cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rikos ja rangaistus
Juoni
Kirje kotoa luo lukijalle kuvan Raskolvikovista rehtinä, kunniantuntoisena ja lähimmäisiään rakastavana nuorena miehenä. Raskolnikov itse epäilee, ettei kestäisi murhan aiheuttamaa syyllisyyttä. Hän näkee unen, jossa lapsi joutuu isänsä kanssa todistamaan, kuinka hevonen piestään kuoliaaksi. Unen lapsen huudahdus "Minkä tähden ne hevosrukan tappoivat?" palautuu Dostojevskin tuotannon peruskysymykseen: miksi syytön kärsii, miksi maailmassa on pahaa? Raskolnikov kuitenkin järkeilee itsensä murhatyöhön.
Hän ei tee murhaa niinkään ryöstöaikeissa vaan kokeillakseen ja todistaakseen itselleen olevansa moraalisesti valioihminen. Ryöstösaaliilla hän pystyisi tekemään hyviä tekoja, jotka hyvittäisivät murhan. Kirja kuvaa teon henkisiä ja fyysisiä vaikutuksia Raskolnikoviin. Raskolnikovia vaivaavat syyllisyydentunteet ja vainoharhat siitä, että kaikki epäilevät häntä. Samalla hänen suhteensa opiskelijatoveri Razumihiniin, rikosetsivä Porfiriin sekä ennen muuta Sofia Marmeladovaan, kehittyy. Hän tapaa nuoren hyväsydämisen prostituoidun, Sonja Marmeladovan, joka saa hänet ymmärtämään kristillisen rakkauden ja anteeksiannon merkityksen ja lopulta tunnustamaan tekonsa. Raskolnikov saa rangaistuksensa ja joutuu kahdeksaksi vuodeksi Siperian pakkotyöleirille, jonne Sonja seuraa häntä.
Orfeus
thumb|Orfeuksen pää, [[Gustave Moreaun maalaus vuodelta 1865.]] thumb|Eurydiken kuolema Orfeus oli kreikkalaisessa mytologiassa muusa Kalliopen ja traakialaisen joenjumala Oiagroksen poika. Hän sai Apollonilta lahjaksi lyyran, jolla soitti niin kauniisti, että joet lopettivat virtauksensa ja vuoret tulivat lähemmäksi kuullakseen paremmin. Orfeus rakastui Eurydikeen. Pian myös eräs Apollonin pojista, Aristaios, rakastui Eurydikeen ja yritti tavoittaa hänet. Eurydike kuitenkin pakeni, mutta polkaisi juostessaan käärmettä, joka puri häntä tappavasti.
Rikos ja rangaistus
Tulkintaa
Venäläinen filosofi Lev Šestov vertasi vuoden 1900 teoksessaan Rikoksen ja rangaistuksen tematiikkaa Shakespearen Macbethiin. Šestovin mielestä Dostojevski pohtii teoksensa avulla kysymystä, ovatko sääntöjen noudattajat vai sääntöjen rikkojat oikeassa, mikäli sääntöjen merkitys on hämärä. Dostojevski arvostaa sitä, että Raskolnikov uskalsi rikkoa sovinnaisia sääntöjä, joskin hänen on sen jälkeen sovitettava rikoksensa ja kärsittävä sitä seuraava rangaistus. Šestov pitää merkittävänä sitä, ettei murhaaja tunne minkäänlaista sääliä uhrejaan kohtaan edes jälkeenpäin. Macbethissa sen sijaan kirjailijaa askarruttaa rikollisen muille ihmisille tuottama kärsimys.
Orfeus
Loputtomassa surussaan Orfeus päätti hakea Eurydiken manalasta hämmästyttämällä sen asukkaat upealla soitollaan. Hänen onnistui päästä manalaan, missä soitto teki niin suuren vaikutuksen, että muun muassa Iksionin pyörä pysähtyi, Sisyfoksen kivi lakkasi pyörimästä ja Tantaloksen jano lakkasi. Itse hallitsijat Hades ja Persefone liikuttuivat niin, että suostuivat päästämään Eurydiken pois jos Orfeus luottaisi siihen, että Eurydike seuraisi häntä eikä katsoisi Eurydikeen ennen kuin tämä oli astunut maan pinnalle. Orfeus ei kuitenkaan voinut olla varmistamatta seurasiko Eurydike häntä ja niin kaunis Eurydike jäi ikuisesti Orfeuksen ulottumattomiin. Hän suri vuorilla, missä bakkanttilauma repi hänet kappaleiksi ja heitti hänen päänsä jokeen, missä se yhä huusi Eurydiken nimeä. Myöhemmin Apollon noukki Orfeuksen pään joesta ja muutti sen hetkeksi aikaa oraakkeliksi.
Rikos ja rangaistus
Tulkintaa
Rikos ja rangaistus on tutkielma syyllisyydestä ja syyttömyydestä, vapaasta tahdosta sekä hyvyydestä ja pahuudesta, mutta se on myös rikosromaani, dekkari. Romaanin toinen rikoksentekijä on Svidrigailov, jonka rikos on pedofilia, Dostojevskin romaanien toistuva aihe. Dostojevski hakee vastausta kysymykseen, miksi rikoksentekijät saadaan kiinni. Raskolnikovin tunnustus sekä Svidrigailovin itsemurha antavat ymmärtää, että Dostojevskin mukaan rikollista ajaa aina halu joko tunnustaa tai tulla kiinniotetuksi. Jos kumpikaan ei toteudu, ainoa ratkaisu on itsemurha.
Anheuser-Busch
Anheuser-Busch (am. engl. ['ænhaɪzər 'bʊʃ], lyh. A-B, nyse: BUD) on yhdysvaltalainen kapasiteetiltaan maailman kolmanneksi suurin panimoalan yritys (InBevin ja SABMillerin jälkeen). Anheuser-Buschin tunnetuimmat olutmerkit ovat Budweiser sekä erilaiset Busch ja Michelob -oluet. Yhtiön päämaja on St. Louisissa, Missourissa.
Yhtiöön kuuluu 12 panimoa Yhdysvalloissa ja 15 ulkomailla: 14 Kiinassa ja yksi Britanniassa. Kiinassa A-B omistaa Budweiser Wahan International Brewing Company, Ltd.:n ja Harbin Brewery Group Ltd:n. Britanniassa Budweiser Stag Brewing Company Ltd. valmistaa ja pakkaa Budweiseria. Tämän lisäksi Budweiseria tehdään lisenssillä yhdeksässä muussa maassa (Argentiina, Kanada, Irlanti, Italia, Japani, Panama, Etelä-Korea, Venäjä ja Espanja). A-B omistaa myös 50 % meksikolaisesta Grupo Modelosta ja 27 % kiinalaisesta Tsingtao Brewery Company Ltd.:sta. A-B omistaa myös erilaisia teemapuistoja Yhdysvalloissa (muun muassa Busch Gardens ja SeaWorld).
Historiaa
Vuonna 1852 saksalaissyntyinen George Schneider perusti panimon nimellä Bavarian Brewery-Carondelet St. Louisiin. Vuonna 1860 Eberhard Anheuser osti panimon ja sen nimeksi tuli E. Anheuser & Co. Neljä vuotta myöhemmin hänen vävynsä Adolphus Busch alkoi työskennellä siellä. Heinäkuussa 1875 panimo rekisteröitiin nimellä E. Anheuser Co.'s Brewing Association. Anheuser-Busch Inc. nimi tuli käyttöön vuonna 1919.
Kieltolain 1920-1933 aikana A-B myi muun muassa jäätelöä, alkoholittomia oluita ja inkiväärioluita. Vuosikymmenien aikana perheyritys laajeni ja vuonna 1980 se listautui New Yorkin pörssiin. Nykyään (10/2005) yhtiön hallituksen puheenjohtajana on August A. Busch III (hallituksessa vuodesta 1963) ja toimitusjohtajana Patrick T. Stokes.
Heinäkuussa 2008 ilmoitettiin belgialais-brasilialaisen InBevin ostavan Anheuser-Buschin 52 miljardilla dollarilla. Kaupan tuloksena syntyi maailman suurin panimoalan yritys Anheuser-Busch InBev N.V..
Charles Glover Barkla
Charles Glover Barkla (7. kesäkuuta 1877 – 23. lokakuuta 1944) oli brittiläinen fyysikko, joka tutki pääasiassa röntgensäteilyä ja sai siihen liittyen Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1917.
Barkla opiskeli matematiikkaa ja fysiikkaa Liverpoolissa valmistuen maisteriksi 1899. Fysiikkaa hän opiskeli Oliver Lodgen johdolla. Valmistumisen jälkeen Barkla siirtyi Cambridgen Trinity Collegeen työskentelemään Cavendishin laboratoriossa J. J. Thomsonin kanssa. Vuonna 1900 hän jatkoi edelleen Lontoon King's Collegeen ja sieltä takaisin Liverpooliin 1902. Hän meni naimisiin Mary Esther Cowellin kanssa vuonna 1907, sai pysyvän professuurin 1913 Edinburghin yliopistosta ja pysyi virassaan kuolemaansa asti. Barklan perheeseen syntyi kaksi poikaa ja yksi tytär.
Barklan uran kannalta tärkein tutkimuskohde oli röntgensäteily. Hän löysi karakteristisen röntgensäteilyn ja röntgensäteilyn polarisaation. Hän tutki myös röntgensäteilyn absorptiota ja sovelsi kvanttiteoriaa röntgensäteilyyn. Barkla sai 1917 Nobelin fysiikanpalkinnon karakteristisen röntgensäteilyn löytämisestä.
Seurakuntayhtymä
Seurakuntayhtymän kuuluminen hiippakuntaan
Perustilanteessa seurakuntayhtymään kuuluvat seurakunnat kuuluvat samaan hiippakuntaan. Tällöin myös seurakuntayhtymä kuuluu luontevasti seurakuntiensa mukaiseen hiippakuntaan.
Seurakuntayhtymään kuuluvat seurakunnat voivat kuulua myös eri hiippakuntiin. Tämä on tavallista, mikäli samalla alueella on erikielisiä seurakuntia. Tämän vuoksi seurakuntayhtymän hallinto on jouduttu järjestämään siten, että se periaatteessa irtautuu hiippakuntarakenteesta.
Hiippakuntarajat eivät muutoinkaan rajoita vapaaehtoisen seurakuntayhtymän muodostamista. Vapaaehtoinen seurakuntayhtymä, kuten mikä tahansa yhteistyöorganisaatio, voidaan perustaa vapaasti. Seurakuntayhtymäsäännösten mukaan sen perustamisen edellytyksenä ei esimerkiksi ole seurakuntien yhteinen maaraja, eikä siihen kuulu välttämättä muutenkaan edellytystä maantieteellisestä läheisyydestä. Esimerkiksi olisi mahdollista perustaa seurakuntayhtymä, johon kuuluu yksi seurakunta jokaisesta hiippakunnasta edellyttäen, että ne eivät kuulu muuhun seurakuntayhtymään. Saman kunnan alueella olevien seurakuntien on kuuluttava samaan seurakuntayhtymään.
Koska seurakuntayhtymä voidaan perustaa vapaasti, sen kuuluminen hiippakuntaan on määrätty erikseen. Seurakuntayhtymä kuuluu hallinnollisesti siihen hiippakuntaan, johon sen seurakuntien jäsenistön enemmistö kuuluu.
Hiippakunnan tehtävänä on seurakunten työntekijöiden ja seurakuntaelämän kaitsenta ja valvonta. Erityisesti sellaisissa tilanteissa, joissa seurakuntayhtymän hoidettavaksi on sovittu merkittäviä seurakunnallisia työmuotoja, seurakuntayhtymän ja hiippakunnan suhde on merkittävä.
Seurakuntayhtymän tehtävät
Seurakuntayhtymä vastaa seurakuntien yhteisestä taloudesta. Seurakuntayhtymän tärkein yksittäinen tehtävä on määrätä siihen kuuluvien seurakuntien kirkkollisvero sekä päättää, millä periaatteella saadut varat jaetaan seurakuntien ja seurakuntayhtymän toiminnan kesken.
Seurakuntayhtymä hoitaa myös (2004) kirkon keskusrahastoon suoritettavat maksut ja talousarvion, rahatoimen, kirjanpidon, tilinpäätöksen ja tilintarkastuksen.
Seurakuntayhtymän tehtäviin kuuluu hoitaa seurakuntayhtymän ja sen seurakuntien henkilöhallinnon asiat, jotka koskevat
Näiden tehtävien lisäksi seurakuntayhtymä päättää asioista, jotka yksittäisessä seurakunnassa olisi kirkkovaltuuston päätettävä, sekä seurakuntien virkojen perustamisesta ja lakkauttamisesta sekä seurakuntien kiinteästä omaisuudesta ja sen luovuttamisesta. Nämä tehtävät voidaan perussäännössä antaa seurakuntien päätettäväksi.
Seurakuntayhtymän seurakunnilla on muilta osin laaja toiminnallinen ja hallinnollinen toimivalta alueellaan. Erityisesti perustava seurakuntatyö jää paikallisten seurakuntien hoidettavaksi.
Perussääntö
Seurakuntayhtymä muodostetaan perussäännöllä. Perussäännössä määrätään
Uuden seurakuntayhtymän perussääntö valmistellaan väkiluvultaan suurimman seurakunnan kirkkoneuvoston johdolla ja se on hyväksyttävä seurakuntien kirkkovaltuustoissa. Se on alistettava kirkkohallituksen vahvistettavaksi. Ellei perussäännöstä päästä yksimielisyyteen hiippakunnan tuomiokapituli asettaa selvitysmiehen tekemään asiasta ehdotuksen.
Perussääntö voidaan muuttaa ja vapaaehtoisesti muodostettu seurakuntayhtymä purkaa, mikäli vähintään kaksi kolmannesta saapuvilla olevista ja enemmän kuin puolet kaikista yhteisen kirkkovaltuuston jäsenistä sitä kannattaa.
Jos perussäännön muuttaminen ei ole yksimielinen, päätös on alistettava kirkkohallituksen vahvistettavaksi, mikäli muutos koskee
Yhteinen kirkkovaltuusto
Yhteisen kirkkovaltuuston paikkamäärä määräytyy jäsenmäärän mukaan ja on 21 - 91. Yhteinen kirkkovaltuusto voi itse vaalikaudeksi kerrallaan päättää, että paikkamäärä on tätä pienempi pariton luku, kuitenkin vähintään 11. Jokaisella seurakunnalla on vähintään kaksi paikkaa (yksi paikka, mikäli seurakuntia on yli 20). Loput paikat jaetaan seurakuntien jäsenmäärän mukaisessa suhteessa.
Yhteisen kirkkovaltuuston päätösvaltaa voidaan ohje- tai johtosäännöllä siirtää yhteiselle kirkkoneuvostolle, sen jaostolle ja johtokunnalle. Yhteisen kirkkovaltuuston päätöksellä päätösvaltaa voidaan siirtää myös seurakuntien seurakuntaneuvostolle.
Yhteinen kirkkoneuvosto
Yhteinen kirkkovaltuusto valitsee kahden vuoden välein yhteisen kirkkoneuvoston. Sen puheenjohtajana toimii tuomiokapitulin tehtävään nimittämä seurakuntayhtymän seurakunnan kirkkoherra.
Yhteisellä kirkkoneuvostolla on yhteisen kirkkovaltuuston päättämä ohjesääntö. Ohjesäännössä määrätään muun muassa yhteisen kirkkoneuvoston jäsenmäärä, joka on 5 - 15 henkilöä.
Yhteinen kirkkoneuvosto on seurakuntayhtymän toimeenpano- ja hallintoelin. Se edustaa seurakuntayhtymää, sekä valmistelee ja toimeenpanee yhteisen kirkkovaltuuston päätökset. Yhteinen kirkkoneuvosto myös johtaa seurakuntayhtymän tehtäväksi annettuja seurakunnallisia työmuotoja.
Sulho
Sulho on suomalainen miehen nimi, joka johtuu etupäässä runokielessä esiintyvästä, sulhasta tarkoittavasta sanasta sulho. Nimi on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 643 suomalaiselle, joista suurin osa on syntynyt 1900-luvun alkupuolella. 2010-luvulla nimi on annettu vain kahdeksalle pojalle.
Seurakuntayhtymä
Seurakuntaneuvosto
Seurakuntayhtymään kuuluvan seurakunnan päätösvaltaa käyttää seurakuntaneuvosto.
Historiaa
Vuoden 1971 ylimääräinen kirkolliskokous asetti komitean tekemään esityksen seurakuntahallinnon uudistamisesta. Esitys hyväksyttiin 21. varsinaisessa kirkolliskokouksessa ja eduskunnassa. Esityksen perusteella muutettiin vuoden 1964 kirkkolakia muun muassa siten, että otettiin käyttöön seurakuntayhtymä-nimitys. Aiemmin oli ollut käytössä nimitys seurakuntainliitto. Uudistusta tehtäessä Suomessa oli 179 yhteistaloudessa olevaa seurakuntaa, joihin kuului 1,8 miljoonaa henkilöä. Kirkkolain muutos tuli voimaan vuoden 1976 alussa, mutta asioiden järjestelyä varten siihen liittyi siirtymäaika vuoden 1978 loppuun. Seurakunnilla oli mahdollisuus tässä yhteydessä valita ottivatko ne käyttöön täydellisen vai osittaisen yhteistalouden.
Haapanat
Haapanat (Mareca) on sorsien heimoon kuuluva lintusuku.
Lajit
Sukuun kuuluu seuraavat 5 elävää lajia:
Lisäksi yksi sukuun kuuluneista lajeista on kuollut sukupuuttoon:
Anna-Maija Tanttu
Anna-Maija Tanttu, o.s. Karvonen (s. 23. kesäkuuta 1938 Helsinki) on suomalainen ruokatoimittaja ja tietokirjailija.
Henkilöhistoria ja ura
Tanttu syntyi diplomi-insinööri Kauko Heikki Karvosen ja apulaiskamreeri Maija Liisa Liuksialan perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1964 oli toimittaja Juha Tanttu (k. 1998) ja toinen vuodesta 2003 on ekonomi Jyri Kalervo Muttonen. Tanttu tuli ylioppilaaksi 1956 ja valmistui kotitalousopettajaksi 1960, minkä jälkeen hän opiskeli vuoden Wisconsinin yliopistossa. Mainos-TV:n kotitaloustoimittajana Tanttu työskenteli 1961–1964 ja Karjalan yhteiskoulun lehtorina 1965–1974. Hän oli Me Naiset -lehden toimittaja 1975–1982, Jaanan toimituspäällikkö 1983–1984, Uuden Suomen freelancer-toimittaja 1985–1986, Glorian 1987–2003 ja Glorian ruoka & viinin vuodesta 2003. Aikakauslehtien päätoimittajien yhdistyksen Julius-palkinto hänelle myönnettiin 1991, Ruoka-Glorian palkinto 1999, Heinon Tukku Oy:n tunnustuspalkinto 2003 ja Kalakauppiasliiton sekä Porin silakkamarkkinoiden Vuoden silakka -palkinto 2004. Vuonna 2007 Tantulle myönnettiin Suomen Gastronomien Seuran kunniapuheenjohtajan arvonimi. Suomalainen Ruokakulttuurirahasto palkitsi hänet ruuan parissa tehdystä elämäntyöstä vuonna 2014.
Teoksia
Tanttu on tehnyt useita ruokaan liittyviä tietokirjoja:
Pariisin oikeuspalatsi
Pariisin oikeuspalatsi ulottuu neljän hehtaarin laajuiselle alueelle ja siinä on lähes 200 000 kerrosneliömetriä. Rakennuskompleksi on valmistunut usessa vaiheessa 1300–1900-luvulla. Nykyisin oikeuspalatsissa toimii useita oikeusistuimia, muun muassa Pariisin muutoksenhakutuomioistuin Cour d'appel de Paris ja kassaatiotuomioistuin Cour de cassation.
Nicaragua
Nicaraguan tasavalta eli Nicaragua on Keski-Amerikan kannaksella sijaitseva tasavalta. Se kuuluu maantieteellisesti Pohjois-Amerikkaan. Se on Keski-Amerikan alueen suurin, mutta harvimmin asuttu valtio. Nicaraguan rajanaapureina ovat Honduras pohjoisessa ja Costa Rica etelässä. Itäpuolella on Karibianmeri ja länsipuolella Tyynimeri. Maan nimi tulee sanojen nicarao ja agua yhdistelmästä. Nicaraot olivat suurin alkuperäisväestöheimo, kun espanjalaiset valloittajat saapuivat maahan. Agua on espanjaa ja tarkoittaa vettä, mikä viittaa maan kahteen suureen järveen, Managuajärveen ja Nicaraguajärveen.
Pariisin oikeuspalatsi
Historia
Oikeuspalatsin paikalla sijaitsi keskiajalla Ranskan kuninkaiden palatsi palais de la Cité. Paikalla oli hallintorakennus jo roomalaisaikana, ja 500-luvulla frankkien kuningas Klodvig perusti sen paikalle asumuksensa. Sekä merovingi- että kapetingihallitsijat asuivat siellä. Kuningas Ludvig IX Pyhä rakennutti palatsin yhteyteen 1200-luvulla Sainte-Chapelle- ja chapelle Saint-Nicolas -kappelit. Palatsi jäi pois alkuperäisestä käytöstään 1300-luvun lopulla, kun Kaarle V siirsi kuninkaallisen asumuksen Île de la Citéltä läheiseen Louvren linnaan sekä Pariisin ulkopuolelle rakennettuun Vincennesin linnaan. Kuninkaallisesta palatsista on säilynyt Conciergerien yhteydessä kaksi Filip Kauniin aikana rakennettua goottilaista salia, salle des Gardes (”vartijoiden sali”) ja nelilaivainen la salle des Gens d’armes (”sotilaiden sali”), joihin kuninkaallinen henkivartiokaarti majoitettiin, sekä Juhana Hyvän aikana rakennetut keittiöt. Lisäksi Conciergerien päädyssä on alkujaan 1300-luvulla rakennettu ja useaan kertaan uusittu 47-metrinen kellotorni Tour de l’Horloge, jonka seinässä on Pariisin vanhin tornikello.
Nicaragua
YK:n mukaan presidentti Daniel Ortegan sandinistihallinto on tappanut, kiduttanut ja vanginnut mielivaltaisesti vastustajiaan, ja vuoden 2018 mielenosoituksissa on kuollut satoja ihmisiä.
Pariisin oikeuspalatsi
Historia
Hovin siirryttyä pois entinen kuninkaallinen palatsi siirtyi Ranskan oikeuslaitoksen käyttöön, ja osa siitä muutettiin vankilaksi. Aatelin johtama ylin tuomioistuin, useaan kamariin jakautunut Pariisin parlamentti toimi siellä jo 1200-luvulta alkaen. Palatsia uudelleenrakennettiin 1600- ja 1700-luvuilla. Vuonna 1607 palatsin länsipuolelle entisen kuninkaallisen puutarhan paikalle valmistui uusi Place Dauphine -aukio ja niiden väliin Rue de Harlay -katu. Boulevard du Palais’n puolella Cour de Mai -pihan ympärillä oleva oikeuspalatsin nykyinen pääjulkisivu on rakennettu vuosina 1783–1786 uusklassiseen tyyliin. Cour de Main edessä oleva koristeellinen portti on vuodelta 1776. Ranskan suuren vallankumouksen aikana oikeuspalatsissa toimi pahamaineinen vallankumoustuomioistuin. Ranskan kuningatar Maria Antoinette oli vankina Conciergeriessä ennen kuin hänet teloitettiin giljotiinissa. Hänen vankisellinsä paikalle rakennettiin Bourbon-restauraation aikana pieni muistokappeli.
Nicaragua
Maantiede
thumb|left|Nicaragua satelliittikuvassa maaliskuussa thumb|left|Nicaraguan kartta Nicaragua jakautuu kolmeen selkeään maantieteelliseen alueeseen: läntisen osan alankoihin, keski- ja pohjoisosien vuoristoihin ja idän Moskiittorannikkoon. Vuoret eivät ole yhtä korkeita kuin monissa muissa alueen maissa. Korkeimmat huiput nousevat 1 500–2 100 metriin. Maan korkein vuori on keskivuoriston pohjoisosissa oleva Mogotón, joka on 2 103 metriä korkea.
Pariisin oikeuspalatsi
Historia
thumb|upright=1.25|Rue de Harlayn puoleinen sisäänkäynti. Huomattava osa oikeuspalatsista rakennettiin nykyiseen asuunsa 1800-luvun jälkipuoliskolla arkkitehti Joseph-Louis Ducin suunnitelmien mukaan. Ducin suunnittelema Rue de Harlayn puoleinen koristeellinen länsisiipi rakennettiin vuosina 1854–1875. Vuoden 1871 Pariisin kommuunin katutaistelujen yhteydessä syttynyt tulipalo tuhosi osia oikeuspalatsista, kuten 1500-luvulta peräisin olleen ja Ducin vuonna 1866 restauroiman Chambre Doréen (”kultainen kamari”) ja vuosina 1857–1869 vastikään rakennetun Salle des Pas Perdus -salin, mutta ne rakennettiin uudelleen samojen piirustusten mukaan. Ducin suunnittelema Quai de l’horloge -rantakadun puoleinen pohjoissiipi valmistui kassaatio-oikeuden tiloiksi vuosien 1861 ja 1892 välisenä aikana. Arkkitehti Albert Tournairen suunnittelema eteläinen, Quai des Orfèvres -rantakadun puoleinen siipi valmistui oikeuspalatsin viimeisimpänä osana vuosina 1907–1914.
Frölunda HC
pienoiskuva|200px|Frölunda Indiansin vanha tunnus. Frölunda HC on Ruotsin SHL:ssä pelaava jääkiekkoseura. Se perustettiin 1938 Göteborgissa pyörittämään Västra Frölunda IF:n jääkiekkojaostoa. Joukkueen päävalmentajana on toiminut vuodesta 2013 Roger Rönnberg. Frölunda HC on voittanut Ruotsin mestaruuden viisi kertaa (1965, 2003, 2005, 2016 ja 2019), sekä CHL:n neljästi (2016, 2017, 2019 ja 2020).
Nicaragua
Maantiede
Tyynenmeren puoleinen rannikkotasanko ulottuu noin 75 kilometrin päähän sisämaahan. Se on melko tasaista aluetta, josta kuitenkin kohoaa nuoria tulivuoria. Korkeimpia tulivuoria ovat San Cristóbal (1 780 metriä), Concepción (1 610 metriä) ja Momotombo (1 280 metriä). Tulivuoriketjun itäpuolella on hautavajoama, jossa on kaksi Keski-Amerikan suurinta järvea, Managua- ja Nicaraguajärvi. Nicaraguajärvi on 8 157 neliökilometrin laajuinen, ja länsirannikon tulivuorijono halkaisee sen kahteen osaan. Tulivuoret ovat muodostaneet järveen useita saaria, joista suurin on Ometepe.
Pariisin oikeuspalatsi
Historia
Osa oikeuspalatsissa toimineista tuomioistuimista muutti vuonna 2017 uuteen rakennukseen porte de Clichyyn Pariisin 17. arrondissementin alueelle.
Frölunda HC
Frölunda HC tunnettiin aiemmin nimillä Västra Frölunda IF (1944–1984), Västra Frölunda HC (1984–2004) ja Frölunda Indians (2004–2020). Joukkue pelaa kotiottelunsa Scandinaviumissa.
Nicaragua
Maantiede
Karibianmeren rannikon alankoalueet käsittävät yli puolet Nicaraguan pinta-alasta. Se on Keski-Amerikan laajimpia alankoalueita ja on keskimäärin sata kilometriä leveä. Rannikkoa värittävät jokisuut, suistot ja suuret rannikkolaguunit. Nicaraguan mannerjalustakin ulottuu pidemmälle kuin muilla Keski-Amerikan valtioilla, ja rannikolla on myös useita koralliriuttoja, saaria ja matalikkoja. Alueen pisimpiä jokia ovat osan Hondurasin vastaisesta rajasta muodostava Coco ja Río Grande de Matagalpa.
Frölunda HC
Joukkue kaudella 2023–2024
220px|right|thumb|[[Fredrik Pettersson Frölundassa]]
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Nicaragua
Maantiede
Nicaraguassa on 78 kansallispuistoa ja luonnonsuojelualuetta. Indio Maizin luonnonsuojelualue on laaja suojeltu alavien maiden sademetsäalue. Monissa pienemmissä puistoissa suojellaan pilvimetsää.
Luonnonkatastrofit
thumb|left|Hurrikaani Mitch 1998 Nicaraguaa koettelevat säännöllisesti tulivuorenpurkaukset ja maanjäristykset, koska se sijaitsee mannerlaattojen törmäyskohdassa. Lisäksi trooppiset hirmumyrskyt ja tulvat ovat yleisiä.
Hurrikaani Mitchin seurauksena kuoli 3 000 ja kodittomaksi jäi satojatuhansia nicaragualaisia vuonna 1998. Sateiden seurauksena puolet viljelymaasta tuhoutui. YK:n arvion mukaan hurrikaani Mitch vei Keski-Amerikan valtioita 20–25 vuotta kehityksessä taaksepäin. Vuoden 1972 maanjäristys surmasi 5 000–10 000 ihmistä ja tuhosi lähes koko pääkaupungin Managuan. Järistyksistä voi seurata myös tsunameita, joista viimeisin suuri iski vuoden 1992 maanjäristyksen yhteydessä. Aineellisten vahinkojen määräksi arvioitiin 20–30 miljoonaa dollaria. Vuonna 2004 rankkasateet aiheuttivat Musún-vuorella laajoja maanvyöryjä, joissa tuhannet menettivät kotinsa.
Vaikka tulivuoria on paljon, todella suuria purkauksia ei juurikaan ole ollut. Concepción-tulivuori on purkautunut vuosina 2005–2010 useita kertoja. Managuassa asuu 1,5 miljoonaa ihmistä kaupungissa, jota halkoo 18 seismistä sauma-aluetta. Järistyksen sattuessa suuri osa heistä tulisi olemaan välittömässä hengenvaarassa.
Historia
Ennen eurooppalaisten tuloa nykyisen Nicaraguan alueella asui kaksi pääasiallista kulttuuriryhmää. Keskiosan ylängöillä ja Tyynenmeren rannalla kansat olivat kielellisesti ja kulttuurillisesti lähellä mayoja ja asteekkeja. Karibianmeren puoleisilla alankoalueilla eli puolestaan kansoja, jotka olivat tulleet nykyisestä Kolumbiasta.
Nicaraguaan muutti 1500-luvulla espanjalaisia siirtolaisia ja maa oli pitkään Espanjan siirtomaa. Maa liittyi itsenäistyvään Keski-Amerikan liittotasavaltaan ja irtautui liitosta täysin suvereeniksi itsenäiseksi valtioksi vuonna 1838.
Nicaraguaan muodostui kaksi kilpailevaa puoluetta, konservatiivit ja liberaalit, jotka käyttivät tukialueinaan kahta suurta kaupunkia, Leónia ja Granadaa. Pääkaupunki Managua sijaitsi näiden kahden välissä ja oli siksi alati kilpailevien ryhmittymien kädenväännön kohteena. Vuonna 1855 yhdysvaltalainen seikkailija William Walker hyödynsi puolueiden välisiä kiistoja ja hankkiutui maan presidentiksi. Hän ehti uudelleen laillistaa orjuuden ja tehdä englannista maan virallisen kielen ennen kuin alueiden valtioiden yhdistyneet voimat ajoivat hänet maanpakoon vielä saman vuoden aikana.
Presidentti Zelayan kaudella, vuonna 1894, Ison-Britannian Nicaragualle vuonna 1860 luovuttama Atlantin puoleinen alue, Moskiittorannikko, liitettiin Nicaraguan hallinnon piiriin ja siitä muodostettiin Zelayan provinssi. Alueen alkuasukasväestö, miskitointiaanit, saivat autonomisen aseman vasta vuoden 1987 perustuslaissa. Samalla provinssi jaettiin kahteen, pohjoiseen RAAN:in ja eteläiseen RAAS:in autonomiseen alueeseen.
thumb|120px|left|Sandinon patsas. Yhdysvallat miehitti Nicaraguan vuonna 1912. Amerikkalaiset joukot poistuivat maasta vuonna 1925, mutta joutuivat jo vajaan vuoden kuluttua palaamaan uudelleen puhjenneen sisällissodan takia. Miehitystä vastustamaan nousi Augusto Cesár Sandinon johtama sissiarmeija, jonka vastarinta loppui vasta, kun Yhdysvallat vetäytyi maasta vuonna 1933.
On väitetty, että toisessa maailmansodassa Nicaragua julisti muodollisesti sodan Suomelle. Koska maa ei osallistunut sodan jälkeisiin rauhanneuvotteluihin, olisivat Suomi ja Nicaragua edelleen diplomaattis–teknisessä mielessä sotatilassa. Suomen ja Nicaraguan valmistellessa diplomaattisuhteiden solmimista 1970-luvun alussa sodanjulistusväite tarkistettiin, eikä mitään faktapohjaa sotatilasta löytynyt. Nicaragua ei siis koskaan ole julistanut sotaa Suomelle.
Yhdysvaltain vetäydyttyä seurasi pian Somozan suvun sotilasdiktatuuri, joka kesti 1930-luvulta aina vuoteen 1979 asti. Somozan suvun valta alkoi lähetä loppuaan, kun hänen hallituksensa suhtautui piittaamattomasti vuoden 1972 maanjäristyksen jälkihoitoon. Kansalliskaartin joukot ryöstelivät järistyksen jälkeen kauppoja sen sijaan että olisivat estäneet sen. Somozojen kleptokratiaksikin kutsuttu valta päättyi, kun viimeinen Somoza ajettiin maanpakoon lyhyen sisällissodan jälkeen vuonna 1979. Sandinistien johtama vallankumous asetti maan johtoon Kansallisen jälleenrakennuksen juntan, johon alkuun kuului edustajia kaikista Somozaa vastustaneista ryhmistä, mutta oikeistolaiset ryhmät erosivat pian juntasta väittäen sandinistien sanelevan sen toiminnan.
Osittain entisten somozalaisten komennossa toimivat contrat aloittivat sissisodan sandinistien hallintoa vastaan ja saivat rahoitusta ja muuta tukea Yhdysvalloilta. Sandinistit panivat toimeen yleisen asevelvollisuuden ja saivat aseapua muun muassa Kuubasta ja Neuvostoliitosta. Sandinistit toimeenpanivat taloudessa sosialistisia uudistuksia. Maan pankit kansallistettiin ja yrityksiä kansallistettiin. Sandinistihallinto toteutti myös mittavan lukutaitokampanjan. Lukutaidottomuus maassa painui viidestäkymmenestä prosentista kolmeentoista vuoden 1980 aikana. Yhdysvallat alkoi toimia aktiivisesti Nicaraguaa vastaan Ronald Reaganin tultua Yhdysvaltain presidentiksi. Osittain entisten somozalaisten komennossa toimivat contrat aloittivat sissisodan. Reaganin hallinto rahoitti, aseisti ja koulutti contra-sissejä ja aloitti Nicaraguaa koskevan taloussaarron, joka lopetti maiden vielä jäljellä olevan vähäisen kaupan. CIA:n tuella toteutettu Nicaraguan satamien miinoittaminen syksyllä 1983 sai Nicaraguan haastamaan Yhdysvallat kansainväliseen tuomioistuimeen, jossa Yhdysvallat tuomittiin. Vuonna 1984 sandinistit järjestivät vaalit, jota useimmat tarkkailijat pitivät asiallisina, vaikka osa oppositiosta jäi vaaleista pois.
Nicaraguan oppositiovoimat kokosivat vuoden 1990 vaaleihin Yhdysvaltojen tuella Yhdistyneen kansallisen opposition (Unión Nacional Opositora – UNO), johon kuului koko poliittinen kenttä entisistä somozalaisista Nicaraguan kommunistipuolueeseen asti. 25. helmikuuta 1990 järjestetyissä vaaleissa opposition ehdokas Violeta Chamorro voitti 55 prosentilla äänistä sandinistien Daniel Ortegan ääniosuuden jäädessä 41 prosenttiin.
Chamorron jälkeen presidentiksi valittiin liberaalipuolueen Arnoldo Alemán. Hän aloitti uusliberaalit talousuudistukset. Alemánin hallinto oli myös umpikorruptoitunut. El Niño ja hurrikaani Mitch marraskuussa 1998 aiheuttivat tuhoa, kuolonuhreja ja laajoja menetyksiä maataloudessa. Alemán nimitti seuraajakseen Enrique Bolañosin joka valittiin presidentiksi 2001. Alemán tuomittiin myöhemmin korruptiosta 20 vuodeksi vankeuteen. Abortti kiellettiin maassa ilman poikkeuksia ennen vuoden 2006 vaaleja.
Daniel Ortega valittiin uudelleen presidentiksi vuoden 2006 presidentinvaaleissa sovittelua korostavalla kampanjalla alle 40 prosentilla äänistä. Hän astui virkaansa 10. tammikuuta 2007. Vuonna 2011 hänet valittiin toiselle kaudelle 62,5 prosentin ääniosuudella.
Ortega ilmoitti vuonna 2009 suunnitelmista muuttaa perustuslakia niin, että hän voisi jatkaa vielä yhden kauden presidenttinä. Perustuslakituomioistuin hyväksyi muutoksen opposition vastustuksesta huolimatta. Ortega hallitsi itsevaltiaana toisella kaudella. Ortegan hallitus rajoitti 2010-luvulla oppositiomedioita pidätyksin sekä muin vastaavin tavoin. . Se käytti nuorisojengejä protestien murskaamiseen. Oppositio protestoi vuonna 2018, mihin hallitus vastasi kovin ottein ja satoja kuoli heinäkuuhun mennessä.
Nicaragua on ollut yksi CAFTA-DR-vapaakauppasopimuksen hyötyjistä. Vaikka Yhdysvallat onkin sen ansiosta ollut maan tärkein kauppakumppani, myös Kiina on 2000-luvulla pyrkinyt luomaan maahan siteitä. Kiina on ollut mukana Nicaraguan kanavahankkeessa. Sen perustustyöt alkoivat virallisesti joulukuussa 2014, mutta varsinaiset rakennustyöt ovat olleet sen jälkeen jäissä.
Joulukuussa 2021 Nicaragua ilmoitti katkaisevansa diplomaattiset suhteensa Kiinan tasavallan (Taiwan) kanssa ja tunnustavansa Kiinan kansantasavallan. Tämän jälkeen Taiwan myi suurlähetystökiinteistönsä Managuassa paikalliselle katolilaiselle hiippakunnalle. Presidentti Ortega takavarikoi kuitenkin kiinteistön ja sanoi sen kuuluvan Kiinalle.
Politiikka
thumb|150px|Presidentti Daniel Ortega Nicaraguan hallintomuoto on perustuslaillinen tasavalta, missä valtaa pitää vaaleilla valittu presidentti. Presidentti on hallituksen johtaja ja valitsee myös muut ministerit. Vuoteen 2014 saakka presidentin valtakausi oli rajattu yhteen kauteen, mutta Daniel Ortega ajoi tuolloin parlamentissa perustuslakiin muutoksen, joka salli hänelle mahdollisuuden jatkokauteen. Ortegaa on sittemmin syytetty jopa perhedynastian luomisesta, sillä vuoden 2016 vaaleissa hänen varapresidentikseen nousi hänen vaimonsa Rosario Murillo.
Presidentti ja parlamentti valitaan samalle viisivuotiskaudelle. Vielä ennen vuoden 2014 perustuslakiuudistusta presidentin piti saada ensimmäisellä kierroksella vähintään 35 prosenttia äänistä. Uudistuksen jälkeen presidentti valitaan yksikierroksisen enemmistövaalin perusteella. Parlamentissa on 92 jäsentä. Niistä 90 valitaan parlamenttivaalien perusteella, ja kaksi paikkaa on varattu presidentille ja toiseksi eniten ääniä saaneelle presidenttiehdokkaalle. Äänioikeus on kaikilla 16 vuotta täyttäneillä.
Presidentti Ortegan puolue, vasemmistolainen FSLN on saanut 2000-luvulla paljon lisää valtaa. Vielä vuoden 2006 parlamenttivaaleissa FSLN:n osuus presidentinvaaleissa oli ollut 38 prosenttia, liberaalisen allianssin (ALN) 28 prosenttia ja perustuslaillisen liberaalipuolueen (PLC) 27 prosenttia. Vuoden 2016 parlamenttivaaleissa FSLN sai 70 paikkaa. Toiseksi eniten paikkoja sai PLC, 13.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Nicaragua ei ole vapaa maa. Sandinista-johtajan Daniel Ortegan valinta vuonna 2006 aloitti demokraattisen rappeutumisen kauden, jolle on tyypillistä kaikkien hänen puolueensa hallinnassa olevien hallinnonalojen lujittaminen, perusvapauksien rajoittaminen ja hallitsematon korruptio hallituksessa. Vuonna 2018 valtion joukot vastasivat epävirallisesti liittoutuneiden aseellisten ryhmien avulla hallituksen vastaiseen joukkoliikkeeseen väkivallalla ja sorrolla. Oikeusvaltio romahti, kun hallitus lopetti liikkeen, ja oikeuksien tarkkailijat raportoivat ainakin 325 ihmisen kuolemasta, laittomista pidätyksistä, katoamisista ja kidutuksista. Siitä lähtien hallituksen vastaiset aktivistit ovat raportoineet valvonnasta, ja Ortega on vahvistanut valtaansa poliittisten vastustajiensa laajalla pidätyksellä.
Hallinnollinen jako
Nicaragua on jaettu 15 departementtiin (departamento) ja kahteen autonomiseen alueeseen. Autonomiset alueet ovat Región Autónoma de la Costa Caribe Norte (RACCN) ja Región Autónoma de la Costa Caribe Sur (RACCS) ja ne muodostettiin jakamalla entinen Zelayan departementti kahteen osaan.
Talous
Nicaragua on Väli-Amerikan toiseksi köyhin valtio Haitin jälkeen ja yksi maailman köyhimmistä. Nicaraguan ostovoimakorjattu bruttokansantuote asukasta kohti oli vuonna 2009 noin 2 800 Yhdysvaltain dollaria. Samana vuonna talous kutistui 1,5 % lähinnä vähenevän kysynnän takia. Virallinen työttömyysprosentti on kahdeksan, mutta työvoimasta noin 65 % toimii tilastoinnin ulkopuolella. Monet kehitystä kuvaavat tunnusluvut ovat nousseet 1990-luvun alusta selvästi. Elinolojen paraneminen on kuitenkin jakautunut epätasaisesti; edelleen 46 % väestöstä elää alle 1,16 dollarilla päivässä.
Nicaraguassa on paljon viljelysmaata ja riittävästi vettä, joten maanviljely on tärkeä osa taloutta. Se tuottaa 17 % bruttokansantuotteesta ja työllistää 29 % työvoimasta. Suurin osa maanviljelystä on työvoimavaltaista pienviljelyä. Karjatalous ja kahvinviljely tuottavat tärkeitä vientituloja.
Tärkein kauppakumppani on Yhdysvallat, johon suuntautuu 61,98 % viennistä ja 22,63 % tuonnista.
Toisin kuin muualla Keski-Amerikassa, sähkön saatavuus on Nicaraguassa huono. Vuonna 2003 vain joka neljännellä maaseudun asukkaalla oli sähköt. Suunnitelmien mukaan luku nousee 55 prosenttiin vuoteen 2015 mennessä. Lähes 70 % maan energiantarpeesta tyydytettiin fossiilisilla polttoaineilla. Pääosa kasvusta on tarkoitus tuottaa uudistuvilla energiamuodoilla, kuten pienillä vesivoimaloilla. Maassa olisi potentiaalia myös maalämmön, aurinkoenergian ja biopolttoaineen hyödyntämiseen.
Liikenne
Nicaraguassa on 143 lentokenttää, mutta vain yhdentoista kiitotie on päällystetty. Suurin kansainvälinen lentoasema on Managuassa. Sinnekään ei ole monia lentoja ja monet matkailijat lentävät naapurimaihin, joista jatkavat busseilla. Suurimmat satamakaupungit ovat Bluefields, Corinto ja El Bluff.
Väestö
thumb|[[Garifunat|Garifuna-lapsia]] Nicaraguan alkuperäistä intiaaniväestöä on maan asukkaista noin viisi prosenttia. Pääryhmän muodostavat mestitsit, 69 prosenttia, jonka jälkeen tulevat eurooppalaisperäiset 17 prosentilla ja afrikkalaisperäiset yhdeksällä prosentilla.
Maan länsiosien intiaaniväestö, nicaraot on suurimmalta osalta sulautunut espanjalaisperäiseen valtaväestöön. Atlantin rannikon, miskito-, rama- ja sumointiaanit ovat sen sijaan säilyttäneet identiteettinsä ja kulttuurisia erikoispiirteitään. Myös maan afrikkalaisperäinen väestö on keskittynyt itärannikolle samoin kuin afrikkalaisten ja intiaanien sekoittumisesta syntyneet garifunat.
Vuoden 2005 väestötilastojen mukaan maan suurin uskontokunta on katoliset, 58,5 prosenttia. Evankelisia protestantteja asukkaista on noin 23 prosenttia. Jehovan todistajia 0,9 prosenttia, muita 1,6 prosenttia ja 15,7 prosenttia ei kuulu mihinkään uskontokuntaan. Vuoden 2017 Latinobarometri-kyselyssä Nicaraguan väestöstä katolilaisia oli 40 prosenttia, protestantteja 32 prosenttia, muita uskontoja 3 prosenttia, uskonnottomia 25 prosenttia ja 1 prosentti ei kertonut vakaumustaan. Maan yli 15-vuotiaista lukea ja kirjoittaa osaa 82,8 prosenttia.
Yksi Yhdistyneiden kansakuntien vuosituhattavoitteista on saada kaikki lapset kouluun ja lukutaito kaikille. Vuonna 1990 ala-astetta kävi 72 % ikäluokasta, ja sen suoritti loppuun 60 % ikäluokasta. Vuoteen 2006 mennessä tilanne parani: koulua kävi jo 91 % ja sen suoritti loppuun 65 % ikäluokasta.
Puhdas vesi
Yksi vuosituhattavoitteista on puhdas vesi ja kunnon vessat. Vuonna 1990 puhdasta vettä sai 70 % väestöstä, 91 % kaupunkilaisista ja 46 % maalaisista. Välillä tilanne oli parempikin, mutta 2004 koko maan luku oli 79 %, kaupungeissa 90 % ja maaseudulla 63 %. Käymälöiden saatavuus parani vuosina 1990–2004 maaseudulla mutta huononi kaupungeissa, koko maan taso pysyi alle 50 prosentissa.
Lisääntymisterveys
Lapsi- ja äitikuolleisuus on Nicaraguassa yleisempää kuin muualla Keski-Amerikassa. Syynä korkeaan kuolleisuuteen ovat puutteet lisääntymisterveyshuollossa. Myös naisiin kohdistuva väkivalta on yleistä, mutta nykyisin poliisilla on paremmat valmiudet puuttua väkivaltaan. Terveydenhuolto muuttui maksuttomaksi vuonna 2007, nyt suurin haaste on terveydenhuollon laadun parantaminen.
Kansalliskokous kielsi abortit vuonna 2006. Myös tuleva presidentti Ortega oli kampanjoinut aborttikiellon puolesta. Nykyisin edes hengenvaarassa oleva nainen ei voi tehdä aborttia. Seurauksena on ollut äitiyskuolleisuuden kasvu suoraan tai epäsuorasti raskauksien takia.
Kehitysyhteistyö
Nicaragua on yksi Suomen kehitysyhteistyön kahdeksasta pääkumppanimaasta. Suomen painopisteitä Nicaraguassa ovat maaseudun kehitys, terveydenhuolto ja paikallishallinto.
Kulttuuri
Muiden latinalaisen Amerikan kansojen tapaan nicaragualaisetkin pitävät arvokkuutta (dignidad) tärkeänä. Kansallinen ylpeys on suurta, ja kansallissankareina pidetään maansa puolesta siirtomaa-aikana uhrautuneita marttyyreita.
Nicaraguassa tehdään edelleen keramiikasta perinteisiä käyttö- ja koriste-esineitä. Osa kuva-aiheista on peräisin ajalta ennen Kolumbusta. Atlantin rannikolla tehdään kultafiligraaniesineitä. Marimba on perinteinen kansanmusiikin soitin.
León Viejon rauniot ovat Unescon maailmanperintökohde.
Urheilu
Olympialaisiin Nicaragua on osallistunut vuodesta 1968. Suurin joukkue, 26 urheilijaa, sillä oli 1996, kun se osallistui baseballiin. Muina vuosina joukkueessa on ollut 5–15 urheilijaa. Maa ei ole saanut toistaiseksi yhtään mitalia.
Nicaraguan jalkapallomaajoukkue oli FIFA-rankingissa toukokuussa 2017 sijalla 100. Maassa on 1 281 seurajoukkuetta, joissa pelaa yli 120 000 rekisteröityä pelaajaa.
RMS
RMS voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Tasapainoelin
thumb|Tasapainoelimen kolme [[kaarikäytävät|kaarikäytävää kuvassa vasemmalla.]] Tasapainoelin on elin, joka välittää tietoa asennosta painovoiman suhteen.
Tasapainoelin sijaitsee sisäkorvassa. Se koostuu kolmesta luisesta kaarikäytävästä, jotka ovat järjestäytyneet kolmella tasolla suorassa kulmassa toisiaan vasten. Käytävien sisällä on aistinsoluja ja sisänestettä. Kun pää liikkuu, nesteeseen muodostuu aaltoja. Aistinsolut reagoivat näihin aaltoihin ja välittävät impulssit hermoston kautta aivoihin. Aistinsolujen karvojen signaalit aiheuttavat tiedostetun aistimuksen kiertävästä liikkeestä ja käsityksen huipusta ja pohjasta.
Tasapainoelimen voimakas ärsytys esimerkiksi lentokoneessa tai laivassa voi aiheuttaa pahoinvointia, huimausta, oksentelua tai pääkipua.
Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat
Lestadiolaisuutta on arvosteltu liikkeen historian alusta lähtien. Alussa arvostelu kohdistui ennen kaikkea hurmosilmiöihin, kovasanaisiin parannussaarnoihin ja lestadiolaisten käännytysintoon. Myöhemmin on kritisoitu muun muassa eksklusiivista seurakuntaoppia, ehkäisyvastaisuutta ja TV-vastaisuutta. Herätysliikkeessä on tapahtunut runsaasti myös hajaannuksia. Usein eri suuntausten kannattajat pitävät toisia suuntia eriseuroina.
Kritiikki alkuheräyksen aikana (1844–1861)
Jo herätysliikkeen perustaja Lars Levi Laestadius sai osakseen kitkerää kritiikkiä. Hänestä tehtiin useita kanteluita tuomiokapituliin. Syytöksiä aiheuttivat muun muassa Laestadiuksen saarnojen värikkäät kielikuvat, heränneiden liikutukset kirkossa ja hengellisten tehtävien luovuttaminen maallikoille. Kun herätyksen kokeneet Koutokeinon saamelaiset kapinoivat norjalaisia vallanpitäjiään vastaan verisin seurauksin, tahtoi Tromssan piispa D. B. Juell vyöryttää tapahtuman "siveellisen vastuun" Laestadiukselle. Härnösandin piispa Israel Bergman vapautti sentään herättäjän syytteistä, mutta kuningas velvoitti hänet pitämään silmällä "Laestadiuksen tapaa hoitaa virkansa". Pajalan seurakunnan piispantarkastus kesällä 1853 tapahtui kireissä tunnelmissa, mutta piispa Bergman antoi lopulta Laestadiuksen toiminnasta voittopuolisesti myönteisen arvion. Lehdistön hyökkäyksiin vastatakseen Laestadius perusti oman sanomalehden Huutavan ääni korvessa (En ropandes röst i öknen). Pajalan tulinen kirkkoherra osoittautuu lehtikirjoituksissaan poleemisen ja satiirisen tyylin suvereeniksi haltijaksi. Lehdessään hän vuoroin puolustautuu kriitikoitaan vastaan, vuoroin ruoskii maallistuneen papiston ja virkamiesten omavaltaisuutta.
Yleisarvio oli kuitenkin kielteinen:
Lestadiolaisuus kohtasi syntyessään ja levittäytyessään kritiikkiä eritoten kirkon taholta. Myös jotkut ei-hengelliset merkkimiehet arvostelivat herätysliikkeen tapoja. Yhteiskuntafilosofi J. V. Snellman piti lestadiolaisuuden mustana puolena sitä että liikkeessä ei kunnioitettu perheen yhtenäisyyttä. Lestadiolaiset eivät Snellmanin mukaan kunnioittaneet perheen sisäisiä suhteita, vaan hylkäsivät ei-lestadiolaiset perheenjäsenet, vanhemmat lapsensa, lapset vanhempansa. (Murtorinne, Eino).
Kritiikki vuosina 1861–1899
Papisto piti yleisesti lestadiolaisuutta vapaakirkollisena lahkona. Kokkolan kirkkoherra Lars Schalinin leski Sophie Schalin valitti Sakari Topeliukselle vuonna 1883 kirjoittamassaan kirjeessä, että "he (hihhulilaiset) vaivaavat ja tuomitsevat kaikkia, jotka menevät kirkkoon --." Piispantarkastuspöytäkirjoissa liikettä kutsuttiin muun muassa hihhuleiksi, lahkoksi, villiuskoksi, rippiläisiksi, ja – liikutusten vuoksi – tanssijalahkoksi, kansan suussa jopa villitaudiksi ja koirataudiksi. Leviävän herätysliikkeen arvostelijana profiloitui Kuopion silloinen piispa, myöhempi arkkipiispa Gustaf Johansson. Hän piti lestadiolaisuutta, "varsinkin sitä, jonka perusoppi on ottaa toisilta ihmisiltä synnit anteeksi", kirkon ulkopuolisena lahkona: "Pakanakuntakin seisoo tässä suhteessa korkeammalla asteella kuin lestadiolaiset, sillä pakanat rukoilevat jumalitaan". Piispa Johansson julkaisi vuonna 1892 lestadiolaisuutta poleemisesti tarkastelleen kirjan Laestadiolaisuus ja vuonna 1880 Juho Tanskanen kirjan Hihhulilaisuus oikeassa karwassansa. Johanssonin mukaan hänen kirjansa motiivi oli "laestadiolaisten saattaminen lahvollisen lumouksen kahleista raittiiseen uskoon jälleen". Herätysliikettä syytettiin myös antinomismista.
Liikutuksia pidettiin 1800-luvulla ajoittain kirkkopahennuksena. Liikutuksiin tulleita lestadiolaisia voitiin rangaista sakoilla, häpeäpenkissä tai jalkapuussa istuttamalla sekä lyhyellä vankeudella. Lestadiolaisten seuratoiminta aiheutti julkista vastustusta. Esimerkiksi Savitaipaleella vuonna 1884 lestadiolaissaarnaaja menehtyi, kun vaimoaan seuroista hakemaan tullut talollinen ampui häntä olkapäähän. Myös toinen saarnaaja joutui vainon kohteeksi pitäessään seuroja Teuvalla vuonna 1872. Nimismies apujoukkoineen nouti saarnaajan seuratalosta ja lähtivät kuljettamaan tätä kotiin. Matkan varrella he kuitenkin pysähtyivät kievariin ja ripustivat vangin käsiraudoilla leipäorteen. Joukko alkoi juopotella ja vanki unohtui. Kievariin sattumalta poikennut vieras huomasi tajuttoman saarnaajan ja hänet päästettiin vapaaksi.
Julkisessa sanassa lestadiolaisuutta tarkasteltiin usein hyvin kielteisessä sävyssä. Esimerkiksi Oulun Wiikko-Sanomat kutsui lestadiolaissaarnaajia "juoksu-susiksi lammasten vaatteissa:"kun vaan saarnaajille syntinsä tunnusti--niin oli ihan paikalla Jumalan lapsi."
Naiset sananjulistajina lestadiolaisuudessa 1800-luvulla
Tutkija Pekka Raittilan mukaan naisia toimi saarnaajina lestadiolaisuudessa ainakin jo 1860-luvulla, herätysliikkeen lähtiessä toden teolla leviämään Laestadiuksen kuoltua. Ilmeisesti jo Laestadius itsekin oli kannustanut naisia saarnaamaan. Markku Ihosen mukaan aikalaistekstien nimityksen "saarnaavainen vaimo" tarkoittamasta toimialasta ei ole varmuutta. Raittila toteaa, että kun saarnaaminen kehittyi raamatunselityspuheeksi, jäivät naiset kuulijoiksi.
Lestadiolaisuuden tutkimuksessa on mainittu useimmiten ainakin nämä kolme varhaista puhujaa: Magdaleena ja Maria Jokela sekä Angelica Laestadius. Oskari Heikki Jussilan mukaan juuri naiset käyttivät ensimmäisinä sittemmin liikkeen tunnusmerkiksi muodostunutta synninpäästön muotoa: ”Jeesuksen nimessä ja veressä ovat synnit anteeksi annetut”. Aulis Zidbeck puolestaan kertoo juhani raattamaan käyttäneen ensimmäisenä nykyistä synninpäästön sana muotoa Kirjassaan Ole vapaa vapaaksi ostettu lauma- Juhani Raattamaa- opettaja ja sielunhoitaja(s.24).
Herätysliikkeessä kiistattoman johdon Laestadiuksen jälkeen saanut maallikkosaarnaaja Juhani Raattamaa (1811–1899) otti varsin hyväksyvän kannan naisten saarnatoimintaan, vaikka katsoikin Paavalin sanan kieltävän naisia tavoittelemasta papin virkaa. Hän kirjoitti vuonna 1878 Pohjois-Ruotsissa toimineelle lestadiolaiselle kirkkoherralle P.O. Grapelle :
Raattamaa lähettää tämän kirjeensä lopussa terveisiä Oulussa saarnaajana tuohon aikaan esiintyneelle "Kristuksen seurakunnan palvelus-piialle Hackzellin Sofialle". Oululainen kirjakauppias Maria Sofia Hackzell (1826–1904) toimi vuosina 1876–1883 Oulun ruotsinkielisen lestadiolaisryhmän raamatunselittäjänä.
Myös Raattamaan sihteerillä Mathilda Fogmanilla (1835–1921) oli tuon ajan lestadiolaisuudessa vahva hengellinen auktoriteettiasema. Fogman keskusteli saarnaajien kanssa opillisista kysymyksistä sekä puuttui lestadiolaissaarnaajien toimintaan ja sopimattomaan käyttäytymiseen ja nuhteli asianomaisia kirjeissään. Saarnaajat Erkki Antti ja Juhani Raattamaa asettuivat näissä keskusteluissa puolustamaan Fogmanin käsityksiä.
Piispa Gustaf Johansson esitti edellä mainitussa kirjassaan Laestadiolaisuus jyrkän paheksuntansa myös siitä, että liikkeessä sallittiin naistenkin saarnata. Johanssonin kritiikistä voidaan päätellä että lestadiolaisuudessa naiset edelleen 1890-luvullakin saarnasivat. Johansson kirjoitti:
Myös kritisoidessaan lestadiolaista rippioppia ja äänellistä syntien anteeksi julistamista Johansson kirjoittaa lestadiolaisnaisten aktiivisesta toiminnasta: