cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keskiajan musiikki
Polyfonian kehitys
pienoiskuva|Rinnakkainen organum laulusta "Te Deum laudamus". Toinen yksinkertainen polyfonian muoto, rinnakkainen organum, jossa toinen ääni seuraa melodiaa tasaisen intervallin päässä, oli ilmeisesti myös jo vanha perinne, kun se ensimmäistä kertaa kuvattiin 800-luvulta peräisin olevassa teoksessa Musica enchiriadis. Esitystapaa nimitettiin kyseisissä käsikirjoituksissa nimellä organum. Alkuperäisen melodian eli pää-äänen rinnalla kulki organum-ääni yleensä siten, että äänien etäisyys toisistaan pysyi samana, tavallisesti kvinttinä. Molemmat äänet saatettiin myös kerrata oktaavia korkeammalta tai matalammalta rikkaamman soinnin aikaansaamiseksi. Tavaksi muodostui nimittää varsinaista päämelodiaan kuljettavaa ääntä tenoriksi (latinan sanasta tenere, kannatella).
Reko Paulo
Reko Paulolla ja hänen vaimollaan Hulda Paulolla oli kaksi lasta, tytär Marja Paulo (1921–1965) ja jatkosodassa kaatunut poika, oikeustieteen ylioppilas Teppo (Stefan) Paulo (1922–1944). Hulda ja Marja Paulo perustivat testamentillaan vuonna 1966 toimintansa aloittaneen Paulon Säätiön. Paulon Säätiö jakaa apurahoja lääketieteellisen tutkimustyön, liikesivistyksellisen tutkimus- ja koulutustyön sekä kuvataiteen ja säveltaiteen edistämiseen.
Mike Vernon
Mike Vernon (s. 24. helmikuuta 1963 Calgary, Alberta) on kanadalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi NHL-urallaan neljässä seurassa, Calgary Flamesissa, Detroit Red Wingsissä, San Jose Sharksissa ja Florida Panthersissa. Suurimman osan urastaan hän edusti Calgary Flamesia. Hän lopetti peliuransa vuonna 2002.
Reimarintorni
Reimarintorni on Espoon Kivenlahdessa sijaitseva asuinkerrostalo, joka valmistui kesällä 1990. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Simo Järvinen. Tornitalossa on 17 kerrosta, ja sen korkeus on 66 metriä. Se oli Suomen korkein asuinrakennus, kunnes 70-metrinen Meritorni valmistui vuonna 1999 samaan lähiöön. Reimarintornin rakennesuunnittelu on insinööritoimisto Erkki Juvan.
Keskiajan musiikki
Polyfonian kehitys
Musica enchiriadisin kuvaama organum ei ollut varsinaisesti sävellystekniikka vaan tapa koristella laulettua musiikkia lisäämällä spontaanisti ääniä esityksen aikana. Guido Arezzolainen esitti teoksessaan Micrologus (noin 1025) jo monimutkaisemman polyfonisen teorian, joka mahdollisti erilaiset vaihtoehdot toiselle äänelle, jonka kuoron kanssa laulava solisti saattoi esittää improvisatorisesti. Organum-ääni saatettiin myös säveltää valmiiksi ja kirjoittaa nuotteihin melodian kanssa. Ensimmäiset löydetyt nuottikäsikirjoitukset, jotka sisältävät myös organumin nuotitettuna, ovat 1000-luvun alkupuolelta. Näin polyfonia oli kehittynyt esitystekniikasta sävellystekniikaksi.
Mike Vernon
Peliura
Calgary Flames varasi Vernonin NHL:ään numerolla 56 vuoden 1981 varaustilaisuuden kolmannella kierroksella. Hän otti seuran ykkösmaalivahdin paikan kauden 1985–86 loppupuolella ja oli johdattamassa seuraa Stanley Cupin loppuotteluihin, joissa se hävisi Montreal Canadiensille otteluvoitoin 4–1.
Keskiajan musiikki
Polyfonian kehitys
1100-luvun lopun käsikirjoituksissa alkoi ilmetä uusi organumin tyylisuunta, vapaa organum, jossa organum-ääni on muuttunut vapaammaksi ja itsenäisemmäksi tenoriääneen verrattuna. Vapaassa organumissa organum-ääni sijaitsee yleensä tenorin yläpuolella, ja tenori- ja organum-äänet saattavat joskus myös ohittaa toisensa. Kuten vanhassa organumtyylissä, äänien väliset intervallit olivat kuitenkin aina keskiajalla puhtaina intervalleina pidettyjä kvartteja, kvinttejä tai oktaaveja. Vapaassa organumissa organumin esittivät pääasiassa solistit, jotka saattoivat improvisoida sen kuoron laulamaa tenoria vastaan.
Notre Damen koulukunta
1100-luvun lopussa ja 1200-luvun alussa Ranskassa syntyi niin sanottu Notre Damen koulukunta. Sen tärkeimmät edustajat olivat säveltäjät Perotinus (eli Pérotin) ja Leoninus (eli Léonin), jotka molemmat olivat opiskelleet musiikkia Pariisin yliopistossa ja toimivat Notre Damen katedraalissa. Nimettömän englantilaisen kirjoittama käsikirjoitus vuodelta 1275 kertoo Léoninin kirjoittaneen teoksen Magnus liber organi, joka sisälsi kaksiääniset (duplum organum) sävellykset kirkkovuoden suurien juhlien jumalanpalvelusten kaikkiin responsiivisiin osiin. Vaikka itse kirja on hävinnyt, on osia siitä säilynyt monissa käsikirjoituksissa. Myöhemmin Pérotin ja muut koulukunnan säveltäjät muokkasivat ja laajensivat kokoelmaa ja tekivät eri teoksiin vaihtoehtoisia osia ja kolmi- (triplum organum) tai neliäänisiä (quatrum organum) sovituksia.
Notre Damen koulukunnan säveltäjät olivat antiikin ajan jälkeen ensimmäiset, jotka käyttivät nuottikirjoitusta, jossa esitettiin nuottien suhteellisten sävelkorkeuksien lisäksi myös niiden pituudet. Rytmien esittäminen perustui rytmisiin moodeihin, jotka merkittiin numeroilla 1–6. Perustahtiyksikkö eli tempus oli aina jaoteltu kolmeen osaan. Periaatteessa ensimmäiseen rytmimoodiin sävelletty teos koostui kyseisen rytmikuvion toistamisesta, mutta koska samanlaisena toistettu rytmikuvio olisi ollut monotoninen, rytmistä moodia saatettiin vaihtaa tahti kerrallaan. Lisäksi monissa teoksissa eri äänet käyttivät eri rytmimoodia.
Motetti
Notre Damen koulukunta kehitti myös uuden polyfonisen sävellystyypin, motetin, jossa olemassa olevaan kirkkolauluun lisättiin uusia sanoja yhdelle tai useammalle organum-äänelle. Uudet sanat olivat aluksi latinaa, mutta myöhemmin motetteja varten kirjoitettiin kansankielisiä tekstejä ja aiheet saattoivat olla maallisia. 1300-luvun puolivälistä eteenpäin motetista oli muotoutunut tärkein polyfonisen musiikin muoto.
Kirkollisia aiheita käsitteleviä motetteja saatettiin esittää kirkossa, mutta ainakin maalliset motetit oli tarkoitettu viihteeksi aikansa koulutetulle eliitille: papistolle, aristokraateille ja muusikoille. Koska maallisissa moteteissa tenorin alkuperäisiä sanoja ei tarvinnut enää esittää, saatettiin ääni esittää myös soittimilla.
Kirkkolaulujen tenorin irrottaminen kirkollisesta yhteydestä ja sen muuttuminen uusien sävellysten raaka-aineeksi loi uusia mahdollisuuksia sävellyksille. Sävellyksiin saatettiin lisätä kolmas ja joskus neljäskin ääni, joille saatettiin kirjoittaa myös omat tekstinsä (jolloin teosta nimitettiin kaksin- tai kolminkertaiseksi motetiksi). Pian motetteja kirjoitettiin myös alusta asti, esimerkiksi siten, että Notre Damen koulukunnan teoksen tenorimelodiaa käsiteltiin uudessa rytmimoodissa ja sen ympärille sävellettiin täysin uudet säestävät äänet. Motetit nimetään nykyisin yleensä yhdistelmänimellä, joka sisältää kaikkien äänien tekstien ensimmäiset sanat, esimerkiksi Adam de la Hallen säveltämä kolminkertainen motetti De ma dame vient/Dieus, comment porroie/Omnes (eli Naiseltani tulee/Jumalani, kuinka voin/Kaikki yhdessä).
Keskiajan loppupuolella, noin vuoteen 1250 mennessä, motetit olivat säännönmukaisesti kolmiäänisiä ja sisälsivät kaksi toisiinsa liittyvää tekstiä latinaksi tai kansankielellä ja joskus yhden molempia. Säveltäjät alkoivat käyttää tenorina myös muita sävelmiä kuin Notre Damen koulukunnan kirkkomusiikkia. Hieronymus Määriläinen kuvasi tätä uutta käytäntöä sanalla cantus firmus, jolla tarkoitettiin yksinkertaisesti olemassa olevaa melodiaa, jota käytettiin polyfonian pohjana.
Ars nova
Noin vuodelta 1320 peräisin oleva ilmeisesti säveltäjän, runoilijan ja lopulta Meauxin piispan Philippe de Vitryn kirjoittama kirja Ars nova antoi nimensä uudelle ranskalaiselle musiikkityylille, joka kesti aina 1400-luvun alkuun asti. Ars novalle ominaiset piirteet syntyivät kahdesta uudesta rytmien merkitsemiseen liittyvästä keksinnöstä: nuottien pituuksia ryhdyttiin jakamaan kaksijakoisesti (epätäydellisesti) perinteiseen kolmijakoisen (täydellisen) jaon rinnalla, ja toinen mahdollisti siihen asti lyhyimmän pituusarvon (semibreven) jakamisen pienempiin aikayksiköihin (minimeihin). Jehan des Murs esitteli noin vuoden 1340 tietämillä vielä yhden merkittävän nuottikirjoitukseen liittyvän innovaation, mensuraalinotaation, joka on modernin tahtilajimerkinnän edeltäjä. Nämä keksinnöt mahdollistivat musiikin säveltämisen uusiin tahtilajeihin ja suuremman rytmisen joustavuuden teoksissa. Phillippe de Vitry käytti näitä menetelmiä säveltämissään isorytmisissä moteteissa. Ars novassa käytettiin myös aikaisempaa vapaammin epäpuhtaita intervalleja, terssejä ja sekstejä. Vaikka nämä intervallit tuli edelleen purkaa puhtaisiin kvartteihin tai kvintteihin, ne saattoivat kestää pitempään tai niiden purkamista saatettiin pitkittää. Oktaavit ja rinnakkaiset kvintit olivat kuitenkin edelleen yleisiä, mikä erotti tämän musiikin seuraavan vuosisadan renessanssimusiikista. Ars nova -tyylin merkittävin säveltäjä oli Philippe de Vitryn lisäksi ranskalainen Guillaume de Machaut.
Maallinen musiikki
Gregoriaaninen ja muut kirkkomusiikin muodot olivat kirkon perinnettä, jota harjoitettiin kirkon ja erityisesti luostarilaitoksen piirissä. Luku- ja varsinkin nuottienlukutaito olivat hyvin harvinaisia kirkon ulkopuolella, joten maallista musiikkia ei juuri kirjoitettu muistiin, eikä sitä siksi ole paljon säilynyt.
Sankarirunot
Säilyneistä teoksista voidaan päätellä, että toisin kuin keskiajan kirkollisessa musiikissa, jonka tekstit olivat poikkeuksetta latinankielisiä, maallisessa musiikissa käytettiin kansankieliä, kuten ranskaa, saksaa tai italiaa. Kansankielisestä lyriikasta on parhaiten säilynyt eepoksia eli pitkiä sankarirunoja. Ranskassa tätä tyylilajia kutsuttiin nimellä chanson de geste, ja tunnetuin säilynyt esimerkki niistä on Rolandin laulu, joka kertoo Kaarle Suuren taistelusta maureja vastaan Espanjassa. Muita tunnettuja eepoksia ovat muun muassa englantilainen Beowulf ja saksalainen Nibelungein laulu.
Trubaduurit ja truveerit
pienoiskuva|vasen|[[Trubaduuri Bernart de Ventadorn 1100-luvulta peräisin olevasta trubaduurimusiikin käsikirjoituksesta.]]
Trubaduurit ja truveerit olivat säveltäjä-runoilijoita, joiden teoksia koottiin chansonniersiksi, laulukirjoiksi, kutsuttuihin käsikirjoituksiin. Nykyaikaan saakka on säilynyt noin 2600 trubaduurirunoa, joista noin joka kymmenennen melodia tunnetaan, ja 2100 truveerirunoa, joista tunnetaan melodia noin kahdessa tapauksessa kolmesta. Trubaduuri- ja truveerirunous sai paljon vaikutteita arabialaisesta runoudesta, joka kulkeutui Etelä-Ranskaan maurien valloittaman Espanjan kautta. On jopa esitetty, että sanan trubaduuri juuret olisivat arabian kielen sanassa tarab, joka tarkoittaa ilon siirtämistä.
Trubaduurien ja truveerien laulut käsittelivät monia aiheita kuten politiikkaa, moraalisia kysymyksiä ja kirjallisuutta, mutta selvänä enemmistönä olivat rakkausaiheet. Laulut ovat yleensä kertosäkeellisiä, ja tanssimusiikissa kertosäkeen esittivät usein tanssijat. Melodia toistui samanlaisena jokaiselle runonsäkeelle ja siinä on tavallisesti yksi nuotti sanan tavua kohti. Maallisen musiikin säveltäjät eivät usein olleet saaneet teoreettista musiikkikoulutusta, minkä vuoksi musiikki ei aina sovi mihinkään keskiajalla käytetyistä kirkkosävellajeista. Monet kuitenkin noudattavat kirkkosävellajeja; yleisimmin käytettyjä kirkkosävellajeja olivat doorinen ja miksolyydinen.
Myöhäiskeskiajan maallinen musiikki
Ranskassa ryhdyttiin Ars Novan vaikutuksesta säveltämään myös maallista musiikkia polyfonisesti. Kehittyi uusi chanson-tyyli, jossa tekstiä ja melodiaa kuljetettiin tenorin sijaan ylimmässä äänessä eli cantuksessa ja jota tuki hitaammassa tempossa liikkuva, usein tekstitön tenoriääni. Näiden kahden äänen ympärille saatettiin lisätä myös yksi tai kaksi muuta tekstitöntä ääntä: kontratenori samalle äänialueelle kuin tenori tai harvemmin nopealiikkeinen triplum ylä-ääniin. Nykyisen tutkimuksen valossa on todennäköistä, että esimerkiksi Guillaume de Machautin sävellyksissä kaikki äänet oli tarkoitettu esitettäväksi laulaen, vaikka monissa nykyisissä esityksissä käytetäänkin soittimia tekstittömien äänien esittämiseen. Keskeiset teoslajit olivat virelai, ballade ja rondeau, jotka erosivat keskeisimmin tekstien aihealueiden osalta. Balladet olivat tekstiltään vakavimpia ja käsittelivät pohtivia tai historiallisia aiheita, rondeaut olivat rakkauslauluja ja virelait rinnastivat luonnon kuvaukset rakkauden tunteeseen.
Ars Subtilior
1300-luvun loppupuolella säveltäjät alkoivat kehittää Ars nova -tyyliä pidemmälle. Avignonissa maanpaossa ollut paavin hovi toimi myös maallisen musiikin merkittävimpänä suojelijana, ja siellä sekä muissa Etelä-Ranskan ja Pohjois-Italian hoveissa kehittyi Ars Subtilior, hienovaraisempi tyyli. Tämä musiikki koostui pääasiassa rakkausaiheisista polyfonisista balladeista, rondeauista ja chansoneista. Musiikki oli tarkoitettu aikansa aristokratialle, ja se käytti kaikki aikansa melodiset, rytmiset, kontrapunktiset ja musiikin notaation mahdollisuudet. Teoksien nuotit tehtiin myös hyvin koristeellisiksi ja niissä pyrittiin erikoisuuksiin kuten rakkauslaulun esittämiseen sydämenmuotoisella nuotituksella. Monet tyylisuunnan teokset ovat rytmiikaltaan niin monimutkaisia, ettei vastaavia ei ole sävelletty ennen kuin 1900-luvulla.
Keskiajan soittimet
Vaikka varsinkin keskiaikainen kirkollinen musiikki oli pääasiassa vokaalimusiikkia, säestettiin lauluja luultavasti monenlaisilla soittimilla. Vielle oli yleisin keskiajalla käytetty jousisoitin ja nykyisen viulun edeltäjä. Viellet olivat muodoltaan ja kooltaan toisistaan poikkeavia, mutta yleensä niissä oli viisi kieltä, jotka oli viritetty kvartin tai kvintin päähän toisistaan.
Myöhempien soitingen, cembalon ja pianon suora edeltäjä puolestaan oli keskiaikainen dulcimer (tunnettiin useilla eri nimillä), alun perin Mesopotamiasta lähtöisin oleva santur-soitin, joka koostui puisesta kotelosta, johon oli kiinnitetty kielet ja jota soitettiin kahdella lyömävasarapuikolla. Myös Mesopotamiasta lähtöisin oleva qanun oli levinnyt Eurooppaan psalttari-soittimena, joka sekin koostui puiseen kehikkoon kiinnitetyistä kielistä ja jota soitettiin kieliä näppäilemällä. Yleinen puhallinsoitin oli muun muassa poikkihuilu, joka oli valmistettu puusta ja josta puuttuivat nykyisen poikkihuilun läpät. Keskiaikainen trumpetti oli suora, ja siitä puuttuivat venttiilit, joten sillä saattoi soittaa vain harmonisen sarjan.
Luostarien kirkoissa alkoivat 1100-luvulta alkaen yleistyä urut, ja 1300-luvulla niitä oli jo suurissa katedraaleissakin. Suurien kirkkourkujen lisäksi käytettiin pieniä portatum-urkuja (lat. portatum kannettu) ja hiukan suurempia positum-urkuja (lat. positum paikalleen pantu), jotka olivat siirrettäviä, mutta jotka asetettiin pöydälle soittamista varten ja joihin tarvittiin apulainen pumppaaman ilmaa urkujen läpi. pienoiskuva|Viellen soittaja 1300-luvulta.
Mike Vernon
Peliura
Seuraavalla kaudella Vernon oli johdattamassa seuraansa sen ensimmäiseen ja tähän mennessä ainoaan Stanley Cupin voittoon; Flames voitti loppuotteluissa Montreal Canadiensin voitoin 4–2. Hän torjui pudotuspeleissä kolme nollapeliä. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella hän pelasti seuran tippumiselta torjumalla Vancouver Canucksin Stan Smylin läpiajon ratkaisevan ottelun jatkoajalla.
Vaikka Flames säilyi vahvana, se ei onnistunut uusimaan menestystään seuraavina kausina. Flames kauppasi Vernonin Detroit Red Wingsiin kesällä 1994 vaihdossa puolustaja Steve Chiassoniin. Vernon auttoi Red Wingsin Stanley Cupin loppuotteluihin työsulun lyhentämällä kaudella 1994–95, mutta seura hävisi loppuotteluissa New Jersey Devilsille suoraan neljässä ottelussa. Kaudella 1995–96, jolloin seuran ykkösmaalivahtina oli Chris Osgood, Red Wings voitti runkosarjassa 62 ottelua, mikä on NHL:n ennätys. Kauden jälkeen Osgood ja Vernon palkittiin William M. Jennings Trophylla, joka jaetaan vähiten maaleja päästäneen joukkueen maalivahdille tai maalivahdeille. Red Wings hävisi kuitenkin konferenssifinaaleissa Colorado Avalanchelle, joka eteni sittemmin ensimmäiseen Stanley Cupin voittoonsa.
Vernon siirtyi San Jose Sharksiin vuonna 1997. Hän pelasi seurassa kaksi täyttä kautta. Hänet kaupattiin Florida Panthersiin kesken kauden 1999–00 yhdessä kolmannen kierroksen varausvuoron kanssa vaihdossa Radek Dvořákiin. Vernon toimi loppukauden Floridan ykkösmaalivahtina vieden seuran pudotuspeleihin. Kesällä 2000 tulokasseura Minnesota Wild varasi hänet laajennusdraftissa, mutta kauppasi hänet saman tien Calgary Flamesiin, jossa hän pelasi vielä kaksi kautta. Vernon ilmoitti lopettavansa uransa 13. syyskuuta 2002.
Vernon pelasi NHL-urallaan yhteensä 781 runkosarjaottelua, joista valtaosan Flamesin paidassa. Nollapelejä hän keräsi runkosarjaotteluissa yhteensä 27, 13 Flamesin, neljä Red Wingsin, yhdeksän Sharksin ja yhden Panthersin paidassa. Pudotuspeliotteluja hänelle kertyi yhteensä 138, joissa hän pelasi kuusi nollapeliä, kolme Flamesin, kaksi Red Wingsin ja yhden Sharksin paidassa.
Lohko C jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2008
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 2008 Lohko C:ssä pelaa Egypti, Sambia, Kamerun ja Sudan. Lohkon ennakkosuosikkeja ovat Egypti ja Kamerun.
Ottelut
22. tammikuuta
26. tammikuuta
30. tammikuuta
Maalit
5 maalia 3 maalia 2 maalia 1 maali oma maali
Maatin sulka
Muinaisen Egyptin mytologiassa Osiris punnitsi vainajan sydämen Maatin sulkaa vastaan. Jos nämä kaksi pysyivät tasapainossa, vainaja julistettiin ääneltään vilpittömäksi ja hän pääsi uuteen elämään.
Sulka oli osa Maat-jumalattaren päähinettä.
Chevrolet Tahoe
Chevrolet Tahoe tai GMC Yukon on iso katumaasturi, jota General Motors valmistaa kahdenmerkkisenä, Chevrolet ja GMC. Molemmat mallit ovat teknisesti samanlaisia.
Historia
GMC Yukon julkaistiin enismmäisen kerran mallivuodelle 1992. Tällöin Chevrolet Tahoen nimi oli Blazer. Molemmat autot olivat kaksiovisia. Venezuelassa autoa markkinoitiin nimellä Grand Blazer. Yhdysvalloissa ja Boliviassa Tahoe -nimi otettiin käyttöön 1995, jolloin auton neliovinen versio julkaistiin. Meksikossa sitä myytiin Silverado -nimellä. Toisen sukupolven julkistamisen myötä auto sai uuden keulan. Auton ulkonäköä uudistettiin myös kolmannessa sukupolvessa.
Yhdysvaltojen kauppasodat
Yhdysvaltojen kauppasodat tarkoittaa presidentti Donald Trumpin käynnistämiä pyrkimyksiä neuvotella Yhdysvaltojen edun mukaisia kauppasopimuksia ja pienentää Yhdysvaltojen kroonista kauppataseen alijäämää. Presidentti Trump on asettanut tariffeja Kanadalle, Meksikolle, Kiinalle sekä Euroopan unionille. Kiinan presidentti Xi Jinping on puheessaan kehottanut kansalaisia valmistautumaan pitkään marssiin, ja Kiinan pyrkimys sietää Yhdysvaltojen kauppasodan vaikutukset saattaa kestää viisitoista vuotta.
Euroopan unioni ja kauppasodan uhka
Jose Manuel Barroson mukaan Yhdysvaltojen ja Euroopan unionin välinen kauppasota tulee olemaan vahingollisempi kuin Yhdysvaltojen ja Kiinan välinen kauppasota. Kauppasopimus Euroopan unionin kanssa on epätodennäköinen, koska Yhdysvallat haluaa sopimukseen mukaan maataloustuotteet. Trump haluaa myös kauppasopimuksen Brexitin jälkeisen Iso-Britannian kanssa. Trump kannattaakin Britannian eroamista Euroopan unionista.
Kiistakapulana ulkomailta tuotavat autot
Joulukuussa 2018 Trump on sanonut, että hänellä ei ole välitöntä aikomusta lisätä saksalaisille autoille tariffeja. Autotariffien lisääminen vaarantaisi Euroopan jo muutenkin vaikeuksien kanssa painiskelevan talouskasvun, ja Euroopan unioni kärsii samanaikaisesti Brexitistä. Trump on myös painostanut Japania autojen viennistä Yhdysvaltoihin, ja on lisäämässä painostusta ennen vuoden 2020 presidentinvaaleja.
Kauppasotien vahingolliset vaikutukset
Toukokuussa 2019 OECD on varoittanut, että Kiinan ja Yhdysvaltojen kauppasota satuttaa Yhdysvaltojen taloutta ja maailmantaloutta. OECD:n laskelman mukaan vahinko on 600 miljrdia Yhdysvaltain dollaria. Yhdysvaltain keskuspankin pääjohtaja Jerome Powell on sanonut, että keskuspankki tulee elvyttämään tarvittaessa.
Yhdysvaltojen uhattu asema ainoana supervaltana
Kiinan kauppasodassa on kyse nousevasta supervallasta, joka ei salli vapaata Kiinan markkinoilla investoimista ja toimimista ulkomaalaisille. Kauppasodan päättymiseksi Kiinan pitäisi tehdä reformeja ja avata talouttaan ulkomaalaisille. Kauppasodan päättyminen vaatisi Xi Jinpingiltä "nöyryyttäviksi koettuja myönnytyksiä".
Samoihin aikoihin Yhdysvallat on lisännyt kiinalaisen verkkoyhtiö Huawein mustalle listalle. Toukokuun lopussa 2019 sanomalehti Los Angeles Times on kirjoittanut, että Kiinan ja Yhdysvaltojen konfliktia kutsutaan kauppasodaksi, mutta siinä on kyse suuremmasta yhteenotosta.
3. kesäkuuta 2019 pitämässään puheessa ulkoministeri Mike Pompeo vaati Kiinaa viettämään Tiananmenin aukion välikohtauksen 30-vuotispäivää. Pompeo myös sanoi että Kiina pyrkii olemaan maailman mahtavin talous- ja sotilaallinen mahti sekä Kiinalla on pyrkimys levittää totalitaarista yhteiskuntavisiotaan maailmanlaajuisesti.
Kiinan ja Yhdysvaltojen kauppasodasta hyötyvät maat
Vietnam on yksi suurimmista kauppasodista hyötyjistä. Tuotantoa siirtyy Kiinasta Vietnamiin. Muita hyötyjiä ovat Bangladesh, Indonesia, Thaimaa sekä Intia.
Taiwanin presidentin Tsai Ing-wenin mukaan Taiwan hyötyy kauppasodasta.
Caterina Scorsone
Caterina Reminy Scorsone (s. 16. lokakuuta 1981 Toronto, Ontario, Kanada ) on kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan Jess Mastrianin roolista televisiosarjassa Kadonneiden jäljillä sekä Amelia Shepherdin roolista sarjoissa Greyn anatomia ja Rakkauden anatomia.
Ura
Scorsone kävi Torontossa Cardinal Academy of Arts -taidelukiota ja esiintyi lukioaikoinaan useissa näytelmissä. Hän opiskeli Toronton yliopistossa kirjallisuutta, uskontotiedettä ja filosofiaa ja suoritti kandidaattitutkinnon.
Scorsone saavutti kansainvälistä menestystä esiinnyttyään televisiosarjassa Kadonneiden jäljillä. Hän näytteli sarjassa Jess Mastriania vuosina 2003–2006.
Scorsone näytteli Greyn anatomia -sarjan sisarsarjassa Rakkauden anatomia vuosina 2010–2013. Scorsone on näytellyt Amelian roolissa myös Greyn anatomiassa kaudesta 7 alkaen. Hänen roolihenkilönsä neurokirurgi Amelia Shepherd on Patrick Dempseyn esittämän Greyn anatomian Derek Shepherdin sisar.
Yksityiselämä
Caterina Scorsone meni naimisiin The Rescues -yhtyeen Rob Gilesin kanssa vuonna 2009. Parilla on vuosina 2012, 2016 ja 2019 syntyneet tyttäret. Scorsone asuu nykyään Los Angelesissa.
Muumipeikko (sarjakuva)
pysty=1.4|thumb|[[Tove Janssonin piirtämä kansikuva ensimmäisestä Muumipeikko-sarjakuva-albumista. Kansikuvat olivat värillisiä, mutta itse sarjakuva on mustavalkoinen.]]
Muumipeikko (engl. Moomin) on vuosina 1954–1975 ilmestynyt sanomalehtisarjakuva, jonka loi suomalainen Tove Jansson ja jota jatkoi myöhemmin hänen veljensä Lars Jansson. Sarjakuvassa esiintyvät Tove Janssonin luomat muumihahmot.
Muumipeikko-sarjakuvaa tehtiin suoraan englanninkielisille markkinoille: sitä levitti brittiläinen Associated Newspapers -sarjakuvasyndikaatti ja sen alkuperäinen julkaisija oli iltapäivälehti Evening News. Suomessa sarjakuvan pitkäaikainen julkaisija oli Ilta-Sanomat. Parhaimmillaan Muumipeikko ilmestyi 40 maassa ja noin 120 lehdessä, ja sen päivittäinen lukijakunta oli yli 20 miljoonaa. Tämä tekee siitä kaikkien aikojen menestyksekkäimmän suomalaisen sarjakuvan. Tove ja Lars Jansson saivat Muumipeikon tekemisestä Suomen sarjakuvaseuran Puupäähatun vuonna 1980.
Sarjakuvan synty
Tove Janssonilla oli tuolloin jo kokemusta muumisarjakuvien piirtämisestä. Hän oli julkaissut vuonna 1947 suomenruotsalaisessa Ny Tid -lehdessä pitkän sarjakuvatarinan Mumintrollet och jordens undergång ("Muumipeikko ja maailmanloppu"), joka perustui vapaasti kirjaan Muumipeikko ja pyrstötähti. Sarjakuva sai kuitenkin osakseen voimakasta arvostelua vasemmistolaisen lehden lukijoilta, jotka pitivät muumiperhettä liian porvarillisena, ja lehti ei tilannut Janssonilta lisää sarjakuvia. Saatuaan Suttonin tarjouksen Jansson solmi kesäkuussa 1952 seitsenvuotisen sopimuksen muumiaiheisen sarjakuvan piirtämisestä. Ennen ilmestymisen alkamista Jansson kehitti ja hioi sarjakuvaa yhteistyössä Associated Newspapersin sarjakuvatoimituksen kanssa, ja etenkin Charles Sutton ohjasti taiteilijaa hyvin yksityiskohtaisesti. Sarjalle etsittiin hetken aikaa myös erillistä käsikirjoittajaa, mutta lopulta päädyttiin siihen, että Jansson tekee sekä käsikirjoituksen että kuvituksen itse.
Muumipeikko-sarjakuvan julkaisijaksi valikoitui Associated Newspapersin lehtiin kuulunut Evening News, tuolloin maailman suurin iltapäivälehti jolla oli 12 miljoonan kappaleen levikki. Sarjakuva Moomin näki päivänvalon Evening Newsin sivuilla 20. syyskuuta 1954. Sutton oli järjestänyt hyvin näkyvän mainoskampanjan tukemaan uuden sarjan aloitusta. Sarjakuva myytiin nopeasti useisiin muihin maihin, etunenässä Pohjoismaat. Suomessa Muumipeikko alkoi ilmestyä 21. huhtikuuta 1955 maan suurimmassa iltapäivälehdessä Ilta-Sanomissa. Samana vuonna sarjan poimivat sivuilleen ruotsinkieliset maakuntalehdet Västra Nyland ja Vasabladet ja vuonna 1957 Åbo Underrättelser. Muumipeikkoa julkaisseet lehdet olivat pääosin eurooppalaisia, mutta se ilmestyi myös kaukasemmissakin maissa. Pohjois-Amerikassa se saatiin lopulta myytyä kanadalaiseen Toronto Daily Stariin, mutta Yhdysvalloissa yksikään mainittava lehti ei ottanut sitä sivuilleen.
Tove Janssonin aika 1954–1957
Tove Jansson piirsi Muumipeikko-sarjakuvaa seitsemän vuotta. Neljätoista ensimmäistä sarjakuvatarinaa hän sekä käsikirjoitti että piirsi yksin. Alusta lähtien tärkeänä avustajana oli Toven veli Lars Jansson, joka englannin kielen taitajana käänsi sarjakuvan vuorosanat englanniksi.
Ennen sarjakuvapiirtäjän uraansa Jansson oli julkaissut neljä muumikirjaa (Muumit ja suuri tuhotulva 1945, Muumipeikko ja pyrstötähti 1946, Taikurin hattu 1948 ja Muumipapan urotyöt 1950) ja julkaisi sen aikana kaksi lisää (Vaarallinen juhannus 1954, Taikatalvi 1957). Sarjakuvan muumimaailma erosi kirjojen muumimaailmasta useissa suhteissa. Lisäksi Jansson kehitti sarjakuvaa varten lukuisia sivuhenkilöitä, jotka eivät koskaan esiintyneet kirjoissa.
Vaikka sarjakuvan muumimaailma ei ollutkaan yhteneväinen kirjojen kanssa, Tove Jansson sovelsi siinä muumikirjoissa käyttämiään aiheita. Esimerkiksi sarjakuvan Viidakkoelämää (1956) lähtökohta viidakoksi muuttuvasta Muumilaaksosta on otettu Taikurin hatusta, ja sarjakuva Muumipeikko rakastuu (1956) alkaa tulvakohtauksella joka muistuttaa Vaarallisen juhannuksen vastaavaa. Vaikutteet kulkivat kuitenkin myös toiseen suuntaan: sarjakuva Muumiperhe ja meri (1957), jossa muumit muuttavat autiolle majakkasaarelle, on toiminut lähtökohtana sarjakuvauran jälkeen kirjoitetulle kirjalle Muumipappa ja meri (1965).
Tove ja Lars Janssonin yhteistyö 1957–1959
Tove Jansson kertoi nauttineensa sarjakuvan piirtämisestä pari ensimmäistä vuotta, mutta sen jälkeen sopimusvelvoitteen täyttäminen muodostui rasitteeksi. Seitsenvuotisen sopimuksen päättyessä 1959 hän päätti lopettaa sarjakuvan teon. Hän ilmoitti syndikaatille väsyneensä sarjakuvan piirtämiseen, koska se ja erilaisten muumituotteiden suunnittelu vei hänen koko aikansa, eikä hänelle jäänyt aikaa kirjailijan ja taidemaalarin töille. Samalla hän ilmoitti opettavansa veljelleen Larsille ”pelin sääntöjä”, jotta tämä voisi jatkaa Muumipeikon piirtämistä. Sisarusten äiti Signe Hammarsten-Jansson, joka halusi sarjakuvan pysyvän perhepiirissä, oli yllyttänyt Larsin ottamaan myös piirustusvastuun harteilleen, sillä muuten syndikaatti olisi luultavasti hankkinut ulkopuolisen piirtäjän jatkamaan suosittua sarjakuvaa. Lars Jansson, joka ei omien sanojensa mukaan ollut aiemmin piirtänyt mitään, harjoitteli sarjakuvien piirtämistä intensiivisesti alkuvuoden 1959.
Tove Jansson halusi tarinan Muumipeikko ja kultainen häntä (1958) jäävän jäähyväissarjakuvakseen, mutta syndikaatti julkaisi sarjat toisessa järjestyksessä ja viimeiseksi Toven sarjakuvaksi jäi Hosulin kosinta (1959). Tarinassa Kultainen häntä Muumipeikon häntään kasvaa kultainen tupsu ja hänestä tulee kuuluisuus yhdessä yössä; sarjakuvan kautta Jansson ironisoi omia tuntemuksiaan kuuluisuudesta. Myöhemmin Tove Jansson purki kokemuksiaan sarjakuvapiirtäjän urasta novellin muotoon: kokoelmassa Nukkekaappi ja muita kertomuksia (1980) ilmestyi novelli Sarjakuvapiirtäjä, joka kertoo nuoren sarjakuvapiirtäjän uran alkuaskelista brittiläisen sarjakuvasyndikaatin palveluksessa.
Lars Janssonin aika 1959–1975
Ensimmäinen Lars Janssonin piirtämä sarjakuvatarina Muumin lamppu alkoi Evening Newsissä 2. tammikuuta 1960. Hän käsikirjoitti ja piirsi Muumipeikkoa 16 vuotta ja teki kaikkiaan 52 pitkää sarjakuvatarinaa. Toisin kuin Tove, Lars Jansson kirjoitti tarinat suoraan englanniksi. Lars Janssonin tekemissä tarinoissa muumit seikkailivat aiempaa useammin Muumilaakson ulkopuolella, matkustivat aikakoneella menneisyyteen jne. Niissä oli muutenkin enemmän viittauksia todellisen maailman ajankohtaisiin ilmiöihin, kuten hippiliikkeeseen.
Evening News lopetti Muumipeikko-sarjakuvan julkaisemisen vuonna 1968. Sarja jatkoi ilmestymistään vielä seitsemän vuotta lukuisissa muissa lehdissä, vaikka suurimman maksajan Evening Newsin vetäytyminen tekikin loven sarjakuvapiirtäjän budjettiin. Lars Jansson teki vuonna 1974 päätöksen sarjakuvan lopettamisesta, koska hänen oli yhä vaikeampaa keksiä juonia. Viimeinen Muumipeikko ilmestyi lehdissä 16. huhtikuuta 1975.
Piirrostyyli
Muumipeikko-sarjakuvan visuaalinen erikoisuus oli se, että sarjakuvan ruutuja erottavat väliviivat oli usein korvattu kuvaan sisältyvillä tai siihen vertauskuvallisesti liittyvillä elementeillä, kuten erilaisilla pitkänomaisilla esineillä. Se oli tässä suhteessa edelläkävijä strippisarjakuvien joukossa. Tove Jansson käytti tätä tapaa jo ensimmäisessä tarinassa ja Lars Jansson vei sen myöhemmin huippuunsa.
Sarjan tavaramerkkinä oli kuva kumartuneen Muumipeikon pyöreästä takapuolesta, joka esiintyy muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta jokaisen tarinan ensimmäisessä ruudussa. Samantapainen kuva Muumipeikon takapuolesta nähdään myös vuonna 1992 valmistuneen Muumipeikko ja pyrstötähti -elokuvan alussa, vaikka elokuvan muu sisältö ei liity Muumipeikko-sarjakuvaan.
Kokoelma-albumit
Muumipeikko-stripit ovat ilmestyneet suomeksi kolmena albumisarjana. Turun Sanomat julkaisi vuosina 1978–1984 yhdeksän albumia nimellä Muumi. Ensimmäinen täydellinen suomenkielinen kokoelma sarjasta oli WSOY:n vuosina 1990–1996 julkaisema 24-osainen kirjasarja. Kanadalainen Drawn and Quarterly -kustantamo ryhtyi vuonna 2006 julkaisemaan Muumipeikosta kovakantista kokoelmaa nimillä Moomin: The Complete Tove Jansson Comic Strip (ensimmäiset viisi osaa) ja Moomin: The Complete Lars Jansson Comic Strip (myöhemmät osat). WSOY on vuodesta 2008 julkaissut sarjaa suomeksi nimellä Muumit – sarjakuvaklassikot. Osia on tähän mennessä ilmestynyt suomeksi kymmenen. Seitsemän ensimmäisen osan loppuun on liitetty tutkija Sirke Happosen kirjoittamat jälkisanat.
Vuosina 1957–1974 sarjakuva julkaistiin ruotsiksi 21-osaisena albumisarjana, jota kustansi ensin Schildts ja vuodesta 1968 alkaen ruotsalainen Geber-kustantamo. Toinen, 10-osainen sarja ilmestyi Ruotsissa vuosina 1977–1981. Suomessa Schildts on julkaissut uusia albumeita 1990-luvuilla.
Britanniassa ensimmäiset Muumipeikko-tarinat julkaistiin vuonna 1957 Moomin-nimisenä kokoelmana.
Muut Muumi-sarjakuvat
1990-luvulla alettiin julkaista uusia Muumi-sarjakuvia, jotka perustuvat pitkälti suosittuun Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjaan ja ovat selvästi enemmän lapsille suunnattuja kuin alkuperäiset Muumipeikko-sarjakuvat. Pienille lapsille suunnatut sarjakuvat ovat ilmestyneet Muumi-lehti-nimisessä julkaisussa, johon vuonna 1999 sulautettiin myös lasten puuhatehtäviä sisältänyt Muumilaakson puuhalehti. Muumi-lehdessä julkaistiin uusia tarinoita aina vuoteen 2010 asti. Sittemmin julkaistut Muumi-lehdet ovat olleet lähes täydellisiä kopioita aiemmin julkaistuista lehdistä. Käsikirjoittajat ja piirtäjät olivat pääasiassa pohjoismaisia, ja myöhemmin lehden tekeminen jäi lähinnä suomalaisten vastuulle. Lehdessä julkaistiin jatkotarinoina sarjakuvasovitukset Janssonin useimmista muumikirjoista. Semic julkaisi 1990-luvulla joitain Muumi-lehdessä ilmestyneitä tarinoita myös sarjakuva-albumeina.
Vuodesta 1993 alkaen alettiin julkaista uutta Muumipeikko-sanomalehtistrippiä, jota piirsi Matti Nisula ja käsikirjoittivat ToTo-nimimerkin takana esiintyneet veljekset Jukka ja Kimmo Torvinen. Lars Jansson valvoi uusien muumisarjakuvien sisältöä vuoteen 1999, minkä jälkeen valvonnasta on vastannut hänen tyttärensä Sophia Jansson.
Carlos Manuel Piedra
Carlos Manuel Piedra (1895–1988) oli Kuuban korkeimman oikeuden vanhin tuomari, jonka kenraali Eulogio Cantillon sotilasjuntta nimitti vuoden 1940 perustuslain mukaan maan väliaikaiseksi presidentiksi Fulgencio Batistan paettua uutenavuotena 1959 maasta.
Watzmann
thumb|250px|Watzmann
Watzmann on kolmanneksi korkein vuori Saksassa. Watzmannin korkeus on 2 713 metriä. Vuoren kolme päähuippua (kuvassa) ovat Hocheck (2651 m), Mittelspitze (2 713m) ja Südspitze (2 712 m).
47.55528°N, 12.92333°W
Kristian Järvinen
Kristian Järvinen (s. 29. heinäkuuta 1992 Turku) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelasi viimeksi II-divisioona -joukkue KoMu HT:ssa
Seuraura
Järvinen on Kiekko-67:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Turun Palloseuraan, jossa Järvinen voitti C-nuorten SM-pronssia vuonna 2008. Kaudella 2009–2010 hän kantoi suurimman osan TPS:n A-nuorten torjuntavastuusta runkosarjassa, kun Joni Ortio pelasi miesten peleissä ja juniorimaajoukkueissa. Toukokuussa 2011 Järvinen teki vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen TPS:n kanssa. Hän toimi kaudella 2011–2012 luukkuvahtina kahdeksassa liigaottelussa, mutta ei saanut kuitenkaan vielä peliaikaa, vaan Järvisen kausi eteni pääasiassa A-nuorissa. Hän pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla Suomi-sarjajoukkue Salon Kiekkohaissa. Toukokuussa 2012 Järvinen teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen TPS:n kanssa.
Kaudeksi 2012–2013 TPS lainasi Järvisen koko kauden kattavalla sopimuksella Mestis-joukkue KooKoohon. Hän pelasi lähinnä joukkueen kakkosmaalivahtina Mikko Rämölle ja torjui kahdeksassa runkosarja- ja kahdessa playoff-ottelussa. Rämön kaudesta noin puolet meni kuitenkin pilalle polvivamman takia. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa. Järvinen kävi kauden aikana myös kahden ottelun verran TPS:n SM-liigajoukkueen luukkuvahtina sekä runkosarjassa että European Trophyssa. Joukkue ei lopulta käyttänyt hänen sopimuksessaan ollutta optiota. Järvinen teki sen sijaan vuoden mittaisen jatkosopimuksen KooKoon kanssa huhtikuussa 2013. Kauden 2013–2014 hän aloitti vahvasti ja nousi syyskaudella Rämön ohi KooKoon ykkösmaalivahdiksi. Järvinen kuitenkin joutui joulun jälkeen pariksi kuukaudeksi sivuun loukkaantumisen vuoksi, eikä esiintynyt loppukaudella enää yhtä vahvasti. Hän pelasi kauden aikana 26 runkosarja- ja viisi playoff-ottelua. Järvinen voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden.
Järvinen palasi kaudeksi 2014–2015 kaksivuotisella sopimuksella TPS:ään. Hän lähti kauteen Teemu Lassilan kakkosmaalivahtina ja pelasi TPS:ssä ensimmäisen miesten sarjaottelunsa Mestarien liigassa 24. syyskuuta 2014 ruotsalaista Linköpings HC:ta vastaan. TPS hävisi ottelun voittomaalikilpailun jälkeen lukemin 3–4. Järvinen torjui ottelussa yhteensä 23 kertaa. Liigadebyyttinsä hän teki 10. lokakuuta 2014 vieraissa Helsingin IFK:ta vastaan. Järvinen torjui ottelussa 22 kertaa, kunnes hänet vaihdettiin Lassilaan HIFK:n siirryttyä 4–2-johtoon ajassa 33.06. TPS hävisi ottelun lopulta lukemin 5–4. Järvisen peliaika TPS:ssä jäi lopulta vähäiseksi ja hän pelasi joukkueessa viisi ottelua. Järvinen pelasi myös lainalla neljä ottelua Mestis-joukkue KeuPa HT:ssa ja kaksi ottelua Suomi-sarjajoukkue HC Indians Kaarinassa, kunnes tammikuussa 2015 TPS vuokrasi hänet loppukaudeksi Hämeenlinnan Pallokerhoon. Järvinen toimi siellä pääasiallisena kakkosmaalivahtina Juuse Sarokselle ja pelasi yhden ottelun. Maaliskuussa 2015 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HPK:n kanssa.
Alkukauden 2015–2016 Järvinen toimi pääasiassa Jere Myllyniemen kakkosmaalivahtina HPK:ssa ja pelasi viisi ottelua. Joukkueen maalivahtiosasto täydentyi kuitenkin Eetu Laurikaisella ja Järvinen siirtyi marraskuussa 2015 aluksi joulutaukoon asti kestäneellä lainasopimuksella Mestis-joukkue TuToon. Hän pelasi siellä loppukauden, mutta toimi pudotuspeleissä selkeänä kakkosmaalivahtina Espoo Bluesista tulleelle lainamaalivahti Kaapo Kähköselle.
Kaudeksi 2016–2017 Järvinen teki TuTon kanssa uuden, vuoden mittaisen sopimuksen. Hänen kautensa ja uransa päättyi kuitenkin loukkaantumiseen tammikuussa 2017.
Maajoukkueura
Järvinen pelasi World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2009. Yhteensä hän on pelannut 11 poikien maaottelua. Järvinen valittiin Pohjola-leirin parhaaksi maalivahdiksi ja tähdistökentälliseen vuonna 2009.
Muuta
Järvisen kaksoisveli Niko on pelannut jääkiekkoa puolustajana.
Finström-Getan seurakunta
Finström-Getan seurakunta on entinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Ahvenanmaalla. Se toimi Finströmin ja Getan alueella ja kuului Porvoon hiippakunnan Ahvenanmaan rovastikuntaan.
Seurakunnalla oli kaksi kirkkoa, Finströmin kirkko sekä Getan kirkko. Seurakuntakodit ovat Finströmin seurakuntakoti "Mikaelsgården", jossa on kirkkoherranvirasto, diakoniavastaanotto ja seurakuntasali, sekä Getan seurakuntakoti. Seurakunnan kirkkoherrana toimi Jon Lindeman.
Finström-Geta ja Sund-Vårdö yhdistyivät Pohjois-Ahvenanmaan seurakunnaksi vuoden 2022 alussa.
Reformatski-reaktio
Reformatski-reaktio on aldehydien tai ketonien kondensaatioreaktio α-haloestereiden kanssa sinkin läsnä ollessa. Tuotteena reaktiossa muodostuu β-hydroksiesteri. Reaktio on saanut nimensä löytäjänsä venäläisen kemistin Sergei Reformatskin mukaan.
Reaktion mekanismi
Reformatskireaktion lähtöaineena ovat aldehydi tai ketoni ja useimmiten α-haloesteri. Haloesterin tilalla lähtöaineena voi olla myös α-halonitriili, α-haloketoni tai disubstituoitu α-haloamidi. Reformatski-reaktion ensimmäisessä vaiheessa muodostuu α-haloyhdisteestä ja sinkkimetallista organosinkkivälituote. Sinkin lähteenä voidaan käyttää myös dialkyylisinkkijohdannaisia tai reaktiivisempaa sinkin ja kuparin metalliseosta. Tämä välituote sisältää sekä sinkin ja hiilen välisen että sinkin ja hapen välisen sidoksen ja muistuttaa rakenteeltaan enolaatteja. Tämä välituote on nukleofiilinen ja reagoi elektrofiilisen aldehydin tai ketonin karbonyyliryhmän kanssa. Näin syntyvän tuotteen hydrolyysi johtaa β-hydroksiesteriin. Mikäli reaktiossa käytettävä aldehydi on aromaattinen, tapahtuu Reformatski-reaktion yhteydessä myös eliminaatioreaktio, joka tuottaa tyydyttymättömän konjugoidun esterin.
Reformatski-reaktio toimii myös intramolekylaarisesti, jolloin tuote on rengasrakenteinen. Erityisen hyvin se toimii viisi- tai kuusiatomisia renkaita muodostaville lähtöaineille. Jos Reformatski-reaktioissa käytetään kiraalisia apuaineita, voidaan saavuttaa hyvä enantio- ja diastereoselektiivisyys, jolloin reaktio soveltuu hyvin monia stereokeskuksia sisältävien molekyylien synteesiin.
Hammarlandin seurakunta
200px|thumb|right|Hammarlandin kirkko. Hammarlandin seurakunta  on Porvoon hiippakunnan Ahvenanmaan rovastikuntaan kuuluva ruotsinkielinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Sen jäseniä ovat kaikki Hammarlandissa kirjoilla olevat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäsenet. Sen kirkkona toimii Hammarlandin kirkko.
Luoto (täsmennyssivu)
Luoto voi viitata johonkin seuraavista:
Heimo Holopainen
Heimo Juhani "Holle" Holopainen (s. 27. syyskuuta 1948 Helsinki) on suomalainen televisiokasvo, radioääni ja muusikko. Hän on ollut myös käsikirjoittajana sketsisarjoissa Velipuolikuu ja Mutapainin ystävät sekä ajankohtaisviihdeohjelmissa Frank Pappa Show, Iltalypsy ja Hohtohetki.
Muusikko
1960–1970-luvuilla Holle Holopainen toimi basistina muun muassa yhtyeissä Islanders, Topmost, Apollo ja H.E.C.. Hän toimi myös Hullujussi-yhtyeen basistina ja laulajana, yhtenä roolihahmonaan "Heimo Hohto".
Radioääni
Radiouransa Holopainen aloitti Yleisradion rockohjelmissa 1970-luvun lopussa. Rockradiossa Holopainen paitsi juonsi, myös esitti ääniroolihahmoja Kapteeni Sika, Leo Eläin, Susi-Kalle Andersson ja DJ Börje. 1980-luvun loppupuolella Holopainen toimi lyhyen aikaa helsinkiläisen kaupallisen paikallisradion Radio Sykkeen päätoimittajana. Sen jälkeen hän on ollut musiikkitoimittajana Yleisradion Radio Suomessa ja YleQ:ssa ja vuodesta 2008 lähtien iltapäiväjuontajana puheradio Yle Puheessa. Hän on myös kommentoinut ajankohtaisia asioita "Leo Eläimenä". Tunnettuja Holopaisen radio-ohjelmia ovat esimerkiksi: Pop eilen - tänään, Kovan päivän ilta, Rockradio, Kersantti Pippuri, Hollen dollarihymy ja Poppikoulu.
Televisiokasvo
1980-luvulla Holopainen nähtiin televisiossa juontamassa lasten ja nuorten visailu- ja taito-ohjelmaa Erkki!, jossa pisteytys toteutettiin liimaamalla tarramerkkejä ("Erkki-merkkejä") lasten paitoihin. 1990-luvun alussa hän tuli tunnetuksi Frank Pappa Show'n nimikkohenkilönä. Hän myös juonsi Kodin kääntöpiiri -ohjelmaa. Holopainen on ollut esiintyjänä YLE:n Jälkiviisaissa.
Jalanti
Jalanti on Pirkanmaalla Akaan Kylmäkoskella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueeseen. Jalanti on osa Tarpianjoen alaosan aluetta.
Maantietoa
Järven länsirantoja hallitsevat Kyläkosken liepeillä sijaitsevat asuinalueet kuten Tipuri, jotka on rakennettu järven ympärille levittäytyvälle laajalle peltoalueelle. Tipurissa sijaitsevat myös yleinen uimaranta, Akaan seurakunnan leirimökki ja Kylmäkosken vankila. Sen kautta kulkee valtatie 9, joka kiertää järven ja pujahtaa Viialan ja Toijalan välistä Vanajaveden pohjoispuolelle. Pohjoisrantoja seuraa Toijalasta lähtevä yhdystie 2851 ja etelärantoja Sotkian ja Kylmäkosken välinen yhdystie 2852. Järven kaakkoispäässä Sotkiassa järven ohittaa Turku-Toijala-rautatie, joka yhtyy Toijalan rautatieasemalla muuhun rataverkkoon. Rannoille on rakennettu runsaasti kiinteitä ja vapaa-ajan asuntoja.
Vedenlaatu
Jalantia on tutkittu vesinäyttein vuodesta 1966 lähtien. Järven vedenlaatua esitellään tässä käyttämällä seitsemää vuosien 2014, 2015 ja 2016 aikana tehtyä seitsemän tutkimuksen tuloksia, jotka on otettu Mäntysaaren edustalta. Niiden mukaan järven pintavesi on ollut sameahkoa (keskimäärin 38,3 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 0,5 metriä ja vedenväri on ollut ruskea (väriluku 84–250 mg(Pt)/l, keskiarvolla 156 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimäärin 9,9 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaali taso. Humuksen liukeneminen järven valumisvesiin on pääasiallinen syypää vedenväriin. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 7,1. Talvella happamuustaso on pH 6,8, mutta kesällä se kohoaa arvoon pH 7,6. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on hyvä (keskimäärin 0,42 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi lämpötilakerrostuu lievästi talvisin ja kesäisin. Silloin järven pohjan lähellä alusvedessä voi olla hieman erilaiset olosuhteet kuin päällysvedessä. Alusveden happamuustaso on talvella pH 6,9 ja kesällä pH 7,4. Päällysveden happipitoisuus on ollut kesäisin 7,9 mg/l, jolloin hapen kylläisyys on ollut 81 %. Talvisin se on ollut 11,3 mg/l (kylläisyys 89 %). Alusveteen tulee lämpötilakerrostumisen vuoksi tule hieman happitäydennystä pinnalta. Siellä on kesäisin ollut happipitoisuus 6,6 mg/l (kylläisyys 59 %) ja talvisin 8,2 mg/l (kylläisyys 59 %). Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella hyväksi. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 86 µg/l. Kesäisin pitoisuudet ovat olleet keskimäärin 61 µg/l ja talvisin 96 µg/l. Tämä vastaa suunnilleen koko järven vesimassan tilannetta. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 1570 µg/l (vaihteluvälillä 630–2900 µg/l). Näiden tulosten perusteella järvi voidaan ravinteidensa puolesta luokitella rehevöityneeksi järveksi.
Virkistystoimintaa
Jalannille tehdään joka talvi noin 18 kilometrin pituinen latu, joka lähtee Kylmäkosken Kirkonkylän koululta ja kiertää järven ympäri. Jalannilta pääsee latuja pitkin Kylmäkosken Pulssin majalle Viialan pumpparille. Jalannin järveltä tehdään myös usein latu Kylmäkosken Veikkojen majalle sekä Viialan Arajärvelle.
Historiaa
Vuoden 1959 peruskartassa erottuu selvästi, kuinka peltomaisema hallitsi järven rantoja tuolloin. Rannoille oli jo rakennettu vapaa-ajan asuntoja. Jotkin niistä sijaitsivat jo saarissakin. Kaakkoisrannassa rautatiestä oli rakennettu pistoraide rannassa olevaan Oy Sotkian levytehtaaseen, mutta se oli purettu vuoden 1976 kartassa. Vasta vuoden 1981 kartassa on ensimmäisiä merkkejä Tipurin alueen rakennusvaiheen alusta. Kylmäkosken lounaispuolella sama kehitys oli alkanut vuosikymmen aiemmin. Näiden vaikutukset järven tilaan ovat vähäiset.
Jomala församling
Jomala församling on Porvoon hiippakunnan Ahvenanmaan rovastikuntaan kuuluva ruotsinkielinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Sen jäseniä ovat kaikki Jomalassa kirjoilla olevat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jäsenet. Sen kirkkona toimii Jomalan kirkko. Vuonna 2020 seurakunnassa oli 3846 jäsentä.
Seurakunnan nykyinen kirkkoherra on Stefan Äng.
Perävarppi
Perävarppi on entinen kylä Kotkassa. Se sijaitsi Hallan, Popinniemen ja Suulisniemen välissä entisen Kymin kunnan ja sittemmin Karhulan kauppalan alueella. Perävarppi on nykyisin asumaton metsäalue Popinniemen kaupunginosan itäosassa.
Perävarppi oli puurakenteinen työläiskylä, jonka asunnot olivat Hallan sahan omistuksessa. Tyypillinen talo Perävarpissa sisälsi neljä kahden huoneen asuntoa, joissa oli omat sisäänkäynnit. Sisäänkäynnit sijaitsivat talon pitkillä sivuilla molemmin puolin taloa. Talot olivat puulämmitteisiä. Keittiössä oli valurautakannella varustettu hella ja kammarissa kattoon asti ulottuva pyöreä uuni, jonka lämmönvarauskyky oli erinomainen. Puuvarastona toimivat erilliset liiterit, joissa oli paljon säilytystilaa polttopuille ja muille tavaroille. Talojen ainoa mukavuus oli sähkö, joka mahdollisti sähkölieden ja jääkaapin käytön. Vesi oli haettava kaivosta. Kylän yhteiset WC:t olivat aivan meren rannassa ja siellä oli myös paikka, jonne likaämpäri tyhjennettiin. Kylässä ei ollut omaa saunaa ja lähin sauna oli naapurikylässä Popinniemessä, jossa kyläläiset pääsivät peseytymään kerran viikossa. Perävarpissa tai sen läheisyydessä sijaitsivat muun muassa seuraavat paikat, joissa kylän lapset leikkivät: Iso-Hullu (kallio Hallan tien vieressä), Pituska/Pikkurilli (niemi kylän keskikohdalla), Kivirautio (isoja kivia ja onkaloita sisältävä kivikko Pituskan itäpuolella), Junttaska/Junttaniemi (niemi Suulisniemen länsipuolella, niemessä sijaitsi kylän ainoa uimaranta). Junttaniemen vieressä (länsipuolella) sijaitsi kaatopaikka, joka oli lähialueen käytössä.
60.4911°N, 26.96929°W