cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Road switcher
Amerikkalaisissa vetureissa molemmat konesuojat ovat yleensä olleet ohjaamohytin korkuisia, joten näkyvyys etenkin pitkän konesuojan puolelle on ollut todella heikko. Aluksi vetureita ajettiin kuitenkin pitkä pää edellä törmäysturvallisuuden vuoksi. Seuraava askel oli madaltaa lyhyen pään konesuoja niin, että sen yli oli esteetön näkyvyys ohjaamosta. Lopulta vakiintui tapa ajaa amerikkalaisia vetureita lyhyt pää edellä. Dv12 on esimerkki veturista, jossa molemmat konesuojat ovat matalia.
Amerikkalainen road switcher -rakenteen uranuurtaja oli EMD GP7 -veturi. Muita tunnettuja esimerkkejä ovat muun muassa EMD SD40-2 ja EMD DDA40X.
Maastoratsastus
thumb|Maastoratsastusta Maastoratsastus tarkoittaa ratsastusta kentän tai maneesin sijaan maastossa metsäteillä, poluilla tai muunlaisilla tarkoitukseen sopivilla paikoilla (esim. rannat tai niityt). Se tarjoaa tavalliseen ratsastuskentällä tai maneesissa työskentelyyn verrattuna virkistävää vaihtelua sekä ratsastajalle että hevoselle ja myös mahdollisuuden huomattavaan reippaaseen liikkumiseen, kuten kiitolaukkaan. Maastoratsastusta harrastavat paljolti yksityisratsastajat omilla tai lainahevosillaan yksin tai ryhmässä, mutta myös monien ratsastuskoulujen opetusryhmät käyvät maastoratsastuksilla osana opetusta. Lisäksi monet ratsastustallit, erityisesti niin kutsutut maastotallit, järjestävät osana toimintaansa tai pääasiallisena toimintanaan ohjattuja maastoratsastusretkiä asiakkaille, myös vasta-alkajille. Tällaiset retket ovat yleensä korkeintaan muutaman tunnin pituisia, mutta myös jopa useita päiviä kestäviä vaellusratsastuksia järjestetään. Ohjatuilla maastoretkillä ryhmä seuraa tahdin määräävää vetäjää, ja mukana saattaa olla toinenkin työntekijä ratsastamassa viimeisenä ja huolehtimassa, että kaikki pysyvät mukana.
Maastoratsastusreitit
Maastoratsastusreittien valintaan vaikuttavat sekä turvallisuusnäkökohdat että luvallisuus. Jokamiehenoikeudet koskevat myös ratsukoita, mutta varsinkin yksityisillä mailla on yksityistenkin ratsastajien otettava huomioon ratsastuksen aiheuttama tienpinnan ja maaston kuluminen, ja muuhun kuin satunnaiseen ratsastamiseen tuleekin pyytää maanomistajan lupa sekä mahdollisesti maksaa korvausta tienkäytöstä tai osallistua muuten tien kunnossapitoon. Ratsastuskoulut ja maastotallit maksavat tavallisesti vuokraa myös esimerkiksi kunnan omistamien maiden käytöstä yritystoimintaansa. Maastoretkillä joudutaan tavallisesti kulkemaan lyhyitä matkoja yleisiä teitä tai muiden liikkujien käyttämiä reittejä myöten, mutta pääosin käytetään omia reittejä, joilla on turvallista ravata ja laukata pelkäämättä yhteentörmäyksiä autojen tai muiden ulkoilijoiden kanssa. Yleisillä teillä ratsukko rinnastetaan liikennesäännöissä ajoneuvoon, ja hevosen on oltava tottunut autoihin sekä hyvin ratsastajansa hallinnassa.
Hevoset
Asiakastoimintana maastoretkiä järjestävien suomalaistallien tavallisin hevosrotu on islanninhevonen, jonka varmajalkaisuus, mukavat liikkeet ja pieni koko tekevät siitä hyvän maastohevosen monenlaisille, myös kokemattomille ratsastajille. Myös suomenhevonen on Suomessa suosittu maastoretkihevonen. Maastossa kuitenkin ratsastetaan hyvin monenrotuisilla ja -tyyppisillä hevosilla, ja rotua tai tyyppiä enemmän maastoratsastukseen soveltumiseen vaikuttavat hevosyksilön luonne, koulutus ja rakenteellinen kestävyys sekä maastoreittien vaativuus.
René Sommerfeldt
René Sommerfeldt (s. 2. lokakuuta 1974 Zittau, Itä-Saksa) on saksalainen hiihtäjä. Vuonna 2010 huippu-uransa lopettaneen Sommerfeldtin paras saavutus on MM-hopea 50 kilometrin matkalta Lahden kisoista 2001. Monipuolinen ”Sommi” hiihti arvokisoissa kaikkia matkoja, ja sai myös sijoituksen kymmenen parhaan joukkoon niin sprintissä kuin 50 kilometrilläkin. Sommerfeldt voitti maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2003–2004. Hän voitti kolme osakilpailua, sijoittui toiseksi kahdeksan kertaa ja kolmanneksi kuusi kertaa. Vuodenvaihteessa 2007–2008 hän sijoittui toiseksi Tour de Skillä.
Sommerfeldt asuu Oberwiesenthalissa. Hän edusti WSC Erzgebirge Oberwiesenthalia.
Luettelo Suomen kunnista pinta-alan mukaan
Tämä on luettelo Suomen kunnista pinta-alan mukaan pois lukien merialueet. Kuntien mediaanissa on (0 km²). Lähimpänä keskiarvoa (1 095,38 km²) on Haapavesi (0 km²).
Jussi Kotilahti
Jussi Kotilahti (s. 10. marraskuuta 1980 Tampere) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kolmosessa pelaavaa Tampereen Peli-Tovereita. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Kotilahti on Ilveksen kasvatti, joka on pelannut urallaan myös Tampere Unitedissa, TP-Seinäjoessa, Nokian Pyryssä ja Tampereen Peli-Pojissa. Hän debytoi Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa TamUn riveissä 3. toukokuussa 2001 pelatussa ottelussa FC Jazzia vastaan, ja hänen toistaiseksi ainoa liigamaalinsa syntyi 28. kesäkuuta 2001 Rovaniemen Palloseuraa vastaan. Hän voitti kaudella 2001 Suomen mestaruuden.
Hal Nerdal
Herlof Aasmund "Hal" Nerdal (s. 22. syyskuuta 1927 Rana, Norja) on uransa päättänyt australialainen yhdistetyn hiihtäjä. Hänen seuransa oli YMCA Ski Club of Canberra.
Squaw Valleyn olympialaisissa 1960 Nerdal osallistui yhdistettyyn sijoittuen 31:nneksi eli viimeiseksi maaliintulleeksi.
Kilta (Kerava)
Kilta on Keravan 2. kaupunginosa, joka sijaitsee keskustan länsipuolella ja Tuusulan rajan itäpuolella. Killan väkiluku oli vuoden 2014 lopussa 1 875 henkeä.
Alue on pinta-alaltaan kompakti ja tyypilliseksi lähiöksi varsin vehreä ja puistomainen. Rakennuskanta sisältää pääosin 1970–1980-luvuilla valmistuneita kerrostaloja sekä jonkin verran rivitaloja. Alueella sijaitsevat päiväkoti Konsti, Killan alakoulu sekä kaksiosainen koirapuisto. Alueen lähellä sijaitsevat Keravan terveyskeskus, urheilupuisto, uimahalli-maauimala sekä Alepa-ruokakauppa. Alueen länsipuolella on luonnonläheistä metsäaluetta, joka sijaitsee Tuusulan kunnan puolella.
Keravan keskustaan kertyy matkaa noin 1,5 km. Keskustaan pääsee linja-autolla, jonka reitti kulkee Tuusulantietä pitkin, ja Killan kohdalla on pysäkit.
.gr
.gr on Kreikan Internet-maakoodi verkkotunnuksia varten. Myös kreikkalaista kirjaimistoa käyttäviä tunnuksia voidaan rekisteröidä. Tunnus otettiin käyttöön vuonna 1989.
Aiheesta muualla
Toppdomän
Suomalainen oopperamusiikki
thumb|[[Suomen Kansallisooppera ja -baletti Töölönlahdella Helsingissä.]]
Suomalaisen oopperamusiikin alku sijoittuu 1700-luvun loppupuolelle, jolloin maassa järjestettiin ensimmäiset oopperaesitykset. Varsinaisesti kiinnostus taidemuotoon heräsi kuitenkin vasta 1800-luvun jälkipuoliskolla. Ensimmäinen suomalainen oopperateos on Fredrik Paciuksen Sakari Topeliuksen librettoon säveltämä Kaarle-kuninkaan metsästys (Kung Karls jakt) vuodelta 1852.
Suomalainen oopperataide alkoi 1970-luvulla saavuttaa kansainvälistä mainetta ennen kaikkea Joonas Kokkosen ja Aulis Sallisen niin kutsutuilla karvalakkioopperoilla kuten Punainen viiva ja Viimeiset kiusaukset. Suomen nousuun yhdeksi maailman johtavista oopperamaista vaikuttivat myös Savonlinnan oopperajuhlat ja monien suomalaisten laulajien kuten Martti Talvelan ja myöhemmin esimerkiksi Karita Mattilan ja Soile Isokosken saavuttama kansainvälinen maine.
Vuonna 2000 Suomessa sai kantaesityksen yhteensä neljätoista oopperaa, jota voidaan pitää kansainvälisessä vertailussa ainutkertaisena määränä. Suomalaista 1970-luvulla alkanutta, edelleen jatkunutta oopperabuumia kuvastaa se, että kaikista sävelletyistä suomalaisista oopperoista kolmasosa sävellettiin vuosina 1817–1974, toinen kolmannes vuosina 1975–1991 ja viimeinen kolmannes 1992–2003. Suomen kattava musiikkioppilaitosjärjestelmä on luonut suomalaiselle oopperalle laajan yleisöpohjan. Suomalaisista 40 prosenttia on itse soittanut joskus jotain soitinta, ja siten heillä on yleensä vahva tunneside musiikin tekemiseen. Myös laaja amatööriteatteriperinne on luonut yleisöä oopperalle.
Oopperan varhaisvaiheet Suomen suuriruhtinaskunnassa
thumb|Ensimmäisen suomalaisen oopperan säveltäjä Fredrik Pacius. Tiettävästi ensimmäinen Suomessa nähty oopperaesitys esitettiin Turussa vuonna 1768, kun Carl Gottlieb Seuerlingin teatteriseurue vieraili maassa. 1800-luvun aikana Suomessa vieraili lukuisia oopperaseurueita Pietarista, Tukholmasta ja Tallinnasta. Oopperaesityksiä järjestettiin usein vaatimattomissa tiloissa, esimerkiksi Helsingissä esityspaikkana toimi usein Ullanlinnan kylpylä Kaivopuistossa. Ensimmäinen kotimaisin voimin toteutettu esitys nähtiin vuonna 1849, kun joukko helsinkiläisiä harrastelijoita esitti Gioachino Rossinin Sevillan parturin ruotsiksi.
Suomalaiset säveltäjät olivat säveltäneet ensimmäisiä oopperateoksia jo 1800-luvun alkupuolella. Carl Ludvig Lithanderin Säckpiparen (Säkkipillinsoittaja) esitettiin kuitenkin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1963 Yleisradiossa. Bernhard Henrik Crusellin ooppera Lilla sklafvinnan (Pikku orjatar, 1824) puolestaan kyllä esitettiin, mutta ainoastaan Ruotsissa. Näin ollen ensimmäisenä suomalaisena oopperateoksena on pidetty Fredrik Paciuksen Sakari Topeliuksen librettoon säveltämää Kaarle-kuninkaan metsästystä vuodelta 1852. Ensimmäinen suomen kielellä esitetty ooppera kuultiin vuonna 1870, kun Suomalainen seura järjesti Giuseppe Verdin Trubaduurin esityksen Arkadia-teatterissa.
Aikaisemmin harrastelijavoimin toteutettu ooppera ammattimaistui, kun Kaarlo Bergbom perusti vuonna 1872 perustetulle Suomalaiselle teatterille lauluosaston eli Suomalaisen oopperan jo vuonna 1873. Ensimmäinen uuden oopperaseurueen produktio oli Gaetano Donizettin Lucia di Lammermoor. Suomalaisen oopperan taiteellinen taso oli ilmeisen korkea, ja sen tunnusti jopa aikakauden kieliriitaisassa ilmapiirissä Suomen ruotsinkielinenkin lehdistö. Oopperan suurimpiin tähtiin kuului Emmy Strömmer-Achté, joka yritti jopa luoda kansainvälistä laulu-uraa siinä kuitenkaan onnistumatta. Strömmer-Achtén tytär Aino Ackté toteutti kuitenkin äitinsä unelman kansainvälisestä urasta. Suomalaisen oopperan ja ruotsalaisen teatterin oopperanäytännöt kilpailivat kiihkeästi yleisöstä ja rahallisesta tuesta, ja aikanaan niiden yhdistymisestäkin käytiin neuvotteluja. Hankkeen kariuduttua Suomalainen ooppera joutui lopettamaan toimintansa talousvaikeuksien vuoksi vuonna 1879.
Suomenkielisen oopperan synty
thumb|left|Kohtaus ensimmäisen suomenkielisen oopperan, Merikannon Pohjan neidin, kantaesityksestä Viipurissa vuonna 1908. Väinämöisen roolissa Abraham Ojanperä ja pohjan neitinä Mally Burjam-Berga.
Vuosisadan loppupuolella alkoivat uudelleen pyrkimykset luoda uutta suomalaista oopperaa ja hakea aiheita siihen suomalaisesta kansanrunoudesta. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julisti 1891 sävellyskilpailun ensimmäisen suomenkielisen oopperan säveltämisestä, jonka tuli olla suomalaisen säveltäjän kirjoittama ja olla ”sisällyksensä puolesta mytologista tai historiallista ainetta”. Määräaikaan mennessä vuonna 1896 yhtään teosta ei ollut ilmoitettu kilpailuun. Jean Sibelius suunnitteli ilmeisesti kilpailuun liittyen pitkän oopperan Veneen luominen säveltämistä, ja Tuonelan joutsen -teos perustuu tämän oopperan alkusoitoksi suunniteltuun materiaaliin. Sibelius kuitenkin luopui suunnitelmasta ottaessaan musiikillisesti etäisyyttä Richard Wagneriin. Hänen ainoaksi oopperakseen jäi lyhyt Neito tornissa (Jungfrun i tornet, 1896).
Kilpailu toistettiin vuonna 1897, ja tällä kertaa kilpailuun ilmoitettiin yksi teos: Oskar Merikannon Pohjan neiti (1898). Merikanto oli aikaisemmin säveltänyt pääasiassa yksinlauluja, ja oopperassa parasta antia ovatkin sen melodiat. Orkestrointi on sen sijaan varsin vaatimatonta. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi ooppera sai ensiesityksensä vasta Viipurin laulujuhlilla vuonna 1908. Oskar Merikanto jatkoi oopperoiden säveltämistä teoksilla Elinan surma (1910) ja Regina von Emmeritz (1920), jonka ensiesityksen hän myös itse johti toimiessaan vastaperustetun Kotimaisen Oopperan ylikapellimestarina aina vuoteen 1922 saakka.
Turun teatterissa ensiesitettiin vuonna 1910 Selim Palmgrenin säveltämä J. J. Wecksellin näytelmään perustuva ooppera Daniel Hjort, joka suomalaisessa mittapuussa oli sävelkieleltään varsin moderni. Uusia suomalaisia oopperoita esitettiin myös vuosien 1912 ja 1916 välisenä aikana Savonlinnan oopperajuhlilla, muun muassa Erkki Melartinin Aino (1912). Melartinin Aino perustuu Kalevalan runoihin 3–5, ja sen libreton kirjoitti Jalmari Finne, jonka idea oopperan säveltäminen myös alun perin oli. Oopperan musiikki on jonkin verran wagneriaanista ja sisältää kauniita melodioita.
Varhaisiin suomenkielisiin oopperasäveltäjiin kuuluu myös Armas Launis (1884–1959), joka nykyisin on varsin vähän tunnettu. Launiksen esikuva oli myös Richard Wagner, ja esikuvansa tapaan hän kirjoitti itse oopperoidensa libretot. Säveltäjän ensimmäinen ooppera oli Aleksis Kiven romaaniin pohjautuva Seitsemän veljestä (1913), jossa säveltäjä pyrki luomaan erityisen suomalaisen resitatiivin joka muistutti puhelaulua. Muita säveltäjän oopperoita olivat Kullervo (1917), Aslak Hetta (1922) ja Jehudith (1930).
Kotimainen ooppera
thumb|upright|Aino Ackté
Vuosina 1904–1910 järjestettiin pääasiassa eri kapellimestarien kuten Merikannon ja Kajanuksen ansiosta Kansallisteatterissa useita yksittäisiä oopperaesityksiä. Onnistuneiden esitysten rohkaisemana muun muassa Edvard Fazer, Oskar Merikanto ja Aino Ackté perustivat vuonna 1911 Kotimaisen oopperan. Oopperan nimi oli ilmeisesti kompromissi ruotsin ja suomenkielisten ryhmien välillä. Uuden oopperan johtokunta pyrki välttämään kieliriitoja myös järjestämällä esityksiä niin suomeksi kuin ruotsiksikin. Lisäksi johtokunta palkkasi oopperaan myös ulkomaisia taiteilijoita. Uuden oopperanseurueen ensimmäisinä produktioina olivat Acktén toivomuksesta Ruggiero Leoncavallon Pajatso ja Jules Massenetin Navarralainen. Ackté ajautui nopeasti ristiriitoihin oopperan muun johdon kanssa ja lähti vuonna 1912 Kotimaisesta oopperasta. Samana vuonna hän perusti Savonlinnan oopperajuhlat.
Vuonna 1914 Kotimainen ooppera muutettiin osakeyhtiöksi ja samalla sen nimi muutettiin Suomalaiseksi oopperaksi. Sen väliaikaiseksi esiintymispaikaksi annettiin 1919 vanha venäläinen varuskuntateatteri Aleksanterin teatteri, josta tuli sen koti aina vuoteen 1993 saakka. Koska valtio ei rahallisesti juuri tukenut toimintaa, se oli pitkälti Fazerin tuen varassa. Fazer myös toimi oopperan johtajana ja tarvittaessa harjoituspianistinakin.
Ooppera sotia edeltäneinä vuosina
Suomen itsenäistyminen, sisällissodan tapahtumat ja sen jälkeinen poliittinen tilanne loivat jännitteitä myös suomalaiseen kulttuurielämään. Valtio myönsi oopperalle vain vähän tukea, ja erityisesti Maalaisliitto pyrki tekemään lopun koko rappeutuneena pitämästään taidemuodosta. Vuonna 1926 kompromissina sallittiin erityiset raha-arpajaiset oopperan rahoittamiseksi. Suomalainen ooppera pyrki seuraamaan aikansa oopperavirtauksia ja esitti Ernst Křenekin Jonny spielt auf vain vuoden päästä sen ensiesityksestä.
Aarre Merikannon ensimmäinen ooppera Helena (1912) oli jo herättänyt huomiota modernilla, lähes atonaalisella sävelkielellään. Aino Acktén tilaama Juhani Ahon romaaniin pohjautuva Juha (1922) oli jo tilaajan mielestä ”liian moderni” ja Ackté toimitti libreton Leevi Madetojalle. Laulajatar oli ilmeisesti myös loukkaantunut siitä, ettei häntä ollut konsultoitu esimerkiksi Marian roolin osalta, jonka Ackté katsoi kuuluvan hänelle. Suomalaisen oopperan johtokunta vaati teokseen myös muutoksia ennen kuin se olisi voitu ottaa oopperan ohjelmistoon, joihin säveltäjä ei voinut suostua. Juha ja monet muut Merikannan teokset jäivätkin 1920-luvulta eteenpäin esittämättä, koska niitä pidettiin liian moderneina. Juha ensiesitettiin näyttämöllä vasta vuonna 1963 kolme kuukautta säveltäjän kuoleman jälkeen.
Leevi Madetojan ensimmäinen ooppera Pohjalaisia (1924), joka perustuu Artturi Järviluoman näytelmään, kertoi kevyen peitellysti sortovuosien tapahtumista. Teoksessa käytettiin paljon pohjalaisia kansansävelmiä. Oopperaa pidettiin nopeasti ”suomen kansallisoopperana” ja se menestyi myös ulkomailla: Tukholmassa 1927, Berliinin radiossa 1932 ja Kööpenhaminassa 1931. Madetojan versio Acktén Juha-libretosta sai kantaesityksensä vuonna 1935. Madetojan tekemät muutokset librettoon eivät välttämättä parantaneet teosta, mutta musiikillisesti se kuuluu säveltäjän parhaaseen tuotantoon.
thumb|Armas Järnefelt tyttärensä Evan kanssa vuosisadan vaihteessa. Lähes unohdettuja sotia edeltäneiden vuosien oopperasäveltäjiä ovat Väinö Raitio ja Alfred Anderssén. Raitio sävelsi lukuisia oopperoita, muun muassa Jeftan tytär (1931), Lyydian kuningas (1936) ja Väinämöisen kosinta (1943–1946). Raition oopperoita ei yleisesti ole pidetty hänen parhaimpina sävellystöinään. Turkulaisen Anderssénin ooppera Kohtalo (Med ödet ombord, 1935) ensiesitettiin Suomalaisessa Oopperassa.
Armas Järnefeltin jäätyä eläkkeelle Tukholman Kuninkaallisesta oopperasta vuonna 1932 sai hän kutsun Suomalaisen Oopperan taiteelliseksi johtajaksi. Järnefeltin muutaman vuoden kestäneellä kaudella suosittiin oopperassa Wagneria: Parsifal esitettiin 1933 ja koko Der Ring -sarja 1930-luvun kuluessa. Järnefeltin kautta värittivät riidat ja hän erosi vuonna 1936.
Aino Acktén esikuvan mukaisesti kansainvälisen uran loi 1920–1930-luvuilla myös oopperalaulaja Aulikki Rautawaara, joka esiintyi Suomalaisessa Oopperassa vain muutamia kertoja. Rautawaara sai kuuluisan kapellimestarin Wilhelm Furtwänglerin ansiosta kiinnityksen Hampurin oopperaan. Rautawaara esiintyi myös monilla muilla Saksan ja Itävallan kuuluisilla oopperanäyttämöillä. Hän teki myös Telefunken-levymerkin kanssa levytyssopimuksen ja äänitti noin 100 levytystä. Hanna Granfelt teki lukuisia rooleja ulkomailla ja itse Richard Strauss kiinnitti hänet useiden oopperoidensa päärooleihin.
Suomalaisen oopperan uusi tuleminen
thumb|Savonlinnan [[Olavinlinna, joka on ollut Savonlinnan oopperajuhlien näyttämönä 1912–1916 ja uudelleen vuodesta 1967 alkaen.]]
Sotavuosina oopperassa keskityttiin esittämään vain suosikkioperetteja ja -oopperoita. Ooppera jatkoi toimintaansa koko sota-ajan, vaikka Aleksanterin teatteri vaurioituikin lievästi talvisodan pommituksissa. Soini perusti jopa vuonna 1942 Oopperan balettikoulun.
Sotien jälkeen oopperassa palattiin varsin konservatiiviseen ohjelmistoon, johon kuului muun muassa Benjamin Brittenin ja Carl Nielsenin teoksia. Soini toteutti myös suunnitelmansa ulkomaiden- ja maaseutukiertueista. Oopperan baletti (1946) ja Madetojan Pohjalaisia (1950) vierailivat Tukholmassa. Myös yhteydet kansainvälisiin oopperapiireihin tiivistyivät ja Suomalaisessa oopperassa alkoi esiintyä enenevässä määrin ulkomaalaisia kapellimestareita ja laulajia; muun muassa slovenialainen Leo Funtek toimi kapellimestarina vuosina 1925–1959. Vuonna 1956 Suomen Kansallisoopperaksi nimetty entinen Suomalainen Ooppera pyrki seuraamaan ulkomaista modernismia ja 1960-luvulla sen ohjelmistoon pääsivät jo Alban Bergin Wozzeck ja Lulu.
1960-luvulle tultaessa suomalainen ooppera oli varsinaisessa aallonpohjassa. Koko vuosikymmen aikana Kansallisoopperassa nähtiin vain neljä uutta suomalaista oopperateosta. Vuonna 1967 tapahtui kuitenkin useita merkittäviä seikkoja, jotka loivat pohjaa oopperan renessanssille 1970-luvulla: Kansallisoopperassa nähtiin Suomen itsenäisyyden 50-vuotisjuhlallisuuksien yhteydessä ensi kertaa Merikannon Juha ja paljon huomiota herättänyt Tauno Pylkkäsen Tuntematon sotilas. Samana vuonna myös herätettiin henkiin Savonlinnan oopperajuhlat loppuunmyydyllä Ludwig van Beethovenin Fideliolla. Alun vaikeuksien, kuten talousongelmien ja savonlinnalaisten oopperanvastaisten asenteiden jälkeen oopperajuhlat saavuttivat jättimenestyksen Mozartin Taikahuilulla, jossa yhdistyi sopivalla tavalla kansanomaisuus ja korkea taiteellinen taso.
Tauno Pylkkänen (1918–1980) sävelsi uransa aikana yhdeksän oopperaa, jotka tyylillisesti muistuttavat Giacomo Puccinia ja joissa on vaikutteita myös Sibeliuksen, Melartinin ja Madetojan melodiikasta. Pylkkäsen oopperoita ovat muun muassa Mare ja hänen poikansa (1945), Sudenmorsian (1948), joka voitti kolmannen palkinnon Prix Italia-kilpailussa, ja Suomen itsenäisyyden 50-vuotisjuhlien tilausteos Tuntematon sotilas (1967), jota esitettiin yli kolmekymmentä kertaa. Pylkkänen toimi myös Kansallisoopperan taiteellisena johtajana vuosina 1960–1969. Muita merkittäviä sotienjälkeisten vuosikymmenien oopperasäveltäjiä olivat Ahti Sonninen, joka sävelsi Suomen ensimmäisen radio-oopperan Merenkuninkaan tytär (1949), sekä Tauno Marttinen, joka uransa aikana siirtyi myöhäisromanttisesta tyylistä dodekafoniaan opiskeltuaan sitä Vladimir Vogelin johdolla. Marttisen Suuren joen laulu (1980) -oopperan kantaesitystä Kemissä pidetään kaikkien aikojen pohjoisimpana oopperaensi-iltana.
1970-luvun oopperabuumi
Todellinen suomalaisen oopperan läpimurto tapahtui 1970-luvulla, kun Joonas Kokkosen Viimeiset kiusaukset (1975) ja Aulis Sallisen Ratsumies -oopperat ensiesitettiin. Korvat auki -yhdistyksen nuorten, jotka halusivat samastua eurooppalaiseen avantgardeen, piirissä teoksia alettiin pian pilkallisesti kutsua karvalakkioopperoiksi viitaten niiden perinteiseksi koettuun sävelkieleen ja kansallisiin aiheisiin. Toisaalta juuri teosten ”karvalakkimaisuus” teki vaikutuksen niin kotimaiseen yleisöön, kriitikoihin kuin ulkomaisiin kuulijoihinkin. Teokset koettiin aidoksi ja raikkaaksi vaihtoehdoksi ajan modernistiselle nykyoopperalle. Sallisen ja Kokkosen oopperateokset saivat aikaan ennen näkemättömän oopperainnostuksen, joka on jatkunut aina 2000-luvulle asti. Oopperaa ryhdyttiin Suomessa esittämään laajasti myös ulkoilmanäyttämöillä ja toteuttamaan amatöörivoimin ”kyläoopperoissa”. Ooppera laajeni maassa myös suuren yleisön taidemuodoksi. Suomalaiseen 1980-luvun ”oopperabuumiin”, joka ilmeni aikana, jolloin oopperaa pidettiin muualla maailmassa jo aikansa eläneenä taidemuotona, vaikutti osaltaan se, ettei Suomessa ollut vanhaa kuninkaallisen hovin musiikkiperinnettä. Yleisöä eivät siten sitoneet ennakkoasenteet oopperamusiikkia kohtaan. Oopperabuumiin vaikuttivat myös vuonna 1973 Kansallisoopperan ylikapellimestariksi valittu Ulf Söderblom ja oopperan pääjohtajana vuosina 1974–1983 toiminut Juhani Raiskinen, jotka toivat voimakkaasti esiin sekä uutta että vanhempaa suomalaista oopperamusiikkia.
Karvalakkioopperat
Sallinen teki oopperoissaan yhteistyötä kirjailija Paavo Haavikon kanssa. Sallisen ensimmäinen ooppera Ratsumies voitti Savonlinnan oopperajuhlien järjestämän Olavinlinnan 500-vuotisjuhlien sävellyskilpailun ja siitä tuli suomalaisen uuden oopperataiteen lähtölaukaus. Vaikka Sallisen sävelkieli onkin varsin modernia on se samalla kuitenkin helposti lähestyttävää, mikä on laajentanut nykyoopperan yleisöpohjaa. Ratsumiehen jälkeen myös oopperat Punainen viiva, Kuningas lähtee Ranskaan (1984), Kullervo (1993) ja Palatsi (1995) ovat olleet menestyksiä.
Kokkonen sävelsi uransa aikana vain yhden oopperan. Viimeiset kiusaukset kertoo herännäisjohtaja Paavo Ruotsalaisen henkisestä kehityksestä ja uskonnollisista ja sosiaalisista kriiseistä. Teoksen musiikki on varsin sinfonista ja tonaalisempaa kuin Kokkosen aikaisempi tuotanto. Keskeinen musiikillinen teema on Sinuhun turvaan Jumala -virsi, joka toistuu teoksessa useasti ja jota kehitellään muun musiikillisen aineksen kanssa.
Muita uuden suomalaisen oopperan säveltäjiä ovat olleet Einojuhani Rautavaara, jonka ensimmäinen teos Kaivos ensiesitettiin vuonna 1963. Muita Rautavaaran oopperoita ovat olleet muun muassa Thomas (1985) ja Vincent van Goghin juhlavuodeksi sävelletty Vincent (1990). Paavo Heininen on säveltänyt kaksi oopperaa Silkkirumpu (1984) ja Veitsi (1989), joista jälkimmäinen voitti Savonlinnan oopperajuhlien sävellyskilpailun. Ooppera ei kuitenkaan saavuttanut yleisön suosiota ja aiheutti oopperajuhlille vaikeita taloudellisia ongelmia. Heinisen teoksen katsottiin aikanaan olevan modernistien vastaveto oopperoiden karvalakkimaisuudelle ja Uudessa Suomessa arveltiin ensi-illan tiimoilta, että karvalakkioopperoiden aikakausi oli päättymässä. Toinen uuden modernistisen oopperan keskeinen teos oli Kalevi Ahon monologiooppera Avain (1979). Teoksessa käytettiin monia kokeilevia keinoja, muun muassa kaikkia mahdollisia välimuotoja puheen ja laulun väliltä.
Suomalaisen uuden oopperamusiikin maine kasvoi ulkomaillakin muun muassa Suomen Kansallisoopperan vierailtua vuonna 1979 Lontoossa Sadler’s Wellsin teatterissa ja molemmat esitetyt teokset, Viimeiset kiusaukset ja Punainen viiva, saivat myönteisen vastaanoton. Punainen viiva menestyi myös Zürichissä, Leningradissa ja Tallinnassa. Erityinen menestys oli myös vierailu New Yorkin Metropolitan Operassa vuonna 1983, jolloin New York Times -lehden musiikkitoimittaja Donald Henahan totesi Punaisesta viivasta: ”Todetakseni asian nopeasti, Aulis Sallisen Punainen viiva on paras uusi ooppera, jonka olen kuullut moneen vuoteen...”
Oopperan tekijöitä
Keskeisiin taiteilijoihin ja oopperavaikuttajiin sodanjälkeisenä aikana kuuluu Alfons Almi, jonka ura alkoi vuonna 1933 Radameksen roolilla Sortavalassa järjestetyssä Verdin Aidan amatööriesityksessä. Tuolloin meijerinjohtajana työskennellyt Almi sai kapellimestari Järnefeltin ansiosta mahdollisuuden laulaa sama rooli Suomalaisen Oopperan tuotannossa. Edvard Fazer kiinnitti tämän jälkeen Almin välittömästi oopperan ensitenoriksi. Almista kehittyi arvostettu Wagner-tenori, joka esiintyi myös monissa Mozartin tenorirooleissa. 1950-luvulta eteenpäin Almi keskittyi oopperan hallinnollisiin tehtäviin toimien talouspäällikkönä 1952–1953, apulaisjohtajana 1953–1955, johtajana 1955–1966 ja lopulta pääjohtajana 1966–1971. Almin kaudella perustettiin Suomen Kansallisoopperan säätiö ja oopperan nimi muutettiin Suomen Kansallisoopperaksi.
Bassot Kim Borg ja Martti Talvela loivat kansainvälisen laulajauran. Borg työskenteli pääsääntöisesti Kööpenhaminan Kuninkaallisessa teatterissa. Borg lauloi uransa aikana rooleja yhteensä 16 eri kielellä ja oli tunnettu erityisesti Boris Godunovin roolistaan. Martti Talvela nousi yleisön tietoisuuteen voitettuaan 1960 Klemetti-opiston laulukilpailun. Hän esiintyi tämän jälkeen muun muassa Tukholmassa ja Saksassa. Talvela sai kotimaassa suurta mainetta muun muassa Viimeisten kiusausten pääroolistaan. Naislaulajista aikakauden parhaina pidetään Aulikki Rautawaaran ohella Lea Pilttiä, Irja Aholaista ja Anita Välkkiä. Piltti toimi Wienin valtionoopperan ensimmäisenä koloratuurisopraanona vuosina 1938–1943, jolloin sota keskeytti hänen uransa. Piltti vieraili joitain kertoja Suomalaisessa Oopperassa, mutta ei koskaan saanut sinne pysyvää kiinnitystä ja hän lopetti uransa 1961.
Australian ilmasto
Mantereen pohjoisosat kuuluvat kuumaan, keskiosat lämpimään ja eteläosat lauhkeaan ilmastovyöhykkeeseen. Keskiosat ovat pysyvien korkeapaineiden leveysasteilla, ja muistuttavat Saharaa ja Kalaharia. Sateisemmat alueet reunustavat mantereen kuivaa ydintä. Trooppisessa pohjoisosassa sadekausi ajoittuu marraskuun ja huhtikuun välille, kun pasaatien kohtaamisvyöhyke liikkuu alueelle. Samaan aikaan syntyy Australian monsuuni, ja vallitseva tuulensuunta on koillisesta.
Suomalainen oopperamusiikki
Suomalainen nykyooppera
thumb|Vuonna 1993 valmistunut Suomen Kansallisooppera ja -baletti.
Quinton Flynn
Quinton Joseph Flynn (s. 10. lokakuuta 1964 Cleveland, Ohio) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä ja laulaja-lauluntekijä, joka tunnetaan muun muassa Timonin (Timon ja Pumba) ja Jonny Questin (The Real Adventures of Jonny Quest) äänirooleista 1990-luvulla.
Suomalainen oopperamusiikki
Suomalainen nykyooppera
1990-luvun alussa suomalainen oopperamusiikki sai lopulta arvoisensa olosuhteet, kun Kansallisooppera siirtyi vuonna 1919 tilapäisesti Kotimaisen Oopperan käyttöön annetusta Aleksanterin teatterista uuteen oopperataloon, joka oli vihitty käyttöön marraskuussa 1993. Talon ensimmäinen kantaesitys oli suomalaisen avantgarden uranuurtajan Erik Bergmanin Det sjungande trädet (1995). Uuden oopperatalon pieni näyttämö eli Alminsali on pyrkinyt toimimaan vastapainona päänäyttämön perinteisemmälle ohjelmistolle, ja sinne on pyritty tekemään kokeellisempia tuotantoja. Alminsalin ensimmäinen ensi-ilta oli Tapio Tuomelan säveltämä Korvan tarina (1991–1993), jota tekijät kuvailevat ”amoderniksi metaoopperaksi”. Kansallisoopperan ja Savonlinnan oopperajuhlien tarjontaa ovat täydentäneet Tampereen oopperan korkeatasoiset produktiot ja maakuntaoopperoiden paikalliset esitykset, jotka pitävät yllä suuren yleisön kosketusta oopperataiteeseen.
Australian ilmasto
Australian itä- ja kaakkoisosissa sateita saadaan ympäri vuoden. Keskiosan aavikko ulottuu länsirannikolle 18. ja 30. eteläisen leveyspiirin välisellä alueella sekä etelärannikolle 125. ja 135. itäisen pituuspiirin välisellä alueella.
Quinton Flynn
Syksyllä 2009 Top of the Limit -sivusto listasi Flynnin sijalle seitsemän laatimassaan kymmenen parhaan videopelien ääninäyttelijän listassa.
Suomalainen oopperamusiikki
Suomalainen nykyooppera
Suomalaisen oopperamusiikin merkittävin ulkomainen tilaustyö ja tähänastisista teoksista suurin menestys on Kaija Saariahon ooppera Kaukainen rakkaus (L’amour de loin, 2000), jonka tilasivat Salzburgin musiikkijuhlat ja Théâtre du Châtelet. Viisinäytöksinen, ranskankielinen Kaukainen rakkaus kertoo keskiaikaisen tarinan trubaduuriprinssi Jaufré Rudelin ja Tripolin kreivitär Clémenceen rakkaudesta. Libreton oopperaan kirjoitti libanonilais-ranskalainen Amin Maalouf. Saariahon toinen ooppera Adriana Mater sai ensi-iltansa vuonna 2006 Pariisin oopperassa.
Australian ilmasto
Trooppiset syklonit osuvat Australiaan pari kertaa vuodessa, yleensä maan pohjois- ja luoteisosaan. Ne esiintyvät yleensä kesäkaudella joulu-huhtikuussa.
Quinton Flynn
Elämäkerta
Flynn opiskeli Bowling Greenin ja Kentin osavaltion yliopistoissa, joista jälkimmäisestä hän valmistui television, radion, elokuvan ja teatterin pariin. Ollessaan vielä Kentin osavaltion yliopistossa hän toimi käsikirjoittajana ja esiintyjänä sketsiohjelmassa Something/Anything, jota esitettiin WKSR-radiokanavalla, jossa Flynn toimi myös DJ:nä. High schoolin aikana Flynn toimi muusikkona perustamassaan The Stop -yhtyeessä. Flynn oli myös isäntänä 120-minuuttisessa The Alternate Beat -ohjelmassa MTV:llä.
Suomalainen oopperamusiikki
Suomalainen nykyooppera
Toinen vuonna 2000 ensi-iltansa saanut suomalainen esikoisooppera oli Mikko Heiniön Riddaren och draken, joka tilattiin Turun tuomiokirkon 700-vuotisjuhlaa varten. Teoksen libreton kirjoitti Bo Carpelan. Teoksen tonaalisuudessa on vaikutteita Olivier Messiaenin musiikista, ja se käyttää hyväkseen kaksitoistasäveljärjestelmää ja moodeja. Heiniön toinen ooppera Käärmeen hetki sai ensi-iltansa Suomen Kansallisoopperassa vuonna 2006.
Australian ilmasto
Australian alueen sykloneille annetaan nimet yhdestä listasta, jota ei aloiteta alusta kauden vaihtuessa. Lista julkaistiin vuonna 2008. Australiaan osuneita sykloneita ovat olleet mm. syklonit Monica ja Marcus.
Quinton Flynn
Elämäkerta
Myöhemmin Flynn matkasi yhdessä serkkunsa kanssa Los Angelesiin, mistä hänen tiensä vei Hollywoodiin. Onni ei kuitenkaan ollut mukana, ja Flynn sai kokea köyhää elämää onnistuen kuitenkin saamaan rooleja teatterinäytelmissä. Samalla Flynn kokeili stand up -komiikkaa yökerhoissa ja onnistui saamaan esisopimuksen Saturday Night Liven ja Jimmy Kimmel Liven ohjelmiin tekemään omia sketsejä. Flynn alkoi myös luomaan omaa sketsikomediasarjaa yhdessä Emmy-palkitun käsikirjoittaja/tuottaja Jeff Nimoyn kanssa. Ohjelman nimeksi tuli In Like Flynn!.
Han van Meegeren
thumb|Han van Meegeren vuonna 1945. Han van Meegeren (10. lokakuuta 1889 Deventer – 30. joulukuuta 1947 Amsterdam) oli alankomaalainen lahjakas mutta urallaan epäonnistunut taidemaalari sekä menestyksekäs taideväärentäjä, joka erikoistui väärentämään varsinkin 1600-luvulla eläneen Jan Vermeerin teoksia. Van Meegereniä on pidetty yhtenä kaikkien aikojen tunnetuimmista taideväärentäjistä. thumb|pysty=0.85|[[Rijswijkissä sijaitseva huvila, jossa van Meegeren asui vuonna 1913.]]
Quinton Flynn
Ääninäyttelijänä
Ääninäyttelemiseen Flynn päätyi 1990-luvulla, ja hän teki aluksi sivuääniä Aladdiniin ja saman tien päärooleja Katuhaihin sekä Ihmenelosiin, jossa hän korvasi toisella tuotantokaudella Liekkiä ääninäytelleen Brian Austin Greenin. Samoihin aikoihin vuonna 1995 Flynn sai ensimmäisen merkittävän ääniroolinsa, kun Leijonakuningas elokuvista tutut Timon ja Pumba saivat oman televisiosarjansa, jossa Flynn ääninäytteli Timonia.
Han van Meegeren
Elämäkerta
Van Meegeren syntyi keskiluokkaiseen perheeseen ja kiinnostui jo nuorena taiteesta. Hän ei saanut loppututkintoa Delftin teknillisestä oppilaitoksesta, mutta sai palkinnon parhaasta opiskelijan tekemästä maalauksesta. Hän piti ensimmäisen näyttelynsä Haagissa vuonna 1922, mutta kriitikot haukkuivat sen. Van Meegeren joutui piirtämään muotokuvia ja maalaamaan postikortteja elättääkseen itsensä, mikä katkeroitti hänet taidemaailmaa ja varsinkin taideasiantuntijoita kohtaan. Niinpä hän päätti ryhtyä väärentäjäksi.
Quinton Flynn
Ääninäyttelijänä
Vuotta myöhemmin Flynn sai toisen merkittävän roolinsa sarjasta The Real Adventures of Jonny Quest, jossa Flynn ääninäytteli jälleen sarjan nimikkohahmoa. Sarjan päätyttyä Flynn teki useammin vierailevia rooleja eri animaatiosarjoissa, kuten Akun tehdas ja Jackie Chan seikkailee. 2000-luvulla Flynn alkoi tehdä äänirooleja videopeleihin sekä dubbauksia animesarjoihin.
Han van Meegeren
Elämäkerta
Van Meegeren osti huvilan Ranskasta ja valmisteli väärennöksiään neljän vuoden ajan hankkimalla vuosisatoja vanhoja kankaita ja valmistamalla vanhan näköisiä värejä. Hän onnistui vuosina 1937–1943 myymään kahdeksan väärennettyä ”Vermeeriä” yhteensä runsaan seitsemän miljoonan guldenin hinnasta. Niistä paras oli ensimmäinen, Kristus opetuslapsineen emmausmäellä. Erityisen suurta tyydytystä van Meegerenille tuotti se, että hänen eniten halveksimansa taideasiantuntija Abraham Bredius meni halpaan ja todisti taulun aidoksi. Van Meegeren oli alun perin suunnitellut vain nöyryyttävänsä Brediusta paljastamalla väärennöksen, mutta päättikin ruveta ansaitsemaan väärennöksillään. Toisen maailmansodan päättyessä hän oli upporikas. Hän väitti väärentämiensä maalausten olevan peräisin siltä 12 vuoden ajanjaksolta Vermeerin elämässä, jota ei tarkemmin tunneta. thumb|pysty=1.2|Todistusaineistona käytettyjä [[pigmentti|pigmenttejä Boijmans van Beuningen -museossa Rotterdamissa.]] Vuonna 1945 van Meegeren joutui oikeuteen, sillä hän oli sodan aikana myynyt välittäjän kautta väärentämänsä Vermeerin teoksen Nainen aviorikoksesta syytettynä Saksan valtakunnanmarsalkka Hermann Göringille yli puolen miljoonan guldenin hinnasta. Kansallisaarteen myymistä miehittäjälle pidettiin maanpetoksellisena. Oikeudessa van Meegerenin oli lopulta paljastettava itsensä väärentäjäksi vapautuakseen syytteestä, sillä häntä uhkasi kuolemanrangaistus. Kun Bredius ja muut asiantuntijat totesivat Meegerenin myymät teokset edelleen aidoiksi, oli hänen maalattava todistajien edessä ja vartioinnin alaisena vielä yksi Vermeer, Nuori kristus opettamassa temppelissä, todistaakseen sanansa. Se oli niin vakuuttava, että syytteet peruttiin ilman että hänen tarvitsi edes viimeistellä sitä.
Quinton Flynn
Ääninäyttelijänä
Videopeleistä Flynn tunnetaan parhaiten Metal Gear -pelisarjasta tutun Raidenin äänenä. Dubbauksia Flynn on tehnyt muun muassa Narutoon, Bleachiin ja Blood+:aan. Nykyisin Flynn on enimmäkseen tehnyt äänirooleja videopeleihin, kuten Metal Gear Solid 2, Marvel: Ultimate Alliance, Spider-Man: Friend or Foe ja Crash of the Titans. Flynn toimi myös World of Warcraft roolipelin The Burning Crusade -lisäosassa prinssi Kael'thas Sunstriderin ääninäyttelijänä.
Han van Meegeren
Elämäkerta
Sen sijaan van Meegereniä vastaan nostettiin uusia syytteitä petoksesta. Lokakuussa 1947 hänet todettiin syylliseksi vain päivän kestäneessä oikeudenkäynnissä ja tuomittiin yhdeksi vuodeksi vankeuteen. Hän kuitenkin sai sydänkohtauksen ennen tuomion täytäntöönpanoa ja kuoli kuusi viikkoa myöhemmin.
Anglo American Racers
Anglo American Racers tai All American Racers tai Eagle on yhdysvaltalainen Dan Gurneyn vuonna 1964 perustama talli, joka kilpaili Formula 1- ja CART-sarjassa.
Formula 1
AAR kilpaili Formula ykkösissä kausina –. Talli saavutti yhteensä 17 MM-pistettä, yhden GP-voiton, kaksi palkintosijaa ja kaksi kilpailun nopeinta kierrosta.
Ensimmäiset MM-pisteet Eagle saavutti jo sen toisessa kilpailussa Ranskan GP:ssa 1966, jolloin Gurney sijoittui viidenneksi. Gurney ylsi samalla kaudella vielä toistamiseen pisteille Meksikon GP:ssa, jolloin hän oli myös viides. Neljän pisteen turvin Eagle sijoittui kauden päätteeksi valmistajien MM-sarjassa seitsemänneksi.
Kaudeksi Richie Ginther palkattiin Eaglen toiseksi kuljettajaksi, mutta hän ajoi vain Monacon GP:ssa. Gurney jatkoi ykköskuljettajana. Talli sai myös käyttöönsä uudet Weslaken V12 -moottorit. Osoitus uuden moottorin kilpailukyvystä nähtiin Belgian GP:ssa, kun Gurney ajoi kilpailussa selvään voittoon, mutta voitto jäi tallin ainoaksi F1:sissä. Gurney ajoi vielä Kanadan GP:ssa kolmanneksi. McLaren-tallin isä Bruce McLaren nähtiin Eaglen ratissa kolmessa kilpailussa, mutta maaliin saakka hän ei yltänyt kertaakaan. Eagle saavutti kaudella 13 MM-pistettä ja sijoittui valmistajien MM-sarjassa seitsemänneksi.
Kausi muodostui Eaglelle pettymykseksi. Talli ei kyennyt saavuttamaan ainuttakaan MM-pistettä ja Gurney päätti lopettaa F1:sissä kilpailemisen. Hän kuitenkin ajoi kolmessa kauden viimeisessä kilpailussa McLarenin autolla, joista parhaimpana tuloksena oli neljäs Yhdysvaltain GP:n neljäs sija. Al Pease ajoi vielä seuraavalla kaudella yksityistallin Eaglella Kanadan GP:ssa. F1-sarjan jälkeen talli palasi Yhdysvaltoihin ja keskittyi IndyCariin.
Australian ilmasto
Muita vaarallisia sääilmiöitä ovat tulvat, maastopalot, pitkät kuivuusjaksot ja hellekaudet. Näiden ilmiöiden esiintyminen riippuu alueesta ja vuodenajasta. Lisäksi El Niño aiheuttaa suuria eroja eri vuosien välille.
Suomalainen oopperamusiikki
Kansanooppera
Kansanoopperaksi on nimitetty oopperamuotoa, jossa ”vakavan musiikin” oheen on liitetty viihteellisempiä elementtejä. Vuonna 1975 alkaneen Ilmajoen Musiikkijuhlien Kansallisoopperaa tai Savonlinnan oopperajuhlia kansanomaisemmat oopperaesitykset ovat osaltaan vaikuttaneet siihen, että Suomessa suuri yleisökin on löytänyt oopperan taidemuotona. Ilmajoella kantaesitettyihin teoksiin kuuluu muun muassa Jorma Panulan Jaakko Ilkka (1978), jonka ohjasi Edvin Laine, ja Pekka Kostiaisen Lakeuksien lukko (2006).
Suurimpia suomalaisia kansanoopperaksi laskettavia esityksiä oli Tuomas Kantelisen ”urheiluooppera”, Paavo Nurmen elämästä kertova Paavo Suuri. Suuri juoksu. Suuri uni. (2000), joka kantaesitettiin Helsingin olympiastadionilla.
Savonlinnan oopperajuhlat
Savonlinnan oopperajuhlien vuoden 1967 henkiinherättämisestä alkaen se on ollut yksi merkittävimpiä suomalaisen oopperamusiikin näyttämöitä. Vuosien saatossa festivaali on kasvanut viikosta kuukauden mittaiseksi tapahtumaksi, jonka kävijämäärä vuosittain on noin 60 000. Oopperajuhlilla on toteutettu vuoden 1967 jälkeen yhteensä kahdeksan suomalaisen oopperan kantaesitystä.
Savonlinnan oopperajuhlilla on myös vuodesta 1987 nähty ulkomaisten oopperatalojen vierailuja. Juhlilla ovat esiintyneet muun muassa Tallinnan Estonia-teatteri, Deutsche Oper am Rhein, Lontoon Covent Garden ja pietarilainen Mariinski-teatteri. Vuoden 2007 vierailija oli Bolšoi-teatteri Moskovasta.
Oopperan tekijöitä
Kansainvälistä uraa oopperalaulajina Suomesta ovat onnistuneet tekemään pääsääntöisesti bassot ja sopraanot. Lukuisia suomalaisia oopperalaulajia esiintyy vakituisesti maailman kuuluisissa oopperataloissa.
Talvelan ja Borgin manttelinperijäksi on ennen kaikkea noussut Matti Salminen, joka debytoi Suomen kansallisoopperassa vuonna 1966. Salmisella on pysyvä kiinnitys Zürichin oopperaan, ja hän on vieraillut muun muassa Wienin valtionoopperassa, New Yorkin Metropolitan Operassa ja Milanon La Scalassa. Salminen on uransa aikana voittanut kaksi Grammy-palkintoa levytyksillään Wagnerin Reininkullasta ja Jumalten tuhosta. Baritoni Jorma Hynninen tuli tunnetuksi vuonna 1969 voitettuaan Lappeenrannan valtakunnallisen laulukilpailun. Hynninen kuului kansallisoopperan solistikuntaan 1970–1990 ja on vieraillut New Yorkin Metropolitanissa, Milanon La Scalassa, Wienin valtionoopperassa ja Pietarin Mariinski-teatterissa. Hynninen toimi Savonlinnan oopperajuhlien johtajana 1991–1993 ja taiteellisena johtajana 1993–2002. Oopperaroolien lisäksi Hynninen on kansainvälisesti menestynyt lied- ja konserttilaulaja. Hänen 130 äänilevystään kokonaisia oopperataltiointeja on 16.
Suomalaisista naissolisteista tunnetuin kansainvälisesti on sopraano Karita Mattila. Lappeenrannan laulukilpailun ja ensimmäisen BBC:n Singer of the World -kilpailun voitostaan 1983 lähtien Mattila on tehnyt oopperarooleja kaikissa tärkeimmissä oopperataloissa USA:ssa ja Euroopassa, mukaan lukien säännölliset vierailut New Yorkin Metropolitan-oopperaan ja Lontoon Covent Gardeniin. Mattila on levyttänyt muun muassa Claudio Abbadon, Zubin Mehtan ja Georg Soltin kanssa ja hänet on palkittu vuosina 1998 ja 2004 Grammy-palkinnolla parhaasta oopperalevytyksestä. Vuonna 2005 Mattila valittiin Musical American vuoden muusikoksi Yhdysvalloissa ja hänet mainittiin alansa johtavaksi laulajattareksi. Mattila on vastaanottanut Ranskan Chevalier des Arts et des Lettres -kunniamerkin saavutuksistaan, ja vuonna 2007 Britannian johtavat musiikkikriitikot nimesivät hänet vuosisadan 20 merkittävimmän sopraanon joukkoon.
Soile Isokoski nousi oopperamaailman tietoisuuteen voittamalla Lappeenrannan laulukilpailun vuonna 1987 ja toimi tämän jälkeen Kansallisoopperan solistina vuosina 1987–1994. Isokoski on esiintynyt myös muun muassa Metropolitan-oopperassa, La Scalassa ja Covent Gardenissa ja voittanut Elly Ameling -kilpailun vuonna 1988 ja Tokion kansainvälisen laulukilpailun vuonna 1990. Vuonna 1987 hänet palkittiin tunnustuspalkinnolla (myöhemmin liedpalkinto) BBC:n Singer of the World -kilpailussa. Soile Isokoski on tehnyt lukuisia levytyksiä Ondine-levymerkille ja voitti vuonna 2002 arvostetun Gramophonen Editor’s Choice Awardin Richard Straussin Vier letzte Lieder -sarjan levytyksestä.
Edellä mainittujen lisäksi suomalaisiin kansainvälisiin oopperatähtiin kuuluvat myös tenorit Jorma Silvasti ja Raimo Sirkiä, baritonit Tom Krause ja Juha Uusitalo, basso Jaakko Ryhänen ja mezzosopraanot Monica Groop ja Lilli Paasikivi.
Anglo American Racers
Valmistajatallina
* Vuoden 1968 Yhdysvaltain GP:n neljäs sija saavutettu McLarenin autolla, jolloin pisteet menivät kyseiselle valmistajalle.
Sotungin lukio
Sotungin lukio on Itä-Vantaan Hakunilan kaupunginosassa, Hakunilan urheilupuiston pohjoislaidalla sijaitseva lukio. Sotungin lukion painotusalueina ovat liikunta- ja urheiluvalmennus, kansainvälisyys ja etälukio-opetus. Sotungin lukiossa on noin 30 opettajaa ja 430 opiskelijaa.
Koululla on usean urheilulajin valmentajia. Koulun valmennuslajeja ovat jalkapallo, jääkiekko, salibandy, koripallo, uinti, hiihto ja yleisurheilu. Moni Sotungin lukiossa valmennetuista urheilijoista on valittu lajinsa SM-joukkueeseen. Sotunki on menestynyt myös koulujen välisissä jalkapallo- ja salibandyturnauksissa useaan otteeseen. Sotungin lukio kuuluu pääkaupunkiseudun Urheiluakatemiaan (Urhea), joka tukee huippu-urheilijoita eri tavoin. Urheilun lisäksi koulu painottaa myös kansainvälisyyttä. Samassa rakennuksessa lukion kanssa toimivat myös Sotungin koulu (yläkoulu) ja Sotungin etälukio.
Sotungin etälukio - aikuislukio verkossa
Sotungin etälukio on aikuislukio, jossa voi suorittaa opinnot verkossa. Etälukion toimipiste sijaitsee Sotungin lukion yhteydessä. Etälukio tarjoaa tutkintotavoitteiset lukio-opinnot aikuisten valtakunnallisen opetussuunnitelman mukaisesti. Sotungin etälukiossa voi myös opiskella yksittäisiä opintojaksoja.
Sotungin etälukiossa opiskellaan opettajan ohjaamana digimateriaalien avulla. Etälukiossa käytetään digitaalisia oppimisympäristöjä kuten Itslearning ja Classroom.
Sotungin etälukio on osa Sotungin lukion ja Vantaan toisen asteen avointa oppimisympäristöä. Etälukiotoiminnan taustalla on Suomi tietoyhteiskunnaksi -hanke ja siihen liittyvä opetushallituksen ja Yleisradion yhteinen kehittämissuunnitelma. Vantaan kaupunki haki vuonna 1999 Sotungin lukiolle Etelä-Suomen etäopetuksen kärkilukion tehtävää, joka toteutui samana vuonna. Sotungin etälukion opetus käynnistyi elokuussa 2001.
Tällä hetkellä Sotungin etälukiossa on tutkintotavoitteisia aikuisopiskelijoita ja useita satoja päivälukiossa tai ammattioppilaitoksessa opiskelevaa opiskelijaa, jotka suorittavat etälukiossa yksittäisiä opintojaksoja.
Sotungin etälukion verkkosivut
M/S Finn
M/S Finn oli vuonna 1973 rakennettu 137,52-metrinen rahtilaiva. Laivan rakensi Rauma-Repola Oy Raumalla, Suomessa. Alun perin alus oli nimeltään Sirius. Alus romutettiin elokuussa 2001 Alangissa, Intiassa.
Finnin sisaraluksia ovat M/S Sea Corona, M/S Seaterns, M/S Lipa ja M/S San Diego.
Käyttöhistoria
15. joulukuuta 1972 alus laskettiin vesille ja seuraavan vuoden huhtikuussa se luovutettiin suomalaisen Finska Ångfartygsin omistukseen. Aluksen kotisatamaksi tuli Helsinki. Tuolloin alus oli nimeltään Sirius. Luovutuksen jälkeen Sirius aloitti liikennöinnin Suomen ja Euroopan välillä. Helmikuun puolivälissä 1981 laivan omistajaksi rekisteröitiin Effoa-Finska Ångfartygs.
22. huhtikuuta 1987 EFF-Shipping osti Siriuksen ja rekisteröi sen Bahaman lipun alle. Kotisatamaksi tuli Nassau. 24. huhtikuuta alus nimettiin Fenniaksi. Tämän jälkeen laiva aikarahdattiin eli vuokrattiin Kent Linen liikenteeseen, reitille Dartford / Chatham–Zeebrugge. Lokakuussa 1989 Fennia-Shipping osti Fennian. Elokuussa 1992 alus aikarahdattiin DFDS A/S:n liikenteeseen, reitille Newcastle–Esbjerg.
11. joulukuuta 1992 Finnlines osti aluksen ja nimesi sen muutamaa päivää myöhemmin Finnmasteriksi, jonka jälkeen Finncarriers aloitti liikennöinnin laivalla. 8. tammikuuta 1999 Finnmaster siirtyi Transrussian liikenteeseen, linjalle Kiel–Mukran–Pietari. Huhtikuussa reitti vaihtui; Kotka–Rostock. Kesäkuussa 2000 alus sai uuden nimen: Finnwood.
10. heinäkuuta 2001 intialainen romuttaja osti aluksen, jolloin se sai myös nykyisen Finn -nimensä. Romuttaja rekisteröi laiva Komorien lipun alle. Parin viikon kuluttua tästä alus saapui Alangiin, Intiaan, jossa se romutettiin.
Abdullah ibn Khalifa Al Thani
Šeikki Abdullah ibn Khalifa Al Thani (s. 1959, Doha) on Qatarin entinen pääministeri ja emiiri šeikki Hamad ibn Khalifa Al Thanin nuorempi veli.