cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pankkilakko
Pankkilakot Suomessa
Viikonlopputyön ehdoista ja palkankorotuksista aiheutuneet erimielisyydet johtivat pankkilakkoon vuoden 2017 lopussa. Lakko kesti vuoden kaksi viimeistä arkipäivää ja jatkui yhden arkipäivän tauon jälkeen tammikuun alussa. Tammikuun lakko sulki Aktian, Nordean ja Danske Bankin konttorit sekä suurimman osan Osuuspankkien konttoreista. Työtaisteluun johti erimielisyys viikonlopputyöstä, varsinkin lauantaityöstä. Työnantajapuoli halusi sijoittaa työntekijöiden työvuoroja kaikille viikonpäiville, kun taas työntekijäpuoli vaati, että viikonlopputyö pysyisi vapaaehtoisena kuten se oli siihen asti ollutkin. Työntekijöiden ja työnantajien yhdessä teettämän kyselyn mukaan asiakkaista kaksi kolmasosaa halusi pankkipalvelua iltaisin ja viikonloppuisin. Työnantajapuolen mukaan viikonlopputyön käyttö oli kuitenkin ollut rajoittunutta, koska ehdoista ei ollut pystytty riittävästi sopimaan.
ZBrush
ZBrush on Pixologicin kehittämä digitaalisen kuvanveiston ja kolmiulotteisen maalaamisen ohjelma. Ohjelma on julkaistu vuonna 1999. ZModeler on ohjelmistoon kuuluva kovan pinnan mallinnuksen työkalu.
Pterostichus ambiguus
Pterostichus ambiguus on sysikiitäjäisten (Pterostichus) sukuun ja maakiitäjäisten (Carabidae) heimoon kuuluva eläinlaji. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Fairmaire vuonna 1858. Sillä ei ole alalajeja.
Tylli
Tylli (Charadrius hiaticula) on kahlaajiin kuuluva rantalintulaji.
Koko ja ulkonäkö
Tyllillä on harmaanruskea selkä ja siivet, valkea vatsa ja musta nauha kaulassa. Päässä on ruskea lakki, valkoinen otsa, musta naamio silmillä ja lyhyt oranssi-musta nokka. Jalat ovat oranssit. Lennossa siivellä näkyy valkoinen pitkittäisjuova. Pituus 18–20 cm, siipien kärkiväli 40–57 cm ja paino 40–80 g. Laji on saanut nimensä äänestään ’tyl-li’. Soidinlennossa koiras lentää matalalla ympyrää ja laulaa hiljaa.
Vanhin suomalainen rengastettu tylli on ollut 14 vuotta 1 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 20 vuoden 9 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys
Pohjois-Euraasia, Grönlanti, Islanti ja Luoteis-Kanada. Talvehtii Pohjois-Afrikassa tai Välimerellä. Eteläisimmät pesijät Ranskassa ja Britteinsaarilla saattavat talvehtia pesimäseuduillaan. Euroopan pesimäkanta on noin 100 000 paria. Suomessa pesii rannikolla ja saaristossa sekä Pohjois-Suomessa myös sisämaassa. Suomen pesimäkanta on noin 10 000 paria. Saaristossa pesivien tyllien määrä on vähentynyt hälyttävästi. Muuttolintu, joka saapuu keväällä maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtee syksyllä heinä–syyskuussa. Arktiset tyllit muuttavat Suomen kautta toukokuussa.
Lisääntyminen
pienoiskuva|Tyllin muna. pienoiskuva|245px|Tylli [[Kolarissa.]] Pesä tehdään maahan hyvin lyhyen kasvillisuuden alueelle tai paljaalle kalliolle tai soralle. Jos peto näyttää lähestyvän pesää, emo alkaa nilkuttaa kauemmaksi teeskennellen haavoittunutta, ja houkuttelee uhkaajan pois pesältä. Munia on 4, uusintapesissä 2–3, vanhemmat hautovat niitä vuorotellen yhteensä 23–25 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja oppivat lentämään noin 25 päivää vanhoina. pienoiskuva|Tyllin pesä merenrannalla Ruotsin Piteåssa.
Ravinto
Tylli syö hyönteisiä ja muita pikkuötököitä. Pääasiallisena ravintona vedessä elävät selkärangattomat.
Nimi
Nimi tylli on onomatopoeettinen eli se jäljittelee linnun ääntelyä. Nimitys vakiintui tarkoittamaan tätä lintua 1920-luvulla, sitä ennen niminä olivat mm. rantasipi ja tyllikurmitsa.
James Ax
James Burton Ax (1937–2006 ) oli yhdysvaltalainen matemaatikko, joka todisti useita algebran ja lukuteorian tuloksia käyttäen hyväksi malliteoriaa. Hän sai Simon Kochenin kanssa seitsemännen Nelson Colen lukuteorian palkinnon. He saivat palkinnon kolmesta Diofantoksen yhtälöitä koskevasta julkaisusta.
Antipsykoottiset lääkkeet
pienoiskuva|Leponex lääkepakkaus. Neuroleptit ovat hermosolujen eli neuroneiden välistä liikennettä vähentäviä lääkeaineita, joita kutsutaan myös varsinaisiksi rauhoittajiksi (engl. major tranquilizer), antipsykoottisiksi lääkkeiksi tai psykoosilääkkeiksi niiden ensipsykoosia hillitsevän vaikutuksen vuoksi. Alun perin leikkauspotilaiden nukutuksen yhteydessä sekä pahoinvointilääkkeinä ja antihistamiineina käytetyt neuroleptit korvasivat insuliinin psykoosipotilaiden hoidossa 1960-luvulla.
Neuroleptejä voidaan käyttää lääkeluvan mukaan psykoosipotilaiden ja kaksisuuntaisen mielialahäiriön maniavaiheen hoidon lisäksi muistisairauden aiheuttamasta dementiasta kärsivien aikuisten ja älyllisesti kehitysvammaisten lasten ja nuorten käytösoireiden tilapäiseen hoitoon.
Antipsykoottireseptejä kirjoitetaan usein myös muihin kuin viranomaisten myöntämässä lääkeluvassa mainittuihin käyttötarkoituksiin eli niillä hoidetaan käytännössä myös esimerkiksi unettomuutta tai ahdistuneisuutta.
Neuroleptien käyttö puolitoistakertaistui Suomessa vuosina 1983–2002 ja niiden käyttö on edelleen kasvussa. Vanhukset ovat Suomessa neuroleptien suurin käyttäjäryhmä ja suomalaiset vanhukset nauttivat niitä 2-3 kertaa enemmän kuin muissa pohjoismaissa. Suomen viisi käytetyintä psykoosilääkettä olivat vuonna 2019 olantsapiini, ketiapiini, aripipratsoli, klotsapiini ja risperidoni.
Psykoosilääkkeitä käytettiin aluksi vain psykoosia sairastavien hoitoon. Lääkärit alkoivat sittemmin ajamaan psykoosilääkityksen jatkamista pysyvänä ylläpitolääkityksenä niille potilaille, joiden psykoosi oli uusinut useita kertoja. Käytäntö perustui tutkimuksiin, joiden mukaan psykoosilääkityksellä on psykoosia hillitsevän vaikutuksen lisäksi myös psykoosin uusimista vähentävää vaikutusta. Psykoosilääkkeiden ylläpitokäytön psykoosien uusimista estävä vaikutus kestää kuitenkin vain keskimäärin kolme vuotta, minkä jälkeen niistä aiheutuu lähinnä vain työkyvyttömyyttä ja muuta toimintakyvyn heikkenemistä. Lisäksi on havaittu, että antipsykoottisella lääkityksellä olevien skitsofreniapotilaiden elämänlaatu on huonompi kuin lääkettä käyttämättömien.
Monet saavat psykoosilääkkeistä myös vakavia haittavaikutuksia, jotka voivat altistaa esimerkiksi ennenaikaiselle kuolemalle. Yli vuoden kestävä psykoosilääkkeiden pitkäaikaiskäyttö kiihdyttää muun muassa aivojen luontaista kutistumista keskimäärin yli 40 prosentilla, mikä johtaa älyllisen suorituskyvyn keskimääräistä nopeampaan heikkenemiseen. Suurelle osalle psykoosilääkkeiden pitkäaikaiskäyttäjistä kehittyy tämän johdosta dementia.
Skitsofreniapotilaiden keskimääräinen elinikä onkin laskenut verrattuna muuhun väestöön ja itsemurhakuolleisuus moninkertaistunut psykoosilääkkeiden käytön yleistyessä niin Suomessa kuin muissakin maissa. Myös somaattisista sairauksista johtuvat kuolemat ovat lisääntyneet ja psykoosipotilaiden yleisimpiä kuolinsyitä ovat ne somaattiset sairaudet, joiden riskiä psykoosilääkkeet lisäävät.
Käyttökohteet ja käytön yleisyys
Neuroleptien virallisesti hyväksytyt eli lääkeluvassa mainitut käyttöaiheet ovat psykoottiset oireyhtymät ja psykoottinen kaksisuuntainen mielialahäiriö. Tämän lisäksi niitä voidaan käyttää korkeintaan kuuden viikon pituisena kuurina dementiaa sairastavien aikuisten tai älyllisesti kehitysvammaisten lasten ja nuorten mahdollisten pitkäaikaisten aggressioiden hoitoon. Vuonna 2008 julkaistun historiallisen kaksoissokkotutkimuksen mukaan psykoosilääkkeiden teho kehitysvammaisten aggressiivisen käyttäytymisen ennaltaehkäisyssä on kuitenkin lumelääkettä heikompi.
Muistisairaiden käytösoireilla tarkoitetaan sairauden oireeksi tulkittavissa olevaa aggressiiviseksi koettua käytöstä, joka voi olla esimerkiksi huutelua, verbaalista tai fyysistä aggressiivisuutta tai hoidon taikka avun vastustelua. Lääkeluvassa mainittua kuuden kuukauden rajoitusta ei välttämättä noudateta, sillä esimerkiksi 38 prosenttia Etelä-Savon vanhainkotien asukkaista nauttii päivittäin neuroleptejä. Vuonna 2015 kaikista vanhuspalveluiden asiakkaista 18,3 prosenttia söi psykoosilääkkeitä ilman psykoosioireita. Yleisintä se oli tehostetussa palveluasumisessa, jossa psykoosilääkkeitä ilman psykoosioireita söi 26,4 prosenttia asiakkaista. Laitoksissa lääkkeitä annetaan 23,7 prosentille, mutta kotihoidossa vain 12 prosentille. Imatralla jopa yli 40 prosenttia ympärivuorokautisen hoidon asukkaista nautti psykoosilääkkeitä, vaikkei heillä ollut esiintynyt psykoosioireita.
Vanhukset ovat Suomessa neuroleptien suurin käyttäjäryhmä. Suomessa oli 184 000 neuroleptien käyttäjää vuonna 2014. Suurin osa heistä käytti niitä muuhun kuin lääkeluvissa mainittuihin tarkoituksiin. Yli kaksi kolmesta neuroleptireseptistä kirjoitetaan Suomessa muun kuin psykoosisairauden hoitoon ja Suomessa oli vuonna 2019 150 000 neuroleptinkäyttäjää, joilla ei ollut todettu psykoosisairautta. Neuroleptien käyttö puolitoistakertaistui Suomessa vuosina 1983–2002 ja niiden käyttö on edelleen kasvussa. Vanhukset ovat Suomessa neuroleptien suurin käyttäjäryhmä ja suomalaiset vanhukset nauttivat niitä 2-3 kertaa enemmän kuin muissa pohjoismaissa.
Neuroleptien käyttö unettomuuden hoidossa on lisääntynyt jatkuvasti, vaikka niille myönnetty lääkelupa ei koske unettomuuden hoitoa eikä niiden tehoa ja turvallisuutta unilääkekäytössä ole juurikaan tutkittu. Neuroleptit saattavat lisäksi menettää tehonsa pitkäaikaiskäytössä.
Muita lääkelupaan sisältymättömiä käyttöaiheita ovat unettomuus, epävakaa persoonallisuus, päihdevieroittautujien hoito ja vankien rauhoittaminen. Niitä saatetaan käyttää myös masennuksen tai Touretten oireyhtymän hoitoon.
Annostelu ja yhteiskäyttö
Antipsykoottisten lääkkeiden puoliintumisaika vaikuttaa siihen, kuinka tiheästi lääkettä käytetään. Tavoitteena on yleensä pitää lääkeaineen määrä elimistössä mahdollisimman tasaisena.
Lääkitystä pitäisi säätää tarpeen mukaan, jos tapahtuu muutosta neuroleptien vaikutusta lisäävissä tai heikentävissä tekijöissä kuten muussa lääkityksessä, kahvinjuonnissa tai mahdollisessa tupakoinnissa.
Neuroleptejä voidaan käyttää sekamuotoisesti, eli useita saman ryhmän lääkkeitä voidaan annostella samanaikaisesti. Myös uudempia atyyppisiä saatetaan yhdistellä perinteisiin tyypillisiin.
Vaikutusmekanismit
Aivokuvantamiskokeissa on havaittu, että antipsykoottien pitkäaikaiskäyttö vähentää otsalohkon ja etuaivokuoren toimintaa. Eräiden näkemysten mukaan antipsykoottien antipsykoottinen vaikutus perustuu kognitiivisten ja emotionaalisten toimintojen yleiseen vaimentamiseen, jolloin tietoisuus psykoottiseksi määritellyistä kokemuksista vaimenee joillakin potilailla.
Atyyppisten neuroleptien vaikutus keskushermoston toimintaan perustuu pääasiassa dopamiinin ja hermovälittäjäaine serotoniinin säätelyyn. Neurolepteillä on lisäksi voimakas muskariini reseptoreita salpaava antikolinerginen vaikutus, mikä johtaa parasympaattisista hermopäätteistä vapautuvan asetyylikoliinin vaikutusten vähenemiseen.
Neuroleptit muuttavat hermoverkkoja lisäämällä niiden reseptorien määrää, joiden toimintaa ne vaimentavat. Tämä saattaa johtaa lääkkeen vaikutuksen vähenemiseen toleranssin kehittymisen seurauksena.
Neuroleptilääkitysten vaikutukset aivoihin ovat voimakkaasti yhteydessä annosmääriin. Pienemmillä annoksilla lääkettä vaikutetaan pienempään osaan hermoston välittäjäaineita ja suuremmilla annoksilla lääkkeen toimintatapa voi olennaisesti muuttua lääkkeen alkaessa vaikuttaa myös uudentyyppisiin välittäjäaineisiin ja reseptoreihin. Neuroleptit vaikuttavat myös niin sanottuihin autoreseptoreihin, joiden salpaaminen lisää neurotransvälittäjäainemääriä varsinkin alkuvaiheessa.
Neurolepteillä on voimakas autonomista hermostoa lamaava sedatiivinen eli rauhoittava ja väsyttävä vaikutus. Neuroleptit saattavat myös voimistaa muiden keskushermostoa lamaavien aineiden, kuten alkoholin, bentsodiatsepiinien ja bentsodiatsepiinien kaltaisten yhdisteiden, opioidien, antikonvulsanttien ja anksiolyyttien väsyttävää vaikutusta.
Uudemmat neuroleptit pyrkivät yleensä myös vaikuttamaan oireisiin myös muuten, esimerkiksi muuttamalla serotoniinin toimintaa aivoissa. Useiden neurolepteillä hoidettavien sairauksien taikka itse antipsykoottisten lääkkeiden erityisen tarkkaa toiminta- tai vaikutusmekanismia aivoissa ei kuitenkaan tunneta.
Hoitosuositukset ja potilaan oikeusturva
Iso-Britannian terveydenhuoltoviranomaisten laatiman virallisen hoitosuosituksen mukaan potilaalle on kerrottava ennen psykoosilääkityksen mahdollista aloittamista antipsykoottien todennäköisistä hyödyistä ja haitoista sekä selvitettävä potilaalta, millaisia haittoja hän on valmis lääkkeeltä sietämään. Antipsykoottien käytön hyöty-haittasuhdetta on lisäksi arvioitava kerran vuodessa ja niiden potilaalle aiheuttamat haittavaikutukset on kirjattava ylös säännöllisesti niin kauan kuin potilas käyttää niitä. Terveydenhuoltoviranomainen linjaa lisäksi, ettei psykoosilääkitys riitä skitsofrenian hoidoksi, vaan psykoosipotilaalle on tarjottava aina myös kognitiivisen käyttäytymisterapian ja perheterapian yhdistelmää. Jos psykoosipotilas ei halua lääkehoitoa, hänelle on tarjottava silti kognitiivista käyttäytymisterapiaa ja perheterapiaa. Poikkeuksena lääkkeettömyydestä muodostavat vain akuutisti itselleen tai muille vaaralliset potilaat, joille on annettava akuutisti rauhoittava lääke.
Suomalaisen Lääkäriseura Duodecimin laatima hoitosuositus poikkeaa hyvin paljon Iso-Britannian virallisesta hoitosuosituksesta. Seura suosittelee vähintään 2–5 vuotta kestävän psykoosilääkityksen aloittamista jo ensimmäisen psykoosin jälkeen. Jos psykoosi uusiutuu, hoidoksi suositellaan annoksen suurentamista tai lopetetun lääkityksen uudelleen aloittamista. Seura suosittelee pitkäaikaista psykoosilääkitystä myös sellaisille potilaille, joilla ei ole ollut koskaan psykoosia, mikäli heidän puheensa, kommunikointinsa tai ajattelunsa on ymmärrettävää mutta "hajanaista". Lääkäriseuran hoitosuosituksessa väitetään myös, että lääkäri saisi päättää sekä psykoosilääkityksen aloittamisesta että sen muutoksista. Kyseinen väite on kuitenkin ristiriidassa potilaan itsemääräämisoikeudesta säädetyn suomalaisen lain kuudennen pykälän kanssa, joka määrää, että potilasta on hoidettava yhteisymmärryksessä hänen kanssaan. Potilaalla on lain mukaan oikeus kieltäytyä tietystä hoidosta tai hoitotoimenpiteestä, minkä jälkeen häntä on mahdollisuuksien mukaan hoidettava yhteisymmärryksessä hänen kanssaan muulla lääketieteellisesti hyväksyttävällä tavalla. Jos täysi-ikäinen potilas ei pysty päättämään hoidostaan mielenterveyden häiriön vuoksi, ennen hoitopäätöstä on pyrittävä selvittämään potilaan lailliselta edustajalta, lähiomaiselta tai muulta läheiseltä, millainen hoito vastaisi parhaiten potilaan tahtoa. Potilaan itsemääräämisoikeudesta voidaan poiketa ainoastaan sen osalta, että hänet voidaan määrätä tahdosta riippumattomaan psykiatriseen sairaalahoitoon. Tällainen määräys on mahdollinen vain, jos mitkään muut mielenterveyspalvelut eivät sovellu potilaan käytettäviksi tai ovat riittämättömiä, ja jos potilas on lisäksi mielisairautensa vuoksi hoidon tarpeessa siten, että hoitoon toimittamatta jättäminen olennaisesti pahentaisi hänen mielisairauttaan tai vakavasti vaarantaisi hänen terveyttään tai turvallisuuttaan taikka muiden henkilöiden terveyttä tai turvallisuutta. Tahdosta riippumaton sairaalahoito ei kuitenkaan poista potilaiden oikeutta kieltäytyä yksittäisistä hoidoista tai hoitotoimenpiteistä.
Myös Yhdysvalloissa vaaditaan lain mukaan psykiatriselta potilaalta saatu suostumus, jotta potilaalle voitaisiin antaa hänelle ehdotettua hoitoa. Poikkeuksen tästä muodostavat ainoastaan tilanteet, jossa potilas on mielenterveyden häiriön vuoksi kykenemätön antamaan suostumusta. Psykiatrit ovat lisäksi velvoitettuja antamaan potilailleen riittävästi tietoa heille tarjotun hoidon todennäköisistä vaikutuksista ennen hoidon aloittamista. Jos potilas alkaa nauttia jotain psyykenlääkettä, lääkärin on selvitettävä kolmen kuukauden kuluttua uudestaan, haluaako potilas vielä jatkaa kyseistä lääkitystä.
Vuonna 2016 perustetun Mad In Finland - Tarpeenmukainen hoito ry:n tavoitteena on, että kaikille psyykkisiin pulmiin apua hakeville tarjottaisiin Suomessakin mahdollisuutta valita lääkkeiden sijaan tehokas ja näyttöön perustuva lääkkeetön hoitotapa. Toisena tavoitteena on, että potilaille tarjottaisiin tasapuolista tietoa eri hoitovaihtoehtojen hyödyistä ja haitoista. Yhdistys on perustanut lisäksi lääkevieroituksen tukiryhmiä, koska sen piirissä on huomattu, ettei terveydenhuollossa tarjota useinkaan lääkevieroitukseen liittyvää tietoa ja tukea. .
Parhaat länsimaiset hoitotulokset skitsofrenian ja psykoosien hoidossa on saavutettu jo vuosikymmenten ajan Torniossa sijaitsevan Keroputaan sairaalan tarjoamalla hoidolla, jossa potilaille ei aloiteta pitkäkestoista psykoosilääkitystä. Keroputaalla käytössä oleva avoimen dialogin hoitomalli on tunnetumpi maailmalla kuin Suomessa.
Suomessa Fimea on antanut muistutuksen ainakin ketiapiinin määräämisestä ja ilmoittanut että kyseistä lääkettä saavan potilaan vointia, mm. painoa ja veren rasva- ja sokeriarvoja on seurattava mahdollisten vakavien haittojen varalta.
Teho psykoosisairauksien hoidossa
Neuroleptien vaikutus perustuu muutoksiin aivojen välittäjäaineissa, ja niillä on antipsykoottista vaikutusta etenkin ensimmäisen psykoosin aikana. Pitkäkestoisissa seurantatutkimuksissa on kuitenkin havaittu, että lumelääkkeillä hoidetuilla potilailla esiintyy vähemmän psykoosioireita kuin neurolepteillä hoidetuilla.
Ensimmäinen psykoosilääkkeiden pitkäaikaiskäytön vaikutuksia selvittänyt satunnaistettu kliininen tutkimus julkaistiin vasta vuonna 2013. Tuloksena oli, että lääkityksen vähentäminen tai lopetus ensipsykoosin jälkeen on pitkällä aikavälillä parempi hoitomuoto kuin normaalivahvuisen ylläpitolääkityksen käyttö. . Vähentämis-/lopettamisryhmään arvotuista neljänkymmenen prosentin toimintakyky parani niin paljon, että he pystyivät elämään itsenäistä elämää tehden palkkatyötä tai suorittaen opintoja ja kykenivät lisäksi ylläpitämään sosiaalisia suhteita kun vain 18 prosenttia ylläpitohoitoryhmään arvotuista saavutti saman tuloksen. Vähentämis-/lopettamisryhmäläisillä oli aluksi yhtä paljon toimintakyvyn alenemaa ja enemmän psykoosioireita kuin ylläpitoryhmäläisillä. Tilanne muuttui tutkimuksen jatkuessa kuitenkin siten, että vähentämisryhmäläisten toimintakyky parani ja psykoosioireissa havaittu ryhmien välinen ero hävisi kolmannen tutkimusvuoden lopussa. Suomessakin vuonna 2016 julkaistussa väitöstutkimuksessa havaittiin, että psykoosi ei uusiudu pitkällä aikavälillä muita useammin niillä potilailla, jotka eivät käytä antipsykoottista lääkitystä. Heidän toimintakykynsä oli kuitenkin parempi ja harmaan aivoaineen määrä suurempi. .
Myös vuonna 2021 julkaistun yhdysvaltalaisen 20 vuotta kestäneen seurantatutkimuksen mukaan todennäköisyys parantua psykoosisairauksista niillä, jotka lopettavat antipsykoottisen lääkehoidon kahden vuoden kuluessa diagnoosin saamisesta on lähes kuusinkertainen, kun otetaan huomioon muut psykoosisairauksien ennusteeseen vaikuttavat riskitekijät. Saman suuntaisia tutkimustuloksia on saatu monissa muissakin naturalistisissa pitkäaikaistutkimuksissa. Esimerkiksi vuonna 2007 julkaistussa 15 vuotta kestäneessä ja vuonna 2013 julkaistuissa 7 vuotta kestäneessä seurantatutkimuksessa havaittiin, että lääkkeittä olleilla potilailla oli ensimmäisen kahden vuoden ajan paljon enemmän psykoosin oireita, mutta he voivat paremmin pitkän aikavälin seurannassa ja heillä oli pidempiä remissiokausia kuin antipsykootteja käyttäneillä.
Suomalainen psykiatrian professori Jari Tiihonen on kuitenkin esittänyt, että monien hoitorekisteritietojen vertailuun perustuvien tutkimusten mukaan skitsofreniapotilaiden psykoosilääkkeiden pitkäaikaiskäyttö parantaisi potilaan ennustetta. Lääkkeettömistä skitsofreniapotilaista pärjäsi hyvin hänen arvionsa mukaan noin 20 prosenttia, mutta loput lääkityksensä lopettaneet joutuivat toistuvasti sairaalahoitoon, jossa heidät pantiin aloittamaan lääkitys uudelleen. Näiden potilaiden ennuste on Tiihosen mukaan heikompi kuin niiden, jotka välttävät lääkityksen kanssa jojoilun, koska eivät keskeytä heille aloitettua lääkitystä. Tiihosen johtamaa kuolleisuustutkimusta on kritisoitu muun muassa sairaalassa tapahtuneiden kuolintapausten kirjaamatta jättämisestä, mikä jätti 64 prosenttia kuolemantapauksista tutkimusaineiston ulkopuolelle. Muita kritiikin aiheita ovat olleet tutkimukseen liittyvän datan puutteellinen raportointi ja muiden vaikuttavien muuttujien huono kontrollointi.
Sairaalaan ja uudelleen lääkityksi joutumista voidaan selittää sekä sairaudella että lääkärin hoitovalinnoilla. Yhdysvaltain kansallisessa mielenterveysinstituutissa (NIMH) 1960-luvun lopussa ja 1970-luvulla tehtyjen tutkimusten mukaan psykoosilääkkeen lopettaneiden yhä uudestaan sairaalaan joutumiset selittyisivät sillä, että lääkehoito aloitettiin sairaalassa aina vain uudelleen, mikä johti myöhemmin yhä uusiin sairaalajaksoihin. Oireet vähenivät tutkimuksissa aluksi huomattavasti enemmän lääkettä käyttävillä, mutta sairaus uusiutui vuoden sisällä todennäköisemmin lääkettä käyttäneillä kuin plaseboa saaneilla.
Myöhemmissä vieroituskokeissa todettiin sairauden uusiutumisen riskin olevan lääkettä lopetettaessa sitä suurempi, mitä suufrempaa annosta hoidossa oli käytetty. Tämä saattaa selittyä sillä, että suurimpia lääkeannoksia käytetään niillä potilailla, joilla on ollut paljon sairaalaan joutumisia esimerkiksi sen vuoksi, että sairaalassa nostetaan potilaan lääkeannosta. Suomalaisessa avoimen dialogin hoitomuodossa 1990-luvulla lääkkeitä käytettiin valikoivasti, jolloin 67 % psykoosin sairastaneista potilaista pärjäsi koko viiden vuoden tarkkailuajan lääkkeettömästi ja vain 20 % tarvitsi pysyvän lääkityksen. 33 % potilaista käytti lääkkeitä välillä. Tauti eteni harvemmalla skitsofreniaksi asti, minkä vuoksi skitsofrenian esiintyvyys alueella laski.
Vuonna 2018 julkaistun Hongkongissa tehdyn satunnaistetun interventiotutkimuksen mukaan varhainen psykoosilääkevieroitus oli yhteydessä heikompaan ennusteeseen pitkällä aikavälillä non-affektiivista psykoosia sairastavilla. Vähintään vuoden ennen tutkimuksen alkua neuroleptilääkitystä käyttäneet potilaat arvottiin kahteen ryhmään, josta toisen ryhmän lääkitystä jatkettiin normaalisti kun taas toisen ryhmän lääkitys lopetettiin vuodeksi, mistä aiheutui paljon vieroitusoireita. Vieroitusoireryhmä nimettiin sen jälkeen "plaseboryhmäksi". Vieroitusoireista kärsineiden ryhmässä esiintyi paljon enemmän uusia psykooseja kuin lääkitystä vanhaan tapaan jatkavien ryhmässä, minkä seurauksena kaikki ryhmän jäsenet palasivat entistä vahvemmalle lääkitykselle tutkimuksen interventiovaiheen jälkeen. Molempien ryhmien jäsenet nauttivat psykoosilääkettä keskimäärin yhtä pitkään tutkimuksen interventiovaihetta seuranneiden yhdeksän vuoden aikana, mutta intervention plaseboryhmään kuuluneet söivät lääkkeitä keskimäärin 246 mg/päivässä eli enemmän kuin lääkeryhmään kuuluneet, joiden keskimääräinen annos oli vain 209 mg. Tutkijoiden tulkintana oli kuitenkin se, että varhaisessa vaiheessa tapahtunut psykoosin uusiminen lisäsi äkillisen vieroituksen ja sitä seuranneen annoksen noston sijaan itsemurhariskiä ja pitkäkestoisten psykoottisten harhojen todennäköisyyttä tutkimusjakson lopussa. Monet tutkijat perustelevat neuroleptien pitkäaikaiskäyttöä sillä, että neurolepteista vieroittautuminen kasvattaa riskiä sairastua uudelleen psykoosiin, vaikka kyseinen riski johtuu lääkeriippuvuuden kehittymisen aikaansaamista vieroitusoireista.
On myös esitetty, että pitkäaikaisen psykoosilääkehoidon yhteys skitsofreenikoiden hyvään ennusteeseen joissakin tutkimuksissa selittyisi suurelta osin metodologisista puutteista kuten siitä, että tutkimuksissa ei kontrolloida riittävän hyvin muita muuttujia, kuten tutkittujen välisiä eroja sairauden kestossa. Vuonna 2020 julkaisussa 19 vuotta kestäneessä tutkimuksessa havaittiinkin, että muiden tekijöiden vakioiminen käänsi tuloksen päinvastaiseksi, eli osoitti, että neuroleptejä pidempään syöneillä oli suurempi itsemurhariski ja suurempi riski joutua sairaalahoitoon.
Monissa tutkimuksissa on havaittu, että lääkkeiden lopettaneiden psykoosinuusimisriski laskee ajan kuluessa. Syyksi epäillään sairauden luonnollista kulkua sekä osin sitä, että psykoosin uusiminen johtuu usein lääkityksen liian äkillisen lopettamisen aiheuttamista psykoottisista vieroitusoireista. Vuoden 2018 Hongkongilaistutkimuksessa ei voitu havaita lääkkeiden lopettamisen aikaansaamaa sairauden lievittymistä, koska kaikki vieroitusryhmään kuuluneet aloittivat lääkityksen uudestaan interventiovaiheen jälkeen.
Psykoosilääkkeen vieroitusoireiden erottaminen psykoosista on vaikeaa, ja tutkimuksista on saatu viitteitä siitä, että neuroleptilääkityksen lopettaminen voi aiheuttaa psykoosin myös sellaisille potilaille, joilla ei ole esiintynyt aiemmin psykoottisuutta. Vieroitusoireet voivatkin hankaloittaa psykoosilääkkeiden tehon arviointia etenkin siksi, että tutkimuksissa käytetään aivan liian lyhyitä vieroitusaikoja. Esimerkiksi vuonna 2019 julkaistun tutkimuksen mukaan 58 % :ssa antipsykoottista lääkehoitoa käsittelevissä satunnaistetuissa kokeissa tutkitut koehenkilöt vieroitettiin edelliseltä lääkitykseltä alle kahdessa viikossa. Vieroitusoireiden on havaittu vaikuttaneen psykoosin ja muiden psykiatristen oireiden ilmaantumiseen 69 ja 78 prosentissa tutkimuksista.
YK:n alainen Maailman terveysjärjestö WHO toteutti vuosina 1969-1973 seurantatutkimuksen skitsofreenikkojen hoidosta länsimaissa ja kehitysmaissa, joissa antipsykoottien käyttö oli hyvin harvinaista. Kehitysmaiden potilailla oli siitä huolimatta vähemmän oireita viiden vuoden seuranta-ajan päättyessä. Tutkimus uusittiin vuonna 1978, jolloin selvisi, että enemmistö niistä potilaista, jotka eivät saaneet säännöllistä lääkehoitoa sairauden varhaisvaiheessa toipui ja pärjäsi hyvin 15 vuotta myöhemmin.
Laajahkojen satunnaistettuja kaksoissokkokokeita käsittelevien meta-analyysin mukaan uuden ja vanhan sukupolven antipsykoottien NNT (numer needed to treat) on esimerkiksi non-affektiivisten psykoosien hoidossa arviolta keskimäärin 5–8. mikä merkitsee sitä, että pitää hoitaa viidestä kahdeksaan potilasta, jotta yksi saa lisähyötyä lääkityksestä. Riittävän hoitovasteen määritelmästä ei ole tutkijoiden kesken yksimielisyyttä, mutta yleensä minimaalisena vasteena PANSS-asteikolla pidetään 20 prosenttia oireita mittaavien pisteiden laskua lähtötasosta. Esimerkiksi laajan vuonna 2017 julkaistun 60 vuoden ajanjakson aikana tehtyjä plasebokontrolloituja kaksoissokkotutkimuksia käsittelevän meta-analyysin mukaan tämän minimaalisen vasteen saavutti 30 % potilaista plasebolla ja 51 % lääkityksellä olevista. Hyvän vasteen saavutti 23 % lääkitykselle satunnaistetuista ja 14 % plasebolle. Plasebon ja lääkkeen välinen keskimääräinen ero on uusimpien tutkimusten mukaan keskimäärin 6 pistettä. PANSS-asteikolla kliinisen merkitsevyyden raja-arvona pidetään 15 pisteen eroa lääkkeen ja plasebon välillä. Tutkimukset kestävät keskimäärin kuusi viikkoa, ja niihin valikoidaan epäedustava otos potilaita, jotka reagoivat poikkeavan hyvin antipsykoottisiin lääkkeisiin. Arviolta ne edustavatkin noin 10 % skitsofreniapotilaista.
Vuonna 2011 julkaistun systemaattisen tutkimuskatsauksen mukaan uuden ja vanhan sukupolven lääkkeet eivät keskimäärin eronneet toisistaan juurikaan kliinisen vasteen osalta: neuroleptit laskivat skitsofreniaan liitettyjä oireita keskimäärin 25,93 % lähtötasosta PANSS-asteikolla mitattuna. CGI-C (Clinical Global Impression Scale change) mitattuna niiden keskimääräinen muutos oireissa oli -0,9 pistettä, eli hieman alle kliinisen merkitsevyyden (-1) rajan. Vasteen suuruus vaihteli yksittäisten lääkkeiden välillä enemmän kuin epätyypillisten ja tyypillisten neuroleptien välillä. Tutkimuskatsauksessa todetaan, että vaikka tutkimuksissa toistuvasti löydetään antipsykoottien vähentävän skitsofreniaan liitettyjä oireita, niiden kliininen merkitsevyys eli havaittavissa oleva hyöty näyttää olevan rajallinen. Tutkijat tuovat esille, että satunnaistetuista kliinisissä kokeissa käytetyt koehenkilöt eivät ole edustava otos skitsofreniapotilaista. Joissakin naturalistisissa tutkimuksissa akuutista psykoosista kärsivät potilaat näyttävät hyötyvän enemmän lääkityksestä PANSS-asteikolla mitattuna lyhyellä aikavälillä. Naturalistisissa tutkimuksissa on kuitenkin vaikea erottaa muiden hoidollisten elementtien vaikutusta hoidon tehoon. Toisaalta on tutkijoiden mukaan myös mahdollista, että antipsykoottisten lääkkeiden kliininen merkitsevyys on rajallinen ainakin niillä mittaustavoilla, joita yleensä skitsofreniaspektrin häiriöiden oireiden mittaamisessa käytetään.
Lääkeyhtiöt ja tutkijat pitävätkin ongelmallisena suurta ja viime vuosikymmenien aikana kasvanutta plasebovastetta erityisesti skitsofrenian ja muiden psykiatristen sairauksien hoitoon käytettävien lääkkeiden osalta. Meta-analyysien mukaan kaikki parantunut vaste skitsofrenian hoitoon liittyvissä lääkekokeissa viime vuosikymmenien aikana onkin johtunut plasebosta, kun lääkkeen varsinainen vaste on joko pysynyt samana tai laskenut. Esimerkiksi vuonna 2020 julkaistussa tutkimuksessa arvioitiin, kuinka paljon positiivisten odotusten vähentäminen ennen kokeen alkua plaseboryhmällä vaikutti plasebovasteen suuruuteen. Tutkimuksen mukaan positiivisten odotusten vähentämiseen painottuva psykoedukaatio ennen kokeen alkua vaikutti merkittävästi vasteen suuruuteen. Tutkimuksessa ehdotetaankin psykoedukatiivista menetelmää yhtenä välineenä vähentää tulevaisuudessa plasebovasteen osuutta psykiatristen sairauksien hoitoon liittyvien lääkkeiden kehityksessä. Koska lääkekehitys on kallista, nähdäänkin plasebovasteen laskeminen esimerkiksi psykoedukaation avulla varteen otettavana menetelmänä lääkekokeiden onnistumisprosentin parantamisessa. Myös muita tekijöitä, joilla tutkimusdataa voidaan manipuloida näyttämään paremmalta ja täten lisäämään lääkekokeiden onnistumisprosenttia, on pyritty myös löytämään. Erään meta-analyysin mukaan kohonneeseen plasebovasteeseen yhdistyy koehenkilöiden nuori ikä, korkeat lähtöpisteet oireita mittaavilla asteikoilla ja lyhyt sairastavuus. Esimerkiksi kokeen lyhyt kesto, nuori ikä ja lyhyt sairastavuus johtunee siihen, että vähän hoidetuilla potilailla on suurempia odotuksia hoidosta, kuin kroonisesta skitsofreniasta kärsivillä ja mitä pidempään koe kestää, sitä todennäköisemmin esimerkiksi sokkoutus purkautuu. Tutkijat suosittelevatkin, että singaalidetektion parantamiseksi pitäisi panostaa mahdollisimman pienillä lähtöpisteillä olevien, pitkään sairastaneiden koehenkilöiden valikointiin ja huomion kiinnittämiseen kokeen pituuteen, jotta liian korkea plasebovaste eli näyttö siitä että uskomuksilla lääkkeen tehoon saadaan sama lähes vaste kuin lääkkeellä itsessään, ei häiritsisi lääkkeiden markkinoille pääsyä. Toisaalta on huomattava, että suuri suhteessa suuri plasebovaste lääkkeeseen verrattuna havaitaan meta-analyyseissa myös kroonisesta skitsofreniasta kärsivillä, keski-iältään 37,5-vuotiailla koehenkilöillä. Erään meta-analyysin mukaan uusimmissa tutkimuksissa kroonista skitsofreniaa kärsivillä plasebon ja lääkkeen välinen ero oli PANSS-asteikolla mitattuna noin 10 pistettä, eli alle 15 pisteen kliinisen merkitsevyyden raja-arvon. Tutkijoiden mukaan on myös todennäköistä, että kohonnutta plasebovastetta selittää myös sokkoutuksen parantuminen viime vuosikymmenien aikana. Muissa kuin kaksoissokkoutetuissa kokeissa lääkkeen vaste on huomattavasti suurempi johtuen juuri sokkoutuksen puuttumisesta tai siitä, että vertailtaessa kahta eri aktiivista lääkitystä koehenkilöt tietävät saavansa lääkettä.
Psykoosilääkkeen vieroitusoireiden erottaminen psykoosista on myös vaikeaa, ja tutkimuksista on saatu viitteitä siitä, että neuroleptilääkityksen lopettaminen voi aiheuttaa psykoosin myös sellaisille potilaille, joilla ei ole esiintynyt aiemmin psykoottisuutta. Joidenkin tutkimusten mukaan vieroitusoireet voivatkin hankaloittaa lääkehoidon tutkimusnäytön arviointia muun muassa psykoosisairauksien hoidossa etenkin, koska tutkimuksissa ei kiinnitetä riittävästi huomiota vieroitukseen käytetyn ajan kestoon. Esimerkiksi vuonna 2019 julkaistun tutkimuksen mukaan 58 % :ssa antipsykoottista lääkehoitoa käsittelevissä satunnaistetuissa kokeissa tutkitut koehenkilöt vieroitettiin alle kahdessa viikossa edelliseltä lääkitykseltä. Pitkän ja lyhyen aikavälin tutkimuksista vieroitusoireiden nähtiin vaikuttaneen psykiatristen oireiden kuten psykoosin ilmaantumiseen koehenkilöillä 69,2 % ja 77,8 % tutkituista kokeista. Vieroitusoireet vaikeuttavat tulosten tulkintaa etenkin relapsitutkimuksissa. Tämä liittyy osin myös siihen, miten tutkimuksissa määritellään relapsi. Vuonna 2020 julkaistun tutkimuskatsauksen mukaan 81 relapsikokeessa oli kaikkiaan 54 eri määritelmää skitsofrenian relapsille, ja näistä vain 7 täytti kliinisesti merkitsevän relapsin eli toimintakykyä selkeästi laskevan psykoottisen oireilun kriteerit. Relapsi määriteltiin esimerkiksi absoluuttisena tai suhteellisena muutoksena PANSS-asteikolla. Yhteensä 12,2 % kokeista edellytettiin relapsin kriteerinä pisteiden nousua vähintään yhdellä psykoosioireella. Vain kolmessa 81 kokeessa edellytettiin psykoosioireiden kohoamisen lisäksi merkittävää toimintakyvyn laskua. Lisäksi relapsitutkimuksissa käytettyjen menetelmien ongelma on siinä, että voidakseen täyttää relapsin kriteerit pitää olla kykenevä vastaamaan ja keskittymään esitettyihin kysymyksiin. Selkeästi psykoosissa oleva eli kliinisesti merkitsevästä relapsista kärsivää potilasta ei usein voidakaan tällaisten menetelmien avulla arvioida. Monissa tutkimuksissa tuodaankin esille, että relapsin määritelmät eivät viittaa varsinaiseen relapsiin, vaan psykoosin ennakko-oireisiin. Tutkimusten mukaan kohtuullisen lievät muutaman päivän kestävät muutokset potilaiden oireistossa eivät luotettavasti useimmiten ennusta tulevaa psykoosia. Tutkijoiden mukaan onkin ongelmallista, että relapsia tutkivat kokeet eivät tosiasiallisesti mittaa relapsia vaan lieviä, yleensä ohimeneviä muutoksia ihmisen psyykkisessä oireilussa. Tällaisia lieviä muutoksia esimerkiksi unen laadussa ja ahdistusoireissa voivat aiheuttaa paitsi vieroitusoireet, myös sokkoutuksen purkautumiseen liittyvät tulkintavääristymät.
Antipsykoottien määräämistä perustellaan sillä, että levoton potilas voidaan rauhoittaa niiden avulla helpommin ja nopeammin kuin vaihtoehtoisilla menetelmillä. Potilaat itse vastustavat usein lääkitystä niiden aiheuttamien haittojen takia, jolloin heihin saatetaan käyttää tahdonvastaista pakkolääkitystä, vaikka lääkäreiden pitäisi tarjota lain mukaan myös lääkkeetöntä hoitoa. Ihmisoikeusnäkökulmat nousevatkin erityisen vahvasti esille tämän lääkeryhmän riskien ja hoidollisten vaikutusten arvioinnissa, koska niillä hoidetaan erityisen heikossa asemassa olevia ihmisryhmiä, joiden perusoikeuksia kuten fyysistä ja psyykkistä koskemattomuutta on mahdollista rajoittaa monin tavoin lääketieteellisen harkinnan pohjalta. Esimerkiksi vuonna 2018 Norjassa oikeusasiamies antoi eräässä pakkohoitoa koskevassa tapauksessa ratkaisun, jonka mukaan pakkohoito antipsykoottisella lääkkeellä on vastoin Norjan lakia. Norjan lain mukaan pakkolääkitys on perusteltua silloin, jos hoito merkittävästi parantaa potilaan tilaa. Oikeusasiamies viittasi ratkaisussaan tieteelliseen näyttöön, jonka mukaan antipsykoottisen lääkityksen ei voida katsoa parantavan potilaan tilaa riittävän suurella todennäköisyydellä, jotta pakkolääkitys olisi perusteltua. Samanlaiseen johtopäätökseen on päädytty muun muassa Alaskan korkeimman oikeuden ratkaisussa vuonna 2003. YK:n vammaisten oikeuksia koskeva sopimus on lisäksi kieltänyt tahdonvastaisen lääkityksen, ja joidenkin näkemysten mukaan suurin osa sopimuksen ratifioineista maista rikkookin kyseistä sopimusta tässä suhteessa. Esimerkiksi Yhdistyneiden Kansakuntien erityislähettilään Juan E. Mendezin mukaan psykiatrinen lääkehoitoon tai muuhun vakavasti ja/tai peruuttamattomasti henkilön kehoon kajoava pakkohoito täyttää YK:n kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastaisen yleissopimuksen (1984) määritelmän kidutuksesta. Psykiatrisessa hoidossa hänen mukaansa toistuvasti sivuutetaan potilaan oikeudet tietoon perustuvaan suostumukseen sekä oikeudet fyysiseen ja psyykkiseen koskemattomuuteen, eikä sitä voi perustella lääketieteellisellä välttämättömyydellä tai potilaan vialla tai vammalla.
Haittavaikutukset ja riskit
Eri lääkkeiden haittavaikutusprofiilit ovat erilaisia ja yksilölliset erot saada sivuvaikutuksia ovat suuria. Vuonna 2020 toteutetun laajan kyselytutkimuksen mukaan kaksi kolmesta antipsykoottien käyttäjästä kokee niiden aiheuttavan enemmän haittaa kuin hyötyä.
Jos potilas sairastuu muihin sairauksiin tai jos potilas täyttää 60 vuotta, hänen elimistönsä ei ehkä kestä enää samoja määriä antipsykoottia kuin aiemmin, jolloin haittavaikutukset ja esimerkiksi kaatumisriski lisääntyvät. Vanhukset ovat erityisen alttiita tardiiville dyskinesialle ja muille motorisille häiriöille, jotka lisäävät esimerkiksi kaatumisriskiä. Myös aivohalvauksen riksi kasvaa. Vanhat naiset saavat kaksi kertaa vanhoja miehiä useammin haittavaikutuksia antipsykooteista.
Psykoosilääkkeiden käyttö lisää merkittävästi vanhusten kaatumisia. Neuroleptien on todettu nopeuttavan myös dementian etenemistä. Esimerkiksi psykoosilääkkeitä käyttävien alzheimeria sairastavien dementia etenee lähes kolme kertaa todennäköisemmin kuin muiden.
Psykoosilääkkeet voivat myös aiheuttaa vanhoille ihmisille aivoverenkierron häiriöitä ja aivohalvauksen, minkä vuoksi niiden käyttöä suositellaan vain välttämättömissä tapauksissa. Psykoosilääkkeet kasvattavat myös dementialle altistavia sydänvaivoja.
Antikolinerginen vaikutus
Neuroleptien käytöllä on parasympaattisen hermoston toimintaa vähentävää antikolinergistä vaikutusta, koska ne estävät välittäjäaine asetyylikoliinin toimintaa keskus- ja ääreishermostossa. Antikolinerginen vaikutus johtuu siitä, että asetyylikoliinin sitoutuminen muskariinin vastaanottajamolekyyleihin vähenee. Iäkkäät ihmiset ovat erityisen alttiita muistin ja ajattelun heikkenemiselle, koska keskushermoston muskariinireseptoreiden määrä vähenee iän myötä. Dementiaa sairastavat vanhat naiset kuuluvat suurimpaan riskryhmään.
Neuroleptien antikolinerginen vaikutus saattaa ulottua kaikkialle elimistöön ja siitä saattaa seurata esimerkiksi ummetusta, suun kuivumista ja häiriöitä potilaan verenkierrossa (huimaus, verenpaineen lasku), rauhastoiminnoissa kuten hormonien erityksessä, virtsaelinten toiminnoissa sekä unen ja lämmönsäätelyssä sekä impotenssi ja muut sukupuolitoimintojen häiriöt. Muita antikolinergisiä haittavaikutuksia ovat esimerkiksi väsymys, muistin ja ajatustoimintojen huonontuminen, kiihtyneisyys, sekavuus, näköhäiriöt ja aistiharhat. Toisen polven neurolepteistä risperidonilla ja ketiapiinilla on vähiten antikolinergistä vaikutusta, olantsapiinillä taas paljon.
Tardiivi dementia ja aivojen kutistuminen
Antipsykoottien pitkäaikaiskäyttäjillä esiintyy otsalohkon ja etuaivokuoren aliaktiivisuutta. Antipsykoottien pitkäaikaiskäytön aikaansaamat aivokuvissa havaittavat korkeampien aivoalueiden vauriot johtavat lisäksi usein tardiiviksi dementiaksi kutsuttuihin pitkäaikaisiin tai palautumattomiin älyllisiin tai emotionaalisiin häiriöihin. Kymmenissä tutkimuksissa on havaittu, että antipsykoottien vuosikausia jatkunut pitkäaikaiskäyttö korreloi aivoissa havaittujen vaurioiden ja älyllisten toimintojen heikkenemisen kanssa mutta ei skitsofreniaoireiden vakavuuden kanssa. Vuonna 1979 suoritetussa kliinisessä tutkimuksessa havaittiin, että kaikille tutkimukseen osallistuneille antipsykoottien pitkäaikaiskäyttäjille oli kehittynyt dementia ja noin seitsemällä kymmenestä havaittiin aivokuvissa näkyviä poikkeavuuksia. Ne, joiden aivoista löytyi vakava-asteisempia aivomuutoksia, suoriutuivat muita huonommin oppimista mittaavasta kokeesta.
Vuonna 1979 julkaistun tutkimuksen mukaan yli neljännes antipsykootteja pitkään käyttäneistä skitsofreniapotilaista kärsii kroonisista ja yleistyneistä aivotoiminnan häiriöistä, jotka korreloivat pikemminkin elinikäisen antipsykooteille altistumisen kuin skitsofrenian vaikeusasteen kanssa.
Dementiaan sairastuneille skitsofreenikoille ei anneta yleensä dementiadiagnoosia, minkä vuoksi heitä ei voida myöskään tilastoida. Tardiiville dementialle ei ole omaa diagnoosikoodia ja lääkityksen aiheuttama dementia (engl. medication-induced dementia) on valittu lisäksi dementiadiagnoosin poissulkukriteeriksi. Suomalaisten skitsofreenikkojen on erityisen vaikea saada tardiivin dementian diagnoosia, koska ICD-tautiluokituksen Suomen maaversiosta puuttuu myös diagnoosikoodi F19.97 (psychoactive substance-induced persisting dementia). Esimerkiksi vuonna 2015 julkaistussa tanskalaistutkimuksessa havaittiinkin, että skitsofreenikkojen joukossa oli vain noin kaksi kertaa muuta väestöä enemmän dementiadiagnoosin saaneita.
Lukuisissa tutkimuksissa on havaittu, että 10-40 prosentilla antipsykooteilla hoidetuista skitsofreniapotilaista esiintyy kuvantamistutkimuksissa havaittavia aivovaurioita, joista yleisin on aivoaineen kato. Vaurioiden yleisyys näyttäisi lisääntyvän potilaan iän ja hoidon keston myötä. .
Kansainvälisen tutkimusryhmän vuonna 2016 julkaisemassa tutkimuksessa havaittiin, että yli vuoden kestävä psykoosilääkkeiden pitkäaikaiskäyttö kiihdyttää aivojen luontaista kutistumista yli 40 prosentilla. Tutkimukseen osallistuneiden 33-45-vuotiaiden skitsofreniapotilaiden aivot kutistuivat yhdeksän vuoden pituisen tutkimusjakson aikana keskimäärin noin 0,7 prosenttia vuotta kohden, kun verrokkien aivojen vuosittainen pieneneminen oli 0,5 prosenttia. Yli vuoden kestänyt pitkäaikaiskäyttö kutisti aivoja tätäkin nopeammin, sillä edellä mainittu keskiarvo sisälsi myös ne 15 prosenttia potilaista, jotka olivat käyttäneet psykoosilääkkeitä vasta niin vähän aikaa, ettei heillä ehtinyt esiintyä ylimääräistä aivokatoa. Skitsofreniaa sairastavilla esiintyi terveitä enemmän myös lääkityksen pituudesta johtuvaa hajontaa jakauman yläpäässä siten, että aivojen kutistumisvauhti oli osalla moninkertaista terveisiin verrattuna. Skitsofreniapotilaat suoriutuivat kokeen alussa 20 prosenttia verrokkeja huonommin muistia ja muita älyllisiä toimintoja mittaavista testeistä. Testit uusittiin kokeen päättyessä, jolloin skitsofreniaa sairastavat suoriutuivat viisi prosenttia alkuperäistä huonommin, kun verrokeiden keskimääräinen suorituskyky oli heikentynyt vain yhden prosentin. Aivot olivat kutistuneet sitä enemmän mitä pitempään lääkitys oli kestänyt ja mitä suurempi lääkityksen määrä oli ollut. Katovauhti oli nopeimmillaan 1,5 prosenttia vuotta kohden, eikä se selittynyt skitsofreniaoireiden vakavuudella, potilaiden lihavuudella tai ryhmien erilaisella alkoholinkäytöllä. Myös aivoselkäydinnesteen tilavuus oli kasvanut. Sekä vanhan että uuden polven psykoosilääkkeet aiheuttavat aivojen kutistumista.
Suomessa epäiltiin vielä vuonna 2010, että skitsofreenikoiden aivojen kutistuminen johtuisi sairauden taustalla olevista etenevistä aivoprosesseista, vaikka tutkimuksista oli saatu viitteitä siitä, että syy on psykoosilääkkeissä. Myöhemmin myös useiden eläinkokeiden perusteella on saatu vahvistusta hypoteesille, että skitsofreniaan liitetyt aivomuutokset saattavat johtua suurelta osin pitkäaikaisesta altistumisesta psykoosilääkkeille. Toisaalta tiedetään, että myös traumaattisiin tapahtumiin ja mahdollisesti psykoosiin itsessään liittyy stressimekanismeja, jotka vaikuttavat aivojen eri alueiden kuten hippokampuksen ja etuotsalohko volyymiin ja ovat yhteydessä alentuneeseen kognitiiviseen toimintakykyyn, joita esimerkiksi skitsofreniassa kutsutaan kognitiivisiksi puutosoireiksi. Kyseessä on kuitenkin yleinen vakavaan krooniseen stressiin liittyvä neuroadaptaatio, joka ei ilmene vain skitsofreenikoilla, vaan myös esimerkiksi stressaantuneilla koe-eläimillä. Vuonna 2010 julkaistun tutkimuksen mukaan jo yksi annos haloperidolia aiheuttaa hetkellistä aivojen koon pienentymistä muutamassa tunnissa annoksen saannin jälkeen. Kutistumismekanismia ei vielä tiedetä, eikä pidempää seurantaa haittavaikutuksista ollut tehty vielä vuonna 2016. Älyllisen suorituskyvyn laskun on kuitenkin epäilty liittyvän oksidatiiviseen stressiin lisääntymiseen.
Metaboliset muutokset ja lihominen
Antipsykootit vähentävät syljeneritystä, mikä lisää hammasmädän riskiä. Lisäksi monet antipsykootit lisäävät ruokahalua ja vähentävät kylläisyyden tunnetta. Epätyypillisten antipsykoottien käyttö lisää myös sydän- ja verisuonitaudeille altistavan hyperglykemian, dyslipidemian ja muiden metabolisten muutosten riskiä. Vuonna 2013 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että olantsapiini nostaa merkittävästi terveiden koehenkilöiden aterianjälkeisiä insuliinitasoja ja veren glukagonipitoisuutta. Myös aripipratsoli aiheutti insuliiniresistenssiä.
Noin puolet pitkäaikaisia psykoosilääkkeitä syövistä lihoo, toisin kuin lääkehoitoa saamattomat potilaat, joilla paino pikemminkin laskee kuin nousee. Ylipaino on huomattava terveysriski, joka lisää mm. sydän- ja verisuonisairauksien esiintyvyyttä. Paino voi lähteä nousuun viikoissa hoidon aloittamisen jälkeen ja jatkua joillain lääkkeillä yli vuodenkin tasaantumatta. Sekä vanhan että uuden polven psykoosilääkkeet voivat aiheuttaa painon nousua. Eri lääkkeiden välillä on lihomisen suhteen suuria eroja. Toisen polven lääkkeet aiheuttavat perinteisiä neuroleptejä enemmän painon nousua. Esimerkiksi Klotsapiini ja olantsapiini nostavat painoa muita lääkkeitä enemmän. Tsiprasidoni on arvioitu jokseenkin vaikutuksettomaksi painoon. Lihominen on potilaiden suurimpia syitä kieltäytyä psykoosilääkkeistä.
Neuroleptien pitkäaikaiskäyttö lihottaa myös off -label käytössä eli silloin kun niitä nautitaan pieniä määriä esimerkiksi unettomuuteen.
Seksuaaliterveyden heikkeneminen
Neuroleptit aiheuttavat usein sukupuolitoimintojen häiriöitä kuiten impotenssia.