cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kofaktori
Epäorgaaniset kofaktorit
Epäorgaaniset kofaktorit ovat metalli-ioneita, joita saadaan kivennäisaineina ravinnosta. Alla taulukossa on muutamia esimerkkejä.
Orgaaniset kofaktorit
Orgaanisista kofaktoreista eli koentsyymeistä, näiden ravinnon esi-asteista ja siirtämistä kemiallisista ryhmistä on taulukossa alla esimerkkejä. Monet koentsyymeistä ovat vitamiineja tai niiden johdannaisia.
Karen Cellini
Karen Cellini (s. 13. toukokuuta 1958 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esitti Amanda Carringtonia televisiosarja Dynastiassa vuosina 1986–1987. Aikaisemmin hahmoa näytteli Catherine Oxenberg. Cellini tavoitteli alun perin roolia Dynastian sisarsarjasta Colbyt, mutta ei tullut valituksi.
Beautiful Mess
Beautiful Mess on bulgarialaislaulaja Kristian Kostovin esittämä kappale, jolla hän edusti Bulgariaa vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa.
Kappale kilpaili Euroviisujen toisessa semifinaalissa 11. toukokuuta, jossa se sijoittui ensimmäiseksi 403 pisteellä ja pääsi finaaliin. Finaalissa se sai 615 pistettä ja saavutti sijan 2. thumb|left|250px|Kostov esittämässä kappalettaan Euroviisujen harjoituksissa.
AGA (yhtiö)
pienoiskuva|AGA Oy:n Suomen päätoimipaikka on Polaris Business Parkissa, Espoon Leppävaarassa. AGA on ruotsalainen kaasuntuotantoyhtiö. Sillä on toimintaa kaikissa Pohjoismaissa sekä Baltian maissa. Suomen pääkonttori sijaitsee Espoossa. Vuodesta 2000 alkaen AGA on ollut osa Linde-konsernia, jolla on noin 65 500 työntekijää yli 100 maassa. Vuonna 2014 Linden liikevaihto oli noin 17 miljardia euroa.
AGA valmistaa ja markkinoi teollisuus-, erikois- sekä lääkkeellisiä kaasuja. Teollisuuskaasuja käytetään hitsaamiseen, pakastamiseen, energiantuotantoon, lämmittämiseen, analysointiin, jäähdyttämiseen ja testaamiseen. Kaasuja käytetään mm. metallurgian prosesseissa, kemian- ja elintarviketeollisuudessa, ympäristönsuojelussa, lasin ja elektroniikan valmistuksessa, rakennusalalla, lääketeollisuudessa sekä tutkimus- ja kehitystyössä. Lääkkeellisiä kaasua (markkinoija Linde Healthcare) käytetään sairaanhoidossa ja kotisairaanhoidossa.
AGAn yleisimpiä tuotteita ovat happi, typpi, argon, hiilidioksidi, asetyleeni, vety, nestekaasu sekä erikoiskaasut ja –seokset. Kaasuja toimitetaan suoraan asiakkaille niin pulloissa kuin nestemäisessä muodossa, isommille asiakkaille suoraan putkea pitkin.
Historiaa
Teollisuusyritys AGA (Aktiebolaget Gasaccumulator) syntyi Ruotsissa vuonna 1904. Suomen tytäryhtiö perustettiin 1917; ensimmäinen asetyleenitehdas aloitti toimintansa 1919 ja happitehdas kolme vuotta myöhemmin. Yrityksen perustaja Gustaf Dalén kehitti kaasujen turvallisuuteen ja käyttöön liittyviä ratkaisuja, kuten asetyleenin turvallisen sideaineen ja aurinkoventtiilin (eräänlainen hämäräkytkin) kaasumajakkaan, jolla ohjattiin kaasuvalomajakoiden ja -poijujen valojen toimintaa automaattisesti. Tästä aurinkoventtiilistä Dalén sai Nobelin fysiikan palkinnon vuonna 1912.
1920-luvulta alkaen AGA laajeni vauhdilla ja laati keksintöjä toisensa perään. Majakoihin, radioihin ja televisioihin liittyvien tuotteiden lisäksi AGA on historiansa aikana valmistanut muun muassa filmiprojektoreita, etäisyysmittareita, periskooppeja, sydän-keuhkokoneita, akkuja ja lämpöpattereita. Kaasusektoriin AGA alkoi keskittyä 1960-luvulla.
Päätehdas toimi Espoon Kilossa vuoteen 1996 asti.
Polina Barskova
pienoiskuva|Polina Barskova pitämässä Can Art Fight War? esitelmää Pardee School of Global Studies'ssa, 20. lokakuuta 2016. Polina Jurjevna Barskova (4. helmikuuta 1976 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus
Polina oli Vjatšeslav Leikinin kirjallisen studion oppilas. Barskova on valmistunut Pietarin valtionyliopiston filologisesta tiedekunnasta klassisen filologian laitokselta. Vuonna 1998 hän lähti jatko-opiskelijaksi (post-graduate) Berkeleyn yliopistoon Yhdysvaltoihin. Hänen tohtoritutkintonsa väitöskirjatyö on omistettu 1930-luvun venäläiselle proosalle (Konstantin Vaginov, Andrei Nikolajevitš Egunov (1895-1968) jne.) ja piiritysajan Leningradin kulttuurille. Barskova on opettanut venäläistä kirjallisuutta apulaisprofessorina Hampshire Collegessa Amherstissä Massachussettsissa vuodesta 2006 lähtien, jossa hän sai vuonna 2015 palkinnon erinomaisesta opetuksesta ja on professori Berkeleyn yliopistossa Kaliforniassa. Hän asuu Yhdysvalloissa.
Kirjallinen ura
Polina Barskova aloitti julkaisemisen yhdeksänvuotiaana, ja hänen ensimmäinen kirjansa 'Joulu' (ven. Рождество) ilmestyi vuonna 1991 kun hän oli vielä teini-ikäinen. Hän on julkaissut useita runokirjoja, ja hän oli ehdolla vuonna 2000 debyyttipalkinnon ja Andrei Belyi -palkinnon saajaksi. Hänen valitut runonsa ovat ilmestyneet vuonna 2011 englanninkielisinä käännöksinä nimellä The Zoo in Winter. Hänen teoksiaan on esiintynyt myös antologioissa, kuten The Ecco Anthology of International Poetry. Polina Barskova on tehnyt laajaa arkistotyötä Leningradin piirityksen kirjallisuuden parissa, ja sen tuloksena on vuonna 2016 ilmestynyt Written in the Dark: Five Poets in the Siege of Leningrad, jonka Amerikan slaavilaisten ja itäeurooppalaisten kielten opettajien yhdistys palkitsi parhaana englanninkielisenä käännöksenä. pienoiskuva|Polina Barskova vuonna 2007 Barskova on voittanut useita kirjallisuuspalkintoja: Koko unionin nuorten runoilijoiden kilpailun palkinto vuonna 1991, verkkokirjallisuuskilpailun "TENETA" palkinto vuonna 1998, "Moscow-Transit" -pieni palkinto vuonna 2005 ja arvostettu Andrei Belyi -palkinto vuonna 2015 ensimmäisestä proosateoksestaan 'Eläviä kuvia ' (ven. Живые картины, 2014). Polina Barskova on merkittävä venäläinen nykyrunoilja.
Polina Barskova on yksi uusimman venäläisen runouden Nine Dimensions (ven. Девять измерений, 2004) antologian kokoajista. Hän on julkaissut myös artikkeleita Eduard Limonovin, Mihail Gronasin ja muiden töistä, sekä kääntänyt emigrantti nykyrunoilija Ilja Kaminskin teoksia.
Arniika Kuusisto
Arniika Kuusisto (s. 27. kesäkuuta 1976 Helsinki) on Helsingin yliopiston varhaiskasvatuksen professori (2022-) sekä Oxfordin yliopiston kasvatustieteen laitoksen kunniatutkija. Hän on koulutukseltaan filosofian tohtori ja kasvatustieteen dosentti. Vuosina 2018-2023 Kuusisto toimi Tukholman yliopistolla lapsuuden- ja nuorisotutkimuksen, erityisesti varhaiskasvatuksen professorina.
Kuusiston tutkimus tarkastelee arvojen ja maailmankuvan rakentumista lapsuus- ja nuoruusiällä sekä yksilön toimijuuden ja kasvuympäristön merkityksiä kasvuprosessissa. Hänen johtamansa, Suomen Akatemian rahoittama (2018-2023) tutkimushanke 'Radikaaliksi kasvamassa? Koulun merkitys nuorten maailmankatsomusten rakentumisessa' on tuottanut tutkimustietoa erityisesti liittyen suomalaisten nuorten arvoihin sekä ääriajattelun ennaltaehkäisemiseen koulussa. Hän on tutkinut myös varhaiskasvatus- ja alkuopetusikäisten lasten arvoja ja maailmankuvan ja katsomuksen rakentumista, esimerkiksi teknologia-avusteisen autobiografian keinoin, niin ikään Suomen Akatemian rahoituksella ('Teknologia-avusteinen monimenetelmätutkimus lasten arvojen oppimisesta koulusiirtymässä omaelämäkerrallisella tutkimusotteella', 2016-2018). Kuusisto on myös tutkinut kulttuurista ja katsomuksellista moninaisuutta suomalaisessa varhaiskasvatuksessa sekä koulussa (Encountering Diversity in Education EDEN) sekä näihin kytkeytyviä opettajan ammatillisuuteen ja opettajankoulutukseen liittyviä kysymyksiä.
Kuusisto on väitellyt vuonna 2011 Helsingin yliopistossa. Väitöstutkimuksessaan hän tarkastelee nuorten kokemuksia uskonnollisen vähemmistöyhteisön yhteydessä kasvamisesta, identiteettiä ja sosiaalista pääomaa sekä jäsenyys- ja arvoneuvotteluja enemmistön ja vähemmistön rajapinnoilla.
Itäkeskus
thumb|250px|Kauppakeskus [[Itis (kauppakeskus)|Itis ja Turunlinnantie.]] pienoiskuva|Kauppakartanonkadun asunnot ennen Kauppakeskus Itiksen valmistumista. Itäkeskus on Helsingin 45. kaupunginosaan eli Vartiokylään kuuluva osa-alue Itä-Helsingissä. Se on samalla huomattava aluekeskus metroasemineen ja kauppakeskuksineen. Itäkeskus rajoittuu etelässä Marjaniemeen, idässä Puotilaan, pohjoisessa Puotinharjuun ja lännessä Roihuvuoreen. Viralliseksi osa-alueeksi se erotettiin Puotinharjusta vuonna 1996.
Itäkeskuksen asukasluku on 4 741 (1.1.2014), pinta-ala 1,1 km² ja työpaikkojen määrä 4 654 (31.12.2012). Valtionverotuksen alaiset keskitulot olivat vuonna 2006 19 313 euroa, eli pienemmät kuin esimerkiksi Mellunmäessä ja Kontulassa, mutta suuremmat kuin Jakomäessä tai Kurkimäessä.
Itäkeskuksen asukkaista 38,1 prosenttia oli ulkomaalaistaustaisia vuoden 2018 lopussa. Asukkaista noin 12 prosenttia oli afrikkalaistaustaisia, mikä oli suurin osuus kaikista Helsingin osa-alueista.
Historia
Itäkeskusta on rakennettu 1970-luvulta alkaen. Siellä toiminut vanha K-Citymarket avasi ovensa 31. maaliskuuta 1977. Sen 67 246 kuutiometrin halliin mahtui 6 500 neliömetrin kokoinen myymälä. K-Citymarket on rakennettu pellolle, jossa vielä 1960-luvun lopulla laidunsi karjaa ja viljeltiin muun muassa papuja, kaalia ja porkkanaa. Moni nykyisin keski-ikäisistä entisistä itähelsinkiläisistä lähiölapsista ollut töissä näillä niin sanotuilla Nymanin pelloilla papusatoa korjaamassa.
Kaupunginhallitus päätti 2. joulukuuta 1996 (1738 §) hyväksyä suunnittelun yhteiset lähtökohdat vuosiksi 1997 ja 1998. Tähän sisältyi uusi osa-alue 457 Itäkeskus – Östra centrum.
Palveluita ja nähtävyyksiä
Itäkeskus tunnetaan ennen kaikkea 1980-luvulla rakennetusta Itiksen kauppakeskuksesta, jonka nimi ennen oli myös Itäkeskus ja joka mainostaa itseään Pohjoismaiden suurimpana. Maaliskuussa 2009 kauppakeskuksen naapuriin Kehä I:n vastakkaiselle puolelle avattiin uusi Prisma-hypermarketti. Itäväylän toisella puolella kauppakeskus Itistä vastapäätä sijaitsee lokakuussa 2017 valmistunut kauppakeskus Easton Helsinki, johon muun muassa K-Citymarket muutti vanhasta 40-vuotiaasta puretusta rakennuksestaan.
Myös Puotinharjun palvelut ovat kivenheiton päässä: Puotinharjun ostoskeskus eli Puhos sijaitsee aivan Itiksen vierellä - sekin oli aikanaan valmistuessaan Pohjoismaiden suurin lajissaan. Sitä on myöhemmin laajennettu Kehä I:n suuntaan. Puhoksen vieressä sijaitsevat myös Matteuksenkirkko sekä kulttuurikeskus Stoa, jossa toimii muun muassa kirjasto ja musiikkisali.
Väestö
Itäkeskuksen asuinalueen maahanmuuttajaprosentti kuuluu Helsingin korkeimpiin, jonka johdosta alueelle on syntynyt paljon ulkomaalaisia kauppoja. Esimerkiksi Ostoskeskus Puhoksen kaupoista melkein kaikki kuuluvat maahanmuuttajien omistukseen.
Metro
Itäkeskus oli Helsingin metron alkuperäinen päätepysäkki linjan auetessa vuonna 1982. Nykyään Itäkeskus on merkittävä bussi- ja metroliikenteen solmukohta, jossa keskustasta tuleva metrorata haarautuu Vuosaareen ja Mellunmäkeen.
Runkobussilinjat
Itäkeskuksessa on runkobussilinjojen 500 ja 550 itäinen päätepiste. Linjan 500 läntinen päätepiste on Munkkivuori ja linjan 550 Espoon Keilaniemi. Runkolinja 550:n korvaava pikaraitiotie Raide-Jokerin rakentaminen alkoi vuonna 2019 ja liikennöinnin on määrä alkaa vuonna 2024.
Muut bussilinjat
Metroaseman yhteydessä on suuri bussiterminaali, josta lähtevät Helsingin metron liityntälinjat.
Ricky Burns
Ricky Burns (s. 13. huhtikuuta 1983 Bellshill, Skotlanti) on englantilainen ylemmän kevytsarjan nyrkkeilijä. Ylemmässä kevytsarjassa Burns on pitänyt hallussaan WBA liiton mestaruusvyötä vuosina 2016 ja 2017 ennen häviöään Julius Indongolle. Aiemmin urallaan Burns on ollut ylemmässä höyhensarjassa WBO liiton mestari mutta menetti mestaruusvyön siirryttyään nyrkkeilemään kevytsarjaan. Kevytsarjassa Burns on voittanut WBO liiton mestaruuden. Kevytsarjasta Burns siirtyi vuonna 2016 ylempään kevytsarjaan jossa voitti WBA liiton mestaruuden.
Ammattiura
Burns aloitti ammattinyrkkeilyn vuonna 2001. Vuonna 2006 Burns kärsi uransa ensimmäisen tappion otellessaan ylemmän höyhensarjan euroopan mestaruusottelussa jossa Alex Arthur löi hänet kaikin tuomariäänin kaksitoistaeräisen ottelun päätteeksi. Uransa toisen tappion Burns kärsi vuonna 2007 Carl Johannesonille. Vuonna 2010 Burnsista tuli ylemmän höyhensarjan WBO liiton metari hänen lyötyään Roman Martinezin kaikin tuomariäänin kaksitoistaeräisessä ottelussa. Burns puolusti mestaruutta kolmesti ennen siirtymistään kevytsarjaan jossa hän pääsi suoraan WBO liiton mestaruusotteluun Michael Katsidista vastaan. Kamppailussa Burns voitti Katsidisin kaikin tuomariäänin kaksitoistaeräisen ottelun päätteeksi. Burns puolusti mestaruutta menestyksekkäästi viisi kertaa voittaen muut ottelut selkeästi mutta kamppailu Raymundo Beltrania vastaan päättyi tasatulokseen. Seuraavan ottelunsa Burns hävisi kaikin tuomariäänin Terence Crawfordille. Tämän jälkeen Burns pääsi suoraan kevytsarjan WBC liiton mestaruusotteluun Dejan Zlaticaninia vastaan mutta hävisi kamppailun hajaäänituomiolla täysien erien jälkeen. Vuonna 2015 Burns otteli kolmesti kahden ottelun päättyessä voittoon ja ylempään kevytsarjaan tapahtuneen siirtymisen myötä Omar Figueroa junioria vastaan käyty ottelu päättyi selkeään pistetappioon. Vuonna 2016 Burns nosti painonsa ylempään kevytsarjaan ja pääsi suoraan WBA liiton mestaruusotteluun jossa voitti Michele Di Roccon teknisellä tyrmäyksellä kahdeksannessa erässä. Burns on puolustanut mestaruuttaan kahdesti. Ensimmäisessä puolustusottelussa Burns kohtasi Kiryl Relikhin voittaen ottelun yksimielisellä tuomaripäätöksellä. Toisessa puolustusottelussa Burns hävisi Julius Indongolle kaksitoistaeräisessä ottelussa kaikin tuomariäänin.
Jaettu muisti
Jaettu muisti on prosessien välinen kommunikaatiotapa, joka löytyy jossakin muodossa useista eri käyttöjärjestelmistä. Menetelmässä tietty muistialue merkitään saataville useammalle prosessille ja se voi olla nopein tapa kommunikoida minimoiden kopioiden tarvetta.
Jaetulla muistilla voidaan tarkoittaa myös tietokonelaitteiston kykyä käyttää samoja muistialueita riippuen muistiarkkitehtuurista.
Unixeissa ja Unixin kaltaisissa käyttöjärjestelmissä voidaan käyttää System V järjestelmäkutsuja  ja   jaetun muistialueen luomiseen ja käsittelyyn. Uudempi POSIX-yhteensopiva rajapinta käyttää,   ja   järjestelmäkutsuja. Käyttöjärjestelmät voivat tukea molempia tapoja.
Windowsissa käytetään  ja   funktioita tai   ja   jaetun muistialueen käsittelyyn.
Jaettu muisti ei itsessään määrittele dataformaattia jaetuille tiedoille.
Muistialue ei ole varattu prosessilta.
Melonta kesäparalympialaisissa 2020
right|220px Melonnassa kilpaillaan Tokion paralympialaisissa 2020 2. kertaa. Melontakilpailut pidetään Sea Forest Waterwayssa. Kilpailut käydään 3. – 5. syyskuuta 2020. Melonnassa kilpaillaan yhdeksässä luokassa, joista viisi on miehille ja neljä naisille. Kaikki kilpailut ovat yksilökilpailuja. Yhteensä urheilijoita melontaan osallistuu 90.
Karsinnat
Yhdestä maasta saa osallistua yhteen luokkaan korkeintaan yksi urheilija. Samoin yksi urheilija voi saada vain yhden paikan paralympialaisiin. Urheilijat valitaan vuosien 2019 ja 2020 MM-kilpailujen perusteella. Isäntämaa Japani saa ilmoittaa yhden urheilijan miesten kajakkiin, miesten va'ahan, naisten kajakkiin ja naisten va'ahan.
Rajamäen tehtaat
Vesilähde ja rautatie määräävät paikan
Tehtaan paikaksi valittiin Rajamäki Hanko–Hyvinkää-rautatien varresta, koska sieltä löytyi hiivan raaka-aineeksi välttämätöntä korkealaatuista vettä runsaasti tuottava pohjavesilähde. Rautatie oli välttämätön jotta herkästi pilaantuva hiiva saatiin jakeluun.
Kaupat tehtiin Juslinin ja maiden omistajan Frans Fredrikinpoika Rajamäen välillä, välittäjänä käytettiin tehdaslaitoksen isännöitsijäksi nimitettyä kapteeni Schybergsonia. Maan hinta oli nykyrahassa noin 300 euroa, lisäksi isäntä sai noin 250 litraa (sata kannua) rankkia päivässä karjalleen niinä aikoina kun polttimo toimi. Sopimus oli hyvin edullinen molemmille osapuolille: maasta maksettiin käypä hinta ja rankki oli joka tapauksessa valmistuvaa prosessijätettä, joka oli haluttua rehuksi.
Ensimmäinen tehdas käynnistyi vuonna 1889. Hiivan tuotannon lisäksi tuotettiin alkoholia. Myös etikan- ja eetterin tuotanto alkoi pian. Kuljetuksia helpottamaan saatiin Rajamäen asema vasta vuonna 1893; siihen asti oli pakko viedä tuotteet Hyvinkäälle asti hevoskyydillä.
Tuotanto
Hiivantuotannon sivutuotteena syntyi alkoholia, ja se tislattiin edelleen spriiksi. Tislauslaitteita hankittiin kaksi: valurautainen Ilges ja syksyllä 1895 hankittu pienempi kuparinen, jonka tarkemmat tiedot ovat kadonneet. Niiden yhteisteho oli noin 7 000 litraa tunnissa. Molemmat olivat kaksikolonnisia. Ilges-tislauslaitteisto oli kallein perushankinta: sen vuoden 1891 tasearvo oli nykyrahassa noin 3 500 euroa.
Myös lääketieteessä tarvittua niin sanottua absoluuttista alkoholia ryhdyttiin kysynnän johdosta valmistamaan samaan aikaan. Tarkoitusta varten hankittiin sammuttamattomalla kalkilla toimiva absolutointilaitteisto. Laitteisto toimi moitteetta aina vuoteen 1963 asti – viimeiset vuodet varalla – kunnes se päätettiin museoida.
Yleistä omavaraisuutta
Yhtiö omisti alueella myös Nopon tiilitehtaan, josta saatiin edullisesti materiaalit korjauksiin ja laajennuksiin sekä Sorkin ja Matkun maatilat, jotka tuottivat osan raaka-aineena käytetystä viljasta. Suurin osa viljasta jouduttiin kuitenkin ostamaan. Lisäksi maatiloja tarvittiin tuottamaan ruokaa tehtaiden sangen mittavalle työväestölle. Tämä oli edullisempaa kuin ruoka-aineiden ostaminen ulkopuoliselta. Yhtiö rakennutti työväestölleen myös asunnot; ns. Sörkän kasarmit olivat aikakauteen nähden erinomaisia työväenasuntoja. Myöhemmin todettiin, että oli edullisempaa ja asumisen kannalta yhtä toimivaa rakentaa yhden perheen omakotitaloja, joita nousi tehtaan ympäristöön runsaasti. Tästä alkoi yhtiön maine hyvänä työpaikkana, joka huolehtii väestään. Talot ovat yhä asuinkäytössä ja Museoviraston suojelumääräyksien alaisia; niihin saa tehdä vain ennallistavia muutoksia.
Tehtaan rautatiekalusto
Rautatiekuljetus oli jo alusta alkaen olennaisessa osassa tehtaan kuljetuksissa.
Rajamäen asema hoiti vuodesta 1960 alkaen kaikki vaihtotyöt. Tarvittava ratakuorma-auto tuli yleensä Hyvinkäältä, koska Rajamäellä ei koskaan ollut omaa. 1990-luvulta liikenteen päättymiseen asti vaihtotyöt teki yleensä Dv12-linjaveturi, joka onkin tavallisin kyseisellä radalla liikennöivä. Vuonna 2012 Altia siirsi kuljetuksensa kumipyörille, ja Rajamäen tehtaiden viimeiseksi rautateitse liikennöidyksi kuljetukseksi jäivät etanolijunat Koskenkorvan tehtailta.
Kieltolain aikaisia ongelmia
Kieltolain tullessa voimaan vuonna 1918 yhtiö joutui vaikeuksiin kun kieltolakia kannattavat poliitikot, kärjessä Maalaisliiton perustaja Santeri Alkio, Kristillisen työväenliiton Matti Helenius-Seppälä ja sosiaalidemokraattien Väinö Voionmaa vaativat alkoholin tuotannon lopettamista kokonaan.
Denaturointiaineena käytettävää pyridiiniä ei ollut sodan vuoksi muilla kuin rajamäkeläisillä, joiden oli onnistunut juuri ennen sotatoimien alkua hankkia sitä Saksasta suuri varasto. Tarkoitus oli, että muut tehtaat ostavat sen heiltä. Suunnitelma epäonnistui ja piti keksiä uusia denaturointiaineita.
Pyridiinipulasta aiheutui eräs Suomen suurimmista yksittäisistä saastumistapauksista: koska denaturointiaineesta oli puutetta, useimmat hiivatehtaat joutuivat vähentämään tai lopettamaan spriin tuotannon ja laskemaan hiivavierteensä jätteenä pois. Vierre laskettiin vesistöihin, jotka se saastutti nopeasti. Esimerkiksi sittemmin kuivatusta Nurmijärvestä, johon laskevaan Kyläjokeen Rajamäen hiivavierre joutui, katosivat niin kalat kuin ravutkin ja järvi jos jokikin alkoivat vauhdilla rehevöityä umpeen.
Denaturointiaineiden puute romahdutti spriin tuotannon ja varastot välttämättömiinkin tarpeisiin alkoivat ehtyä. Lopulta noin puolen vuoden viivytyksen jälkeen hiivavierteen poltto spriiksi sallittiin. Kun alkoholituotanto oli siis välttämätöntä, ryhtyivät kieltolain kannattajat vaatimaan yksityisten alkoholitehtaiden siirtämistä valtiolle
Valtio ostaa tehtaat ja yhden maatiloista
Valtio osti tehtaan 30. joulukuuta 1919. Hyvinkään Tehtaan Oy:n hiiva-, alkoholi- ja etikkatehtaat siirtyivät valtiolla 8 500 000 silloisen markan hinnasta. Matkun maatila satapäisine karjoineen kuului kauppaan; sotien jälkeen tilan sai käyttöönsä Työtehoseura, jolla se on edelleen; karjanpito loppui jo aiemmin.
Rajamäen tehtaiden uudeksi omistajaksi perustettiin Valtion Alkoholiliike ja tehtaiden uudeksi nimeksi annettiin Valtion Alkoholitehdas Keskus. Laitos valmisti alkoholia yksinomaan lääkinnällisiin ja teknisiin tarkoituksiin, mutta tästä huolimatta tuotantoa jouduttiin kasvattamaan.
Tuotannolle tärkeä puhtaan spriin lähde oli puunjalostusteollisuuden tuottama sulfiittisprii, joka pystyttiin uudella Guillaume-puhdastislauskojeistolla puhdistamaan täydellisesti metanolista riittävän edullisella tavalla.
Vanhan yhtiön loppu ja perustajan lähtö
Entinen omistaja Hyvinkään Tehtaan Oy jatkoi liiketoimintaa vielä mm. Nopon tiilitehtaan ja Sorkin maatilan avulla. Jo lokakuussa 1921 päätettiin ajaa toiminta alas, mutta kiinteistöjä ei saatukaan myytyä kovin nopeasti. Odottaessa harjoitettiin tiiliteollisuutta ja maanviljelyä. Yhtiön viimeinen toimitusjohtaja konsuli Christian Saxlund onnistui lopulta realisoimaan kiinteän omaisuuden. Ilmoitus yhtiön purkamisesta annettiin Helsingin maistraatille 10. joulukuuta 1925.
Viisi viikkoa tämän jälkeen tehtaan perustaja tohtori Wilhelm Juslin kuoli. Omaiset ja entiset liikekumppanit järjestivät hänelle juhlavat hautajaiset, joiden puheissa erityisesti korostettiin vainajan suuria sosiaalisia ansioita.
Uuden aikakauden vaikea alku
thumb|Teknon kosmetiikkaa museossa. Uuden omistajan aloitteesta tehtailla aloitettiin uusien tuoteryhmien, muun muassa kosmetiikanvalmistaminen. Tarkoitusta varten perustettiin uusi osasto, Teknokemian osasto eli lyhyesti Tekno. Uutta tuotantoa varten palkattiin Saksasta hajuvesimestari, neiti Elly Bucholtz.
Teknon menestys ei koskaan ollut oikein hyvä; tehtaiden kirjanpidon mukaan teknokemian tuotteista vain omaan jalustalliseen purkkiinsa pakattu kiinteä polttoalkoholi Termo oli menestystuote; erityisesti suojeluskuntalaiset ostivat sitä, koska tuote kelpasi sellaisenaan keittimeksi maastoharjoituksissa. Sen sijaan kosmetiikkatuotanto oli pääasiassa tappiollista.
Etikantuotanto kärsi eniten omistajanvaihdoksesta ja tuotteelle alkoi vuosikymmeninen alennuksen aika. Kustannussyistä Hyvinkään Tehtaan tyylikkäät etikkapullomallit ja etiketit hylättiin ja ainetta ryhdyttiin pakkaamaan sattumanvaraisesti hankittuihin pulloihin, joissa etiketitkin vaihtelivat. Etikalla ei vielä silloin ollut sellaista asemaa ruuanvalmistuksessa kuin nykyään. Se oli sivutuote, jota tuotettiin, koska sen valmistus oli halpaa. thumb|Hyvinkään Tehtaan vanhat tyylikkäät etikkapullot museossa.
Alkon aika
thumb|Tehtaiden portti elokuussa 2007.
Kieltolain kumoaminen
Kun kieltolaki vuonna 1932 kumottiin perustettiin uutta tuotantoa hoitamaan valtioenemmistöinen Oy Alkoholiliike Ab. Uudeksi pääjohtajaksi nimitettiin vielä nuori insinööri, myöhemmin vuorineuvoksen arvonimen saanut Hubert Ingman.
Teknokemian tuotanto lopetettiin vuonna 1932, koska tilat ja väki tarvittiin uudelle juomatuotannolle. Teknoksi kutsutun osaston vain kymmenvuotias päärakennus muutettiin tilapäisesti pullottamoksi uuden ja tehokkaamman laitoksen rakentamista odotettaessa. Samalla lopetettiin myös hankala eetterituotanto, koska koko aineen valmistus päätettiin keskittää Vihtavuoreen Valtion Ruutitehtaalle, missä eetteriä tarvittiin määrättyjen räjähteiden valmistuksessa.
Hiivanvalmistuksessa siirryttiin jo 1930-luvulla melassia raaka-aineenaan käyttävään Zulauf-menetelmään, joka miltei kaksinkertaisti tuotantomäärän. Koska menetelmä toisaalta vähensi syntyvän alkoholin määrää, alettiin alkoholia valmistaa omana prosessinaan. Vuonna 1936 valmistui voimalan luokse uusi perunapolttimo, jonka tuotto oli miljoona litraa puhdasta väkiviinaa vuodessa. Laitos suunniteltiin kaksivuorotyötä varten. Väkiviinan valmistusta varten Golzern-Grimma -yhtiö toimitti uuden ja entistä paljon tehokkaamman teräsvalmisteisen Barbet -kojeiston. Vanha samanmerkkinen kuparinen laitteisto jätettiin entiseen paikkaansa patakoppiin. Sitä käytettiin loppu työaikansa vuoteen 1963 jäteviinojen, hiivaveden ja takavarikoidun alkoholin tislaamiseen. Iäkäs laitteisto toimi häiriöittä viimeiseen käyttöpäiväänsä asti.
thumb|Alkuperäinen sulfiittispriipohjainen Karhuviina. Kun ensimmäiset lailliset viinat kaupoissa näyttivät häviävän kilpailun väkevänmakuiselle ja halvalle salakuljetuspirtulle, Rajamäen tehtaiden tuotantoinsinööri, DI Veikko Ollilainen – myöhemmin useiden tunnettujen tuotteiden, mm. Hehkuviinin ja Vineton kehittäjä – ryhtyi toimeen ja kehitti pirtun korvaajaksi Karhuviinan. Se oli sulfiittispriipohjainen 40-prosenttinen viina, joka maustettiin kuminalla ja anisöljyllä niin että se maistui yhtä väkevältä kuin pirtu. Keino myös tepsi: parin vuoden kuluttua Karhuviinan julkistamisesta todettiin, että juoma oli tehtävänsä tehnyt ja se poistettiin valikoimasta. Tilalle tuli Pöytäviina.
1970-luvun alussa Karhuviinasta tehtiin laimennettu versio, mutta kokeilu loppui lyhyeen: uuden kuluttajapolven maku oli jo muuttunut. Hiivanvalmistuksessa ylhäältä avoimet teräslevystä tehdyt viljelysäiliöt korvattiin hiukan myöhemmin suuremmilla umpinaisilla ruostumattomasta teräksestä tehdyillä säiliöillä.
Suuri uudistus oli kun viinaa alettiin 1930-luvulla pakata kierrekapselilla varustettuihin pulloihin, joihin ilmestyi nopeasti teksti Alko – Rajamäki. Kapselit ostettiin sotaan asti Englannista, mutta sotien jälkeen lisenssin osti ja kapseleita alkoi valmistaa G W Sohlberg Oy. GWS:n tehdasmuseossa ovat muistomerkkeinä kultainen sekä platinainen kapseli, 750 miljoonan ja miljardn Alkolle valmistetun kapselin kunniaksi.
1960-luvulla koko alkoholitehdas rakennettiin alusta loppuun uudelleen, ja tuotannon tehokkuus parani oleellisesti.
Tehdasyhteisö kasvaa
Tohtori Juslinin ajan sosiaalinen henki eli ja voi hyvin: tehdasyhdyskunta kasvoi ja uusia työsuhdeasuntoja valmistui runsaasti. Vuonna 1938 tehdas rakennutti silloisen Nurmijärven kirkkoherran, rovasti Kosti Kankaisen aloitteesta rautatieaseman viereen arkkitehti Erkki Huttusen piirtämän luterilaisen kirkon. Rakennus edustaa omaleimaista funktionalismin leimaamaa uusklassista tyyliä ja on erittäin kiinnostava näyte kahtakin tyylisuuntaa noudattaneen arkkitehdin töistä. Kirkon vihki vuonna 1938 Tampereen piispa Aleksi Lehtonen, ja hänen poikansa, Helsingin piispa Samuel Lehtonen puolestaan vihki kirkon uudelleen vuonna 1988 vuoden kestäneen peruskorjauksen jälkeen.
Yhtiö maksoi papin palkan alkuaikoina, mutta kun virka vakinaistettiin, seurakunta maksoi puolet papin palkasta ja kanttori-urkurin palkan, kun taas suntion ja muun henkilökunnan palkkasi tehdas. Kirkko oli vuoteen 1985 saakka tehtaan hoidossa, kunnes se lopulta lahjoitettiin Nurmijärven seurakunnalle. Luovutusta ehdotettiin aiemminkin, mutta se kaatui isännöitsijä Ahti Suomalaisen vastustukseen.
Sota-aika
Vuoden 1939 ylimääräiset sotaharjoitukset ja sittemmin talvisota veivät huomattavan osan Rajamäen tehtaiden työväestä. Lähes kaikki työntekijät sijoitettiin JR 12 -rykmenttiin, kuten muutkin nurmijärveläiset. Työntekijöiden vähyydestä johtuen esimerkiksi pullotuskoneita jäi useitakin seisomaan. Anniskelun rajoitukset tosin vähensivät kysyntää niin paljon, että toimitukset pystyttiin hoitamaan yhdellä pullotuskoneistolla, ainoalla joka pystyttiin pitämään käynnissä.
Sotatarviketuotannon aloittaminen
Armeija osti Alkolta talvisodan alussa suuren määrän tyhjiä puolen litran viinapulloja kierrekapseleineen ja kuljetuslaatikoineen, joista tehtiin polttopulloja. Pullojen täyttäminen käsin oli kuitenkin hidasta. Kun asiantila tuli Alkon keskusvaraston päällikön Matti Inkisen tietoon, hän ehdotti puolustusministeri Niukkaselle, että polttopulloja voitaisiin täyttää automaattisesti toimettomina seisovilla Rajamäen pullotuskoneilla. Tuotanto aloitettiinkin pikavauhtia byrokratiasta välittämättä. Pulloihin omasta takaa kehitetty paloneste, Molotovin cocktail, koostui jätespriin, petrolin ja tervan seoksesta. Rajamäen tehtailla valmistettiin talvisodan aikana yhteensä yli 450 000 polttopulloa.
Pommitukset ja kaatuneet
Talvisodan aikana kirkon korkea torni naamioitiin peittämällä se ja kirkon katto kauttaaltaan kuusennäreillä, koska pelättiin tornin olevan liian hyvä maamerkki pommittajille. Sotilasjohdosta tuli jopa ehdotus tornin kaatamisesta, minkä pääjohtaja Ingman ja paikallispuolustus kuitenkin torjuivat.
thumb|Toinen Rajamäen tykkitorneista. thumb|Rajamäen sankarihauta. thumb|Talvisodan jälkeen annettu marsalkka [[Mannerheimin päiväkäsky, jossa hän kiittää Suomen teollisuuden uhrautuvaisuutta sota-aikana.]]
Kiireessä ensimmäisiin Rajamäellä täytettyihin polttopulloihin jäi yhtiön kapseli, joten Neuvostoliiton puna-armeijan ilmavoimat sai selville polttopullojen tuotantopaikan. Ilman polttopullotuotantoakin Rajamäen laitokset – Suomen ainoa puhdastislaamo ja maan suurin hiivatehdas – olisivat olleet tärkeä kohde, ja alueelle kohdistettiinkin useita pommituksia. Juuri ennen talvisotaa alueella olevalle mäelle rakennettiin ilmatorjuntatykeille kaksi teräsbetonirakenteista tykkitornia.
Tehtaiden alueelle putosi talvisodassa kaikkiaan 268 pommia, joista suurin osa meni ohi. Vaikka ikkunoita särkyi paljon, ei henkilötappioita tai tuotantopysähdyksiä tullut. Kolme Rajamäkeen tarkoitettua miinapommia putosi noin viiden kilometrin päähän Kiljavan parantolan alueelle: yksi pääportaikon katolle ja kaksi pihalle aivan leikkausosaston viereen pihalle. Vauriot jäivät kuitenkin pintapuolisiksi. Pommikuopat maisemoitiin sodan jälkeen muistomerkeiksi. Rajamäen tehdasmuseossa on alueelle pudonneen, suutariksi jääneen palopommin kuoret. Jatkosodan ajan Rajamäki sai olla pommituksilta rauhassa.
Talvisodassa Rajamäen tehtaalaisista kaatui kaikkiaan 31 henkeä Summassa ja Viipurinlahdella. Suurimman uhrinsa antaneiden muistoksi yhtiö hankki kirkon pihaan arkkitehti Huttusen suunnitteleman ja kuvanveistäjä Yrjö Liipolan mustasta graniitista veistämän sankaripatsaan. Samasta kivestä luotiin myös paikalle haudattujen muistolaatat. Muistomerkki paljastettiin kaatuneiden muistopäivänä toukokuussa 1951, ja paljastuspuheen piti Alkon pääjohtaja jääkärieversti Toivo Veistaro.
Uuteen nousuun sodan jälkeen
Sotien jälkeen tehtaaseen 1930-luvulla olennaisesti liittyneet Suojeluskunnan ja Lotta Svärd -järjestön paikallisosastot lakkautettiin. Sotakorvauksia maksettaessa Alko jäi yhtenä harvoista tuotantolaitoksista miltei kokonaan niiden ulkopuolelle, sillä suomalaista alkoholia ei kelpuutettu sotakorvaustavaran joukkoon. Ruokapulan johdosta esiintyi pulaa myös alkoholin raaka-aineista mäskistä, viljasta, perunoista ja melassista, mutta koska perunapolttimoon sopi myös ihmisravinnoksi kelpaamaton paleltunutkin peruna, asia ei lopultakaan ollut kovin hankala.
Etikkapulloiksi valittiin sileäsuiset litran pullot, joita viinatehdas ei enää käyttänyt. Vasta 1950-luvulla sotakorvauskauden jälkeen etikka sai oman kierrekapselilla varustetun puolen litran pullonsa asiallisine etiketteineen, ja 1970-luvun taitteessa muovi syrjäytti lasin pullon materiaalina, joidenkin mallien saadessa kansainvälisiäkin muotoilupalkintoja.
Uusi raakavesilähde
1960-luvulla laitoksen 75-vuotisjuhlia valmisteltaessa alkuperäinen lähde poistettiin käytöstä veden huonontuneen laadun vuoksi. Siirryttiin käyttämään porakaivoja. Tarkoitusta varten ostettiin Solttilan tilat, joilla pohjavesien varjelemista silmällä pitäen siirryttiin karjattomaan maatalouteen. Suuremman tilan päärakennus muutettiin 1960-luvulla kokous- ja virkistystilaksi, jota luovutettiin auliisti koulujen, partiolaisten ja yleensäkin nuorisotoiminnan käyttöön. Solttilan lisäksi ostettiin useita muita tiloja, joilta lakkautettiin karjatalous pohjavesien suojaamiseksi. thumb|Taiteilija Eino-Ollin kommentti Rajamäen pohjavesistä; mustapukuinen sarjakuvahahmo on taiteilijan omakuva. Alueella ollut huoltoasema lakkautettiin viranomaispäätöksellä jo 1970-luvun alussa, kun huomattiin sen vaarantavan pohjavesiä. Huoltoaseman lakkautus herätti laajalti huomiota. Taiteilija Olavi Hurmerinta, nimimerkki Eino-Olli, piirsi tapauksesta pilapiirroksen APU-lehteen: hän pilaili rankasti sitä, etteivät suomalaiset miehet yleensä välitä vesien saastumisesta – mutta ”kun huoltoasema uhkasi viinatehtaan vesiä Rajamäellä, niin johan ukot hermostuivat”
Historiallinen hiivanvalmistus loppuu Rajamäellä
Vuonna 1995 todettiin, että hiivanvalmistus Rajamäellä ei enää kannattanut, koska koneistot alkoivat olla täyden uusimisen tarpeessa. Tämän vuoksi valmistuslisenssi myytiin uudelle yhtiölle, Suomen Hiiva Oy:lle joka rakennutti uuden entistä paljon suuremman ja tehokkaamman tehtaan Lahteen. Uusi tehdas käynnistyi vuonna 1995, ja 107 vuotta kestänyt hiivanvalmistuksen aikakausi Rajamäellä päättyi. Rajamäen tehtaat erikoistuivat alkoholin ja etikan valmistukseen.
Tehtaan merkitys paikkakunnalla
Hiivatehdas ja myöhäisempi tuotanto oli kasvattanut vireän tehdasyhdyskunnan Rajamäelle. Tuotannon vilkastuessa vilkastui myös Rajamäen taajama. Alkon sanottiin hallinneen koko Rajamäkeä ja yhtiön asema paikkakunnalla olikin merkittävä. Erityisesti 1960-luvulla Alkon silloinen pääjohtaja Karl August Fagerholmin aikana Alko avusti merkittävästi paikkakunnan kulttuuri- ja urheiluelämää rahoittamalla esimerkiksi urheiluhalli Rajakaaren, johon kuului myös ammattitason teatterinäyttämö. Kirkkoon yhtiö lahjoitti alttarifreskon, kastemaljan, madonnankuvan ja kirkkotekstiilejä.
Yhtiö tuki myös paikallista yhteiskoulua, sen välineistöä, kokoelmia ja retkiä. Koulun peruskiven muurasi itse pääjohtaja Fagerholm. Koulun toimiessa yksityisenä kouluna yhtiön edustaja istui vakituisesti koulun omistaneen kannatusyhdistyksen johtokunnassa. Tehtävää hoiti tehtaiden konttoripäällikkö: koulun alusta kevättalveen 1970 Toivo Marttinen ja hänen eläkkeelle jäätyään peruskouluaikaan asti hänen seuraajansa Juhani Laru.
Ghana
Ghanan tasavalta eli Ghana on valtio Länsi-Afrikassa Atlantin valtamereen kuuluvan Guineanlahden rannikolla. Sen rajanaapureina ovat lännessä Norsunluurannikko, pohjoisessa Burkina Faso ja idässä Togo. Maa on entinen Britannian siirtomaa, jonka aikaisempi nimi oli Kultarannikko. Se itsenäistyi vuonna 1957 ensimmäisenä Saharan eteläpuolisen Afrikan siirtomaista. Nykyisin maa tunnetaan erityisesti kaakaon, kullan ja öljyn tuottajana.
Varhaiset vaiheet
Arkeologiset löydöt osoittavat, että rannikon laguuneilla ja jokisuissa on asunut kalastajia varhaiselta pronssikaudelta asti (noin 4000 eaa.), mutta näistä yhteisöistä on jäänyt vain vähän jälkiä. Maan keskiosat metsävyöhykkeen pohjoispuolelta lienee asutettu 3000–4000 vuotta sitten. Metsäalue säilyi harvaan asuttuna, kunnes alueelle levisivät metsämaahan soveltuvat viljelyskasvit banaani, maniokki ja durrat. Nykyiset kansat ovat asettuneet nykyisille asuinsijoilleen pääpiirteissään 1500-luvun loppuun mennessä.
Ghanan tasavalta on saanut nimensä keskiaikaisesta Ghanan kuningaskunnasta. Siitä tuli osa Malin kuningaskuntaa 1200-luvun loppupuolella. Ghanan kuningaskunta sijaitsi noin 800 kilometriä nykyisestä Ghanasta pohjoiseen, Senegal- ja Niger-jokien välissä. Osalla nykyisistä ghanalaisista on esi-isiensä kautta yhteyksiä keskiaikaiseen Ghanaan.
Arkkiveisu
Arkkiveisu, arkkiviisu tai arkkivirsi oli laulu, joka kertoi merkittävistä tai oudoista tapahtumista (kuten Titanicin tuho, luonnonmullistukset, rikokset) tai henkilökohtaisista kokemuksista. Arkkiveisut toimivat tiedonvälittäjinä ja maailmankuvan muokkaajina. Niitä levitettiin irtonaisille arkeille painettuina. Runomitta ja sävelmä auttoivat laulajaa muistamaan tapahtumat. Näin arkkiveisut saattoivat levitä laajallekin suusta suuhun myös lukutaidottoman kansan parissa.
Arkkiveisujen tuotanto
Arkkiveisut syntyivät Saksassa 1400-luvun lopulla ja niillä oli laajat markkinat myös Britteinsaarilla, Ranskassa ja Alankomaissa. Ruotsin varhaisin arkkiveisu on vuodelta 1583, Suomen vuodelta 1622. Perinne jatkui aina 1930-luvulle saakka; esimerkiksi P. J. Tynkkynen sepitti arkkiveisun Louhen tuho höyrylaiva Louhen haaksirikosta vuonna 1934. Arkkiveisujen painosmääristä ei ole tarkkaa tietoa, koska ne levisivät etupäässä suusta suuhun. Myös veisujen kokonaislukumäärä on epävarma, mutta niitä arvellaan julkaistun koko Ruotsin vallan ajalla noin 250 kappaletta.
Arkkiveisujen tuottamista määrittelivät kaupalliset tavoitteet. Arkkiveisut pitivät kirjapainot hengissä silloin, kun suuria painotöitä ei ollut. Painajat julkaisivatkin niitä mielellään. Veisuilla tuli menekkiä saadakseen olla uutuuden viehätystä, sillä ne toimittivat rahvaan uutislehdyköiden asiaa. Uutuuden tavoittelu meni välillä niinkin pitkälle, että vanhojen arkkiveisujen painovuosi saatettiin salata ja merkitä ne painetuiksi ”tänä vuonna”. Kun Ruotsin kuningatar Ulrika Eleonora nuorempi kuoli vuonna 1742, Suomen kansan surun tulkitsijaksi painettiin uutena sama arkkivirsi, joka oli vuonna 1695 sepitetty kuningattaren äidin, Ulrika Eleonora vanhemman, kuoleman johdosta. Uusia arkkiveisuja ilmestyi vain harvakseltaan.
Arkkiveisut olivat koko-, puoli- tai neljännespainoarkin suuruisia lehtisiä, jotka sisälsivät yhden tai useamman veisun. Myyjät kaupustelivat niitä markkinoilla, väenkokouksissa ja kirkonmäillä laulaen veisun kertaalleen läpi mainosmielessä. Ne oli yleensä sovitettu johonkin tunnettuun sävelmään, kuten virteen, jotta ne oli helppo oppia. Myös inhoista rikoksista saatettiin laulaa hengellisen virren sävelin.
Arkkiveisut eivät pyrkineet muuttamaan yhteiskuntajärjestystä, vaan pysyttivät rahvaan asemassaan. Näin veisujen julkaisemista ei säännelty tai pyritty estämään. Arkkiveisuja alettiin määrätietoisesti vastustaa vasta 1800-luvulla joutavina ja arvottomina. Tuolloin maallisten arkkiveisujen määrä lisääntyi runsaasti. Kansanvalistajat olivat huolestuneita rikos- ja rakkausaiheiden yleisyydestä, sillä arkkiveisuissa tulivat julki niin elämän raadolliset kuin lihallisetkin puolet. Niissä laulettiin rakkaussuhteista, himoista ja nautintoaineista. Sensaatiohakuisuus oli suorastaan suotavaa, sillä se lisäsi myyntiä.
Ghana
Eurooppalaiset yhteydet
Seuraavien vuosisatojen aikana maan etelärannikolla, jonka eurooppalaiset nimesivät Kultarannikoksi, oli portugalilaisten lisäksi muun muassa hollantilaisten, tanskalaisten, ruotsalaisten, saksalaisten ja englantilaisten tukikohtia. Maan tärkeimmäksi vallaksi kohosi kuitenkin 1600-luvun lopulta Ašanti-liitto, afrikkalainen kuningaskunta, jonka pääkaupunki oli Kumasi.
Arkkiveisu
Arkkiveisujen aiheet
Arkkiveisut sitoutuivat yleisönsä, rahvaan, elämänpiiriin. Veisujen pääsisältöä olivat onnettomuudet, katovuodet, luonnonmullistukset ja sodat, jotka muodostivat perustan rahvaan historialliselle muistille. Tunnettu arkkiveisujen sepittäjä Anders Aschelinus esimerkiksi sepitti nälkävuosista runon "Ylitsen sen ei ikään täydellisesti surkuteltavan ja valitettavan näljän" (1697 ). Hän kutsui Suomea runossa Sodomaksi ja kuvasi asukaspoloja: "Nälkä heit jo vajottaa,/Niin että nahka luisa rippuu,/Väki jäsenist pois tippuu."
Ghana
Eurooppalaiset yhteydet
Englannin hallitus otti englantilaiset kauppa-asemat Ghanassa kontrolliinsa vuonna 1821, ja 1844 fante-kansan päälliköiden kanssa tehty sopimus aloitti Ghanan muuttumisen Britannian siirtomaaksi, jonka nimenä oli Kulta­rannikko. Britit kävivät Ašanti-liittoa vastaan sarjan sotia vuosina 1826–1900, kunnes lopulta saivat hallintaansa koko kuningaskunnan alueen. Ensimmäisen maailmansodan tuloksena Saksan siirtomaana olleen Togon läntinen osa siirtyi brittien hallitsemaksi Kansain­liiton mandaatti­alueeksi ja yhdistettiin Ghanaan kansanäänestyksen jälkeen vuonna 1957.
Arkkiveisu
Arkkiveisujen aiheet
Arkkiveisut korostivat säätyeroja ja niiden pysyvyyttä. Veisu "Prameasta piiasta" tähdensi rahvaalle vaatimattomuutta ja varoitti sitä esiintymistä parempana kuin olikaan. Laulu kertoi palvelustytöstä, joka ei suostunut antamaan palkastaan mitään köyhille vanhemmilleen, vaan käytti kaikki rahansa koreiden vaatteiden ostoon. Isän kuoltua hän ei osallistunut äyrilläkään hautauskuluihin. Koreilunhalu johti tuhoon. Emäntä lähetti hyväsydämisyydessään piian viemään leipiä surutaloon, mutta kun tyttö ei matkalla halunnut kenkiensä likaantuvan, hän käytti leipiä astinlautana. Tytön jalat juuttuivat tässä puuhassa kiinni maahan. Kirkosta palaava väki yritti kaikin voimin irrottaa häntä, mutta mikään ei auttanut. Maa avautui ja nieli kiljuvan tytön uumeniinsa.
Ghana
Itsenäisyyden aika
Ghana itsenäistyi Kwame Nkrumahin johdolla 6. maaliskuuta 1957. Aluksi maa oli Commonwealth realm, jonka valtion­pää­miehenä edelleen oli Britannian kuningatar Elisabet II, mutta vuonna 1960 se muutettiin tasavallaksi. Nkrumah ja hänen johtamansa Kansan konventtipuolue (Convention People’s Party, CPP) veivät maata kohti sosialismia ja julistivat maahan kansanäänestyksen jälkeen yksipuoluejärjestelmän vuonna 1964. Ghanan armeija ja poliisivoimat syrjäyttivät Kwame Nkrumahin kuitenkin vallankaappauksella 24. helmikuuta 1966 Nkrumahin ollessa valtiovierailulla Pekingissä. Vallankumoukselliset perustivat kansallisen vapautusneuvoston, jonka johtajaksi tuli kenraaliluutnantti J. A. Ankrah. Siviilihallinto palautui vaalien jälkeen vuosina 1969–1970, mutta 13. tammikuuta 1972 armeija kaappasi talouskriisin varjossa uudelleen vallan. Ignatius Kutu Acheampongin johtama sotilashallitus piti valtaa heinäkuuhun, jolloin Acheampongin syrjäytti armeijan esikuntapäällikkö Frederick Akuffo. Akuffon puolestaan syrjäytti 4. kesäkuuta 1979 väkivaltaisella kaappauksella armeijan aliupseerien ja nuorten upseerien muodostama Asevoimien vallankumousneuvosto (AFRC) johtajanaan Jerry John Rawlings. Syyskuussa 1979 AFRC luovutti vallan vaaleissa presidentti Hilla Limannille, joka osoittautui kuitenkin kyvyttömäksi kääntämään talouden vääjäämätöntä alamäkeä noususuuntaiseksi.
Arkkiveisu
Arkkiveisujen aiheet
Arkkiveisuissa oli usein käskevä tai ojentava sävy. Ne olivat sivistyneistön rahvaalle kirjoittamia opetuksia, joissa edellytettiin ahkeruutta ja kuuliaisuutta. Työ olikin onnettomuuksien ohella keskeinen arkkiveisujen aihepiiri ja esittämisympäristö. Veisut tarjosivat rahvaalle opetusta ja ajanvietettä työn lomaan, kuten Gabriel Tuderuksen talonpoikia ylistävän veisun alkusanoista voidaan lukea. "Ruumis raukka ratki raukee,/Jolles joskus työstä taukee,/Jollain jutul itsees iloit,/Väsynt väkees välist virvot;/Sill sä suuret surut soitat,/Työhön suas sorkiaks saata.
Ghana
Itsenäisyyden aika
Joulukuussa 1981 Rawlingsin johtama kaappaus syrjäyttikin siviilit jälleen vallan kahvasta. Rawlingsin johtama Väliaikainen kansallinen puolustusneuvosto hallitsi maata aina 1990-luvulle, jolloin kansainvälinen ja kotimainen painostus johti demokratian palauttamiseen. Ensimmäiset vaalit vuonna 1992 kohtasivat opposition boikotin ja vilppisyytöksiä. Vuoden 1996 vaaleihin oppositio kuitenkin osallistui, ja tarkkailijat pitivät niitä rehellisinä. Näissä vaaleissa Rawlings valittiin uudelleen presidentiksi ja hänen NDC-puolueensa sai ehdottoman enemmistön parlamenttiin. Vuonna 2000 Rawlings luopui perustuslain mukaisesti presidenttiydestä ja hänen seuraajakseen valittiin John Agyekum Kufuor. Kufuor valittiin jatkamaan myös vuoden 2004 vaaleissa.
Vuodesta 2009 lähtien presidenttinä toimi John Atta Mills, joka voitti vaalit vain 40 000 äänen erolla. Valta oli nyt vaihtunut Ghanassa jo toistamiseen rauhanomaisesti ja demokraattisesti. Ghanan valtion poliittinen järjestelmä on eräs Afrikan vakaimpia ja toimivimpia. John Atta Mills kuoli äkilliseen sairauteen virkakautensa lopulla 24. heinäkuuta 2012. Hänen tehtäviään ryhtyi hoitamaan varapresidentti John Dramani Mahama.
Arkkiveisu
Arkkiveisujen aiheet
Suomessa arkkiveisuja kirjoittivat etupäässä papit tai muut oppineet miehet, jotka olivat ammattinsa puolesta rahvaan kanssa tekemisissä. He muotoilivat sanansa yleisönsä karkeana pitämäänsä elämäntyyliin soveltuviksi. Muualla Euroopassa arkkiveisuja kirjoittaneet kuuluivat rahvaan piiriin. Edustettuina olivat niin räätälit, suutarit ja muut käsityöläiset, sotilaat, rengit kuin nuoret neidotkin.
Iris rukka
Perinteisen tuhkimotarinan tavoin Swan korostaa kirjassa rikkaiden ja köyhien eroja. Iris on köyhä, joten hän on niin ulkoiselta olemukseltaan kuin kasvatukseltaan kaupunkilaisserkkujaan alhaisempi. Oikean tuhkimon tavoin Iris kuitenkin saa apua hyvältä haltialta eli tyttökirjan rikkaalta hyväntekijältä, joka auttaa Iristä toteuttamaan unelmansa. Ilkeän äitipuolen eli ymmärtämättömän kasvattajan roolin saa kirjassa ankara Alina-täti, joka yrittää karsia Iriksestä kaiken luonnollisuuden ja kasvattaa hänestä kilttiä pientä tyttöä.
Arkkiveisu
Arkkivirsiä
Arkkivirsiaineistoa on runsaasti hengellisissä laulukirjoissa. Arkkivirsiin ovat kuuluneet tunnettujen ja tuntemattomien tekijöiden virsipainatteet, erityisesti 1600-1800-luvuilla, kertoo virsiasiantuntija Seppo Suokunnas. Jos arkkivirren tekijä on jäänyt tuntemattomaksi, on mainittu laulukirjassa Arkkivirsi. Tämä maininta koskee virsikirjassa seitsemää virttä ja vastaavasti heränneiden Siionin virsissä lukumäärä on 17. Rukoilevaisten Halullisten Sielujen Hengellisissä Lauluissa arkkivirsiä on noin 70.
Iris rukka
Perinteisistä tyttökirjoista tuttu romanttinen rakkaus ei sen sijaan kuulu Swanin käsittelemiin aiheisiin. Tyttöjen ja poikien välinen ystävyys on varsin platonista ja toverillista. Tuhkimo ei siis saa prinssiään. Iris on täysin välinpitämätön rakkautta kohtaan. Tämä selittynee hänen nuorella iällään: Iris on vain kahdentoista vanha, eikä rakkaus siis vielä kuulu hänen ajatuksiinsa.
Kirjan ympäristö on tuttu perinteisestä tyttökirjallisuudesta. Kirjan tapahtumat rakentuvat kodin ja koulun ympärille. Perinteisen tyttökirjan tuhkimotarinan perusrungon ympärille Swan on punonut pikkutapauksia kodin ja koulun maailmasta. Miljöö on urbaani keskiluokka, jonka Swan odotuksenmukaisesti esittelee hieman keikarimaisena verrattuna Iriksen luonnolliseen ja turvalliseen maalaiskodin ympäristöön.
Iris on täysin stereotyyppinen tyttökirjojen poikatyttö. Hän on villi luonnonlapsi, joka lähetetään kouluun kaupunkiin. Hänen hienot kaupunkilaisserkkunsa ja heidän äitinsä vieroksuvat ja halveksivat Iristä, kun taas hänen enonsa ihastuu hänen luonnollisuuteensa. Iriksen aito olemus ja temperamenttinen luonne takaavat hänelle muutamia ystäviä, vaikkakaan hän ei saavuta perinteiselle poikatytölle tavallista täydellistä suosiota ystäväpiirissä. Iris nauttii perinteisten poikatyttöjen tavoin kirjailijan hyväksyntää. Swan laittaa Iriksen luonteen kulmikkuuden epäsuotuisan ympäristön syyksi. Kapina ympäristöä vastaan tuo esiin Iriksen luonteen huonot ”poikamaiset” puolet, kuten rajuuden, aktiivisuuden ja äkkipikaisuuden. Vaikka Iris oppii hallitsemaan kesytöntä luonnettaan, ei tähän ole tarvetta. Huonot poikamaiset tavat karisevat pois hänen päästessä takaisin kotiin. Täten ei Swanin tarvitse kesyttää villikkoa vaan hän pystyy antamaan Irikselle avoimemman tulevaisuuden kuin perinteisten tyttökirjojen villikoiden on tapana saada.