cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tatjana Štšelkanova
Tatjana Štšelkanova siirtyi urheilu-uralle vasta 18-vuotiaana. Siihen asti hän oli suuntautunut enemmän teatteriharrastukseen. Hän saavutti seitsemän maansa mestaruutta pituushypyssä ja viisiottelussa. Niistä kuusi tuli vuosien 1961–1966 Neuvostoliiton mestaruuskisojen pituushypyssä ja vuoden 1963 viisiottelumestaruus. Vuosina 1961–1963 hän oli voittamassa maansa pikaviestimestaruutta Leningradin Burevestinikin riveissä. Hän nousi maailman kärkinimeksi tehdessään kesällä 1961 uuden pituushypyn ME:n 648 parantamalla Itä-Saksan Hildrun Clausin ennätystä seitsemällä sentillä. ME:tä Štšelkanova paransi seuraavana kesänä tulokseen 653 ennen Euroopan mestaruuskisoja, joissa hän otti kullan. Hän paransi ME:tään vielä samana syksynä lukemiin 662. Ennen vuoden 1964 Tokion olympialaisia Štšelkanova oli pituushypyn suosikki, sillä hän oli parantanut ME:tään heinäkuussa 1964 Moskovassa tulokseen 670. Olympialaiset olivat hänelle kuitenkin pettymys, sillä hän joutui tyytymään pronssimitaliin Iso-Britannian Mary Randin voittaessa uudella ME:llä 676. Puolan Irena Kirszenstein otti hopean. Vuoden 1966 EM-halleissa Dortmundissa Štšelkanova hyppäsi 673 voittaessaan halli-EM:n. Tällöin olympiavoittaja Rand jäi hänestä 20 cm.
Venttiilikoneisto
Imuventtiilien tehtävä on avata polttoaineen ja ilman seokselle tie imusarjasta palotilaan. Aukeava pakoventtiili sallii pakokaasujen poistua männän työntämänä palotilasta pakosarjaan. Samaan aikaan kiinni ollessaan ne mahdollistavat polttoaine-ilmaseoksen kokoonpuristamisen ennen sytytystä.
Tatjana Štšelkanova
Suomessa Štšelkanova kilpaili heinäkuun lopulla 1962 voittaessaan pituushypyn Nuorisofestivaalien kisoissa Helsingissä.
Venttiilikoneisto
Polttomoottorin venttiileissä on monta eri osaa:
Tatjana Štšelkanova
Uran jälkeinen aika
Urheilu-uransa jälkeen Štšelkanova työskenteli Leningradin kaupungin sähköteknisen instituutin (nyk. Pietarin yliopiston tietoliikenneosasto) palveluksessa opettajana.
Venttiilikoneisto
Kilpailukäytössä hyödynnetään toisinaan erikoisrakenteisia ja kalliita ns. natrium-venttiilejä. Niissä suurin osa venttiilin varresta on ontto ja osittain täytetty melko alhaisessa lämpötilassa nesteytyvällä natrium-metallilla. Nestemäinen, varren sisällä "hölskyvä" natrium vähentää edestakaisin liikkuvan kappaleen massahitausvoimia sekä kuljettaa liikalämpöä venttiilinlautasesta ylös sylinterinkanteen.
Venttiilikoneiston tyyppejä
Mekaanisen voiman sijaan voidaan käyttää pneumaattisesti toimivia venttiilejä.
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 1989
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1989 19. kertaa. Kilpailut pidettiin Länsi-Saksan Bonnissa 12.–20. elokuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN. Kilpailulajeina olivat uinti, uimahypyt, taitouinti ja vesipallo.
Jyväskylän yliopiston kasvitieteellinen puutarha
Jyväskylän yliopiston kasvitieteellinen puutarha käsittää Seminaarinmäen, Mattilanniemen ja Ylistönrinteen kampusten viheralueet ja sen pinta-ala on 36 hehtaaria.
Historiaa
Jyväskylän seminaari sai uudet, Seminaarinmäelle sijoittuvat rakennukset 1880 -luvulla. Samassa yhteydessä alueelle sijoitettiin L. A. Jernströmin suunnittelema puutarha, joka valmistui 1883. Varsinainen puutarhaopetus aloitettiin 1898. Opetuksen lisäksi puutarhalla järjestettiin kesäisin noin kaksi viikkoa kestäviä puutarhakursseja seminaarin opiskelijoille.
Varsinainen kasvitieteellinen puutarha Seminaarinmäelle perustettiin 1990. Sen tehtävä oli palvella biologian alojen tutkimusta ja opetusta. Kasvitieteelliseen puutarhan kasvikokoelma käsittää noin 570 lajia.
Nykyisin kasvitieteellinen puutarha on Jyväskylän museon kasvitieteellisen osaston yksikkö.
Ismo Sajakorpi
thumb|Ismo Sajakorpi vuonna 2011.
Ismo Jukka Henrik Sajakorpi (s. 18. toukokuuta 1944 Tampere) on suomalainen teatteri- ja tv-ohjaaja sekä käsikirjoittaja ja viihdetaiteilija, joka parhaiten tunnetaan Kivikasvot-viihderyhmästä. Sajakorpi käsikirjoitti Kivikasvojen esiintymisiä aluksi yhdessä Jori Dolivon kanssa, vuodesta 1976 alkaen yksin.
Ura
Sajakorpi kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen Lyseosta (1964), kävi Reserviupseerikoulun 1965, opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa (nyk. Aalto-yliopiston taideteollinen korkeakoulu) kamerataiteen osastolla 1965–1969. Hän on ollut freelance TV-ohjaaja ja käsikirjoittaja (1966–1980), TV-ohjaaja MTV3 (1980–2000), teatteriohjaaja ja näytelmäkirjailija (1996–).
Televisioakatemia Ry palkitsi Sajakorven vuonna 2012 Kultaisella Venla -palkinnolla elämäntyöstä. Sajakorpi on yksi Televisioakatemia Ry:n kunniajäsenistä.
Sajakorpi on avioliitossa Raili Leskisen kanssa (1994–). Lapset ensimmäisestä avioliitosta: Sina Valma Tuulia (s. 1986) ja Samu Henrik (s. 1987).
Triumfi
thumb|200px|Marcus Valerius Corvinuksen triumfi kuvattuna Andreas Schlüterin (1664–1714) tekemässä reliefissä Varsovan Krasiński-palatsissa. Triumfi (lat. triumphus) on kulkue, jolla palkittiin sotilasmenestystä saavuttanut komentaja antiikin Roomassa. Tapa saattaa olla lähtöisin etruskeilta, jo Rooman kuninkaiden kerrotaan viettäneen triumfeja. Alun perin kyseessä oli uskonnollinen kulkue, jolla pyrittiin puhdistamaan palaava armeija. Rooman senaatti myönsi triumfin, jos edellytykset täyttyivät, esimerkiksi vastustajia oli täytynyt surmata vähintään 5 000 vihollista. Myöhemmin kulkueesta tuli keisarien yksinoikeus ja sotapäälliköille saatettiin myöntää ainoastaan triumfin arvomerkit eli ornamenta triumphalia.
Triumfin viettäjä oli triumfaattori (triumphator). Hän matkusti neljän hevosen vetämissä vaunuissa kasvot punaisiksi maalattuina ja puettuna muistuttamaan Juppiter Optimus Maximusta esittäviä vanhoja terrakottapatsaita kaupungin halki pitkin sacra viaa eli pyhää tietä joukkojensa, sotasaaliin ja merkittävien sotavankien kanssa. Triumfikulkue lähti liikkeelle Campus Martinukselta, kiersi Capitolin-ja Platiumin-kukkulat ja kulki lopulta Forum Romaniumin halki. Tuona päivänä triumfiraattoria kohdeltiin melkein jumalana, vaikka hänen takanaan vaunuissa seisoikin orja, joka kuiskaten muistutti, että hän oli kuolevainen. Triumfin yhteydessä uhrattiin Jupiterille valkoisia härkiä. Triumfi oli suuri kunnia, jota perhe saattoi muistella sukupolvia myöhemmin.
Horki
Horki eli Gorki  on pienehkö kaupunki ja hallintopiirin keskus Valko-Venäjän itäosassa Mahiljoun alueella. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2009 väestönlaskennassa 32 777, koko hallintopiirin 47 800. Horkista on maanteitse 47 kilometriä luoteessa sijaitsevaan Oršaan ja noin 90 kilometriä lounaassa sijaitsevaan Mahiljoun kaupunkiin. Horkin kaupungin eteläosien halki kulkee rautatie. Kaupungissa toimii myös synoptinen sääasema.
Horki sijaitsee tunnetulla maanviljelusalueella. Vuonna 1840 Horkissa aloitti Venäjän keisarikunnan senaatin asetuksella Gori-Gorkin maanviljelyskoulu. Siitä muodostettiin 1848 maatalousinstituutti, joka oli ensimmäisiä korkeakouluopetusta antaneita oppilaitoksia Valko-Venäjällä. Nykyisin tätä korkeakouluopetusperinnettä jatkaa Valkovenäläinen valtiollinen maatalousakatemia, jossa muun muassa presidentti Aljaksandr Lukašenka on opiskellut. thumb|left|Maanviljelyksen instituutti Horkissa, piirros 1800-luvun loppupuolelta, ennen vuotta 1884.
Pikkuviistäjä
Pikkuviistäjä (Pterodroma cookii) on uhanalainen, vain kolmella Uuden-Seelannin saarella pesivä pieni ulappaliitäjälaji.
Koko ja ulkonäkö
Lintu on maksimissaan 33 cm pitkä. Sukupuolet ovat samannäköiset. Linnulla on ohuet, heikot jalat ja sen nokan päällä ovat putkimaiset sieraimet. Linnun selkäpuolella on selkeästi erottuva vaalea siipikuvio siipien sisäosissa, jota tummemmat siipien ulkoreunojen juovat reunustavat. Siipien kärkiväli on noin 65–66 cm.
Levinneisyys
Lintu pesii vain kolmella pienellä Uuden-Seelannin saarella: Little Barrier, Great Barrier ja Codfish Islands. Little Barrier pesii noin 50 000 paria, Great Barrierilla ehkä vain noin 20 paria ja Codfish Islandsilla noin 100 paria, aiemmin noin 20 000 paria 1900-luvun alussa. Lajia voi kuitenkin tavata laajoilla Tyynenmeren merialueilla aina Aleuteille ja Etelä-Amerikan pohjoisosan länsipuolisille merille saakka. Nykyisin lintu luokitellaan erittäin uhanalaiseksi. Kantaa ovat vähentäneet Uuden-Seelannin saarille tuodut uudet petonisäkkäät, eritoten rotat ja kissat, sekä vekaluhtakanat (Gallirallus australis). Kanta on kuitenkin alkanut elpyä, kun sen ei-luonnollisia vihollislajeja on poistettu pesimäsaarilta.
Elinympäristö
Lintu viettää valtaosan ajastaan merellä, saapuen pesimäpaikoilleen vain munimaan ja hoitamaan poikasiaan.
Lisääntyminen
Pesäkäytävä kaivetaan korkealle metsäisille rinteille. Lintu saapuu pesimäpaikoilleen vain öisin välttääkseen petoeläimiä.
Ravinto
Ravinto koostuu lähinnä planktonista ja krilleistä. Myös kala ja muut äyriäiset kelpaavat.
Dangerous Ways
Dangerous Ways: Selected Mysteries on vuonna 2011 ilmestynyt yhteislaitos Jack Vancen kolmesta rikos- ja jännitysromaanista: The Man In the Cage (1960, käsikirjoitusversio kirjoitettu 1958), The Deadly Isles (1969, kirjoitettu 1966) ja Bad Ronald (1973, kirjoitettu 1955). Kokoelman ovat toimittaneet Terry Dowling ja Jonathan Strahan.
Rudolf Vrba
Rudolf Vrba (Walter Rosenberg, 11. syyskuuta 1924 – 26. maaliskuuta 2006) oli slovakialainen kemisti, joka karkasi Auschwitzin keskitysleiristä ja varoitti Unkarin juutalaisia heitä uhkaavasta tuhosta.
Rosenberg karkasi leiriltä Alfréd Wetzler -nimisen toverinsa kanssa ja käveli Slovakian rajalle. Siellä heitä kuulusteltiin erikseen tarinan uskottavuuden varmistamiseksi. Haastatteluista syntyi 40-sivuinen raportti. Unkarin juutalaisyhteisö ei jakanut sitä omille jäsenilleen, mistä Vrba oli katkera loppuikänsä. Raportti päätyi kuitenkin Sveitsiin ja sieltä brittiläiseen ja amerikkalaiseen lehdistöön.
Rosenberg sai Slovakiassa uudet henkilöpaperit nimellä Rudolf Vrba. Hän opiskeli kemistiksi, asui Israelissa, Britanniassa ja Kanadassa. Vrban ja Wetzlerin raportti oli tärkeä todiste Nürnbergin oikeudenkäynneissä.
2 pianoa, 4 kättä
2 pianoa, 4 kättä (Two Pianos Four Hands tai 2 Pianos, 4 Hands) on kanadalainen musiikkikomedianäytelmä, joka kantaesitettiin Toronton Tarragon-teatterissa huhtikuussa 1996. Sen kirjoittajat ja alkuperäiset esittäjät ovat Ted Dykstra ja Richard Greenblatt.
Kahden pianonsoittotaitoisen näyttelijän varaan rakentuva esitys kertoo Tedistä ja Richardista, kahdesta pojasta jotka kumpikin haaveilevat konserttipianistin urasta. Näytelmän alussa he käyvät soittotunneilla, jolloin toinen näyttelijöistä esittää pianonopettajaa. Myöhemmissä kohtauksissa nuorukaiset ovat varttuneet ja alkavat kilpailla keskenään musiikkifestivaaleilla ja kulkea konservatorioiden koesoitoissa.
Näytelmän musiikkina kuullaan Bachia and Beethovenia, jazzstandardeja ja rock-klassikoita.
2 Pianos, 4 Hands on tuotettu näyttämölle yli 150 kaupungissa viidessä maanosassa, ja sen on nähnyt yli kaksi miljoonaa ihmistä. Siitä on tullut yksi menestyneimmistä kanadalaisista teatteriteoksista.
Suomeksi näytelmää esitettiin Helsingin Hotelli Presidentissä syksyllä 2007, rooleissa pianistit Jasse Varpama ja Pauli Kari. Näytelmän suomensi Mikko Koivusalo sekä tuotti ja ohjasi Dick Holmström.
Tom Jones – hulivilihurmuri
Tom Jones – hulivilihurmuri on brittiläinen komediaelokuva vuodelta 1963. Se perustuu Henry Fieldingin romaaniin Tom Jones (1749) ja kertoo hurmuripojasta nimeltä Tom Jones (Albert Finney). Elokuva sai parhaan elokuvan Oscar-palkinnon ja kolme muuta Oscaria.
Nuutti Vuoritsalo
Knut Felix (Nuutti) Vuoritsalo (sukunimi aikaisemmin Hornborg; 13. helmikuuta 1878 Helsinki – 12. marraskuuta 1913 Kotka) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän kirjoitti runsaasti Tuulispää -lehteen. Vuoritsalo julkaisi teoksia ja muita kirjoituksia myös nimimerkeillä Felix Hornborg, Saint-Boeuf, Vuoritsalo ja N. Wuoritsalo.
Vuoritsalon vanhemmat olivat senaatin vahtimestari D. Zefanias Hornborg ja hänen vaimonsa Maria. Vuoritsalo pääsi ylioppilaaksi helsinkiläisestä Läroverket for gossar och flickor-yhteiskoulusta 1896 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1900 ja maisteriksi 1905. Vuoritsalo toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon ja Helsingin reaalilyseon saksan ja ranskan kielen opettajana vuosina 1907–1909 sekä Kotkan suomalaisen yhteiskoulun opettajana 1909–1913 ja rehtorina 1910–1911.
Nuutti Vuoritsalo oli naimisissa vuodesta 1909 Helmi Kosken kanssa.
Otto Wagner
thumb|Otto Wagner thumb|Karlsplatzin asema eli Otto Wagnerin Paviljonki Otto Koloman Wagner (13. heinäkuuta 1841 Wien – 11. huhtikuuta 1918 Wien) oli itävaltalainen arkkitehti. Wagner lukeutui historismin ja jugendin arkkitehteihin. Hän on Wienin arkkitehtikoulukunnan perustaja ja modernin kaupunkirakentamisen edelläkävijä.
Wagner opiskeli vuodesta 1857 vuoteen 1862 Berliinin kuninkaallisessa arkkitehtiakatemiassa sekä Wienissä aluksi Polyteknillisessä instituutissa ja myöhemmin kuvataideakatemiassa muun muassa August Sicard von Sicardsburgin ja Eduard van der Nüllin oppilaana. Oman itsenäisen arkkitehtiuransa Wagner aloitti vuonna 1864.
Wagner teki Wienin uuden keskustasuunnitelman, josta tosin toteutui vain kaupunkirata. Hän seurasi vuonna 1894 Karl von Hasenaueria Wienin kuvataideakatemian professorina. Sen erikoisluokan johtajana hän oli perustamassa Moderne Architektur -nimistä oppisuuntaa. Hänen toteutuneita suunnitelmiaan ovat Karlsplatzin asema (1899–1901), Postsparkassenamt (1904–1906) ja Nussdorf Wienissä.
Elizabeth R. Moberly
Elizabeth R. Moberly on brittiläinen tutkija-psykologi. Hän on muodostunut häneen tukeutuvan Joseph Nicolosin ohella homoseksuaalisuutta eheytettävissä olevana rikkinäisyytenä ja psykoseksuaalisen kehityksen häiriönä pitävän ex-gay-liikkeen keskeisimmäksi nykyteoreetikoksi.
Teoriat
Moberlyn tunnetuimmat kristillis-psykologiset teoksensa homoseksuaalisuudesta ovat Homosexuality: a New Christian Ethic (1983) ja Psychogenesis: The Early Development of Gender Identity (1983). Homosexuality: A New Christian Ethic on erityisesti kristityille suunnattu kansantajuinen lyhennelmä Psychogenesis-teoksesta. Moberly on teoksessaan Homosexuality: a New Christian Ethic ”valottanut oman psykologisen tutkimustyönsä merkitystä etiikalle ja kristilliselle terapia- ja sielunhoitotyölle”. Aslan ry:n varapuheenjohtaja Ari Puonti luonnehtii Moberlyä seuraavasti: ”Moberlyn ajatukset eivät ole saaneet paljoakaan huomiota akateemisen psykoanalyysin piirissä, mutta kristillinen ex-gay-liike toivotti ne heti tervetulleeksi".
Moberly puhuu ”homoseksuaalisesta tilasta” (homosexual condition), mikä tarkoittaa hänen mukaansa samaan sukupuoleen kohdistuvaa tunnetason ambivalenssia, joka oirehtii aikuisena samaa sukupuolta olevan vanhemman rakkauden etsimisenä homoseksuaalisista suhteista. Hänen mukaansa homoseksuaalisuuden syyt ovat hyvin moninaiset. Biseksuaalisuuden, transsukupuolisuuden ja homoseksuaalisuuden syyt ovat Moberlyn mukaan samat. Hän esittää myös, että biseksuaalin tunnetarpeet ovat täyttyneet lapsena hieman paremmin kuin homoseksuaalin ja homoseksuaalin paremmin kuin transsukupuolisen, joka on puolustautunut irrottautumalla kokonaan samasta sukupuolesta. Yksilö toisaalta kaipaa rakkautta saman sukupuolen taholta ja toisaalta kieltäytyy identifioitumasta täysin samaa sukupuolta olevaan vanhempaansa. Moberly esittää homoseksuaalisuuden taustalla olevan lapsuudessa täyttymättä jäänyt oikeutettu tarve saada rakkautta samaa sukupuolta olevalta vanhemmalta. Rakkautta ei joko ole ollut saatavilla tai lapsi ei ole jostain syytä kyennyt ottamaan sitä vastaan. Rakkautta vaille jäänyt lapsi on reagoinut irrottautumalla vanhemmasta psyykkisesti torjuakseen mahdollisia tulevia hylkäämisiä. Moberly nimittää tätä puolustautuvaksi irrottautumiseksi (defencive detachment). Irrottautumisen tuloksena lapsen samastuminen samaa sukupuolta olevaan vanhempaan on keskeytynyt. Heteroseksuaalisuus puolestaan edellyttäisi, että yksilö olisi kokenut olevansa samaa sukupuolta olevan vanhemman rakastama ja kyennyt samastumaan häneen
Sama kasvuympäristö ei vaikuta Moberlyn mukaan kaikkiin saman perheen lapsiin samalla tavalla, vaan joku lapsista voi saada tai kokea saavansa vanhemmiltaan jotain, mitä muut lapsista eivät saa. Lapsi on jostain syystä kokenut tulleensa vanhempansa hylkäämäksi. Hylkääminen on voinut olla todellinen tai lapsi on kuvitellut tulleensa hylätyksi, vaikka hylkäämistä ei olisi todellisuudessa tapahtunutkaan. Hylkäämiskokemus on voinut johtua esimerkiksi siitä, että lapsi ja vanhempi ovat joutuneet joksikin aikaa eroon toisistaan vaikkapa jommankumman sairauden vuoksi jo vauvaiässä, lapsi–vanhempi-suhteessa on ollut jotain muita vaikeuksia, äiti on harkinnut aborttia alkuraskauden aikana tai ollut muuten epätasapainoisessa mielentilassa. Moberlyn yksi tärkeimmistä väitteistä on se, että homoseksuaalisuuden sisältämä patologia on seurausta kohtaamatta jääneestä tarpeesta saada rakkautta samaa sukupuolta olevalta vanhemmalta. Moberly itse luonnehtii psykodynaamisen tulkintansa homoseksuaalisuuden synnystä perustuvan ”perinteisen psykoanalyyttisen position riippumattomalle uudelleen arvioinnille”.
Moberlyn teorian on nykyisestä mielenterveysalan ammattilaisten valtavirrasta riippumaton. Hän palaa homoseksuaalisuutta Sigmund Freudin jälkeen patologisoineisiin 1930–1960-lukujen psykoanalyytikoihin, joskin hän kritisoi heidän ajatuksiaan ja tulkitsee heidän havaintonsa uudelleen. Moberly kritisoi teoksessaan Psychogenesis (1983) Edmund Bergleriä, jonka mukaan homoseksuaalit ovat ”vääryyden keräilijöitä” ja siinä kieriskelijöinä. Samoin Moberly kritisoi Charles Socaridesia, eikä ex-gayliike yleensä vetoakaan klassista psykoanalyysiä kannattaneeseen Socaridesiin. Moberly kritisoi myös Irving Bieberiä, joka teki klassikoksi muodostuneen tutkimuksen mieshomojen perhetaustoista ja "eheytymisestä" heteroiksi.
Moberlyn mukaan Freud, Bergler, Socarides ja Bieber ovat olleet väärässä, koska he ovat tulkinneet miesten homoseksuaalisuuden primääriksi syyksi liian läheisen äitisuhteen. Moberlyn mukaan se on vain seuraus isäsuhteen etäisyydestä, joka on varsinainen syy oman sukupuolen rakkauden etsimiselle omasta sukupuolesta. Moberlyn mukaan edellä mainitut henkilöt ovat myös tulkinneet homoeroottisen rakkauden väärin väittäessään sitä perverssiksi ilmiöiksi. Moberlyn mukaan homoseksuaalin tarve oman sukupuolen rakkaudelle on jokaisen ihmisen luonnollinen tarve, mutta sen olisi pitänyt täyttyä tarpeeksi lapsuudessa. Homoseksuaalin yritys etsiä tarpeen tyydytystä omasta sukupuolesta osoittaa oikeaan suuntaan, koska lapsella heteroseksuaalisuuden syntymistä edellyttää homoeroottinen vaihe. Moberlyn mukaan vain oman sukupuolen ei-eroottisen rakkauden vastaanottaminen voi avata heteroeroottisen kiinnostuksen synnyn. Moberlyn uuspsykoanalyysi ei edellytä sairauskäsitettä, vaikka hän pitääkin homoseksuaalisuutta psykoseksuaalinen kehityksen häiriönä (disorder).
Kritiikki
Moberlyn ja häneen tukeutuvien ex-gay-järjestöjen homoseksuaalisuutta koskevat ajatukset pohjautuvat psykoanalyysin ja psykiatrian osalta muutamien menneisyyden psykoanalyytikoiden ja psykiatrien löydöksiin, käsityksiin homoseksuaalisuudesta sairautena tai häiriönä, jotka kuitenkin nykyajan mielenterveysalan asiantuntijat, muun muassa Yhdysvaltain psykiatriyhdistys (American Psychiatric Association APA) on hylännyt.
Sultan Hassal Bolkiah Stadium
Sultan Hassal Bolkiah Stadium on monikäyttöinen stadion Bandar Seri Begawanissa Bruneissa. Stadion avattiin vuonna 1984. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa Brunein jalkapallomaajoukkueen kotikenttänä. Stadionille mahtuu 22 000 ihmistä.
XM29 OICW
thumb|300px|XM29 OICW moduleihinsa purettuna. XM29 OICW (lyh. ) oli 20 mm kranaatteja ampuvan kiväärin prototyyppisarjan nimi. Prototyypit kehitettiin osana OICW-ohjelmaa 1990-luvulla. OICW:sta käytettiin joskus myös termiä SABR.
Asejärjestelmän kehitti Alliant Techsystems. Heckler & Kochilla oli merkittävä rooli alihankkijana ja osatoimittajana. Useimmiten nähty versio XM29:stä koostui puoliautomaattisesta 20 mm kranaattikivääristä, jota täydensi piipun alla oleva HK G36:sta muokattu rynnäkkökivääri tai karbiini, kaliiperiltaan 5,56×45 mm NATO. Aseen päällä oli tietokoneohjattu tähtäysjärjestelmä sisäänrakennetulla laseretäisyysmittarilla, valonvahvistimella ja kuusinkertaisella optisella tähtäimellä.
XM29:n varhaiset versiot käyttivät erilaisia aseiden ja tähtäysjärjestelmien yhdistelmiä. Alliant Techsystems kokeili myös konfiguraatiota, jossa karbiini ja kranaatinheitin olivat vierekkäin, mutta päätyivät sittemmin muista rynnäkkökiväärin ja kranaatinheittimen yhdistelmistä (esimerkiksi M16 ja M203) tuttuun ratkaisuun, vaikkakin kivääri oli kranaatinheittimen alla, eikä päinvastoin. Eräissä prototyypeissä oli ainoastaan 20 mm kranaatinheitin ja joissakin kranaatinheittimen lisäksi MP7-konepistooli karbiinin sijaan.
XM29:n kranaattikivääriä on kutsuttu vaihtelevasti muun muassa myös kevyeksi puoliautomaattiseksi kanuunaksi tai kranaatinheittimeksi. Aseella voidaan ampua herätesytyttimin varustettuja kranaatteja. Herätesytytin aktivoituu muutaman metrin päässä kohteesta ja räjäyttää kranaatin ilmassa tehostetun paine- ja sirpalevaikutuksen aikaansaamiseksi. Pääasiallinen käyttötarkoitus aseen kranaattikiväärillä oli ryhmän tai joukkueen kevyt epäsuora tulituki, mutta suunnitelmien mukaan aseen karbiini olisi toiminut myös sotilaan henkilökohtaisena aseena.
XM29:n kehitysohjelma oli vastatuulessa sen koko elinkaaren ajan. Aseen liian suuri koko, paino ja 20 mm kranaatin heikko teho koituivat käytännössä ylittämättömiksi ongelmiksi ja ohjelma lopetettiin vuonna 2004. Kehitystyötä jatkettiin kuitenkin kolmessa erillisessä aseohjelmassa, joista "OICW Increment One" keskittyi uuden sukupolven karbiinin kehitykseen ja "OICW Increment Two" herätesytyttimin varustettujen kevyiden kranaattikiväärien ja -heittimien kehittämiseen. Kolmannessa ohjelmassa, nimeltään "OICW Increment Three", oli tarkoitus käynnistää kahdessa edellä mainitussa ohjelmassa kehitettyjen aseiden yhdistäminen.
XM8 kehitettiin vastaamaan OICW Increment Onen tarpeita, mutta ase ei lopulta päässyt massatuotantoon saakka. Sen sijaan Alliant Techsystems julkisti urakan uudelleen avoimeksi, jotta alan parhaat yritykset olisivat voineet tarjota ehdotuksiaan jatkokehitettäväksi. XM8 tai jokin muu vastaava ase oli luultavasti edelleen mukana alkaneessa tarjouskilvassa. Sen sijaan 25 mm:n kranaattikivääri nimeltä XM25 kehitettiin OICW Increment Two -ohjelman puitteissa ja sen odotettiin olevan XM29:n massatuotannon kranaatinheitinkomponentti.
OICW Increment One -ohjelma keskeytettiin yllättäen 31. lokakuuta 2005. Tällä hetkellä minkään OICW-ohjelman tila ei ole täysin selkeä, mutta ainakaan OICW Increment Three -ohjelmaa ei käynnistetä ennen kuin XM8 tai sen korvaava karbiinikomponentti on valmis ja hyväksytty.
Jorma Heinonen
Jorma Heinonen (18. heinäkuuta 1962 Turku – huhtikuussa 1996 Pori) oli suomalainen jalkapalloilija. Hänen seurojaan pääsarjatasolla olivat PPT, OTP, FC Jazz ja TPV.
Heinonen aloitti uransa Salon Vilppaassa, josta vaihtoi vuonna 1982 Salon Palloilijoihin. Kaudeksi 1984 Heinonen siirtyi SM-sarjassa pelanneeseen Porin Pallo-Tovereihin. Viiden PPT-vuoden jälkeen hän siirtyi Oulun Työväen Palloilijoihin porilaisseuran pudottua pääsarjasta. Oulussa Heinonen viihtyi kuitenkin vain yhden kesän ja palasi PPT:n riveihin I divisioonaan seuraavana vuonna. Oulun vuoden aikana Heinosen alkoholiongelma alkoi saada yliotteen miehestä ja sen myötä siviilielämässä tuli muitakin ongelmia. Siitä huolimatta Heinonen oli kaudella 1989 OTP:n paras ja koko SM-sarjan kolmanneksi paras maalintekijä. Lopullisen niitin Heinosen OTP-uralle löi tämän saapuminen kauden viimeiseen otteluun tukevasti päihtyneenä.
Tchologon alue
Tchologon alue on Savanesin piirikuntaan kuuluva hallintoalue Norsunluurannikon pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 17 728 neliökilometriä. Alueen hallinnollinen keskus on Ferkessédougou. Asukkaita on 468 000 henkeä (vuonna 2014).
Tchologon alue rajoittuu idässä Bounkanin, etelässä Hambolin ja lännessä Poron alueisiin sekä pohjoisessa Burkina Fasoon ja Maliin.
Alue käsittää Ferkessédougoun, Kongin ja Ouangolodougoun departementit. Kuntia ovat Diawala, Ferkessédougou, Kong, Koumbala, Nielle ja Ouangolodougou. Asukkaat ovat etupäässä senufoihin kuuluvia niarafoloja sekä mandinkoja. Yleisin kieli on niarafolo.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljelly ja karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, maapähkinä, riisi ja jamssi. Myytäväksi tuotetaan puuvillaa, cashewpähkinöitä, sokeriruokoa, tupakkaa, soijaa ja vihanneksia. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, siat ja siipikarja. Polttopuut ja puuhiili ovat tärkeä tulonlähde. Teollisuutta edustavat puuvillankäsittelylaitos ja sokeritehdas. Kultaa kaivetaan perinteisin menetelmin.
C-kasetti
pienoiskuva|Tyhjänä myyty C-kasetti. Keskellä olevasta ikkunasta näkee nauhakohdan summittaisesti: miten paljon nauhaa on siirtynyt antokelalta (vas.) ottokelalle (oik.). Kasetin avoin alareuna mahdollistaa nauhurin äänipäiden ja vetopyörän kontaktin nauhan kanssa.
C-kasetti (, Music Cassette) on hollantilaisen elektroniikkavalmistajan Philipsin vuonna 1963 markkinoille tuoma analoginen äänen tallennukseen tarkoitettu tallennusväline. Sen keksijä oli hollantilainen insinööri Lou Ottens. Äänen tallennuksen lisäksi C-kasettia on käytetty myös tietokoneiden tiedontallennusvälineenä. C-kasetti koostuu kahdesta kelasta ja niiden välillä liikkuvasta magneettisesta nauhasta.
Historia
C-kasettia oli alun perin tarkoitus käyttää vain puheen ja muun ei-musiikillisen äänen tallentamiseen. Siitä muodostui kuitenkin merkittävä väline musiikin tallennukseen ja toistoon 1960-luvun lopulta 1990-luvun alkupuolelle. Tähän vaikutti C-kasetin ja C-kasettinauhureiden edullinen hinta, kaikkien merkittävien elektroniikkavalmistajien standardin hyväksyminen ja myöhemmin kehitetyt taustakohinaa merkittävästi vähentävät Type A, B ja C Dolby -kohinavaimennustekniikat. C-kasetin nopeaa yleistymistä edisti myös se, että kasetin kehittäjä Philips myönsi ilmaisen lisenssivalmistuksen kaikille halukkaille elektroniikkavalmistajille kasettijärjestelmän ensiesittelyn jälkeen Berliinin messuilla vuonna 1963.
Suomessa valmiiksi äänitetty C-kasetti oli 1970- ja 1980-luvulla yleensä LP-levyn eli vinyylilevyn, 1990-luvun alkupuolella CD-levyn rinnakkainen julkaisumuoto. 1970-luvun puolessavälissä äänitteitä myytiin Suomessa suunnilleen yhtä paljon kasetteina kuin LP-levyinäkin, kun kasettien osuus muissa maissa oli vajaan viidenneksen luokkaa. 1980-luvulla tuli markkinoille Sony Walkman ja muita ”korvalappustereoita” eli pieniä kannettavia kasettisoittimia. C-kasettien myynti oli huipussaan vuonna 1988.
Nykyään CD- ja DVD-levyt ovat länsimaissa lähes kokonaan syrjäyttäneet äänikasetit musiikin jakelumediana. Kuolevaksi luullun C-kasetin myynti kääntyi kuitenkin 2000-luvun ensikymmenluvulla nousuun, koska monet ihmiset erityisesti Afrikassa ja Etelä-Amerikassa eivät olleet halukkaita vaihtamaan vanhoja C-kasettisoittimiaan uudempiin CD-, DVD- ja MP3-formaatteja tukeviin soittimiin.
Ominaisuudet
pienoiskuva|C-kasettinauhuri. C-kasettien tallennuskapasiteetti ilmoitetaan minuutteina, ja yleisimmät tallennuskapasiteetit ovat 60, 90 ja 120 minuuttia (kaksipuoleisuuden vuoksi siis 2×30, 2×45 ja 2×60 min). Minuuttimäärät eivät ole täsmällisiä, sillä kaseteissa on tallennusaikaa yleensä aina muutama ylimääräinen minuutti ilmoitetun keston lisäksi. 120 minuutin C-kasetit jäivät harvinaisiksi, ja monet laitevalmistajat jopa kielsivät käyttämästä niitä nauhureissaan, koska nauhan ohuus aiheutti venymis- ja katkeamisongelmia. Heikkolaatuisiin ja hieman kuluneisiin nauhurimalleihin suositeltavin vaihtoehto on 60 minuuttia; toisinaan jo 90 minuutin nauha ei pyöri tällaisessa laitteessa oikealla nopeudella.
Tavallisen rautaoksidinauhan kaistanleveys normaalinopeudella (4,76 cm/s) on noin 16 kHz. Yleisimmin nauhaan tallennetaan analogista ääniraitaa.
C-kasetteja myytiin kulta-aikanaan paljon sekä valmiiksi äänitettyinä että äänittämättöminä. Tyhjistä kaseteista voi äänityksen jälkeen poistaa ohuet muoviläpät kasetin yläosassa olevien reikien päältä, jolloin voi estää sen, että nauhalle äänitettäisiin vahingossa uudelleen entisen päälle. Mikäli tällä tavoin käsiteltyä kasettia – tai valmiiksi äänitettyä kasettia – haluaa käyttää uuteen taltiointiin, on kyseiset reiät peitettävä teipillä tai muulla materiaalilla.
C-kasetin ja CD-levyn vertailua
pienoiskuva|”[[Gettoblaster” -mallinen kannettava radiokasettisoitin.]] C-kaseteilla on CD-levyihin nähden se hyvin suuri etu, että C-kaseteille on helppo tallentaa äänimateriaalia itse. Lisäksi C-kaseteissa ei ole laajaa helposti naarmuuntumisesta vaurioituvaa pintaa, joten niiden käsittelyssä ei tarvitse olla yhtä varovainen kuin CD-levyjen tai vinyylilevyjen käsittelyssä. Etuja ovat myös kasetin yksinkertainen valmistustapa, edullinen hinta ja pieni koko.
Kasettinauhojen merkittävimmät ongelmat liittyvät ääninauhan venymiseen, nauhan kietoutumiseen nauhurin sisälle, toistuvien äänitys- ja toistokertojen myötä magneettinauhan äänenlaatua heikentäviin häiriöihin sekä kasettinauhurin äänipään kulumiseen ja likaantumiseen. Viallinen C-kasettinauhuri saattaa vetää nauhan ulos ja sitä kautta joskus tehdä koko kasetin täysin kuuntelukelvottomaksi. Lisäksi CD-levyllä on C-kasettiin verrattuna se etu, että CD-levyn saa helposti alkamaan minkä tahansa sillä olevan musiikkikappaleen alusta, kun C-kasettia joutuu kelaamaan ja on vaikea löytää haluamansa kappaleen alkua, jos haluaa aloittaa kuuntelemisen muun kuin ensimmäisen kappaleen alusta.
Esimerkkejä käytöstä
pienoiskuva|pysty=0.5|vasen|Ensimmäinen [[Walkman|Sony Walkman -malli vuodelta 1979.]] 2000-luvulla C-kasetteja on käytetty autoissa, joista löytyy vielä kasettiradio. Autokäytössä kasetti on suhteellisen luotettava muun muassa kylmissä olosuhteissa sekä huonossa ajomaastossa, koska se ei ole erityisen arka tärinälle. Niin ikään soittimen ei tarvitse sisältää sähköhäiriöille herkkää digitaalitekniikkaa. Britanniassa poliisi käytti C-kasetteja kuulustelujen tallennukseen, sillä se ei pitänyt digitaalitekniikkaa tarpeeksi luotettavana. Vielä vuonna 2011 90% kuulusteluista tallennettiin C-kaseteille.
Iranin islamilainen vallankumous sai alkunsa 1970-luvun lopulla Ajatollah Khomeinin maanpakopaikastaan Ranskasta lähettämillä C-kaseteilla. Niille oli tallennettu poliittisia puheita, joita monistettiin Iranissa kasetilta toiselle, jolloin viesti saatiin jaettua kautta maan.
Neuvostoliitossa valtion kieltämää rock-musiikkia levitettiin laittomasti kasettinauhoilla, joita kutsuttiin nimellä magnizdat.
C-kasetti tietokoneissa
Monissa 1980-luvun 8-bittisissä kotitietokoneissa C-kasetteja käytettiin ohjelmien ja datan tallennusvälineenä. Menetelmän etuna oli kasettien halpa hinta ja hyvä saatavuus. Joidenkin tietokonemallien kanssa voitiin käyttää tavallista kasettinauhuria, toiset mallit taas toimivat vain erityisen kasettiaseman kanssa.
C-kasetin haittapuolena oli alhainen luotettavuus (jopa erikoisnauhureita käytettäessä) ja levykkeisiin verrattuna hankalampi käyttö ja hitaus. Esimerkiksi MSX 1 tai 2 -kotitietokone tallensi C-kasetille dataa nopeudella 1200/2400 bd (bittiä sekunnissa).
C-kasettien muut käyttökohteet
Moni halpa moniraitastudiojärjestelmä, kuuluisimpana vuoden 1979 neliraitainen TASCAM Portastudio 144 kasettinauhuri ja vuoden 1984 sähköparistoillakin toimiva Porta One Ministudio, käytti C-kasetteja epätavallisesti master-nauhoina. Kahden vastakkaisiin suuntiin kulkevan stereoraidan sijaan kaseteille tallennettiin ääntä neljälle riippumattomalle kanavalle yhteen suuntaan. Tämän tyyppiset nauhurit olivat suosittuja monien harrastelijayhtyeiden käytössä, ja niitä käytettiin usein myös esimerkiksi demojen nauhoittamiseen.
Vuonna 1987 Fisher-Price julkaisi Yhdysvalloissa lähinnä lapsille suunnatun PXL-2000-videokameran, joka käytti C-kasetteja mustavalkoisen videosignaalin tallennusvälineenä. Järjestelmä ei kuitenkaan yleistynyt korkean hinnan takia.
Elcaset eli El-kasetti
Vuonna 1976 Sony kehitti C-kasetin kilpailijaksi El-kasetin (Elcaset), jossa oli leveämpi 6 mm nauha ja suurempi nauhanopeus 9,5 cm/s eli kaksinkertainen verrattuna C-kasettiin. El-kasetit olivat noin kolme kertaa C-kasettia suurempia. Koska Elcasetin äänenlaatu vastasi laadukkaiden avokelanauhureiden tasoa, formaatti herätti kiinnostusta erityisesti hifiharrastajien parissa. Sony ei kuitenkaan myöntänyt lisenssejä muille valmistajille, mikä aiheutti sen, että C-kasetti piti pintansa ja El-kasetti poistui markkinoilta. Myös C-kasetin kehittyminen (krominauha yms.) vaikutti haitallisesti El-kasetin menestymiseen. Lopulta suomalainen Hirvox osti El-kasettisoittimien viimeisen erän ja myi ne edullisesti lokakuussa 1979.
Gustafsson
Gustafsson on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
August Sicard von Sicardsburg
August Sicard von Sicardsburg (virheellisesti myös  Siccard von Siccardsburg, s. 6. joulukuuta 1813 Pest – k. 11. kesäkuuta 1868 Weidling) oli itävaltalainen arkkitehti. Hänet tunnetaan etenkin Wienin valtionoopperasta (1861–1869), jonka hän suunnitteli yhdessä Eduard van der Nüllin kanssa. Wienissä opiskellut ja opettanut von Sicardsburg edisti itävaltalaisessa rakennustaiteessa historismin asemaa niin itsensä kuin oppilaidensa, kuten Karl von Hasenauerin, kautta.
CrossFire (videopeli)
Pelaaminen
Pelissä on tarkoitus kartuttaa omaa tasoaan sotimalla muita pelaajia vastaan. Seuraavan tason hankkiminen hankaloituu uusien tasojen myötä. Pelaajalla on alussa rynnäkkökivääri M16, tarkkuuskivääri M700 ja käsikranaatti. Pelaaja saa tasojen karttuessa rahaa, jolla voi ostaa uusia aseita tavarakaupasta. Pelissä on myös ns. pimeät markkinat, josta voi ostaa RP:llä ja GP:llä (gold pieces/game points) erilaisia laatikoita, jotka saattavat sisältää erilaisia aseita ja tavaroita, jotka kestävät tietyn ajan verran. Jokaisesta laatikosta voi saada onnella permanent weaponin, joka on ikuinen ja jota ei saa muualta kuin pimeiltä markkinoilta. Jokaisesta erästä saa vaihtelevan määrän kokemuspisteitä, joilla taso karttuu. Taitopisteitten saamisen vaikuttaa ”vaatteiden” prosentuaalinen tehostus (10 %, 20 %, 30 % tai jopa 50 %) Tasojen karttuessa pelaaja voi käyttää uusia aseita ja varusteita, sekä liittyä klaaneihin ja mennä korkeatasoisten servereihin.
Gustavsson
Gustavsson tai Gustavson on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
The Addams Family (videopeli)
The Addams Family on Ocean Softwaren kehittämä ja julkaisema tasohyppely, joka julkaistiin vuonna 1992. Peli julkaistiin Amigalle, Atari ST:lle, Sega Mega Drivelle ja SNES:ille.
Ocean julkaisi pelistä myös useita muita eri versioita, joita julkaistiin muun muassa Nintendo Game Boylle, Amstrad CPC:lle, NES:lle, Commodore 64:lle ja ZX Spectrum alustoille. Pelit poikkesivat alkuperäisestä versiosta pelattavuudeltaan ja pelin tasosuunnittelultaan. Elokuvan pohjalta on julkaistu myös flipperipeli.
Juoni
Addamsin perheen lakimies on kaapannut Addamsien kartanon ja vanginnut Mortician, Wednesdayn, Puggsleyn, Festerin sekä isoäiti Addamsin sijoittaen heidät eri puolille kartanoa, jotka Gomez Addamsin täytyy pelastaa.
Vastaanotto
Pelin Amiga-versio on saanut arvosanaksi 90% The One -lehden arvostelussa. Peli on saanut arvosanaksi 95% CU Amiga -lehden arvostelussa.
Pikkuprioni
Pikkuprioni (Pachyptila turtur) on eteläisen pallonpuoliskon merialueilla esiintyvä pieni ja yleinen ulappaliitäjälaji.
Levinneisyys
Lintua tavataan eteläisten merialueiden saarilla ja rannikoilla. Pesimäyhdyskuntia on Chatham-, Snares- ja Antipodisaarilla Uudessa-Seelannissa, Bassinsalmen saarilla Australiassa sekä Falklandinsaarilla, Marionsaarella, Crozetsaarilla ja Macquariensaarella. Uuden-Seelannin Eteläsaarelta löydettiin 1990-luvun alkupuolella kolme pientä pikkuprioniyhdyskuntaa. Maailmanpopulaation koko on noin kaksi miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö
Pikkuprioni viettää valtaosan elämästään lennossa meren yllä. Se pesii yhdyskunnissa pikkusaarilla. Maalla linnun liikkuminen on erittäin kömpelöä.
Ravinto
Pikkuprioni syö meren pieneläimistöä, eritoten krillejä ja muita äyriäisiä sekä hankajalkaisia.
Niuvanniemen sairaala
pienoiskuva|Sairaalan suljettu ulkoilualue.|alt= pienoiskuva|Sairaalan [[asuntola-aluetta.|alt=]] Niuvanniemen sairaala on Kuopion Niuvan kaupunginosassa sijaitseva psykiatrinen sairaala. Se on toinen valtion oikeuspsykiatrisista sairaaloista, joista toinen on Vanhan Vaasan sairaala. Niuvanniemen potilaista enemmistö on oikeuspsykiatrisia potilaita ja kaikki ovat tahdosta riippumattomaan hoitoon määrättyjä. Oikeuspsykiatrisella potilaalla tarkoitetaan rikokseen syyllistynyttä henkilöä, joka on jätetty yleensä kaksi kuukautta kestävässä mielentilatutkimuksessa ilmenneen mielisairauden vuoksi syyntakeettomina oikeudessa tuomitsematta. Vähemmistö potilaista on tahdosta riippumattomassa hoidossa sairaalassa oman sairaanhoitopiirinsä hakemuksella, vaikeahoitoisen potilaan statuksella.
Sairaalan johtajana toimii Allan Seppänen.
Toiminta
Sairaalassa on 12 osastoa, joista yksi on avo-osasto ja yksi nuoriso-osasto. Paikkoja sairaalassa on 296. Henkilökuntaa on noin 440. Osastoista seitsemän on miestenosastoja, kolme sekaosastoa, yksi naistenosasto ja yksi alaikäisten osasto (os. 20, NEVA).
Hoitoajat sairaalassa ovat yleensä pitkiä, oikeuspsykiatrisilla potilailla keskimäärin yli kahdeksan vuotta, ja vaikeahoitoisilla potilailla yli viisi vuotta. Niuvanniemen sairaalasta pois siirtyessä tuomitsematta jätetyt sekä vaaralliset ja/tai vaikeahoitoiset potilaat siirtyvät pääsääntöisesti sairaanhoitopiirien psykiatrisiin sairaaloihin, joskus avohoitoon.
Vuodesta 2000 lähtien eristämiset ja rajoittamiset on tilastoitu potilaan statuksen mukaan. Enemmistö aikuisikäisten rajoittamisista kohdistui vaarallisiin ja vaikeahoitoisiin eli 61–77 prosenttia vuosina 2000–2009 ja 90 prosenttia vuonna 2010. Vastoin yleistä luuloa suurin osa eristetyistä ei ole syyntakeettomiksi todettuja rikoksen tehneitä, sillä 2000-luvulla rajoittamisista vain noin 8−33 % on kohdistunut heihin.
Historia
Niuvanniemen sairaala on Suomen vanhin toiminnassa oleva psykiatrinen sairaala, se perustettiin vuonna 1885.
Vielä 1980-luvun alussa Niuvanniemessä ei juuri käytetty lepositeitä ja eristäminen oli varsin harvinaista. Eristystiloja oli kolmella osastolla. Sähköshokkihoidosta luovuttiin 1960-luvun taitteessa.
Tunnettuja Niuvanniemen sairaalan potilaita
pienoiskuva|Kaarlo Kramsu oli sairaalan tunnettu potilas.
Viialan kirkko
Viialan kirkko sijaitsee Akaan Viialassa. Vuonna 1927 perustetun Viialan seurakunnan ensimmäinen varsinainen kirkko valmistui 1950 ja sen on suunnitellut arkkitehti Jaakko Tähtinen. Kirkon rakentamisessa avustivat taloudellisesti Viialan nahkatehtaan omistaja vuorineuvos Emil Aaltonen, Viialan vaneritehtaan omistanut Viiala Oy ja Amerikan luterilaiset seurakunnat. Kirkkoa on laajennettu 1982 pohjoispuolisella siipirakennuksella. Jyrkkälappeisen harjakaton omaava suorakaiteen muotoinen kirkko on saanut vaikutteita keskiaikaisista kivikirkoista. Sisäänkäyntipäädyssä olevat kapeat pystyikkunat jäljittelevät keskiaikaisten kivikirkkojen päätykoristeluja. Kirkkoon liittyy korkea campanile-tyyppinen kellotorni.
Viialan kirkon alttaritaulun Kristus Viialan katukuvassa on maalannut taidemaalari Lennart Segerstråle. Sisämaalauksen värisuunnittelijana toimi taidemaalari Gabriel Engberg ja kirkon kattokruunut ja valaisimet valmisti Orno Oy.
Viialan kirkko on luokiteltu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Formula 1 -kausi 1999
Formula 1 -kausi 1999 oli Formula 1 -historian 50. kausi. Kausi alkoi Australian Grand Prix’llä 7. maaliskuuta. Kaudella oli mukana 11 tallia ja 24 kuljettajaa. Uutena tallina kauden aloitti British American Racing (BAR), joka korvasi Tyrrell -tallin. Rengasvalmistajana oli pelkästään Bridgestone, kun Goodyear vetäytyi Formula 1 -sarjasta. Kilpailuista jäi pois Argentiinan Grand Prix, jonka tilalle tuli Malesian Grand Prix, joka ajettiin Sepang International Circuit -radalla.
Kuljettajien MM-sarjan voitti suomalainen Mika Häkkinen, joka ajoi McLaren -tallissa. Ferrari saavutti valmistajien mestaruuden.
Tallit ja kuljettajat
Seuraavat tallit ja kuljettajat taistelivat Formula 1 -luokan maailmanmestaruudesta kaudella 1999.
Jäinen valtakunta
Jäinen valtakunta on Kai Meyerin romaani, joka julkaistiin suomeksi vuonna 2005. Teos voitti ilmestymisvuonnaan Corine-palkinnon parhaana lasten- ja nuortenkirjana.
Kirja sijoittuu 1800-luvun Pietariin, jossa 12-vuotias poikatyttö Hiiri asuu. Hiiri on töissä Aurora-hotellissa, jossa hän työskentelee kenkienkiillottajana. Hiiri on myös taskuvaras ja saa itselleen vihollisen hotellin vartijasta. Pian, Hiiri joutuu omituisten tapahtumien keskipisteeseen: nuori velho varastaa jääpuikon Lumikuningattaren sydämestä ja Hiiri saa tehtäväkseen auttaa hotellin eri asukkaita ja joutuu lähtemään hotellin ulkopuolelle, missä ei ole koskaan ollut.
In Your House 15: A Cold Day in Hell
In Your House 15: A Cold Day in Hell oli showpaini-pay-per-view (PPV) -tapahtuma, jonka järjesti World Wrestling Federation (WWF). Se pidettiin 11. toukokuuta 1997 Richmond Coliseum Richmondissa Virginiassa. Se oli 15. In Your House tapahtuma.
Päätapahtumaotteluna oli The Undertakerin ja Steve Austinin välinen ottelu WWF-mestaruudesta. Ottelun aikana Austin iski 'Takerille Stunnerin ja yritti selättää häntä, mutta Brian Pillman juoksi selostuspöydille ja soitti kelloa tuomarin ollessa laskemassa Austinia voittoon. Tuomari Hebner pysäytti laskemisen ja alkoi huutaa Pillmanille. Tämän jälkeen 'Taker iski Austinille Tombstone Piledriverin ja selätti Stone Coldin. Ottelun jälkeen katsomossa istuneet Hart Foundationin jäsenet hyökkäsivät 'Takerin kimppuun, mutta Austin ja 'Taker saivat karkotetuksi heidät kehästä. Austin kuitenkin iski vielä Undertakerille Stunnerin.
Selostamossa toimivat Jim Ross ja Jerry "The King" Lawler.
Into Kustannus
Into Kustannus Oy on suomalainen kustannusyhtiö, joka kustantaa muun muassa kauno- ja tietokirjallisuutta, pamfletteja, kartastoja, sarjakuvia sekä Le Monde diplomatique ja Novaja Gazeta -lehtiä. Se perustettiin Voima-lehden yhteyteen vuonna 2007. Innon omistajia ovat Maan ystävät, Luonto-Liitto, Rosebud Books, Heikki Hiilamo, Jaana Airaksinen ja Mika Rönkkö. Yrityksen toimipaikka on Helsingin Kalevankadulla.
Into Kustannuksen toiminta alkoi tuottamalla Le Monde diplomatique -taskukirjoja, joista ensimmäinen julkaistiin 9. tammikuuta 2007. Kustantamon ensimmäinen kirja oli pamfletti Puolueiden kriisi, joka julkaistiin vappuna 2008. Into Kustannus Oy sai 12 000 € valtionavustusta Novaja Gazetaa ja Le Monde Diplomatiquea varten vuonna 2013.
Into on julkaissut lähes 400 kirjailijan teoksia. Innon kotimaisia kaunokirjailijoita ovat muun muassa Risto Isomäki, Laura Gustafsson ja Saara Henriksson sekä käännöskirjailijoita brasialialalinen Luiz Ruffato ja eteläkorealainen Kyung-sook Shing sekä dekkarikirjailijat Arne Dahl ja Denise Rudberg, Indrik Harla, Sergei Lukjanenko ja Edgar Rice Burroughs.
Tietokirjoja ja pamfletteja julkaisseita ovat suomalaisista muun muassa Hanna Nikkanen, Lauri Nurmi, Teemu Mäki, Vappu Taipale ja Ilkka Taipale, Tiia Aarnipuu, Erkki Aurejärvi, Timo Kalevi Forss, Risto Isomäki, Kimmo Kiljunen, Dan Koivulaakso, Anna Kontula, Heikki Patomäki ja Esko Seppänen sekä ulkomaisista Naomi Klein, Thomas Piketty ja Luke Harding, Tariq Ali, Ignacio Ramonet, Arundhati Roy ja Paul Verhoeven.
Into ilmoitti 12. tammikuuta 2010 tarjoavansa jatkossa liki kaiken aineistonsa myös sähköisessä muodossa.
Toimitusjohtajat
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Into Kustannuksen toimitusjohtajina:
13 (Black Sabbathin albumi)
13 on brittiläisen metallimusiikkia esittävän Black Sabbathin yhdeksästoista studioalbumi. Albumi julkaistiin Euroopassa 7. kesäkuuta ja Pohjois-Amerikassa 11. kesäkuuta 2013. Yhdysvalloissa albumin julkaisivat Vertigo Records ja Republic Records ja maailmanlaajuisesti Vertigo. 13 on Black Sabbathin ensimmäinen studioalbumi laulaja Ozzy Osbournen kanssa sitten vuoden 1978 Never Say Die!:n ja ensimmäinen basisti Geezer Butlerin kanssa sitten vuoden 1994 Cross Purposesin.
Black Sabbathin alkuperäinen kokoonpano – Osbourne, Butler, kitaristi Tony Iommi ja rumpali Bill Ward – aloitti albumin työstämisen jo vuonna 2001 tuottaja Rick Rubinin kanssa. Albumia viivästytti kuitenkin Osbournen sooloura ja yhtyeen muiden jäsenten perustama Heaven and Hell -yhtye. Viivästysten jälkeen yhtye kertoi vuonna 2011 aloittavansa albumin työstämisen alusta Rubinin kanssa. Rumpali Bill Ward jättäytyi kuitenkin projektin ulkopuolelle, ja hänen sijastaan albumin rumpuosuudet soitti sessiomuusikko Brad Wilk.
Albumin ensimmäinen single ”God is Dead?” julkaistiin digitaalisena singlenä 19. huhtikuuta ja seuraava singlejulkaisu ”End of the Beginning” 15. toukokuuta. Albumi debytoi Suomen albumilistan kolmantena, ja yhtyeen kotimaassa Britannian albumilistalla albumi nousi ensimmäiselle sijalle. Albumi nousi listakärkeen myös Yhdysvaltain Billboard-listalla ollen yhtyeen ensimmäinen listaykkönen Pohjois-Amerikassa.
Taustaa
Black Sabbathin alkuperäiskokoonpano (kitaristi Tony Iommi, rumpali Bill Ward, basisti Geezer Butler ja laulaja Ozzy Osbourne) oli tehnyt kiertueita vuosina 1997–1999 ja julkaissut myös livealbumin Reunion. Vuonna 2001 yhtye aloitti uuden studio-albumin teon tuottaja Rick Rubinin kanssa, mutta projekti keskeytyi, koska Ozzy Osbourne teki samaan aikaan soolo-albumiaan ja muillakin yhtyeen jäsenillä oli omia projekteja.
Osbournen sooloura ja menestyksekäs tosi-tv-show The Osbournes pitivät Black Sabbathin tauolla aina vuoteen 2004 asti, jolloin yhtye lähti jälleen kiertueelle soittaen Ozzfest-kiertueella sekä Euroopassa 2004–2005. Levypuolella Sanctuary Records oli julkaissut vuonna 2002 Past Lives-nimisen kokoelman, joka sisälsi konserttimateriaalia 1970-luvulta. Marraskuussa 2005 yhtye nimettiin Iso-Britannian UK Music Hall of Fameen ja maaliskuussa 2006 Yhdysvaltain Rock and Roll Hall of Fameen.
Vuonna 2006 Osbournen jatkaessa soolouraansa Rhino Records ilmoitti julkaisevansa Black Sabbath: The Dio Years-nimisen kokoelman, joka keskittyi nimensä mukaisesti yhtyeen laulaja Ronnie James Dion aikaiseen materiaaliin, eli vuosiin 1980–1982 ja 1992. Dio, Iommi, Butler ja rumpali Vinny Appice olivat lisäksi nauhoittaneet kolme uutta kappaletta kokoelmalle. Bill Wardin piti alun perin olla mukana projektissa, mutta hän jättäytyi musiikillisten erimielisyyksien vuoksi pois ja hänen tilalleen tuli Appice, joten kokoonpanosta tuli Mob Rules ja Dehumanizer-albumeilla vaikuttanut kokoonpano. Kokoelma sai hyvän vastaanoton ja kokoonpano päätti lähteä kiertueelle käyttäen nimeä Heaven and Hell ensimmäisen Dion Sabbath-albumin mukaan välttääkseen ristiriitoja, koska alkuperäinen Black Sabbath oli toiminut virallisesti usean viime vuoden ajan. Kokoonpano julkaisi yhden studioalbumin (The Devil You Know) ja kaksi konserttitallennetta. Heaven and Hellin toiminta päättyi Dion sairastuttua vatsasyöpään, johon hän menehtyi toukokuussa 2010.