cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nouseva Suomi
Ryhmä julkaisi ainakin yhden kirjasen nimeltä Nouseva Suomi. Se julkaistiin vuonna 1940 ja kuului sarjaan Nousevan Suomen Julkaisuja. 14. helmikuuta 1941 Nouseva Suomi perusti yhdessä Suomen sosiaalidemokraattisen Työläisnaisliiton ja Suomalaisuuden liiton kanssa Väestöliiton Suomen väkiluvun kasvattamiseksi ja elinolojen parantamiseksi.
IKL:n puheenjohtaja Vilho Annala piti Nousevaa Suomea uhkana omalle puolueelleen. IKL levitti huhua, jonka mukaan Urho Kekkonen kuului Nousevaan Suomeen. Huhun tarkoitus oli hillitä IKL:n kannattajien mahdollisia aikeita siirtyä ”Helasen uuteen puolueeseen”. Helanen piti huhua ”pirullisena ja häikäilemättömänä valheena”.
Hallitus
Nousevan Suomen hallituksen muodostivat joulukuussa 1940 seuraavat henkilöt:
Sade Kahra
Sade Kahra (s. 31. tammikuuta 1974 Botkyrka ) on Suomessa toimiva ruotsinsuomalainen valokuvataiteilija. Kahra valmistui Taideteollisen korkeakoulun valokuvataiteen osastolta vuonna 2000.
Kahran teoksia löytyy Suomen valtion, Heinon ja Tuulensuun säätiön taidekokoelmista, hänen teoksiaan on näytetty yksityis- ja ryhmänäyttelyissä sekä kotimaassa että ulkomailla. Vuonna 2014 Kahra julkaisi taidekirjan "Saunomaan syntyneet" ja vuonna 2018 julkaistiin tekstiili-installaatio "Wear Your Fear" yhteistyössä Turku Bioimaging -tiedeyksikön kanssa.
Kahra on työskennellyt kansainvälisissä vierailuohjelmissa mm. Beninissä, Islannissa ja Kreikassa, hän vastaanotti PEJA-stipendin 2002 ja Rotary GSE stipendin vuonna 2010. Kahran valokuvainstallaatio nostettiin kriitikkoryhmä Bad at Sports toimesta esille otsikolla 'Best Photography in Chicago 2012'. Vuonna 2006 Kahra käynnisti Fiskarsin Ruukin vierasateljeeohjelman, jota hän johti ensimmäiset seitsemän vuotta. Valokuvakeskus Perin toiminnanjohtajan tehtävässä Kahra oli käynnistämässä Turun Taidehallin perustamista.
Argalastí
Argalastín kylä sijaitsee Pelionin eli Pílion niemimaan länsiosissa noin kolme kilometriä sen länsirannikosta eli Pagasitikóslahden rannasta. Argalastí oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Nótio Pílion kunnaksi yhdessä Aféteen, Miliéen, Sipiádan ja Tríkerin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Argalastín kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Robert Beltran
Robert Adame Beltran (s. 19. marraskuuta 1953 Bakersfield, Kalifornia, Yhdysvallat) on amerikkalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on ollut komentaja Chakotay televisiosarjassa Star Trek: Voyager.
Árgos Orestikó
Árgos Orestikó on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Orestídan kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Άργους Ορεστικού, Dimotikí Enótita Árgous Orestikoú) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Kastorián alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 8 903 ja varsinaisen Árgos Orestikón kaupungin väkiluku 7 473 (vuonna 2011). Árgos Orestikó on Orestídan kunnan kuntakeskus.
Robert Beltran
Ura
Beltran valmistui Kalifornian yliopistosta. Vuodesta 1979 lähtien hän on näytellyt teatterissa sekä elokuvissa. Beltranin ensimmäinen elokuvarooli oli vuonna 1981 elokuvassa Zoot Suit.
Árgos Orestikó
pienoiskuva|vasen|Árgos Orestikón Pyhän Nektarioksen (Ágios Nektários) kirkko. Árgos Orestikón kaupunki sijaitsee noin kahdeksan kilometriä Kastoriásta etelään. Aivan kaupungin itäpuolella sijaitsee Kastorián lentoasema. Asutuksen alkuperäinen nimi oli Chroúpista (Χρούπιστα). Se nimettiin uudelleen lähellä sijainneen antiikin aikaisen Argos Orestikonin kaupungin mukaan vuonna 1926. Árgos Orestikó oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Orestídan kunnaksi yhdessä Íon Dragoúmisin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Robert Beltran
Ura
Hänen ehkä tunnetuin roolinsa on tieteistelevisiosarjassa Star Trek: Voyager, jossa hän näytteli vuodesta 1995 aina vuoteen 2001 asti.
Árgos Orestikó
Kunnallisyksikön osat
Árgos Orestikón kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Robert Beltran
Ura
Robert Beltran voitti Golden Eagle -palkinnon sivuosastaan edellä mainitussa Star Trek -sarjassa. Lisäksi hänellä on kaksi ehdokkuutta pienempiin palkintoihin.
Beltran kuuluu myös etelälosangelesilaiseen teatteriryhmään nimeltä Classical Theater Lab. Kyseisessä ryhmässä hän tuotti, ohjasi sekä näytteli pääroolin 1997. Näytelmän nimi oli Hamlet.
Muu ura
Robert Beltran on juontanut/isännöinyt vuosina 1998–2001 gaalaa, joka kerää rahaa Down Sydrome -järjestölle Los Angelesissa (DSALA). Gaalassa on esiintynyt muitakin Star Trek -näyttelijöitä. USA Today -lehden mukaan tuona aikana (1998–2001) järjestö keräsi 50 000 dollaria hyväntekeväisyyteen.
Créteil
Créteil [] on Val-de-Marnen departementin pääkaupunki (prefektuuri) Île-de-Francen alueella Ranskassa. Se sijaitsee Pariisin esikaupunkialueen kaakkoisosassa. Kaupungissa on arviolta 89 989 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 11,46 neliökilometriä.
Kaupungissa on toiminut katolinen piispanistuin vuodesta 1966 ja yliopisto vuodesta 1970. Créteilin postinumero on 94000, ja sen asukkaista käytetään ranskankielistä sanaa cristoliens. Kaupungin pormestarina on vuodesta 1977 lähtien toiminut sosialistipuoluetta edustava Laurent Cathala.
Maantiede
Créteil on esikaupunki noin 11 kilometriä Pariisin keskustasta kaakkoon. Se sijaitsee Marnen rannalla lähellä Charenton-le-Pontia, jossa joki yhtyy Seineen. Marnen tulvat ovat vaikuttaneet merkittävästi kaupungin historiaan, viimeksi vuonna 1970. Tulvavahinkojen välttämiseksi tulevaisuudessa kaupungissa sijainnut vanha kivilouhos muutettiin 1970-luvulla tekojärveksi.
Ainoa jäännös tertiäärikaudelta on kaupungin korkein kohta Mont-Mesly, joka sijaitsee 74 metrin korkeudella merenpinnasta.
Créteilin naapurikuntia ovat Maisons-Alfort, Saint-Maur-des-Fossés, Bonneuil-sur-Marne, Limeil-Brévannes, Valenton, Choisy-le-Roi ja Alfortville.
Esihistoria
Kaupungista löydettiin vielä 1900-luvun alkupuolella joitakin harvinaisia paleoliittiselta kaudelta peräisin olevia piikiviä. Neoliittisen kauden jäännöksiin lukeutuu yli kaksi tonnia painava hiomakivi, joka kuuluu kaupungin esihistoriallisiin nähtävyyksiin. Mont-Meslyn alueelta on myös löydetty kaksi neoliittisen kauden kirvestä, joista toinen on näytteillä Ranskan kansallisessa arkeologian museossa Saint-Germain-en-Layessä. Seinestä löydettyjä pronssikautisia aseita on viety Créteilistä esille British Museumiin Lontooseen.
Antiikki
Historioitsija Camille Jullian esitti 1900-luvun alussa olettaman, jonka mukaan Meslyssä olisi ollut Rooman vallan aikana maatila. Alueelta on löydetty varsin vähän arkeologisia todisteita, mutta harvat löydetyt sirpaleet ja kolikot näyttäisivät tukevan Jullianin väitettä.
Ensimmäiset Créteiliin viittaavat kirjalliset lähteet ovat merovingien ajalta, jolloin paikkakunnasta on käytetty nimeä Vicus Cristolium. Latinankielinen paikannimi viitannee muinaisgallian sanoihin, jotka merkitsevät "harjanteen aukiota". Aikaisemmin nimen uskottiin viittaavan Kristukseen, sillä Créteil käännytettiin kristinuskoon verraten aikaisin, mutta nykyinen historiankirjoitus kyseenalaistaa tuon etymologian. Créteilissä lienee kuitenkin ollut kirkko jo 400-luvulla.
Keskiaika
Créteilistä on 1800-luvulta lähtien löydetty useaan otteeseen merovingien sarkofageja ja kolikoita, ja jokirannassa on todistettu olleen rahapaja. Créteilin Saint-Cristophen kirkon kellotorni lienee peräisin 1000-luvulta ja loppuosa kirkosta 1200-luvulta. Kaupungissa on myös 1300-luvulla rakennettu kyyhkyslakka.
Keskiaikainen Créteilin kylä rakennettiin tukevan suojamuurin sisäpuolelle viiden tien risteykseen, ja kaupungistumisen edetessä näitä väyliä mukaillen se sai viisisakaraisen tähden muodon. Kylä hyötyi keskiajalla sijainnistaan tienristeyksessä ja joen rannassa, mikä edisti sen kasvua. Noin vuonna 1390 neliporttisen muurin suojaamassa kylässä on ollut kuutisenkymmentä taloa.
Kylän nimi sai nykyisen muotonsa vuonna 1406, mitä ennen se tunnettiin nimillä Cristoill (1278), Cristeuil, Cresteul ja Creteuil.
Vuonna 1548 Créteilistä tehtiin osa Pariisin piispan Jean du Bellayn läänitystä. Kylän asukkaat olivat 1500-luvulla lähinnä viinin- ja maanviljelijöitä. Maata Créteilistä omisti tuolloin myös useita pariisilaisia kauppiaita ja virkamiehiä.
1600-luku
Talvi 1614–1615 oli kylälle ankara, ja lumikinokset olivat miestä korkeammat. Mont-Meslyn viinitilat tuhoutuivat ja taloja sortui lumen alle. Fronde-kapinan aikaan vuosina 1648–1652 Créteilin asukkaat evakuoitiin kylästä. Toinen kylälle merkittävä luonnonkatastrofi oli Marnen suuri tulva vuonna 1658. Epäonnisten kyläläisten auttamiseksi kirkko perusti kylään apujärjestön nimeltä Compagnie de la Charité des pauvres de la paroisse.
Vuonna 1646 kylässä aloitettiin järjestelmällinen kivilouhostoiminta. Vuodesta 1652 Mont-Meslyssä louhittiin kalkkikiveä. Vuonna 1684 taas kaupunkiin avattiin uusi jauhomylly vanhasta alavirtaan.
1700-luku
1700-luvun alussa pariisilaiset porvarit ryhtyivät rakennuttamaan talojaan Créteiliin, mutta kylä pysyi yhä varsin maaseutumaisena ja sen asukkaista suuri osa oli edelleen viinitilallisia ja maanviljelijöitä. Vuonna 1709, Ludvig XIV:n valtakauden lopulla, koko Ranska kärsi suuresta nälänhädästä kylmän talven johdosta, ja Créteilissä kirjattiin 69 ihmistä kuolleiksi.
Créteilistä tuli kunta Ranskan suuren paikallishallintouudistuksen yhteydessä 14. joulukuuta 1789, ja ensimmäiseksi kunnanjohtajaksi nimitettiin Louis Simon Piot (1746–1822), ammatiltaan lihakauppias.
1800-luku
Vuonna 1805 keisari Napoléonin tuttu, marsalkka Sérurier, osti suuren talon Créteilin itäosasta, jota alettiin kutsua "Créteilin linnaksi". Yhdeksän vuotta myöhemmin venäläiset joukot valloittivat Créteilin ja kylä joutui tekemään useita pakkoluovutuksia. Ranskan–Preussin sodan aikana vuonna 1870 puolestaan preussilaiset ryöstivät ja polttivat kylän, ja Mont-Meslyn taistelussa 30. marraskuuta kuoli 179 ihmistä.
1800-luvun suuria luonnonmullistuksia Créteilissä olivat useat merkittävät Marnen tulvat pitkin vuosisataa sekä hurrikaani, joka repi kirkon katon irti vuonna 1806. Créteilin silta Marnen yli Saint-Maur-des-Fossés'hen valmistui 9. huhtikuuta 1841 ja korvasi vanhan lautan.
Kasvava kaivostoiminta muutti Créteilin väestön koostumusta, ja 1800-luvulla kivilouhoksissa työskentelevien työläisten määrä kasvoi huomattavan suureksi. Kylän talouselämään vaikutti myös vanhan jauhomyllyn muuttaminen puuvillakehräämöksi vuonna 1804 sekä lannoitetehtaan perustaminen vuonna 1851.
1900-luku
thumb|right|100px|Créteilin vaakuna 1901-1986.
Ensimmäinen elokuva esitettiin Créteilissä vuonna 1907, ja ensimmäisen maailmansodan aikana elokuvat olivat suosittu viihdyke Créteiliin sijoitetuille sotilaille. Sodan päätyttyä Créteilin viihde-elämä elävöityi entisestään, ja siellä järjestettiin sirkusnäytöksiä, tanssiaisia ja konsertteja. Kylän ylpeys oli kuitenkin elokuvateatteri Cinéma Regina.
Toisen maailmansodan alkuvaiheessa Saksa valloitti suurimman osan Ranskasta, mukaan lukien Créteilin. Saksalaiset joukot saapuivat Créteiliin 27. elokuuta 1940, ja kylään sijoitettiin 200 saksalaista sotilasta. Amerikkalaisten pommitukset vuonna 1944 tuhosivat suuren osan Créteilistä, muun muassa koulun, sekä vaativat useita siviiliuhreja. 12. elokuuta 1944 vastarintaliike valtasi poliisiaseman ja onnistui vapauttamaan kylän saksalaisista joukoista yhdeksässä päivässä. Amerikkalaiset joukot saapuivat Créteiliin 30. elokuuta. Toinen maailmansota vaati Créteilistä yhteensä 67 siviiliuhria, ja vuosien 1870 ja 1962 välillä créteililäisiä sotilaita Ranskan sotavoimissa kuoli 374.
Sodan jälkeen Créteilin väestönkasvu lähti räjähdysmäiseen kasvuun, ja maaseutumaisuus sai väistyä kaupungistumisen tieltä. Kun Créteilin väkiluku vuonna 1954 oli 13 800, vuonna 1962 se oli jo 30 654. Kun uusi Val-de-Marnen departementti perustettiin 1. tammikuuta 1968, Créteilistä tuli sen pääkaupunki eli prefektuuri.
Kaupungistumisen myötä uusia alueita alettiin asuttaa, ja Mont-Meslyn kaupungistuminen käynnistyi vuonna 1955. Petites-Haiesin alue Mont-Meslyssä valmistui vuonna 1970 ja se voitti Ranskan arkkitehtuurin akatemian palkinnon vuonna 1972. Vuosina 1969–1974 rakennettiin kaupungin ehkä kuuluisimmat maamerkit, "Créteilin kaalit" (Choux de Créteil). "Kaaleiksi" kutsutaan Gérard Grandvalin suunnittelemia kymmentä 15-kerroksista pyöreää tornitaloa, jonka Ranskan kulttuuriministeriö on luokitellut kansallisperintökohteiksi.
Prefektuuriksi nimittämisen myötä Créteilin asema hallinnollisena keskuksena vahvistui, ja kaupunkiin perustettiin piispanistuin vuonna 1966 sekä akatemia vuonna 1972. Créteilin yliopisto, Université de Paris XII - Val-de-Marne, avasi ovensa vuonna 1970, ja sen yhteyteen perustettiin Henri Mondorin yliopistollinen keskussairaala.
Pariisin metro tuli Créteiliin 24. syyskuuta 1973, kun linjalle 8 avattiin Créteil-l'Échat'n asema. Seuraavana vuonna linja jatkettiin Créteilin keskustaan ja avattiin kaksi muuta asemaa, Créteil-Université ja Créteil-Préfecture.
Väestö
Vuonna 2004 Créteil oli väkiluvultaan Ranskan 45. suurin kunta. Kaupungin väestö on yhä kasvussa.
Talous
Créteilin jokirannassa on ollut merovingien ajasta lähtien rahapajoja, mutta historiallisesti maatalous on ollut tärkein taloudellisen toiminnan muoto nykyisen kaupungin alueella. Kehräämöjä alettiin perustaa 1800-luvulla, ja kivilouhosten toiminta oli vilkkaimmillaan 1820-luvulta alkaen.
Kawasaki (moottoripyörämerkki)
Kawasaki jūkōgyō Motorcycle & Engine Company on japanilainen moottoripyörävalmistaja. Kawasakin päätehdas on Akashi Cityssä Japanissa, mutta sen lisäksi tuotantolaitoksia on USA:ssa, Etelä-Amerikassa ja Aasian maissa.
Créteil
Talous
Myös turismi on Créteilille tärkeä elinkeino. Kaupungissa on viisi hotellia, ja se on voittanut kansallisen "vihreiden kaupunkien" palkinnon puistojensa ja istutustensa ansiosta.
Hallinto
Créteil on toiminut Val-de-Marnen departementin prefektuurina (pääkaupunkina) siitä lähtien, kun departementin perustava asetus annettiin 25. helmikuuta 1965. Itse departementti kuitenkin syntyi vasta vuoden 1968 alusta. Prefektuurirakennus rakennettiin vuosina 1968–1971.
Créteilissä toimii akatemia eli Ranskan opetusministeriön paikallishallintoyksikkö, jonka toiminta-alueeseen kuuluvat Val-de-Marnen lisäksi Seine-et-Marnen ja Seine-Saint-Denis'n departementit. Akatemia on Ranskan toiseksi suurin, ja sen piirissä on noin 950 000 oppilasta ja opiskelijaa, 65 000 opettajaa sekä 3 300 oppilaitosta.
Kaupungissa on lisäksi merkittävien siviilioikeudellisten asioiden tuomioistuin (tribunal de grande instance) sekä kauppatuomioistuin (tribunal de commerce).
Créteil jakautuu kolmeen kantoniin (Créteil-Nord, Créteil-Ouest ja Créteil-Sud).
Kunnallinen hallinto
Créteilin kaupunginvaltuustoon kuuluu 53 jäsentä, joista suurin osa edustaa vasemmistopuolueita. Edellisissä kunnallisvaaleissa vuonna 2001 eniten ääniä sai pormestari Laurent Cathalan johtama vaaliliitto Créteil avance sûrement - Le progrès partagé, johon kuuluivat Cathalan edustaman sosialistipuolueen (Parti socialiste) lisäksi Ranskan kommunistinen puolue (Parti communiste français) ja vihreät (les Verts). Vaaliliitto sai yhteensä 53,14 % annetuista äänistä. Toiseksi eniten ääniä, 28,45 %, sai oikeistolaisen UMP:n ja kristillisdemokraattisen UDF:n Oxygène pour Créteil -vaaliliitto.
Urheilu
Jalkapallojoukkue US Créteil-Lusitanos pelaa Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Ligue 2:ssa.
Kawasaki (moottoripyörämerkki)
Moottoripyörän moottorien suunnittelu alkoi moottorilla KE-1 (Kawasaki Engine 1) vuonna 1949, ja suunnittelu saatiin valmiiksi vuonna 1952. 148 cm³:n ja 4 hv:n moottorin massatuotanto alkoi vuonna 1953. Alussa Kawasaki-moottoreita käytettiin mm. Meihatsu-merkkisissä (Kawasaki Meihatsu industries) moottoripyörissä. Ensimmäisen Kawasaki-moottoripyörän valmisti vuonna 1961 Kawasaki Aircraft Co. Ltd., joka toimi tuolloin omana yrityksenään. Moottoripyöriä valmistaa nykyisin Kawasaki Heavy Industries Ltd:n Motorcycle & Engine -liiketoimintaosasto. Moottoripyöriä valmistetaan Japanissa, Yhdysvalloissa, Filippiineillä, Indonesiassa ja Thaimaassa. Mallisto ulottuu supersport-luokan Ninja-malleista motocrossiin. Vuoteen 1996 mennessä moottoripyöriä oli valmistettu 10 miljoonaa kappaletta.
Kawasaki kilpailee kansainvälisesti World Suberbike -sarjassa sekä erilaisissa motocross-sarjoissa. Kawasaki Racing Teamin kilpailuväri on vihreä.
Moottoripyörämallisto
thumb|250px|Kawasaki Z750:n polttoainetankin muotoilua. thumb|250px|Kawasaki ZX-6R 2000:n mittaristoa. Mittaristoon on lisätty laitteita, koska moottoripyörä on [[kiihdytyskilpailukäytössä.]]
Nykyinen mallisto
(Sumeko Oy:n Suomeen maahantuomat pyörät vuonna 2019/20)
Viitteet
Kawasaki Heavy Industries
Nummen osuusmeijeri
Nummen osuusmeijeri oli vuosina 1905-1985 toiminut osuusmeijeri Nummella, Uudellamaalla. Meijeri sijaitsi Saukkolan kylässä kivisessä jugend-tyylisessä rakennuksessa ja Nummen entistä osuusmeijeriä pidetäänkin yhtenä Suomen merkittävimmistä meijerirakennuksista. Nummen osuusmeijeriä pidetään Suomen vanhimpana osuusmeijerinä, sillä sen katsotaan jatkaneen vuonna 1890 perustetun Nummen meijeri Oy:n toimintaa.
Meijerin jälkeen rakennuksessa toimi Valion meijerimuseo. Nykyisin entinen Nummen osuusmeijeri on yksityiskäytössä.
Meijeritoiminta
Nummen osuusmeijerissä valmistettiin voita 20-30 hengen voimin meijerin perustamisesta aina vuoteen 1976 asti. Vuosina 1918-1928 meijerissä valmistettiin myös juustoa. Juustomestarina toimi Aksel Saario. Nummen osuusmeijerin toiminta-alueena oli Nummen pitäjä ja osa Pusulan ja Sammatin pitäjiä. Nummen osuusmeijeristä meijerituotteita myytiin ulkomaille asti, muun muassa Englantiin.
Osuusmeijerin yläkerrassa sijaitsi työntekijöiden asuntoja.
Historia
Ensimmäisen meijerin Nummelle perusti Siuntion Myransin kartanon omistanut Fredrik Adolf Le Bell vuonna 1880. Tämä meijeri sijaitsi Nummella Hyvelän Uotilassa. Uotilasta meijeri siirrettiin myöhemmin Nummen Röhkölään Lisun tilalle.
Pieni yksityismeijeri ei kuitenkaan riittänyt pitkään vastaamaan kasvavaan maitotuotteiden kysyntään. Tämän vuoksi vuonna 1890 Nummelle perustettiin Nummen Meijeri Osakeyhtiö rusthollari Kaarlo Ojasen toimesta. Osakeyhtiöllä oli 14 perustajajäsentä ja Ojanen valittiin meijerin johtokunnan puheenjohtajaksi. Meijeri toimi Nummen kirkonkylässä ja sinne saapui vuosittain noin 1,5 miljoonaa kiloa maitoa. Nummen Meijeri Oy lopetettiin, kun Nummelle ruvettiin suunnittelemaan osuusmeijerin perustamista vuonna 1904. Kuitenkin nykypäivänä katsotaan, että Nummen osuusmeijeri jatkoi Nummen Meijeri Oy:n toimintaa ja täten yrityksen perustamisvuotena voidaan myös pitää vuotta 1890. Näin ollen Nummen meijeriä voitaisiin pitää Suomen vanhimpana meijerinä.
Meijerimuseo
Valio avasi Nummen osuusmeijerin rakennukseen meijerimuseon vuonna 1989. Museossa esiteltiin meijeritoimintaa eri vuosikymmeniltä, sekä Valion roolia maitoteollisuudessa. Valio on sittemmin lakkauttanut meijerimuseon toiminnan.
Jerry Dixon
Jerry Lawrence Dixon (s. 15. syyskuuta 1967 Pasadena, Kalifornia) on yksi yhdysvaltalaisen hair metal -yhtye Warrantin perustajajäsenistä. Hän perusti Warrantin yhdessä Erik Turnerin kanssa. Jerry alkoi soittaa 14 vuoden iässä ja on maininnut idoleikseen Geezer Butlerin ja Rudy Sarzon. Huhuista poiketen Jerry Dixon ei ole minkäänlaista sukua Alesha Dixonille.
Warrant
Adam Shoren lähdettyä Warrantista muut jäsenet alkoivat etsiä uutta laulajaa. He kuulivat Jani Lanesta ja kutsuivat tämän kirjeitse treenikämpälleen. Janin saavuttua sinne etenkin Jerry Dixon vaikutti erittäin vakuuttuneelta siitä, että yhtyeeseen liittyisivät juuri Plain Janesta tuttu Jani Lane ja hänen ystävänsä Steven Sweet.
Yargelis Savigne
Yargelis Savigne (s. 13. marraskuuta 1984 Guantánamo, Kuuba) on kuubalainen pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja.
Savigne aloitti uransa pituushyppääjänä. Hän osallistui lajissa Kingstonin nuorten MM-kisoihin 2002, mutta karsiutui. Seuraavana vuonna hän voitti pituushypyssä pronssia Pan-Amerikan kisoissa tuloksella 640. Vuonna 2005 hän voitti kultaa Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskisoissa. Samana vuonna Helsingin MM-kisoissa hän voitti kolmiloikassa MM-hopeaa tuloksellaan 14,82 m ja sijoittui pituushypyssä alun perin neljänneksi, mutta nousi vuonna 2013 kolmanneksi Tatjana Kotovan hylkäyksen jälkeen. Kauden 2005 lopussa hän loikki IAAF:n yleisurheilufinaalissa kolmiloikassa kolmanneksi. Savigne sijoittui Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 kolmiloikassa viidenneksi ja pituushypyssä viidenneksi.
Peterborough
Peterborough’n kaupungin elintarviketeollisuus hyödyntää ympäröivän maaseudun tuotantoa. Koska kaupunki sijaitsee tärkeiden rautateiden risteyskohdassa, siitä on muodostunut myös tärkeä jakelu- ja varastokeskus.
Yargelis Savigne
Vuonna 2007 Savigne voitti Osakassa kolmiloikan maailmanmestaruuden ennätystuloksellaan 15,28 m. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hänelle riitti voittoon puoli metriä lyhyempi tulos. Rio de Janeiron Pan-Amerikan kisoissa hän voitti kultaa kolmiloikassa tuloksella 14,80 ja pronssia pituudessa. Maaliskuussa 2008 hän voitti Valenciassa sisäratojen maailmanmestaruuden maanosansa halliennätyksellä 15,05 m. Pekingin olympialaisissa 2008 hän oli alun perin kolmiloikassa viides, mutta alun perin toiseksi ja kolmanneksi sijoittuneet Venäjän Tatjana Lebedeva ja Kreikan Hrisopigi Devetzi jäivät kiinni dopingin käytöstä, joten hän nousi pronssille. Pituushypyssä Savigne karsiutui.
Berliinin maailmanmestaruuskilpailuissa 2009 Savigne voitti toisen peräkkäisen kultansa kolmiloikassa tuloksella 14,95 m. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän sai samassa lajissa hopeaa hypättyään 14,86 m. Maanosien cupissa Splitissä hän oli pituushypyssä toinen ja kolmiloikassa kolmas. Seuraavan vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän oli kuudes tuloksella 14,43 m. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 14,28 m. Lontoon olympialaisissa hän oli kolmiloikassa kahdeksas.
Peterborough
pienoiskuva|vasen|Peterborough’n katedraali Kaupungin keskiaikainen katedraali on omistettu kolmelle apostolille: Pietarille (jonka mukaan kaupunki on nimetty), Paavalille ja Andreakselle. Katedraalin rakentaminen aloitettiin 1118 ja se vihittiin käyttöön 1238. Kirkon vanhimmat osat ovat hyvä esimerkki myöhäisestä normannityylistä, mutta rakennukseen on tehty myöhemmin laajennuksia, joiden tyyli on niiden rakennusajankohdan mukainen. Katedraalissa on Katariina Aragonialaisen hauta, ja siellä säilytetään Hedda Stonea, ikivanhaa anglosaksilaista kivikaiverrosta.
Peterborough on tunnettu joukkoliikenteeseen panostamisesta. Kaupungissa on pyöräteitä yli 200 kilometriä, ja keskustaa ympäröi 72,5 km pitkä pyöräreitti Green Wheel.
Adamello
Adamello on Alppeihin kuuluva vuoristoryhmä Italiassa, Gardajärven pohjoispuolella. Sen korkein huippu on nimeltään Presanella, joka kohoaa 3 558 metrin korkeudelle merenpinnasta.
Korkeimmat huiput
Adamellon vuoriston korkeimmat huiput.
HK Dukla Michalovce
HK Dukla Ingema Michalovce on slovakialainen jääkiekkoseura Michalovcen kaupungista Košicen alueella. Joukkue pelaa Slovakian pääsarjassa Tipos Extraligassa.
Historia
Michalovcen jääkiekkoseura perustettiin vuonna 1974 VTJ Michalovcen nimellä. Ensimmäiset vuotensa se koostui lähinnä Tšekkoslovakian armeijan sotilaista. 1970- ja 80-luvuilla se koki kohtuullista menestystä Tšekkoslovakian jääkiekkoliigan alemmilla sarjatasoilla.
Itsenäisessä Slovakiassa
Tšekkoslovakian jakautumisen jälkeen Michalovce liittyi Slovakian ensimmäiseen divisioonaan, jossa se sijoittui usein aivan kärkijoukkueiden taakse. Se pelasi useaan kertaan paikasta Extraligassa, mutta ei vielä tässä vaiheessa onnistunut.
2000-luvun alussa Michalovce ajautui taloudellisiin vaikeuksiin kun sen pääsponsori Siemens lopetti yhteistyön sen kanssa. Tämän myötä joukkue tippui ensimmäisestä divisioonasta kauden 2002/03 päätteeksi. Seuraavat viisi vuotta Michalovce viettikin Slovakian jääkiekon kolmannella sarjatasolla ilman mainittavaa menestystä.
Seuran onni kääntyi vuonna 2008 kun sille löydettiin uusi sponsori. Samana vuonna se pystyi lunastamaan takaisin paikkansa ensimmäisessä divisioonassa vain noin 5000 eurolla kun Ružomberok jättäytyi pois kaudelta 2008/09.
Extraligassa
Kausien 2012/13 ja 2013/14 ensimmäisen divisioonan finaalipaikat tuottivat viimein tulosta kun Michalovce nousi Extraligaan vuonna 2019. Seura saavutti tähän astisen historiansa parhaan tuloksen kun se voitti kauden 2020/21 jälkeen pronssia.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
La rondine
La rondine (Pääskynen) on italialainen ooppera, joka on monella tavalla poikkeuksellinen Giacomo Puccinin tuotannossa. Vuosina 1913–1921 tämä teos muuttui operetista lyyriseksi komediaksi. La rondine sävellettiin operettimaiseksi, kevyeksi oopperaksi. Operettimaisuutta tukevat muun muassa kevyet Wieniläisvalssit.
Kevyen oopperan synty
Lokakuussa 1913 Puccini vieraili Wienin Karltheaterissa. Teatterin johtajat Heinrich Berté ja Siegmund Eibenschütz tarjosivat 200 000 Itävallan kruunua, mikäli Puccini säveltäisi operetin Karltheaterille. Teoksen maailman ensi-ilta olisi saksankielisenä Karltheaterissa. Alkuperäisen tekstin kirjoittivat Alfred Maria Willner ja Heinz Reichert. Saatuaan sen nähdäkseen Puccini ilmoitti 14. joulukuuta 1913 ettei sävellä operettia: "Io ne faccio un’opera comica. Opera comica si, operetta no."
Libretistiksi Puccini valitsi Giuseppe Adamin.
Jouluun 1914 mennessä oli Puccini oli jo saanut sävellettyä jo kaksi näytöstä. Ensimmäinen maailmansota vaikeutti Puccinin sopimusta. Toukokuussa 1915 Italia julisti sodan Itävalta-Unkarille. Sävellystyö oli keskeytyksissä syyskuuhun 1915. Syyskuussa Puccini tapasi Heinrich Bertén Interlakenissa. Neuvottelut eivät johtaneet alkuperäisen sopimuksen muutokseen. Puccinille jäi oikeus ensi-iltaan sodan jälkeen. Puccini kirjoitti 22. huhtikuuta 1916 Giuseppe Adamille että La rondine on "finitissima!"
Giulio Ricordin kuoltua kustantajana jatkoi hänen poikansa Tito. Tito Ricordi ei ollut valmis hyväksymään oopperaa, koska sopimuksessa oli liikaa rajoitteita. Giacomo Puccini tarjosi oopperaa Lorenzo Sonzognolle ja joulukuussa 1916 solmittiin kustannussopimus. Sonzognon sopimuksen myötä Puccini sai oopperansa ensi-illan aikaisemmaksi. La rondinen kantaesitys sovittiin Monte Carloon 27. maaliskuuta 1917.
Esityksiä
Kantaesityksessä 27. maaliskuuta 1917 kapellimestarina oli Gino Marinuzzi. Magda de Civryn osan lauloi Gilda Dalla Rizza, Lisetten Ines Maria Ferraris, Ruggeron Tito Schipa, Prunierin Francesco Dominici ja Rambaldon Gustave Huberdeauon.
Arvostelut olivat suotuisia ja Puccini uskoi teoksen osoittautuvan elinkelpoiseksi niin kauan kuin se voitiin toteuttaa suotuisissa olosuhteissa. Sen jälkeen teos esitettiin nopeasti Buenos Airesin Teatro Colónissa ja sen jälkeen Bolognassa. Milanon ensi-ilta 7. lokakuuta 1917 oli Teatro Dal Vermessa.
Milanon esityksen jälkeen Puccini alkoi miettiä teoksensa uudistamista. Kesällä 1918 Prunier muutettiin tenoriksi ja Lisetten tessituraa nostettiin, Rambaldon roolia vahvistettiin ja Ruggeron luonnekuvaa hieman tasoitettiin. Muutokset tehtiin I ja II näytöksiin.
Elokuussa 1918 lisättiin tenorille romanza ensimmäiseen näytökseen. Elokuussa 1919 kolmas näytös koki muutoksen. Uudistetussa lopussa Lisette-Prunier kohtausta oli lyhennetty melkein kaksikolmasosaa. Toista versiota kirjoitettiin heinä-elokuussa 1918 ja elokuussa 1919. Se esitettiin Palermossa huhtikuussa 1920 ja myöhemmin saksankielisenä Wienissä
Kolmas versio tehtiin joulukuussa 1920. Siinä jälleen muutettiin kolmatta näytöstä ja lisättiin Rambaldo loppukohtaukseen. Tämä musiikki on kuitenkin säilynyt vain pianosovituksena.(Milanon pommitukset 1944).
Wienissä Volkstheaterissa oli La rondinen saksankielisen version ensi-ilta 9. lokakuuta 1920.
La Rondine Suomessa
Suomen ensiesitys oli Suomen Kansallisoopperassa 18. tammikuuta 2002.
Sivuroolit
Rambaldon ystäviä: Magdan ystäviä: Grisettejä:
Tapahtumapaikka ja -aika ja oopperan kesto
Pariisi ja Ranskan riviera Nizzan lähellä Ranskan toisen keisarikunnan aikaan.
Kesto: I näytös kestää 41 minuuttia, II näytös 28 minuuttia ja III näytös 33 minuuttia. Yhteiskesto on noin 1 tunti ja 40 minuuttia.
Ensi-ilta
'''La rondine 27. maaliskuuta 1917 Théâtre du Casino, Monte Carlo'''
I näytös
Magda ja Rambaldo viihdyttävät vieraitaan ylellisesti kalustetussa huoneistossa Pariisissa. Prunier vakuuttaa kaikkien haluavan romanttista rakkautta. Todistaakseen sanansa, hän laulaa tarinan Dorettasta ja säestää itseään pianolla. Toinen säkeistö puuttuu ja Magda kertoo tarinan lopun aariassaan Chi il bel sogno di Doretta. (Kuka tuntee Dorettan ihanan unen). Rambaldo ojentaa Magdalle kaulakorun. Magda kertoo tarinan nuoruudestaan Ore dolce e divine di lieta baraonda (Unohtumatomat ja taivaalliset hetket) ja toteaa haluavansa kokea saman uudestaan. Hän kertoo karanneensa tätinsä luota ja menneensä Bullieriin etsimään seikkailua. Siellä hän tapasi unohtumattoman miehen, joka tilasi heille oluet sekä maksoi ne 20 soun setelillä sanoen tarjoilijalle: Pitäkää loput. Magda katsoi miestä syvälle silmiin, mutta ei koskaan saanut selville miehen nimeä ja pakeni paikalta.
Ruggero ohjataan sisään. Rambaldo tervehtii ja lukee Ruggeron isän kirjeen. Samalla hetkellä Prunier ennustaa Magdalle kädestä. Magda on kuin pääskynen, joka muuttaa meren taakse kohti aurinkoa ja kohti rakkautta.
Ruggero on ensimmäistä kertaa Pariisissa. Neuvonpidon jälkeen Lisette suosittelee, että ensimmäistä iltaa Pariisissa tulisi juhlia Bullierilla.
Vieraat poistuvat ja Magda vetäytyy huoneeseensa pukeutuakseen grisetiksi ja lähteäkseen Bullierille. Lisette saa vapaaillan ja pukeutuu emännöitsijänsä vaatteisiin luullen Magdan jäävän kotiin. Lisette ja Prunier poistuvat hienon rakkausdueton jälkeen. Asunnon tyhjennyttyä Magda tulee huoneestaan ja lähtee Bullierille.
II näytös
Chez Bullierilla on taiteilijoita, grisettejä, kukkaistyttöjä, juomasakkeja, kanta-asiakkaita, opiskelijoita ym. kansaa. Ruggero istuu yksin pöydässä. Hän on hämmentynyt melusta ja ilosta ympärillään. Opiskelijat saattavat Magdan Ruggeron pöytään ja Ruggero kutsuu Magdan tanssiin. Valssin jälkeen pariskunta istuutuu pöytäänsä. Ruggero tilaa kaksi olutta. Magda elää unelmaansa ja pyytää Ruggeroa maksamaan 20 soun setelillä ja sanomalla tarjoilijalle: Pitäkää loput. Ruggero kysyy tytön nimeä. Magda vastaa: ”Paulette” ja kirjoittaa nimen marmoriseen pöydän kanteen. Ruggero kirjoittaa nimensä Pauletten nimen alle ja sanoo Pauleten olevan kaiverrettuna hänen sydämeensä. Prunier ja Lisette ovat myös saapuneet ravintolaan. Ruggeron ja Magdan suudeltua Prunier ja Lisette istuutuvat pöytään. Ruggero nostaa maljan: Bevo al tuo fresco sorriso (Nostan maljan raikkaalle hymyllesi) aloittaen rakkauskvartetin, jota kuoro tukee.
Rambaldon tullessa ravintolaan Magda Prunierin viemään Ruggeron pois. Rambaldo tulee Magdan luo ja vaatii selitystä. Magda sanoo löytäneensä rakkauden ja hänen suhteensa Rambaldoon on loppu. Rambaldo poistuu ja Ruggero palaa takaisin. Rakastavaiset lähtevät ravintolasta syvästi rakastuneina.
III näytös
Näytös tapahtuu huvilassa lähellä Nizzaa. Magda ja Ruggero ovat rakkautensa ympäröimänä. Ruggero kertoo Magdalle kirjoittaneensa perheelleen kysyen lupaa saada avioitua Magdan kanssa. Magdaa repii epätoivo, hän päättää olla kertomatta mitään menneisyydestään.
Magda toivottaa Lisetten ja Prunierin tervetulleiksi. Liusette on esiintynyt teatterissa, esitys oli ollut fiasko. Prunier kertoo Rambaldon odottavan Magdaa takaisin.
Ruggero palaa äitinsä kirjeen kanssa. Magda lukee Ruggeron äidin toiveen, että hänen poikansa olisi valinnut hyveellisen naisen. Kirje on järkytys Magdalle. Hän kertoo menneisyytensä mykistyneelle Ruggerolle. Magda voi olla Ruggeron rakastajatar, mutta hän ei voi koskaan kohdata Ruggeron äitiä morsiamena. Ruggero vastustaa ja pyytää Magdaa jäämään. Magda on päätöksessään järkähtämätön vaikka se viiltää häntä syvältä. Ruggero lysähtää maahan ja Magda poistuu.
Aiheesta muualla
La rondinen libretto italiaksi ja suomeksi
Len Cariou
Leonard Joseph ”Len” Cariou (s. 30. syyskuuta 1939) on kanadalainen näyttelijä, joka tunnetaan erityisesti rooleistaan musikaaleissa.
Richard III
Richard III on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut elokuva. Se on Ian McKellenin käsikirjoittama ja Richard Loncrainen ohjaama modernisoitu versio William Shakespearen kuuluisasta kuningasnäytelmästä Rikhard III. Verinen näytelmä on siirretty 1480-luvulta 1930-luvulle, ja taustalla soi jazz, hevosten ja suurten sotajoukkojen tilalla on panssarivaunut ja lentokoneet.
Len Cariou
Cariou aloitti näyttelemisen Stratfordissa, Ontariossa, jossa hän esitti monia klassisia rooleja, kuten monia William Shakespearen näytelmien päähenkilöitä. Hän teki Broadway-debyyttinsä vuonna 1968. Ensimmäisen pääroolinsa hän sai elokuvan Kaikki Eevasta musikaaliversiossa Applause. Hän sai siitä Tony -ehdokkuuden parhaaksi näyttelijäksi musikaalissa. Vuonna 1979 hän voitti Tonyn ja Drama Desk -palkinnon roolistaan Sweeney Toddina Stephen Sondheimin samannimisessä musikaalissa.
Richard III
Tarina alkaa Englannin juuri toivuttua Yorkien ja Lancasterien välisestä sisällissodasta. Edward IV on kuninkaana, valtakunta voi hyvin ja kaikki toivovat ilon päivien jatkuvan ikuisesti. Edwardin veli Richard kuitenkin punoo juonen päästäkseen veljensä paikalle valtaistuimelle ja aloittaa säälimättömän kamppailun kohti valtaa säästämättä ystäviään tai vihollisiaan. Lopuksi Richardinkin on taisteltava elämästä ja kuolemasta - viimeisen kerran.
Len Cariou
Cariou on toiminut myös lukijana äänikirjoissa. Vuonna 2004 hän sai paikan American Theatre Hall of Famessa.
Richard III
Kuka on kukin
Yorkit
Lancasterit
Valtionjohto
Muita
Kohtaukset
Yorkit ovat voittaneet sodan ja Richardin veli Edward IV on noussut valtaistuimelle. Suku kannattajineen juhlii foxtrotin tahdissa ja toivoo valta-aikansa kestävän ikuisesti. Kuninkaan yhdysvaltalaissyntyinen vaimo Elizabeth Rivers-veljensä kanssa herättää pahennusta aristokratian keskuudessa.
Richard pitää maailmankuulun puheensa "Now is the winter of our discontent...". Puheen jälkeen kuninkaan ja Richardin veli Clarence pidätetään ja kuljetetaan Toweriin.
Surmatun kruununprinssin nuori leski Lady Anne saapuu katsomaan miehensä ruumista ja kiroaa paikalle saapuneen Richardin. Richard kuitenkin kietoo kauniin Annen pikkusormensa ympärille, ja Anne lupautuu Richardin puolisoksi.
Kuningas Edward sairastuu ja kuningatar on huolissaan poikiensa tulevaisuudesta sekä lankonsa Richardin aikeista. Richard värvää julman, mutta nöyrän James Tyrelin palvelukseensa.
Tyrell tovereineen saapuu Toweriin murhaamaan Clarencea. Clarence yrittää taivutella miehiä armahtamaan hänet mutta turhaan.
Sairas kuningas Edward kutsuu sukulaisensa ja ystävänsä kesähuvilalleen ja solmii siellä rauhan vihollistensa kanssa. Kuullessaan Clarencen kuolemasta kuningas saa astmakohtauksen ja kuolee. Richard serkkunsa Buckinghamin kanssa ryhtyy tehtailemaan nuoresta Walesin prinssistä uutta kuningasta. Richard nimitetään sijaishallitsijaksi.
Richard murhauttaa kuningattaren veljen Riversin. Kuullessaan surmatyöstä Elizabeth murtuu ja valmistautuu perheensä tuhoon.
Kuninkaan perillinen saapuu Lontooseen ja Richard telkeää hänet sekä nuoren James-prinssin Toweriin. Buckingham ja Richard alkavat valmistella vallankaappausta.
Valtakunnan johtomiehet kokoontuvat päättämään Walesin prinssin kruunauksesta. Richard lavastaa pääministeri Hastingsin maanpetturiksi ja teloittaa tämän. Lontoon pormestari liittyy Richardin joukkoihin.
Kaupungin johto saapuu maanittelemaan Richardia Englannin kuninkaaksi. Tämä suostuu ja alkaa tehdä kuningaskunnasta fasistista sotilasvaltiota. Nuori upseeri Richmond lähtee Ranskaan valmistelemaan vallankumousta.
Richard kruunataan ja hän haluaa tappaa Towerissa olevat nuoret prinssit. Buckingham kieltäytyy tukemasta Richardia tässä asiassa ja siirtyy vallankumouksellisten puolelle. Richard määrää nuoret prinssit sekä vaimonsa Annen murhattaviksi.
Prinssit ja Anne on murhattu ja Richard valmistautuu sotaan Richmondia vastaan. Richardin vanha äiti, Yorkin herttuatar, saapuu paikalle ja kiroaa poikansa sekä kertoo aina inhonneensa häntä. Tämän jälkeen vanha herttuatar liittyy myös vallankumoukseen ja lähtee Ranskaan.
Vallankumoukselliset saapuvat Englannin rannikolle Richmondin johdolla ja prinsessa Elisabeth sekä Richmond menevät naimisiin. Richard tapattaa entisen liittolaisensa Buckinghamin.
Richard näkee painajaista, jossa hänen omat sukulaisensa syytävät hänelle kirouksia ja haukkuvat häntä. Richard pitää kuuluisan skitsofreenisen monologinsa.
Vallankumoukselliset hyökkäävät Richardin leiriin ja Richardin joukot joutuvat alakynteen. Richard yrittää paeta, mutta Richmond saa hänet ansaan ja ampuu hänet. Kuningas on kuollut. Eläköön uusi kuningas!
Vsevolod Meyerhold
pienoiskuva|Vsevolod Meyerhold.
Vsevolod Emiljevitš Meyerhold (, 9. helmikuuta (J: 28. tammikuuta) 1874 Penza – 2. helmikuuta 1940 Moskova) oli venäläinen, myöhemmin neuvostoliittolainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja -teoreetikko. Hänen isänsä oli saksalaissyntyinen viinatehtailija Keski-Venäjällä Penzan kaupungissa. Alun perin hänen nimensä oli Karl Wilhelm Kasimir Meiergold, mutta käännyttyään 21-vuotiaana ortodoksiseen uskoon hän otti nimekseen Vsevolod Emiljevitš Meyerhold.
1920-luku – Meyerholdin vuosikymmen
Venäläisen teatterin historiassa 1920-lukua kutsutaan usein Meyerholdin vuosikymmeneksi. Hänen elämänsä ja toimintansa liittyivät tietoisesti ajan yhteiskunnallisiin muutoksiin sekä ennen vallankumousta että sen jälkeen. Irtautuminen naturalismin periaatteista vei Meyerholdin aluksi abstraktiin uni- ja tunnelmateatteriin ja sitten yhä rohkeampiin kokeiluihin, joissa hän käytti hyväkseen perinteen kaikki ulottuvuudet japanilaisesta seremoniateatterista markkinailveilyyn, Kreikan klassismista Commedia dell'arteen. Vallankumouksen jälkeen Meyerhold teki teatterista sosialistisen yhteiskunnan työvälineen, mutta halusi silti säilyttää teatterin teatterina ja korostaa sille kuuluvien keinojen ja vaikutustapojen omaleimaisuutta.
Meyerholdin teatterinäkemyksistä
pienoiskuva|Meyerhold lukee [[Anton Tšehovin Lokin käsikirjoitusta Puškinossa kesällä 1898 valmistautuessaan Konstantin Trepljovin rooliin.]] Meyerholdin taiteilijanuran alkuvaiheet ovat läheisessä yhteydessä 1900-luvun alun venäläiseen modernismiin, niihin taidevirtauksiin, jotka pyrkivät irti elämän kuvaamisesta arkitodellisuuden tarjoamissa muodoissa. 1900-luvun ensimmäisinä vuosina Meyerhold oli kiinnostunut symbolismista ja korosti teatterin kulttiluonnetta ja sen uskonnollisia alkujuuria. Hänen symbolismiin liittyvä teatteri-ilmaisunsa oli staattista. Myöhemmin hänen näkemyksensä muuttui. Hän kielsi pyhyyden ja pyrki tahallisesti loukkaamaan, ilvehtimään ja rienaamaan.
Meyerholdin lähtökohtana oli teatteri esityksenä. Hän puhui teatrikalistisista aikakausista, ja tarkoitti niillä 1600-luvun espanjalaista teatteria, Shakespearen ja Molièren teatteria sekä venäläistä kansanteatteria että italialaista naamionäytelmää eli commedia dell'artea. Näiden teatteria esitystilanteena korostavien näkemysten elvyttämisyritykset tapahtuivat 1910-luvulla Tohtori Dappertutto -nimisessä kokeellisessa teatteristudiossa Pietarissa.
Meyerhold katsoi, ettei näyttelijän tarvinnut eläytyä roolihenkilön tuntemuksiin, sen sijaan hänen oli luotava tietoisesti liikekuvionsa näyttämölle. Hän piti tärkeänä tilanteen edellyttämän tehtävän tiedostamista ja sen toteuttamista. Tehtävän tiedostaminen antaa näyttelijälle käskyn toimia ja toiminta ilmenee liikkeinä. Meyerholdille näyttämö oli kolmiulotteinen tila, jossa näyttelijä käyttää instrumenttiaan eli ruumistaan. Meyerhold nimitti kehittelemäänsä näyttelemistekniikkaa biomekaniikaksi ja loi sarjan biomekaanisia harjoituksia. Näyttelijä oppii roolin eräänlaisena näytelmän pantomiimisena esittämisenä, johon sanat liittyvät. Liike ei synny sanoista, vaan kunkin tilanteen edellyttämistä tehtävistä.
Meyerholdin lähtökohtana oli teatterillinen teatteri, johon eri aikakausien eurooppalaisten teatterimuotojen ohella vaikuttivat myös kiinalainen ja intialainen teatteriperinne niiden tarkan miimisen ilmaisun vuoksi. Näytelmän lähtökohtana ei ollut kirjailija eikä käsikirjoitus, sillä näytelmäteksti oli Meyerholdille vain yksi aihe teatterin tekemiseen.
Meyerhold ei varsinaisesti ollut kiinnostunut yksilöstä ja hänen sisäisestä maailmastaan, vaan hänen teatterinsa perustui joukoille. Näitä usein kasvottomia joukkoja liikuttivat suuret historialliset tai metafyysiset voimat. Pitkän teatteriuransa aikana Meyerholdin kantavana linjana tai filosofiana oli ihminen ja hänen kohtalonsa.
Uran alku
Lapsuuden kodin ilmapiiri ruokki taiteellisia harrastuksia. Professori Irmeli Niemi kirjoittaa, kuinka kodin vaikutusta arvioitaessa on päädytty kolmeen nimeen: Nikolai Tšernyševski, Aleksandr Gribojedov ja Richard Wagner. Tšernyševskin anarkistiromaani Mitä tehdä?, Gribojedovin näytelmä Vastus viisaudesta sekä Wagnerin musiikkidraamat loivat pohjan Meyerholdin teatterin myöhemmälle yhteiskuntakritiikille, satiirille ja romanttiselle mystiikalle.
Moskovan Taiteellinen Teatteri 1898–1902
pienoiskuva|Meyerhold Pierrot'n rooliasussa [[Aleksandr Blokin näytelmässä Pieni markkinateatteri vuonna 1906.]] Vuonna 1895 Meyerhold aloitti lakitieteen opiskelun Moskovan yliopistossa mutta siirtyi jo seuraavana vuonna Moskovan filharmonisen seuran musiikkidraamakouluun, Vladimir Nemirovitš-Dantšenkon (1858–1943) teatterikouluun, opiskelemaan näyttelijäntyötä. Kesällä 1897 Nemirovitš-Dantšenko ja Konstantin Stanislavski perustivat Moskovan Taiteellisen Teatterin (MHAT), joka aloitti näytännöt syksyllä 1898. Meyerhold toimi MHAT:n näyttelijänä vuosina 1898–1902 ja esiintyi muun muassa Konstantin Trepljovin roolissa Anton Tšehovn Lokissa. Taiteellisen Teatterin Moskovan-kantaesitys oli joulukuussa 1898; muun muassa teatterinjohtaja Ralf Långbackan mukaan sitä pidetään yhtenä aikakautensa merkittävimmistä esityksistä.
Povarskajakadun kokeellinen studio ja symbolismi 1905
1900-luvun alun moderneista taidesuuntauksista ensimmäinen oli symbolismi joka vaikutti muun muassa musiikissa, runoudessa ja maalaustaiteessa. Myös Konstantin Stanislavski kiinnostui symbolismista ja vuonna 1905 hän ryhtyi suunnittelemaan uudenlaista teatteria, joka pystyisi välittämään maailman olemassaolon salaisuuksia, maailman tuskaa ja ikuisia ajatuksia.
Tässä vaiheessa Stanislavski kutsui Meyerholdin takaisin etsimään Taiteelliselle Teatterille uusia ilmaisukeinoja. Stanislavski on kirjoittanut omissa muistelmissaan heidän erilaisuudestaan, että hän on vain pyrkinyt uuteen tuntematta toteuttamisteitä ja keinoja, kun Meyerhold sen sijaan näytti jo keksineen uudet tiet ja otteet, vaikkei voinutkaan niitä toteuttaa osaksi aineellisten syiden vuoksi, osaksi ryhmän heikkojen voimien takia. Meyerholdin työskentelyä varten MHAT:n yhteyteen perustettiin Povarskajakadun kokeellinen studio 1905. Alkuun Stanislavski ja Meyerhold antoivat yhteisen ohjelmajulistuksen, jossa studion päämääräksi sanottiin, että sen tulee auttaa Moskovan Taiteellista Teatteria löytämään sen, mitä muut taiteet olivat jo löytäneet ja mitä teatteriin ei ollut vielä sovellettu. Siinä korostettiin, ettei tarkoitus ollut tehdä taidetta taiteen vuoksi vaan teatterin tuli olla elämän ja yhteiskunnan tulkki.
Meyerhold otti ohjattavakseen belgialaisen kirjailijan Maurice Maeterlinckin (1862–1949) näytelmän Tintagilesin kuolema. Siinä oli unenomaisesti liukuvat tunnelmat, hämärä ja hiljaisuus. Näyttelijänilmaisu noudatti näytelmän sisäistä musiikkia (madonnan eleet) eikä perustunut psykologiaan ja eläytymiseen, kuten Taiteellisessa Teatterissa. Alkuun Stanislavski oli harjoituksia seuratessaan innostunut Meyerholdin työstä, mutta sitten hänet valtasi epäilys. Stanislavskin mielestä keskeinen ja tärkein teatterissa oli elävä näyttelijä tunteineen ja kokemuksineen ja todellisen elämän siirtäminen näyttämölle. Mutta Meyerholdin ohjauksessa Stanislavski näki mielestään nukketeatteria. Seurauksena oli, ettei Stanislavski päästänyt esitystä ensi-iltaan. Se luonnollisesti aiheutti välirikon.
Vera Komissarzevskajan Teatteri 1906–1907
Tässä vaiheessa Meyerhold oli jo tullut kuuluisaksi teatterin uudistajana, niinpä näyttelijä Vera Komissarzevskaja kutsui hänet oman teatterinsa ohjaajaksi Pietariin. Vera Komissarzevskajan Teatterissa Meyerhold työskenteli vuosina 1906–1908. Jokaisessa uudessa ohjauksessaan Meyerhold toteutti asioita, joita ei ollut teatterin lavalla aiemmin nähty. Hän poisti esiripun ja jätti näyttämön avoimeksi. Hän poisti ramppivalot alhaalta. Ensimmäisenä venäläisen teatterin historiassa hän toi osan toiminnasta katsomoon tai aitioihin, ja näyttelijät saattoivat tulla sisään yleisön keskeltä. Siihen aikaan hänen jokainen uusi ohjauksensa oli yleisölle šokki.
Aleksandr Blokin näytelmässä Pieni markkinateatteri (Pikku balagaani) oli silta katsomon yli. Blok itse oli symbolistinen runoilija, mutta hän ivaili Pienessä markkinateatterissa symbolistien epämääräisyyttä. Meyerhold kannatti tuohon aikaan kapeaa näyttämöä, jonka syvyys oli 3,5 m ja leveys 9 m. Sanan ja fyysisen ilmaisun käyttö noudatti samoja periaatteita kuin Tintagilesin kuolemassa Moskovassa. Puhe oli eeppistä, eikä se perustunut eläytymiseen, ja fyysinen ilmaisu noudatti näytelmän sisäisen musiikin lakeja (madonnan eleet).
Hän pyrki kokeelliseen, teatterilliseen teatteriin, joka juonsi juurensa keskiaikaisesta kirkon edessä ja torilla esitetystä teatterista ja myös itämaisten teattereiden perinteestä. Vuonna 1907 Ihmisen elämästä -esityksessä hän poisti näyttämökuvan ja käytti vain valotehosteita tyhjällä näyttämöllä. Tämän esityksen yhteydessä voi puhua valotaiteesta. Hän pyrki ilmaisemaan symbolistisin keinoin odotuksia ja ajassa liikkuvia pohjavirtauksia.