cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dietmar Constantini
Ura valmentajana
Superfund-pestinsä jälkeen Constantini toimi tv-kommentaattorina vuoden ajan, kunnes Austria Wien palkkasi hänet maaliskuussa 2008 toistamiseen päävalmentajakseen. Pesti jäi jälleen lyhyeksi Constantinin siirryttyä syrjään jo kesällä.
Maaliskuussa 2009 tv-kommentaattorin uraansa jatkanut Constantini palasi valmentajaksi korvaten yllättäen eronneen Karel Brücknerin Itävallan maajoukkuevalmentajana. Vaikka Constantini ei onnistunutkaan nostamaan Itävaltaa MM-kisoihin 2010, sai hän liitolta luottoa ja allekirjoitti syyskuussa jatkosopimuksen vuoteen 2012. Syyskuussa 2011 Itävallan jalkapalloliitto ilmoitti, että Constantini ei jatka päävalmentajana EM-karsintojen jälkeen. Hän ei onnistunut luotsaamaan Itävaltaa arvokisoihin ja liitto ilmoitti syyskuun alussa 2011, että Constantinin sopimusta ei jatketa. Pian liiton ilmoituksen jälkeen hän erosi tehtävästään.
Simo Talvitie
Simo János Talvitie (3. lokakuuta 1927 Helsinki – 30. joulukuuta 2015 ) oli suomalainen pappi ja kirjailija, joka toimi muun muassa Kotimaa-lehden päätoimittajana.
Henkilöhistoria
Simo Talvitien isä oli jääkärieläinlääkintäeversti Juho Talvitie ja äiti lastenlääkäri Alma Elina Mäkelä. Hänen puolisonsa 1950–1990 oli laulaja, musiikinopettaja Ritva Anneli Essman. Talvitie tuli ylioppilaaksi 1945 ja valmistui teologian kandidaatiksi 1950 ja lisensiaatiksi 1969 Helsingin yliopistosta. Hän toimi Helsingin evankelis-luterilaisen seurakunnan teinipastorina 1950–1951 ja Tampereen Harjun seurakunnan virallisena apulaisena 1951–1963 sekä kappalaisena 1963–1964. Kotimaa-lehden päätoimittaja ja Kirjapajan kirjallinen johtaja Talvitie oli 1964–1968, Tampereen lyseon uskonnonopettajana hän toimi 1952–1961. Talvitiellä oli myös monia seurakunnallisia ja muita luottamustehtäviä. Useita opintomatkoja ulkomaille hän teki vuodesta 1947 lähtien. Talvitie sai rovastin arvonimen 1977, WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto hänelle myönnettiin 1974. Talvitie harrasti mitalien keräilyä.
Teoksia
Talvitie myös toimitti teoksia, samoin kuin käänsi kirjoja suomeksi unkarista ja ruotsista.
Ari Hyytinen
Ari Tapani Hyytinen (s. 29. elokuuta 1972 Jyväskylä) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee professorina Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa ja toimii Yrjö Jahnssonin säätiön tutkimusjohtajana, Eduskunnan pankkivaltuuston neuvonantajana ja Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen Senior Fellow -tehtävässä. Hänen tutkimuksensa käsittelevät muun muassa yrittäjyyttä, pk-yritysten rahoitusta, tuottavuutta ja innovaatioita. Aiemmin Hyytinen on työskennellyt Valtiovarainministeriön taloustieteellisen neuvoston jäsenenä ja suomalaisyritysten taloudellisena neuvonantajana muun muassa tuotehinnoitteluun ja kilpailupolitiikkaan liittyvissä kysymyksissä.
Koulutukseltaan Hyytinen on kauppatieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin kauppakorkeakoulussa vuonna 2001 otsikolla ”Essays on Bank Screening and Market Power in Loan Markets”.
Rytmikitara
Rytmikitara on kitarasta käytetty nimitys silloin, kun kitaristi soittaa kappaleeseen säestystä. Populaarimusiikissa säestys on usein rytmiä painottavaa, minkä takia säestävää kitaristia kutsutaan rytmi- tai komppikitaristiksi. Komppikitaristin säestävä soitto perustuu usein sointuihin, mutta se voi olla myös yksiäänistä. Soinnut ja yksiääniset säestyskuviot muodostavat usein lyhyitä ostinatoja tai riffejä, mutta pelkkien yksittäisten sointujen käyttö on yleistä.
Muusikko Freddie Green on sanonut:
The Who-yhtyeen kitaristi Pete Townshend on sanonut:
Lähteet
Chitarra
Herman Paul
Paulin vanhemmat olivat hallitusneuvos Johann Paul ja Dorothea Paul. Hän kävi lukion Berliinissä, opiskeli musiikkia ja toimi sitten eri tehtävissä musiikin piirissä kierrellen 1858–1862 viulistina Itämeren alueen maissa. Paul muutti Helsinkiin 1859, perusti sinne musiikkikaupan 1862 ja toimi mm. konserttien arvostelijana. Hän oli Helsingin yliopiston saksan kielen ylimääräinen lehtori 1869–1885 ja opetti saksaa ja venäjää eri oppilaitoksissa Helsingissä. Paul toimi myös Hufvudstadsbladetin vakituisena kriitikkona 1865–1878. Hän sai kollegineuvoksen arvon vuonna 1884.
Paulin ruotsista saksaksi kääntämä Kalevala ilmestyi 1885–1886 nimellä Kalevala, das Volksepos der Finnen, sitä pidettiin aiempaa Schiefnerin tekemää käännöstä parempana. Käännöksen runomitta poikkeaa hieman suomalaisesta runomitasta. Hän käänsi saksan kielelle myös J. L. Runebergin näytelmän Salamiin kuninkaat ja Zacharias Topeliuksen Matkustus Suomessa -kirjan. Hänen kääntämäänsä suomalaista runoutta olivat mm. teokset Finnische Dichtungen (1866) ja Aus dem Norden (1887). Lisäksi hän laati kouluja varten saksan kielen kieliopin ja lukemistoharjoituksia, joista Eino Sakari Yrjö-Koskinen teki suomenkieliset versiot.
Talvella 1859 Paul teki Lappiin matkan, jonka päiväkirja julkaistiin 1860 Papperslyktan-viikkolehdessä nimellä ”Slädparti till Lappland, blad ur min dagbok”. Hän teki matkastaan myös lyijykynäpiirroksia. Paul oli naimisissa vuodesta 1861 Evelina Lovisa Albertina Bonsdorffin (k. 1909) kanssa. Perheessä oli neljä lasta.
Paul opiskeli aluksi Berliinin yliopistossa, mutta paneutui sittemmin kokonaan musiikkiopintoihin. Hän saapui Suomeen 1859 ja perusti Helsinkiin musiikkikaupan. Hän osallistui suomalaiseen musiikkielämään, oli muun muassa perustamassa Helsingin musiikkiopistoa.
Paul on julkaissut saksan kielen oppikirjoja sekä kääntänyt saksaksi Runebergia (Die Könige von Salamis 1869), suomalaisia kansanlauluja, koko Kantelettaren (Aus dem Norden. Eine Sammlung finnischer Dichtungen 1877; Kanteletar. Die Volkslyrik der Finnen, 1882) sekä vihdoin Kalevalan (Kalevala. Das Volksepos der Finnen. 1885–1886), jonka jälkimmäinen osa ilmestyi hänen kuoltuaan.
Paul teki Kalevalan käännöksen maisteri Henrik Pantsarin sanasanaisen ruotsinnoksen pohjalta, ja käsikirjoituksen tarkasti August Ahlqvist. Paul koetti saada runomitan vaihtelevammaksi sillä tavalla, että noudattaen Ahlqvistin esiintuomaa ajatusta hän pani toisen tai kolmannen trokeen sijaan daktyylin. Paulin käännöstä on kielellis-esteettisessä suhteessa pidettävä aikaisempaa Schiefnerin saksalaista käännöstä parempana, ja etenkin lyyrillisissä osissa on monta vaikuttavaa kohtaa. Sitä vastoin runomitta on taipuu liiaksi epiikkaan. Kun käännös on tehty ruotsin kielen välityksellä, on alkuperäiseen nähden paljon kadonnut, mutta se oli kuitenkin aikanaan parhaita Kalevalan käännöksiä.
1761
Katso myös
1751 – 1800
Karl Daxbacher
Karl Daxbacher (s. 15. huhtikuuta 1953) on itävaltalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana
Daxbacher aloitti pelaajauransa FK Austria Wienissä debytoiden edustusjoukkueessa vuonna 1971. Hänestä tuli nopeasti tärkeä osa Austrian 1970- ja 1980-lukujen menestysjoukkuetta, joka voitti seitsemän Itävallan mestaruutta. Daxbacher oli mukana myös Austrian joukkueessa, joka eteni kaudella 1977–1978 Cup-voittajien cupin loppuotteluun häviten mestaruuden RSC Anderlechtille. Hän pelasi Austriassa lähes 400 ottelua Bundesliigassa, kunnes jätti seuran 1985 siirtyen uransa viimeiseksi kaudeksi Kremseriin.
Itävallan maajoukkueeseen Daxbacher ei koskaan onnistunut tekemään läpimurtoaan. Hän esiintyi maajoukkuepaidassa ainoastaan kuusi kertaa.
Ura valmentajana
Valmennusuransa Daxbacher aloitti Itävallan alemmilla sarjatasoilla. Läpimurtonsa hän teki SKNV St. Pöltenin peräsimessä luotsaten seuran kaudella 2000–2001 2. Landesliga Westin ja seuraavalla kaudella Landesliga Niederösterreichin mestariksi. Menestyskausien jälkeen Daxbacher palasi vanhaan seuraansa FK Austria Wieniin amatöörijoukkueen päävalmentajaksi. Hänen johdollaan Austrian amatöörijoukkue voitti kaudella 2004–2005 Regionalliga Ostin mestaruuden.
Kesällä 2006 Daxbacher jätti Austrian ja siirtyi LASK Linzin päävalmentajaksi. Debyyttikaudellaan hän johdatti LASKin Itävallan Erste Ligan mestariksi ja nousuun Bundesliigaan. Kaudella 2007–2008 LASK menestyi nousijajoukkueeksi hyvin ja sijoittui turvallisesti keskikastiin. Daxbacher ei kuitenkaan saanut pitää työpaikkaansa, vaan hän sai potkut toukokuun lopulla.
Pian LASK-potkujensa jälkeen Daxbacherista tuli FK Austria Wienin uusi päävalmentaja. Debyyttikaudellaan Austrian edustusjoukkueen päävalmentajana hän pääsi juhlimaan Itävallan cupin mestaruutta. Kaudella 2009–2010 hän nosti seuran taistelemaan jälleen liigamestaruudesta ja maaliskuussa 2010 allekirjoitti kauden jatkosopimuksen seuran kanssa. Mestaruustaistelu päättyi lopulta Austrian kannalta katkerasti kakkossijaan vain pisteen erolla FC Red Bull Salzburgiin. Joulukuun lopulla 2011 Daxbacher sai yllättäen potkut Austrian päävalmentajan tehtävistä.
Kesäkuussa 2012 Daxbacher palasi liigalisenssin talousvaikeuksiensa vuoksi menettäneen ja Regionalliga Mitteen pudotetun LASK Linzin päävalmentajaksi. Daxbacherin valmennuskautta vaikeuttivat seuran talousvaikeudet. Uudet omistusjärjestelyt pelastivat kuitenkin seuran konkurssilta loppuvuodesta 2013. Pelillisesti LASK esiintyi Daxcbacherin johdolla edukseen ja voitti Regionalliga Mitten mestaruuden kausilla 2012–2013 ja 2013–2014. Seura nousi toisen mestaruutensa myötä Erste Ligaan. Vaikka joukkueen sarjapaikka ei kaudella 2014–2015 ollut uhattuna, johti heikompien pelien jakso potkuihin maaliskuussa 2015.
Kaudeksi 2015–2016 Daxbacher siirtyi Erste Ligassa pelanneen SKN St. Pöltenin päävalmentajaksi. Daxbacherin johdolla St. Pölten voitti Erste Ligan mestaruuden ja nousi kaudeksi 2016–2017 Bundesliigaan. Menestys pääsarjatasolla oli kuitenkin heikkoa ja huonojen tulosten myötä Daxbacher sai potkut lokakuussa 2016.
Tammikuussa 2017 Daxbacherista tuli Wacker Innsbruckin päävalmentaja. Hänen johdollaan Wacker voitti kaudella 2017/18 Erste Ligan mestaruuden ja nousi Bundesliigaan. Pääsarjassa menestys oli heikompaa ja liigassa sijalla 10 majaillut Wacker erotti Daxbacherin maaliskuussa 2019.
Družina
thumb|right|250px|Suurruhtinas Vladimir Monomahin lepotauko metsästyksen jälkeen. Viktor Vasnetsov, [[1848]]
Družina  eli soturijoukko oli muinaisen Venäjän ruhtinaiden soturijoukko. Ruhtinas tarvitsi sotajoukkoja maansa järjestyksen ylläpitoon sekä puolustamiseen ulkoisilta vihollisilta. Soturijoukko oli aina valmis taisteluun sekä antamaan neuvoja ruhtinaalle.
Määrä ja kokoonpano
Družina oli keskiajalla sidottuna vain ruhtinaaseen eikä maahan. Sen etninen kokoonpano oli hyvin kirjava 800-1000-luvuilla: varjagit sekä slaavilaisia, suomalaisia, turkkilaisia, puolalaisia ja unkarilaisia heimoja. Soturijoukon suhteet ruhtinaaseen olivat varsin vapaat. Se perustui vapaaseen sopimiseen. Soturijoukkoon pääsy ja poispääsy oli vapaata. Ruhtinaaseen tyytymätön soturi saattoi jättää yhden ja siirtyä toiseen soturijoukkoon. Soturijoukon koostumus vaihteli, mutta luultavasti se ei ylittänyt muutamaa sataa arabitutkimusmatkailija Ibn Fadlanin mukaan vuonna 922 Kiovan ruhtinaalla oli linnassaan ”400 miestä erilaisia sankareita ja heidän apulaisiaan”. Venäläisen tutkijan, B. A. Rybakovin, mukaan sotureita olisi mahtunut asumaan linnaan 250-300. Soturijoukko oli sotajoukkojen ydin ja ilmeisesti myös ratsuväen tärkein osasto. Niiden osallisuus eri taisteluissa on mainittu seuraavasti:
Tehtävät
Sotapalveluksen lisäksi nuoremman soturijoukon jäsenet toteuttivat ruhtinaan erilaisia käskyjä sekä toimivat hänen henkivartiokaartinaan. Ruhtinaan neuvostoihin nuorempi soturijoukko ei osallistunut paitsi sotilasneuvostojen kokouksiin. Niihin saivat osallistua myös muualta tulleet sotaretkille osallistuneet liittolaiset. Kronikoissa kerrotaan, että vanhemmilla sotureilla oli myös omia soturijoukkojaan. Ruhtinas ylläpiti soturijoukkojaan keräämillään veroilla. Soturit saivat myös aina osan sotasaaliista.
Vanhemman soturin surmasta piti maksaa kaksinkertainen suojelumaksu. Ajan kuluessa ruhtinas yritti laajentaa tämän maksun koskemaan myös nuorempien soturien surmista perittyjä maksuja. Ruhtinaan kuoleman jälkeen suurin osa soturijoukosta siirtyi hänen seuraajalleen. Joskus ruhtinaskunnissa oli tällaisilla hetkillä 2 eri soturijoukkoa, joiden välille yleensä syntyi taisteluita. Uusi soturijoukko pyrkii vanhempien soturien asemaan ja vanhemmat taas olivat jo ruhtinaan suosiossa ja pyrkivät näin jatkamaan.
Länsi-Euroopassa
Soturijoukkoja mainitaan ainakin germaaneilla olleen. Ne palvelivat Rooman imperiumissa, erityisesti Italiassa ja Ranskassa, sekä normanneilla Pohjois-Ranskassa, Pohjois-Saksassa ja Englannissa. Myös näillä alueilla soturijoukkojen tehtävänä oli verojen keruu, sotaretket sekä hallitsijan suojeleminen (kuninkaan tai ruhtinaan). Alun perin soturijoukko oli jalkaväkeä. Soturijoukolla oli suuri valta kuninkaaseen. Se toimi uskollisesti, koska kuningas jakoi heidän kanssaan sotasaaliit. Feodalismin kehityksen myötä soturijoukot väistyivät tavallisten feodaalien sotajoukkojen tieltä. Alun perin sana ”drug” tai ”družina” oli joissakin eurooppalaisissa kielissä, kuten muinaisenglannissa (drihtin), muinaisnorjassa (dróttin), islannissa (drótt) sekä joissain muissa. Oletettavasti sana on tullut muinaisgermaanisesta sanasta druhtinaz, joka tarkoitti sotajoukkoa tai jengiä.
Robert L. Whetten
Robert L. Whetten (s. 1959) on amerikkalainen fyysikko ja professori. Hän on eräs kansainvälisesti tunnetuimpia molekulaaristen nanorakenteiden sekä nanopartikkelien synteesin ja karakterisoinnin tutkijoita.
Tieteellinen ura
Whetten on opiskellut State Universityssä ja Cornellin yliopistossa. Väiteltyään tohtoriksi hän työskenteli tutkijana Exxon Corporaten tieteellisessä tutkimuslaboratoriossa. Whetten toimi vuoteen 1994 professorina Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa (UCLA). Sen jälkeen hän toimi vuosina 1994–2012 professorina Georgia Institute of Technologyssa Atlantassa. Hän on työskennellyt myös vierailevana professorina useissa yliopistoissa Sveitsissä, Saksassa ja Ranskassa.
Vierailevana professorina Suomessa
Whetten toimi vuosina 2010–2011 Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen ja Nanotiedekeskuksen yhteisenä FiDiPro-professorina. Hän työskenteli yhdessä professori Hannu Häkkisen kanssa. Suomen akatemian rahoittamassa tutkimushankkeessa kemiallisesti stabiloituja, metallisia nanopartikkeleita käsiteltiin (mm. synteesin, karakterisoinnin ja funktionalisoinnin avulla) eri sovelluksiin sopiviksi. Hankkeen päämääränä oli valmistaa nanopartikkeleja, joiden rakenne ja ominaisuudet tunnetaan tarkasti. Käsittelyjen jälkeen partikkelit voidaan suojata erilaisiin kemiallisiin ympäristöihin sopivilla, niin kutsutuilla ligandikerroksilla. Valmiita partikkeleita voidaan käyttää esimerkiksi katalyytteinä, nanomittakaavan ilmaisimina, fotoniikassa, bioleimoina ja molekyylielektroniikassa.
Jyväskylän yliopistossa tehtiin vuosina 2010–2011 Whettenin ja Hannu Häkkisen johdolla tutkimusta muutaman nanometrin kokoisilla kultahiukkasilla. Whetten havaitsi ensimmäisenä, että kultananopartikkelien elektronirakenteen kvantittumisesta nanopartikkelille aiheutuvat tietynlaiset optiset ja sähkökemialliset ominaisuudet. Stanfordin yliopisto toimitti vuonna 2010 Jyväskylän yliopistolle Au102-partikkelinäytteitä, jotka Jyväskylän yliopiston fysikaalisen kemian professori Mika Petterssonin johtama tutkimusryhmä analysoi spektroskopian avulla. Whettenin tutkimushankkeessa saavutettiin merkittäviä tuloksia. Tutkimustuloksia hyödynnettiin sittemmin monitieteellisissä (kemia, fysiikka ja biotieteet) jatkotutkimuksissa. Kultananohiukkasilla voidaan esimerkiksi merkitä viruksia ja seurata sitten niiden liikkeitä kudoksissa. Virus on niin pienikokoinen, että sitä ei voi havaita optisilla laitteilla. Siksi se "leimataan". Leimauksessa viruksen pintaan kiinnitetään pieni, 1...3 nanometrin kokoinen kultapartikkeli. Sen jälkeen viruksen pystyy erottamaan elektoronimikroskoopilla. Menetelmää on sovellettu mm. enterovirusten tutkimuksessa. Havainnot auttavat tutkijoita rokotteiden kehittämisessä.
Paluu kotimaahan
Whettenin toimikausi vierailevana professorina päättyi 2011, ja hän palasi takaisin Yhdysvaltoihin. Vuodesta 2012 hän on toiminut kemiallisen fysiikan professorina Texasin yliopiston fysiikan ja astronomian laitoksella San Antoniossa. Hän asuu Mesassa Arizonassa.
Joseph Daul
Joseph Alexander Daul (s. 13. huhtikuuta 1947 Strasbourg) on ranskalainen poliitikko. Hänet valittiin Euroopan parlamenttiin ensimmäisen kerran vuoden 1999 vaaleissa, ja uudelleen vuosina 2004 ja 2009. Hän toimi Euroopan kansanpuolueen ryhmän puheenjohtajana vuosina 2007–2014.
Daul tulee suuresta perheestä. Hän otti vaimonsa kanssa perheen kotitilan hoitoonsa jo 20-vuotiaana. Nykyisin tila on edelleen perheen hoidossa ja siellä tuotetaan nautakarjaa ja sokerijuurikasta. Euroopan parlamentissa Daul onkin ollut jäsenenä maatalouden ja maaseudun kehittämisen valiokunnassa, jonka puheenjohtajaksi hänet nimitettiin tammikuussa 2002.
Euroopan kansanpuolue valitsi Daulin puolueen puheenjohtajaksi 12. marraskuuta 2013. Äänestyksessä hän sai 112 ääntä 124:stä. Daul oli toiminut roolissa väliaikaisesti jo lokakuusta saakka hänen edeltäjänsä Wilfried Martensin luovuttua tehtävästä.
Jesse Kaikuranta
Ura
Jesse Kaikuranta osallistui The Voice of Finland -musiikkikilpailun ensimmäiselle tuotantokaudelle, joka päättyi keväällä 2012, ja eteni Paula Koivuniemen joukkueessa finaaliin asti. Finaalia varten Kaikurannalle kirjoitettiin laulu ”Vie mut kotiin”, jonka singlejulkaisu nousi Suomen iTunesin ladatuimmaksi kappaleeksi. Vaikka Kaikuranta putosi finaalissa, hän sai siitä huolimatta kilpailussa ilmenneen suosion myötä levytyssopimuksen Universal Musicin kanssa.
Kaikurannan debyyttialbumi Vie mut kotiin julkaistiin 2. marraskuuta 2012, ja se sijoittui ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan kärkeen. Albumia myytiin jo ennen sen julkaisua lähes platinalevyn eli 20 000 kappaleen verran, ja pian julkaisunsa jälkeen sen myyntiluvut ylittivät tämän. Matti Mikkolan ja Eppu Kososen tuottamalle albumille kappaleita ovat tehneet tuottajien ja Kaikurannan itsensä lisäksi muun muassa Aki Tykki, DJPP, Paula Vesala, Freeman ja Hector. Levyn toinen single ”Järjetön rakkaus” julkaistiin 14. syyskuuta 2012. Kappaleesta julkaistiin lokakuussa musiikkivideo, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Elias Koskimies. Juonellinen video sijoittuu Kallion kaupunginosaan Helsingissä. Kaikuranta osallistui kappaleellaan ”Järjetön rakkaus” 17. marraskuuta 2012 järjestettyyn Syksyn sävel -kilpailuun ja sijoittui siinä ensimmäiseksi. Kappale valittiin kilpailussa median suosikiksi.
Kaikuranta julkaisi toisen albuminsa vuonna 2013 ja kolmannen vuonna 2016. Elokuussa 2018 julkaistiin Kaikurannan ja Tallari-yhtyeen yhteinen Lauluni-albumi. Vuonna 2019 Kaikuranta on julkaissut kaksi singleä.
John Jay
Nuoruus
John Jay syntyi 12. joulukuuta 1745 Manhattanilla, New Yorkissa. Hän oli Peter Jayn ja Mary Van Cortlandtin seitsemään aikuisikään asti selvinneestä lapsesta kuudes. Pian Johnin syntymän jälkeen Jayt muuttivat Ryeen. Kaksi Johnin vanhemmasta sisaruksesta oli sokeutunut isorokon seurauksena ja kaksi muuta taas kärsi mielenterveydellisistä ongelmista.
Jay meni 8-vuotiaana New Rochellessa, New Yorkissa, sijainneeseen sisäoppilaitokseen, josta hän kuusi vuotta myöhemmin siirtyi King’s Collegeen (nykyinen Columbian yliopisto). Jay valmistui collegesta loistavin arvosanoin vuonna 1764 ja ryhtyi opiskelemaan lakia Benjamin Kissamin opastuksella. Jay sai oikeuden lakimiehen ammatinharjoittamiseen New Yorkissa vuonna 1768. Pian tämän jälkeen Jay ryhtyi opettamaan lakia Robert R. Livingstonin kanssa. Vuonna 1771 Jay avasi oman asianajotoimistonsa.
Yhdysvaltain itsenäistyminen
Jay lähti politiikkaan samoihin aikoihin, kun Yhdysvaltojen suhteet emämaa Britanniaan alkoivat heikentyä, ja hän osallistui useisiin Yhdysvaltain itsenäisyyttä ajaneisiin poliittisiin tapaamisiin. Hänet valittiin syyskuussa 1774 kokoontuneeseen ensimmäiseen mannermaakongressiin, jossa hän oli 28-vuotiaana toiseksi nuorin edustaja. Jay oli mukana kirjoittamassa Address to the People of Great Britain -nimistä adressia, jossa kritisoitiin Yhdysvaltain silloisen emämaan Britannian hallintoa. Adressia on pidetty yhtenä syynä sille, miksei Jay yrityksistään huolimatta saanut korjattua Ison-Britannian ja Yhdysvaltain välejä. Vaikka Jay halusi tehdä selvän eron Ison-Britannian hallintoa kannattaneisiin lojalisteihin, hän vastusti radikaaleja toimenpiteitä itsenäisyyden saavuttamiseksi. Niinpä Jay ehdotti toisessa mannermaakongressissa Olive Branch Petition (”oliivipuun oksa -anomus”) -nimistä vetoomusta, jonka tarkoituksena oli estää Yhdysvaltain ja Britannian välisen sodan syttyminen.
Jay nimitettiin 1779 Yhdysvaltain ja Espanjan suhteista vastaavaksi ministeriksi. Käytännössä hänen tehtävänään oli saada Espanja tunnustamaan Yhdysvaltain itsenäisyys ja luoda talousyhteyksiä maiden välille. Jay vietti Espanjassa kolme vuotta, minkä jälkeen hän oli hetken aikaa Pariisissa. Vuonna 1782 John Jay kuului John Adamsin, Benjamin Franklinin, Henry Laurensin ja William Temple Franklinin kanssa komiteaan, joka sopi Pariisissa rauhasta Ison-Britannian kanssa.
Itsenäistymisen jälkeen
Vuonna 1787 Jay kirjoitti salanimellä Publius kolme niin kutsutuista Federalist Papers -artikkeleista, joissa Jay, Alexander Hamilton ja James Madison perustelivat Yhdysvaltain perustuslain luomisen tärkeyttä. Perustuslaki hyväksyttiin myöhemmin samana vuonna. Vaikka Jay ei osallistunut perustuslailliseen konventtiin Philadelphiassa, hänellä oli merkittävä rooli sen suunnittelussa ja ratifioimiessa. Vuonna 1789 presidentti George Washington nimitti Jayn Yhdysvaltain korkeimman oikeuden ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Vuonna 1794 Washington lähetti Jayn Lontooseen neuvottelemaan brittijoukkojen vetäytymisestä ja solmimaan paremmat kauppasuhteet Britannian kanssa. Jay onnistui ensimmäisessä tavoitteessaan, mutta kauppasopimusta kritisoitiin, ja Washington joutui panemaan arvovaltansa peliin, ennen kuin kongressi ratifioi sopimuksen.
Alexander Hamilton oli onnistunut kampanjoimaan Jayn New Yorkin kuvernööriksi sillä aikaa, kun tämä oli ollut Britanniassa. Hamilton pyrki Jayn kuvernööriviran avulla vahvistamaan federalistipuolueen, johon kumpikin miehistä kuului, asemaa New Yorkissa. Kahden kuvernöörikautensa aikana Jay pyrki muun muassa linnoittamaan osavaltiota Ranskan hyökkäyksen varalta, uudistamaan oikeuslaitosta ja kieltämään orjuuden. Lisäksi hän aloitti useita tie- ja kanavaprojekteja kohentaakseen osavaltion taloustilannetta. Jay oli kuvernöörinä hyvin suosittu, ja jopa hänen vastustajiensa on kerrottu arvostaneen häntä.
Jay vetäytyi politiikasta vuonna 1801. Vielä saman vuoden aikana presidentti John Adams olisi halunnut nimittää Jayn uudelleen korkeimman oikeuden puheenjohtajaksi, mutta Jay kieltäytyi virasta vaimonsa vakavan sairauden takia. Vetäytymisensä jälkeen Jay kuitenkin osallistui aktiivisesti muun muassa American Bible Society -nimisen uskonnollisen järjestön toimintaan ja oli hetken jopa sen presidenttinä. Lisäksi hän osallistui orjuudenvastaisen liikkeen toimintaan. Jay kuoli lopulta 17. toukokuuta 1829.
Yksityiselämä
thumb|Vuonna 1774 Jay meni naimisiin vaikutusvaltaiseen sukuun kuuluneen [[Sarah Livingstonin kanssa.]] John Jayn suku oli kotoisin Ranskasta. Jayn isänisä Augustus Jay joutui muuttamaan Ranskasta Yhdysvaltoihin, kun vuonna 1685 Nantesin edikti kumottiin ja protestanttien oikeuksia rajoitettiin. Augustus asettui aloilleen New Yorkiin, jossa hän onnistui kaupankäynnillä luomaan suvulleen vahvan aseman. Myöhemmin Augustus meni naimisiin ja sai Peter-nimisen pojan. Peter taas meni naimisiin Mary Van Cortlandtin kanssa ja sai yhteensä 10 lasta, joista seitsemän selvisi aikuisikään asti. Selvinneistä lapsista John oli järjestyksessään kuudes.
John Jay meni keväällä 1774 naimisiin Sarah Livingstonin kanssa, joka oli silloisen New Jerseyn kuvernöörin William Livingstonin tytär. Vaimonsa vaikutusvaltaisen suvun ansiosta Jay sai luotua useita tärkeitä poliittisia kytköksiä Yhdysvaltain politiikan merkkihenkilöihin. Jay sai Livingstonin kanssa kaksi poikaa, Peter Augustuksen ja Williamin. Peter August tuli myöhemmin tunnetuksi poliittisesta toiminnastaan ja William ahkerana orjuuden vastustajana.
Jay Heritage Center
New Yorkin koillispuolella Westchesterin piirikunnan Ryessa on John Jayn lapsuudenkoti, joka toimii nyt perinnekeskuksena.
Mustakiitäjä
Mustakiitäjä (Cypseloides niger) on harvalukuinen pohjois- ja keskiamerikkalainen kiitäjälintu.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 18 cm, joten se on selvästi tervapääskyä kookkaampi ja suurin pohjoisamerikkalaisista kiitäjistä. Sen höyhenpuku on tumman noenharmaa ja hartioiden tienoilta musta. Muiden kiitäjien tavoin mustakiitäjät viettävät pääosan elämästään ilmassa.
Levinneisyys
Mustakiitäjän esiintymisalue on noin 1,1 miljoonaa neliökilometriä. Se on enimmäkseen muuttolintu, jonka pohjoisin esiintymispaikka on Alaskan eteläosassa. Kanadan ja Yhdysvaltojen länsirannikolla sitä tavataan monin paikoin, sisämaassa Coloradon keskiosiin saakka. Se pesii myös Meksikossa ja Costa Ricassa, sekä joillakin Länsi-Intian saarilla, joilla se on paikkalintu. Kaikkiaan sen esiintymispaikkoja tunnetaan vain noin 80 ja kaikkialla se on harvalukuinen. Kuitenkin Coloradosta tunnetaan kaikkiaan noin 100 esiintymispaikkaa, joiden populaatiokoko on ollut ilmeisen vakaa viimeiset 50 vuotta. Pohjoiset populaatiot talvehtivat Etelä-Amerikassa.
Lajin kokonaispopulaatio on noin 315 000 yksilöä. Sen populaatio on kuitenkin vähentymässä nopeasti, mutta romahduksen syytä ei tiedetä, mutta sen taustalla voi olla ilmastonmuutos tai torjunta-aineiden käyttö. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokitteli vuonna 2018 lajin ennakolta vaarantuneeksi, vaikka kannan pienenemisnopeus tunnetaan vain osalta levinneisyysalueelta.
Mustakiitäjän ensimmäinen pesälöytö on vuodelta 1901, jolloin A.G. Vrooman keräsi yksimunaisen pesän Santa Cruzista Kalifornian rannikolta. Hänen havaintoaan pidettiin pitkään epäluotettavana, kunnes W.L. Dawson varmisti lajinmäärityksen vuonna 1914. Ensimmäinen sisämaapesintä todettiin Albertassa 1919 (C.E. Chapman).
Elinympäristö
Mustakiitäjä pesii kalliojyrkänteillä ja vesiputouksilla. Pesät sijaitsevat usein vesiputousten takana ja linnut lentävät pesälleen veden läpi.
Lisääntyminen
Mustakiitäjät pesivät yhdyskunnittain kalliojyrkänteiden ulokkeilla. Pesintä alkaa kesä-heinäkuussa. Pesä rakennetaan ilmassa kerätyistä korsista ja pesän vierestä kerätystä sammalesta ja mudasta. Sama pesäpaikka on käytössä vuodesta toiseen. Naaras munii vain yhden valkoisen munan. Molemmat emot hautovat 23–29 päivää. Poikasta ruokitaan kerran tai kahdesti päivässä, yleensä aamu- tai iltahämärissä. Poikanen lähtee pesästä vasta 47–50 päivän ikäisenä, jolloin sen paino on puolitoistakertainen (146 %) emon painoon verrattuna. Mustakiitäjä on yksiavioinen.
Ravinto
Mustakiitäjien ravinto on peräisin ilmasta ja se koostuu pääasiassa lentävistä hyönteisistä, etenkin muurahaisista. Laji saalistaa parvissa, toisinaan matalalla lähellä maanpintaa, toisinaan korkeuksissa, jonne ihmissilmä ei näe.
Potenssifunktio
Potenssifunktio on muuttujan x \! matemaattinen funktio, joka voidaan esittää yleistettynä
missä x^r\qquad on potenssi ja r \! sen eksponentti. Eksponentin arvoa kutsutaan myös potenssin asteeksi. Ylempi merkintä tarkoittaa samaa asiaa kuin Suomen koulumatematiikassa käytetty merkintä
Potenssifunktion määrittelyjoukkona voi joskus olla kaikki reaaliluvut, mutta yleensä vaaditaan ei-negatiivisuutta eli x \ge 0 sievennysongelmien välttämiseksi. Määrittelyjoukko määritetään siten aina tapauskohtaisesti.
Eksponentti on luonnollinen luku
Erään potenssifunktion määritelmän mukaan se on tulo äärellisestä lukumäärästä (m + n kpl) vakioita ja muuttujaa x \!:
Tämän määritelmän mukaan potenssifunktio, jonka eksponenttina on luonnollinen luku, kuuluu alkeisfunktioihin, sillä se on muodostettu äärellisestä määrästä muuttujia ja vakioita niiden välisillä kertolaskuilla (alkeisoperaatio), ja se on samalla yleisen potenssifunktion erikoistapaus, joka merkitään usein
Tällainen potenssifunktio on samalla myös polynomifunktio, jossa on yksi termi. Useiden eriasteisten potenssien summa muodostaa monitermisen polynomifunktion. Eriasteisten potenssien sarjoja käytetään monissa potenssisarjoissa.
Erikoistapauksia
Potenssifunktioita käytetään matemaattisessa mallinnuksessa talouden, tieteen ja tekniikan aloilla. Niillä on polynomifunktioiden oheella merkittävä rooli matematiikan kouluopetuksessa eri maissa.
Edelliset potenssifunktiot voidaan tulkita verrannollisuuden mukaan. Esimerkiksi, kun n = 2, voidaan sanoa, että funktion arvot ovat suoraan verrannolliset muuttujan toiseen potenssiin eli.
Morinit
Morinit asuivat vesistöjen ympäröimissä kylissä lampien keskellä. Rooman valtakunta alisti heidät valtaansa vuosina 33–23 eaa.
Potenssifunktio
Eksponenttina kokonaisluku
Eksponenttina voi olla myös negatiivinen kokonaisluku. Koska potenssilaskennassa on määritetty
saadaan myös potenssifunktiolle vastaavasti
Kun n = 1, saadaan niin sanottu käänteislukufunktio (tässä: a = 1) Tällöin funktion arvot ovat muuttujan arvoon nähden kääntäen verrannolliset.
Eksponentti on rationaaliluku
Jos eksponenttina on rationaaliluku, saadaan
Jos eksponentti on luonnollisen luvun käänteisluku, joka on muotoa
niin potenssifunktio tulkitaan juurifunktioksi:
Juurifunktion määrittelyjoukko riippuu juuren asteluvusta. Jos juuren aste on parillinen, rajoitetaan muuttuja ei-negatiiviseksi eli x \ge 0. Jos aste on pariton, kuuluvat kaikki luvut määrittelyjoukkoon eli. Juurifunktion astelukua voidaan nostaa korottamalla se vielä kokonaislukupotensiin m :
Eksponenttina reaaliluku
Kun eksponenttina on reaaliluku, määritellään yleisesti
Kun eksponentina on rationaaluku, lasketaan potenssifunktion arvo edellä kuvatulla tavalla. Niitä reaalilukuja, jotka eivät ole rationaalilukuja, kutsutaan irrationaaliluvuiksi. Kun eksponenttina on irrationaalinen luku, lasketaan potenssifunktion arvo raja-arvon avulla. Koska jokaista irrationaalilukua r kohden on olemassa rationaalilukujen jono siten, että jono suppenee kohti irrationaalilukua r:
Potenssifunktion arvo kohdassa x=s \!, kun s \ge 0 lasketaan silloin
Yleistäen voidaan sanoa, että
Kaikille potenssifunktioille yhteiset pisteet
Kun potenssifunktioille piirretään kuvaajat xy-koordinaatistoon, merkitään funktion argumentin x arvot x-koordinaateiksi ja funktion arvot y-koordinaateiksi eli (x,f(x)). Kahden potenssifunktion kuvaajat kulkevat saman pisteen kautta, kun niiden kuvaajilla on samalla x-koordinaatilla samat funktion arvot. Yhteiset pisteet voidaan määrittää yhtälöllä ( s > r ):
Joka tapauksessa kohdassa x=0 on kaikilla potenssifunktioilla yhteinen piste (0,0), sillä
Yhteisiä pisteitä voi siis olla kaksi tai kolme riippuen potenssifunktioiden asteista. Jos eksponenttit ovat molemmat parillisia tai parittomia, saadaan kaksi kohtaa lisää, ja jos toinen on pariton ja toinen parillinen, saadaan vain yksi kohta lisää, missä on yhteinen piste:
Potenssifunktion derivointi ja integrointi
Potenssifunktion derivaatta erotusosamäärän raja-arvon avulla. Määritelmän tulokset potenssiosalle voidaan esittää helposti muistettavassa muodossa:
Potenssifunktion tavallinen (Rieman-) integraali on siten
Käspaikka
Tyypillisimpiä koristetyyppejä käspaikoissa olivat etupistokirjonta eli luotoksittain ompelu, ketjuvirkkaus, ristipistokirjonta sekä revinnäiskoristelu, jota karjalaiset nimittivät nyhennäisompeluksi. 1800-luvun lopulla kangaspuissa kuviointi, punapoiminta, alkoi syrjäyttää ompelukirjontakuviointia. Myös muita koristelumenetelmiä, ei kuitenkaan painokuviointia, on karjalaisissa käspaikoissa käytetty, ja eri kirjontatyylejä voitiin yhdistää samaan käspaikkaan.
Potenssifunktio
Potenssifunktion derivointi ja integrointi
tai
Käspaikka
Harvinaisimpia käspaikkojen kuviointimenetelmiä on ollut revinnäiskuviointia muistuttava pitsipoiminta, jota on kansankielessä nimitetty myös valkealla langalla poimimiseksi. Tekniikka oli vähällä joutua unohduksiin, mutta sen elvyttivät uudelleen 1940-luvulla Maija Stenij ja Tyyne-Kerttu Virkki Aunuksessa.
Abanjom
Abanjom tai abanyom on nigeriläis-kongolainen kieli. Se on tonaalinen kieli. Kielen puhujia on noin 12 500 Nigeriassa.
Ekoanarkismi
Ekoanarkismi eli ekologinen anarkismi (myös viheranarkismi) on anarkismin muoto, jossa sen yhteiskuntafilosofisiin käsitteisiin yhdistetään ekologiaa ja se laajennetaan koskemaan myös luontoa sekä eläimiä. Ekonarkismissa painotetaan ympäristöongelmia ja ympäristötietoisuutta, tarkoituksena on luoda uusi ekologisesti kestävällä pohjalla oleva yhteiskunta. Ekologisen anarkismin käytännön toiminta perustuu usein suoraan toimintaan.
Historia
Varhaisimpina ekoanarkistisina ajattelijoina pidetään yhdysvaltalaista Henry Thoreauta, joka 1800-luvun puolivälissä kehitti kansalaistottelemattomuuden käsitteen, sekä saman vuosisadan lopussa vaikuttanutta ranskalaista Élisée Reclusta. Myös kirjailija Leo Tolstoin ajatuksiin perustuvalla tolstoilaisuudella on ollut vaikutusta ekologiseen anarkismiin. 1800–1900-lukujen vaihteessa liike keräsi kannatusta erityisesti Ranskassa ja Espanjassa. Merkittävimpiä 1900-luvun filosofeja olivat muun muassa amerikkalainen libertaristi Murray Bookchin sekä ranskalainen kristillinen anarkisti Jacques Ellul. Tunnetuimpia viime vuosikymmenten toimijoita ovat olleet Eläinten vapautusrintama ja Maan vapautusrintama.
Anarkoprimitivismi
Ekoanarkismista on kehittynyt vielä radikaalimpi suuntaus anarkoprimitivismi, jossa mukaan kaikki tieteen ja teknologian saavutukset pitäisi hylätä ja palata mahdollisimman luonnonmukaiseen elämäntapaan.
Rekisterikylä
thumb|Pirkkalan maarekisterikylät vuoden 1922 kartan perusteella. Rekisterikylä eli maarekisterikylä on isossajaossa muodostunut käsite, joka vuoteen 2014 määritti kiinteistörekisterissä maanmittauksessa kiinteistötunnuksen kuntanumeron jälkeisen osan. Vuodesta 2014 kiinteistötunnusten aiemmin kuntaan tai kylään viitanneet osat eivät enää tietosisältönä määritä kuntaa tai kylää.
Nämä tunnukset voi todeta kiinteistöihin liittyvistä asiakirjoista, kuten kauppakirjoista, kaavoituspäätöksistä tai kartoista, esimerkiksi Kansalaisen Karttapaikasta.
Nimitys maarekisterikylä on vuodesta 1985 lähtien ollut epävirallinen tai kuvaileva, koska maarekisteriä ei enää pidetä, vaan sen on korvannut vuodesta 1985 alkaen kiinteistörekisteri.
Kiinteistörekisterissä kunta- ja kylänumerot olivat osa tietosisältöä vuoteen 2014. Vuodesta 2014 aiempia kunta- ja kylänumeroita vastanneet kiinteistötunnuksen osat eivät enää ole osa kiinteistörekisterin tietosisältöä, vaan ainoastaan osa kiinteistön yksilöivää kiinteistötunnusta. Tämän jälkeen kiinteistörekisterissä määritellään vain kiinteistöt ja niiden kuuluminen kuntaan. Kuuluminen kuntaan määritellään vuodesta 2014 kiinteistön ominaisuustietona, mutta ei enää osana kiinteistötunnuksen tietosisältöä. Kiinteistön kuulumista kylään ei enää määritellä, vaikka vuoteen 2014 kiinteistötunnuksessa osana sen tietosisältöä olleet kylänumerot edelleen sisältyvät kiinteistötunnukseen.
Maria Saksi-Coburg-Gotha
Maria Saksi-Coburg-Gotha (alun perin Marie Alexandra Victoria, kutsumanimenä myös Romanian Maria ja Edinburghin Maria, 29. lokakuuta 1875 Kent – 18. heinäkuuta 1938 Sinaia, Romania) oli Romanian viimeinen kuningatar ja kuningas Ferdinand I:n puoliso.
Rantasalmen sulttaani
Rantasalmen sulttaani on Eddie Stenbergin ohjaama suomalainen elokuva, jonka ensi-ilta oli tammikuussa 1953.
Maria Saksi-Coburg-Gotha
Marie Alexandra Victoria syntyi Britannian kuningasperheeseen ja hänen arvonimensä oli Edinburghin prinsessa. Hänen isänsä oli Edinburghin herttua (vuodesta 1893 Saksi-Coburg-Gothan herttua) Alfred ja äitinsä Venäjän suurruhtinatar Maria Aleksandrovna Romanova.
Rantasalmen sulttaani
Elokuvan ulkokohtauksia kuvattiin muun muassa Espanjassa ja Marokossa. Lisäksi samaan aikaan kuvattiin myös lyhytelokuva Matkalla Marokkoon 1. Outsider on matkakirjassaan Filmausmatka maurien maahan (WSOY, 1953) kuvaillut retken tapahtumia ja kommelluksia.
Kun ryhmä lähti kuvausmatkalle Pohjois-Afrikkaan, elokuvan käsikirjoitus oli viiden liuskan mittainen, eikä ohjaaja Stenbergillä ollut kokemusta työstä. Elokuvan teko keskeytyi, kun tekijöitä odottivat muut työt Suomessa, ja siksi kuvauksia jatkettiin myöhemmin Liisankadun studiolla.
Maria Saksi-Coburg-Gotha
Ferdinand nousi Romanian valtaistuimelle vuonna 1914 ja Maria otti tarmokkaasti osaa hallitusasioihin. Hallituskauden alku tuli olemaan ensimmäisen maailmansodan sävyttämää, mutta liittyminen sotaan ympärysvaltojen puolelle elokuussa 1916 toi Romanialle sodan loppuvaiheessa suuret lisäalueet. Ferdinand kuoli 61-vuotiaana vuonna 1927 ja Marian vaikutusmahdollisuudet pienenivät lähes olemattomiin. Seuraavat Romanian kuninkaat eivät kuitenkaan avioituneet, joten Maria jäi maan viimeiseksi kuningattareksi.
Rantasalmen sulttaani
Arviot
Aikalaiskritiikeissä elokuva sai yksimielisen tuomion. Esa Pakarisen näyttelijäsuoritus sentään nostetaan esiin, ja kuvaaja Marius Raichin työssä nähdään valopilkkuja. Erään myöhemmän kriitikon laatuarvio on yksi tähti, toinen antaa puolitoista ja luonnehtii sitä kokonaisvaltaiseksi pohjanoteeraukseksi, joka koostuu lähes päättömästä koheltamisesta.
Näyttelijät
Elokuvassa vilahtavat myös Kullervo Kalske ja Kirsti Ortola.
Ihmekukkakasvit
Ihmekukkakasvit (Nyctaginaceae) on Caryophyllales-lahkoon kuuluva kasviheimo.
Tuntomerkit
Ihmekukkakasvit ovat ruohoja, pensaita, heikkorunkoisia puita tai liaaneja. Ruohovartisilla nivelet ovat turvonneet, ja katkaistu puu muuttuu nopeasti oranssinväriseksi tai punaruskeaksi (oksidoituminen). Kärkisilmun karvoitus on syvänruskea. Lehdet sijaitsevat usein vastakkain. Kukat sijaitsevat viuhkomaisissa ryhmissä, ja niissä on terälehtimäiset ja yhteen kasvaneet kehälehdet, jotka ovat joskus supussa ollessaan kierteisesti eli kontortteja. Hetiökin on usein tyveltään kasvanut yhteen. Kukka on tavallisesti mesiäisetön. Luotti on epäsymmetrinen. Hedelmä on pähkylä tai pieni pähkinä, jota kehälehtien tyviosa suojaa; suojuksessa voi olla rauhasia, jotka erittävät hyvin tahmeaa ainetta. Siemenessä on vihreä alkio. Kromosomiluku n = (8–)11(–13+).
Bonsai Kitten
Intialaisen Lakshmi Narayanin romaanissa Bonsai Kitten termiä ”bonsai-kissanpentu” käytetään metaforana kuvaamaan Divya-nimisen päähenkilön bonsai-kissanpennun kaltaista asemaa suhteessaan omaan sukuunsa ja yhteiskuntaan yleensä. Alun perin Lakshmi Narayan sai tietää bonsai kitten -ilmiöstä koiransa eläinlääkäriltä. Myöhemmin he saivat selville sivuston huijausluonteen, mutta nimi Bonsai Kitten jäi kirjailijan mieleen. Lopulta hän käytti sitä romaanissaan kuvaamaan nuorten intialaisten morsianten ahdinkoa. Lakshmi Narayanin mukaan heihin liittyy muun muassa vaatimus siitä, että ”nainen napataan nuorena” ja ”muokataan oman mielen mukaiseksi”.
Ihmekukkakasvit
Levinneisyys
Heimo on levinnyt koko maapallon tropiikkiin ja lämpimille alueille.
Luokittelu
Ihmekukkakasveihin kuuluu 30 sukua, joissa on yhteensä 395 lajia. Ne jaetaan kuuteen tribukseen.
Käyttö
Ihmekukkakasveja käytetään:
Bert Kalmar
Bert Kalmar (16. helmikuuta 1884 New York – 18. syyskuuta 1947 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen sanoittaja ja elokuvien käsikirjoittaja. Hän varttui Manhattanilla ja esiintyi lapsena taikurina ja sen jälkeen vaudevillekoomikkona. Hän tuli tunnetuksi yhteistyöstään Harry Rubyn kanssa. Kaksikon hitteihin kuuluvat "Three Little Words", "So Long, OO-Long", "She's Mine, All Mine", "Who's Sorry Now?", "Thinking of You", "Up in the Clouds", "I Wanna Be Loved by You", "Watching Clouds Roll By", "My Sunny Tennessee", "I Love You So Much", "Everyone Say's I Love You", "The Egg and Eye" ja "A Kiss to Build a Dream On". Kalmar menestyi Broadwaylla ja Hollywoodissa, johon hän ja Ruby siirtyivät vuonna 1930. Sen lisäksi, että Kalmar sanoitti lauluja elokuviin, hän toimi myös käsikirjoittana elokuvissa Elämäni oli unelma, Bright Lights ja Neljä naurettavaa naapuria.
Kalmarin ja Rubyn yhteistyö jatkui Kalmarin kuolemaan saakka. Kalmar ehti urallaan työskennellä myös Ted Snyderin, Oscar Hammerstein II:n, Fred Ahlertin, Harry Akstin, Con Conradin, Herbert Stothartin, Harry Tierneyn, Pete Wendlingin ja Edgar Leslien kanssa. Hänet otettiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970. Vuonna 1952 hän sai postuumin Oscar-ehdokkuuden laulusta "A Kiss to Build a Dream On" (elokuva Jäljet johtavat yökerhoon).
Sähkötuoli
thumb|250px|Sähkötuoli [[Florida State Prisonissa.]] Sähkötuoli on lähinnä Yhdysvalloissa käytetty teloitusväline. Sähkötuolin vaikutus perustuu sähkön johtamiseen teloitettavan kehon läpi.
Nazanin Fatehi
Nazanin Fatehi (s. 1987) on iranilainen nainen, jonka tuomitseminen kuolemaan ja myöhempi vapauttaminen oli laajaa kansainvälistä julkisuutta saanut ihmisoikeustapaus. Tuomion aiheuttama kansainvälinen painostus johti uuteen oikeudenkäyntiin, jossa Fatehin saama tuomio kumottiin.
Sähkötuoli
Yli 25 Yhdysvaltain osavaltiota on käyttänyt sähkötuolia rikollisten teloittamiseen. Eri vankiloiden sähkötuoleista käytettiin lempinimiä kuten Hot Seat, Sizzlin’ Sally, Old Smokey, Old Sparky, Yellow Mama ja Gruesome Gertie. Sähkötuolissa suoritettua teloitusta sanotaan ”salamalla ratsastamiseksi” (”riding the lightning”). Sähkötuolin käyttö on ilmeisesti vähenemässä. Sähkötuolia käytettiin jonkin aikaa myös Filippiineillä rangaistuksena merirosvouksesta. Paitsi teloitusvälineenä, sähkötuolia on käytetty diktatuureissa myös kidutusmenetelmänä.
Nazanin Fatehi
Maaliskuussa 2005 Karajissa kolme miestä hyökkäsi 17-vuotiaan Fatehin ja tämän hieman nuoremman sukulaistytön kimppuun epäonnistuneessa raiskauksen yrityksessä. Fatehi puukotti yhden miehistä kuoliaaksi itsepuolustuksena. Miehet olivat tätä ennen muun muassa heitelleet kiviä uhrejaan kohti. Fatehi tuomittiin kuolemaan 3. tammikuuta 2006.
Sähkötuoli
Historia
Sähkötuolin kehittäminen alkoi siitä, kun buffalolainen hammaslääkäri Alfred P. Southwick kuuli vuonna 1881 tapauksesta, jossa humalainen mies oli kuollut sähköiskuun. Southwick rakensi pienen teloituskammion ja kokeili sitä kulkukoiriin ja -kissoihin, jotka aiemmin oli tapettu hukuttamalla ne järveen. New Yorkin osavaltio perusti vuonna 1886 komitean, jonka tehtävänä oli keksiä uusi, humaanimpi teloitusmenetelmä hirttämisen tilalle. Yksi komitean kolmesta jäsenestä oli Southwick. Vuonna 1888 osavaltio hyväksyi sähkötuolin teloitustavaksi.
Nazanin Fatehi
Tammikuussa 2007 Fatehi vapautettiin, koska hänen katsottiin toimineen itsepuolustuksena. Oikeuden mukaan hän oli kuitenkin syyllistynyt liialliseen voimankäyttöön ja määrättiin siksi maksamaan korvauksia puukoniskusta kuolleen omaisille. Fatehin juristit päättivät vielä valittaa korvausten määräämisestä. Fatehin vapautumiseksi välittömästi tarvittiin takuusumma, joka saatiin maksettua enimmäkseen lahjoitusten avulla. Ihmiset lahjoittivat rahaa internetissä, ja tunnettu lahjoituksen antaja oli Kanadan parlamentin jäsen Belinda Stronach.
Sähkötuoli
Historia
Sähkötuolin käyttöönottoon liittyi Thomas Edisonin ja George Westinghousen välinen taisto. Edison toi markkinoille tasa- ja Westinghouse vaihtovirtaa, eikä kumpikaan halunnut omaa tuotettaan käytettävän teloittamiseen. Edison voitti, ja sähkötuolissa otettiin käyttöön vaihtovirta. thumb|vasen|Ensimmäinen sähkötuoli, jota käytettiin [[William Kemmlerin teloittamiseen vuonna 1890.]] Westinghouse auttoi murhasta tuomittua William Kemmleriä valittamaan teloitustavastaan korkeimpaan oikeuteen, mutta oikeus päätti, ettei sähköllä teloittaminen ole julma ja epätavallinen rangaistus. Kemmleristä tuli ensimmäinen sähkötuolilla teloitettu: hänet teloitettiin New Yorkin Auburnin vankilassa 6. elokuuta 1890. Ensimmäinen tuhannen voltin jännitteellä annettu sähköisku ei häntä surmannut, vaan hän kuoli vasta, kun jännite tuplattiin.
Nazanin Fatehi
Fatehin kuolemantuomion kumoamisen puolesta kampanjoi Amnestyn lisäksi muiden muassa missi Nazanin Afshin-Jam. Käynnistämänsä laajan kampanjan yhteydessä hän keräsi satojatuhansia nimiä vetoomukseen, joka esitettiin Yhdistyneille kansakunnille ja Iranin hallitukselle.
Sähkötuoli
Historia
Martha Place teloitettiin sähkötuolissa 20. maaliskuuta 1899 Sing Singin vankilassa (Sing Sing Correctional Facility) ensimmäisenä naisena. Sähkötuoli otettiin käyttöön Ohiossa vuonna 1897, Massachusettsissa 1900, New Jerseyssä 1906 ja Virginiassa 1908, ja siitä tuli pian yleisin teloitusmenetelmä aina 1980-luvun puoliväliin asti huolimatta 1920-luvulla käyttöön otetun kaasukammion lisääntyneestä suosiosta.
Muun muassa Louisianassa ja Mississippissä käytettiin siirrettävää sähkötuolia: näin teloitus voitiin tehdä siinä kaupungissa, jossa rikos oli tehty. Louisianan sähkötuolia kutsuttiin nimellä ”Gruesome Gertie”. Toukokuussa 1946 tuoli ei toiminut, kun 17-vuotiasta murhasta tuomittua Willie Francisia yritettiin teloittaa. Teloitusyrityksen jälkeen Francis vetosi korkeimpaan oikeuteen, mutta se päätti, että teloitus voidaan tehdä, ja Francis teloitettiin samassa tuolissa noin vuosi ensimmäisen yrityksen jälkeen.
1980-luvulla raportoitiin epäonnistuneista sähkötuoliteloituksista. Sähkötuoli haluttiin korvata humaanimmalla teloitustavalla, ja myrkkyruiskeesta tuli yleisin teloitusmenetelmä. Joissakin osavaltioissa kuolemaantuomittu voi valita myrkkyruiskeen tai sähkötuolin – lähes kaikki valitsevat myrkkyruiskeen. Nebraskan korkeimman oikeuden todettua 8. helmikuuta 2008 sähkötuolin perustuslain vastaiseksi "julmaksi ja epätavalliseksi rangaistukseksi" Yhdysvalloissa ei ole enää yhtään osavaltiota, jossa sähkötuoli olisi yksinomainen teloitusväline.
Viimeisin sähkötuolilla suoritettu teloitus tapahtui 20. helmikuuta 2020, jolloin Nicholas Todd Sutton teloitettiin Riverbend Maximum Security Institution -vankilassa, Nashvillessa, Tennesseessa. Viimeisin teloitetus Tennesseen ulkopuolella suoritettiin Virginiassa vuonna 2013.
Menetelmä
Kuolemaantuomittu sidotaan sähkötuoliin yleensä niin, että yksi elektrodi kiinnitetään päähän ja toinen jalkaan.
Sähkövirtaa (application of an electrical current) johdetaan teloitettavaan ainakin kaksi kertaa usean minuutin ajan. Noin 2 000 voltin jännitettä käytetään aluksi ihon vastuksen voittamiseen ja tajuttomuuden aiheuttamiseen (ainakin teoriassa). Sen jälkeen jännitettä alennetaan palamisen ehkäisemiseksi. Noin 8 ampeerin virta on tavallinen. Teloitettavan keho kuumenee noin 60 °C:seen, ja sähkövirta aiheuttaa vakavia vaurioita sisäelimiin.
Riippumatta siitä, kuinka huolellisesti teloitus suoritetaan, osa ihosta palaa ja vartijoiden epämiellyttävänä tehtävänä on irrottaa palanut, vuotava iho kiinnitysremmeistä. Tuomittu menettää lihastensa hallinnan ensimmäisen sähköiskun jälkeen ja saattaa virtsata tai ulostaa. Tämän takia sähkötuoleja kehitettiin: lisättiin pehmusteita ja autoissa käytetyn kaltaisia turvavöitä. Teloitettaville tarjottiin myös vaippoja.