cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Warren Keifer
Keifer palveli pohjoisvaltioiden armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa, josta hän kotiutui kenraalimajurina. Hän istui Ohion osavaltion republikaaniedustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1877–1885 ja 1905–1911. Hän osallistui myös vapaaehtoisena Espanjan ja Yhdysvaltojen sotaan 1898–99.
Jyrki Linjama
Jyrki Ilari Linjama (s. 23. huhtikuuta 1962 Jyväskylä) on suomalainen säveltäjä.
Jyrki Linjama syntyi Jyväskylässä ja aloitti musiikinopintonsa Einojuhani Rautavaaran (sävellys) ja Paavo Heinisen (satsioppi) johdolla Sibelius-Akatemiassa. Hän valmistui musiikin maisteriksi vuonna 1989 ja opiskeli myös Haagissa, Budapestissa ja Berliinissä. Hän on opettanut Helsingin yliopistossa 1986–1987, Sibelius-Akatemiassa 1993–1995 ja Turun yliopistossa vuodesta 1993 lähtien.
Linjaman isoisä oli Jaakko Linjama. Linjaman poika on DJ ja tuottaja Lenno Linjama (s. 1995).
Edward Pessen
Edward Pessen (1920–1992) oli yhdysvaltalainen historioitsija. Hän suoritti tutkinnon Columbian yliopistossa ja toimi historian professorina New Yorkin kaupunginyliopistossa.
Bibliografia
Pessenin tärkeimmät julkaisut:
Jyrki Linjama
Musiikki
Linjama yhdistää sarjalliseen tekniikkaan perinteisiä muotorakenteita, kuten cantus firmus -tekniikkaa. Linjamaa kiehtovat musiikin, teologian, etiikan, kielen, runouden ja tanssin rajapinnat ja kohtaamiset. Linjaman musiikille on tyypillistä myös rytminen ja harmoninen monimutkaisuus.
Linjama on saanut useita tunnustuksia, ja suomalaiset orkesterit ja festivaalit ovat tilanneet häneltä teoksia. Linjama oli itävaltalaisen Carinthischer Sommer -festivaalin teemasäveltäjä vuonna 2010. Linjama sai lokakuussa 2004 Paulon Säätiön Hulda Paulo -palkinnon.
Zeeta-funktio
On olemassa useita matemaattisia funktioita, jotka tunnetaan zeeta-funktiona. Näistä tunnetuin on Riemannin zeeta-funktio.
Aleksei Stahanov
thumb|250px|Aleksei Stahanov (keskellä) keskustelee toisen kaivosmiehen kanssa. Aleksei Grigorjevitš Stahanov (ven. Алексей Григорьевич Стаханов; 3. tammikuuta 1906 (J: 21. joulukuuta 1905) Lugovaja, Orjolin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 5. marraskuuta 1977 Torez, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta) oli neuvostoliittolainen kaivosmies, joka sai vuonna 1970 Sosialistisen työn sankarin arvon. Stahanov nousi julkisuuteen vuonna 1935 nimeään kantavan työjärjestelmän keulakuvana. Järjestelmä tähtäsi työn tuottavuuteen, ja sen oli määrä osoittaa sosialistisen talousjärjestelmän paremmuus. Stahanovin väitettiin louhineen 3. elokuuta 1935 ennätykselliset 102 tonnia hiiltä viidessä tunnissa ja neljässäkymmenessäviidessä minuutissa, mikä oli neljätoistakertainen määrä työläisille asetettuun kiintiöön verrattuna. Saavutusta on myöhemmin kritisoitu järjestetyksi propagandatempuksi.
Zeeta-funktio
Muita merkittäviä zeta-funktiota ovat:
Aleksei Stahanov
Kadijivka (nykyisin Ukrainassa) nimettiin vuonna 1978 Stahanoviksi Aleksei Stahanovin muistoksi. Stahanov teki tuotantoennätyksensä kaupungin hiilikaivoksessa.
Vastaavia työn sankareita kehitettiin toisen maailmansodan jälkeen myös muihin sosialistisiin maihin. Tällainen oli muun muassa Saksan demokraattisessa tasavallassa muurari Hans Garbe. Hänen saavuttamansa "ennätyksellinen työteho" ei innostanut muita työläisiä, jotka pelkäsivät työtaakkansa lisääntymistä. uutisen julkaisun jälkeen Garbe joutui juoksemaan tehtaasta karkuun.
Ester Wallin
Ester Wallin (1928–2009) oli suomalainen keramiikkataiteilija. Opintojen jälkeen hän työskenteli pääasiassa omassa studiossaan mutta oli myös lyhyempiä aikoja eri keramiikkatehtaiden, kuten Upsala-Ekebyn palveluksessa. Wallin asui ja työskenteli 1960-luvulla Porissa mutta muutti vuosikymmenen lopussa Ruotsiin. Wallin oli tunnettu suunnittelemistaan pyöristetyistä ja ystävällisistä keraamisista eläinhahmoista. Hänen töitään on esillä useissa pohjoismaisissa museoissa.
Aktiivikaiutin
Aktiivikaiutin sisältää samassa kotelossa yleensä kaiuttimen, aktiivisen teholähteen, jakosuotimen ja erilliset sisäänrakennetut päätevahvistimet jokaiselle kaiutinelementille erikseen. Taajuudet jaetaan vahvistimille aktiivisuotimilla ennen vahvistimia.
Aktiivikaiuttimen etuina pidetään hyvää hyötysuhdetta, koska kukin vahvistin ja kaiutin on suunniteltu pariksi, kytkemisen helppoutta, sekä säädettävyyttä koska järjestelmä mahdollistaa jokaisen kaiuttimen erilliset säädöt. Myös linjatasoinen kaapelointi on etu: kaapelissa ei tarvitse kuljettaa suurta tehoa. Samoin jakosuodin voi olla pienikokoinen, koska suodattimen ei tarvitse käsitellä suuria virtoja. Toisaalta jokainen aktiivikaiutin tarvitsee erillisen sähkönsyötön.
Aktiivikaiuttimilla toteutetun äänentoiston hinta on yleensä erillisistä kaiuttimista ja vahvistimista koottua järjestelmää kalliimpi.
Aktiivikaiuttimet ovat yleisiä ammattikäytössä, esimerkiksi studioissa tarkkailukaiuttimina ja bändien omina siirrettävinä PA-kaiuttimina. Kotikäytössä aktiivitekniikkaa käytetään usein subwoofereissa, jolloin laitteiston muiden osien tehonkulutus ja paino saadaan pidetyksi kompaktina.
Hjalmar Widbom
Johan Hjalmar Widbom (7. lokakuuta 1859 Pori – 17. toukokuuta 1929 Pori) oli suomalainen Porissa asunut kauppias ja lahjoittaja.
Hjalmar Widbomin vanhemmat olivat kunnallisneuvos Daniel Viktor Widbom (1824–1903) ja Katarina Josefina Nummelin (1832–1913). Widbomin isä piti Porissa siirtomaatavara- ja kangastavaraliikettä. Widbom kävi koulunsa Porissa ja kävi sitten Turun ruotsalaisen kauppaopiston sekä harjoitti kieli- ja kauppaopintoja Englannissa.
Widbom sai isänsä liikkeen haltuunsa vuonna 1885. Kun Widbomin veli maisteri Karl Widbom (1863–1896) tuli liikkeen toiseksi johtajaksi siihen yhdistettiin vuonna 1888 rautatavarain, rakennustarpeiden, maanviljelystarvikkeiden, ruudin ja dynamiitin erikoiskauppa. Widbomin liike erikoistui muutaman vuoden kuluttua kokonaan rautakauppaan ja liike luovutti siirtomaatavara- ja kangaskaupan toisiin käsiin. Maisteri Karl Widbomin kuoltua 1896 Hjalmar Widbom omisti yksin Widbomin rautakaupan vuoteen 1918 saakka, jolloin liikkeestä muodostettiin osakeyhtiö Oy D. V. Widbom Ab. Hjalmar Widbom vetäytyi samalla pois liikkeen toiminnasta, mutta hän jäi kuitenkin uuden yhtiön osakkaaksi. Hän kuoli toukokuussa 1929 lyhyen sairauden jälkeen. Widbom oli naimaton.
Widbom oli Porin kaupunginvaltuuston ja 1891–1916 rahatoimikamarin jäsenenä. Hän toimi Porin kauppayhdistyksen valtuutettuna ja oli Porin säästöpankin hallituksen jäsenenä vuodesta 1900 sekä Vaasan Osake-Pankin ja sittemmin Liittopankin Porin-konttorin johtokunnan jäsenenä. Vuonna 1913 Widbom lahjoitti 50 000 markkaa Porin vesijohtolaitoksen pohjarahastoksi ja toimi sitten vesijohtokomitean puheenjohtajana. Hän oli Porin vapaapalokunnan kunniajäsen ja Satakunnan Museon johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1912. Widbom lahjoitti 60-vuotispäivänään vuonna 1919 50 000 markkaa ruotsalaisen sivistysrahaston perustamiseksi Poriin. Tämä Widbomin perustama Svenska Kulturfonden i Björneborg -säätiö toimii edelleen Porissa.
Widbom testamenttasi Porin Taide- ja Taideteollisuusyhdistykselle 300 000 markkaa taidemuseon aikaansaamiseksi Poriin.
Raili Mikkanen
Raili Kirsti Tellervo Mikkanen (o.s. Räsänen, s. 2. kesäkuuta 1941 Savonlinna) on suomalainen kirjailija.
Mikkanen valmistui ylioppilaaksi Mikkelin Yhteiskoulun lukiosta vuonna 1959 ja valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1968. Hän on työskennellyt IBM:n tiedottajana (1969–1971), Työtehoseuran toimitussihteerinä 1971–1973, verohallinnon tiedottajana (1973–1981), Espoon kaupungilla (1981–1988) ja Helsingin kaupungilla (1988–2005). Hän on työskennellyt myös toimittajana.
Mikkasen teokset edustavat eri kirjallisuudenlajeja. Hän on kirjoittanut niin lapsille, nuorille kuin aikuisillekin. Tunnetuin Mikkasen luoma hahmo lienee televisio-ohjelmassakin esiintynyt Histamiini-hevonen, josta on ilmestynyt 12 kirjaa. Histamiini-sarjan lisäksi hän on kirjoittanut muun muassa teoksen Koukussa (1997), joka kertoo tositapahtumiin pohjautuvan tarinan narkomaniaan ajautuneesta suomalaistytöstä. Mikkanen haastatteli kirjaa varten Kiskon huumeklinikan nuoria. Vuonna 2008 ilmestynyt historiallinen romaani Unelmien varjot kertoo Jalmari Leväsen vaiheista. Mikkanen on kirjoittanut myös selkokielisiä teoksia.
Viime vuosina Mikkanen on erikoistunut historiallisiin nuorten- ja aikuistenromaaneihin. Teoksestaan Ei ole minulle suvannot! (2002) Mikkanen sai Finlandia Junior -palkinnon. Vuonna 2012 hän sai Anni Swan -mitalin teoksesta Suomen lasten linnakirja.
Mikkasella on kolme aikuista lasta. Pari kirjaa Raili Mikkanen on kirjoittanut yhteistyössä poikansa Niko Mikkasen kanssa.
Johannes Aavik
Uran alkuvaiheet
1888–1902 Aavik kävi koulua saksankielisessä kymnaasissa Kuressaaressa, jossa osallistui nuorten kirjallisuuspiiriin, joka julkaisi käsinkirjoitettua lehteä. Aavik hyödynsi siihen Juhani Ahon kirjoittamia lastuja. 1902 Aavik lähti opiskelemaan Tarton yliopistoon kahdeksi vuodeksi. Tartossa hän tutustui tuleviin nooreestiläisiin, mm. Gustav Suitsiin ja Friedebert Tuglasiin. 1903 Aavit lähti Ukrainaan jatkaan opintoja Nežinin historiallis-kielitieteellisessä instituutissa. Ukrainassa hän kirjoitti 1904 Georg Brandesille ranskankielisen katsauksen viron uudempaan kirjallisuuteen. 1905 kirjoitti Noor-Eestin ensimmäiseen albumiin mm. viron kirjakielen täydentämisen keinoista.
Helsingin yliopistoon
1906 hän siirtyi opiskelemaan Helsingin yliopistoon. Tällöin hän tutustui Juhani Ahoon, jolta pyysi lupaa vironkielisen lastuvalikoiman julkaisemiseen. 1907 Aavik julkaisi Ahon lastuista valikoiman Laastud, Väljavalik I. 1909 ilmestyneessä Noor-Eestin III albumissa oli myös Aavikin kaukokirjallinen teos "Ruth" kirjailijaniemellä J. Randvere. 1910 Aavik valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi; pro gradu -tutkielma oli ranskalaisesta kirjailijasta Paul Bourget'sta. Vuonna 1911 hän julkaisi Villem Grünthalin kanssa toisen valikoiman Ahon lastuja, Laastud II. Vuonna 1912 Aavik julkaisi Yksin-teoksen vironnoksen.
Kielenuudistusliike
Aavik oli viron kielenuudistusliikkeen keulahahmo. Hän esitteli liikkeen teoreettiset perusteet vuonna 1924 kirjassaan Keeleuuenduse äärmised võimalused. Hän toi viron kieleen paljon uusia sanoja kansankielestä ja suomesta ja loi yhdyssanoja ja johdoksia, joista osa on edelleen käytössä. Hän halusi korvata viron ü-kirjaimen y:llä.
Rauhanpiippu
thumb|[[Massasoit ja kuvernööri John Carver polttamassa rauhanpiippua Plymouthissa vuonna 1621. Intiaanipäälliköitä esittävissä 1800-luvun valokuvissa heillä on usein pyhä piippu kädessään.]] thumb|Intiaanien piippuja. Rauhanpiippu eli calumet on Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen pyhä piippu, jota perinteisesti käytettiin uskonnollisissa ja sosiaalisissa tilaisuuksissa. Rauhanpiippu koostui varresta ja pesästä, jossa poltettiin tupakanlehtiä ja yrttejä. Eri intiaaniheimot käyttivät erilaisia yrttisekoituksia. Piiput oli yleensä valmistettu kaoliniitista ja usein tehty jonkin eläimen muotoon. Piippu ja varsi olivat usein samaa materiaalia, mutta pitkien seremonipiippujen varret valmistettiin yleensä puusta ja koristeltiin helmin, sulin tai piikkisian piikein. Kieltäytyminen vastaanottamasta tarjottua rauhanpiippua katsottiin yleensä loukkaukseksi.
Johannes Aavik
Pako Ruotsiin ja toiminta paon jälkeen Ruotsissa
Syksystä 1940 lähtien Aavik asui Nõmmella. Vuonna 1944 hän pakeni Ruotsiin, jossa hän työskenteli arkistotyöntekijänä, kääntäjänä ja kieliartikkeleiden ja koulukirjojen kirjoittajana Tukholmassa. Vuosina 1960-1962 hän oli Ruotsin Viron valtuuskunnan edustajana. Hän kuoli Tukholmassa ja haudattiin siellä olevalle metsähautausmaalle.
Rauhanpiippu
Rauhanpiippuja käytettiin lähes kaikkialla Pohjois-Amerikassa, mutta eniten niiden käyttö painottui algonkin- ja sioux-kielisten kansojen keskuuteen. Preeriaintiaanien arvellaan omaksuneen rauhanpiipun maanosan itäosien maanviljelijä-intiaaneilta.
Piipun käyttö vakiintui merkiksi vihollisuuksien lopettamisesta, mutta alkuaan sitä käytettiin laajemminkin eri rituaaleissa. Rituaali alkoi piipun sytyttämisestä ja sen ojentamisesta seremonian johtajalle. Hän imi piipusta ensimmäiset savut ja puhalsi ne kohti taivasta. Sitten hän antoi piipun vasemmalla puolellaan olevalle, ja näin piippu kiersi auringon suuntaisesti. Seremonian uskottiin suojaavan osallistujia kaikelta vihamielisyydeltä.
Alligator
Alligator viittaa muun muassa seuraaviin:
Vuoksen vesistö
Vuoksen vesistö (vesistöaluetunnus 04) on Suomen suurin vesistöalue, joka sijaitsee pääosin Etelä- ja Pohjois-Savon sekä Etelä- ja Pohjois-Karjalan sekä osittain Kymenlaakson maakuntien alueilla Itä-Suomessa. Vesistön latva-alueita on myös Kainuussa, Pohjois-Pohjanmaalla ja Venäjän Karjalassa. Sen laskujoki on Vuoksi, joka laskee Laatokkaan. Sen valuma-alueen pinta-ala on 61 560 neliökilometriä, josta Suomen puolella 52 400 neliökilometriä. Vesistön pääjärvi on Suur-Saimaa, johon kuuluvia järvenselkiä ovat muun muassa Etelä-Saimaa, Pihlajavesi, Haukivesi, Puruvesi, Orivesi ja Pyhäselkä. Vuoksen vesistöön kuuluvat lisäksi muun muassa Unnukka, Kallavesi, Pielinen, Kermajärvi, Juojärvi ja Suvasvesi, joiden veden pinnan taso on Saimaata korkeammalla. Vesistön järvisyys on 19,78 %.
Vuoksen vesistö alkaa Pohjois-Savon ja Kainuun rajamailta, josta lähtevät Kallaveden reitin lähdereitit Iisalmen reitti ja Nilsiän reitti. Kallavedestä vedet purkautuvat Soisalon saaren kahta puolta Haukiveteen läntisenä Leppävirran reittinä ja itäisenä Heinäveden reittinä. Heinäveden reittiin yhtyy idästä tuleva Juojärven reitti. Haukiveteen päätyy myös Vuoksen vesistön toinen pääreitti, Pielisen reitti. Reitit ovat samalla vesiteinä rahtiliikenteelle ja matkailulle muun muassa Kuopioon ja Joensuuhun. Näiden vesireittien korkeuseroja hyödynnetään vesivoimaloiden avulla sähköntuotannossa. Suurimmat voimalat ovat Pielisjoessa olevat Kaltimon ja Kuurnan voimalat sekä Huruskosken voimala Varkaudessa.
Vuoksen vesistö laskee Vuoksea pitkin (156 km) Venäjän puolelle Laatokkaan. Vuoksen alkuun on rakennettu Imatrankoskelle (1929) ja Tainionkoskelle (1947–1951) koko vesistön suurimmat vesivoimalaitokset. Laitokset omistaa nykyisin Fortum Oyj.
Puuta uitetaan Vuoksen vesistössä runsaasti, johtuen monien puunjalostusteollisuuden laitosten sijainnista sen ympäristössä. Tärkeitä teollisuuslaitoksia on Imatralla, Joutsenossa, Lappeenrannassa, Mikkelissä, Ristiinassa ja Varkaudessa. Uittomäärät vaihtelevat vuosittain 700 000 ja 1,4 miljoonan kuutiometrin välillä. .
Vuoksen vesistön vesiliikenne merelle kulkee Saimaan kanavaa pitkin Lappeenrannasta Venäjän puolelle Viipuriin.
Vesistön jakoalueet
Vesistöalueen ensimmäisessä jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Voimalaitokset
Vuoksen vesistössä on 25 voimalaitosta:
Ari Haukkala
Ari Haukkala (13. lokakuuta 1965 Kauhava – 19. helmikuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen sosiaalipsykologi ja dosentti. Koulutukseltaan hän oli valtiotieteiden tohtori. Hän toimi yliopistonlehtorina Helsingin yliopistossa. Haukkalan asiantuntemusaluetta oli muun muassa terveyden sosiaalipsykologia.
Tutkimus
Haukkala teki tutkimusta terveyteen ja hyvinvointiin liittyvistä psykososiaalisista tekijöistä (esim. kyynisyys, masentuneisuus) ja niiden yhteyksistä sosioekonomisten ryhmien eroihin terveydessä. Haukkala suunnitteli teoriaperusteisia interventioita terveyskäyttäytymisen kuten tupakoinnin, ravitsemuksen ja liikunnan muuttamiseksi sekä tutki niiden vaikuttavuutta. Myös se, miten ihminen tulkitsee ja ymmärtää geeniperimäänsä liittyvää tietoa, ja toisaalta miten genomitietoa hyödynnetään terveydenhuollossa, lukeutui Haukkalan keskeisiin tutkimuskohteisiin.
M15
M15 voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Morgan Spurlock
Morgan V. Spurlock (s. 7. marraskuuta 1970 Parkersburg, Länsi-Virginia) on yhdysvaltalainen dokumenttielokuvaohjaaja, televisiotuottaja ja käsikirjoittaja, joka tunnetaan parhaiten dokumenttielokuvastaan Super Size Me, jossa hän pyrki esittelemään McDonald's-ruoan terveydellisesti negatiivisia vaikutuksia syömällä ainoastaan McDonald'sin ruokaa kolmesti päivässä kuukauden ajan. Spurlock on myös tositelevisiosarja 30 Days:n (30 Päivää) tuottaja ja tähti.
Spurlock suoritti tutkinnon Bachelor of Fine Arts (BFA) filmissä New York University:n Tisch School of the Arts:sta vuonna 1993.
Spurlock syntyi Parkersburgissa Länsi-Virginiassa ja asuu nykyisin New Yorkissa. Ennen Super Size Me:n tekoa Spurlock toimi näytelmäkirjailijana. Hän voitti palkintoja näytelmästään The Phoenix niin New York International Fringe Festivalissa vuonna 1999 kuin myös Route 66 American Playwriting Competitionissa vuonna 2000. Hän loi myös I Bet You Will -ohjelman MTV-musiikkikanavalle.
Pekka Nurmikallio
Pekka Nurmikallio (27. joulukuuta 1942 Helsinki – 9. tammikuuta 2008 Lahti ) oli suomalainen musiikkiäänittäjä ja tuottaja. Äänittäjänä ja tuottajana hän toimi Microvox-studiossa Lahdessa vuosina 1968–1982. Nurmikallio äänitti muun muassa Teddy and the Tigersiä, Hurriganesia, Juice Leskistä, Kari Peitsamoa, Hassisen konetta, Sleepy Sleepersiä, Pelle Miljoonaa, Eppu Normaalia ja Kontraa. Äänittäjän uran jälkeen hän siirtyi televisio- ja videotuotantotöihin.
Vuosina 1959–1964 Nurmikalliolla oli tanssiorkesteri Pekka Nurmikallion orkesteri, jossa soittivat muun muassa Kaarina Lepistö, Olli Kolu, Erkki Leivo, Pekka Hartonen ja Heikki Punkkinen. Orkesteri hajosi vuonna 1968. Yhtye soitti muun muassa elokuvassa Kuuma kissa, jossa yhtye esitti myös Nurmikallion sävellyksiä.
Keikyän kirkko
thumb|right|150px|Keikyän kirkko, sankarihaudat thumb|right|150px|Keikyän kirkko, sankarihaudat muistomerkki Keikyän kirkko on Josef Stenbäckin suunnittelema puukirkko Keikyän kylässä Sastamalan kaupungissa. Se on vuonna 2009 Sastamalan seurakuntaan liitetyn entisen Keikyän seurakunnan (joka muodosti vuosina 1981–2008 Kiikan seurakunnan kanssa Äetsän seurakuntayhtymän) järjestyksessään kolmas kirkko. Kirkko on puinen, jugend-tyylinen, tornillinen ristikirkko. Kirkko vihittiin käyttöön adventtisunnuntaina 1912.
Kirkko on peruskorjattu kahdesti, ensimmäisen kerran 1960-luvun alussa ja toisen kerran vuonna 1997. Neljäntenä adventtisunnuntaina 1997 valmistuneessa laajassa peruskorjauksessa kirkko pyrittiin palauttamaan Stenbäckin suunnittelemaan alkuperäiseen asuun.
Kirkossa on vuodelta 1753 peräisin oleva alttaritaulu Vanha Simeon Jeesus-lapsi sylissä, joka oli jo Keikyän kahdessa aikaisemmassa kirkossa.
Urut
Alkuperäiset urut olivat vuonna 1917 kauppaneuvos Alfred Viljasen lahjoittamat Kangasalan urkutehtaan 12-äänikertaiset urut. Nykyiset urut hankittiin vuoden 1960 peruskorjauksessa. Ne ovat 18-äänikertaiset Kangasalan urkurakentamon urut.
Aikaisemmat kirkot
Ensimmäinen pyhäkkö saatiin Keikyään jo 1680-luvulla. Se oli pieni ja vaatimaton.
Kun suuremmalle kirkolle tuli tarve, vanha kirkko purettiin ja sen materiaaleja käytettiin uuteen kirkkoon. Uusi kirkko oli ristinmuotoinen ja valmistui 1830. Se oli punamullalla maalattu ja siinä oli tilaa 300–400 hengelle. Ajan myötä tämäkin kirkko havaittiin pieneksi ja purettiin. Jälleen rakennusaineita käytettiin seuraavan kirkon rakentamiseen.
SpaceX Crew-3
SpaceX Crew-3 on SpaceX:n miehitetty avaruuslento ISS:lle. Laukaisu tapahtui 11. marraskuuta 2021. Lento kuuluu NASAn Commercial Crew Program -ohjelmaan. Aluksena on Crew Dragon Endurance ja kantorakettina Falcon 9 Block 5.
Löikö Mörkö sisään?
Löikö Mörkö sisään? on Arttu Wiskarin taustayhtyeeseen kuuluvan Olli Hartosen eli DJ ILGin vuonna 2019 julkaisema kappale. Sen sisältö perustuu Antero Mertarannan selostuksen hokemaan, jossa viitataan jääkiekkoilija Marko ”Mörkö” Anttilaan. Selostus on peräisin vuoden 2019 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen puolivälieräottelusta Suomi–Ruotsi, jossa Anttila teki Suomen 4–4-tasoitusmaalin. Kappale on alle minuutin mittainen.
Työstö
Kappale syntyi, kun Arttu Wiskarin yhtye oli keikkamatkalla Kuopioon, ja yksi yhtyeen jäsenistä, DJ ILG, päätti Suomen jääkiekkomaajoukkueen menestyksen innoittamana tehdä kunnianosoituksen Marko Anttilalle. Taustalla oli Anttilan Ruotsia vastaan tekemä 4–4-tasoitusmaali, jonka jälkeen selostaja Antero Mertaranta huudahti kolmesti ”Löikö Mörkö sisään?”. DJ ILG koki, että Mertaranta huusi fraasin niin rytmikkäästi, että se ”tarvitsi vähän biittiä alle”. Kappaleen tekeminen kesti noin puoli tuntia.
Julkaisu ja suosio
DJ ILG latasi kappaleen alun perin YouTubeen nimellä ”Mörkö”. Se alkoi kerätä suurta suosiota 24. toukokuuta, jolloin Arttu Wiskari jakoi sen Twitterissä. Myöhemmin Mökkitie Records julkaisi kappaleen myös Spotifyssa. Alkuperäisessä YouTubeen ladatussa versiossa lainataan kappaletta ”Den glider in”, mutta Mökkitie Recordsin versiossa se on korvattu.
Toimittaja Sami Pilvisen mukaan kappaleesta muodostui Suomen kisoissa saavuttaman maailmanmestaruuden iskulause sekä ikuinen klassikko. Löikö Mörkö sisään? -fraasista tuli lisäksi lentävä lause jääkiekkofanien keskuudessa.
Siesta (kylä)
Siesta on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Ahokylän kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Siestajoen rannalla 11 kilometriä Ahokylästä koilliseen. Kylässä on 16 asukasta (vuonna 2010).
Kylän läheltä on löydetty keskiaikaisia kumpuhautaryhmiä, jotka eivät ole säilyneet. Kaprion ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut Siestan kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Ruotsalaisten 1600-luvun alussa laatimassa maakirjassa se esiintyy vatjalaisiin viittaavalla nimellä Sista Votschaia, jota käytettiin vielä 1800-luvullakin muodoissa Sista-Vodskaja ja Sistovodskaja. Peter von Köppenin laatimassa vatjalaiskylien luettelossa Siestaa ei kuitenkaan mainita.
Paikalliset talonpojat olivat 1860-luvun alkuun saakka tilanomistajan maaorjia. Kylän lähellä sijainneessa Porožkin kartanossa oli kivirakenteinen vesimylly. Vuonna 1862 Siestassa oli 35 taloa ja 310 asukasta. Kyläläiset kuuluivat Kaprion ortodoksiseen seurakuntaan. Maanviljelyn lisäksi he harjoittivat hevosajurin ja satulasepän ammatteja. 1800-luvun lopulla kylässä oli kauppa, majatalo ja tsasouna.
Vuonna 1899 Siesta muodosti Ratsinan volostiin kuuluneen kyläkunnan, jonka 295 asukkaasta 279 oli venäläisiä, 12 virolaisia ja 4 ”sekoittuneita”. Neuvostoaikana Siesta muodosti aluksi oman kyläneuvoston. Myöhemmin se kuului Unatitsan, Perlessilän, Velkotan, Ratsinan, Uutassolan ja vuodesta 1959 Kaipalan kyläneuvostoon. Kylän virallinen nimi oli vuoteen 1927 saakka Bolšaja Sista.
Esteratsastus
Esteratsastus on yksi vanhimmista ratsastuksen kilpalajeista ja olympialaji. Esteratsastuksessa ratsukon tarkoituksena on ylittää määrätyssä järjestyksessä joukko tietynkokoisia esteitä mahdollisimman nopeasti ja vähillä virhepisteillä ja osoittaa näin hevosen taitoa ja tottelevaisuutta sekä hevosen ja ratsastajan yhteistyötä. Tavallisimmin esterataan kuuluu noin 8–20 estettä, jotka sijoitetaan kentälle ratamestarin kuhunkin kilpailuun laatiman suunnitelman mukaan. Esteiden korkeus ja radan teknisyys vaihtelevat vaikeustason mukaan. Esteet on rakennettu siten, että ainakin niiden ylin osa on putoava. Radalle voidaan myös sijoittaa sarjaesteitä eli kahdesta tai kolmesta esteestä muodostuvia ryhmiä, joissa hevonen voi hyppyjen välissä ottaa vain yhden tai kaksi laukka-askelta. Rata voidaan rakentaa joko sisähalliin tai ulos nurmi- tai hiekkakentälle.
Vaikka esteiden vaikeustaso usein ilmaistaan pelkästään korkeutena, yksittäisen esteen vaikeus riippuu myös sen pituudesta ja tyypistä ja esteradan vaikeus lisäksi siitä, miten ratsukko joutuu mitäkin estettä lähestymään. Estekorkeus vaihtelee kilpailuluokittain 90-170 cm välillä (harjoitus- ja seurakisoissa tavataan myös matalampia esteitä). Normaalisti esteiden enimmäispituus on 200 cm, mutta vesihaudalla voi vaikeissa luokissa olla pituutta jopa 450 cm. Estekorkeudet puolestaan voivat erikoisluokissa nousta yli kahteen metriinkin. Virallisen korkeushyppyennätyksen on tehnyt vuonna 1949 chileläinen ratsastaja Alberto Larraguibel Morales hevosella Huaso (2,47 m), ja pituushyppyennätys on puolestaan eteläafrikkalaisella ratsastajalla André Ferreira hevosella Something vuodelta 1975 (8,40 m).
Esteratsastus vaatii hevoselta hyppylahjakkuutta ja -intoa ja myös varsin suurta rasitusta kestäviä jalkoja, sillä esimerkiksi esteeltä alas maahan tultaessa toinen etujalka joutuu hetkellisesti ottamaan vastaan hevosen ja ratsastajan koko painon. Tavallisen harrasteratsun kyvyt eivät välttämättä riitä 50–80 senttimetriä korkeampien esteiden ylittämiseen varsinkaan ratoina, mutta hevosia voidaan vahvistaa esteille esimerkiksi irtohypyttämällä. Monella hevosella hyppäämistä myös vältetään jalkojen säästämiseksi.
Historiaa ja nykyisyyttä
thumb|250px|Esteratsastus on yksi ratsastuksen suosituimmista lajeista
Alkujaan lähinnä ratsuväen piirissä kehittynyt esteratsastus on ollut olympialaji vuodesta 1900 asti. Kilpailuita järjestetään ympäri maailmaa, tunnetuimmat sarjakilpailut ovat tällä hetkellä kansainvälisellä tasolla kilpailtavat World Cup sekä Samsung Nations Cup; lisäksi kilpaillaan joka neljäs vuosi lajin maailmanmestaruudesta. Suomessa järjestetään vuosittain satoja esteratsastuskilpailuita viidellä tasolla (harjoitus-, seura- ja aluekilpailut sekä kansalliset ja kansainväliset kilpailut). Suomessa järjestettävät kansainväliset kilpailut ovat Finnderby, Hamina Bastioni Horse Festival ja Helsinki International Horse Show.
Tämänhetkiset esteratsastuksen valtamaat ovat Saksa, Iso-Britannia, Hollanti ja Irlanti. Kansainvälisesti tunnettuja esteratsastajia ovat muiden muassa saksalainen Ludger Beerbaum, brasilialainen Rodrigo Pessoa, saksalainen Franke Sloothaak, saksalainen (alun perin amerikkalainen) Meredith Michaels-Beerbaum sekä brittiläinen John Whitaker.
Suomalainen esteratsastus
Viime aikojen kansainvälisesti menestyneimpiä suomalaisia esteratsastajia ovat Mikael Forstén, Anna-Julia Kontio, Sebastian Numminen, Noora Forstén ja Nina Fagerström. Olympialaisissa suomalaisia esteratsastajia on viimeksi kilpaillut vuonna 1980, jolloin Christopher Wegelius hevosella Monday Morning päätyi 12. sijalle. Takavuosien kansainvälisesti menestyneisiin suomalaisiin esteratsastajiin lukeutuvat myös Anne-Marie "Mirri" Kynsilehto sekä Kati Hurme. MM-kisoihin suomalaisia esteratsastajia osallistui ensimmäisen kerran Aachenissa elokuussa 2006, jolloin ratsukot Mikael Forstén / Skybreaker, Sebastian Numminen / Sails Away sekä Noora Pentti (nyk. Forstén) / Evli Cagliostro saivat kaikki hyväksytyn tuloksen ja joukkueena 20. sijan. Kaudella 2008-2009 Mikael Forsténista tuli ensimmäinen suomalainen, joka voitti esteratsastuksen maailmancupin osakilpailun. Hän saavutti myös osallistumisoikeuden peräkkäisinä vuosina maailmancupin finaaliin kauden pisteiden perusteella.
Harold Brownlow Martin
Elämäkerta
Martin syntyi Sydneyn Darling Pointissa kolmilapsisen perheen keskimmäiseksi lapseksi. Hänen vanhempansa olivat Joseph Harold Osborne Martin ja Colina Elizabeth Dixon. Käytyään koulunsa Martin lähti vuonna 1937 Australiasta, sillä halusi nähdä maailmaa.
Esteratsastus
Arvostelumenetelmät
thumb|Animaatiokuva hevosesta, joka hyppää estettä. Ratsastajan istunta on pystympi ja taaksenojaavampi kuin nykyinen hevosen selän ja kaulan muotoa myötäilevä hyppyistunta. Esteratsastuskilpailujen arvostelumenetelmiä on Suomessa käytössä kaksi, A (virhepisteiden perusteella) ja C (ajan perusteella). Molemmissa arvosteluissa on mahdollista ratsastaa perusradan lisäksi yksi tai useampi uusinta muunnelmasta riippuen. Uusinnassa ratsukot hyppäävät ratamestarin valmiiksi suunnitteleman lyhennetyn radan, jonka esteitä yleensä korotetaan jonkin verran.
Harold Brownlow Martin
Palvelusaika toisessa maailmansodassa
Martin liittyi Englannissa toisen maailmansodan aikana vuonna 1940 Kuninkaallisten ilmavoimien vapaaehtoisreserviin. Häntä koulutettiin ensin hävittäjälentäjäksi, ja kesäkuussa 1941 hänestä tuli vänrikki. Saman vuoden lokakuussa hänet siirrettiin Australian kuninkaallisten ilmavoimien 455. laivueeseen, joka oli osa Bomber Commandia ja jonka mukana hän osallistui laivueen 13 pommituslennolle. Hänet siirrettiin tämän jälkeen Britannian kuninkaallisten ilmavoimien 50. laivueeseen, jonka mukana hän osallistui vielä 25 pommituslentoon. Marraskuussa 1942 hänelle myönnettiin Distinguished Flying Cross -kunniamerkki.
Esteratsastus
Arvostelumenetelmät
Arvostelussa A lasketaan yhteen ratsukon saamat virhepisteet esteiltä ja ylitetystä enimmäisajasta. Ratsukon sijoitus määräytyy joko pelkästään virhepisteiden perusteella (esimerkiksi arvostelussa A.1, jossa saman virhepistemäärän saaneet ratsukot ovat tasavertaisia) tai sekä virhepisteiden että ajan perusteella (esimerkiksi arvostelussa A.2, jossa saman virhepistemäärän saaneet ratsukot sijoittuvat aikojen perusteella). Arvostelujen A.1 ja A.2 yhdistelmä on AM, jossa perusradalla pienimmän virhepistemäärän saaneet jatkavat uusintaan (AM 3, AM 5) sekä mahdollisesti vielä toiseen uusintaan (AM 4, AM 6), jossa ratkaisevat virhepisteet ja aika. Muut kuin uusintaan päässeet ratsukot sijoittuvat virhepisteiden (arvostelu AM 3, AM 4) tai sekä virhepisteiden että ajan (AM 5, AM 6) perusteella.
Harold Brownlow Martin
Palvelusaika toisessa maailmansodassa
Everstiluutnantti Guy Gibson pyysi Martinia kouluttamaan maaliskuussa 1943 muodostetun 617. laivueen lentäjiä matalalla lentämisessä, sillä hänellä oli aiheesta merkittävästi aiempaa kokemusta. Martin oli 16. toukokuuta mukana lentämässä Avro Lancaster -pommikonetta operaatio Chastisessä. Hän veti Gibsonin kanssa saksalaisten ilmatorjuntaa puoleensa, mikä helpotti muiden pommikoneiden mahdollisuutta Möhnen padon onnistuneeseen murtamiseen lentopommeilla. Martin lensi Lancasterinsa turvallisesti takaisin tukikohtaan. Hänelle myönnettiin tehtävästä Distinguished Service Order -kunniamerkki, ja hänet ylennettiin 17. kesäkuuta kapteeniksi.
Martin pysyi 617. laivueen palveluksessa operaatio Chastisen jälkeen. Laivue osallistui 15. ja 16. syyskuuta 1943 välisenä yönä pommituslennolle Dortmund-Emsin kanavaa vastaan. Tehtävässä käytettiin uusia 12 000 paunan High Capacity -pommeja. Laivueen komentaja sai surmansa ilmatorjuntatulessa, jolloin Martin otti komennon. Laivue hyökkäsi suunnitelman mukaisesti, mutta vain kaksi pommia, joista toinen oli Martinin koneen pudottama, osui maaliinsa. Tehtävään osallistuneista kahdeksasta koneesta tukikohtaan palasi vain kolme. Martin, jolle myönnettiin tehtävästä Distinguished Flying Cross toisen kerran, toimi marraskuuhun 1943 asti laivueen väliaikaisena komentajana majurin arvossa, kunnes Leonard Cheshire korvasi hänet.
Esteratsastus
Arvostelumenetelmät
Arvostelussa A virhepisteitä jaetaan seuraavasti:
Harold Brownlow Martin
Palvelusaika toisessa maailmansodassa
Helmikuussa 1944 Martin otti osaa pommituslentoon Antheorin rautatieviaduktia vastaan Ranskassa. Tehtävän aikana hänen koneensa kärsi pahoja vaurioita, mutta hänelle myönnettiin tehtävästä Distinguished Service Order toisen kerran. Maaliskuussa 1944 hänet siirrettiin esikuntatehtäviin, mutta hän lensi myöhemmin vielä joitakin tehtäviä de Havilland Mosquito -koneilla 515. laivue mukana. Marraskuussa hänelle myönnettiin Distinguished Flying Cross kolmannen kerran. Hän jätti kenttäoperaatiot lopullisesti saman vuoden lopulla. Hän oli lentänyt uransa aikana yhteensä 83 lentoa, joista 49 pommikoneilla.
Palvelusaika toisen maailmansodan jälkeen
Martin pidettiin ilmavoimien palveluksessa kapteenin arvoisena toisen maailmansodan päätyttyä. Hän lensi vuonna 1947 de Havilland Mosquitolla Lontoosta Kapkaupunkiin 21 tunnissa ja 31 minuutissa, nopeampaa kuin kukaan aiemmin. Hän johti myös ensimmäistä Kuninkaallisten ilmavoimien suihkuhävittäjälaivueen lentoa Atlantin valtameren yli. Hänet ylennettiin vuonna 1947 majuriksi, minkä lisäksi hänelle myönnettiin Royal Aero Clubin Britannia Trophy -palkinto. Seuraavana vuonna hänelle myönnettiin myös Air Force Cross -kunniamerkki.
Esteratsastus
Arvostelumenetelmät
Arvostelussa C virheet muunnetaan sekunneiksi, jotka lisätään ratsukon suoritusaikaan. Tässä ratsukot asetetaan paremmuusjärjestykseen ainoastaan lopullisen tulosajan (suoritusaika + virhesekunnit) perusteella.
Harold Brownlow Martin
Palvelusaika toisen maailmansodan jälkeen
Martin toimi vuodet 1952–1955 sotilasasiamiehenä Yhdistyneen kuningaskunnan Israelin-suurlähetystössä. Hän toimi lisäksi vuodet 1964–66 kuningatar Elisabet II:n adjutanttina. Hänen komentamiaan yksiköitä olivat Air Support Command vuosina 1967–1970 ja RAF Germany vuosina 1970–1973. Vuonna 1974 hän jäi eläkkeelle ilmavoimien palveluksesta.
Esteratsastus
Arvostelumenetelmät
Arvostelussa C virheet muutetaan virhesekunneiksi seuraavasti:
Harold Brownlow Martin
Sotilaspalveluksen jälkeen
Jäätyään eläkkeelle ilmavoimista Martin siirtyi Hawker Siddeley International -lentokoneyhtiön neuvonantajaksi erityisesti Lähi-itää koskevissa asioissa. Näistä tehtävistään hän jäi eläkkeelle vuonna 1985.
Martin kuoli kotonaan Kensingtonissa Lontoossa 3. marraskuuta 1988 70-vuotiaana. Hänet on haudattu lontoolaiselle Gunnersburyn hautausmaalle.
Yksityiselämä
Martin nai 14. lokakuuta 1944 Lontoossa Wendy Laurence Walkerin, joka oli leskeksi jäänyt virkailija. Tämän äiti ja Martinin anoppi oli melbournelainen lastenkirjojen kuvittaja ja taiteilija Ida Outhwaite. Pariskunnalle syntyi kaksi tytärtä.
Martinin vapaa-ajan harrastuksia ja kiinnostuksen kohteita olivat hevosurheilu, maalaaminen, kuvanveisto, tennis ja matkustelu.
Kunnianosoitukset ja arvonimet
Martinista tuli Bathin ritarikunnan jäsen arvolla Companion 8. kesäkuuta 1968. Hänet korotettiin jäsenluokkaan Knight Commander 1. tammikuuta 1971.
Mediassa
Operaatio Chastisea käsittelevässä vuoden 1955 elokuvassa Taivaalla palaa Martinia esitti eteläafrikkalaissyntyinen näyttelijä ja koomikko Bill Kerr.
Esteratsastus
Arvostelumenetelmät
Estekilpailuissa seuraa hylkäys myös muun muassa radan aloittamisesta ennen kuin tuomari on antanut ratsukolle lähtömerkin, lähtölinjan ylittämisen unohtamisesta, esteiden hyppäämisestä väärässä järjestyksessä tai rataan kuulumattoman esteen hyppäämisestä (niin kutsuttu väärä rata) ja luvattoman avun vastaanottamisesta (ratsastaja saa ratsailta ottaa vastaan vain kypäränsä tai silmälasinsa). Jos hylkäys ei johdu kumoonratsastuksesta tai ratsastajan putoamisesta satulasta, ratsukolla on koulutuksellisista syistä oikeus ennen radalta poistumistaan vielä yrittää hypätä yksi este jonka se on jo kertaalleen hypännyt tai yrittänyt hypätä. Samasta syystä nuorten (4–6-vuotiaiden) hevosten luokissa kahden tottelemattomuuden vuoksi hylätty ratsukko saa jatkaa radan loppuun saakka, joskin ratsukon on tällöinkin poistuttava radalta kolmannen tottelemattomuuden jälkeen.
Erikoisluokat
thumb|250px|Esteratsastuksessa kilpaillaan aina olympiatasolle saakka Normaalien arvostelumenetelmien lisäksi käytössä on monenlaisia erikoisluokkia, joista tässä joitakin tavallisimmista. Erikoisluokista monet ovat epätavallisten piirteittensä ja ennustamattomuutensa vuoksi yleisön erityissuosiossa, ja suurissa kilpailuissa onkin tapana järjestää joka kilpailupäivänä jonkinlainen erikoisluokka.
Hevosenvaihtokilpailu tunnetaan parhaiten esteratsastuksen maailmanmestaruuskilpailun finaalista, jossa aina käytetään tätä kilpailutyyppiä. Maailmanmestaruuskilpailussa neljä parasta ratsastajaa hyppäävät finaaliradan sekä omallaan että kaikkien kolmen kilpailijansa hevosilla, ja paremmuusjärjestys ratkaistaan kaikkien neljän suorituksen perusteella. Hevosenvaihtokilpailuja järjestetään myös erikoisluokkina, tällöinkin aina vain muutaman (3–4) ratsastajan kesken.
Piste-esteratsastuksessa, epäviralliselta nimeltään jokeriluokassa, hypätään enimmäisajan puitteissa mahdollisimman monta estettä. Esteet saa hypätä missä järjestyksessä tahansa, yhden esteen kuitenkin korkeintaan kaksi kertaa, eikä jokaista estettä ole pakko hypätä. Kukin este on pisteytetty (pisteet välillä 20–120), pudotetusta esteestä pisteitä ei saa. Luokassa on mukana myös niin kutsuttu jokerieste, jonka pistearvo on 200 p. Pudotetusta jokeriesteestä vähennetään 200 p. Suurimman pistemäärän saavuttanut on voittaja.
Kaksintaisteluesteratsastuksessa kaksi ratsukkoa kilpailee aina toisiaan vastaan vierekkäisillä, täysin samanlaisilla radoilla, ja parempi pääsee kilpailussa jatkoon, kunnes lopulta luokan kaksi parasta kohtaavat. Arvostelu voi perustua joko virhepisteisiin (A-arvostelu) tai aikaan (C-arvostelu). Luokkaan valikoidaan tarvittaessa alkukilpailujen avulla tasan 16 ratsukkoa.
Korkeushyppyluokassa (puissance) hypätään lyhyttä rataa, jonka viimeisenä esteenä on erityinen korotettava korkeuseste. Radan puhtaasti selvittäneet ratsukot pääsevät aina seuraavalle kierrokselle, jota varten korkeusestettä korotetaan. Kilpailu jatkuu näin, kunnes ainoastaan voittajaratsukko selviää radasta puhtaasti. Korkeuseste voi suurissa kilpailuissa nousta selvästi yli kaksimetriseksi. Monilla huipputason esteratsastajilla on kisahevosvalikoimassaan hevonen, joka on erikoistunut nimenomaan korkeushyppyluokkiin.
Taitoarvostelussa (jota kutsutaan myös tyyliarvosteluksi) 1–3 tuomaria tarkkailee ratsastajaa, hevosta ja ratsukon yhteistyötä. Arvosteluperusteita ovat esimerkiksi esteiden lähestymiset, laukan sujuvuus, ratsastajan mukautuminen hyppyihin ja ratsukon siisteys. Pisteitä jokaisesta arvostelukohdasta saa 1–10. Arvosteluna taitoluokissa käytetään tavallisesti menetelmää A.1.0 tai AM 5, virhepisteiden ollessa samat ratkaisevat taitoarvostelupisteet.
Varusteet
thumb|250px|Poniratsukko kilpailuvarusteissa. Ratsastajalla on peruskilpailuasu, ponilla hyvin tavallinen esteratsun varustus eli nivelsuitset kaksoisturpahihnalla, juokseva martingaali sekä jännesuojat etu- ja hivutussuojat takajaloissa.
Esteratsastuksen harjoitteluun ei estekaluston (esimerkiksi puomit ja telineet) lisäksi vaadita erityisvarusteita, joskin matalankin tason harjoittelussa ja kilpailuissa satulan on toivottavaa olla mielellään estepainotteinen yleissatula. Tällöin satulan siivet kaartuvat selkeästi eteenpäin ja niissä on yleensä hieman polvitukea, mikä auttaa ratsastajaa istumaan ja mukautumaan hyppyihin oikein. Vaativammalla tasolla otetaan käyttöön varsinainen estesatula. Suitsituksessa lähtökohtana ovat tavalliset nivelsuitset usein kaksois- tai meksikolaisella turpahihnalla. Moni hevonen innostuu kuitenkin aina esteitä hypättäessä niin, että sillä käytetään hypättäessä normaalia voimakkaampaa kuolainta, ja estekilpailuissa esimerkiksi olympia- ja hissikuolaimet ovatkin varsin tavallinen näky. Pään viskeleminen on myös esteratsuilla tavallista, minkä vuoksi käytössä onkin hyvin usein juokseva martingaali tai ainakin ohjat kaulan alla yhdistävä lyhyt hihna eli irlantilainen martingaali. Muita kuin vapaajuoksuisia apuohjia ei estekilpailuissa saa käyttää.
Esteharjoituksissa ja -kilpailuissa käytetään hevosella tavallisesti jalkasuojia ehkäisemässä kolhuja ja muita vammoja. Tavallisimpia ovat pintelit, vuohisen sisäpintaa viereiseltä jalalta suojaavat hivutussuojat, etu- ja takasäären jänteitä tukevat ja iskuilta suojelevat jännesuojat sekä kavioiden ympärille kiinnitettävät kumikellot. Satulavyössä saattaa myös olla kiinteänä tai irrallisena osana mahapanssari, joka suojelee hevosen vatsanalusta etukavioiden iskuilta varsinkin, jos hevosella on hokit kengissään. Hokkikengitys on tarpeen paitsi talvikeleillä myös hypättäessä nurmikentillä. Ratsastajan on kilpailuissa nykyisin käytettävä turvakypäräksi luokiteltavaa ja oikein kiinnitettyä ratsastuskypärää, ja myös turvaliivin käyttöä suositellaan.
Esteratsastuksessa ratsastajan kilpailuvarustus on pikkukilpailujen (joissa edellytetään yleensä vain siistiä ja tarkoituksenmukaista ratsastusasua) yläpuolella melko muodollinen, joskaan ei yhtä tarkkaan määritelty kuin kouluratsastuksessa. Väriltään yleensä mustan tai tumman ratsastustakin alla käytetään valkoista kauluspaitaa valkoisen plastronin tai solmion kanssa, ratsastushousut ovat valkoiset tai vaaleat, jalassa ratsastussaappaat tai ratsastuskengät säärystinten (lähinnä saappaanvarsien näköisten minichapsien) kanssa. Tylppäkärkisiä kannuksia ja alle 75 cm pitkää raippaa saa käyttää. Poniratsastajat voivat muualla kuin SM-kilpailuissa kilpailla ratsastuskengissä ilman säärystimiä sekä ilman takkia. Suomalaisten estekilpailuiden tapoihin kuuluu, että kansainvälisesti kilpailleet esteratsastajat voivat halutessaan käyttää kilpailuissa kirkkaanpunaista ratsastustakkia, mutta moni heistäkin kilpailee mustassa tai tummansinisessä, -vihreässä tai -ruskeassa takissa. Muissa maissa punaisen takin käyttöön liittyvät käytännöt ovat erilaisia, mutta kirkkaanpunainen takki on tavallisesti varattu korkealla tasolla kilpailleille ratsastajille.
Estehevosen edellytetään esiintyvän kilpailuissa siistinä ja puhtaissa, tarkoituksenmukaisissa ja sopivan kokoisissa varusteissa. Monella hevosella käytetään kilpailuissa väreiltään sekä hevosen väriin että keskenään yhteen sointuvia varusteita (satula ja suitset, satulahuopa ja jalkasuojat) ja esimerkiksi koristeellista suitsien otsapantaa, ja hevosen harja ja häntä saatetaan palmikoida.
Since I Don’t Have You
Kappale edustaa 1950-luvun lauluyhtye- ja doowop-tyyliä. Erityisesti alkuperäinen versio on kuuluisa vahvasta falsettilauluosuudestaan. Kappale pääsi parhaimmillaan Billboard-listalla sijalle 12. Kappale löytyy elokuvista American Graffiti ja Tappava ase 2. Kappaleesta on tehty muitakin covereita.
Guns N’ Rosesin versio
Hard Rock -yhtye Guns N’ Roses on levyttänyt kappaleesta coverversio albumille The Spaghetti Incident?. Kappale pääsi Billboard-listalla sijalle 69.
Timo Mustakallio -laulukilpailu
Timo Mustakallio -laulukilpailu on Savonlinnan Oopperajuhlien Timo Mustakallion säätiön ja Suomen kulttuurirahaston Eero Rantalan rahaston järjestämä laulukilpailu suomalaisille oopperalaulajille. Kilpailu on järjestetty vuodesta 1974. Alkuun kilpailtiin joka vuosi, mutta 1990-luvun alusta lähtien kilpailu on pidetty kahden tai kolmen vuoden välein. Kilpailussa etsitään lupaavaa ja kehityskykyistä laulajaa ei niinkään teknisesti taitavinta esittäjää.
Oopperalaulaja Timo Mustakallio perusti 1973 nimeään kantavan säätiön rohkaisemaan nuoria laulajia ja edistämään suomalaista laulutaidetta. Säätiön ja oopperajuhlien järjestämä kilpailu on avoin korkeintaan 30-vuotiaille Suomen kansalaisille. Vuodesta 2013 lähtien ikäraja on 28 vuotta. Ennen varsinaista kilpailua tehdään nauhoitusten perusteella esikarsinta. Vuonna 2015 voittajan palkinto oli 15 000 euroa, lisäksi Suomen kulttuurirahaston Eero Rantalan rahasto jakoi 10 000 euron stipendin. Vuonna 2021 palkinnot olivat samansuuruiset.
Luettelo suomalaisista amerikkalaisen jalkapallon joukkueista
Tämä on luettelo suomalaisista amerikkalaisen jalkapallon joukkueista. Luetteloituna ovat aktiiviset miesten ja naisten joukkueet, sekä toiminnan lopettaneet joukkueet. Luettelo kertoo tilanteen kaudella 2023.
Naisten joukkueet
Naisten amerikkalaista jalkapalloa on pelattu vuodesta 2008 lähtien.
Bonnie Blair
Bonnie Blair (s. 18. maaliskuuta 1964 Cornwall, New York) on yhdysvaltalainen pikaluistelija ja viisinkertainen olympiavoittaja.
Blair osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Sarajevossa 1984. Tuolloin 19-vuotias luistelija ei voittanut mitaleja, mutta osoitti lahjakkuutensa sijoittumalla yhdeksänneksi 500 metrillä. Calgaryssä 1988 Blair voitti kultaa 500 metrillä maailmanennätysajalla 39,10 ja pronssia 1 000 metrillä. Albertvillessä 1992 Blair otti kultamitalin kummallakin matkalla.
Blair käytti hyödykseen uudet olympiasäännöt. Vuonna 1986 Kansainvälinen olympiakomitea oli päättänyt jatkaa kisat tästä lähtien vuorovuosille. Täten seuraavat talviolympialaiset järjestettiin vuoden 1996 sijaan jo vuonna 1994 Lillehammerissa. Blair voitti jälleen sekä 500 että 1 000 metrin olympiakultaa ja tällä kertaa melko ylivoimaiseen tapaan. Tuhannen metrin voittomarginaali, 1,38 sekuntia, on olympiahistorian suurin tuolla matkalla.
Maaliskuussa 1994 Blairista tuli ensimmäinen nainen, joka alitti 39 sekunnin rajan 500 metrillä (38,99).
Uran jälkeinen elämä
Bonnie Blair on saavutusten johdosta nimetty pikaluistelun chicagolaiseen ja wisconsinilaiseen Hall of Fameen. Vuonna 2004 hänet nimettiin jäseneksi Yhdysvaltain urheilun Hall of Fameen. Bonnie Blair on naimisissa kolmiin olympialaisiin osallistuneen amerikkalaisen pikaluistelijan Dave Cruikshankin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla
thumb|left|Bonnie Blair vuonna 1995 julkaistussa azerbaidžanilaisessa postimerkissä.
Mega Man 2
Mega Man 2 on Capcomin vuonna julkaisema toiminta–tasohyppelypeli, joka on suoraa jatkoa ensimmäiselle Mega Man -pelille. Peli on hyvin suosittu retropelaajien keskuudessa ja sitä pidetäänkin yleensä NES:lle julkaistun pelisarjan parhaana pelinä.
Kehitys
Capcom ei pitänyt ensimmäisen Mega Man -pelin myyntilukuja erityisen vaikuttavina. Kehitystiimi sai luvan jatko-osan kehitykseen sillä ehdolla, että he tekivät sitä muiden projektien ohessa. Lopulta pelistä tuli silti suurempi menestys kuin edeltäjästään.
Pelin musiikit sävelsi Takashi Tateishi, ja soundtrack sai hyvän vastaanoton.
Pelaaminen
Mega Man 2 on toiminnallinen tasohyppely kuten edeltäjänsäkin. Pelin alussa voi valita vaikeustason normaalin ja vaikean välillä. Peli myös esitteli lukuisia elementtejä, joita käytettiin sarjan myöhemmissä osissa. Näitä olivat:
Ensimmäisessä pelissä nähty pistelaskin on poistettu täysin.
Juoni ja hahmot
Pelin robottimestarit nähtiin myöhemmin sarjan Game Boy -peleissä. Flash Man, Quick Man, Bubble Man ja Heat Man nähtiin ensimmäisessä Game Boyn Mega Man -pelissä samana vuonna. Air Man, Wood Man, Metal Man ja Crash Man nähtiin puolestaan GB-pelissä Mega Man 2 vuonna 1992.
Roberto Abbondanzieri
Roberto "Pato" Carlos Abbondanzieri (s. 19. elokuuta 1972 Bouquet, Santa Fen maakunta, Argentiina) on argentiinalainen jalkapallomaalivahti, joka edusti kotimaansa seurojen lisäksi espanjalaista Getafea ja Brasilian pääsarjassa pelaavaa Internacionalia.
Abbondanzieri palasi takaisin Boca Juniorsiin tammikuussa 2009 edustettuaan seuraa aikaisemmin kymmenen vuoden ajan vuosina 1996–2006. Tuolloin hän saavutti seurassa useita kansallisia ja kansainvälisiä mestaruuksia. Hän on edustanut urallaan myös Rosario Centralia (1994–1996) ja espanjalaista Getafea (2006–2009). Getafen kanssa hän ylsi muun muassa UEFA Cupin puolivälieriin ja kahdesti Espanjan cupin Copa del Reyn loppuotteluun. Kaudella 2006–2007 hän oli päästetyt maalit suhteutettuna pelattuihin otteluihin Espanjan pääsarjan paras maalivahti.
Argentiinan maajoukkueessa Abbondanzieri pelasi 49 ottelua vuosina 2004–2008. Hän oli joukkueen ykkösmaalivahti vuoden 2006 MM-kilpailuissa, joissa hän loukkaantui tappioon päättyneessä puolivälieräottelussa Saksaa vastaan ja joutui vaihtoon Argentiinan vielä johtaessa ottelua, sekä vuosien 2004 ja 2007 Copa Américassa.
Abbondanzierilla on myös Italian kansalaisuus. Hänen sukunimensä kirjoitettiin aikaisemmin muodossa Abbondancieri, mutta anoessaan Italian kansalaisuutta vuonna 2002 hän muutti sen muotoon Abbondanzieri. Tämä oli hänen Italiasta Argentiinan emigroituneen isoisänsä alkuperäinen sukunimi, jonka viranomaiset olivat kirjoittaneet väärin. Abbondanzierin lempinimi on El Pato, jonka hän sai jo pienenä johtuen samanlaisesta kävelytyylistään piirroshahmo Repe Sorsan kanssa.