cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
George A. Romero
Elämä ja ura
Romero oli kauhukirjailija Stephen Kingin ystävä, ja Romero ohjasi kaksi elokuvaa Kingin käsikirjoituksen pohjalta: Creepshow vuonna 1982 ja Pimeä puoli vuonna 1993. Dario Argento oli toinen Romeron tärkeä yhteistyökumppani. Vuonna 1985 Romero ohjasi Dawn of the Deadin jatko-osan, Elävien kuolleiden päivän, joka on saanut trilogiasta vähiten huomiota. Se on trilogian synkin ja raain osa. Romero vietti hiljaiseloa lähes koko 1990-luvun, ohjaten kuitenkin vuosikymmenen lopulla vuonna 1999 ensimmäisen ja samalla viimeiseksi jääneen työnsä musiikkivideoiden parissa. Kyseessä oli Misfits-yhtyeen samana vuonna julkaistu single '' Scream. '' 2000-luvulla hän alkoi jälleen työskennellä aktiivisemmin. Zombielokuvasarjan neljäs osa Kuolleiden valtakunta ilmestyi vuonna 2005 ja viides Diary of the Dead vuonna 2007. Viimeiseksi Romero työsti Stephen Kingin kanssa uutta projektia nimeltä The Girl Who Loved Tom Gordon.
Romero kuoli aggressiiviseen keuhkosyöpään 16. heinäkuuta 2017.
Casablanca-luokka
Casablanca-luokka oli Yhdysvaltain laivaston saattuetukialusluokka. Tämän luokan aluksia valmistettiin Kaiserin telakalla 50 kappaletta vajaan kahden vuoden aikana - 3. marraskuuta 1942 - 8. heinäkuuta 1944. Casablanca-luokka on lukumääräisesti suurin koskaan rakennettu lentotukialusluokka. Vain 5 alusta menetettiin toisessa maailmansodassa, mutta kaikki sodasta selvinneet alukset on joko romutettu tai upotettu harjoitusmaaleina. Ainuttakaan Casablanca-luokan alusta, kuten ei muitakaan saattuetukialuksia ole säilynyt.
Taustaa
Yhdysvaltojen sitouduttua pitkittyvään Tyynenmeren sotaan Japania vastaan ja laivaston toimintatapa oli muodostunut niin todettiin tarvittavan lisää lentokoneiden kuljettamiseen kykeneviä aluksia. Lisäksi Britannian Kuninkaallisen laivaston lisääntynyt saattuelentotukialustarve Pohjois-Atlantin saattuereiteillä tuli täyttää.
Nopea palveluskäyttöön saaminen oli ensiarvoisen tärkeää ja siten Henry J. Kaiser esitti 1942 Yhdysvaltain hallinnolle alusten massatuotantoa, jonka perustana olisi S4 laivastorunko. Runko oli jo käytössä Kaiserin telakan valmistamissa kauppalaivoissa. Kaiser ehdotti kunnianhimoisen valmistussuunnitelman, jonka mukaan 50 alusta valmistettaisiin vuodessa yhdellä telakalla. Tähän suunnitelmaan ei hallitus uskonut. Laivat rakennettiin Kaiser Company, Incorporated'n Vancouverin telakalla, Washingtonin osavaltiossa.
Rakenne
Casablanca-luokan alukset olivat hieman pienempiä kuin Bogue-luokan alukset, mutta alusten lentokonekapasiteetti oli sama. Aluksilla oli kaksi potkuria, joiden voimanlähteenä oli höyrykattilat.
Alusten lentokonekoostumukseksi oli suunniteltu yhdeksän F4F hävittäjää sekä joko yhdeksän TBF torpedokonetta ja yhdeksän SBD syöksypommittajaa tai kahdeksantoista torpedokonetta.
Muutostyöt
Sodan loppuun mennessä alusten ilmatorjunta-aseistusta oli vahvennettu jopa kahdeksalla kaksiputkisella 40 millimetrin ja 30 20 millimetrin ilmatorjuntatykillä, jotka oli asennettu hyllyille lentokannen tasalle. Alusten tutkavarustus säilyi ennallaan lukuun ottamatta yksittäisiä alkupään aluksia, joiden tutkat päivitettiin viimeisimpien tasolle.
Luotto-Pankki
Luotto-Pankki Oy oli 1917 perustettu erityisesti suomenkielisille asiakkaille tarkoitettu liikepankki. Pankilla oli pääkonttori Helsingissä Aleksanterinkatu 15:ssä ja sivukonttorit Helsingissä, Viipurissa ja Turussa.
Luotto-Pankki perustettiin Kansallis-Osake-Pankin tuella; KOP myönsi osakkeiden merkitsijöille luottoja.
Pankki ajautui vaikeuksiin vuonna 1921. Se oli ottanut valuuttalainaa Ruotsin kruunuissa. Kruunun kurssi kuitenkin muuttui epäedullisesti samaan aikaan, kun eräät pankin omat laina-asiakkaat kärsivät maksuvaikeuksista. Pankin pelastamiseksi tehtiin järjestely, jossa Luotto-Pankin osake-enemmistö siirtyi KOP:tä lähellä olevien piirien omistukseen. Luotto-Pankki suuntautui nyt aiempaa selvemmin pienteollisuuden ja käsiteollisuuden tukemiseen. Vaikka pankki oli vuodesta 1923 alkaen KOP:n ja sitä lähellä olevien piirien omistuksessa, se toimi nimellisesti itsenäisenä.
Luotto-Pankin tila kävi 1930-luvun alussa kestämättömäksi. Se fuusioitiin 1933 Kansallis-Osake-Pankkiin ja sen toiminta päättyi samana vuonna.
Grand Prix World Championship
Grand Prix World Championship, joka usein lyhennetään GPWC, oli autourheilusarja, jota suunniteltiin perustettavaksi F1:n kilpailijaksi. GPWC:n taustalla oli GPWC Holdings -niminen ryhmittymä, johon kuului viisi suurta F1-valmistajaa: Mercedes-Benz, BMW, Renault, Honda ja Toyota.
Ryhmittymän tarkoitus oli neuvotella Bernie Ecclestonen kanssa tallien kannalta suotuisampi ns. Concorde-sopimus, joka määrittelee muun muassa TV-tulojen jaon. Jos tallit eivät saisi mitä haluavat, vaihtoehtona oli kilpailevan sarjan GPWC:n perustaminen. GPWC oli alun perin tarkoitus aloittaa jo vuonna 2004, mutta se viivästyi. Kun Scuderia Ferrari solmi Ecclestonen kanssa Concorde-jatkosopimuksen tammikuussa 2005, alkoi GPWC:n perustaminen näyttää entistä epätodennäköisemmältä.
GPWC-holdingsin seuraajaksi perustettiin Grand Prix Manufacturers Association eli GPMA, johon kuuluivat BMW Group (BMW Sauber), Mercedes-Benz (Team McLaren) ja Honda (Honda F1). Toyota erosi ryhmittymästä elokuussa vuonna 2006 ja Renault helmikuussa vuonna 2007.
Anna Karina
Anna Karina (oik. Hanne Karin Blarke Bayer, 22. syyskuuta 1940 Kööpenhamina, Tanska – 14. joulukuuta 2019 Pariisi, Ranska ) oli tanskalaissyntyinen ranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja laulaja.
Anna Karina aloitti uransa Tanskassa muun muassa kabaree-esityksissä, mainoksissa ja lyhytfilmeissä. Hän muutti Pariisiin vuonna 1958 ja työskenteli mallina, kunnes ohjaaja Jean-Luc Godard löysi hänet. Heidän ensimmäinen yhteinen elokuvansa oli Pikku sotilas (1960). Godard oli tarjonnut Karinalle osaa elokuvassa Viimeiseen hengenvetoon (1960), mutta hän torjui sen riisuutumiskohtauksen vuoksi. Karina esiintyi seitsemässä Godardin elokuvassa, kuten Nainen on aina nainen (1961) ja Laittomat (1964). Hänen uransa ei kuitenkaan rajoittunut Godardin elokuviin, vaan hän näytteli myös muiden ohjaajien elokuvissa. Karina ohjasi oman ensimmäisen ohjaustyönsä Vivre Ensemble vuonna 1973 ja käsikirjoitti elokuvan Last Song. Hän oli suosittu myös laulajana.
Karinan näkemyksen mukaan Ranskan uusi aalto "edusti vapautta ajatuksissa, puheissa, kaikessa tekemisessä. Tietty huolettomuus. Elokuvat olivat älyllisiä, mutta eivät opettavaisia."
Karina julkaisi myös kolme romaania ja teki useita levyjä. Nimen Anna Karina hänelle keksi Coco Chanel, kun hän toimi valokuvamallina ja mainoksissa ennen näyttelijäuraansa." Anna Karina ja Jean-Luc Godard olivat naimisissa 1961–1965.
Markku Salminen (kirkkoherra)
Markku Salminen (s. 31. joulukuuta 1961 Kuusankoski) on vuodesta 2009 toiminut Helsingin ortodoksisen seurakunnan kirkkoherrana.
Salminen on suorittanut pappiskandidaatin tutkinnon Suomen ortodoksisessa pappisseminaarissa vuonna 1988, jona vuonna hänet myös vihittiin papiksi, ja teologian maisterin tutkinnon Joensuun yliopistossa vuonna 2004. Hän on toiminut Tukholman suomalaisen ortodoksisen seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1992–1997 ja Helsingin ortodoksisen seurakunnan toisena pappina vuosina 1997–2008, jolloin hän vastasi seurakunnan diakoniatyön johtamisesta. Salminen on kouluttautunut myös työnohjaajaksi ja hänellä on myös merkonomin koulutus.
Salminen on toiminut Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokousedustajana 10 vuotta ja kirkollishallituksen kollegion jäsenenä kolme vuotta (vuoteen 2008 mennessä). Hän on myös hoitanut useita keskeisiä luottamustehtäviä kirkollisissa järjestöissä.
Salminen on naimisissa ja hänellä on vaimonsa Ullan kanssa kolme lasta.
Juhani Katainen
Reino Paavo Juhani Katainen (s. 30. marraskuuta 1941 Rovaniemi) on suomalainen arkkitehti.
Henkilöhistoria ja ammattiura
Katainen syntyi opettajien Reino Katainen ja Hilkka Pasanen perheeseen. Hän avioitui 1998 Anne Jarvan kanssa. Ylioppilaaksi Katainen tuli 1959, arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1965. Kataisella on ollut oma suunnittelutoimisto vuodesta 1968. Teknillisen korkeakoulun tuntiopettaja hän oli 1968–1969 ja erikoisopettaja 1969–1972. Katainen toimi Tampereen teknillisen korkeakoulun rakennussuunnittelun professorina 1988–2005 ja arkkitehtuurin osaston johtajana 1992–2005. Hänellä on ollut useita kansallisia ja kansainvälisiä alansa luottamustehtäviä, kuten Euroopan arkkitehtien järjestön varapuheenjohtajuus ja puheenjohtajuus. Hän on myös Yhdysvaltojen, Etelä-Korean ja Meksikon arkkitehtiliittojen kunniajäsen. Teknillisten tieteiden akatemian jäsen Katainen on ollut vuodesta 2002.
Töitä
Katainen piti vuonna 2007 Helsingissä näyttelyn maalauksistaan ja on julkaissut kaksi teosta, Heijastuksia Japanista (2006) ja Muistoja Japanista (2007).
Nelson Muntz
Nelson Mandela Muntz on kuvitteellinen hahmo yhdysvaltalaisessa piirrossarjassa Simpsonit. Hän on Springfieldin ala-asteen kiusaaja, joka tunnetaan myös tavastaan nauraa pilkallisesti kenen tahansa vastoinkäymisille. Hahmon ääninäyttelijä on Nancy Cartwright. Nelsonin ensiesiintyminen oli 1. tuotantokauden jaksossa ”Sodanjulistus”.
Nelsonin tunnetuin tapa on huudahtaa vahingoniloisesti ”Haa haa!” aina kun jollekulle sattuu jotain ikävää. Hän putkahtaa aina jostain paikalle tällaisiin tilanteisiin, vaikka ei hetkeä aiemmin olisi ollut mailla halmeilla, osoittaa sormellaan pilkan kohdetta ja päästää kuuluisan naurunsa.
Hahmon kuvaus
Nelson on neljäsluokkalainen ja siten ilmeisesti kymmenvuotias. Hän on Springfieldin ala-asteella samalla Edna Krabappelin opettamalla luokalla kuin Bart Simpson. Nelsonilla on tapana pahoinpidellä itseään heikompia lapsia koulussa ja hän käy päivittäin varastamassa toisten lounasrahat väkivaltaan turvautuen. Useimmiten Nelsonin uhreina nähdään joko pinko Martin Prince tai nynny Milhouse Van Houten, toisinaan myös Bart. Vanhempien kiusaajien Jimbon, Kearneyn ja Dolphin kanssa Nelson on hyvissä väleissä ja vaikuttaa usein kuuluvan heidän jengiinsä jonkinlaisena ulkojäsenenä. Nelson ei ole täysin paatunut, sillä toisinaan hän myös auttaa muita. Jos Bart johdattaa lapset toteuttamaan jotain yhteistä suunnitelmaa, Nelson on yleensä mukana.
Nelson pukeutuu aina repaleiseen siniseen liiviin, oranssiin t-paitaan ja shortseihin. Sarjassa tuodaan usein esiin, että hänen perheensä on köyhä ja hänen koko lapsuutensa on ollut ankea. Hän asuu kahdestaan strippari-äitinsä (ääninäyttelijä Tress MacNeille) kanssa ränsistyneessä talossa tai asuntovaunussa Springfieldin laitakaupungilla.
Aina välillä Nelson näyttää pehmeän ja herkän puolensa. Hän esimerkiksi pitää hempeistä kantrilauluista. Toisaalta häntä viehättävät myös karkeat huvitukset, kuten kainalopierujen tekeminen ja ötököiden käristäminen polttolasilla. Nelsonilla on tapana hyvästellä sanoilla smell you later ("haistellaan myöhemmin").
Nelson on todellisuudessa vanhempi kuin kymmenen, hän on nimittäin jäänyt luokalleen sen verran monta kertaa. On myös paljastunut, että Nelson saattaa olla saksalaistaustainen.
Kehitys ja suhde muihin hahmoihin
Varsinkin sarjan varhaisemmilla tuotantokausilla Nelson kuvattiin brutaalina kiusaajana, jota Bart pelkäsi ja vihasi, syystäkin. Myöhemmin hahmojen suhde muuttunut monimutkaisemmaksi, sillä he kuuluvat samaan kaveripiiriin ja vaikuttavat välillä läheisiltäkin ystäviltä, mutta Nelson saattaa edelleen myös kiusata Bartia. Muutamissa jaksoissa, muun muassa 14. tuotantokauden jaksossa ”Tavausmestari”, vihjataan, että Nelson viihtyisi toisinaan jopa Martinin seurassa, vaikka yleensä lähinnä kiusaakin Martinia. Kaikkein ensimmäisillä tuotantokausilla Nelsonilla oli kaksi vähä-älyistä kätyriä auttamassa kiusaamisessa, mutta nämä hahmot katosivat pian sarjasta.
Nelson seurusteli hetken aikaa Lisa Simpsonin kanssa 8. kauden jaksossa ”Lisa ja Nelson”, mutta heidän luonteensa osoittautuivat liian erilaisiksi. Nelson ja Lisa ovat ilmeisesti yhä ihastuneita toisiinsa, mikä tuodaan (varsinkin Nelsonin puolelta) toistuvasti esiin etenkin uudemmissa jaksoissa, mutta heidän välillään ei ole pysyvää suhdetta. Tämä ilmenee selvimmin 29. kauden jaksossa ”Itku pitkästä pilkasta”, kun Nelson tuli toiseen poikaan ihastuneesta Lisasta näkyvästi mustasukkaiseksi ja Lisa harkitsi vakavasti ottavansa Nelsonin takaisin. Nelsonin isän mainitaan eri jaksoissa joko olevan vankilassa, eronneen hänen äidistään tai hylänneen perheensä syytä kertomatta. Nelson odottaa innokkaasti ja epärealistisesti isänsä paluuta. Isä on toisaalta nähty sarjassa pari kertaa, välillä epäjohdonmukaisesti: 4. kauden jaksossa ”Isoveli” isä valmensi poikien jalkapallojoukkuetta, 9. kauden jaksossa ”Valmentajan poika” hän kävi onnittelemassa Nelsonia voitetusta ottelusta ja 16. kauden jaksossa ”Vihollinen vuoteessani” Bart löysi hänet kiertelevästä sirkuksesta ja palautti perheensä luo. Bartin äiti Marge Simpson tuntee ilmeisesti jonkinlaista sääliä Nelsonia kohtaan ja otti hänet kerran asumaan Simpsonien kotiin jaksossa ”Vihollinen vuoteessani”.
7. kauden jakson ”Sotasaalis” mukaan Nelsonin isoisä on tuomari, mutta tätä hahmoa ei ole nähty muissa jaksoissa.
Kauko Röyhkä
Kauko Röyhkä (oikealta nimeltään Jukka-Pekka Välimaa, s. 12. helmikuuta 1959 Valkeakoski) on suomalainen rockmuusikko ja kirjailija. Röyhkän ura levyttävänä muusikkona ja romaanikirjailijana alkoi vuonna 1980. Kauko Röyhkän tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Lauralle”, ”Talo meren rannalla”, ”Paska kaupunki” ja ”Paha maa”. Röyhkän romaani Kaksi aurinkoa oli Finlandia-palkintoehdokkaana 1996. Vuonna 1995 Röyhkä sai Suomi-palkinnon ja vuonna 2009 Taiteen valtionpalkinnon.
Varhainen elämä
Jukka-Pekka Välimaa syntyi Valkeakoskella 12. helmikuuta 1959 ja kasvoi Oulussa äitinsä ja tätinsä kanssa. Hänen äitinsä kertoi isän näyttävän laulaja Kauko Käyhköltä, mistä on peräisin taiteilijanimi Kauko Röyhkä.
Narttu-yhtye
Röyhkä oli 1978–1979 Oulussa työttömänä tai valtion työllistämistöissä. Tämän ajan hän käytti kirjan ja laulujen kirjoittamiseen. Useat Steppaillen-levyn lauluista syntyivät tällöin. Röyhkä perusti yhdessä RukiVehrin kanssa Narttu-nimisen yhtyeen. Yhtye ei jaksanut treenata, mikä harmitti Röyhkää. Saatuaan opiskelupaikan Röyhkä muutti Turkuun ja perusti uuden Nartun toisella kokoonpanolla. Turussa hän tapasi Ratsian konsertissa oululaisen Riku Mattilan. Mattila oli kuullut Narttua sen esiintyessä Tuomari Nurmion lämmittelijänä Oulussa. Mattila oli innostunut yhtyeen sävellyksistä ja sanoituksista. Käydessään seuraavan kerran Oulussa Röyhkä otti heti Mattilaan yhteyttä ja perusti Nartun kolmannen kokoonpanon, jossa soittajina oli Mattilan lisäksi Ramblers-yhtyeen rumpali Heikki Tikka. Ramblersien manageri Antti Porkka innostui uudesta kokoonpanosta ja otti henkilökohtaisen lainan, jotta se pääsi Tampereelle tekemän masternauhan. Porkka kaupitteli Nartun tekemää masternauhaa Pokolle ja Johannalle, mutta vasta EMI teki sopimuksen sen julkaisemisesta Steppaillen-albumina.
Musiikkilehdistössä Narttu ei saanut vastakaikua. Yhtyeen levytyksiä ja varsinkin Röyhkän tekemisiä ja ulkomuotoa haukuttiin. EMI antoi yhtyeelle eropassit Uusia tansseja -levyn (1981) jälkeen ja Discophonille tehty Mikki Hiiren myöhemmät vaiheet (1982) myi vain parisataa kappaletta. Narttu hajosi ja Mattila muutti Helsinkiin. Tutustuttuaan Mats Huldéniin Röyhkä ja Riku Mattila päättivät yrittää vielä kerran ja pääsivätkin tekemään Herra presidentti -EP-levyn. Levyn kustantanut Johanna-yhtiö ajautui kuitenkin konkurssiin.
Nartun aika Eurosilla
Johannan Atte Blom sai tyrkytettyä Nartun Euros-levy-yhtiölle. Narttu sai viisi päivää aikaa tehdä Onnenpäivä-levyn (1983) Helsingin Myllypurossa sijaitsevassa Millbrook-studiossa. Uusi levy sai kehuja lehdistössä, radiosoittoa ja sitä myytiin tuoreeltaan yli 4000 kappaletta.
Onnenpäivät sai menestystä opiskelijoiden keskuudessa ja yhtye lähti kiertueelle. Tässä vaiheessa Jari Paulamäki palasi Narttuun korvaamaan Mats Huldénia.
Lauralle-albumia (1984) levytettäessä Huldén palasi konserttimiksaajaksi ja aputuottajaksi. Narttu sai tuplasti studioaikaa edelliseen levytykseen verrattuna, kokonaista 80 tuntia. Levyltä julkaistiin single ”Lauralle”, joka sai huomattavasti radiosoittoa.
Pikku enkeli -albumi (1986) äänitettiin Millbrook-studiossa osissa keikkojen ja kiertueiden välissä. Huldén toimi jälleen tuottajana ja Juha Heininen äänittäjänä. Ennen Mielummin vanha kuin aikuinen -albumin (1987) levytystä oli Heikkinen palannut Ouluun perustamaan The Bootsin yhtyettä ja hänen paikalleen valittiin Tommi Viksten. Huldén oli myös liittynyt yhtyeeseen täysipäiväiseksi soittajaksi. Albumi äänitettiin kiireisesti kymmenessä päivässä. Kriitikot valitsivat sen vuoden parhaaksi kotimaiseksi albumiksi.
Jari Paulamäki erosi yhtyeestä liittyäkseen Even yhtyeeseen. Nartun sisällä Huldén siirtyi basistiksi. Keikkakiireiden lomassa levytettiin Paha maa -EP. .
Jatkuva keikkailu ja sen sivussa levyttäminen ajoi Narttua uuvuksiin. Röyhkä itsekin kärsi loppuunpalamisesta ja sai jopa psykosomaattisina oireina ihottumaa. Ihmelapsen (1988) levytyssessio oli riitaisa, ja se jatkui Helsingin juhlaviikkojen tilaustyöllä Röyhkälle. Tilastyöstä muodostui Mutta, mutta -EP. Röyhkä piti syntyneistä sävellyksistä, vaikkei ollutkaan sovituksiin tyytyväinen.
Hektinen keikkailu ja kiireiset levytykset söivät yhtyeen kestokykyä ja yhtenäisyyttä. Eripura ja riidat kasvoivat. Narttu hajosikin Joko-tai-albumin (1990) jälkeen.
Kaksi koiraa
Nartun hajottua Röyhkä lähti Portugaliin kirjoittamaan romaania, mutta saikin aikaiseksi kappaleet levylle Kaksi koiraa (1990), joka levytettiin nopeasti. Jukka Uotilan mukaan se merkitsi täysin uuden musiikillisen ja sanoituksellisen tyylin löytymistä: ”demolta kuulostava karu diskanttivoittoinen äänimaailma poikkeaa täysin Nartun täyteläisestä pehmeydestä ja muistuttaa iskevyydessään vanhoja Chicago blues -levytyksiä.”
Kauko Röyhkä Combo ja Kauko Röyhkä -yhtye
Röyhkä perusti Kauko Röyhkä ja Combo -yhtyeen Gabi Hakasen, Mara Salmisen, Pekka Gröhnin ja Timo Vikkulan kanssa. Vuonna 1991 julkaistiin Tyttöjen ystävä, jonka avausraita ”Kevät” on Soundi-lehden arvion mukaan yksi Röyhkän hienoimmista kappaleista. Levyn kokoonpanosta ainoastaan Kaksi koiraa -albumilla mukaan tullut kitaristi Timo Vikkula jatkoi yhtyeessä. Basistiksi vaihtui Ari Vaahtera ja rumpaliksi Tero Kling.
Jumalan lahja (1993) todistaa Röyhkän silloisesta kiinnostuksesta okkultismiin. Levyn ilmestymisen aikoihin Röyhkä kutsuttiin vierailulle Hyvät, pahat ja rumat -ohjelmaan. Okkultismia ja satanismia sivunneen keskustelun myötä alkoi tiedotusvälineissä myllytys, jossa Röyhkä esiteltiin saatananpalvojaksi. Myöhemmin hän selvensi asiaa:
Combo oli siirtynyt Herodes-levy-yhtiöltä ensin EMI:lle, josta se siirtyi Spinefarmille. Ari Vaahteran terveys alkoi reistailla. Combo sai joitain radiohittejä kuten ”Kevät” ja ”Sinä teit sen taas, Marjaana”. Riku Mattila tuli Rock’n’roll-klisee-levylle (1999) tuottajaksi.
Miss Farkku-Suomi -levystä (2001) Röyhkä halusi tehdä romaanin rakenteen omaavan teemalevyn. Sittemmin hän kirjoitti levyn pohjalta kirjan, josta tehtiin vielä elokuva. Vuonna 2003 Riku Mattila soitti Röyhkälle tämän syntymäpäivänä ja ehdotti akustisen duon perustamista. Miehet alkoivat tehdä kappaleita Röyhkän työhuoneella ja ryhtyivät keikkailemaan vuonna 2004. Levyt Etsijät (2002) ja Elämä ja kuolema (2005) jäivät viimeisiksi Combo-levytyksiksi. Elämä ja kuolema ei saavuttanut suurta suosiota, joten Röyhkän toivo siirtyi Mattilan kanssa tekeillä olevaan levyyn.
Vuodet 2007–2018
Vuonna 2007 Röyhkä esiintyi Mikkelin kaupungin jousiorkesterin solistina konsertissa ja esitti Veli-Matti ”Vellu” Halkosalmen orkesterille sovittamia vanhempia omia kappaleitaan. Ohjelmisto julkaistiin Zaia-nimisenä albumina 2008. Vuonna 2008 ilmestyi pitkään työstetty Röyhkän ja kitaristi Riku Mattilan yhteisalbumi Kauko Röyhkä & Riku Mattila. Levy oli arvostelumenestys ja nousi Suomen albumilistan kakkoseksi. Sue-lehti valitsi sen 2000-luvun parhaaksi albumiksi vuonna 2009. Krautrock-duon Mika Rätön ja Jussi Lehtisalon kanssa Röyhkä muodosti yhtyeen Röyhkä ja Rättö ja Lehtisalo, jonka Hiekkarantaa-niminen albumi julkaistiin 2009. Vuonna 2011 Röyhkä ja Mattila julkaisivat levyn Kaksi lensi tuulen mukaan. Röyhkä kirjoitti 140 laulua, joista Mattila valitsi albumille kolmetoista ja oli päävastuussa toteutuksesta. Yhtyeen ytimen muodostavat Mattila, Samae Koskinen, Marko Timonen ja Rikun poika Tenho Mattila. Isohkon jousisektion lisäksi mukana on paljon puhaltimia. Päätösraidalla ”Se on jotain ihmeellistä” soittaa Jimi Tenor itse rakentamaansa huilua.
Vuonna 2012 julkaistiin Röyhkän tuotannosta kuuden CD:n kokoelma Olen Messias. Uudelleen koottu Kauko Röyhkä & Narttu teki keikkoja kesällä ja syksyllä. Marraskuussa 2012 Röyhkän kokoama Uhrijuhla-yhtye julkaisi ensimmäisen levynsä. Vuoden 2012 Narttu-keikoista julkaistiin 2013 konserttilevy Pois valoista – live 2012. Vuonna 2014 Röyhkä julkaisi The Boots -yhtyeen kanssa tekemänsä levyn Etelän peto ja teki yhtyeen kanssa myös keikkoja. Maaliskuussa 2015 Uhrijuhla julkaisi toisen albuminsa Jokainen on vapaa lintu. Tammikuussa 2016 Röyhkä/Inginmaa/Hypnomen-kokoonpano julkaisi ensimmäisen albuminsa Huo­­mi­­nen on uni. Joulukuussa 2016 ilmestyi Aamyöiseen sateeseen -albumi, joka sisältää kolme uutta kappaletta ja seitsemän uutta versiota Röyhkän kappaleista trion esittämänä. Maaliskuussa 2017 julkaistiin Röyhkän ja Severi Pyysalon yhteistyölevy Turmion suurherttua. Keväällä 2017 julkaisi ensimmäisen kappaleensa englanniksi laulava Valhe-yhtye, jonka Röyhkä perusti Crystal Clears -yhtyeen kanssa. Mukana on myös Röyhkän vaimo Olga Välimaa. Huhtikuussa 2018 Röyhkä ilmoitti eronneensa Valheesta ja keskittyvänsä suomenkieliseen tuotantoon. Syyskuussa 2018 Kauko Röyhkä & The Boots julkaisi toisen albuminsa Maantien.
Röyhkä sanoittajana
Röyhkä on ollut uransa alusta asti merkittävä suomenkielinen sanoittaja, jonka teksteistä on tehty useita akateemisia opinnäytetöitä.
Röyhkän sanoitukset syntyvät joskus hyvinkin nopeasti, vaikka toisinaan taas vaativat viikkojen kypsyttelyä. Esimerkiksi Röyhkän arvostettu ”Talo meren rannalla” -sanoitus syntyi Röyhkän mukaan 15 minuutissa.
Kirjailijan ura
Röyhkän ura kirjailijana alkoi 1980-luvun alussa teoksella Tien laidalla Waterloo. Tämän jälkeen hän on kirjoittanut useita proosateoksia, elämäkerrallisia teoksia sekä muita kirjoja. Romaani Kaksi aurinkoa oli Finlandia-palkintoehdokkaana vuonna 1996. Hän on kirjoittanut kolumneja Kalevaan ja levyarvosteluja Rytmi-lehteen. Röyhkä on käsikirjoittanut myös kuunnelmia, joista hän on saanut sokeain kuunnelmapalkinnon kaksi kertaa.
Julkaisut Weilin+Göösillä
Röyhkän neljä ensimmäistä kirjaa julkaistiin 1980-luvulla Weilin+Göös -kustantajalla, jonka sulauduttua WSOY:hyn kirjailija piti tauon kirjoittamisessa. Röyhkälle tulikin innoituksen tyrehdyttyä melkein vuosikymmenen mittainen tauko proosan kirjoittamiseen.
Uusi tuottelias kausi Like-kustantamossa
thumb|Erkka Mykkänen haastattelee Röyhkää Keravan kaupunginkirjastossa, ennen [[Miss Farkku-Suomi (elokuva)|Miss Farkku-Suomi -elokuvan esittämistä.]] Vuonna 1996 valmistunutta Kaksi aurinkoa -romaaniaan hän aluksi tarjosi Otavalle, jonne Röyhkän kirjojen julkaisusta W&G:llä vastannut Leena Majander oli siirtynyt. Koska Röyhkän kirja ei miellyttänyt otavalaisia, hän tarjosi kirjaansa kustantamo Likelle, josta hän tunsi Liken perustajajäsenen Timo Ernamon. Röyhkän kirjallinen paluu sai paljon huomiota, kun Kaksi aurinkoa valittiin Finlandia-palkinto-ehdokkaaksi.
Röyhkän 2010-luvun teoksia ovat muun muassa kaunokirjallinen teos Kreikkalainen salaatti ja valokuvaaja Juha Metson kanssa tehty Rajantakainen Karjala. Röyhkän Miss Farkku-Suomi -romaanista Matti Kinnunen ohjasi ja käsikirjoitti elokuvan, jonka ensi-ilta oli vuonna 2012. Suomen elokuvasäätiö myönsi Periferia Productionsille 15 000 euron kehittämistuen hankkeeseen liittyen. Pääosaa esittää Mikko Neuvonen.
Yksityiselämä
Valkeakoskella syntynyt Röyhkä on kasvanut yksinhuoltajaperheessä Oulussa, opiskellut kirjallisuutta Turussa ja päätynyt myöhemmin Helsinkiin. Röyhkä muutti takaisin Turkuun vuonna 2009. Röyhkällä on kaksi tytärtä ensimmäisestä avioliitostaan ja poika toisesta. Röyhkä elää nykyisen vaimonsa ja poikansa kanssa Turussa. Röyhkän vaimo Olga Välimaa on myös muusikko.
Paavo Järvinen
Paavo Akseli Järvinen (1. maaliskuuta 1900 Sääksmäki – 4. elokuuta 1958 Tampere) oli suomalainen punakaartilainen, jonka vuoden 1918 sisällissodasta kertova omaelämäkerrallinen romaani julkaistiin vuonna 2017. Myöhemmältä ammatiltaan hän oli teknikko, joka teki työuransa teollisuudessa.
Elämä
Paavo Järvinen syntyi Sääksmäen Huittulan kylässä itsellinen Juho Kustaa Antinpojan ja Adolfina Juhontyttären perheeseen. Hänen isänsä kuoli tapaturmaisesti jo Paavon ollessa kaksivuotias. Kansakoulun jälkeen Järvinen opiskeli Lahden kansanopistossa, ja oli myöhemmin teollisuustyöläisenä Helsingissä. Sisällissodan alettua Järvinen liittyi 17-vuotiaana Helsingin punakaartiin ja osallistui Hämeen rintaman taisteluihin. Hän kuului myös kotipitäjäänsä Sääksmäkeä kiertäneeseen punaisten ratsu-osastoon. Sodan loppuvaiheessa Järvinen joutui Hämeenlinnan vankileirille. Vapautumisensa jälkeen hän muutti 1920-luvulla Tampereelle, jossa Järvinen työskenteli Tammerkosken voimalaitoksen käyttöpäällikkönä. Hän avioitui Eelin Maria Korhosen (1900–1973) kanssa 1926 ja perheeseen syntyi myöhemmin neljä lasta. Järvinen kuoli liikenneonnettomuuden seurauksena Tampereen yleisessä sairaalassa vuonna 1958. Rekka-auto ja taksi tulivat ohitustilanteessa rinnakkain Järvisen mopoa vastaan, jolloin Järvinen suistui ojaan ja sai vaikean päävamman.
Kirjallinen tuotanto
Järvinen alkoi kirjoittamaan vuonna 1954 Väinö Linnan innoittamana. Hän tarjosi omaelämäkerrallista Kovaa aikaa -romaaniaan WSOY:lle ja Karistolle, mutta teokselle ei löytynyt kustantajaa. Sisällissotaa tutkinut historioitsija Tuomas Hoppu sai käsikirjoituksen haltuunsa 2000-luvun alussa ja lopulta se julkaistiin vuonna 2017. Romaanin alkusanat ja selitykset kirjoittanut Hoppu pitää teosta historiallisesti tärkeänä dokumenttina, joka hänen mukaansa haastaa jopa Väinö Linnan tulkinnan sisällissodasta. Järvisen näkemys sodan tapahtumista on hyvin sovitteleva ja jopa valkoisia ymmärtävä. Hän kertoo myös punaisten sotarikoksista ja pitää aseellista kapinaa suurena virheenä. Hoppu on luonnehtinut Järvistä poliittisilta näkemyksiltään tannerilaiseksi. Kovaa aikaa -romaanin lisäksi Järvinen ehti kirjoittamaan novelleja, joista kaksi julkaistiin Maaseudun tulevaisuudessa.
Kani (Nalle Puh)
Kani on A. A. Milnen Nalle Puh -kirjojen fiktiiviseen maailmaan kuuluva eläinhahmo.
Kani asuu omassa luolapesässään Puolen hehtaarin metsässä. Hän käyttää paljon aikaa puutarhanhoitoon. Kani on luonteeltaan vastuuntuntoinen ja ahkera. Ajoittain neuroottisen oloinen Kani hermostuu ystäviinsä. Kani on sukupuoleltaan poika.
Kirjojen hahmoista Kanin lisäksi Pöllö on oikea eläin. Tämän voi päätellä kirjojen kuvituksesta sekä Kanin kommentista Pöllölle, että muilla eläimillä on päässään vanua, siinä missä heillä on aivot. Kani ja Pöllö ovat eläinhahmoista selvästi älykkäimmät.
Disneyn animaatioelokuvissa Kanin turkki on keltainen.
Nalle Puh -elokuvien alussa, jossa näytetään Risto Reippaan huonetta, Kani kuvataan pehmoleluksi.
Käärmeenkantaja (albumi)
Käärmeenkantaja on Miljoonasateen yhdeksäs studioalbumi. Se julkaistiin 26. syyskuuta 1994.
Rumba-lehden kriitikot äänestivät levyn vuoden 1994 kuudenneksi parhaaksi suomalaisalbumiksi. Helsingin Sanomien Jukka Hauru piti albumia parhaana Miljoonasateena pitkään aikaan, vaikka totesikin rujojen ja katkeranoloisten sanoitusten olevan paikoin ristiriidassa musiikin kanssa, joka hänestä on ”samaa jollottavaa Suomirockhumppaa”.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on sanoittanut Heikki Salo ja sovittanut Miljoonasade.
SSL
SSL viittaa muun muassa seuraaviin asioihin:
Laukonhelmi
thumb|Kadunkasteluauto Laukontorilla vuonna 1926. Taustalla vaalea Laukonhelmi alkuperäisessä asussaan. Laukonhelmi (alkuperäiseltä kutsumanimeltään Nykäsen talo) oli Tampereella Laukontorin ja Satamakadun kulmassa (Laukontori 8) sijainnut nelikerroksinen talo, jonka oli rakennuttanut kauppias Heikki Nykänen. Talon suunnitteli rakennusmestari Vihtori Heikkilä, ja se valmistui vuonna 1904. Siinä oli 16 asuinhuoneistoa ja lisäksi muutama myymälätila.
Laukonhelmen arkkitehtuuri edusti alun perin varhaista jugendtyyliä. Se oli ensimmäinen Laukontorille valmistuneista jugendrakennuksista, joista muodostui 1900-luvun alussa Tampereen vaurain asuinalue. Laukonhelmi oli sirorakenteinen, ja sen pinta oli vaaleaksi rapattu. Julkisivussa oli päätykolmioita ja erkkereitä sekä rautakaiteisia parvekkeita, joista avautui näkymä Pyhäjärvelle. Kaikissa asunnoissa oli WC, joissain myös kylpyhuone. Eteisovia koristivat lyijylasit, jotka olivat koristemaalari Jonas Matilaisen tekemiä. Porraskäytävien koristeelliset kaiteet oli valmistanut Dunderbergin konepaja.
Vuonna 1934 rakennuksen ulkomuoto muuttui huomattavasti, kun se Jarl Eklundin suunnitelmien pohjalta pelkistettiin funktionalismin mukaiseksi. Talo purettiin vuonna 1973, ja paikalle tehtiin uusi liike- ja asuinrakennus.
Eduskuntatalo
Eduskuntatalo on Arkadianmäellä Etu-Töölön kaupunginosassa Helsingin keskustassa sijaitseva rakennus, jossa Suomen eduskunta kokoontuu. Eduskuntatalo on Helsingin pääkadun Mannerheimintien varrella, osoitteessa Mannerheimintie 30.
Eduskuntatalo 1931
pienoiskuva|vasen|[[Eliel Saarinen|Eliel Saarisen Valtiopäivätalosta olisi avautunut näkymä Tähtitorninvuorelta merelle. Sisäänkäyntiä olisi koristanut kaksi leijonaveistosta.]] pienoiskuva|Eduskuntatalon julkisivua. Suomen ensimmäinen yksikamarinen eduskunta valittiin keväällä 1907. Säätyvaltiopäivien vanhat kokoontumispaikat Säätytalo ja Ritarihuone olivat liian pieniä 200-jäsenistä eduskuntaa varten, joten vuonna 1907 järjestettiin arkkitehtikilpailu uuden eduskuntatalon rakentamisesta. Seuraavana vuonna kilpailun voittajaksi valittiin Eliel Saarinen, joka oli suunnitellut Tähtitorninvuorelle massiivisen kansallisromanttisen parlamenttirakennuksen. Keisari Nikolai II torjui suunnitelman ja vetosi liian korkeisiin toteutuskustannuksiin. Hylkäämiseen saattoi kuitenkin vaikuttaa myös se, että rakennuksesta olisi tullut näkyvä kansallinen symboli Suomessa, joka oli tuolloin vielä osa Venäjää.
Eduskunta toimi 1930-luvun alkuun tilapäistiloissa. Vuodet 1907–1910 istunnot pidettiin Helsingin VPK:n talossa Hakasalmenkadulla (nyk. Keskuskatu) ja 1910–1930 Heimolan talossa Hallituskadulla (nykyisin Yliopistonkatu) Vuorikadun kulmassa. Molemmat rakennukset on sittemmin purettu. Valiokunnat sekä eduskunnan hallinto-osasto ja kirjasto toimivat Säätytalossa, jonka laajentamista eduskuntataloksi pidettiin pitkään yhtenä vaihtoehtona.
Vuonna 1918 asetettiin komitea pohtimaan juuri itsenäistyneen maan uusien hallintorakennusten sijoittamista Helsingin keskustaan Unioninkadulle (Komiteanmietintö N:o 2/1920). Komitean sihteerinä toiminut arkkitehti J. S. Sirén luonnosteli tuolloin ensimmäisen hahmotelmansa Suomen uudeksi eduskuntataloksi, mikä jo ennakoi sittemmin toteutunutta julkisivua pylväsrivistöineen. Tämäkään suunnitelma ei johtanut toimenpiteisiin.
Rakennushanke sai uutta vauhtia vuonna 1923, kun Heimolan talon vuokra oli kohonnut riittävän korkealle. Eduskunnan valtiovarainvaliokunta asetti 21.3.1923 eduskuntatalolautakunnan suunnittelemaan uutta eduskuntataloa. Sen jäseniksi valittiin Kyösti Järvinen, Amos Anderson, Wäinö Wuolijoki, Väinö Tanner ja Santeri Alkio.
Vuonna 1924 järjestettiin kilpailu eduskuntatalon sijainnista. Paikaksi ehdotettiin muun muassa Norrménin talon tonttia Katajanokalla. Lopulta valittiin kuitenkin kallioinen Arkadianmäki Läntisen viertotien (nyk. Mannerheimintie) varrella Etu-Töölössä. Seuraavana vuonna järjestettiin eduskuntatalon suunnittelukilpailu, jossa voiton vei arkkitehtitoimisto Borg–Sirén–Åberg ehdotuksellaan Oratoribus (latinaa, tarkoittaa Puhujille). Kilpailuehdotuksen varsinainen laatija, J. S. Sirén, sai lopullisen suunnittelutyön hoidettavakseen. Talon rakennustyöt aloitettiin 1926 ja se valmistui vuonna 1931. Käyttöön Eduskuntatalo vihittiin 7. maaliskuuta 1931.
Koko suunnittelu- ja rakennustyön ajan Sirénin lähin apulainen oli arkkitehti Arvo Muroma. Suunnittelua varten perustetussa piirustuskonttorissa työskentelivät myös arkkitehdit Hugo Borgström, Risto Luukkonen sekä Sirkka Koskela. Rakennustyömaan vastaavina mestareina toimivat aluksi Kaarlo Angervuori ja myöhemmin Oskari Tuominen.
Eduskuntatalon rakennuskivet louhittiin Kalvolan Taljalan kylässä sijaitsevasta Rantalan graniittivuoresta. Kivet kuljetettiin Kuurilan rautatieasemalle, jossa ne lastattiin rautatievaunuihin Hämeenlinnaan vietäviksi. Kivet muokattiin lopulliseen asuunsa Heinäsen kivenveistämössä Hämeenlinnassa.
Laajennusosat 1978
Toisen maailmansodan jälkeen eduskunnan työkenttä laajeni ja monipuolistui ja se alkoi kärsiä pahenevasta tilapulasta. Kahden tai neljän edustajan yhteishuoneissa työskennelleille kansanedustajille haluttiin saada omat työhuoneet, ja lisäksi paisunut hallinto sekä kirjasto tarvitsivat lisätiloja. Suunnittelukilpailu rakennuksen laajentamisesta järjestettiin vuonna 1970, ja Arkkitehtitoimisto Pitkänen, Laiho & Raunion suunnittelema kolmiosainen laajennus valmistui vuonna 1978.
Laajennusosat suunniteltiin siten, että ne sulautuivat ympäristöönsä eivätkä muuttaneet Eduskuntatalon ulkonäköä. Päärakennuksen molemmille puolille, Sirénin suunnittelemien henkilökunnan asuntosiipien taakse, rakennettiin matalat A- ja B-rakennukset, joihin sijoitettiin kansanedustajien työhuoneita. Lisäksi eteläisessä A-rakennuksessa ovat lähetystöjen vastaanottotilat ja auditorio sekä pohjoisessa B-rakennuksessa eduskunnan maineikkaat saunatilat. Päärakennuksen takana on puolikaaren muotoinen kirjasto- ja hallintorakennus (C-rakennus). Päärakennuksen ja C-rakennuksen väliin jää Puhemiehenaukioksi nimetty puolipyöreä aukio.
Eduskuntatalo peruskorjattiin vuosina 1979–1985. 1980-luvun alussa C-rakennuksen vieressä sijaitseva Hilding Ekelundin suunnittelema Kaupunkiliiton talo siirtyi eduskunnan työhuone- ja kokoustiloiksi (D-rakennus).
Lisärakennus 2004
Edelleen lisätilan tarpeessa järjestettiin vuosina 1998–2000 suunnittelukilpailu eduskunnan lisärakennuksesta, joka valmistui vuonna 2004 ja jolle vuonna 2006 annettiin nimi Pikkuparlamentti.
Peruskorjaus 2015–2017
thumb|left|250px|Eduskuntatalon peruskorjaus käynnissä syksyllä 2015. Eduskunnan käytössä olevat eri kiinteistöt peruskorjattiin vuosina 2007-2017. Itse Eduskuntatalon peruskorjaus alkoi keväällä 2015. Viimeinen peruskorjausta edeltävä täysistunto Eduskuntatalossa pidettiin 14. maaliskuuta 2015. Päärakennusremontin ajan eduskunta kokoontui väistötiloissa viereisen Sibelius-Akatemian konserttisalissa. Tavoitteena oli saada korjaustyöt valmiiksi vuoteen 2017 mennessä, jolloin vietetään Suomen itsenäisyyden satavuotisjuhlaa.
Peruskorjauksen kokonaiskustannusten arvioitiin olevan 273 miljoonaa euroa. Kustannusarvio kolminkertaistui vuodesta 2007.
Naurskajan piiri
thumb|Naurskajan piirin sijainti Tšetšenian kartalla Naurskajan piiri on hallinnollinen alue eli piiri (район) Tšetšenian tasavallan pohjoisosassa.
Eduskuntatalo
Peruskorjaus 2015–2017
Peruskorjaus valmistui elokuussa 2017, ja kansanedustajat aloittivat syysistuntokauden 5. syyskuuta 2017 peruskorjatussa Eduskuntatalossa.
Eduskuntatalon arkkitehtuuri
thumb|Pylväskapiteelit ovat kuvanveistäjä Gunnar Finnen käsialaa. thumb|Lehteriyleisön entiset sisäänkäynnit ovat pääportaiden molemmin puolin. thumb|Sisätilojen art deco -koristelua. Eduskuntatalo edustaa pohjoismaista 1920-luvun klassismia. Talon suunnittelija J. S. Sirén sovelsi antiikin kreikkalais-roomalaisen arkkitehtuurin muotokieltä antamaan rakennukselle monumentaalisuutta, jonka tuli symbolisoida vahvaa valtiota, demokraattista kansanvaltaa ja kansanyhteisyyttä. Rakennuksen suunnittelu sai vaikutteita muun muassa Berliinissä sijaitsevista Saksan valtiopäivätalosta ja Altes Museumin rakennuksesta. Myös Tukholman konserttitalo toimi eräänä esikuvana.
Naurskajan piiri
Perustietoja
Naurskajan piirin pinta-ala on 2 205 neliökilometriä. Lännestä itään alue on noin 40 kilometriä leveä, pohjois-etelä-suunnassa noin 60 kilometriä. Maasta on maatalouskäytössä 2 045 neliökilometriä ja teollisuuden käytössä 3,9 neliökilometriä. Idässä piiri rajoittuu Šelkovskajan piiriin, pohjoisessa ja lännessä Dagestanin tasavaltaan ja Stavropolin aluepiiriin ja etelässä Groznyin ja Nadteretšnyn piiriin. Piirin hallinnollinen keskus on Naurskajan kylä.
Eduskuntatalo
Eduskuntatalon arkkitehtuuri
Rakennus on 25 metriä korkea ja siinä on kuusi kerrosta. Tunnusomaista massiiviselle kuutiomaiselle rakennukselle on pääjulkisivun mahtava pylväsportiikki ja sen eteen levittäytyvä avoportaisto. Pylväsrivin neljätoista pylvästä kohoaa Eduskuntatalon neljännen kerroksen korkeudelle. Pylväiden koristelu noudattaa niin sanottua korinttilaista tyyliä. Niiden voimakkaasti tyylitellyt kapiteelit suunnitteli kuvanveistäjä Gunnar Finne. Pylväät kannattelevat palkistoa ja attikaa, joka on rakennuksen viidennen kerroksen kohdalla pyöreine ikkunoineen. Koko pääfasadin levyisten portaiden kummallakin puolella on symmetrisesti terassimaiset korkein kaari-ikkunoin varustetut siipirakennukset, joihin sijoitettiin muun muassa palveluskunnan tiloja ja asuntoja. Siipirakennuksiin liittyy myös lehteriyleisön sisäänkäynnit alaspäin levenevine oviaukkoineen, jotka ovat muistuma egyptiläisestä temppeliarkkitehtuurista. Symmetria hallitsee kaikkea niin ulko- kuin sisätiloissakin.
Eduskuntatalon julkisivujen ulkoverhoilussa käytettiin kotimaista Kalvolan punertavanharmaata graniittia, jonka katsottiin ilmentävän hyvin rakennuksen lujaa kansallista luonnetta. Julkisivujen friisien klassistiset koristeaiheet samoin kuin pääfasadin ikkunoiden ja ovien yläpuolella olevat tyylitellyt leijonanpäät pohjautuivat Gunnar Finnen luonnoksiin. Talon graniittitöitä on pidetty suomalaisten kivenhakkaajien mestarinäytteenä.
Naurskajan piiri
Perustietoja
Piirissä on 13 organisoitua itsehallintoyksikköä ja 29 maaseututyyppistä asutusta. Asukkaita 44 302.
Eduskuntatalo
Eduskuntatalon arkkitehtuuri
Eduskuntatalon tärkeimmän ja keskeisimmän tilan, täysistuntosalin, J. S. Sirén sijoitti rakennuksen keskelle ikään kuin graniittimuurien suojaan. Täysympyrän muotoinen sylinterimäinen istuntosali oli aikanaan parlamenttirakennuksissa uutuus. Luonnonvalo saliin tulee kupolikatossa olevasta lanterniinityyppisestä kattoikkunasta. Rakennuskompleksin keskellä olevaa istuntosalia ja sen vieressä olevia ahtaita valopihoja kiertävät rakennuksen neljään siipeen sijoitetut muut huonetilat. Istuntosalista on suora yhteys Valtiosaliin rakennuksen julkisivun puolella. Tämä istuntosalin etuhalli, kuten Sirén itse kuvasi, ”on oivallisesti käytettävissä edustustarkoituksia, suuria vastaanottoja ym. tilaisuuksia varten, ja galapukujen loistolle ovat salin hillitty väriakordi ja nousevat suhteet tällöin hyvänä taustana”. . Sisätilojen värityksen Sirén oli suunnitellut yhdessä taidemaalari Bruno Tuukkasen kanssa.
J. S. Sirén halusi suunnitella talosta kokonaistaideteoksen, jossa arkkitehtuuri, sisustus väreineen ja materiaaleineen, kalusteet sekä seinien maalaus- ja reliefikoristelu muodostivat tyylillisesti yhtenäisen kokonaisuuden. Eri tilojen ja toimintojen paikka eduskunnan hierarkiassa määräsi niiden sisustuksen yleisilmeen. Juhlavin ulkoasu oli istunto- ja Valtiosalilla sekä suuren valiokunnan huoneella. Klassistinen tyyli oli vallitsevana, mutta sen ohella myös ajankohdalle ominaiset modernit tyylipyrkimykset jättivät jälkensä kokonaisuuteen. . Näin esimerkiksi kahvilasalissa – Sirénin mukaan ”parlamenttimme yksi kaikkein tärkeimpiä huonetiloja” – vallitsi kromatun metallikaluston funktionalismi, ja art deco -muotoilua on nähtävissä porraskaiteissa, hissiovissa ja lattiamosaiikeissa. Kun pyöreässä istuntosalissa juhlavaan tunnelmaa luovat kattokupolia kannattelevat korinttilaiset pylväät sekä Wäinö Aaltosen muovailemat Työ ja tulevaisuus -veistossarjan vertauskuvalliset alastomat vartalohahmot (Raivaaja, Henkinen työ, Tulevaisuus, Usko ja Sadonkorjaaja), niin toisaalta talosta löytyy myös kepeää humoristista koristelua. Kahvilassa olevassa Gunnar Finnen reliefissä hoivataan kruununsa menettänyttä Suomen leijonaa ja suuren valiokunnan huoneessa seinäkaapiston puuovissa ahertavat Hannes Autereen veistämät naivistiset hahmot kotimaisissa perinneammateissaan. Armeijaan ja aseisiin viittaava kuvasto jätettiin kokonaan pois Eduskuntatalon koristelussa, minkä on tulkittu liittyvän sisällissodan jälkeiseen eheyttämispolitiikkaan.
Helena Wallo
Helena pitää tapahtumajärjestämisen koulutuksia ja webinaareja, kirjoittaa blogeja sekä käy puhumassa erilaisissa tilaisuuksissa ja valmennuksissa.
Eduskuntatalo
Eduskuntatalon arkkitehtuuri
Sisustuksen suunnitteluun ja toteuttamiseen osallistui taiteilijoiden, muotoilijoiden ja käsityöläisten monikymmenpäinen joukko. Huonekaluja uuteen taloon piirsivät J. S. Sirénin ohella Arttu Brummer, Werner West, Elsa Arokallio, Birger Hahl, Rafael Blomsedt, Arvo Muroma, Hugo Borgström ja Elna Kiljander. Sisustustekstiilejä suunnittelivat tekstiilitaiteilijat Maija Kansanen, Greta Skogster, Eva Brummer, Eva Anttila ja Marianne Strengell. Sisätilojen veisto- ja maalauskoristelusta vastasivat Gunnar Finnen ja Wäinö Aaltosen ohella kuvanveistäjät Johannes Haapasalo, Carl Wilhelms ja Hannes Autere sekä taidemaalari Bruno Tuukkanen. Eduskuntatalon katto- ja seinävalaisimet valmistettiin J. S. Sirénin piirustusten mukaan, pöytävalaisimia suunnitteli Paavo Tynell.
Naurskajan piiri
Historiaa
Naurskajan piiri perustettiin 23. tammikuuta 1935 Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton korkeimman neuvoston päätöksellä. Ensimmäiset asukkaat alueelle tulivat jo huomattavasti aikaisemmin. Noin 230 vuotta sitten Volgalta ja Donilta saapuneet ihmiset ryhtyivät asuttamaan Terek-joen vasenta rantaa ja pian syntyivät ensimmäiset asutukset: kasakkakylät Naurskaja, Mekenskaja, Kalinovskaja, Ištšerskaja. 1770-luvulla Jemeljan Pugatšov oli nostattamassa kapinaa myös Ištšerskajassa.
Eduskuntatalo
Eduskuntatalon arkkitehtuuri
Teknisiltä ratkaisuiltaan (esimerkiksi lämmitysjärjestelmä, keittiökalusteet, puhelinkeskus, hissit ja täysistuntosalin akustiikka) Eduskuntatalo edusti valmistuessaan aikansa huippua.
Sisätilat ja toiminnot kerroksittain
thumb|Valtiosali. Eduskuntatalossa on kuusi kerrosta sekä maanalaisia tiloja.
Ensimmäinen kerros
Ensimmäisessä kerroksessa sijaitsee pääaula, jonka molemmissa päissä ovat hissiaulat sekä ylempiin kerroksiin johtavat marmoriportaikot. Aulan takana ovat Eduskuntaravintola, puhemiehen edustustilat sekä useita palveluyksiköitä, muun muassa tietopalvelu ja sanomalehtisali (virall. kansanedustajien lukusali). Alkuaan myös Eduskunnan kirjasto toimi rakennuksen ensimmäisessä kerroksessa.
Toinen kerros
Toinen kerros on Eduskuntatalon pääkerros, jossa sijaitsevat sen tärkeimmät tilat. Sen keskuksena on pyöreä täysistuntosali, jota rakennuksen neljä siipeä reunustavat.
Istuntosalissa eduskunta pitää täysistuntonsa. Sali on muodoltaan pyöreä, halkaisijaltaan 25 metriä ja korkeudeltaan 24 metriä. Lähes koko rakennuksen läpi pystysuunnassa ulottuva sali saa luonnonvalon pyöreästä lanternimaisesta kattoikkunasta.
Istuntosali on paikka, johon saavat täysistunnon aikana mennä vain kansanedustajat ja istunnossa työskentelevät virkamiehet. Jos ministeri ei ole kansanedustaja, hän saa olla vain ministeriaitiossa.
Istuntosalin kalustus on tehty pähkinänruskeasta palisanteripuusta ja sommiteltu tiukan symmetrisesti. Kansanedustajien paikat on ryhmitelty puolikaaren muotoon siten, että puhemiehestä katsoen vasemmalla istuvat vasemmistoryhmien edustajat, keskellä keskiryhmien ja oikealla puolella oikeistoryhmien edustajat. Salin länsireunalla on puhemiehen koroke, jolta istuva puhemies tai varapuhemies johtaa eduskunnan istuntoja. Korokkeen edessä on pyöreä, matalalla aidalla muusta salista erotettu pöytä sihteerien ja ennen myös pikakirjoittajien työskentelyä varten. Puhemiehen korokkeen molemmin puolin ovat puhujankorokkeet, joilta kansanedustajat pitävät viralliset puheensa istuntojen aikana. Kummankin korokkeen etuseinämään on kiinnitetty hopeoidusta messingistä valmistetut uurnat. Niitä käytetään salissa suoritettavissa lippuäänestyksissä (lähinnä puhemiehistön valinnassa, vuoteen 1988 myös presidentinvaaleissa). Puhujankorokkeiden molemmilla puolilla on leveät aitiot. Salista katsoen oikeanpuoleinen on hallituksen aitio ja vasemmanpuoleinen virkamiesten aitio. Aitioiden yläpuolella ovat äänestystaulut, joiden kautta ilmoitetaan salissa suoritettavien elektronisten äänestysten tulos.
Kolmas kerros
Kolmannessa kerroksessa on virkamiesten työhuoneita ja tiedotusvälineiden tilat, joista on käynti istuntosalin alalehterillä sijaitsevalle lehdistöparvelle. Kerroksessa toimii myös osa valiokunnista.
Neljäs kerros
Neljäs kerros on varsinainen valiokuntakerros, jossa sijaitsee myös entinen suuren valiokunnan kokoushuone. Huone on nykyisin valtionvarainvaliokunnan käytössä suuren valiokunnan siirryttyä Pikkuparlamenttiin.
Viides ja kuudes kerros
Viidennessä ja kuudennessa kerroksessa sijaitsevat eduskuntaryhmien tilat, kokoushuoneet ja toimistot.
Presidenttien patsaat
Suomen tasavallan presidenttien patsaista pääosa on pyritty sijoittamaan Eduskuntatalon läheisyyteen. Talon edessä olevalla pihanurmikolla sijaitsevat Wäinö Aaltosen toteuttamat K. J. Ståhlbergin patsas (1959) ja P. E. Svinhufvudin patsas (1961), joista ensin mainittu on pohjoisella ja jälkimmäinen eteläisellä sivustalla. Samassa korttelissa välittömästi Eduskuntatalon pohjoispuolella olevassa Eduskuntapuistossa on Kalervo Kallion veistämä Kyösti Kallion patsas (1962). Myös marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas (1960), J. K. Paasikiven muistomerkki (1980) ja Urho Kekkosen muistomerkki (2000) ovat näköetäisyydellä rakennuksesta.
Helena Wallo
Tapahtumamarkkinoinnin kehittäminen
Helena on luonut rekisteröidyn ”Onnistuneen tapahtuman mallin”. Hän toimii sekä kotimaisten Evento Awards- ja Mesoaja-palkintojen tuomarina, että kansainvälisten alan tapahtumien, Eventex Awardsin ja Baltic for Eventsin, tuomarina / moderaattorina. . Lisäksi Helena on kokous- ja tapahtuma-alan yhdistyksen MPI Finlandin hallituksen jäsen ja tuleva puheenjohtaja.
Teokset
Helena on julkaissut kirjan Isännyyden ihanuus, ja yhdessä KTM, henkilöstönkehittäjä Eija Häyrisen kanssa kirjan Tapahtuma on tilaisuus. Tapahtuma on tilaisuus -kirja on tapahtumajärjestäjän opas, ja siitä on julkaistu viides uudistettu laitos vuonna 2016.
Marttilan vaakuna
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa, vihreätyviöisessä kilvessä ratsastava, viittaansa leikkaava Pyhä Martti, jonka alapuolella istuva kerjäläinen; kaikki kultaa”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Marttilan kunnanvaltuusto hyväksyi sen 1. joulukuuta 1955. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 17. heinäkuuta 1956.