cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FINRG Recordings
Julkaisut
FINRG Digital
Niilintilapia
Levinneisyys
Laji on alkujaan laajalle levinnyt Afrikassa makeissa ja murtovesissä. Se esiintyy Niilin alajuoksulla sekä Jebel- ja Marrajoissa ja myös Israelin Välimereen laskevissa joissa. Samoin se elää Länsi-Afrikassa Nigerin, Benuen, Voltan, Gambian, Senegalin ja Tšadjärven vesistöissä. Lisäksi se esiintyy muualla ihmisen siirtämänä. Kalanviljelyssä käytettyinä kantoina niilintilapia esiintyy laajasti paitsi halki Afrikan myös muilla mantereilla, erityisesti itäisessä Aasiassa.
Kalanviljely ja kalastus
Niilintilapiaa tuotetaan allaskasvatuksessa suuria määriä, ja tilapiat ovat karpin ja lohen sukuisten kalojen ohella maailmanlaajuisesti tärkeimpiä kalanviljelyssä tuotettuja viljelykaloja. Niilintilapian viljelyä on harjoitettu jo muinaisessa Egyptissä yli 4000 vuotta sitten. Niilintilapiaa vietiin viljelykalaksi Afrikan ulkopuolelle etenkin Itä-Aasiaan 1960-luvulta lähtien, sitten Amerikkaan. Aluksi tuotannossa oli vaikeuksia, mutta viljelytekniikan kehittyessä tuotanto lähti eksponentiaaliseen kasvuun noin vuodesta 1980 lähtien.
Niilintilapian kasvatukseen on kehitetty monia erilaisia viljelykantoja. Niilintilapian ohella kasvatetaan useita muita tilapialajeja. Niilintilapia myös hybridisoituu joidenkin muiden kirjoahventen kanssa ja risteymäkantoja käytetään viljelyssä.
Niilintilapian koiraat ovat naaraita huomattavasti nopeakasvuisempia. Tämän vuoksi viljelyssä käytetään pelkistä koiraista koostuvia kasvatuseriä. Tähän päästään hormonikäsittelyllä, jolla kehittyvien yksilöiden sukupuoli voidaan muuttaa kun ne ovat vielä noin senttimetrin pituisia. Myös tietyt risteytytykset kuten Oreochromis niloticus x O. aureus tuottavat käytännössä vain koirasjälkeläisiä.
Vuoteen 2012 tultaessa viljellyn niilintilapian tuotanto on yli kolme miljoonaa tonnia vuosittain. Tuotantoa ei kuitenkaan kaikissa maissa ole kattavasti tilastoitu. Noin puolet viljellystä niilintilapiasta tuotetaan Kiinassa, muita kärkimaita ovat Filippiinit ja Thaimaa, Indonesia, sekä Laos, Costa Rica, Ecuador, Kolumbia ja Honduras. Kalastamalla pyydetään vuosittain noin 200 000 tonnia niilintilapiaa, suurimpia pyyntimaita ovat Egypti ja Thaimaa.
Meeliat
Meeliat (Melia) on kasvisuku mahonkikasvien heimossa ja mahonkikasvien tyyppisuku. Siihen kuuluu kolme lajia. Meelioiden tyyppilaji on Itä-Aasiassa ja Australiassa alkuperäinen meelia (Melia azedarach). Muut lajit ovat Melia dubia ja Melia volkensii.
Dope Space Nine
Dope Space Nine on japanilaisen hip hop -yhtyeen m-flon neljäs remix-albumi. Se sisältää uudelleenmiksauksia yhtyeen neljänneltä studioalbumilta Beat Space Nine, joka ilmestyi muutamaa kuukautta aiemmin. Albumi julkaistiin 2. marraskuuta 2005.
Albumilla vierailee useita japanilaisia ja ulkomaisia remiks-artisteja, kuten Kreva, Clazziquai Project, Shin’ichi Osawa, DJ Marky, Crazy Ken Band ja niin edelleen. Pelkkien remiksien sijaan albumilla on myös kokonaan uudelleen tuotettuja kappaleita uusine rap- ja lauluosuuksineen. m-flon aiemmista albumeista poiketen Dope Space Ninella ei ole lainkaan välisoittoja.
Kappaleet
Lähde:
City (lehti)
City on suomalainen ilmaisjakelulehti. Se ilmestyi vuosina 1986–2012 ensin pääkaupunkiseudulla ja sittemmin myös suurimmissa kaupungeissa muualla Suomessa ja muuttui vuonna 2012 verkkolehdeksi. Lehti alkoi ilmestyä jälleen vuonna 2013 painettuna suorajakelulehtenä sen lisäksi, että se ilmestyy verkossa. Uudistetun ilmaisjakelulehden painos on 900 000. Joulunumeron 2013 painos oli yli 1,1 miljoonaa. 2014 vuonna City-lehti ilmestyi 4 kertaa 1,1 miljoonan kappaleen ilmaisjakelulla.
Vuoteen 2012 asti City oli suomalainen valtakunnallinen noutopistelehti, joka ilmestyi pääkaupunkiseudulla, Turussa ja Tampereella kaksi kertaa kuukaudessa. Kerran kuukaudessa lehti ilmestyi muun muassa Oulussa, Kuopiossa, Lahdessa, Jyväskylässä, Vaasassa, Porissa, Kouvolassa ja Lappeenrannassa. Parhaimmillaan City-lehti oli jakelussa lähes 50 paikkakunnalla ja noutopisteitä eri kaupungeissa oli yli 500. Lehden painos oli suurimmillaan yli 200 000. Kansallisen mediatutkimuksen mukaan lehdellä oli vuonna 2000 lukijoita 587 000, mutta vuonna 2012 enää vajaat 280 000 lukijaa.
Noutopisteverkoston alasajo julkistettiin heinäkuussa 2012, mutta myöhemmin tuli tieto, että lehden historiaa käsittelevä julkaisu olisi tullut syyskuussa, ja sen jälkeen ilmoitettiin yt-neuvottelujen keskeyttämisestä, kun paperilehdelle pyrittiin löytämään ostaja, jota ei kuitenkaan löytynyt.
Lehden osti IT-yrittäjä Ilkka O. Lavas, joka jatkoi sen julkaisua verkkolehtenä.
Lehteä julkaisee verkossa ja painettuna City Digital Oy, jolla on useita verkkosivustoja.
Alku kulttuurilehtenä
City-lehden ensimmäinen numero ilmestyi tabloid-muotoisena keväällä 1986. Sen edeltäjiä ovat toimittaja Eeropekka Rislakin ja tiedotusopin apulaisprofessori Kim Weckströmin 1985 perustama 1999 Citylehti -niminen ja aikakauslehtimuotoinen lehti ja Kari Kivelän Scandal, jotka yhdistyivät Cityksi rahoittajinaan muun muassa kustannusyhtiö Tammi. Lehden formaatin muutoksen esikuvana oli ruotsalainen 1982 perustettu Nöjesguiden ja yhdysvaltalaiset niin sanotut vaihtoehtolehdet. Formaatin muutoksen myötä lehden linja muuttui vahvan kulttuuripainotteisesta modernin kaupunkioppaan suuntaan. .
Lehden 1980-luvun toimittaja- ja avustajakuntaan kuuluivat muun muassa Jaakko Tapaninen, Lauri Eriksson, Ben Kaila, Juhani Ruotsalo, Matts Kullman, Riitta Sourander, Marica Rosengård, Eero Hyvönen, Sam Inkinen, Jari Sarasvuo, Suvi Ruotsi, Panu Räty, Tom Nyman,Tiina Alvessalo, Timo Harakka, Antti Isokangas ja Markku Koski. Lehden tuolloinen linja oli yhdistelmä city-kulttuuriksi nimetyn, uuden kaupunkikulttuurin analyyseja ja ravintola- ja elokuva-arvosteluja.
Rahoitus
Lehti perustettiin Tammen rahoittamana toimitusjohtaja Olli Arrakosken innostuttua uudentyyppisen kulttuurilehden ideasta. Sitä ennen WSOYn toimitusjohtaja Hannu Tarmio ja kehitysjohtaja Mauno Saari olivat melkein tehneet päätöksen lähteä lehden rahoittajaksi.
Tammi pysyi City-lehden vähemmistöosakkaana vuoteen 1988 saakka, jolloin pääosakkaat Nykopp, Weckström ja Kivelä lunastivat itselleen Tammen osuuden.
City syntyi 1999–Scandal-fuusiosta
1985 lopulla City-lehden edeltäjän 1999 City-lehden markkinointipäälliköksi palkattiin Lauri Nykopp, joka oli hyvin tunnettu nykymusiikin tekijänä, mutta jolla oli myös kaupallinen koulutus (M.Sc., Aalto). 1986 tammikuussa Nykopp pyydettiin Citypress Oy:n uudeksi toimitusjohtajaksi heti Rislakin tilalle. Citypress Oy:n kustantama 1999 City-lehti oli hyvin tappiollinen.
Nykopp kuitenkin lakkautti molempien lehtien teon ja irtisanoi henkilöstön. Kustannusrakenne oli kestämätön.
Weckstöm esitti vaihtoehtoina ulkomaisia ilmaisjakelulehtiä, joista lähin esimerkki oli Tukholmassa ilmestyvä Nöjesguiden. Nykopp vastusti ilmaisjakelu-konseptia aluksi, mutta lähetti Kivelän Tukholmaan haastattelemaan Nöjesguidenin tekijöitä.
Sen raportin pohjalta Kivelä, Nykopp ja Weckström suunnittelivat täysin uutta lehteä. Nykopp sai suostuteltua neuvonantajaksi myös Kim Weckstömin isän, maineikkaan liikkeenjohdon konsultin Stig Weckströmin.
Niissä aivoriihissä, joista keskusteltiin myös Rislakin ja Arrakosken kanssa, syntyi malli: korkeatasoista journalismia kohderyhmälle, ajankohtaisinta opastusta ja tietoa, hyvännäköinen. Ja heti iso levikki. Ilmainen jakelu siellä missä tavoitellut lukijat käyvät. Mutta veloitus yrityksillä jotka saavat lehden jakelutelineisiin. Nykopp rakensi lehden tuotantoon kehikon, jossa toimituksellisen sisällön ja ilmoitusten suhde on lukijalle ok.
Ensimmäinen painos oli 70 000 kpl, joka pian nostettiin Helsingissä 100 000 kappaleeseen, kun jakelijat pyysivät lisää.
Jan van Boom
Jan van Boom (15. syyskuuta 1807, Utrecht, Alankomaat – 19. maaliskuuta 1872, Tukholma, Ruotsi) oli hollantilaissyntyinen ruotsalainen pianisti, pianopedagogi ja säveltäjä. Hänen isänsä oli huilisti ja säveltäjä Johannes van Boom (1783–1878) ja veljensä huilisti Hermanus van Boom (1809–1883). Jan van Boom opiskeli Johann Nepomuk Hummelin ja Isack Moschelesin oppilaana. Hän esiintyi konserttikiertueellaan Tukholmassa 1824 ja asettui kaupunkiin asumaan seuraavana vuonna. Vuonna 1827 hän toimi Franz Berwaldin pianopartnerina tämän Norjan kiertueella. Vuodesta 1842 kuolemaansa saakka Boom opetti pianonsoittoa Tukholman konservatoriossa, professuurin hän sai 1859. Aktiivisen konsertoinnin hän lopetti 1847 keskittyen sen jälkeen opettamiseen.
City (lehti)
Kasvu maan suurimmaksi nuoraikuismediaksi
City-lehti alkoi vuoden 1987 syksyllä ilmestyä Turussa ja Tampereella. Samalla lehden jakelulevikki nousi 80 000 kappaleesta 125 000 kappaleeseen. Helsingissä lehti alkoi ilmestyä kaksi kertaa kuukaudessa. Vuonna 1988 Nykopp kehitti franchising-konseptin jolla lehti - sisällöltä ja ilmoituksilta pääosin valtakunnallisena mutta osittain paikallisena -, ilmestyi myös Oulussa, Kuopiossa ja Vaasassa. Vuonna 1989 City-lehti ilmestyi jo 12 kaupungissa. City-lehden valtakunnallinen jakelulevikki oli yli 200 000 kappaletta, ja sillä oli lähes puoli miljoonaa lukijaa per ilmestyvä lehti. Lehti oli noussut 18–30-vuotiaiden suurimmaksi mediaksi.
Lehti sai 1980-luvun loppupuolella useita uusia ilmentymiä. Vuonna 1987 lanseerattiin laaja kirjallisuusliite. Vuonna 1998 perustettiin englanninkielinen kuusi kertaa vuodessa ilmestyvä City in English sekä Finnkinon kanssa yhdessä kustannettu laajalevikkinen Salla-Maari Muhosen päätoimittama Leffa-lehti, jota julkaistiin vain kolme numeroa.
Edeltäneen 1999-City lehden perustaja Eero-Pekka Rislakki siirtyi 1987 tytäryhtiön City-kustannus Oy:n toimitus- ja kustannusjohtajaksi. City-kustannus julkaisi kerran vuodessa ilmestyneen, City-lehden lukijoiden arvosteluihin perustuvan, City-ravintola-oppaan. Lisäksi kustantamo julkaisi muun muassa Elannon rahoittamia ruoka-kirjoja. Riitannuttuaan Nykopin kanssa Rislakki jätti yhtiön ja perusti oman new age -kirjallisuuteen keskittyvään Aquarius-kirjakustantamon. City-kustannuksen kustannusjohtajana toimi Rislakin jälkeen Kari Korkman.
City-lehteä kustantavan Citypressin liikevaihto kasvoi vuoden 1987 2,1 miljoonasta markasta vuoden 1990 17,5 miljoonaan markkaan. Lehti oli kuitenkin koko ripeän kasvukautensa aikana tappiollinen.
Kai Mäkelästä omistaja
Riitaannuttuan kumppaneidensa kanssa, muun muassa laajentamisesta paikallisradiotoimintaan Nykopp myi suurimman osakkuutensa Citypress Oy:stä vuonna 1989 Kai Mäkelän Nobiscum Oy:lle. Nykopp palkattiin Aamulehti-konserniin saneeraamaan Uusi Suomi-sanomalehteä. Vuonna 1991 myös Kivelä ja Weckström myivät 1990-laman paineessa vastahakoisesti osuutensa Nobiscumille.
City-lehteä saneerattiin rajusti, jolloin henkilöstön määrä väheni vajaasta viidestäkymmenestä neljääntoista. Samalla aluetoimitukset ajettiin alas ja lehden eri painokset alettiin toimittaa keskitetysti Helsingissä. Lehden laaja avustajakunta sekä kirjoittaja- että valokuvaajapuolella supistui dramaattisesti, ja lehden laajaa arvostusta saaneet kaupunkikulttuuria tutkineet reportaasit katosivat lehdestä. Niitä kirjoittaneet toinen päätoimittaja Jaakko Tapaninen ja toimituspäällikkö Eero Hyvönen sekä freelance-toimittajat, kuten Timo Harakka ja Jari Sarasvuo, jättivät lehden samassa yhteydessä.
Lehti siirtyi formaatti-journalismiin, jossa korostuivat toistuvat teemat ja lukijakyselyt. Lopputuloksena oli lehti, joka oli taloudellisesti erittäin kannattava ensimmäistä kertaa historiansa aikana, mutta sisällöllisesti sen linjaa määrittivät ilmoitustulot.
2000-luku
City-lehti tunnettiin nuorekkaasta, jopa provokatiivisestakin tyylistä. Lehden kolumnisteina ovat myöhemmin olleet muun muassa Anna Perho, Helsinki 12 -kirjan kirjoittaja Tuomas Vimma ja nimimerkki Liisaleena (Arno Kotro ja Jaakko Lyytinen). Tutkivaa journalismia lehdessä harrasti Walter De Camp, joka toimitti vuodesta 1998 Sisäpiiri-palstaa.
City-lehden kilpailijoita ovat olleet muun muassa vuosina 1999–2001 julkaistu Aktivist, jota johti Eeropekka Rislakki, sekä Ruotsista vuonna 2003 rantautunut Nöjesguiden, jonka Sanoma Oyj osti vuonna 2005 ja konseptoi uudelleen V-lehdeksi. Muiden muassa nämä kilpailijalehdet ovat kaatuneet kannattamattomina. City-lehti tuotti lukijoilleen useita kaupunkitapahtumia kuten Baarifestivaaleja (Helsingissä kesäkuussa) ja Syö-ravintolaviikkoja (maaliskuussa ja syyskuussa). Vuosina 2007, 2008, 2010 City järjesti yhteistyössä puolustusvoimien kanssa Rautatientorilla CityCooper-liikuntapahtuman osana LiikuCity-viikkoja.
Kolme etsivää ja kauhujen linna
Kolme etsivää ja kauhujen linna on 3 etsivää -kirjasarjan ensimmäinen teos, jonka kirjoitti Robert Arthur. Kirjan on suomentanut Laura Tetri.
City (lehti)
2000-luku
City-lehden lukijat äänestivät vuosittain eri paikkakuntien parhaat ravintolat. Lehden Kaupungin Paras -teema kirjasi ja esitteli toimituksen valintoina yhdeksän kaupungin parhaat asiat, ihmiset ja ilmiöt.
Kolme etsivää ja kauhujen linna
Juoni
Poikien tehtävänä on hankkia ohjaajalle riittävän värisyttävä linna seuraavan kauhufilmin kuvauspaikaksi. Bobin taidoilla paikka löytyy nopeasti. Linnassa tapahtuu jatkuvasti hurjia tapauksia.
City (lehti)
2000-luku
Vuonna 2006 City saavutti historiansa ja koko kustannusalan parhaan tuloksen 40 prosentin liikevoitolla, mutta vuosina 2007–2010 lehden liikevaihto supistui 5,3 miljoonasta eurosta 3,2 miljoonaan. Tulos supistui noin 2 miljoonasta puoleen miljoonaan. Suhonen erotettiin toimitusjohtajan tehtävästä elokuussa 2011. Lehden vaikeudet johtuivat osittain 2008 alkaneesta taantumasta mutta erityisesti sosiaalisen median suosion lisääntymisestä nuorison keskuudessa. Muita syitä olivat alan kasvanut kilpailu ja lehden konseptin käyminen vanhaksi.
Toisen päätoimittajan Heini Larroksen irtisanouduttua niin ikään elokuussa 2011 lehteä toimitti syksyn käytännössä sen toimittajaksi keväällä 2011 palkattu Antti Pikkanen, muodollisena vastaavana toimittajana oli Jantonin toimitusjohtaja István Dénes. Vuoden 2012 alusta päätoimittajaksi siirtyi Ylioppilaslehden päätoimittajan paikalta Cityn entinen toimittaja Maria Pettersson, jonka johtama lehtiuudistus oli tarkoitus julkaista syksyllä 2012.
Painetun version lakkautus ja uuden painetun version julkaisu
City-lehden painetun version julkaisu päättyi heinäkuussa 2012, eikä syyskuun 2012 alussa ilmestyväksi ilmoitettua uudistettua City-lehteä julkaistu. Lehteä julkaistiin syksyllä 2012 kaksi numeroa sinä aikana, kun sen myynnistä käytiin neuvotteluja.
Syksyllä 2013 City-lehden painettua julkaisua alettiin julkaista uudelleen. Uudistetun painolehden ensimmäisen julkaisun sponsoroi Verkkokauppa.com.
Kun lehti siirtyi 1990-luvun alussa Kai Mäkelän omistukseen, se erään arvion mukaan muuttui uuden journalismin esitaistelijasta rahantekokoneeksi. Siinä vaiheessa myös työntekijöiden määrä väheni merkittävästi. Markkinointi & Mainonta-lehden analyysin mukaan City-lehden tappoi lehtiuudistushanke. Yhtenä syynä on viitattu myös talouslamaan, joka vei ilmoittajat.
Hankkeita
Lehden internetsivuilla on Cityn artikkelien lisäksi esimerkiksi Deitti.net-seuranhakupalvelu sekä yli 10 000 tapahtumaa kirjaavan Go-Go-tapahtumaopas. Sivustolla vierailee viikoittain noin 100 000 kävijää.
Lehden 25-vuotisjuhlakirja City Tablet Book julkaistiin iPad-laitteisiin huhtikuussa 2011. Juhlakirjassa on julkaistu City-lehden juttuja pääosin vuosilta 1990-2010. Aamulehden mukaan juhlakirja "sisältää varsin huikean otoksen City-lehden historian kiinnostavimmista jutuista" Lehden julkaisemia mobiilipalveluja ovat muun muassa Peilikuva, Deitti.net/mobile ja iPhone -seuranhakusovellus Deitti.net Tutka, joka nousi toukokuussa 2011 Suomen ladatuimmaksi sosiaaliseksi sovellukseksi.
Niklas Sundblad
Niklas Sundblad (s. 3. tammikuuta 1973 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija, joka toimii tällä hetkellä Saksan DEL-liigan Kölner Haien päävalmentajana. Pelaajaurallaan hän pelasi oikeana laitahyökkääjänä ja laukoi oikealta. Sundblad pelasi kotimaansa lisäksi myös Suomessa, Saksassa, Italiassa, Japanissa sekä Pohjois-Amerikassa, jossa hän edusti myös kahden NHL-ottelun verran Calgary Flamesia. Sundbladin melko fyysistä pelityyliä verrattiin Esa Tikkaseen.
Seuraura
Sundbladin kasvattajaseura oli IFK Tumba. Hän aloitti kuitenkin ammattilaisuransa AIK IF:ssä, jossa Sundblad teki Elitserien-debyyttinsä kaudella 1990–1991. Hänen tulokaskautensa toi 39 runkosarjaottelussa tehot 1+3=4. Calgary Flames varasi Sundbladin ensimmäisellä kierroksella 19. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1991. Hän pelasi varauksensa jälkeen vielä kaksi kautta AIK:ssa. Sundblad oli kevään 1992 pudotuspeleissä kolmella osumallaan joukkueen paras maalintekijä.
Kaudeksi 1993–1994 Sundblad siirtyi Calgary Flamesin organisaatioon. Hän pelasi siellä kolmen kauden aikana kuitenkin vain kaksi NHL-ottelua ilman tehopisteitä kolmannella kaudellaan 1995–1996. Kaikki muut Pohjois-Amerikan pelinsä Sundblad pelasi AHL-joukkue Saint John Flamesissa. Hän palasi Eurooppaan kaudeksi 1996–1997 ja siirtyi SM-liigajoukkue Turun Palloseuraan, jonka kolmanneksi paras maalintekijä Sundblad oli 15 osumallaan Antti Aallon kanssa. Hän sijoittui 93 minuutillaan runkosarjan jäähypörssissä kahdeksanneksi. Sundblad voitti SM-hopeaa keväällä 1997. Sundblad pelasi kauden aikana TPS:ssä myös EHL:ää ja oli sekä alkulohkossa että pudotuspeleissä joukkueen paras pistemies. Hän voitti turnauksesta Euroopan mestaruuden. Kaudella 1997–1998 Sundblad oli 17 osumallaan TPS:n toiseksi paras maalintekijä Kimmo Rintasen, Tony Virran ja Toivo Suursoon kanssa. Hän pelasi kauden aikana myös EHL:ssä, jossa Sundblad oli tehoilla 2+1=3 TPS:n paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Jani Kiviharjun kanssa.
Sundblad palasi kaudeksi 1998–1999 kotimaahansa ja siirtyi Malmö Redhawksin riveihin. Hän oli tehoilla 21+12=33 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Marcus Thuressonin jälkeen. Sundblad sijoittui koko Elitserienin maalipörssissä viidenneksi neljän muun pelaajan kanssa. Kaudella 1999–2000 hän oli 22 osumallaan Malmön paras maalintekijä, sijoittui Elitserienin maalipörssissä kuudenneksi Brynäs IF:n Ove Molinin kanssa ja 104 minuutillaan jäähypörssissä kolmanneksi. Sundblad voitti kymmenellä osumallaan koko liigan ylivoimamaalipörssin.
Vuodet 2000–2003 Sundblad pelasi Saksan DEL-liigassa. Hän pelasi ensimmäisen kautensa 2000–2001 DEG Metro Starsissa. Sundblad oli tehoilla 22+22=44 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Gary Shuchukin jälkeen. Kaksi seuraavaa kautta hän pelasi Kölner Haiessa. Sundblad oli kaudella 2001–2002 joukkueen kolmanneksi paras pistemies ja jakoi joukkuetoverinsa Jason Youngin kanssa kevään 2002 pudotuspeleissä koko DEL:n syöttöpörssin voiton kahdeksalla syötöllään. Hän voitti kauden päätteeksi Saksan-mestaruuden. Sundblad palasi kaudeksi 2003–2004 Malmöhön ja teki 110 minuutillaan Elitserienin yhden kauden jäähyennätyksensä sijoittuen runkosarjan jäähypörssissä yhdeksänneksi. Hän palasi taas seuraavaksi kaudeksi Saksaan ja siirtyi maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneen Füchse Duisburgin riveihin. Sundblad oli 14 osumallaan joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä Michael Wagingerin kanssa ja oli nostamassa joukkuetta kaudeksi 2005–2006 DEL:ään.
Kauden 2006–2007 Sundblad pelasi Italian Serie A:n Alleghe Hockeyssä, jonka kolmanneksi paras pistemies ja maalintekijä hän oli tehoilla 15+19=34. Hän voitti kevään 2007 pudotuspeleissä tehoilla 12+11=23 koko sarjan piste-, maali- ja syöttöpörssin. Sundblad aloitti kauden 2007–2008 Aasian liigassa pelanneen japanilaisjoukkue Nippon Paper Cranesin riveissä, mutta palasi marraskuussa 2007 kymmenen siellä pelatun ottelun jälkeen takaisin Allegheen. Elokuussa 2008 hän palasi try-outille kotimaahansa AIK:hon, jossa Sundblad pelasi neljä HockeyAllsvenskanin ottelua jääden lopulta ilman sopimusta. Hän lopetti pelaajauransa tämän jälkeen.
Maajoukkueura
Sundblad edusti Ruotsia MM-kilpailuissa vuonna 1997, jolloin hän voitti hopeaa. Hän pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1992 ja 1993 voittaen ensimmäisestä turnauksesta hopeaa.
Sundblad pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 1990 ja 1991. Hän voitti ensimmäisestä turnauksesta kultaa ja oli Mikael Renbergin ja Torgny Löwgrenin kanssa tehoilla 3+5=8 Ruotsin toiseksi paras pistemies Stefan Ketolan jälkeen. Sundblad voitti vuoden 1991 turnauksen jäähypörssin 38 minuutillaan.
Valmentajaura
Lokakuusta 2008 joulukuuhun 2009 Sundblad toimi Saksan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Oberligassa pelanneen Herner EV 2007:n päävalmentajana. Tämän jälkeen hänet nimettiin DEL-joukkue Kölner Haien apuvalmentajaksi. Kesken kauden 2010–2011 Sundblad nousi joukkueen päävalmentajaksi Bill Stewartin tilalle, mutta palasi taas kaudeksi 2011–2012 Kölnin apuvalmentajaksi, jossa hän toimi kaksi kautta. Kaudelle 2013–14 hän siirtyi ERC Ingolstadtin päävalmentajaksi ja johti joukkueen Saksan mestariksi. Hänet nimitettiin Kölner Haien päävalmentajaksi lokakuussa 2014. Sundblad toimi Saksan maajoukkueen apuvalmentajana vuoden 2013 ja 2014 MM-kisoissa. Lokakuussa 2014 hän ilmoitti luopuvansa Saksan maajoukkueen apuvalmentajan tehtävästä.
Kolme etsivää ja hopeinen hämähäkki
Kolme etsivää ja hopeinen hämähäkki on Robert Arthurin kirjoittama 3 etsivää -kirjasarjaan kuuluva kirja. Kirjan on suomentanut Inkeri Pitkänen.
Juoni
Etsivät kutsutaan pieneen eurooppalaiseen valtioon nimeltä Varania. Kun he matkustavat sinne, he joutuvatkin yhtäkkiä keskelle tuhoisaa vallankaappausyritystä. Sen tärkeänä osana on kadonnut valtion symboli, hopeinen hämähäkki. Se löytyykin yllättäen etsivien huoneesta. Sitten se katoaa taas, ja pojat joutuvat pakenemaan. Heidän takanaan on armoton rikollisjoukko. Takaa-ajo päättyy lopulta kirkkoon, jossa Jupiter keksii yllättäen keinon.
Louie Donowa
Brian Louie Donowa (s. 24. syyskuuta 1964) on entinen englantilainen jalkapalloilija. Hän pelasi kotimaassaan muun muassa Norwichissa, Stokessa, Ipswichissä ja Birminghamissa. Ulkomailla hän pelasi Espanjassa Deportivossa, Alankomaissa Willem II:ssa sekä Suomessa FC Interin paidassa Ykköstä kaudella 1998.
Hovihankkija
Hovihankkija on eräissä monarkioissa hallitsijan tai tämän hovin antama arvonimi suosimalleen tavaran- tai palveluntoimittajalle. Alun perin hovihankkijoiksi nimettiin käsityöläisiä ja kauppiaita, nykyisin suuriakin yrityksiä. Tähän liittyy usein nimityksen saaneen yrityksen oikeus käyttää hallitsijan vaakunaa, sinettiä tai muuta tunnusta markkinointiviestinnässään varustettuna maininnalla hovihankkijuudesta.
Suomenkielinen termi on suora käännös muun muassa Ruotsissa käytössä olevasta termistä kungliga hovleverantör, kuninkaallinen hovihankkija. Britanniassa käytetään termiä Royal Warrant of Appointment, jota ilmentää yrityksen käyttämä viesti ”By appointment to…” lisättynä kuningashuoneen edustajan tittelillä ja nimellä. Royal Warrant -nimityksiä myöntävät Britanniassa nykyisin kuningas, Edinburghin herttua ja Walesin prinssi.
Tanskassa yritys voi tulla valituksi joko hallitsijan tai hovin  suosimaksi toimittajaksi.
Alankomaissa hovihankkijaksi voidaan nimetä 25 vuodeksi kerrallaan pieni tai keskisuuri hyvämaineinen yritys, joka on toiminut vähintään sata vuotta, ilman että sen tarvitsisi toimittaa tuotteitaan juuri kuningashuoneelle. Tällaisia yrityksiä on nyt nelisensataa. Suuryritykset voivat saada pysyväksi osaksi nimeään sanan ”kuninkaallinen” tai sen käännöksen, kuten ovat saaneet KLM-lentoyhtiö (virallisesti Koninklijke Luchtvaart Maatschappij N.V.), Royal Dutch Shell ja Royal Philips Electronics.
Belgiassa kuninkaalliset hovihankkijat valitsee kuningas, joka päivittää listaa tarpeen vaatiessa vuosittain.
Jonkinlainen hovihankkijajärjestelmä on nykyisin käytössä myös ainakin Monacon ruhtinashuoneessa, Japanin keisarin hovissa ja Thaimaan kuningashuoneessa. Entisistä kuningaskunnista hovihankkijanimityksiä ovat käyttäneet Itävalta-Unkari, Baijeri, Brasilia, Ranska, Italia, Portugali, Preussi, Romania, Venäjä ja Jugoslavia.
Kielikuvana
Hovihankkija-termiä käytetään leikillisenä kielikuvana myös muun kuin hallitsijahuoneen suosimasta vakiotoimittajasta. Kielteisessä mielessä se voi tarkoittaa yritystä, jolle esimerkiksi julkishallinnon virkamiehet antavat toistuvasti tilauksia ilman kunnon kilpailutusta.
Pussiahma
Pussiahma eli pussipiru (Sarcophilus harrisii) on pussieläimiin kuuluva australialainen pussipeto. Siitä käytetään joskus myös nimityksiä ”Tasmanian tuholainen”, ”Tasmanian paholainen” ja ”tasmanianpiru”.
Koko ja ulkonäkö
Pussiahma on suurin jäljellä oleva pussipeto. Se painaa noin 8–12 kilogrammaa ja on häntä mukaan luettuna noin 75 senttimetrin pituinen. Pussiahma on tukeva, pää on suuri sekä kaula vankka ja lyhyt. Pussiahma astuu koko jalkapohjallaan ja antaa karhumaisen vaikutelman, lisäksi sillä on rinnassa samanlainen valkoinen rintakuvio kuin esimerkiksi kauluskarhulla, ja sen turkki on muuten kiiltävän musta. Häntä on pitkä ja yläpuolelta karvainen, alhaalta paljas. Sekä etu- että takaraajat ovat hyvin vahvat. Takajaloista puuttuu ensimmäinen varvas. Pussiahman leuat ovat erittäin vahvat ja se murskaa niillä suuriakin luita. Hajuaisti on hyvä, mutta eläin näkee huonosti ja luottaakin hajuaistiinsa etsiessään ruokaa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Pussiahma elää nykyään vain Tasmaniassa, mutta lajia esiintyi myös Manner-Australiassa ennen kuin dingot tulivat ja syrjäyttivät pussiahmat ja pussihukat noin 3000 vuotta sitten. Vuonna 2020 laji palautettiin Australian luontoon, aluksi aidatulle alueelle, mutta myöhemmin pussiahmat on tarkoitus päästää kokonaan vapaaksi Australian luontoon. Laji suosii etenkin kuivia metsiä, mutta elää kaikenlaisissa metsäympäristöissä ja puuttuu vain vuoristoista. Sitä tavataan myös asutuksen lähellä.
Elintavat
pienoiskuva|vasen|240px|Vaikka pussiahmat ovat yöeläimiä, ne pitävät auringonvalossa lepäämisestä. Tappelusta koitunutta [[Arpi|arpeutumista on nähtävissä ahman vasemman silmän vieressä.]] Pussiahma liikkuu pääasiassa öisin. Päivisin se nukkuu ontossa puussa, kallionkolossa tai vanhassa vompatinpesässä, jota se usein laajentaa ja voi kaivaa onkalon itsekin. Pesän lattian se päällystää heinillä ja lehdillä. Yöllä se tekee jopa 16 kilometrin lenkkejä.
Kiima on huhti-toukokuussa ja naaras kantaa poikasia 21 päivää. Naaras synnyttää 20–30 poikasta, jotka ovat vain 12-millisiä. Syntymisen jälkeen poikaset kiipeävät taaksepäin avautuvaan pussiin. Vaikka poikasia syntyy runsaasti, emon pussissa on vain neljä nisää, joten poikasista ei selviydy hengissä tätä enempää. Pussissa poikaset pysyvät 100 päivää kiinnittyneenä emon nisään ja siirtyvät 105 päivän ikäisinä pesäkoloon. Emo imettää poikasia vielä toiset viisi kuukautta, ja ne tulevat sukukypsiksi vasta toisena elinvuotenaan. Pussiahmat elävät yleensä noin 7–8 vuotta.
Nuoret ovat ketteriä ja saalistavat usein puissa pieniä pussieläimiä ja lintuja. Aikuiset syövät pääosin raatoja ja ovat ”terveyspoliiseja”, jotka siivoavat raadot nopeasti. Eläin voi haistaa haaskan useiden kilometrien päästä. Raadosta jää yleensä jäljelle vain hiukan karvoja ja luunsiruja. Puoli tusinaa pussiahmaa jättää hevosenraadosta vain kallon ja häntäjouhet. Pussiahmat syövät mitä vain saavat, kuten hyönteisiä, lintuja, matelijoita ja pieniä pussieläimiä, mutta myös pieniä kenguruita. Pussiahma voi elää kahdeksanvuotiaaksi.
Uhat
Pussiahma on nykyään rauhoitettu, mutta 1800-luvulla siitä maksettiin tapporahaa, koska se teki usein tuhoja kanaloissa. Kanta alkoi jo elpyä, mutta pussiahma on uhanalaistunut viime vuosina voimakkaasti lajia koettelevan mystisen kasvaintaudin seurauksena. Pussiahman kasvoihin ilmaantuvat ja lopulta tappavat kasvaimet leviävät tehokkaasti puremien välityksellä eläinten kiistellessä ravinnon äärellä ja selvittäessä asemaansa ryhmän hierarkiassa. Lajia on jäljellä enää ainoastaan Tasmaniassa ja 2020-luvulta lähtien myös Autraliassa. Lajin tiheän kannan alueilla (esimerkiksi Lake St. Clair – Bronte Park) jopa 90 prosenttia kannasta on tuhoutunut muutamassa vuodessa, ja jäljellä on enää jonkin verran nuoria yksilöitä.
T. J. Dahlberg
Dahlberg on suomentanut Björnstjerne Björnsonin novellin ”Iloinen poika” ja Rudolf Kneiselin näytelmän Viuluniekka sekä julkaissut vanhalla suomalaisella runomitalla sepittämänsä Runot Herkules uroosta (1863).
Pussiahma
Uhat
Tämä pussiahmaa uhkaava DFTD-sairaus on varsin erikoinen tarttuva syöpä, joka on peräisin hermon aksonia ympäröivistä Schwannin soluista. Syöpäsoluissa on todettu olevan vain 13 kromosomia kun taas pussiahman terveissä soluissa niitä on 14. On tehty johtopäätös, jonka mukaan geeniterapiaa voisi kenties käyttää hoitona. Tartuntaa edistää pussiahman biodiversiteetin lasku sillä mekanismilla, että evidenttien eläinten immuunipuolustus ei kykene erottamaan syöpäsoluja omasta kudoksesta.
T. J. Dahlberg
Dahlbergin vanhemmat olivat siltavouti Hans Dahlberg (nimi alkuaan Hannu Taskinen) ja Agata Hedvig Kauppinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lukiosta 1861 ja hän suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1865 ja tuomarintutkinnon 1866.
Pussiahma
Uhat
Toisaalta on olemassa alueita, joille sairaus (facial tumor disease) ei ole vielä levinnyt (esimerkiksi Narawntapun kansallispuisto). Pussiahmoja on myös ’turvassa’ useissa villieläinpuistoissa ja eläintarhoissa. Tällä on suuri merkitys, sillä kasvaintaudin aiheuttajaa ei edelleenkään tunneta, huolimatta voimakkaasta panostuksesta sen tutkimukseen ja pussiahman kantojen seurantaan. Tasmanian tunnuseläintä ei haluttaisi päästää kuolemaan sukupuuttoon, mutta tämäkin mahdollisuus on nykytilanteessa olemassa.
Pietarjoki
Pietarjoki on Satakunnassa Eurassa 11,3 kilometriä pitkä joki, joka laskee vetensä Turajärveen. Pietarjoki on Haajanojan ja Naarjoen valuma-alueen laskujoki ja sen valuma-alueen pinta-ala on 47,6 km². Se kuuluu laajempaan Eurajoen vesistöön. Koko vesistön laskujoki on Eurajoki, joka purkaa vetensä Selkämereen Eurajoensalmessa Eurajoen kunnassa.
Nimitys
Nimitystä Pietarjoki käytetään vain joen alajuoksusta. Jo 4 kilometrin päässä Turajärven kylän peltoaukealla sen suoraksi oikaistua uomaa nimitetään Haajanojaksi. Sen nimisenä se esiintyy Isosuolta asti.
Joen kulku
Pietarjoki laskee Turajärveen sen kaakkoiskulmassa ja joen suu sijaitsee 28,1 metriä merenpinnan yläpuolella. Noin 5,1 kilometriä ylempänä uomaan liittyy vasemmalta Naarjoen oja. Yhtymäkohta sijaitsee 37,5 metriä merenpinnan yläpuolella. Viimeisellä osuudellaan joki putoaa siten 9,4 metriä ja on siitä vain 1,3 kilometriä yli 5 metriä leveä.
Joen lähde on Saarikonjärvi, joka sijaitsee myös Eurassa ja jonka vedenpinnankorkeus on 54,3 metriä. Laskujoki aloittaa ensin metsäpurona, joka luikertelee 300 metriä ensimmäisen pellon laitaan, ja jatkaa sitten ojitettuna uomana 1,3 kilometriä Välimaan tilan kohdalle. Tässä pisteessä puron korkeus on pudonnut 14,3 metriä, pääasiassa sen metsäosuudella. Tästä eteenpäin 4,6 kilometrin matkalla Naarjoen yhtymäkohtaan pudostusta kertyy enää 2,5 metriä.
Valuma-alueen kuvailua
Pietarjoki syntyy pääasiassa kahden suuren ojan Haajanojan ja Naarjoen tuomista vesistä. Pietarjoen osuudella siihen valuu vain muutama oja. Naarjoen yhtymäkohdasta ylöspäin joen kulkua voidaan tarkastella kumpaakin haaraa erikseen.
Noin 6,3 kilometriä pitkä Haajanoja, jonka valuma-alueen pinta-ala on 15,72 km², virtaa idässä Isosuon läpi ja sen lähteenä on pieni metsälampi Saarikonjärvi. Tällä uomalla on laaja valuma-alue, sillä laajalta ja ojitetulta Isosuolta kertyy paljon sadevettä. Myös Välimaan tilan peltojen läpi kulkeva johto-oja yhtyy Haajanojaan sen vasemmalta puolelta tuoden Hankasuon ja peltoaukeansa sadevedet siihen. Oja alittaa valtatien 12.
Noin 6,4 kilometrisen Naarjoen valuma-alue on pinta-alaltaan 17,9 km² ja se kerää vetensä lähinnä Turajärven eteläpuolelta. Naarajoen lähteenä on Loukonen, jonka pohjoisrannan luusuasta erkanee puro, joka ohittaa osittain pelloksi kuivatetun Naarjärven kosteikon ja kulkee sitten Naarjoen kylän peltoaukean läpi. Naarjoki on ainakin peltoalueella koko matkaltaan syvennettyä ja oikastua ojaa. Oja alittaa valtatien 12 kahdesti.
Naarjärven eteläpäässä Naarjokeen yhtyy Nikunoja, joka kerää Suokorven pellon ja Läpikäytänsuon vedet Rauman kaupungin puolelta. Hieman alempana Naarjokeen yhtyy vielä Heinorkonoja.
Young Americans (täsmennyssivu)
Young Americans voi tarkoittaa seuraavia:
James McPake
James McPake (s. 24. kesäkuuta 1984 Bellshill, Skotlanti) on skotlantilaissyntyinen pohjoisirlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on edustanut kesästä 2014 lähtien Skotlannin valioliigassa pelaavaa Dundeetä.
Ammattilaisura
Vuonna 2000 ensimmäisen ammattilaissopimuksensa solminut McPake on pääasiassa pelannut synnyinmaassaan Skotlannissa. Vuosina 2009–2012 hän edusti englantilaista Coventry Cityä, mutta jäi seurassa osittain loukkaantumisten vuoksi melko vähälle peliajalle.
Nykyiseen seuraansa Dundeehen McPake teki vapaana pelaajana sopimuksen toukokuussa 2014, ja tammikuussa 2015 solmi seuran kanssa jatkosopimuksen kesään 2017 saakka.
Maajoukkueura
McPake pelasi Pohjois-Irlannin A-maajoukkueessa yhden 6-0 -tappioon päättyneen ottelun Alankomaita vastaan kesäkuussa 2012. Hän on edustuskelpoinen toisen isovanhempansa kautta.
Sekvenssikaavio
Sekvenssikaavio eli viestiyhteyskaavio  on UML-mallinnuksessa käytettävä olioiden välistä vuorovaikutusta kuvaava kaavio. Sekvenssikaavio kuvaa vierekkäisinä pystysuorina viivoina samaan aikaan elävien olioiden elämänviivat ja vaakasuuntaisina nuolina niiden välillä kulkevat viestit tapahtumajärjestyksessä. Aika kulkee kaaviossa ylhäältä alaspäin.
Sekvenssikaavion osat
Sekvenssikaavio kuvaa olioiden välistä vuorovaikutusta ajan kuluessa. Oliota kuvaava symboli on suorakaide, johon on merkitty olion ja sitä vastaavan luokan nimet muodossa olionNimi:luokanNimi. Suorakaiteesta piirretään katkoviiva alaspäin kuvaamaan olion elämänviivaa. Olioiden välisen vuorovaikutuksen kuvaamiseen käytetään viestejä, joita merkitään vaakasuuntaisilla nuolilla. Nuolien yläpuolelle merkitään viestin nimi. Viestit voidaan myös numeroida suoritusjärjestyksessä. Paluunuolia merkitään katkonuolilla, mutta ne jätetään usein kaaviosta pois. Kaavion ulkopuolelta tuleva viesti voidaan merkitä lähteväksi mustatusta ympyrästä.
Sointu Angervo
Sointu Satu Tellervo Angervo (s. 19. huhtikuuta 1941 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Angervo on toiminut pitkään näyttelijänä Suomen ammattiteattereissa, Valkeakosken kaupunginteatterin johtajana, Musiikkiteatteri Mustin johtajana ja musiikkiteatterissa ohjaajana ja näyttelijänä. Hän on myös kirjoittanut näytelmiä, librettoja, novelleja ja satuja sekä opettanut kansantanssia, teatteria ja tanssia.
Roolit
Hän on tehnyt lukuisia vahvoja karaktääritehtäviä ja nimitehtäviä, ollut musiikkiteatterin tehtävissä näyttelijänä, laulajana ja tanssijana, operettien diivana ja subrettina, kansannäytelmissä vahvoissa kansanihmisten rooleissa. Angervo on esiintynyt myös kahdessatoista elokuvassa, joista tunnetuin lienee Tähdet kertovat, komisario Palmu, jossa hän on huonokäytöksisen pimun roolissa.
Sointu Angervolle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke 2013. Angervolla on teatterialan ammattikoulutuksensa lisäksi kansantanssin opettajan tutkinto ja taideterapeutin opintoja, ja hän on suorittanut klassisen homeopaatin tutkinnon 1992 ja logoterapeutin diplomin 2001.
Ohjaukset
28 ohjausta Valkeakosken kaupunginteatterissa: draamaa, musiikkiteatteria, satuja 1984–1993 sekä Kiertueita Viroon.
Musiikkiteatterin Mustin monivuotinen ohjaaja ja johtaja 1997–2007: useita dramatisointeja ja ohjauksia, kiertueita muun muassa Australiaan, Broadway-musikaalien suomennoksia.
West Valley City
West Valley City on kaupunki Yhdysvalloissa, Utahin osavaltiossa. Se on kasvanut kiinni Salt Lake Cityyn. Heinäkuussa 2008 West Valley Cityssä oli noin 123 000 asukasta, mikä tekee siitä Utahin toiseksi suurimman kaupungin.
West Valley City muodostettiin vuonna 1980 yhdistämällä Grangerin, Hunterin ja Redwoodin pikkukaupungit. Uuden kaupungin väkiluku oli noin 72 500.
Gustaf Gideon Forsman
Gustaf Gideon Forsman (25. heinäkuuta 1841 Evijärvi – 11. kesäkuuta 1915 Liminka) oli suomalainen rovasti, valtiopäivämies ja kirjailija.
Henkilöhistoria
Forsmanin vanhemmat olivat kappalainen, varapastori Gustaf Erik Forsman ja Katarina Sofia Wilhelmina Fagerdahl. Hän pääsi ylioppilaaksi 1861 Vaasan lukiosta ja hänet vihittiin papiksi 1865. Forsman toimi Kaustisen kirkkoherrana 1875–1890 ja Limingan kirkkoherrana 1890–1915. Hän sai rovastin arvon 1882. Forsman toimi myös Turun tuomiokapitulin asessorina 1882–1890. Hän osallistui valtiopäiville pappissäädyn edustajana 1885 ja 1888.
Forsman oli naimisissa kaksi kertaa :
Ernst I (Saksi-Coburg-Gotha)
thumb|Herttua Ernst, [[George Dawen maalaama muotokuva vuosilta 1818–1819.]] Ernst I (2. tammikuuta 1784 Coburg – 29. tammikuuta 1844 Gotha) oli Saksi-Coburg-Saalfeldin herttua vuosina 1806–1826 (nimellä Ernst III) ja Saksi-Coburg-Gothan ensimmäinen herttua vuosina 1826–1844.
Ernst tuli Saksi-Coburg-Saalfeldin herttuaksi isänsä Fransin kuoltua vuonna 1806. Herttuakunta joutui samana vuonna Napoleonin armeijan miehittämäksi, mutta sai suvereeniutensa takaisin vuoden 1807 Tilsitin rauhassa. Ernst liittyi vuoden 1813 Leipzigin taistelun jälkeen uudelleen Napoleonin vastaiseen liittoon. Hän komensi Saksin V armeijakuntaa ja saartoi ranskalaiset Mainzissa. Vuoden 1815 Wienin kongressissa hänelle annettiin Lichtenbergin ruhtinaskunta, jonka hän vuonna 1834 myi Preussille. Hän antoi vuonna 1821 herttuakunnalleen perustuslain. Saksi-Gotha-Altenburgin herttua Fredrik IV kuoli vuonna 1825 ilman perillistä ja seuraavana vuonna Ernst sai isännättömän herttuakunnan jaossa Saksi-Gothan, luovuttuaan vastineeksi Saksi-Saalfeldin alueesta. Hänestä tuli näin Saksi-Coburg-Gothan yhteinen herttua nimellä Ernst I.
Ernst I:n nuorempi poika Albert nai Ernstin siskontyttären, Ison-Britannian kuningatar Viktorian, ja hänestä polveutuvat Ison-Britannian myöhemmät hallitsijat. Ernstin veli oli Belgian kuninkaaksi vuonna 1831 tullut Leopold I. Ernst I:n seuraajaksi tuli hänen vanhin poikansa Ernst II.
Eskolan metsärata
Eskolan metsärata eli paikallisten suussa Pikkurata oli Metsähallituksen omistama, puutavaran kuljetukseen tarkoitettu kapearaiteinen metsärautatie Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa valtion metsissä. Rata sijaitsi pääasiassa Sievin kunnan alueella, mutta myös osittain Kannuksen, Toholammin, Reisjärven ja Lestijärven kuntien alueilla.
Radan raideleveys oli 750 mm. Rataa jatkettiin useassa vaiheessa ja täyden laajuutensa se saavutti vuonna 1941, jolloin rata ulottui 68 kilometrin päähän. Lisäksi rakennettiin ”pistoja”, väliaikaisia haaroja, jotka purettiin käytön jälkeen pois. Suurin osa niistä oli jäätyneiden soiden päälle kevyesti rakennettuja talvipistoja. Rata alkoi Pohjanmaan radan varresta Eskolan asemalta Kannuksesta, ja kulki eteläkaakkoon aina Lestijärvelle saakka. Rata oli käytössä vuosina 1920–1961 ja sitä pitkin kuljetettiin yli kaksi miljoonaa kuutiometriä puutavaraa. Se oli Suomen pisin ja pitkäaikaisin pelkästään puutavaran kuljetukseen tarkoitettu kapearaiteinen rautatie.
Ensin rata, sitten päätös
Radan rakentaminen aloitettiin ikään kuin puolisalaa. Valmistelevia töitä metsäradan rakentamiseksi alettiin tehdä jo 1919, ja vuonna 1920 aloitettiin radan rakennus Eskolan asemalta paikallisella työvoimalla. Ensimmäistä metsää halkovaa linjaa kutsuttiin vaatimattomasti koelinjaksi. Kun valtioneuvosto teki 16. helmikuuta 1921 päätöksen metsäradan rakentamisesta ja sen vaatimien maa-alueiden pakkolunastuksesta, ratatyöt olivat jo käynnissä. Tällainen epämääräinen ja vaivihkaa aloitettu radanrakennus aiheutti epäluuloa paikallisessa väestössä.
Raakaa työtä
Syyskuun puolivälissä 1921 radan ja kämppien rakennustöihin, sekä jonkun verran myös puutavaran lastaukseen saapui Kronstadtin kapinassa linnoituksesta 25 paennutta venäläissotilasta, jotka olivat ns. "halpaa venäläistä työvoimaa". Heitä ehti olla rakennustyössä kaiken kaikkiaan 107, ennen kuin heidät palautettiin jo vuoden päästä huonon kunnon vuoksi, viimeisten lähtiessä lokakuussa 1922. Heidän kohtalonsa oli synkkä, vaikka heidän sanotaan lähettäneen Neuvostoliitosta myöhemmin kortteja ja kirjeitä. Metsähallitus käytti myös vankityövoimaa, etenkin Ristilän ja Vanhanlammen kohdalla.
Työtä tehtiin aluksi käsin ja vuoden 1921 lopussa valmistuneet ensimmäiset 13 km oli tehty pelkällä lapiolla ja miesvoimalla. Alussa sorankuljetukseen käytettiin Erkki -nimistä veturia ja nollavaunuiksi kutsuttuja kuuppavaunuja. Vuonna 1921 radalle hankittiin kaksi parempaa höyryveturia ja niillä vedettyjen puutavaravaunujen päälle rakennettiin maa-aineksen kuljetukseen soveltuvia lavoja. Maansiirron lisäksi oli ratalinjalle osuneet suoalueet kuivattava. Rata rakennettiin soitten ja kivisten mäkien läpi ja koneet tulivat käyttöön vasta 1930-luvulla. Käsin tehty työ takasi pitkään työtä paikalliselle väestölle.
Radan etenemisen virstanpylväät
Rata eteni vuosi vuodelta syvemmälle hakkaamattomiin valtionmetsiin. Noin 21 km:n päässä oleva Lojula saavutettiin 1922, seuraavana vuonna 24 km:n päässä oleva Katiska, sekä Kalliosaaren talo. Itäojaan rata oli valmiina 1924, jonne matkaa oli jo 28 km ja rata saavutti vuonna 1925 33 km:n päässä olevan Haaran, josta se erkani ajallaan kahteen eri suuntaan.
Vuonna 1934 oli rata rakennettu Sievin Teeriharjulle, jolloin radan pituus oli yhteensä 56,5 km. Vuonna 1941 saavutettiin Lestijärven Suokanta, sekä radan suurin linjapituus, yhteensä 68 km. Välin Haara–Lestinjärvi (Suokanta) pituudeksi tuli 13 km. Radalle rakennettiin myös ns. talvipistoja joita rakennettiin talvisin jäätyneiden soiden päälle.
Radan toiminta
Valtion metsistä puutavara vedettiin hevosilla pääradan tai talvipistojen varteen, josta se lastattiin käsin junanvaunuihin. Suurempi puutavara vyörytettiin ns. kaljuja eli tukipuita pitkin. Lestijärvellä puutavaraa tuotiin radanvarteen myös uittamalla järveä ympäröivistä metsistä. Metsäradan varrella kuormatut vaunut vedettiin kahden suurimman veturin voimin Eskolan asemalle. Siellä se siirtokuormattiin VR:n vaunuihin, varastoitiin tai vietiin Eskolan sahalle.
Vetureiden normaaliin miehistöön kuuluivat veturinkuljettaja, lämmittäjä ja junamies. Veturin perään lähti kesäaikana myös palovahti resiinalla. Pikkuradan oma topparoikka huolehti radan kunnossapidosta. Ensimmäisinä toimintavuosina metsäradalta kuljetettiin koivuhalkoa VR:n höyryvetureiden polttoaineeksi, mutta muu kysyntä kasvoi pikkuhiljaa. Parhaimpina talvikausina hakkuut, lossaus ja lastaus työllistivät jopa 500 henkilöä, ollen aikoinaan alueen merkittävin työllistäjä. Liikennettä radalla kulki vuoteen 1960 saakka.
Kalusto
Aivan ensimmäisestä "Erkki"-veturista ei ole säilynyt nykypolviin juurikaan tietoa, joskin sen käyttö oli lyhytaikainen. Radalla oli vakituisessa käytössä neljä veturia, joista kaksi pienempää hoiti järjestelyliikennettä ja kaksi suurempaa, jotka hoitivat puutavaravaunujen vetoa pääratalinjalla. Veturit olivat nimetty Ykkönen, Kakkonen, Kolmonen ja Nelonen. Radalle piti tulla myös Loviisan–Vesijärven rautatien veturi # 7, mutta se ei koskaan ehtinyt täysremontista Eskolan metsäradalle. Lisäksi käytössä oli erilaista vaunukalustoa, pääasiassa puutavaravaunuja, sekä kolmipyöräresiina.
Erkki
Radalla oli vakituisessa käytössä neljä veturia, mutta niitä edelsi radan ensimmäinen veturi Erkki, josta ei tiettävästi ole tiedossa muita teknillisiä tietoja kuin Uusimäen veljesten, Kustin ja Sakarin toteamus: "Se ei ollut juuri hyvää hevosta kummempi!". Erkki myytiin pois heti kun kaksi parempaa veturia saatiin käyttöön.
Suuremmat veturit
Kahdella suuremmalla veturilla vedettiin lastatut puutavaravaunut Eskolaan. Kolmonen tilattiin Eskolan metsäradalle uutena Tampellalta 1923. Veturi oli tyypiltään 0-4-2 ja sen kattilapaine oli 12 kg/cm2. Veturi oli aikoinaan niihin olosuhteisiin nopea ja se ajoi Haarasta yli 30 km:n matkan Eskolaan alle tunnissa. Nelonen ostettiin käytettynä Ranskasta 1946 ja sen valmistaja oli Societe Franco-Belge, Raismes (Nord). Se oli tyypiltään 0-4-4 ja sen kattilapaine oli 14 kg/cm2. Veturi oli tullessaan noin 2 vuotta vanha ja sitä voitiin lämmittää sekä haloilla että hiilillä. Sitä kutsuttiin myös nimillä Franco ja Ranko.
LWR7
thumb|LWR 7 -veturi, joka oli tarkoitettu täyskorjauksen jälkeen siirrettäväksi Eskolaan, menikin Lahteen Eskolan radan liikenteen loputtua. Loviisan-Vesijärven rautatien veturin numero 7 piti alun perin siirtyä Eskolaan oman ratansa levennyksen johdosta ja siksi veturi kävi VR Hyvinkään konepajalla täyskorjauksessa vuonna 1960, mutta työn juuri valmistuttua liikenne Eskolassa loppuikin joten veturi meni Lahteen muistomerkiksi. Nykyisin se on Jokioisten Museorautatiellä säilytettävänä.
Vaunukalusto
Radalla oli käytössä parhaimmillaan 93 puutavaravaunua, umpivaunuja, sekä työmiesten ja johdon asuntovaunuja. Yksi vaunuista oli Lauantaivaunu, joka toimi radan epävirallisena matkustajavaununa. Puuta kuljetettiin suuremmilla vetureilla parhaimmillaan 20 vaunun lasteissa. Asuntovaunut vedettiin pikkupässeillä sinne, missä metsätyömiehet niitä kulloinkin tarvitsivat asuinsijakseen.
Nykyaika
Pikkuradan veturitalli, jota alettiin rakentaa vuoden 1921 keväällä, on edelleen pystyssä ja se korjattiin kylätaloksi vuonna 1987. Myös yksi radan kämpistä, joissa metsätyömiehet aikoinaan asuivat syksystä kevääseen, on kunnostettu Sievin Saarivedellä virkistys- ja matkailukäyttöön. Muutamien muiden kämppien raunioita on yhä havaittavissa. Suuri osa radan pohjaa on nykyään metsäautotietä ja ajettavissa suuremmilla ajoneuvoilla. Ratapohjalla on 1990-luvulta alkaen järjestetty myös "Pikkuratavaelluksia". Metsäautotien varrelle on tehty opastaulut radan historiasta ja myös radan tärkeimmät kohteet on merkitty maastoon. Purettujen kämppien sijaintipaikoille on pystytetty kämppätaulut, joissa on tietoa kunkin kämpän rakennuksista.
Perinnekeskuksen alueelle on rakennettu noin 50 metriä alkuperäisenkaltaista rataa, jolle eskolalainen Hannu Haapalehto on rakentanut radan ensimmäisen Erkki -veturin näköisen veturin. Kiskoille on asetettu lahjoituksena saatu alkuperäinen metsäradan asuntovaunu, kaksi radan rakentajien ja topparoikan käytössä ollutta kuuppavaunua, sekä radalla käytössä ollut resiina. Samoille kiskoille on asetettu myös alkuperäisen 8 m pitkän puutavaravaunun täysikokoinen kopio. Radan toiminnan viimeisinä vuosina kuvattu filmimateriaali on muokattu videoksi ja radan historiasta on kirjoitettu kirja: Eskolan metsärata eli Pitkin Pikkurataa, Anne Ruuttula-Vasari, 1988.