cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turun nähtävyydet
Taidemuseot
Turun taidemuseon toimintaa ylläpitää ja sen laajan kokoelman omistaa Konstföreningen i Åbo eli Turun Taideyhdistys ry. Taideyhdistys perustettiin jo vuonna 1891 edistämään taiteen harrastusta ja arvostusta, mutta tilat se sai vasta vuonna 1904 kun Turun Taidemuseo valmistui. Turun taidemuseon yli sadan vuoden ajan keräämä peruskokoelma koostuu lähinnä kotimaisesta taiteesta. Museon kuuden tuhannen teoksen laajuisesta kokoelmasta löytyy muun muassa Akseli Gallen-Kallelan, Helene Schjerfbeckin ja Robert Wilhelm Ekmanin kuuluisia teoksia.
Turun kaupungin taidemuseo WAM eli Wäinö Aaltosen museo sijaitsee Aurajoen itärannalla lähellä Turun kaupunginteatteria ja on nykytaiteeseen painottunut taidemuseo. Perusnäyttelyn rungon muodostaa Turun kaupungin taidekokoelma, joka sisältää muun muassa huomattavan kokonaisuuden lahjoituksena saatuja Wäinö Aaltosen töitä. Vaihtuvissa näyttelyissä museossa on esillä sekä kansainvälistä että kotimaista modernia taidetta. Modernistisen museorakennuksen on suunnitellut Aaltonen yhdessä poikansa Matti Aaltosen ja tämän vaimon Irma Aaltosen kanssa. Museo avattiin vuonna 1967.
Luonnontieteelliset museot
Luontoon voi Turussa perehtyä kolmessa eri museossa: Biologisessa museossa, Turun yliopiston eläinmuseossa sekä Turun yliopiston kasvitieteellisessä puutarhassa. Biologisen museo Turun urheilupuiston ja Samppalinnan maauimalan vieressä sisältää pysyvän näyttelyn, jossa esitellään kolmetoista luontodioraamaa eläimineen. Maisemat esittelevät kolmisenkymmentä nisäkäs- ja 136 lintulajia. Lisäksi museossa järjestetään vuosittain vaihtuvia pienoisnäyttelyjä. Turun yliopiston eläinmuseon opinto- ja yleisökokoelmien avulla voi tutustua pääosaan Suomen nisäkkäistä, linnuista, matelijoista ja sammakkoeläimistä sekä kaloista. Esillä on myös kattava kokoelma kotimaisia hyönteisiä, jonkin verran tropiikkien eläimiä eri ryhmistä sekä kotimaisten eläinten jälkiä ja jätöksiä. Turun yliopiston kasvitieteellinen puutarha Ruissalossa on sekä tieteellisen tutkimuksen keskus, että yleisölle avoin museo, jossa kävijä pääsee tutustumaan erilaisiin kasveihin. Modernin kasvihuoneen vieressä sijaitsee ulkopuutarha, jossa kasvavat muun muassa hyötykasvit, ruusut, kukkaniityt, kivikkokasvit, lummelammet sekä eksoottiset puut ja pensaat. Kasvihuoneissa on laajat mehikasvien ja trooppisten lajien kokoelmat.
Nähtävyyksien sijainti
Koska suurin osa Turun nähtävyyksistä sijaitsee pienellä alueella, ovat monet niistä nähtävissä yhden päivän aikana kävellen tai pyöräillen. Jokivartta pitkin pääsee kulkemaan kävelykatuja pitkin Turun tuomiokirkolta aina Turun linnalle saakka.
Jokivarsi
pienoiskuva|[[Akatemiatalo lähellä Tuomiokirkkoa]] pienoiskuva|[[Martinkirkko|Martinkirkon torni on näkyvä maamerkki jokivarren alajuoksulla.]] Turun keskusta on rakentunut Aurajoen varrelle. Jokiranta on varsinkin kesäisin suosittu ajanviettopaikka ja merkittävä osa Turun kaupunkikuvaa. Keskusta-alueella Aurajoen rannoille on rakennettu kivimuurit, jotka valaistaan pimeänä vuodenaikana. Tuomaansillan ja Tuomiokirkkosillan välillä, jossa joen rannoille ei ole rakennettu valleja, jokeen on mahdollista tutustua keväällä 2007 valmistuneelta puiselta ulkoilureitiltä käsin.
Aurajoen yläjuoksulta päin ensimmäisiä ruutukaava-alueen nähtävyyksiä ovat kaksi joen itäpuolella kulkevalla Piispankadulla sijaitsevaa Åbo Akademin ylläpitämää museota: Suomen ainoa varsinainen musiikkimuseo Sibeliusmuseo ja 1800- ja 1900-lukujen porvariston elämää esittelevä Ett Hem. Piispankatu johtaa eräälle Turun tunnetuimmista nähtävyksistä, Tuomiokirkolle. Tuomiokirkon ympäristössä on lukuisia tutustumiskohteita: kirkon takana Tuomiokirkonkadun varrella sijaitsevat 1800- ja 1900-luvuilla valmistuneet Åbo Akademin rakennukset ja näytelmäkirjailija Josef Julius Wecksellin patsas. Kirkon itäpuolella, Rothoviuksenkadun varrella sijaitsee Turun akatemian rakennus, Akatemiatalo, joka vaurioitui Turun palossa, mutta korjattiin sittemmin Turun hovioikeuden käyttöön. Kirkon edustalla olevaa Tuomiokirkontoria reunustavat Brahenpuisto ja Tuomiokirkonpuisto ja vastarannalla sijaitseva Lönnrotinpuisto.
Tuomiokirkolta Aurajokea alajuoksulle päin kuljettaessa seuraavana merkittävänä nähtävyytenä on Turun vanhin tori, Vanha Suurtori. Tori on tunnettu muun muassa Brinkkalan talosta, jonka parvekkeelta julistetaan vuosittainen joulurauha, ja kesäisin järjestettävistä keskiaikaisista markkinoista. Torin ja sen vieressä sijaitsevan Porthaninpuiston välissä on kuvanveistäjä Kain Tapperin kiistelty taideteos Ajan virta. Porthaninpuistossa sijaitsee 1840-luvulla perustettu ravintola Pinella. Vanhalta Suurtorilta eteenpäin jatkettaessa vastaan tulee seuraavana Rettigin tupakkatehtaan omistajasuvun rakennuttama Rettigin palatsi, jossa toimii nykyisin sekä rakennuksen alta löydettyjä raunioita että nykytaidetta esittelevä Aboa Vetus & Ars Nova -museo. Rettigin palatsia vastapäätä Aurajoen toisella puolella sijaitsee Turun kaupunginkirjaston pääkirjasto, jonka vanha osa on vuodelta 1903 ja uusi osa vuodelta 2006.
Auransillan jälkeen joen länsipuolella sijaitsee kaksi arvokasta kivitaloa – Turun kaupungintalo ja kaupunginkanslia – sekä Turun vanhin puutalo, noin vuonna 1700 rakennettu Qwenselin talo, jossa toimii Apteekkimuseo. Joen itäpuolella sijaitsevat Samppalinnanpuisto ja 1860-luvulla valmistunut Samppalinnan paviljonki, joka toimii kesäisin ravintolana. Auransillan ja Myllysillan puolivälissä sijaitsee kevyelle liikenteelle tarkoitettu, vuonna 1997 valmistunut Teatterisilta, joka nimensä mukaisesti johtaa Turun kaupunginteatterille. Kaupunginteatterin vieressä sijaitsee Turun kaupungin taidemuseo.
Myllysillan vieressä kulkevalta Martinsillalta Aurajoen alajuoksulle jatkettaessa joen länsirannalla tulevat vastaan Vaakahuone ja saaristolaivojen laiturit. Eräs Martinsillan läheisyydestä lähtevistä laivoista on Naantaliin liikennöivä höyrylaiva S/S Ukkopekka. Saaristolaivojen kohdalla sijaitsee myös Barkerinpuisto. Martinsillan jälkeen Aurajoen ylittäminen onnistuu ainoastaan maksuttomalla ja ympäri vuoden liikennöivällä jokilautalla, Förillä.
Föriltä Aurajoen suulle kuljettaessa joen länsirannalla sijaitsevat järjestyksessä Turun kaupungin vierasvenesatama, ja Varvintori, jolla järjestetään kesäisin muun muassa Uuden musiikin festivaaliin ja Down By The Laituri -tapahtumaan liittyviä konsertteja. Torin edustalla on ankkuroituna 1800-luvulla valmistunut maailman viimeinen kolmimastoparkki Sigyn, joka on osa merimuseo Forum Marinumin kokoelmia. Sekä museo että sen kokoelmiin kuuluvat alukset sijaitsevat Varvintorilta satamalle päin. Toinen kuuluisa museon kokoelmiin kuuluva laiva on Suomen Joutsen. Muut museon kokoelmiin kuuluvat, joen rannalla olevat laivat ovat Keihässalmi ja Karjala. Forum Marinumilta Linnankatua eteenpäin jatkettaessa saavutaan Turun kenties tunnetuimmalle nähtävyydelle, Turun linnalle.
Läntinen keskusta
pienoiskuva|[[Turun kaupunginkirjaston pääkirjasto sijaitsee lähellä Turun kauppatoria.]] Turun kauppatori on Aurajoen ohella merkittävä kaupungin keskus. Torin ympärillä sijaitsevat muun muassa hotelli Hamburger Börs, tavaratalo Wiklund, Turun ortodoksinen kirkko ja ostoskeskus Hansakortteli. Hansakorttelin Aurakadun ja Eerikinkadun puoleisessa kulmassa sijaitsee Suomen vanhin teatteri Åbo Svenska Teater. Torin läheisyydessä Aurakadun varrella sijaitsee muun muassa nuorisokeskus Vimma. Katu päättyy Puolalanpuistoon, jossa sijaitsee Turun taidemuseo. Yliopistonkatu on Kauppatorilta Humalistonkadulle saakka kävelykatua. Kadulla sijaitsevat mm. Stockmannin Turun-tavaratalo sekä Erik Bryggmanin suunnittelema Atrium-rakennus ja Betel-kirkko, joka kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Eerikinkadun varrella sijaitsee Turun kauppahalli.
Läntisessä keskustassa sijaitsevat esimerkiksi:
Itäinen keskusta
Turun keskusta on rakennettu seitsemälle kukkulalle, joista viisi on keskustan itäpuolella. Näistä itäisen keskustan mäistä kaksi – Samppalinnanvuori ja Vartiovuorenmäki – on 1800- ja 1900-lukujen aikana rakennettu puistoiksi.
Vartiovuorenmäellä on eräs Turun suosituimmista nähtävyyksistä, Luostarinmäen käsityöläismuseo. Lisäksi mäellä sijaitsevat Vartiovuoren tähtitorni ja kesäteatteri. Samppalinnanvuori sijaitsee vartiovuoren vieressä. Samppalinnan alueella sijaitsevat maauimala ja kesäteatteri sekä Biologinen museo. Samppalinnanpuiston viheralue jatkuu Urheilupuistoon, jossa sijaitsee Paavo Nurmen stadion. Samppalinnasta lounaaseen sijaitsevassa Martin kaupunginosassa sijaitsee vuonna 1933 valmistunut Martinkirkko.
Itäisen keskustan ruutukaava-alue rajoittuu Kupitaankadun alkupäässä Kupittaanpuistoon, jossa sijaitsevat muun muassa lapsiperheille tarkoitettu Seikkailupuisto ja Kupittaan maauimala. Yhdellä Turun itäisen keskustan kukkuloista, nykyisellä Yliopistonmäellä, sijaitsevat Turun yliopiston 1950-luvulla valmistuneet rakennukset.
Keskustan ulkopuolella
pienoiskuva|[[Brinkhallin kartano Kakskerran saaressa.]] Keskusta-alueen ulkopuolisia nähtävyyksiä ovat muiden muassa:
Luonto
pienoiskuva|Kävelypolku Aurajoen rannalla Turun tärkeimmät luontokohteet matkailijalle ovat Turun kaupunkialueen luonnonsuojelualueet, Turun saaristo sekä kaupungin halki virtaava Aurajoki. Ruissalon saari Turun edustalla on sekä luonnoltaan että kulttuurihistorialtaan arvokas ja monipuolinen alue koko Suomessa ja Turun tärkeimpiä luonnonsuojelullisia kohteita. Sen lehdot kuuluvat kansalliseen lehtojensuojeluohjelmaan, ja lähes koko saari liitettiin Natura 2000 -verkostoon vuonna 2000. Jo ennen Natura-verkkoon liittämistä saarelle oli perustettu Ruissalon ja Marjaniemen luonnonsuojelualueet, joiden yhteispinta-ala on noin 85 hehtaaria. Saarella sijaitsee leirintäalue Saaronniemi, sekä Ruissalon Kylpylä. Saareen on mahdollisuus tutustua viittä eri luontopolkua pitkin, jotka on merkitty karttoihin, joita on pitkin saarta. Luonnonsuojelualueilla ei ole lupaa kävellä kesäaikaan merkittyjen luontopolkujen ulkopuolella. Ruissalo mukaan lukien Turun kaupungin alueella sijaitsee 12 luonnonsuojelualuetta. Niiden lisäksi Turku omistaa puolet Pähkinäisten saaresta yhdessä Naantalin kanssa.
Aurajokilaakson ikivanha kulttuurimaisema on kansallismaisema ja kenties myös koko Varsinais-Suomen merkittävin kulttuuriympäristö. Aurajoki virtaa Turussa hieman alle yhdeksän kilometrin matkan itä–länsi-suunnassa. Se on keskimäärin noin 50 metriä leveä. Turun keskustan kohdalla joen syvyys on 2,5–5 metriä, mutta tuomiokirkolta ylöspäin veneilykelpoinen uoma kapenee ja madaltuu huomattavasti. Paikoin rautatiesillan jälkeen Nummessa olisi mahdollista ylittää joki juuri ja juuri kävellen. Veneilyä tuomiokirkkosillasta yläjuoksulle päin haittaavat myös karit. Aurajoki soveltuu kuitenkin hyvin melontaharrastukseen. Joen ylittää kaupungissa yhdeksän siltaa, jotka edustavat eri tyylilaje ja aikakausia 1800-luvulta 1900-luvulle. Lisäksi joen ylittää lähellä sen alajuoksua föri, joka on valittu Suomen parhaaksi matkustajalautaksi ja on olennainen osa kaupunkilaisten arkea.
Malli Cajander
Tyytymättömyyden heikkoon varustetasoon oli kanavoiduttava jonnekin ja se sai puheissa ja kirjoituksissa nimen malli Cajander. Myöhemmässä keskustelussa termi laajeni kuvaamaan armeijan varustautumattomuutta laajemminkin. Sitä on käytetty varsinkin, kun on tahdottu viitata poliitikkojen oletettuun näköalattomuuteen, hankintojen jarruttamiseen ja vastuuseen puutteista.
Maailmansotien välisenä aikana Suomi käytti kuitenkin puolustushankintoihin 15–20 % valtion kokonaismenoista. Suhteellisesti Suomen panostukset olivat Euroopan kärkiluokkaa. Hankinnat olivat silti riittämättömiä talvisodan totaalisen sodan kulutukseen. Suuri osa hankinnoista oli myös suunnattu muualle kuin jalkaväen henkilökohtaiseen varustukseen. Syitä varustuksen puutteisiin on haettu poliittisten päättäjien arvovalinnoista, sotilaiden kyvyttömyydestä luoda ja kommunikoida kokonaisnäkemys puolustuksen tarpeista ja nuoren Suomen vähäisistä resursseista.
Tausta
Kun reserviläisistä koostunut kenttäarmeija kutsuttiin ylimääräisiin kertausharjoituksiin lokakuussa 1939, varustuksessa oli runsaasti puutteita. Osalle palvelukseen astuneista ei ollut antaa ohjesäännön mukaisia henkilökohtaisia varusteita, eikä armeija näyttänyt armeijalta vaan sekalaiselta, epäsotilaalliselta joukkiolta. Minimivarustuksesta on erilaisia versioita. Yleisimmän näkemyksen mukaan osalle sotilaista oli antaa vain kivääri, kokardi, lakki ja vyö. Tämä minimivarustus sai kutsumanimen malli Cajander.
Vain suojeluskuntalaisilla – kolmanneksella reserviläisistä – oli varmasti hyvät varusteet. Siviilivaatteiden ja univormujen päälle puettiin lumipuku, joka yllään joukko-osastoista tuli yhtenäisempiä. Tosiasiassa henkilökohtaisen varustuksen puutteet eivät olleet kokonaisuuden kannalta merkittäviä ja ratkaistiin nopeasti. Sotilaiden puutteellinen vaatetus oli kuitenkin jokaiselle näkyvä ilmiö, johon oli helppo tarttua ja joka sai kuvata puutteellista varustusta laajemminkin.
Cajanderin puhe
pienoiskuva|oikea|Pääministeri A.K. Cajander vuonna 1939. Pääministeri A. K. Cajander leimautui varustelutilanteen päävastuulliseksi, sillä hän oli tarkastellut puolustushankintoja vain hetkeä ennen talvisotaa puheessaan Heinjoen sotaharjoitusten päättäjäistilaisuudessa Viipurin Espilässä 12.8.1939: ”Mitä silloin olisimme hankkineet, esimerkiksi lentokoneita, ilmatorjuntavälineitä ynnä muuta, olisivat jo nyt suurelta osalta vanhentuneita, ehkäpä romutettaviakin…” Laajalle levinnyt lainaus oli kuitenkin irrotettu laajemmasta kontekstista:
Henkilökohtainen varustus
Sodan alkaessa yksittäisen jalkaväen sotilaan aseistus oli kohtuullisessa kunnossa. Suomen armeijalla oli käytössään 255 000 kappaletta sotilaskiväärejä. Suuri osa näistä oli kuitenkin vanhentunutta ensimmäisen maailmansodan venäläistä perintöä. Ylimääräisten harjoitusten alkaessa syksyllä asetakkeja ja -housuja riitti seitsemälle kymmenestä, päällystakkeja neljälle kymmenestä ja sotilasjalkineita miltei kolmelle kymmenestä. Todellisuudessa vaatetukseen liittyneet ongelmat ratkaistiin suhteellisen nopeasti eikä niillä ollut merkitystä itse sodankäyntiin. Ruokaakin riitti, sillä sotilaan päiväateria sisälsi 4 140 kcal.
Yksittäisen jalkaväkisotilaan vaatetuksena malli Cajander ei ollut pelkästään kielteinen ilmiö. 1930-luvun lopussa Suomi oli agraariyhteiskunta. 78 % suomalaisista asui maaseudulla ja suurella osalla rintamalle tulleista miehistä oli kokemusta metsätöistä. Kotoa tuodut varusteet toimivat talvisodan ankarissa olosuhteissa usein paremmin kuin armeijan ohjesäännön mukainen vaatetus. Rintamalle lähetettiin myös siviilien keräämiä ja lahjoittamia täydennysvaatteita.
Laajemmat puutteet
Nykyaikaisesta raskaammasta aseistuksesta, kuten panssarintorjunta-aseista ja tykistöstä, oli kuitenkin huutava pula. Talvisodan alkaessa varastoissa oli tykistöammuksia vain muutaman viikon kulutukseen. Kenttätykkejä oli käytössä 423, panssarintorjuntatykkejä 112 ja vanhentuneita hyökkäysvaunuja 32 kappaletta. Ilmavoimien taistelulentokelpoisista 92 lentokoneesta lentokunnossa oli vain 34. Raskaan aseistuksen ja upseerien vajauksen vuoksi kaikkia suomalaisia divisioonia ei pystytty perustamaan määrävahvuisina, vaan osa vakinaisesta armeijasta taisteli kenttäarmeijan jalkaväkidivisioonien rinnalla erillisinä pataljoonina ja rykmentteinä. Määrärahojen puutteen vuoksi 1930-luvulla oli jätetty toistuvasti pitämättä myös kertausharjoituksia. Tähän auttoi osin se, että ylimääräisten kertausharjoitusten varjolla liikekannalle kutsutut joukko-osastot ehtivät harjoitella, tutustua ja tehdä töitä yhdessä kenttävarustusten parantamiseksi lähes kaksi kuukautta. Suomalaisia vastaan asettui kuitenkin sen hetkisen maailman suurin armeija, jolla oli käytössään lähes rajattomat resurssit. Epäsuhta osapuolten varustusten välillä oli hätkähdyttävän suuri.
Puolustushankintojen kokonaisuus 1930-luvulla
Talvisotakirjallisuudessa on usein luotu myyttiä tilanteesta, jossa nuoressa Suomessa puolustusvalmiutta luotiin käytännössä tyhjästä. Suomella oli kuitenkin runsaasti Venäjän armeijalta sotasaaliiksi jäänyttä asekalustoa. Vaikka osa materiaalista oli vanhentuneena käyttökelvotonta, Suomi oli perinyt esimerkiksi keisarillisen Venäjän rakentaman osin uudistaminen tarpeessa olleen voimakkaan rannikkotykistön, jota nuori valtio ei olisi pystynyt rakentamaan alusta saakka yksin. Tavoitteena oli aseiden hankkimisen lisäksi myös oman puolustusteollisuuden ja toimitusvarmuuden rakentaminen ja koko yhteiskunnan toimintavalmiuden kohentaminen sodan kaltaisen kriisin varalta. Hankintoja suunnattiin puolustustalouden rakentamiseksi kotimaahan, vaikka ulkomailta sama hankinta olisi saatu tehtyä halvemmalla.
Näkemys Suomen sotilasvarustelun maltillisuudesta on myöhemmin kyseenalaistettu jälkiviisautena. 1930-luvun alussa puolustushankintoja olivat rajoittaneet lama-ajan niukkuus ja osin aatepohjainen poliittinen kiistely. Myöhemmin 1930-luvulla Suomen talous kasvoi kuitenkin voimakkaasti ja mahdollisti investoinnit puolustukseen. Maailmansotien välisenä aikana Suomi käytti puolustukseensa 15–20 % valtion kokonaismenoista. Panostus oli Euroopan kärkiluokkaa ja ylitti hankintoja arvioineen asiantuntijakomission suositukset selvästi.
1930-luvun puolustushankinnoissa oli kyse myös eri koulukuntien kohtaamisesta. Ensimmäisessä maailmansodassa oli nähty, että valtiot kykenivät tuottamaan myös konfliktin aikana sotamateriaalia eivätkä olleet kiinni vain ennakkoon hankituissa varmuusvarannoissa. Oli havaittu, että konfliktien aikana asevoimien teknologinen ja taktinen kehitys oli nopeaa. Sotataloudellisen valmiuden rakentamisessa oli kuitenkin ongelmansa: sota-ajan teollisuus ja sotatalous tarvitsivat toimiakseen raaka-aineita. Suurten raaka-ainevarastojen ylläpitäminen sotatalouden tarpeisiin nähtiin taloudellisesti mahdottomaksi. Siksi suunnitelmissa painottui valmiin sotamateriaalin hankkiminen ulkomailta kriisitilanteessa.
Sotilaiden osuus
pienoiskuva|oikea|Väinämöinen Suomenlahdella kesäkuussa 1942. 1920-luvulla Suomen puolustushankintoja olivat leimanneet eri hankintatahojen keskinäinen kilpailu, henkilösuhteiden korostuminen ja kokonaissuunnittelun puute. Esimerkiksi laivaston panssarilaivahankinnat Väinämöinen ja Ilmarinen olivat olleet erittäin kalliita suhteessa puolustusvoimien kokonaistarpeisiin. Jo talvella 1923 taisteluvälineosaston päällikkö eversti Ludvig Schwindt oli jättänyt puolustusministeriölle muistion hankintojen järjestämisestä johdetusti ja suunnitelmallisemmin. Käytännössä tähän päästiin kuitenkin vasta 1930-luvun alussa.
Presidentti P. E. Svinhufvud oli 1931 kutsunut Mannerheimin Puolustusneuvoston puheenjohtajaksi. Tavoitteena oli ollut Suomen puolustusvalmiuden parantaminen. Mannerheim oli huolestunut eurooppalaisesta tilanteesta ja puna-armeijan kasvavasta voimasta. Yleisesikunnan operatiivinen osasto kävi 1931 lävitse armeijan varustetilannetta. Puolustusneuvoston viesti tasavallan presidentille oli synkkä: maa oli käytännössä puolustuskyvytön. Varsinaisesti katsaus saatiin päätökseen 1934, ja sen pohjalta rakennettiin hätäohjelma ja sitten perushankintaohjelma, jolla puolustusvoimien tilanne saataisiin edes kelvolliselle tasolle.
Sotilaat arvioivat kokonaistarpeeksi 3 675 miljoonaa markkaa, mutta päätyivät lopulta esittämään realistisempana pitämäänsä 1 682 miljoonaa. Valtiotalouskomitean poliitikot pitivät karsittua esitystä liiankin pienenä ja kasvattivat loppusummaksi seitsemälle vuodelle jaettuna 1 885 miljoonaa. Investointi hyväksyttiin sellaisenaan hallituksessa ja eduskunnassa. Varustevajeesta on ollut tapana syyttää poliitikkoja, mutta vasta 1930-luvun puolivälissä puolustusvoimat sai siis tehtyä ensimmäisen kokonaiskatsauksen asevoimien todellisista materiaalitarpeista. Jälkikäteen onkin arvioitu, että poliitikkojen asenteissa puolustusmäärärahoihin tapahtui puoluetaustasta riippumatta käänne puolustusvoimien katsauksen jälkeen vuonna 1934.
Sotilaiden keskinäinen kiistely hankintojen tarkoista kohteista jatkui edelleen ja monet hankinnoista viivästyivät. Samaan aikaan Euroopan kiristynyt sotilaallinen tilanne kiihdytti asevarustelua. Espanjan sisällissota toimi aseteknologian, kuten panssarivaunujen, hävittäjälentokoneiden ja taktisten pommikoneiden, kehityksen kiihdyttäjänä. Etupainoisten hankintojen uskottiin johtavan tilanteeseen, jossa varustus olisi vanhentunutta, kun sen käyttämisen aika tulisi. Esimerkiksi Ranskan ja Venäjän aseistus olikin käytännössä osin vanhentunut käsiin.
Valmiiden hankintasuunnitelmien toteutuminen ei ollut mutkatonta. Meri- ja ilmavoimat tekivät hankintansa ennakkotilauksina ja käyttivät oman osuutensa varoista nopeasti. Talvisodassa ratkaisevien maavoimien suhteellinen osuus hankinnoista jäi siten pienemmäksi kuin oli suunniteltu. Kun hankintojen toteutumista on tarkasteltu jälkikäteen, oli 30.8.1939 saamatta noin puolet suunnitelluista hankinnoista. Vuosina 1936–1939 myönnettyjen määrärahojen arvosta oli kokonaan käyttämättä 237 miljoonaa. 576 miljoonan arvoisia jo hankittuja materiaaleja ei oltu vielä saatu Suomeen.
Cajanderin hallitus
Keskustelu puolustuksesta on asetettava myös laajempaan kontekstiin. Valintoja valtion rahankäytössä tehtiin siviili- ja perusinfrastruktuuri-investointien ja puolustushankintojen välillä. Suomeen oli ryhdytty rakentamaan pohjoismaisen hyvinvointiyhteiskunnan perusteita. Tannerin ja punamultahallituksen edustama eheyttämisen linja loi pohjaa talvisodan yhtenäisyydelle 1920-luvun ja 1930-luvun alun oikeistoradikalismin värittämän vastakkainasettelun jälkeen.
Jälkikäteen nähtynä 1930-luvun Suomea on usein myös ylimilitarisoitu. Uhkakuvia ja ennusmerkkejä tulevasta sodasta on nähty ja luettu kaikkialla. Uhkapuhe ei kuitenkaan ollut ajan vallitseva henkinen ilmapiiri, vaan Suomessa oli 1930-luvulla laajalti kehitys-, koulutus- ja kasvuoptimismia. 1930-luvun lopussakaan suursodan mahdollisuuteen ei haluttu uskoa. Sama koski Eurooppaa laajemminkin.
Riipilä
Riipilä on Kivistön suuralueeseen kuuluva Vantaan kaupunginosa. Se sijaitsee Länsi-Vantaan pohjoisosassa Riipiläntien molemmin puolin, Vantaanjoen mutkan pohjoispuolella, ja ulottuu Nurmijärven ja Tuusulan kunnanrajoille asti. Riipilä on Vantaan pohjoisin kaupunginosa. Vantaalla naapurikaupunginosia ovat Luhtaanmäki, Seutula ja Kiila. Riipilä on harvaan asuttua ja maaseutumaista asuinaluetta.
Riipilä on myös vanhastaan Helsingin pitäjän keskiaikaisperäinen maarekisterikylä, jonka kyläkeskus sijaitsee Seutulan kaupunginosassa Vantaanjoen mutkan sisäpuolella, ja joka ulottuu lännessä Vestraan asti.
Riipilän kaupunginosa sen sijaan sijaitsee nyt kokonaan joenmutkan pohjoispuolella ja kaupunginosan itäisin osa kuuluu Seutulan maarekisterikylään. Tämä johtuu siitä, että kun kauppalanosia muodostettiin 1972, ne rajattiin jokiin ja isoihin teihin. Kauppalanosista tuli kaupunginosia 1974.
Riipilän taajamia ovat Männikkö ja Reuna. Kaupunginosan pohjoiskolkassa sijaitsee Rajakoski.
Nimi
Nimi Riipilä tulee todennäköisesti paikan vanhasta kylännimestä Repo tai Repola, joka on ruotsalaiskirjureiden kirjauksissa muuttunut nykyiseen muotoonsa. Alueen ensimmäiset historialliselle ajalle säilyneet pysyvät asukkaat ovat ilmeisesti olleet lähtöisin rautakautisesta Hämeestä sekä osaksi Lohjan seudulta. Kylän nimenä oli 1960-luvulle saakka Ripukylä.
Colette Boky
Colette Marie-Rose Élisabeth Boky (o.s. Giroux; s. 4. kesäkuuta 1935 Montreal) on kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Vuonna 1953 Jean Deslauriers kuuli hänen esiintymisensä amatöörikilpailussa ja neuvoi häntä opiskelemaan laulua, kuten hän sitten tekikin École Vincent-d'Indyssä vuosina 1953–1955. Myöhemmin hän jatkoi opintojaan yksityisesti Laurette Baillyn johdolla. Vuosina 1959–1962 häntä opettivat Raoul Jobin, Roy Royal, Otto-Werner Mueller, Dick Marzollo ja Rémus Tzincoca.
Lavadebyyttinsä Boky teki Chicoutimissa toukokuussa 1961. Vuonna 1962 hän voitti Prix d'Europen ja pääsi opiskelemaan Pariisiin. Euroopan-debyyttinsä hän teki vuonna 1964. Vuoden 1967 Metropolitan-debyytti teki hänestä kansainvälisen tähden. Hänen suosikkiroolinsa oli nimirooli Jules Massenet'n oopperassa Manon. Laulu-uransa jälkeen hän on toiminut opetustehtävissä.
Paul Burkhard
pienoiskuva|Paul Burkhard 1950-luvulla. Paul Burkhard (21. joulukuuta 1911 - 6. syyskuuta 1977) oli sveitsiläinen säveltäjä, joka sävelsi pääasiassa oratorioita, musikaaleja ja operetteja. Luultavasti hänen kuuluisin työnsä oli O mein Papa, jonka hän sävelsi vuonna 1939 ensi-iltansa saaneeseen musikaaliin Der Schwarze Hecht. Myöhemmin monet muut artistit, kuten Connie Francis, The Everly Brothers, Harry James ja Lys Assia ovat esittäneet kappaleesta oman tulkintansa.
Burkhard toimi Sveitsin kapellimestarina vuoden 1958 Eurovision laulukilpailussa.
FS Charlemagne (1895)
FS Charlemagne oli Ranskan laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu Charlemagne-luokan taistelulaiva.
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 2. elokuuta 1894. Alus laskettiin vesille 17. lokakuuta 1895 ja se valmistui 12. syyskuuta 1897. Alus otettiin palvelukseen 12. syyskuuta.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1. marraskuuta 1917 ja se poistettiin alusluettelosta 21. kesäkuuta 1920. Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1923.
Bio Jaseka
Bio Jaseka on vuonna 1982 perustettu suomalainen elokuvateatteriyritys. Yrityksen omistukseen on kuulunut neljä teatteria pääkaupunkiseudulla: Matinkylässä, Tapiolassa, Itäkeskuksessa ja Myyrmäessä. Myyrmäen Kino Myyri oli yrityksen viimeinen käytössä ollut toimipaikka ennen sen sulkemista joulukuussa 2020.
Espoo
Bio Jasekan teatteri Kino Omena sijaitsi kauppakeskus Isossa Omenassa Espoon Matinkylässä vuosina 2001–2006. Liiketila siirtyi Finnkinon omistukseen, kun kauppakeskuksen omistaja ei halunnut jatkaa vuokrasopimusta Bio Jasekan kanssa. Kino Omenaan kuului kolme salia.
Espoon Tapiolassa sijaitseva Kino Tapiola oli Jasekan omistuksessa vuosina 1988–2007, mutta yritys lopetti toiminnan taloudellisesti kannattamattomana. Toimintaa jatkoi uusi itsenäinen yritys Kino Tapiola Oy, joka avasi teatterin uudelleen samana vuonna.
Helsinki
Kino Itäkeskukseen Helsingissä kuului kolme salia, mutta toiminta päättyi asiakaskatoon heinäkuussa 2009.
Moskovan taistelu
Saksan operaatio Taifuuni oli suunniteltu kaksipuoliseksi saarrostukseksi. Kaupungin pohjoispuolisen pihdin 3. ja 4. panssariarmeijan tuli läpäistä Kalininin rintama ja saman aikaisesti uhata Moskovan ja Leningradin välistä junayhteyttä. Eteläpuolisen pihdin 2. panssariarmeijan tuli murtaa Lännen rintaman puolustus Tulan eteläpuolella. Saksan 4. armeijan tuli edetä lännestä suoraan kohti Moskovaa. Suunnitelmaa täydensi operaation loppuun suunniteltu operaatio Wotan.
Neuvostojoukot olivat rakentaneet kaupungin ympärille kolme puolustuskehää, joita miehittivät vastaperustetut reserviarmeijat sekä Siperiasta ja Neuvostoliiton Kaukoidästä tuodut joukot. Saksalaisten etenemisen pysähdyttyä neuvostojoukot aloittivat vastahyökkäysten sarjan, joiden tuloksena saksalaiset työnnettiin takaisin Orjolin, Vjazman ja Vitebskin alueelle. Taisteluissa kolme Saksan armeijoista joutui saarroksiin.
Vjazma–Brjanskin kaksoistaistelu
right|300px|thumb|Itärintama 9. heinäkuuta – 5. joulukuuta 1941 Moskovan taistelun esinäytös oli Vjazma–Brjanskin taistelu, jonka tarkoitus oli eliminoida Moskovan puolustuksesta vastaavat joukot, jotka olivat:
Saksan Keskustan armeijaryhmä hyökkäsi 30. syyskuuta komentajanaan Fedor von Bock. Siihen kuuluivat Saksan 2., 4. ja 9. armeija sekä 2. (Heinz Guderian), 3. (Hermann Hoth) ja 4. panssariryhmä (Erich Hoepner).
Hothin ja Hoepnerin panssariryhmät kohtasivat 7. lokakuuta Vjazmassa sulkien mottiin Timošenkon kuuteen armeijaan kuuluneet 55 divisioonaa. Samaan aikaan Guderianin panssariryhmä motitti Jerjomenkon kolmen armeijan 26 divisioonaa. Saksalaisjoukot saivat taistelussa 663 000 sotavankia murtaen Moskovan ensimmäisen puolustuslinjan. Vain kolme viikkoa aikaisemmin Kiovan taistelussa saksalaiset olivat tuhonneet marsalkka Semjon Budjonnyin viisi armeijaa ja saaneet 665 000 sotavankia.
Marssi Moskovaan
Saksalaiset jatkoivat syksyn kelirikon haitatessa etenemistä. Kaluga vallattiin 13. lokakuuta ja seuraavana päivänä kukistui Borodino, jossa Napoleon voitti vuonna 1812. Borodinossa esiintyi ensimmäistä kertaa T-34-panssari.
Eteneminen hidastui koko ajan kelirikon takia, mutta 7. marraskuuta tuli talvi ja pakkanen. Maa jäätyi ja viimeinen yritys Moskovaan käynnistyi 19. marraskuuta. Marraskuun lopulla pakkanen kiristyi 40 asteeseen ja yli. Saksalaisilla ei ollut lainkaan talvivarusteita ja noin 40 prosenttia miehistä palellutti itsensä. Myös aseiden ja panssarien öljyt jähmettyivät. Aseet eivät toimineet eivätkä panssarit käynnistyneet.
Saksalaisten hyökkäys eteni parhaiten Moskovan luoteispuolella, ja puna-armeijan onnistui suurin uhrauksin pysäyttää hyökkäys Jahromassa ja näin estämään vaarallinen saartoliike. Saksalainen tiedusteluyksikkö pääsi suurempaa vastarintaa kohtaamatta aina Himkiin asti, joka oli vain kahdeksan kilometriä Moskovan kaupungin rajasta. Tämän lähemmäksi Moskovaa saksalaiset eivät koskaan päässeet.
5. joulukuuta Adolf Hitlerin käskystä Guderian pysäytti hyökkäyksen, joka oli epäonnistunut aivan Moskovan porteilla.
Epäonnistumisen syyt
Saksalaiset eivät olleet lainkaan varustautuneet talveen ja jo sitä ennen upottava lieju pysäytti moottoroidut joukot. Tästä virheestä ei voi syyttää ainakaan Adolf Hitleriä, sillä SS-joukot ja Luftwaffe saivat talvivarusteensa ajoissa. Saksan maavoimien esikunta oli laskenut Neuvostoliiton olevan vallattu syksyyn mennessä ja noin 50 divisioonan katsottiin riittävän lopun valtaamiseen. Tästä syystä oli talvivarustuskin varattu vain joka neljännelle saksalaiselle sotilaalle. Liejun ja äärimmilleen venyneiden huoltoyhteyksien takia joutuivat saksalaiset varustautumaan sotasaaliilla, mikä johti pilkkukuume- ja lavantauti-epidemioihin. Hitler erotti maavoimien komentajan sotamarsalkka von Brauchitschin ja otti tehtävän itselleen.
Venäläiset puolestaan toivoivat talven tuloa, sillä he olivat tottuneet talveen. Kesän ja syksyn taistelujen kuluttamat saksalaisjoukot joutuivat yli 40 asteen pakkasissa, ilman talvivarustusta kulkutautien harventamaksi. Lopulta saksalaisten voimat loppuivat ja saksalaisten selviytyminen huollon romahdettua alkoi monesti olla kyseenalaista, vaikkei vihollista olisi edes ollutkaan.
Vastahyökkäys
right|300px|thumb|Neuvostoliiton vastahyökkäys itärintamalla 5. joulukuuta 1941 – 5. toukokuuta 1942 Tokiossa toimiva vakooja Richard Sorge oli ilmoittanut venäläisille Japanin suunnitelmasta Tyynenmeren alueella. Sen seurauksena Stalin veti Siperiasta useita kymmeniä divisioonia. Ne olivat talveen tottuneita hyvin varustettuja siperialaisia, jotka ilmestyivät Moskovan rintamalle 5. joulukuuta 1941.
Tammikuussa 1942 saksalaisten puolustus murtui useasta kohdasta. Saksan 9. armeija jäi mottiin. Ankarissa taisteluissa puna-armeijan joukot eivät onnistuneet lyömään saksalaisia, vaan saksalaiset onnistuivat talven ja kevään 1942 aikana motittamaan useita venäläisten hyökkäyksistä. Puna-armeijan voimien tyrehdyttyä taistelut laantuivat helmi- ja maaliskuussa. 300px|thumb|Saksalaisia sotilaita. 300px|thumb|Saksalaiset sotilaat yrittävät saada pois autoa rospuutosta.
Joseph Mairura Okemwa
Joseph Mairura Okemwa (s. 29. kesäkuuta 1954) on kenialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Kisiin hiippakuntaan 27. lokakuuta 1987 ja nimitettiin sen piispaksi 19. joulukuuta 1994. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. heinäkuuta 1995. Pääkonsekraattorina toimi Maurice Michael Otunga, jota avustivat Zacchaeus Okoth ja John Njue.
William Barr
William Pelham Barr (s. 23. toukokuuta 1950) on yhdysvaltalainen juristi, joka toimi Yhdysvaltain oikeusministerinä vuosina 1991–1993 ja 2019–2020 George H. W. Bushin ja Donald Trumpin presidenttikausilla.
Barr tunnetaan konservatiivisena ja presidentin vahvan vallan kannattajana.
Ura
Vuonna 1989 Barr kutsuttiin johtamaan toimistoa, joka neuvoo presidenttiä oikeudellisissa asioissa. Hän kirjoitti perustelumuistiot, jotka oikeuttivast hyökkäyksen Panamaan ja Manuel Noriegan pidätyksen. Noustuaan apulaisoikeusministeriksi toukokuussa 1990 hän kertoi Bushille, että tämä ei periaatteessa tarvitsisi Kongressin hyväksyntää Irakiin hyökkäämiselle.
Bushin virkakauden päätyttyä Barr teki uraa yritysoikeuden puolella. Hänen merkittävin tehtävänsä oli Verizonin varapresidentin ja neuvonantajan tehtävä. Hän toimi asianajajana Yhdysvaltojen korkeimmassa oikeudessa ja Euroopan komissiossa. Barr oli asianajajana Washington D.C:ssä toimivassa Kirk & Ellisin toimistossa vuoteen 2017 asti.
Presidentti Trump kertoi 7. joulukuuta 2018, että hän on esittänyt Barria uudeksi oikeusministeriksi. Senaatti vahvisti nimityksen helmikuussa 2019. Barr riitautui Trumpin kanssa joulukuun 2020 alussa, koska oikeusministeriö ei löytänyt Trumpin haluamia todisteita laajasta vaalivilpistä marraskuun 2020 presidentinvaaleissa. Barrin ilmoitettiin 15. joulukuuta eroavan tehtävästään. Hänen virkaatekeväksi seuraajakseen tuli Jeffrey A. Rosen. Ennen eroaan Barrin on sanottu olleen yksi Trumpin uskollisimmista tukijoista hallituksessa. Tammikuun 2021 Yhdysvaltain kongressitalon valtauksen jälkeen Barr sanoi Trumpin ”pettäneen virkansa ja kannattajansa”.
Guss Mattsson
Gustaf Otto (Guss) Mattsson (7. lokakuuta 1873 Bremerhaven, Saksa – 26. lokakuuta 1914 Helsinki) oli suomalainen kemisti, lehtimies, pakinoitsija, kirjailija ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria
Mattsonin äiti oli Amelie Brunström ja isä merikapteeni Gustaf Edvard Mattson. Mattsonin puoliso vuodesta 1899 oli Sigrid Blumenthal. Mattsson vietti ensimmäiset vuotensa Englannissa ja Saksassa. Hän valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta (nykyinen Teknillinen korkeakoulu) 1895 ja filosofian kandidaatiksi 1898. Mattsson väitteli filosofian tohtoriksi hiilivedyistä 1905, väitöskirja oli nimeltään Pyrenet konstitution och genesis. Kemian dosentiksi Helsingin yliopistoon hän tuli 1908 ja Polyteknillisen opiston kemian lehtoriksi 1908. Kemian apuopettajana hän oli toiminut siellä jo vuodesta 1899. Mattsson julkaisi useita tutkimuksia orgaanisen ja fysikaalisen kemian alalta.
Mattsson oli porvarissäädyssä Kaskisten edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Niillä hän toimi innokkaasti Kaskisten rautatien puolesta ja halusi pysyä puoluepolitiikan ulkopuolella puhuen suomen- ja ruotsinkielisten välisen kielirauhan puolesta.
Tiede ja journalismi vetivät Guss Mattssonia eri suuntiin niin, että lopulta hänestä tuli kokopäiväinen toimittaja. Mattsson aloitti lehtimiehenä Nya Pressenissä jo 1897. Hän kirjoitti yli 900 pakinaa nimimerkillä Ung-Hans ja otsikolla I dag lehtiin Helsingfors-Posten (1902–1905) ja Dagens Tidning (1911–1914) – jonka hän perusti itse ja joka yhdistyi 1914 Nya Pressen -lehden kanssa Dagens Press -lehdeksi.
Pakinoitsijana Mattson oli Suomessa uraauurtava, sillä hän oli Samuli Suomalaisen kanssa ensimmäisiä puhtaita pakinoitsijoita. Mattssonin pakinoita on kuvattu älykkäiksi, inhimillisiksi, mielikuvituksellisiksi ja tyylillisesti taitaviksi. Pakinat käsittelevät tiedettä, taidetta, politiikkaa ja arkisia asioita ja niissä vältettiin sentimentaalisuutta ja moralisointia. Mattsson matkusti paljon, osaksi tuberkuloosin vuoksi, johon hän sittemmin kuoli. Matkoista Kanariansaarille ja Itä-Afrikkaan hän julkaisi kirjat 1907 ja 1914. Hänen valitut teoksensa ilmestyivät postuumisti 1915–1921.
Ajoneuvo
Ajoneuvo tarkoittaa maalla kulkevaa, yleensä pyörillä varustettua kulkuvälinettä. Suomen lain mukaan ajoneuvo on maalla kulkemaan tarkoitettu laite, joka ei kulje kiskoilla.
Ajoneuvojen käyttöä liikenteessä säädellään tarkoin. Ajoneuvon pitää olla tyyppihyväksytty ja useimmat moottoriajoneuvot sekä niihin kytkettävät perävaunut on pääsääntöisesti rekisteröitävä ja katsastettava.
Myös ajoneuvojen kuljettamisesta liikenteessä on tarkat säädökset. Moottorikäyttöisten ajoneuvojen kuljettamiseen pitää pääsääntöisesti olla ajoneuvon luokkaa vastaava ajo-oikeus. Muun muassa Tieliikennelaki määrittelee, miten ja missä ajoneuvoja saa kuljettaa.
Ajoneuvoluokat
Ajoneuvot jaetaan laissa rakenteensa ja osin käyttötarkoituksensa mukaan seuraaviin luokkiin:
Erikoiskäyttöön tarkoitettuja ajoneuvoja laki jaottelee muun muassa seuraaviin luokkiin:
Grand Prix 4
Grand Prix 4 (lyh. GP4) on MicroProsen kehittämä ja Infogramesin julkaisema Formula 1 -simulaatiopeli, joka on tähän mennessä viimeisin Geoff Crammondin Grand Prix -sarjan peli. Päivitystä tuli peliä edeltäneeseen Grand Prix 3 -peliin grafiikassa ja ajettavassa kaudessa, joka pelissä on 2001. Pelissä on kaikki kauden 2001 lopussa kilpailleet kuljettajat sekä kaikki kyseisen kauden radat. Kuljettajan valintavalikossa pystyy itse muuttamaan kuljettajan, tallin sekä moottorivalmistajan nimeä.
Lisäksi peliin on saatavilla monia ratoja ja yksittäisiä autoja.
Vastaanotto ja palkinnot
GP4 on voittanut BAFTA Interactive Entertainment Awards -palkinnon urheilupelien kategoriassa.
Wandiwashin taistelu
Wandiwashin taistelu oli 1700-luvulla käytyjä seitsenvuotisen sodan taisteluita, joissa Britannia ja Ranska olivat vastakkain Intian maaperällä. Britit voittivat ranskalaisten armeijan Intiassa Wandiwashin taistelussa tammikuussa 1760 ja valtasivat 1761 Ranskan viimeisen ja tärkeimmän tukikohdan Pondicherryn. Hyökkäykset kuuluvat karnaattisiin sotiin.
Seitsenvuotisen sodan jälkeen solmitun Pariisin rauhansopimuksen mukaan Pondicherry palautettiin Ranskalle, mutta ranskalaiset saivat käyttää kaupunkia vain kauppatukikohtanaan eivätkä saaneet pitää Intiassa sotilasjoukkoja. Sopimus tarkoitti sitä, että mikään ei enää estänyt brittiläisen imperiumin laajentumista Intiassa.
Kuurous
Kuurous määritellään kuuloelinten aistivammaksi, joka estää kuulemisen. Ihmisillä kuurouden rajaksi lasketaan 85–90 dB äänenvoimakkuuden kuuleminen eli vaikea tai erittäin vaikea kuulovammaisuus. Kuulon puuttuminen vaikuttaa eniten sosiaalisesti, sillä kommunikointi kuulevien kanssa vaikeutuu.
Luettelo televisiosarjan Päivien viemää näyttelijöistä
Luettelo Päivien viemää -televisiosarjan näyttelijöistä.
Kuurous
Kuurous aiheutuu pääosin neljällä tavalla: geneettisesti periytymällä, sairauksien aiheuttamana, lääkityksen aiheuttamana tai fyysisestä vammautumisesta. Kuuroutta pystytään hoitamaan sisäkorvaistutteiden ja kuulolaitteiden avulla.
Kuurot muodostavat kieli- ja kulttuurivähemmistön. Syntymäkuurojen ja nuorena kuuroutuneiden ensikieli tai äidinkieli on yleensä viittomakieli. Etenkin nuoremman polven kuurot kutsuvat itseään mielellään viittomakielisiksi. He kuuluvat viittomakieliseen vähemmistöryhmään. Kaikki kuurot eivät pidä kuuroutta vammana, joka vaatisi lääketieteellistä hoitoa.
Kuurot kommunikoivat keskenään yleensä viittomakielellä. Viittomakieltä taitamattomien kuulevien kanssa he voivat kommunikoida muun muassa kirjoittamalla ja lukemalla. Useimmat kuurot osaavat myös lukea huulilta. Huuliltaluku sisältää kuitenkin aina myös arvailua, sillä kaikki konsonantit eivät eroa toisistaan visuaalisesti. Osa kuuroista osaa myös puhua.
Synnynnäinen kuurous
Kuurouteen tai kuuroutumiseen on useita mahdollisia syitä. Synnynnäinen kuurous voi olla seurausta esimerkiksi ennenaikaisesta syntymästä, raskausajan häiriötekijöistä, geneettisistä syistä ja erilaisista oireyhtymistä.
Kuulovamma
Vaikean kuulovamman voivat aiheuttaa myös kovat äänet tai jonkin korvan osan vaurioituminen. Myös ikääntymiseen liittyy kuuloaistin heikkenemistä. Joillakin kuuroilla lisävaivana on jatkuva korvien soiminen, tinnitus.
Aivokalvontulehdukseen liittyy sisäkorvan leviämisen ja sitä myötä kuuroutumisen riski. Myös tietyt muut sairaudet saattavat johtaa kuurouteen, ja aina syytä ei tiedetä.
Ghardaïan maakunta
thumb|250px|Saharan hiekkadyynejä. thumb|250px|Kameleja Sebsebissä. thumb|250px|Metlilin kaupunki. Ghardaïan maakunta eli wilaya on hallintoalue Algerian Saharan pohjoisosassa. Sen hallinnollinen keskus on Ghardaïan kaupunki. Maakunnan pinta-ala on 86 560 neliökilometriä. Asukkaita on 363 600 henkeä (vuonna 2008).
Ghardaïan maakunta rajoittuu pohjoisessa Laghouatin ja Djelfan, idässä Ouarglan, etelässä Tamanrassetin sekä lännessä Adrarin ja El Bayadhin maakuntiin. Alueeseen kuuluu Itäisen Ison Ergin hiekka-aavikko, hamadoiksi kutsuttuja kivitasankoja ja M’zabin laakso. Ilmasto on hyvin kuuma ja kuiva.
Maakunnan läpi kulkee etelään johtava valtatie N1. Ghardaïassa ja El Meniaassa on lentokentät. Maatalous tuottaa taateleita, vihanneksia ja lihaa. Bounoura ja El Guerrara ovat huomattavia teollisuuskeskuksia. Seudulla toimii myös kaivosteollisuutta.
Koulutusjärjestelmä käsittää 173 alakoulua, 53 keskikoulua ja lyseota, 18 ammattioppilaitosta, ammattikorkeakoulun ja kaksi korkeakoulua. Terveyspalveluihin kuuluu neljä sairaalaa, viisi poliklinikkaa ja 14 terveysasemaa.
Matkailupotentiaali perustuu seudun rikkaaseen kulttuuriperintöön ja kuumiin lähteisiin. M’zabin laakso on Unescon maailmanperintökohde. Maakunnassa on 23 hotellia ja Zelfanassa kaksi kylpylää.
Piirikunnat ja kunnat
Maakunta jakautuu hallinnollisesti yhdeksään piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu yhteensä 13 kuntaa:
Lucas Oil Stadium
Lucas Oil Stadium on urheilustadion Indianapoliksen kaupungissa. Stadionin pääkäyttäjä on NFL-seura Indianapolis Colts. Stadionia on käyttänyt myös jalkapalloseura Indy Eleven ja siellä on pelattu useita koripallo-otteluita. Stadion avattiin 16. elokuuta 2008 ja rakennuskustannukset olivat noin 720 miljoonaa dollaria. Stadionille mahtuu amerikkalaisen jalkapallon otteluissa noin 67 000 ja muissa tapahtumissa noin 70 000 katsojaa. Stadion on katettu, mutta se voidaan avata.
Nockeby
pienoiskuva|Nockebybanan
Nockeby on kaupunginosa Tukholmassa Ruotsissa. Se kuuluu Bromman kaupunginosa-alueeseen. Asukasluku on noin 3 000 henkeä. Alue on mainittu ensimmäistä kertaa 1400-luvulla, jolloin se tunnettiin nimellä Nokkaby, nimi tulee Nokka nimisen henkilön mukaan.
Nockebyn ja Alvikin välillä nykyään liikennöivä Nockebybanan oli aiemmin osa vuonna 1967 lakkautettua Tukholman raitioverkkoa. Raitiovaunuliikenteen lakattua keskusta-alueilla jäi rata omaksi erilliseksi järjestelmäkseen. Reittiä ajetaan yhä numerolla 12 modernilla pikaraitiovaunuilla.
Rémus Tzincoca
Rémus Pétru Tzincoca (15. syyskuuta 1915 Iași – joulukuu 2012 ) oli romanialaissyntyinen, Kanadan kansalaisuuden vuonna 1965 saanut säveltäjä, kapellimestari ja pedagogi. Hän opiskeli ensin kotimaassaan ja sitten Pariisin konservatoriossa. Hän teki muun muassa yhteistyötä Georges Enescun kanssa. Vuosina 1959–1977 hän opetti Québecin musiikkikonservatoriossa.
Tzincocan sävellyksiin kuuluu muun muassa kaksi sinfoniaa ja kaksikymmentä yksinlaulua ihmisäänelle ja pianolle.
Dominic Kimengich
5. maaliskuuta 2011 Kimengich sai nimityksen Lodwarin piispaksi.
Nova Scotia
Nova Scotia (/'noʊvə 'skoʊʃə/,, ) on Kanadan toiseksi pienin provinssi, joka sijaitsee Atlantin valtameren rannalla. Nimi on latinaa ja tarkoittaa ”Uutta Skotlantia”. Suunnilleen samaa tarkoittava Uusi-Kaledonia on Ranskan territorio Oseaniassa. Nova Scotia on myös kapealla kannaksella Amerikan mantereeseen New Brunswickin provinssiin liittyvä niemimaa. Provinssiin kuuluu myös viereinen suurehko Cape Bretonin saari ja Atlantin puolella pieni karikkoinen Sable Island. Provinssin maapinta-ala on noin 55 200 neliökilometriä. Pohjoispuolella lähistöllä on suurehko Prinssi Edwardin saari, joka on oma hallinnollinen provinssinsa.
Alueeseen vaikuttaa kylmä merivirta ja sen rannikkovedet ovat vaarallisia. Lähistöllä on valas- ja kala-apajia.
Provinssin paikallista lainsäädäntövaltaa käyttää parlamentti, jonka suurin puolue on vuoden 2017 vaalien jälkeen liberaalit.
Historia
Nova Scotian alueella on asunut intiaaniheimoja arviolta 11 000 vuoden ajan. 1000-luvulla viikingit mahdollisesti vierailivat Nova Scotian alueella.
Yhdysvaltain vapaussodan aikana Nova Scotia oli puolueeton. Napoleonin sotien ja vuoden 1812 sodan aikana puolestaan Nova Scotia vaurastui, sillä siellä alettiin harjoittaa aiempaa enemmän laivanrakennusta ja puuteollisuutta. Vuonna 1820 Nova Scotiaan liitettiin uudelleen Cape Bretonin siirtomaa, joka siitä oli aiemmin erotettu.
1800-luvun puoliväliin mennessä Nova Scotian asukasluku oli yli neljännesmiljoonan. Julkaisija ja journalisti Joseph Howe voitti tukijoineen vuoden 1847 vaalit lupaamalla edistää Nova Scotian itsehallintoa, ja seuraavana vuonna Nova Scotiasta tuli ensimmäinen itsehallinnollinen siirtomaa koko brittiläisessä imperiumissa.
Brittiläiset Atlantin valtameren rannikkosiirtomaat Kanadassa kokoontuivat vuonna 1864 keskustelemaan keskinäisen liiton muodostamisesta. Liittosuunnitelmia laajennettiin myöhemmin myös muun Kanadan käsittäviksi. Nova Scotiasta tuli 1. heinäkuuta 1867 New Brunswickin, Quebecin ja Ontarion ohella yksi Kanadan dominion neljästä alkuperäisestä siirtomaasta, vaikka Joseph Howe vastustikin tätä.
Väestö
Uudisasutus tuli siirtokunnan nimen mukaisesti erityisesti Skotlannista. Tämä näkyy edelleen etnisessä väestörakenteessa. Vuoden 2006 Kanadan väestönlaskennan mukaan suurin etninen ryhmä Nova Scotiassa olivat skotit (31,9 %), joiden jälkeen tulivat englantilaiset (31,8 %), irlantilaiset (21,6 %), ranskalaiset (17,9 %), saksalaiset (11,3 %), intiaanit (5,3 %), hollantilaiset (4,1 %), mustat (2,8 %), walesilaiset (1,9 %), italialaiset (1,5 %) ja skandinaavit (1,4 %). Vastaajista 40,9 % identifioi itsensä yksinkertaisesti kanadalaisiksi.
Vuoden 2011 Kanadan väestönlaskennan mukaan provinssissa oli asukkaita 921 727. Äidinkielensä ilmoitti 904 285 kansalaista, jotka jakautuivat seuraavasti:
oikea|thumb|[[Peggys Cove, Nova Scotia|Peggys Cove -satama.]]
Sen lisäksi, että provinssi on voimakkaasti englanninkielinen, on Nova Scotiassa suurin Skotlannin ulkopuolinen gaelinkielinen yhteisö, joka asuttaa Pictoun ja Antigonishin piirikuntia sekä Cape Bretonin saarta. Gaelin kieltä opetetaan useissa lukiossa eri puolilla provinssia.
Hallinnollinen jako
Nova Scotia on jaettu 54 kuntaan. Kuntatyyppejä on kolme: kaupungit (town), maalaiskunnat (municipal district) ja kunnat joilla on kaupunginoikeudet (regional municipality). Jotkut kunnat käyttävät historiallista nimitystä county.
Historiallisesti Nova Scotia on jaettu 12 piirikuntaan. Nykyinen kunnallishallinto on perua vuoden 1999 kuntalaista. Jo vuonna 1996 kaupungit lakkautettiin ja muutettiin kunniksi. Kuntien tukijärjestö on vuonna 1906 perustettu Union of Nova Scotia Municipalities, johon provinssin jokainen kunta kuuluu.
thumb|480px|none|Nova Scotian kartta
Bilabiaali
Bilabiaali on äänne, jossa ilmavirran kulkua estää kapeikko tai täysi sulkeuma huulissa (latinan etuliite bi- 'kaksi kerrallaan; kahdesti' ja labium 'huuli'). Suomessa on soinniton bilabiaalinen klusiili, soinnillinen bilabiaalinen klusiili sekä bilabiaalinen nasaali. Bilabiaalit ovat labiaalien alatyyppi.