cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rolf Palmgren
Palmgren oli Korkeasaaren eläintarhan intendenttinä 1910–1929. Vuodesta 1924 hän toimi myös valtion luonnonsuojelunvalvojana. Palmgren opetti lisäksi luonnonhistoriaa vuosina 1914–1924 Helsingin ruotsalaisessa normaalilyseossa ja muissa helsinkiläisissä kouluissa. 1920-luvulla Korkeasaaren toimintaa jouduttiin supistamaan rahapulan takia. Palmgren joutui riitoihin alaistensa kanssa ja hän kärsi myös alkoholiongelmista. Palmgren erotettiin intendentin virastaan 1929 syytettynä varojen väärinkäytöstä. Hän vietti loppuvuotensa "köyhänä, yksinäisenä ja murtuneena" ja kuoli Käpylän vaivaistalossa lokakuussa 1944.
Rolf Palmgren oli naimisissa Gerda Elsa VIlhelmina Hellmanin (k. 1943) kanssa.
Tobias Kirveskoski (1859–1931)
Tobias Kirveskoski (7. helmikuuta 1859 Sysmä – 19. syyskuuta 1931 Lahti ) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Maanviljelijä Kirveskosken samanniminen isä, Tobias Kirveskoski, oli hänkin kunnallis- ja valtiopäivämies. Nuorempi Kirveskoski osallistui monin tavoin Sysmän kunnalliselämään, samoin kuin säästöpankkityöhön ja kehittämään osuusmeijeriä, jonka isännöitsijänä hän toimi. Hänen poikansa, kansanedustaja Vilho Kirveskoski, jatkoi tätä työtä vuodesta 1917. Tobias Kirveskoski oli Heinolan rovastikunnan edustaja kirkolliskokouksissa 1918 ja 1923. Hän oli myös talonpoikaissäädyssä Heinolan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1904–1905.
Taivasjärvi
Taivasjärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Kauppilassa Laipanmaan metsäalueella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,7 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee kallioisten mäkien ympäröimänä Hämeenkorven eteläpuolella. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 800 metriä. Järven rannoille mäkien rinteille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet Välimaan kylästä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Keljonjärven valuma-alueeseen (35.728) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 147 metriä mpy. Järveen ei le johdettu ojia eikä sillä vaikuta kartan mukaan olevan laskuojaa. Vanhoissa peruskartassa on sen sijaan merkitty kapea tulvapuro, joka lähtee järven itärannasta ja laskee alas Lammasojaan. Lammasoja laskee Isoon Saksijärveen.
Ukyō-ku
Ukyō-ku on yksi Kioton kaupungin 11 suuralueesta. Se sijaitsee Kioton luoteisosassa Katsurajoen varrella. Suuralueen eteläosan tasanko on urbaania aluetta, mutta pohjoisessa siihen kuuluu laajoja vuoristo- ja maaseutualueita Tanban ylängöltä. Lännessä alue nousee 924 metriä korkealle Atagovuorelle. Ukyōn suuralueella on 202 513 asukasta (joulukuussa 2020) ja sen pinta-ala on 292,07 neliökilometriä, joten se on Kioton suuralueista laajin.
Ukyōn suuralue perustettiin vuonna 1931, kun Kiotoon liitettiin Saganon maaseutukaupunki ja yhdeksän kyläkuntaa. Ukyōsta irrotettiin Nishikyōn suuralue vuonna 1976, mutta vuonna 2005 se laajeni jälleen, kun siihen yhdistettiin Keihokun maaseutukaupunki. Ukyōn eteläosien aiemmin maaseutumaisille alueille on rakennettu asuinalueita sekä kone- ja hienomekaanista teollisuutta.
Katsurajoen varrella sijaitsee Arashiyaman seutu, joka on suosittu matkailukohde. Siellä on lukuisia buddhalaisia temppeleitä, kuten Tenryū-ji, ja historiallinen Togetsukyōn silta. Idempänä ovat Daitoku-jin, Myōshin-jin, Ninna-jin ja Ryōan-jin temppelit, Takaon vuoristoalueella Arashiyaman pohjoispuolella vuorostaan Jingo-jin ja Kōzan-jin temppelit. Eräs nähtävyys on Uzumasan kaupunginosassa sijaitseva Tōei-elokuvayhtiön teemapuisto Tōei Uzumasa eigamura.
Ukyōn suuraluetta palvelevat Kioton metron Tōzai-linja, JR Nishi-Nihonin San’in-päälinja, Hankyū-rautateiden Kioto-päälinja, Keifuku-rautateiden (Randen) Arashiyama-päälinja ja Kitano-linja sekä Sagano kankō -rautatie.
Kaitakämmekkä
Kaitakämmekkä (Dactylorhiza traunsteineri, syn. D. curvifolia, Orchis traunsteineri, Dactylorchis traunsteineri) on liuskakämmeköiden sukuun kuuluva purppuranpunaisin kukin kukkiva kämmekkäkasvi. Se on nimetty itävaltalaisen apteekkarin Joseph Traunsteinerin (1798–1850) mukaan. Kaitakämmekkää tavataan melko harvinaisena tai harvinaisena Länsi- ja Keski-Euroopasta Fennoskandiaan ja edelleen Venäjälle Aasiaan asti yltävällä alueella. Suomessa laji on uhanalainen ja maan pohjoisosaa lukuun ottamatta rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko
220px|thumb|vasen|Kaitakämmekän kukinto. Ohut- ja hentovartinen kaitakämmekkä kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Juurimukula on syvään liuskainen. Lehdet ovat tavallisesti alle sentin leveitä, tasasoukkia tai suikeita, kapeahkotyvisiä, sirottavia ja toisinaan myös kaarevia. Lehdet ovat alta sinivihreitä, päältä tummanvihreitä ja ruskeatäpläisiä tai joskus myös täplättömiä. Varren ylin lehti ei tavallisesti yltä kukintoon saakka. Kukinto on lyhyt, leveähkö, harsu ja vähäkukkainen tähkä. Kukka on väriltään purppuranpunainen ja tummakirjailuinen. Huuli on leveä, matalaan kolmiliuskainen ja sen laidat eivät ole selvästi taakäänteisiä. Kannus on sikiäimen pituinen. Kaitakämmekkä kukkii kesä-heinäkuussa.
Taksonomia
Kaitakämmekkä kuuluu liuskakämmeköiden sukuun, jonka lajit ovat muuntelevia ja muodostavat helposti paikallisrotuja, mikä hankaloittaa suuresti kaitakämmekän tunnistamista. Myös lajin taksonominen asema on kiistelty. Määrittelyä vaikeuttaa myös se, että liuskakämmekät risteytyvät helposti. Kaitakämmekän tiedetään risteytyvän erityisen helposti maariankämmekän (Dactylorhiza maculata) kanssa. Suomessa risteymää tavataan yleisenä lajien yhteisillä kasvupaikoilla, ja risteämän levinneisyysalue yltää Kainuun ja Pohjanmaan korkeudelta Keski-Lappiin. Kaitakämmekän ja punakämmekän (D. incarnata) risteymä on lähes yhtä yleinen, Suomessa sitä esiintyy Pohjois-Karjalasta Kittilän korkeudelle. Lisäksi kaitakämmekän ja kalkkimaariankämmekän (D. fuchsii) välinen risteymä tunnetaan, Suomessa se on löydetty Länsi-Lapista.
Levinneisyys
Kaitakämmekkää kasvaa Euroopassa harvinaisena paikallisesti lauhkealla ja havumetsävyöhykkeellä Britteinsaarilta ja Ranskasta Fennoskandiaan ja Venäjälle. Lajia tavataan myös Siperiassa ja Aasiassa vastaavissa ilmastoissa. Yhtenäisin levinneisyysalue sillä on Pohjoismaissa.
Suomessa kaitakämmekkä on yleisin Itä- ja Pohjois-Suomessa Rovaniemen korkeudelle asti. Pohjois-Pohjanmaa–Pohjois-Karjala-linjan eteläpuolisella alueella kasvi tunnetaan lukuisilta, mutta vain yksittäisiltä paikoilta. Eteläisimmät kasvupaikat ovat Ahvenanmaalla ja Hankoniemellä, pohjoisin Enontekiöllä. Etelä-Suomessa laji on taantunut ja tuoreita havaintoja on hyvin vähän.
Hämeenjärvi (Kangasala)
Hämeenjärvi tai myös Hämejärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Kauppilassa Laipanmaan metsäalueella sijaitseva järvi.
Kaitakämmekkä
Elinympäristö
Kaitakämmekkä kasvaa kosteilla kalkkipitoisilla mailla: letoilla, lähdesoistumissa ja suoniityillä.
Hämeenjärvi (Kangasala)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,9 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee pitkässä kallioperän ruhjelaaksossa, jota pitkin Hämeenojakin virtaa. Sen ympärillä sijaitsee pieniä mäkiä, joiden rinteitä putoaa järveen. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 950 metriä. Järven rannat ovat soistunutta metsämaata ja sen rannoille on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa, ja kolmas sijaitsee yhden mäen päällä. Niille tulee tiet Välimaan kylästä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Keljonjärven valuma-alueeseen (35.728) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 132,1 metriä mpy. Järveen on johdettu kolme metsäojaa. Yksi ojista tuo vedet Valkeajärvestä. Hämeenjärven laskuoja on Hämeenoja, joka laskee 3,5 kilometrin päässä Ison Saksijärven Piirilahteen.
Kaitakämmekkä
Uhanalaisuus
Suomessa kaitakämmekkä on uhanalaisuusluokittelussa vaarantunut. Uhanalaistumisen syitä ovat rakentaminen, avoimien kasvupaikkojen sulkeutuminen sekä keräily. Lajin kasvupaikkoja on tuhoutunut myös soiden ojitusten takia, erityisesti Etelä-Suomessa.
Kaitakämmekkä on Suomessa rauhoitettu entisen Oulun läänin eteläpuolella, myös Ahvenanmaan maakunnassa. Ruotsissa laji on rauhoitettu kokonaan.
Google Video
pienoiskuva|Google Videon logo. Google Video on hakukoneyhtiö Googlen videohakukone.
Osana palvelujensa karsimista Google ilmoitti 14. tammikuuta 2009, että käyttäjät eivät voi enää tallentaa Google Videoon uusia videoita. Palvelussa jo olevat videot säilyvät siellä. Huhtikuussa 2011 Google ilmoitti että kuun lopussa sisältöä ei ole enää käytettävissä.
Lucario
Lucario on yksi ns. neljännen sukupolven Pokémoneista. Se on sekä taistelu-, että teräs-tyyppiä. Lucariosta on tehty elokuva, Pokémon: Lucario and the Mystery of Mew. Se muistuttaa jossain määrin kahdella jalalla kävelevää kojoottia, koiraa tai sutta. Sen rinnassa ja ranteissa on isot piikit. Lucario ei ole legendaarinen Pokémon, kuten ennen luultiin, vaan se on samantyyppinen "yksi-laatuaan" Pokémon kuten Snorlax ja Sudowoodo. Lucariolla on kyky "nähdä" ihmisten ja kaikkien muidenkin elävien olentojen aurat. Lisäksi se on niitä harvinaisia Pokémoneja, jotka osaavat puhua ihmisten kieltä. Se kehittyy päiväsaikaan kesytyksellä Riolusta.
Lucario esiintyy Super Smash Bros.-pelisarjan pelissä Super Smash Bros. Brawl. Siinä pelissä tämä esiintyy lukittuna hahmona.
Iskut
Línia evolutiva de Riolu Família de Riolu
Nicholas Ridley
pienoiskuva|oikea Nicholas Ridley (n. 1500 – 16. lokakuuta 1555 Oxford) oli englantilainen uskonpuhdistaja, piispa ja protestanttinen marttyyri.
Elämä
Ridley syntyi vanhaan northumberlandilaiseen sukuun 1500-luvun alussa. Hänet lähetettiin Newcastle-on-Tynen koulusta Cambridgen yliopiston Pembroke Halliin, jossa hän menestyi erityisesti kreikan kielen opinnoissa. Valmistuttuaan maisteriksi vuonna 1526 hän meni opiskelemaan Pariisin Sorbonneen ja Louvainiin. Palattuaan Cambridgeen hänet nimitettiin Pembroke Hallin nuoremmaksi rahastonhoitajaksi. Vuonna 1534 hän allekirjoitti yliopiston päätöksen paavin lainkäyttövaltaa vastaan.
Näihin aikoihin Ridley, joka oli nyt yliopiston kappalainen, alkoi saada mainetta uskonpuhdistuksen saarnaajana. Vuonna 1537 Canterburyn arkkipiispa Thomas Cranmer nimitti Ridleyn kappalaisekseen. Huhtikuussa 1538 Cranmer nimitti hänet Hernen kirkkoherraksi. Vuonna 1540 hänet valittiin Pembroke Hallin mestariksi. Vuonna 1541 Ridleysta tuli Henrik VIII:n kappalainen ja Canterburyn kaniikki. Vuonna 1543 häntä syytettiin harhaopista, mutta hän onnistui puolustamaan itseään.
Edvard VI nousi vuonna 1547 valtaistuimelle ja suosi Ridleyn näkemyksiä. Ridley käskettiin viemään uskonpuhdistus Cambridgen yliopistoon. Hänet nimitettiin Rochesterin piispaksi vuonna 1547, ja pian virkaan tulonsa jälkeen hän käski poistaa hiippakunnan kirkkoissa olevat alttarit ja laittaa pöydät niiden tilalle ehtoollisen viettoa varten. Vuonna 1548 hän auttoi Cranmeria laatimaan englanninkielisen rukouskirjan ja vuonna 1549 hän oli yksi komission jäsenistä, joka suositteli katoliseen uskoon suuntautuneiden piispojen Stephen Gardineria ja Edmund Bonneria poistamista tehtävistään. Ridley nimitettiin Lontoon piispaksi Bonnerin tilalle vuonna 1550.
pienoiskuva|Ridley ja Latimer poltetaan roviolla. Kuvitusta [[John Foxe'n teoksesta Book of martyrs (1563)]] Edvard VI:n kuoltua Ridley kannatti protestanttisen Lady Jane Greyn nousua valtaistuimelle. Katolisen Marian noustua kuningattareksi Ridley pidätettiin ja vangittiin Lontoon Toweriin. Vankilassa ​​hän kirjoitti uskonnollisten mielipiteidensä puolustustekstejä. Vuoden 1554 alussa hänet lähetettiin Cranmerin ja uskonpuhdistaja Hugh Latimerin kanssa Oxfordiin kuulusteltavaksi. Hänet julistettiin harhaoppiseksi ja ekskommunikoiduksi. Ridley kieltäytyi luopumasta mielipiteistään, ja lokakuussa 1555 hänet tuomittiin kuolemaan. Ridley poltettiin roviolla Cranmerin ja Latimerin kanssa Oxfordissa 16. lokakuuta 1555.
Trégastel
Trégastel on kunta läntisessä Ranskassa Côtes-d'Armorin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Englannin kanaalin rannikolla, noin 12 kilometriä Lannionin kaupungista pohjoiseen.
Trégastel on merenrantakohde, missä on kaksitoista hiekkarantaa. Kunnalla on 17 kilometriä mutkittelevaa rantaviivaa, jossa vuorottelevat hiekkarannat, purot ja kalliot. Kunnan alueella on myös runsaasti seudulle tunnusomaisia vaaleanpunaisia graniittikiviä. Erityisen runsaasti kiviä on Île Renoten saarella, joka oikeastaan on mantereessa kiinni oleva niemi. Kivistä on esihistoriallisella ajalla tehty alueella useita dolmeneita, kuten Kergüntuilin dolmen, jonka laattakivi painaa noin kaksikymmentä tonnia.
Popov
Popov, naisilla Popova (Попо́ва) on yleisimpiä venäläisiä sukunimiä, jota esiintyy myös bulgarialaisilla. Se perustuu ammattinimitykseen pop (поп) ’pappi’. Nimi voi viitata seuraaviin henkilöihin tai asioihin:
Popov
Popova
Muita
Edurne
Edurne (oik. Edurne García Almagro; s. 22. joulukuuta 1985 Madrid) on espanjalainen laulaja, näyttelijä ja juontaja. Hän nousi julkisuuteen vuonna 2005 Operación Triunfo -kykyjenetsintäkilpailun kautta.
Edurne edusti Espanjaa vuoden 2015 Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan ”Amanecer”.
Muuta
Edurne on seurustellut vuodesta 2010 lähtien espanjalaisen jalkapallomaalivahdin David de Gean kanssa.
Tobias Kirveskoski (1826–1887)
Tobias Kirveskoski (4. huhtikuuta 1826 Sysmä – 18. heinäkuuta 1887 Sysmä) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Kirveskosken vanhemmat olivat Johannes Juhonpoika Kirveskoski ja Maria Markuntytär Knaappila ja puolisot Maria Fredrika Antintytär Kirveskoski, Helena Erkintytär Selén ja Maria Sofia Bäck. Myös Kirveskosken samanniminen poika ensimmäisestä avioliitosta, Tobias Kirveskoski, oli maanviljelijä, valtiopäivämies ja kirkolliskokouksen edustaja. Vanhempi Tobias Kirveskoski oli Heinolan rovastikunnan edustaja kirkolliskokouksessa 1876 ja talonpoikaissäädyssä Heinolan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1872.
Friedrich Overbeck
Johann Friedrich Overbeck (3. heinäkuuta 1789 Lyypekki – 12. marraskuuta 1869 Rooma, Italia) oli saksalainen taidemaalari, piirtäjä ja kuvittaja. thumb|Overbeck vuonna 1855. thumb|Omakuva perheen parissa, noin 1820.
Overbeck muutti 1809 Roomaan. Hän oli nasareenien merkittävimpiä taiteilijoita. Tyylillisesti hänen uskonnollinen taiteensa muistutti Rafaelia ja Peruginoa.
Valto Maunula
Valto Maunula (15. helmikuuta 1936 Kittilä – 8. huhtikuuta 2016) oli suomalainen sähköteknikko ja kirjailija.
Djémila
thumb|250px|Djémilan amfiteatteri Djémila, antiikin Cuicul tai Curculum, on pieni vuoristokylä Algerian Algerin itäpuolella. Siellä sijaitsee joitakin parhaimmista Rooman valtakunnan aikaisista raunioista Pohjois-Afrikassa.
Djémila on UNESCOn maailmanperintöluettelossa, jonne se lisättiin vuonna 1981. Se on tunnustettu, sillä se edustaa roomalaisen arkkitehtuurin ainutlaatuista sovittamista vuoristoympäristöön.
Valto Maunula
Maunulan romaaneissa Kannattaa varoa ja Ei sorru kuvataan Kolarin ja Kittilän alueella jatkosodan aikana toimineita metsäkaartilaisia. Romaanissa Kahdeksanvuotiaan sota käsitellään lappilaisten Ruotsiin evakkoon joutumista Lapin sodan aikana syksyllä 1944.
Maunula valmistui Oulun teknillisestä oppilaitoksesta vuonna 1966. Hän toimi vuodesta 1967 alkaen Rovaniemen Sähkö Oy:ssä. Maunulan vanhemmat olivat pienviljelijä Eemeli Maunula ja Selina (o.s. Säärelä). Puoliso oli Sirkka-Liisa (o.s. Nurmi). Maunula asui Sodankylän Sattasessa. Hänet on haudattu Marttakummun yksityiselle hautausmaalle Kittilän Alakylässä.
SIGGRAPH
SIGGRAPH (lyhenne englannin kielen sanoista "Special Interest Group in Graphics" eli "tietokonegrafiikan erityisintressiryhmä") vuosittainen tietokonegrafiikka-aiheinen konferenssi, jonka järjestää Association for Computing Machineryn (ACM) ACM SIGGRAPH -järjestö.
SIGGRAPHin aloittivat IBM:lle työskentelevä Sam Matsa ja Brownin yliopiston Andy van Dam 1960-luvulla. He järjestivät interaktiiviseen tietokonegrafiikkaan keskittyvän seminaarin, johon oli niin suuri kiinnostus, että ACM tunnisti virallisesti erityisryhmän grafiikkaan. Ensimmäinen vuosittainen SIGGRAPH-konferenssi järjestettiin Boulderissa Coloradossa vuonna 1974.
Konferenssiin osallistuu vuosittain kymmeniä tuhansia tietokonealan ammattilaisia. Konferenssi on järjestetty vuosittain kesä-elokuussa. Järjestämisspaikkoja ovat olleet Yhdysvaltojen eri kaupungit. Vuodesta 2008 lähtien konferensseja on pidetty joulukuussa myös Aasiassa nimellä SIGGRAPH Asia.
Konferenssissa julkaistaan joka vuosi kymmenittäin tieteellisiä tutkimuksia ja tapahtumaa pidetään yleisesti arvovaltaisimpana alan tapahtumana. Tutkimusten esittelyn lisäksi alan asiantuntijat pitävät tapahtumassa myös keskustelupaneeleja ja järjestävät erimittaisia koulutustilaisuuksia.
Hertta Kuusinen
Hertta Elina Kuusinen (1945–1950 Kuusinen-Leino, ) oli suomalainen poliitikko. Kuusinen oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kansanedustaja 1945–1972, SKDL:n eduskuntaryhmän johtaja 1945–1966, SKDL:n pääsihteeri 1952–1958 ja SKDL:n varapuheenjohtaja 1958–1970. Hän toimi myös ministerinä Pekkalan hallituksessa 1948, aluksi salkuttomana ministerinä ja myöhemmin ministerinä valtioneuvoston kansliassa. Hän oli aikansa johtavia kommunisteja Suomessa.
Kuusinen asui Neuvostoliitossa 1922–1934, minä aikana hän liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP). Vuonna 1934 hän tuli Suomeen ja oli vangittuna suurimman osan kymmenestä seuraavasta vuodesta. Sotien jälkeen kommunistien toiminta sallittiin ja Kuusinen nousi valtakunnanpolitiikkaan. Kuusinen johti SKDL:n eduskuntaryhmää 1950- ja 1960-luvuilla, ja hänellä oli merkittävä vaikutus useiden sosiaaliuudistusten ajamisessa. Hän oli mukana viemässä läpi lapsilisäuudistusta, samapalkkaisuutta, työviikon lyhentämistä ja äitiyslomaa. Kuusinen valittiin SKP:n kunniapuheenjohtajaksi vuonna 1972.
Kuusisen isä oli poliitikko Otto Wille Kuusinen.
Lapsuus ja nuoruus
Hertta Kuusinen syntyi Luhangassa vuonna 1904. Hänen isänsä oli poliitikko Otto Wille Kuusinen, äiti Saima (o.s. Dahlström) oli luhankalaisen kartanon tytär. Perheen esikoinen Aino Elina oli kuollut, minkä vuoksi Hertallekin annettiin toiseksi nimeksi Elina.
Sisällissodan aikana 14-vuotiaana Hertta Kuusisesta tuli sosialisti. Otto Wille Kuusinen lähti Neuvosto-Venäjälle vuonna 1918 hoitamaan kansanvaltuuskunnan asioita, minkä jälkeen Saima jäi yksin hoitamaan Herttaa ja perheen neljää muuta lasta. Hertta Kuusinen opiskeli Helsingin uudessa yhteiskoulussa 1915–1918, Jyväskylän Suomalaisessa Yhteiskoulussa 1918–1922 ja uudestaan Helsingin uudessa yhteiskoulussa 1920–1922, yhteensä seitsemän luokkaa.
Elämä Neuvostoliitossa
Kuusinen muutti 1922 Neuvosto-Venäjälle. Hän ryhtyi vakaumukselliseksi kommunistiksi ja otti kotikielekseen venäjän. Hän liittyi SKP:hen 1930-luvun alussa.
Kuusinen asui Moskovan Lux-hotellissa yhdessä muiden ulkomailta Neuvostoliittoon saapuneiden kanssa. Hän kävi kirjastoalan kursseja, suoritti kirjastonhoitajan tutkinnon ja työskenteli kirjastoissa 1922–1934. Hän opiskeli Lenin-koulussa 1930–1932 ja opetti siellä 1933–1934. Kuusinen työskenteli Kominternin kansainvälisellä osastolla 1926–1934 ja oli Saksassa fasismin vastaisessa toiminnassa 1932–1933. Lenin-koulussa hän käytti nimeä Greta Kraft ja Kominternin kansainvälisen osaston pohjoismaisissa tehtävissä nimeä Iris Pettersson.
Maanalainen elämä ja vankeus Suomessa
Kuusinen tuli salaa Suomeen Iris Petterssonin nimellä keväällä 1934. Hän ehti olla maassa vain pari viikkoa ennen kiinnijäämistään. Lokakuussa 1934 Turun hovioikeus tuomitsi Kuusisen neljäksi kuukaudeksi vankeuteen viranomaisten erehdyttämisestä sekä neljäksi vuodeksi ja kahdeksaksi kuukaudeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Tuomio herätti huomiota ulkomaillakin: se oli ankara ja lainvastaisesta toiminnasta oli vain epäilyjä, ei näyttöä. Kuusinen oli vankilassa Turussa ja Hämeenlinnassa ja vapautui keväällä 1939. Vankilassa hän kirjoitti kirjeitä, muistelmia, proosaa ja runoja, luki ja maalasi sekä opetteli uusia kieliä. Kuusinen osasi jo ennestään ruotsia, saksaa ja venäjää ja oppi nyt englantia, espanjaa ja ranskaa.
Vapauduttuaan Kuusinen tapasi Yrjö Leinon, joka oli myös kommunisti. He rakastuivat ja piileskelivät talvisodan aikana yhdessä, jotta eivät joutuisi uudelleen pidätetyiksi. Sodan jälkeen Kuusinen oli yhteydessä isäänsä, SKP:n toimintaa elvytettiin ja Vapaa Sana -lehti perustettiin.
Valtiollinen poliisi pidätti Leinon joulukuussa 1940 ja hänet vangittiin. Kuusinen vangittiin 18. kesäkuuta 1941 juuri ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon. Syksyllä 1941 Leino siirrettiin Riihimäelle sotilaskoulutukseen. Hänet oli tarkoitus lähettää rintamalle, mutta Riihimäen asemalla hän pakeni junasta. Leino piileskeli jatkosodan ajan Helsingissä. Kuusinen oli turvasäilössä Hämeenlinnassa kesäkuusta 1941 syyskuuhun 1944.
Valtakunnanpolitiikkaan
thumb|Samana vuonna kansanedustajaksi valittu Hertta Kuusinen poistuu [[sotasyyllisyysoikeudenkäynti|sotasyyllisyysoikeudenkäynnistä Säätytalosta vuonna 1945. Kuusisen vasemmalla puolella Eino Pekkala, joka oli valtakunnanoikeuden jäsen.]]
Sodan jälkeen kommunistien toiminta sallittiin Suomessa. Kuusinen oli Suomen johtavia kommunisteja. Leino ja hän olivat puolueen luonnolliset johtajat: Leinosta tuli ministeri vuonna 1945, ja kun hän erosi vuonna 1948, Kuusisesta tuli salkuton ministeri. He olivat naimisissa 1945–1950, jolloin Hertan sukunimi oli Kuusinen-Leino. Kuusisesta muodostui kommunismin ja kansandemokratian symboli sekä kannattajille että vastustajille. Sotien jälkeen hän myös kiersi maata ja oli liikkeen merkittävimpiä puhujia ja esiintyjiä.
Kuusisesta tuli vuonna 1944 SKP:n keskuskomitean jäsen. Vapaa Sana -lehti perustettiin sodan jälkeen uudestaan, ja hän oli sen poliittinen toimittaja vuosina 1944–1946. Hän kirjoitti lehtiin myös pakinoita nimimerkillä ”Tavallinen ihminen”. Kuusinen tuli laajalle yleisölle tunnetuksi vuosien 1945–1949 radio-ohjelmasta Pienoisparlamentti, jossa puolueiden edustajat väittelivät ajankohtaisista asioista. Viiden muun puoleen edustajat ohjelmassa olivat kaikki miehiä. Kuusinen sai ohjelman tiimoilta paljon niin ihailija- kuin vihapostiakin. Poliittisen uransa alkuvaiheessa Kuusista tuki Neuvostoliiton ulkomaantiedustelun Helsingin-päällikkö Jelisei Sinitsyn, jota Kuusinen tapasi joka päivä. Kuusisen merkittävin poliittinen esikuva oli hänen isänsä Otto Wille Kuusinen, joka vaikutti SKP:n toimintaan erityisesti tyttärensä kautta. Otto Wille Kuusinen antoi Hertta Kuusiselle ohjeita kasvotusten, kirjeitse ja puhelimitse.
Poliittinen ura
thumb|left|Hertta Kuusinen, takana oikealla O. W. Kuusisen kuva. Kuva vuodelta 1958. Ensimmäisissä sodanjälkeisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1945 Kuusinen valittiin SKDL:n listalta kansanedustajaksi. Hän oli sivistysvaliokunnan puheenjohtaja 1945–1946 ja samalla ensimmäinen nainen eduskunnan valiokunnan puheenjohtajana. Kuusinen toimi vuonna 1948 Suomen toisena naisministerinä Miina Sillanpään jälkeen. Kuusinen hoiti Pekkalan hallituksessa kahta tehtävää: 26. toukokuuta – 4. kesäkuuta hän oli salkuton ministeri ja 4. kesäkuuta – 29. heinäkuuta ministeri valtioneuvoston kansliassa.
Kuusinen oli SKDL:n eduskuntaryhmän puheenjohtaja 1945–1966. Hän oli 1950- ja 1960-luvuilla eduskuntaryhmänsä vahva johtaja, jolla oli merkittävä vaikutus sosiaali- ja sivistysuudistusten ajamisessa. Hän oli mukana viemässä läpi lapsilisäuudistusta, samapalkkaisuutta, työviikon lyhentämistä ja äitiyslomaa.
Kuusinen sai vuoden 1948 eduskuntavaaleissa 58 770 ääntä. Luku ei ole vertailukelpoinen myöhempiin äänimääriin, sillä vaalijärjestelmä muuttui vuonna 1970. Luku oli suurin eduskuntavaaliehdokkaan saama äänimäärä vuoden 2007 eduskuntavaaleihin asti, jolloin Sauli Niinistö sai 60 563 ääntä. Kuusinen on yhä kautta aikojen toiseksi eniten ääniä saanut eduskuntavaaliehdokas (ks. luettelo eduskuntavaalien ääniharavista). Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1950, 1956, 1962 ja 1968 vaaleissa. Kuusinen oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1947–1950, 1954–1957 ja 1960–1964.
Kuusinen sanoi vuonna 1969, että "rauhanomainen tie sosialismiin" vaatii, että "jonkin verran väkivaltaa joudutaan käyttämään, muttei siis suuremmin".
Viimeiset vuodet
Kuusinen jatkoi työntekoa elämänsä loppuun saakka. Hän oli kansanedustaja vuoteen 1972 asti, jolloin hänet nimitettiin SKP:n kunniapuheenjohtajaksi. Kuusinen matkusti vuonna 1974 Moskovaan saamaan hoitoa pitkälle edenneeseen sairauteensa. Hän kuoli siellä 18. maaliskuuta 1974, ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin. Tuhka siroteltiin uurnalehdon taakse niin, että Kuusinen ei toiveensa mukaisesti saanut tunnistettavaa hautapaikkaa.
Yksityiselämä
thumb|Hertta Kuusinen (kukkakimppu käsissään) lentokentällä. Hänestä oikealle Kuusisen ystävä [[Hella Wuolijoki ja Kuusisen toinen aviomies Yrjö Leino.]]
Kuusinen oli vuosina 1923–1933 aviossa Tuure Lehénin kanssa. Avioliitto päättyi eroon. Avioliitosta syntyi yksi lapsi, poika Yrjö (Juri, Juraj, Jurkka), vuonna 1924. Yrjö kuoli keuhkokuumeeseen sodan aikana vuonna 1942. Kuusisen omaiset eivät hennoneet kertoa tälle, että poika oli kuollut, joten Kuusinen sai tietää asiasta vasta keväällä 1945.
Kuusinen ja Yrjö Leino olivat naimisissa 1945–1950. Leino on sanonut kärsineensä aatteellisen romahduksen. Kuusisella oli vaikeuksia miehensä ja puolueensa ristiriidan kanssa, ja tultuaan ministeriksi 1948 hän muutti pois heidän yhteisestä kodistaan.
Kuusisesta ja Olavi Paavolaisesta tuli elämänkumppanit vuonna 1952. Suhde ei ollut julkinen. Kuusinen olisi halunnut naimisiin, mutta koska SKP:n sisäpiiri ei pitänyt sitä sopivana, liittoa ei koskaan virallistettu. Kuusinen ja Paavolainen asuivat yhdessä Paavolaisen kuolemaan vuoteen 1964 asti.
Kuusisella oli vankilavuosista lähtien ympärillään läheisten naisten sisäpiiri, josta hän suunnitteli muistelmien kirjoittamista. Sisäpiiriin kuuluivat Kuusisen äiti Saima Kuusinen, aatetoverit Martta Koskinen, Aili Mäkinen, Kaisu-Mirjami Rydberg ja Hella Wuolijoki sekä muusikko Lilly Kajanus-Blenner.
Kuusinen fiktiossa
Heidi Köngäs on kirjoittanut Hertta Kuusisesta romaanin Hertta (Otava, 2015) ja ohjannut ja käsikirjoittanut samaa aihepiiriä käsittelevän televisionäytelmän Punainen kolmio, jossa Kuusista näyttlee Vappu Nalbantoglu. Vuonna 2019 valmistuneessa vakoiluaiheisessa televisiosarjassa Nyrkki Kuusista esittää näyttelijä Elina Knihtilä.
Teokset
Hertta Kuusisen teokset:
Ureyn–Millerin koe
thumb|200px|Millerin ja Ureyn käyttämä laitteisto Ureyn–Millerin koe (myös Millerin–Ureyn koe tai vain Millerin koe) on kuuluisa laboratoriokoe, jolla tutkittiin orgaanisten yhdisteiden syntyä kuvitelluissa varhaisen Maan olosuhteissa. Kokeen suorittivat Stanley Miller ja Harold Clayton Urey Chicagon yliopistossa vuonna 1953. Ureyn–Millerin koetta on jäljitelty useita kertoja myöhemmin erilaisilla lähtöaineilla. Nämä kokeet ovat tuottaneet samankaltaisia tuloksia. Nykyään Ureyn–Millerin kokeen tyyppisillä kokeilla pyritään monesti jäljittelemään syvänmeren vulkaanista ympäristöä, jossa on korkea lämpötila ja suuri paine.
Koejärjestely
Kokeessa käytettiin steriiliä, kahdesta lasiastiasta muodostuvaa kammiota, joka sisälsi vettä (H2O), ammoniakkia (NH3), metaania (CH4) sekä vetyä (H2). Vesi sijaitsi alemmassa astiassa ja ylemmässä astiassa oli elektrodipari, jonka avulla kaasuun aiheutettiin sähköpurkauksia ("salamaniskuja"). Vety, ammoniakki ja metaani muodostivat kaasuseoksen, jonka arveltiin (silloisen tiedon mukaan) muistuttavan varhaisen maapallon ilmakehää.
Olli Ikkala (fyysikko)
Olli Tapio Ikkala (s. 15. elokuuta 1953 Helsinki) on suomalainen fyysikko. Hän on ollut Teknillisen korkeakoulun professori vuodesta 1999 ja toimii nykyään polymeerifysiikan ja molekulaaristen nanorakenteiden professorina. Suomen Akatemian akatemiaprofessori hän on ollut vuodesta 2005 alkaen.
Ureyn–Millerin koe
Koejärjestely
Kun koe oli kestänyt viikon, havaittiin, että 10–15 % hiilestä oli sitoutunut orgaanisiin yhdisteisiin. Erityisesti 2 % hiilestä oli muodostanut proteiinien rakennusosina toimivia aminohappoja. Kaikkiaan koe tuotti 13 elämän tarvitsemista 22 aminohaposta ja viittä erilaista amiinia. Lisäksi astiaan kertyi sokereita, lipidejä ja DNA:n ja RNA:n sisältämiä nukleotidiemäksiä. Proteiineja, DNA:ta tai RNA:ta itsessään kokeessa ei muodostunut.
”Vulkaaninen Millerin koe”
Vuonna 2008 kävi ilmi, että Miller oli suorittanut vuonna 1972 myös muita alkuperäisen kaltaisia kokeita, mutta jättänyt näiden tulokset julkaisematta. Julkaisemattomuus johtuu luultavasti siitä, ettei tuolloin ollut teknisiä edellytyksiä reaktiotuotteiden analysointiin. Eräässä julkaisemattomista kokeista vesihöyryä ja muita kaasuja johdettiin suippenevan kaulan läpi elektrodille, jolloin ilmavirran nopeus kasvoi. Tämä koejärjestely vastaa alkuperäistä koejärjestelyä mutta vulkaanisesti aktiivisissa olosuhteissa, esimerkiksi laavavirran valuessa mereen. Kokeesta talletettujen näytteiden analysointi osoitti, että Miller oli näin onnistunut tuottamaan viiden amiinin lisäksi 22 aminohappoa.
Olli Ikkala (fyysikko)
Ikkala on toiminut muun muassa Suomen fyysikkoseuran puheenjohtajana. Hän vuonna 2002 Emmanuel Merck -palkinnon. Vuonna 2023 Ikkala sai Suomen tiedepalkinnon.
Ureyn–Millerin koe
Lopputulos
Kokeen lopputulos on raseeminen seos. Seoksen raseemisuus tarkoittaa sitä, että seoksessa on yhtä paljon toistensa peilikuvia olevia L- ja D-muotoja. Elämän tarvitsemat aminohapot ovat seriiniä lukuun ottamatta L-muotoa. Monesti D-yhdisteet ovat L-yhdisteitä käyttäville eliöille käyttökelvottomia tai myrkyllisiä. Tunnetaan kuitenkin reaktioita, joissa toisen peilikuvaisomeerin pienikin ylimäärä aiheuttaa kyseisen isomeerin rikastumisen, jolloin lopputuloksena on vain toista isomeeria.
Pikmin 3
Pikmin 3 on Nintendon julkaisema reaaliaikainen strategiapeli, joka julkaistiin alun perin Japanissa 13. heinäkuuta 2013 Wii U:lle. Peli on kolmas osa Pikmin-pelisarjassa. Peli julkistettiin E3-messuilla vuonna 2012.
Pelissä esitellään uusia Pikmin-lajeja, kuten Kivi-Pikminit, jotka pystyvät murskaamaan vihollisten suojakuoria ja lasiseiniä. Pelissä on myös uusia pelitiloja. Pelaaja pystyy pelaamaan peliä Gamepadilla, Wii U Pro Controllerilla tai Wii Remotella ja Nunchukilla.
James Coyne
Coyne toimi vuosina 1944–1949 pankin kuvernööri Graham Towersin avustajana ja vuosina 1950–1954 varakuvernöörinä. Hänet nimitettiin Kanadan pankin toiseksi kuvernööriksi vuonna 1955, mutta hän erosi vuonna 1961, jolloin häntä seurasi Louis Rasminsky.
Valkeajärvi (Kangasala)
Valkeajärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Laipanmaan metsäalueella sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 9,4 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se sijaitsee loivassa painanteessa sostuneen metsäalueen keskellä. Järvellä on kartan mukaan yksi pieni nimetön saari. Sen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä ja rannat ovat soistuvaa metsämaata. Järven itäpuolella sijaitsee järven kokoinen suo, joka on ojitettuna saatu kasvamaan metsää. Rantojen tuntumaan mäkien rinteille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa. Järvelle tulee kolme tietä, jotka alkavat Välimaan kylässä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Keljonjärven valuma-alueeseen (35.728) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 135,2 metriä mpy. Järveen on johdettu neljä metsä- tai suo-ojaa. Suurin suo laskee kuitenkin järven laskuojaan, joka yhtyy pohjoisessa mäen alla Hämeenjärveen laskevaan Pielissuon ojaan.
Luontoarvoja
Vedenlaatua koettelee runsas humuspitoisuus, happamuus ja luontaisesta tasosta kohonnut ravinnetaso. Järven vesi on luokiteltu tyydyttäväksi ja järvi soveltuu myös virkistyskäyttöön tyydyttävästi.
Vuoriloikko
Vuoriloikko (Cystopteris montana) on pienikokoinen, vuoristoissa ja arktisilla alueilla tavattava saniainen.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Vuoriloikon kypsiä itiöpesäkkeitä. Vuoriloikon maavarsi on pitkä ja musta. Yksittäin maavarresta nousevat lehdet kasvavat 10–40 cm korkeiksi. Lehden ruoti on 1–2 kertaa lehtilavan pituinen, väriltään vihreä tai oljenkeltainen. Lehtilapa on 7–12 cm pitkä, kolmiomainen tai leveänpuikea ja kolme kertaa parilehdykkäinen. Lehdykät ovat kolmiomaisen puikeita ja suippoja, alin lehdykkäpari on selvästi muita isompi. Pikkulehdykät ovat suippotyvisiä. Lehtien alla sijaitsevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä. Suomessa vuoriloikon itiöt kypsyvät heinä-elokuussa. Itiöpesäkkeiden kypsyessä niiden katesuomut varisevat pois. Vuoriloikon murskatut lehdet tuoksuvat karvasmantelilta.
Vuoriloikko muistuttaa läheisesti vaalealoikkoa (C. sudetica), jota ei kuitenkaan tavata Suomesta.
Levinneisyys
Nimensä mukaisesti vuoriloikkoa tavataan erityisesti vuoristoalueilla sekä myös arktisilla alueilla. Euroopassa sitä kasvaa Pyreneillä, Alpeilla, Apenniineilla, Karpaateilla, Balkanin niemimaalla, Skotlannissa, Kaukasuksen alueella ja Fennoskandian vuoristo- ja tunturialueilla Ruotsissa, Norjassa sekä Suomessa, josta levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena Pohjois-Venäjälle ja edelleen Siperiaan. Pohjois-Amerikassa vuoriloikkoa kasvaa Alaskassa, Kalliovuorten pohjoisosissa ja mantereen koillisosassa. Lisäksi sitä esiintyy muun muassa Turkissa, Kiinassa ja Grönlannissa.
Suomessa vuoriloikkoa kasvaa ainoastaan Pohjois-Suomessa, ja sielläkin levinneisyysalue on hajanainen. Eteläisimmät havainnot ovat Kainuusta. Pohjoisempana lajin runsaimpia keskittymiä on Kuusamossa ja Kittilässä.
Elinympäristö
Vuoriloikko viihtyy kosteissa lehdoissa, ohutturpeisissa lehto- ja lettokorvissa, lähteiköissä ja tihkupinnoilla. Laji on kalkinvaatija.
Robert McNamara
Robert Strange McNamara (9. kesäkuuta 1916 – 6. heinäkuuta 2009) oli Yhdysvaltain puolustusministeri John F. Kennedyn ja Lyndon B. Johnsonin presidenttikausilla 1961–1968. Erottuaan virasta hän siirtyi Maailmanpankkiryhmän johtoon toimien pääjohtajana vuoteen 1981. Ennen asemaa Kennedyn hallinnossa hän oli toiminut vuodesta 1946 Ford-yhtiön johtajistossa, vuodesta 1955 apulaispääjohtajana ja vuodesta 1960 pääjohtajana. Ministerinä McNamara järkiperäisti Pentagonin varainkäyttöä.
Vietnamin sota
Kennedyn kabinetin jäsenenä ja puolustusministerinä McNamara oli avainasemassa Yhdysvaltain sitoutumisessa Vietnamin sotaan. Häntä pidetään sodan amerikkalaisen vaiheen pääarkkitehtinä ja hänestä tuli yleisessä mielipiteessä sodanvastaisen liikkeen maalitaulu ja sodan symboli. Myöhemmin McNamara alkoi katua Yhdysvaltain liittymistä taistelutoimintaan ja omaa osallisuuttaan konfliktin eskaloitumisessa täysimittaiseksi sodaksi.
Puolustusministeri McNamara vaati 18. toukokuuta 1966 Kiinan ja Yhdysvaltojen suhteiden uudistamista ja sanoi, että Kiinan eristäytyneisyyden vähentäminen merkitsisi samalla sodan vaaran vähenemistä. Pekingin radio oli 12. toukokuuta ilmoittanut Yhdysvaltojen ampuneen alas kiinalaisen koneen Junnanin maakunnan eteläosan yläpuolella, minkä amerikkalainen sotilasedustaja oli kiistänyt jyrkästi seuraavana päivänä.
McNamaran eron taustalla olivat erimielisyydet presidentti Johnsonin kanssa suhtautumisessa Vietnamin sotaan, mutta on epäselvää, oliko ero täysin vapaaehtoinen.
Elokuva
Dokumenttielokuva Sodan oppitunnit käsittelee McNamaran uraa Yhdysvaltain hallinnossa. Sodan oppitunnit sai parhaan dokumenttielokuvan Oscar-palkinnon vuonna 2004.
Samuel Gustaf Bergh
Henkilöhistoria
Samuel Bergh syntyi Oulussa varakkaaseen perheeseen. Isä Samuel Wilhelm Bergh oli kauppias ja laivanvarustaja. Äiti Anna Margareta Bergh, o. s. Mennander, oli miestään paljon nuorempi ja tämän kolmas vaimo. Molemmat vanhemmat kuolivat, kun Samuel Bergh oli vielä lapsi. Runsaan perinnön ansiosta hän saattoi kuitenkin käydä koulua itseään paljon vanhemman veljen holhouksessa.
Bergh kävi Oulun triviaalikoulua samaan aikaan kuin J. V. Snellman ja menestyi opinnoissaan hyvin. Vuonna 1822 Oulun palo päätti Berghin opiskelun Oulussa, mutta hän siirtyi Turun akatemiaan lukemaan klassisia kieliä. Viisi vuotta myöhemmin Turkukin paloi ja Bergh siirtyi yliopiston mukana Helsinkiin.
Helsingissä Bergh joutui silmäsairauden vuoksi vaihtamaan pääainetta ja suoritti hyvillä arvosanoilla lakitieteen tutkinnon 1830. Hän ehti myös harrastaa runoilua ja sepitti Oulun Wiikko-Sanomissa ilmestyneet runot ”Kiilto mato” ja ”Kulta perhoset”. Bergh sai heti valmistuttuaan Vaasan hovioikeuden auskultantin viran, jossa hän ehti työskennellä vain kaksi vuotta, kunnes joutui eroamaan virasta näön heikkenemisen vuoksi.
Vuonna 1832 Bergh lähti Tukholmaan saadakseen hoitoa silmäsairauteensa. Sairaus ei parantunut, mutta Bergh tutustui Tukholmassa Carl Axel Gottlundiin, joka valmisteli Otava-kirjansa toista osaa. Bergh lähetti kirjaan runonsa ”Ystävälleni”, ”Sirkka”, ”Runo”, ”Soijin” ja ”Oma maa”, jotka olivat lähes ainoita Gottlundin ulkopuolisilta avustajilta saamia lisiä kirjaan. Hän tosin ilmoitti, että runot olisivat hänen Kallio-nimisen ystävänsä laatimia. Runot ilmestyivät Otavassa 1832, mutta Gottlund oli muokannut niitä omavaltaisesti, minkä vuoksi lehdessä käydyn kiistelyn ohella miesten välit menivät poikki. Myöhemmin Bergh julkaisi osan runoistaan alkuperäisinä versioina, mutta ilmeisesti häneltä ei enää ilmestynyt muuta murteiden taisteluun ja runomittoihin kantaa ottavaa kirjoitusta lukuun ottamatta.
Berghin runot edustivat ajalleen tyypillistä romanttista suuntausta luonnonkuvauksissaan ja isänmaallisissa sävyissään. Osa on muunkielisten runojen mukaelmia: ”Ystävälleni”-runon pohjana on J. J. Nervanderin ”Jag minnes dig”, joka puolestaan on lainaa Goethelta; Goethen mukaelma taas on Berghin ”Soijdin”. ”Sirkka” puolestaan hyödyntää Aisopoksen sadun teemaa. Muita tärkeitä vaikutteiden antajia ovat Ovidius, Horatius ja Esaias Tegnér. Vaikka Berghin runoissa käytetään antiikin ja germaanisia mittoja, poljennon ominaisuuksia on lainattu suomalaisesta kansanrunoudesta.
Silmäsairaus sokeutti Berghin lopullisesti, ja perintörahat hupenivat turhiin parannusmatkoihin. Sokeuduttuaan Bergh hankki elantonsa kotiopettajana Oulussa, Muhoksella, Urjalassa ja Halikossa, jossa hän kuoli 1852 elettyään 20 vuotta sokeutuneena. Berghin runoutta arvostettiin jo 1800-luvulla, ja erityisesti 1900-luvun alussa hän nousi merkittäväksi lyyrikoksi, osaksi runojensa isänmaallisen sävyn ansiosta.
Bergh populaarikulttuurissa
Bergh esiintyy henkilöhahmona useissa sarjakuvataiteilija Ville Rannan Oulu-aiheisissa historiallisissa sarjakuvissa. Rannan sarjakuvissa esiintyvä Berghin hahmo muistuttaa ulkonäöltään Oulussa ilmestyvän Kaltio-lehden päätoimittajaa Paavo J. Heinosta.
Eero Tuomikoski
Eero Tuomikoski (20. joulukuuta 1935 Oulu – 14. helmikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen elokuvantekijä ja elokuvakriitikko.1960-luvulla hän kirjoitti elokuva-arvosteluja Kauppalehteen. Hän toimi vuonna 1968 perustetun Filmihullun ensimmäisenä päätoimittajana. Tuomikoski ohjasi useita dokumenttielokuvia Yleisradiolle, kuten Elämän kevät (osat 1–4), Se minun töistäni – näyttelijä Matti Pellonpää (1984) ja Pääosassa Jouko Turkka (1985). Hän myös ohjasi pitkän näytelmäelokuvan Suvi (1981) ja näytteli useissa muiden ohjaajien elokuvissa, kuten Jackpot 2 (1981, ohjaus Mika Kaurismäki), Jon (1983, ohjaus Jaakko Pyhälä), Apinan vuosi (1983, ohjaus Janne Kuusi) ja Viimeiset rotannahat (1985, ohjaus Anssi Mänttäri).
Thomas Graham
Thomas Graham (10. joulukuuta 1805 Glasgow, Skotlanti – 16. syyskuuta 1869 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen kemisti ja virkamies, joka tunnettiin uraauurtavista tutkimuksistaan dialyysin ja kaasujen diffuusion alalla. Häntä pidetään yhtenä kolloidikemian perustajista.
Ura
Graham oli glasgowilaisen kauppiaan poika. Vuonna 1819 hän kirjautui Glasgowin yliopistoon aikomuksenaan päästä Skotlannin kirkon kirkon papiksi, mutta vaihtoi alansa luonnontieteisiin opintojensa aikana. Graham väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1824, nimitettiin kemian professoriksi vuonna 1830 Glasgowissa ja vuonna 1837 Lontoon University Collegessa. Hänet nimitettiin Englannin rahapajan johtajaksi vuonna 1855.
Hänen puhtaasti kemiallisista teoksistaan mainittakoon tutkimukset isomeerisistä fosforihapoista (1833), fosforivedystä (1836) ja vedyn ja palladiumin seoksesta (1868). Grahamin tutkimusten omaperäisyyden lisäksi niiden yhteisenä piirteenä on hänen käyttämiensä menetelmien yksinkertaisuus. Hänen teoksensa kemian alkeista (1837) ja sen saksankielinen käännös olivat aikanaan suosituimpia oppikirjoja Euroopan yliopistojen kemian opetuksessa.
Quicksilver Messenger Service (albumi)
Quicksilver Messenger Service on Quicksilver Messenger Service -yhtyeen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1968 levymerkillä Capitol Records.
Haanniemi
Haanniemi on kylä Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.
Haanniemi sijaitsee Sauvon läntisimmässä osassa. Se rajoittuu pohjoisessa Steningen ja Syvälahden kyliin, etelässä Kustaalin ja Voilahden kyliin ja idässä Tapolan kylään. Lännessä se rajautuu mereen. Kylän keskivaiheilla sijaitsee laaja, naapurikylien peltoihin yhtyvä peltoaukea. Kylän alueen muut pellot ovat pienempiä ja hajallaan olevia. Kylän rakennuskanta sijoittuu kyläteiden varsille. Jäljellä olevat kolme kantataloa Berga, Lemper ja Långas sijaitsevat vanhoilla tonteillaan. Entisten torppien ja palstatilojen tontit ovat rannan ja pienempien teiden välissä.
Historia
Haanniemen kylässä oli vuonna 1540 kuusi perintötilaa, joista yksi oli 1580-lukuun mennessä hävinnyt ja sen maat oli ilmeisesti liitetty osaksi kylän muita tiloja. 1600-luvun puoliväliin mennessä kaikki kylän tilat oli läänitetty rälssiksi. 1680-luvulla nämä tilat peruutettiin, mutta myönnettiin sitten elinikäisrälssiksi, muuttuen kuitenkin pysyväksi rälssiksi. Vuonna 1749 tilat vaihdettiin rälssistä kruununtiloiksi ja määrättiin maaherran palkkatiloiksi. Vuonna 1761 tiloja viljelleet lampuodit ostivat yhtä aikaa kylän viisi tilaa itselleen perintötiloiksi.
Vuonna 1778 kylässä suoritettiin isojako, jolloin kylässä oli edelleen viisi tilaa, yhteisellä kylätontilla sijainneet Mellangård, Norras, Långas ja Bergas sekä hieman erillään muista sijainnut Lemper.
Kylässä aloitti vuonna 1929 ala- ja yläkansakoulu. Koulutoiminta loppui kylässä 1960-luvulla.
Druuna
Druuna on science fiction -sarjakuva, jonka tekijä on Paolo Eleuteri Serpieri. Sarja on taitavasti piirrettyä ja osin eroottista aikuisten sarjakuvaa. Sarjakuvan päähenkilö Druuna on nuori muodokas naishenkilö, joka elää tulevaisuudessa dystooppisessa ympäristössä. Tarinan edetessä selviää, ettei kaikki välttämättä olekaan sitä miltä näyttää.
Albumit
Jalava on julkaissut Druunaa suomeksi kolmen albumin verran.
Alan Stubbs
AlanStubbs (s. 6. lokakuuta 1971 Kirkby, Englanti) on englantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Kesästä 2018 lähtien hän on toiminut skotlantilaisseura St. Mirrenin päävalmentajana.
Stubbs aloitti pelaajauransa Bolton Wanderersissa, josta siirtyi toukokuussa 1996 melkein 200 liigaottelun jälkeen Celticiin. Celticin riveissä tuplamestaruudenkin voittanut Stubbs siirtyi heinäkuussa 2001 takaisin Englantiin Evertoniin. Kirkbylainen vakiinnutti nopeasti paikkansa vakiokokoonpanossa. Hieman loukkaantumisistakin kärsinyt Stubbs käväisi vuonna 2005 Sunderlandissa, mutta palasi Evertoniin jo 10 ottelun jälkeen.
Ennen St. Mirreniä Stubbs on valmentanut Hiberniania ja Rotherham Unitedia.
Pseudepigrafit
Pseudepigrafinen kirjallisuus on kirjallisuutta, jonka kirjoittaja on joku muu kuin se, jonka nimiin teos on pantu. Pseudepigrafinen kirjallisuus on usein laitettu jonkun autoritäärisen ja yhteisön arvostaman henkilön nimiin. Kirjoittaja saattoi ilmoittaa teoksensa kirjoittajaksi paljon aikaisemmin eläneen henkilön hankkiakseen teokselleen arvovaltaa tai kunnioittaakseen kirjoittajaksi nimeämäänsä henkilöä.
Termi ”pseudepigrafi” on peräisin kreikan kielen sanoista ’väärä’ ja  ’kirjoitus’.
Pseudepigrafinen kirjallisuus antiikissa
Usein pseudepigrafisessa kirjallisuudessa jatketaan jotakin yhteisölle tärkeätä kertomustraditiota. Toisinaan pseudepigrafisten kirjojen päämääränä on vakuuttaa yhteisö sen arvostaman henkilön auktoriteetilla jostakin ajankohtaisesta ja tärkeästä asiasta. Yhteisöt hyväksyivät pseudepigrafiset kirjat, koska ajattelivat historiallisen henkilön auktoriteetin ikään kuin siirtyneen pseudepigrafin kirjoittajalle. Näin ollen pseudepigrafejakin pidettiin uskottavina lähteinä.
Klassillinen pseudepigrafia
Kirjallisuudentutkimuksessa kirjailijan nimen eteen on tapana liittää etuliite ”Pseudo-” silloin, kun joku teos, jota on aiemmin pidetty tämän kirjoittamana, on osoitettu pseudepigrafiseksi. Esimerkiksi kreikkalaisten myyttien ensyklopedista kokoelmaa Bibliotheke ei enää pidetä Apollodoroksen kirjoittamana, vaan sen kirjoittajasta käytetään nimitystä ”Pseudo-Apollodoros”; eikä myyttisten henkilöiden tähtikuvioiksi muuttumista käsittelevää teosta Katasterismoi pidetä enää Eratostheneen kirjoittamana, vaan sen kirjoittajasta käytetään nimitystä ”Pseudo-Eratosthenes”. Muita esimerkkejä ovat Pseudo-Aristoteles, Pseudo-Dionysios Areopagita ja Pseudo-Plutarkhos.
Raamatullinen pseudepigrafia
Katolinen kirkko kutsuu Vanhan testamentin pseudepigrafeja apokryfikirjoiksi, koska se hyväksyy varsinaiset apokryfikirjat osaksi Raamattua, kutsuen niitä deuterokanonisiksi kirjoiksi.
Luettelo Matti Salmisen levytyksistä
Tämä on luettelo Matti Salmisen levytyksistä.
Ilmeniitti
Ilmeniitti eli rautatitaanioksidi (FeTiO3) on tärkein ja louhituin titaanimineraali, josta yli 90 prosenttia käytetään titaanidioksidipigmentti teollisuudessa. Se on väriltään tummaa. Sen tärkein käyttö on valkoisen, inertin titaanidioksidipigmentin valmistaminen sulfaattimenetelmällä.
Ilmeniitti nimettiin vuonna 1827 Etelä-Uralilla Venäjällä sijaitsevien Ilmenvuorten mukaan. Se on yleinen aksessorinen mineraali monissa metamorfisissa kivissä ja magmakivissä.
Ilmeniittiesiintymiä on gabrojen ja anortosiittien yhteydessä niin kutsuttujen vanadiini-titaani-rautamalmien muodossa. Lisäksi ilmeniittiä louhitaan upamalmien muodossa esimerkiksi merenrannoilta ja dyyneiltä. Tärkeimmät ilmeniittiesiintymät ovat Australiassa, Etelä-Afrikassa, Kanadassa ja Norjassa. Suomessa ilmeniittiä on louhittu Otanmäeltä Vuolijoelta, mutta kaivos suljettiin 1980-luvulla. Ilmeniittiä esiintyy myös Kuussa, ja onkin esitetty, että mahdollisten kuusiirtokuntien hapen tarve voitaisiin tyydyttää esimerkiksi ilmeniittiä pelkistämällä.
Maankuoresta noin prosentti on titaania, joten se ei ole erityisen harvinainen metalli, mutta vain titaanioksidimineraaleilla on kaupallista arvoa. Rikkaiden ja titaanipitoisuudeltaan korkeiden esiintymien harvinaistuessa on siirrytty yhä enemmän kemiallisiin ja metallurgisiin rikastustapoihin, joilla ilmeniitin titaanidioksidipitoisuutta voidaan nostaa. Titaanidioksidipitoisuudeltaan korkeat jalosteet muodostavat nykyisin suuren osan titaaniraaka-aineiden markkinoista.