cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lea Piltti
Ura
Piltti aloitti lauluopinnot 16-vuotiaana opettajanaan Anna Hagelstam. Lauluopintojen rinnalla hän kävi ensin keskikoulun, sitten Jyväskylän seminaarin, josta hän valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1924. Ensikonserttinsa hän antoi 1926, ja debytoi pian Suomalaisessa oopperassa Léo Delibesin Lakmén nimiroolissa. Piltti opiskeli laulua myös ulkomailla Pariisissa ja Berliinissä. Ensimmäinen ulkomainen kiinnitys oli Königsbergin oopperaan 1930, jolloin kansainvälinen ura lähti nousuun. Nelivuotisen sopimuksen hän teki Weimarin Deutsches Nationaltheaterin kanssa mutta vieraili samalla monissa Saksan oopperataloissa, muun muassa Berliinin valtionoopperassa, jossa Mozartin Taikahuilun Yön kuningattaren rooli sai suurta kiitosta. Piltti kiinnitettiin Wienin valtionoopperaan 1. koloratuurisopraanoksi vuonna 1939, mutta hän teki edelleen lukuisia vierailuja saksalaisiin oopperataloihin. Säveltäjä Richard Strauss kutsui Piltin 75-vuotisjuhlakonserttinsa solistiksi. Konsertti radioitiin ympäri maailmaa. Yhteistyö Straussin kanssa jatkui vuoteen 1942, jolloin Piltti lauloi Straussin yksinlauluja ja säveltäjä toimi säestäjänä. Laulut tallennettiin myös äänilevylle. Piltti teki urallaan lukuisia levytyksiä. 1930-luvulla hän esiintyi Suomessa harvakseltaan, lähinnä konsertti- ja oratoriolaulajana.
Piltti oli avioitunut Saksassa ja ottanut Saksan kansalaisuuden. Sota pakotti hänet palaamaan Suomeen 1943, ja 1940-luvulta alkaen hän teki pääosin konsertti- ja solistiesiintymisiä kotimaassa, Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Piltti joutui sodan jälkeen kärsimään tiiviistä yhteyksistään kansallissosialistiseen Saksaan, ja hän joutui Saksan kansalaisena syksyllä 1944 internointileirille, jossa hän oli maaliskuuhun 1946 asti.
Vuonna 1949 Piltti aloitti laulupedagogin uransa. Hän toimi vuodesta 1966 Lahden, Jyväskylän, Hämeenlinnan ja Turun musiikkiopistojen laulunopettajana. Tunnetuimpia Piltin oppilaita olivat sopraano Anita Välkki ja basso Matti Salminen. Piltti vastaanotti Pro Finlandia -mitalin 1956, ja, muutama vuosi myöhemmin, 1961, hän piti jäähyväiskonserttinsa. Piltille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1974.
Piltti on haudattu Kuopioon. Kuopion Vanhalla hautausmaalla on kuvanveistäjä Heikki Häiväojan suunnittelema Lea Piltin muistomerkki (1985).
Kansainvälinen turvallisuus
Kansainvälinen turvallisuus (eng. International Security Studies, ISS) on kansainvälisen politiikan (International Relations, IR) erikoisala, joka keskittyy nimensä mukaisesti tutkimaan kansainvälistä turvallisuutta. Se syntyi toisen maailmansodan jälkeen ja on nykyään yksi kansainvälisen politiikan tärkeimmistä erikoisaloista. Toisinaan rajanveto yleisen IR:n ja ISS:n välillä on kuitenkin vaikeaa, ja ISS:llä on yhtymäkohtia myös kansainväliseen poliittiseen talouteen (IPE), ulkopolitiikan teorioihin ja poliittiseen filosofiaan.
Kaisla Löyttyjärvi
Kaisla Löyttyjärvi (s. 1972 ) on suomalainen näyttelijä. Hän näytteli Kotikatu-televisiosarjassa Pirkko Pétitiä (ent. Mäkimaa, o.s. Karppinen) vuosina 1996–2004. Hän oli mukana käsikirjoittamassa ja näyttelemässä viihdeohjelmassa Ähläm Sähläm. Lisäksi hän on näytellyt Suomen Kansallisteatterissa vuonna 2006 ensi-iltansa saaneessa näytelmässä Sorsastaja.
Kansainvälinen turvallisuus
Historia
Kylmän sodan aikana ISS oli hyvin sotilaallispainotteinen, mutta 1970-luvulta lähtien siihen alkoi tulla mukaan uusia näkökulmia, kuten talous ja ympäristö. Neuvostoliiton kaatuminen ja kylmän sodan päättyminen näkyivät ISS:ssä uusien koulukuntien nousuna. Näihin kuuluivat muun muassa inhimillinen turvallisuus, feminismi ja jälkistrukturalismi.
Kaisla Löyttyjärvi
Hänen isänsä on kamerunilainen ja äitinsä entinen kansanedustaja Marja-Liisa Löyttyjärvi.
Kansainvälinen turvallisuus
Turvallisuuskäsite
Kylmän sodan aikana ISS:ssä ei juuri käyty teoreettista keskustelua turvallisuuskäsitteestä, ja vallitsevaa sotilaallispainotteista strategiatutkimusta (Strategic Studies) haastaneet koulukunnat, kuten rauhantutkimus, käyttivät toisia käsitteitä, esimerkiksi rauhaa. Vasta 1980-luvulla turvallisuudesta alkoi tulla laajasti eri koulukuntien käyttämä käsite, ja sen sisällöstä alettiin keskustella. Vuonna 1982 Olof Palmen johtama aseriisunta- ja turvallisuuskomissio esitteli loppuraportissaan käsitteen "yhteinen turvallisuus" (common security), jolla viitattiin siihen, ettei yksikään valtio voi saavuttaa turvallisuutta yksin, vaan sitä varten on tehtävä yhteistyötä.
Koulukuntia
ISS:n koulukunnat eroavat toisistaan siinä, miten ne vastaavat neljään keskeiseen kysymykseen: minkä turvallisuutta (kansakunta, valtio, yksilö, ryhmä jne.) tarkastellaan; ovatko uhat pelkästään ulkoisia vai myös valtion sisäisiä; otetaanko huomioon sotilaallisen turvallisuuden lisäksi muita näkökulmia, kuten talous, ympäristö, sukupuoli yms.; ja liittyykö turvallisuuteen aina dramaattinen uhka.
Strategiatutkimus
Strategiatutkimus on realismista paljon vaikutteita saanut, kylmän sodan aikana kultakauttaan elänyt suuntaus, joka keskittyy sotilaalliseen vallankäyttöön ja tarkastelee turvallisuutta valtiokeskeisesti. Erityisen vahva asema Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Strategiatutkimuksen ytimessä olivat kylmän sodan aikana ydinasepelote (nuclear deterrence) ja siihen liittyvät erilaiset peliteoriat. Myös George F. Kennanin kehittämä patoamispolitiikka (containment) oli tärkeä käsite, jolla viitattiin tarpeeseen torjua Neuvostoliiton yrityksiä levittää ideologiaansa muihin maihin. Toiset, kuten uusrealismin perustaja Kenneth Waltz, näkivät kylmän sodan aikaisen suurvaltojen kaksinapaisuuden (bipolarity) vakauttavana tekijänä. Paljon pohdittiin sitä, kuinka rationaalisena toimijana Neuvostoliittoa voi pitää.
Rauhantutkimus
Rauhantutkimus oli kylmän sodan aikana strategiatutkimuksen pääasiallinen haastaja, pyrkii vähentämään sotilaallisen vallankäytön merkitystä ja siirtämään huomion valtion turvallisuudesta yhteiskuntien ja yksilöiden turvallisuuteen. Kylmän sodan aikainen rauhantutkimus jakautui negatiiviseen ja positiiviseen rauhankäsitteeseen. Negatiivinen tarkoitti sodan ja laajamittaisen väkivallan poissaoloa, positiivinen taas laajempaa yhteiskunnallista eheyttä ja Johan Galtungin määrittelemän "rakenteellisen väkivallan" torjumista.
Kriittinen turvallisuustutkimus
Kriittinen turvallisuustutkimus on rauhantutkimusta muistuttava mutta jälkipositivistisia menetelmiä käyttävä, erityisesti Britanniassa jalansijaa saanut koulukunta. Se on saanut paljon vaikutteita Frankfurtin koulukunnalta, ja sen johtavia kehittäjiä ovat olleet Ken Booth ja Richard Wyn Jones. Kriittinen turvallisuustutkimus tähtää yksilöiden emansipaatioon.
Jälkistrukturalismi
Jälkistrukturalismi tutkii turvallisuutta diskurssin luomuksena ja kritisoi sekä strategiatutkimuksen valtiokeskeisyyttä että rauhantutkimuksen yksilökeskeisyyttä. Se käyttää menetelmänä esimerkiksi dekonstruktiota ja on suosittua erityisesti Euroopassa. Jälkistrukturalistista otetta ovat edustaneet esimerkiksi R. B. J. Walker, Richard K. Ashley ja James Der Derian.
Feminismi
Feminismi sisältää useita alasuuntauksia, joilla on yhteyksiä muihin koulukuntiin, mutta yhdistävänä tekijänä on naisten toimijuuden ja heidän kohtaamiensa erityishaasteiden sekä miehisen hegemonian vaikutuksen huomioiminen turvallisuuspolitiikassa. Se syntyi 1980-luvulla. Ensimmäisenä kokonaisvaltaisen feministisen näkökulman kansainväliseen turvallisuuteen toi J. Ann Tickner kirjallaan Gender in International Relations (1992). Muita merkittäviä feministisiä teoreetikkoja kansainvälisen turvallisuuden alalla ovat olleet muun muassa Cynthia Enloe ja Sara Ruddick.
Kööpenhaminan koulukunta
Kööpenhaminan koulukunta laajentaa turvallisuuden käsitettä yhteiskunnan eri sektoreille, korostaa alueellisen tason merkitystä ja tarkastelee turvallistamista, millä tarkoitetaan sitä, kuinka jostain asiasta tehdään puheaktilla turvallisuutta uhkaava. Erityisen vahva Pohjoismaissa sekä Britanniassa. Koulukunnan kehittivät Barry Buzan ja Ole Wæver.
Inhimillinen turvallisuus
Inhimillinen turvallisuus ottaa tarkastelun kohteeksi yksilön turvallisuuden ja on saanut paljon vaikutteita rauhantutkimuksesta sekä kriittisestä turvallisuustutkimuksesta. Se tuo turvallisuuskäsitteen alle yksilöä uhkaavia asioita, kuten köyhyyden, yhteiskuntien alikehittyneisyyden ja nälän. Koulukunta on erityisesti Yhdistyneiden kansakuntien suosima suuntaus, ja myös Kanadan, Norjan ja Japanin hallitukset ovat omaksuneet sen. Sitä on kuitenkin kritisoitu turvallisuuskäsitteen liiallisesta laajentamisesta kattamaan lähes kaiken inhimillisen toiminnan, jolloin muun muassa Ottawan yliopiston professorin Roland Parisin mukaan "turvallisuus ei tarkoita enää mitään". Kriittiset rauhantutkijat ovat puolestaan huomauttaneet, että inhimillisen turvallisuuden koulukunta sivuuttaa kritiikin länsimaita ja uusliberaalia maailmanjärjestystä kohtaan.
Postkolonialismi
Postkolonialismi kritisoi länsimaakeskeistä ISS:ää, jonka teoriat ja menetelmät eivät aina sovellu entisten siirtomaiden ja muiden kehittyvien maiden tutkimiseen. Postkolonialismi korostaa teollisuusmaiden ja kehittyvien maiden välisten suhteiden epätasa-arvoisuutta ja haastaa länsimaiset stereotypiat kehittyvien maiden kulttuurisesta erilaisuudesta (tai jopa "alemmuudesta") länsimaihin verrattuna.
Maailman henkisen omaisuuden järjestö
Maailman henkisen omaisuuden järjestö ( lyh. OMPI; lyh. WIPO) on Yhdistyneiden kansakuntien erityisjärjestö. Henkisellä omaisuudella suojataan ihmisen luovuutta, keksintöjä ja taidetta. Tärkeimmät pääalueet ovat teollisoikeudet, tekijänoikeudet ja niitä lähellä olevat oikeudet. thumb|230px|Järjestön päämaja.
WIPO:on kuuluu 187 jäsenvaltiota ja se hallinnoi 23 erillistä alan unionia. WIPO:n päämaja on Genevessä, Sveitsissä. Henkilökuntaa on runsaat 700 ja WIPO:n pääjohtajana on lokakuusta 2008 ollut australialainen Francis Gurry. Kansainvälisiä tarkkailijajärjestöjä WIPO:lla on yli 200.
Suomessa teollisoikeuksia hallinnoi patentti- ja rekisterihallitus ja tekijänoikeuksia opetusministeriö. Tärkeimpänä kansainvälisesti Suomessa tekijänoikeutta suojaa WIPO:n ns. Bernin yleissopimus. Suomen tekijänoikeuslainsäädäntöä yhteensovitettiin Suomessa esimerkiksi myös vuonna 2005 WIPO:ssa Suomen hyväksyttyjen sopimusten ja EU-direktiivien antaman tekijänoikeussuojan kanssa.
Pyhän Tapanin kirkko (Budapest)
Pyhän Tapanin kirkko ( [ˈsɛnt ˈiʃtvaːn ˈbɒzilikɒ]) on Unkarin pääkaupungin Budapestin suurin kirkko. Se sijaitsee Lipótvárosin kaupunginosassa V osa-alueella. Kirkkoa nimitetään myös basilikaksi, mikä perustuu kirkolliseen statukseen (latinaksi basilica minor). Arkkitehtuurin kannalta rakennus ei ole basilika.
Kirkko on nimetty Tapani I:n, Unkarin ensimmäisen kuninkaan mukaan, ja siellä säilytetään pyhäinjäännöstä, jonka uskotaan olevan Tapani I:n oikea käsi. Arkkitehtonisesti kirkko yhdistelee uusklassismin ja uusrenessanssin tyylisuuntia. Se on Budapestin korkeimpia rakennuksia, ja sen kupoli yltää 96 metrin korkeuteen. Kirkkoon mahtuu yhteensä noin 8 500 ihmistä.
Suunnittelu ja rakentaminen
Pyhän Tapanin kirkkoa rakennettiin 55 vuotta, vuodesta 1851 vuoteen 1906. Sillä ehti rakennusaikanaan olla kolme arkkitehtia, kaikki unkarilaisia: József Hild, Miklós Ybl ja József Kauser. Hild suunnitteli ensin kirkon uusklassiseen tyyliin Esztergomin suuren tuomiokirkon mallin mukaan. Tämä alkuperäinen suunnitelma näkyy nykyään lähinnä kirkon kummankin sivun fasadeissa.
Hild kuoli 1867, ja hänen jälkeensä suunnittelijaksi tuli Ybl. Ybl huomasi pian, että puolivalmiin rakennuksen seinissä oli halkeamia, joten hän rakennutti aidan kirkon ympärille ja asetti sille vartijat. Kahdeksan päivää myöhemmin, tammikuussa 1868, kupoli romahti. Henkilövahinkoja ei tullut, mutta yli 300 ikkunaa hajosi romahduksen voimasta. Onnettomuuden syyksi todettiin ala-arvoiset rakennusaineet.
Ybl teki kirkkoa varten uudet, entistä prameammat piirustukset uusrenessanssin tyyliin, ja rakennustyö alkoi uudelleen. Sinä aikana myös kaupunkikuva muuttui niin, että kirkon taakse rakennettiin vilkas Bajcsy-Zilinszky út -katu, kun taas julkisivu jäi syrjäisemmälle puolelle. Ybl ratkaisi ongelman niin, että hän rakennutti kirkon takaosaan joonialaisen pylväsrivistön ja sijoitti sinne kahdentoista apostolin patsaat. Niinpä kirkolla on nykyään tavallaan kaksi julkisivua. Yblin suunnitelma näkyy nykyisessä kirkossa eniten, mutta hänkään ei ehtinyt nähdä kirkkoa valmiina, sillä hän kuoli vuonna 1891. Kirkko valmistui Kauserin johdossa 1906. Keisari Frans Joosef piti puheen avajaismenoissa, ja hänen kerrotaan sen aikana vilkuilleen kirkon kupolia epäluuloisesti.
Sisätilat
Kirkossa on kaksi alttaria: pääalttari kirkon takaosassa ja Patrona Hungariae -alttari oikealla seinustalla. Pääalttaria hallitsee luonnollisenkokoinen Pyhän Tapanin patsas, jonka pään yläpuolella kannattelee kruunua arkkienkeli Gabriel. Patsas on Carraran marmoria, ja sen on veistänyt Alajos Stróbl. Kirkossa on toinenkin Pyhää Tapania esittävä patsas pääsisäänkäynnin yläpuolella. Patrona Hungariae -alttarin alttaritaulu esittää Neitsyt Mariaa ja Pyhää Tapania. Alttaritaulun on maalannut Gyula Benczúr. Alttarin vasemmalla puolella on Pyhän Imren, Pyhän Tapanin pojan, ja oikealla puolella Pyhän Margaretin patsas. Margaret oli Árpád-suvun prinsessa, joka eli luostarissa Tonavan saarella. Saari nimettiin myöhemmin hänen mukaansa Margitinsaareksi, ja nykyään se on Budapestin suosituimpia ulkoilualueita.
Pyhää Oikeaa, Pyhän Tapanin kädeksi uskottua pyhäinjäännöstä, säilytetään kappelissa pääalttarin vasemmalla puolella. Pyhäinjäännöksen tunnettu historia alkaa vuodesta 1060, siis melko pian Tapani Pyhän kuoleman (1038) jälkeen, joten historiantutkijat eivät pidä mahdottomana, että se olisi aito. Joka tapauksessa se on Unkarin katolisen kirkon arvokkain pyhäinjäännös. Toinen pyhäinjäännös kirkossa on kuningatar Gisellan, Pyhän Tapanin vaimon ja Pyhän Imren äidin, sormiluu. Sitä säilytetään Pyhän Imren kappelissa kirkon oikealla seinustalla.
Kirkon keskellä olevaa kupolia kannattaa neljä paksua pilaria, joista kolme on koristettu unkarilaisten pyhimysten patsain: he ovat Pyhä Ludvig, Pyhä Elisabet ja Pyhä Gellért. Patsaiden yläpuolella on neljää evankelistaa esittävä mosaiikki, ja kupolin keskellä on Jumalaa esittävä fresko.
Kirkon alla on suuri kellari, jossa monet tärkeät asiakirjat ja historialliset aarteet säilyivät viime sodan yli. Kupolin ympäri kulkee näköalaparveke, jonne pääsee portaita pitkin kupolin sisä- ja ulkopuolen välistä. Kesäisin parveke on avoinna yleisölle.
Lee Cohen
Lee Cohen on yhdysvaltalainen televisioanimaatiosarjojen käsikirjoittaja ja tuottaja.
Chumash
Chumash voi tarkoittaa seuraavia:
Torniojärvi
Torniojärvi on tunturijärvi Kiirunan kunnassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Järven pinta-ala on 330 km² ja kokonaispituus 70 kilometriä. Se on Ruotsin seitsemänneksi suurin järvi. Järvi laskee kaakkoon Tornionjokea pitkin. Torniojärven rannalla sijaitsevat pieni Abiskon kylä sekä Abiskon kansallispuisto. Järven itäpäässä on myös järven nimeä kantava Torniojärven rautatieasema.
Järviallas on jääkauden muovaama. Torniojärven suurin syvyys on 168 metriä ja se on näin Ruotsin toiseksi syvin järvi. Järveä peittää jääkuori joulukuusta kesäkuuhun.
Aiheesta muualla
thumb|500px|Torniojärvi|left
François-André Danican Philidor
François-André Danican Philidor (7. syyskuuta 1726 – 31. elokuuta 1795) oli ranskalainen shakinpelaaja. Häntä pidettiin yhtenä aikansa parhaista pelaajista, ja hänen teorioistaan suuri osa on yhä valideja.
The Gift – Enne
The Gift – Enne on Sam Raimin ohjaama elokuva. Elokuva on yliluonnollisia aineksia sisältävä jännityselokuva. Päähenkilö Annie Wilson (Cate Blanchett) sekaantuu murhamysteeriin, kun hän todistaa rikoksen ennustajan kyvyillään.
Julia Soaemias
thumb|Julia Soaemiasta esittävä veistos [[Antalyan museossa Turkissa.]] Julia Soaemias Bassiana (k. 11. maaliskuuta 222 Rooma) oli Rooman keisari Elagabaluksen äiti, joka käytti poikansa hallitsijakautena suurta valtaa yhdessä äitinsä Julia Maesan kanssa.
Elämä
Julia Soaemiaksen syntymävuotta ei tiedetä. Hänen vanhempansa olivat Syyrian Emesasta lähtöisin olleet konsuli Gaius Julius Avitus Alexianus ja Julia Maesa, jonka sisko Julia Domna oli keisari Septimius Severuksen vaimo. Julia Soaemiaksen sisko Julia Mamaea oli tulevan keisari Severus Alexanderin äiti. Julia Soaemiaksen puoliso oli senaattoriksi kohonnut syyrialainen Sextus Varius Marcellus. Heille syntyi poika Varius Avitus.
Julia Maesa oli nostanut alaikäisen tyttärenpoikansa keisariksi voidakseen käyttää valtaa itse, mutta myös Julia Soaemias oli vallanhimoinen ja alkoi juonitella äitiään vastaan. Hän lietsoi ja kannusti Elagabaluksen holtitonta käytöstä vähentääkseen Julia Maesan vaikutusvaltaa tähän. Julia Soaemias tuki myös poikansa epäsuosittua päätöstä julistaa auringonjumala Elagabalus roomalaisen uskonnon ylimmäksi jumalaksi, kun taas Julia Maesa vastusti sitä.
Vuonna 221 Julia Maesa painosti Elagabaluksen adoptoimaan ja nimeämään seuraajakseen serkkunsa, Julia Mamaean pojan Bassianus Alexianuksen (myöh. Severus Alexander). Elagabalus aavisti, että hänet aiottiin syrjäyttää, ja yritti lietsoa sotilaat surmaamaan Bassianus Alexianuksen. Sen sijaan sotilaat surmasivatkin 11. maaliskuuta 222 keisarin ja tämän äidin eräässä käymälässä, johon nämä olivat paenneet. Julia Maesa oli mahdollisesti vastuussa tyttärensä ja tyttärenpoikansa surmauttamisesta. Murhan jälkeen Julia Soaemiaksen ja Elagabaluksen ruumiita raahattiin pitkin Rooman katuja ja ne viskattiin lopuksi Tiberiin.
Ivan Tšehovitš
Ivan Vladimirovitš Tšehovitš (s. 4. tammikuuta 1999 Jekaterinburg, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa KHL-joukkue Lokomotiv Jaroslavlissa. Tšehovitš on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Tšehovits on Junost Jekaterinburgin kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Dinamo Moskovaan. Kaudella 2015–2016 Tšehovitš debytoi Venäjän nuorten sarja MHL:ssä, HK MVD Balašihan joukkueessa. QMJHL-joukkue Baie-Comeau Drakkar varasi hänet koko CHL:n varaustilaisuuden kolmantena pelaajana kesällä 2016 edellään vain maanmiehet Klim Kostin ja Dmitri Samorukov. Tšehovitš siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2016–2017, jolloin hän voitti heti tulokaskaudellaan Drakkarin sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 26+33=59. Tšehovitš oli myös puolivälierissä joukkueensa paras pistemies tehoilla 1+2=3.
San Jose Sharks varasi Tšehovitšin seitsemännellä kierroksella 212. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2017. Kaudella 2017–2018 hän oli Drakkarin QMJHL-joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 29+31=60. Puolivälierissä Tšehovitš oli kolmella osumallaan joukkueen paras maalintekijä Gabriel Fortierin kanssa. QMJHL-kauden jälkeen, huhtikuussa 2018 hän siirtyi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue San Jose Barracudan vahvuuteen. Tšehovitš teki siellä kuudessa runkosarjaottelussa tehot 3+6=9, kunnes runkosarjan päätyttyä hän teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen San Jose Sharksin kanssa. Tšehovitš pelasi loppukevään kuitenkin Barracudassa, jossa hän teki pudotuspeleissä neljässä ottelussa kaksi syöttöpistettä.
A (Jethro Tullin albumi)
A on Jethro Tullin albumi vuodelta 1980. Nimi tulee masternauhalaatikoihin merkityistä ”A”-kirjaimista; albumi oli alun perin Ian Andersonin sooloprojekti (A=Anderson). Albumilla yhtye otti täysin uuden suunnan kohti elektronista ja syntetisaattori painotteista rockia luovien pois aiempien levyjen folk rock -vaikutteista.
Yhtyeen päätettyä Stormwatch-kiertueen keväällä 1980 pitkäaikainen rumpali Barriemore Barlow jätti yhtyeen vedoten kyllästymiseen ja pitkien kiertueiden rasituksiin. Sen lisäksi kosketinsoittajat John Evan ja David Palmer suunnittelivat omaa klassiseen musiikkiin perustuvaa projektiaan. Tällöin myös Ian Anderson päätti alkaa tehdä ensimmäistä sooloalbumiaan, joka tulisi musiikkisuunnaltaan poikkeamaan viimeisimmistä Tull-albumeista. Anderson oli kiinnostunut syntetisaattorien ja muiden elektronisten äänien mahdollisuuksista ja halusi kokeilla näitä albumillaan.
Tull-miehistä mukaan tuli aluksi vain basisti Dave Pegg ja muut muusikot olivat englantilainen kosketinsoittaja-viulisti ja syntetisaattorispesialisti Eddie Jobson ja amerikkalainen studiorumpali Mark Craney. Alun perin kitaristi Martin Barren oli tarkoitus soittaa vain parilla raidalla, mutta hän päätyi lopulta soittamaan koko albumin kitaraosuudet.
Ivan Tšehovitš
Maajoukkueura
Tšehovitš pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2016 ja 2017, joista jälkimmäinen turnaus päättyi pronssiin. Hän sai paikan Venäjän joukkueesta vuoden 2016 turnaukseen, kun Venäjän jääkiekkoliitto hyllytti vähin äänin ennen kisoja koko MM-leirille osallistuneen ryhmänsä, josta yli puolet oli lähteiden mukaan jäänyt dopingtesteissä kiinni kielletyksi luokitellun meldoniumin käytöstä. Kisojen pääikäluokkaa eli vuonna 1998 syntyneitä edustaneen rungon tilalle liitto lähetti turnaukseen Venäjän alle 17-vuotiaiden maajoukkueen, jonka runko koostui vuonna 1999 syntyneistä. Joukkueessa pelasi myös kolme vuonna 1998 syntynyttä Pohjois-Amerikassa pelannutta kiekkoilijaa, jotka eivät olleet mukana dopingrikkomuksesta syytetyssä MM-leiriryhmässä. Tšehovitš valittiin Suomea vastaan pelatun puolivälieräottelun päätteeksi Venäjän ottelun parhaaksi pelaajaksi.
A (Jethro Tullin albumi)
Levy-yhtiön painostuksesta albumi julkaistiin kuitenkin Jethro Tullin nimen alla, ja levyn tehnyt kokoonpano lähti promotoimaan albumia maailmankiertueella. Lehdistölle lähetetty tiedote kertoi virheellisesti, että Evan, Palmer ja Barlow olisi erotettu yhtyeestä ja korvattu uusilla jäsenillä, vaikka näin ei ollut. Miehet närkästyivät asiasta ja syyttivät tästä Andersonia, eivätkä Evan ja Palmer enää palanneet myöhemmin yhtyeeseen.
Ivan Tšehovitš
Maajoukkueura
Alle 18-vuotiaiden vuoden 2017 MM-kilpailuissa Tšehovitš oli tehoilla 5+4=9 Venäjän paras maalintekijä ja hän jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Andrei Svetšnikovin kanssa. Tšehovitš sijoittui turnauksen maalipörssissä toiseksi edellään vain Suomen Kristian Vesalainen. Hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Tšehovitš valittiin myös Slovakiaa vastaan pelatun puolivälieräottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Hän oli mukana myös Venäjän alle 20-vuotiaiden MM-leiriryhmässä vuoden 2019, mutta Tšehovitš joutui kuitenkin jättämään turnauksen väliin selkävamman vuoksi.
A (Jethro Tullin albumi)
Kappaleet
Kaikki kappaleet Ian Anderson. Vuoden 2004 remasteroitu versio sisältää bonuksena Slipstream-videon DVD-version.
Ivan Tšehovitš
Maajoukkueura
Tšehovitš pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2016, jolloin hän voitti pronssia. Tšehovitš pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2015, jolloin hän voitti hopeaa. Tšehovitš oli Venäjän paras pistemies tehoilla 4+3=7. Hän pelasi myös alle 19-vuotiaiden World Junior A Challengessa vuonna 2016, jolloin Tšehovitš voitti pronssia. Hän jakoi tehoilla 3+6=9 koko turnauksen syöttöpörssin voiton Canada Westin Jordan Kawaguchin kanssa. He jakoivat myös pistepörssin toisen sijan edellään vain Tšehovitšin joukkuetoveri Andrei Svetšnikov.
Irina Buchberger
Aino-Irina Vanamo Buchberger (o.s. Salo, ent. Koskinen; 9. helmikuuta 1945 Helsinki – 10. maaliskuuta 2018 Linz, Itävalta) oli suomalainen opettaja ja filosofian tohtori, joka toimi äidinkielen didaktiikan professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1991–2006.
Irina Salo kirjoitti ylioppilaaksi Munkkiniemen yhteiskoulusta 1963. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi 1969 sekä nimellä Irina Koskinen lisensiaatiksi 1975 ja tohtoriksi 1990. Hänen väitöskirjansa (1988) oli otsikoitu Hyvästit kieliopille: äidinkielen kielioppi suomenkielisessä oppikoulussa ja kansakoulussa vuoden 1843 koulujärjestyksestä peruskoulu-uudistukseen.
Irina Koskinen työskenteli Alppilan yhteiskoulun äidinkielen tuntiopettajana 1974–1976. Tämän jälkeen hän toimi Helsingin yliopiston palveluksessa normaalikoulun äidinkielen lehtorina 1978–1980, äidinkielen didaktiikan virkaatekevänä lehtorina 1976–1980, äidinkielen didaktiikan lehtorina 1980–1991. Vuosina 1991–2006 Koskinen (vuodesta 1997 Buchberger) oli Helsingin yliopiston äidinkielen didaktiikan professori, ja Opettajankoulutuslaitoksen esimiehenä hän toimi 1992–1998. Buchberger oli naimisissa kahdesti: aluksi vuodesta 1970 Pekka Koskisen kanssa ja vuodesta 1997 lähtien itävaltalaisen Linzin valtionyliopiston professorin Friedrich Buchbergerin kanssa. Jälkimmäisen avioliiton myötä hän asui myös Itävallassa ja toimi sikäläisen opettajankoulutuslaitoksen vierailevana opettajana miehensä kanssa.
Buchbergerin tuotantoon kuuluu monia julkaisuja äidinkielen opetuksesta, sosiaalipedagogisen ja vasemmistolaisen pedagogisen ajattelun historiasta Suomessa, vieraskielen ja äidinkielen suhteista sekä vuodesta 1998 lähtien (yhdessä aviomiehensä Friedrich Buchbergerin kanssa) vertailevan kasvatustieteen piiristä.
Palawaninkukastaja
Palawaninkukastaja (Prionochilus plateni) on Filippiinien kotoperäinen varpuslintu.
Esiintyminen
Palawaninkukastajat elävät Filippiinien länsiosassa Palawanin saariryhmässä. Sen elinympäristön ala on 20 000 – 50 000 neliökilometriä. Lajista tunnetaan kolme alalajia. Wilhelm Blasius kuvaili lajin holotyypin Puerto Princesasta Palawanilta.
Elinympäristö
Trooppiset ja subtrooppiset kosteat alankometsät.
Paristo (televisiosarja)
Paristo on Filmiteollisuus Finen tuottama vuosina 2002–2004 MTV3-kanavalla esitetty sketsisarja.
Ohjelma keskittyi parisuhteiden omituisuuksien ja ongelmien, kuten miesten ja naisten kielen erojen kustannuksella nauramiseen. Sen pääosissa olivat Ria Kataja, Tiina Lymi, Ismo Apell ja Ilkka Heiskanen. Ohjaajana toimi Johanna Vuoksenmaa, joka myös käsikirjoitti sarjaa yhdessä Leo Viirteen ja Eppu Nuotion kanssa.
Käärmeenkielikasvit
Käärmeenkielikasvit (Ophioglossaceae) on Ophioglossales-lahkoon kuuluva saniaisheimo. Käärmeenkielikasveihin kuuluu ainakin seitsemän sukua.
Käärmeenkielikasvit ovat monivuotisia saniaisia, joilla on lyhyt juurakko. Käärmeenkielikasvien lehdet ovat ruodillisia ja lehtilapa on kaksiosainen. Alempi lehtilapa on vihreä sekä ehyt tai lehdykällinen, eikä siinä ole itiöpesäkkeitä. Ylemmässä lehtilavassa on itiöpesäkkeitä, ja se kasvaa yleensä suoraan ylöspäin. Itiöpesäkeryhmät ovat tähkämäisenä tai terttukukintoa muistuttavana ryhmänä. Itiöpesäkkeet ovat kahdessa erillisessä tai yhteen kasvaneessa rivissä. Käärmeenkielikasveilla on myös maanalainen symbioosisuhde sienirihmastojen kanssa.
Suomessa tavataan yhteensä kahdeksaa käärmeenkielikasvien heimoon kuuluvaa lajia, joista suurin osa on noidanlukkoja (Botrychium).
Levinneisyys
Käärmeenkielikasvien levinneisyysalue ulottuu yli koko maapallon, mutta kuivimmilta ja kylmimmiltä alueilta ne puuttuvat.
Evoluutio
Käärmeenkielikasvien fossiilihistoria on hyvin niukka, mutta molekyylikellotutkimukset viittaavat siihen, että ryhmä olisi noin 160 miljoonaa vuotta vanha. Morfologisesti heimo on omalaatuisensa, mutta molekyylitutkimusten mukaan lähin sukulainen on haarusanikkaiskasvien (Psilotaceae) heimo. Kummallakaan ei ole juurikarvoja, ja niillä on samanlaiset sienijuuren varassa elävät sukusoluja tuottavat elämänvaiheet eli gametofyytit. Morfologisia yhteyksiä on myös alkupaljassiemenisiin (Progymnospermae), mutta fossiilitodisteet puuttuvat.
Christenhusz ja muut (2017) jakavat heimon neljään nykyään elävään sukuun. Noidanlukot (Botrychium) on niistä runsaslajisin (noin 50 lajia) ja käärmeenkieliä (Ophioglossum) on noin 30 lajia. Suvuissa Helminthostachys ja Mankyua on kummassakin vain yksi laji. Näin heimon koko lajiluku on noin 80.
Käyttö
Noidanlukkoja ja käärmeenkieliä on käytetty perinteisesti haavojen hoitoon. Aasiassa käytetään joskus joitakin heimon lajeja vihanneksina. Aiemmin Uuden-Seelannin maorit käyttivät ravinnokseen erästä noidanlukkolajia (Botrychium australe).
Robert Ranulph Marett
Robert Ranulph (R. R.) Marett, tunnetaan myös nimellä Robert R. Marett (13. kesäkuuta 1866 Jersey, Kanaalisaaret, Britannia – 18. helmikuuta 1943), oli englantilainen sosiaaliantropologi. Marett tunnetaan parhaiten moraalifilosofiaa ja uskontotiedettä koskevista tutkimuksistaan.
Marettin käsitykset alkukantaisista uskonnoista erosivat aikansa maineikkaimpien antropologien Sir James George Frazerin ja Sir Edward Burnett Tylorin ajatuksista. Marett vastusti heidän jäykkää rationaalista kategorisointiaan ja puhui sen sijaan varhaisten ihmisten "primitiivisestä sydämen logiikasta". Tylorin kannattaman animismin vaihtoehdoksi Marett esitti animatismin, joka perustui aitoon ihastukseen, toivoon ja jopa rakkauteen.
Errol Spence Jr
Errol Spence Jr. (s. 13. tammikuuta 1990) on yhdysvaltalainen välisarjan nyrkkeilijä ja hallitseva IBF liiton maailmanmestari painoluokassaan.
Amatööriura
Amatööriurallaan Spence Jr pääsi lontoon olumpialaisissa puolivälieriin mutta hävisi Andrey Zamkovoyille.
Ammattiura
Spence Jr siirtyi ammattinyrkkeilijäksi vuonna 2012. Uransa neljä ensimmäistä vuotta Spence Jr otteli tuntemattomampia iskijöitä vastaan. Vuonna 2016 Spence Jr kohtasi Chris Algierin voittaen ottelun teknisellä tyrmäyksellä viidennessä erässä käytettyään Algieria kanveesissa neljännessä ja viidennessä erässä. Seuraavassa ottelussa Spence Jr voitti Leonard Bundun tyrmäyksellä kuudennessa erässä. lunastaen näin paikkansa IBF liiton maailmanmestaruusotteluun Kell Brookia vastaan. Spence Jr voitti Brookin 11.erän tyrmäyksellä.
Henry Dreyfuss
pienoiskuva|Dreyfuss Henry Dreyfuss (2. maaliskuuta 1904 – 5. lokakuuta 1972) oli yhdysvaltalainen teollinen muotoilija.
Ura
pienoiskuva|Dreyfuss suunnitteli mm. tämän höyryveturin virtaviivaisen muodon Dreyfuss syntyi Brooklynissä. Koska hän oli yksi 1930–1940-lukujen kuuluisimmista muotoilijoista, Dreyfuss paranteli dramaattisesti omien luomustensa ilmettä, tunnetta ja käytettävyyttä. Toisin kuin Raymond Loewy ja muut tuolloiset suunnittelijat, Dreyfuss ei ollut stilisti: hän sovelsi maalaisjärkeä ja tieteellistä lähestymistapaa suunnitteluongelmissa. Hänen työnsä sekä kansantajuistivat julkista menekkiä että kokoonpanivat merkityksellisiä avustuksia alkuperäisille alueille: työtiede, ihmismittaustiede sekä inhimilliset tekijät.
1920-luvulla asti Dreyfuss opiskeli lavastaja Norman Bel Geddesin, myöhemmän kilpailijansa, oppipoikana. Vuonna 1929 hän avasi oman toimistonsa teolliselle ja teatterisuunnittelulle. Se oli välitön ja kestävä liiketaloudellinen menestys. Vuonna 2005 yritys jatkoi toimintaansa Henry Dreyfuss Associated -nimellä.
Myöhempi elämä
Vuonna 1955 Dreyfuss kirjoitti Designing for People -omaelämäkerran, johon sisältyvät hänen yksinkertaistetut antropometriset mallinsa ”Joe” ja ”Josephine”. Vuonna 1960 hän julkaisi ergonomiaa käsittelevän kirjan The Measure of Man.
Tony Martin (näyttelijä-laulaja)
thumb|Tony Martin 1953. Tony Martin (oik. Alvin Morris, 25. joulukuuta 1913 San Francisco, Yhdysvallat – 27. heinäkuuta 2012 Los Angeles, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. 1950-luvulla hänellä oli oma televisioshow’nsa The Tony Martin Show. Hänellä on urastaan peräti neljä tähteä Hollywood Walk of Famella.
Henry Dreyfuss
Myöhempi elämä
Dreyfuss oli Industrial Design Society of American (IDSA) ensimmäinen puheenjohtaja.
Dreyfuss ja hänen vaimonsa Doris Marks, joka oli vakavasti sairas, tekivät itsemurhan kotonaan South Pasadenassa, Kaliforniassa 5. lokakuuta 1972. Heidät löydettiin autostaan kuolleina, kuolinsyynä itseaiheutettu häkämyrkytys.
Hikari Ōe
Hikari Ōe (, s. 1963) on japanilainen säveltäjä. Hän syntyi Nobel-palkitun kirjailija Kenzaburō Ōen pojaksi ja hänet nimettiin japanin kielen "valoa" merkitsevän sanan mukaan.
Hikari syntyi kehitysvammaisena. Hänellä todettiin aivokasvain, joka tosin saattaisi olla korjattavissa leikkauksella. Hikari vietiin leikkaukseen ja hän selvisi. Hänellä esiintyy yhä epileptisiä kohtauksia.
Hikari Ōe oppi ensimmäisen sanansa 6-vuotiaana ja on aikuisenakin puhekyvyltään vajavainen. Kehitysvammasta huolimatta vanhemmat havaitsivat, että pojalla oli musiikillinen erityislahjakkuus. He päättivät hankkia Hikarille pianonsoitonopetusta Kumiko Tamuralta. Hikari alkoi ottaa pianotunteja ja opetteli pian myös säveltämään. Hänen tuotantoaan on julkaistu CD-levyillä, joista yksi voitti Japanissa klassisen musiikin palkinnon.
Kenzaburo Ōe on kirjoittanut kirjan Hikarin perhe (suomeksi 1997).
Rautatienpuisto (Riihimäki)
pienoiskuva|Riihimäen rautatienpuisto. Oikealla kaksikerroksinen kasarmi. pienoiskuva|Maantie. Riihimäen rautatienpuisto on Riihimäellä sijaitseva vanha rautatieläisten asuinalue rautatieaseman ja keskustan välissä. Alue oli aikoinaan osaksi VR:n, osaksi Paloheimon omistuksessa ja rakennuksissa oli rautatieläisten työsuhdeasuntoja, Paloheimon konttoritiloja sekä muita toimintoja.
Rautatienpuiston rakennukset on rakennettu pääosin vuosina 1857–1949. Rakennukset edustavat eri aikakausien rakennustapoja, kuten jugendia, pohjoismaista klassismia ja 1940-luvun jälleenrakennuskautta. Alueen läpi kulkee myös vanha Maantie-niminen katu, joka on osa vanhaa Lopentietä. Katua ylläpidetään vanhaan tapaan mukulakivipäällysteisenä.
Kun Rautatienpuiston alueelle valmisteltiin 1980-luvulla uutta asemakaavaa, päätettiin tämä vanha rautatieläisten asuinalue rakennuksineen säilyttää kulttuurihistoriallisesti arvokkaana ympäristönä. Maantien varren talot myytin 1990-luvulla yksityisille, jotka ovat sittemmin kunnostaneet rakennuksia. Vuonna 1858 valmistuneessa rautavirkamiesten asuintaloksi rakennetussa talossa toimii nykyään Riihimäen kaupunginmuseo.
Asemapäällikön talo
Asemapäällikön talo valmistui Maantien varteen vuonna 1907. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti August Granfelt. Rakennus on miltei säilynyt alkuperäisessä asussaan. Nykyisin rakennuksessa on viisi huonetta ja keittiön käsittävä asunto ja rakennus on suojeltu asemakaavalla.
Jälleenrakennustalot
Sodan päätyttyä rakennettiin sekä luovutetusta Viipurista saapuneille VR:n työntekijöille sekä sodan runtelemaa rakennuskantaa täydentämään usealle rautatiepaikkakunnalle useita ns. Kymi-tyyppisiä virkailijoiden asuinrakennuksia. Vuonna 1945 Rautatienpuistoon rakennettiin kaksi tällaista asuinrakennusta ja samana vuonna alueen pohjoisosaan valmistui edellisten ulkomuotoa noudattava ns. pikatalo. Samantyylisenä valmistui myös 1949 asemapäälilkön talon viereen lennätinkonepajan insinöörin ja rataosaston apulaisinsinöörin asuntotalo.
Kaksikerroksiset kasarmit
Valtionrautatiet rakensi 1900-luvun alussa kaksikerroksisia asunrakennuksia alentaakseen rakennuskustannuksia. Riihimäelle ensimmäinen näistä kaksikerroksista kasarmeista Maantielle vuonna 1922. Muut kolme kasarmia ovat vuodelta 1924. Kasarmit on suunnitellut arkkitehti Thure Hellström. Vastaavia rakennuksia on rakennettu 1920-luvun alussa myös muun muassa Pieksämäelle, Jyväskylään ja Elisenvaaraan. Kaikki rakennukset ovat säilyttäneet julkisivujensa todennäköisesti alkuperäisen, joskin suunnitelmasta joissain yksityiskohdissa poikkeava asun. Rakennukset on suojeltu asemakaavalla.
Lepohuone
pienoiskuva|Lepohuone. Lepohuone on alun perin rakennettu vuonna 1907 rautatien kouluksi edellisen koulurakennuksen käytyä ahtaaksi. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti August Granfelt. Oppivelvollisuuslain tultua voimaan koulutilat vuokrattiin kunnalle ja rakennus toimi Riihimäen keskuskansakouluna vuoteen 1930 asti. Tämän jälkeen rakennus muutettiin 1931 VR:n henkilökunnan tilapäiseksi yöpymispaikaksi. Rakennus toimi lepohuoneena noin 50 vuotta. Tämän jälkeen rakennus tuli 1990-luvulla Riihimäen kaupungin haltuun, jolloin se osoitettiin vanhusten päivätoimintakeskukseksi. Rakennus on suojeltu asemakaavalla.
Maantie 5 (ent. Karan meijeri)
Karan kartanon meijeri aloitti toimintansa alueella 1880-luvulla. Vuoden 1908 meijerin laajenukseksi rakennettiin rapattu kivitalo meijerinhoitajan asunnoksi. Rakennuksen osti 1920-luvulla kartanolta apteekkari Simberg ja talossa toimi tällöin muun muassa kaksi kirjakauppaa ja hammaslääkärin vastaanotto. Talvisodan pommituksissa talon pihalle osuneet kolme pommia vaurioittivat rakennusta, mutta vauriot kuitenkin korjattiin.
Pitkä kasarmi
Pitkä kasarmi on rakennettu 1860-luvun lopulla ja se käsitti alun perin kahdeksan asuntoa. Sisätilat on sittemmin muutettu kolmeksi asunnoksi, mutta ulkoasultaan rakennus on säilynyt miltei alkuperäisessä muodossaan. Rakennus on suojeltu asemakaavalla.
Punainen talo (ent. Rautatieläisten talo)
pienoiskuva|Punainen talo (ent. Rautatieläisten talo). Vuonna 1881 asuntokasarmiksi rakennettu talo, joka alkuperäisasussaan edusti VR:n pitkiä asuinkasarmeja, joita rakennettiin 1870-luvulta alkaen. Rakennusta muutettiin kuitenkin voimakkaasti 1907, jolloin se kunnostettiin lastentarhaksi ja kokoustiloiksi. Tällöin rakennusta laajennettiin poikittaisella, satulakattoisella salilla, joka on rakennuksen muuta runkoa korkeampi. Rakennus oli sittemmin rautatieläisten yhdistyksen käytössä ja nykyisin se toimii ravintola- ja kokoustiloina.
Rajapolku 8
Rautatien koulun opettaja Juho Tuuran vuonna 1900 rakennuttama jugendtyylinen, huvilamainen asuintalo. Rakennus jää RKY 2009-alueen ulkopuolelle, mutta on arvokas osa Rautatienpuiston kokonaisuutta ja anoita Rajapolun varressa säilyneitä historiallisia rakennuksia. Rakennus on arvotettu maakunnallisesti merkittäväksi rakennetun kulttuuriympäristön kohteeksi.
Rakennusmestarin talo
Alkujaan kaksi asuntoa käsittänyt asuintalo, joka vuonna 1925 korotettiin puolitoistakerroksiseksi. Nykyisin rakennuksessa on neljä huonetta ja keittiön käsittävä asunto. Rakennus on suojeltu asemakaavalla.
Ratainsinöörin talo
pienoiskuva|Ratainsinöörin talo (nyk. [[Riihimäen kaupunginmuseo).]] Syksyllä 1858 valmistunut asuintalo ratainsinöörille. Alkujaan rakennus oli tarkoitettu neljän perheen asunnoksi, mutta rautatien avaudutta liikenteelle 1862 käytettiin rakennusta myös rautatieaseman palvelutiloina, sillä asemarakennus valmistui Riihimäen asemalle vasta 1869. Vuodesta 1970 lähtien rakennuksessa on toiminut Riihimäen kaupunginmuseo. Talon toinen puoli toimi kuitenkin kaupungin ostamana työsuhdeasuntona 1990-luvun loppupuolelle saakka. Peruskorjauksen jälkeen rakennus saatiin kokonaan museon käyttöön.
Rautatielääkärin talo
Rakennuksen lienee rakentanut Hiivolan pehtoori Johan Gustaf Kihlström 1890-luvun alussa. Rakennus toimi alkujaan käräjätalona miltei koko 1890-luvun ajan. Vuonna 1923 Kihlström myi rakennuksen tohtori Lauri Stenbäckille, joka piti rakennuksessa vastaanottoa ja hoiti rautatielääkärin virkaa aina kuolemaansa asti. Myöhemmin rakennus siirtyi Paloheimo Oy:n omistukseen ja toimi yhtiön konttoritiloina. Ulkoisista muutoksista huolimatta rakennus on säilyttänyt 1800-luvun lopun muotonsa ja rakennuksessa on jäljellä vanhoja yksityiskohtia. Rakennus on suojeltu vuoden 1989 asemakaavalla.
Riihimäen kartano
Voudin hoitaman ulkotilan asuinrakennukseksi vuonna 1868 rakennettu ns. Riihimäen kartano. Ympäröivää aluetta kutsuttiin voudin mukaan Voudinmäeksi. Tilaa viljeltiin ilmeisesti 1870-lopulle, jonka jälkeen rakennuksessa pidettiin muun muassa majataloa ja harjoitettiin varhaista koulutoimintaa. Vuosina 1907-1949 rakennuksessa toimi apteekki, jonka johdosta aluetta kutsuttiin 1900-luvun alussa Apteekinmäeksi. Myöhemmin rakennus siirtyi Riihimäen Sahan omistukseen ja se toimi Paloheimo Oy:n toimistotiloina ennen sen palautumista jälleen asuinkäyttöön. Rakennus on ulkoisesti säilynyt 1900-luvun alun asussa. Rakennuksen pulpettikattoinen laajenuskin lienee tehty ennen 1910-lukua. Rakennus on suojeltu vuoden 1989 asemakaavalla.
Santarmien rakennus
Rakennusta kutsutaan Santarmien rakennukseksi paikalla aiemmin sijainneen santarmien kasarmin mukaan, jossa asui venäläisen poliisikunnan järjestyksenvalvojia, santarmeja. Alkuperäinen santarmien rakennus vaurioitui pahoin sodan aikana ja nykyinen rakennus rakennettiin vanhan kasarmin kivijalalle 1940. Rakennusta laajenettiin 1962 yhden huoneen verran ja rakennuksen alle on myöhemmin rakennettu kellaritiloja, jolloin alkuperäinen kivijalka purettiin. Rakennus on suojeltu asemakaavalla.
Valtion vanha kivitalo
pienoiskuva|Valtion vanha kivitalo. Valtionrautatiet rakensi tämän kolmikerroksisen rakennuksen vuonna 1925 tyydyttämään 1920-luvun suurta asuntotarvetta. Rakennuksen on suunnittellut arkkitehti Bruno Granholm ja se on rakennettu kalkkihiekkatiilestä. Rakennus on peruskorjattu 1991 ja suojeltu asemakaavalla.
Öllerinkadun musiikkitalo (ent. Rautatien koulu)
Rautatien kansakoulu aloitti toimintansa syksyllä 1879 ja alueelle valmistunut koulutalo vihittiin käyttöön marraskuussa 1880. Vuoden 1921 oppivelvollisuuslain myötä ei rautateillä ollut enää velvollisuutta pitää omaa koulua ja koulutoiminta lakkasi 1930. Tämän jälkeen rakennus muutettiin rautatien sairaalaksi 1935. Sittemmin 1960-luvun alusta rakennuksessa toimi Riihimäen rautatieläisten soittokunta, minkä vuoksi rakennus tunnetaan musiikkitalona. Rakennus siirtyi syksyllä 2019 yksityisomistukseen ja se on suojeltu asemakaavalla.
Juha Tienari
Juha Matti Tienari (21. syyskuuta 1939 Perniö – 2. huhtikuuta 2018 Ranua) oli suomalainen matemaatikko, joka toimi pitkään Oulun yliopiston sovelletun matematiikan ja tilastotieteen professorina (1977–2002).
Tienari kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1958. Hän opiskeli Oulun yliopistossa matematiikkaa, josta valmistui matematiikka pääaineenaan filosofian kandidaatiksi 1962, lisensiaatiksi 1964 ja tohtoriksi 1969. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1968) oli otsikoitu Deficiency indices of linear mapping.
Tienarin tuotanto käsittää noin 20 tieteellistä julkaisua matematiikan, tekniikan (numeeriset menetelmät), geofysiikan (aikasarja-analyysi) ja tilastotieteen (lääketieteelliset sovellukset) alalta.
Tienari oli naimisissa opiskelutoverinsa, lehtori Seija Tienarin (o.s. Soppela) kanssa, he saivat neljä lasta. Juha ja Seija Tienari menehtyivät tieliikenneonnettomuudessa 2. huhtikuuta 2018.
M1 (moottoritorpedovene)
Aluksessa oli kaksinkertainen mahonkirunko, ja siinä oli kylkikaaria tiheässä. Aluksen kolmas teakvuoraus oli pohjassa peittämässä kylkikaaria. Sen voimanlähteenä oli neljä Rolls-Roycen V6-moottoria Thornycroftin RY/12-asennuksina, ja ne oli kytketty pareittain kahteen akseliin.
Aluksen koeajot aloitettiin 1. joulukuuta, ja se valmistui 15. tammikuuta 1940. Alus luovutettiin 18. tammikuuta Irlannille, jonka laivastoon se liitettiin 29. tammikuuta. Aluksen ensimmäisenä päällikkönä oli luutnantti Carey. Alus lähti merelle 31. tammikuuta, ja se saapui Irlantiin 8. maaliskuuta.
Alus yritti pysäyttää 19. huhtikuuta Irlannin aluevesillä kohtaamansa Hullissa rekisteröidyn troolarin SS Julietin, joka avasi kuitenkin tulen. Kaksi moottoritorpedoveneen miehistönjäsentä haavoittui välikohtauksessa. Nousemassa olevan myrskyn vuoksi moottoritorpedovene joutui palaamaan satamaan eikä troolaria voitu vallata.
Kesäkuussa 1941 M1 partioi yhdessä Muirchun kanssa Irlannin etelärannikolla, kun se poikkesi Falcarraghinlahteen. Lahdessa oli ankkurissa Toryn saaren edustalla miinaan ajossa vaurioitunut brittiläinen rahtialus Erros, jonka lastina oli aseita ja ammuksia. Rahtialuksen saattajana oli hävittäjä, jonka vapautti myöhemmin sluuppi HMS Glena M1:n piti ottaa vastuu rahtialuksen suojaamisesta 10. kesäkuuta. Britit toimittivat rahtialukselle hinaajan ja korjausmiehistön, joita M1 valvoi tukenaan maissa valvova jalkaväkiosasto. Marraskuussa alus osallistui vastaavaan tapahtumaan San Demitrion vaurioiduttua Saksan laivaston Admiral Scheerin iskettyä saattueeseen. Tulipalossa pahoin vaurioitunut alus hakeutui suojaan Clewinlahteen. M1 suojasi tankkeria, kunnes Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjä HMS Arrow saapui suojatakseen tankkerin Britanniaan.
Alus myytiin 15. syyskuuta 1948 eversti J. Fitzmauricelle, joka muutti sen asuntoproomuksi.
Lehti (blogi)
Lehti on blogi, jonka perusti vuonna 2004 joukko silloisia jyväskyläläisiä journalistiikan opiskelijoita. Lehden uutiset tekevät pilaa ajankohtaisista tapahtumista ja liittävät näihin historiallisia ja fiktiivisiä hahmoja kuten Suuren Cthulhun, joka on ehdokkaana milloin missäkin vaaleissa.
Lehti-uutisia on julkaistu Jyväskylän Ylioppilaslehdessä vuodesta 2005 alkaen. Lisäksi Lehti toimitti Noin seitsemän uutiset -segmentin YLE Extra -kanavalla esitettyyn Extra Large -ohjelmaan. Syksyllä 2010 Lehti tuotti Ylelle kymmenosaisen nettivideosarjan.
Lehdellä on monia yhtymäkohtia satiiriseen amerikkalaiseen The Onion -verkkolehteen. Sen huumori on varsin samanlaista kuin entisessä Pahkasiassa.
Lehden toimittajien kirjoittama Rakas vuosikirja ilmestyi lokakuussa 2009. Sitä seurasi marraskuussa 2010 julkaistu Rakas almanakka.
Camila Finn
thumb|right|Camila Finn Camila Caroline Finn (s. 6. marraskuuta 1991) on brasilialainen malli. Hän syntyi Botucatussa, São Paulon osavaltiossa, ja aloitti uransa ollessaan 11-vuotias.
Kansainvälistä julkisuutta Finn saavutti voitettuaan Ford Modelsin Supermodel of the World -kilpailun New Yorkissa tammikuussa 2005.
Sosiaalidemokraattinen puolue (Viro)
Sosiaalidemokraattinen puolue (, arkikielessä sotsid, lyh. SDE) on virolainen sosiaalidemokraattinen puolue. Sosiaalidemokraattien puheenjohtajana on helmikuusta 2022 toiminut Lauri Läänemets.
Viron sosiaalidemokraattinen puolue (ESDP) perustettiin syyskuussa 1990 Marju Lauristinin johdolla. Puolueen kansainvälinen kattojärjestö on lokakuusta 1990 lähtien ollut Sosialistinen internationaali, joka tunnusti sen Viron ensimmäisen itsenäisyyden aikana toimineen Viron sosialistisen työväenpuolueen (1907–1938) seuraajaksi. Puolue osallistui yhdessä Viron maaseudun keskustapuolueen kanssa ensimmäisiin Riigikogun vaaleihin ja hallituksiin Maltilliset -vaaliliiton  nimellä. Vaaliliitto järjestyi puolueeksi virallisesti 28. huhtikuuta 1996, ja 27. marraskuuta 1999 uudeksi nimeksi tuli Kansanpuolue Maltilliset. Puolue muutti nimensä takaisin Sosiaalidemokraattiseksi puolueeksi 7. helmikuuta 2004.
Sosiaalidemokratia Virossa ensimmäisen tasavallan aikana
thumb|Ensimmäisen tasavallan ajan sosiaalidemokraattisena johtajana eli [[riigivanemina toimi vuosina 1928–1929 August Rei. Hän oli myös Viron pakolaishallituksen päämiehenä vuosina 1945–1963.]] Sosiaalidemokratia tuli Viroon 1900-luvun alussa ja sai vaikutteita niin Länsi-Euroopan kuin Venäjänkin aatteista. Sosiaalidemokraattiset ideat tulivat esiin vuoden 1905 tapahtumien ansiosta, ja kesällä 1905 virolaiset perustivat ensimmäisen sosiaalidemokraattisen puolueen nimeltään Viron sosiaalidemokraattinen työväenyhdistys. Sosiaalidemokraattien toiminta oli vaikeuksissa tsaarin aikana. Puolueen sanomalehtiä lakkauttettiin ja poliitikkoja pakotettiin maanpakoon tai painettiin maan alle.