cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gustaf Vilhelm Jansson
Janssonin vanhemmat olivat ratamestari Gustaf Jansson ja Lovisa Nyman ja puoliso vuodesta 1904 Alexandra Gorbatoff. Jansson tuli ylioppilaaksi 1898 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1902. Hän toimi Helsingin ratajakson apulaisinsinöörinä 1902, ratainsinöörinä Pietarissa vuodesta 1905, rautateiden piirihallituksen piiripäällikkönä Helsingissä vuodesta 1913, Rautatiehallituksen vt. pääjohtajana 1917 ja pääjohtajana apulaisena samasta vuodesta, sekä ylijohtajana vuodesta 1923. Jansson oli jäsen tai puheenjohtaja useissa alansa komiteoissa ja toimikunnissa ja osallistui alan monien seurojen ja yhdistysten toimintaan.
Oili Mäki
Oili Mäki -säätiö
Oili Mäki -säätiön omistamat taiteilijakoti, kutomo, galleriamuseo, tapahtumien pitopaikka ja kahvila ovat sijainneet vuodesta 1967 alkaen Espoon Laajalahdessa (nykyisin alue luetaan Pohjois-Tapiolaan). Museossa on esillä taiteilijan omaa tuotantoa 30 vuoden ajalta: kuvakudoksia, alttaritauluja, maalauksia ja ryijyjä. Museogalleriassa on lisäksi pidetty erilaisia tilaisuuksia kuten seminaareja, konsertteja ja runomatineoita. Taiteilijan kuoleman jälkeen museon tontti purkukuntoisine rakennuksineen joutui myyntiin ja kaikki rakennukset purettiin talvella 2018.
Harvester of Sorrow
Harvester of Sorrow on thrash/heavy metal -yhtye Metallican kappale, joka julkaistiin 28. elokuuta 1988 ensimmäisenä singlenä ...And Justice for All -studioalbumilta. Kappale on albumin tunnetuimpia kappaleita ”Onen” sekä ”Blackenedin” lisäksi. Metallican esitettyä kappaleen Moskovassa 1991 se nousi suurempaan suosioon. Kappaleen sanoitukset viittaavat ihmiseen, joka kärsii vihaa ja surua. Kappale on albumin kuudes kappale, ja ensimmäisinä nauhoitettujen joukossa.
Single nousi Suomen virallisen listan sijalle 1.
David Schumacher
David Schumacher (s. 23. lokakuuta 2001 Salzburg, Itävalta) on saksalainen autourheilija, jonka isä on Formula 1 -sarjassa kuusi voittoa saavuttanut Ralf Schumacher. Hänen setänsä on lajin seitsenkertainen maailmanmestari Michael Schumacher ja serkku on Michaelin poika Mick Schumacher, joka on myös autourheilija.
Ura
David Schumacher aloitti uransa Karting-luokista samanaikaisesti serkkunsa Mickin kanssa. Siellä hän ajoi useita mestaruussarjoja ja saavutti lopulta vuonna 2017 German Karting Championship — Senior -luokassa toisen sijan.
Loppuvuonna 2017 Schumacher aloitti kilpauransa osallistuen Formula 4 UAE -sarjaan. Hän otti sarjasta kolme voittoa, viisi paalupaikkaa	ja 16 palkintosijoitusta sijoittuen sarjapisteissä toiseksi. Vuonna 2018 Schumacher ajoi ADAC Formula 4 -sarjassa, jossa hän ylsi parhaimmillaan kilpailuissa neljänneksi saavuttaen 103 pistettä ja sijoittui sarjassa yhdeksänneksi. Samaisena vuonna hän ajoi neljä kilpailua EuroFormula Open -sarjassa.
Alkuvuonna 2019 Schumacher kilpaili F3 Asian Winter Series -sarjassa saavuttaen yhden kolmossijan ja oli sarjapisteissä kahdeksantena. Vuonna 2019 Schumacher ajoi Formula Regional European Championship -sarjaa saavuttaen neljä voittoa, viisi paalupaikkaa ja yhdeksän palkintosijoitusta sijoittuen sarjassa neljänneksi. Samaisena vuonna hän osallistui kahteen FIA Formula 3 Championship -sarjan kilpailuun saavuttamatta pisteitä. Vuonna 2020 Schumacher ajoi täyden kauden F3-sarjassa. Hän ajoi kahden eri tiimin Charouz Racing System ja Carlin -tallien väreissä mutta ei saavuttanut pisteitä kauden aikana. Vuonna 2021 Schumacher jatkoi sarjassa siirtyen Trident -talliin. Hän voitti yhden kilpailun ja saavutti lisäksi yhden kakkossijan keräten 55 pistettä sijoittuen sarjassa 11:ksi.
Vuonna 2022 Schumacher siirtyi DTM-sarjaan. Hän ei saavuttanut ensimmäisellä kaudellaan yhtään pistettä. Vuonna 2023 Schumacher jatkaa DTM-sarjassa.
Michael Tilson Thomas
thumb|right|Michael Tilson Thomas
Michael Tilson Thomas (s. 21. joulukuuta 1944 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kapellimestari, säveltäjä ja pianisti.
Tilson Thomas sai musiikin maisterin arvon vuonna 1967 Etelä-Kalifornian yliopistosta. Vuonna 1969 hänestä tuli Bostonin sinfoniaorkesterin apulaiskapellimestari, ja myöhemmin hän sai nimityksen sen päävierailijaksi. Vuosina 1971–1979 Tilson Thomas toimi Buffalon filharmonikkojen musiikillisena johtajana ja vuosina 1981–1985 Los Angelesin filharmonikkojen päävierailijana. Vuosina 1987–1995 hän oli Lontoon sinfoniaorkesterin pääkapellimestari.
Tilson Thomas perusti vuonna 1987 myös koulutukselliseen toimintaan osallistuneen New World Symphonyn. Vuosina 1995–2020 hän oli San Franciscon sinfoniaorkesterin musiikillinen johtaja. Tilson Thomas tuli tunnetuksi aikansa säveltäjien teosten esitysten ja kokeellisten ohjelmien johtamisesta. Hän sai Ordre des Arts et des Lettres'n ritarin arvon ja vuonna 2009 National Medal of Artsin. Vuonna 2006 hänet valittiin Yhdysvaltain taide- ja tiedeakatemian jäseneksi. Tilson Thomas on saanut lukuisia Grammy-palkintoja ja -ehdokkuuksia.
Tilson Thomas aloitti vuonna 1976 seurustelun Joshua Mark Robisonin kanssa. Pariskunta solmi samaa sukupuolta olevien avioliiton vuonna 2014.
Lampi (Peränne)
Lampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä kylän lähellä sijaitseva lampi.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Vähä Haapajärven valuma-alueeseen (35.428) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 132 metriä mpy.
Spangenhelm
Spangenhelm eli vannekypärä oli Euroopassa myöhäisantiikissa ja varhaiskeskiajalla suosittu kypärämalli.
Rakenne
pienoiskuva|[[Merovingiaikainen Spangenhelm-kypärä Strasbourgin arkeologisessa museossa]] Nimi "Spangenhelm" tulee saksan sanasta Spange, "vanne". Se viittaa kypärän yli ristikkäin kulkevien teräsvanteiden muodostamaan kehikkoon. Kypärän kuvun muodostavat rautalevyt, joita oli kolmesta kuuteen (yleisimmin neljä) ja jotka niitattiin kiinni tähän tukirakenteeseen. Tällaisen kypärän valmistaminen ei vaatinut edistyneitä metallinkäsittelytaitoja, mutta se tarjosi silti hyvän suojan käyttäjälleen. Osassa kypäristä oli nenäsuojus ja mahdollisesti erilliset poskisuojat.
Historia
Spangenhelm-malliset kypärät olivat käytössä antiikista varhaiskeskiajalle, ja 500-luvulle tultaessa se oli yleisin Euroopassa käytössä ollut kypärätyyppi. Niiden uskotaan saapuneen Eurooppaan Euraasian aroseuduilta, paimentolaiskansojen kuten skyyttien ja sarmaattien välittäminä. Lisäsuojana näiden kypärien kanssa käytettiin yleensä rengaspanssarista tehtyä huppua tai kaulusta eli camailia. Spangenhelm-kypäriä käytettiin ainakin 800-luvulle, mahdollisesti jopa 1100-luvulle asti, jolloin yhdestä kappaleesta taotut kypärät syrjäyttivät ne lopullisesti.
Konstantínos Simítis
Konstantínos ”Kóstas” Simítis (, s. 23. kesäkuuta 1936) on kreikkalainen poliitikko vasemmistolaisesta PASOK-puolueesta. Hän toimi Kreikan pääministerinä ja puolueensa puheenjohtajana vuosina 1996–2004.
Elämä ja ura
Simítis opiskeli nuorena lakia Marburgin yliopistossa Saksassa ja taloutta London School of Economicsissa Britanniassa. Hän palasi Kreikkaan vuonna 1965 ja oli perustamassa entisen poliitikon Aléxandros Papanastasíoun mukaan nimettyä tutkijaryhmää. Vuonna 1967 ryhmästä tuli Kreikan sotilasjunttaa vastustava järjestö.
Simítis pakeni 1960-luvun lopulla ulkomaille välttääkseen vankilan. Hän liittyi vastarintaliike PAK:n jäseneksi ollessaan yliopistolehtorina Saksassa. Vuonna 1974 Simítis palasi Kreikkaan ja hän oli yksi vasemmistopuolue PASOKin perustajajäsenistä. Vuonna 1977 hän sai lehtorin paikan Pánteio-yliopistosta.
Vaikkei Simítis ollut ehdolla vuoden 1981 parlamenttivaaleissa, hänet nimitettiin samana vuonna maatalousministeriksi ensimmäiseen PASOK-johtoiseen hallitukseen. Vuoden 1985 vaalien, joissa hänet valittiin ensimmäistä kertaa maan parlamenttiin, jälkeen Simítiksestä tuli valtiovarainministeri. Hän ryhtyi valtiovarainministerinä ajamaan kansan keskuudessa epäsuosittua talouden vakauttamisohjelmaa, jonka tavoitteena oli inflaation kurissa pitäminen ja kansantalouden alijäämän vähentäminen; hän kuitenkin erosi hallituksesta vuonna 1987, koska ei saanut mielestään tarpeeksi tukea politiikalleen. Vuonna 1993 Simítis palasi hallitukseen, tällä kertaa kauppa- ja teollisuusministeriksi, mutta erosi vuonna 1995 tehtävästä pääministeri Andréas Papandréoun kanssa olleiden erimielisyyksien vuoksi.
18. tammikuuta 1996, kun Papandréou joutui eroamaan pääministerin paikalta terveysongelmien vuoksi, Simítis valittiin uudeksi pääministeriksi puolueen parlamenttiryhmän sisällä käydyssä äänestyksessä; hän astui virkaansa 22. tammikuuta. Papandréou jatkoi kuitenkin vielä puolueen puheenjohtajana muutaman kuukauden, aina kuolemaansa 23. kesäkuuta 1996 saakka. Simitis tuli valituksi puolueen uudeksi puheenjohtajaksi 30. kesäkuuta äänestyksessä, jossa hänen vastaehdokkaanaan oli Ákis Tsochatzópoulos.
Simítis johti PASOKin vaalivoittoon kaksissa parlamenttivaaleissa, vuosina 1996 ja 2000. Yhtenä Simítiksen pääministerikauden suurimmista saavutuksista voidaan pitää Kreikan liittymistä euroalueeseen vuoden 2001 alussa. Myöhemmin tuli kuitenkin ilmi, että päästäkseen mukaan euroalueeseen, Kreikka vääristeli Simítiksen pääministerivuosina julkista vajetta kuvaavia tilastolukujaan.
Simítis ilmoitti tammikuussa 2004 luopuvansa PASOKin puheenjohtajuudesta. Uusi puheenjohtaja valittiin kuukausi myöhemmin; valituksi tuli kolmannen polven poliitikko Geórgios Andréas Papandréou. Parlamenttivaalit pidettiin maaliskuussa 2004 ja PASOK hävisi niissä oikeistopuolue Uudelle demokratialle.
Kahdeksan vuotta pääministerinä toiminut Simítis on pisimpään yhtäjaksoisesti Kreikan pääministerinä toiminut henkilö. Kaikkiaan hän on Kreikan neljänneksi pitkäaikaisin pääministeri. Pääministerivuosiensa jälkeen Simitis jatkoi Kreikan parlamentin jäsenenä vuoteen 2009, jolloin ei ollut enää ehdolla.
Simitis on naimisissa Dáfni Simítin (o.s. Arkadíou) kanssa ja heillä on kaksi yhteistä lasta, Fióna ja Mariléna.
Antigóni Gkóni
Antigóni Gkóni (, kansainvälisesti usein Antigoni Goni) on kreikkalainen klassinen kitaristi. Hän opiskeli Ateenan kansallisessa konservatoriossa, Lontoon Royal Academy of Musicissa ja New Yorkin Juilliard Schoolissa.
Gkóni on levyttänyt muun muassa Naxokselle. Hän vaikuttaa myös The Manhattan Guitar Duossa yhdessä Kevin R. Gallagherin kanssa.
Jukka Sihvonen
Jukka Sihvonen on ainakin seuraavien henkilöiden nimi:
Kultakeltti
Kultakeltti (Chelon auratus) on subtrooppinen kalalaji. Sitä tavataan sekä meri-, murto- että makeassa vedessä.
Kultakeltti elää luonnonvaraisena Välimeressä ja Atlantin itäosassa.
Lajin kanta kasvoi Skandinaviassa voimakkaasti 1960-luvulla. Kultakeltti muistuttaa kovasti ohuthuulikelttiä, mutta kyljen pitkittäisraidat ovat harmaita ja pyrstön tuntumassa on kullankeltainen alue. Kultakelttiä on istutettu vuosien 1931 ja 1934 välillä Kaspianmerelle.
360 asteen palaute
360 asteen palaute on yleisnimi menetelmille, joiden avulla yksittäinen henkilö tai ryhmä saa palautetta oman työnsä ja toimintansa kannalta tärkeiltä yhteistyökumppaneilta tai sidosryhmiltä. Termi 360 asteen palaute on syntynyt ajatuksesta, että palautteen antajia tunnistettaessa ja valittaessa katsotaan kaikkiin suuntiin – katse kiertää ympyrän kehää täydet 360 astetta.
360 asteen palautteiden yleisin sovellus on johtamispalaute, jota esiintyy käytännössä kun esimiehen välittömät alaiset arvioivat kysymyslomakkeen avulla hänen johtamistapaansa. Omakuvansa realistisuuden selvittämiseksi palautetta saava esimies tekee samalla kysymyssarjalla myös oman itsearvioinnin. Tavanomaiseen käytäntöön kuuluu lisäksi palautteen pyytäminen omalta välittömältä esimieheltä. Projekteissa, prosesseissa, matriisiorganisaatioissa tai tiimeissä johtamispalaute voidaan välittömien alaisten lisäksi pyytää henkilöiltä, joita johdetaan ilman varsinaista muodollista esimiesasemaa.
Palautteen antajina voivat olla myös kollegat, saman ryhmän jäsenet, sisäiset asiakkaat ja jopa asiakkaat. Johtamisen laadun arviointia ja kehittämistä varten tehdyissä palautemenetelmissä on kuitenkin yleensä kysymyksiä asioista ja toimintatavoista, joita näiden muiden tahojen on vaikeaa tai jopa mahdotontakin arvioida. Heiltä palaute kannattaakin yleensä hakea kyseiseen yhteistyösuhteeseen paremmin sopivilla menetelmillä, kuten yhteistyöpalautteella tai henkilökohtaisella asiakaspalautteella.
Miesten Superpesiksen kausi 2003
Miesten Superpesiksen kausi 2003 oli Suomen Pesäpalloliiton järjestämän pesäpallon korkeimman sarjatason Superpesiksen 14. kausi. Kausi alkoi 13. toukokuuta ja päättyi 14. syyskuuta 2003.
Suomen-mestaruuden voitti Sotkamon Jymy, jolle mestaruus oli kolmas peräkkäinen. Sotkamo kukisti loppuottelusarjassa 2–0 Kinnarin Pesiksen, jolle mitali oli historian ensimmäinen. Pronssiottelusarjassa Koskenkorvan Urheilijat voitti Pattijoen Urheilijat 2–1.
Kauden päätteeksi sarjasta putosivat Ulvilan Pesä-Veikot, Kouvolan Pallonlyöjät ja Imatran Pallo-Veikot. Niiden tilalle nousivat Vimpelin Veto, Joensuun Maila ja Nurmon Jymy.
Sarjajärjestelmä
Runkosarjassa pelattiin nelinkertainen sarja oman lohkon sisällä sekä kaksinkertainen sarja muiden joukkueiden kanssa. Yhteensä runkosarjassa pelattiin 26 ottelua joukkuetta kohden. Kahdeksan parasta joukkuetta etenivät pudotuspeleihin ja neljä viimeistä Superpesiskarsintaan. Pudotuspelit pelattiin paras seitsemästä -järjestelmällä lukuun ottamatta pronssiotteluita ja loppuotteluita, jotka pelattiin paras kolmesta -järjestelmällä.
Superpesiskarsinnassa runkosarjan neljä heikointa kohtasivat Ykköspesiksen neljä parasta joukkuetta. Karsintasarja pelattiin yksinkertaisena ja neljä parasta joukkuetta saivat oikeuden pelata Superpesiksessä kaudella 2004.
Lohkojako
Seuraavat joukkueet kohtasivat toisensa neljästi runkosarjassa:
Pohjoinen
Itä
Länsi
Pudotuspelit
Pudotuspelit pelattiin paras seitsemästä -periaatteella lukuun ottamatta pronssi- ja loppuotteluita, jotka pelattiin paras kolmesta -menetelmällä. Otteluparit muodostettiin runkosarjan sijoitusten perusteella. Kotietu oli pudotuspeleissä runkosarjassa paremmin sijoittuneella joukkueella.
Superpesiskarsinta
Superpesiskarsinnassa Superpesiksen runkosarjan neljä heikointa kohtasivat Ykköspesiksen neljä parasta joukkuetta yksinkertaisessa sarjassa. Karsintasarjan neljä parasta saivat oikeuden pelata Superpesistä kaudella 2004.
Voittajajoukkue 2003
Sotkamon Jymy (10:s mestaruus)
Köşk Höyük
°N, °W pienoiskuva|Köşk Höyükista löydetyn talon ennallistus.
Köşk Höyük oli varhainen kivi-kuparikautinen kylä Etelä- Anatoliassa. Paikka sijaitsee Kemerhisarin lähellä Niğden maakunnassa nykyisessä Turkissa. Paikka sijaitsee lähteen lähellä Borin tasangolla Hasan Dagin tulivuoresta etelään. Se on nykyisen Bahçelin lähellä, Niğden provinssissa. Rauniokummun ala on 100x90 m.
Paikasta on löydetty muun muassa keramiikkaa, hautoja ja pienoisveistoksia. Naisia esittävät pienoisveistokset ovat alasti, miehillä on vaatteet päällä. Jotkut saviastiat ovat ihmisen tai eläimen muotoisia. Jotkut kallot olivat laastilla käsiteltyjä.
Kerrostumat
Kerrostumissa I-II on samankaltaisuuksia läntisen, myöhemmän Çatal Hüyükin kanssa. Ne myös muistuttavat varhaista Hacilaria.
Joseph Kaminski
Joseph Kaminski (17. marraskuuta 1903 Odessa – 14. lokakuuta 1972 Tel Aviv) oli israelilainen säveltäjä ja viulisti. Hän oli juutalaisen näyttelijä Ester Rachel Kamińskan poika ja varttui Varsovassa. Hänen siskonsa oli näyttelijä Ida Kaminska.
Työskenneltyään viulistina Kaminski opiskeli sävellystä Berliinissä Friedrich Kochin ja Wienissä Hans Gálin johdolla. Palattuaan Varsovaan hän työskenteli orkesterissa ja perusti jousikvartetin, joka voitti vuonna 1934 Marsalkka Józef Piłsudskin kilpailun. Vuonna 1937 Bronisław Huberman kutsui Kaminskin johtamaan toista vuotta toiminnassa ollutta Palestiinan orkesteria, josta myöhemmin tuli Israelin filharmonikot. Kaminski asettui Tel Aviviin ja jatkoi työtään orkesterin kanssa ensiviulistina sekä konserttimestarina, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1969.
Vuonna 1951 Kaminski teki kiertueen Yhdysvalloissa Israelin filharmonikkojen kanssa. Hän omaksui säveltäjänä vaikutteita monista eri lähteistä, kuten gregoriaanisesta laulusta, Richard Straussin teoksista ja kansanmusiikista. Hänen teostensa joukossa ovat balladi harpulle ja kamariorkesterille, Triptych pianolle, konsertto viululle ja orkesterille sekä pieni konsertto (concertino) trumpetille ja orkesterille.
Ahti Karjalainen
Ahti Kalle Samuli Karjalainen (10. helmikuuta 1923 Hirvensalmi – 7. syyskuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen maalaisliittolainen ja keskustalainen poliitikko.
Hän toimi kauppa- ja teollisuusministerinä (1959–1961), kuuden hallituksen ulkoasiainministerinä (1961–1962, 1964–1970 ja 1972–1975) ja kahden hallituksen pääministerinä (1962–1963 ja 1970–1971). Pääministerinä ja ulkoasiainministerinä Karjalainen tunnettiin erityisesti hyvistä idänsuhteistaan. Häntä pidettiin pitkään presidentti Urho Kekkosen todennäköisimpänä seuraajana, mutta hänen myöhempää uraansa varjostivat vaikea alkoholismi ja henkilöristiriidat.
Karjalainen toimi myös Maalaisliiton tiedotussihteerinä 1947–1950, pääministerin sihteerinä 1950–1956 ja presidentin valitsijamiehenä 1962, 1968 ja 1978. Lisäksi hän loi pitkän uran Suomen Pankissa ja oli sen johtokunnan jäsenenä 1958–1983.
Nuoruus- ja opiskeluvuodet
Karjalaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Anselm Karjalainen (1875−1943) ja Anna Lyydia Viherlehto (1880−1962). Perheessä oli neljä lasta, joista Ahti oli nuorin. Anselm Karjalainen ei osallistunut aktiivisesti poliittiseen toimintaan, mutta itsenäisyysajan alun repivä valtiomuototaistelu oli johtanut hänet Maalaisliiton kannattajaksi. Lyydia Karjalainen oli nuoruudessaan käynyt Otavan kansanopiston, jonka silloisesta johtajasta K. R. Kareksesta tuli huomattava kirkonmies ja Isänmaallisen Kansanliikkeen kansanedustaja. Kareksella oli suuri vaikutus Lyydia Karjalaisen asenteisiin ja arvoihin, mutta politiikasta Lyydia Karjalainen ei ollut kiinnostunut. Lyydia ja Anselm Karjalainen pitivät kunnia-asianaan, että heidän kaikilla lapsillaan oli mahdollisuus kouluttautua ja päästä elämässään eteenpäin, ja tämän mahdollistamiseksi perheen isä piti pienen maatilansa ohella kotonaan sekatavarakauppaa ja äiti hoiti kylän postitoimistoa.
Vuonna 1935 Karjalainen aloitti oppikoulun Mikkelin lyseossa. Koulussa ainekirjoitus oli Ahdin lempiaine, ja hän lähetti kirjoitelmiaan myös Nuoren Voiman Liittoon, joka julkaisikin niistä muutamia. Luettuaan Mika Waltarin kirjan Aiotko kirjailijaksi? hän alkoi tosissaan haaveilla kirjailijan urasta, kunnes suunnitelmat muuttuivat. Kouluaikana Karjalaisen lahjakkuus ilmeni siinä, että hän antoi yksityisopetusta luokkatovereilleen ja alempien luokkien oppilaille. Mikkelin lyseo oli 1930-luvulla hyvin oikeistolainen, suuri osa opettajista oli natsihenkisiä ja monet pojat pukeutuivat IKL:n pukuun, mustaan paitaan ja siniseen solmioon. Kehotuksista huolimatta Ahti ei liittynyt Sinimustiin eikä suojeluskunnan poikaosastoon, koska hänen kotinsa suhde ajan henkeen oli jyrkän tuomitseva.
Talvisodan alettua Karjalainen meni 16-vuotiaana vapaaehtoisena koulutettavaksi radiotiedustelutehtäviin Evon metsäopistoon Lammille ja suoritti keväällä 1940 aliupseerikoulun Luther-opistossa Tuusulassa. Välirauhan ajan Karjalainen jatkoi taas koulunkäyntiä, mutta jatkosodan alettua hän palasi radiotiedustelutehtäviin palvellen kuunteluasemilla muun muassa Äänislinnassa ja Karhumäessä. Karjalainen kävi Reserviupseerikoulun jatkosodan aikana Niinisalossa ja myöhemmin hän yleni reservissä kapteeniksi.
Karjalainen pääsi sodan aikana vuonna 1942 ylioppilaaksi – muiden tuon vuoden ylioppilaiden tavoin ilman kirjoituksia – ja lähti päästyään siviiliin joulukuussa 1944 opiskelemaan Helsingin yliopiston valtiotieteelliseen tiedekuntaan. Opintoihinsa hän keskittyi niin perusteellisesti, ettei hän lainkaan osallistunut tuon ajan opiskelijapolitiikkaan. Opiskeluaikana Karjalaisen ystäväpiiriin kuuluivat muiden muassa myöhempi Yhdyspankin pääjohtaja Mika Tiivola ja myöhempi Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen toimitusjohtaja Tauno Ranta. Karjalainen suoritti valtiotieteen kandidaatin tutkinnon 1946 ja myöhemmin lisensiaatin tutkinnon 1958 sekä väitteli valtiotieteen tohtoriksi 1959. Hänen väitöskirjansa otsikkona oli Suomen Pankin rahapolitiikan ja valtiontalouden väliset suhteet 1811–1953 lähinnä likviditeettianalyysin valossa. Vuonna 1945 Karjalainen työskenteli kesätoimittajana Länsi-Savo-lehdessä.
Helsingin yliopiston kansantaloustieteen professorin Bruno Suvirannan aloitteesta Karjalainen suomensi John Maynard Keynesin pääteoksen The General Theory of Employment, Interest and Money (suom. Työllisyys, korko ja raha) yhdessä Pentti Kivisen kanssa. Suomennos julkaistiin vuonna 1951. Teosta on sittemmin käytetty kansantaloustieteen yliopistollisena kurssikirjana.
Ahti Karjalainen meni naimisiin 1947 filosofian kandidaatti Päivi Koskisen kanssa. Perheeseen syntyi neljä lasta: Kerkko 1948, Kimmo 1950, Kukka-Maaria 1952 ja Tero 1960.
Poliittinen ura
Karjalainen aloitti poliittisen uransa Maalaisliiton lehtiä palvelleen Sanomakeskuksen uutistoimittajana 1946–1947; tässä tehtävässä hän toimi yhdessä samalla kerralla valitun Knud Möllerin kanssa. Toimiston palveluksia käytti kaikkiaan 17 maalaisliittolaista lehteä. Möller otti itselleen ansion Karjalaisen ryhtymisestä poliitikoksi, koska eräässä toimittajien illanvietossa hän arvioi Karjalaisen olevan luonteeltaan liian varovainen lehtimieheksi. Tämän jälkeen Karjalainen siirtyi Maalaisliiton tiedotussihteeriksi vuosiksi 1947–1950; hänen poliittinen kilpakumppaninsa Johannes Virolainen kirjoitti myöhemmin, että avatessaan Maalaisliiton puoluetoimiston oven Karjalainen astui tielle, jolta ei enää paluuta ollut.
K-linja
1940-luvun lopulla sai alkunsa ns. k-linja, kun joukko samanhenkisiä maalaisliittolaisia alkoi kokoontua säännöllisesti. Tähän ryhmään kuuluivat Urho Kekkonen, Ahti Karjalainen, puoluesihteeri Arvo Korsimo, ministeri Kauno Kleemola ja Raision tehtaiden johtaja Eino Kivivuori. Maalaisliiton vasemmistosiipeen kuuluneet k-linjalaiset kannattivat hyvien suhteiden luomista Neuvostoliittoon, ja sisäpolitiikassa he halusivat parantaa pienviljelijäväestön asemaa. Vuoden 1948 eduskuntavaaleihin Korsimo ja Karjalainen sekä tunnettu mainosmies Matti Viherjuuri valmistelivat Maalaisliitolle voimakkaat, kommunismin vastaiset teemat. Vaaleissa Maalaisliitto saavuttikin suurvoiton samalla kun SKDL kärsi raskaan tappion.
Karjalainen ja Kekkonen
Ahti Karjalainen ja Urho Kekkonen tapasivat toisensa ensimmäisen kerran Maalaisliiton puoluevaltuuskunnan kokouksessa vuonna 1946. Tällöin heidän välilleen syntyi pieni väittely, kun eduskunnan puhemiehenä toiminut Kekkonen vaati tasavallan presidentin valinnan siirtämistä eduskunnalle. Karjalainen taas puolusti voimakkaasti valitsijamiesjärjestelmää. Kokouksessa mukana olleet hämmästelivät sitä, että nuori maisteri rohkeni asettua jo pitkän poliittisen kokemuksen omaavaa lakitieteen tohtoria vastaan. Kekkonen ei kuitenkaan pahastunut, vaan totesi leppoisasti Karjalaisen "lukeneen kirjansa hyvin".
Urho Kekkosen tultua pääministeriksi 1950 Karjalainen nimitettiin tämän sihteeriksi, ja hän hoiti tätä tehtävää kaikkien Kekkosen johtamien hallitusten aikana lähes keskeytyksettä 1950–1956; vuosina 1952–1953 sihteerinä toimi Johannes Virolainen. Karjalaisesta tuli tällöin Kekkosen luottomies, ja heidän välinsä säilyivät hyvinä aina 1970-luvun alkuvuosiin saakka. Karjalainen teki myös mittavan uran Suomen Pankissa. Hän toimi sen tutkimuslaitoksen tutkijana vuodet 1953–1957, ja hänet valittiin pankin johtokuntaan seuraavana vuonna. Suomen Pankin varapääjohtaja Karjalainen oli vuodesta 1979, virkaatekevä johtokunnan puheenjohtaja vuosina 1979–1982 sekä pääjohtaja 1982–1983.
Karjalaisen oma ministeriura alkoi, kun hän toimi toisena valtiovarainministerinä Sukselaisen I hallituksessa 1957 ja von Fieandtin virkamieshallituksessa 1957–1958. Hän oli kauppa- ja teollisuusministerinä ja ulkoministerinä Sukselaisen II hallituksessa 1959–1961 ja ulkoasiainministerinä Miettusen I hallituksessa 1961–1962. Karjalainen oli mukana järjestämässä Suomen EFTA-vapaakauppasopimusta 1960 ja osallistui vuoden 1961 noottikriisin jälkeisiin neuvotteluihin.
Karjalaisen yhteistyö ulkoministeriön keskeisessä virassa, poliittisen osaston päällikkönä toimineen Max Jakobsonin kanssa ei sujunut erityisen hyvin. Ulkopoliittisesti erittäin aktiivinen Jakobson piti tiivistä yhteyttä länsimaisiin diplomaatteihin, mikä johti erimielisyyksiin Jakobsonin ja hänen esimiehensä Karjalaisen välillä. Karjalaisen aloitteesta Jakobson siirrettiin vuonna 1965 New Yorkiin Suomen YK-suurlähettilääksi, ja Jakobsonin paikalle ulkoministeriöön tuli Karjalaisen hyvä ystävä, puolustusvoimien palveluksesta eronnut valtiotieteen tohtori, majuri Risto Hyvärinen.
Karjalaisen ensimmäinen hallitus
Karjalainen muodosti 13. huhtikuuta 1962 ensimmäisen hallituksensa, joka istui 615 päivää 18. joulukuuta 1963 asti. 39-vuotias Karjalainen oli Suomen siihen saakka nuorin pääministeri. Karjalainen ja Kekkonen valitsivat hallituksen ministerit eduskuntaryhmiä kuulematta. Syksyllä 1963 hallitus hajosi SAK:ta edustaneiden ministereiden erottua talouspoliittisten erimielisyyksien takia. Karjalainen itse piti työstään pääministerinä ja olisi ollut halukas jatkamaan, ja niinpä hallituksen kaatuminen oli hänelle henkilökohtaisesti raskas pettymys.
Karjalainen oli pääministerin sijaisena ja ulkoministerinä Virolaisen hallituksessa 1964–1966 ja ulkoministerinä Paasion I hallituksessa 1966–1968 ja Koiviston I hallituksessa 1968–1970. Tämän kauden tärkeitä ulkopoliittisia kysymyksiä olivat Tšekkoslovakian miehitys elokuussa 1968, Suomen OECD-jäsenyys 1969 ja epäonnistunut Nordek-hanke 1969. Kummallakin pääministerikaudellaan Karjalainen teki virallisen vierailun Neuvostoliittoon.
Ahti Karjalainen oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1962, 1968 ja 1978 presidentinvaaleissa. Vuoden 1962 presidentinvaalin valitsijamiesvaalissa Karjalainen valittiin Helsingin vaalipiiristä lähes 20 000 äänellä, mutta parin viikon kuluttua pidetyissä eduskuntavaaleissa hänen äänimääränsä supistui kymmenesosaan, mikä ei riittänyt kansanedustajan paikkaan.
Johannes Virolainen on kertonut muistelmissaan havainneensa syksyllä 1967 ensimmäiset merkit siitä, että Kekkosen suhtautuminen Karjalaiseen oli muuttunut. Tällöin Kekkonen kieltäytyi nimittämästä Karjalaista Suomen Pankin pääjohtajaksi tehtävästä yllättäen irtisanoutuneen Klaus Wariksen tilalle, vaikka Virolainen yritti vedota presidenttiin Karjalaisen puolesta. Kekkonen nimitti tehtävään silloisen valtiovarainministerin Mauno Koiviston, jolla ei ollut siihen mennessä lainkaan kokemusta Suomen Pankista. Karjalaisen ja Koiviston suhteet olivat asialliset, ja Karjalainen varoi tarkoin astumasta pääjohtajan tontille. Varsinaisia ystäviä Karjalaisesta ja Koivistosta ei kuitenkaan koskaan tullut.
Poliittisen toimintansa ohella Karjalainen oli mm. Rautaruukki Oy:n hallintoneuvoston puheenjohtaja, Outokumpu Oy:n hallintoneuvoston ja Postipankin hallituksen jäsen sekä Neste Oy:n tilintarkastaja.
Karjalaisen toinen hallitus
Karjalaisen toinen hallitus istui 15. heinäkuuta 1970 – 29. lokakuuta 1971. Tässä hallituksessa olivat mukana keskusta, sosiaalidemokraatit ja SKDL. Kansandemokraatit lähtivät hallituksesta jo maaliskuussa 1971 eräiden elintarvikkeiden hintasäännöstelyn purkamisesta syntyneen ns. korppusodan jälkeen. Karjalaisen II hallituksen kaudella solmittiin joulukuussa 1970 UKK-sopimuksen nimellä tunnettu tulopoliittinen kokonaisratkaisu. Tästä ratkaisusta irtaantuivat kommunistien johtama Rakennustyöväen liitto sekä Metalliliitto, ja alkuvuodesta 1971 Suomessa olikin useita työtaisteluita, joista merkittävin oli kaksi kuukautta kestänyt metallilakko helmi-maaliskuussa 1971.
Karjalaisen valmistautuminen mahdolliseen presidenttiehdokkuuteen
Kesällä 1971 näytti mahdolliselta, että Ahti Karjalainen olisi istuva pääministeri vielä seuraavan presidentinvaalin koittaessa, joka oli silloisen käsityksen mukaan edessä tammikuussa 1974. Karjalaisen huolella valmisteltujen pyrkimysten kariutumiseen vaikutti hänen avustajiensa tekemä munaus. Elokuussa 1971 Nuoren Keskustan Liiton silloinen puheenjohtaja Risto Volanen ehdotti, että Keskusta valitsisi Karjalaisen presidenttiehdokkaakseen seuraaviin vaaleihin. Taustalla oli oletus, että presidentti Urho Kekkonen ei jatkaisi virassaan vuoden 1974 jälkeen, kuten hän oli vuoden 1968 presidentinvaalin kampanjoinnissaan uhannut. Kuitenkin pidettiin kirjoittamattoman säännön rikkomisena, että presidenttiehdokkaista puhuttiin nimillä ennen kuin Kekkonen itse olisi avannut keskustelun varmistamalla luopumisensa. Kekkoselle ei ollut salaisuus, että Karjalainen valmistautui presidentinvaaleihin, mutta hän oli edennyt valtakautensa siihen vaiheeseen, että tällainen oli hänestä sietämätöntä. Tässä vaiheessa SDP:n puoluesihteeri Kalevi Sorsa, joka kiirehti tuomitsemaan keskustanuorten avauksen "monin tavoin epäkorrektina", nousi presidentti Kekkosen luottopoliitikkojen joukossa Karjalaisen ohi. Sosialidemokraateille tapaus tuli kuin tilauksesta, koska heillä ei siinä vaiheessa ollut esittää presidentinvaaliin Karjalaisen mitat täyttävää haastajaa.
Miettusen III hallitus
Karjalainen oli pääministerin sijaisena ja talous- ja kansliaministerinä Miettusen III hallituksessa 1976–1977. Ulkoministerinä oli Karjalaisen sijasta ulkoministeriön alivaltiosihteeri Keijo Korhonen. Miettusen hallituksen kaudella Karjalaisen ja Kekkosen välirikko kärjistyi 1977, kun Kekkonen syytti Karjalaista siitä, että tämä juonitteli stalinistien ja Neuvostoliiton kanssa Kekkosta vastaan ja valmisteli omaa presidentinvaalikampanjaansa. Vaikka Karjalainen pyrki osoittamaan Kekkosen syytösten perustuvan ulkopuolisten – etenkin presidentin kansliapäällikön Juhani Perttusen ja Neuvostoliiton silloisen Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin – panetteluun, heidän välirikkonsa oli peruuttamaton.
Kun Karjalaisen ministeriura päättyi 15. toukokuuta 1977 Miettusen hallituksen erottua, hän oli ollut yhteensä 5 772 päivää ministerinä. Määrä on Johannes Virolaisen ja Paavo Väyrysen jälkeen kolmanneksi suurin. Eduskuntaan Karjalainen lähti ehdolle vasta vaaleissa 1966, jonka jälkeen hän toimi kansanedustajana 13 vuotta 1966–1979 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Muistelmissaan Karjalainen perusteli eduskuntatyöstä luopumistaan vuoden 1979 vaaleissa lähinnä turhautumisella siihen, että hänen eduskuntakautensa osui samoihin vuosiin vennamolaisuuden kukoistuksen kanssa. Karjalaisen mielestä vennamolaiset pilasivat eduskunnan työn tuhlaamalla aikaa merkityksettömään ja tuloksettomaan kolmannen luokan politikointiin tuntematta vastuuta eduskunnan arvovallasta ja olivat "kuin pikkupojat hiekkalaatikolla".
Suomen Pankki
Jätettyään eduskunnan Karjalainen palasi Suomeen Pankkiin. Hän palasi julkisuuteen toukokuussa 1979 jäätyään kiinni rattijuoppoudesta. Sattumalta Karjalaisen takana valtatie 1:llä Turun suuntaan ajanut poliisimies kiinnitti huomionsa Volvoon, joka seilasi vaihtelevasti kaistalta toiselle. Lohjanharjun tienoilla hän näytti Karjalaiselle pysähtymismerkkiä ja ohjasi tämän tien reunaan. Karjalaisen rattijuopumus pysyi aluksi poissa julkisuudesta, kunnes hänelle tuomittiin Lohjan kihlakunnanoikeudessa elokuussa 1979 Suomen siihen mennessä suurimmat liikennesakot. Karjalainen tuomittiin 90 päiväsakkoon, mistä hänen tuloillaan kertyi 26 650 markkaa, sekä 14 kuukauden ajokieltoon. Karjalaisen saama tuomio oli samana iltana television uutislähetyksen pääuutinen.
Urho Kekkonen oli valittu jälleen uudelle virkakaudelle tasavallan presidentiksi helmikuussa 1978. Kuitenkin jo pitkin 1970-lukua oli alkanut liikkua huhuja presidentin niin henkisen kuin fyysisenkin kunnon heikkenemisestä. Joulun 1980 tienoilla presidentin lähipiiristä kantautui varoittavia ääniä, joiden mukaan hänen kuntonsa ei ehkä kestäisi virkakauden loppuun, vuoteen 1984 saakka. Tässä vaiheessa keskustan puoluejohdolle tuli kiire ajaa toukokuusta 1979 lähtien istunut Koiviston hallitus nurin ja saada Karjalainen uudeksi pääministeriksi ja mahdolliseksi virkaa tekeväksi presidentiksi Kekkosen siirryttyä sivuun. Koiviston kaatajien ensimmäinen yritys raukesi huhtikuussa 1981 Koiviston ilmoittaessa, että hän jatkaa pääministerinä niin kauan kuin hänen hallituksensa nauttii eduskunnan luottamusta. Muiden muassa eduskunnan puhemies Johannes Virolainen ja oikeuskansleri Risto Leskinen tukivat Koivistoa.
Vähän ennen Kekkosen presidenttikauden päättymistä 1981 paranivat myös Kekkosen ja Karjalaisen välit. Helmikuussa 1981 Kekkonen kehui yksityisviestissään Karjalaisen Helsingin Sanomien toimittajalle Janne Virkkuselle antamaa haastattelua. Haastattelussa Karjalainen oli sanonut presidenttikeskustelun saaneen jopa sairaalloisia ja istuvaa presidenttiä loukkaavia muotoja ja kiistänyt pyrkivänsä pääministeriksi. Keskustapuolueen ministeriryhmän oli tarkoitus kaataa Koiviston II hallitus syyskuun alussa 1981, ja tilalle oli tarkoitus tulla uusi Karjalaisen johtama hallitus. Keskustan puoluejohto rakensi budjettiriitaa laatimalla listan vaatimuksista, joiden se tiesi olevan muille hallituspuolueille mahdottomia hyväksyä. Presidentti Kekkosen äkillinen sairastuminen muutti kuitenkin tilanteen. Kekkonen jäi sairauslomalle, ja pääministeri Koivisto ryhtyi hoitamaan hänen tehtäviään. Näin Karjalainen kannattajineen myöhästyi täpärästi.
Uusi K-linja
Karjalaisen presidenttiehdokkuutta ajava keskustapuolueen ryhmä suunnitteli syksyllä 1981 uuden K-linjan muodostamista. Tähän k-linjaan olisivat kuuluneet keskustapuolue, kokoomus, kommunistit ja kristilliset, jotka olisivat muodostaneet laajapohjaisen hallituksen Karjalaisen tultua valituksi presidentiksi. Tämän ns. Aallon historiallisen kompromissin valmistelua varten oli tarkoitus perustaa salainen työryhmä, johon olisivat kuuluneet kokoomuksen puheenjohtaja Ilkka Suominen, kommunistien puheenjohtaja Aarne Saarinen ja maaherra Esa Timonen keskustapuolueesta. Keskustan puoluejohdon pulmana oli kuitenkin, ettei Karjalaisen ehdokkuus tahtonut ottaa maakunnissa tulta. Johannes Virolainen oli pitänyt tiivistä yhteyttä Keskustan kenttäväkeen, jolle Karjalainen puolestaan oli jäänyt etäiseksi.
Karjalaisen presidenttiehdokkuutta tukivat keskustapuolueen johto, SKP:n taistolainen vähemmistö, Neuvostoliitto sekä monet elinkeinoelämän vaikuttajat. Ensimmäinen Karjalaisen ehdokkuuden puolesta vedonnut keskustan puoluejohdon edustaja oli varapuheenjohtaja, Koiviston hallituksen valtiovarainministeri Ahti Pekkala, joka esitti kantansa jo ennen kuin Urho Kekkonen oli 27. lokakuuta 1981 ilmoittanut erostaan tasavallan presidentin virasta. Karjalainen itse ilmoittautui presidenttiehdokaskilpaan 29. lokakuuta.
Teollisuuden Keskusliiton hallitus antoi 11. marraskuuta 1981 julkilausuman, jossa se kehotti tukemaan tulevassa presidentinvaalissa niitä puolueita ja henkilöitä, jotka olivat "aktiivisesti kehittäneet markkinatalousjärjestelmään pohjautuvaa ulkomaankaupan monipuolistamista ja naapurimaamme Neuvostoliiton kanssa käytävää, työllisyyttä edistävää kauppaa". Vaikka julkilausumassa ei mainittukaan Karjalaisen nimeä, sen osoite oli niin selvä, että julkisuudessa vitsailtiin siitä puuttuneen vain Karjalaisen pituus, paino ja kengännumero. Teollisuusjohtajista Karjalaisen ehdokkuutta ajoivat erityisen tarmokkaasti Nokian pääjohtaja Kari Kairamo, Koneen toimitusjohtaja Pekka Herlin, Wärtsilän toimitusjohtaja Tankmar Horn, Rautaruukin toimitusjohtaja Helge Haavisto, Wilh. Schaumanin toimitusjohtaja Gay Ehrnrooth ja suomalaisten rakennusliikkeiden yhteenliittymän Finn-Stroin hallituksen puheenjohtaja Kauko Rastas. Toisaalta Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja Max Jakobson suhtautui Karjalaisen presidenttiehdokkuuteen avoimen kielteisesti ja hän oli tuonut tämän kantansa julki useissa yhteyksissä.
Elokuussa 1981 länsisaksalainen Welt am Sonntag -lehti julkaisi jutun, jonka mukaan Karjalaisen bulgarialaissyntyinen vävy Atanas Tilev olisi värvätty vakoilemaan Karjalaista viime kädessä KGB:n hyväksi. Väitteet levisivät myös Suomen lehdistöön, mutta Tilev kiisti ne. Tieto oli alkuaan peräisin Suomessa asuneelta bulgarialaiselta loikkarilta, mutta Tilev ja Karjalainen uskoivat sen takana olleen ”kaksi kepulaista toimittajaa”, jotka yrittivät kampittaa Karjalaista presidenttipelissä.
Tamminiemen pesänjakajat
Lokakuussa 1981, juuri ennen kuin presidentti Urho Kekkonen ilmoitti eroavansa virastaan, ilmestyi kohukirja Tamminiemen pesänjakajat, jonka tekijäksi ilmoitettiin Lauantaiseura. Kirja oli satiirinen esittely poliitikoista, joiden oletettiin olevan mukana presidenttipelissä. Monilla tahoilla kirjaa pidettiin kannanottona Mauno Koiviston ja Johannes Virolaisen puolesta, vaikka tekijäryhmä kiisti kirjan esipuheessa olevansa kenenkään kannalla tai asettuvansa ketään vastaan. Ryhmään kuulunut Helsingin Sanomien myöhempi päätoimittaja Janne Virkkunen on sittemmin tunnustanut, että kirja oli ensisijaisesti vastalause salailun ilmapiirille, mutta tekijöillä oli myös tarkoituksena paljastaa Karjalaisen alkoholiongelma osoittaakseen hänen olevan täysin sopimaton tasavallan presidentiksi.
Tamminiemen pesänjakajien ideoija ja keskeinen tekijä, toimittaja Aarno Laitinen sanoi kirjan myöhempien painosten esipuheessa, että häntä yritettiin talouselämän johdon taholta lahjoa jos pelotellakin asettumaan Karjalaisen tueksi – jopa väittäen että ellei Karjalaista valita, Neuvostoliitto miehittää Suomen. Laitinen sanoi tienneensä silloin, että Karjalainen olisi ollut täydellinen neuvostojohdon sätkynukke, ja siten todellisin vaara itsenäisyydelle sitten vuoden 1948 vallankaappaushankkeen, joten hän ei ollut kuulevinaankaan uhkauksia vaan kovensi hyökkäystään Karjalaista vastaan.
Tilanne kuitenkin muuttui, kun keskustapuolueen Kuopion puoluekokouksessa eduskunnan puhemies Johannes Virolainen voitti Karjalaisen ehdokasäänestyksessä ja tuli valituksi puolueen presidenttiehdokkaaksi. Vielä tämän jälkeenkin väläyteltiin sellaista mahdollisuutta, että Karjalainen tuotaisiin esille ns. mustana hevosena presidentinvaalien toisella kierroksella. Teollisuuden Keskusliiton toimitusjohtaja Stig Hästö katsoi Keskustan pää-äänenkannattajan Suomenmaan haastattelussa 9. tammikuuta 1982, että mikäli maahan tulee vasemmistolainen presidentti, edellytykset sosialismin toteutumiselle Suomessa vahvistuisivat, ja että Ahti Karjalainen olisi Johannes Virolaista paremmin vastannut teollisuuden määritelmää tasavallan presidentistä. Karjalainen itse sanoi Iltalehdelle vielä 14. tammikuuta 1982, vain muutamaa päivää ennen vaalia, että jos hänen nimensä nousee esille valitsijamiesten neuvotteluissa, hän ei voisi sitä estää. Loppujen lopuksi Koivisto valittiin selvällä enemmistöllä presidentiksi 26. tammikuuta 1982. Pian tämän jälkeen Koivisto nimitti Karjalaisen seuraajakseen Suomen Pankin pääjohtajaksi.
Erottaminen Suomen pankin pääjohtajan virasta
Karjalaisen alkoholiongelma oli tullut ensimmäisen kerran julkisuuteen, kun hänet tuomittiin keväällä 1979 sakkoihin rattijuoppoudesta. YYA-sopimuksen allekirjoittamisen vuosipäivän vastaanotolla Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä 6. huhtikuuta 1981 herätti huomiota humaltuneen Karjalaisen kompurointi lähetystön eteisessä. Aiemmin samana päivänä pääministeri Mauno Koivisto oli kieltäytynyt eroamasta, vaikka presidentti Urho Kekkonen oli häntä siihen kehottanut.
Lokakuussa 1982 Karjalaisen alkoholinkäyttö joutui yleisen huomion kohteeksi. Suomi oli tehnyt lokakuun alussa 4 %:n devalvaation, joka osoittautui pian riittämättömäksi, kun Ruotsi devalvoi kruununsa 16 %:lla. Karjalainen palasi tämän takia Suomeen Espanjaan tekemältään lomamatkalta 8. lokakuuta 1982, ja hänen väitettiin olleen lentokentällä niin humalassa, ettei hän kyennyt antamaan tv-haastattelua. Suomi teki uuden 6 %:n devalvaation, ja Karjalainen jäi devalvaatiojupakan jälkeen kuukauden mittaiselle sairauslomalle.
Karjalaisen erottamisesta Suomen Pankista tuli tohtori Jukka Seppisen mukaan arvoton näytelmä, josta ei herunut tyylipisteitä kenellekään. Huhtikuussa 1983 Keskustapuolueen johto – puheenjohtaja Paavo Väyrynen, varapuheenjohtaja Ahti Pekkala, eduskuntaryhmän puheenjohtaja Matti Ruokola ja puoluesihteeri Seppo Kääriäinen – kävi tapaamassa Karjalaista tämän virkapaikalla Suomen Pankissa mukanaan valmiiksi kirjoitettu erohakemus. Lähetystö ilmoitti Karjalaisen alkoholinkäytön johtaneen puolueen kannalta kestämättömään tilanteeseen ja vaati häntä eroamaan välittömästi pääjohtajan virastaan ja siirtymään eläkkeelle.
Karjalainen kieltäytyi eroamasta ja ilmoitti 9. toukokuuta eroavansa keskustapuolueesta. Karjalainen syytti keskustan silloista puheenjohtaja Paavo Väyrystä peluripoliitikoksi, joka yritti suostutella Karjalaista luopumaan Suomen Pankin johtotehtävistä kesken kauden. Karjalaisen mukaan Väyrynen edisti hänen ja Kekkosen välirikkoa.
Seuraavana päivänä eduskunnan pankkivaltuusmiehet päättivät kokouksessaan esittää Karjalaisen erottamista virastaan. Presidentti Koivisto olisi aluksi halunnut, että Karjalainen olisi jatkanut virassaan syksyyn 1983 saakka ja eronnut sitten itse, mutta kun Karjalainen kieltäytyi tästä, presidentti erotti hänet "yleisen edun nimessä" 13. toukokuuta 1983. Ero astui voimaan heti. Karjalaisen vanhan ystävän ja tukijan, valtiovarainministeri Ahti Pekkalan esittelyn perusteluissa todettiin, että "käyttäytymisellään virantoimituksessa ja sen ulkopuolella [Karjalainen on] osoittanut, ettei hänen enää voida katsoa nauttivan sitä luottamusta, jota Suomen Pankin johtokunnan puheenjohtajan viran asianmukainen hoitaminen edellyttää". Karjalaisen alkoholiongelmaa ei suoraan mainittu, mutta yleisesti tiedettiin juuri sen olleen virasta erottamisen syy.
Viikkoa myöhemmin, 20. toukokuuta, Karjalainen menetti myös toisen tärkeän paikkansa, kun hänet erotettiin Suomen ja Neuvostoliiton välisen talouskomission suomalaisosapuolen puheenjohtajan tehtävästä. Tämän jälkeen Karjalainen vetäytyi julkisuudesta kotiinsa Helsingin Munkkiniemeen. Presidentti Mauno Koivisto viivytti uuden puheenjohtajan nimitystä puoli vuotta ja nimitti tehtävään pääministeri Kalevi Sorsan vasta marraskuussa 1983.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1986 Karjalaiselle tarjottiin Keskustapuolueen kunniajäsenyyttä, mutta hän kieltäytyi vastaanottamasta arvonimeä aiemmin saamaansa kohteluun vedoten.
Karjalainen palasi vielä julkisuuteen syksyllä 1989, kun hän yhdessä Jukka Tarkan kanssa julkaisi Presidentin ministeri: Ahti Karjalaisen ura Urho Kekkosen Suomessa -nimisen muistelmateoksensa. Kirja nostatti muutamaksi viikoksi poliittisen myrskyn ns. suomettumisilmiöstä sekä Urho Kekkosen presidenttikauden loppuvaiheista. Suurin kohu syntyi kuitenkin kirjassa julkaistusta, ulkoministeri Paavo Väyrysen Karjalaiselle syksyllä 1981 lähettämästä kirjeestä, josta ilmeni, miten Väyrynen oli yrittänyt Neuvostoliiton – lähinnä ministerineuvos Viktor Vladimirovin – tuella parantaa Karjalaisen mahdollisuuksia vuoden 1982 presidentinvaaleissa. Kirje johti kokoomuksen kansanedustajan Kimmo Sasin johdolla eduskunnan perustuslakivaliokunnalle tehtyyn selvityspyyntöön Väyrysen toiminnan lainmukaisuuden tutkimiseksi. Perustuslakivaliokunta ei kuitenkaan katsonut Väyrysen rikkoneen ministerivastuulakia ja asia raukesi.
Karjalainen kuoli haimasyöpään Riistavuoren vanhainkodissa Helsingissä 7. syyskuuta 1990. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Muistaminen
Karjalaisen syntymäkunnassa Hirvensalmella on 2000-luvulla avattu kaksi kunnan omistamaa Karjalais-aiheista museota: Karjalaisen synnyinkotimuseo Lepola ja entisessä kunnantalossa toimiva Ahti Karjalaisen elämäntyömuseo Tupa. Heinz-Juhani Hofmann on säveltänyt oopperan Ahti Karjalainen – elämä, Kekkonen ja teot, jonka libreton on kirjoittanut Juha Hurme. Oopperan kantaesitys oli Kokkolan oopperakesä -festivaaleilla vuonna 2012.
CyanogenMod
CyanogenMod oli avoimen lähdekoodin Android-versio puhelimiin ja taulutietokoneisiin. CyanogenModissa käyttäjällä oli enemmän oikeuksia kuin vakioversiossa. Eroja käyttöoikeuksissa ovat muun muassa mahdollisuus ajaa ohjelmia pääkäyttäjän oikeuksilla ja hienovaraisemmat tavat rajoittaa ohjelmien käyttöoikeuksia. Cyanogenmodin asentamisen jälkeen voi valita haluaako laitteelleen joitain Googlen ohjelmia vai jättääkö ne pois.
CyanogenModia voi käyttää lukitsemattomissa puhelimissa, joihin voi vapaasti asentaa oman Android-käyttöjärjestelmänsä. Käytännössä se tarkoittaa joko Googlen Nexus-laitteita, eräiden lukitsemattomien puhelinten valmistajien, kuten GeekPhone-laitteita, tai tietoturvalukitukseltaan purettuja eli ns. rootattuja laitteita. Vuonna 2014 myyntiin tullut Oppo N1 -puhelin oli ensimmäinen puhelin, johon valmistaja oli esiasentanut CyanogenMod-käyttöjärjestelmän.
Cyanogen Inc (Cyngn) ilmoitti 23. joulukuuta 2016 sulkevansa Cyanogenmod-sivuston ja lopettavansa tukensa projektille. Ainakin osa projektin kehittäjistä jatkaa toimintaa LineageOS-nimen alla.
Dobunnit
Dobunnit tai Dobunit olivat muinainen Britannian heimo, jotka asuivat Severnin ja Avonin yhtymäkohdan tienoilla. Dobunneja johti belgeistä koostuva ylhäisö, ja he ilmeisesti solmivat rauhan keisari Claudiuksen kanssa. Myöhemmin heidän pääkaupunkinsa oli Corinium (Cirencester), josta tuli Britannian toiseksi suurin kaupunki. Dobunnien talous perustui lihakarjan kasvatukseen ja villan tuotantoon, ja todisteena heidän vauraudestaan alueella on useiden huviloiden raunioita.
Esa Pietikäinen
Esa Olavi Pietikäinen (s. 8. huhtikuuta 1938 Kolari) on suomalainen everstiluutnantti, joka toimi Lapin jääkäripataljoonan komentajana.
Pietikäisen vanhemmat olivat hovioikeuden auskultantti Olavi Pietikäinen ja Aino Pekkala. Hänen puolisonsa vuodesta 1959 on Ritva Kauppi.
Pietikäinen tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1957 ja suoritti Kadettikoulun 1961. Sotakorkeakoulun hän suoritti 1973. Hän toimi kouluttajana Pohjan prikaatissa 1958–1959 ja 1961–1963 ja vielä komppanianpäällikkönä vuodesta 1966. Osastonjohtaja 1. erillisessä autokomppaniassa Pietikäinen oli vuodesta 1963 ja komppanianpäällikkö vuodesta 1967. YK:n suomalaisen pataljoonan komppanianpäällikkönä Pietikäinen toimi 1969 ja Pohjois-Suomen sotilasläänin esikunnassa toimistoupseerina 1969–1971, toimistopäällikkönä 1975–1977 ja vielä osastopäällikkönä vuodesta 1979. Pohjan prikaatin reservialiupseerikoulua Pietikäinen johti vuodesta 1978 ja Lapin jääkäripataljoonaa vuodesta 1983. Toimittuaan Jääkäriprikaatin esikuntapäällikkönä vuodesta 1984 Pietikäinen erosi vakinaisesta palveluksesta 1985.