cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Snowcross
Snowcross Suomessa
Muut kansalliset luokat ovat; Junior 11-14, Mini Junior (9-11v), Micro Junior (7-9v), Sport (harrasteluokka) ja Veteraanit (yli 40v).
Snowcross on toinen moottoriurheilulaji Suomessa jossa naiset ajavat Suomen mestaruudesta.
Stadion Snowcrossin suomen mestaruudesta on ajettu vuodesta 2017 alkaen. Kilpailupaikkana on joka vuosi ollut Raksilan pesäpallostadion Oulussa. Vuoden 2021 Suomen mestari on Topi Posti.
Nykyisiä suomalaisia huippukuljettajia ovat muun muassa Aki Pihlaja, Joonas Keskiaho, Topi Posti, Miika Lammi, Mikko Osmo, Pieti Puhakka, Jere Tynkkynen, Sami Huttunen ja Jarno Hietalahti. Suomen menestyksekkäin snowcross-kuljettaja on kaksinkertainen maailmanmestari Janne Tapio.
Snowcross Freestyle
Snowcrossin Freestyle -ajot ovat yleistyneet maailmalla paljon viime vuosina. Suomen ainoa ammattilainen Snowcrossin FSX-ajaja on Jyri Keskiaho. Suomen korkeimmalla sarjatasolla snowcrossin Pro-luokassa ajaa myös toinen Keskiahon veljeksistä, Joonas Keskiaho.
Tunkio
pienoiskuva|Kanaparvi lantatunkiolla. Tunkio on avokomposti. Karjaeläinten lanta ja kuivikkeet koottiin 1600-luvulla syksyisin Lounais-Suomen puulattianavetoista tunkioksi. Tunkioihin on tyhjennetty usein myös huussien alustat, jotka sijaitsivat lähellä tunkiota. Lanta kasattiin tunkioon kerroksittain sekoitettuna kuivikkeeseen (esimerkiksi hakoihin tai olkiin), jolloin se kompostoitui paremmin. Nykyajan navetoissa käytetään tunkioiden sijasta lietelantajärjestelmiä. 1800-luvun kaupunkien jätehuollossa tunkio sijaitsi pihan perällä ja sinne koottiin kotitalousjätteet. Tunkioille kerääntyy usein rottia, joita kutsutaan nimellä tunkiorotta.
Katie Bouman
Katie Bouman on yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä, jonka erityisalaa on kuvankäsittely. Hänen johdollaan kehitettiin algoritmi, jonka avulla huhtikuussa 2019 saatiin kuva mustasta aukosta. Algoritmi käsittelee Event Horizon Telescopen tuottamia valtavia tietomääriä.
Bouman väitteli sähkötekniikan ja tietojenkäsittelyn tohtoriksi Massachusetts Institute of Technologyssä (MIT) vuonna 2017. Hän suoritti tohtorin tutkinnon jälkeisiä opintojaan (postdoc) Harvard-Smithsonian Center for Astrophysicsissä, mutta sopi siirtyvänsä apulaisprofessoriksi California Institute of Technologyyn (Caltech) syksyllä 2019.
Mustan aukon kuvan julkistuksen jälkeen Boumanista tuli internet-ilmiö, kun hänen osuuttaan projektissa sekä liioiteltiin että vähäteltiin.
Lentokonespottaus
thumb|Spottaajia Helsinki-Vantaan lentoaseman laidalla. Taustalla [[Finnairin MD-11 (OH-LGE) juuri nousemassa.]] Lentokonespottaus (joskus myös nimellä lentokonebongaus) tai spottaus on lentokoneiden, niiden laskeutumisten ja nousemisten seuraamista lentoasemalta.
Joillain spottaajilla on myös tapana aina ulkomailla käydessään spottailla paikallisella lentokentällä. Ulkomailla yleisesti spottaaminen käykin helpommin, koska spottaajille voi olla rakennettu varta vasten oma parvekkeensa tai vastaava hoidettu paikka lähellä kiitotietä, josta on helppo katsella ja valokuvata koneita, kun taas Suomessa spottaajien harrastusta saatetaan välillä jopa vaikeuttaa tarpeettomasti. http://nuoretvalokuvaajat.fi/lentokonespottaus-mita-se-on/ Finavia kertoi lokakuussa 2008 rakentavansa samanlaisen spotterilavan Helsinki-Vantaan lentoasemalle kuin ulkomaillakin. Spotterilava tai -parveke on avoinna kesäisin ja sen yhteydessä on myös ilmailumuseo.
Dansgaard–Oeschgerin tapahtuma
thumb|Jääkauden aikaisia [[jääkairausnäyte|jäästä mitattuja lämpötilavaihteluja Antarktiksella ja Grönlannissa. Ns. Keski-Veiksel-vaiheen jälkimmäisellä puoliskolla näkyy voimakasta lämpötilan heilumista.]] thumb|Noin 40000 vuoden takaisista GRIP ja NGRIP- [[jääkairausnäyte|jääkairausnäytteistä otettu happi-isotooppikäyrä, jossa näkyy DO-tapahtumia. Aika kulkee kaaviokuvassa oikealta vasemmalle, toisin kuin tavallisesti. Lämmin ylhäällä, kylmä alhaalla.]]
Dansgaard-Oeschgerin tapahtumilla (DO-tapahtuma) tarkoitetaan viime jääkauden aikana ja lopussa tapahtuneita ilmaston muutoksia, jotka johtuivat Golfvirran äkillisestä käynnistymisestä aikaisemman jäätikön sulamisveden aiheuttaman salpautumisen jälkeen. Tutuin DO-tapahtuma oli 14 700 vuotta sitten jääkauden loppuvaiheen lämpimän Bölling-kauden alussa. DO-tapahtuman jälkeen lämpötila laski yleensä melko hitaasti satojen vuosien ajan, mutta saattoi laskea nopeastikin kohti normaalia jääkausitilaa. Näitä muutoksia tapahtui voimakkaina vain jääkauden keskikylmässä vaiheessa. Ne aiheuttivat kylmän jääkauden keskelle lauhoja "suojasäitä", interstadiaaleja, joiden vaikutus tuntui eniten Atlantin seuduilla. Golfvirta pysyy käynnissä, koska Pohjois-Atlantilla sen viilentynyt, suolainen vesi vajoaa raskaampana syvyyksiin. Lämpimällä kaudella jäätiköistä sulanut suolaton vesi esti alkujaan suolaisen Golfvirran vajoamisen alas ja siten veden kierron Pohjois-Atlantilla. Kun suolaton vesi oli ajan mukana haihtunut pois, kierto saattoi taas alkaa ja tapahtui nopea lämpeneminen. Tämä taas sulatti jäätä, mikä tuotti Golfvirran pysäyttänyttä suolatonta vettä. Näin tropiikista virrannut lämmin suolainen merivirta ja jäätikön kylmät suolattomat sulamisvedet tuottivat värähtelijän, jonka värähtelyjakso riippui veden haihtumisnopeudesta, joka oli hidas pohjoisessa kylmällä jääkaudella.
DO-tapahtumia sattui viime jääkaudella 24, ja niitä on syvämerikairausten mukaan sattunut aikaisemmillakin jääkausilla. DO-tapahtumat tuottivat jääkaudella interstadiaaleja, lämpimiä kausia. Kun jääkausi oli vasta alullaan, DO-tapahtumia ei sattunut lainkaan. Nämä jaksot kytkeytyvät pidempijaksoiseen Bondin kiertoon ja Heinrichin tapahtumiin siten että jokaista Bondin kiertoa vastaa muutama DO-tapahtuma.
Jaksollisuus
Auringon säteilyvaihtelujen uskotaan noin 1470 vuoden jaksoissa liipaisseen DO-tapahtumia. Yleisesti ollaan sitä mieltä, että jakso on vaihdellut. Ajoitusten epätarkkuuden takia ei tiedetä ovatko DO-tapahtumat jaksollisia. Monilla alueilla ajoituksen epätarkkuus on 1000 vuoden luokkaa+/-. Jäätikkögeologi Richard Alleyn mielestä stokastista resonanssia, jollainen on osin satunnainen, osin jaksollinen. ja tapahtuvat noin 1000-2000 vuodessa. DO-tapahtumat jatkuivat holoseenilla heikentyneinä. Pohjois-Atlantissa ajelehti paljon jäätä 1400, 2800, 4300, 5900, 8100 ja 9500 vuotta sitten, toinen ajoitussarja menee 1400, 2900, 4100, 5800 ja 79900 vuotta sitten. Nämä "tuhatvuotiset heilahtelut" pienenivät noin 8100 vuotta sitten. Vuoristojäätiköissä näkyy eri pituisia vaihteluja, mm. 1500 ja 2500 vuoden jaksoja.
Viljo Korpela (akrobaatti)
Viljo Korpela (8. tammikuuta 1925 Lappeenranta – 20. heinäkuuta 2005 Nummela) oli suomalainen akrobaatti ja keksijä. Hänen esiintyjänuransa alkoi jo ennen sotia 1930-luvun lopulla ja jatkui vuoden 1988 lopulle asti, yhteensä noin 50 vuotta.
Lappeenrannassa syntynyt ja varttunut Korpela kiinnostui akrobatiasta jo 1930-luvulla ja toimi läpi sotavuosien 1939–1945 huvitilaisuuksien ja sotarintaman viihdytysjoukkojen esiintyjänä. Vuonna 1949 hänet kiinnitettiin kiertävässä Punainen Mylly -revyyteatterissa esiintyneeseen 3 Amigos -akrobaattiryhmään. Sen jälkeen Korpela alkoi esiintyä Iloiset Nokipojat- ja Nokipojat-akrobaattiryhmien jäsenenä, ensin mainitussa yhdessä Matti Kaksosen ja Allan Raskin kanssa, jälkimmäisessä Matti Kaksosen kanssa. Vuonna 1955 Korpela ja Kaksonen esiintyivät Pariisin Moulin Rouge -varieteessa. Vuonna 1957 Korpela perusti poikansa Timon kanssa akrobatiaryhmän nimeltä Nokipoika & Poika.
Viljo Korpela toimi vuosina 1966–1983 Esiintyvät taiteilijat ry:n puheenjohtajana. än oli mukana perustamassa Sirkus- ja varieteetaiteen ystävät CiVa ry:tä ja toimi 1984–1996 sen sirkusneuvostossa.
Vuonna 1991 WSOY julkaisi Korpelan laatiman historiateoksen Niin se on poijaat : viihdetaiteilijat sodissamme 1939–1945.
Keksijänä Viljo Korpela sai nimiinsä useita patentteja. Vuonna 1986 hänen kehittämänsä liikuntavammaisten nosto- ja siirtotuoli palkittiin Brysselin Eureka 86 -keksijämessuilla kultamitalilla.
Korpelalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke. Hän oli kuollessaan 80-vuotias.
Amirandaredžaniani
Amirandaredžaniani on keskiaikainen georgialainen romanssi, joka kirjoitettiin todennäköisesti 1100-luvun alussa tai puolivälissä. Se oli yksi niistä teoksista, joiden kirjoittaminen merkitsi uuden ja omaperäisen maallisen kirjallisuuden syntyä patristiikan vuosisatoja kestäneen valtakauden jälkeen. Amirandaredžaniani on proosateos, joka kertoo taistelevista ritareista kahdessatoista osassa. Sen kirjoittajana on pidetty Mose Khonelia (, "Mooses Khonilainen"): teoksen laatiminen lasketaan hänen ansiokseen Georgian kirjallisuuden merkittävimmän klassikon Pantterintaljaisen epilogissa. Šota Rustavelin kirjoittamaa eeppistä runoa lukuun ottamatta häntä ei tunneta muualta. Perinteen mukaan Mose oli kotoisin Khonin kaupungista Länsi-Georgiassa ja hän palveli Rustavelin tavoin Georgian "kultakaudella" hallinneen kuningatar Tamarin hovissa (hallitsi 1184–1213).
Amirandaredžanianin julkaisi ensimmäisen kerran itseoppinut georgialainen kirjallisuuskriitikko ja bibliofiili Zakaria Tšitšinadze vuonna 1896. 1900-luvulla teoksesta otettiin useita painoksia. Englanninkieliselle maailmalle eepoksen teki tunnetuksi ensimmäisenä Robert Horne Stevenson käännöksellään vuonna 1958. Sitä seurasi Bidzina Abuladzen käännös venäjäksi vuonna 1965.
Alkuperä ja konteksti
Amirandaredžaniani on vanhin säilynyt omaperäinen georgialainen romanssi, mutta sen juuret voidaan jäljittää sekä georgialaiseen kansanperinteeseen että persialaisiin eepoksiin, joita georgialaiset kirjailijat ihailivat ja joita käännettiin georgiaksi. Niistä ajallisesti lähimpänä on Visramiani, persialaisen Vīs ja Rāmīnin vapaa käännös georgiaksi. Mose Khonelin teos synnytti suuren määrän legendoja, jotka periytyivät kylien tarinankertojien kautta. Kirjallinen perinne ja kansanperinne ovat kietoutuneet niin vahvasti toisiinsa, että jotkut johtavat asiantuntijat ovat ehdottaneet kertomuksen kansanomaisten, Amiranin legendoista periytyvien versioiden edeltäneen kirjallista Amirandaredžaniania sen sijaan, että ne olisivat siitä peräisin. Persian- ja arabiankielisten nimien käyttö teoksessa ja Georgialle spesifisten viitteiden puuttuminen johtivat Marie-Félicité Brosset'n ja Nikolai Marrin ehdottamaan hypoteesia, jonka mukaan Amirandaredžaniani olisi käännös kadonneesta persialaisesta tekstistä. Hypoteesi on kuitenkin nykyään todettu laajalti vääräksi. Persian eeppisen perinteen, erityisesti Ferdowsin Shāhnāmehin, vaikutus näkyy silti teoksessa vahvasti.
Viiden kirjoittamistaan seuranneen vuosisadan aikana Amirandaredžaniani muutettiin useita kertoja myös runomuotoon, ja teos heijastuu lisäksi selkeästi Šota Rustavelin eepokseen. Silti Amirandaredžaniani on hengeltään jokseenkin erilainen kuin Visramiani tai Pantterintaljainen. Sen kerronta on vähemmän monimutkaista ja koristeltua, pikemminkin puhtaan yksinkertaista. Se on kertomus loputtomista taisteluista ja turnajaisista, ja siinä on vahvoja sadun piirteitä, kuten lohikäärmeitä, pahoja henkiä, myyttisiä devi-hirviöitä, kuparisia taikamiehiä, ihmeellisiä eliksiirejä ja muita yliluonnollisia ilmiöitä.
Amirandaredžaniani koostuu kahdestatoista proosaosiosta tai "portista", joiden järjestys on usein käännetty 1600- ja 1700-lukujen käsikirjoituksissa. Teos sijoittuu itämaa-teemaiseen fiktiiviseen maailmaan ja keskittyy seuraamaan Daredžanin pojan Amiranin (Amiran Daredžanisdze) sankarillisia tekoja ja seikkailuja, joista kerrotaan viidessä osassa. Muut osat on omistettu muille sankareille, eivätkä ne liity vahvasti toisiinsa. Neuvostokriitikot yrittivät nähdä Amirandaredžanianin Georgian feodaalisen yhteiskunnan peilinä, mutta kansallisella tai uskonnollisella paatoksella ei ole kertomuksessa osaa. Se keskittyy pelottomuuden ja miesten välisen solidaarisuuden ritari-ideaalien sekä elävien taistelukohtausten kuvaamiseen. Teoksen sankarit ovat tyypillisesti äärimmäisen voimakkaita, pelottomia, sotaisia, armollisia voitettuja vihollisiaan kohtaan, anteliaita ja ritarillisia. Rustavelin ylistämää hovirakkautta ei kertomuksessa kuitenkaan ole, eikä naisia kohtaan osoiteta juuri kiinnostusta. Amirandaredžanianin sankareille naisen rakkaus voitetaan miekan avulla, eikä se ole muuta kuin veruke suuremmille taisteluille.
Synopsis
Kertomus alkaa johdatuksella, jossa intialaisten kuningas Abesalomia vaivaa mysteerinen, ritareita esittävä muotokuva. Siinä on lyhyt viesti, jonka mukaan kyseiset miehet vapauttivat Merten kuninkaan tyttären pahojen kadži-velhojen vankeudesta. Abesalom etsii lopulta käsiinsä muotokuvan viimeisen eloonjääneen ritarin, Savarsamidzen, josta tulee sen jälkeen yksi romanssin pääkertojista. Maalaus osoittautuu esittävän Daredžanin poikaa Amirania ja hänen kumppaneitaan, ja se laajennetaan sarjaksi kertomuksia, jotka kerrotaan kuningas Abesalomille Amiranista ja hänen seuraajistaan Savarsamidzesta, Nosarista ja Badrista heidän väkivaltaisilla retkillään.
Norsunluurannikon ralli 1991
Norsunluurannikon ralli 1991 (viralliselta nimeltään 23. Rallye Cote d'Ivoire - Bandama) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1991. Kilpailu järjestettiin 27.–31. lokakuuta 1991 Abidjanissa. Kilpailu oli kauden kahdestoista. Kilpailu ajettiin avoimilla tieosuuksilla, joilla oli 97 aikatarkastuspistettä. Reitin kokonaispituus oli.
Amirandaredžaniani
Synopsis
Amiranin kerrotaan tapaavan mustiin pukeutuneen ja itkevän muukalaisen. Muukalainen kertoo tarinan isännästään ritari Badrista, Iamanin pojasta (Badri Iamanisdze), jonka hirviö Baqbaq-devi sieppasi, kun hän oli palaamassa äärimmäisen vaaralliselta mutta onnistuneelta retkeltä. Retken tarkoitus oli vapauttaa Merten kuninkaan tytär ja mennä hänen kanssaan naimisiin. Toinen kyvykäs ritari Nosar Nosreli, jonka Merten kuningas lähetti vapauttamaan Badrin, kokee saman kohtalon. Amiran lähtee palvelijansa Savarsamisdzen ja mustiin pukeutuneen miehen kanssa vapauttamaan vangittuja ritareita. Villien taisteluiden, hirviöiden ja muiden seikkailujen jälkeen Amiran vapauttaa Badrin ja Nosarin ja murhaa Baqbaq-devin. Voitokkaana Amiran lähtee kamppailemaan turnajaisiin kuulua jemeniläistä arabisoturi Ambria vastaan. Ambri on saanut mainetta muun muassa voittamalla kolme turkkilaista jättiä ja vapauttamalla Arabian. Amiran löytää Ambrin kuitenkin kuolleena. Sitten Amiran matkustaa Bagdadin emiiri Mumlin pyynnöstä Tähtien maahan, jossa hän voittaa kaikki kuningas Aspanin seitsemän kauniin tyttären käsiä tavoittelevat ritarit ja tuo neidoista kolme Mumlin poikien vaimoiksi. Sen jälkeen Amiran lähtee unen kehotuksesta Talismanien maahan ja menee naimisiin paikallisen kaunottaren Khvarešanin kanssa ylitettyään matkallaan lukuisia esteitä. Seuraavaksi kerrotaan kuuluisasta soturista Sepedavlesta, Darispanin pojasta (Sepedavle Darispanisdze), jonka urotyöt saavat Amiranin haastamaan hänet kaksintaisteluun. Se ei kuitenkaan pääty kummankaan voittoon, ja miehistä tulee ystäviä. He muuttavat yhdessä Ghazniin, jossa he surmaavat viisi paikallista jättiläistä ja joukkomurhaavat kaupungin koko väestön kostaen jalon ritari Mzetšabukin ("auringonkaltainen nuori") petollisen murhan. Viimeisessä osassa Amiran pelastaa Balkhin demonilta, joka tuhoaa kaupunkia, menee naimisiin paikallisen kuninkaan tyttären kanssa ja palaa kotiinsa mukanaan mainetta ja kunniaa.
Norsunluurannikon ralli 1991
Kilpailu kuului vain kuljettajien mestaruussarjaan (ei valmistajien mestaruussarjaan). Kilpailuun lähti 37 autokuntaa, joista yhdeksän pääsi maaliin.
Kilpailun voitti Kenjiro Shinozuka, jolle voitto oli ensimmäinen rallin MM-sarjassa. Voitto oli myös ensimmäinen japanilaiskuljettajan voitto rallin MM-sarjassa.
Tomas von Brömssen
thumb|Tomas von Brömssen Tomas Birger von Brömssen (s. 8. toukokuuta 1943) on ruotsalainen näyttelijä. Hän sai vuonna 1973 kiinnityksen Göteborgin kaupunginteatteriin.
Vuonna 1999 von Brömssen esitti filosofi Alberto Knoxin roolin Jostein Gaarderin kirjaan Sofian maailma pohjautuvassa norjalaisessa elokuvassa Sofies verden, jonka ohjasi Erik Gustavson.
Kulla Gunnarstorpin linna
pienoiskuva|Kulla Gunnarstorpin linna. Kulla Gunnarstorpin linna on linna Helsingborgin kunnassa, Ruotsin eteläisessä Skånen maakunnassa. Linnan alue käsittää 1500-luvulta ja 1800-luvulta peräisin olevat linnat.
Historia
Vuonna 1775 Kulla Gunnarstorp myytiin kreivi Gustav Adolf Sparrelle, jonka lesken kuoltua linna siirtyi kreivi Sparren tyttärenpojalle Gustaf Adolf Fredrik De la Gardielle. Tämän kuoltua Kulla Gunnarstorpin haltijaksi tuli hänen isänsä, Jacob De la Gardie. Hän myi Kulla Gunnarstorpin vuonna 1837 kreivi Carl De Geer av Leufstalle.
De Geerin kuoltua vuonna 1861 Kulla Gunnarstorpin peri hänen veljenpoikansa Baltzar von Platen, joka rakennutti alueelle uuden linnan vuosina 1865–1868. Uuden linnan suunnittelusta vastasi tanskalainen arkkitehti Christian Zwingmann. Myöhemmin linnan peri von Platenin tytär, Axel Wachtmeisterin puoliso Elisabeth von Platen. Wachtmeisterin suvulla linna pysyi vuoteen 1978, jolloin Gustav Trolle peri linnan ja sen alueet äidiltään Charlotelta (o. s. Wachtmeister).
Ranskalainen illallinen
Ranskalainen illallinen on Gabriel Axelin ohjaama tanskalainen elokuva vuodelta 1987. Se perustuu Karen Blixenin novelliin ”Babetten pidot”, joka sisältyy novellikokoelmaan Kohtalotarinoita. Novelli ilmestyi ensi kertaa amerikkalaisessa naistenlehdessä Ladies Home Journal vuonna 1950.
Ennen Ranskalaista illallista ei Blixenin kotimaassa Tanskassa ollut sovitettu yhtäkään hänen teostaan laajakangaselokuvaksi. Elokuva sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon 1987. Vuonna 2006 se valittiin yhtenä 12 elokuvasta osaksi Tanskan kulttuurikaanonia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Alien vs. Predator
Alien vs. Predator on Alien- ja Predator-elokuvasarjoihin perustuvaa sarja, josta on julkaistu muun muassa elokuvia, videopelejä ja sarjakuvia.
Jukka Bilund
Jukka Bilund (s. 10. toukokuuta 1959) on suomalainen muusikko, joka on soittanut bassoa, kitaraa sekä laulanut Pelle Miljoona & N.U.S, Musta Leski, Rumble Blues Band ja Fine Experience -yhtyeissä.
Barrancos
Barrancos on kunta Bejan piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 168,4 km² ja väkiluku noin 1 800.
Barrancosin nykyinen pormestari on António Tereno. Kunnan juhlapäivä on 28. elokuuta. Barrancos on yksi Portugalin kuudesta kunnasta, jotka koostuvat vain yhdestä freguesiasta.
Sokkelokilli
Sokkelokilli (Cyprinodon elegans) on hammaskillien (Cyprinodontidae) heimoon kuuluva kalalaji. Spencer Fullerton Baird ja Charles Frédéric Girard kuvasivat lajin tieteelle vuonna 1853.
Ulkonäkö ja koko
Sokkelokillillä on pyöreäreunaiset, vaaleanharmaat evät. Lajilla on myös suhteellisen isot silmät. Tummanharmailla kyljillä on laajalti vaaleita pilkkuja. Sokkelokilli on tavallisesti noin 3,8 senttimetrin mittainen ja voi kasvaa jopa 6,2 senttimetrin mittaiseksi.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lajia on toistaiseksi tavattu vain Yhdysvalloista, jossa se elää Teksasin alueella. Sokkelokilliä tavataan makeavetisistä virroista, joiden lämpötila vaihtelee 18–26 celsiusasteen välillä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee lajin erittäin uhanalaiseksi.
Kuumia aaltoja
Kuumia aaltoja on MTV3-kanavalla syksyllä 2003 lähetetty suomalainen 15-osainen televisiosarja. Se jäi Spede Pasasen uran viimeiseksi tuotantopäätökseksi. Sarjan jaksot nähtiin uusintana kesällä 2005.
Kalomoíra
Kalomoíra eli Kalomoíra Saránti, syntyjään Maria Kalomira Sarantis (s. 31. tammikuuta 1985 West Hempstead, New York, New York), tunnetaan myös nimillä Kalomira ja K-Moira, on kreikkalais-yhdysvaltalainen laulaja.
Elämä
Kalomoíra syntyi Nassau Countyssä, New Yorkissa vuonna 1985. Hänen vanhempansa, isä Níkos ja äiti Eléni omistivat kreikkalais-amerikkalaisen ravintolan. Kalomoíralla on myös yksi sisko.
Kalomoíra haaveili jo lapsen pop -artistin urasta. Hän oli mukana useissa koulun musiikkiaktiviteeteissa. Kalomoíran suosikkisoitin oli viulu, jota hän soitti 9 -vuotiaana koulun orkesterissa. Vuonna 2003 hänet valittiin myös kolunsa ”Miss West Hempsteadiksi”.
Serkkunsa vinkkien avulla Kalomoíra sijoittui toiselle sijalle WBLI:in järjestämässä musiikkikilpailussa.
27. helmikuuta 2008 Kalomoíra valittiin edustamaan Kreikkaa vuoden 2008 Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Secret Combination”. Kappale sijoittui finaalissa kolmanneksi.
Aaltorummuttaja
Aaltorummuttaja (Micropogonias undulatus) on rummuttajien heimoon kuuluva kalalaji. Sen kuvasi tieteelle Carl von Linné vuonna 1766.
Aaltorummuttaja on pohjakala. Lajia tavataan Atlantin valtamerellä sekä Yhdysvaltojen ja Meksikon rannikoilla. Ravinnokseen se syö lieroja, äyriäisiä sekä pieniä kaloja.
Heidi Lirkki
Heidi Lirkin kaksossisko Jaana Lirkki on myös salibandyn pelaaja.
Satala
Satala oli muinainen kaupunki nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi kahden tärkeän tien risteyksessä. Yksi tie johti Mustanmeren rannalla sijaitsevasta Trapezuksesta Samosataan ja toinen Nikopoliista Armeniaan. Satala joutui Rooman vallan alle, kun Vespasianus liitti Armenia Minorin valtakuntaan. Trajanus käytti Satalaa tukikohtanaan sodassaan Parthiaa vastaan. Satalasta tuli Legio XV Apollinariin tukikohta vuonna 117 ja legioona oli siellä vielä 400-luvulla. Persialaiset valtasivat Satalan Bysantilta vuonna 610.
Anu Raatevaara
Anu Raatevaara (s. 4. tammikuuta 1996) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on naisten Salibandyliigassa edustanut lappeenrantalaista NST:tä kausina 2012–2014 sekä nurmijärveläistä SB-Prota kaudesta 2014–2015 alkaen. Hän on voittanut SM-kultaa vuosina 2018 ja 2019 ja saavuttanut SM-hopeaa vuosina 2015, 2017 ja 2021 sekä SM-pronssia vuonna 2016. Hän on pelannut liigan runkosarjassa yhteensä 146 ottelua, joissa hän on tehnyt 38 maalia ja saanut 30 syöttöpistettä, sekä pudotuspeleissä 56 ottelua, joissa hän on tehnyt kuusi maalia ja antanut viisi maalisyöttöä. Raatevaaran kasvattajaseura on sysmäläinen Bandy Boys -88.
Vasili II
Vasili II Sokea ; (10. maaliskuuta 1415 – 27. maaliskuuta 1462, Moskovan ruhtinaskunta) oli Moskovan suuriruhtinas vuosina 1425–1462. Hänen kauttaan varjosti suuri sisällissota. Hänen pojastaan, Iivana III:sta tuli ensimmäinen koko Venäjän hallitsija.
Lissabonin metro
undefined
Vasili II
Suku
Vasili oli isänsä Vasili I:n ja Sofian, Liettuan Vytautas Suuren tyttären Sofia Liettualaisen, vanhin poika. Hän nousi valtaistuimelle kymmenvuotiaana. Hänen isoisänsä Dimitri Donskoin nuorempi poika Juri, hallitsi Galitšin ruhtinaskuntaa pohjoisessa ja vaati Moskovaakin isänsä perintönä. Taistelua jatkoivat hänen poikansa Vasili Kosoi ja Dimitri Šemjaka.
Lissabonin metro
Lissabonin metro (portugaliksi Metro de Lisboa) on Lissabonissa, Portugalissa toimiva metrojärjestelmä. Se oli Portugalin ensimmäinen metrojunajärjestelmä.
Lissabonin metron pituus on 44,2 kilometriä. Sillä on neljä linjaa ja 56 asemaa. Metron rakennustyöt alkoivat 7. elokuuta 1955. Varsinainen toiminta aloitettiin neljä vuotta myöhemmin. thumb|250px|left|Metrovaunu sisältä thumb|230px|left|Linjakartta
Vasili II
Hallitsijana
Vytautasin kuollessa vuonna 1430 Juri Donskoi meni Kultaisen ordan kaanin puheille pyytämään Moskovan ruhtinaskunnan valtaistuinta. Kaani ei kuitenkaan tukenut häntä, joten Juri kokosi armeijan ja valtasi Moskovan. Vasili Vasiljevitš petettiin ja joutui vangituksi vuonna 1433. Tultuaan Moskovan suuriruhtinaaksi Juri armahti veljenpoikansa ja lähetti hänet hallitsemaan Kolomnaa. Siellä Vasili alkoi heti juonia setäänsä vastaan. Juri Donskoi luopui Moskovasta epävarman asemansa vuoksi ja pakeni kotikaupunkiinsa ja Vasili II palasi Moskovan hallitsijaksi.
Vasili II:n aikana Kultainen orda hajosi pienempiin kaanikuntiin. Vuonna 1439 Vasili joutui pakenemaan Kazanin kaani Olug Moxammatin piiritystä. Kuusi vuotta myöhemmin hän johti joukkonsa Kazania vastaan, mutta hävisi ja joutui vangiksi. Moskovalaiset joutuivat keräämään valtavat lunnaat, joita vastaan Vasili vapautettiin viisi kuukautta myöhemmin.
Vasilin voitto serkkuaan vastaan tuli 1450-luvulla kun hän valtasi Galitšin ja myrkytti Dmitrin, jonka lapset pääsivät pakoon Liettuan suuriruhtinaskuntaan. Perimysriidat kuitenkin päättyivät.
Kun sota oli ohi Vasili II eliminoi lähes kaikki pienet Moskovan alaiset apanaasit ja vahvisti yksinvaltaansa. Tasavaltalaisesti hallitut kaupunkivaltiot Novgorod, Pihkova ja Vjatka joutuivat tunnustamaan hänen yliherruutensa.
Brian Asawa
Brian Laurence Asawa (1. lokakuuta 1966 Fullerton, Kalifornia – 18. huhtikuuta 2016) oli yhdysvaltalainen laulaja, äänialaltaan kontratenori. Hän otti aluksi pääaineekseen pianonsoiton Kalifornian yliopistossa, Santa Cruzissa. Hän kuitenkin siirtyi laulamisen pariin ja vaihtoi opinahjon Kalifornian yliopistoon, Los Angelesiin, jossa häntä opettivat Virginia Fox ja Kari Windingstad. Alun perin hän oli tenori, mutta siirtyi kontratenoriksi ja keskittyi tämän jälkeen pääasiallisesti barokkimusiikkiin.
Asawalla oli japanilaistaustaa. Hänen isänsä George oli kemisti ja äitinsä Fusako Yoshida kampaaja. Täti Ruth Asawa oli kuvanveistäjä.
Vuonna 1989 Asawa aloitti maisteriopintonsa varhaisen musiikin tulkinnassa Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa, jossa hänen opettajanaan oli luutisti James Tyler. Jo ennen valmistumistaan, vuonna 1991, Asawa voitti ensimmäisenä kontratenorina Metropolitan-oopperan National Council Auditions -kilpailun. Seuraavat kaksi vuotta hän vietti ensimmäisenä kontratenorina Merolino-oopperaohjelmassa ja Adler-stipendillä opiskelemassa. Kaikkiaan hänet nähtiin kuudessa tuotannossa San Franciscon oopperan päänäyttämöllä vuosina 1991–2001.
Vuonna 1993 Asawa teki Euroopan-debyyttinsä Alankomaiden oopperassa Christoph Willibald Gluckin Orfeo ed Euridicessa. Tätä esiintymistä seuraasivat debyytit Santa Fen oopperassa Georg Friedrich Händelin Xerxesissä ja Houston Grand Operassa Benjamin Brittenin Kesäyön unelmassa. 1990-luvun kuluessa Asawa pääsi päärooleihin muun muassa Metropolitan-oopperassa, Gran Teatre del Liceussa, Pariisin oopperassa, Sydneyn oopperassa ja Teatro dell'Opera di Romassa.
Konserttisolistina Asawa esiintyi muun muassa Mostly Mozart -festivaalissa ja Carnegie Hallissa. Hän teki sekä soololevytyksiä että esiintymisiä päärooleissa monille eri levy-yhtiöille. Asawa teki yhteistyötä Diana Tashin kanssa; yhdessä he tulkitsivat muiden muassa Händelin, Claudio Monteverdin, Henry Purcellin, Felix Mendelssohnin, Franz Schubertin ja Gioacchino Rossinin töitä. Asawan ohjelmistoon kuului myös nykymusiikkia, kuten Peter Maxwell Daviesin Eight Songs for a Mad King, ja hän tilasi useita teoksia itselleen muiden muassa Jake Heggieltä.
Asawa oli homoseksuaalinen ja väitti vuonna 1998 The Advocate -lehdelle, että heteromiehet eivät homomiehistä poiketen koe miellyttäväksi korkeimmassa äänialassa laulamista. Asawa oli naimisissa Keith Fisherin kanssa, mutta avioliitto päättyi eroon. Asawan kirkkokunta oli Yhdistynyt metodistikirkko. Hän kuoli 49-vuotiaana maksan vajaatoimintaan oltuaan pitkään sairaana.
George McKenzie
George McKenzie (22. syyskuuta 1901 – 5. huhtikuuta 1941) oli brittiläinen nyrkkeilijä, joka kilpaili huipulla 1920-luvulla.
McKenzie voitti pronssia vuoden 1920 kesäolympialaisissa häviten semifinaalissa Edward Earl Hartmanille.
Makasiini
Makasiini on monimerkityksinen sana. Useimmat sen merkityksistä liittyvät varastoimiseen tai säilyttämiseen. Nimitys on vanhahtava. Makasiini voi tarkoittaa:
Mór Kóczán
Mór Kóczán (8. tammikuuta 1885 – 30. heinäkuuta 1972) oli unkarilainen keihäänheittäjä ja kalvinistipappi. Hän kilpaili heittolajeista, joissa parhain menestys tuli keihäänheitosta. Kóczán saavutti olympiapronssia vuoden 1912 kesäolympialaisista Tukholmasta tuloksella 55,50. Pappina myös toiminut Kóczán osallistui noihin olympialaisiin salanimellä Mór Kóvács, sillä hän halusi välttää riidan kirkon kanssa, joka ei halunnut hänen osallistuvan olympialaisiin. Kóczán kuoli vuonna 1972.
Castro Verde
Castro Verde on kunta Bejan piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 569,4 km² ja väkiluku noin 7 276.
Castro Verden nykyinen pormestari on Francisco Duarte. Kunnan juhlapäivä on 29. kesäkuuta.
Anna-Liisa Hirviluoto
Anna-Liisa Hirviluoto (16. helmikuuta 1929 Helsinki – 23. huhtikuuta 2000) oli arkeologi, joka toimi Museoviraston ja sen edeltäjän Muinaistieteellisen toimikunnan tehtävissä 35 vuotta.
Hirviluodon vanhemmat olivat sotilasmestari Simo Hirviluoto (aiemmin Lång) ja Martta Kasurinen. Hän valmistui historian opettajaksi, mutta 1957 hänestä tuli Muinaistieteellisen toimikunnan esihistoriallisen osaston amanuenssi ja 1972 tapahtuneen Museoviraston perustamisen jälkeen sen esihistorian toimiston tutkija ja välillä vt. osastopäällikkö.
Hirviluodon erikoisalaa oli 1960-luvulla yhteydenpito tieviranomaisiin muinaismuistolain rauhoittamien esihistoriallisten kohteiden tiimoilta, esimerkiksi Porvoon ohitustien ja Porvoon Linnavuoren sekä Tampereen moottoritien ja Sääksmäen Rapolan linnavuoren tapauksissa. Suomen luonnonsuojeluliitto myönsi Museovirastolle paljolti Hirviluodon toiminnan ansiosta ympäristöpalkinnon 1990 ja 1997 virasto taas otti vastaan hänen ansiostaan Hämeen Heimoliiton kunniakirjan.
Hirviluoto työskenteli myös maankäytön suunnitteluun ja kaavoituksiin liittyvissä muinaisjäännöksiä koskeneissa kysymyksissä. Tutkijana hän paneutui rautakauteen, tehden kaivauksia etenkin Varsinais-Suomessa kuten Yläneen viikinkikalmistossa, josta hän ei kuitenkaan ehtinyt julkaista toivomaansa perusteellista selvitystä. Hirviluoto tunnettiin myös aktiivisena pohjoismaiseen yhteistyöhön osallistuvana arkeologina.
Richard S. Ewell
thumb|Kenraali Richard S. Ewell
Richard Stoddert Ewell (8. helmikuuta 1817 – 25. tammikuuta 1872) oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän saavutti mainetta vanhempana komentajana Stonewall Jacksonin ja Robert E. Leen alaisena ja taisteli tehokkaasti suurimman osan sodasta, mutta hänen perintöään on tahrannut keskustelu hänen toimistaan Gettysburgin ja Spotsylvanian taisteluissa.
Lapsuus ja nuoruus
Ewell syntyi Georgetownissa, Washingtonin lähialueella. Hän kasvoi kolmivuotiaasta Prince Williamin piirikunnassa, lähellä Manassasia, Virginiassa. Hän oli tohtori Thomas Stoddert Ewellin ja tämän vaimon Elizabethin kolmas poika. Hänen isoisänsä oli Yhdysvaltain ensimmäinen laivastoministeri Benjamin Stoddert. Benjamin Stoddert Ewell oli hänen veljensä.
Richard S. Ewell valmistui Yhdysvaltain sotilasakatemiasta vuonna 1840, kolmantenatoista luokkansa 42 kadetista. Hänen ystävänsä kutsuivat häntä ”Vanhaksi kaljupääksi” tai ”Baldyksi”. Ewell sai komennuksen toiseksi luutnantiksi Yhdysvaltain 2. rakuunoihin ja hänet ylennettiin ensimmäiseksi luutnantiksi 1845. Vuodet 1843–1845 hän palveli Philip St. George Cooken ja Stephen Watts Kearnyn kanssa saattotehtävissä Santa Fen ja Oregonin reiteillä. Meksikon–Yhdysvaltain sodassa hän palveli Winfield Scottin alaisena ja hänet ylennettiin kapteeniksi rohkeudestaan Contrerasin ja Churubuscon taisteluissa. Contrerasissa hän osallistui yölliseen tiedustelutehtävään insinöörikapteeni Robert E. Leen, tulevan komentajansa kanssa.
Sotilasuran ja sisällissodan alku
Ewell ylennettiin prikaatinkenraaliksi 17. kesäkuuta ja hän komensi prikaatiaan ensimmäisessä Bull Runin taistelussa, muttei juurikaan joutunut kahakoimaan unionin joukkojen kanssa. Ewell ylennettiin kenraalimajuriksi 24. tammikuuta 1862, ja hän palveli kenraali Stonewall Jacksonin alaisena Jacksonin Shenandoahin laakson sotaretken aikana. Ewell taisteli joukkoineen unionin armeijan kenraalimajurien John C. Frémontin, Nathaniel P. Banksin ja James Shieldsin joukkoja vastaan. Hän osallistui Gaines Millin, Malvern Hillin ja Cedar Mountainin taisteluihin. Ewell päihitti Banksin uudestaan Cedar Mountainissa, ja osallistui myös toiseen Bull Runin taisteluun. Ewell haavoittui Grovetonissa pahasti, ja hänen vasen jalkansa amputoitiin polven alapuolelta.
Ewell sai hoitoa ensimmäiseltä serkultaan Lizinka Campbell Brownilta, johon ihastui, ja jonka kanssa meni naimisiin Richmondissa 26. toukokuuta 1863.
Pitkän toimpumisensa jälkeen Ewell palasi Leen Pohjois-Virginian armeijaan Chancellorsvillen taisteluun. Kun Jackson haavoittui kuolettavasti 3. toukokuuta 1863, hän ehdotti että Ewell korvaisi hänet armeijakunnan komentajana. Lee täytti väliaikaisesti paikan ratsuväenkenraali J. E. B. Stuartilla, mutta 23. toukokuuta Ewell ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja toisen armeijakunnan komentajaksi (nyt hieman pienempi kuin Jacksonin armeijakunta, koska yksikköjä hajotettiin muodostettavaa 3. armeijakuntaa varten, jonka komentajaksi tuli myös yksi entisistä Jacksonin divisioonankomentajista, kenraaliluutnantti A. P. Hill).
Ewellin armeijakunta lähestyi Gettysburgia pohjoisesta ja murskasi unionin XI armeijakunnan ja osia I armeijakunnasta. Ewellin toiminta Gettysburgissa on kuitenkin herättänyt laajaa kiistelyä. Hän kieltäytyi hyökkäämästä Cemetary Hillille (hautausmaakukkula) vaikka Lee käski hänen vallata sen, ja onkin väitetty että Stonewall Jackson olisi valloittanut sen oikopäätä. Syyksi on arveltu, että Ewell halusi odottaa taistelukentälle saapuvia lisäjoukkoja, mutta unioni sai odotettaessa raskasta tykistöä ja lisäjoukkoja York Pikelta ja A. P. Hillin väsyneitä joukkoja ei voinut kuumana päivänä lähettää heti taisteluun niiden saavuttua paikalle. Ewellin esikuntaan kuuluneet kenraalit Isaac R. Trimble ja Jubal Early kritisoivat suuresti hänen päätöstään olla hyökkäämättä. 2.–3. heinäkuuta Ewellin joukot kuitenkin hyökkäsivät unionin asemia vastaan Cemetary Hillillä. Ewell haavoittui 3. heinäkuuta ja myös marraskuussa Kelly’s Fordissa Virginiassa. Tammikuussa 1864 hän haavoittui jälleen hevosensa kaaduttua lumihankeen.
Ewell taisteli Wildernessin ja Spotsylvanian taisteluissa. Spotsylvaniassa hän koki henkisen romahduksen. Hän piiskasi pakenevia miehiään miekalla, ja Lee siirsi hänet varuskunnan komentajaksi Richmondiin sanoen, että miten Ewell voisi hillitä miehiään jos hän ei kyennyt hillitsemään edes itseään. Ewell perääntyi Richmodista joukkoineen vuonna 1865 ja joutui unionin joukkojen sotavangiksi Sayler’s Creekissä muutamaa päivää ennen Leen antautumista. Hän oli sotavankeudessa Bostonin sataman vankileirillä Fort Warrenissa heinäkuuhun 1865.
Sodan jälkeiset vaiheet
Ewell alkoi vapautumisensa jälkeen maanviljelijäksi Spring Hilliin Tennesseehen, jossa asui perheineen. Hän vuokrasi myös puuvillaplantaasin Mississippissä. Ewell toimi monissa yhteiskunnan luottamustoimissa kuten Maury Countyn maanviljelysseuran johtajana. Hän menehtyi vaimonsa kanssa kolmen päivän sisällä keuhkokuumeeseen vuonna 1872, ja heidät haudattiin Old Cityn hautausmaalle Nashvilleen, Tennesseehen.
Myrkkytarhakäärmeet
Myrkkytarhakäärmeet (Elapidae) on yksi tarha- ja kyykäärmeiden alalahkon (Caenopihidia) viidestä heimosta. Useat tunnetuimmista ja vaarallisimmista käärmeistä kuuluvat myrkkytarhakäärmeisiin. Näitä ovat kobrat, mambat, korallikäärmeet, kraitit ja merikäärmeet. Myrkkytarhakäärmeitä on kaikkiaan 365 lajia, jotka kuuluvat yli 50 sukuun.
Levinneisyys ja elinympäristö
Myrkkytarhakäärmeitä tavataan Afrikassa, Etelä- ja Pohjois-Amerikassa, Etelä-Aasiassa ja Australiassa. Niiden suhteellinen osuus kaikista käärmeistä on ylivoimaisesti suurin Australiassa, muualla vain noin 10 % (tai alle sen) kaikista käärmeistä on myrkkytarhakäärmeitä. Vain muutamaa lajia pidetään hyökkäävänä, ja nekin yrittävät yleensä paeta ihmisen tieltä. Monet myrkkytarhakäärmeet kuitenkin puolustautuvat häirittyinä ja saattavat vaikuttaa aggressiivisilta. Vuosittain maapallolla arvioidaan ainakin 30 000, ehkä yli 100 000 ihmisen kuolevan myrkkykäärmeiden puremaan – tästä määrästä huomattava osa on myrkkytarhakäärmeiden uhreja. Toisaalta Australiassa kuolee vuosittain keskimäärin vain neljä henkilöä käärmeenpuremiin, vaikka sikäläiset myrkkytarhakäärmeet ovat sekä yleisempiä että vaarallisempia kuin muualla.
Myrkkyhampaat
Myrkkytarhakäärmeiden myrkkyhampaat sijaitsevat yläleuan etuosassa. Ne ovat yleensä lyhyemmät kuin kyykäärmeiden hampaat ja liikkumattomat. Kaikki heimon lajit ovat myrkyllisiä. Myrkkyrauhaset ovat muuntuneita sylkirauhasia. Myrkky valuu pitkin hampaiden pinnassa olevaa uurretta tai hampaassa olevaa tiehyttä hampaan kärkeen. Myrkky sisältää pääasiassa neurotoksiinia: se vaikuttaa hermostoon estäen hermoimpulssien siirtymisen. Myrkyissä on myös vereen vaikuttavia aineita sekä hajottavia entsyymejä. Saaliseläinten kuolinsyynä on tavallisesti tukehtuminen hengityksen lamaannuttua tai sydämen pysähtyminen šokin seurauksena. Monet myrkkytarhakäärmeet ovat ihmisellekin erittäin vaarallisia. Toisaalta oikean seerumin saaminen riittävän nopeasti auttaa lähes jokaisessa purematapauksessa.
Kobrat
Kobrat ovat ehkä tunnetuimmat myrkkytarhakäärmeet. Useimmat niistä pystyvät ärsytettyinä levittämään pitkät etumaiset kylkiluunsa, jolloin niiden niska leviää tarvittaessa hattumaisesti. Monet muutkin käärmeet pystyvät vastaavaan, mutta varsinaiset kobrat (suku Niedja) ovat tässä suhteessa etevimpiä. Afrikassa elää viisi kobralajia, Keski-idässä kaksi, ja yhtä lajia tavataan laajalla alueella Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Omiin sukuihinsa kuuluvat kuningaskobrat, rengaskaulakobrat ja vesikobrat.
Kobrat ovat aktiivisia yöaikaan. Ne saalistavat pieniä nisäkkäitä, lintuja, hyönteisiä, sammakkoeläimiä, kaloja ja jopa matelijoita. Kuningaskobra käyttää ravinnokseen pääasiassa muita käärmeitä. Ihmisen kimppuun tuskin ainoakaan kobralaji käy vapaaehtoisesti. Yllätettyinä kobrat kohottavat eturuumiinsa maasta ja levittävät niskansa. Jos ihminen uhkailusta huolimatta vielä lähestyy, kobra iskee. Monesti kobra tarrautuu purressaan kiinni uhriinsa. Tällöin myrkkyä joutuu elimistöön paljon enemmän kuin käärmeiden puremissa yleensä. Neljä eri kobralajia pystyy tiputtamaan myrkkyä iskuhampaittensa etupuolella olevista rei’istä. Ne näyttävät tähtäävän uhrin jalkoihin tai päähän. Silmiin joutunut myrkky aiheuttaa sokaistumisen ja silmien pysyvän vaurioitumisen, mikäli sitä ei pestä nopeasti pois. Kobrien myrkky on suhteellisen voimakasta. Se sisältää pääasiassa neurotoksiineja ja aiheuttaa hoitamattomana välillä jopa halvautumisen tai kuoleman.
Mambat
Mambat ovat myös hyvin tunnettuja myrkkytarhakäärmeitä. Nämä hoikkarakenteiset ja melko pitkät (naaraat ovat lyhempiä) Afrikassa asustavat käärmeet liikkuvat pääasiallisesti puissa. Kookkain laji on mustamamba ja sinimamba jota tavataan todella harvoin, joka on sopeutunut elämään savanneilla. Tämän lajin hyökkäävyydestä, myrkyllisyydestä ja nopeudesta liikkuu pelottavia tarinoita. Mustamamban myrkky on voimakkaimpia käärmeenmyrkkyjä. Ärsytettynä se on varsin aggressiivinen, mutta yleensä mustamambakin välttelee ihmistä. Myös sen nopeutta on melkoisesti liioiteltu, sillä terve ihminen pystyy helposti liikkumaan sitä nopeammin. Sen sijaan sen iskunopeus saalistus- tai puolustustilanteessa saattaa yllättää vahingossa liian lähelle tulleen ihmisen. Mustamamba ei milloinkaan ole musta, vaan sen väri vaihtelee yksilöllisesti harmaanruskeasta vaaleanoranssiin. Lännenvihermamba, vihermamba ja jamesoninmamba ovat kaikki pääväriltään oranssiin taipuisia, puissa eläviä mambalajeja. Ne syövät pääasiallisesti lintuja ja linnunmunia sekä puissa eläviä liskoja (välillä oman lajinsa poikasia). Mustamamba puolestaan käyttää ravinnokseen lähinnä pikkunisäkkäitä.
<!--- omille sivuilleen nämä ovat lajeja
Taipaani
Australian lukuisita myrkkytarhakäärmeistä suurin ja vaarallisin on taipaani. Sen myrkkyä pidetään yhtenä voimakkaimmista. Suurella taipaanilla on myrkkyä lisäksi hyvin paljon, ja kun sen myrkkyhampaat oavt poikkeuksellisen kookkaat, niin taipaanin pelottava maine on helppo ymmärtää. Onneksi taipaania tavataan vain Australian pohjois- ja koillisosissa sekä Uudessa-Guineassa harvaan asutuilla alueilla. Myös taipaani pyrkii väsitämään ihmistä, mutta yllätettynä se saattaa olla aggressiivinen. Ennen seerumin kehittämistä taipaanin puremista ihmisistä kuoli suunnilleen yhdeksän kymmenestä. Taipaani on selkäpuoleltaan tavallisesti ruskehtava, alta vaalean kellertävä. Kookas pää liittyy kapealla kaulalla hoikkaan ja pitkään ruumiiseen.
Tiikerikäärmeet
Myös tiikerikäärmeet ovat australialaisia myrkkytarhakäärmeitä. Ne ovat tukevarakenteisia, mutta melko lyhyitä. Niiden myrkky on melkein yhtä tehokasta kuin taipaanin, ja ne ovat vastuussa suuresta osasta Australian kohtalokkaista käärmeenpuremista. Tämä johtuu lähinnä siitä, että tiikerikäärmeitä tavataan Etelä- ja Kaakkois-Australiassa alueilla, joilla ihmisasutuskin on tihein. Tiikerikäärmelajien ja jopa saman lajin eri populaatioiden välillä on suuria eroja myrkyn voimakkuudessa. Ennen seerumin kehittämistä kuoli noin puolet tiikerikäärmeiden puremista ihmisistä myrkkyyn. Voimakkain myrkky on muytatiikerikäärmeillä.
Tiikerikäärmeiden luokittelu on epämääräinen: toisten tutkijoiden mukaan lajeja on jopa kymmenkunta, toisten mielestä vain yksi tai kaksi. Kaikilla tiikerikäärmeillä on melko lyhyet myrkkyhampaat, ja ne synnyttävät eläviä poikasia. Tiikerikäärmeet viihtyvät hyvin monenlaisissa elinympäristöissä. Queenslandissa niitä tavataan sademetsissä, muualla muun muassa kosteilla pensastomailla, kuivahkoissa metsissä, soilla, jokitörmillä, tulvarannoilla ja niin edelleen. Ravinnokseen tiikerikäärmeet käyttävät usein sammakoita, mutta ne syövät myös pieniä nisäkkäitä, lintuja, liskoja ja jopa kaloja. --->
Luokittelu
Australialaiset myrkkytarhakäärmeet voidaan jakaa kahteen alaheimoon. Melakäärmeet (Hydrophiinae) sisältää maalla elävät australialaiset myrkkytarhakäärmeet ja perinteiset melakäärmeet. Munivat, osittain maalla elävät käärmeet kuuluvat alaheimoon Laticaudinae (lattapyrtökäärmeet).
Alaheimot ja suvut Reptile Databasen mukaan:
Tim Curry
Timothy James "Tim" Curry (s. 19. huhtikuuta 1946, Grappenhall, Cheshire) on englantilainen Daytime Emmy -palkittu näyttelijä. Lisäksi hän on toiminut myös laulajana ja säveltäjänä.
Ura
Uransa 1960-luvun lopulla aloittanut Curry tunnetaan kenties parhaiten roolistaan tohtori Frank-N-Furterina The Rocky Horror Show -musikaalissa, jota esitettiin Lontoossa vuonna 1973 sekä Los Angelesissa ja Broadwaylla vuosina 1974 ja 1975, sekä tätä teatterituotantoa seuranneessa elokuvassa The Rocky Horror Picture Show vuodelta 1975. Hän ei ole aina kovinkaan innokkaasti puhunut haastatteluissa ko. roolista sen leimaavuuden vuoksi, mutta on sanonut monesti olevansa silti hyvin ylpeä roolistaan ja koko elokuvasta. Tämän roolinsa myötä Curry onkin esiintynyt lukuisissa tv-sarjoissa ja elokuvissa kuten Life of Shakespeare, Lexx, Saturday Night Live,Cluedo, Wiseguy, Will & Grace, Se, Legenda, Monk, Scary Movie 2, Congo, Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa, Kolme muskettisoturia, ja Punaisen lokakuun metsästys. Yleensä hän onkin esittänyt rikollista, myös ääninäyttelijänä animaatioissa kuten Varjoankka, Loonatics Unleashed, Scooby-Doo ja noidan haamu, Batman of the Future ja Karvinen 2.
Curry on tehnyt myös ääni- ja näyttelijäntöitä videopeleissä, joissa hänen tunnetuin roolinsa on Gabriel Knightin äänirooli samannimisen seikkailupelisarjan ensimmäisessä ja kolmannessa osassa. Ridley Scottin elokuvassa Legenda Curry on maskeerattu Lord of Darknessina lähes tunnistamattomaksi.
Curry on myös esiintynyt teatterin lavalla mm. Broadwaylla, ja hän on Royal Shakespeare Companyn jäsen.
Yksityiselämä
Lapsena Tim Curry lauloi kuorossa ja oli taitava poikasopraano. Curryn isä James Curry oli metodistipastori. Hänen kuoltuaan keuhkokuumeeseen Tim Curryn ollessa 12-vuotias Curryn äiti Patricia lähetti hänet sisäoppilaitokseen muun perheen muuttaessa Lontooseen. Curryn äiti kuoli syöpään vuonna 1999. Currylla oli myös vanhempi sisko Judy, joka kuoli aivokasvaimeen vuonna 2002. Tim Curry ei ole koskaan ollut naimisissa eikä hänellä ole lapsia. Nykyään hän asuu yksin Los Angelesissa. Curry sai vuonna 2012 vakavan aivoinfarktin, minkä vuoksi hän joutuu käyttämään pyörätuolia tukenaan.
Jalostus
Jalostus voi tarkoittaa:
Richard B. Garnett
Richard Brooke Garnett (21. marraskuuta 1817 – 3. heinäkuuta 1863) oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Hän kaatui Gettysburgin taistelun kolmantena päivänä Pickettin hyökkäyksessä.
Cédric Vasseur
Cédric Vasseur (s. 18. elokuuta 1970 Hazebrouck) on entinen ranskalainen maantiepyöräilijä, Ranskan ympäriajon kaksinkertainen etappivoittaja. Hän oli ajajatyypiltään hyökkääjä, irtiottoihin pyrkivä pyöräilijä.
Richard B. Garnett
Lapsuus ja nuoruus
Garnett syntyi Rose Hillissä, Essexin piirikunnassa, Virginiassa. Hän oli Robert S. Garnettin, toisen etelävaltioiden kenraalin serkku, joka oli ensimmäinen sisällissodassa kaatunut kenraali. Molemmat serkukset valmistuivat Yhdysvaltain sotilasakatemiasta 1841. Richard sai komennuksen 2. luutnantiksi 6. USA:n jalkaväkeen ja palveli useissa asemapaikoissa Floridassa, taistellen Seminole-intiaaneja vastaan. Sitten hän siirtyi länteen, missä hän komensi Fort Laramieta, ratsasti mormonilähetyksen kanssa ja oli tunnettu taisteluistaan intiaaneja vastaan. Meksikon-Yhdysvaltain sodan aikana hän oli esikuntatehtävissä New Orleansissa. Hän kuuli sisällissodan syttymisestä, kun hän palveli kapteenina Kaliforniassa. Vaikka ei uskonutkaan, että unionin pitäisi hajota, hän palasi puolustamaan kotiseutuaan ja konfederaatiota.
Sisällissota
Garnettin ensimmäinen komennus Virginiassa oli tykistön majuri ja sitten everstiluutnantti Cobbin legioonassa Georgiassa. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 14. maaliskuuta 1861 ja hän komensi Valleyn alueen 1. prikaatia Konfederaation Potomacin armeijassa, mikä oli alkuaan Stonewall-prikaati perustajansa Stonewall Jacksonin mukaan. Jackson oli nyt koko Shenandoahin laakson komentaja. Shenandoahin laakson sotaretken aikana 1862 Garnettin sotilasura koki kolauksen Kernstownin ensimmäisessä taistelussa.
Cédric Vasseur
Seuraavat vuodet Crédit Agricolen ja US Postalin joukkueissa eivät olleet kovin menestyksekkäitä. Siirryttyään Cofidis-talliin Vasseur voitti vuonna 2002 GP Isbergues -kilpailun sekä Dunkerquen neljän päivän ajon viidennen osuuden. Seuraavana vuonna hän oli paras Dauphiné Libérén seitsemännellä osuudella sekä Pariisi–Correze-etappikilpailussa ja Hessenin ympäriajossa. Lombardian ympäriajossa hän oli kuudes.
Vuonna 2004 Vasseur joutui doping-epäilyjen kohteeksi monien muiden Cofidis-tallin ajajien tavoin, mutta hänen nimensä puhdistettiin sittemmin. Seuraavana vuonna hän sijoittui toiseksi Ranskan ympäriajon 18. etapilla.
Richard B. Garnett
Sisällissota
Stonewall Jacksonin kuoltua haavoittumisensa jälkeen keuhkokuumeeseen Garnett palasi Richmondiin. Hän suri avoimesti tämän arkun ääressä ja toimi arkunkantajana James Longstreetin ja Richard S. Ewellin lailla huolimatta vanhoista erimielisyyksistään Jacksonin kanssa.
Gettysburgin taistelu
1872 konfederaation kaatuneiden jäänteet tuotiin Gettysburgista ja sijoitettiin uudelleen Hollywood Cemeteryyn Richmondissa Virginiassa. Garnettin jäänteiden uskotaan olleen joukossa ja hänelle on vuonna 1991 pystytetty muistomerkki. Vuosia sodan jälkeen Garnettin miekka löytyi Baltimoresta sekatavarakaupasta ja sen osti entinen etelävaltioiden kenraali George H. Steuart.
Cédric Vasseur
Lähteet
Cédric Vasseur Trap–Friis-tietokannassa