cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plutonium
Esiintyminen ja tuottaminen
Osa ydinvoimaloissa käytetystä uraanista (235U) sieppaa neutronin, jolloin syntyy virittynyttä 236U:ta. Osa tästä isotoopista hajoaa spontaanissa fissiossa, mutta osa lähettää ylimääräisen energiansa gammasäteilynä synnyttäen stabiilimpaa 236U:ta. Tämä ydin voi siepata neutronin, jolloin syntyy 237U, joka hajoaa nopeasti (puoliintumisaika 7 vuorokautta) 237Np:ksi. Se voidaan rikastaa helposti, sillä uraani hajoaa nopeasti. 237Np reagoi neutronien kanssa muodostaen 238Np:tä. Se taas hajoaa kahden vuorokauden puoliintumisajalla 238Pu:ksi. Puhdasta plutoniumia voidaan valmistaa plutoniumtrifluoridista pelkistämällä sitä metallisen kalsiumin tai muiden maa-alkalimetallien avulla.
Käyttö
thumb|200px|Plutonium-238 polttoainesauva. Plutonium ei vaadi ulkoista energia- tai neutronilähdettä tuottaakseen energiaa. Plutoniumia on käytetty sydämentahdistimien voimanlähteenä ydinparistona, mutta nykyään plutonium on tahdistimissa korvattu muun muassa litiumparistoilla. Vuonna 2003 käytössä oli vielä 50–100 plutoniumilla toimivaa sydämentahdistinta.
Plutoniumia voidaan käyttää myös energialähteenä. 238Pu, 240Pu ja 242Pu soveltuvat muun muassa avaruustutkimuksessa energialähteeksi eli radioisotooppiparistoiksi. Plutoniumia käytetään silloin, kun Auringosta ei saada tarpeeksi energiaa. Muun muassa Cassini-Huygens-, New Horizons- ja Voyager-avaruusluotaimet ovat käyttäneet plutoniumia polttoaineenaan.
Plutoniumin seoksia voidaan käyttää suprajohteena. Kun plutoniumia sekoitetaan koboltin ja galliumin (PuCoGa5) kanssa, seos muuttuu suprajohtavaksi 18,5 kelvinin lämpötilassa. Lämpötila on kohtalaisen korkea, mikä on herättänyt toiveita plutoniumin käytöstä korkean lämpötilan suprajohteissa.
Ydinpolttoaineena
Tavallisessa 235U-ydinpolttoainetta käyttävässä reaktorissa syntyy kolmen vuoden altistusajassa n. 1 % plutoniumia polttoaineesta. Plutoniumia syntyy, kun 235U-polttoaineessa oleva 238U (jonka osuus on kuitenkin 95–97 % kaikesta polttoaineessa olevasta uraanista) absorboi neutronin. Polttoaineesta tällöin 239Pu osuus on n. 0,54 % Pu 240Pu n. 0,23 % ja 241Pu n- 0,14 %. Muitakin isotooppeja voi muodostua, mutta osuus on pieni. Syntynyt plutonium on muiden hajoamistuotteiden seassa, käytetyssä polttoaineessa. Jos näin syntynyt plutonium kuitenkin erotetaan kemiallisesti käytetystä polttoaineesta, voidaan sitä käyttää ”uudestaan” tavallisen 235U-polttoaineen seassa siten, että 239Pu-isotoopin ja 235U-isotoopin yhteinen osuus muista plutoniumin ja uraanin isotoopeista on noin 3–5 %. Näin tehtäessä voidaan ikään kuin hävittää muuten pitkään radioaktiivisena ongelmajätteenä säilyvä plutonium sekä aseteollisuuteen soveltuva 239Pu-isotooppi. Sekoitettua polttoainetta kutsutaan nimellä MOX-Fuel (Mixed Oxide Fuel), sillä sekä plutonium että uraani ovat polttoainesauvassa hapetetussa tilassa Pu- ja U-dioksidina. Hapen massan osuus uraanidioksidisauvassa on 16/254 eli n. 6 %. MOX:ia voidaan käyttää tavallisessa kevytvesireaktorissa (ns. tavallinen 235U-ydinpolttoainetta käyttävä reaktori) ilman erityistä reaktorin modifiointia, mutta käyttö edellyttää yleensä reaktorin uudelleenlisensointia MOX-polttoaineen käyttöön. MOXia käytettäessä noin 1/3 energiasta tulee plutoniumista. MOX-polttoaineen käyttö ei vaadi ”hyötöreaktoria”.
Käytetyn polttoaineen uudelleenkäsittely on ongelmallista. Sen avulla voidaan tosiaan utilisoida eli käyttää uudestaan hyväksi syntynyt plutonium sekä erottaa suurin osa ydinreaktioon osallistumattomasta 238U-sta, jota on kuitenkin polttoaineen kaikesta uraanista n. 95–97 %, ja käyttää sekin uudelleen. Toisaalta kemiallisesti erotettu puhdas plutonium voi päätyä myös muualle kuin uudelleen ydinpolttoaineeseen. Kemiallisesti erotetusta plutoniumista noin puolet on 239Pu-isotooppia, eli 239Pu väkevöintiaste on noin 54 %. Tästä plutoniumista on helppo väkevöidä 239Pu-osuus yli 90 %:iin vastaavalla menetelmällä kuin 235U, jolloin kyseessä on ydinasemateriaali.
Tavallisissa eli ns. hitaissa kevytvesireaktoreissa puhdasta plutoniumdioksidi-polttoainetta eli n. 3–5 % väkevöityä 239Pu-ydinpolttoainetta ei voida tehokkaasti käyttää, sillä hitaat eli termiset neutronit, jotka soveltuvat hyvin 235U-fissioon, eivät sovellu vastaavasti hyvin 239Pu-fissioon, koska niiden Vaikutusala (σ) on liian pieni. Puhdasta plutoniumdioksidi-polttoainetta voidaan kuitenkin käyttää erilaisessa ns. nopeassa reaktorissa, jossa fissioon vaadittavien neutronien liike-energia on suurempi. Tällaisessa ns. ”nopeassa” reaktorissa jäähdyttimenä käytetään veden sijasta nestemäistä natriumia (LMFBR -reaktori) tai heliumia (GCFBR -reaktori), jolloin neutronit liikkuvat nopeammin. Kilogramma seostamatonta 239Pu-polttoainetta (3–5 % väkevöinnillä) tuottaa kolmessa vuodessa n. 10 miljoonaa kilowattituntia energiaa(?).
MOX-polttoainetta voidaan käyttää eurooppalaisissa ydinvoimaloissa 30 % kokonaispolttoainemäärästä, mutta Yhdysvalloissa on kolme voimalaa, joissa voi käyttää pelkästään MOXia. Myös plutoniumin yhdisteitä karbidin, bromidin, silikaatin ja nitriitin kanssa on tutkittu mahdollisina polttoaineina. Polttoaineina voidaan käyttää myös joitakin metalliseoksia, kuten plutoniumin, ceriumin ja koboltin, alumiinin ja plutoniumin sekä plutoniumin ja zirkoniumin seosta, kuitenkin niin, että fissiilin 239Pu-isotoopin osuus polttoaineesta on n. 3–5 %.
Ydinaseena
thumb|200px|Ydinpommi [[Fat Manin räjähtävänä ainesosana käytettiin plutoniumia. Pommi pudotettiin Nagasakin kaupunkiin toisen maailmansodan aikana.]] 239Pu on paljon kysytympi ydinasemateriaali kuin 235U, sillä sen kriittinen massa on huomattavasti pienempi kuin 235U. Yli 90 % väkevöintiasteella 239Pu kriittinen massa on noin 11 kg (jos tämä muutetaan palloksi, halkaisijaksi tulisi n. 10 cm), kun vastaavasti 235U noin 52 kg. 239Pu kriittistä massaa ydinaseessa voidaan entisestään hieman pudottaa teknisillä ratkaisulla, kuten mm. muodolla, tiivistyksellä, neutronilähteillä ja -heijastimilla. Näin rakennetun, teknologisesti kehittyneen, pienen ja taktisen ydinaseen räjähdysvoimakkuuttakin pystytään säätelemään tarpeen mukaan (variable yield detonation). 235U:sta rakennetun ydinaseen teho verrattuna massaan on pienempi, eikä alle 52 kg:n kokoista asetta pystytä teoriassa toteuttamaan, jolloin sen soveltuvuus taktisena aseena huononee.
Joissakin ydinaseissa 235U soveltuu paremmin kuin 239Pu. 235U puoliintumisaika 703 milj. vuotta on huomattavasti suurempi kuin 239Pu n. 24 000 vuotta. 239Pu verrattaen lyhyt puoliintumisaika merkitsee sitä, että ydinaseella on vain rajallinen käyttöikä, ellei asetta huolleta. Lisäksi 239Pu suurempi radioaktiivisuus voi haitata aseen elektroniikkaa. 239Pu on paras asemateriaali pieneen ydinaseeseen. Kun koolla ei ole niin väliä (esim. ICBM), käytetään usein uraania (puhdas fissio) tai uraania ja tritiumia (fissio-fuusio). Puhtaassa fissiossa käyttöikä on pisin, ja asetta ei ydinasemateriaalin osalta tarvitsee huoltaa. Fissio-fuusio-pommit sekä 239Pu-aseet vaativat huoltoa, sillä tritium ja 239Pu hajoavat melko nopeasti.
Nagasakiin pudotetussa Fat Man -pommissa oli 6,2 kg plutoniumia, sillä se oli puristettu kasaan. Plutoniumin (1 kg) räjähdysvoima vastaa 20 kilotonnia TNT:tä. Jos kaikki plutonium halutaan räjäyttää, tarvitaan myös ulkoinen neutronien lähde, joten alkeellisten ydinaseiden tuhovoima jää alle teoreettisen arvon. Esimerkiksi Fat Manin (6,2 kg plutoniumia) tuhovoima oli 21 kt. Ydinkäyttöä varten plutonium stabiloidaan galliumin avulla, jolloin plutonium on delta-allotrooppisessa muodossa.
Plutoniumin ei-fissiilejä isotooppeja voidaan myös käyttää likaisissa pommeissa tai myrkkynä. Muutamissa tapauksissa ydinase on levittänyt ympäristöön plutoniumia, mikä vaatii puhdistusta. Muun muassa Nagasakissa ympäristöön levisi 5 kg plutoniumia, koska fissioreaktio ei edennyt loppuun asti. Plutonium aiheuttaa vastaavat ympäristön saastumisongelmat ja terveysvaarat kuin köyhdytetty uraani. Isotoopeista riippuen saastumisvaara kestää yleensä plutoniumilla kuitenkin vähemmän aikaa kuin uraanilla, mutta radioaktiivisuus voi olla suurempi.
Isotoopit
Plutoniumin kaikki isotoopit ovat radioaktiivisia. Plutoniumin pitkäikäisin isotooppi on 244Pu, jonka puoliintumisaika on yli 80 miljoonaa vuotta. Toinen pitkäikäinen isotooppi on 242Pu, jonka puoliintumisaika on yli 370 tuhatta vuotta. Suurin kiinnostus on kuitenkin 239Pu-isotooppiin, joka hajoaa osittain spontaanin fission kautta ja jonka puoliintumisaika on noin 24 000 vuotta.
Eeva Lepistö
Eeva Lepistö (s. 21. syyskuuta 1943) on suomalainen toimittaja ja sarjakuvien suomentaja. Hän toimi Helsingin Sanomien sarjakuvatoimittajana vuosina 1964–2007. Tuona aikana hän valitsi lehdessä julkaistut sarjakuvat ja suomensi vieraskieliset sarjat. Suomen sarjakuvaseura myönsi hänelle vuonna 2006 sarjakuvaneuvoksen arvonimen ja kutsui häntä perusteluissaan ”Suomen luetuimmaksi mutta myös tuntemattomimmaksi kääntäjäksi”. Lepistön erityisenä ansiona mainittiin useiden kotimaisten strippisarjakuvien nostaminen suosioon Helsingin Sanomien avulla. Hänen ”löytöjään” ovat muun muassa Juba Tuomolan Viivi ja Wagner, Pauli Kallion ja Christer Nuutisen Kramppeja ja nyrjähdyksiä, Timo Mäkelän Kalliokadun blues ja Pertti Jarlan Fingerpori. Lepistö on saanut myös Suomen Valkoisen Ruusun ansioristin vuonna 2005.
Lepistö oli usean vuosikymmenen ajan Jim Davisin Karvisen ainoa suomentaja. Lepistö nosti sarjan Helsingin Sanomien sunnuntaisivuille vuonna 1981 ja keksi nimelle Garfield suomennoksen Karvinen. Hän suomensi 1990-luvun loppuun mennessä yli 50 Karvinen-kokoelmaa sekä kaksi kokoelmaa Dik Brownen Harald Hirmuista ja yhden kokoelman Bud Gracen Hannesta.
Carl Öhman
Carl Hugo Öhman (18. maaliskuuta 1930 Helsinki – 3. maaliskuuta 2022 Helsinki ) oli suomalainen teatterinjohtaja.
Öhman oli Helsingin Ruotsalaisen teatterin johtajana vuosina 1963–1982. Sen jälkeen hän toimi Finlandia-talon johtajana vuoteen 1988 ja viimeksi Tampere-talon johtajana. Öhman jäi eläkkeelle Tampere-talon johtajan virasta 1997. Carl Öhman oli vuosina 1973–1997 naimisissa viihdeartisti Marjatta Leppäsen kanssa. Vuonna 1994 Öhman sai professorin arvonimen ansioistaan suomalaisen ja suomenruotsalaisen kulttuurin hyväksi tehdystä työstä. Hän sai myös yli-intendentin arvonimen vuonna 1983.
Väitöskirjaskandaali
Syyskuussa 1995 ruotsalainen kirjallisuustutkija Björn Meidal käsitteli Scandinavica-aikakauslehdessä Öhmanin vuonna 1961 julkaistua kirjaa August Strindberg and the Origin of the Scenic Expressionism. Kirja oli lyhennelmä Öhmanin Michiganin yliopistossa vuonna 1961 julkaistusta tohtorinväitöskirjasta. Meidal löysi kirjasta pahoja puutteita: kyseistä väitöskirjaa ei löytynyt, ei myöskään teoksessa lähteinä mainittuja Strindbergin kirjeitä ja muistiinpanoja löytynyt arkistoista. Lisäksi kirja sisälsi tekaistuja haastatteluja.
Asian tultua julki ilmeni, ettei Michiganin yliopisto tuntenut Öhmania eikä hänen väitöskirjaansa löytynyt Yhdysvalloista. Öhman ilmoitti tämän jälkeen, ettei hän ole filosofian tohtori ”käsitteen suomalaisessa mielessä” vaan hän on saanut tohtoridiplomin yksityisestä amerikkalaisesta Putnay & Roberts Foundation -säätiöstä pidettyään luentosarjan Ann Arborissa vuonna 1961. Tuonnimistä säätiötä ja sen myöntämää tohtorindiplomia ei kuitenkaan löytynyt. Öhmanin mukaan diplomi oli hävinnyt muutossa, mutta hän kertoi löytäneensä kadoksissa olleet Strindbergin kirjeet talonsa ullakolta tyttärensä lelulaatikosta Barbie-nuken patjan alta.
Helsingin yliopiston rehtori asetti tässä vaiheessa asiantuntijaryhmän tutkimaan myös Öhmanin 1959 tekemää lisensiaatintyötä August Strindberg och teatern. Ryhmä sai työnsä valmiiksi 4. heinäkuuta 1996 ja totesi, että Öhmanin lisensiaatintyö perustui useisiin väärennettyihin lähteisiin. Öhman kiisti nämä väitteet. Yliopisto ei kuitenkaan hakenut KHO:lta Öhmanin lisensiaatinarvon peruuttamista, koska lisensiaatintyön valmistumisesta oli kulunut jo lähes 40 vuotta eikä Öhman tänä aikana ollut työskennellyt tieteellisen tutkimuksen parissa.
Thomas Homer-Dixon
thumb|Homer-Dixon [[Uusi demokraattinen puolue (Kanada)|NPD:n puoluekokouksessa 2007]] Thomas Homer-Dixon (s. 1956 Victoria, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen politiikan tutkija, professori ja tietokirjailija. Hän toimii professorina Waterloon yliopiston ympäristötieteellisessä tiedekunnassa sekä Balsillien kansainvälisen politiikan oppilaitoksessa. Aikaisemmin hän on toiminut professorina Toronton yliopiston rauhan ja konfliktien tutkimuslaitoksella. Hänen tutkimusalueisiinsa kuuluvat ympäristön ja konfliktien vuorovaikutus, globaali turvallisuus, yhteiskuntien sopeutuminen taloudellisiin, ekologisiin ja teknologisiin muutoksiin, energiakysymykset sekä yhteiskunnallinen romahdus.
Tausta
Thomas Homer-Dixon syntyi vuonna 1956 Victoriassa, Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Hän suoritti kandidaatin tutkintonsa politiikan tutkimuksesta vuonna 1980 Carletonin yliopistossa Ottawassa. Tohtorin tutkintonsa hän suoritti vuonna 1989 samasta pääaineesta yliopistossa Massachusetts Institute of Technology. Hänen väitöskirjansa käsitteli kansainvälisiä suhteita, puolustuspolitiikkaa ja aseiden valvontaa, kognitiotiedettä ja konfliktiteoriaa. Tutkintonsa jälkeen Homer-Dixon siirtyi Toronton yliopistoon, missä hän johti useita kansainvälisiä projekteja koskien ympäristöllisten jännitteiden ja väkivallan yhteyksiä kehitysmaissa.
Tutkimusalueet
Homer-Dixonin tutkimusote on erittäin poikkitieteellinen ja hän hyödyntää politiikan tutkimuksen lisäksi taloustiedettä, ympäristötiedettä, maantiedettä, kognitiotiedettä, sosiaalipsykologiaa sekä kompleksisuusteoriaa. Homer-Dixonin vaikutus ympäristöä ja turvallisuutta koskevaan keskusteluun on ollut huomattava ja häntä pidetään laajasti aihepiirin yhtenä tärkeimmistä asiantuntijoista.
Homer-Dixon on 2000-luvulla alkanut kiinnittää erityistä huomiota yhteiskuntien käytössä olevaan energiaan ja kompleksisten järjestelmien termodynamiikkaan. Hän katsoo, että ihmiskunta on siirtymäisillään runsaan, halvan ja korkealaatuisen energian kaudelta energian niukkuuden kaudelle. Hän myös huomauttaa, että tutkijat ovat hädin tuskin vasta alkaneet kiinnittää huomiota tähän siirtymään ja sen vaikutuksiin.
Homer-Dixon on julkaissut eri sanomalehdissä ja aikakausjulkaisuissa kymmeniä artikkeleita. Niissä hän on käsitellyt muun muassa kompleksisuutta, yhteiskunnallista romahdusta, energiaa, terrorismia, sotaa, taloutta, ilmastonmuutosta ja väestökysymyksiä. Tärkeiden aihealueiden joukkoon Homer-Dixon laskee myös öljyhuipun ja muuttoliikkeen.
Environment, Scarcity, and Violence
Homer-Dixonin vuonna 1999 ilmestynyt kirja Environment, Scarcity, and Violence vetää yhteen hänen edeltäneiden kymmenen vuoden tutkimuksensa. Teos käsittelee ympäristöllisen stressin ja sosiaalisen konfliktin yhteyksiä. Käyttäen esimerkkejä Kiinasta, Saharan eteläpuolisesta Afrikasta sekä Meksikosta Homer-Dixon osoittaa, kuinka uusiutuvien luonnonvarojen niukkuus ja epätasainen jakautuminen johtavat pahenevaan köyhyyteen, suuriin muuttoliikkeisiin, syveneviin sosiaalisiin jakoihin sekä instituutioiden heikentymiseen. Hän kuitenkin huomauttaa, että tämä ympäristön vaikutus sosiaaliseen maailmaan on usein epäsuora ja ongelmia voidaan vähentää poliittisilla ratkaisuilla. Teos sai useita positiivisia arvioita.
The Ingenuity Gap
Vuonna 2000 ilmestynyt Homer-Dixonin teos The Ingenuity Gap käsittelee yhteiskunnallista ongelmanratkaisua ja kompleksisuutta. Kirjan perusteesin mukaan modernin sivilisaation kompleksisuuden taso on kasvanut niin suureksi, että sen ymmärtäminen ja hallitseminen on muuttunut lähes mahdottomaksi. Asiantuntijatkaan eivät ole perillä siitä, ”missä mennään”. Ihmiskunta on lajina päästänyt valloilleen sellaisia voimia, joita se ei hallitse ja jotka eivät ole hallittavissa. Tämä kekseliäisyyskuilu johtaa siihen, että kasvavaan ongelmanratkaisun tarpeeseen ei ole tarjolla riittävästi ideoita.
Homer-Dixonin mukaan erityisesti köyhät maat kärsivät kekseliäisyyskuilusta, mutta rikkaatkaan maat eivät ole sille enää immuuneja. Kasvavan kekseliäisyyden tarpeen ja pahenevan keksimisen epävarmuuden erotuksen aiheuttamat ongelmat koskevat kaikkia. Kuilun leventyessä seurauksena voi olla poliittinen hajoaminen sekä väkivaltainen mullistus.
The Upside of Down: Catastrophe, Creativity, and the Renewal of Civilization
Homer-Dixonin vuonna 2006 julkaisema teos The Upside of Down käsittelee yhteiskuntien kasvua, kriisiytymistä ja uudistumista. Teoksen mukaan nykypäivän kasvavat ympäristöongelmat ja energiatalouden kriisi saattavat johtaa kansallisen ja globaalin järjestyksen murtumiseen, mikä voi pahimmillaan vahingoittaa miljardeja ihmisiä. Homer-Dixon kuitenkin katsoo, että tämä lopputulos ei ole välttämätön ja on olemassa keinoja estää se. Vanhan järjestyksen murtuminen ei nimittäin ole pelkkä uhka, vaan myös mahdollisuus. Ennakkoluulottomuus ja valmistautuneisuus mahdollistavat luovan ja rohkean yhteiskunnallisen uudistamisen.
Teoksessaan Homer-Dixon erittelee viisi ”tektonista jännitettä”, jotka kerääntyvät syvällä globaalin sivilisaation pinnan alla:
Viidestä tekijästä energiajännite on Homer-Dixonin mukaan pahin, koska energia on ihmiskunnan tärkein resurssi. Kun energiasta on niukkuutta ja se on kallista, vaikeutuvat kaikki yhteiskuntien yritykset turvata tarpeensa, kuten ruoan tuottaminen, makean veden saanti, tiedon hankkiminen ja käsittely sekä puolustautuminen. Kompleksisuuden vaatimat energiakustannukset ja energian tuottamisen EROEI-suhde ovat olennaisia tekijöitä yhteiskunnan selviytymisen kannalta.
Viiden jännitteen muodostaman uhan moninkertaistavat modernien yhteiskuntien kasvava keskinäinen riippuvaisuus ja yhteyksien nopeus sekä pienten ryhmien kehittyvä kyky aiheuttaa valtavaa vahinkoa – jopa tuhota kokonaisia kaupunkeja. Homer-Dixon vertaa nykyistä kriisiä Rooman valtakunnan 2000 vuotta sitten kokemaan kriisiin. Hän väittää, että viisi jännitettä yhdessä voimistavien tekijöiden kanssa ovat tappava yhdistelmä. Ne lisäävät hyvinvointimme kannalta olennaisten systeemien ketjureaktion omaisen romahduksen riskiä. Tällaista romahdusta Homer-Dixon kutsuu ”synkronoiduksi kaatumiseksi”. Yhteiskuntien on tehtävä kaikkensa estääkseen sitä tapahtumasta. Toisaalta, jos ihmiset ovat siihen valmistautuneita, he voivat lieventää romahduksen vaikutuksia ja käyttää tilaisuutta instituutioiden, yhteiskunnallisten suhteiden, teknologioiden ja vakiintuneiden tapojen syvälliseen uudistamiseen. Tämä on Homer-Dixonin mukaan todennäköisesti paras tapa varmistaa tulevaisuuden hyvinvointi ja inhimillisyys.
Invisible Circles
Invisible Circles on After Foreverin vuonna 2004 ilmestynyt albumi. Se on konseptialbumi, joka näkökulmaa vaihdellen käsittelee rikkinäisessä perheessä kasvamaan joutuvan lapsen vaikeuksia.
Reginald Johnston
Reginald Fleming Johnston (13. lokakuuta 1874– 6. lokakuuta 1938) oli skotlantilainen akateemikko, diplomaatti, pedagogi ja Kiinan viimeisen keisarin Pu Yin henkilökohtainen opettaja ja Britannian hallitseman Weihaiweinin territorion komissaari.
Elämäkerta
Johnston syntyi Edinburghissa ja opiskeli Edinburghin ja Oxfordin yliopistoissa. Vuonna 1898 hän meni siirtomaahallinnon palvelukseen Hongkongiin ja myöhemmin Weihaiweihin territorioon vuonna 1906.
Vuonna 1919 Kiinan uusi hallitus palkkasi hänet opettajaksi 13-vuotiaalle keisari Pu Yille, joka tuolloin asui vailla valtaa olevana monarkkina Kielletyssä kaupungissa. Johnstonia arvostettiin suuresti ja hän asui Kielletyssä kaupungissa ensimmäisenä ulkomaalaissyntyisenä ihmisenä sitten Marco Polon ja koko Qing-dynastian aikana Kesäpalatsissa.
Lokakuussa 1924 sotaherra Feng Yuxiang saapui joukkoineen Pekingiin ja järjesti vallankaappauksen syrjäyttäen presidentti Cao Kunin. 4. marraskuuta Feng Yuxiangin hallitus uudisti hyväntahtoisen asiakirjan ja riisti Pu Yilta hänen keisarillisen tittelinsä tehden hänestä Kiinan tasavallan tavallisen kansalaisen. Seuraavana päivänä armeija piiritti Kielletyn kaupungin yksityistilat ja pakotti Pu Yin allekirjoittamaan sopimuksen. Samana päivänä hänet karkotettiin Kielletystä kaupungista.
Johnston kirjoitti kirjan Iltahämärä Kielletyn kaupungin yllä (1934), joka kertoo hänen elämästään keisarin opettajana Pekingissä. Bernardo Bertolucci käytti kirjaa lähteenä elokuvassaan Viimeinen keisari (1987), joka sai yhdeksän Oscar-palkintoa. Johnstonin roolia näytteli brittiläissyntyinen näyttelijä Peter O'Toole.
Suomen urheilu 1985
Suomen urheilu 1985 käsittelee vuoden 1985 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Vuoden parhaaksi naisurheilijaksi valittiin Marja-Liisa Kirvesniemi.
Marlon Jackson
pienoiskuva|Marlon Jackson vuonna 2013. Marlon David Jackson (s. 12. maaliskuuta 1957) on yhdysvaltalainen laulaja. Hän syntyi Katherine ja Joseph Jacksonin kuuluisaan perheeseen. Marlon on Michael Jacksonin ja Janet Jacksonin isoveli. Hän syntyi ennenaikaisesti, ja hänen kaksoisveljensä Brandon kuoli pian syntymänsä jälkeen. Marlon on kuulunut myös Jackson 5 -kokoonpanoon ja on myöhemmin tuottanut sisarustensa musiikkia.
After Forever
After Forever oli vuonna 1995 perustettu hollantilainen, sinfonista metallia soittava yhtye, joka lopetti toimintansa vuonna 2009.
Historia
After Forever sai alkunsa Apocalyps-nimisenä 1995, jolloin sen musiikki oli lähinnä death metalia. Yhtyeen tyyli muuttui 1997 laulaja Floor Jansenin liittymisen myötä lähemmäs goottimetallia. Silloinen kokoonpano oli Floor Jansen, Mark Jansen, Sander Gommans, Luuk van Gerven, Jack Driessen ja Joep Beckers. 1999 he alkoivat kirjoittaa omaa materiaalia ja nauhoittivat kaksi demoa, Ephemeralin ja Wings of Illusionin, joista jälkimmäinen herätti Transmission Recordsin huomion. After Forever allekirjoitti heidän kanssaan levytyssopimuksen.
2004 ilmestyi konseptialbumi Invisible Circles. Seuraava levy oli 2005 julkaistu Remagine. Tämän jälkeen yhtyeestä lähti kosketinsoittaja Lando van Gils, jonka tilalle tuli Joost van den Broek.
Maaliskuussa 2006 After Forever lähti Transmission Recordsilta, pettyneenä sen yhtyeelle antaman tuen ja promootion vähyyteen. Lokakuussa AF teki sopimuksen metallimusiikkiin erikoistuneen Nuclear Blastin kanssa.
After Foreverin uusi levy ilmestyi huhtikuussa 2007.
Vuonna 2008 yhtye piti vuoden tauon vedoten Sander Gommansin terveydentilaan.
Helmikuun 6. päivänä 2009 ilmoitettiin yhtyeen lopettamisesta. Päätöksen syynä kerrottiin jäsenten kadottaneen mielenkiintonsa ja energiansa jatkaa yhtyeen taivalta.
Zitting
Zitting on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Amuqin laakso
pienoiskuva|Yleiskuva Amuqin laaksosta.
Amuqin laakso on soistunut tasanko Pohjois-Syyriassa ja Turkin Antiokiassa Amanus-vuorten ja Välimeren koilliskolkan välissä. Tasangolla on monia esihistoriallisia löytöpaikkoja eri ajoilta. Ne on nimetty ikäjärjestyksessä Amuq A:sta Amuq J:hin. Vanhimmat löytöpaikat ovat 6000-luvulta eaa. 1930-luvulla arkeologisia tutkimuksia tehtiin kaikkiaan 178 paikassa. 1990-luvun tutkimuksissa kaivettiin vielä 54 paikkaa lisää.
Skrätsäys
thumb|Michael Schwartz eli [[Mix Master Mike on tunnettu skrätsääjä ja levylautastaiteilija.]] Skrätsäys on DJ:den ja turntablistien käyttämä levylautastekniikka. Soivaa vinyylilevyä edestakaisin rytmikkäästi pyörittämällä pyritään aikaansaamaan mielenkiintoista ja omintakeista ääntä ja musiikkia. Erityisen suosittua skrätsäys on hip hopin parissa, jossa sen juuretkin ovat, mutta sitä on käytetty myös muunlaisessa musiikissa (muun muassa Herbie Hancock).
Skrätsäyksen katsotaan saaneen alkunsa 1970-luvulla. Merkittäviä varhaisia vaikuttajia olivat muun muassa DJ:t Grand Wizard Theodore, Grandmaster Flash ja Kool Herc.
Ravintokuitu
thumb|Paljon kuitua sisältävää ruisleipää syödään etenkin Puolassa, Virossa, Suomessa ja Tanskassa.
thumb|Vehnäleseen kuitu ei liukene elimistöön.
Ravintokuidulla eli imeytymättömillä hiilihydraateilla tarkoitetaan kasveista saatavia suurimolekyylisiä hiilihydraatteja. Kuidut jaetaan niiden vesiliukoisuuden perusteella geeliytyviin eli liukoisiin ja liukenemattomiin, ja moni kasviperäinen ruoka-aine sisältää molempia.
Ruoka-aineista kuituja on etenkin pähkinöissä, pavuissa, täysjyväviljoissa, marjoissa, hedelmissä ja vihanneksissa. Marjat, hedelmät ja palkokasvit sisältävät liukoisia kuituja (β-glukaani, kasvikumit ja pektiini). Myös inuliini ja oligosakaridit kuuluvat näihin. Selluloosa, hemiselluloosa ja ligniini ovat puolestaan liukenemattomia eli sulamattomia kuituja.
Kuituja voidaan myös lisätä ravintoon esimerkiksi viljan uloimmasta kuoresta jauhettujen leseiden tai psyllium-kasvin siemenistä valmistetun jauheen muodossa.
Fysiologiset vaikutukset
Vesiliukoiset eli niin sanotut liukoiset kuidut liukenevat helposti veteen ja ruoansulatusnesteisiin muodostaen geelimäistä ainetta. Liukoiset kuidut hidastavat ruoansulatusta, koska ne saavat ruoan viipymään pidempään mahalaukussa. Siksi suurin osa ihmisistä tuntee olonsa pidempään kylläiseksi, mikä auttaa painonhallinnassa. Liukoiset kuidut heikentävät myös hiilihydraattien verensokeria nostavaa vaikutusta. Monet liukoiset kuidut heikentävät myös ravitsemuksellisesti tärkeiden raudan, kalsiumin, kuparin ja eräiden vitamiinien imeytymistä.
Paksusuolen bakteerit käyttävät liukoisten kuitujen muodostamaa geeliä ravinnokseen tuottaen samalla kaasuja ja kaloreita. Liukoisilla kuiduilla on myös paksusuolen sisältöä happamoittavaa vaikutusta. Liukoiset kuidut lisäävät sellaisten suolistobakteerien määrää, jotka hajottavat niitä rasvahapoiksi. Liukoisten kuitujen bakteerikäymisen yhteydessä syntyy vetyä, metaania, hiilidioksidia sekä etikka-, propioni- ja voihappoa. Rasvahapoista irtoaa sen jälkeen vetyatomi, jolloin jää jäljelle asetaatti-, butyraatti- ja propionaattianioneita. Prosessi happamoittaa paksusuolen sisältöä, millä on ajateltu olevan kenties haitallisia bakteereita vähentävää vaikutusta.
Kuidut heikentävät esimerkiksi rasvojen ja hiilihydraattien imeytymistä. Ulosteesta 7-16 prosenttia koostuukin imeytymättä jääneistä ravinteista. Paksusuolen bakteerit hajottavat toisaalta liukoiset kuidut lyhytketjuisiksi tyydyttyneiksi rasvahapoiksi, jotka muodostavat 6–15 prosenttia länsimaalaisten ravinnosta saadusta kalorimäärästä. Kuiduista tuotettujen rasvahappokaloreiden osuus on suurin niillä, jotka nauttivat eniten kuitupitoista ravintoa.
Kuidut sitovat itseensä myös osan etenkin kasviperäisistä proteiineista siten, että ne eivät ole enää elimistön hyödynnettävissä.
Vuonna 1976 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että kuituniukkaan ruokavalioon lisätty päivittäinen 14 gramman kuituannos johti ulosteen määrä kaksinkertaistumiseeen. Määrän lisääntyminen ei johtunut vesipitoisuuden suhteellisesta kasvusta, koska myös kuivapaino kaksinkertaistui.
Terveysvaikutukset
Kuitupitoisten ulostuslääkkeiden teho peräpukamien hoidossa osoittautui myöhemmin todelliseksi. Sen sijaan epäilys kuitujen suolistosyöpien riskiä vähentävästä vaikutuksesta kumoutui 2000-luvulla julkaistuissa tutkimuksissa, minä lisäksi havaittiin, että kuidut itse asiassa lisäävät umpipussitaudin riskiä.
Kuolleisuus
Vuonna 2011 julkaistussa yhdysvaltalaisessa 388 000 henkilön seurantatutkimuksessa havaittiin alkoholinkäytön, tupakoinnin ja liikuntatottumusten vakioinnin jälkeen, että 29 grammaa viljakuitua päivässä nauttineiden 50–71-vuotiaiden henkilöiden kuolinriski oli 22 prosenttia pienempi kuin 12,5 grammaa nauttineiden. Eniten viljaperäisiä kuituja nauttineet kuolivat muita harvemmin sydän- ja verisuonitauteihin sekä hengitystieinfektoihin. Tutkimuksessa ei kyetty kuitenkaan selvittämään, johtuiko alentunut kuolleisuus runsaasta kuidunsaannista vai siitä, että runsaasti kuitupitoisia ruokia nauttineet saivat ruuastaan muita enemmän vitamiineja, kivennäisaineita ja antioksidantteja.
Diabetes
Vuonna 2010 julkaistussa hollantilaisessa väestötutkimuksessa havaittiin, että kuitupitoisinta ravintoa nauttineet sairastuivat diabetekseen kahdeksan prosenttia muita harvemmin keskimäärin kymmenen vuotta kestäneen seuranta-ajan kuluessa. Muut riskitekijät vakioitiin. Tutkimuksen otos oli 38 000 henkeä.
Ligniinikuitu nostaa kuitenkin useimmilla ihmisillä veren insuliinipitoisuutta, mikä lisää diabeteksen riskiä.
Sydän- ja verisuonisairaudet
Ligniinikuitu nostaa useimmilla ihmisillä veren insuliinipitoisuutta, mikä lisää riskiä sairastua sydän- ja verisuonisairauksiin.
Virtsakivitauti
Runsaasti kuitua nauttivilla esiintyy muita enemmän virtsakivitautia. Yhteys saattaa johtua siitä, että täysjyvävilja sisältää paljon oksaalihappoa.
Tulehdusaineet
Vuonna 2021 julkaistun interventiotutkimuksen mukaan runsaskuituiseen ruokavalioon siirtyminen kahdeksi kuukaudeksi vähensi veren tulehdusmerkkiaineita, jos koehenkilöllä oli runsaslajinen suolistomikrobisto, mutta lisäsi niitä, jos mikrobisto oli vähälajinen.
Umpipussitauti
Vuonna 2012 julkaistussa tutkimuksissa havaittiin, että eniten kuitua nauttivat sairastuivat 30 prosenttia useammin divertikuloosiin eli suolen umpipussitautiin.
Kipu, ummetus ja turvotus
Bakteerien kuiduista paksusuolessa muodostama vety-, hiilidioksidi- ja metaani aiheuttavat suolen seinämään kohdistuvaa painetta, joka saattaa aiheuttaa vatsakipua tai epämiellyttävää turvotuksen tunnetta. Kuitupitoisen ruokavalion onkin havaittu aiheuttavan kroonista ummetusta, vatsan turvotusta ja vatsakipuja. Vuonna 2012 julkaistussa kiinalaisessa interventiotutkimuksessa havaittiin, että runsaasti kuitua nauttivien potilaiden krooninen ummetus, vatsan turvotus ja vatsakivut lievittyivät huomattavasti vähentämällä kuidun määrää ruokavaliossa ja lähes kuiduttomaan ruokavalioon siirtyminen paransi ne kokonaan. Useissa tutkimusyhteenvedoissa on saatu samansuuntaisia tuloksia.
Mikrobisto
Kuitupitoisen ravinnon on ajateltu muuttavan paksusuolen mikrobistoa terveydelle edulliseen suuntaan. Vuonna 2013 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin kuitenkin, ettei kuitupitoinen täysjyväruisleipä muuttanut metabolisesta oireyhtymästä kärsivien kuusikymppisten koehenkilöiden suolistomikrobeja verrattuna valkoiseen vehnäleipään.
Suositukset ja saanti
Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunta suosittelee, että ravintokuitua nautittaisiin 25–35 g päivässä eli 3 g kuitua ravinnosta energiana saatua megajoulea kohti. Finravinto 2012 -tutkimuksen mukaan työikäiset naiset syövät ravintokuitua lähes suositusten mukaan eli 22 g/vrk (2,9 g/MJ), mutta miehet vain 21 g/vrk (2,4 g/MJ). Suomalaiset saavat suurimman osan kuidustaan viljavalmisteista, joista yhteensä 30 prosenttia on kauraa tai täysjyväruista. Ruis sisältää noin 50 prosenttia enemmän kuitua kuin kaura ja vehnä ja lähes neljä kertaa enemmän kuin valkoinen vehnäjauho. Suomalaiset saavat kuituja myös hedelmistä, marjoista ja kasviksista.
Yhdysvaltalaisilla kuidun keskisaanti on 16 grammaa päivässä vuonna 2023.
Kuitua esiintyy runsaasti etenkin pähkinöissä, ruisleivässä, pavuissa, tummassa suklaassa, kaurahiutaleissa, marjoissa ja vihanneksissa. Jälkiuunileivässä on 50 prosenttia enemmän kuitua kuin ruispaloissa ja -puikuloissa ja 36 prosenttia enemmän kuin perinteisessä ruisleivässä.
Älykkyystesti
thumb|Älykkyystestin kuviopäättelytehtävä, jossa pyydetään täydentämään ylärivin sarja jollain alarivin kuviolla Älykkyystesti on psykologinen testi, jolla mitataan testattavan henkilön älykkyyttä. Älykkyystesti koostuu varta vasten älykkyystestiä varten luoduista tehtävistä, joista suoriutumisen perusteella henkilön älykkyyttä arvioidaan.
Suurin osa älykkyystesteistä pyrkii mittaamaan niin sanottua g-tekijää eli yleisälykkyyttä. Jotkin testit mittaavat älykkyyden eri osa-alueita. Ne antavat testatulle henkilölle älykkyysprofiilin, josta ilmenevät muun muassa hänen kognitiiviset vahvuusalueensa.
Älykkyystestin antamaa tulosta voidaan verrata suureen joukkoon muiden henkilöiden testituloksia, ja näin henkilön älykkyys voidaan määritellä suhteessa muihin ihmisiin. Älykkyys ilmoitetaan älykkyysosamääränä (ÄO). ÄO:ta määriteltäessä henkilön älykkyystestin pistemäärää verrataan normaalijakaumaan, jonka keskiarvo on 100, minkä jälkeen pistemäärä suhteutetaan testattavan ikään.
Yleisälykkyyttä mittaavia testejä on muodoltaan erilaisia. Niille on tyypillistä se, että ne vaativat mahdollisimman vähän ennalta opittuja tietoja tai taitoja. Niitä yhdistää se, että niiden ongelmanratkaisussa tarvitaan tiettyjä yleisen tason komponentteja, joiden esiintyminen todennetaan testien välisellä korrelaatiolla ja testien korrelaatiolla g-tekijään. Niille on ominaista myös standardointi.
Älykkyystestien soveltuvuutta eri kultturitaustaisten ja koulutukseltaan toisistaan poikkeavien ihmisten testaamiseen on toisinaan epäilty. Vuonna 1994 kaikkiaan 52 psykologia totesi ÄO-testin olevan hyvä ja kulttuurisesti riippumaton keino mitata ihmisen älykkyyttä.
Älykkyystestit syntyivät tarpeesta selvittää, onko oppilas laiska vai heikko. Ensimmäisen älykkyystestin kehitti psykologi Alfred Binet vuonna 1905. Psykologi Lewis Terman kehitti testiä edelleen Stanfordin yliopistossa, jonka mukaan testi sai nimekseen Stanford-Binet. Vuoden 1916 koesarjaan perustuvat edelleen useimmat nykyisetkin älykkyystestit.
Yhdysvalloissa nykyisin käytetyimpiä aikuisten älykkyystestejä ovat Wechsler Adult Intelligence Scale (WAIS) ja Stanford–Binet. Suomen Mensan käyttämä älykkyystesti on kulttuurineutraali yleistä älykkyystekijää mittaamaan pyrkivä tasokuviopäättelytesti.
Hermann Rorschach
pienoiskuva Hermann Rorschach (8. marraskuuta 1884 Zürich, Sveitsi – 2. huhtikuuta 1922 Herisau, Sveitsi) oli sveitsiläinen psykiatri ja psykoanalyytikko. Hänet tunnetaan erityisesti nykyäänkin psykologiassa laajassa käytössä olevan Rorschachin musteläiskätestin kehittäjänä. Testiä on käytetty persoonallisuuden, psykoottisten ja neurologisten häiriöiden tunnistamiseksi.
Ura
Rorschach oli lapsena kiinnostunut sekä taiteista että tieteestä. Hän opiskeli lääketiedettä Zürichin yliopistossa ja alkoi yliopistossa opiskella myös venäjää. Tuolloin Zürichin yliopisto oli maailman johtavia psykiatrian tutkimuslaitoksia maailmassa. Hänen väitöskirjansa käsitteli musteläiskätestiä. Hän oli ihmetellyt, miksi eri ihmiset näkivät usein aivan erilaisia ​​asioita samoissa musteläiskissä, näytti musteläiskiä koululaisille ja analysoi heidän vastauksiaan.
Rorschach valmistui yliopistosta tohtoriksi vuonna 1912. Seuraavana vuonna hän muutti vähäksi aikaa Venäjälle, jossa hän jatkoi nykyaikaisten psykiatristen menetelmien tutkimista. Tämän jälkeen hän palasi Sveitsiin. Vuonna 1921 hän kirjoitti kirjansa Psychodiagnostik, joka käsitteli musteläiskätestiä.
Yksityiselämä
Rorschach kuoli peritoniittiin vain 37-vuotiaana. Hän oli naimisissa Venäjän Kazanista kotoisin olevan Olga Stempelinin kanssa, ja heillä oli kaksi lasta.
Lööppikirja
Lööppikirja on Peter von Baghin ja Markku Kosken kirja suomalaisten iltapäivälehtien lööpeistä. Teoksen julkaisi Like vuonna 2000.
Tolerance 0
Tolerance 0 on suomalaisen metalliyhtye S-TOOLin musiikkialbumi, joka julkaistiin 15. syyskuuta 2017.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt sekä sanoittanut Ville Laihiala ja sovittanut S-TOOL.
Tetrarkki
Tetrarkki on kreikkalainen sana joka tarkoittaa neljännysruhtinasta. Antiikin Rooman aikana se saattoi tarkoittaa:
Sancho VI (Navarra)
Sancho VI oli Navarran kuningas vuosina 1150–1194 isänsä García IV:n jälkeen.
Kastilian kuninkaan Alfonso VIII:n alaikäisyyden aikana Sancho VI otti haltuunsa Logroñon ja muita Navarran rajamailla sijaitsevia kastilialaisia kaupunkeja. Tämä johti pitkälliseen vihanpitoon, ja almohadien vastaisen taistelun sijaan kristityt kuninkaat liittoutuivat Kastilian Alfonso VIII:tä vastaan. Aragonian Alfonso II ja Navarran Sancho VI tekivät Kastilian vastaisen liittosopimuksen vuonna 1190 ja seuraavana vuonna siihen liittyivät León ja Portugali. Jokainen valtakunta sitoutui Kastilian vastaiseen taisteluun ja lupasi olla solmimatta erillisrauhaa Alfonso VIII:n kanssa.
Sanchon kuoltua kuninkaaksi tuli hänen poikansa Sancho VII (1194–1234).
059
059 oli 1980- ja 1990-luvuilla suosittu maksullinen keskustelupuhelinnumero, jonne ihmiset pystyivät soittamaan anonyyminä keskustellakseen mistä tahansa asioista muiden linjalla olevien kanssa.
Palvelu toimi samalla periaatteella kuin puhelinneuvottelu toimii nykyään. Kenen tahansa oli mahdollista soittaa numeroon 059 ja liittyä keskustelulinjalle, jossa ihmiset yleensä hakivat treffiseuraa tai keskustelivat milloin mistäkin ajankohtaisesta asiasta. Palveluna 059 vastasi nykyajan chat-palveluja tai Internetin keskustelufoorumeja, mutta oli verraten kallis muiden paikallis- ja kaukopuhelujen hintatasoon nähden.
Randy Jackson (laulaja)
Steven Randall "Randy" Jackson (s. 29. lokakuuta 1961) on yhdysvaltalainen laulaja. Hän syntyi Katherine ja Joseph Jacksonin musikaaliseen perheeseen Garyssä, Indianassa. Randy on Michael Jacksonin veli.
Jackson liittyi sisarustensa Jackson 5 -kokoonpanoon, jonka hajottua vuonna 1990 hän ei ole saavuttanut soolourallaan suurempaa mainetta. Randy osaa soittaa monia soittimia ja on hyvä kirjoittamaan kappaleita. Michael Jackson on sanonut, että Randy on hänen mielestään perheen lahjakkain.
Viktor Dalbo
Viktor Gabriel Dalbo (24. elokuuta 1883 Pirttikylä – 8. maaliskuuta 1957) oli suomalainen kuvataiteilija ja näyttelijä.
Elämä ja ura
Viktor Dalbon vanhemmat olivat liikemies Johan Dalbo ja Maria Snell. Dalbo suoritti Uudenkaupungin seminaarin ja opiskeli maalausta Taideyhdistyksen Piirustuskoulussa Ateneumissa. Lisäksi hän kävi Ruotsalaisen Teatterin oppilaskoulua Helsingissä. Dalbo työskenteli näyttelijänä Helsingin Ruotsalaisessa Teatterissa 1907–1910 ja Svenska Inhemska Teaternissa Turussa 1911–1913. Kuvataiteilijana hän debytoi Helsingissä vuonna 1910.
Dalbon maisema-aiheisille tauluille on tyypillistä värin ja muodon ekspressiivisyys; hänen teoksistaan mainittakoon Syysmetsä (1950). Dalbon ateljee sijaitsee Pirttikylän kotiseutumuseon alueella. Teatterissa Dalbon näyttämötehtäviä olivat muun muassa Tolari (näytelmässä Stockflötarna) ja Karenin (Anna Karenina).
Kamptotesiini
Kamptotesiini on aasialaisesta Camptotheca acuminata -puusta eristetty luonnonaine, joka estää topoisomeraasi I -entsyymiä ja sillä on huomattava teho moniin syöpäkasvaimiin. Kliinisissä tutkimuksissa se on osoittautunut liian toksiseksi, mutta sen vesiliukoisemmat analogit topotekaani ja irinotekaani ovat paremmin siedettyjä ja käytössä solunsalpaajina.
Kamptotesiinin kemiallinen kaava on C20H16N2O4, moolimassa 348.36 g/mol, sulamispiste 260 °C ja CAS-numero 7689-03-4. Aine on veteen liukenematonta.
Kuusikulmioluku
Kuusikulmioluku on positiivinen kokonaisluku, joka on muotoa n(2n - 1), jossa n on positiivinen kokonaisluku. Esimerkiksi 15 on kuusikulmioluku, koska.
Kuusikulmioluku saa nimensä siitä, että sen osoittamasta määrästä pisteitä voidaan muodostaa sisäkkäisistä kuusikulmioista koostuva kuvio alla olevan kaavion mukaisella tavalla. Kaikissa sisäkkäisissä kuusikulmioissa on kaksi sivua yhteiset.
none|Ensimmäiset kuusikulmioluvut: 1, 6, 15 ja 28.
Kuusikulmioluku on yksi monikulmioluvuista. Ensimmäiset kymmenen kuusikulmiolukua ovat 1, 6, 15, 28, 45, 66, 91, 120, 153 ja 190.
Jokainen kuusikulmioluku on myös kolmioluku.
Loonatics Unleashed
Loonatics Unleashed on yhdysvaltalainen piirrossarja, jonka tuotti Warner Bros. Animation. Sarjasta tehtiin yhteensä 26 jaksoa, jotka esitettiin alun perin Yhdysvalloissa vuosien 2005–2007 aikana. Loonatics Unleashed on otettu vaikutteita Looney Tunes -hahmoista ja sarja on tyyliltään toimintakomedia, jossa on sekoitusta vanhoista Looney Tunes lyhytanimaatioiden komiikasta ja modernin animaation toiminnasta.
Juoni
Sarjan ensimmäiset viisi jaksoa sijoittuu vuoteen 2772, jolloin meteoriitti iskee kuvitteelliseen Acmetropolisiin. Se ei kuitenkaan tuhoa mitään vaan iskun seurauksena ääniaalto antaa kuudelle henkilölle yliluonnollisia voimia. Salaperäinen ja voimakas nainen Zadavia kutsuu nämä kuusi meteoriitin vaikutuksen alaiseksi joutunutta henkilöä ja muodostaa heistä supersankari ryhmän. Zadaviasta tulee heidän valvoja, joka lähettää kuusikon pelastamaan Acmetropolisin ja sen asukkaat vaaran uhatessa. Ryhmä saa nimekseen Loonatics ja he asustavat 125:n kerroksen tornissa. Kaikki kuusi sankaria Ace Bunny, Lexi Bunny, Danger Duck, Rev Runner, Tech E. Coyote ja Slam Tasmanian ovat kuuluisien Looney Tunes -hahmojen jälkeläisiä.
Lajiutuminen
Lajiutuminen tarkoittaa populaatioiden eriytymistä erillisiksi eliölajeiksi. Lajiutumisen katsotaan tapahtuneen, kun kahden populaation erot ovat kasvaneet geneettisesti niin kauas toisistaan, että niiden välisten lisääntymiskykyisten jälkeläisten tuottaminen on mahdotonta.
Lajiutumisen edellytys on se, että populaatioiden välillä on este, isolaatio, joka estää tai heikentää niiden välisen geenivaihdon. Este voi olla maantieteellinen, kuten vuoristo, jäätikkö tai vesistö, tai se voi liittyä ekologiaan, rakenteeseen tai käyttäytymiseen. Tämän esteen eri puolilla voi olla erilaiset olosuhteet, jolloin luonnonvalinnan vaikutuksesta populaatiot kehittyvät eri suuntiin, kunnes lopulta ne ovat eri lajeja.
Maantieteellinen lajiutuminen voi tapahtua kolmella eri tavalla. Allopatrisessa lajiutumisessa kaksi populaatiota eristyy maantieteellisesti ja sopeutuu paikallisiin oloihin, ja niiden välille syntyy lisääntymisisolaatio. Parapatrisessa lajiutumisessa populaatio pirstoutuu tai levittäytyy, mutta osapopulaatiot eivät kuitenkaan eristy toisistaan. Tällöin lajiutumisen kannalta ratkaisevaa on yksilöiden parinvalinta. Sympatrinen lajiutuminen tapahtuu samalla alueella elävien populaatioiden kohdalla. Sen edellytys on se, että pariutuminen tapahtuu samankaltaisten yksilöiden kesken.
Isolaatio
Jotta populaatiot voivat kehittyä erillisiksi lajeiksi, niiden välillä ei saa tapahtua geenivirtaa, joka yhdenmukaistaisi niitä. Tällöin niiden välillä täytyy olla jokin este, isolaatio, joka eristää lajin ryhmät toisistaan ja estää siten geenien vaihtamisen.
Yleisin populaatioiden toisistaan erilleen joutumisen syy on maantieteellinen. Maantieteellisiä isolaatiotekijöitä ovat erilaiset kyseiselle lajille sopimattomat biotoopit, tavallisesti vuoristot, vesistöt, kanjonit tai autiomaat, jotka johtavat populaation jakautumiseen pienemmiksi osiksi, joiden välillä ei pääse tapahtumaan geenivirtaa, esimerkiksi kasveilla siitepölyn, siementen tai itiöiden, eläimillä yksilöiden mukana.
Maantieteellisen eristymisen aikana voi populaatioissa kehittyä myös ekologisia, rakenteellisia tai käyttäytymiseen liittyviä esteitä, jotka aiheuttavat sen, etteivät eri populaatioiden lajit voi keskenään risteytyä tai ainakaan saada lajinmääritelmään vaadittavia lisääntymiskykyisiä jälkeläisiä. Näitä esteitä kutsutaan isolaatiomekanismeiksi. Vaikka uudelleenkohdatessa tapahtuisikin lajien kesken risteytymistä, se usein kasvattaa niiden välistä kuilua entisestään. Jälkeläiset ovat lisääntymiskyvyttömiä, jolloin sellaiset geenit, jotka vaikuttavat oman lajin tunnistamisessa, karsiutuvat pois.
Maantieteellinen lajiutuminen
Maantieteelliset lajiutumismallit voidaan jaotella kolmeen eri tyyppiin.
Allopatrinen lajiutuminen
thumb|Lajiutumisen mekanismeja.|400px
Allopatrisen lajiutumisen yksi tapa on se, kun laajalle levinnyt laji hajaantuu pienemmille alueille. Tätä kutsutaan dikopatriseksi lajiutumiseksi. Se voi johtua maantieteellisen esteen ilmaantumisesta, tai muusta elinympäristön pirstoutumisesta. Tällöin syntyy useita osapopulaatioita. Tällaista allopatrista lajiutumista tapahtuu erityisen paljon jääkausien vaikutuksesta, jolloin lajit ahtautuvat jäätiköitymisen ulkopuolelle jääneisiin, erilaisiin refugeihin ja kehittyvät erilleen.
Allopatrisen lajiutumisen toinen tapa on etäisyysisolaatio, jossa populaatiot ovat maantieteellisesti etäällä toisistaan. Kun ne sopeutuvat erilaisiin paikallisiin ympäristötekijöihin, valintapaine ajaa niitä erilleen toisistaan. Toisaalta yksilöitä siirtyy populaatioiden välillä, mikä hidastaa sopeutumista uuteen ympäristöön. Lajiutuminen tapahtuu, jos paikallisiin oloihin sopeutuminen on vaikutukseltaan suurempi tekijä kuin geenivirta populaatioiden välillä.
S-10 (1938)
S-10 (aiemmin N-10) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Lajiutuminen
Allopatrinen lajiutuminen
Allopatrisen lajiutumisen kolmas muoto tapahtuu silloin, kun osa populaatiosta leviää uuteen ympäristöön, kuten saareen, jossa laji ei aiemmin ole esiintynyt. Tätä kutsutaan peripatriseksi lajiutumiseksi. Koska siirtynyt yksilöjoukko on yleensä pieni, sen geeniperimä saattaa jo valmiiksi poiketa muun populaation geeniperimästä. Tätä kutsutaan perustajavaikutukseksi. Koska saaret ovat elinympäristöinä usein erilaisia kuin manner, sopeumia syntyy erityisen herkästi.
S-10 (1938)
Valmistus
Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 10. kesäkuuta 1937 nimellä N-10. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1938 ja otettiin palvelukseen 25. joulukuuta 1940. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-10:ksi.
Lajiutuminen
Parapatrinen lajiutuminen
Parapatrisessa lajiutumisessa homogeeninen populaatio pirstoutuu tai osa populaatiosta asettuu uudelle alueelle, mutta yksilöt voivat kuitenkin edelleen siirtyä populaatiosta toiseen. Jos kummankin populaation ympäristöolot tekevät valinnasta erilaisen, syntyy paikallisia sopeutumisia ja lopulta uusia lajeja. Samalla kuitenkin yksilövirta populaatioiden välillä aiheuttaa niiden geneettistä yhdenmukaistumista, joka on sopeutumiselle vastakkainen voima. Tällöin ratkaisevaa on yksilöiden parinvalinta. Jos yksilöt valitsevat itsensä näköisen pariutumiskumppanin, suotuisimman ominaisuuden kantajat pariutuvat samankaltaisten yksilöiden kanssa, jolloin erilaistumista tapahtuu geenivirrasta huolimatta.
S-10 (1938)
Palvelus
Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesällä 1941 alus oli Ust-Dvinskissä päällikkönään komentajakapteeni B. K. Bakunin. Alus lähti 23. kesäkuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Danziginlahden pohjoisosaan. Vene teki 28. kesäkuuta kello 4.00 tuloksettoman hyökkäyksen Saksan laivaston vartiovenettä vastaan, minkä jälkeen sukellusveneeltä saatiin hätäviesti kello 5. Tämän jälkeen ei aluksesta kuulunut mitään.
Lajiutuminen
Sympatrinen lajiutuminen
thumb|400px|Kaavio keinotekoisesta [[banaanikärpänen|banaanikärpäsillä tehdystä kokeesta. Populaatio jaettiin kahteen osaan, joista toiselle syötettiin maltoosi- ja toiselle tärkkelyspohjaista ruokaa. Usean sukupolvien jälkeen populaatiot yhdistettiin, mutta kärpäset valitsivat yhä kumppanikseen omasta populaatiostaan peräisin olevia jäseniä. ]]