cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa
Neuvostoliiton hyökkäys Laatokan Karjalassa
thumb|left|Laatokan pohjoispuolen rantaa hyökkäsivät Neuvostoliiton 18. ja 168. Divisioona. Puna-armeijan 56. Jalkaväkiarmeijakunta oli hyökännyt talvisodan alkaessa alueelle, jota puolusti IV Armeijakuntaan kuulunut Eversti Hannu Hannukselan johtama 13. jalkaväkidivisioona. Neuvostoliiton 168. Jalkaväkidivisioona oli edennyt Laatokkaa myötäilevää rantatietä pitkin. Samaan aikaan hieman pohjoisempana Neuvostoliiton 18. Jalkaväkidivisioona oli edennyt Kolatselän-Koirinojan tietä pitkin Ruhtinaanmäelle. Kahta jalkaväkidivisioonaa oli tukemassa 34. Kevyt Panssariprikaati. Neuvostojoukkojen tavoite oli selkeä. Kitilän saavutettuaan 168. Divisioona kiertäisi 34. Prikaatin avustama Laatokan pohjoista reittiä Sortavalan kautta hyökätäkseen Karjalankannasta puolustavien suomalaisjoukkojen selustaan. 18. Divisioona puolestaan jatkaisi hyökkäystä kohti Keski-Suomea ja Päijänteen aluetta.
Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat
Tehdas osti ruotsalaisen Korsnäs Packaging -yrityksen vuonna 2005, jolloin siitä tuli toiseksi suurin säkkipaperinvalmistaja maailmassa.
Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa
Neuvostoliiton hyökkäys Laatokan Karjalassa
Hyökkäys oli edistynyt etukäteen laadittuja suunnitelmia hitaammin. Eteneminen oli kuitenkin ollut vääjäämätöntä vaikka hyökkäävät joukot olivatkin jo tähän mennessä kärsineet tappioita suomalaisten Erillisten 8. ja 9 pataljoonien viivyttäminä. Hyökkäävät neuvostojoukot olivat osoittautuneet huomattavasti suomalaisia ennakkoarvioita vahvemmiksi. Puolustajat eivät olleet odottaneet Laatokan pohjoispuolella näin vahvaa vastustajaa. Etukäteen oli arvioitu että harvan tieverkoston vuoksi alueella hyökkäisi vain yksi divisioona. Neuvostoliiton joukot olivat kuitenkin valmistelleet siirtonsa jo etukäteen ja onnistuneet rakentamaan rajan itäpuolelle joukkojen siirtoa varten tarvittavia tieyhteyksiä salassa suomalaisilta.
Segežski tselljulozno-bumažnyi kombinat
Vuodesta 2006 tehdas kuuluu tuolloin perustetulle suurelle Investlesprom-holdingyhtiölle. Tehtaalla on meneillään mittava Jääkarhu-niminen modernisointihanke, jota suomalaisyhtiöt ovat mukana toteuttamassa.
Tehtaan paperikoneet
Tehtaalla on toiminnassa kolme säkkipaperikonetta, joiden yhteiskapasiteetti on 375 000 t/a.
Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa
Kiista puolustuksesta ja IV armeijakunnan komentajan vaihtaminen
Osassa myöhempiä suomalaisia tulkintoja IV Armeijakuntaa komentanut Juho Heiskanen on nähty liian varovaisena ja syyllisenä vetäytymiseen. Marsalkka Mannerheimin aktiivisempi ja joustamattomampi puolustus on nähty oikeana. Käytännössä IV Armeijakunta kuitenkin toteutti alkuperäisen syvään puolustukseen ja saarrostavaan hyökkäykseen perustuvan ajatuksen lähes sellaisenaan. Vetäytymisvaiheessa suomalaiset hylkäsivät suunnitelmien mukaisesti kevyesti varustellut väliasemat suhteellisen nopeasti ja keskittyivät hyökkääjän voimien kuluttamiseen.
Vetäytyminen oli kuitenkin suunniteltua nopeampaa ja paikoin sekasortoista, sillä Mannerheim oli puuttunut IV Armeijakunnan komentajan Heiskasen ohitse puolustusryhmityksiin. Joukoilla ollut enää selkeää johtoajatusta. Mannerheim oli vetäytymiseen erittäin tyytymätön ja korvasi 4. joulukuuta 1939 kenraalimajuri Juho Heiskasen kenraalimajuri Woldemar Hägglundilla. Korkea-arvoiset upseerit, esimerkiksi päämajan operaatioiden suunnittelusta vastannut Kenraali Aksel Airo ja II Armeijakunnan komentaja Harald Öhquist pitivät Heiskasen syrjäyttämistä perusteettomana. Saatuaan armeijakunnan komentoonsa kenraalimajuri W. Hägglund alkoi yhdessä esikuntansa kanssa laatia suunnitelmaa valtakunnan alueelle tunkeutuneen puna-armeijan 56. Armeijakunnan lyömiseksi vastahyökkäyksellä.
Kitilä, Ruhtinaanmäki ja suomalaisten ensimmäiset vastahyökkäykset
Neuvostojoukkojen eteneminen pysähtyi noin 60 kilometrin etenemisen jälkeen Kitilän seudulle Ruhtinaanmäelle ja Impi­lahden kirkonkylän itäpuolelle joulukuun puolivälissä. Suomalaiset eivät enää vetäytyneetkään hyökkäyksen tieltä. Neuvostoliiton divisioonat olivat lumisessa maastossa sidottuja kapeisiin teihin, eivätkä kymmenien kilometrien pituisina kolonnina edenneet joukot pystyneet hyödyntämään läpimurtokohdissa koko voimaansa. Samalla hyökkääjien huoltoetäisyydet etulinjaan olivat venyneet pitkiksi. 168. Divisioona juuttui suomalaisten asemien eteen.
Suomen IV Armeijakunta aloitti vastahyökkäysten sarjan 12. joulukuuta 1939 tavoitteenaan katkaista neuvostojoukkojen selustayhteydet ja saartaa ne tuhoamista varten pienempiin yksiköihin. Tavoitteita ei kuitenkaan saavutettu joukkojen ja suunnittelun puutteiden vuoksi. Esimerkkinä siirtymis- ja hyökkäysaikatauluissa ei oltu huomioitu väsymystä ja talviolosuhteiden aiheuttamia viivytyksiä. Suomalaisjoukot katkaisivat kuitenkin jo 14. joulukuuta ensimmäisen kerran neuvostojoukkojen huoltoyhteyden muutamiksi päiviksi pakottaen 18. Divisioonan siirtämään osan joukoistaan turvaamaan selustaa.
Stalinin puolustuskäsky ja huoltoyhteyksien katkaisu
26. joulukuuta talvisodan lisääntyvistä tappioista raivostunut Stalin määräsi kaikki neuvostojoukot lopettamaan hyökkäyksen ja siirtymään puolustusasemiin. Oli aika uusia hyökkäyssuunnitelma. Käytännössä Laatokan pohjoispuolella neuvostojoukkojen tehtäväksi tuli sitoa mahdollisimman paljon suomalaisia joukkoja. Laatokan pohjoispuolella edenneet joukot alkoivatkin välittömästi kaivautua ja linnoittautua niille sijoilleen saavuttamiinsa asemiin. Suomalaiset ottivat harkitun riskin ja irrottivat pohjoisemmasta lisäapua 12. Divisioonalta. IV Armeijakunnan alueella luovuttiin samalla kiinteistä joukko-osastoista. Sen sijaan otettiin laajamittaisesti käyttöön erilaiset tilapäisorganisaatiot (Ryhmät ja Taisteluosastot), jotka muodostettiin ja purettiin kulloisenkin tarpeen mukaisesti.
27. joulukuuta suomalaisten Taisteluosasto Valkama onnistui valtaamaan tien ja katkaisemaan neuvostoliittolaisten 18. Divisioonan ja 34. Prikaatin huoltoyhteyden Uomaassa. Neuvostojoukkojen johto ymmärsi välittömästi tilanteen vakavuuden. Tammikuun 1. ja 5. päivän välisenä aikana puna-armeijan 82. Panssaripataljoona, kaksi 179. Moottoripataljoonan komppaniaa ja kaksi 97. Jalkaväkirykmentin pataljoonaa yrittivät murtaa suomalaisten puolustuksen ja avata uudestaan yhteyden syvälle Suomen alueelle edenneisiin neuvostojoukkoihin. Suomalaiset onnistuivat kuitenkin torjumaan lukumääräisesti ylivoimaisen hyökkääjän yritykset yhden toisensa jälkeen.
Suuri saarrostushyökkäys
Suomalaisen IV Armeijakunnan esikunta tiesi, että neuvostojoukkojen huoltotilanne oli tammikuussa hyvin heikko. Tammikuussa 1940 suomalaiset muodostivat vastahyökkäystä varten viisi väliaikaista taisteluosastoa, joihin siirrettiin joukkoja myös pohjoisemmassa taistelleesta 12. Divisioonasta. Suomalaiset ryhmittivät hyökkäysosastonsa neuvostojoukoilta salassa Uomaan tien pohjoispuolelle kymmenien kilometrien hiihtomarssilla lumisessa maastossa. Taisteluosastot Mehiläinen ja Lohikäärme hyökkäsivät pohjoisesta Lemetin kautta Laatokan rannalle tehtävänään tuhota alueen neuvostojoukot. Taisteluosasto Tykki varmisti Siirassa aiemmin katkaistun huoltotien pysymisen suomalaisilla. Kaikki taisteluosastot olivat noin kolmen pataljoonan vahvuisia.
Kitilän suurmotti syntyi 10. tammikuuta 1940, kun Laatokan rannalle Koirinojaan päässeet suomalaiset katkaisivat 168. Divisioonan yhteydet selustaan Pitkä­rannan suunnassa. Etelässä motin sulkivat Laatokan saarien suomalaiset joukko-osastot. Tämä motti oli ainoa, joka oli tehty Laatokan Karjalassa tarkoituksellisesti. Samalla syntyi sivutuotteena lukuisia pienempi motteja Kitilästä itään Käsnäselkään johtavan tien varrelle. 168. Divisioonan osia jäi Kitilän suurmotin lisäksi Rykmenttimottiin ja pari kilometriä Pitkärannan tien suuntaan etelään Konnunkylän alamottiin. Vastahyökkäys oli samalla koko talvisodan suurin onnistunut suomalainen hyökkäys.
Motti-sana tuli käyttöön vasta tässä vaiheessa Suomen sotilaallisessa kielenkäytössä. Sanan historiasta on olemassa erilaisia versioita, mutta tosiasia on se, että sana lyhyytensä ja iskevyytensä vuoksi levisi myös Suomen rajojen ulkopuolelle ja on edelleen käytössä useissa eri kielissä puhuttaessa saarretusta vihollisjoukosta.
Talvisodan motit Laatokan Karjalassa
Suurin saarrostushyökkäyksessä syntyneistä moteista oli Kitilän suurmotti, johon johtavia huoltoyhteyksiä suomalaiset eivät missään vaiheessa saaneet katkaistua kokonaan. Suurmottiin oli jäänyt noin 13 000 Neuvostoliiton 168. Divisioonan miestä. Jo hyökkäyksessä rajalta divisioona oli menetettänyt runsaasti miehiä, lisäksi kolme pataljoonaa oli lähetetty avustamaan mottiin jääneitä 18. Divisioonan osastoja. Vain muutama mies näiden pataljoonien vahvuudesta oli palannut takaisin.
Virginian siirtokunta
Virginian siirtokunta oli Englannin ja myöhemmin Britannian siirtokunta Pohjois-Amerikassa vuodesta 1607 vuoteen 1776, jolloin se ja kaksitoista muuta brittiläistä siirtokuntaa julistautuivat itsenäisiksi, perustaen Yhdysvallat. Virginiasta tuli tämän jälkeen osavaltio. Virginian siirtokunta oli brittiläisten ensimmäinen onnistunut pohjoisamerikkalainen siirtokunta Newfoundlandin ja Roanoken siirtokuntien epäonnistumisien jälkeen.
Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa
Talvisodan motit Laatokan Karjalassa
Kaiken kaikkiaan erillisiä motteja oli 12:
Virginian siirtokunta
Siirtokunta oli Virginia Company -yhtiön perustama.
Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa
Suomalaisten tavoitteet ja taktiikka
Motit eivät olleet suomalaisten tavoite, vaan ne syntyivät koska suomalaiset joukot olivat liian heikkoja tuhotakseen vastustajansa. Motit pidensivät etulinjaa tarpeettomasti ja niiden vartiointi sitoi runsaasti joukkoja. Sen sijaan, että suomalaiset olisivat saarrostushyökkäyksen aikana kyenneet tuhoamaan hyökkäyksen selustaan jääneet vastustajan joukot, heidän oli keskityttävä päähuoltoyhteyksien katkaisuun. Näin Neuvostojoukoille jäi aikaa järjestäytyä kaikkiin suuntiin kohdistuneeseen puolustukseen. Suomalaisilta joukoilta puuttuivat myös raskaat aseet, esimerkiksi tykistön tuki oli hyvin rajoitettua. Tykistöllä oli krooninen ammuspula, eikä vähäistäkään käytössä ollutta tykistöä voitu käyttää tehokkaasti mottien valtauksen tukemiseen. Käytännössä mottien valtaaminen jäi kevyesti aseistetun jalkaväen tehtäväksi. Tavoitteena oli ensin näännyttää vihollisen yksiköt väsymykseen ja nälkään. Lisäksi puna-armeijan yksiköiden toivottiin luopuvan taistelusta ammusten huvetessa.
Suomalaisten joukkojen vähäisyys johti siihen, että parhaaksi vaihtoehdoksi jäi mottien murtaminen yksi kerrallaan paikalla improvisoiduin hyökkäysmenetelmin, omat tappiot minimoiden. Muut motit saivat samalla odottaa vuoroaan lähes pelkkien varmistavien joukkojen ympäröimänä. Suomalaiset joukot liikkuivat lumisia metsiä pitkin, vaikka liikkuminen ei ollut suomalaisillekaan niin ongelmatonta kuin talvisodan myytit ovat antaneet ymmärtää. Liikkuvuus antoi kuitenkin suomalaisille merkittävän edun verrattuna lähes kokonaan teihin sidottuihin neuvostojoukkoihin. Suomalaisilla oli myös merkittävä tiedusteluetu. Muiden yhteyksien katkettua saarretut joukot pitivät yhteyttä 56. Armeijakunnan esikuntaan pääasiassa radioilla, ja suomalaisten IV Armeijakunnan esikunta sai vain muutaman tunnin viipeellä siepatut tiedot vastustajansa ryhmityksistä, varustetilanteista, suunnitelmista ja käskyistä.
Suomalaisten taktinen toiminta perustui väljiin suunnitelmiin, joiden puitteissa itsenäiset, oma-aloitteiset joukot pystyivät toimimaan tilanteen edellyttämällä tavalla melko vapaasti. Mottitaisteluissa suomalaisten komentorakenteiden joustavuus näkyi esimerkiksi erillisenä mottikomentajina, joille alistettiin tilanteen mukaan kaikki ympäröivät joukko-osastot niiden varsinaisista komentoketjuista riippumatta. Oleellinen oli myös suomalaisiin kouluttamalla iskostettu ajatus siitä, että vain aktiivinen jatkuva toiminta voi johtaa menestykseen.
Neuvostojoukot
Laatokan pohjoispuolella oli hyökännyt 56. Armeijakunnan kolme yksikköä: 18. Jalkaväkidivisioona, 168. jalkaväkidivisioona ja 34. Kevyt panssariprikaati. Näistä prikaatinkomentaja George Kondrashevin johtama 18. Divisioona oli yksi neuvostoarmeijan valioyksiköistä ja erinomaisesti varustettu. Rykmentinkomentaja Bondarevin 168. Divisioona sen sijaan oli reserveistä elokuussa sotaharjoitusten aikana muodostettu uusi yksikkö, jonka sotilailla ei ollut taistelukokemusta. Yksikölle oli koulutettu sotilaallisen toiminnan perusteita ja se oli siirretty rajan läheisyyteen jo syyskuussa. Divisioonan varusteet oli haalittu muista yksiköistä, ja esimerkiksi osa ajoneuvoista oli puutteellisessa kunnossa. Jalkaväkidivisioonia tuki prikaatinkomentaja Kondratjevin 34. Kevyt panssariprikaati, jonka pataljoonista yksi oli lähetetty pohjoiseen Murmanskiin. Kaiken kaikkiaan hyökkäysryhmityksessä oli 39 500 miestä, 239 panssaria ja 147 tykkiä.
Motteihin saarrettujen neuvostojoukkojen taktiset valinnat
Neuvostojoukkojen pääesikunta Stavka ja armeijakunnan johto antoivat pienempiin motteihin saarretuille neuvostojoukoille kolme vaihtoehtoa: odottaa paikoillaan reservien murtautumista apuun, yrittää yhdistyä muihin saarrettuihin joukkoihin tai taistella itsenäisesti tiensä itään ulos suomalaisten hallitsemalta alueelta. Lähes kaikki saarretut joukot valitsivat ensimmäisen vaihtoehdon, paikalla odottamisen. Suomalaiset odottivat mottien murtuvan nopeasti, mutta näin ei käynyt. Neuvostojoukot taistelivat loppuun saakka. Saarretut joukot olivat kuitenkin hyvin passiivisia ja pysyivät lumisten metsien reunustamilla teillä ja teiden välittömässä läheisyydessä. Samalla ne laiminlöivät partioinnin ja lähitiedustelun, eivätkä olleet selvillä suomalaisten joukkojen vahvuuksista tai liikkeistä. Selkeiden hierarkisten komentoketjujen varassa toimineiden neuvostojoukkojen toimintakyky osoittautui puutteelliseksi tilanteen mukaan joustavasti toimineisiin suomalaisiin verrattuna.
Puna-armeijan yksiköiden kyky kaivautua ja linnoittautua maastoon tuotti suomalaisille suuria ongelmia. Ratkaisut olivat ajoittain erittäin luovia, esimerkiksi panssarivaunujen alle kaivettuja useampikerroksisia korsuja. Moteissa oli myös erittäin paljon tulivoimaa, esimerkiksi Itäisen Lemetin länsiosassa oli 71 toimintakykyistä hyökkäysvaunua. Useimmat motit oli järjestetty yksinkertaiseen puolustukseen, jossa tulivoimaisin aseistus oli sijoitettu puolustajien asemia ympäröivän kehän ulkolaidalle. Reservejä, syvyyttä tai toista puolustuslinjaa ei ollut. Itäisen Lemetin motissa oli kuitenkin useampi kehämäinen puolustusrengas ja motin ytimessä hyökkäysvaunut muodostivat liikkuvan tuliasereservin. Joidenkin mottien tulivoimasta vastasivat tykkitorneihin saakka maahan haudatut hyökkäysvaunut.
Muhammad Khan Junejo
Muhammad Khan Junejo (18. elokuuta 1932 Sindhri, Sindh - 16. maaliskuuta 1993) oli pakistanilainen poliitikko, joka toimi muun muassa maan pääministerinä 24. maaliskuuta 1985 – 29. toukokuuta 1988.
Laatokan Karjalan mottitaistelut talvisodassa
Motteihin saarrettujen neuvostojoukkojen taktiset valinnat
Suomalaiset eivät kyenneet lentokoneiden ja raskaan ilmatorjunnan puuttumisen vuoksi estämään Neuvostoliiton ilmavoimien motteihin pudottamia tarviketäydennyksiä. Osa täydennyksistä putosi kuitenkin suomalaisten valvomalle alueelle mottien ulkopuolelle. Kitilän suurmottiin aurattiin jäälle myös kiitotie, jolle lentokoneet pystyivät laskeutumaan tuodessaan tarviketäydennyksiä. Suurmottiin oli myös lähes koko mottitaistelujen ajan avoinna jäätie, jota pitkin saarrettu 168. Divisioona sai täydennyksiä. Suomalaisten Laatokan saaristoon sijoitetut joukot ja rannikkotykistön patterit pystyivät kuitenkin häiritsemään liikennettä ja aiheuttivat täydennyskolonnille suuria tappioita.
Mottitaistelut
Suomen IV Armeijakunnan komentaja johti 27. tammikuuta 13. Divisioonan esikunnassa tapaamista, joka myöhemmin nimettiin mottikokoukseksi. Tapaamisessa oli optimistinen ilmapiiri. Suomalaiset eivät tienneet mottien todellista vahvuutta ja arvioivat niiden valtaamisen olevan siksi suhteellisen helppo tehtävä. IV Armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Hägglund päätti, että mottien valtaamisessa edettäisiin vaiheittain. Ensin kerättäisiin kokemuksia ja tietoa valtaamalla Pieni-Kelivaaran ja Läntisen Lemetin motit, jonka jälkeen päätettäisiin miten muiden mottien suhteen toimittaisiin.
Pieni-Kelivaaran motti ja läntisen Lemetin motti
pienoiskuva|Läntisen Lemetin motista vangiksi jääneitä neuvostosotilaita Tenhamonmäellä 2. helmikuuta 1940. Sa-kuva. Pieni-Kelivaaran motti vallattiin jo seuraavana päivänä 28. tammikuuta. Motin viimeiset puolustajat antautuivat. Läntisen Lemetin motin valtaaminen osoittautui haasteellisemmaksi tehtäväksi. Kapteeni Hannu Väänäsen johtama pataljoona III/JR 37 oli vallannut yhden läntisen Lemetin motin tukikohdista jo 22. tammikuuta. Joidenkin tuloksettomien hyökkäysyritysten jälkeen mottiin hyökkäsivät 29. tammikuuta 1940 yhtä aikaa suomalaispataljoonat pohjoisesta ja etelästä. Pohjoisesta hyökkäsi Väänäsen johtama pataljoona, etelästä myöhemmin Motti-Matiksi nimetyn Matti Aarnion johtama Jääkäripataljoona 4. Tarkoituksena oli saada katkaistua motti kahteen osaan. Tässä onnistuttiinkin pääosin öisin tehdyillä hyökkäyksillä. Motin läntinen osa saatiin haltuun ensin, ja itäinen osa muutamaa päivää myöhemmin 4. helmikuuta 1940.
Lemetin tienhaaran motti ja Rykmenttimotti eli Vorojenkiven motti
7. Helmikuuta Reino Kalervon johtama Taisteluosasto Oinas katkaisi Lemetin tienhaaran alueen neuvostojoukkojen yhteyden etelässä ns. Rykmenttimottiin. Katkaisukohdan pohjoispuolelle syntyneen Lemetin tienhaaran motin valtasi seuraavana päivänä I/JR37. Murroskohdan eteläpuolelle syntynyt Rykmenttimotti oli vahva motti, johon oli saarrettuna n. 2 800 miestä, pääosa Ruhtinaamäeltä etelään vetäytyneistä Neuvostoliiton 18. Divisioonan taistelujoukoista, useita tykistön yksiköitä ja kaksi erillispataljoonaa.
Kitilän suurmottiin saarrettu Neuvostoliiton 168. Divisioona pyrki avustamaan mottiin saarrettuja yksiköitä ja avaamaan tien Kitilän suurmotin ja Rykmenttimotin välille. Suomalaiset torjuivat kuitenkin kaikki murtautumisyritykset 13.-15. helmikuuta välisenä aikana ja apuun pyrkineet joukot kärsivät erittäin suuria tappioita. Saarretut yrittivät lopulta murtautua itse ulos motista sekä itään että etelään, mutta tuhoutuivat epätoivoisessa jalan tehdyssä yrityksessään 17. helmikuuta. Vangiksi jäi lopulta noin 250 saarrettua. Suomalaiset olivat yrittäneet motin valtaamista myös Uudenmaan Rakuunarykmentin suoralla rynnäköllä, joka oli tullut hyvin kalliiksi. URR menetti hyökkäyksessään 166 miestä.
Mottien valtaamisessa pyrittiinkin välttämään suoria hyökkäyksiä. Sen sijaan suomalaiset muuttivat jatkuvasti taktiikkaansa, rakensivat erilaisia improvisoituja taisteluvälineitä, valeaseita, valetuliasemia ja pyrkivät tietoisesti johtamaan mottien puolustajia harhaan valehyökkäyksillä. Tärkein oppi oli kuitenkin hitaasti kiirehtiminen. Motteja pyrittiin häiritsemään jatkuvasti niin, että puolustajat käyttäisivät omat ammusvarastonsa eivätkä pystyisi lepäämään. Välillä mottien saartorenkaisiin jätettiin tarkoituksellisesti aukkoja pakoon pyrkiville joukoille tarkoituksena tuhota ne ympäröivässä metsässä.
Itäisen Lemetin motti eli Kenraalimotti
Suomalaisten tähtäimessä oli seuraavaksi itäisen Lemetin motti, jonka alueella olivat sekä 18. Divisioonan että 34. Kevyen Panssariprikaatin jostakin syystä vieläkin täysin erilliset esikunnat. Motissa oli saarron alussa noin 4 000 miestä, 226 ajoneuvoa, 10 tykkiä ja yli 80 hyökkäysvaunua. Saarrettuna itäisessä Lemetissä olivat myös 18. divisioonan ja 34. panssariprikaatin komentajat ja motti saikin nimen Kenraalimotti. 19. helmikuuta suomalaiset joukot ryhtyivät häiritsemään saarrettua mottia jatkuvilla yöllisillä hyökkäyksillä. Samalla pyrittiin valtaamaan alueita motista ja supistamaan sitä. 18. divisioonan komentaja Georgi F. Kondrashev oli tässä vaiheessa luhistunut henkisesti, ja divisioonan joukkoja johti käytännössä esikuntapäällikkö majuri Aleksejev.
Motissa ruoka alkoi olla vähissä. Lentokoneilla toimitetut täydennykset putosivat usein suomalaisten puolelle, ja motissa syötiin suolaamattomana divisioonan kuolleiden hevosten lihaa. Epätoivoisessa tilanteessa saarretut joukot pyysivät lupaa motista murtautumiseen. Neuvostoarmeijan esikunta Stavka myönsi luvan 27. helmikuuta. Murtautumisyritystä ei kuitenkaan tulisi tehdä ilman kunnollista valmistelua. 29. helmikuuta aamuyöllä alkavaksi suunniteltua murtautumista avustaisivat motin luokse etelästä tien avaavat neuvostohiihtoeskadroonat.
Epätoivoiset saarretut joukot toimivat kuitenkin ensin. Ne pyrkivät ulos motista jo päivää aiemmin 28. helmikuuta suoraan etelään ja koilliseen Läsnäjoen tien pohjoispuolelle kohti Vuortanajärveä. Koilliseen suunnannut 34. panssariprikaatin esikuntapäällikön eversti Smirnovin johtama järjestäytymättömämpi osasto kärsi huomattavia tappioita jo saartorenkaasta ulos pyrkiessään ja tuhottiin kokonaan, kun se törmäsi suomalaisten asemiin. Kaatuneita raportoitiin 850 ja kadonneita 663, mukana 34. prikaatin koko esikunta ja komentaja. Sekasortoisesta Smirnovin osastosta oli siirtynyt jo motissa satoja miehiä järjestäytyneempään majuri Aleksejevin johtamaan ryhmään, johon oli alun perin koottu vain huonokuntoisemmat ja haavoittuneet. Aleksejevin ryhmä kohtasi etelässä apuun lähetetyt hiihtojoukot ja pääsi turvaan omien puolelle. Läpimurrossa motista pelastui 1 237 miestä. Pelastuneiden joukossa oli myös 18. divisioonan komentaja Kondrashev.
Suomalaisjoukkojen säästäminen
Mottitaktiikka tarjosi IV Armeijakunnalle mahdollisuuden keskittää joukkoja sinne missä niitä eniten tarvittiin ja jättää suuri osa moteista vain pienten yksiköiden ”vartioitaviksi”. Mottien ”näännyttämisellä” saavutettiin myös vastustajan taistelutahdon ja -kyvyn merkittävää heikkenemistä, joka merkitsi mottien laukaisussa pienempiä tappioita.
Neuvostojoukkojen komentajien puutteelliset taidot
Puna-armeijan upseeristo kärsi ns. Stalinin puhdistuksissa jopa 35 0000 upseerin tappiot v. 1937-38. Suurin osa divisioonien, prikaatien ja rykmenttien korkeimmista upseereista menetti "puhdistuksissa" henkensä. Puhdistusten jälkeen avoimiksi jääneisiin komentajien tehtäviin oli luonnollisesti saatava uusia henkilöitä, joiden ensisijaisena valintakriteerinä oli poliittinen luotettavuus, ei niinkään tehtävien vaatima pätevyys. Tilanteen vakavuutta puna-armeijan kannalta kuvannee se, että vielä vuoden 1940 syksyllä 225:stä rykmentinkomentajasta vain 25 oli käynyt jonkinlaisen sotataitoon keskittyvän koulutuksen, eikä kukaan heistä ollut suorittanut tutkintoa sotakorkeakoulussa.
Vaikutus neuvostojoukkojen moraaliin
Suomalaisjoukkojen äkillinen ilmaantuminen talvisista metsistä johti puna-armeijalaisten keskuudessa pelkoreaktioihin, josta käsitteen ”Valkoinen kuolema” syntyminen lienee yksi osoitus.
”Valkoisen kuoleman” käsitteeseen liittyi myös talvisodan aikana vallinneet poikkeuksellisen kovat pakkaset.
Huoltotoimien epäonnistuminen ja siitä johtuva suoranainen nälänhätä moteissa johti paitsi taistelukyvyn kuin myös taistelumoraalin rappeutumiseen, joskin puna-armeijassa vallinneen tiukan kurin ja poliittisen työn seurauksena vaikutuksen näihin jäivät melko vähäisiksi.
Lopputulos
IV Armeijakunta saavutti vastahyökkäyksellään ja sitä seuranneilla mottitaisteluillaan varsinaisen päätavoitteensa eli esti vihollisjoukkojen etenemisen Kannaksen armeijan selustaan ja näin osaltaan varmisti talvisodan päättymisen niissä olosuhteissa siedettävään, joskin rauhanehdoiltaan ankaraan Moskovan rauhansopimukseen.
Mottitaisteluissa saatiin myös sangen merkittävä määrä sotasaalista, kaikkiaan muun muassa seuraavia määriä :
Etenkin käsiaseistuksen osalta luvut lienevät hyvin alakantissa, koska oletettavasti suuri määrä käsiaseita otettiin välittömästi joukkojen omaan käyttöön ja näin ne lisäsivät joukkojen tulivoimaa jatkotaisteluissa. Sotasaaliiksi luetteloitujen taisteluvälineiden lisäksi taisteluissa tuhoutui korjauskelvottomaan kuntoon suuri määrä sotatarvikkeita, jotka eivät näin ole päässeet sotasaalisluetteloihin.
Luetteloitu sotasaalis ei ollut välittömästi omien joukkojen käytössä. Esimerkiksi tykistökaluston osalta oli ensin hankittava muun muassa vetokalusto ja koulutettava miehistö, joten sotasaaliilla ei sinällään ollut kovinkaan merkittävää vaikutusta talvisodan jatkotapahtumia ajatellen, vaan sotasaaliskalusto vaikutti lähinnä tulossa olevan uuden sodan (jatkosota) alkuvaiheen tapahtumiin.
Puna-armeijalle aiheutetuista miehistötappioista on mottitaisteluiden osalta esitettävissä vain toisistaan paljon poikkeavia lukuja.
Hyökkäyksellisten sotatoimien vuoksi suomalaisjoukkojen tappiot muodostuivat myös hyvin suuriksi.
Sinihoki
Sinihoki eli hoki (Macruronus novaezelandiae) on kaupallisesti tärkeä avomeren turskakala.
Koko ja ulkonäkö
Sinihokin koko ruumis on siniharmaa. Toinen selkäevä, pyrstöevä ja peräevä ovat sulautuneet yhteen teräväksi pyrstöksi. Ruumis on ohut, ja leuat ovat isot.
Levinneisyys
Sinihokia tavataan Tyynellämerellä Uuden-Seelannin ja eteläisen Australian vesissä. Ne elävät 10–1 000 metrin syvyydessä. Nuoret kalat suosivat matalampaa vettä, joten niitä voi nähdä parvina jokien edustalla ja lahdissa. Aikuisten kalojen elinalue on n. 400 metrin syvyydessä.
Ravinto
Sinihoki syö enimmäkseen äyriäisiä, pieniä kaloja ja mustekaloja.
Lisääntyminen
Sinihokien kutuaika kestää kesäkuusta syyskuuhun, jolloin naaraskalat voivat laskea jopa miljoona mätimunaa. Hokikala saavuttaa sukukypsyyden 4–7 vuoden iässä eli melko myöhään.
Sinihokeja pyydetään pohjatroolilla 300–600 metrin syvyydessä. Kutuaikana niitä troolataan myös ylempää. Suurin osa kalasta myydään tuoreena, pakastettuna tai kalapuikkoina, ja sen voi valmistaa monella eri menetelmällä. Sen lihaa saa myös MSC-sertifioituna pakasteena. WWF Suomi ja monet kansainväliset yhdistykset kuten Greenpeace ovat listanneet sinihokin ns. punaiselle listalle: sen syömistä tulisi välttää. Syynä tähän on ylikalastus ja kalastustapa eli pohjatroolaaminen, joka tuhoaa merenpohjan ekosysteemejä ja ottaa suuret määrät sivusaalista.
Howrse
500px|thumb|Howrsen vanha sisäänkirjautumissivu
Turkin ralli
Voittajat
Lähde:
Howrse
Pelissä voi ostaa passeja, pelinsisäistä valuuttaa, jolla voi lunastaa erilaisia esineitä Howrsen virtuaalihevosille ja saada erinäisiä maksullisia parannuksia peliin. Owlient aloitti mikromaksujen käytön pelissä vuonna 2005.
Hot Club Liikuntakoulu
Hot Club Liikuntakoulu on suomalainen tanssikoulu, joka perustettiin vuonna 1988 Lahdessa. Yrityksen toimitusjohtaja ja toinen perustajista on Päivi Henttu. Aluksi yritys toimi Hot Club Dance Company:na, mutta nykyään Hot Club on jakaantunut kahteen eri osaan, joita ovat Hot Club Liikuntakoulu sekä Hot Club Dance Company.
Hot Club Dance Company
Hot Club Dance Company aloitti toimintansa jo vuonna 1983, mutta silloin toiminta oli vielä epävirallista. Virallisen toimintansa se aloitti vuonna 1985. Siitä lähtien se on kasvattanut toimintaansa ja vuosien myötä siitä on kehittynyt showtanssin tuotantolaitos laulajineen, tanssijoineen, näyttelijöineen, käsikirjoituksineen, lavastuksineen, puvustuksineen ja koreografioineen.
Hot Club Dance Company on showtanssin ammattilaisryhmä, joka tekee esiintymisiä muun muassa yksityistilaisuuksiin, eri tv-kanaville ja viihdeartisteille ympäri Eurooppaa. Hot Club Dance Companyn tanssivat ovat myös kilpailleet menestyksekkäästi vuosien varrella niin Euroopan- kuin Maailmanmestaruuskilpailuissa.
Hot Clubille myönnettiin 5.11.2011 ensimmäistä kertaa jaettu Dance Award -palkinto, sillä se oli showtanssin ensimmäisiä esitaistelijoita Suomessa.
Aliona Moon
thumb|Aliona Moon lehdistötilaisuudessa neljä päivää ennen vuoden 2013 Euroviisulähetystä. Aliona Moon (oik. Aliona Munteanu, s. 25. toukokuuta 1989 Chișinău) on moldovalainen laulaja, joka edusti maataan vuoden 2013 Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”O mie” ja sijoittui 11:nneksi.
Aliona Moonin ura käynnistyi jo nuorena hänen sijoituttuaan kolmanneksi moldovalaisessa kykyjenetsintäkilpailussa Fabrica de Staruri 2. Kilpailun jälkeen hän perusti parin kilpailutoverinsa kanssa yhtyeen nimeltä Thumbs Up. Yhtye ei kuitenkaan ehtinyt olla kauan koossa, sillä jäsenet lähtivät eri teille jo vuonna 2011.
Aliona Moon esiintyi Eurovision laulukilpailussa jo vuonna 2012 Moldovaa edustaneen Pasha Parfenyn taustalaulajana. Tällöin Moldova sijoittui semifinaalissa viidenneksi ja finaalissa lopulta 11:nneksi. Aliona Moonin ja Pasha Parfenyn yhteistyö jatkui seuraavana vuonna, jolloin Moon pääsi Moldovan edustajaksi Parfenyn säveltämällä kappaleella ”O mie”. Parfeny myös soitti pianoa kilpailuesityksessä. Kappale sijoittui semifinaalissa neljänneksi ja finaalissa sijalle 11.
Vasteaika
Vasteaika on tapahtuman tai toiminnon aloitushetken ja palautteen saamisen välinen aika.
Näytöt
Vasteaika on muun muassa litteiden televisioiden ja tietokoneissa käytettävien plasma- tai nestekidenäyttöjen kuvanlaatua kuvaava suure. Vasteaika tarkoittaa pikselin muuttumista tummasta kirkkaaksi ja takaisin tummaksi, esim. gray to gray tai black to black. Mitä lyhyempi vasteaika on, sitä parempi kuvanlaatu on. Lyhyempi vasteaika tarkoittaa myös pehmeämmin liikkuvaa kuvaa ja ”haamu-efektiä” ei pitäisi ilmaantua. Vasteaika ilmoitetaan millisekunteina. Nykyisten näyttöjen tyypillinen vasteaika vaihtelee välillä 1-10 ms, todella laadukkaat näytöt saattavat yltää alle kahden millisekunnin vasteaikaan. Jotkut valmistajat ilmoittavat vasteajan keskiarvona, joka sekoittaa helposti kuluttajaa.
Tietokoneet
Vasteaikaa käytetään myös kuvaamaan aikaa, joka kestää ennen kuin komentoon reagoidaan. Johdatus sovellussuunnitteluun -oppaan mukaan alle 0,1 s aika on välitön, alle 1 s nopea ja yli 10 s estää työntekoa. WWW-palveluiden yhteydessä vasteajalla tarkoitetaan aikaa, kauanko käyttäjän toimenpiteestä (linkin klikkaus) kuluu aikaa siihen, ennen kuin palvelu on ladannut uuden sivun.
Muut
Vasteaikaa käytetään myös yritysmaailmassa jonkin prosessin viivemittarina.
Kuu on vaarallinen
Kuu on vaarallinen on suomalainen vuonna 1961 ensi-iltansa saanut draamaelokuva. Elokuvan ohjasi Toivo Särkkä. Pääosissa esiintyivät Liana Kaarina, Toivo Mäkelä ja Esko Salminen. Elokuva pohjautuu tanskalaisen Hans Severinsenin romaaniin Besættelse (1942), joka oli ilmestynyt suomeksi vuonna 1945 nimellä Kirottu kuu ja josta oli tehty Tanskassa elokuvasovitus Besættelse jo vuonna 1944.
Elokuva sai kohuttua julkisuutta aikanaan rohkeina pidettyjen rakkauskohtaustensa vuoksi, ja Liana Kaarinasta tuli hetkessä kuuluisuus. Elokuva myytiin 36 maahan, ja se tuotti Suomen Filmiteollisuudelle enemmän rahaa kuin Tuntematon sotilas. Elokuvasta sensuroitiin alastomuutta Suomessa vuonna 1961; kun televisiossa esitettiin vuonna 1972 sensuroimaton versio, sitä seurasi noin puoli miljoonaa katsojaa.
Saab 9-5
Saab 9-5 on Saabin vuosina 1997–2011 valmistama E-segmentin automalli, joka korvasi Saab 9000:n. Se ei saanut itselleen seuraajaa valmistajan ajauduttua konkurssiin.
Saab 9-5 I (1997–2010)
Sedanin valmistus päättyi kesäkuussa 2009, farmarimalli SportCombin helmikuussa 2010.
Saab 9-5 II (2010–2011)
Toisen sukupolven 9-5 esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2009. Se perustuu samalle General Motorsin Epsilon II -perusrakenteelle kuin esimerkiksi Opel Insignia A.
Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä 9-5 sai tulokseksi täydet viisi tähteä. vasen|pienoiskuva|Saab 9-5 SportCombi Bensiinimoottorivalikoiman muodostivat turboahdetut nelisylinteriset 1,6- (180 hv) ja 2,0-litraiset (220 hv) sekä 2,8-litrainen V6 (300 hv). Ainoa dieselmoottori oli 2,0-litrainen (160 hv). 2,0-litraisesta bensiinimoottorista oli saatavilla myös E85-etanoliseoksella toimiva flexifuel-versio. V6-moottorin yhteydessä vetotapana oli aina neliveto. Vaihteistona kaikkien moottorien yhteydessä oli kuusiportainen manuaali- tai automaattivaihteisto.
Otsola (Kotka)
Otsola on Kotkan kaupunginosa, joka sijaitsee kaupungin itäosassa valtatien 7 eteläpuolella. Otsolaan kuuluu myös Mäntykankaan asuinalue. Kaupunginosan alueella sijaitsee Kumparepuisto, joka toimii laskettelu- ja näköalapaikkana.
Otsola on pääosin omakotitaloaluetta, mutta siellä on myös joitakin rivitaloalueita. Otsola oli Karhulan kauppalanosa vuosina 1951–1976, jolloin alue on pääosin rakennettu. Kumparepuiston itäpuolella on kaupunginosan uusinta pientaloaluetta.
Aku Ankan parhaat
Aku Ankan parhaat oli vuosina 1974–1994 ilmestynyt sarjakuva-albumisarja. Sitä ilmestyi yhteensä 48 osaa. Sarja sisälsi lähinnä Carl Barksin laatimia 10-sivuisia Aku Ankka -sarjakuvia, joskin muutamassa osassa ei ollut lainkaan Barksia. Sarjasta on otettu myös uusintapainoksia, joissa albumeiden nimissä on lisänä ”Carl Barks kirjasto” -teksti.
Osat
Sarjan kaikki osat saivat nimensä jonkin siinä, useimmiten ensimmäisenä julkaistun sarjan mukaan. Osien nimien lopussa on sanat ”ja muita Aku Ankan parhaita”, jotka tästä on jätetty pois.
Polaaririntama (ilmakehä)
pienoiskuva|Lämmin ja kylmä ilmavirtaus kohtaavat lähellä 60. leveyspiiriä.
Polaaririntama on vyöhyke, jossa keskileveysasteiden lämmin ilma ja polaarinen kylmä ilma kohtaavat. Ilmojen kohdatessa tähän kohtaan syntyy matalapaine, kun kylmä ilma työntyy lämpimän ilman alle.
Léros
Léros on Kreikan saari, joka sijaitsee Egeanmeren itäosassa ja kuuluu Dodekanesian saariryhmään. Se on yksi saariryhmän kahdestatoista pääsaaresta. Saaren pinta-ala on 53 neliökilometriä ja asukasluku 7 907 (vuonna 2011). Hallinnollisesti saari kuuluu Léroksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkaupunki on Agía Marína.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|[[Pantélin kylä.]]
Léros sijaitsee Egeanmeren itäosassa ja kuuluu Dodekanesian saaristoon. Sen lähimmät saaret ovat Kálymnos etelässä, Leipsoí pohjoisessa ja Pátmos luoteessa. Etäisyys Kálymnokselle on alle 2 kilometriä, ja välissä on useita pieniä saaria. Siksi saarten välille on joskus suunniteltu siltaa, jota ei kuitenkaan ole rakennettu.
Saaren pinta-ala on noin 53 neliökilometriä ja rantaviivan pituus noin 70 kilometriä. Saaren pituus on noin 15 kilometriä ja leveys kapeimmillaan noin 1,5 kilometriä. Saari on vuoristoinen ja sen korkein kohta kohoaa noin 500 metrin korkeuteen.
Hallinto, kaupungit ja kylät
Léros kuuluu hallinnollisesti Léroksen kuntaan, johon kuuluu myös lähialueen pienempiä saaria. Kunta kuuluu Kálymnoksen alueyksikköön ja se Etelä-Egean saarten alueeseen.
Antiikki
Antiikin aikana Leros oli ensin doorilaista aluetta ja sitten Miletoksen siirtokunta ja joonialaista aluetta. Miletoksen alaiseksi saari tuli oletettavasti Joonian kapinan aikoihin noin 495 eaa. 400-luvun eaa. lopulla Leros kuului Deloksen meriliittoon. Saaren poliksen eli kaupunkivaltion Leroksen kaupunkikeskus sijoitetaan yleensä nykyisen Agía Marínan kaupungin lähelle. Leros tunnettiin Artemis Parthenoksen temppelistä, minkä vuoksi siitä on myöhemminkin käytetty nimitystä ”Artemiin saari” (tai ”Dianan saari”).
pienoiskuva|vasen|[[Pantélin linna ja Agía Marínan kaupunkia.]]
Myöhempi historia
Johanniittain ritarikunta valloitti Léroksen vuonna 1314. Osmanien valtakunnan osaksi saari liitettiin vuonna 1523. Italia valloitti Léroksen ja muun Dodekanesian Kastelórizoa lukuun ottamatta vuonna 1912. Virallisesti Italia sai saaret hallintaansa Lausannen sopimuksessa vuonna 1923. Saari toimi Italian sotilastukikohtana. Italialaiset rakensivat Lakkín kaupungin (Porto Lago) 1930-luvulla.
Saarella käytiin 26. syyskuuta – 16. marraskuuta 1943 toiseen maailmansotaan kuulunut Léroksen taistelu, jossa italialaiset, britit ja kreikkalaiset ottivat yhteen saksalaisten kanssa. Taistelu päättyi saksalaisten voittoon ja marraskuussa 1943 Saksa miehitti Léroksen. Britit miehittivät saaren 9. toukokuuta 1945 ja Kreikkaan saari liitettiin 7. maaliskuuta 1948.
Léroksella on ollut aiemmin jossain määrin huono maine kolmesta syystä. Kreikan sisällissodan (1946–1949) jälkeen saarella toimi kommunistien orpojen ja huostaanotettujen lasten koulu. Kreikan sotilasjuntan aikana vuosina 1967–1974 saarella toimi vankileiri. Vuonna 1959 saarelle perustettiin psykiatrinen sairaala. Se aiheutti vuonna 1989 mediaskandaalin, kun sen keskitysleirimäisiksi kuvatut olot paljastuivat BBC-dokumentissa koko Euroopalle. Mielisairaalan tilanne korjattiin EU-rahoituksella. Se on toiminnassa täysin uudelleenjärjesteltynä edelleen ja se on saarelle merkittävä taloudellisesti.
Suomessa Léros tunnetaan muun muassa kirjailija Göran Schildtin ja Daphne-purjeveneen kotina Kreikassa. Schildtit muuttivat saarelle vuonna 1965 ja heidän talonsa Villa Kolkis sijaitsee Spilián kylässä. Schildt kuvaa saarta ja saarelaisten elämää erityisesti teoksessaan Dianan saari.
Talous ja liikenne
pienoiskuva|upright=1.06|[[Lakkí, Léroksen tärkein satamakaupunki.]]
Saaren merkittävin työnantaja on pitkään ollut psykiatrinen sairaala, jonka ansiosta saari ei ole ollut riippuvainen turismista. Se työllistää noin 1 000 henkeä. Muutoin Léroksen pääelinkeinot ovat kalastus ja maanviljely. Saarella kasvatetaan esimerkiksi johanneksenleipäpuuta, oliivia, hedelmiä, viikunaa, tupakkaa ja viinirypälettä.
Léroksen pääsatama sijaitsee Lakkíssa. Saarelle liikennöi päivittäin lautta pääkaupunki Ateenan kupeessa sijaitsevasta Pireuksesta. Lauttoja liikennöi myös Kosilta, Ródokselta ja Kálymnokselta sekä useilta muiltakin Dodekanesian saariston saarilta. Kesäisin katamaraani liikennöi Lérokselta myös esimerkiksi Leipsoílle, Ikaríalle, Pátmokselle, Sýmille, Sámokselle ja Kosille.
Exote (materiaali)
Exote on Suomessa alun perin VTT:llä kehitetty kovametalli, joka soveltuu luotisuojaukseen ja muihin erityisen kovalle mekaaniselle kulutukselle altistuviin sovelluksiin. Exoten tuotekehitys ja immateriaalioikeudet on siirretty Exote-yritykselle.
Léros
Talous ja liikenne
Léroksen lentoasema sijaitsee saaren pohjoisosassa lähellä Parthénin kylää. Olympic Airlines operoi kentältä päivittäin Ateenan kansainväliselle lentoasemalle.
Exote (materiaali)
Materiaalin sanotaan voivan korvata volframikarbidin. Exote soveltuu työstökoneiden terien materiaaliksi.
Figaro (sarjakuvahahmo)
Figaro on Disneyn sarjakuva- ja piirroskissa. Se esiintyi ensimmäisen kerran Pinokkio -elokuvassa Geppetto-lelunrakentajan lemmikkikissana. Sen jälkeen se tuotiin Mikki Hiiren maailmaan, ja siitä tuli Minni Hiiren lemmikkikissa.
Hollantilaiset
Hollantilaiset ovat pääasiassa Alankomaissa elävä etninen  germaaninen ryhmä. Alankomaissa asuu noin 16 miljoonaa hollantilaista. Yhdysvalloissa hollantilaistaustaisia elää noin 5 miljoonaa. Koko maailmassa hollantilaisia on noin 25 miljoonaa.
Hollantilaiset puhuvat yleensä hollannin kieltä. Protestanttinen kirkko elää vahvasti väestön keskuudessa. Oranssi, Alankomaiden kuningashuoneen symboli, on hollantilaisten tunnusväri. Suurin osa hollantilaisista on protestantteja, mutta etenkin Belgian ja Saksan raja-alueilla asuu paljon katolilaisia.
Hollantilaiset olivat ensimmäisiä, jotka muuttivat Euroopasta Pohjois-Amerikkaan jo 1600-luvulla. Uusi aalto muutti 1800-luvulla Yhdysvaltoihin. Nieuw Amsterdam oli suurin hollantilaissiirtolaisten asuttama kaupunki uudessa maailmassa. Ehkä huomattavin hollantilainen suku Yhdysvalloissa on Vanderbiltin suku.
Segercrantz
Segercrantz on sukunimi, jota käytetään Suomessa. Segercrantz on myös suomalainen aatelissuku (nro 136). Yliluutnantti Johan Ekmanin (1675–1741) lapset aateloitiin kiitokseksi isänsä ansioista vuonna 1756. Eräs sukuhaara on introdusoitu uudelleen Ruotsin ritarihuoneeseen vuonna 1949 (nro 1973).
Taigavarpuhämähäkki
Taigavarpuhämähäkki (Dictyna palmgreni) on Suomessa ja Venäjällä esiintyvä hämähäkkilaji ja se on Suomessa erittäin harvinainen. Laji esiintyy usein kosteissa ympäristöissä olevien kuusten latvustoissa. Pallastunturilla sitä on löydetty myös aivan puurajassa kasvavilta yksittäisiltä kuusilta. Lajin kuvasivat vuonna 2011 ZooKeys-artikkelisarjassa venäläinen hämähäkkitutkija Juri Marusik ja Metsähallituksen suojelubiologi Niclas Fritzén. Tätä ennen lajin hämähäkkejä oli pidetty Dictyna schmidti -lajiin kuuluvina. Taigavarpuhämähäkki on nimetty suomalaisen hämähäkkitutkija Pontus Palmgrenin mukaan.
Beau Schmitz
Beau Schmitz (s. 16. maaliskuuta 1991) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Carolina Hurricanesin organisaatiossa.
Schmitz harjoitteli kauden 2007–2008 aikana USA Hockey National Team Development Programin kanssa ja oli mukana voittamassa hopeaa Yhdysvaltojen paidassa vuoden 2008 World U-17 Hockey Challengessa. Tämän jälkeen hän liittyi hänet ensimmäisellä kierroksella 19. pelaajana varanneeseen OHL-joukkue Plymouth Whalersiin. Hän pelasi joukkueessa vuodesta 2008 vuoteen 2012. Kaudella 2011–2012 hänet nimettiin OHL:n kolmanteen tähdistöön.
23. huhtikuuta 2012 NHL-joukkue Carolina Hurricanes kiinnitti Schmitzin joukkueeseensa kolmen vuoden tulokassopimuksella. Hän aloitti ammattilaistasolla ECHL:ssä Florida Everbladesin riveissä. AHL:n puolella hän pelasi Charlotte Checkersissä 21 ottelun verran kauden 2012–2013 aikana.
Väinö Linnan aukio
thumb|Väinö Linnan aukiota vuonna 2006. Väinö Linnan aukio on Tampereen keskustassa Finlaysonin vanhalla tehdasalueella sijaitseva aukio. Se on osa Tammerkosken teollisuusmaisemaa, jonka Museovirasto on vuonna 2009 luokitellut valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Nykyään aukiota ympäröivissä rakennuksissa toimii muun muassa Työväenmuseo Werstas ja Mehiläisen yksityissairaala.
Historiaa
thumb|Kuusivooninkinen [[Finlayson Art Area -tapahtuman aikaan kesällä 2018.]] Aukio sai alkunsa 1860-luvulla, kun tehdasrakennukset rajasivat alueelle sisäpihan. Aukion vanhin rakennus on kuusikerroksinen Vanha tehdas eli Kuusivooninkinen (1837), joka oli Suomen ensimmäinen nykyaikainen tehdasrakennus. Siellä työskenteli aikoinaan myös kirjailija Väinö Linna, jonka mukaan aukio nimettiin vuonna 1995.
Finlaysonin tekstiilituotanto päättyi alueella 1990-luvun puolivälissä, minkä jälkeen alkoi rakennusten peruskorjaus. Väinö Linnan aukio kunnostettiin vuonna 2005. Sen laidalle, puretun tehdasrakennuksen paikalle, valmistui samalla uusi sairaala, jonka ulkoseinään sijoitettiin Väinö Linnan muotokuva (1995). Graniittinen patsas on kuvanveistäjä Raimo Heinon viimeisiä teoksia.
Tiosyanaatit
Ominaisuudet ja valmistus
Huoneenlämpötilassa tiosyanaatit ovat nesteitä tai kiinteitä aineita ja niillä on usein pistävä haju. Yhdisteet ovat veteen liukenemattomia, mutta liukenevat orgaanisiin liuottimiin. Emäksisissä olosuhteissa ne hydrolysoituvat disulfideiksi ja happamissa olosuhteissa tioleiksi. Kuumennettaessa tiosyanaatit isomeroituvat isotiosyanaateiksi. Tiosyanaatit ovat elektrofiilisiä ja nukleofiilit reagoivat niiden kanssa additioreaktioilla. Lisäksi ne voivat reagoida sykloadditioilla muodostaen heterosyklisiä yhdisteitä.
Formula 1 -kausi 1982
pienoiskuva|[[Keke Rosberg voitti kuljettajien maailmanmestaruuden.]] pienoiskuva|[[Scuderia Ferrari voitti valmistajien maailmanmestaruuden 126C2:lla.]] Formula 1 -kausi 1982 oli sarjan 33. kausi ja samalla yksi historian erikoisimmista kausista. Kaudella ajettiin 16 osakilpailua, joissa nähtiin 11 eri voittajaa. Mestaruuden vei lopulta vain yhden osakilpailun voittanut Keke Rosberg. Valmistajissa mestariksi palkittiin Ferrari.
Tiosyanaatit
Ominaisuudet ja valmistus
Tiosyanaattien valmistamiseen on useita tapoja. Käytettyjä ovat muun muassa alkyylihalidien ja tiosyanaattisuolojen välinen nukleofiilinen substituutio, Mitsunobu-reaktio käyttäen tetrabutyyliammoniumtiosyanaattia ja diatsoniumsuolojen ja tiosyanaattisuolojen välinen Sandmeyer-reaktio.
Formula 1 -kausi 1982
Kauden aikana kuoli kaksi kuljettajaa, joista Ferrarin Gilles Villeneuve kuoli Belgian GP:n aika-ajoissa sattuneessa kolarissa ja nuori tulokaskuljettaja Riccardo Paletti Kanadan osakilpailussa. Lisäksi Didier Pironi kolaroi itsensä hengenvaarallisesti ulos kauden viidenneksi viimeisen osakilpailun, Saksan GP:n, harjoituksissa. Ennen kolarointia Pironi oli MM-sarjan johdossa, mutta onnettomuudesta aiheutuneet jalkamurtumat päättivät hänen kilpauransa.
Yhteenveto
Kausi 1982 oli yksi F1-historian tasaisimpia. 16 osakilpailua sisältäneellä kaudella nähtiin 11 eri osakilpailuvoittajaa: Alain Prost, Niki Lauda, Didier Pironi, John Watson, Riccardo Patrese, Nelson Piquet, René Arnoux, Patrick Tambay, Elio de Angelis, Keke Rosberg ja Michele Alboreto. Voitot jakaantuivat seitsemälle eri tallille: Renault, McLaren, Ferrari, Brabham, Lotus, Williams ja Tyrrell.
Kausi alkoi Etelä-Afrikan osakilpailulla, missä kuljettajat menivät FISAn ehdottaman uuden superlisenssisäännön vuoksi lakkoon ja he lukittautuivat hotelliin. Osapuolet pääsivät väliaikaiseen sopuun ja kuljettajat osallistuivat kilpailuun.
Prost voitti kauden alussa kaksi ensimmäistä kilpailua. Kauden toisen kilpailun, Brasilian GP:n, voittoon hän nousi, kun edellä ajaneiden Piquet'n ja Rosbergin suoritukset hylättiin autojen alipainon vuoksi. Huomiota herätti myös Williams-kuljettaja Carlos Reutemannin lopettamispäätös. Williamsin tallipäällikkö Frank Williams palkkasi Rosbergin tallikaveriksi Derek Dalyn, kun edellisellä kaudella ajanut Alan Jones ilmoitti ennen kauden alkua siirtyvänsä muihin sarjoihin.
Kauden kolmannessa osakilpailussa Long Beachissa paluun F1-sarjaan tehnyt Niki Lauda ajoi McLarenilla voittoon ensi kertaa sitten kauden 1978. Keskeytyksestään huolimatta Prost jatkoi pistejohdossa.
Seuraavassa osakilpailussa San Marinon GP:ssä Imolassa huomiota herättivät eniten FOCA-yhdistykseen kuuluvien tallien Brabhamin, Williamsin, Lotuksen, McLarenin, Ligierin, Arrowsin, Marchin, Fittipaldin, Ensignin ja Theodoren muodostama boikotti FIA:ta kohtaan. Boikotti koski Piquet'n ja Rosbergin hylkäystä Brasilian GP:ssä. Ferrari-kuljettajat Pironi ja Villeneuve ajoivat helppoon kaksoisvoittoon, mutta vastoin tallin tahtoa Pironi ajoi ruutulipulle ennen Villeneuvea. Villeneuve vannoi, ettei enää koskaan puhuisi tallitoverilleen.