cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moninäyttö
Toimistossa
alt=|pienoiskuva|Bloomberg Terminal -järjestelmä alt=|pienoiskuva|Markkinatakauksessa käytettäviä moninäyttökokoonpanoja Monissa ammattikunnissa, kuten graafisen suunnittelun, arkkitehtuurin, viestinnän, laskentatoimen, tekniikan ja videonmuokkauksen aloilla, kahden tai useamman näytön käyttö yhden laitteen kanssa ei ole uusi keksintö. Vaikka se tarkoitti ennen vanhaan useita grafiikkasovittimia ja erikoisohjelmistoja, insinööreillä oli usein kaksi tai useampia näyttöjä tuottavuuden nostoa varten.
Tietokonepelaamisessa
pienoiskuva| AMD Eyefinity -ohjattu moninäyttöjärjestelmä pelaamiseen Myös moninäyttöä käyttävä pelaaminen ja simulaatio on yleistymässä, vaikka laitteisto kalleus voikin olla rajoittava tekijä. Moninäyttöjen kasvava käyttäjämäärä on johtamassa verkkosivustoihin, jotka mahdollistavat uuden moninäyttötoiminnon käytön alkuperäisen yhden näytön toiminnon ohella, jotta käyttö olisi sujuvaa ja helppoa.
Moninäyttöjä tukevat tietokonepelit
DOOMin varhaiset versiot mahdollistivat kolmen näytön näyttötilan käytön käyttäen kolmea verkostoitunutta laitetta näyttämään vasen, oikea ja keskinäkymä.
Viime aikojen pelit ovat käyttäneen moninäyttöjä mukaansatempaavamman käyttöliittymän näyttämiseen pelaajalle tai näyttääkseen pelin tietoja. Monet lentosimulaattorit käyttävät moninäyttöjä luomaan keinotekoisen ohjaamon, jossa on todenmukaisempi käyttöliittymä. Sotapelit, kuten Supreme Commander ja World in Conflict, voivat käyttää lisänäyttöjä näyttämään suuren mittakaavan karttaa taistelutanteresta.
Monet vanhat pelit tukevat moninäyttöjä laajentamalla ruututilaa tehokkaasti pelin yksittäisellä näytöllä, mitä kutsutaan yliulottumiseksi. Monia pelejä, jotka eivät tue luontaisesti moninäyttöä, kuten Guild Wars ja World of Warcraft, voidaan käyttää moninäytöllä kyseisellä tekniikalla tai vaihtoehtoisesti kolmannen osapuolen ohjelmalla. WSGF tarjoaa laajemman luettelon moninäyttöjä tukevista peleistä.
Rahapelikoneet
Kun pelihalliteknologia tuli käyttöön 1990-luvulla, rakennettiin myös isompia rahapelikoneita, joihin tuli myös isommat näytöt, kuten kolmesta 28 tuumaisesta ruudusta koostuva moninäyttö, joka tuli Namcon Ridge Raceriin vuonna 1993. Vaikka esimerkiksi kuvaputkilla toteutetut suurten näyttöjen pelit yleistyivät, myös moninäyttöpelejä julkaistiin silloin tällöin, kuten Segan F355 Challenge vuodelta 1999. Siinä oli kolme 28 tuuman näyttöä istumaohjaamoa varten. Viimeisin kerta, jolloin moninäyttöjä on käytetty pelihalleissa, oli Taiton Dariusburst: Another Chronicle -peli, joka julkaistiin Japanissa joulukuussa 2010 ja maailmanlaajuisesti seuraavana vuonna. Siinä käytetään kahta 32 tuuman nestekidenäyttöä ja kulmapeiliä saumattoman tuulilasivaikutuksen aikaansaamiseksi.
Moninäyttötyöpisteiden ohjelmien kehitys
Tavallinen tietokoneohjelma ei tarvitse erityistä moninäyttötukea, vaikka se käyttäisi grafiikkakiihdytintä. Tavallisella sovellustasolla moninäyttö näyttää yhdeltä suurelta ruudulta, joka ulottuu kaikkien yksittäisten näyttöjen yli. Jotkin erityiset menettelytavat voivat kuitenkin kasvattaa monisäikeistä suorituskykyä.
Nykypäivän moninäytöissä jokaisella näyttöpäätteellä on oma piirtopuskuri. Yksi mahdollinen ohjelmointitapa on käyttää OpenGL:n tai DirectX:n jatkuvaa näennäiskehyspuskuria, jossa ohjausohjelmisto tai näytönohjain ohjaa jokaista yksittäistä puskuria. Joissakin näytönohjaimissa voidaan käyttää tämän  aikaansaavaa toimintatilaa, jota kutsutaan vaakasuuntaiseksi ylittämiseksi. OpenGL/DirectX-ohjelmoija muuntaa siis tiedot todella suurelle kehyspuskurille kuvalähtöä varten. Käytännössä tämä toimintatila on poistumassa nykypäivän näytönohjaimista, koska se ei hyödynnä näytönohjaimen yhdensuuntaisuutta kunnolla eikä tue kaikkia näyttöjä (niiden on oltava vaakasuuntaisia). Nykyaikaisempi tekniikka käyttää OpenGL:n wglShareLists-ominaisuutta jakaakseen dataa eri näytönohjainten välillä ja muuntaa tiedot jokaisen näytön kehyspuskurille.
Androidissa
Android tukee lisänäyttöä versiosta 4.2 alkaen, mutta molempien näyttöjen moniajo vaatii lisäohjelman.
Rumours on the Rebound
Rumours on the Rebound on suomalaisen Wigwam-yhtyeen toinen kokoelmalevy, joka julkaistiin vuonna 1979. Kokoelma sisältää kuusi raitaa Love Recordsin julkaisemalta Dark Album -levyltä, jonka Virgin Records oli hylännyt.
Noni Hazlehurst
Hazlehurst on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa The Box, The Sullivans, Play School, Nancy Wake, Isän kanssa maailmalla, Ride on Stranger, Waterfront, City Homicide ja Kotiin takaisin. Lisäksi hän on näytellyt elokuvissa Little Fish, Candy, Bitter & Twisted, The Mule ja The Broken Shore. Vuosina 1995–2004 Hazlehurstilla oli oma lifestyleohjelma nimeltään Better Homes and Gardens.
Lyly (nimi)
Lyly on suomenkielinen nimi, joka esiintyy paikannimissä, sukunimenä ja miehen etunimenä.
Etunimi
Nimi johtuu sanasta lyly, joka tarkoittaa vinossa kasvavaan havupuuhun muodostuvaa kovaa pintapuuta. Lylyä käytettiin muun muassa ahkioiden, jalasten ja suksien valmistukseen.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä Lylyksi on nimetty noin 30 miestä ja alle 25 naista. Lylyn nimipäivä on 1. marraskuuta.
Sukunimi
Sukunimenä Lyly esiintyi Suomessa heinäkuussa 2020 nykyisenä nimenä 374 henkilöllä.
Ahjo (lehti)
Ahjo on vuonna 1949 perustettu Metallityöväen Liiton jäsenlehti. Sen levikki on noin 154 000. Lehti jaetaan kaikille liiton jäsenille ja lisäksi se leviää vapaakappaleina tai tilattuna muun muassa työnantajille ja tiedotusvälineille. Ahjon artikkelit käsittelevät työelämää, taloutta ja yhteiskuntaa metallityöntekijöiden näkökulmasta. Lisäksi lehti kertoo liiton toiminnasta sekä jäsenten vapaa-ajasta ja harrastuksista. Ahjo kertoo myös ulkomaisten metallityöntekijöiden elämästä. Lisäksi lehti panostaa työelämää käsittelevään kuvajournalismiin. Ahjossa on myös ruotsinkieliset sivut.
Vuonna 2017 Metallityöväen liitto ry muutti nimensä Teollisuusliitto ry:ksi ja Ahjosta tuli hetkeksi Teollisuusliiton jäsenlehti.
Historia
Aloite Metalliliiton omasta äänenkannattajasta oli tehty jo vuoden 1943 liittokokoukselle. Vuonna 1948 liittotoimikunta päätti ryhtyä sanoista tekoihin. Oma lehti oli ajoitettu vuoteen 1949, jolloin liitto täytti 50 vuotta. Metalliliiton jäsenet eivät olleet olleet vailla lehteä siihenkään saakka. Vuosina 1899–1901 ilmestyi Ilmarinen ja 1909–1930 Metallityöläinen. Vuosina 1931–1948 jäsenille tilattiin SAK:n julkaisema Palkkatyöläinen.
Liiton ensimmäinen lehti Ilmarinen perustettiin ensimmäisen edustajakokouksen päätöksellä 1899. Näytenumero ilmestyi jo saman vuoden marraskuussa. Tilaajamäärä jäi alle 480:n, mutta se oli 84 prosenttia vuoden 1900 jäsenistä. Kannattavuus olisi edellyttänyt tuhatta tilaajaa. Taloudellisten vaikeuksien takia lehdestä ilmestyi vain 17 numeroa, joista kaksi oli kaksoisnumeroita. Ilmarinen oli muutenkin liiton suurimpia menoeriä liiton ensimmäisenä toimintavuotena. Viimeinen numero ilmestyi elokuussa 1901.
Omasta jäsenlehdestä sotien jälkeen käyty keskustelu kiteytyi kysymykseen siitä, miksei maan suurin ammattiliitto julkaise omaa lehteä, kun pienemmätkin liitot julkaisevat. Palkkatyöläinen ei pystynyt täyttämään kaikkia niitä toiveita, mitä eri liitot olivat asettaneet. Vaikeimmin voitettavia syitä oman lehden julkaisemiselle olivat Ahjon ensimmäisessä numerossa kirjoittaneen liiton puheenjohtajan Valdemar Liljeströmin mukaan teknilliset syyt. Suuri jäsenmäärä (yli 50 000) edellytti niin suurta painosta, "ettei mikään kirjapaino ole voinut ottaa vastaan lehden painamista". Myös sotien jälkeinen paperin säännöstely oli esteenä. Liittotoimikunnassa asia oli jätetty ensin pöydälle, kun kustannuslaskelmat osoittivat, että kerran kuussa ilmestyvä 16-sivuinen lehti maksaisi miljoona markkaa. Valtuustossa valtaosa jäsenistä kuitenkin puolsi julkaisemista.
Lehden nimestä liittotoimikunta äänesti. Valmisteluissa lehti oli kulkenut liiton aiemman lehden Metallityöläisen nimellä. Valistusjaosto ehdotti nimeksi Ahjoa. Muita esillä olleita nimiä olivat "Sampo", "Metalli" ja "Rautakoura". Työläinen–sanaa lehden nimessä kavahdettiin käytännön syistä. Maaseutupaikkojen posteissa sellaisen nimen omaavan lehden arveltiin jäävän kantamatta. Nimestä järjestetyssä äänestyksessä Ahjo sai viisi ääntä, Sampo ja Metalli kaksi ääntä ja Metallityöläinen yhden äänen.
Liittotoimikunta linjasi lehden sisältöä. Sen tuli olla ammattiyhdistys-, kulttuuri- ja perhelehti. Muodoksi päätettiin runsaasti kuvitettu aikakauslehti. Ahjo ilmestyi aluksi kerran kuussa ja huhtikuusta alkaen kaksi kertaa kuukaudessa. Ensimmäisenä vuonna julkaistiin 18 numeroa. Lehden vuosittaiset ilmestymiskerrat ovat vaihdelleen 16 numerosta (vuonna 1962) 52 numeroon (vuonna 1973). Ahjon formaatti muuttui tabloidiksi vuonna 1967 ja takaisin aikakauslehdeksi 1990. Nykyään Ahjo ilmestyy myös näköislehtenä internetissä. Vuonna 1977 lehdelle myönnettiin Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto.
Federica Brignone
Arvokilpailut
Brignone voitti alppiyhdistetyn junioreiden maailmanmestaruuden Garmisch-Partenkirchenissä 2009. Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 2011 hän voitti suurpujottelussa hopeaa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui superalppiyhdistetyssä 11:nneksi. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli suurpujottelussa neljäs, alppiyhdistetyssä seitsemäs ja supersuurpujottelussa kahdeksas. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti pronssia suurpujottelussa, oli kuudes supersuurpujottelussa ja kahdeksas alppiyhdistetyssä. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksi, alppiyhdistetyssä kuudenneksi ja supersuurpujottelussa kymmenenneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli parisuurpujottelussa kuudes ja supersuurpujottelussa kymmenes. Pekingin olympialaisissa 2022 hän saavutti suurpujottelussa hopeaa hävittyään Ruotsin Sara Hectorille 0,28 sekuntia ja alppiyhdistetyssä pronssia sekä sijoittui supersuurpujottelussa seitsemänneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 Brignone voitti alppiyhdistetyn maailmanmestaruuden, saavutti suurpujottelussa hopeaa ja oli supersuurpujottelussa kahdeksas.
Maailmancup
Maailmancupissa Brignone kilpaili ensimmäisen kerran Lienzissä joulukuussa 2007. Ensimmäisen pistesijansa hän sai oltuaan 21:s Söldenin suurpujottelussa kaudella 2009–2010. Ensimmäisen palkintosijansa hän sai myöhemmin samalla kaudella oltuaan kolmas Aspenin suurpujottelussa. Kaudella 2010–2011 hän sijoittui toiseksi Zwieselin suurpujottelussa. Kaudella 2011–2012 hän oli toinen Lienzin, Kranjska Goran ja Åren sekä kolmas Schladmingin suurpujottelussa. Kaudella 2014–2015 Brignone sijoittui kolmanneksi Aspenin suurpujottelussa.
Kaudella 2015–2016 Brignone voitti kauden avanneen Söldenin suurpujottelun saavuttaen samalla ensimmäisen maailmancupin voittonsa. Aspenin, Åren, Flachaun ja Jasnán suurpujotteluissa hän sijoittui kolmanneksi. Hän voitti samalla kaudella Soldeun supersuurpujottelun. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksanneksi ja suurpujottelucupissa neljänneksi. Kaudella 2016–2017 hän voitti Plan de Coronesin suurpujottelun. Crans-Montanan alppiyhdistetyissä hän saavutti voiton ja kakkossijan. Squaw Valleyn suurpujottelussa hän sijoittui toiseksi. Aspenissa hän voitti suurpujottelun ja oli supersuurpujottelussa kolmas. Hän sijoittui alppiyhdistetyn maailmancupissa toiseksi, suurpujottelucupissa neljänneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi.
Kaudella 2017–2018 Brignone voitti Lienzin suurpujottelun ja Bad Kleinkirchheimin supersuurpujottelun. Hän sijoittui Bad Kleinkirchheimissa lisäksi toiseksi syöksylaskussa. Plan de Coronesin suurpujottelussa hän oli kolmas. Hän voitti Crans-Montanan alppiyhdistetyn. Hän sijoittui yhdistetyn cupissa kolmanneksi ja suurpujottelucupissa viidenneksi. Kaudella 2018–2019 hän oli Söldenin suurpujottelussa toinen sekä voitti Killingtonin suurpujottelun ja maailmancupkauden ainoan alppiyhdistetyn Crans-Montanassa. Soldeun supersuurpujottelussa hän oli kolmas. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudenneksi ja suurpujottelucupissa viidenneksi.
Brignone sijoittui kaudella 2020–2021 toiseksi Söldenin ja Courchevelin suurpujottelussa sekä kolmanneksi Val d'Isèren ja Crans-Montanen supersuurpujotteluissa. Hän voitti Val di Fassan supersuurpujottelun. Hän sijoittui supersuurpujottelucupissa toiseksi, suurpujottelucupissa viidenneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa seitsemänneksi.
Kaudella 2021–2022 Brignone voitti maailmancupin supersuurpujottelun St. Moritzin toisessa kilpailussa, Altenmarkt-Zauchenseessa ja Garmisch-Partenkirchenissä. Suurpujottelun hän voitti Méribelissä ja sijoittui toiseksi Lenzerheidessa. Hän voitti supersuurpujottelucupin ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi.
Kaudella 2022–2023 Brignone sijoittui Kranjska Goran jälkimmäisessä suurpujottelussa toiseksi. Hän voitti Sankt Antonin ensimmäisen supersuurpujottelun ja sijoittui jälkimmäisessä toiseksi. Hän sijoittui Kronplatzin ensimmäisessä suurpujottelussa kolmanneksi. Hän sijoittui Crans-Montanan syöksylaskussa toiseksi. Åren suurpujottelussa ja Soldeun supersuurpujottelussa hän sijoittui toiseksi. Hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa neljäs, supersuurpujottelucupissa toinen ja suurpujottelucupissa viides.
Kotkarauskut
Kotkarauskut (Myliobatidae) on rustokalaheimo, jonka lajit elävät trooppisissa valtamerissä.
Taksonomia
Varhaisimmat kotkarauskuihin kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu liitukauden loppuvaiheille. Nykyään elävien lajien määrä vaihtelee lähteittäin 37–42 välillä ja lajit jaetaan 7 sukuun. Heimo jaetaan kolmeen alaheimoon kotkarauskuihin (Myliobatinae), paholaisrauskuihin (Mobulinae) ja Rhinopterinae. Eräät luonnontieteilijät pitävät kaikkia näitä alaheimoja omina heimoinaan.
Jalmari Kauppala
Hjalmar (Jalmari) Kauppala, sukunimi vuoteen 1919 saakka Wainio (13. maaliskuuta 1883 Hausjärvi – 23. tammikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen opettaja, helluntaiherätyksen saarnaaja ja uskonnollinen kirjailija.
Kotkarauskut
Anatomia
Kotkarauskut ovat keskikokoisia tai suuria kaloja. Lajien rintaevät ovat hyvin kookkaat ja voivat olla jopa 2,5 metriä leveät. Selkäevä on pieni ja pyrstö on pitkä ja hyvin ohut. Pyrstössä voi olla yksi tai kaksi myrkyllistä piikkiä. Paholaisrauskuilla on pään sivuilla sarvimaiset ulokkeet. Rhinopterinae-alaheimon lajeilla kuono on lohkomainen. Heimon lajeilla silmät sijaitsevat pään sivuilla ja ruiskureiät silmien takana. Kalojen suu on suuri ja hampaat ovat kookkaat ja levymäiset. Paholaisrauskut suodattavat ravintonsa ja ovat erikoistuneet planktonin syömiseen. Kotkarauskut ovat vivipaarisia ja naaras synnyttää kahdesta kuuteen poikasta.
Jalmari Kauppala
Henkilötiedot
Kauppalan vanhemmat olivat maanviljelijä Juho (Johan) Kauppala ja Loviisa Kauppala. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon yhteiskoulusta 1903 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian preliminääritutkinnon 1906. Kauppala oli naimisissa Henni Paanasen kanssa. Pariskunnan poika, automyyjä Martti Tapani Gabriel (s. 1914), kaatui talvisodassa reservin vänrikkinä Kannaksen Hatjalahden Jääkärikodinniemessä 5. helmikuuta 1940 vihollisen suorasuuntaustykin täysosumasta.
Kotkarauskut
Levinneisyys ja elintavat
Kotkarauskujen- ja Rhinopterinae-alaheimojen lajit syövät selkärangattomia eläimiä, esimerkiksi rapuja ja simpukoita, joiden kovan kuoren ne murskaavat levymäisillä hampaillaan. Paholaisrauskut sen sijaan käyttävät ravintonaan planktonia, jota ne suodattavat vedestä.
Uni (täsmennyssivu)
Uni voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Harjoittelija
Harjoittelija on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Nancy Meyers. Sen päärooleja esittävät Robert De Niro ja Anne Hathaway.
Juoni
Jules Ostin (Anne Hathaway) on nopeasti kasvavan muotiverkkokaupan perustaja ja toimitusjohtaja. Hänen yhtiönsä ottaa harjoittelijoiksi vanhuksia, joihin kuuluu Ben Whitaker (Robert De Niro), eläkkeelle jäänyt puhelinluetteloyhtiön pomo.
Daft Punk Is Playing at My House
Daft Punk Is Playing at My House on LCD Soundsystem-yhtyeen kappale, joka on julkaistu albumilla LCD Soundsystem. Kappale voitti vuonna 2005 parhaan tanssikappaleen Grammy-palkinnon. Se on julkaistu myös singlenä.
Proliferoivan solun tuma-antigeeni
thumb|250px|PCNA-proteiinista muodostuneen trimeerin malli Proliferoivan solun tuma-antigeeni (PCNA) on proteiini, joka mahdollistaa DNA-polymeraasi δ:n kiinnittymisen DNA:han solujakautumisen ja DNA:n korjauksen aikana aitotumaisissa soluissa. Proteiini saavuttaa puristuksensa ympäröiden DNA:n jolloin muodostuu topologinen yhteys perimään. Proteiini toimii esimerkkinä DNA-puristimesta.
Vaikutus
Proteiinilla on keskeinen vaikutus DNA-synteesissä sekä DNA:n korjauksessa.
Charles Cornwallis
Charles Cornwallis, ensimmäinen markiisi Cornwallis (31. joulukuuta 1738 – 5. lokakuuta 1805) oli englantilainen upseeri. Hän toimi kenraalina Englannin armeijassa ja loi uran menestyksekkäänä strategina. Hän taisteli muun muassa Yhdysvaltain vapaussodassa englantilaisten joukkojen komentajana taistellen itsenäisyyttä havittelevia siirtokuntia vastaan. Lopulta hän antautui 1781 Yorktownissa jäätyään saarroksiin. Hän toimi myöhemmin kenraalikuvernöörinä Intiassa (1786–1793 ja 1805) ja varakuninkaana Irlannissa (1798–1801). 1760-luvulla hän toimi lisäksi alahuoneen jäsenenä Eyestä Suffolkista.
Cornwallis kuoli Intiassa 66-vuotiaana edelleen sotilastehtävissä. Hänen poikansa Charles (1774–1823) seurasi häntä Cornwallin markiisina.
Krinitsa
Krinitsa on tuotantomäärältään Valko-Venäjän suurin panimoyritys. Yritysrakenteeltaan Krinitsa on Minskissä toimiva avoin osakeyhtiö (OAO), jonka toimii osana Valko-Venäjän valtion elintarvikonsernia Belgospištšepromia. Panimoyrityksen palveluksessa oli vuonna 2012 runsas 1 400 työntekijää.
Panimoyhtiön liikevaihto oli vuonna 2012 yhteensä 529 miljardia ja nettotulos –29 miljardia Valko-Venäjän ruplaa (tappiota). Euroiksi muunnettuna liikevaihto oli 46,6 miljoonaa ja nettotulos –2,5 miljoonaa (valuuttamuunnos Valko-Venäjän virallisin vuoden 2012 lopun kurssein).
Yritys on oluen tuotantomäärällä mitattuna Valko-Venäjän suurin panimo. Olut- ja kvaspulloissaan Krinitsa-yritys käyttää valkovenäjänkielistä nimeä Krynitsa ; asiakirjoissa, yritysnimessä ja verkkiviestinnässään yritys käyttää kuitenkin yhä venäjäkielistä nimeään Krinitsa. Vuonna 2012 se tuotti kaikkiaan 145 miljoonaa litraa olutta. Tämä oli 6 prosenttia edellisvuotta vähemmän, joka oli toisin koko maan oluttuotannon ennätysvuosi. Tuotannosta meni vientiin 45 miljoonaa litraa ja joka merkitsi lähes 13 prosenttin kasvua viennin osalta.
Historiaa
Panimon oluttuotanto alkoi Minskissä vuonna 1975. Tämän valtiollisen, aluksi tuotantoyhtymänä toimineen panimoyrityksen nimi oli ensin Minskpivprom, mutta vaihdettiin vuonna 1986 Krinitsaksi. Vuonna 2001 yhtiömuoto vaihdettiin osakeyhtiöksi.
Vuonna 2006 panimoyritys OAO Polotskoje pivo Polatskista liitettiin Krinitsaan, ja siitä tehtiin tytäryritys. Krinitsaan on liitetty myös Njasvižin virvoitusjuomatehdas toisena tytäryrityksenä.
Valko-Venäjän suurimmat panimot
Vuonna 2012 Valko-Venäjän viisi suurinta panimoyritystä olivat oluen tuotantomäärällä mitattuna: (panimosarake kesken)
Valko-Venäjällä tuotettiin vuonna 2012 kaikkiaan 428,58 miljoonaa litraa olutta. Tuotannosta 70,69 miljoonaa litraa meni vientiin. Oluttuotannon määräksi vuonna 2013 raportoitiin 421,89 miljoonaa litraa, eli määrä pieneni 0,9 prosenttia edellisvuoteen verrattuna. Oluen hinta nousi samana vuonna 58 %. Valko-Venäjälle tuotiin kasvava määrä ulkomaista olutta, vuonna 2013 yhteensä 147,01 miljoonaa litraa. Määrällisesti suurinta tuonti on Venäjältä (99,55 milj. l) ja Ukrainasta (41,62 milj. l). Vuonna 2014 Valko-Venäjä vähensi oluttuontia mm. Ukrainasta. Syyskuun 2014 loppuun mennessä ulkomainen oluttuonti oli vähentynyt kokonaismäärältään noin 15 % edellisvuoteen verrattuna; tässä vaiheessa maahan oli tuotu 96,35 miljoonaa olutlitraa. Valkovenäläisen oluen tuotantomäärä oli tammi-marraskuun 2014 tilastojen mukaan 403,02 miljoonaa litraa eli lievässä nousussa edellisvuodesta.
Kvas
Kvassi
Emily Donelson
Emily Donelson (1. kesäkuuta 1807 Donelson, Tennessee – 19. joulukuuta 1836 Nashville, Tennessee) oli Rachel Jacksonin, Yhdysvaltain presidentti Andrew Jacksonin puolison veljentytär, Valkoisen talon emäntä ja de facto Yhdysvaltain ensimmäinen nainen vuosina 1829–1834. Emily Donelson ei ollut naimisissa presidentin kanssa.
Emily Donelson huolehti Valkoisessa talossa vieraista sekä presidentti Andrew Jacksonin perheenjäsenistä. Donelson kuoli 29-vuotiaana tuberkuloosiin.
Malibu
Malibu on kaupunki Los Angelesin piirikunnassa Kaliforniassa. Vuoden väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 12 645 asukasta. Malibun alue muodostaa kapean, noin 34 kilometriä pitkän suikaleen Tyynenmeren rantaa. Kaupunki on tullut tunnetuksi monien elokuvatähtien kotipaikkana, minkä lisäksi paikka on tunnettu lainelautailukohde.
Maantiede
thumb|vasen|[[California State Route 1 eli Pacific Coast Highway.]] Malibu sijaitsee Los Angelesin piirikunnassa Etelä-Kaliforniassa Santa Monican lahden rannalla. Malibusta kaakkoon sijaitsee Santa Monican kaupunki. Malibu on muodostunut California State Route 1 -tien varrelle. Kaupunkiin kuuluu 34 kilometriä rantaviivaa Santa Monica -vuorten juurella. Monet kaupungin rakennukset on rakennettu jyrkänteelle heti hiekkarannan yläpuolella. Lähellä sijaitsee Malibu Creek -osavaltionpuisto.
Historia
thumb|vasen|[[Pepperdinen yliopiston kampusaluetta Malibussa.]] Nykyisen Malibun alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat chumashit, joiden paikallinen asutuskeskus oli nimeltään Humaliwo. Chumashit harjoittivat kalastusta ja heidät tunnettiin myös taitavina käsityöläisinä. Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli espanjalainen tutkimusmatkailija Juan Rodríguez Cabrillo, joka jäi ankkuriin alueen rannikolle kutsuen paikkaa nimellä Pueblo de las Canoas paikallisten intiaanien käyttämien kanoottien mukaan. Cabrillon vierailusta seuraavien eurooppalaisten saapumiseen kului lähes 200 vuotta. Lopulta Espanjan kuningas Kaarle III lähetti uusia tutkimusretkikuntia alueelle, jota uhkasi brittien ja venäläisten vaikutusvallan leviäminen Kaliforniassa. Ensimmäinen Juan Bautista de Anzan johtama retkikunta saapui vuonna 1775, ja mukana oli myös meksikolaisia siirtolaisia. Retkikunnan mukana olleesta Jose Bartolome Tapiasta tuli Rancho Topanga Malibu Sequit -tilan omistaja. Vuonna 1822 alueesta tuli osa vastaitsenäistynyttä Meksikoa. Vuonna 1845 Tapian leski myi tilansa ranskalaiselle siirtolaiselle Leon Victor Prudhommelle. Kun alue liitettiin sittemmin Yhdysvaltoihin Prudhomme menetti laillisen oikeutensa maihin asiakirjaepäselvyyksien takia. Hän jäi kuitenkin tilalleen ja myi sen vuonna 1857 irlantilaiselle Don Mateo Kellerille. Keller voitti myöhemmin laillisen oikeuden tilaan oikeudessa. Hänen poikansa Henry Keller myi edelleen maat Frederick Hastings Rindgelle vuonna 1892.
Rindge rakennutti tilalleen suuren talon ja kuvaili paikkaa Amerikan Rivieraksi. Ringen kuoltua vuonna 1905 tila jäi hänen vaimolleen May Knight Rindgelle. May Rindge kävi useita oikeustaisteluja pitääkseen tilan omissa käsissään. Malibu oli viimeinen yhtenäisenä säilynyt espanjalaisvallan aikainen tila. Rindge joutui kuitenkin lopulta taipumaan ensin piirikunnan tien rakentamiseen vuonna 1921 ja vuonna 1929 osavaltion tien eli nykyisen Pacific Coast Highwayn rakentamiseen maidensa poikki. Vuonna 1928 La Costan alue myytiin sijoittajille 6 miljoonan dollarin hintaan. Alueesta rannalla alettiin kehittää asuntoja Los Angelesin elokuvatähdille, joita olivat esimerkiksi Clara Bow, Ronald Colman, Harold Lloyd ja Dolores del Rio. Paikalle kehkeytyi edelleen olemassa oleva elokuvatähtien siirtokunta ja aidattu asuinalue. Siirtokunta teki Malibun myös tunnetuksi maailmalla. Elokuvatähtien ohella Malibu on tunnettu myös lainelaitailusta. Malibuun lainelautailu saapui vuonna 1927 havaijilaisen Duke Kahanamokun mukana.
Väestö
Malibun asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 12 645 ja vuoden 2017 arvion mukaan 12 877. Kaupungin asukkaista 88,6 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 83,9 %), 1,5 % afroamerikkalaisia, 7,5 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 3,7 % aasialaisia. 14,9 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 17 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Selma
Selma on naisen etunimi.
Nimi on kelttiläistä alkuperää ja tuli yleisemmin tunnetuksi Macphersonin vuonna 1765 julkaisemasta runokokoelmasta Ossianin laulut. Siinä se esiintyy paikannimenä, mutta tuli pian käyttöön myös naisen etunimenä. Suomessa sen yleistymiseen ovat vaikuttaneet myös eräät Franzénin ja Topeliuksen runot, joissa nimi esiintyy, erityisesti Topeliuksen vuonna 1845 julkaisema Ljungblommor.
Nimi Selma otettiin almanakkaan vuonna 1857, ja nimipäivä on 5. joulukuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Selma-nimen on Suomessa saanut 12 197 naista. Nimi on ollut yleinen varsinkin ennen vuotta 1920 syntyneillä, mutta 2010-luvulla se on jälleen yleistynyt.
Christoph Budde
Christoph Budde (11. helmikuuta 1963 – 1. joulukuuta 2009) oli saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi Bundesliiga-urallaan Borussia Mönchengladbach -seurassa vuosina 1985–1990. Hän kuoli sikainfluenssaan sairastuttuaan. Taustalla oli krooninen keuhkosairaus.
Gunnel Engwall
Gunnel Engwall (s. 1942 ) on ruotsalainen romanisti ja professori. Hän on Tukholman yliopiston ranskan kielen ja klassisten kielten professori. Hänen kaksi keskeisintä tutkimusalaansa ovat kvantitatiivinen lingvistiikka ja August Strindbergin kirjailijantyön, lähinnä hänen ranskankielisten tekstiensä, tutkimus.
Engwall suoritti vuonna 1966 filosofian maisterin tutkinnon pääaineinaan ranskan ja latinan kielet. Hän suoritti filosofian tohtorin tutkinnon 1974, hänet valittiin ranskan kielen dosentiksi 1977 ja professoriksi 1989 Tukholman yliopistoon. Hän on tehnyt tutkimustyötä Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Engwall teki vuonna 1974 kvantitatiivisen lingvistiikan alan väitöskirjan Fréquence et distribution du vocabulaire dans un choix de romans français 25 ranskalaisen menestysromaanin sanastosta. Hän tutkii siinä romaanien sanaston lisäksi tilastollisia malleja sanojen frekvenssin ja sanaston rakenteen selvittämisessä. Tutkimuksen pohjalta hän on tehnyt frekvenssisanakirjan ja myös hyödyntänyt tutkimusta useissa artikkeleissa, ja sitä ovat käyttäneet myös useat muut tutkijat niin Ruotsissa kuin Ranskassakin.
Strindbergiä koskevalla tutkimusalalla hän on suuntautunut useaan suuntaan, muun muassa, tekstiedition, käännöstieteen ja toisen kielen oppimisen aloille. Strindberg-tutkimus on meneillään ja jatkuu vielä pitkään Strindbergin koottujen teosten parissa, johon on tekeillä tekstikriittiset kommentaarit, ja lisäksi hän tutkii Strindbergin käsikirjoituksia ja ranskankielisiä tekstejä.
Torrance (Kalifornia)
Torrance on kaupunki Los Angelesin piirikunnassa, Kalifornian osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 145 438.
Maximum Jee & Jee
Maximum Jee & Jee (tunnus PÄLP 5) on Eppu Normaalin toinen, 17. huhtikuuta 1979 julkaistu albumi ja yhtyeen läpimurtolevy. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat "Njet njet", "Myrkkyä", "Pidetään ikävää" ja "Jee jee".
Levykannen idea on otettu The Who -yhtyeen Maximum R&B -keikkajulisteesta. Kuvassa oleva Rickenbacker-kitara lainattiin Juice Leskiseltä. Kansi ylsi Helsingin Sanomien Nyt-liitteen levynkansiäänestyksessä sijalle 30. Levyn ensimmäinen painos julkaistiin vihreänä vinyylilevynä. Yhtye siirtyi albumilla punkista enemmän uuden aallon siistitympään muotoon.
Mika Sundqvist äänitti Maximum Jee & Jeen tammi- ja maaliskuussa 1979 MSL-studiolla Ylöjärvellä. Levyn tuottajana toimi Mikko "Pantse" Syrjä. Vierailevana muusikkona levyllä on viulua soittamassa Tuomas Neuvonen (”Pidetään ikävää”). Neuvonen on Martti ja Mikko Syrjän serkku.
Marraskuussa 1999 eli noin 20 vuotta levyn julkaisun jälkeen julkaistiin juhlapainos, joka sisältää viisitoista ylimääräistä kappaletta, jotka ovat vuonna 1999 tehtyjä koonteja, englanninkielisiä versioita levyn kappaleista ja konserttitallenteita vuodelta 1979.
Norbert Nigbur
pienoiskuva|Norbert Nigbur vuonna 1974. Norbert Nigbur (s. 8. toukokuuta 1948 Gelsenkirchen, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija ja vuoden 1974 maailmanmestari.
Tauno Moilanen
Tauno Moilanen oli Imatran kaupunginjohtaja vuodesta 1996 vuoteen 2006, jolloin hän jäi eläkkeelle. Ennen kaupunginjohtajana toimimistaan hän oli työskennellyt 5 vuotta liikkeenjohdon konsulttina ja sitä ennen 20 vuotta Imatran kaupungininsinöörinä. Kaupunginjohtajana hän ajoi Saimaankaupungin perustamista.
Kyoko Ina
thumb|right|Kyoko Ina ja [[John Zimmerman]] Kyoko Ina ( Ina Kyōko, s. 11. lokakuuta 1972) on amerikanjapanilainen taitoluistelija. Hän syntyi Tokiossa ja alkoi harrastaa lajia nelivuotiaana.
Inan ensimmäinen yhdysvaltalainen luistelupari oli Jason Dungjen, jonka kanssa hän työskenteli vuosina 1991–1998. Sen jälkeen hän jatkoi uraansa John Zimmermanin kanssa.
Ina on voittanut Yhdysvaltain-mestaruuden viidesti, ensimmäiset kaksi kertaa Dungjenin parina, loput kolme Zimmermanin parina. Suurimman menestyksensä talviolympialaisissa hän saavutti Dungjenin parina vuonna 1998, jolloin saavutettiin neljäs sija.
Ina on kilpaillut useina vuosina taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa. Parhaimmillaan hän ylsi vuonna 2002 Zimmermanin kanssa pronssisijalle.
Pēteris Vasks
thumb|Pēteris Vasks. Pēteris Vasks (s. 16. huhtikuuta 1946, Aizpute) on latvialainen säveltäjä.
Nuorena Vasks opiskeli kontrabasson soittamista ja soitti lukuisissa latvialaisissa orkestereissa. Hieman myöhemmin hän alkoi opiskella säveltämistä. Vasksin varhaiset sävellykset olivat aleatorisia ja niissä oli vaikutteita muun muassa Witold Lutosławskin musiikista. Myöhemmissä teoksissa on vaikutteita myös latvialaisesta kansanmusiikista.
Soutu kesäolympialaisissa 1968
right|74px|Soutu
Vuoden 1968 kesäolympialaisten soutu järjestettiin 13. – 19. lokakuuta 1968 Xochimilcolla Meksikossa. Tämä oli 15. kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa. Mukana oli 353 osanottajaa 29 eri maasta. Soutu järjestettiin ainoastaan miehille. Tapahtumia oli seitsemän.
Troppaun konferenssi
Troppaun konferenssi oli Troppaussa Sleesiassa (nykyään Opava Tšekissä) loka–joulukuussa 1820 järjestetty kansainvälinen konferenssi, jossa Pyhään Allianssiin kuuluneet suurvallat Itävalta, Preussi ja Venäjä sopivat Napolissa puhjenneen vallankumouksen kukistamisesta. Kyseessä oli järjestyksessä toinen Wienin kongressia seuranneista neljästä suurvaltojen konferenssista, joiden järjestämisestä oli sovittu neliliittoa perustettaessa vuonna 1815. Troppaun konferenssi muistetaan siellä allekirjoitetusta Troppaun pöytäkirjasta.
Face the Shadow
Face the Shadow (, alun perin Don’t Deny) on Genealogy-yhtyeen kappale, jolla se edusti Armeniaa Eurovision laulukilpailussa 2015. Se kilpaili ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui seitsemänneksi 77 pisteellä ja pääsi finaaliin. Finaalissa se sai 34 pistettä ja saavutti sijan 16.
Troppaun konferenssi
Konferenssin taustalla oli heinäkuussa 1820 Napolissa puhjennut demokraattinen vallankumous, joka oli pakottanut Molempain Sisiliain kuningaskunnan hallitsijan Ferdinand I:n taipumaan perustuslaillisen monarkian hyväksymiseen. Kumoukseen oli osallistunut Italian yhdistymistä kannattaneen Carbonari-salaseuran jäseniä. Mullistus Italiassa uhkasi varsinkin Itävallan etuja, joten Itävalta suunnitteli puuttuvansa sotilaallisesti tapahtumiin. Näiden aikeiden paljastuttua kutsuttiin koolle kansainvälinen konferenssi. Kokoukseen osallistuivat Itävallan keisari Frans I, Venäjän tsaari Aleksanteri I ja Preussin kuningas Fredrik Vilhelm III ulkoministereineen, mutta Ranskasta ja Englannista oli vain tarkkailijoita. Kokouksessa kolmen vallan edustajat allekirjoittivat 19. marraskuuta 1820 pöytäkirjan, jossa annettiin hyväksyntä kollektiivisille toimille vallankumouksen pysäyttämiseksi. Päätöksessä ilmoitettiin myös, että vallankumouksen läpikäyneet valtiot erotettaisiin Euroopan maiden liitosta ja muut maat palauttaisivat ne aiempaan tilaansa tarvittaessa voimankäytöllä.
Englanti ja Ranska kieltäytyivät hyväksymästä Troppaun pöytäkirjaa, mikä merkitsi suurvaltojen välisen viisiliiton sisäistä hajaannusta. Konferenssia johtaneet Itävalta, Preussi ja Venäjä kutsuivat seuraavaksi vuodeksi uuden konferenssin koolle Laibachiin (Ljubljana) päättämään Napolin tilanteen ratkaisun tarkemmista yksityiskohdista. Sinne kutsuttiin myös Molempain Sisiliain kuningas.
Face the Shadow
Sanoitus
Kappaleen sanoitus herätti kohua. Monet uskoivat, että se oli kunnianosoitus armenialaisten kansanmurhan (jonka satavuotispäivää oli noin kuukautta ennen Eurovision laulukilpailua) uhreille. Kappaleen alkuperäisen nimen Don’t Deny katsottiin olevan pyyntö tunnustaa kiistelty kansanmurha. Myös kappaleen musiikkivideon, jossa valokuvaa varten poseeraava perhe katoaa yhtäkkiä, katsottiin viittaavan kansanmurhaan. Azerbaidžanin (joka Turkin lisäksi kieltää kansanmurhan tapahtuneen) edustajat kritisoivat kappaleen poliittista sanomaa, ja ilmoittivat ryhtyvänsä "asianmukaisiin toimiin", mikäli Armenia käyttää kilpailua politiikan välineenä.
16. maaliskuuta Armenian delegaatio ilmoitti vaihtavansa kappaleen nimen vähentääkseen epäilyjä mahdollisesta poliittisesta sanomasta. Alkuperäinen nimi jäi silti kappaleen kertosäkeeseen. Delegaatio kielsi tietyn poliittisen sanoman olemassaolon.
Timiș (piirikunta)
Timiș (IPA: [],, ) on piirikunta Romanian Baanaatin historiallisella alueella. Piirikunnan pääkaupunki on Timișoara. Sen pinta-ala on 8 697 km² ja siellä on noin 693 104 asukasta (vuonna 2014).
Maantiede
Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 8 697 km² (3,6 prosenttia Romanian pinta-alasta), mikä tekee siitä Romanian suurimman piirikunnan.
Timișin piirikunta rajautuu idässä Hunedoaran piirikuntaan, etelässä Caraș-Severinin piirikuntaan, pohjoisessa Aradin piirikuntaan sekä luoteessa Unkarin Csongrádin lääniin ja lounaassa Serbiaan.
Väestö
Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 83 prosenttia, unkarilaisia 7,5 prosenttia, romaneja 2 prosenttia, saksalaisia 2 prosenttia, serbejä 2 prosenttia sekä bulgarialaisia, ukrainalaisia ja muita alle 1 prosentti.
Riitta Ikonen
Riitta Ikonen (s. 1981 Kouvola) on suomalainen, nykyisin New Yorkissa asuva ja työskentelevä nykytaiteilija. Ikonen valmistui Lontoon Royal College of Artista 2008 ja asui Englannissa ennen siirtymistään New Yorkiin. Hän työskentelee päällepuettavien veistosten, performanssin ja postitaiteen keinoin sekä toteuttaa yhteisöllisiä taideprojekteja. Ikonen oli ehdolla Ars Fennica -palkinnon saajaksi vuonna 2014.
Vuodesta 2003 lähtien Ikonen on työstänyt postitaidetta Brightonin yliopiston tehtävästä alkaneesta projektista. Ikosen perustama postitaidegalleria sijaitsee P.O. Boxissa New Yorkissa. Avain galleriaan löytyy Beach 91st ja Rockaway Beach Boulevardin kulmassa olevasta puhelinpylväästä ja Margaret Huberille lähtevät postitaideteokset ovat esillä ennen niiden postittamista postitoimiston aukioloaikoina lokerossa 930552.
Ikosen teoksia on ollut esillä Kiasmassa ja Tate Britain galleriassa, NADA Miamissa, vuoden 2012 Lontoon olympialaisten puistossa ja osana Pyeongchang olympialaisten taidetarjontaa. Hän on Telluride Mushroom Festivalin kaksinkertainen 'parhaan sieniasusteen' voittaja ja luennoi ja esiintyy kansainvälisesti. Ikonen on maailmanlaajuisen talviuintiprojektin Seachanges Rockawaysin perustaja ja järjestää Synchronised Sea Swimming -sessioita Rockaway Beachillä New Yorkissa.
Lautasen kokoiset silmät (Eyes as Big as Plates) on yhteistyöprojekti norjalaisen valokuvaajan Karoline Hjorthin kanssa. Projekti sai alkunsa, kun Ikonen etsi internetistä kolmella hakusanalla yhteistyökumppania vuonna 2011: ’Norway’, ‘Grannies’, ‘Photogrepher’ haun tulos oli ‘Karoline Hjorth’. Eyes as Big as Plates -sarjassa on yli 100 teosta 15 maasta, ja tuotantoa johdattelee prosessikeskeinen lähestymistapa ja tiivis yhteistyö osallistujien kesken. Teokset saavat alkunsa keskusteluista kuvattavien suhteesta ympäristöönsä. Kuvissa kehoa täydentävät keskusteluiden pohjalta luodut veistokselliset asusteet, jotka rakentuvat hahmojen ympärille lähimaastosta löydetyistä luonnonmateriaaleista. Taiteilijat luonnehtivat projektia kutsumalla sitä seikkailuklubikseen (adventure club) ja pitivät sarjastaan TEDMED-puheen Bostonissa 2020.
Ähtärin historia
Ähtäri on kaupunki Etelä-Pohjanmaan maakunnassa Suomessa. Se perustettiin vuoden 1865 paikallishallinnon uudistuksen seurauksena vuonna 1867 ja siitä tuli kaupunki vuonna 1986.
Riitta Ikonen
Oslolainen Forlaget Press -kustantamo julkaisi taiteilijoiden joukkorahoittaman Eyes as Big as Plates -kirjan vuonna 2017. Greger Ulf Nilsonin taittama teos palkittiin huhtikuussa Norjan parhaimpien kirjan kansien palkinnolla (Årets vakreste Bøker in 2018) Hjorth ja Ikonen liimasivat yhteensä 16 000 kasvin lehteä ensimmäisen Eyes as Big as Plates -kirjan kansiin. Julkaisu oli ehdolla vuoden parhaaksi ensimmäiseksi valokuvakirjaksi Pariisissa julkistettavissa Paris Photo / Aperture Foundation Photobook Awardseissa 2017.
Eyes as Big as Plates 2 -kirja julkaistiin jälleen taiteilijoiden järjestämällä joukkorahoituksella ja Arnoldsche-kustantamon  kanssa. Kirjan julkaisutilanteita on järjestetty Mexiko Cityssä, Mercado Jamaica -kukkamarkkinoilla, Oslon saunayhdistyksessä, Kelvän kylätalolla ja syyskuussa 2022 Rizzoli-kirjakaupassa.
Ähtärin historia
thumb|250px|Ähtärin Shell (entinen) thumb|250px|Ähtärin rautatieasema
Riitta Ikonen
Eyes as Big as Plates -sarjan teoksia on tuotettu tähän mennessä Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Islannissa, Färsaarilla, Ranskassa, Isossa-Britanniassa, Yhdysvalloissa, Japanissa, Grönlannissa, Etelä-Koreassa, Senegalissa, Ulko-Hebrideilla, Tasmaniassa ja Tšekissä.
Ähtärin historia
Esihistoria ja Ähtärin nimi
Ähtärin alueelta on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja Lopetista ja Akkosaaressa. Ennen vuotta 2016 Museoviraston rekistereissä oli kaikkiaan 95 kohdetta Ähtäristä, vuonna 2016 tehdyssä esiselvityksessä niitä löytyi lisää.
Riitta Ikonen
Ikosen töitä on ollut näyttelyissä mm. Barbican Centre (London), Musée de la civilisation (Québec City, Canada), Norwegian National Museum, Museum of Contemporary Arts Kiasma, Paris Photo, The Chimney NYC and Pioneer Works/ Recess (NYC), Bogota International Photo Biennale (Colombia), Multimedia Art Museum (Moscow), Fotogalleriet and Shoot Gallery (Oslo), NADA Miami, Art Toronto, Seibu Shibuya (Tokyo), Bemis Center for Contemporary Arts (US), The Finnish Institute in Oslo, Paris and Stockholm, The Nordic House in Reykjavik, Gallery FACTORY and SEOULLO (South Korea), Landskrona Foto festival (Sweden), the National Museum of Greenland and Salamanca Arts Center in Tasmania.
Ähtärin historia
Esihistoria ja Ähtärin nimi
Ähtäri-nimi on todennäköisesti peräisin kivikauden ja erätalousaikaisen uudisasutuksen väliltä. Tuolloin alueella vaelsi harva saamelaisväestö, jolla onkin selvä vaikutus ähtäriläiseen nimistöön. Suuren järven ja sittemmin koko kunnan nimi ei kuitenkaan liene saamelaisperäinen, vaikka Sodankylästä löytyykin sopivantuntuinen verrokki, Ätsärijoki. Yksimielisyyttä nimen alkuperästä ei ole saavutettu. Yhtymäkohtia on nähty viron sanaan ätsä ’kukka, kukinto’ (mistä rentukka muistuttaa myös pitäjän vaakunassa) ja ruotsin sanaan ed ’taival’ (josta edsjö → Etseri). Äänneyhteys on myös huomattu laatusanoihin äkäinen ja äkeinen, joka yhteys tunnetaan myös Äetsästä. Mitä tuo Ätsäjärvi, Ätsäri sitten onkin merkinnyt, Ähtäri on joka tapauksessa alun perin vesistön nimi.
Riitta Ikonen
Ikosen töitä on esitelty mediassa mm. TED & TEDMED, CNN, Artsy, The Huffington Post, Hyperallergic, BBC, Deutsche Welle, TIME LightBox, Libération, La Repubblica, Artlink Australia, Life Magazine (Hong Kong), Conveyor Art magazine, Russia24 TV, The Weekender (DE), Internazionale (IT), NRK (NO), Helsinki Times (FI).
Ähtärin historia
Erätalousaika ja Ähtärin asuttaminen
Ähtärin seudulla ei ollut pysyvä asutusta ennen myöhäistä keskiaikaa. Erämaat oli jaettu metsästystä, kalastusta ja kaskenpolttoa varten satakuntalaisille ja hämäläisille talonpojille. He viljelivät kesällä maata kotiseudullan, mutta tekivät talvella pyyntimatkoja näille erämaa-alueille. Järjestelmä purettiin vuonna 1552 annetulla eräreduktiolla. Sen jälkeen myös karulle Suomenselälle alkoi tulla pysyvää asutusta: pirkkalaisten eräoikeuksien omistajien lisäksi savolaisia ja viimeksi myös pohjalaisia.
Ähtäri kuului Ruoveden vuonna 1565 perustettun seurakuntaan. Matka kirkolle oli pitkä. Oman kirkon perustamisasiakirja on vuodelta 1651. Ensimmäinen kappeli rakennettiin Hankolanmäelle, jossa seisoo myös nykyinen, järjestyksessä neljäs kirkkorakennus vuodelta 1937.
Kai Nieminen (kirjailija)
Kai Tapani Nieminen (s. 11. toukokuuta 1950 Helsinki) on runoilija ja japanilaisen kirjallisuuden suomentaja. Esikoisrunokokoelma Joki vie ajatukseni ilmestyi 1971. Kai Niemiselle on myönnetty useita kirjallisuuspalkintoja sekä käännöstöistä että runoista.
Ähtärin historia
Erätalousaika ja Ähtärin asuttaminen
Ähtärin kappelikuntaan kuului aluksi vain 27 taloa. Kappelikuntarajoja järjesteltiin sen mukaan, miten kirkkoväki kulki vesireittejä pitkin.
Kai Nieminen (kirjailija)
Työ japanilaisen runouden parissa on heijastunut varsinkin hänen omaan alkuvaiheen tuotantoonsa. Nieminen suomentaa Genjin tarinaa uudestaan. Aiempi, kolmasosan teoksesta käsittävä, suomennos on Marutei Tsurusen, siihen Nieminen suomensi runot. Nieminen sai osuudestaan Kääntäjien valtionpalkinnon 1991.
Ähtärin historia
Ruotsin vallan aika
Ähtäri pysyi erittäin harvaanasuttuna koko sen ajan, jolloin se kuului Ruotsiin. Tähän vaikuttivat toistuvat katovuodet ja nälänhädät 1570-luvun kylmä ajanjakso, jota kutsutaan pieneksi jääkaudeksi,  vuosi 1601 joka muistetaan nimellä suuri olkivuosi,   1700-luvun katovuodet 1633, 1648–50, 1657 ja etenkin  1666–68 (Laurin hallavuodet), jolloin koko maassa kuoli yli neljännesmiljoona ihmistä ja vielä 1697 (suuri kuolovuosi).
Kai Nieminen (kirjailija)
Nieminen toimi kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen PENin puheenjohtajana vuosina 1991–1994.
Ähtärin historia
Ruotsin vallan aika
Epävakautta aiheutti myös jatkuva sotiminen. Suurvalta Ruotsi hyökkäsi milloin Saksaan, milloin Baltiaan. Kolmikymmenvuotinen sota käytiin 1618–1648. Suuressa Pohjan sodassa, Ruotsin suurvalta-asema romahti.
Kai Nieminen (kirjailija)
Niemisen isä on runoilija ja kiinalaisen kirjallisuuden suomentaja Pertti Nieminen.
Ähtärin historia
Ruotsin vallan aika
Kaarle XII:n kärsittyä tappion Pultavan taistelussa 1709. Venäjän sotatoimet suuntautuivat Suomeen, ja venäläisvaara ylti Pohjanmaalle. Alkoi miehitysaika, isoviha. Ähtäri oli syrjäinen paikka merkittävien tieyhteyksien ulottumattomissa. Vuoden 1713 Pälkäneen taistelun jälkeen, kun ruotsalaisjoukkojen pako alkoi, Ähtärissäkin näkyi pakenevia sotilaita. Kostotoimet kuitenkin koskivat välillisesti myös Ähtäriä. Vastarintaa tukahduttaakseen venäläiset vangitsivat lähes kaikki viranhaltijat. Koko laajaan seurakuntaan jäi vain yksi pappi, Ähtärin kappalainen Johannes Collinus.
Ähtäriläisiä oli mukana myös 1700-luvun loppupuolen sodissa, mutta ne eivät olleet paikkakunnan kannalta kovin merkittäviä. Sen sijaan Suomen sota 1808-1809 kosketti suoranaisesti myös Ähtäriä. Kunnan alueella käytiin Myllymäen sotakorven taistelu 20. elokuuta 1808. Myllymäen yhteenotto oli Alavuden taistelun (18.8.) jälkinäytös. Alavudelta perääntyvät venäläiset pyrkivät Ähtärin ja Myllymäen kautta Keuruulle. Heidän peräänsä lähetetty suomalaisosasto yhytti pakenijat ensin Inhassa, Nääsin salmen kohdalla ja toistamiseen Myllymäen sotakorvessa. Sotakorven maastosta kerrotaan sittemmin löytyneen luurankoja, tykinkuulia ja pistimiä, mutta varsinaisia kaivauksia alueella ei ole tehty. Keuruun talvitien varresta löytyi miekka, jota säilytetään Ähtärin kotiseutumuseossa.
Autonomian ajan uudistukset
Vuonna 1841 muodostetun uuden käräjäkunnan tuomarit Jacob Henrik Gadd, Erik Gustaf Roschier ja Walfrid Emanuel Waldén ovat olleet merkittäviä vaikuttajia Ähtärin kehitykselle.
Vuoden 1865 paikallishallinnon uudistus pakotti perustamaan maallisia paikallishallintoyksiköitä seurakuntien rinnalle. Ähtärissä kunnan perustamisesta päätettiin vuoden 1867 tapaninpäivänä kirkonmenojen jälkeen talonpoikien (Obadias Tempakka ja Heikki Ruha) johtamassa kuntakokouksessa ilman isompia juhlallisuuksia.
Vuonna 1866 annetun kansakouluasetuksen jälkeen myös maaseudulle perustettiin kouluja: Niemisvedelle  1868 ja kunnallinen koulu kirkonkylään 1883. Myllymäki sai oman koulun vasta 1892.
Ähtäriläisillä oli ollut piirilääkäri Turussa jo vuodesta 1754, mutta pitkän matkan takia sairaanhoito jäi käytännössä kotikonstien ja kansanparantajien varaan. Vuoden 1819 jälkeen lääkärin pääsi ensin Saarijärvellä, sitten Kuortaneella ja lopulta Alavudella. Ensimmäinen oma kunnanlääkäri palkattiin vuonna 1912.
Asukasluvun kehitys itsehallinnon aikana
Vuodet 1870-1930 olivat Pohjanmaalla "suuren amerikansiirtolaisuuden aikaa", kun suomalaisia kutsuttiin täyttämään Pohjois-Amerikan työvoimapulaa. Lähtijöistä enemmistö oli nuoria, naimattomia miehiä. Vuoteen 1910 mennessä Ähtäristä lähti 1020 siirtolaista Amerikkaan, eniten heistä 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä.
Teollistuminen
Rautatie kiinnosti ihmisiä kaikkialla, niin myös Ähtärissä. 1872 näytti siltä, että poikittaisrata tulee Ähtäriin, mutta pitkittäisradat tultaisiin vetämään Ilmajoelle, jonne tulisi risteysasema. Liikenneyhteyksien tärkeys ymmärrettiin jo tuolloin: asian vauhdittamiseksi talolliset luovuttivat ilmaiseksi maata rautatien rakentamiseen kuntakokouksen päätöksellä. Haapamäki–Seinäjoki-radan linjaukset tehtiin vuosina 1877–1878 ja työt aloitettiin vuonna 1879. Enimmillään ratatöissä oli yli tuhat miestä. Ensimmäinen juna kulki radan päästä päähän 27. lokakuuta 1882. Keskinopeus oli 27 km/h. Vuosisadan vaihteen jälkeen kiskot vaihdettiin järeämmiksi, ja 1911 keskinopeus oli jo 50 km/h.
Tärkein asema oli Myllymäki. Siellä työskenteli 20 rautatieläistä, mutta kulkuyhteydet houkuttivat kylään kymmenittäin kauppa- ja palveluyrittäjiä, myös teollisuutta. Vuonna 1883 saatiin toinen asema, Etseri (nyk. Inha). Ähtärin nykyisen keskustaajaman kohdalle perustettiin vaihde 1886, Albergin vekseli. Siitä tuli varsinainen rautatieasema, Ostola 1896.
Ähtärin kunnalle leimallinen piirre on ollut verrattain vahva teollistuminen. Ähtärillä on ruukkipitäjän maine. Alueen ensimmäisiä teollisia yrittäjiä olivat Erik Roschier ja Peter Malm, jotka perustivat vesisahan Inhajoen Vääräkoskeen. Saha sai oikeudet 23. marraskuuta 1833. Alueelle rakennettiin saha, mylly ja paja. Syntyi yhdyskunta, jossa asui vuonna 1835 jo 41 ihmistä.
Inhan rautaruukki perustettiin alueelle hieman myöhemmin, vasta vuonna 1841. Toimintaan tyytymätön Roschier myi liiketoimintaoikeutensa Gustav Wasastjernalle 1842. Ruukissa käytettiin paikkakunnan omaa järvimalmia, minkä vuoksi tuotettu rautakin oli heikkolaatuista. Omistajat vaihtuvat monta kertaa, ja välillä harkkohytti- ja kankirautapaja seisahtui kokonaan 1776–1881. Rautatien tullessa 1883 ruukki työllisti vain 9 henkeä.
Ruukin todellinen kehittäjä oli patruuna August Nilsson Keirkner (1856–1917). Hän alkoi tuoda rautamalmia Ruotsista ja romurautaa Suomesta. Perustettiin pultti- ja niittinaulatehdas. Vesisahan tilalle rakennettiin höyryvoimasaha. Yhdyskunta kasvoi. Oma koulu rakennettiin 1889, ja uusgoottilainen patruunan linna, Pytinki, 1898–99. Ruukki siirtyi Fiskars Oy:n omistukseen vuonna 1918.