauslaitteensa ja Marquette kannettavan alttarinsa käännyttääkseen intiaaneja kristinuskoon. Retkikunta liikkui kanootein ja meloi Michiganjärven luoteisrantaa myötäillen alas Green Bayn lahdelle. Sieltä he ylittivät nykyisen Wisconsinin Winnebagojärven ja Foxjoen kautta. Kanoottien kantaminen Wisconsinjoen sivuhaarojen välisessä maastossa toi heidät alueelle, jossa he tapasivat irokeesien hyökkäyksiä paenneita miameja ja kickapoita. Intiaanit varoittivat retkikuntaa matkan vaarallisuudesta, mutta suostuivat opastamaan nämä Mississippijoen rantaan, jonne retkikunta saapui 17. kesäkuuta 1673.
Mississippijokea etelään
Heinäkuussa retkikunta joutui koviin rankkasateisiin, ja heidän saapuessaan Missourijoen yhtymäkohtaan koko alue tulvi voimakkaasti. Ohittaessaan Ohiojoen suun retkikunta tapasi intiaaneja, joita he kutsuivat nimellä Chaouanons. Nämä intiaanit tunnettiin myöhemmin shawneina, ja he olivat eräs monista kansoista, jotka irokeesit olivat karkottaneet Isojenjärvien alueelta. Arkansasjoen suulla retkikunta vieraili quapaw-intiaanien kylässä, jossa heille kerrottiin, että Mississippijoki laski mereen kymmenen päivän matkan päässä. Todellisuudessa matkaa oli yli tuhat kilometriä.
Takaisinpaluu
Jolliet ja Marquette eivät halunneet matkustaa pidemmälle, sillä intiaanit muuttuivat vihamielisemmiksi eikä miesten kielitaito riittänyt kommunikointiin etelän intiaanien kanssa. Retkikunta kääntyi ylävirtaan ja käytti lyhintä reittiä paluumatkalla Michiganiin. Jolliet palasi Quebeciin ilman punatautiin sairastunutta Marquettea, joka jäi Michiganjärvelle.
Joitakin vuosia myöhemmin Robert Cavelier de La Salle meloi samaa reittiä oman retkikuntansa kanssa ja unelmoi suuresta Ranskan siirtomaasta Pohjois-Amerikkaan. Hän muodosti Mississippijoen laaksoon löyhän valtakunnan, Ranskan Louisianan kuningas Ludvig XIV:n mukaan.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1674 Jolliet nai Claire-Françoise Bissotin ja osallistui seuraavan vuoden aikana Quebecin kirkollisen yhteisön toimintaan. Jo vuonna 1676 hän palasi turkiskaupan pariin ja aloitti työntä St. Lawrence -joella ja Mingan Archipelagon saaristossa. Saman vuosikymmenen lopulla hän teki pienen tutkimusmatkan Hudsoninlahden alueelle ja tarkkaili Uuden Ranskan siirtolaisten suosituksesta brittien ja intiaanien välistä turkiskauppaa.
Jolliet oli 1600-luvun lopulla kansainvälisesti tunnettu tutkimusmatkoistaan, joiden mukaan tehtiin viralliset kartat. Vuonna 1697 hänestä tuli Quebecin yliopiston hydrografian professori. Saman vuoden aikana hän sai pienen läänityksen Anticostinsaarelta Uuden-Ranskan maanjakosysteemin mukaisesti. Hänellä ei kuitenkaan ollut aikaa läänityksensä kehittämiseen koska suurin osa ajasta kului opettajantyössä jesuiittagollegessa. Jollietin viimeiset kolme vuotta ovat jääneet epätietoisuuden peittoon, mutta hänen kerrotaan kuolleen kesällä 1700, mahdollisesti omilla maillaan Anticostinsaarella. Aktiivisista etsinnöistä huolimatta hänen hautapaikkaansa ei ole koskaan löydetty.
Raw Air
Kilpailussa on yhteensä 100 000 euroa palkintorahaa kolmelle parhaalle kilpailijalle: 60 000 euroa voittajalle, toiselle 30 000 euroa ja kolmanneksi tulleelle 10 000 euroa.
Turnaus järjestetään neljässä eri hyppyrimäessä: Oslo (Holmenkollbakken), Lillehammer (Lysgårdsbakken), Trondheim (Granåsen) ja Vikersund (Vikersundbakken).
Kilpailu kestää kymmenen päivää, 10 tapahtumaa ilman välipäiviä, yhteensä 16 kierrosta, mukaan laskien karsinta- ja joukkuemäen kierrokset.
Vännäsin piiri
Vännäsin piiri sijaitsee Vännäsin kunnassa Ruotsissa. Piiri kattaa koko kunnan ja sen väkiluku on.
Daphne Zuniga
Daphne Eurydice Zuniga (alun perin ; s. 28. lokakuuta 1962 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on guatemalalaisia, puolalaisia ja suomalaisia sukujuuria äitinsä puolelta.
Ura
Zuniga valmistui opiskeli näyttelijäksi Kalifornian yliopistossa. Hän esiintyi televisiosarjassa Melrose Place. Zuniga on näytellyt myös elokuvissa Avaruusboltseissa (1987) ja Kärpänen II:ssa (1989).
Letizia (Espanjan kuningatar)
Kuningatar Letizia (syntymänimeltään Letizia Ortiz Rocasolano, s. 15. syyskuuta 1972 Oviedo) on Espanjan kuninkaan Felipe VI:n puoliso ja täten Espanjan kuningatar.
Tausta
Letizia Ortiz Rocasolano syntyi Jesús Ortiz Álvarezin ja Paloma Rocasolanon vanhimpana lapsena. Hänellä on kaksi nuorempaa sisarta, Erika ja Thelma. Ortiz Rocasolano nousi julkisuuteen toimimalla uutistoimittajana. Hän avioitui ensimmäisen kerran Alonso Guerrero y Pérezin kanssa 7. elokuuta 1998. Avioliitto päättyi kuitenkin eroon jo vuonna 1999.
Avioituminen kuningasperheeseen
Felipe ja Letizia Ortiz Rocasolano ilmoittivat kihlauksestaan 1. marraskuuta 2003. He avioituivat 22. toukokuuta 2004. Koska Ortiz Rocasolanon ensimmäinen avioliitto solmittiin siviiliseremoniassa, katolinen kirkko suostui vihkimään Felipen ja Ortiz Rocasolanon.
Letizialla ja Felipellä on kaksi tytärtä, Leonor (s. 31. lokakuuta 2005) ja Sofía (s. 29. huhtikuuta 2007).
Abhaasit
Abhaasit (abhaasiksi аҧсуа, aphswa) ovat Georgiaan kuuluvassa, mutta de facto itsenäisessä Abhasian tasavallassa, Turkissa ja Lähi-idässä asuva luoteiskaukasialaista abhaasin kieltä puhuva kansa. Perinteisiä uskontoja ovat ortodoksisuus ja sunnalainen islam.
Asuinalue ja lukumäärä
Abhaasien perinteistä asuinaluetta on Mustanmeren koillisrannikolla sijaitseva Abhasia. Pieniä abhaasiryhmiä asuu myös Georgiaan kuuluvassa Adžariassa. Vuonna 1989 Neuvostoliitossa oli 105 300 abhaasia, joista 93 300 asui Abhasiassa. Abhasian separatistihallinnon vuonna 2011 tekemän väestönlaskennan mukaan abhaaseja oli maassa 122 175. Georgian väestönlaskennan mukaan maan hallitsemilla alueilla oli noin 3 500 abhaasia ja heistä noin 1 560 Adžariassa.
Suurin osa kansasta muutti 1800-luvulla Kaukasian sodan jälkeen silloiselle Turkin alueelle. Nykyään Turkissa arvioidaan olevan noin 200 000 abhaasia. Heitä asuu myös Lähi-idässä, Länsi-Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa. Kaikkiaan abhaaseja lienee noin 300 000 henkeä. Venäjällä asuu vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 11 400 abhaasia.
Etninen historia
Venäjän ja Turkin välinen kilpailu alueella aiheutti sisäisiä erimielisyyksiä. Venäjää lähentynyt ruhtinas Kelešbei Tšatšba-Šervašidze murhattiin vuonna 1808 ja hänen poikansa Aslanbei julistautui Turkin vasalliksi. Hänen veljensä Georgi anoi suojelua Venäjältä. Vuonna 1810 Abhasia liitettiin Venäjään. Sisäinen itsehallinto säilyi vuoteen 1864 saakka, jolloin ruhtinaskunta lakkautettiin. Vuonna 1866 syntynyt abhaasikapina kukistettiin verisesti. 1870-luvulla noin 200 000 abhaasia pakeni Turkin alueelle. Venäjän ja Turkin välisen sodan seurauksena Abhasiassa oli vuoden 1877 lopussa vain 46 000 asukasta. Tyhjiksi jääneille seuduille muutti georgialaisia, venäläisiä, armenialaisia, kreikkalaisia ja virolaisia.
thumb|right|250px Vuonna 1921 perustettiin Abhasian neuvostotasavalta, josta vuonna 1931 tuli Georgiaan kuulunut autonomia. Kansallinen kulttuuri kehittyi 1920-luvulla ja 1930-luvun alussa, mutta myöhemmin abhaaseja ryhdyttiin väkisin georgialaistamaan ja alueelle muutti paljon georgialaista väestöä. Kulttuurielämä alkoi virota 1950-luvun lopulla. 1970–1980-luvuilla syntyi kansallinen liike, joka vaati Abhasian irrottamista Georgiasta ja sen liittämistä Venäjän federatiiviseen neuvostotasavaltaan. Vuonna 1988 perustettu kansallinen Aidgylara-foorumi vaati Abhasialle suvereenin tasavallan asemaa. Heinäkuussa 1989 abhaasi- ja georgialaisväestön välille syntyi yhteenottoja. Neuvostoliiton hajottua Abhasian ja Georgian hallitusten väliset ristiriidat syvenivät. Vuosina 1992–1993 alueella käytiin sisällissota, jonka seurauksena syntyi Georgiasta riippumaton abhaasivaltio.
Elinkeinot ja kulttuuri
Perinteisiä elinkeinoja ovat maanviljely ja karjanhoito. 1900-luvulla alettiin kasvattaa tupakkaa, teetä ja sitrushedelmiä. Kylät koostuvat puutarhojen ja peltojen ympäröimistä hajallaan sijaitsevista taloista. Pylväiden varassa seisovat lautatalot ovat korvanneet alkuperäiset vitsaksista punotut pyöreät ja neliskulmaiset asumukset. Julkisivun edessä on katettu parveke. Perinteinen vaatetus on samankaltainen kuin Kaukasian muilla vuoristokansoilla. Ruokakulttuuri on säilynyt hyvin. Sen perustana on maissijauhoista valmistettu mamalyga, pavut ja muut vihannekset, maitotuotteet ja liha. Tyypillisiä ovat voimakkaasti maustetut kastikkeet sekä paprikasta, valkosipulista ja muista maustekasveista valmistettu adžika.
300-luvulla abhaasien keskuuteen levisi kristinusko ja 1500-luvulta lähtien islam. Niiden rinnalla on säilynyt paljon perinteisiä uskomuksia. Patriarkaalista perhe-elämää säätelivät ikään, asemaan ja sukupuoleen perustuvat käyttäytymisnormit. Perinteisiä tapoja olivat sukulais- ja naapuriapu, vieraanvaraisuus, verikosto ja vanhusten kunnioittaminen. Yksilön suhde yhteiskuntaan ja luontoon perustui moraaliseen säännöstöön, joka tunnetaan nimellä apsuara (kirjaimellisesti ”abhaasilaisuus”). Sen olennainen osa oli tarkasti määritelty käytösetiketti, jota noudatetaan osittain vielä nykyäänkin.
Kirjallisuus
Abhaasien rikkaaseen suulliseen kansanperinteeseen kuuluu muun muassa pohjoiskaukasialainen Nart-eepos. Kansallisen kirjallisuuden perustanlaskija oli runoilija Dmitri Gulia. Näytelmäkirjallisuus sai alkunsa Samson Tšanban (1886–1937) teoksista. Ensimmäiset abhaasinkieliset romaanit julkaistiin 1930–1940-lukujen vaihteessa. Vuonna 1955 alkoi ilmestyä kirjallisuuslehti Alašara (”Valo”). Venäjäksi kirjoittavista abhaasikirjailijoista tunnetuin on Fazil Iskander.
Arminius
thumb|Arminiuksen patsas Teutoburgin metsään vuonna 1875 valmistuneessa [[Hermannsdenkmal-muistomerkissä.]] thumb|Teutoburgin metsä Arminius (noin 17 eaa. – 21 jaa.) oli germaaniheimo keruskien päällikkö. Vuonna 9|9 jaa. hän voitti roomalaisen Varuksen sotajoukot Teutoburgin metsässä.
Roomalaisen historioitsijan Tacituksen mukaan Arminius oli noin 200 000 hengen keruskiheimon päällikön Segimerin poika. Arminiuksesta tuli vuonna 4 Rooman armeijan keruskeista koottujen auxilia-joukkojen komentaja, sillä hänet oli luultavasti jo nuorena poikana otettu Rooman joukkoihin panttivangiksi varmistamaan keruskien lupaama uskollisuus. Palvellessaan Rooman armeijassa Arminius oppi latinaa ja Rooman käyttämää taistelutaktiikkaa, mutta ennen kaikkea hän oppi arvostamaan armeijan kurinalaisuutta. Hän sai myös Rooman kansalaisuuden sekä ritarin aseman (equites).
Noin vuosina 7–8 Arminius erosi armeijan palveluksesta ja palasi takaisin kotimaahansa. Germanian roomalainen maaherra Publius Quintilius Varus oli aloittanut voimakkaan roomalaistamisen hallitsemillaan alueilla, ja hän pyrki laajentamaan Rooman valtapiiriä. Tämä nostatti useat germaaniheimot kapinaan, jonka johtoon Arminius nousi. Kapinan huipentumana oli kolmen roomalaisen legioonan täydellinen tuhoaminen Teutoburgin metsässä. Arminius päätteli, että väijytys vaikeakulkuisessa metsässä olisi oikea tapa kohdata Rooman joukot. Valmistautumiseen kuului koulutusvaihe, jossa soturit opetettiin hyökkäämään suunnitelmallisesti ja kurinalaisesti.
Taistelun jälkeen roomalaiset tekivät useita rankaisuretkiä Reinin yli vuosina 14–16 sotapäällikkönsä Germanicuksen johdolla. Arminius sen sijaan iski idän suunnalle markomannien kuninkaan Marbodin kimppuun ja kukisti tämän armeijan. Rooma pyrki murentamaan Arminiuksen aseman kylvämällä riitaa eri germaaniheimojen välille. Roomalaiset pystyivät lyömään Arminiuksen joukot Weserjoen lähellä käydyssä taistelussa, ja Germanicus vangitsi Arminiuksen vaimon Thusneldan. Roomalaiset eivät kuitenkaan onnistuneet kukistamaan Arminiusta ja joutuivat vetäytymään. Arminius halusi vahvistaa asemiaan tulevien yhteenottojen varalta ja pyrki solmimaan liiton kuningas Marbodin kanssa. Marbod kieltäytyi, ja vuonna 17 keruskit ja markomannit aloittivat sodan toisiaan vastaan. Marbod joutui tappiolle, mutta Arminius joutui silti palaamaan kotiin, sillä tyytymättömyys häntä kohtaan oli kasvanut. Arminius murhattiin vuonna 21. Ilmeisesti surmatyön takana olivat hänen vaimonsa sukulaiset, jotka kannattivat yhteistyötä roomalaisten kanssa.
Arminiusta on joskus pidetty germaanien nationalismin luojana. Olikin harvinaista, että joku taisteli roomalaisia vastaan ja selvisi voittajana. Antiikin aikana ei kuitenkaan voitu puhua nationalismista nykymielessä, ja Arminius tuskin pyrki sinänsä tällaisiin tavoitteisiin. Tuonaikainen heimosoturi osoitti lojaalisuutta vain heimolleen, ehkä joskus hieman suuremmalle sukulaiskansojen ryhmälle, kuten sveebit.
Saksalainen jalkapalloseura DSC Arminia Bielefeld on nimetty Arminiuksen mukaan.
Robert Duvall
Robert Selden Duvall (s. 5. tammikuuta 1931 San Diego, Kalifornia) on yhdys­valtalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hänen ensimmäinen roolinsa oli elo­kuvassa Kuin surmaisi sata­kielen (1962), mutta hänen varsinaiset läpi­murto­elo­kuvansa olivat Kummi­setä (1972) ja sen jatko-osa Kummisetä osa II (1974). Duvall on myös ohjannut elo­kuvat Apostoli ja Assassination Tango.
Duvall on ollut ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi seitsemän kertaa. Hän on saanut Oscarin parhaasta mies­pää­osasta elo­kuvasta Kantrin kaipuu ja Baftan elo­kuvasta Ilmestyskirja. Nyt.
Haukkavuoren näkötorni
thumb|Haukkavuoren näkötorni.|250px Haukkavuoren näkötorni on Kotkan keskustassa Kotkansaarella sijaitseva näköalatorni. Tornin huippu on noin 72 metriä merenpinnan yläpuolella (toisten lähteiden mukaan 75 metriä). Näkötornista näkee selkeällä säällä hyvin pohjoiseen Kouvolan keskustaan (noin 47 km) ja etelään Suomenlahdelle Suursaareen (noin 40 km) asti. Rakennuksen arkkitehtuurityylit ovat jugend ja klassismi.
Oheistoiminnat
Haukkavuoren näkötorni on avoinna kesäkuukausina. Alatasanteella on ravintola. Tornissa on Kotkan kulttuuriasiainkeskuksen ylläpitämä taidenäyttelytila, joka on rakennettu entiseen vesisäiliöön. Näyttelytila on halkaisijaltaan 7,5 metriä ja korkeudeltaan 12 metriä.
Lähteet
60.45967°N, 26.9295°W
Amoc
Mikkâl Antti Morottaja eli Kuobžâ-Saammâl Maati Mikkâl (s. 24. joulukuuta 1984 Inari), taiteilijanimeltään Amoc, on saamelainen räppäri, joka räppää inarinsaameksi.
Amoc on kuvannut itse musiikkiaan horrorcoren piirteet täyttäväksi eeppiseksi inarinsaamenkieliseksi ”murha- ja tapporapiksi” jossa hän kertoo usein fiktiivisiä tarinoita. Hän on kuitenkin maininnut ettei hänen musiikissaan juuri ole kielen lisäksi muuta saamelaista.
Ura
Amocin kappale ”Val moonâm taan čoođâ” eli ”Viel’ meen tämän läpi” oli ensimmäinen inarinsaamenkielinen rap-kappale. Taiteilijanimi Amoc tulee sanoista ”Aanaar master of ceremony” eli ”Inarin seremoniamestari”. Amok on myös kansainvälinen käsite, joka tarkoittaa aggressiivista hulluutta ja suurta koettelemusta.
Amoc aloitti uransa räppäämällä suomeksi vuonna 1997, mutta siirtyi myöhemmin inarinsaameen. Amoc on tehnyt yhteistyötä Hannibalin & Sopan, Ezkimon ja muiden lappilaisten rap-artistien kanssa. Nykyään hän kuuluu Guerra Norte -ryhmään ja tekee musiikkia Muinaiset-ryhmässä. Amoc esiintyy lähinnä Pohjois-Suomessa ja Norjassa.
Amocin ensisingle ”Šaali” ilmestyi joulukuussa 2006. Amocilta ilmestyi saamelaisten kansallispäivänä 6. helmikuuta 2007 debyyttialbumi, jonka julkaisi Tuupa Records ja kustantaa Anarâškielâ servi. Pitkäsoitolla on mukana myös muun muassa Wimme.
Amocin kanssa voi nykyään nähdä Ružžen, joka myös räppää inarinsaameksi. Ružže on myös mukana Amocin esikoisalbumilla Amok-kaččâmilla ”Omo sist” -kappaleella.
21. syyskuuta 2018 ilmestyi uusi single nimeltä ”Čuđeh”, joka on Amocin ja Niki Rasmuksen yhteistyön tuloksena tehty elokuvallinen horrorcore-teos. Kappaleessa laulaa mukana myös Heidi Gauriloff. Kappale kertoo čuđeista, jotka muinoin ryöväsivät ja rettelöivät saamenmaassa.
Amoc räppää satunnaisesti myös suomen kielellä ja suomeksi räpätessään hän käyttää taiteilijanimeä Moottorisaha.
Myös Amocin isä Matti Morottaja ja isoveli Petter Morottaja toimivat molemmat inarinsaamen kielen hyväksi.
Tomi Jalo
Tomi Tapani Jalo (22. lokakuuta 1958 Turku – 14. tammikuuta 2009 Turku) oli suomalainen jalkapalloilija ja valmentaja.
Keskikenttäpelaaja Jalo edusti Suomea kahdessa A-maaottelussa. Hän pelasi Suomen toistaiseksi viimeisessä olympiakisoihin osallistuneessa jalkapallojoukkueessa Moskovan 1980 kisoissa.
Turun Palloseuran joukkueessa Jalo saavutti SM-sarjassa hopeaa vuosina 1984, 1986 ja 1989 sekä pronssia vuosina 1977 ja 1987. Hän pelasi urallaan 309 SM-sarjaottelua vuosina 1976–1989 ja teki niissä 47 maalia. Pelaajauransa jälkeen hän toimi muun muassa TPS:n valmentajana yhdessä Pauno Kymäläisen kanssa 1993 sekä FC Interin päävalmentajana vuosina 1997–1998.
Tomi Jalon kaksosveli Timo Jalo pelasi nuorisomaaotteluita sekä 247 miesten SM-sarjaottelua. Vanhempi veli Juha-Pekka Jalo pelasi yhden poikien maaottelun ja tuli myöhemmin tunnetuksi radion ja television urheilutoimittajana.
Aarno Hiekkaranta
Aarno Hiekkaranta (23. joulukuuta 1932 Kemi – 9. toukokuuta 2017 Porvoo) oli suomalainen jääkiekkoilija ja jalkapalloilija. Hän pelasi jääkiekkoa SM-sarjassa sekä hyökkääjänä että puolustajana kaikkiaan 14 kautta vuosina 1949–1965. Hiekkaranta pelasi urallaan myös kahdet MM-kilpailut. Hänet tunnettiin varsin kovaotteisena pelaajana, mutta myös hyvästä laukauksestaan, sillä Hiekkaranta sijoittui parhaimmillaan SM-sarjan maalipörssissä toiseksi.
Seuraura
Hiekkaranta syntyi Kemissä, mutta kasvoi Helsingin Töölössä. Hänen kasvattajaseuransa on Helsingin Jääkiekkoklubi, jonka SM-sarjajoukkueessa Hiekkaranta debytoi vain 17-vuotiaana kaudella 1949–1950. Kuuden ensimmäisen HJK:ssa vietetyn kauden jälkeen hän siirtyi Ruotsin II-divisioonan Morgårdshammar IF:ään. Tämän jälkeen Hiekkaranta sai töitä Porvoosta Tehokaasu Oy:n palveluksesta Neste Oy:n tehtailta Sköldvikistä. Yrityksen toimitusjohtajana oli Olli Pulkkanen, joka kuului myös Karhu-Kissojen SM-sarjajoukkueen johtoon. Hiekkaranta lopulta päätyi joukkueeseen Pulkkasen kautta ja jatkoi siellä kiekkoilua kaudella 1956–1957.
Kaudeksi 1958–1959 Hiekkaranta palasi HJK:hon. Hänen puolustajaparinaan toimi siellä 1960-luvun alussa mm. Kari Kinnunen, joka oli Hiekkarannan lanko, sillä heidän vaimonsa olivat sisaruksia. Seitsemän HJK:ssa vietetyn vuoden jälkeen Hiekkaranta pelasi 1960-luvun lopulla vielä Suomensarjaa Helsingin Peikoissa ja Töölön Vesassa sekä Maakuntasarjaa Porvoon Urheilijoissa.
Vuonna 1975 Hiekkaranta oli mukana perustamassa Loviisan Jääkiekkoklubia. Seuran miesten joukkue aloitti kaudella 1975–1976 III-divisioonassa, tuolloin Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla. LJK pelaa III-divisioonassa myös kaudella 2017–2018, tosin nykyään viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla.
Maajoukkueura
Hiekkaranta edusti Suomea MM-kilpailuissa vuosina 1954 ja 1955. Yhteensä hän pelasi 24 A-maaottelua.
Jalkapalloura
Hiekkaranta aloitti jalkapallouransa Helsingin Jalkapalloklubissa, jossa hän saavutti pronssia vuonna 1954. Hänet valittiin samana vuonna lehdistön joukkueeseen perinteiseen Liitto–Lehdistö-otteluun. Hiekkaranta pelasi myös FC Kiffenissä voittaen hopeaa vuonna 1961 ja pronssia vuonna 1960.
Vuosina 1969–1970 Hiekkaranta valmensi Porvoon Akillesta. Hän pelasi samaan aikaan myös tennistä, jossa Hiekkaranta voitti Porvoon mestaruuden.
Urheilu-uran jälkeen
Hiekkaranta siirtyi Tehokaasu Oy:n jälkeen röntgenkuvauksia suorittavan yrityksen palvelukseen ja päätyi Loviisaan rakentamaan ydinvoimalaa. Myöhemmin hän työskenteli myös muutaman vuoden Saudi-Arabiassa.
Hiekkaranta asui viimeiset vuotensa Loviisassa ja harrasti mm. keilailua. Hän kuoli Porvoon sairaalassa 9. toukokuuta 2017.
Bhutanin lippu
Lipun lohikäärme, Druk tai ukkoslohikäärme, tulee Bhutanin paikallisesta tiibetiläisestä nimestä lohikäärmeen maa. Lohikäärme pitää kiinni vaurautta edustavista jalokivistä. Keltainen väri edustaa sekulaarista monarkiaa ja oranssi buddhalaisuutta. Lippu on yksi harvoista oranssia päävärinä käyttävistä lipuista, ja toinen ainoastaan kahdesta kansallislipusta, jossa on kuvattuna lohikäärme – toinen on Walesin lipussa.
Kuurinniitty
Kuurinniitty on Espoon kaupunginosa. Se kuuluu Vanha-Espoon suuralueeseen sijaiten Tuomarilan, Ymmerstan, Sepänkylän, Henttaan ja Espoon keskuspuiston rajaamalla alueella Turunväylän eteläpuolella.
Kuurinniitty on vanhaa omakotitaloaluetta, jossa monet tiet on nimetty metallien tai metalliseosten mukaan (kuten Tinapuisto, Hopeatie, ja Lyijypolku). Alueella on tehty viime vuosina voimakastakin täydennysrakentamista.
Kuurinniityssä on lähikauppa K-Market, joka avattiin keväällä 2017. Lähimmät päiväkodit ja alakoulut sijaitsevat Tuomarilassa ja Ymmerstassa, ja yläkoulut Saarnilaaksossa tai Kirkkojärvellä.
Joukkoliikenne
Kuurinniittyyn pääsee seuraavilla bussilinjoilla:
HMCS Hamilton
HMCS Hamilton (viirinumero I24) oli Kanadan laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Yhdysvaltain laivasto tilasi Newport-luokan hävittäjän USS Kalkin Bethlehem Steelin Fore Riverin telakalta, missä köli laskettiin 17. elokuuta 1918. Alus laskettiin vesille 24. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 29. maaliskuuta 1919.
Palvelus
Kalk oli Euroopassa aina vuoteen 1920. Yhdysvaltoihin palattuaan alus oli koululaivana, kunnes se siirrettiin reserviin Philadelphiaan. Kesäkuussa 1940 alus palautettiin palvelukseen valvomaan Yhdysvaltain puolueettomuutta.
HMS Hamilton
Alus siirrettiin 23. syyskuuta Britannian kuninkaalliselle laivastolle 3. syyskuuta allekirjoitetun laivoja tukikohdista -sopimuksen nojalla säilyttäen nimensä HMS Kalk. Sille siirtyi 24. syyskuuta brittimiehistö ja alus nimettiin Halifaxissa HMS Hamiltoniksi.
Halifaxista alus lähti 1. lokakuuta Newfoundlandin kautta Britteinsaarille. Se saapui 4. lokakuuta St. Johnsiin, jossa se kolaroi sisaraluksensa HMS Georgetownin kanssa kummankin aluksen vaurioituessa pahoin. Aluksen korjaus määrättiin tapahtuvaksi St. Johnsissa New Brunswickissä, jonne se hinattiin. Alusta vesille laskettaessa 26. lokakuuta se otti pohjaan vaurioituen uudelleen. Alus odotti vuoden lopun telakkapaikkaa ja se poistettiin kuninkaallisen laivaston alusluettelosta, joten sen miehistö siirrettiin muille aluksille.
HMCS Hamilton
Vuoden 1941 alkupuoliskon alus oli telakalla korjattavana. Se otettiin 6. heinäkuuta 1941 Kanadan laivaston palvelukseen nimettynä HMCS Hamiltoniksi. Koeajojen päätyttyä alus aloitti 12. heinäkuuta operationaalisen palveluksen läntisessä saattajaosastossa St. Johnsissa. Alus kolaroi elokuussa Alankomaiden laivaston sukellusveneen Hr. Ms. O 15:n kanssa Halifaxissa. Hävittäjä siirrettiin telakalle korjattavaksi, mistä se palasi palvelukseen lokakuussa. Alus aloitti palveluksensa Halifaxin ja Newfoundlandin välisten saattueiden suojana. Sillä oli runsaasti erilaisia konehuonevikoja, joita jouduttiin toistuvasti korjaamaan telakoilla.
Heinäkuussa 1943 aluksella jatkuvat viat estivät sen käytön ja se poistettiin palveluksesta elokuussa. Alus siirrettiin koululaivaksi HMCS Cornwallisiin Halifaxiin.
Euroopan sotatoimien päätyttyä toukokuussa 1945 alus sijoitettiin poistolistalle. Se myytiin kesäkuussa Boston Iron and Metal Companylle Baltimoreen romutettavaksi. Alus poistettiin 8. kesäkuuta alusluettelosta ja sen varastot tyhjennettiin. Hinaaja Foundation Security hinasi HMCS Hamiltonin ja HMCS St. Francisisin Baltimoreen. Alukset törmäsivät 14. heinäkuuta yhdysvaltalaiseen kauppalaivaan Winding Gulfiin. Törmäyksessä hinausvaijeri katkesi ja hinauksessa olleet alukset joutuivat tuuliajolle. Yhdysvaltain rannikkovartioston USCG Hornbeam hinasi toisen hylyn Baltimoreen, mutta toinen ajautui rantaan Sakonnet Pointissa Rhode Islandilla.
Mette-Marit
Mette-Marit (alkuperäinen nimi Mette-Marit Tjessem Høiby, s. 19. elokuuta 1973 Kristiansand) on Norjan kruununprinsessa ja kruununperijän prinssi Haakonin puoliso.
Tausta
Mette-Marit Tjessem Høiby on journalisti Sven Olaf Bjarte Høibyn (1936–2007) ja pankkitoimihenkilö Marit Tjessemin (s. 1937) neljäs lapsi. Hän vietti lapsuutensa Kristiansandissa, missä hän myös aloitti koulun. Mette-Marit opiskeli lukioikäisenä puoli vuotta Australiassa vaihto-oppilaana. Hän valmistui lukiosta vuonna 1994.
Mette-Maritilla oli velipuoli Trond Berntsen. Hän oli syntynyt Mette-Maritin äidille aiemmasta liitosta. Trond Berntsen kuoli vuonna 2011 Norjan Utøyan saaren joukkomurhassa suojellessaan lapsia ja nuoria Anders Behring Breivikin ammuskelulta. Saarella oli mukana myös Berntsenin 10-vuotias poika, joka lehtitietojen mukaan pelastui. Poliisina työskennellyt Berntsen oli leirillä vapaaehtoisena vartijana.
Mette-Marit synnytti esikoisensa 13. tammikuuta 1997, ja poika sai nimekseen Marius Borg Høiby.
Avioliitto
Mette-Marit Tjessem Høiby tapasi kruununprinssi Haakonin 1990-luvun loppupuolella Quart-rockfestivaaleilla. Mette-Maritia pidettiin aluksi taustansa takia prinssille sopimattomana kumppanina. Hänen lyhytaikainen poikaystävänsä 1990-luvun puolivälissä on tuomittu huumerikoksesta. Mette-Maritin ystävät ovat vahvistaneet, että hän oli mukana Oslon n.k. house-kulttuurissa, jossa käytettiin jonkun verran huumausaineita. Hän jakoi asunnon ja tuli raskaaksi miehen kanssa, jota pidettiin pikkurikollisena. Kuninkaallinen hovi ilmoitti vuonna 2000, että sillä ei ole ongelmaa Mette-Maritin menneisyyden kanssa. Dagbladet kirjoitti lokakuussa 2000, että Mette-Maritin tuttavapiiri muodostuu opiskelijoista ja vakaan työsuhteen omaavista henkilöistä, joilla ei ole rikosrekisteriä.
Haakon ja Mette-Marit Tjessem Høiby avioituivat 25. elokuuta 2001, jolloin Mette-Marit sai kruununprinsessan arvonimen.
Mette-Marit synnytti pariskunnan ensimmäisen yhteisen lapsen, prinsessa Ingrid Alexandran, 21. tammikuuta 2004 Oslossa. Ingrid on kruununperimysjärjestyksessä toinen isänsä jälkeen. Haakon ja Mette-Marit saivat toisen yhteisen lapsensa 3. joulukuuta 2005, kun prinssi Sverre Magnus syntyi.
Terveys
Mette-Maritilla diagnosoitiin keuhkofibroosi lokakuussa 2018.
Norjalaiset
Lähde:
Ulkomaalaiset
Lähde:
Olli Malmivaara
Olli Heikki Juhani Malmivaara (s. 13. maaliskuuta 1982 Kajaani) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja. Urallaan Malmivaara pelasi lähes 700 ottelua SM-liigassa voittaen kolme suomenmestaruutta. Hän pelasi myös kaksi NHL-ottelua New Jersey Devilsissä. Hän oli koko uransa tunnettu ulottuvana ja luotettavasti pelaavana puolustavana puolustajana.
Ura
Kajaanista kotoisin oleva Malmivaara on Järvenpään Haukkojen kasvatti. Hän pelasi monta vuotta Jokereiden nuorisojoukkueissa ja teki myös debyyttinsä SM-liigassa Jokereissa. Chicago Blackhawks varasi Malmivaaran NHL:ään vuonna 2000, mutta luopui oikeuksista pelaajaan. Malmivaara pelasi vuosina 2004–2006 SaiPassa.
Malmivaara teki sopimuksen New Jersey Devilsin kanssa elokuussa 2006. Vuosina 2006–2008 hän pelasi kaksi kautta Pohjois-Amerikassa lähinnä New Jerseyn farmijoukkue Lowell Devilsissä AHL-sarjaa. NHL:ssä Malmivaara pelasi vain kaksi ottelua, joista ensimmäisen syksyllä 2007.
Vuonna 2008 Malmivaara jätti Pohjois-Amerikan ja palasi Suomeen JYPiin. JYP voitti heti ensimmäisellä Malmivaaran joukkueessa pelaamalla kaudella mestaruuden. Malmivaara ja JYP tekivät jatkosopimukset tammikuussa 2010 ja joulukuussa 2011.
Kaudeksi 2013–2014 Malmivaara siirtyi viiden JYP-kauden jälkeen Espooseen Bluesiin. Malmivaara valittiin heti ensimmäisellä Blues-kaudellaan joukkueen varakapteeniksi.
Hän on pelannut muutamia otteluita myös Suomen maajoukkueessa.
Yksityiselämä
Näyttelijä Laura Malmivaara on Ollin sisko. Malmivaara työskentelee nykyisin liikuntapaikan hoitajana eli kenttämiehenä Järvenpään jäähallissa, jossa myös aloitti jääkiekkoilijan uransa 1990-luvun alussa. Hän asuu vaimonsa ja poikansa kanssa omakotitalossa Järvenpäässä. Työnsä ohessa hän opiskelee (syksyllä 2019) Suomen urheiluopistossa Vierumäellä liikuntapaikkojen hoitajaksi.
Toejoki
Toejoen taajama syntyi 1800-luvun loppupuolella silloisen Porin kaupungin rajojen ulkopuolelle Harjunpään kylän länsiosaan, joka kuului Ulvilaan. Vastaavia spontaanisti, ilman asemakaavoitusta ja rakentamismääräyksiä syntyneitä taajamia kasvoi teollisuuden myötä monien muidenkin suurimpien suomalaiskaupunkien ulkopuolelle, tunnetuimpana näistä Tampereen Pispala. Tyypillistä näille työläisyhdyskunnille oli epäsäännöllinen rakenne, ahtaat ja usein monin tavoin ala-arvoiset asuintilat, huono hygienia sekä kunnallistekniikan täydellinen puuttuminen. Toejoen erityisongelmana oli vesi: tulvavettä oli joka paikassa, mutta juomavettä maaperästä ei löytynyt lainkaan; lähin juomavesikaivo sijaitsi Porin kaupungin alueella, Kokemäenjoen toisella puolella.
Vuoden 1941 alussa pitkään suunniteltu alueliitos viimein toteutui ja Toejoesta tuli Porin 52. kaupunginosa. Ratkaistavana oli merkittäviä kysymyksiä, jotka lähtivät kaavoituksesta ja kunnallistekniikasta. Suurin kysymys kuitenkin oli, mitä olisi tehtävä joelle. Toisten mielestä joki oli säilytettävä ja pengerrettävä mutta vuoteen 1965 mennessä joki täytettiin. Nykyinen Toejoenrantakatu puistoineen kulkee aiemman joen uomaa pitkin. Lisäksi kaupunkikuvassa on säilynyt entisen Vaasan pikatien jokisilta, joka nykyisin toimii kadun alikulkukäytävänä. Toejoen luoteisosasta on edelleen jäljellä lyhyt täyttämätön osuus Kehäkujan ja Ristijuovantien lähellä.
Toejoen kaupunginosa laajeni merkittävästi 1970- ja 1980-luvuilla, jolloin vanhan asuinalueen pohjoispuolelle rakennettiin laaja uusi asuinalue. Nykyinen Toejoki on omakotitalo- ja rivitalovaltainen ja Porissa hyvin suosittu asuinalue. Toejoella toimii jalkapalloseura Toejoen Veikot.
Seurakuntapiiri
Seurakuntapiiri on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hallinnollisen seurakunnan osasta muodostettu piirineuvoston hallinnoima alue.
Mäkihypyn FIS Cup
FIS Cup on Kansainvälisen hiihtoliiton (FIS) järjestämä mäkihypyn kolmanneksi korkeatasoisin kauden aikana järjestettävä sarjamuotoinen kilpailu, maailmancupin ja Continental Cupin jälkeen.
Miesten FIS Cup järjestettiin ensimmäisen kerran kaudella 2005–2006 ja naisten ensimmäinen kausi oli 2012–2013. FIS Cupissa suurin osa kilpailuista järjestetään normaalimäissä. Mäkihyppääjät harvoin kilpailevat koko kautta FIS Cupissa, sillä se toimii ponnahduslautana Continental Cupiin.
FIS Cupia alemmat tasot ovat FIS Race ja Alpen Cup.
Aho & Soldan
Aho & Soldan oli Juhani Ahon poikien perustama mainosvalokuvaamo ja dokumenttielokuvia tuottava yhtiö.
Heikki Aho ja Björn Soldan olivat suomalaisen dokumenttielokuvan pioneereja. Aho & Soldan -yhtiö tuotti 400 dokumenttielokuvaa, joista 300 tehtiin 1930-luvulla. Heidän dokumenttiensa kautta kuva suomalaisista monipuolistui. He filmasivat myös suomalaisuuden suurmiehiä, esimerkiksi Jean Sibeliusta.
Aho & Soldan -elämäntyöpalkinto
2000-luvulla on alettu jakaa Aho & Soldan -elämäntyöpalkintoa. Sen kriteereinä ovat merkittävä ja suomalaista luovaa dokumenttielokuvaa kehittänyt elokuvatyö sekä pitkään laadukkaana jatkunut ura dokumenttielokuvaohjaajana. DocPoint-festivaaleilla esitetään kulloinkin palkitun ohjaajan retrospektiivinen sarja. Palkinnon ovat saaneet:
Alpit
Alpit on Euroopan suurin ja korkein vuoristo. Tämä Keski-Euroopan vuoristo sijaitsee kaikkiaan kahdeksan valtion, Italian, Itävallan, Liechtensteinin, Monacon, Ranskan, Saksan, Slovenian ja Sveitsin alueella. Alppien korkein vuori on Mont Blanc (4 810 m), joka sijaitsee Ranskan ja Italian raja-alueella. Se on samalla Länsi-Euroopan korkein vuori.
Alppien poimuvuoristo syntyi noin 55 miljoonaa vuotta sitten Euraasian ja Afrikan mannerlaattojen törmätessä toisiinsa. Alpit kuuluvat niin sanottuihin nuoriin poimuvuoristoihin ja ovat Euroopan nuorimpia vuoristoja.
Alppien rajat
thumb|[[Satelliittikuva Alpeista.]] thumb|Digitaalinen karttakuva Alpeista. Alpit rajoittuvat Italiassa Soča- ja Adigejoen väliseen Venetsian tasankoon, Pojoen laaksoon sekä Ligurianmereen. Ranskassa Alppien länsirajana on Rhônejoki, joka erottaa sen Ranskan keskiylängöstä. Sveitsissä Alpit rajoittuvat Mittellandin tasankoon, joka ulottuu Genevenjärveltä Bodenjärvelle. Pohjoisessa ja idässä, Saksan ja Itävallan alueella, Alpit rajoittuvat Tonavan laaksoon. Kaakossa Alpit jatkuvat Dinaarisina Alppeina. Luoteis-Italiassa Alppeja jatkaa Apenniinien vuoristo.
Alppivaltiot
Alpit ulottuvat kahdeksan valtion alueelle. Maiden yhteisen Alppikonvention mukaan vuoristoalueen pinta-ala on 191 000 neliökilometriä. Alppien alueella asui vuonna 2003 runsaat 13 miljoonaa asukasta, eniten Italiassa. Itävalta ja Italia kattavat kumpikin noin neljänneksen Alpeista. Liechtenstein ja Monaco sijaitsevat kokonaan Alpeilla; Itävallan ja Sveitsin alueesta noin 60 prosenttia on Alppeja.
Alppien aluejako
Alppeja on yritetty useaan kertaan jakaa suurempiin ja pienempiin osa-alueisiin. Yleisin perusjako on jakaa Alpit kolmeen pääosaan (Itä-, länsi- ja keskiosat), mutta eräät saksalaiset ja ranskalaiset lähtevät perusjaosta kahteen osaan, niin että itä- ja länsiosan rajana on joko Reuss ja Sankt Gotthardin sola, tai Hinterrheintalin laakso ja Splügeninsola.
Geologinen alajako erottaa länsiosasta Sisemmät Gneissialpit, Ulommat Gneissialpit ja Ranskan Kalkkialpit. Tässä jaossa Keski-Alpit kuuluvat Itäisiin Alppeihin, samoin kuin Pohjoiset ja Eteläiset Kalkkialpit. Nämä kuusi geologista ryhmää jaetaan sitten edelleen pienempiin vuoristoihin ja vuorijonoihin. Vuonna 1982 Itäiset Alpit jaettiin virallisesti osiin, luokittelun nimi on "Alpenvereinseinteilung der Ostalpen".
SOIUSA
SOIUSA-aluejaossa Alpit jaetaan ensinnäkin kahteen pääosaan (PT, ), Itäisiin Alppeihin ja Läntisiin Alppeihin. Pääosat puolestaan jaetaan viiteen eri vyöhykkeeseen (SR, ). Läntiset Alpit käsittävät kaksi tällaista vyöhykettä, Eteläiset Länsi-Alpit ja Pohjoiset Länsi-Alpit. Itäisillä Alpeilla vyöhykkeitä on kolme, jotka ovat Keskiset Itä-Alpit, Pohjoiset Itä-Alpit ja Eteläiset Itä-Alpit. Vyöhykkeet jaetaan yhteensä 36 osastoon (SZ, ), jotka edelleen jaetaan 132 alaosastoon (STS, ). Näiden jälkeen jako tarkentuu vielä 333 yläryhmään (SPG, ), 870 ryhmään (GR, ) ja 1 625 alaryhmään (STG, ).
Solat
thumb|[[Valais’n Alpit|Valais’n Alppeja lähellä Zermattia.]] Alpit ovat vaikeakulkuinen vuoristo, mutta siellä on laaksoja ja solia, joissa liikkuminen on huomattavasti helpompaa.
Alppien solia:
Alppien lumivyöryt
Alpit tunnetaan lumivyöryistään, jotka voivat haudata rakennuksia, ajoneuvoja, ihmisiä ja eläimiä alleen. Lumi tukehduttaa nopeasti, jos ei saada apua. Lumivyöryjä on eniten rinteillä, joilla kaltevuus on noin 30°. Jyrkillä rinteillä satanut lumi valuu heti alas, loivilla se taas pysyy paikallaan eikä lähde liikkeelle. Alppien metsien hakkuut ovat lisänneet lumivyöryjä.
Alppien synty
Alpit ovat syntyneet mannerliikuntojen seurauksena, kun Afrikan laatta törmäsi kohti Euraasian laattaa. Hitaasti pohjoista kohti kulkenut Afrikan laatta kutisti ja sulki Euraasian ja Afrikan laattojen välissä ollutta muinaista Tethysmerta. Varhainen poimutus tapahtui jo mesotsooisella maailmankaudella, hirmuliskojen aikana. Tuolloin vallinneilla trias- ja jurakaudella Tethysmeren pohjaan muodostui savikivi-, kalkkikivi- ja dolomiittikerroksia, joista syntyivät Tethysmeren Alpit.
Alppien suurin poimutus tapahtui 50–3 miljoonaa vuotta sitten, pääasiassa oligoseeni- ja mioseenikausilla. Afrikan laatta siirtyi yhä lähemmäksi Euraasian laattaa, ja muinainen Tethysmeri kutistui nykyiseksi, Euroopan ja Afrikan väliin jääneeksi, Välimereksi. Samalla Tethysmeren trias- ja jurakautiset kivikerrokset alkoivat nousta ylöspäin. Kerrokset puristuivat valtaviksi makaaviksi poimuiksi, jotka muistuttivat lähinnä jättiläismäistä, läjääntyönnettyä mattoa. Jatkuvasta paineesta johtuen poimut repeytyivät irti alustastaan, minkä seurauksena jäljellä oli massiivisia kivilaattoja. Kivilaatat joutuivat liikkumaan toistensa päälle pitkiä työntösiirrostasoja myöten.
Korkealta merenpinnan yläpuolelta, Alppien kalkkikivestä on löydetty runsaasti merieliöfossiileja ja jopa kokonaisia kivettyneitä riuttoja. Osaltaan ne ovat olleet merkittäviä johtolankoja Alppien menneisyyden määrittämisessä ja tutkimisessa.
thumb|left|250px|[[Rhonegletscher-jäätikköä läntisillä Urin Alpeilla.]]
Glasiologia ja jäätiköiden vaikutukset
Alpeilla on ollut monia jääkausia suunnilleen viimeisen 2–3 miljoonan vuoden sisään. Suuria jäämassoja Alppien laaksoja pitkin on valunut pleistoseenin aikana, jolloin jää kulutti monista laaksoista hyvin jyrkkäseinäisiä ja tasapohjaisia. Viimeinen oli Würm-jääkausi. Jäätikön kuljetus- ja kulutustoiminnan seurauksena Alpeille on muovautunut runsaasti poikkileikkaukseltaan U:n muotoisia laaksoja, syviä altaita joissa on nykyään monesti hyvin syviä järviä ja onsiloita eli vuorten rinteellä olevia koveria syvennyksiä. Jäätiköiden työnnyttyä kohti vuoriston laita-alueita, kertyi maa-aineksesta suuria moreenikasoja, päätemoreeneja, joita syntyi jäätiköiden pysähdyskohdille. Kun jäätiköt alkoivat jälleen vetäytyä, jäljelle jäänyt moreeni tukki Alppien jokilaaksoja synnyttäen alueen järviä, joista suurimpien joukkoon lukeutuu Sveitsin ja Ranskan rajalla sijaitseva Genevenjärvi. Pleistoseenin jääkaudesta on kulunut jo pitkä aika, ja jää onkin vetäytynyt useimmista sen hallitsemista laaksoista, mutta tietyillä osin Alppeja on edelleen pysyvä lumi- ja jääpeite. Euroopan pisin jäävirta Aletschgletscher on jopa 27 kilometriä pitkä. Jäätiköt osoittautuvat kuitenkin olevan kutistumassa, ja nykytutkimuksen valossa niiden uskotaan häviävän Alpeilta lähes täysin vuoteen 2100 mennessä.
Vaikutus geologiseen sanastoon
Alpit on historiallisesti varhainen geologisen tutkimuksen kohde, minkä vuoksi myös muitakin samankaltaisia lumen ja jäätiköiden muovaamia vuoristoja on jo jonkin aikaa kutsuttu alpiinisiksi muodostumiksi. Näin ollen monen jäätikköeroosioon liittyvän ilmiön nimi siis käytännössä juontaa juurensa Alppien piirteistä. Matterhorn on hyvä esimerkki terävähuippuisesta vuoresta, joka on syntynyt useiden huipusta poispäin valuvien jäätiköiden etureunan kovertamana. Tämän tyyppisiä vuorenhuippuja kutsutaan monissa kielissä nimellä ”horn”. Kahta vierekkäistä laaksoa jakavaa terävää ja louhikkoista harjannetta kutsutaan taas puolestaan nimellä ”arête”. U-laaksojen alkupäässä taas saattaa olla pyöreähkö painanne ”cirque”, johon on tavallisesti syntynyt järvi.
Ilmasto ja kasvillisuus
thumb|Kukkia Ranskan Alpeilla. Taustalla luminen vuoristo. Alpit keräävät tehokkaasti vuoriston kohdalta kulkevia Euroopan sateita. Atlantilta ja Välimereltä virtaavat ilmamassat joutuvat kohoamaan Alppien rinteillä edetäkseen vuoriston yli, jolloin ilmamassat tiivistyvät Alpeilla tavanomaisiksi sateiksi. Verrattuna Euroopan tasangon vuotuiseen 660 millimetrin sademäärään Alpeilla sataa yli kaksi kertaa enemmän, 1 450 millimetriä vuodessa. Runsas kolmasosa sateista haihtuu takaisin ilmaan, mutta loput kaksi kolmasosaa virtaa laaksojen joissa alas vuorilta.
thumb|Sveitsin puoleisen [[Val Ferret -laakson lehtikuusimetsää, jonka välistä näkyy keskellä vihreää, alppiniityn peittämää rinnettä. Taustalla on Mont Dolentin 3 823 metriä korkea huippu, jota ympäröivät lumi ja jäätiköt.]] Alppien kasvillisuus on jakautunut eri korkeuksien ilmasto-olosuhteiden mukaisiin kasvillisuusvyöhykkeisiin, joiden korkeuteen ja laatuun vaikuttaa hieman myös sijainti vuoristossa. Vuoriston lämpimämmillä alarinteillä tammet (Quercus), valkopyökit (Carpinus) ja männyt (Pinus) muodostavat metsiä. Näistä pyökkimetsät viihtyvät viileämmässä ilmastossa. Pyökkejä korkeammalla kasvava puusto muodostuu puolestaan pihta- (Abies), kuusi- (Picea), vaahtera- (Acer) ja lehtikuusimetsistä (Larix). Nämä lajit viihtyvät Alppien rinteillä aina metsärajan korkeudelle asti. Puurajan yläpuolella ja pysyvän lumirajan alapuolella on tundraa muistuttava alpiininen vyöhyke, jolla kesäinen kasvukausi on lyhyt, vain 3–4 kuukautta. Tuona aikana alppiniityt kukkivat runsaissa väreissä. Niittyjä kutsutaan nimellä ”alpages”, mistä koko Alppien nimikin juontuu. Euroopan Alppien alpiininen kasvillisuus käsittää erilaisia sammalia (Bryobionta), jäkäliä (Lichenes), alppiruusuja (Rhododendron), alppitähtiä (Leontopodium alpinum, tunnetaan yleisesti nimellä ”Edelweiss”), saroja (Carex), pihlajia (Sorbus), vuorimäntyjä (Pinus mugo) ja varpuja. Pieni, valkokukkainen alppitähti eli ”Edelweiss” tunnetaan myös Sveitsin kansalliskukkana.
Alpeilta tunnetaan noin 13 000 kasvilajia ja noin 900 erityyppistä kasviyhdyskuntaa. Niihin lukeutuu 4 500 putkilokasvia (Cormobionta tai Tracheophyta); noin 800 sammallajia sekä noin 300 Eupatorieae-tribuksen lajia, johon kuuluvat muun muassa verijuuret (Agrimonia), punalatvat (Eupatorium) ja valkolatvat (Ageratina). Sienilajeja Alpeilta on tavattu yli 5 000 sekä noin 2 500 erityyppistä jäkälää.
Kasvillisuusvyöhykkeet
Lauhkea lehtimetsävyöhyke Alppien juurella on keskieurooppalainen lauhkea lehtimetsäilmasto. Metsät tosin on monin paikoin raivattu pelloiksi aikoja sitten.
(Lauhkea) havumetsävyöhyke Alpeilla kasvaa havumetsiä ja ilmasto on havumetsävyöhykkeellä viileäkesäistä Pohjois-Euroopan tyyppiä. Lauhkean vyöhykkeen raja on yleensä 1 200 metriä Pohjois-Alpeilla. Etelä-Alpeilla raja on 1 500 metriä, jopa 1 700–1 800 metriä.
Metsänraja on 1 500–2 000 metrin korkeudessa. Pohjois-Alpeilla havumetsiä kasvaa harvoin yli 1 800 metrin korkeudessa, mutta Etelä-Alpeilla kasvaa tavallisesti euroopanlehtikuusta, sembramäntyä ja vuorimäntyä jopa 2 100 metrin korkeudessa. Alppien havupuut ovat metsäkuusta, piipitoisilla mailla viihtyy myös euroopanlehtikuusi. Kuusta kasvaa jopa 1 800 metrin, lehtikuusta 2000 metrin korkeudessa.
thumb|left|[[Alppitähti eli ”Edelweiss” (Leontopodium alpinum) on Sveitsin kansalliskukka.]] Alpiininen vyöhyke Puurajan yllä noin 2 400–3 000 metrin korkeudessa kasvaa enimmäkseen ruohosta, varvusta, jäkälistä ja vastaavista koostuvaa tundramaista vuoristokasvillisuutta. Sille ovat tyypillisiä myös muun muassa katajat ja kukkakasvit. Kasvillisuus muuttuu karummaksi ylöspäin mentäessä. Tätä kasvillisuutta sanotaan alpiiniseksi vyöhykkeeksi. Sekin jakautuu tundran tapaan alavyöhykkeisiin ja lajeihin lämpötilan, maaperän kosteuden ja ravinteiden mukaan. Vuoristokasvillisuusvyöhykkeen alaosassa kasvaa varpuja, mustikkaa, karpaloa ja puolukkaa. Ylempänä alpiininen kasvillisuus jakautuu muun muassa suomaiseen ja kuivempaan.
Tunnettuja alppikasveja ovat alppitähti "Edelweiss" (Leontopodium alpinum) ja ruostealppiruusu (Rhododendron ferrugineum). Kosteilla soilla kasvaa niittyvillaa, saroja, kaislaa ja kämmekkää. Kuivilla alueilla kasvaa mehikasveja, katkeroa, kellokasveja, esikkoa ja alppikasveja.
Luminen vyöhyke ja jäätiköt Alpeillakin näkyy ilman viileneminen ylöspäin mentäessä noin 6,5 °C/1 000 m. Korkealla on vuoristojäätiköitä eli jäävirtoja, ja korkeimpien vuorten huipuilla on lunta ja jäätä. Suurin jäätikkö on nimeltään Aletsch. Vuoristojäätiköt syntyvät ylhäällä olevan lumen pakkautuessa jääksi suuressa paineessa. Jää valuu alas laaksoa kohti. Jäätiköt valuvat omalla painollaan lumirajan alapuolelle ennen sulamistaan ja haihtumistaan, kymmenistä satoihin metrejä lumivyöhykkeen alle. Alppien jäätiköillä on vaarallisia railoja. Eri puolilla Alppeja lumiraja on eri korkeuksilla, mutta keskimäärin se on 2 800–3 000 m. Lumiraja on paikoin niinkin alhaalla kuin 2 400 metrin korkeudessa, mutta nousee jopa 3 100 m asti.
Lumirajan ylläkin, lumettomissa vuortenhuipuissa, on tavattu kukkakasveja jopa 3 350–3 650 metrin korkeudessa.
Alppien ilmasto on vaihdellut. Jäätiköt olivat 1800-luvulla niin sanotun pienen jääkauden aikoihin nykyistä suurempia. Nykyisen ilmastonmuutoksen mukana Alppienkin jäätiköt toistaiseksi kutistuvat. Alpeilla on ylhäällä jäätikköjärviä. Alpeilla puhaltaa usein lämmin föhntuuli, joka sulattaa lunta.
Eläimistö
thumb|left|[[Vuorikauris (Capra ibex) Gornergratissa.]] thumb|[[Alppijäärä (Rosalia alpina) on harvinainen Alpeilla elävä sarvijäärälaji.]] thumb|[[Alppinaakka (Pyrrhocorax graculus) on yleinen lintu korkeammalla Alpeilla.]] Eläimistö on sopeutunut Alppien erilaisiin elinympäristöihin, ja alueella tavataan niin pieniä kuin suuriakin kasvin- ja lihansyöjäeläimiä. Alpeilta on tunnistettu noin 30 000 eri eläinlajia, joihin lukeutuu muiden muassa 15 eri matelijalajia, 21 sammakkoeläintä (mukaan lukien yksi alkuperäislaji) ja noin 80 kalalajia. Alpeilta tunnetaan myös noin 80 eri nisäkäslajia, joista suurin osa on hiiriä, myyriä ja lepakoita. Alppien alkuperäisiin nisäkäslajeihin kuuluvat esimerkiksi alppimetsähiiri (Apodemus alpicola) ja baijerintunnelimyyrä (Microtus bavaricus). Lisäksi Alpeilla pesii noin 200 lintulajia sekä arvioiden mukaan noin 20 000 eri selkärangatonta.