cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dmitri Pavlovitš Romanov
Romanov-suvun korkea-arvoinen ruhtinas Venäjällä
Maailmansodan sytyttyä Dmitri Pavlovitš osallistui ratsuväkirykmenttinsä mukana sotatoimiin Itä-Preussissa ja palkittiin Yrjön ristin 4. luokalla. Kesällä 1915 hänet siirrettiin ylipäällikön Nikolai Nikolajevitšin johtamaan Venäjän armeijan päämajaan, mutta siirtyi pian omaehtoisesti Petrogradiin. Hän palasi päämajaan Mogiljoviin kuullessaan vihiä keisari Nikolai II:n päätöksestä ottaa armeijan ylipäällikkyys omiin käsiinsä ja halusi taivuttaa serkkunsa tsaarin perumaan aikeensa. Tsaari otti serkkunsa vastaan päämajassa, mutta taivutteluista huolimatta ei perunut aiettaan, vaan Nikolai II teki itsestään armeijan ylipäällikön 21. elokuuta 1915. Mielipide-erosta huolimatta Dmitri Pavlovitš palveli päämajassa serkkuaan tsaaria. Lopulta kuitenkin mielipide-erot tulivat niin suureksi, että Dmitri Pavlovitš karkotettiin päämajasta.
Dmitri Pavlovitš suhtautui kriittisesti keisariperhettä lähellä olevaan munkki Grigori Rasputinin, jolla oli erityisesti vaikutusta keisarinna Aleksandra Fjodorovnaan ja sitä kautta keisarikunnan hallintoon. Dmitri Pavlovitš liittoutui ruhtinas Feliks Jusupovin, duuman äärikansallisen poliitikon Vladimir Puriškevitšin, luutnantti Sergei Mihalovits Suhotinin ja lääkäri Stanislaus de Lazovertin kanssa. Joulukuun 16. ja 17. päivän välisenä yönä vuonna 1916 he tappoivat Rasputinin. Rangaistukseksi salaliittolaiset mukaan lukien Dmitri Pavlovitš määrättiin sisäiseen karkotukseen Pietarin ulkopuolelle. Dmitri Pavlovitš joutui sodan Persian rintamalle
Pakeneminen ulkomaille vallankumouksen jaloista
Helmikuun 1917 vallankumous kaatoi Romanov-sukuisten keisarikunnan. Sitä seurannut Lokakuun 1917 bolševikivallankumous aiheutti Romanov-sukuisten pakenemisen Venäjältä tai pahimmassa tapauksessa teloituksen uusien vallanpitäjien toimesta. Kesällä 1918 teloitettiin jo keisariperheen mukana joukko Dmitri Pavlovitšin sukulaisia mm. hänen velipuolensa Vladimir Pavlovitš Palei. Hänen isänsä Pavel Aleksandrovitš ja sukulaiset suuriruhtinaat Nikolai Konstantinovitš, Dmitri Konstantinovitš Romanov ja Nikolai Mihailovitš teloitettiin myöhemmin samaan aikaan tammikuussa 1919 Petrogradissa.
Kusianjärvi
Kusianjärvi on järvi Sotkamossa Kainuun eteläosassa. Sen pinta-ala on 3,9 neliökilometriä. Etäisyys Kajaanista on 47 kilometriä itään.
Dmitri Pavlovitš Romanov
Pakeneminen ulkomaille vallankumouksen jaloista
Dmitri Pavlovitšin oli Persian rintamalla ja onnistui paeta brittien avulla Teheranin kautta Bombayhin ja sieltä edelleen Lontooseen. Hänen elämänsä pakolaisuudessa oli aluksi taloudellisesti kunnossa, koska hänen Petrogradin asuntonsa oli onnistuttu myymään ja Venäjän väliaikainen hallitus oli sallinut rahojen siirron ulkomaille. Parin Lontoo-vuoden jälkeen Dmitri Pavlovitš siirtyi Pariisiin, jossa hänellä oli rakkaussuhde muotikuningatar Coco Chanelin kanssa. Dmitri Pavlovitš avioitui vuonna 1927 amerikkalaisen Audrey Emeryn kanssa, joka otti nimekseen prinsessa Iljinski. Heille syntyi yksi poika, Paul Romanovsky-Ilyinsky (Павел Дмитриевич Романов-Ильинский), josta tuli myöhemmin Floridassa sijaitsevan Palm Beachin kuvernööri. Dmitri Pavlovitš toimi 1930-luvulla viinikauppiaana Yhdysvalloissa. Dmitri Pavlovitš ja Audrey Emery erosivat vuonna 1939. Dmitri Pavlovitš Romanov palasi sairastelunsa vuoksi hoitoon Sveitsiin, mutta kuoli tuberkuloosiin Davosissa vuonna 1941.
Kusianjärvi
Maantiede
Kusianjärven ulottuvuus kaakosta luoteeseen on 8,5 kilometriä. Järven lukuisat lahdet ovat pitkä ja kapeita (Häikiönlahti, Myllylahti, Petäjälahti). Viidesosa Kusianjärvestä on vähintään 10 metriä syvä. Järven keskiosassa Ruokolaisenniemen kohdalla sijaitsee yli kaksi hehtaaria laaja 20–26 metriä syvä vyöhyke.
Kusianjärven laajin saari on viisihehtaarinen Ellinsaari järven pohjoisosassa.
Kusianjärven luusua sijaitsee Myllylahden luoteiskolkassa, josta alkaa Pieni-Kusiaan (178,1 metriä mpy) johtava laskujoki. Kusianjärven rannoilla on harvakseltaan asutusta, Häikiönlahden rannat ovat rakentamattomia.
Kusianjärven vesitilavuus on 23 307 000 kuutiometriä.
Kusianjärvi (59.833.1.001) kuuluu Kusianjärven valuma-alueeseen (59.833), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Oulujoen vesistössä (59). Toinen jakovaihe on Kusianjoen valuma-alue (59.83) ja ensimmäinen on Nuasjärven–Kiimasjärven alue (59.8). Kusianjärvi on Kusianjärven valuma-alueen laajin vakavesi. Toiseksi laajin on Valkeaisjärvi. Valuma-alueeseen kuuluu kolmetoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.
Xiamen Air
thumb|XiamenAirin [[Boeing 757]] XiamenAir (aiemmin Xiamen Airlines, ) on Kiinan ensimmäinen yksityisesti johdettu lentoyhtiö. Se on perustettu 25. heinäkuuta 1984 ja sen kotikenttänä toimii Xiamen Gaoqin kansainvälinen lentoasema.
Laivasto
thumb|XiamenAirin [[Boeing 787]]
Heinäkuussa 2016:
Bodo
Katso myös
Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
Sinappikaalit
Sinappikaalit (Eruca) on ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu ainakin kolme lajia, mahdollisesti muutama enemmänkin.
Sinappikaalien tieteellinen nimi (Eruca) tulee luultavasti etruskien kielen kaalia tarkoittavasta sanasta.
Välimerensinappikaalin (Eruca vesicaria) alalaji vihannessinappikaali (Eruca vesicaria subsp. sativa) tunnetaan myös nimellä rucola ja sitä kasvatetaan sekä käytetään yrttinä tai lehtivihanneksena.
Kuvakumpu
thumb|Ohion ”Käärmekumpu” lienee tunnetuin kuvakumpu. thumb|Niin kutsuttu ”Alligaattorikumpu” piirroksena ilmasta päin nähtynä.
Kuvakummut ovat muinaisten intiaanien tekemiä, monesti eläintä ylhäältä katsoen muistuttavia kumpuja Pohjois-Amerikassa. Kuvakumpu saattoi myös esittää uskonnollista tunnusta tai ihmistä. Kuvakumpuja tehtiin luultavasti noin 300 eaa. – 1350 jaa. Kuvakumpuja käytettiin monesti hautakumpuina. Tunnetuin kuvakumpu lienee käärmeenmuotoinen Serpent Mound Adamsin piirikunnassa Ohiossa. Kuuluisa on myös kotkanmuotoinen, pienistä kivistä koottu ”Rock Eagle”, ”Kivikotka”. Ihmiset ovat aikojen saatossa tuhonneet useita kuvakumpuja muun muassa kaivuutöiden yhteydessä. Eniten kuvakumpuja on Wisconsinissa.
Alue
Kuvakumpujen keskus on eteläisessä Wisconsinissa Michiganjärven länsipuolella ja alue ulottuu kaakkoiseen Minnesotaan, koilliseen Iowaan ja pohjoiseen Illinoisiin sekä Ohioon. Kuvakummut ovat karhun, peuran, pantterin, suden, ketun, biisonin, kilpikonnan, kotkan, hanhen, pääskyn ja joskus ihmisen muotoisia. Useimmat eläimen kuvat ovat sivukuvia, mutta jotkin ovat ylhäältä päin kuvattuja. Kuvakumpujen koko vaihtelee suuresti.
Ajoitus
Kuvakumpujen ajoituksesta on kiistelty. Kuvakumpujen edeltäjinä pidetään kartiomaisia ja neliömäisä hautakumpuja, joita tehtiin jo 700 eaa. Käärmekumpu tehtiin vuonna 2017 julkaistujen ajoitusten mukaan luultavasti noin 320 eaa. Adenan kulttuurin osana. Käärmekumpua ehkä paranneltoon noin vuonna 1070. Ohion Granvillebn alligaattorikumpu on ajoitettu aikaan 800 jaa – 1200 jaa.
Matti Vanhanen
Matti Taneli Vanhanen (s. 4. marraskuuta 1955 Jyväskylä) on suomalainen keskustalainen poliitikko ja kansanedustaja. Hän on toiminut Suomen pääministerinä ja keskustan puheenjohtajana 2003–2010, valtiovarainministerinä 2020–2021 ja kansanedustajana 1991–2010 sekä uudelleen vuosina 2015–2023. Vanhanen on toiminut eduskunnan puhemiehenä vuosina 2019–2020 sekä 2022–2023. Vanhanen on Suomen kolmanneksi pitkäaikaisin pääministeri ja pisimpään pääministerinä toiminut keskustalainen.
Huhtikuussa 2003 Vanhanen nimitettiin pääministeri Anneli Jäätteenmäen hallituksen puolustusministeriksi. Jäätteenmäen erottua Irak-vuodon vuoksi Vanhanen valittiin pääministeriksi kesäkuussa ja keskustan puheenjohtajaksi ylimääräisessä puoluekokouksessa lokakuussa 2003. Vanhanen on ollut presidenttiehdokkaana vuosina 2006 ja 2018.
Vanhasen pitkää pääministerikautta värittivät muun muassa vaalirahakohu sekä Vanhasen yksityiselämään liittyvät kohut. Kesäkuussa 2010 Vanhanen luopui vapaaehtoisesti pääministeriydestä ja keskustan puheenjohtajuudesta. Pääministerikautensa jälkeen Vanhanen toimi Perheyritysten liiton toimitusjohtajana 2010–2014. Eduskuntavaaleissa 2015 hänet valittiin jälleen kansanedustajaksi. Kimmo Tiilikaisen siirryttyä ministeriksi Sipilän hallitukseen Vanhanen valittiin hänen tilalleen keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi.
Sittemmin Vanhanen luopui eduskuntaryhmän puheenjohtajuudesta keskittyäkseen ehdokkuuteensa vuoden 2018 presidentinvaaleissa. Vanhanen toimi eduskunnan puhemiehenä kesäkuusta 2019 kesäkuuhun 2020 ja Marinin hallituksen valtiovarainministerinä koronapandemian aikana.
Lapsuus ja nuoruus
Matti Vanhasen isä oli dosentti Tatu Vanhanen ja äiti rouva Anni Tiihonen. Poika sai nimekseen Matti Taneli; Urho Kekkosella oli vuonna 1928 syntyneet kaksospojat Matti ja Taneli. Vanhasella on kaksi veljeä: Rauno ja Tuomo. Matti on iältään veljeksistä keskimmäinen. Vanhanen kirjoitti ylioppilaaksi Lahnuksen yhteiskoulusta vuonna 1975. Hän päätti ryhtyä absolutistiksi ennen asepalvelustaan ja kotiutui varusmiespalveluksesta reservin kersanttina.
Nuorisopoliitikkona
Varusmiespalveluksen jälkeen Vanhanen valittiin Varusmiesliiton puheenjohtajaksi. Hän työskenteli vuoden Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja oli kesäisin töissä rakennustyömailla.
Ydinvoimaa vastustanut, mutta hyviä neuvostosuhteita ja Ahti Karjalaista kannattanut Vanhanen valittiin Esko Ahon jälkeen Keskustanuorten puheenjohtajaksi. Vanhanen toimi Nuoren Keskustan Liiton (nyk. Suomen Keskustanuoret) puheenjohtajana 1980–1983. Hän yritti eduskuntaan vuoden 1983 vaaleissa, mutta ei tullut parillatuhannella äänellä valituksi. Vanhanen avioitui Merja Vanhasen (myöh. Mäntyniemi) kanssa 1985 ja aloitti vantaalaisen paikallislehden Kehäsanomien toimittajana. Sen toimittajana ja päätoimittajana hän toimi vuodet 1985–1991. Vanhanen valittiin Nurmijärven kunnanvaltuuston jäseneksi.
Suomenmaa-lehden kolumnistina hän moitti Helsingissä heinäkuussa 1985 pidettyä, Baltian maiden vapauspyrkimyksiä kannattanutta ”provokatoorista mielenosoitusta”.
Vanhanen yritti toisen kerran eduskuntaan vuoden 1987 vaaleissa, mutta ei tullut valituksi. Hänet kuitenkin valittiin Paavo Väyrysen valitsijamieheksi vuoden 1988 presidentinvaalissa. Vanhanen valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1989. Hänen pro gradu -tutkielmansa otsikko oli ”Valtioneuvoston selonteko julkisen hallinnon toimintaa ohjaavana asiakirjana”. Matti Vanhanen pyrki keskustan puoluesihteeriksi vuonna 1990, mutta valituksi tuli Erja Tikka.
Kansanedustajana 1991–2010
thumb|250px|Vanhanen (kolmas oikealta) vierailulla [[Saksan demokraattinen tasavalta|DDR:ssä vuonna 1988.]] Vanhanen pyrki eduskuntaan kolmannen kerran vuoden 1991 vaaleissa, kun Johannes Virolainen ja Marjatta Väänänen olivat jääneet pois, ja Paavo Väyrynen tullut Lapin läänin vaalipiiristä ehdokkaaksi Uudenmaan vaalipiiriin. Keskusta sai vaalivoiton ja Vanhanen pääsi eduskuntaan 3 828 äänellään.
Kansanedustajana Vanhanen edusti keskustaliberaalia ja vihreää linjaa torjuen marraskuussa 1992 eduskuntaponnella muun muassa kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Kääriäisen muotoileman energiakompromissin, joka olisi jo silloin mahdollistanut viidennen ydinvoimalan rakentamisen Suomeen. Vanhanen halusi selvittää ensin uusiutuvien energiamuotojen käyttömahdollisuudet. Hän äänesti myös 5. ydinvoimalan rakentamista vastaan. Keväällä 2010 pääministerinä ollessaan Vanhanen kertoi ydinvoimakantansa muuttuneen edellisen vaalikauden 2003–2007 aikana. Omien sanojensa mukaan hän ei sitä ennenkään ollut fanaattinen ydinvoiman vastustaja.
Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa, kun keskusta kärsi suuren vaalitappion SDP:lle, Vanhanen piti kansanedustajanpaikkansa täpärästi.
Vanhanen oli valmistelemassa Keskustan työreformia, jonka se laati oppositiokaudellaan Paavo Lipposen I hallituksen aikana. Työreformin tarkoituksena oli työllisyyden parantaminen työnantajien työllistämiskynnystä madaltamalla. Käytännössä työehtojen noudattaminen olisi tehty paikallisesti hivenen joustavammaksi. SAK vastusti uudistuksia ja SDP vaati Vanhasen edeltäjää Anneli Jäätteenmäkeä hautamaan uudistusajatukset. Vuonna 2003 hallitusneuvotteluissa SDP edellytti, ettei keskusta johtavana hallituspuolueena ota Anneli Jäätteenmäen hallituksessa työreformia esille. Käytännössä työreformin sisältö on jo monin paikoin kuitenkin käytäntöä.
Puolustusministerinä 2003
thumb|Pohjoismaiden pääministerit. Pohjoismaiden neuvoston istunnossa Oslossa, vuodelta 2003 Vuoden 2003 eduskuntavaalien jälkeen Vanhasesta tuli puolustusministeri Anneli Jäätteenmäen lyhytikäiseen hallitukseen. Puolue oli tarjonnut hänelle ulkomaankauppaministerin paikkaa, mutta Vanhanen piti perhesyistä parempana puolustusministerin paikkaa. Ruuhka-Suomesta ministerinpaikan saivat Vanhasen lisäksi Helsingin vaalipiiristä kansanedustajaksi valittu pääministeri Anneli Jäätteenmäki ja kulttuuriministeri Tanja Saarela. Tämän väitetään olleen osa keskustan kaupunkistrategiaa, puolue halusi esiintyä vahvasti Helsingissä ja Uudellamaalla.
Pääministerinä 2003–2007
7. kesäkuuta 2005 Matti Vanhanen, liikenne- ja viestintäministeri Leena Luhtanen sekä ulkomaankauppaministeri Paula Lehtomäki tekivät Suomen ja Venäjän välisiä taloussuhteita koskevan työvierailun Moskovaan Venäjän pääministeri Mihail Fradkovin luo. Vierailun yhteydessä todettiin ilmatilanloukkauskeskustelu loppuun käsitellyksi.
Pääministerinä Matti Vanhanen oli presidentti Tarja Halosen ohella puheenjohtajan virassa Suomen EU-puheenjohtajakaudella syksyllä 2006.
Presidenttiehdokkaana 2006
Vanhanen kannatti kampanjassaan presidentille suppeampia valtaoikeuksia kuin istuva presidentti Tarja Halonen. Hänen mielestään tasavallan presidentti voisi jäädä pois joistain Euroopan unionin huippukokouksista, mutta hoitaa suhteita Kiinaan, Venäjään ja Yhdysvaltoihin. Kokoomuksen puheenjohtaja Jyrki Kataisen, SDP:n puheenjohtaja Paavo Lipposen ja hänen itsensä tekemän puolueiden puheenjohtajien sopimuksen mukaisesti Vanhanen ei kuitenkaan ajanut presidentin valtaoikeuksien muuttamista ennen vuoden 2012 presidentinvaaleja.
Yrittäjyys ja sen tukeminen korostuivat Vanhasen puheissa selvästi. Hän puolusti voimakkaasti myös presidentin asemaa puolustusvoimien ylipäällikkönä, koska presidentti on puoluepolitiikan yläpuolella. Vanhanen perusteli kantaansa myös sillä, että armeijan pitkäjännitteisen kehittämisen kannalta on hyvä, että ylipäällikkönä on mahdollisimman arvovaltainen henkilö. Pääministerin tai puolustusministerin rooliin ylipäällikkyys ei hänen mielestään istu. Euroopan unionia tuli Vanhasen mukaan kehittää yhtenäisenä ja avoimena ilman, että jäsenvaltioita jaetaan eriarvoisiin ryhmiin.
Virallisesti Vanhanen nimitettiin keskustan presidenttiehdokkaaksi 29. lokakuuta 2005 Helsingin jäähallissa pidetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa. Vanhanen korosti linjapuheessaan Suomen asemaa globalisoituvassa yhteiskunnassa. Vanhasen vaalityön tueksi perustettua presidenttiverkostoa johtivat keskustan europarlamentaarikko Anneli Jäätteenmäki ja presidentti Martti Ahtisaaren Crisis Management Initiative -toimiston toiminnanjohtaja Pauliina Arola.
15. tammikuuta 2006 järjestetyssä presidentinvaalissa pääministerikyselyissä ylivoimaisia suosiolukuja jatkuvasti saanut Vanhanen menestyi odotettua heikommin. Hän sai vaalissa vain 18,6 prosenttia äänistä eikä päässyt toiselle kierrokselle. Tulos oli huonompi kuin keskustan valtakunnallinen kannatus. Ennen vaaleja puolueen varapuheenjohtaja Paula Lehtomäki oli todennut, että alle 20 %:n kannatus on katastrofi. Vanhanen kertoi olevansa pettynyt tulokseen ja samalla ilmoitti kannattavansa sopimuksen mukaisesti kokoomuksen Sauli Niinistöä, joka haastoi istuvan presidentti Tarja Halosen vaalin toisella kierroksella, mutta ei tullut valituksi.
Pääministerinä 2007–2010
Vuoden 2007 eduskuntavaalien jälkeen Vanhasen johtama keskusta säilytti niukasti suurimman puolueen aseman eduskunnassa. Näin Vanhanen valittiin eduskunnassa tulevankin hallituksen pääministeriksi. Hallitusneuvottelut käytiin Vanhasen johdolla keskustan, kokoomuksen, RKP:n ja vihreiden kesken, ja niiden pohjalta syntynyt Vanhasen II hallitus nimitettiin 19. huhtikuuta 2007.
Vanhasen ensimmäisen hallituksen toimintavuosina tulopoliittinen kokonaisratkaisu syntyi yleensä melko vaivattomasti. Vuonna 2007 tulopoliittiset neuvottelut ajautuivat liittokohtaisiksi. Jonkin verran hämmennystä heräsi hallituksen nimitettyä pääministerin isoveljen, Suomen Yrittäjissä toimineen Rauno Vanhasen kesäkuun lopussa työn, yrittämisen ja työelämän politiikkaohjelman ohjelmajohtajaksi. Asemassaan Rauno Vanhanen oletettavasti ajaa yrittäjävetoista tulopolitiikkaa.
Vuonna 2008 Vanhanen kannusti kuntia siirtymään niin kutsuttuun pormestarimalliin. Vanhasen mukaan varsinkin kriisikunnille pormestarimalli oli suositeltava.
Vaalirahoitusmyrskyn silmässä
250px|thumb|Pääministeri Vanhanen [[Pohjoismaiden neuvosto|Pohjoismaiden neuvoston lehdistötilaisuudessa Tukholmassa 2009.]]
Vanhanen joutui keväällä 2009 nousseen vaalirahoituskohun keskipisteeseen, kun kävi ilmi, että paitsi hänen puolueensa, myös hän itse on saanut tukea muun muassa kaupan alan yrittäjiltä ja keskustaa lähellä olevilta säätiöiltä.
MTV3:n uutiset kertoi 11. kesäkuuta 2009, että kiinteistöpalveluyhtiö Nova Group antoi eduskuntavaalivuonna 2007 noin 125 000 euroa Menestyvä Suomi ry:lle, joka on keskustan varainhankintayhdistys. Yle Uutisten mukaan Vanhanen ei ollut tietoinen tuesta. Keskustan puoluesihteeri Jarmo Korhonen kertoi Yle uutisille, että Vanhanen oli tietoinen tuesta, mutta ei tuen suuruudesta. Yksityishenkilö teki kesäkuussa 2009 oikeuskanslerille selvityspyynnön, joka koskee muun ohella pääministerin virka-asunnolla Kesärannassa 22. tammikuuta 2007 pidettyä kokousta. Tapaamiseen osallistuivat pääministerin lisäksi Kuntien eläkevakuutuksen keskustalainen toimitusjohtaja Markku Kauppinen, keskustan puoluesihteeri Jarmo Korhonen sekä Nova Groupin johtohenkilöitä. Aiheina olivat muun muassa Novan tuki keskustapuolueelle ja puoluerahoitus muutenkin.
28. syyskuuta 2009 Yle TV2:n Silminnäkijä-ohjelma väitti nimeltä mainitsemattoman rakennusliikkeen toimittaneen ilmaisia rakennustarvikkeita Vanhaselle tämän vuonna 1996 rakennettua taloa varten. Sama yhtiö olisi urakoinut taloja keskustaa lähellä olevalle Nuorisosäätiölle. Vanhanen kiisti väitteet. Keskusrikospoliisi alkoi selvittää oliko syytä aloittaa esitutkintaa tapausta koskien, mutta totesi myöhemminen että mahdollinen rikos olisi vanhentunut.
Kun vaalirahoituskysymys oli ollut mediassa esillä noin puoli vuotta, Kampanja-verkkolehden 1.–2. lokakuuta 2009 tekemässä kyselyssä Matti Vanhasella todettiin olevan suomalaisista huippupoliitikoista huonoin imago.
Oikeuskansleri Jaakko Jonkka teki 16. syyskuuta 2010 eduskunnan perustuslakivaliokunnalle ilmoituksen Vanhasen virkatoimen tutkimiseksi. Jonkan mukaan Vanhanen oli esteellinen osallistumaan valtioneuvoston yleisistuntoihin, joissa päätettiin Raha-automaattiyhdistyksen avustusten myöntämisestä Nuorisosäätiölle. Edelleen Jonkan mukaan asiaa olisi arvioitava myös rikosoikeudellisesti. Vanhanen kommentoi tiedotusvälineille Jonkan päätöstä jääviysriskistä sanoi, että ”olisi hyvä, jos olisin hoksannut”.
Keskustan puheenjohtaja Mari Kiviniemi samoin kuin keskustan piirijohtajat kommentoivat Jonkan päätöstä sanoin, että ”ne eivät koske puolueen nykyjohtoa”. Puhuttiin asian viemisestä valtakunnanoikeuteen. Myöhemmin Vanhasen tiedotusvälineille kommentoimaa ”hoksaamatta jättämistä” kyseenalaistettiin, sillä Vanhanen epäili itse jääviyttään päättämään ydinvoiman lisärakentamisesta valtioneuvoston istunnossa keväällä 2010, koska keskusta oli saanut noin 8 000 euron puoluerahoituksen Fennovoimalta ja TVO:lta. Vanhasen valtiosihteeri Risto Volanen oli selvittänyt asiaa keväällä oikeuskansleri Jonkalta, mutta Jonkan tulkinnan mukaan Vanhanen ei ollut esteellinen lisäydinvoiman päätöskäsittelyssä.
Eduskunnan perustuslakivaliokunta päätti myöhemmin, että se pyytää poliisia aloittamaan esitutkinnan Vanhasen mahdollisesta jääviydestä Raha-automaattiyhdistyksen avustusten jaossa. Valiokunta oli yksimielinen, mutta keskustalaiset valiokunnan jäsenet jättivät pöytäkirjaan eriävän mielipiteen. Tutkintaa johti Veli-Matti Räsänen Keskusrikospoliisista.
Vanhasta kuultiin KRP:ssä koko päivän kestäneissä kuulusteluissa joulukuussa 2010 kahdesti ja valtakunnansyyttäjä Matti Nissisen mukaan Vanhasen joutuminen valtakunnanoikeuteen näytti KRP:n tutkinnan jälkeen epävarmalta. Nissisen mukaan näyttö ylitti vain niukasti tutkintakynnyksen; syytekynnys on korkeampi kuin tutkintakynnys. Asiaa käsitteli eduskunnan perustuslakivaliokunta, joka kuuli Vanhasen lisäksi useita asiantuntijoita. Perustuslakivaliokunta katsoi helmikuussa 2011 antamassaan lausunnossa, että Vanhanen oli rikkonut tuottamuksellisesti virkavelvollisuuttaan, mutta hänen menettelynsä ei ollut törkeän huolimatonta eikä perustuslain syyksiluettavuusvaatimus sen vuoksi täyttynyt.
Vetäytyminen puheenjohtajuudesta
Vanhanen ilmoitti joulukuussa 2009, ettei aio hakea jatkokautta keskustan puheenjohtajana, vaikka hän oli aiemmin useaan otteeseen kertonut pyrkivänsä kolmannelle puheenjohtajakaudelle kesän 2010 puoluekokouksessa. Hän kertoi yhdeksi syyksi leikkauksen, joka tehtäisiin vuoden 2010 lopulla. Joulukuussa 2009 Matti Vanhanen kertoi sairastavansa nivelrikkoa, joka korjataan leikkauksella.
Politiikan tarkkailijat arvelivat, ettei Vanhanen päättänyt vetäytyä pelkästään terveydellisistä syistä. Esimerkiksi valtio-opin emeritusprofessori Tuomo Martikainen arvioi, että päätökseen oli vaikuttanut huoli siitä, miten keskusta menestyisi vuoden 2011 eduskuntavaaleissa, ja kannattajakunnan turhautuminen tappioihin. Tampereen yliopiston valtio-opin professori Heikki Paloheimo arvioi Vanhaseen kohdistuneen aiempaa enemmän poliittisia paineita, sillä puolueen puheenjohtajana hän on hävinnyt kaikki vaalit. Ilkan entinen päätoimittaja, professori Kari Hokkanen on huomauttanut, että syy voi olla väsymys, sillä toimiminen kuuden vuoden ajan pääministerinä on hyvin raskasta. Matti Vanhanen kertoi aikovansa olevansa mukana työelämässä vielä ainakin vuoden 2019 loppuun asti ja kertovansa eronsa todelliset syyt vasta vuosien päästä.
Helmikuussa 2009 Vanhanen oli ilmoittanut olevansa pääministerinä kymmenen vuoden kuluttuakin. Vuonna 2010 hän kirjoitti blogissaan: ”Päätin kesäkuussa pitkän pääministerikauteni ja olen syksyn politiikasta osin sivussa hoitaessani terveyttäni, mutta vuoden loppuun mennessä palaan työhön eduskunnassa täysillä.” Syyskuussa 2010 Vanhanen aloitti Perheyritysten liiton toimitusjohtajana ja luopui eduskunnan jäsenyydestä.
Kansanedustajana 2015–2023
thumb|Matti Vanhanen irlantilaisen poliitikon, [[Niamh Smythin kanssa marraskuussa 2022]] Marraskuussa 2014 Vanhanen ilmoitti jättävänsä tehtävänsä Perheyritysten liitossa ja asettuvansa ehdolle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Vanhanen valittiin eduskuntaan Uudenmaan vaalipiiristä 11 304 äänellä. Hänet valittiin keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi. Vanhanen ei asettunut ehdolle enää vuoden 2023 eduskuntavaaleissa.
Presidenttiehdokkaana 2018
Maaliskuussa 2016 Vanhanen ilmoitti pyrkivänsä keskustan presidenttiehdokkaaksi vuoden 2018 presidentinvaalissa. Samalla hän ilmoitti luopuvansa eduskuntaryhmän puheenjohtajuudesta tutustuakseen ulkopolitiikkaan. Keskustan valitsemana presidenttiehdokkaana Vanhanen sai vähemmän ääniä kuin Paavo Väyrynen.
Helsingin Sanomien vaalikoneessa Vanhanen vaati Suomelta aktiivisempaa otetta rauhanvälityksessä. Linjapuheessaan keskustalaisille Vanhanen kritisoi Suomen ulkopolitiikkaa liian kapea-alaiseksi ja halusi tuoda keskiöön muun muassa demokratiakehityksen ja ihmisoikeuksien edistämisen maailmassa, terrorismin ennaltaehkäisyn ja ilmastonmuutoksen torjumisen.
Vanhasen mukaan Suomen liittyminen sotilasliitto Natoon horjuttaisi ”nykyistä vakautta”, johon Vanhasen mukaan kuuluu Suomen ja Ruotsin sotilaallinen liittoutumattomuus.
Poliittisia näkemyksiä
Pääministeri Vanhanen arvioi Helsingin Sanomissa 5. joulukuuta 2007 Venäjän juuri käytyjä duuman vaaleja toteamalla, että vaalitulos oli hänen mielestään vakuuttava ja että vaaleista länsimaissa esitetyt vilppisyytökset olivat ”hieman epämääräisiä”. Samaan aikaan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön edustajat sekä Euroopan neuvoston tarkkailijat totesivat, että Venäjän ”parlamenttivaalit eivät olleet oikeudenmukaiset eivätkä täyttäneet demokraattisten vaalien tunnusmerkkejä”.
Vanhanen on kannattanut eläkeiän nostoa, jonka hän näkee parhaimpana mahdollisuutena selvitä talouskriisin jälkeisestä ajasta. Mannerheimin Lastensuojeluliiton pääsihteeri Eeva Kuuskosken mielestä Vanhanen toimi kaksinaismoralisesti korostaessaan perhearvoja, mutta samanaikaisesti vaatiessaan ihmisiä työskentelemään pidempään.
Vanhanen on katsonut, että kuntaliitokset eivät heikennä keskustan asemaa.
Vanhanen oli aluepolitiikan tukija. Hänen mielestään alueiden välisiä kehityseroja olisi tasattava niin maailmanlaajuisesti kuin Euroopassa ja Suomessakin. Julkisen vallan tehtävänä olisi osaltaan mahdollistaa elämän ja asumisen edellytykset myös syrjäisimmillä alueilla. Tämä olisi velvoite sekä Euroopan unionille että Suomelle. Toisaalta Vanhasen mukaan olisi rakennettava vahvassa kansainvälisessä vuorovaikutuksessa olevia keskuksia, jotka toimisivat maailmanlaajuisissa verkostoissa. Vanhasen mukaan niissä tapahtuisi kehityksemme keihäänkärkien hiominen. Keskuksien tehtävänä olisi välittää osaamista lähialueidensa ohella laajemmin Suomeen.
Aluepolitiikka näkyi myös Vanhasen puolustuspoliittisessa kannanotossa, joka nojasi vahvasti asevelvollisuuteen ja koko maan alueelliseen puolustukseen: ”Olennainen tekijä Suomen turvallisuuspolitiikassa on aina ollut hyvä maanpuolustuskykymme, joka jatkossakin lepää asevelvollisuusarmeijan varassa. Suomen ei pidä olla turvallisuuden vapaamatkustaja. Uskottava maanpuolustus säilyy jatkossakin turvallisuuspolitiikkamme peruspilarina ja sen edellytyksistä pitää huolehtia. Koko maan puolustamisesta on pidettävä huolta.”
Electronic Frontier Finland myönsi vuoden 2007 yksilösarjan Isoveli-palkinnon Vanhaselle, koska hän on Effin mukaan johdonmukaisesti kehottanut kansalaisia luottamaan sokeasti viranomaisiin ja päättäväisesti tukahduttanut kansalaiskeskustelun ”keskeneräisistä asioista” sekä pyysi anteeksi Muhammed-pilakuvien julkaisua.
Vanhanen haki tammikuussa 2008 apua Googlen perustajilta Internetin ”epäilyttävien viestien” kuten Jokelan ammuskelutapauksen uhkauksien tunnistamiseen.
Vanhanen arvosteli Suomen Kuvalehdessä keväällä 2011 Kiviniemen hallitusta pakoilusta kun Suomi päätti olla osallistumatta Nato-johtoiseen Libya-operaatioon, ja päätti olla lähettämättä taistelulentokoneita toisin kuin muun muassa Ruotsi. Vanhasen mukaan kutsun puute ei kelpaa perusteeksi Suomen poisjäännille. Suomi ei ottanut YK:n päätöslauselmaa Vanhasen mukaan vakavasti.
Vuonna 2008 Vanhanen sanoi, että tupakoitsijoista aiheutuu terveydenhuollolle vähemmän kustannuksia kuin savuttomista. Pitkäikäiset savuttomat aiheuttavat sairaanhoidolle neljänneksen enemmän kustannuksia kuin tupakoivat suomalaiset.
Pääministerikaudellaan Vanhanen tuli tunnetuksi Nurmijärven kaltaisten puutarhakaupunkien kannattajana.
Vuoden 2017 lopussa Vanhanen sanoi, että Eurooppaa uhkaa afrikkalainen kansainvaellus. Vanhasen mielestä Eurooppa ei voi olla afrikkalaisille ”uusi Amerikka”.
Vuonna 2022 Vanhanen esitti Alfa-tv:n keskusteluohjelmassa Café Finland, että sosiaaliturvajärjestelmän väärinkäyttö ja tulonsiirroilla eläminen liittyvät myös toisiinsa. Vanhasen mielestä jokaisessa järjestelmässä on tätä väärinkäytön piirrettä. Toimeentulotuen varassa eläminen ei ole Vanhasen mielestä aineellisesti hääppöistä elämää. Vanhasen mielestä asumistukijärjestelmä pitäisi korjata, sillä se nostaa asuntojen hintoja kasvukeskuksissa. Samaan aikaan Vanhanen kannattaa sitä, että jokaiselle on lämmin asunto.
Yksityiselämä
240px|thumb|Vanhasen entinen puoliso [[Merja Vanhanen Porissa vuonna 2009.]]
Matti Vanhasella on entisen vaimonsa (1985–2006) Merja Vanhasen kanssa kaksi lasta, Annastiina (s. 1991) ja Juhana (s. 1994).
Matti Vanhanen seurusteli vuonna 2006 runsaat puoli vuotta Susan Kurosen (nykyisin Susan Ruusunen) kanssa. Asia uutisoitiin laajasti tiedotusvälineissä, ja suhteesta tuli vakioaihe keltaisessa lehdistössä. Juuri ennen vuoden 2007 eduskuntavaalien vaalihuoneistojen sulkeutumista ilmoitettiin, että Matti Vanhanen tekee esitutkintapyynnön seuraavana päivänä Kurosen kirjoittaman kirjan Pääministerin morsian kustantajasta, Etukeno Oy:stä. Helsingin käräjäoikeuden ja hovioikeuden käsittelyiden ja tuomioiden jälkeen korkein oikeus tuomitsi kesäkuussa 2010 Ruususen ja Etukeno Oy:n johtajan Kari Ojalan sakkorangaistuksiin Vanhasen yksityiselämää loukkaavan tiedon levittämisestä.
Vanhasen nimi liitettiin vuonna 2007 silloiseen vihreiden kansanedustaja Merikukka Forsiukseen, mutta Vanhanen ja Forsius kiistivät, että heillä olisi ollut suhdetta.
Maaliskuusta 2009 heinäkuuhun 2010 Vanhanen oli kihloissa Sirkka Mertalan kanssa, joka osallistui Vanhasen rinnalla muun muassa Emma-gaalaan ja itsenäisyyspäivän vastaanottoon. Vuodesta 2016 lähtien Vanhanen on seurustellut Heidi Huhtamaan kanssa.
Vuoden 2018 presidentinvaalikampanjan aikaan selvitettiin Vanhasen osakesijoitukset, joiden arvo oli (joulukuussa 2017) 104 000 euroa.
Vuonna 2019 Vanhasella diagnosoitiin munuaissyöpä ja häneltä poistettiin toinen munuainen. Syyskuussa 2019 hän joutui avosydänleikkaukseen, jossa hänen sydämeensä laitettiin uusi läppä.
Sotilasarvoltaan Vanhanen on reservin vääpeli.
Merkittäviä luottamustoimia
Lisäksi Vanhanen on toiminut muun muassa Neste/Fortum Oyj:n ja HOK:n hallintoneuvostoissa, Uudenmaan liiton hallituksessa, Varusmiesliiton puheenjohtajana ja Maaseudun raittiusliiton puheenjohtajana.
Pat Crowley
pienoiskuva|Pat Crowley vuonna 1965. Pat Crowley (s. 17. syyskuuta 1933 Olyphant, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänelle on myönnetty Golden Globe -palkinto vuoden 1953 elokuvista Ikuinen naisellisuus ja Satulassa haaremiin.
Crowley on vieraillut muun muassa televisiosarjoissa Dynastia, Beverly Hills 90210 ja Kauniit ja rohkeat.
Ursem
pienoiskuva|250px|Ursem vuonna 2008. Ursem on kylä Alankomaissa, Pohjois-Hollannissa, Koggenlandin kunnassa. Se sijaitsee Heerhugowaardista 30 km kaakosta ja 30 km Amsterdamista etelään ja 10 km Hoornista länteen. Vuonna 2001 kylässä asui 2 190 asukasta.
Luoteis-Venäjän armeija
270px|thumb|Venäläiset valkoiset armeijat, kansalliset armeijat ja interventiojoukot Luoteis-Venäjän armeija oli yksi Venäjän valkoisista armeijoista, jotka taistelivat bolševikkeja vastaan Venäjän sisällissodassa. Armeija taisteli Pietarin (Petrogradin) eteläpuolella ja Virossa puna-armeijaa vastaan. Se oli yhteistoiminnassa myös Viron kanssa ja pyrki etenemään Virosta käsin Pihkovan kautta kohti Pietaria.
Luoteis-Venäjän armeijaa komensi 19. kesäkuuta 1919 alkaen kenraalimajuri Aleksandr P. Rodzjanko, joka ylennettiin 2. lokakuuta 1919 kenraaliluutnantiksi. Armeija sai virallisemman luonteensa, kun ylipäällikkyys siirtyi amiraali Aleksandr Koltšakin, Omskin valkoisen hallituksen valtionhoitajan, määräyksellä jalkaväenkenraali Nikolai Judenitšille. Judenitšin onnistui joukkoineen lokakuussa 1919 päästä hetkellisesti aivan Pietarin edustalle saakka. Judenitšin jälkeen Luoteis-Venäjän armeijan kolmantena ja viimeisenä komentajana toimi kenraaliluutnantti Pjotr Glazenap (28. marraskuuta 1919 – 22. tammikuuta 1920).
Luoteis-Venäjän armeijan yhteyteen perustettiin brittien vaatimuksesta 11. elokuuta 1919 myös Luoteis-Venäjän hallitus.
Armeijan synty vuoden 1918 lopulla
Luoteis-Venäjän armeijan taustana oli kesällä 1918 keisarillisen Saksan valtaamalla alueella bolševikkien vastaisten venäläissotilaiden luoma aseellinen ryhmä. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä marraskuussa 1918 ryhmän koko oli 6 000 sotilasta, jotka toimivat Pihkovassa. Ryhmää kutsuttiin tässä vaiheessa nimellä Pohjoinen armeija (engl. Northern Corps). Ryhmä muodostui entisistä tsaarin armeijan sotilaista, paikallisista rekrytoiduista, bolševikkien hallitsemilta alueilta paenneista ja saksalaisten entisistä venäläissotavangeista. Joukkojen komentaja vuoden 1918 lopulla oli eversti Heinrich von Neff. Bolševikkien puna-armeija valloitti Pihkovan marraskuussa 1918, ja valkoiset venäläiset siirtyivät Viroon. Valkoiset venäläiset ja virolaiset tekivät sotilassopimuksen 6. joulukuuta 1918, joka takasi venäläisille mahdollisuuden taistella virolaisten rinnalla bolševikkeja vastaan. Eversti von Neff nähtiin saksalaissuuntauksen aikaiseksi komentajaksi, jonka vuoksi hänen täytyi luovuttaa komentajuus eversti, myöhempi kenraalimajuri Aleksandr Rodzjankolle.
Rodzjankon Pohjoinen armeija hyökkää ja Luoteis-Venäjän armeija perustetaan
pienoiskuva|200px|left|Kenraali [[Johan Laidoner (toinen vasemmalta) yhdessä valkoisten venäläisten joukkojen kanssa Pihkovan valtauksen jälkeen toukokuun lopussa 1919. Vasemmalla valkoisten venäläisten ratsujoukkojen komentaja kenraali Stanisław Bułak-Bałachowicz.]] Luoteis-Venäjän armeija perustettiin virallisesti Virossa keväällä 1919. Armeija toimi yhteistyössä Viron tasavallan armeijan kanssa, joka taisteli juuri silloin vapaussodassaan joulukuussa 1918 Viroon tunkeutuneita bolševikkeja vastaan. Loppukeväästä 1919 tilanne sodassa muuttui, kun virolaiset työnsivät bolševikkijoukot etäämmälle Viron alueelta.
Virolaisten taisteluun Venäjän maaperällä olivat liittyneet mukaan myös valkoiset venäläiset johtajanaan kenraalimajuri Aleksandr Rodzjanko. Rodzjankon 5 500 miehen joukot aloittivat hyökkäyksen 20 000 miehen puna-armeijaa vastaan Narvasta itään 13. toukokuuta 1919 ja etelämpänä Petserin alueella 24. toukokuuta. Joukot valtasivat 15. toukokuuta Outovan (ven. Gdov) ja 17. toukokuuta Jaaman sekä 29. toukokuuta Pihkovan (ven. Pskov). Vastuu sodasta bolševikkeja vastaan siirtyi virolaisilta ja heidän komentajaltaan Johan Laidonerilta 16. kesäkuuta valkoisten venäläisten Alexander Rodzjankolle. Rintama oli tällöin siirtynyt Viron ulkopuolelle, ja virolaisten tavoitteet oli itäisellä Narvan ja Petserinmaan rintamilla saavutettu.
Kenraalimajuri Rodzjankon joukot etenivät edelleen kohti Pietaria. Joukot olivat lähimpänä Pietaria linjassa Laukaa (ven. Luga)–Ropsunhovi–Hatsina, jossa puna-armeija pysätti valkoisten venäläisten etenemisen. Bolševikkihallitus ja sen puolustusneuvosto oli antanut kaiken vallan Pietarin puolustuskomitealle, jota johti Grigori Zinovjev. Zinovjevin avuksi tuli vielä neuvostovaltion puolustusneuvoston jäsen J. V. Stalin. Elokuun alussa puna-armeija aloitti vastahyökkäyksen 60 000 miehen joukoilla ja takaisinvalloitti 5. elokuuta Jaaman ja 26. elokuuta Pihkovan.
Inkeriläisten sotajoukko osana virolaisten sotavoimia Rodzjankon operaatiossa
pienoiskuva|250px|Kenraalimajuri Rodzjankon joukkojen hyökkäys kohti Pietaria keväällä 1919. Inkeriläisten kansallinen järjestäytyminen tapahtui kevään 1919 aikana. Sen seurauksena Viron väliaikaisen hallituksen ja Inkerin Väliaikaisen Hoitokunnan kesken solmittiin 26. maaliskuuta 1919 sopimus, jonka mukaan vapaaehtoisista inkeriläisistä voitiin muodostaa Virossa joukko-osasto. Siihen liittyi inkeriläisten lisäksi hieman päällystöä majuri Kalmin lakkautetusta suomalaisesta Pohjan Pojat -joukko-osastosta. Toukokuun puolivälissä 1919 Tallinnaan kokoontuneista inkeriläisistä muodostettiin Inkerin pataljoona, jonka komentajaksi tuli kapteeni Aleksanteri Tynni, Kaapre Tynnin veli.
Valkoisten venäläisten hyökkäyksen osana Inkerin pataljoona osallistui hyökkäykseen pohjoisessa Viron armeijan yhteydessä. Inkeriläiset virolaisjoukkojen osana nousivat maihin Länsi-Inkerin Laukaanjoen suistossa Viron ja brittien laivaston tukemana. Käydyissä taisteluissa inkeriläisjoukot kokivat tappioita, muun muassa komentaja Tynni kaatui niissä. Hänen tilalleen tuli suomalainen majuri Aarne Uimonen. Inkeriläisjoukko-osastoa huollettiin ja se laajennettiin Länsi-Inkerin rykmentiksi, jonka vahvuus oli kesäkuun puolivälissä 2 258 miestä. Taistelujen jatkuessa inkeriläisjoukot lähestyivät Yhinmäen linnoitusta (ven. Grasnaja Gorka), joka yllättäen antautui inkeriläisille 15. kesäkuuta, sillä siellä oli vallan saanut valkoisten upseerien salaliitto. Muutamaa päivää myöhemmin Pietarin bolševikkijoukot valloittivat linnoituksen takaisin tykistön tukemana. Ristiriidat komentaja Rodzjankon ja inkeriläisrykmentin välillä johtivat siihen, että rykmentti hajosi. Vain vajaat 400 venäläistyneintä inkeriläistä siirtyi Rodzjankon venäläisyksikköihin.
Venäjän valkoisten ylin johtaja, amiraali Aleksandr Koltšak nimitti kesäkuussa 1919 tämän Luoteis-Venäjän armeijan komentajaksi jalkaväenkenraali Judenitšin, joka oli vuoden 1918 lopulta alkaen oleskellut esikuntineen Helsingissä. Tämän mukaisesti Baltian eteläosissa Saksan maailmansodan aikana valtaamilla alueilla Liettuassa ja Latviassa toimi Länsi-Venäjän vapaaehtoinen armeija johtajanaan kenraalimajuri Pavel Bermondt-Avalov, joka ei suostunut siirtämään joukkojaan Pietarin valtaukseen, vaan säilytti toimintavapautensa Liettuan-Latvian alueella. Ainoastaan Länsi-Venäjän armeijaan kuuluneet ruhtinas Anatoli Lievenin 2 000 sotilasta siirtyivät rautatiekuljetuksella Narvaan osaksi Judenitšin joukkoja.
Suomen osallistumisesta Pietarin valloitukseen
pienoiskuva|pysty=0.85|left|Kenraali Judenitšin Kaakkois-Venäjän armeijan etenemissuunnitelma Pietaria kohti. Kenraali Judenitš oli yrittänyt taivutella Suomen ja Viron sotilasjohtoa osallistumaan Pietarin valtaukseen. Kesäkuussa 1919 Suomen valtionhoitaja, kenraali Gustaf Mannerheim yhdessä sotaministeri Rudolf Waldénin ja apulaisulkoministeri Leo Ehrnroothin kanssa olivat hyvin myötämielisiä ajatukselle, mutta sen enempää Suomen kuin Viron hallitus ei halunnut tukea Venäjän valkoisten paluuta valtaan, mikäli nämä eivät tunnustaisi kyseisten maiden itsenäisyyttä. Suomen hallituksessa erityisesti ulkoministeri Rudolf Holsti ja maalaisliittolaiset ministerit Santeri Alkio, Kyösti Kallio ja Mikael Soininen sekä olivat hallituksen aktiivisimmat vastustajat suomalaisten osallistumiselle sotaretkeen. Samoin silloinen sotaväen päällikkö, kenraalimajuri Kalle Wilkama kuului mahdollisen sotaretken vastustajiin. Entente-valtojen eli Britannian ja Ranskan edustajana Helsingissä toimi kenraali Hubert Gough, joka oli keskeinen neuvotteluosapuoli valtionhoitaja Mannerheimin keskustellessa mahdollisesta tuen saamisesta entente-valloilta suomalaisjoukkojen osallistumiseen Pietarin valtaukseen Judenitšin joukkojen kanssa. Tilanne kärjistyi kesä-heinäkuussa 1919 Suomen hallituksessa, kun sotaministeri Waldén koki huhut Judenitšin ja Mannerheimin sopimuksesta epäluottamuksena itseään kohtaan ja oli valmis eroamaan hallituksesta.
Suomessa oli kuitenkin Suomen sisällissodan jälkimainingeissa tahoja, joilla oli halua käydä vielä sotaa bolševikkeja vastaan ja vallata Pietari. Juuri oli päättynyt heimosotiin kuuluva sotaretki Aunuksen Karjalaan, joka tosin päättyi vetäytymiseen Aunukses-ta. Erityisesti aktivistipiireissä asiaan oli halua. Pietarin valtaukseen halukkaita keskeisiä aktivisteja olivat maisteri E. E. Kaila, tri Eino Suolahti, kenraalimajuri Harald Åkerman, majuri John Rosenbröijer ja yleisesikunnan päällikkö, kenraaliluutantti Hannes Ignatius. Hanke raukesi, kun valtionhoitaja Mannerheim vahvisti hallitusmuodon 17. heinäkuuta 1919.
Viron hallitus ei suostunut edes antamaan Judenitšin joukoille lupaa hyökätä yksinään Neuvosto-Venäjälle Viron alueelta, elleivät Venäjän valkoiset sitoutuisi tunnustamaan Viron itsenäisyyttä. Omskissa toiminut Koltšakin monarkistinen hallitus ei kuitenkaan halunnut tunnustaa Suomen tai Viron itsenäisyyttä.
Brittien laivasto-osaston tuki
Britannian laivasto tuki Suomenlahdella Neuvosto-Venäjän vastaisia sotatoimia. Brittilaivasto-osasto johtajanaan amiraali Walter Cowan saapui talven jälkeen toukokuussa 1919 Suomenlahdelle. Kesäkuun alussa brittien laivasto-osasto sai ankkuripaikan Suomen alueelta Koiviston saarten tuntumassa, josta käsin sotatoimia Kronstadtissa sijaitsevaa punalaivastoa vastaan oli hyvä käydä. Suomalaiset eivät vastustaneet toimintaa, vaan päinvastoin suomalaiset auttoivat ja asettivat osan pienestä laivastostaan Cowanin osaston käyttöön.
Brittien laivasto-osastoon kuului yhdeksän moottoritorpedovenettä, joista kaksi kuului Augustus Agarin komentamalle MI6:n operaatiolle. Heinä-elokuussa 1919 moottoritorpedoveneet upottivat Kronstadtissa kaksi taistelulaivaa Petropavlovsk ja Andrei Pervozvannij, panssariristeilijän Oleg ja huoltolaivan Pamjat Azova hyökkäyksessä, johon osallistui myös kahdeksan HMS Vindictiven lentokonetta.
Brittien laivasto-osasto jatkoi toimintaansa syksyn 1919. Punalaivasto oli saanut pahan iskun brittilaivastolta. Sen jälkeen se tuki kenraali Judenitšin sotatoimia. Tärkeimpänä aluksena briteiltä tukitoiminnassa oli HMS Erebus. Talven tulo vaikeutti laivasto-osaston toimintaa, ja suurin osa laivoista poistui Koivistolta joulukuussa 1919.
Judenitšin hyökkäys Pietariin
Kenraali Nikolai Judenitš sai heinäkuussa 1919 amiraali Koltšakilta sähkeen, jossa ilmoitettiin Omskista, että Luoteis-Venäjän armeija saa taloudellista tukea sieltä. Amiraali Koltšakin hallussa oli Venäjän kultavaranto, joka teki tukemisen mahdolliseksi. Entente-valtiot Britannia ja Ranska olivat ilmoittaneet tukevansa valkoisia venäläisiä Pietarin valtaamiseksi ainoastaan kenraali Judenitšin toimiessa Luoteis-Venäjän armeijan komentajana. Luoteis-Venäjän armeijaan kuului 26. syyskuuta 1919 noin 20 640 sotilasta. Varustuksena sillä oli kuusi panssarivaunua, kaksi panssariautoa, kolme panssarijunaa, 57 tykkiä, 380 konekivääriä, 333 pikakivääriä ja kuusi lentokonetta. Sen vaatetus tuli briteiltä ja ranskalaisilta sekä muonitus näiden lisäksi yhdysvaltalaisilta. Yhdysvallat oli valmistautunut jopa siihen, että kun Luoteis-Venäjän armeija valtaa Pietarin, niin Virossa olevilla elintarvikkeilla voidaan hoitaa nälkää näkevän väestön tarpeet.
Luoteis-Venäjän armeija aloitti hyökkäyksensä Pietarin suuntaan 28. syyskuuta 1919 tavoitteenaan katkaista Pietarin ja Pihkovan välinen rautatieyhteys, Pietarin–Lugan rata, ja sen jälkeen Pietarin–Moskovan rata, jonka jälkeen Pietarin valtaaminen olisi tullut mahdolliseksi. Pietarilaisten kulkupuheiden mukaan Ruotsi ja Suomi olisivat olleet liittymässä hyökkäykseen. Suomessa valtionhoitaja Mannerheim oli kannattanut osallistumista hyökkäykseen, mutta Mannerheimin jälkeen tasavallan presidentiksi noussut K. J. Ståhlberg vastusti Suomen osallistumista. Stålhberg vastusti hanketta muun muassa siksi, etteivät valkoiset venäläiset monarkistit hyväksyneet Venäjän keisarikunnasta itsenäisiksi julistautuneita valtioita. Judenitš oli valmis Pietarin valloittamisen jälkeen ottamaan haltuun myös Suomen. Ulkomailla ollessaan valtionhoitajakauden jälkeen syksyllä 1919 kenraali Mannerheim lähetti presidentti Ståhlbergille avoimen kirjeen, jossa hän kehotti Suomea osallistumaan bolševikkien vastaiseen taisteluun Pietarin valloittamiseksi. Suomessa Mannerheimin ajatuksia kannattivat mm. entiset tsaari-Venäjän aikaiset upseerit, kuten Rudolf Waldén, Oscar Enckell ja Kaarlo Kivekäs. Kirjettä lähettäessään Mannerheim oleskeli ja neuvotteli Pariisissa, jossa Ranskan poliittinen johto kannusti suomalaisia osallistumaan Judenitšin sotaretkeen. Uudessa Vennolan hallituksessakin löytyi Pietarin sotaretken kannattajia, kuten sotaministeri Berg, oikeusministeri Kahelin ja salkuton ministeri Luopajärvi. Luoteis-Venäjän armeija kenraali Nikolai Judenitšin johdolla valtasi 7. lokakuuta Jaaman ja oli 16. lokakuuta Hatsinan edustalla. Tsarskoje Selo siirtyi Judenitšin joukoille 20. lokakuuta, ja Judenitšin joukot olivat näin aivan Pietarin esikaupungeissa Pulkovon kukkuloilla. Lokakuun lopussa Suomen hallitus käsitteli Luoteis-Venäjän hallituksen anomusta saada kutsua sotapalvelukseen 19-40 vuoden ikäisiä Venäjän kansalaisia. Hallitus päätti, että venäläinen toimikunta sai Suomen lehdistössä kehottaa Venäjän kansalaisia ilmoittautumaan Perkjärvelle. Täältä he saisivat sitten siirtyä pienissä ryhmissä Helsingin kautta Suomenlahden yli Viroon.
Pakokauhun lisäännyttyä Pietarissa kansankomissaarien neuvosto määräsi kaupungin puolustuksen johtoon sota-asiainkansankomissaari Lev Trotskin, joka hankki asiantuntemusta Pietarin puolustamiseen ottamalla kenraali Dmitri Nadjožnyin perheen panttivangiksi ja pakottamalla tämän suunnittelemaan Pietarin puolustuksen korvaten aiemman komentajan Sergei Harlamovin Nadjožnyillä. Pietaria puolusti puna-armeijan 7. armeija, jossa oli muun muassa Suomen sisällissodan aikana Venäjälle paenneita punakaartilaisia, virolaisen eversti August Korkin komentama latvialainen tarkka-ampujadivisioona, kiinalaisia sekä pietarilaisia työläisiä, kuusi panssarijunaa, Itämeren laivaston alukset tykeillään, kymmenen panssariautoa ja 148 tykkiä. Ratkaisutaistelut käytiin 20.–25. lokakuuta 1919 rintamalinjalla Liiha–Krasnoje Selo–Tsarskoje Selo–Kolpina. Keskeinen taistelu käytiin Pulkovon kukkuloilla, jossa suomalaiskommunisti Eino Rahja iskuryhmineen torjui englantilaisen panssariosaston. Ratkaisevassa roolissa näyttelivät myös Kronstadtissa oleva punalaivasto, joka laivastotukikohdastaan käsin tulitti Judenitšin joukkoja. Puna-armeija aloitti vastahyökkäykset Pietarin kaakkoispuolella Tosnosta, joka oli Judenitšin joukoilla täysin suojaamaton. Puna-armeijan vastahyökkäykset pakottivat lopulta Judenitšin joukot perääntymään. Puna-armeijan tilannetta edesauttoi myös se, että Pavel Bermondt-Avalovin johtama Länsi-Venäjän armeija hyökkäsi Latviassa ja pakotti brittien laivasto-osaston ja virolaiset panssarijunat siirtymään latvialaisten tueksi. Valkoisten venäläisten sotilaallinen toiminta oli siis hyvin koordinoimatonta.