cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juovakenguru
Juovakenguru (Lagostrophus fasciatus) on pussieläin, joka elää nykyään kolmella Australian länsipuolella olevalla saarella. Se on ainoa Lagostrophus-suvun ja Sthenurinae-alaheimon vielä elossa oleva laji. Juovakenguru eli ennen myös Australian mantereella, mutta kuoli sieltä sukupuuttoon ilmeisesti vuonna 1963; viimeinen näköhavainto siitä tehtiin vuonna 1906. Mantereelta katoaminen johtui mahdollisesti elinalueen hävittämisestä, ruoan vähenemisestä sekä saalistajien lisääntymisestä.
Käytös
Juovakenguru on sosiaalinen yöeläin ja elää yleensä ryhmissä pesimisalueella. Pesät sijaitsevat tiheiköissä ja tiheiden pensaiden alla. Lajin urokset ovat erittäin aggressiivisia; aggressiivisuus ilmenee erityisesti urosten kesken ravinnosta taisteltaessa.
Ulkonäkö
Juovakengurut ovat pienikokoisia; ne painavat noin 1,7 kg, naaraat ovat hieman uroksia painavampia. Kengurut ovat päästä häntään 80 cm:n pituisia, josta hännän pituus on noin puolet (keskimäärin 37,5 cm). Kuono on lyhyt ja turkki on pitkä ja harmaa, jossa on keltaisia ja hopeita täpliä. Alavatsalla turkki muuttuu vaaleamman harmaaksi. Selän puolella turkissa on keskiselältä lähteviä mustia raitoja, jotka jatkuvat aina hännän alkuun asti.
Lisääntyminen
Kiima-aika alkaa joulukuussa ja päättyy syyskuussa. Juovakenguru tulee lisääntymiskykyiseksi vuoden iässä mutta lisääntyy yleensä vasta toisena elinvuotenaan. Tiineys kestää muutaman kuukauden. Poikasia syntyy normaalisti vain yksi, mutta joskus naaras synnyttää vuoden aikana kahdesti. Poikaset pysyvät naaraan pussissa puoli vuotta, jonka jälkeen naaras hoitaa poikasta vielä kolmisen kuukautta. Tilanteissa, jossa poikanen kuolee, on joillakin naarailla toinen sikiö, josta voidaan synnyttää uusi poikanen.
Eskolanjärvi (Orivesi)
Eskolanjärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Talviaisten kylässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,4 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Se on kaksialtainen järvi, jossa altaita yhdistää keskellä sijaitseva noin 10 metriä leveä salmi. Sitä ympäröivät jokiaselta suunnalta peltomaat ja alavat rannat ovat suota. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä ja sen rannoille on rakennettu yksi vapaa-ajan asunto. Järven itäpuolella kulkee Talviaisten kylätie, joka on valtatieltä 9 haarautuva yhdystie 14301.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 95,2 metriä mpy. Siihen on johdettu muutama pelto- ja metsäoja. Järven oma laskuoja laskee Harolanlahden Tarkanlahteen, joka itse laskee vuorostaan Lopenselkään.
Historiaa
Vuosien1957–1986 peruskartoissa viljelyalueet ja asutus on säilynyt samanlaisena.
Venäjänsininen
Venäjänsininen on kissarotu.
Historia
Venäjänsinisen historian uskotaan johtavan Venäjän Arkangeliin, jossa sinisiä kissoja kerrotaan pidetyn onnentuojina ja kotien kaunistuksina. Muun muassa keisarinna Elisabetin 1700-luvulla ja tsaari Nikolai I:n 1800-luvulla uskotaan pitäneen hovissaan lemmikkeinä venäjänsinisiä kissoja. Venäjältä näitä sinisiä kissoja kerrotaan päätyneen merimiesten mukana Englantiin 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Rotua kasvatettiin, mutta se ei kyennyt kilpailemaan suosiosta englantilaisten oman sinisen kissan, sinisen brittiläisen lyhytkarvan kanssa. Vähitellen kasvatus loppui kokonaan, alkaen uudelleen vasta 2. maailmansodan jälkeen. Amerikkaan ensimmäinen venäjänsininen saapui 1900-luvun vaihteessa. Pohjoismaissa venäjänsinisen kasvatus alkoi Tanskasta ja Ruotsista 1940- ja 1950-luvuilla. Suomessa syntyi yksittäiset pentueet jo 1960- ja 1970-luvuilla, mutta varsinainen kasvatustyö on alkanut 1980-luvulla.
Kritiikki
thumb|right|200px Eräät tahot ovat nostaneet esille, että rodun omintakeisesta alkuperästä ei ole varmuutta, eikä varsinkaan keisarinnan tai tsaarin lemmikkinä olosta ole mitään todisteita. Sen sijaan varmuudella venäjänsiniset ovat osallistuneet näyttelyihin Englannissa vuodesta 1875 lähtien. Lähteet tuovat ilmi myös, että suurin osa sen aikaisista rodun edustajista, jota kutsuttiin tuolloin monella nimellä kuten Arkangeli ja Maltalainen, tuli kuitenkin Venäjältä.
Skandinaavinen ja brittiläinen kanta
Periaatteessa toisen maailmansodan jälkeiset venäjänsiniset liittyvät vain heikosti "alkuperäiseen venäjänsiniseen", sillä Englannissa ja Skandinaviassa elvytettiin omat erilliset kantansa risteyttämällä niitä ruskeanaamiokuvioitujen siamilaisten kanssa. Siamilaiskasvatukseen saatiin näin myös sininen väri (sininaamiosiamilainen). Fennoskandiassa kasvatustyön tuloksena venäjänsinisten pää ja torso kasvoivat ja tunnusmerkiksi tulivat vihreät silmät, turkista tuli lyhyempi, tiukempi (lihakset tuntuvat selvästi silittäessä) ja tummempi kun taas brittivenäjänsinisistä tuli vaaleampia. Venäjänsinisen kasvatus levisi myös Yhdysvaltoihin, jonne ensimmäiset kissat tuotiin Pohjoismaista, lähinnä Ruotsista, sekä Englannista.
Korat, Chartreux
Yksiväristen kissojen esiinmarssi ei loppunut venäjänsiniseen, vaan rotukissoista löytyy myös kaksi muuta rotua, joissa hyväksytään vain sininen väri. 1960-luvun puolivälissä vakiintunut Korat, jonka pitkä historia vie itään, Thaimaahan ja jota pidetään siellä edelleen onnentuojana sekä Chartreux (alkuperämaa Ranska), joita alettiin kutsua nimellä "kartusiaani". Legendan mukaan nimi juontaa juurensa kartusiaanimunkkeihin, jotka ristiretkiltä palatessaan toivat siniset kissat Ranskaan. Eräät venäjänsinisen rodun historiaan perehtyneet kasvattajat ovat sitä mieltä, että korat ja venäjänsininen ovat alkuperältään sama rotu. Nykyinen venäjänsininen polveutuisi sinisistä kissoista, jotka kulkeutuivat kauppiaiden mukana idän silkkitietä Venäjän pohjoisiin satamakaupunkeihin. Kissalle kehittyi pohjoisen ilmastossa tiheä ja lyhyt, kylmää hyvin eristävä turkki. Teoriaa tukee muun muassa se, että koratin sinisessä turkissa on myös selvästi nähtävä tippaus.
Ulkonäkö
thumb|right|Venäjänsininen, naaras|200px Venäjänsininen on hoikka ja siro, voimakas ja elegantti. Se on notkea ja jäntevä, sulavaliikkeinen kissa. Venäjänsinisellä on kiilamainen pää, suuret avoimet korvat sekä suuret, vihreät silmät. Turkki on siniharmaa, hopeanhohtoinen ja samettinen. Venäjänsinisen turkin rakenne on hyvin poikkeava. Turkki on niin sanotusti kaksinkertainen eli turkin aluskarva on yhtä pitkää päällyskarvojen kanssa, joten se nousee hieman koholle. Hopeisen kiillon turkki saa karvojen hopeisista kärjistä, (eng. tipping). Häntä on aavistuksen muuta ruumista tummempi, koska siinä kulkee useimmiten tumma toistuva kuvio. Venäjänsinisiä saattaa erittäin harvoin syntyä myös valkoisena tai naamiokuvioisena (sininaamio), mitä pidetään kissanäyttelyiden arvioissa värivirheenä. Yhdysvalloissa ja Australiassa kasvatetaan sekä valkoisia että mustia ja tabbykuvioituja venäjänsinisiä kissoja. Vaikka venäjänsinisellä on sama standardi (rotumääritelmä) pienin painatuseroin sekä Euroopassa (FIFe), Englannissa (GCCF) että Yhdysvalloissa (CFA, TICA), saattavat kissat erota toisistaan ulkonäöllisesti suurestikin maasta tai maanosasta riippuen juuri standardien eri painotuseroista johtuen.
Luonne
Luonteeltaan venäjänsininen on valpas ja avoin, älykäs, leikkisä ja sangen kovaääninen, vaikka usein sen väitetään olevan hiljainen. Tosin myös hiljaisia yksilöitä on. Venäjänsininen on ystävällinen ja arvokas, harkitsevainen ja utelias. Venäjänsinisellä on kissaeläimen riippumaton, itsenäinen luonne. Venäjänsininen on syvästi omaan perheeseensä ja omiin ihmisiinsä kiintyvä kissa. Luonteenpiirteiden vaihtelu on eri yksilöiden välillä luonnollisesti suurta.
Suosio
Venäjänsinisen suosio on ollut vakaata ja tasaista kasvatuksen alusta lähtien. Viime vuosina, varsinkin 2000-luvulla, rodun suosio on lisääntynyt voimakkaasti. Kasvatustoiminta on vilkasta: vuonna 2009 venäjänsinisiä rekisteröitiin Suomessa 111 kappaletta yhteensä 36 uudesta pentueesta.
Amanu
Amanu on atolli Ranskan Polynesiassa. Se kuuluu Tuamotun saariryhmään. Saaren maapinta-ala on 9,6 neliökilometriä. Atollin keskelle jäävä laguuni on noin 240 neliökilometrin kokoinen. Amanun asukasluku oli 174 vuoden 2017 väestönlaskennassa. Eurooppalaiset saapuivat saarelle 1700-luvulla.
Jokioinen
Jokioinen on Suomen kunta, joka sijaitsee Kanta-Hämeen maakunnassa suunnilleen keskellä Helsingin, Turun ja Tampereen muodostamaa kolmiota. Kunnassa on 0 asukasta, ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä.
Jokioisilta itään on Forssan kaupunki, jonka keskustaan on matkaa noin yhdeksän kilometriä. Muita naapurikuntia ovat Tammela, Somero, Ypäjä ja Humppila.
Maantiede
Jokioinen on osa Forssan seutukuntaa ja työssäkäyntialuetta ja luetaan perinteisesti myös osaksi Lounais-Hämettä yhdessä Forssan seutukunnan kuntien ja näihin pohjoisessa ja etelässä rajoittuvien Urjalan ja Someron kanssa.
Luonnonympäristöltään Jokioinen on vähäjärvistä viljelymaisemaa, jota hallitsevat laajat, pelloksi raivatut savikot ja paikoin näiden väliin jäävät kalliosydämiset moreeniselänteet. Noin puolet Jokioisten pinta-alasta on metsää ja puolet peltoa. Kunnan keskiosissa vaihtelua maisemaan tuo Humppilasta Tammelaan jatkuva harjujakso, johon Jokioisissa kuuluu Kirmunharju Rehtijärven rannalla.
Jokioisten keskeisin vesistö on kunnan ja sen keskustaajaman halki virtaava Loimijoki. Pienempiä vesiä ovat Loimijokeen pohjoisesta laskeva Jänhijoki ja siihen laskeva Rehtijärvi. Etelästä Loimijokeen laskee Tammelan Torronsuosta alkunsa saava Haapajoki, jonka valuma-alueella ei ole järviä. Pohjoisessa Jokioisten ja Forssan rajajokena virtaa Forssan Koijärvestä alkunsa saava Loimijoen sivujoki Kojonjoki, joka laskee Loimijokeen Alastarolla Loimaalla. Toinen Jokioisten järvistä on Kojonjokeen laskeva Kiipunjärvi Kiipun kylässä Jokioisten ja Humppilan rajalla.
Liikenne
Jokioisten kautta kulkevat valtatiet 2 ja 10, ja Jokioinen on kantatie 52:n toinen päätepiste. Jokioisten kautta on kulkenut myös vuonna 1899 liikenteelle avattu Humppilan ja Forssan välinen kapearaiteinen rautatie. Henkilöliikenne radalla lopetettiin vuonna 1954 ja tavaraliikenne vuonna 1974, minkä jälkeen purettiin rataosat Humppilasta Minkiölle ja Jokioisilta Forssaan. Vuonna 1978 aloitettiin museojunaliikenne Jokioisten ja Minkiön välillä, ja myöhemmin on rakennettu uudelleen osuus Minkiöltä Humppilaan.
Historia
Pysyvä asutus vakiintui Jokioisilla 1300-luvulla. Tämä väestö tuli todennäköisesti Loimijoen kautta Satakunnasta. Tiivis kyläasutus syntyi vasta 1500-luvulla sarkajaon myötä. Tyypillinen jokioislainen kylä oli rakennettu joenvarsisavikolle, peltojen viereen, hiukan ylävälle maalle.
Jokioisten historia liittyy kiinteästi Jokioisten kartanon historiaan. Jokioisten ensimmäinen läänitys tapahtui 11.8.1565, jolloin Erik XIV lahjoitti Klaus Hornille Jokioisten neljänneskunnan veroineen. Kartanon kasvaessa alueesta tuli lopulta pinta-alaltaan Suomen suurin läänitys, Jokilääni.
1700-luvun lopulla Jokioisten kartanoa hoiti Ernst Gustaf von Willebrand, joka myöhemmin myös lunasti kartanon itselleen. Hänen aikanaan kartano sai nykyisen päärakennuksensa ja hän myös aloitti Jokioisten teollistamisen perustamalla Jokioisiin verkatehtaan vuonna 1796. Vuonna 1804 hän perusti Jokioisiin kankirautapajan. Ruotsalainen tehtailija Axel Wilhelm Wahren vuokrasi verkatehtaan 1830-luvulla ja uudisti sen perin pohjin. Wahren ehti olla Jokioisilla kymmenkunta vuotta. Hän riitautui kartanon kanssa ja siirtyi Loimijokivartta yläjuoksulle päin, Forssaan.
Eri vaiheiden ja omistussuhteiden jälkeen Jokioisten kartano tuli vuonna 1907 Suomen rikkaimman miehen, Alfred Kordelinin omistukseen. Kordelin murhattiin Mommilassa marraskuussa 1917. Koska Kordelinilla ei ollut perillisiä, kartano siirtyi valtion omistukseen sisällissodan jälkeen elokuussa 1918, jolloin se oli edelleen yksi Suomen suurimmista tiloista, käsittäen yli 32 000 hehtaaria.
1920-luvun alussa kartanon siirryttyä valtion haltuun Jokioisilla toimitettiin mittava maareformi, jolla torpparit, lampuotit, mäkitupalaiset, sukuoikeus- ja verorälssitilat saivat maansa omistukseensa. Kauppakirjojen allekirjoitettiin Jokioisten kartanossa 3.1.1921.
Jokioisten kartanon mailla sijainneessa torpassa syntyi Suomen huomattavimpiin naispoliitikoihin kuuluva Miina Sillanpää. Hänen syntymäkotinsa paikalla on muistokivi.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Jokioisissa oli 5 286 asukasta, joista 3 208 asui taajamissa, 2 050 haja-asutusalueilla ja 28:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Jokioisten taajama-aste on 61,0 %. Jokioisten taajamaväestö kuuluu vain yhteen taajamaan. Jokioisten keskustaajama ei muodosta omaa taajamaansa, vaan se on kasvanut yhteen Forssan keskustaajaman kanssa, josta tämän kunnan alueella asui vuoden 2017 lopussa 3 208 asukasta. Vuonna 2016 määritellyistä taajamista Vaulammi lakkasi olemasta taajama vuoden 2017 taajamarajauksessa.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Jokioisissa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Elinkeinot
pienoiskuva|280px|Yksi [[Elintarvikeviraston rakennuksista Jokioisilla]] Jokioisten elinkeinorakenne jakautuu palveluihin (64,9 %), jalostukseen (23,3 %) ja maa- metsätalouteen (9,6 %).
Jokioisilla sijaitsee Tyrinselän tuulivoimapuiston neljä sähköntuotantonsa vuonna 2016 aloittanutta tuulivoimalaa.
Suurimmat työnantajat
Tilanne 31.12.2010
Kylät ja kulmakunnat
Kulmakuntia Jokioisilla ovat Lammi, Minkiön asema, Murronkulma, Ojainen ja Saari.
Koulutus
Jokioisilla on Miinan koulu (ent. Keskustan ala-aste) ja Paanan koulu (entinen Jokioisten yläaste, aiemmin Jokioisten-Humppilan yläaste). Aiemmin kunnassa ovat toimineet Vaulammin, Kiipun, Kalakosken ja Kuuman koulut. Kalakosken entiselle koululle on suunniteltu aloitettavan vapaa-aikatoimen tapahtumia.
Jokioisilla toimii Jokiläänin kansalaisopisto, jonka omistaa Jokioisten kunta yhdessä Humppilan ja Ypäjän kanssa.
Ruokakulttuuri
Jokioisten pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla siansivusta kääritty ja uunissa paistettu kylkirulla ja uuniperunat sekä ohrapuuro.
Muuta
Minkiön kylässä toimii Emmaus-ryhmä.
Kalevan kisat 1970
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1970 Kouvolassa 14.–16. elokuuta. Kalevan maljan voitti Helsingin Kisa-Veikot. Miesten keihäänheiton kilpailussa nähtiin erikoisuus, jossa edellisvuoden Kalevan kisojen kaksi parasta, Jorma Kinnunen ja Pauli Nevala, astuivat tahallaan kaikki heittonsa yli. Teko oli tarkoitettu mahdollisesti protestiksi Suomen Urheiluliiton johtoa, asiantuntematonta yleisöä, lehdistöä ja televisiota kohtaan.
Esa Laurema
Esa Markus Laurema (11. tammikuuta 1950 Helsinki – 23. syyskuuta 2010 Espoo ) oli suomalainen kuvanveistäjä ja valotaiteilija. Laurema oli Kuvanveistäjäliiton ja Taidemaalariliiton varsinainen jäsen. Laurema valmistui insinööriksi vuonna 1974, mutta oli aloittanut taiteellisen työnsä jo vuonna 1968. Taiteilijana hän oli itseoppinut.
Esa Laurema oli yksi taiteilijaseura Dimension perustajajäseniä.
Julkisia teoksia
thumb|upright=0.6|Valoprisma, 1987, Espoo. Laurema on tehnyt sekä staattisia että kineettisiä teoksia. Espoossa Nöykkiön koulun pihalla on vuonna 1987 paljastettu kineettinen valoteos Valoprisma. Teoksen huipulla olevassa kaksimetrisessä yläosassa osassa on käytetty polykarbonaattia ja LED-valoja. Valo-osan tekninen kunnostus valmistui vuonna 2010 ja se asennettiin takaisin paikoilleen marraskuun 2010 alussa, vajaat kaksi kuukautta Laureman kuoleman jälkeen.
Vantaan Myyrmäessä, vuonna 1987 Imatran Voiman pääkonttoriksi valmistuneen toimitalon sisäpihalla on Laureman suunnittelema kineettinen valoteos Itä ja länsi. Teos valmistui vuonna 1990.
Sisätiloissa olevia teoksia on muun muassa staattinen konstruktio Riippusilta, joka paljastettiin Siilinjärven kunnankirjastossa vuonna 1986. Laureman kineettinen valoteos oli Suomen paviljongissa EXPO '92 -näyttelyssä Espanjan Sevillassa vuonna 1992.
Tampereen ammattikorkeakoulussa julkaistussa valotaidetta, sen historiaa ja nykyilmaisua opinnäytetyössään tutkinut Jenni Salovaara luonnehtii Laureman taidetta tilainstallaatioiksi, joissa valon sävyt ovat voimakkaita ja vaihtuvat hitaasti. Laurema kertoi haluavansa veistostensa muistuttavan orgaanisia systeemejä, ja siksi hän haluaa niiden sisältävän edes pieniä virheitä.
Eduard Steuermann
thumb|right|Eduard Steuermann [[Darmstadtin koulukunta|Darmstadtin kurssilla (1957)]]
Yläkaupungin Yö
thumb|Skeittausta Yläkaupungin Yössä vuonna 2014. Yläkaupungin Yö on keväisin Jyväskylässä yläkaupungilla järjestettävä monitaiteellinen kaupunkifestivaali. Yksipäiväinen tapahtuma sijoittuu toukokuulle, ja se on pääsymaksuton. Yhdistyksen mukaan tapahtuman kävijämäärät ovat olleet viime vuosina 30 000 – 60 000 henkeä. Festivaali teki kävijäennätyksensä vuonna 2022, kun festivaaliin osallistui yli 55 000 kävijää. Tapahtumassa nähtiin myös Lounaispuiston ennätysyleisö, kun noin 5 000 henkeä saapui katsomaan KPC-kollektiivin keikkaa lauantaina 21.5.2022. Yläkaupungin Yön tarkoituksena on elävöittää kaupunkikulttuuria ja tarjota näyteikkuna eri taidemuotojen esiintyjille, ryhmille ja organisaatioille. Festivaali voitti vuonna 2022 Opetus- ja kulttuuriministeriön myöntämän Suomi-palkinnon, joka myönnetään tunnustukseksi merkittävästä taiteellisesta urasta, huomattavasta taiteellisesta saavutuksesta tai lupaavasta läpimurrosta. Yläkaupungin Yö palkittiin Jyväskylän kaupungin vuoden 2022 yleisötapahtumapalkinnolla.
Eduard Steuermann
Eduard Steuermann (18. kesäkuuta 1892 Sambir – 11. marraskuuta 1964 New York) oli itävaltalaissyntyinen, Yhdysvalloissa vuodesta 1938 asunut pianisti ja säveltäjä. Hän erikoistui oman aikansa musiikin tulkitsemiseen.
Steuermann opiskeli pianonsoittoa Vilém Kurzin ja Ferruccio Busonin johdolla. Busonin ehdotuksesta hän aloitti musiikin teorian ja sävellyksen opiskelun Arnold Schönbergin johdolla. Tämä johti Schönbergin kuolemaan (1951) saakka kestäneen ystävyyssuhteen muodostumiseen. Steuermann muutti Wieniin vuonna 1918 ja työskenteli siellä vuoteen 1935 opettajana sekä esiintyjänä. Hän piti ensimmäisen Yhdysvalloissa järjestämänsä resitaalin vuonna 1937, muutti maahan 1938 ja sai sen kansalaisuuden vuonna 1944.
Yläkaupungin Yö
Järjestäjä
pienoiskuva|Olavi Uusivirta esiintymässä Jelmun teltalla vuonna 2019. Tapahtuman järjestämisestä vastaa Yläkaupungin Yö ry. Yhdistyksen toimintaan kuuluu kulttuuritoiminnan ylläpitäminen ja tukeminen, sekä eri kulttuuriorganisaatioiden yhteistyön ja kansalaisten omaehtoisten kulttuuriharrastuksien tukeminen. Myös kansalaisten kulttuurikäsityksen kehittäminen ja eri kulttuurin osa-alueiden lähentäminen toisiinsa ovat yhdistyksen toimintatavoitteita. Yläkaupungin Yön toiminnanjohtajana toimii Marko Kainulainen.
Eduard Steuermann
Steuermann kantaesitti vuodesta 1912 alkaen kaikki Schönbergin pianoteokset ja osallistui myös tämän kamari- ja orkesterimusiikkiteosten kantaesityksiin. Vuonna 1944 hän kantaesitti Leopold Stokowskin johdolla Schönbergin pianokonserton. Steuermann esitti myös muiden Schönbergin piireihin kuuluneiden säveltäjien teoksia Euroopassa ja Yhdysvalloissa sellaisten kapellimestarien kuin Ernest Ansermet'n, Fritz Buschin, Otto Klempererin, Artur Rodzinskin ja Hermann Scherchenin johdolla. Steuermannin omiin, yleensä kaksitoistasäveljärjestelmällä laadittuihin sävellyksiin kuuluvat sonaatti ja sarja pianolle, pianotrio, lauluja, jousikvartettoja ja Improvisaatio ja allegro viululle ja pianolle. Steuermann teki opetustyötä monissa eri oppilaitoksissa, kuten Juilliard School of Musicissa.
Steuermannin johdolla opiskelivat muiden muassa Lorin Hollander, Howard Lebow, Moura Lympany, Russell Sherman ja Irwin Freundlich. Näyttelijä Salka Viertel oli Steuermannin sisko.
Kuivataipaleen kanava
Kuivataipaleen kanava on Suonenjoella sijaitseva vuonna 1996 uudelleen avattu museokanava, joka yhdistää Vuoksen vesistön ja Kymijoen vesistön. Tämä niin sanotulla Savonselällä sijaitseva sulkukanava on ainut kahta vesistöä yhdistävä kanava Suomessa.
Alessandro Taverna
pienoiskuva|Alessandro Taverna vuonna 2009. Alessandro Taverna (s. 1983 Venetsia) on italialainen pianisti.
Kuivataipaleen kanava
Alun perin tämän 300 metriä pitkän Paasveden ja Kuvansin välisen vesiyhteyden rakensi 1860-luvulla Hackman-yhtiö puunuittoa varten, "tukkiränniksi". Vuosina 1890–1891 kanavaan lisättiin Hackmanin kauppahuoneen tilauksesta sulut, jotka olivat käytössä aina vuoteen 1951. Sulut mahdollistivat laivaliikenteen Hackmanin Sorsakosken tehtailta rautatien varteen Suonenjoen keskustaan.
Alessandro Taverna
Tavernan opettajia olivat Laura Candiago Ferrari, Franco Scala, Leonid Margarius, Boris Petrušanski, Louis Lortie, Sergio Perticaroli ja Arie Vardi. Taverna on itse opettanut Triestessä ja Portogruarossa. Hän on saanut urallaan monia palkintoja eri kilpailuissa, kuten Leedsin kansainvälisessä pianokilpailussa ja kansainvälisessä Ferruccio Busoni -pianokilpailussa.
Kuivataipaleen kanava
Kanavan käyttö loppui kokonaan 1960-luvulla. Museovirasto kunnosti ja entisöi kanavan yhdessä Järvi-Suomen merenkulkupiirin kanssa vuosina 1994–1996, minkä jälkeen se otettiin uudelleen vesiliikenteen käyttöön. Nykyinen sulkukammio on 19 metriä pitkä ja viisi metriä leveä, ja sulkuporttien käyttö tapahtuu käsin.
Alessandro Taverna
Taverna on esiintynyt sellaisten kapellimestarien kuin Lorin Maazelin, Riccardo Chaillyn, Fabio Luisin, Daniel Hardingin, Michele Mariottin, Reinhard Goebelin, Thierry Fischerin, Michael Guttmanin, Claus Peter Florin, Roland Böerin ja Joshua Weilersteinin johdolla. Taverna on tehnyt levytyksiä SOMM- ja Sony Classical -levymerkeille.
Atitlánjärvi
thumb|Atitlánjärvi thumb|Atitlánjärvi Atitlánjärvi on järvi Guatemalan keskiosassa lähellä Sololan kaupunkia. Järvi on suosittu matkailukohde.
Atitlánjärven paikalla on alkuaan ollut tulivuori, joka on purkautunut ja romahtanut tyhjiöön. Näin syntyi järvi.
Järven rannalla on useita kyliä, joihin pääsee pienillä laivoilla Panajachelista, joka on suurin kylä ja jonne järjestetään matkoja maan suurista kaupungeista. Sinne kulkee myös yleisiä busseja.
Samothráki (kunta)
Samothráki on Kreikan kylä ja samanniminen kunta (Δήμος Σαμοθράκης, Dímos Samothrákis), joka sijaitsee Évroksen alueyksikössä Itä-Makedonian ja Traakian alueella. Koko kunnan pinta-ala on 178,0 neliökilometriä ja väkiluku 2 859. Varsinaisen Samothrákin kylän väkiluku on 653 (vuonna 2011).
Samothrákin kunta kattaa koko Samothrákin saaren. Sen lisäksi siihen kuuluu Zouráfan eli Ladoxéran saari.
Kunnan osat
Samothrákin kunta muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Lauren Bacall
Lauren Bacall ( [lɔrən bəˈkɔːɫ], oik. Betty Joan Perske; oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Bacall nousi tähdeksi jo ensimmäisessä elokuvassaan Kirjava satama (1944).
Bacall tuli tunnetuksi film noir -elokuvien, kuten Syvän unen (1946) ja Pimeän käytävän (1948) kohtalokkaana naisena. Sitten hän laajensi skaalaansa komediaan Kuinka miljonääri naidaan (1953) ja melodraamaan Tuuleen kirjoitettu (1956).
Bacallin ura elokuvassa ja teatterissa kesti seitsemän vuosikymmentä. Hänet tunnetaan ennen kaikkea vahvan naisen perustyyppinä. Hänelle myönnettiin useita palkintoja, muiden muassa kaksi Golden Globe -patsasta. Vuonna 1997 hän sai Oscar-ehdokkuuden elokuvasta Tilaa rakkaudelle (1996) ja vuonna 2009 Oscar-kunniapalkinnon elämäntyöstään.
Nuoruus
pienoiskuva|Bacall [[pin-up-kuvassa. Yank, the Army Weekly, marraskuu 24/26, 1944.]] Betty Joan Perske syntyi Bronxissa, New Yorkissa 16. syyskuuta 1924 Natalie Weinstein-Bacalin (1901–1977) ja William Persken (1889–1982) ainoaksi lapseksi. . Hänen äitinsä oli Romanian juutalainen joka oli muuttanut Iașista, Romanian kuningaskunnasta Ellis Islandin kautta Yhdysvaltoihin. Isä William Perske oli syntynyt New Jerseystä juutalaiseen perheeseen joka oli muuttanut Valožynistä Valko-Venäjältä Yhdysvaltoihin. Betty Joanin äiti Natalie työskenteli sihteerinä ja isä taas myyntimiehenä.
Pian Betty Joanin syntymän jälkeen perhe muutti Brooklyniin Ocean Parkwaylle. Keskiluokkaisessa perheessä kasvanut Betty Joan sai hyvän koulutuksen varakkaiden setiensä antaman taloudellisen avun ansiosta. Hän kävi ensin New Yorkin Tarrytownissa yksityistä tyttökoulua nimeltä The Highland Manor Boarding School for Girls. Sen jälkeen hän opiskeli Julia Richman High Schoolissa Manhattanilla.
Betty Joanin vanhemmat erosivat hänen ollessa viisivuotias, eikä hän enää tavannut isäänsä. Betty Joan muodosti hyvin läheisen suhteen äitiinsä, joka meni uusiin naimisiin ja muutti myöhemmin asumaan Kaliforniaan, kun tyttärestä oli tullut elokuvatähti. Kun hänen äitinsä muutti sukunimensä virallisesti Bacaliksi, Betty Joan otti myös nimen käyttöönsä uransa alussa, lisäten loppuun yhden l-kirjaimen.
Bacall oli isänsä kautta sukua Israelin yhdeksännelle presidentille, Shimon Peresille.
Alku
pienois|vasen|[[Humphrey Bogart ja Lauren Bacall Jack Brownin radiohaastattelussa toisen maailmansodan aikana.]] Alun perin tanssijan urasta haaveillut Betty Joan alkoi vuonna 1941 käydä draamatunneilla American Academy of Dramatic Arts -koulussa, jossa hänen luokkatoverinaan oli Kirk Douglas. Samaan aikaan hän työskenteli valokuvamallina ja teatterin paikannäyttäjänä. Betty Joan debytoi Broadwaylla 17-vuotiaana, kun hän toimi avustajana näytelmässä Johnny 2 X 4. Hän asui tuolloin New Yorkin Greenwich Villagessa yhdessä äitinsä kanssa, ja voitti paikallisen kauneuskilpailun Miss Greenwich Village vuonna 1942.
Betty Joan toimi teinimallina ennen elokuvauraansa ja esiintyi muotilehtien, kuten Voguen ja Harper's Bazaarin, kansissa. Hänessä havaittiin ”kissamaista suloa” sekä huomioitiin ”kullanvaaleat hiukset ja sinivihreät silmät”. Harper's Bazaar -lehden kannesta Betty Joanin löysi elokuvaohjaaja Howard Hawksin mallina työskennellyt vaimo Nancy ”Slim” Keith. Tämä kehotti Hawksia kutsumaan Betty Joanin Hollywoodiin koekuvaukseen. Hawks pyysi sihteeriään selvittämään Bacallin taustoja, mutta tämä oli käsittänyt väärin ja lähettikin Betty Joanille junalipun Hollywoodiin koekuvausta varten.
Tähteys
Tavattuaan Betty Joanin Hawks allekirjoitti hänelle saman tien seitsenvuotisen sopimuksen Warner Brosin kanssa 100 dollarin viikkopalkalla. Betty Joan muutti etunimensä Laureniksi ja otti taiteilijanimekseen äitinsä sukunimen Bacal, jonka loppuun hän lisäsi l-kirjaimen. Howard Hawks vaimoineen otti Bacallin siipiensä suojiin; Slim puki hänet tyylikkääksi ja opasti häntä käytöstavoissa ja makuasioissa. Hawks taas ryhtyi Bacallin henkilökohtaiseksi manageriksi. Hän myös ehdotti, että Bacall muuttaisi äänensä matalammaksi ja syvemmäksi – hänen luonnollinen puheäänensä oli kimeä nenä-ääni. Hawks palkkasi Bacallille äänivalmentajan, jonka johdolla hän opetteli tunnusomaisen ”kehräävän” äänensä.
Hawks kiinnitti Bacallin vuoden 1944 elokuvaansa Kirjava satama. Koekuvauksessa hermostunut Bacall painoi leukansa rintaa vasten, käänsi kasvonsa kameraa kohti ja kiinnitti katseensa ylös. Tästä ”The Lookiksi” kutsutusta maneerista tuli tumman äänen ohessa hänen tavaramerkkinsä. Bacall oli 173 senttimetriä pitkä, mikä oli harvinaista ajan naisnäyttelijöille. Myös tämä ominaisuus sai hänet erottumaan joukosta.
Warner Bros. järjesti laajan julkisuuskampanjan elokuvan markkinoimiseksi ja samalla promotoitiin tuoretta elokuvatähteä. PR-kampanjan merkeissä Bacall vieraili National Press Clubilla Washingtonissa, jossa lehdistöagentti pyysi häntä istumaan pianon päällä varapresidentti Harry S. Trumanin soittaessa sitä.
Bacallin seuraava elokuva Madridin lähettiläs sai kehnot arvostelut, jotka olisivat voineet huomattavasti vahingoittaa hänen uraansa. Roolisuoritus seuranneessa film noir -elokuvassa Syvä uni (1946) kuitenkin jatkoi hänen urakehitystään. Rooli itsenäisenä ja salaperäisenä Vivianina myös vakiinnutti hänen femme fatalen imagoaan. Hänen vastanäyttelijänsä elokuvassa oli jälleen Bogart. Syvän unen lisäksi Bacall näytteli Bogartia vastaan vielä kahdessa elokuvassa. Film noir Pimeä käytävä (1947) perustui David Goodisin samannimiseen romaaniin. Bacall näytteli elokuvassa arvoituksellista sanfranciscolaistaiteilijaa ja sai myönteisiä arvioita suorituksestaan; Bogartin saama vastaanotto oli kielteisempi. John Hustonin ohjaamassa melodramaattisessa jännityselokuvassa Myrskyvaroitus vuonna 1948 Bacall näytteli viimeisen kerran samassa elokuvassa Bogartin kanssa. Toisessa merkittävässä miesroolissa oli Edward G. Robinson.
Vuonna 1953 Bacall näytteli yhtä pääosaa Jean Negulescon ohjaamassa elokuvassa Kuinka miljonääri naidaan. Muissa päätehtävissä olivat Marilyn Monroe ja Betty Grable. Elokuva oli merkittävä käännekohta Bacallin uralla, sillä siinä hän osoitti olevansa myös taitava komedienne. Hän näytteli elokuvassa nokkelaa onnenonkijaa Schatze Pagea. Kaikkien aikojen ensimmäinen CinemaScope-menetelmällä kuvattu Kuinka miljonääri naidaan oli ilmestyessään jättimenestys, ja Bacall sai positiivisia arvioita suorituksestaan.
Bacall oli Oscar-ehdokkaana vuonna 1997 Barbra Streisandin ohjaamasta elokuvasta Tilaa rakkaudelle. Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Bacallin vuosisadan 20:nneksi tärkeimmäksi naisnäyttelijäksi.
Sen jälkeen Bacall näytteli tärkeissä osissa muun muassa Lars von Trierin elokuvissa Dogville (2003) ja Manderlay (2005) sekä elokuvissa Birth (2004) ja The Walker – seuralainen (2007). Vuonna 2009 hänelle myönnettiin Oscar-kunniapalkinto elämäntyöstä.
Yksityiselämä
Etnisyydeltään juutalaisen Bacallin yksityiselämä tuli tunnetuksi etenkin avioliitosta Humphrey Bogartin kanssa. He saivat kaksi lasta, poika Stephenin ja tytär Leslien. Bogart kuoli syöpään vuonna 1957, ja Lauren Bacall jäi leskeksi 32-vuotiaana. 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa Bacall seurusteli laulaja Frank Sinatran kanssa. Sinatran jätettyä hänet hän muutti Hollywoodista takaisin New Yorkiin, jossa aloitti menestyksekkään teatteriuran.
Vuosina 1961–1969 Bacall oli naimisissa näyttelijä Jason Robardsin kanssa. Heille syntyi poika Sam Robards, joka on itsekin näyttelijä. Avioliitto päättyi eroon, osaksi Robardsin alkoholismin takia.
Lauren Bacall asui New Yorkissa Dakota-talossa 1960-luvulta aina kuolemaansa saakka. Lauren Bacall kirjoitti kaksi omaelämäkertakirjaa: Tällaista se oli (By Myself, 1978) ja Now (1994) sekä ensimmäiseen omaelämäkertaansa lisäkappaleen By Myself and Then Some (2005).
Palkinnot ja ehdokkuudet
Bacallilla on elokuvaurastaan tähti Hollywood Walk of Famella, 1700 Vine Street-korttelin itäosassa.
Karmøy
250px|thumb|Karmoyn sijainti Norjan länsirannikolla. Karmøy on Norjan kunta Rogalandin läänissä. Vuonna 2013 Karmøyssä oli 31 118 asukasta ja kunta oli koko Norjan 20. suurin. Kunnan alueeseen kuuluu kolme kaupunkia: Kopervik, Skudeneshavn ja Åkrehamn. Karmøy muodostuu suuresta Karmøyn saaresta, mantereen niemimaasta ja joukosta pieniä saaria. Pääsaarella on useita valkohiekkaisia rantoja, ja se on surffaajien suosiossa. Karmoyn pääsaarella sijaitseva Haugesundin lentokenttä palvelee ennen kaikkea kotimaanliikennettä, mutta Ryanair on aloittanut sieltä lennot Lontooseen.
250px|thumb|left|Avaldsnesin keskiaikainen kirkko J.C.Dahlin maalauksessa vuodelta 1820 Karmøystä on löytynyt jäänteitä kivi- ja pronssikauden asutuksesta. Avaldsnesin nimellä on muinaisaikainen asutuspaikka, jossa kuningas Harald Kaunotukka asui 800-luvulla. Niemellä on edelleen keskiaikainen kirkko.
Karmøyn Visnesissä oli ennen tärkeä kuparikaivos, jonka metallia käytettiin New Yorkin Vapaudenpatsaan materiaalina. Nykyisin suurin työllistäjä on Hydro Aluminium Karmøy ja muut saman konsernin yritykset. Karmøyn edustalta pumpataan maakaasua. Kaupungin kalasatama on yksi Norjan suurimmista ja nykyaikaisimmista.
Nicholas Nicklebyn elämä ja seikkailut
Erityisesti Tolkien-käännöksistään tunnetuksi tulleen Kersti Juvan suomennos Nicholas Nicklebystä on vuodelta 1992. Kriitikko Jari Olavi Hiltunen on todennut, että Juva tiivistää sujuvalla suomen kielellä Dickensin hauskat vuoropuhelut ja sen värikylläisen detaljisirkuksen, jonka kirjailija luo englantilaisen yhteiskunnan ihmistyypeistä, seremonioista ja instituutioista.
Târnăveni
Târnăveni (vuoteen 1941 Diciosânmartin;, ) on kaupunki Mureșin piirikunnassa, Keski-Romaniassa, Transilvaniassa. Se sijaitsee Târnava Mică -joen varrella. Kaupungin asukasluku oli 22 075 vuonna 2011. Târnăvenissa, kuten Transilvanian kaupungeissa yleensäkin, on merkittävä unkarilaisvähemmistö. Väestönlaskennan mukaan romanialaisten osuus on 72,4 prosenttia, unkarilaisten 19,6 prosenttia ja romanien kahdeksan prosenttia.
Säveltäjä György Ligeti syntyi silloin Unkariin kuuluneessa Târnăvenissa vuonna 1923.
Aurinko laskee länteen
Aurinko laskee länteen on Viktor Klimenkon esittämä kappale, jolla hän edusti Suomea vuoden 1965 Eurovision laulukilpailussa. Kappaleen sävelsi Toivo Kärki ja sanoitti Reino Helismaa. Sanoitus jäi Helismaan viimeiseksi sanoitukseksi, eikä hän ehtinyt kuulla Klimenkon esitystä, sillä hän kuoli tammikuussa 1965.
Vuoden 1965 euro­viisu­karsinnassa oli mukana paikallisraati kymmenessä suomalaiskaupungissa sekä yhteispohjoismainen Pohjola-raati. Paikallisraatien äänien perusteella voittajaksi selviytyi Marjatta Leppäsen esittämä ”Iltaisin”, mutta Pohjola-raati kannatti Viktor Klimenkon laulua. Yleisradio jätti päätöksen pöydälle ja ilmoitti parin päivän päästä, että Suomen edustajaksi Napoliin lähtee Viktor Klimenkon ”Aurinko laskee länteen”.
Päätöksen jälkeen suomalainen lehdistö epäili melankolisen ”itkuvirren” menestymismahdollisuuksia kansainvälisessä seurassa, vaikka toisaalta laulussa kuultiin kansainvälisen viihdemusiikin perinteitä ja Klimenkon esityksessä Dean Martinin kaltaista miehekkyyttä. Sentimentaalisuudesta syytettiin myös suomalaisraatien suosikkia, Marjatta Leppäsen ja Lasse Mårtensonin laulua ”Iltaisin”, ja moni olisi halunnut Suomen euroviisuedustajaksi Katri-Helenan esittämän ja Toivo Kärjen säveltämän iloisen (vaikkakin mollissa kulkevan) letkajenkan ”Minne tuuli kuljettaa”.
”Aurinko laskee länteen” jäi Napolin loppukilpailun 18 osallistujasta jaetulle viimeiselle sijalle, koska ei saanut tuomaristolta ainuttakaan pistettä.
Tuomas Myllylä
Tuomas Myllylä (s.1986) on suomalainen sarjakuvantekijä, joka suosii erityisesti tieteisaiheita ja historiallisia aiheita. Tuomas Myllylä on käskirjoittanut ja piirtänyt sarjakuvia vuodesta 2010 lähtien. Maatalousalalla 10 vuotta työskennelleen Myllylän jäljessä ja aiheissa korostuu vahvasti maanläheisyys, lika ja realismi. Myllylän tainankerrontaväline on enimmäkseen mustavalkosarjakuva, jota hän teki pitkään perinteisin välinein käsityönä siveltimen ja tussiterän avulla, mutta sittemmin hän on siirtynyt pitkälti piirtämään digitaalisesti. Myllylä on erikoistunut etenkin historiallisiin aiheisiin, joita valtaosa julkaistuista töistäkin käsittelee, mutta myös perinteiset genresarjakuvan aiheet Scifin ja fantasian maailmasta ovat saaneet osansa. Erityisesti suomen historian vaiheet sekoitettuna maamme mytologiaan ja kansanperinteeseen sarjakuvan avulla ovat toistuneet useissakin töissä.
Kerttu Selin
Kerttu Olga Selin (2. maaliskuuta 1925 Kuhmoinen – 13. syyskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen mannekiinikoulun johtaja ja suomalaisen mannekiinikoulutuksen uranuurtajia.
Selin perusti mannekiininkoulun Helsinkiin vuonna 1959 ja johti sitä yli 35 vuotta. Useat Suomen merkittävimmistä malleista kävivät hänen koulunsa.
Raidistonjärvi
Raidistonjärvi on Pirkanmaalla Oriveden Raidiston kylässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 10,8 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvi sijaitsee keskellä Röyhdänsaarta mäkien välisessä painaumassa. Järvellä on kartan mukaan yksi noin 40 metriä pitkä kalliosaari, joka on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata, peltoa ja avosuota. Sen lähiympäristössä sijaitsee kaksi maatilaa, joista toinen toimii myös matkailukeksuksena. Rannoille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet valtatieltä 9 haarautuvalta kylätieltä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 86,2 metriä mpy. Siihen ei kartan mukaan ole johdettu ojia ja sen laskuoja lähtee järven pohjoisrannasta ja se laskee Koljonselän Röyhdänsalmeen.
Historiaa
Järvi näkyy vuoden 1752 kartassa, johon on merkitty myös Raidiston talo tai kulmakunta. Vuosien 1957–1986 peruskartoissa ei viljelyalassa tai asumisessa ole tapahtunut merkittäviä muutoksia.
Kaunis turhuus (Waltari)
pienoiskuva|Kaunis turhuus, Mika Waltarin runoja CD, Antero Prihan orkesteri, solistinaan Harri Saksala. Kaunis turhuus on Antero Prihan säveltämä laulusarja Harri Saksalalle ja Antero Prihan orkesterille. Tekstit ovat Mika Waltarin runoja eri vuosikymmeniltä. Musiikki liikkuu tangon ja jazzin eri tyyleissä. Laulusarja on julkaisu CD-levynä vuonna 2009.
Waltari huomasi pian kuumien nuoruusrunojen saaman kritiikin ja oman kehityksensä kautta olevansa enemmän prosaisti. Hän kirjoitti kuitenkin koko elämänsä ajan runoja itselleen pöytälaatikkoon säilyttääkseen tunteita ja muistoja elämänsä vaiheista.
Runot on julkaistu kokoelmassa Mikan runoja ja muistiinpanoja 1925–1978, ja säveltäjä Antero Priha on säveltänyt ne tätä levyprojektia varten.
CD:llä olevat Waltarin runot ovat eri vuosilta:
Yhtye
Julkaistu lokakuussa 2009 Rosebud Oy;lle / Hannu Paloviita
Kaksitäplähaukkakala
Kaksitäplähaukkakala (Amblycirrhitus bimacula vanh. Amblycirrhitus bimaculata) on haukkakaloihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Kaksitäplähaukkakala kasvaa noin 8 cm pitkäksi. Siinä on vaalealla pohjalla hiekanruskeita kuvioita. Kaksi silmätäplää sijaistevat silmän takana ja kyljen yläosassa selkäevän takareunan kohdalla.
Alkuperä
Täplähaukkakala elää luonnossa Indopasifisella merialueella: Itä-Afrikasta Mangarevalle, Tuamotu-saarille ja Havaijille, pohjoisessa Taiwanin ympäristöön asti ja koko Mikronesiassa.
Käyttäytyminen
Kaksitäplähaukkakalaa voi pitää riutta-akvaariossa korallien kanssa, mutta pienet kalat ja katkaravut joutuvat helposti sen syömiksi. Se piileskelee korallien koloissa, ja on muutenkin arempi kuin muut haukkakalat.
Ravinto
Kaksitäplähaukkakala syö luonnossa merenpohjan selkärangattomia. Akvaariossa sille annetaan lihapitoista ruokaa joko kuivattuna tai mieluummin pakastettuna, ja sitä tulisi ruokkia ainakin kerran päivässä.
Luettelo pääkaupunkiseudun osuuspankeista
Tämä luettelo kattaa osuuspankit, jotka ovat toimineet pääkaupunkiseudulla vuodesta 1970 alkaen.
POP Pankit, joilla pääkonttori muualla mutta sivukonttori Helsingissä:
Mark Tennant
Mark Tennant on yhdysvaltalainen taidemaalari. Hänen työnsä ovat usein impressionistisia, realistisia ja aiheeltaan figuratiivisia. Hän työskentelee elävästä mallista.
Marylandissa opiskellessaan Tennant ei tiennyt mitä hän halusi tehdä taiteen suhteen, hän tiesi vain haluavansa maalata. Sitten Tennant näki Joseph Sheppardin töitä tämän näyttelyssä. Sheppardin piirustustekniikka ja anatomian käyttö vetosi häneen niin paljon, että hän tiesi heti haluavansa opiskella Sheppardin ohjauksessa.
Piirustuksen, maalauksen ja anatomian perusteiden opettamisen lisäksi Sheppard vei Tennantin taidemuseoihin, missä hän oppi taidehistoriaa ja vanhojen mestarien maalaustekniikkaa. Hän vierailee vieläkin eurooppalaisissa museoissa tehden kopioita.
Tennantin ihailee 1800-luvun alkupuoliskon ranskalaisia mestareita, kuten Courbetia, Millettia, Daumieria ja ranskalaisia romantikkoja kuten Delacroixia. Häntä kiehtoo ajan taiteessa moderni ilmaisu, joka yhdistyy tarkkaan piirtämiseen.
Tennat on opettanut Academy of Art Yliopistossa Los Angelesissa, Art Students League of New Yorkissa, Academy of Artissa San Franciscossa, Atelier du Carouselissa ja Academie Julianissa Pariisissa. Tällä hetkellä hän on kesäkurssien opettajana Grand Central Academy of Artissa ja jatkaa opettajuuttaan San Franciscossa.
Luettelo pääkaupunkiseudun osuuskassoista
Tämä luettelo kattaa osuuskassat, jotka toimivat Helsingin kaupungissa, Helsingin maalaiskunnassa ja Espoossa vuosina 1914–1969.
Helsingin kaupunki
Helsingin sai sotien jälkeen kotipaikakseen myös 19 osuuskassaa luovutetulta alueelta. Niiden viralliseksi kotipaikaksi tuli Helsinki 1945. Ne lopettivat toimintansa tai yhdistyivät muihin osuuspankkeihin muutaman vuoden kuluessa.
Richard Bowdler Sharpe
thumb|220px|right|Richard Bowdler Sharpe Richard Bowdler Sharpe (22. marraskuuta 1847 Lontoo – 25. joulukuuta 1909 Lontoo) oli englantilainen eläintieteilijä.
Luettelo pääkaupunkiseudun osuuskassoista
Haagan kauppala
Richard Bowdler Sharpe
Hän oli kustantaja Thomas Bowdler Sharpen ja Elizabeth Cooperin vanhin poika.
Sharpe opiskeli Brightonissa, Peterboroughissa ja Loughboroughissa. 16-vuotiaana hän meni töihin W.H.Smith & Son'ille Lontooseen. 2 vuotta myöhemmin hän siirtyi B. Quaritchin palvelukseen, joka oli aikansa johtava lontoolainen kustantaja ja kirjakauppias. 1864 hän alkoi kirjoittaa ensimmäistä teostaan, tutkielmaa kuningaskalastajasta.
1867 hän sai kirjastonhoitajan paikan Lontoon eläintieteellisestä seurasta. George Robert Grayn kuoltua 1872 hänet valittiin British Museumin eläintieteen osaston vanhemmaksi apulaiseksi, tehtävänään huolehtia museon lintukokoelmista. 1895 hänet korotettiin avustavaksi museonhoitajaksi museon selkärankaisten osastolla, missä virassa hän toimi, kunnes kuoli keuhkokuumeeseen. Hänen aikanaan museon lintukokoelma paisui 35 000:sta 500 000:een näytteeseen.
Sharpe perusti British Ornithologists' Clubin 1892 ja toimitti seuran lehteä vuosikausia. Hän ryhtyi toimittamaan valtavaa teossarjaa Catalogue of the Birds in the British Museum 1874. Hän itse kirjoitti 13½ osaa sarjan 27:stä lintuluettelosta vuosina 1874–1898. Alun perin hänen piti itse kirjoittaa koko luettelo, mutta työn osoittauduttua liika suureksi yhdelle miehelle, hän sai 10 tunnettua ornitologia avukseen. Lopullinen teossarja sisältää kuvauksen 11 617 lintulajista yli 2 255 suvusta.
Hän kirjoitti valmiiksi ja julkaisi useita edesmenneiden ornitologien kesken jääneitä teoksia, kuten John Gouldin Birds of New Guinea ja Seebohmin Eggs of British Birds ja Monograph of the Turdidee. Hän julkaisi useita kansantajuisia lintukirjoja, kuten Sketch-book of British Birds (1898) ja Wonders of the Bird World (1898). Hän kirjoitti lähes 100 tieteellistä artikkelia. Sharpe kuvaili ja nimesi muun muassa afrikanpussitiaisen.
Luettelo pääkaupunkiseudun osuuskassoista
Espoo
Matti Kärkkäinen
Matti Kalervo Kärkkäinen (s. 1945 Pielisensuu ) on suomalainen metsätieteilijä, metsätalouden professori, johtaja ja kirjailija.
Perhetausta
Matti Kärkkäinen syntyi pohjoiskarjalaisen metsätyönjohtaja Juho Petter ja puutyöntekijä Aune (s. Tukiainen) Kärkkäisen poikana. Pariskunnalle syntyi kolme lasta, joista Matti oli nuorin. Juhon edellinen vaimo ja tytär olivat kuolleet keuhkotautiin.
Kärkkäinen on aviossa kasvatustieteen tohtori Lea Tuulikki (s. Kärkkäinen) Kärkkäisen kanssa.
Opinnot
Kärkkäisen koulutie alkoi Liperissä. Hän kävi kansakoulua neljä luokkaa ja suoritti keskikoulun 1961. Perhe muutti Joensuuhun, jossa hän kirjoitti ylioppilaaksi 1964 Joensuun lyseosta. Hän suoritti metsänhoitajatutkinnon Helsingin yliopistossa 1967 ja väitteli maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi jo 27-vuotiaana 1973. Väitöskirjan aiheena oli puutavaran metsäkuljetuksessa syntyvät vauriot. Uuttera ja tavoitteellinen nuorukainen rahoitti opintonsa itse.
"Kun yhtiö menee oikein pahasti metsään, tarvitaan metsänhoitaja opastamaan se sieltä pois."
Työura
Matti Kärkkäisen ura alkoi Helsingin yliopiston metsäteknologian laitoksen tutkija-assistenttina 1967-70, sitten seurasi toiminta virkaa tekevänä metsäteknologian laitoksen apulaisprofessorina 1970-74. Edelleen Kärkkäisellä oli Metsäntutkimuslaitoksen teknologian osaston vs. professuuri vuosina 1975–80, hän toimi Metsäntutkimuslaitoksen metsäteknologian tutkimusosaston puuntutkimuksen professorina 1980–1982 sekä Helsingin yliopiston metsäteknologian professorina 1983–1986. Hänen tutkimusalaansa ovat sahojen raaka-ainekysymykset.[2] Hän oli kahdeksan vuotta mekaanisen metsäteollisuuden kehitysosaston johtajana Jaakko Pöyry Consulting Oy:ssä 1987-95, mutta palasi sitten tutkimuksen piiriin Metsäntutkimuslaitoksen tutkimusjohtajaksi. Vuodesta 2001 hän työskenteli sekä Joensuun yliopiston puutalouden professorina vuoteen 2006 ja sen jälkeen määräaikaisena tutkimusjohtajana vuoteen 2008 että Joensuun Tiedepuisto Oy:ssä Puu- ja metsäosaamiskeskuksessa. Yliopistosta hän jäi eläkkeelle 2008.
Kärkkäinen on korkeatasoisen puutieteen ja puunkorjuun tutkija. Siksi hän oli oikea henkilö johtamaan tutkimusohjelmia, jotka vaativat innovatiivista tutkimusasennetta ja monipuolisia tieteellisiä taitoja.
Ulkomailla
Maailmanpankin hankkeiden valmisteluissa Kärkkäinen oli mukana. Matkat erityisesti suuntautuivat Puolaan, Valko-Venäjälle sekä Albaniaan suljetun yhteiskunnan raottaessa oviaan. Valko-Venäjän Maailmanpankki hylkäsi pian. Asioiden hoitaminen oli erittäin vaikeaa. Kiintoisimpana kohteena Kärkkäinen piti Albaniaa.
Harrastuksia
Kärkkäinen metsänomistajana ja vannoutuneena tiedemiehenä harrastaa työn ohella käytännön metsätaloutta. Kärkkäinen aloitti metsätilojen oston vuonna 1973. Nyt hänellä on metsää noin 1300 hehtaaria. - Hirvien tuottamat tuhot ovat suuria. Niiden pelossa metsänomistajat eivät uskalla käyttää muita puita kuin kuusta metsän viljelyyn. ”Hirvikanta pitäisi pudottaa neljännekseen, eli noin 20 000 kappaleeseen. Siitä riittäisi vielä metsästettävää.”
Kärkkäinen innostui tietokoneiden suomiin mahdollisuuksiin ja kehitteli myös tietokoneohjelmia erilaisiin tarpeisiin metsäalalla. Lisäksi valokuvauksen harrastajana hän paljon valokuvasi materiaalejansa varten.
Kirjoittamaan Kärkkäinen alkoi nuorena. 12-vuotiaana hän aloitti toimittajana veljensä perustamassa Liperissä ilmestyneessä Viholan Sanomat-lehdessä. Hän itäsaksalaisella Erica-kirjoituskoneella naputteli tekstejä. Työelämän myötä alkoi laaja kirjallinen tuotanto. Kärkkäinen on julkaissut lähes 900 nimikettä artikkeleita, kirjoja ja tutkimusraportteja. Jaakko Pöyry-yhtiöiden palveluksessa ei asiakkaille tehtyjä raportteja annettu julkisuuteen. Silti kirjoittaminen ei suinkaan tyrehtynyt. Laajahkoja kokonaisuuksia syntyi metsätieteistä, puutaloudesta ja muistelmista. Uusi ulottuvuus on sukututkimuksiin ja historiaan liittyvien teosten toimittaminen puolisonsa Tuulikki Kärkkäisen kanssa.
Luonnehdintaa
Matti Kärkkäinen luonnehtii itseään pragmaatikoksi. Hänellä on varsin perustellut ja joskus kärkevätkin mielipiteet niin metsäasioista kuin muistakin maailman tapahtumista. Niinpä hän on kiistelty persoona metsäkeskusteluissa. Keskustelua ovat herättäneet mm. hänen ajatuksensa suojeltavista metsistä.
Formula One Grand Prix (videopeli)
Formula One Grand Prix (lyhennettynä F1GP, Pohjois-Amerikan markkinoilla nimellä World Circuit) on MicroProsen julkaisema ajopeli. Peli on julkaistu vuonna Amigalle, Atari ST:lle ja MS-DOS:lle.