cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erkki Seppänen
Erkki Seppänen (s. 4. kesäkuuta 1979 Oulu) on suomalainen kouluttaja, yrittäjä ja rock-muusikko. Hän on vaikuttanut useissa eri tyylilajien yhtyeissä, muun muassa Tuiran Miliisi ja Kypck. Projekteissaan hän laulaa ja sanoittaa sekä suomeksi, englanniksi että venäjäksi. Seppänen on myös Iron Maiden -coveryhtye Made in Ironin laulaja ja vuosittain järjestettävien Maidenfest-tapahtumien vakiovieraita.
Seppänen on valmistunut Oxfordin yliopiston Christ Churchista vuonna 2003 pääaineenaan venäjän kieli ja kirjallisuus, missä hän luki myös bulgarian kieltä. Hän on suorittanut toisen tutkinnon Helsingin yliopistossa, pääaineena yleinen kielitiede. Seppänen on julkaissut omakustanteena runokokoelman Cogito, Ego ja muita väärinkäsityksiä (Runogalleria, 2005). Hän työskentelee Tampereella englannin ja venäjän kielen kouluttajana.
Seppänen julkaisi oman soololevyn "Demonijumala" kesällä 2019. Hän oli myös kotimaisen powermetal-yhtye Dreamtalen laulaja ja pääasiallinen lyyrikko vuosina 2007-2019.
Yūgumo-luokka
Yūgumo-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston hävittäjäluokka, jonka alukset valmistuivat vuosina 1941–1944. Luokka muistuttaa edeltänyttä Kagerō-luokkaa, erona on erilaiset komentosillat ja Yūgumo-luokassa käyttöön otetut uudet tykkitornit, jotka mahdollistivat 75 asteen korotuskulman ja siten ne soveltuivat ilma-ammuntaan. Yūgumo-luokka kuului ensimmäisen luokan tyypin A-hävittäjiin.
Valmistus
Luokka muistutti ulkonäöltään Kagerō-luokan aluksia. Näkyvimpiä eroja olivat Yūgumo-luokan hieman pidempi runko ja virtaviivaisemmaksi muutettu komentosillan rakenne, joka vakautti laivaa entisestään. Lisäksi Yūgumo-luokan laivojen tykkien tornit muutettiin tyyppi D:n torneiksi, joka mahdollisti tykeille jopa 75 asteen korotuksen (Kagerō-luokalla vain 55 astetta). Tämä muutos johtui sodan myötä kasvaneesta tarpeesta torjua lentokoneita. 25 millimetrin ilmatorjuntatykkien määrän piti olla sama kuin Kagerō-luokalla, mutta jo ensimmäisinä valmistuneille aluksille asennettiin ylimääräinen kaksiputkinen sillan eteen ja myöhemmin valmistuneilta aluksilta poistettiin tykkitorni numero 2 ja korvattiin se kahdella kolmiputkisella rinnakkain asetetulla 25 millimetrin ilmatorjuntatykillä. Vuonna 1944 palveluksessa olleille aluksille lisättiin vielä 14 25 millimetrin ilmatorjuntatykkiä, jolloin kokonaismääräksi nousi 28 tykkiä.
Palvelus
Tyynenmeren sodan aikana Yūgumo-luokan hävittäjät oli sijoitettu 2., 10., 31. ja 32. hävittäjädivisioonaan. Vuonna 1945 ainoana jäljellä ollut Asashimo oli sijoitettuna 21. hävittäjädivisioonaan ja seurasi Yamatoa sen viimeisellä matkalla. Luokan laivoista Naganami keräsi parhaimman taistelutuloksen, mutta Takanamin viimeinen taistelu Tassafarongan lähellä oli urheudessaan omaa luokkaansa.
Yūgumo-luokan tappiot olivat hyvin tyypilliset japanilaisille hävittäjille – kaikki 20 upotettiin. Huomioitavaa kuitenkin on, että 19 laivasta vain neljä upposi pintataistelussa, johon ne oli alun perin suunniteltu. 10 laivaa upposi liittoutuneiden lentokoneiden pommituksissa (mukaan lukien Kiyoshimo, jonka viimeisteli amerikkalainen partiovene). Lopuista viisi upposi sukellusveneiden torpedoihin ja yksi ajettuaan miinaan. Kaikkiaan viisi Yūgumo-luokan alusta upposi kokonaan miehistöineen, mikä osoittaa jopa parhaimpien japanilaisten hävittäjien haavoittuvuuden.
Skagway
Skagway on kunta ja borough Yhdysvaltojen Alaskan osavaltiossa. Alun perin Klondiken kultaryntäyksen aikana 1890-luvulla kasvanut kaupunki on nykyisin merkittävä matkailukohde ja pysähdyspaikka seudun risteilyaluksille. Skagwayn asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 968 ja vuoden 2018 arvion mukaan 1 148.
Historia
thumb|vasen|Skagwayn historiallista keskustaa. thumb|vasen|Vanha rautatieasema. Nykyisen Skagwayn alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat tlingitit, jotka tunsivat paikan nimellä Skagua, joka viittaa tuuliseen paikkaan. Chilkoot Trail oli intiaanien käyttämä kauppareitti, jota pitkin kulkivat sittemmin Yukonin alueelle kulkevat kullanetsijät. Lokakuussa 1887 kapteeni William Moore ja hänen poikansa Bernard moore valtasivat paikalta 160 eekkerin kokoisen tulan, jolle he rakensivat mökin ja laiturin. Paikkaa he kutsuivat nimellä Mooresville. Klondiken kultaryntäys alkoi, kun elokuussa 1897 löydettiin kultaa satojen kilometrien päässä Skagwaystä Klondikejoen sivuhaaralta. Mooresville alkoi pian täyttyä kullanetsijöistä ja se sai uuden nimen Skaguay, joka myöhemmin muuntui muotoon Skagway. Vuonna 1898 kaupungissa oli arviolta 8 000–10 000 asukasta ja White Pass and Yukon Route -rautatien rakentaminen alkoi. Soapy Smithin johtama rikollisjoukkio vaikutti kaupungissa 8. heinäkuuta 1898 saakka, jolloin raivostunut väkijoukko surmasi hänet.
Skagwaystä tuli Alaskan ensimmäinen kaupunki 28. kesäkuuta 1900, eli päivää ennen Juneauta. Yhdysvaltojen ja Kanadan rajan kulusta alueella sovittiin vuonna 1903. Sopimukseen saakka alueella olivat vaikuttaneet niin Yhdysvaltain armeijan joukot, kuin Kanadan ratsupoliisikin. Matkailijoita alkoi saapua seudulle vuodesta 1924 lähtien, jolloin höyrylaivat alkoivat viipyä satamassa pidempään. Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen armeija otti haltuunsa kaupungin toimintoja, kuten rautatien ja paikallisen paloaseman. Rautatietä käytettiin Alaskan tien rakennushankkeen huoltamiseen. Armeijan joukot poistuivat kaupungista vuonna 1945. Vuonna 1963 ensimmäinen Alaska Marine Highway -yhtiön lautta aloitti liikennöinnin kaupunkiin ja vuonna 1973 perustettiin Klondike Gold Rush National Historical Park -puisto. Skagwayn kaupunki lakkautettiin 25. kesäkuuta 2007 ja samalla Skagwaystä tehtiin borough tai kunta.
Talous
thumb|Risteilyalus Island Princess Skagwayssä. Huomattava taloudellinen tekijä Skagwayssä on matkailu. Kesäisin kaupungissa käy lähes miljoona matkailijaa ja huippukautena jopa 10 000 matkailijaa päivässä. Matkailijoita tulee etenkin risteilyaluksilla. Paikalliset keräilevät myös kuusenkerkkiä, joita käytetään esimerkiksi oluen valmistamiseen.
Kotitalouksien keskimääräiset vuotuiset ansiot Skagwayssä vuosien 2013 ja 2017 välillä 70 623 dollaria ja henkilöä kohden 39 376 dollaria. Kaupungin asukkaista 4,3 % eli köyhyysrajan alapuolella.
Aarre Viinikanoja
Varma Aarre Johannes Viinikanoja (9. tammikuuta 1918 Oulu – 27. tammikuuta 1981  Porvoo) oli suomalainen taidemaalari. Viinikanoja opiskeli Vapaassa taidekoulussa vuosina 1940–1941.
Viinikanoja debytoi taiteilijana Oulussa vuonna 1953. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin, Suomen taideakatemian 3-vuotisnäyttelyihin ja moniin kansainvälisiin näyttelyihin. Hänet sai diplomeja, mitaleja ja kunniapalkintoja muun muassa Lontoon biennaalissa Englannissa vuonna 1971, Palme d'Or -näyttelyssä Ranskassa vuonna 1974 ja Accademia Roma -näyttelyssä Italiassa vuonna 1972.
Aluksi Aarre Viinikanoja toimi taiteilijana rakennustyömiehen päivätyön ohella ja sen jälkeen kaksi vuosikymmentä vapaana taiteilijana. Päivätyönsä hän teki Porvoossa. Hänen vaimolla oli Porvoon Kukka ja Taide -niminen kukkakauppa, missä pienempiä töitä oli näytteillä ja myytävänä. Hänen isokokoisemmat työnsä eivät tähän tilaan mahtuneet.
Usein hän luonnosteli työt Kuusamon kesämökillä ja toteutti ne talven aikana Porvoossa. Monet maalaukset kuvaavat Lapin ja Kuusamon maisemia. Pari viimeistä vuottaan hän asui Oulussa, mutta muutti marraskuussa 1980 takaisin Porvooseen jatkaakseen työtään itse rakentamassaan talossa ja ateljeessa.
Tripneustes gratilla
Tripneustes gratilla on lyhytpiikkinen merisiili, jota pidetään joskus meriakvaariossa.
Ulkonäkö ja koko
T. gratilla voi kasvaa halkaisijaltaan noin seitsensenttiseksi. Sen pinnassa vuorottelevat lyhyiden piikkien peittämät ja sileät lohkot. Piikit ovat punaisia tai valkoisia, sileät lohkot punaisia, violetteja ja mustia.
Alkuperä
T. gratilla elää luonnossa indopasifisella merialueella.
Käyttäytyminen, ravinto ja vesiolot
T. gratilla syö levää. Sitä voi pitää meriakvaariossa, jonka kivien pinnalta se jyystää mielellään levää – jos villiä levää ei ole tarpeeksi, sille syötetään kuivattua levää tai levävalmisteita. Riutta-akvaariossa on vaara, että se syö koralleja. Se kerää piikkeihinsä usein kaikenlaista rojua.
T. gratilla ei kestä lyhytaikaistakaan vedestä pois joutumista. Sen piikeissä on jonkun verran myrkkyä, joka ei yleensä ole ihmiselle vaarallista.
Panssariahvenet
Panssariahvenet (Dinopercidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Intian valtamerestä.
Lajit ja anatomia
Panssariahventen heimoon kuuluu kaksi lajia kahdessa suvussa. Lajit ovat panssariahven (Dinoperca petersi) ja Centrarchops chapini. Aikaisemmin niitä pidettiin meriahveniin (Serranidae) kuuluvina, mutta ne eroavat niistä pään luiden ja suuren uimarakkonsa perusteella. Ruumiinmuodoltaan panssariahvenet ovat litteähköjä ja selkäevä on melko korkea. Hampaat ovat panssariahvenilla melko pienet ja alaleuka työntyy yläleukaa pidemmälle. Silmät ovat kaloilla kookkaat. Panssariahvenet voivat saavuttaa noin 75 cm:n pituuden.
Levinneisyys ja elinympäristö
Panssariahvenia tavataan Atlantista Angolan rannikolta ja Intian valtamerestä Afrikan itärannikolla. Lajien elinympäristöä ovat matalat vedet, kivikkoiset riutat ja luolat. Panssariahvenet ovat hyviä ruokakaloja ja myös suosittuja urheilukalastuksen kohteita.
Smolenskin kuvernementti
pienoiskuva|Smolenskin kuvernementin kartta (1800). Tässä vaiheessa alue käsitti 9 kihlakuntaa. Smolenskin kuvernementti oli yksi tsaari Pietari Suuren määräyksellä 29. päivänä joulukuuta (18. joulukuuta) 1708 perustetusta kahdeksasta Venäjän keisarikunnan kuvernementistä. Aluksi kuvernementille ei määritelty tarkkoja rajoja, mutta lueteltiin kuhunkin kuvernementtiin kuuluvat tärkeimmät kaupungit. Smolenskin kuvernementti toimi keisarikunnan hallinnollisena alueena vuosina 1708–1713, 1726–1775 ja 1796–1929. Vuosina 1713–1726 alue oli jaettu Moskovan ja Riian kuvernementtien maaksi. Vuosina 1776–1796 se oli osa Smolenskin käskynhaltijakuntaa (наме́стничество).
thumb|left|330px|Tsaari Pietari Suuren [[ukaasilla synnytetty Venäjän keisarikunnan kuvernementtijako vuonna 1708. Smolenskin kuvernementti sijaitsi tuolloin keisarikunnan länsirajalla.]] thumb|left|330px|Smolenskin kuvernementti ja sen kihlakuntajako 1821. ja.
Venäjän keisarikunnan ensimmäisessä koko maan kattaneessa väestönlaskennassa 1897 Smolenskin kuvernementin asukasluku oli 1 525 279 henkeä ja pinta-ala 49 212,2 neliövirstaa eli noin 56 006,6 neliökilometriä. Väestöstä 92,1 prosenttia (1 404 384 as.) asui maaseudulla ja 7,9 prosenttia (120 895 as.) kaupungeissa.
Väestö jakautui äidinkielensä perusteella seuraavasti: (iso)venäläisiä 91,6 %, valkovenäläisiä 6,6 %, juutalaisia 0,7 %, puolalaisia 0,5 %, latvialaisia 0,2 % ja muita % 0,3%. Ortodoksisen kirkon piiriin kuului 97.58 % asukkaista, vanhauskoisia oli 1,47 %, juutalaisia 0,46%, katoliseen kirkkoon kuuluvia 0,35 %, luterilaisia 0,14 % väestöstä ja muhamedinuskoisia vain 142 henkeä.
Kuvernementti jakautui kihlakuntiin (ujezd), joita oli 12 kappaletta sekä vuonna 1897 että 1914. Kuvernementinkaupunki oli Smolensk (46 699 as.). Suuria kihlakuntakaupunkeja olivat tässä vaiheessa myös Roslavl (17 776 as.) ja Vjazma (15 645 as).
Vuoden 1897 väestönlaskennan aikaan kuvernementissä oli seuraava kihlakuntajako:
Smolenskin kuvernementti lakkautettiin lopullisesti vuonna 1926.
Ruutu (maa)
pienoiskuva|Ruudun symboli Ruutu ( ♦ ) on yksi neljästä pelikorttien maasta peruskorttipakassa. Se on toinen punaisista maista.
Gliasolu
Gliasolut (gliosyytit, ) eli hermotukisolut ovat hermotukikudoksen (neuroglia) muodostavia soluja, ja niitä on hermokudoksessa paljon enemmän kuin hermosoluja eli neuroneja. Nimitys ”gliasolu” juontuu kreikan sanasta glia ’liima’, koska 1800-luvulla oletettiin, että gliasolujen tehtävä olisi jotenkin pitää hermokudos koossa. Tällaista tehtävää niillä ei kuitenkaan ole osoitettu olevan. Niiden katsotaan silti antavan hermosoluille mekaanista tukea.
Keskushermoston hermotukisolut
Aivoissa on gliasoluja ehkä noin kolme kertaa niin paljon kuin hermosoluja.
Ruutu (maa)
Symboliikka
Ruudun kuvio oli alun perin tarkoitettu symboloimaan keihäänkärkeä, mutta sen vinoneliömuoto johti englannissa nimeen diamonds.
Gliasolu
Keskushermoston hermotukisolut
Alan Peters ehdottaa (2004) histologisten tutkimusten perusteella, että NG2-proteiinia ekspressoivat solut, jotka (tai joista osa) ilmeisesti ovat oligodendrosyyttien prekursorisoluja, tulisi lukea omaksi gliasolutyypikseen. Hänen mukaansa ne eroavat antigeenisesti ja mikroskooppiselta rakenteeltaan muista gliasoluista ja niillä on ilmeisesti muitakin tehtäviä kuin oligodendrosyyttien muodostus. Hän ehdottaa näiden NG2-positiivisten solujen nimitykseksi ”β-neurogliasolu”, koska Reyners ym. löysivät solutyypin tutkimuksissaan 1980-luvulla ja käyttivät nimitystä ”β-astrosyytti”, kun luulivat niitä astrosyyttien alatyypiksi.
Astrosyyttien tärkein tehtävä on pitää huolta hermosolujen kemiallisesta tasapainosta. Niiden perivaskulaariset ulokkeet ovat kosketuksissa keskushermoston hiussuonien endoteelisolujen kanssa, ja niin astrosyytit osallistuvat veri-aivoesteen muodostamiseen. Astrosyytin ulokkeista osa on siis kosketuksissa hiussuoniin, osa hermosoluihin, ja näin ne huolehtivat hermosolujen ravinto- ja kuona-aineiden siirtämisestä. Astrosyyttejä on muodoltaan kahdenlaisia: säikeisiä (etenkin valkeassa aineessa) ja protoplasmisia (etenkin harmaassa aineessa). Jotkin astrosyyteistä saattavat olla luonteeltaan hermokudoksen kantasoluja.
Mikrogliasolut poistavat hermokudoksesta solujätettä eli toimivat kuin makrofagit; jotkut neurobiologit katsovatkin niiden olevan makrofagien alatyyppi. Mikrogliasolut myös erittävät viestiaineita, etenkin sytokiineja, jotka liittyvät paikalliseen tulehdusreaktioon.
Ependyymi on neuroepiteeliä, joka verhoaa aivokammioiden pintaa. Ependyymisoluilla on mikrovilluksia ja värekarvoja, jotka vaikuttavat aivo-selkäydinnesteen kiertoon.
Ääreishermoston hermotukisolut
Schwannin solut (neurolemnosyytit) tukevat sekä myelinisoituneita että myeliinitupettomia aksoneita. Ne auttavat solujätteen poistossa ja ohjaavat vahingoittuneen aksonin uudelleen kasvamista. Myeliinitupen muodostus tapahtuu niin, että Schwannin solu kiertyy moninkertaisesti tiukasti aksonin ympärille. Solukalvokerrokset tiivistyvät niin, ettei niiden väliin jää juuri lainkaan solulimaa, ja muodostavat myeliinitupen. Yksi Schwannin solu muodostaa myeliinitupen 0,08–0,1 millimetrin matkalle aksonia.
Satelliittisolut ympäröivät hermosolujen soomia hermosolmuissa. Ne luovat mikroympäristön hermosoluille: eristävät soomat ja toimivat aineiden kulkureittinä hermosolun ja solunulkoisen tilan välillä. Niiden tehtävä on siis samanlainen kuin Schwannin solujen lukuun ottamatta sitä, etteivät ne muodosta myeliiniä.
Radiotekniikka
Radiotekniikka (RF-tekniikka, RF-elektroniikka) on sähkötekniikan ala, joka käsittelee suurtaajuisia ilmiöitä ja viestintää radioaaltojen avulla.
Radiotekniikkaan liittyy lähetinlaitteet ja vastaanotinlaitteet, antennit ja radioaaltojen eteneminen. Radioaaltoja voidaan käyttää radiossa ja radiopuhelimissa puheen välitykseen sekä televisiossa kuvan välitykseen. On monia erityisiä piirirakenteita ja komponentteja, joilla radiotekniikassa käsitellään radiosignaaleja.
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1971–1972
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1971–1972 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 17. kausi. Cupiin osallistui 33 joukkuetta, ja yhden karsintakierroksen jälkeen 32 joukkuetta aloittivat cup-muotoisen kilpailun, jossa välieriin saakka kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Loppuottelu pelattiin Stadion Feijenoordilla, Rotterdamissa 31. toukokuuta 1972. Alankomaalainen Ajax voitti loppuottelussa italialaisen Internazionalen maalein 2–0.
Kauden parhaat maalintekijät olivat viisi maalia tehneet Ajaxin Johan Cruijff, Újpestin Antal Dunai, Celticin Lou Macari ja Standard Liègen Sylvester Takač.
Toiset osaottelut
Ajax eteni loppuotteluun yhteismaalein 1–0.
Internazionale eteni loppuotteluun yhteismaalein 0–0 rangaistuspotkukilpailun tuloksena.
School’s Out
School’s Out on Alice Cooperin viides albumi vuodelta 1972. Sen tunnetuin kappale on nimikappale ”School’s Out”, joka nousi hitiksi ympäri maailmaa.
Levy valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään, johon pääsi myös Alice Cooperin seuraava albumi Billion Dollar Babies.
Aino Henssen
Aino Henssen (12. huhtikuuta 1925 Elberfeld, Saksa – 29. elokuuta 2011 Marburg, Saksa) oli saksalainen jäkälätutkija ja professori.
Henssen oli alallaan merkittävä tutkija. Hän väitteli Marburgin yliopistossa 1953 kasvifysiologiasta. Hän siirtyi kuitenkin pian Berliinin yliopistoon aktinobakteerien tutkijaksi, ja ollessaan tutkijavieraana Helsingin yliopistossa hän pian siirtyi jäkälien pariin, jotka olivat sittemmin hänen merkittävin tutkimuskohteensa. Hän oli Marburgin yliopiston kasvitieteen professori 1970–1990 ja kuvasi 150 uutta jäkälälajia. Tieteellisistä ansiostaan hän sai Acharius-mitalin.
Henssen keräsi 40 000 näytteen laajuisen jäkäläkokoelman kiertäessään kenttätyössä eri puolilla maailmaa. Kokoelman hän testamenttasi Helsingin yliopistolle.
Kodiakinsaari
Kodiakinsaari on suuri Alaskan etelärannikolla oleva saari. Sen erottaa mantereesta Shelikofinsalmi. Se on Kodiakin saariston ja Alaskan suurin saari sekä Yhdysvaltojen toiseksi suurin. Saari on tunnettu karhuistaan: paikallisen alalajin kodiakinkarhun (Ursus arctos middendorffi) eräät yksilöt ovat suurimpia koskaan tavattuja karhuja.
Kodiakin pinta-ala on 8 975 km². Se on 160 kilometriä pitkä. Leveys vaihtelee 16 ja 96 kilometrin välillä.
Suurin osa saaresta on luonnonsuojelualuetta. Se on vuoristoista ja metsittynyttä pohjoisessa ja idässä, eteläosan ollessa melko puutonta.
Kodiakinsaarta tutki vuonna 1763 venäläinen turkiskauppias Stepan Glotov. Grigori Šelikov perusti saarelle vuonna 1784 Alaskan ensimmäisen venäläisen asutuksen. Se sijaitsi Three Saints Bayssa, josta se siirrettiin nykypäivän Kodiakiin vuonna 1792 ja siitä tuli turkiskaupan keskus.
Vuonna 1912 Novaruptan purkaus peitti saaren vulkaanisella tuhkalla aiheuttaen laajoja tuhoja. Saarta koetteli myös Pitkäperjantain maanjäristys vuonna 1964 ja sitä seurannut tsunami.
Vaimot vaihtoon
Vaimot vaihtoon (Wife Swap) on suosittu alun perin englantilainen tosi-tv-formaatti, jossa on yleensä aina kaksi perhettä, joiden äidit vaihtavat keskenään paikkaa kahden viikon ajaksi. Sarjaa nähtiin aivan aluksi Englannissa, josta se formaatti myytiin myös Yhdysvaltoihin. Suomessa sarjaa on esittänyt Nelonen ja USA-version jaksoja esitetään nykyään Subilla, ja Suomessakin sarjasta on tehty omia jaksoja.
Mihin uskot jos et usko?
Mihin uskot jos et usko? on kirja, johon on koottu italialaisen semiotiikan professorin ja kirjailijan, sekulaaria humanismia edustavan Umberto Econ sekä katolisen kirkon kardinaalin Carlo Maria Martinin keskustelupuheenvuoroja uskontoon liittyvistä arvokysymyksistä. Italialainen kulttuurilehti Liberal oli kutsunut heidät alkuvuodesta 1995 vuoropuheluun lehden palstoilla. Keskustelut koottiin vuonna 1996 kirjaksi, jonka tuotto lahjoitettiin AIDS-potilaiden hyväksi toimivalle Farsi Prossimo -järjestölle.
Kirja ilmestyi englanniksi vuonna 1997. Kirjan suomennos ilmestyi vuonna 2002 turkulaisen Kirja-Auroran julkaisemana. Suomalaisen painoksen esipuheen on kirjoittanut Suomen luterilaisen kirkon entinen arkkipiispa John Vikström.
Sisältö
Teoksen kolmen ensimmäisen keskustelun aiheina ovat tulevaisuus ja ympäristön tuhoutuminen, ihmiselämän alku ja raskaudenkeskeytys sekä naispappeus. Keskusteluissa haastajan asemaan asetettu Eco toteaa, ettei mahdollisesti ole määriteltävissä selkeää rajaa sille, missä vaiheessa syntyvän olennon olemassaoloon voidaan tai ei voida puuttua, ja että abortista on päätettävä naisen itse tai sitten sitä ei tule tehdä. Eco toteaa, että hän ei vaadi kirkkoa muuttamaan kantaansa koskien naispappeutta, mutta hän kysyy kuitenkin sen perusteita. Laajimman käsittelyn teoksessa saa viimeisen keskustelun teema eli etiikka. Molemmat osapuolet etsivät moraalille yleismaailmallista perustaa.
Martinin puheenvuoro moraalin perustasta
Kardinaali Martini kysyy, mikä on moraalin perusta ilman uskontoa.
Martini toteaa tietävänsä, että on olemassa paljon oikeudenmukaisesti ja myös uhrautuvasti toimivia ihmisiä, jotka eivät vetoa uskonnollisiin käsityksiin tai joille ei ole olemassa jumalaa. Hän ei kuitenkaan pysty ymmärtämään, mikä on perustava syy heidän toimintaansa. Martinin mielestä moraaliarvoilla voi ja pitää olla pohja, joka ei ole altis epäselvyydelle ja epävarmuudelle, varsinkin ääritapauksissa. Tällaista ehdotonta arvopohjaa ei hänen mukaansa erehdyttäisi luulemaan pelkäksi tavaksi eikä edes yhteisölliseksi välttämättömyydeksi. Martinin mukaan on välttämätöntä, että arvojen perustana ovat muuttumattomat periaatteet, jotka eivät ole neuvoteltavissa.
Martini viittaa Hans Küngin toimittamaan teokseen Vastuun aika ja sanoo, että maailman suuret uskonnot käyvät nykyisin keskustelua yhteisistä arvoista. Tällä ei hänen mukaansa pyritä vain uskonnollisten ristiriitojen poistumiseen vaan myös ihmiskunnan kehityksen edistämiseen. Tähän vuoropuheluun liittyy vaikeuksia, mutta se on mahdollinen, koska Martinin mukaan kaikilla uskonnoilla on yhteinen moraalisen toiminnan perusta. Kyseessä on Martinin mukaan tuonpuoleinen asia, jota tämä kutsuu katolisen kristillisen perinteen mukaisesti mysteeriksi eli arvoitukseksi. Martinin sanojen mukaan uskonto voi yksiselitteisesti perustella, kuinka moraali, säännöt ja arvot ovat yleispätevästi kaikkia ihmisiä koskevia sekä ehdottoman velvoittavia myös vaikeissa tilanteissa. ”On käynyt selväksi, että vain jokin ehdoton voi pakottaa ehdottomasti, ja vain jokin riippumaton olevainen voi olla ehdottoman sitova.”, Martini sanoo Küngin teokseen viitaten.
Martini kertoo yrittäneensä löytää ei-uskovien ja uskonnollisiin käsitteisiin vetoamattomien ihmisten kertomuksista sellaista syytä heidän moraaliselle toiminnalleen, jota voitaisiin luonnehtia ehdottomaksi. Hänestä tuntuu, että heidän mielestään ihmisten sisällä on Toinen. Toinen on Martinin sanojen mukaan osa ihmisiä riippumatta siitä, rakastavatko vai vihaavatko he häntä vai ovatko he hänen suhteensa välinpitämättömiä. Tämä on Martinin mielestä monien uskonnottomien mielestä moraalin perustekijä. Martinin mielestä tämä käsitys Toisesta sisällämme on yhtenevä kristillisen uskon kanssa. Hänen mukaansa kristilliselle vakaumuksella on voima, joka kestää esimerkiksi anteeksiannon vihollisille. Esimerkiksi Jeesus Kristus antoi ristiinnaulitsijoilleen anteeksi ristillä riippuessaan, Martini sanoo. Hän pohtii, voiko uskonnoton moraalikäsitys olla vastaavanlainen.
Martinin mukaan uskovien ja uskonnottomien yhteisen arvoperustan löytäminen on tärkeää, jotta he voisivat yhdessä toimia ihmiskunnan parantamiseksi, oikeudenmukaisuuden ja rauhan puolesta. Martini toteaa ihmisen arvoon vetoamiseen olevan periaate, joka antaa yleisen perustan ajattelulle ja toiminnalle: toisia yksilöitä ei saa riistää ja heidän koskemattomuuttaan on kunnioitettava. Hän kuitenkin kysyy, mikä on näiden periaatteiden lopullinen peruste. Martinin mielestä ihmisarvo pohjautuu sille, että jokainen ihminen on avoin jollekin itseään suuremmalle. Tämä on hänen mukaansa ainoa tapa, jolla voidaan taata kumoamaton yksilön arvon kunnioitus.
Econ vastaus
right|150px|thumb|Umberto Eco. Umberto Eco sanoo olevansa sitä mieltä, että vaikka ihmiset olisivat uskonnottomia, heillä on silti käsitys ”äärimmäisistä rajasta, kysymyksistä ja odotuksista, yhteydestä johonkin suurempaan”, jota uskonnoissa kuvataan pyhyyden käsitteellä. Eco toteaa Martinin kysyvän, mikä näissä käsityksissä on sitovaa, pakottavaa ja kiistämätöntä. Eco kysyy, onko olemassa kaikille yhteisiä käsitteitä. Hänen mielestään nämä käsitteet liittyvät ihmisen ruumiillisuuteen.
Nämä vaistonvaraiset käsitteet muodostavat Econ mukaan moraalin perustan. Eco sanoo, että ihmisten on kunnioitettava toisten ruumiillisia oikeuksia, joihin kuuluu myös oikeus puhua ja ajatella. Hänen sanojensa mukaan ihmiskunta ei olisi kokenut kidutusta, joukkomurhia, ja sananvapauden tukahduttamista, jos näitä oikeuksia olisi kunnioitettu. Econ mukaan ihminen voi ymmärtää sen, ettei hänen tule tehdä muille mitään, mitä ei toivoisi tehtävän itselleen. Tämä johtuu siitä, että moraalinen ulottuvuus tulee mukaan heti silloin, kun läsnä on Toinen. Kaikki moraalisäännöt säätelevät yksilöiden välisiä suhteita. Ihminen on yhteisöllinen olento, jonka määrittää Toinen. Toinen on läsnä ihmisessä itsessään. Econ mukaan nekin ihmiset, jotka tekevät väkivaltaa toisille, tekevän niin vain poikkeuksellisissa tilanteissa. Muina aikoina he haluavat toisilta ihmisiltä hyväksyntää. Econ mukaan yhteisöissä, jotka ovat hyväksyneet kärsimyksen aiheuttamisen ihmisille, Toisen käsite rajoittui omaan yhteisöön. Ulkopuolisia pidettiin epäinhimillisinä, raakalaisina tai vääräuskoisina. Toisen aseman tunnustaminen on Econ mukaan vuosituhantisen kehityksen tulos. Martinin kysymykseen, antaako tietoisuus Toisen merkityksestä ja arvosta ehdottoman perustan moraaliselle toiminnalle, Eco toteaa voivansa vastata ainakin, että sekään mitä Martini kutsuu ehdottomaksi perustaksi ei ole välttämättä saanut uskovaisia välttämään pahoja tekoja. Econ mielestä on ilmeistä, että uskonnoton ihminen voi pyrkiä tekemään elämästään merkityksellisen ja että hän voi ”saada lohtua vain rakkaudesta toisia kohtaan, yrittämällä taata jollekulle muulle kelvollisen elämän, silloinkin kun hän itse on jo poissa”.
Econ mukaan moraali perustuu ruumiillisille tosiasioille ja sille käsitykselle, että ainoastaan Toisen läsnäolo saa ihmiset kokemaan itsensä ihmisiksi. Se, minkä Eco määrittelee ei-uskonnollisena moraalina, on hänen mukaansa pohjimmiltaan luonnon moraalia. Luonnollinen vaisto, kehittyneessä ja tietoisessa muodossaan, voi Econ mielestä olla riittävän luja perusta moraalille.
Eco viittaa Baruch Spinozan teokseen Etiikka, joka sisältää ajatuksen luonnosta itseriittoisena kokonaisuutena. Mielle tästä suuresta, yhtenäisestä todellisuudesta, johon kaikki yksilöt joskus palaavat, voi muodostaa ihmisissä mielteen suvaitsevuudesta ja hyväntahtoisuudesta, koska tuon todellisuuden tasapaino ja sopusointu on kaikkien asia. Luottamus elämän ja arvojen jatkumiseen saa uhrautumaan toisten hyväksi. Econ mukaan vähitellen ihminen on voinut luoda selityksen, mallin ja esimerkin yleismaailmallisesta rakkaudesta, anteeksiannosta ja uhrautumisesta eli kertomuksen Kristuksesta. Econ mukaan tämä on luonnollinen ja maanläheinen arvoitus. Econ mielestä täten luonnollinen moraali ja uskonnollinen moraali voivat olla peruskohdiltaan yhteneviä.
Vastineet
Kirjan toinen osuus sisältää puheenvuoroille lehden pyynnöstä kirjoitetut vastineet. Ne ovat kirjoittaneet filosofian emeritusprofessori Emanuele Severino, toimittajat Eugenio Scalfari ja Indro Montanelli, kirjailija Vittorio Foa ja Euroopan parlamentin jäsen Claudio Martelli. Vastineissa otetaan esille moraalinen relativismi etiikan vaihtoehtona.
Severinon mukaan Eco esittelee ensin ilmeisenä pitämänsä perusteet arvoille, mutta toteaa näiden arvojen olevan perustaltaan hämäriä. Eco väittää, että se tosiasia että ihminen luo hengissä selviytyäkseen ”harhojen todellisuuden”, on jotakin ”ihmeellisen mystistä”. Econ perustelut moraalille eivät ole tosiasioita vaan kielellisten ilmiöiden ja käyttäytymistapojen tulkintoja. Toiseksi Severinon mielestä Martini lähentää liikaa tietoa ja uskoa, eivätkä ne hänen mukaansa ole välttämättä sopusoinnussa. Kristillinen etiikka esiintyy Severinon mukaan ehdottomana, mutta sitä on käytännössä kuitenkin aina tulkittu suhteellisesti.
Foa toteaa, ettei hän ole vakuuttunut siitä, että uskovaisten ja uskonnottomien vertailu on hyödyllinen tapa tutkia moraalin perusteita. Foa sanoo myös, että pyytäessään uskonnotonta perustelemaan moraalikäsityksiään uskovainen voi tulla luoneeksi arvojen järjestyksen, joka tekee turhaksi koko vertailun.
Martellin mukaan suvaitsevuus syntyisi nimenomaan ehdottomien tuonpuoleisten moraaliarvojen poissaololla. Martellin mielestä moraalisen fundamentalismin puuttuminen voi auttaa tekemään eri yhteisöjen yhdessä elämisen helpommaksi. Martellin mukaan suvaitsevuudessa oletetaan, että ihmiset pyrkivät arvopäämäärien toteuttamiseen historiallisen ja yhteiskunnallisen tilanteen puitteissa. Ihmiset muodostavat arvokäsityksensä yrityksen ja erehdyksen kautta, järjestykseksi jota voidaan jatkuvasti parantaa. Tällaista ajattelua tarvittaisiin, jotta ihmiset voisivat elää maailmanyhteisössä.
Kirjan viimeinen osa on Martinilta pyydetty loppupuheenvuoro. Martini muun muassa haluaa muistuttaa, että ihmisen arvokäsityksiä tulee käsitellä äkkinäisiä ratkaisuja välttäen. Hän ei hyväksy moraalisen kokemuksen johtamista ensisijaisesti ruumiillisuuteen ja vaistoon, eikä hän pidä moraalia suhteellisena ja muuttuvana. Etiikka tarvitsee hänen mukaansa tuekseen lopullisen totuuden.
Vastaanotto
Martinin ja Econ välinen ajatuksenvaihto on nähty kaikkea kärjekkyyttä kaihtavana, joskus liikaakin. Econ on huomautettu käyttävän kolmessa ensimmäisessä enemmän teologisia kuin ateistisia perusteluja. Erimielisyydet naispappeudesta ja raskaudenkeskeytyksestä tuodaan esiin vain vaimeasti. John Vikström kiinnitti esipuheessaan huomiota siihen, että Martini kätkee puheeseen mysteeristä ne vaikuttimet, joista ei halua puhua. Keskustelijoiden ajatuskulut jäävät arvostelijoiden mukaan välillä puolitiehen.
The Modern Word -verkkosivuston arvostelija Allen B. Ruch kirjoitti keskusteluteoksen olevan luonteeltaan erinomainen, joskin suppea. Hän katsoi Martinin antaneen hyvän ja valistuneen puolustuksen katolisen kirkon opille moraalista Econ käsitystä vastaan. Sen sijaan naispappeuskysymykseen Martini ei Ruchin mukaan vastaa tyydyttävästi.
Anssi Hynynen kirjoittaa Agricola-verkkosivuston arvostelussa, että Martini on vahvoilla arvostellessaan aborttia mutta heikoilla jättäessään naispappeuden pelkästään teologiseksi kysymykseksi. Eco ei välttämättä onnistu vastaamaan tyhjentävästi Martinille, vaikka tämä ei välttämättä ole keskustelun voittajakaan.
Kiiltomato.netin arvostelijan Aino Rajalan mukaan kaikki kirjan tekstit eivät ole pitävästi ja johdonmukaisesti perusteltuja. Osittain tämä johtuu asioiden nopeasta käsittelystä. Teoksen arvo onkin lähinnä siinä, että se yleisellä tasolla virittää ajattelua ja keskustelua.
Hikirauhanen
Hikirauhaset kuuluvat ihon rauhasiin, jotka kaikki ovat erikoistuneet ihon epiteelisoluista. On olemassa sekä pieniä hikirauhasia että suuria hikirauhasia. Pienet hikirauhaset erittävät ns.varsinaista hikeä, joka on laimea suolojen vesiliuos. Hiki kuuluu yhtenä osana ihmisen lämmönsäätelymekanismeihin, koska hiki sitoo lämpöä haihtuessaan iholta. Hiki myös poistaa vähäisessä määrin elimistön kuona-aineita. Pieniä hikirauhasia on kaikkialla ihossa, kun taas suuria hikirauhasia on muun muassa kasvoissa, kainaloissa sekä sukupuolielinten ja peräaukon ympärillä. Suuret hikirauhaset eli apokriiniset hikirauhaset erittävät voimakastuoksuista eritettä, joka aiheuttaa suurimmaksi osaksi ihmisten ominaistuoksun. Suurille hikirauhasille sukua ovat ihon maitorauhaset ja korvavaharauhaset.
Hikirauhasten erite on suurimmaksi osaksi vettä. Lisäksi se sisältää natriumkloridia, virtsa-ainetta, ammoniakkia ja virtsahappoa.
PPP (tiedonsiirtoprotokolla)
PPP on digitaalisessa tiedonsiirrossa käytetty protokolla jota yleisesti käytetään muodostamaan suora yhteys verkkolaitteiden (node) välillä. PPP ei ole enää laajalti käytössä. Sen ensisijainen käyttökohde on ollut puhelinverkko- ja modeemiyhteydet, mutta sitä käytetään myös laajakaistayhteyksissä (esimerkiksi PPP over Ethernet). Monet verkkoyhteyden tarjoajat ovat käyttäneet PPP-protokollaa modeemiyhteyksissä (esimerkiksi Internet-yhteyksiin, joissa alkuaikoina käytettiin myös SLIP-protokollaa).
PPP toimii yleensä 2. kerroksen (OSI-mallin Data link layer eli siirtoyhteys) protokollana synkronisten ja asynkronisten verkkojen yli. PPP rakennettiin toimimaan usean verkkokerroksen protokollan kanssa, kuten IP, IPX, AppleTalk ja korvaamaan epästandardi 2. kerroksen SLIP-protokolla.
PPP suunniteltiin paljon HDLC-määritelmän jälkeen. Sen johdosta PPP:n suunnittelijat sisällyttivät useita ominaisuuksia, joita ei ollut nähty WAN-datalinkkiprotokollissa siihen mennessä.
Edistynyt virheentunnistus
PPP käyttää FCS-menetelmää tunnistaakseen, onko jossakin kehyksessä virhe. PPP tarkkailee virheiden määrää, ja voi tarvittaessa poistaa verkkolaitteen käytöstä, mikäli virheiden määrä on liian suuri.
Silmukan tunnistaminen
LCP, (Link Control Protocol, PPP:n sisäinen menetelmä, määritelty samassa RFC:ssä) tunnistaa "silmukat" eli yhteydet, jotka kiertävät loputtomiin (virheellisen verkon suunnittelun johdosta tms.) käyttämällä numerointia (magic numbering). Käytettäessä PPP:tä, vastapää lähettää PPP LCP viestin, joka sisältää kyseisen numeron, joka on eri jokaisella päätepisteellä. Silmukassa päätepiste vastaanottaa oman numeronsa, ja pudottaa pois kyseisen paketin.
Standardimäärittelyjä
PPP on määritelty IETF :ssä.
Monta dokumenttia PPP:stä on julkaistu heinäkuun 1990 RFC-prosessin jälkeen, kuten todennukseen, salaukseen ja pakkaukseen liittyviä menetelmiä, sekä PPP:n käyttämistä muiden verkkoprotokollien yhteydessä.
Alaeddin pašša
Alaeddin pašša (k. 1333) oli Osmanivaltakunnan perustaja Osmanin poika ja tämän seuraaja Orhanin veli. Alaeddin tunnetaan kuitenkin suhteellisen huonosti, sillä hänet mainitsevat historialliset lähteet ovat epäselviä ja perustuvat usein legendaariseen kerrontaan.
Alaeddin oli Osmanien valtakunnan perustaja Osmanin poika ja joissakin lähteissä hänestä käytetään nimeä Erden Ali tai vain Ali. Hänen veljensä oli Orhan. Historiallisissa lähteissä Alaeddin mainitaan vaihtelevasti joko Orhanin nuorempana tai vanhempana veljenä. Samaan tapaan myös heidän äidistään on epäselvyyttä. Joissain lähteissä veljeksillä mainitaan olleen sama äiti, Mal Khatun, mutta on mahdollista että kyseessä on sekaannus lähteissä.
Historiallisten lähteiden epäselvyys heijastuu myös veljesten myöhempiin vaiheisiin. Alaeddinin sanotaan asuneen isänsä eläessä šeikki Edebalin kanssa Biledjikissä. Osmanin kuoltua joissakin lähteissä Orhanin sanotaan tarjonneen veljelleen jonkinlaista asemaa valtakunnan hallinnossa. Alaeddin kieltäytyi tarjouksesta ja vetäytyi Kotra tai Kudra-nimiselle paikkakunnalle Brusan (nyk. Bursa) ja Mikhaličin (nyk. Karacabey) välillä. Joidenkin historioitsijoiden mukaan tarinassa on kyse sittemmästä historiallisesta vääristelystä ja todellisuudessa veljesten välille puhkesi heidän isänsä kuoleman jälkeen valtataistelu.
Alaeddinillä oli sittemmin joka tapauksessa asema Osamnivaltakunnan hallinnossa. Joissakin lähteissä hänet mainitaan visiirinä ja asevoimien ylipäälikkönä. Joidenkin historioitsijoiden mukaan kyseessä on kuitenkin jälleen sekaannus ja Alaeddin on sekoitettu samannimiseen toiseen henkilöön, joka toimi visiirinä hänen veljensä alaisuudessa. Alaeddin nimiin on joka tapauksessa sittemmin pistetty useiden eri Osmanivaltakunnan institutioiden perustaminen. Hänen sanotaan esimerkiksi aloittaneen osmanien koilikoiden lyöttämisen ja järjestäneen osmanien jalkaväen (yaya).
Alaeddin kuoli suurin piirtein vuonna 1333. Hänen kuolemansa yksityiskohdista mainitaan eri lähteissä useampia eri tarinoita, joita ei kuitenkaan pidetä erityisen luotettavina. Hänet haudattiin Osmanin mausoleumiin Brusassa.
Helene Madison
Helene E. Madison (19. kesäkuuta 1913 Madison – 27. marraskuuta 1970 Seattle) oli yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja.
1930-luvun alussa Madison hallitsi suvereenisti vapaauintimatkoja. Kuudentoista ja puolen kuukauden aikana 1930–1931 hän rikkoi kaikki 16 vapaauintimatkojen maailmanennätystä 100 jaardista mailiin. Urallaan hän teki kaikkiaan 117 Yhdysvaltojen ja maailmanennätystä.
Los Angelesin 1932 olympialaisissa Madison voitti aluksi 100 metrin vapaauinnin. Neljä päivää myöhemmin kultaa tuli Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin vapaauintiviestin ankkurina – joukkue paransi maailmanennätystä peräti yhdeksällä ja puolella sekunnilla. Viestiä seuranneena päivänä hän voitti 400 metrin vapaauinnissa täpärästi Lenore Knightin.
Olympialaisten jälkeen Madison siirtyi ammattilaiseksi ja esiintyi uintinäytöksissä. Hän esiintyi myös kaupalliseksi flopiksi jääneessä Mack Sennettin elokuvassa The Human Fish. Tämän jälkeen hän yritti uraa yökerhoviihdyttäjänä Seattlessa.
Ammattilaisuutensa vuoksi Madison ei pystynyt osallistumaan vuoden 1936 olympialaisiin. Olympialaisten aikaan hän oli töissä hotdog-kioskilla Green Lakella.
Madisonin myöhemmät vuodet olivat vaikeita. Niihin mahtui kaksi epäonnistunutta avioliittoa, velkaantuminen ja taistelu syöpää ja diabetesta vastaan.
Comic Relief
thumb|Comic Relief -logo Comic Relief on Britanniassa vuonna 1985 perustettu hyväntekeväisyysjärjestö. Sen perusti komediakäsikirjoittaja Richard Curtis vastauksena Etiopian nälänhädälle. Järjestö kerää nykyään rahaa Afrikkaan ja Britannian vähäosaisille. Se pantiin alulle Noel Edmondsin ohjelmassa Late, Late Breakfast Show BBC1-kanavalla joulupäivänä 1985 pakolaisleiriltä Sudanista. Järjestön idea tuli hyväntekijä Jane Tewsonilta, joka oli brittiläisen kansalaisjärjestön puheenjohtaja. Alussa rahaa kerättiin live-tapahtumista, joista tunnetuin on komediatapahtuma Shaftesbury Theatressa Lontoossa, joka näytettiin myös televisiossa 25. huhtikuuta, 1986.
Yksi Comic Reliefin pääperiaatteista on 'Golden Pound Principle', mikä tarkoittaa että jokainen katsojilta kerätty punta käytetään hyväntekeväisyysprojekteihin. Kaikki muut kustannukset, kuten palkat, maksetaan muun muassa sponsoreiden avulla.
Red Nose Day
Nimen mukaan (suom. Nenäpäivä, suoraan suomennettuna Punaisen nenän päivä) päivän aikana käytetään muovisia punaisia neniä, joita saa lahjoitusta vastaan monista kaupoista. Suuria neniä voi nähdä myös autoissa ja jopa rakennuksissa. Nenän muoto vaihtelee vuosittain: alussa oli hyvin yksinkertainen malli, joka sai myöhemmin kädet ja jalat, muuttui tomaatiksi ja jopa muutti väriä.
Ensimmäinen "Red Nose Day" oli 5. helmikuuta 1988, ja se tuotti 15 miljoonaa puntaa. TV-ohjelmaa juonsivat Lenny Henry, Griff Rhys Jones ja Jonathan Ross. Vuonna 2006 Comic Relief -hyväntekeväisyysprojekteihin oli lahjoitettu yli 300 miljoonaa puntaa.
Nenäpäivä Suomessa
Suomen ensimmäistä Nenäpäivää vietettiin 26. lokakuuta 2007, minkä jälkeen Nenäpäivä on ollut vuotuinen tapahtuma, yleensä marraskuun alussa. Nenäpäivän järjestää Nenäpäivä-säätiö, jonka jäsenjärjestöjä ovat yhdeksän kehitysyhteistyöjärjestöä: SPR, Unicef, Kirkon Ulkomaanapu, Pelastakaa Lapset, Plan, Suomen Lähetysseura, Fida, SASK ja Solidaarisuus. Nenäpäivä näkyy Yleisradion radio- ja TV-kanavilla sekä kouluissa, työpaikoilla ja kaduilla lokakuun ajan.
Comic Relief -hyväntekeväisyyssinglet
Ensimmäinen Comic Relief -hyväntekeväisyyssingle, "Living Doll", julkaistiin huhtikuussa 1986. Sillä lauloivat Cliff Richard ja Älypäät-TV-sarjan näyttelijät.
Rahaa lahjoitetaan Comic Reliefille jokaisen yksittäisen singlen myynnistä. Yleensä kappale julkaistaan juuri ennen virallista Red Nose -päivää. Poikkeuksia ovat olleen muiden muassa "(I want to be) Elected", joka julkaistiin Britannian vuoden 1992 parlamenttivaalien aikaan. Vuoden 1995 kappaletta edeltävät esitykset olivat enemmän tai vähemmän komedialevytyksiä, joissa oli yhtye tai laulaja sekä komediaryhmä. Vuodesta 1995 alkaen ne ovat olleet vakavampia, vaikkakin videoissa on silti koomisia hetkiä.
Ensio Itkonen
Onni Ensio ”Enska” Itkonen (7. lokakuuta 1926 Helsinki – 15. joulukuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen liikenneopettaja ja liikennevalistaja. Hän tuli 1970-luvulla valtakunnallisesti tunnetuksi sekä yksin että yhdessä Hannu Karpon kanssa tekemästään liikennevalistustyöstä televisiossa, radiossa ja aikakauslehdissä.
Elämänvaiheet
Ensio Itkosen isä Onni Itkonen perusti autokoulun vuonna 1922 ja johti sitä vuoteen 1952, jolloin yritys siirtyi Ension johdettavaksi. Ensio Itkosen aloittaessa oman uransa liikenneopettajana eri opetusmenetelmät olivat vielä kokeiluasteella. 1960-luvulta alkaen hän oli käynnistämässä liukkaalla ja pimeällä ajon opetusta sekä kampanjoi ajovalojen ja turvavöiden käyttövelvollisuuden puolesta. Vuonna 1988 Itkosen autokoulun vetovastuu siirtyi Ension pojalle Hansille.
Autokouluopetuksensa ohella Ensio Itkonen teki liikennevalistustyötä tiedotusvälineissä sekä yksin että etenkin Hannu Karpon kanssa. 1960-luvun lopulta lähtien Itkosella oli Kansan Uutisissa parinkymmenen vuoden ajan Enska vastaa -palsta, jossa hän vastasi lehden lukijoiden liikenneaiheisiin kysymyksiin. Samaan aikaan hänellä oli vakituinen palsta myös Valitut Palat -lehdessä. Toimittaja Esko Riihelä kutsui Itkosen kesäkuussa 1970 vakituiseksi vieraaksi Yleisradion tuolloin aloittamaan, joka arkipäivä lähetettyyn Tänään iltapäivällä -ajankohtaisohjelmaan, jossa Riihelä itse juonsi Liikenneradio-osiota. Riihelä on kertonut, että hän halusi haastateltaviensa joukkoon Liikkuvan poliisin, Autoliiton ja Liikenneturvan edustajien ohella myös autokoulunopettajien edustajan, ja Itkosen autokoulu sattui sijaitsemaan lähimpänä Yleisradion Fabianinkadun toimitaloa.
Itkosen ja Hannu Karpon yhteistyö alkoi syksyllä 1973, jolloin heidän tarkoituksensa oli aluksi tehdä TV 1:lle kaksi puolen tunnin mittaista TV:n Liikennekoulu -ohjelmaa. Suuren suosion ansiosta Itkosesta ja Karposta tuli kuitenkin suosittu juontajapari vuosikymmeniksi. Samoihin aikoihin he alkoivat kiertää Suomea pitäen liikenneaiheisia iltamia aina Lappia myöten. Vuonna 1974 Itkonen ja Karpo aloittivat Seura-lehdessä Enska ja Hanski -aukeaman, joka siirtyi vuonna 1983 Apu-lehteen. Liikennepalstan julkaiseminen päättyi Markku Veijalaisen tultua Avun päätoimittajaksi, jolloin Itkosen ja Karpon nimet poistettiin lehden ns. apinalaatikosta uuden päätoimittajan ilmoittamatta syytä asiaan.
Ensio Itkonen julkaisi kaksi kirjaa. Ensimmäisen, lapsille suunnatun Muista aina liikenteessä vuodelta 1975 Itkonen teki taiteilija Kylli Kosken kanssa, ja juuri ajokortin saaneille (ja miksei kokeneemmillekin autoilijoille) tarkoitetun kirjan Aja paremmin vuonna 1987 Eila Aunion kanssa.
Itkonen kärsi vaikeasta sydänsairaudesta ja oli pari viikkoa lokakuussa 2010 sairaalahoidossa ja tutkimuksissa sydänoireiden vuoksi, joita osaltaan pahensi hänen poikansa Hansin kesäkuinen yllättävä kuolema. Sairaalareissun jälkeen Itkonen kuitenkin toipui ja pääsi vielä palaamaan kotiinsa Marjaniemeen. Hän kuitenkin kuoli joulun alla 2010 sydänsairauksien seurauksena Herttoniemen sairaalassa 84 vuoden ikäisenä.
Vuonna 2017 Ensio Itkonen valittiin vuosisadan suomalaiseksi liikennevaikuttajaksi auto- ja liikennetoimittajien järjestämässä yleisöäänestyksessä. Palkinto luovutettiin Itkosen omaisille Helsingissä joulukuussa 2017 järjestetyssä juhlatilaisuudessa.
Ension työtä autokoulun toimitusjohtajana jatkoi hänen poikansa Hans Itkonen (1953–2010 ) vuonna 1989. Hans kuoli sairauskohtaukseen kesäkuussa 2010, minkä jälkeen toimitusjohtajaksi siirtyi Hansin vaimo, Ensio Itkosen miniä Marja Itkonen. Itkosen tai hänen autokoulunsa autossa oli jossain vaiheessa käytössä rekisterikilpi ENS-10 omistajansa etunimen mukaan.
Julio César Cáceres
thumb Julio César Cáceres López (s. 5. lokakuuta 1979, San José de los Arroyos, Paraguay) on paraguaylainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Cáceres edustaa tällä hetkellä kotimaansa Club Olimpiaa.
Cáceresin ensimmäinen seura oli Club Olimpia, jossa hän voitti Paraguayn mestaruuden 1999 ja 2000 sekä Copa Libertadoresin vuonna 2002 ja Recopa Sudamericanan 2003. Ranskalainen FC Nantes Atlantique osti hänet vuonna 2004 mutta siellä peliuran käynnistyminen viivästyi loukkaantumisen takia. Cáceresin parannuttua Nantesilla oli uusi valmentaja, jolta hän ei saanut paljoa peliaikaa avauskokoonpanossa. Tämän vuoksi Cáceres oli lainassa Brasiliassa Clube Atlético Mineirossa kauden 2005–2006. Vuonna 2006 hän siirtyi argentiinalaiseen River Plateen ja sieltä edelleen Espanjan Primera Divisiónin Gimnàsticiin. Sittemmin hän on pelannut muun muassa meksikolaisseura UANL Tigresissä ja Argentiinassa Boca Juniorsin joukkueessa.
Cáceres teki debyyttinsä Paraguayn A-maajoukkueessa 17. huhtikuuta 2002 Englantia vastaan. Hän on pelannut vuosien 2002, 2006 ja 2010 MM-kisoissa kaikkiaan kahdeksan ottelua. Cáceres on pelannut 64 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia. Viimeisen maaottelunsa hän pelasi elokuussa 2010.
Lotta (satuhahmo)
Lotta on henkilöhahmo ruotsalaisen lastenkirjailija Astrid Lindgrenin kirjoissa. Hänellä on kaksi vanhempaa sisarusta, Janne ja Minnamanna. Lotta tekee paljon kaikenlaista ja aiheuttaa hankaluuksia, mutta on kuitenkin pohjimmiltaan kiltti. Naapurissa asuu ystävällinen Vuorisen täti.
Lotasta kertovat seuraavat kirjat:
Itäfriisi
Itäfriisi on yksi kolmesta friisin kielestä. Sitä kutsutaan myös saterlandinfriisiksi (Seeltersk), sillä Saterlandin murre on ainoa vielä elossa oleva itäfriisin muoto. Itäfriisi kuuluu länsigermaanisiin kieliin.
Lotta (satuhahmo)
Lotasta on tehty Johanna Haldin ohjaamina kaksi elokuvaa: Se pikkuinen Lotta (1992) ja Lotta muuttaa pois kotoa (1993).
Itäfriisi
Muinaisitäfriisi ja sen hiipuminen
Muinaisitäfriisiä puhuttiin Itä-Friisiassa, hollantilaisen Lauwers-joen ja saksalaisen Weser-joen välissä. Itä-Friisiaan kuului myös kaksi pientä aluetta Weserin itärannalla, Wursten ja Würden. Muinaisitäfriisin voi jakaa kahteen murteeseen: Weserin friisi idässä ja Emsin friisi lännessä. Vuodesta 1500 eteenpäin muinaisitäfriisiä sivuuttivat ympäröivät alasaksan murteet, ja nykyään itäfriisi on lähes kuollut.
1600-luvun puoliväliin mennessä Emsin friisi oli lähes täysin kadonnut. Weserissä friisi ei selvinnyt paljon kauempaa, ja oli vuoteen 1700 mennessä suurelta osin kuollut. Wurstenissa sitä puhuttiin kuitenkin ainakin vielä vuonna 1723. Pisimpään se selvisi Wangeroogen saarella, jossa viimeinen Weserin friisin puhuja kuoli vuonna 1953. Nykyään muinaisitäfriisiä ei puhuta enää Itä-Friisian historiallisten rajojen sisällä, mutta suuri osa sen asukkaista pitää itseään yhä friiseinä, ja he kutsuvat alasaksan murrettaan nimellä "Freesk". Friisiläinen perusta on yhä huomattavissa tässä murteessa vahvasta saksalaistamisesta huolimatta.