cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oskar Kirmes
Kirmeksen virolainen isä on edustanut voimistelussa Neuvostoliittoa ja äiti Lina Ruotsia. Myös hänen nuorempi veljensä Robert on voimistelija. Perhe muutti Suomeen Ruotsista vuonna 2008 ja Kirmes sai Suomen edustusoikeuden vuonna 2013. Kirmes valmistui ylioppilaaksi keväällä 2015.
Risto Nivari
Risto Johannes Nivari (sukunimi vuoteen 1933 Arola ; 25. tammikuuta 1913 Mietoinen – 19. heinäkuuta 1990 Helsinki) oli helsinkiläinen rovasti, kirkon perheterapian uranuurtaja ja aforismikirjailija.
Nivari tuli ylioppilaaksi 1933 Turun suomalaisesta yhteiskoulusta. Teologian erotutkinnon hän suoritti 1938 Helsingin yliopistossa. Nivari työskenteli pappina Suomen Luterilaisessa Evankeliumiyhdistyksessä ja Kallion seurakunnassa sekä uskonnon opettajana Helsingissä.
Sodan aikana Nivari toimi rintamalla sotilaspappina. Hänen kolme veljeään kaatuivat sodassa. Aimo ja Kuno Nivari kaatuivat samana päivänä talvisodan lopulla 13. helmikuuta 1940. Kolmas veli, Kosti, kaatui Itä-Karjalassa tarkka-ampujan luotiin syyskuussa 1941. Risto Nivari siunasi hänet syyskuun lopussa Mietoisten sankarihautausmaalle.
Suoritettuaan Therapeia-säätiössä psykoterapeutin tutkinnon hän teki elämäntyönsä perheterapeuttina kirkon perheasiain neuvottelukeskuksessa seurakuntien perheterapian kehittäjänä ja uranuurtajana. Nivari toimi Helsingin evankelisluterilaisten seurakuntien perheasiain neuvottelukeskuksen johtajana vuodesta 1957 lähtien. Hän otti työssään rohkeasti ja näkyvästi kantaa perhepolitiikkaan.
Kirjallisessa tuotannossaan Risto Nivari oli kirkollinen kapinoitsija ja pyrki jatkuvasti kyseenalaistamaan luterilaista oikeaoppisuutta. Nivari oli etsivä ja epäilevä pohdiskelija, ja hän kilpaili suomalaisen pappisaforistiikan kärkisijasta.
Verner Lehtimäki
Verner Lehtimäki (8. kesäkuuta 1890 Vahto, Varsinais-Suomi – 5. huhtikuuta 1938 Neuvostoliitto) oli suomalainen lentäjä, sotilas ja vallankumouksellinen, joka osallistui Suomen sisällissotaan yhtenä punaisten komentajista ja toimi sen jälkeen muun muassa Neuvosto-Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Hänen vanhempi veljensä Konrad Lehtimäki oli tunnettu työläiskirjailija, ja hänen nuorempi veljensä Jalmar Lehtimäki oli myös aktiivisesti mukana työväenliikkeessä.
Nuoruusvuodet
Lehtimäki syntyi Vahdon pitäjän Lavanmäellä torpparin perheeseen. Hän lähti merille ja siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli New Mexicossa karjatilalla sekä laivapoikana Mississipillä vuosina 1910–1915, jolloin hän oppi englannin kielen. Yhdysvalloissa hän oppi myös automekaanikoksi. Vuonna 1916 Lehtimäki muutti Pietariin, missä hän oli Vauxhall-autoliikkeen palveluksessa ja osallistui maailmansodan haavoittuneiden kuljetuksiin sekä koki helmikuun 1917 vallankumouksen. Jäätyään työttömäksi vuonna 1917 hän toimitti aseita Suomen työväenkaarteille.
Sotilasura
Palattuaan Suomeen Lehtimäki perusti marraskuussa 1917 Turussa ratsukomppanian, joka taisteli Vilppulassa ja helmi–maaliskuussa 1918 Väärinmajan rintamalla Tampereen pohjoispuolella. Hän oli Tampereen itäisen rintaman päällikkö ja kohosi ylipäälliköksi Hugo Salmelan kuoltua.
Kesken taistelujen järjestettiin noin 40 brittiläisen diplomaatin kuljetus rintamalinjan poikki. Brittidiplomaatit olivat lähteneet Pietarista, kun Brest-Litovskin rauhansopimus 3. maaliskuuta oli tehnyt Saksasta ja bolševikki-Venäjästä Britannian vihollisia. Britit valitsivat pohjoisen maareitin, koska Saksan laivasto esti siirtymisen etelän kautta. Tämän rintamalinjojen ylityksen järjestäjä punaisten puolella oli Verner Lehtimäki. Tässä yhteydessä hän tutustui muun muassa eversti Thornhilliin.
Lehtimäen vaiheista Tampereen taistelun häviön jälkeen on kaksi versiota. Toisen mukaan hän olisi jäänyt vangiksi huhtikuussa mutta onnistunut pakenemaan Neuvosto-Venäjälle, toisen mukaan hän olisi taistellut vielä Viipurissa ja Kivennavalla ja vetäytynyt sitten muiden mukana Neuvosto-Venäjälle. Mitä todennäköisimmin Verner Lehtimäki oli yksi kolmesta johtajasta, jotka veivät Näsijärven jäätä pitkin 400–700 miestä ulos Tampereen piirityksestä.
Buin pakolaissiirtolassa Lehtimäki aiheutti pienen selkkauksen kieltäydyttyään luovuttamasta aseitaan ja tunkeuduttuaan leirin neuvoston junavaunuun uhaten räjäyttää sen. Hänet saatiin kuitenkin rauhoittumaan ja häneltä esikuntansa ratsiassa löydettiin runsaasti viinaksia. Myöhemmin hän oli perustamassa pakolaiskommuunia Kostromaan.
Karhumäessä toimineet puna-armeijan rykmentinkomentaja Aleksanteri Vastén ja komissaari Aleks Tuorila määräsivät Lehtimäen 10. elokuuta 1918 vaikuttamaan brittien kesällä 1918 Venäjälle paenneista suomalaisista perustamaan Muurmannin legioonaan siten, että sen miehet kapinoisivat ja siirtyisivät puna-armeijaan. Lehtimäki kulki metsiä pitkin Kantalahteen, jossa hän ilmoittautui brittien esikunnassa kenraali Marshille. Legioonassa Lehtimäki tapasi jo Tampereen ajoilta tuntemansa Cuthbert Thornhillin, joka oli nyt brittien Muurmannin alueen ylin tiedustelu-upseeri, sekä entiset punakaartilaiset August Wesleyn ja Aarne Orjatsalon. Oskari Tokoi takasi Lehtimäen, joka pääsi siten mukaan legioonan sisäiseen valtataisteluun. Knäsön ja Kantalahden legioonalaiset valitsivatkin 16. elokuuta Lehtimäen johtajakseen. Muina ehdokkaina olivat Tokoi, Wesley ja Orjatsalo. Lehtimäen käsitys Wesleystä ja Orjatsalosta ei ollut mairitteleva.
Lehtimäki sai juonittua brittimielisimmät legioonajohtajat Orjatsalon ja Hannes Sulan pois legioonasta ja sai aikaan erilaisia protesteja brittejä vastaan. Alkukeväästä 1919 legioonassa alkoi raittiuden nimissä kieltolaki. Tästä ns. rommikapinasta sai kuitenkin suurimman hyödyn brittiluutnantti Littlehales, joka myi kaiken käyttämättömän annosrommin. Lehtimäki perusti legioonaan myös toverioikeuden. Ainuttakaan kuolemantuomiota ei kuitenkaan voida varmasti panna Lehtimäen vastuulle. Joulukuussa 1918 Lehtimäki johti itse legioonan 9. komppaniaa, johon hän oli kerännyt kannattajansa ja legioonan parhaat hiihtäjät.
Saksan aselevon myötä legioona menetti merkityksensä Suomen ja Saksan vastaisena armeijana. 25. tammikuuta 1919 Lehtimäki ja Tokoi kävivät yhdessä 125 miehen kanssa hiihtoreissulla Suomen Paanajärvellä, jossa he pidättivät Suomen rajavartioston, saunoivat ja jättivät kirjeitä. Tokoi järjesti myös kansankokouksen kehottaen kaikkia äänestämään sosialidemokraatteja tulevissa eduskuntavaaleissa. Huhtikuussa 1919 briteille selvisi, että Lehtimäki suunnitteli yhdessä K. O. Iivosen ja Iivo Ahavan kanssa kapinaa tarkoituksenaan edetä Kantalahdesta myötämielisten karjalaisten avulla punaisten hallussa olevalle alueelle. 24. huhtikuuta 1919 Lehtimäki pyysi briteiltä eroa ja vapaata kulkua punaisten puolelle. Brittijoukkojen komentaja kenraali Charles Maynard myönsi hänelle luvan. Tarkoituksena oli kuitenkin tappaa Lehtimäki seurueineen radan varteen, mutta Lehtimäki tovereineen onnistui pakenemaan vartijoiltaan.
Michael Edwards (näyttelijä)
Michael David Edwards (s. 16. syyskuuta 1944 Castro Valley, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli, jonka tunnetuin rooli on aikuinen John Connor elokuvassa Terminator 2 – Tuomion päivä (1991).
Verner Lehtimäki
Sotilasura
Toukokuussa 1919 Lehtimäki lähetettiin Petroskoihin 164. suomalaisrykmentin esikunnan vakoiluosaston komentajaksi. Loka-marraskuussa 1919 Lehtimäki, Jalmari Kotiranta ja Ville Ahola värväsivät Pietarin punapakolaisista ryhmän, jonka he lähettivät Helsinkiin vakoilemaan Suomen suurimpien kaupunkien suojeluskuntia. Vuonna 1920 Lehtimäki oli Neuvosto-Venäjän rajavartiostossa Valkeasaaressa.
Lehtimäki valmistui lentäjäksi heinäkuussa 1920. Hän palveli Oranienbaumissa sijainneessa Itämeren laivaston 1. vesilentolaivueessa. Kronstadtin kapinan aikana laivueen venäläinen miehistö osoittautui epäluotettavaksi ja kapinoi. Laivueessa palvelleet yhdeksän suomalaista lentäjää pysyivät uskollisina bolševikeille, ja 8. maaliskuuta 1920 lähtien he osallistuivat kuutena päivänä Kronstadtin pommituksiin. Osallisuudestaan Kronstadtin kapinan kukistamiseen Lehtimäelle myönnettiin punalipun kunniamerkki. Myöhemmin Lehtimäki opiskeli Moskovassa Korkeimmassa sotalentokoulussa ja saavutti rykmentinkomentajan arvon toimiessaan punalaivaston ilmavoimien kehitysosastossa Pietarissa.
Myöhemmät vaiheet
Lehtimäki muutti vuonna 1923 Kiinaan työskentelemään tullikonttorissa ja todennäköisesti vakoilijana. Vuonna 1924 hän muutti veljensä Jalmarin kanssa Yhdysvaltoihin, missä hän opiskeli lennonopettajaksi ja lentokoneinsinööriksi. Hän kehitteli lentokoneita eri yrityksissä San Franciscossa, Chicagossa ja New Yorkissa. Yhdysvalloissa Lehtimäki saattoi tutustua armeijan kenraaleihin ja Franklin D. Rooseveltiin tehdessään tai välittäessään lentokonekauppoja Neuvostoliittoon. Lehtimäki palasi Neuvostoliittoon huhtikuussa 1932 (Kimmo Lehtimäen mukaan jo 1931 ) mukanaan 22 lentokoneen osat ja kokoonpanolinja Neuvosto-Karjalaa varten. Mahdollisesti Lehtimäki kävi vakoilemassa Helsingissä ja Turussa syksyllä 1934. Hän kehitti lentokoneteollisuutta Leningradissa.
Lehtimäki otti neuvostokansalaisuuden lokakuussa 1936. Hänet pidätettiin Stalinin puhdistuksissa 21. tammikuuta 1938. Lehtimäki oli ollut SKP:n jäsen 1919–1923, mutta pidätettäessä hän ei kuulunut kommunistiseen puolueeseen. Yksi raskauttavimmista syytöksistä oli hänen yhteytensä Oskari Tokoihin, josta oli tullut kiivas vastavallankumouksellinen. Mitä ilmeisimmin kuulusteluissa Lehtimäkeä oli myös kidutettu. Hänet tuomittiin kuolemaan 29. maaliskuuta ja teloitettiin 5. huhtikuuta 1938. Verner Lehtimäki rehabilitoitiin 1957.
Perhe
Verner Lehtimäen puoliso oli sveitsiläinen oopperalaulaja Lilly Leemann, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1923. Heidän ainoa poikansa Eino oli syntynyt vuotta aiemmin.
Michael Edwards (näyttelijä)
Edwards seurusteli Priscilla Presleyn kanssa 1978–1984.
Lesket (suku)
Lesket (Vidua) on pienikokoisten varpuslintujen suku. Niitä löytyy luonnonvaraisina ainoastaan Afrikasta. Leskien yleisväritys on usein musta tai indigonvärinen. Lintujen pyrstö on hyvin pitkä, ja linnut ovat siemensyöjiä. Lesket ovat pesäloisia, eli ne eivät haudo eivätkä huolehdi omista poikasistaan, vaan munivat toisten lintulajien pesiin. Lesket munivat munansa loistopeippojen pesiin, usein vielä ruusupeippojen tai palettipeippojen pesiin. Lesket eivät kuitenkaan tuhoa isäntälajin munia, vaan munivat sinne 2–4 valkoista munaa alkuperäisten lisäksi. Isäntälajin ja niitä hieman suurempia leskien munia ei erota helposti toisistaan kuin kokonsa puolesta.
Suomalais-permiläinen sanasto
Tämä sivu sisältää sanarinnastuksia suomen, saamen ja näiden Volgan alueella puhuttujen sukukielten välillä (permiläiset kielet, marin kieli ja mordvalaiset kielet). Nämä osoittavat omalta osaltaan kielten välistä sukulaisuutta, ja niiden on perinteisesti katsottu edelleen osoittavan näiden kielten olevan toisilleen läheisempää sukua kuin ugrilaisille ja samojedikielille. Tämä oletettu kieliryhmä tunnetaan nimellä suomalais-permiläiset kielet, ja sen sisältä on usein edelleen eroteltu pienempiä ryhmiä, kuten suomalais-volgalaiset kielet. Nämä hypoteesit on kuitenkin nyttemmin kyseenalaistettu.
(Katso myös suomalais-ugrilaisia sanarinnastuksia.)
Sanoilla on sama merkitys kuin suomen sanalla, ellei muuta ole esitetty.
Permiin ulottuvia sanarinnastuksia
Lukuisilla suomen kielen sanoilla on vastineita sekä permiläisissä että useimmissa maantieteellisesti läheisemmissä sukukielissä. Perinteisen mallin mukaan näiden on oletettu palautuvan erilliseen suomalais-permiläiseen kantakieleen. Yritykset rekonstruoida tätä kieltä ovat kuitenkin osoittautuneet äänne- ja muoto-opiltaan miltei identtisiksi uralilaisen kantakielen kanssa, joten monet näistä sanoista voivat olla vain myöhemmin kadonneet suomen itäisimmistä sukukielistä. Osa voi myös olla kulkusanoja, jotka ovat levinneet kieliin vasta ko. kieliryhmien jo alustavasti erottua toisistaan.
Tunnetaan myös eräitä suomea, permiläiskieliä ja mahdollisesti saamea yhdistäviä sanueita, joilla ei ole vastineita mordvassa tai marissa. Tällaiset sanueet — mikäli niiden oletetaan olevan yhteistä perintöä — joudutaan tulkitsemaan sanoiksi, jotka ovat myöhemmin kadonneet viimeksimainituista kielistä.
48 Doris
48 Doris on asteroidivyöhykkeen suurimpia asteroideja. Sen läpimitta on 222 kilometriä. Asteroidin löysi Hermann Mayer Salomon Goldschmidt 19. syyskuuta 1857. Doris on nimetty kreikkalaisen mytologian okeanidi Doriksen mukaan.
Teollinen symbioosi
Teollinen symbioosi on teollisuuden ja yritysten prosessien ja virtojen symbioosin kaltaista vuorovaikutusta ja hyödyntämistä, mikä tuottaa luonnollisen kaltaisia ainekiertoja ja lisäarvoa teollisessa tuotannossa. Tästä esimerkkinä jäännösvirtojen prosessointi uusiksi symbioosituotteiksi. Yksinkertaistettuna teollinen symbioosi on kahden teollisen yksikön väline suhde, jossa toisen jäte on toisen raaka-ainetta. Teolliset symbioosit eivät rajoitu sektoraalisesti tai maantieteellisesti. Poikkiteollisuudesta johtuva monipuolisuus ja avoimuus tekevät teollisista symbiooseista erityisen lähestymistavan ekologisesti kestävän teollisuuden kehitykselle. Teollinen symbioosi on osa teollista ekologiaa ja edistävät kiertotaloutta.
Johdanto
Idea teollisista symbiooseista perustuu teollisen ekologian näkemykseen tuotannosta systeeminä, jonka eri teollisuudenalat ja tuotannonprosessit keskenäisine riippuvuus- ja vaikutussuhteineen muodostavat. Tässä systeemissä tuotantoketjuja ei enää kuvata perinteisesti suoraviivaisiksi. Ihanteellisessa teollisessa symbioosissa symbioosin toimijat vaihtavat materiaaleja ja energiaa keskenään ja vähentävät siten päästöjä ja jätteitä. Yritykset nähdään kuluttajien ja tuottajien verkostona, joka muistuttaa luonnon ekosysteemiä, ja tällaisista verkostoista puhutaan myös termillä teolliset ekosysteemit.
Teollisten symbioosien avulla saadaan tuotannon sivuvirrat hyötykäyttöön ja rakennettua tuotantoa, josta ei synny jätettä tai hukkaa. Yleensä teolliset symbioosit muodostetaan sellaisten tuotantolaitosten välille, jotka ovat maantieteellisesti lähellä toisiaan.
Teolliset symbioosit Suomessa
Perinteisessä teollisuudessa on Suomessa totuttu resurssiniukkuuteen ja resurssien tehokkaaseen käyttöön. Metsäteollisuuden tehdasintegraatit ovat esimerkki teollisesta symbioosista. Sitra vuoden 2013 alusta alkaen aktivoitunut teollisten symbioosien edistäjänä Suomessa, se avasi aihetta käsittelevän sivuston 2014.
Liittoutuneet kansanvaltaiset voimat (ADF)
pienoiskuva|229x229px|Kongon kartta, jossa Pohjois-Kivu punaisella. Sen itäpuolella sijaitsee Uganda. Niiden välissä on vuoristo.
Liittoutuneet kansanvaltaiset voimat – Ugandan kansallinen vapautusarmeija (engl.: Allied Democratic Forces, ADF tai ADF-NALU, ransk: Forces démocratiques alliées – Armée nationale de libération de l'Ouganda) on Ugandassa vuonna 1995 perustettu aseellinen ryhmä. Se vastustaa Kinšasankongon ja Ugandan hallitusten politiikkaa. Ryhmä toimii Ugandan ja Kinšasankongon rajalla Pohjois-Kivun maakunnassa.
Ryhmän perustanut ja sitä johtanut ja joukkojen komentajana toiminut Jamil Mukulu pidätettiin vuonna 2015. Vuonna 2018 Ugandassa järjestetään oikeudenkäynti, jossa hänelle luetaan 34 syytettä liittyen mm. rikoksiin ihmisyyttä vastaan ja murhiin Heinäkuusta 2015 lähtien Kansanvaltaisten voimien johtajana on toiminut Musa Baluku.
Sotilaiden komentajana toimii Hood Lukwago.
Ihmisoikeusjärjestö Human Rights Watchin mukaan kapinallisten uskotaan vuosina 2015–2018 syyllistyneen 1000 ihmisen tappamiseen Benin alueella. Kongon armeija on tuominnut kymmenisen Kansanvaltaisten voimien jäsentä kuolemaan.
Kansanvaltaiset voimat ei ole syyllistynyt kaikkiin hyökkäyksiin joista sitä syytetään, vaan Kongon armeija on tehnyt jotkut hyökkäyksistä.
Tausta
Vuonna 1978 Ugandan kansanmurhiin syyllistynyt islaminuskoinen yksinvaltainen presidentti Idi Amin Dada hyökkäsi Tansaniaan. Seuraavana vuonna Tansania valtasi Ugandan pääkaupungin Kampalan. Syrjäytetty Amin Dada pakeni Libyaan ja sitten Saudi-Arabiaan. 1980-luvulta lähtien vallassa ollut epäkansanvaltaisen presidentti Yoweri Musevenin hallinto on syrjinyt muslimeja poliittisesti, varsinkin koska islam yhdistettiin Amin Dadan karmeaan käytökseen.
Ennen Liittoutuneiden kansanvaltaisten voimien perustamista Ugandassa toimi muslimien Islamilainen salafjärjestö. Sen aseistautuneena osana toimivat muğahidiin-vapaustaistelijat, jonka jäsenistä suurin osa oli tablighilaista uskonnollista uudistusmielistä suuntausta edustavia. Vuonna 1992 Ugandan korkein oikeus linjasi toisen muslimiryhmän eduksi. Tablighilaiset kostivat väkivaltaisesti ja joutuivat pakenemaan Länsi-Ugandaan, missä he taistelivat vuosia Ugandan armeijaa vastaan. Useiden tappioiden jälkeen tablighilaiset pakenivat Kinšasankongon alueelle.
1995–2013
Ryhmä toimii kummallakin puolella rajaa sijaitsevalla vuoristoisella Rwenzorin / Ibirungan alueella) . Alueella oli paljon pahoinvoivia entisiä sotilaita ja vähän laillisia työmahdollisuuksia tarjolla. YK:n mukaan suurin osa jäsenistä kuuluu atšoli-kansaan . Yli 60 % jäsenistä on kongolaisia . YK:n mukaan suurin osa jäsenistä haluaa šaria-lain voimaan Ugandassa.
Kansanvaltaiset voimat viljeli maataloustuotteitä, käytti niitä itse ja myi paikallisilla markkinoilla. Ryhmä oli mukana myös kullankaivuussa, oli vastuussa metsähakkuista ja liiketoimista paikallisissa kaupungeissa.
Ryhmää syytetään siitä, että se olisi 8. kesäkuuta 1998 hyökännyt Kitšvamban tekniseen korkeakouluun Ugandassa ja sytyttänyt tulipalon, jossa kuoli 80 opiskelijaa.
Heinäkuussa 2008 ryhmä ehdotti ihmisoikeusjärjestö Amnestyn välityksellä rauhanneuvotteluja Ugandan hallituksen kanssa. Hallitus ilmoitti suostuvansa neuvotteluihin. Tuolloin ADF:n johtajana toimi Mukulu ja varajohtajana Yusuf Kabanda.
29. heinäkuuta 2010 Kansanvaltaisten voimien jäseniä oli Rutšurussa Pohjois-Kivussa Kongossa rauhanneuvotteluihin valmistelevassa kokouksessa, kun kaksi tuntematonta aseistautunutta miestä alkoi tulittaa, tappaen varajohtaja Kabandan ja haavoittaen vakavasti Mukulua vatsaan. Ugandan armeijan johtaja James Mugira väitti, että etteivät Kongon viranomaiset olleet kuulleet iskusta, ja että se oli todennäköisesti valhetta, jolla kapinalliset halusivat saada huomiota Kansainväliseltä siirtolaisuusjärjestöltä IOM:ilta. Siirtolaisuusjärjestö oli mukana neuvotteluiden järjestämisessä ja toivoi kapinallisten voivan palata Ugandaan. Mugiran mukaan Ugandan lähetystö oli matkustanut Kisanganiin kahdesti vuonna 2009 rauhanneuvotteluihin, mutta kapinalliset eivät ilmaantuneet paikalle. Kansanvaltaisten voimien toiminnallinen komentaja Ashraf Lukwago epäili Ugandan armeijan olevan vastuussa hyökkäyksestä.
2013–2015
Ugandan viranomaisten ja Yhdistyneiden kansakuntien mukaan vuonna 2013 Kansanvaltaisilla voimilla oli 1200–1500 aseistettua taistelijaa Benin alueella Kinšasankongon Pohjois-Kivussa. Ryhmään arvioidaan kuuluvan 1600–2500 ihmistä, jos siviilit sotilaiden lapset lasketaan mukaan.
Vuonna 2013 YK:n rauhanturvaajat ottivat käyttöön pienlennokkeja, joissa on kamerat, jotta voisivat jäljittää Kansanvaltaisten voimien jäsenet. Lennokeilla ei kuitenkaan näe latvuston läpi.
Vuonna 2013 Kansanvaltaiset voimat teki YK:n mukaan hyökkäyksiä moniin kyliin, minkä takia yli 66 000 ihmistä joutui pakenemaan Ugandaan. Hyökkäykset autioittivat suuren alueen, jota Kansanvaltaiset voimat on pitänyt sen jälkeen hallussaan sieppaamalla tai surmaamalla kyliin palanneita ihmisiä. Heinä-syyskuussa 2013 ADF mestasi Kamangon alueella ainakin viisi ihmistä, ampui useita ihmisiä ja sieppasi useita kymmeniä. Väkivalta esti asukkaita palaamasta koteihinsa.
14. heinäkuuta 2013 ADF hyökkäsi YK:n partion kimppuun Mbaun ja Kamangon välisellä tiellä.
11. joulukuuta 2013 Kansanvaltaiset voimat hyökkäsi Musukun kylään Benin alueella ja tappoi viidakkoveitsillä silpoen 23 ihmistä, joista 11 oli alaikäisiä (kahdeksan poikaa ja kolme tyttöä).
Kongon armeija (FARDC) hyökkäsi Kansanvaltaisten voimien kimppuun. Vuonna 2013–2014 Yhdistyneet kansakunnat tuli alueelle "vakauttamaan" sitä (operaatio Monusco). Kansanvaltaisten voimien sotilaat joutuivat sen vuoksi hajautumaan pienempiin tukikohtiin. Naiset sekä lapset siirtyivät Benistä sen länsipuolelle ja Iturin maakunnan rajalle.
3. maaliskuuta 2014 Kansanvaltaiset voimat heitti kranaatteja YK:n joukkojen ajoneuvoon 10 kilometrin päässä Mavivin lentokentältä Benin alueella. Hyökkäyksessä loukkaantui viisi rauhanturvaajaa. Se oli ryhmän toinen hyökkäys rauhanturvaajien kimppuun.
Vuodesta 2015–
Mukulu pidätettiin huhtikuussa 2015 Dar es Salaamissa Tansaniassa ja karkotettiin heinäkuussa Kampalaan Ugandaan. Syyskuusta 2016 lähtien hän on ollut pidätettynä Nalufenjan pidätyskeskuksessa / poliisivankilassa Jinjan alueella oikeudenkäyntiä varten. Häntä tullaan syyttämään 34 rikoksesta, joihin kuuluu Geneven yleissopimuksen vakavia rikkomuksia. Vuonna 2018 hänet oli siirretty Kampalan Luziraan.
17. syyskuuta 2017 yhtä tansanialaista YK:n rauhanturvaajaa ammuttiin Benin lähellä. Hänet vietiin Monuscon sairaalaan Gomaan, jossa hän kuoli. Hyökkäyksen tekijöiksi epäiltiin Kansanvaltaisia voimia.
Lokakuussa moottoripyörillä ajavat aseistautuneet ihmiset hyökkäsivät Benin lähellä siviilien kimppuun. Ainakin 26 ihmistä kuoli. Hyökkäyksestä syytettiin Kansanvaltaisia voimia.
7. joulukuuta 2017 kranaatinheittimillä ja singoilla aseistautuneet sotilaat tappoivat 15 YK:n rauhanturvaajaa ja viisi Kongon armeijan sotilasta ja haavoittivat 50 rauhanturvaajaa rauhanturvajoukkojen tukikohdassa 40 km Benin koillispuolella. Kuolleista 14 oli tansanialaisia. Hyökkääjät tuhosivat kaksi panssaroitua joukkojenkuljetusvaunua, ambulanssin ja rekan. YK syytti hyökkäyksestä Kansanvaltaisia joukkoja.
22. joulukuuta Ugandan armeija ilmoitti ampuneensa yhdessä Kongon armeijan kanssa "ennaltaehkäisevästi" tykistöllä ja suihkuhävittäjillä Kongon puolelle kohti Kansanvaltaisia voimia, saatuaan vakoilutietoa, että ADF suunnittelisi hyökkäystä Ugandaan.
27. joulukuuta Ugandan puolustusministeriö väitti, että se oli tappanut yli 100 ADF:n jäsentä kahdeksassa leirissä ja tuhonnut logistiikkavaraston.
13. tammikuuta 2018 Kongon armeija ilmoitti aloittavansa rauhanturvaajahyökkäykseen vedoten lopullisen taistelun Kansanvaltaisia voimia vastaan. kunnes Kongon armeija on "turvannut alueensa".
12. helmikuuta 2018 Kongon armeija ilmoitti vallanneensa Kansanvaltaisten voimien suurimman tukikohdan, joka sijaitsee Mwalikassa 80 kilometrin päässä Benistä, sekä vapauttaneensa panttivankeja.
Alaikäisten käyttäminen sotilaina
YK:n turvallisuusneuvoston mukaan Kansanvaltaiset voimat on värvännyt ja käyttänyt lapsisotilaita kansainvälisen oikeuden vastaisesti. Haastateltujen entisten sotilaiden mukaan ryhmän värvääjät houkuttelivat ihmisiä Ugandassa Kongoon lupaamalla aikuisille työpaikkoja ja lapsille ilmaisen koulutuksen, ja sitten pakottivat heidät liittymään ryhmään. Heidän mukaansa koulutusryhmiin kuuluu tavallisesti sekä aikuisia miehiä että poikia, ja että lapset saavat sotilaskoulutusta.
YK:n pääsihteerin maaliskuussa 2014 julkaistussa raportissa kansanvaltaiset voimat nimetään yhdeksi osapuoliksi, joiden epäillään uskottavasti syyllistyneen aseellisissa selkkauksissa raiskauksiin tai muihin seksuaalisen väkivallan muotoihin tai olevan vastuussa niistä.
Erýmanthos (kunta)
Erýmanthos ( eli Δήμος Ερυμάνθου, Dímos Erymánthou) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Akhaian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 582,9 neliökilometriä ja väkiluku 8 877 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Chalandrítsa.
Erýmanthoksen kunta on saanut nimensä sen alueella sijaitsevasta Erýmanthosvuoresta. Kunta syntyi, kun Farrés, Kaléntzi, Leóntio ja Tritaía yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Erýmanthoksen kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Kirkastettu sydän
Kirkastettu sydän on Ilmari Unhon ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1943. Elokuva perustuu Martta Haatasen menestysromaaniin Kirkastettu sydän. Se on Suomi-Filmin 25-vuotisjuhlaelokuva, ja sen tapahtumat sijoittuvat sotavuoteen 1941. Elokuva on omistettu suomalaisille äideille.
Elokuvassa käsitellään sotaa kirkkoherra Ahti Helven perheen kautta. Kirkkoherra on myös sotilas. Jatkosodan syttyessä hän pukee ylleen kapteenin univormun. Vaimo Lea Helpi ja perheen yhdeksän lasta jännittävät kotirintamalla. Elokuvan Ahti Helven esikuva on Kivijärven kirkkoherra Väinö Havas, joka kaatui hyökkäysvaiheessa loppukesällä 1941. Elokuvan kerronta perustuu rinnakkaiseen koti- ja sotarintaman kuvaukseen, ja tarina kuvaa yksilön halua uhrautua isänmaansa hyväksi. Roolisuorituksestaan miespääosassa Joel Rinne sai parhaan miespääosan Jussi-palkinnon.
Elokuva joutui poliittisen suuntauksen muututtua esityskieltoon, ja seuraavan kerran elokuvan esitti julkisesti vasta yli 30 vuotta myöhemmin MTV syksyllä 1975. Silloinkin elokuva sai SKDL/SKP:n pää-äänenkannattajan Kansan Uutisten ja vähemmistökommunistien Tiedonantajan sivuilla ankaraa kritiikkiä, jossa esitystä pidettiin Neuvostoliiton ja Suomen ulkopolitiikan vastaisena provokaationa. Myös neuvostolehti Sovjetskaja Rossija tuomitsi elokuvan esityksen.
Vastaanotto
Ilta-Sanomien Timo Malmin (2011) mukaan ”ohjaaja Ilmari Unho luotaa kotirintaman kipeää tilannetta yhtä vivahteikkaasti kuin laskelmoidustikin”.
Midsomerin murhat
Midsomerin murhat on brittiläinen television draamasarja. Se käsittelee kuvitteellisessa Midsomerin kreivikunnassa tapahtuvia murhia. Sarja pohjautuu Caroline Grahamin rikosromaaneihin. Käsikirjoitukset on alkuun sovittanut Anthony Horowitz. Ensimmäinen jakso esitettiin Britanniassa 23. maaliskuuta 1997. Sittemmin on sarjaa esitetty monissa muissakin maissa. Suomessa sarjaa on esittänyt Yle TV1.
Sarjan tunnusmusiikin melodian esittää Celia Sheen harvinaisella Theremin-antennisoittimella.
Näyttelijät
Sarjan päähenkilönä oli John Nettlesin vuosina 1997–2011 esittämä rikosylikomisario Tom Barnaby. Nettlesin jäätyä 2011 eläkkeelle tuli päähenkilöksi tuotantokaudesta 14 lähtien Tom Barnabyn serkku rikosylikomisario John Barnaby, jota esittää Neil Dudgeon. Barnabyn apuna on nuorempi ylikonstaapeli, joka vaihtui useita kertoja sarjan aikana. Tehtävässä on ollut ylikonstaapeli Ben Jones (Jason Hughes), jonka tilalle tuli 2013 kuvatuista 16. tuotantokauden jaksoista alkaen Charlie Nelson (Gwilym Lee). 19. tuotantokaudella Charlien tilalle tuli Jamie Winter (Nick Hendrix).
Kohut
Sarja joutui kohun keskelle vuonna 2011, kun tuottaja Brian True-May sanoi Radio Times -lehden haastattelussa sarjan menestyksen perustuvan idylliseen perusenglantilaisuuteen. Sarjassa on kielletty kiroilu, väkivalta ja seksikohtaukset, mutta se ei estä haastavien juonten luomista. ”Etnisiä vähemmistöjä ei ole, koska se ei sopisi englantilaiseen kylään. Pian oltaisiin Sloughissa (jota Causton, yksi sarjan pääpaikoista, esittää). Ja siellä ei näe yhtään valkoista naamaa.” Haastattelun julkaisun jälkeen tuottajayhtiö hyllytti True-Mayn tehtävästään.
Pekka Ikäheimo
Torppariperheeseen syntynyt Ikäheimo kävi Peltosalmen maamieskoulun ja sen jälkeen Kurkijoen maanviljelysopiston valmistuen agrologiksi 1927.
Ikäheimo toimi Viipurin läänin Pyhäjärvellä maanviljelijänä ja maanviljelysseuran neuvojana vuoteen 1939 saakka. Sotavuosina hän oli asutusneuvojana ja maatalousneuvojana Pihtiputaalla ja sitten sotilashallinto-osaston maatalousjohtajana ja työvoimapäällikkönä Viipurin läänissä.
Sodan päätyttyä Ikäheimo muutti 1944 Utajärvelle Oulun läänin Talousseuran osapalkkaiseksi asutusneuvojaksi ja hän osti seuraavana vuonna Utajärveltä rappiotilan jonka hän kunnosti viljellen tilaa eläkepäiviinsä saakka.
Ikäheimo harrasti runojen kirjoittamista sekä runonlausuntaa ja hän kirjoitti myös kronikoita erilaisiin juhlatilaisuuksiin. Jäätyään eläkkeelle hän alkoi julkaista usein uskonnollis-filosofisia omakustannekirjoja joita hän sitten itse kiersi myymässä.
Karsinnat jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 – Lohko C
Lohko C karsinnoissa jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 oli yksi kymmenestä karsintalohkosta, jolla ratkaistiin pääsy Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020. Lohkossa pelasivat Alankomaat, Pohjois-Irlanti, Saksa, Valko-Venäjä ja Viro.
Saksa ja Alankomaat etenivät kahtena parhaiten sijoittuneena joukkueena lopputurnaukseen.
Blackburn Rovers FC
Blackburn Rovers Football Club on jalkapalloseura Blackburnista, Lancashiresta, Englannista. Se pelaa kaudella 2022–2023 Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Mestaruussarjassa.
Eagar
Eagar on Apachen piirikunnan suurin kunta Arizonassa, Yhdysvalloissa. Vuonna 2006 Eagarissa asui 4 126 henkilöä. Kunnan tämänhetkinen pormestari on Sandra Burk. Eagar on tunnettu turismin ansiosta.
Blackburn Rovers FC
Historiaa
Blackburn Rovers on yksi Englannin perinteikkäimmistä jalkapalloseuroista. Se selvisi 1882 FA Cupin loppuotteluun, mutta hävisi sen Old Etoniansille lukemin 0–1. Se voitti cupin kolme kertaa peräkkäin vuosina 1884–1886. 1884 se päihitti loppuottelussa Queen's Parkin 2–1 ja seuraavana vuonna maalein 2–0. Vuonna 1886 loppuottelussa seura voitti uusinnassa West Bromwich Albionin 2–0. Ensimmäinen loppuottelu oli päättynyt 0–0-tasatulokseen. Blackburn Rovers on yksi kaudeksi 1888–1889 perustetun Englannin jalkapalloliigan perustajajäsenistä. Nykyiselle stadionilleen Ewood Parkille se muutti vuonna 1890. Samana vuonna se voitti FA Cupin loppuottelussa Sheffield Wednesdayn maalein 6–1. Seura uusi cup-voittonsa seuraavana vuonna 1891, kun se voitti loppuottelussa Notts County FC:n lukemin 3–1. Blackburn voitti 1. divisioonan mestaruuden kausina 1911–1912 ja 1913–1914. Ensimmäisen mestaruutensa se voitti kolmen pisteen erolla Evertoniin ja toisen peräti seitsemän pisteen erolla Aston Villaan. Ennen 1990-lukua ja Valioliigan perustamista ajoittuivat Blackburnin menestyksekkäimmät hetket sen alkuvuosiin. Vuoteen 1928 mennessä se voitti FA Cupin kuudesti ja liigan mestaruuden kahdesti. Sittemmin se vietti vuosikymmenet tekemällä ensin hissiliikettä korkeimman ja toiseksi korkeimman sarjatason ja myöhemmin toiseksi ja kolmanneksi korkeimman sarjatason välillä.
Eagar
Väestö
Vuoden väestönlaskennan aikaan, Eagarissa asui 4 033 henkilöä ja siellä oli 1 344 taloutta ja 1 073 perhettä. Väestötiheys oli 137,3/km². Eagarissa oli 1 713 asuntoa, joiden keskimääräinen tiheys oli 58,3 asuntoa/km².
Asukkaista 87,08% on valkoisia, 0,42% afroamerikkalaisia, 3,35% intiaaneja, 0,12% aasialaisia, 0,35% Tyynenmeren saarilta kotoisin olevia, 4,91% muita ja 3,77% monirotuisia. Hispaanoja oli 13,98% väestöstä.
Eagarissa oli 1 344 kotitaloutta joista 45,7% asui alle 18-vuotiaita lapsia, 35,5% asui yhdessä asuva aviopari ja 20,1% oli perheettömiä. 7,3% oli yksin asuvia yli 65-vuotiaita. Talouksien keskimääräinen koko oli 2,99 henkilöä, ja perheiden keskimääräinen koko oli 3,38 henkilöä.
Mediaanipalkka taloutta kohden oli 37 378 Yhdysvaltain dollaria, ja mediaanipalkka perhettä kohden oli 41 250 Yhdysvaltain dollaria. Miesten mediaanipalkka oli 36 111 Yhdysvaltain dollaria, ja naisten 21 274 Yhdysvaltain dollaria. Noin 7,8% perheistä ja 7,4% väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella, heistä 5,8% oli alle 18-vuotiaita ja 10,0% yli 65-vuotiaita.
Ikäjakauma
Eagarissa asuvien ikäjakauma prosentteina vuonna 2000 : Väestön mediaani-ikä oli 33 vuotta.
Kielet
Apachessa asuvista puhui vuonna 2000 :
Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö
thumb|UNHCR:n avustustarvikkeita Keniassa 2006. Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö tai Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain valtuutetun toimisto, lyhennettynä UNHCR on YK:hon kuuluva, vuonna  1950 perustettu pakolaisapujärjestö. Se on osa YK:n kehitysryhmää (United Nations Development Group) Järjestön päämaja on Genevessä, Sveitsissä. Se on saanut Nobelin rauhanpalkinnon vuosina 1954 ja 1981.
YK perusti 1949 pakolaisasian valtuutetun suojelemaan pakolaisten etuja, kun toisen maailmansodan aiheuttaman pakolaistilanteen hoitamiseksi perustettu Kansainvälinen pakolaisjärjestö lakkautettiin. Valtuutetun toimisto perustettiin YK:hon seuraavana vuonna.
UNHCR soveltaa vuoden 1951 pakolaissopimusta. Siinä pakolainen tarkoittaa henkilöä, joka ei pysty tai halua palata kotimaahansa, koska perustellusti pelkää joutuvansa vainotuksi rotunsa, uskontonsa, kansallisuutensa, sosiaalisen ryhmänsä tai poliittisen mielipiteensä johdosta.
UNHCR:n keskeisin tehtävä on etsiä sijoitusratkaisuja pakolaisille ja muille suojelua tarvitseville. Tällaisia ratkaisuja voivat olla esimerkiksi kotiinpaluu, turvapaikkamaahan integroituminen tai sijoittaminen johonkin muuhun maahan. Vuoteen 2004 mennessä järjestö oli auttanut jo noin 50 miljoonaa pakolaista aloittamaan elämän uudessa maassa. Sen 5 000 työntekijää yli 120 maassa auttavat koko ajan noin 20 miljoonaa pakolaista.
Monien muiden YK:n järjestöjen tavoin UNHCR nimeää julkisuuden henkilöitä hyväntahdon lähettiläiksi. Lähettiläitä ovat muiden muassa näyttelijä Angelina Jolie ja oopperalaulaja Barbara Hendricks.
Very Greasy
Very Greasy on yhdysvaltalaisen kitaristi ja laulaja David Lindleyn ja hänen El Rayo-X -yhtyeensä studioalbumi vuodelta 1988. Levyn on julkaissut Elektra Records ja sen on tuottanut Linda Ronstadt. Apulaistuottajana on ollut Edd Kolakowski
Levyn on äänittänyt ja miksannut Ed Cherney apunaan Paul Dieter, Sharon Rice ja Duane Seykora. Studiona on ollut losangelesilainen The Complex.
Yksi tai useampi tarkemmin määrittelemättä jäänyt kappale on äänitetty Santa Monicassa SaMo Soun -studiossa. Äänittäjänä ja miksaajana on ollut James Geddes.
Masteroinnin ovat tehneet Doug Sax ja Mike Reese Los Angelesissa The Mastering Labissa.
Levykannen graafisesta suunnittelusta on vastannut Kosh ja valokuvat on ottanut Robert Blakeman.
Kappaleet
Albumin kappaleista esimerkiksi Papa Was a Rolling Stone on tuttu The Temptationsin ohjelmistosta ja Werewolves of London on osittain Warren Zevonin tekemä. Do Ya' Wanna Dance? puolestaan on vanha Bobby Freemanin hitti, joka on suomalaisille tuttu ainakin Hurriganesin esittämänä. Kappaleiden julkaisu- ja kopiointioikeudet kuuluvat Yhdysvalloissa Elektra/Asylum Recordsille ja muualla WEA International Inc:lle.
Lähteet
David Lindley & El Rayo-X CD Very Greasy (Elektra Records 960 768-2, 1988)
Tinneri (yhtye)
Tinneri on Tampereella vuonna 1977 perustettu punk-yhtye. Se levytti Kimmo Miettisen Hilselp- ja Hilse II -kokoelma-albumeille viisi kappaletta vuonna 1979 ja kaksi kappaletta Johannan 3 vuotta myöhemmin -kokoelmalle vuonna 1980. Propaganda records julkaisi yhtyeen debyyttisinglen "Kotikaupungin katupöly" vuonna 2013. Yhtyeen todennäköisesti tunnetuin kappale on Hilselp-kokoelmalta (1979) löytyvä "Mustavalkoinen maailma".
Historia
Tinnerin debyyttikappale "Kotikaupungin katupöly" syntyi Hilselp-kokoelmalle 1979. Yhtye keikkaili suhteellisen paljon Tampereen seudulla ja teki kappaleita myös Hilse II -levylle, jolta löytyy "Mustavalkoinen maailma" -kappaleen lisäksi myös kolme muuta levytystä: "Elämää valheiden keskellä", "Takaisin sähkötuoliin" ja "Sulla on se fiilis". Tämän jälkeen yhtye siirtyi Atte Blomin Johanna-levy-yhtiön Numerot-alamerkille. Vuonna 1980 julkaistulla 3 vuotta myöhemmin kokoelma-LP:llä Tinneriltä kuultiin kappaleet "Selkä menosuuntaan" sekä "Suakin tarvitaan". Pian näiden äänitysten jälkeen yhtye kuitenkin hajosi musiikillisiin ristiriitoihin. Tinneri soitti kymmenkunta sovittua keikkaa tilapäisillä kokoonpanoilla, minkä jälkeen laulaja Seppo Seppälä lopetti yhtyeen.
Tinneri soitti ensimmäisen comeback-keikkansa Kuljun työväentalolla Kulju Kytee" -punkfestivaaleilla Lempäälässä 22.1.2011. Tämän jälkeen yhtye on keikkaillut Tampereen seudun lisäksi esimerkiksi Porissa ravintola Montussa keväällä 2012 ja Hämeenlinnan Suisto-klubilla. Yhtyeen kokoonpano oli aluksi Seppo Seppälä (laulu ja kitara), Jyrki Miettinen (kitara ja laulu), Pantse Haapio (basso ja laulu), Manu Ojanen (rummut), Kari Seppälä (kitara), mutta vuoden 2013 alussa Haapio vaihdettiin Dead Bobrikov -nimisessä Dead Kennedys tribuuttibändissä soittaneeseen ja laulaneeseen Arne Sjöstediin. Sjösted lähti kuitenkin bändistä pian Epikriisi-albumin julkaisukeikan jälkeen. Lopulta uudeksi basistiksi vakiintui kesällä 2014 Pekka Ruissalo. Kari Seppälä lopetti Tinnerissä keväällä 2015.
Vuonna 2015 Tinnerin rumpali Manu Ojanen katkaisi jalkansa, minkä seurauksena yhtye keikkaili muutaman kerran myös akustisena. Uuden Tinnerin ensimmäinen levy, single "Kotikaupungin katupöly / Musta laatikko", julkaistiin 9. tammikuuta 2013. Seuraavaksi Tinneri julkaisi CD-singlen "Se on ihan sama / Eläintarina". Albumi nimeltä Epikriisi julkaistiin 28.2.2014.
Tyko Sallinen
Tyko Konstantin Sallinen (14. maaliskuuta 1879 Nurmes – 18. syyskuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen ekspressionistinen taidemaalari. Hän oli Suomen 1900-luvun alun taiteen murroskauden näkyvimpiä ja määräävimpiä hahmoja.
Sallinen oli suomalaisten ekspressionistien itseoikeutettu henkinen johtaja, ja hänen ympärilleen syntyi Marraskuun ryhmä vuonna 1916. Nuoret taiteilijat pitivät tuolloin päämajaansa Brondinin kahvilassa. Hänen vaikutti paljon myöhemminkin, kuten marraskuun ryhmän perillisenä perustettuun lokakuun ryhmään.
Aleksejevskojen piiri
thumb|250px|Aleksejevskojen piiri Tatarstanin kartalla. Aleksejevskojen eli Alekseyevskin piiri (, tataariksi Алексеевск районы, Alekseyevsk rayonı) on paikallinen itsehallintoalue Tatarstanin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee tasavallan keskiosassa Volgan muodostaman Kuibyševin tekojärven rannalla. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 2 074 neliökilometriä ja asukkaita on 26 000 henkeä (vuonna 2009).
Tyko Sallinen
Sallisen taide ja persoona herättivät kohua. Häntä pidettiin maalaustaiteen perinteiden murskaajana. Sallisen maalaustapaa pidettiin brutaalina, eikä hänen taiteensa ymmärtäjiä ollut paljon.
Aleksejevskojen piiri
Piirin keskus on Aleksejevskojen kaupunkimainen taajama. Lisäksi piiriin kuuluu 19 maalaiskuntaa: Biljarsk, Bolšije Poljanki, Bolšije Tigany, Butlerov (keskuspaikka Mokryje Kurnali), Jalkyn, Jerykla, Kurkul, Kurnaly (keskuspaikka Suhije Kurnaly), Lebedino, Lebjažje, Levaševo, Maina (keskuspaikka Verhnjaja Tatarskaja Maina), Podlesnaja Šentala, Rodniki, Romodan, Saharovka, Srednyje Tigany, Stepnaja Šentala ja Voikino.
Tyko Sallinen
Sallinen yhdisti taiteessaan ajankohtaiset ulkomaiset virtaukset ja suomalaisen taiteen perinteen.
Aleksejevskojen piiri
Aleksejevskojen kautta kulkee Kazanin ja Tšistopolin välinen maantie. Piirikeskuksesta on matkaa tasavallan pääkaupunkiin 108 kilometriä.
Tyko Sallinen
Taiteellinen ura ja tuotanto
Sallinen aloitti taideopiskelun 23-vuotiaana Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuonna 1902. Hänen opettajiaan olivat muun muassa Albert Gebhard ja Väinö Blomstedt.
Aleksejevskojen piiri
Asukkaista 57,5 % on venäläisiä, 30,9 % tataareja ja 3,6 % mordvalaisia.
Tyko Sallinen
Taiteellinen ura ja tuotanto
Sallinen lopetti opiskelun muutaman vuoden kuluttua ja matkusti Kööpenhaminaan saatuaan apurahan. Hän asui Tanskassa helsingöriläisen räätälimestari Rydengin luona niin sanotussa Rydengin koloniassa. Taiteesta kiinnostuneen Rydengin kodista tuli nuorten taiteilijoiden tukikohta, ja hän alkoi Sallisen ansiosta kerätä modernia taidetta.
Aleksejevskojen piiri
Nähtävyyksistä huomattavin on Volgan bolgaarien rakentama Biljarin muinaislinna.
Paikallislehtenä ilmestyy tataarin- ja venäjänkielinen Zarja – Taŋ.
Tyko Sallinen
Taiteellinen ura ja tuotanto
Sallinen työskenteli vuoteen 1912 asti vuoroin Suomessa, vuoroin ulkomailla. Hänen palattuaan keväällä 1912 Sallinen laittoi esille toistakymmentä fauvistista maalausta ryhmänäyttelyyn. Sallisen vahva ekspressionismi sai arvostelijoilta ristiriitaisen vastaanoton. Realismista poikkeavat värit ja rujot ihmiskuvat herättivät närkästystä.
Näyttely sai aikaan ensimmäisen ”sodan” Salliseen liittyen. Hänet poistettiin taiteilijaseuran kokouksesta, koska nimitti puheenjohtaja Akseli Gallen-Kallelaa paskahousuksi. Maalausten huonon vastaanoton vuoksi Sallinen matkusti Yhdysvaltoihin tarkoituksenaan kuvittaa amerikansuomalaisia työväenlehtiä.
Sallinen palasi kotimaahan jo seuraavana vuonna ja teki sopimuksen taidekauppias Gösta Stenmanin kanssa. Sallinen sai säännöllisen kuukausitulon ja maalaustarvikkeita. Etuja vastaan hän sitoutui luovuttamaan Stenmanille koko tuotantonsa. Sallisen näyttelyt olivat Stenmanin taidesalongissa, kunnes Stenman vuonna 1927 siirsi toimintansa Tukholmaan.
Sallisen maalaus Kääpiö oli esillä taideyhdistyksen kevätnäyttelyssä 1915, mistä syntyi toinen ”sota” Sallisesta. Gösta Stenman lahjoitti Saaren Anni -maalauksen (1914) Ateneumiin, mutta se palautettiin.
Vuoden 1916 aikoihin hän vaihtoi kirkkaat värit tummiin. Sen jälkeen syntyivät Tyko Sallisen tunnetut ja merkittävät työt Jytkyt (1918) ja Hihhulit (1918). Tämän kiihkeän kauden jälkeen Sallisen tuotanto oli sovinnaisempaa ja seesteisempää kuin aiemmin.
Hihhulit oli esillä Ateneumissa ja Suomen taiteen näyttelyssä Kööpenhaminassa. Se ostettiin Ateneumin kokoelmiin vuonna 1923. Joitakin vuosia myöhemmin se siirtyi Malmön taidemuseoon.
Sallinen pyrki tietoisesti rikkomaan kultakauden maalarien luoman ihmiskuvauksen mallin. Salliselle rytmi, naivistisuus ja primitiivisyys oli tärkeämpää kuin suora realismi. Hän ei pyrkinyt sulavuuteen eikä eleganssiin. Tito Collianderin mukaan hän pyrki vapauttamaan värin varjojen ja vastakohtien taakasta.
Rosoisuudessaan Sallisen taide oli kuitenkin suhteellisen hienostunutta. Hänen töissään myös perinteet ja kansallisromanttiset ajatukset taiteesta saivat uusia maalauksellisia keinoja.
Sallinen piti säännöllisesti yksityisnäyttelyitä ja osallistui yhteisnäyttelyihin kuolemaansa asti.
Yksityiselämä ja elämänvaiheet
Sallinen oli räätäli Antti Sallisen ja Johanna Sallisen esikoinen. Lapsuutensa hän eli Haaparannalla, jossa hän kävi neljä luokkaa lyseota ja oppi isältään räätälin ammatin.
Jonkin aikaa Sallinen elätti itsensä kiertävänä räätälikisällinä. Työskennellessään Tukholmassa hän kiinnostui kuvataiteesta, oopperasta ja kirjallisuudesta ja hakeutui opiskelemaan taidetta.
Sallisen ensimmäinen vaimo Helmi Vartiainen istui mallina monissa hänen maalauksissaan esiintyvälle ”Mirrille”. Heille syntyi kaksi tytärtä, Eva ja Taju Sallinen. Avioliitto alkoi 1909 ja päättyi 1916. Sallinen, joka oli ajan lakien mukaan yksin lapsensa huoltaja, lähetti ilman vaimonsa suostumusta Evan alle kaksivuotiaana sisarensa luo Tanskaan. Avioeron jälkeen hän erotti myös nuoremman tyttären äidistä, vaikka huoltajuus oli annettu äidille. Sallinen levitti käsitystä, että Helmi Vartiainen olisi ollut kyvytön äidiksi. Sallinen muutti tyttärensä kanssa asumaan talvella 1915 rakennettuun ”Krapula”-nimiseen taiteilijataloon Hyvinkäälle, mutta tytär vietti suuren osan lapsuudestaan sukulaisten ja tuttavien hoivissa isän ryypätessä, tehdessä maalaustyötään ja matkustellessa. ”Krapula”-ateljeen vieressä oli samana vuonna valmistunut taiteilija Jalmari Ruokokosken ateljeetalo ”Humala”.
Sallisen herättämä kohu
Tyko Sallisen taide ja persoona kohahduttivat suomalaista taide-elämää hänen eläessään ja vielä hänen kuoltuaankin. Elinaikanaan hänen maalauksensa aiheuttivat paljon kritiikkiä rumuudellaan ja rujoudellaan. Monien mielestä ei ollut sopivaa kuvata suomalaisia Sallisen kuvaamalla rujolla tavalla. Sallisen maalaustapaa pidettiin raakana ja brutaalina. Hän otti kuvaukseensa mukaan ajan henkeä niin sisällissodasta, kuin puutteesta ja omista tunteistaankin. Sallista pidettiin suomalaisen maalaustaiteen perinteiden murskaajana. Kuitenkin hänen maalauksissaan toteutuvat suomalaiset kansallisromanttiset ajatukset uudella tavalla.
Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1942 ja professorin arvonimi vuonna 1948.
Taiteilijaa koskevaa
Marraskuussa 2016 Helsingin kaupunginteatterissa ensi-iltansa saanut Taju, taiteilijan tytär kertoi Tyko Sallisen suhteesta tyttäreensä. Syksyllä 2017 Turun taidemuseossa oli lähes sadan teoksen näyttely Sallisen tuotannosta.
Leo Anttila
Leo Otto Anttila (20. huhtikuuta 1903 Tampere – 7. elokuuta 1967 Kotka) oli kotkalainen kirjailija ja lakimies. Hän kirjoitti vuonna 1948 sanat Kotkan ruusu -lauluun, joka esitettiin alun perin Kotkan Laulu -kabareen yhteydessä.
Anttilan vanhemmat olivat suomentaja Werner Anttila ja kirjailija Selma Anttila. Hänen sisarensa oli tekstiilitaiteilija Eva Anttila.
Always Outnumbered, Never Outgunned
Always Outnumbered, Never Outgunned on brittiläisen The Prodigyn vuonna 2004 julkaistu albumi. Albumin tuotti XL Recordings.
Cecily Neville
thumb|Cecily 1400-luvun käsikirjoituksen kuvituksessa. Cecily Neville, Yorkin herttuatar (3. toukokuuta 1415 – 31. toukokuuta 1495) oli kahden vuosina 1461–1485 Englantia hallinneen York-suvun kuninkaan, Edvard IV:n ja Rikhard III:n, äiti.
Cecily tai Cecylle syntyi vuonna 1415 Westmorlandin jaarlin Ralph Nevillen ja Joan Beaufortin tyttäreksi. Hänen äitinsä isä oli Lancasterin herttua John, joka polveutui kuningas Edvard III:sta, joten myös Cecilyssä oli kuninkaallista verta, kuten aviomiehessään Rikhardissa, Yorkin herttuassa.
Cecily ja Rikhard menivät naimisiin vuonna 1437. Vuonna 1441 Rikhardista tuli Englannin hallitseman Ranskan kenraalikuvernööri ja perhe muutti Roueniin. 28. huhtikuuta 1442 syntyi Cecilyn ja Rikhardin toiseksi vanhin poika (vanhin poika Henry oli kuollut pian syntymänsä jälkeen helmikuussa 1441) Edvard eli Englannin tuleva kuningas Edvard IV.
Ruusujen sota
Cecilyn aviomies Yorkin herttua Rikhard, hänen kolmas poikansa Rutlandin jaarli ja veljensä Salisburyn jaarli Richard kaatuivat Wakefieldin taistelussa vuonna 1460, mutta Cecilyn pojat Edvard, George ja Rikhard jatkoivat sotaa Tewkesburyn taisteluun asti, jolloin Lancasterit nujerrettiin ja Yorkit pääsivät valtaan.