cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
KNM Rauma (1939)
Palvelus
Liittoutuneet liittivät aluksen toukokuussa 1945 Saksan miinanraivaushallinnon alaisuuteen. Aluksen viirinumeroksi määrättiin 19. syyskuuta 1946 S21. Se palautettiin 1947 Norjan laivastolle, joka nimesi aluksen Raumaksi.
Alus aloitti huhtikuussa 1949 palveluksen miinakoululaivana. Sille allokoitiin Naton runkonumero N33 1950-luvun alussa. Alus poistettiin palveluksesta 21. elokuuta 1959 Hortenissa ja myytiin huhtikuussa 1963.
Viper Ethics
Viper Ethics on suomalaisen Disco Ensemble -yhtyeen vuonna 2003 julkaisema debyyttialbumi.
Albumi valittiin Suomessa vuoden parhaaksi kotimaiseksi albumiksi 2003 musiikkilehti Suen äänestyksessä.
Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa
Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa on Peter R. Huntin ohjaama James Bond -elokuva vuodelta 1969. Elokuva perustuu Ian Flemingin romaaniin Hänen majesteettinsa salaisessa palvelussa. Bond-sarjan kuudennessa osassa James Bondia esittää Sean Conneryn sijaan australialainen George Lazenby. Kuitenkin jo seuraavassa elokuvassa Timantit ovat ikuisia Connery palasi takaisin Bondin rooliin. Timothy Daltonin piti korvata Sean Connery James Bondina, mutta tämä kieltäytyi nuoreen ikäänsä (23 vuotta) vedoten ja teki Bond-debyyttinsä vasta 18 vuotta myöhemmin.
Juoni
MI6:n agentti James Bond (George Lazenby) jatkaa Spectre-rikollisjärjestön johtajan, Ernst Stavro Blofeldin (Telly Savalas), etsimistä. Bond estää erästä naista tekemästä itsemurhaa, mutta nainen pakenee. Bond kiinnostuu naisesta ja päättää seurata tätä. Hän saa selville, että rikollisten jahtaaman naisen nimi on Tracy, oikealta nimeltään Teresa di Vicenzo (Diana Rigg). Teresan isä osoittautuu Marc-Ange Dracoksi (Gabriele Ferzetti), joka on eurooppalaisen rikollisjärjestön johtaja. Draco suostuttelee agenttia naimaan Teresan, ja lupaa vastapalvelukseksi kertoa Bondille tämän vihollisen, Ernst Stavro Blofeldin, olinpaikan.
Blofeld on perustanut Sveitsin Alpeille klinikan, jossa on ainoastaan naispotilaita. Bond saa pian selville, että Blofeldin tarkoituksena on viruksen avulla tuhota maailman talous. Bondin henkilöllisyys paljastuu ja hänet vangitaan. Bond pakenee suksilla ja saa peräänsä Blofeldin apureineen. Bondin pako jatkuu alhaalla kylässä ja siellä hän kohtaa jälleen Teresan. Teresa on isänsä avulla saanut tietää Bondin olinpaikan. Bond ja Teresa ajavat läpi lumimyrskyn erääseen rakennukseen. James kosii Teresaa.
Seuraavana aamuna Blofeld apureineen saapuu kyseisen rakennuksen luo. Bond ja Teresa ovat jo lähteneet sieltä. Blofeld apureineen saa kaksikon kiinni rinteessä. Blofeld järjestää lumivyöryn ja Teresa joutuu SPECTRE:n vangiksi. Marc-Ange järjestää helikopterihyökkäyksen Blofeldin klinikalle, josta Teresa löytyy. Blofeld yrittää paeta kelkkarataa pitkin. Bond lähtee toisella kelkalla perään, mutta Blofeldin käsikranaatti heittää hänet radalta - hän kuitenkin selviää. Klinikka räjähtää ja Blofeldin apurit nitistetään.
Bond ja Teresa menevät naimisiin. Häissä ovat vieraina myös MI6:n johtaja M (Bernard Lee), osaston sihteeri neiti Moneypenny (Lois Maxwell) ja varuste-expertti Q (Desmond Llewelyn). Bondin häämatka ei mene suunnitelmien mukaan: autolla ohi ajava Blofeldin kätyri, Irma Bunt (Ilse Steppat), ampuu Bondin vaimon Teresan, joka kuolee välittömästi. Hänen hautakivessään lukee: "Teresa Bond, meillä on aikaa ikuisesti".
Näyttelijät
thumb|Elokuvan päähenkilö James Bondia näyttelee George Lazenby.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Firestone (Kygon kappale)
Firestone on norjalaisen DJ-tuottaja Kygon kappale, jolla vierailee myös australialaislaulaja Conrad Sewell. Kappaleen on sanoittanut hollantilainen lauluntekijä Martijn Konijnenburg, joka sai inspiraation kappaleen sanoihin Kalifornian Venicessä havaitsemastaan Firestonen mainostaulusta. Kappale julkaistiin singlenä 1. joulukuuta 2014 ja se saavutti Norjan singlelistan ensimmäisen sijan sekä nousi kansainväliseksi hitiksi myös monilla muilla listoilla. Birdy esitti kappaleesta coverversion BBC Radio 1:n Live Loungessa.
Sitš
Sitš oli nykyisen Taka-Karpatian alueella toiminut puolisotilaallinen järjestö. Se vaikutti 1930-luvulla alueen ollessa autonominen osa Tšekkoslovakiaa ja alueen lyhyen itsenäisyyden aikana Karpato-Ukrainan tasavaltana.
Organisaatio
thumb|vasen|Dmytro Klympuš ja Sitš-järjestön jäseniä. Sitš muodostui pienistä yksiköistä (čoty) kylissä ja kaupungeissa sekä suuremmista yksiköistä (koši) piirikuntatasolla. Sitšin johdossa oli Dmytro Klympuš, ja sen varajohtajana toimi Ivan Rohač. Järjestön jäsenten tehtäviin kuului esimerkiksi paikallisen poliisin tukeminen ja alueen rajojen valvonta Unkarista ja Puolasta tulevien soluttautujien varalta. Näiden toimien ohella Sitš julkaisi myös lehteä nimeltä Nastup ja sillä oli Letiuča estrada -niminen teatteriryhmä. Järjestön johto koostui paikallisista Ukraina-mielisistä aktivisteista, mutta sen rivijäsenten valtaosa oli peräisin Galitsiasta, ja sen jäsenten tavoitteena oli ukrainalainen valtio. Järjestön tarkkaa kokoa ei tunneta, mutta siihen kuului noin 300–400 aseellista jäsentä.
Historia
Sitš perustettiin 9. marraskuuta 1938 hieman sen jälkeen, kun Avgustyn Vološynin johtama hallitus nousi valtaan tuolloin autonomisella Taka-Karpatian alueella. Järjestö radikalisoitui enenevissä määrin ennen maaliskuun 1939 poliittista kriisiä. Kehitystä tuki Saksa, jonka tarkoituksena oli lakkauttaa Münchenin sopimuksen rampauttama Tšekkoslovakia. Osa järjestön jäsenistä yritti 14. maaliskuuta 1939 vallankaappausta Vološynin hallitusta vastaan, ja yritykseen kuului myös hyökkäys alueella vielä olleita tšekkoslovakialaisia armeijan joukkoja vastaan. Lev Prchalan johtamat tšekkoslovakialaiset vastasivat hyökkäykseen, ja molemmat osapuolet menettivät muutamia miehiä. Seuraavan päivänä 15. maaliskuuta Unkarin armeija aloitti etenemisen Taka-Karpatiaan, ja alueen hallitus julistautui itsenäiseksi Karpato-Ukrainan tasavaltana. Tasavaltaa johtanut Vološyn ei ryhtynyt aseelliseen vastarintaan unkarilaisia vastaan vaan pakeni Romaniaan. Osa Sitšin jäsenistä julisti hänet petturiksi ja käynnisti liikekannallepanon. Sitšin jäsenet hyökkäsivät aseistautumattomien opiskelijoiden tukemana unkarilaisia joukkoja vastaan Krasne Polessa hieman H'ustin ulkopuolella. Surmansa sai useita Sitšin jäseniä sekä opiskelijoita.
Kulttuurissa
Ukrainalaismieliset maastamuuttajat länsimaissa ja kansallismieliset tahot kommunismin jälkeisessä Ukrainassa ovat julkaisseet Sitš-järjestöstä useita teoksia. Sitä on käytetty esimerkkinä rohkeasta vastarinnasta fasistiksi väitetyn Miklós Horthyn johtamaa Unkaria vastaan.
Brown vastaan Topekan koululautakunta
250px|thumb|Yhdysvaltain korkein oikeus vuonna 1953. Keskellä alhaalla oikeuden puheenjohtaja Earl Warren. thumb|250px|George Wallace (oven suussa) 1963 Brown vastaan Topekan koululautakunta on Yhdysvaltain korkeimman oikeuden vuonna 1954 antama päätös oikeustapaukseen ''Oliver L. Brown et.al. v. the Board of Education of Topeka (KS) et.al.''. Päätöksen mukaan rotuerottelu yhdysvaltalaisissa kouluissa ja muissa julkisissa laitoksissa oli vastoin maan perustuslakia.
Yhdysvaltain korkein oikeus yhdisti viisi erillistä oikeustapausta Brown vastaan Topekan koululautakunta -päätöksen alle, jotka olivat alun perin lähtöisin Delawaresta, Kansasista, Etelä-Carolinasta, Virginiasta ja Washington D.C.:stä. Kaikki viisi oikeustapausta käsittelivät afroamerikkalaisten oppilaiden huonompia kouluolosuhteita rotuerotelluissa koululaitoksissa. Kansasin tapauksessa Topekan NAACP:n alajaosto haastoi vuonna 1951 osavaltion vuonna 1879 säätämän lain perustuslaillisuuden, joka salli rotuerotellut koulut tietyissä kaupungeissa niiden väestön perusteella. NAACP organisoi 13 afroamerikkalaisen koululaisen vanhemman ryhmän, johon kuuluvat vanhemmat yrittivät ilmoittaa lapsensa rotueroteltuihin valkoisiin kouluihin. Kun lapsia ei hyväksytty, NAACP vei asian oikeuteen vanhempien puolesta. Oikeudenkäynti sai nimensä Oliver Brown -nimisen kantajan mukaan. Korkeimmassa oikeudessa NAACP:n asianajajina toimivat ensin Charles H. Houston ja myöhemmin tuleva korkeimman oikeuden ensimmäinen afroamerikkalainen tuomari Thurgood Marshall.
Korkeimman oikeuden yksimielisessä (9–0) päätöksessä, jonka kirjoitti oikeuden puheenjohtaja Earl Warren, katsotaan, että rotuerottelu on perustuslain neljännentoista lisäyksen, joka takasi kaikille kansalaisille yhtenäisen kohtelun lain edessä, vastainen. Se kumosi korkeimman oikeuden 1896 tekemän päätöksen Plessy vastaan Ferguson, jonka perusteella osavaltioilla oli oikeus rotuerotella julkisia tiloja periaatteella “erillinen mutta samanarvoinen“.
Päätös aloitti Yhdysvalloissa koulutusjärjestelmän ja yleisemmän yhteiskunnallisen uudistuksen ja toimi innoittajana kansalaisoikeusliikkeen syntymiselle. Brown vastaan Topekan koululautakunta ei johtanut heti koulujärjestelmän rotuerottelun purkamiseen ja sitä vastustettiin voimakkaasti erityisesti etelävaltioissa. Vielä vuonna 1963 Alabaman kuvernööri George Wallace, joka oli vaalikampanjassaan luvannut puolustaa rotuerottelujärjestelmää millä hinnalla hyvänsä, yritti henkilökohtaisesti estää kolmen mustan oppilaan pääsyn Alabaman yliopistoon seisomalla sisäänkäynnin edessä. Lopulta presidentti John F. Kennedy joutui käyttämään kuvernööriä vastaan Alabaman kansalliskaartia.
Sampo Haahtela
Sampo Inkero Untamo Haahtela (vuoteen 1926 Hansson) (18. elokuuta 1908 Toksova, Inkeri – 21. elokuuta 1993) oli suomalainen kirjailija ja opettaja.
Henkilöhistoria
Haahtelan vanhemmat olivat Johan Edvard Haahtela (ent. Hansson) ja Signe Maria Relander ja puoliso vuodesta 1934 Toini Esteri Honkanen. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1933, toimi Jyväskylän lyseon opettajana 1939-1947 ja sitten Turun suomalaisen lyseon vararehtorina ja Turun normaalilyseon rehtorina 1957-1971. Haahtelalle myönnettiin kouluneuvoksen arvonimi.
Kirjallinen tuotanto
Haahtela julkaisi sekä kertoma- että tietokirjallisuutta. Hänen romaaninsa Laiva seisoo sumussa (1950) on katsottu kuuluvan fantasiakirjallisuuteen ja siinä on nähty jopa surrealismia.
Assyrialaiset
Assyrialaiset tarkoittaa:
Antonov An-2
Antonov An-2 (Антонов Ан-2, venäjänkielinen lempinimi: кукуру́зник, kukuruznik); Naton koodinimi Colt) on kestävä, yksimoottorinen ja kaksitasoinen kuljetuskone. Antonovin suunnitteleman koneen ensilento tapahtui vuonna 1947. Kone voi kuljettaa kahden lentäjän lisäksi 12 matkustajaa. Sen hidaslento-ominaisuudet ovat hyvät ja se voi käyttää hyvin lyhyitä ja huonokuntoisia kiitoteitä laskuun ja lentoonlähtöön. Lumisissa olosuhteissa kone voidaan varustaa myös suksilla, jolloin se voi laskeutua esimerkiksi järven jäälle. Se on suurikokoisimpia koskaan valmistettuja yksimoottorisia ja kaksitasoisia lentokoneita . Konetta valmistettiin yli 5 000 kappaletta Neuvostoliitossa vuoteen 1960 mennessä. Sen jälkeen koneen tuotanto siirtyi Mieleciin, Puolaan, jossa tehtiin yli 12 000 An-2-konetta, kunnes tuotanto lopetettiin vuonna 1992. Kiinassa konetta on tehty nimellä Shijiazhuang Y-5.
Neuvostoliitossa Antonov An-2:a käytettiin myöhemmin paljon myös DOSAAFin lentokerhoissa, missä se toimi nuorten laskuvarjohyppykoneena. pienoiskuva|vasen|Malévin Antonov An-2R:n ohjaamo.
Koneen venäjänkielinen lempinimi "kukuruznik" (maissinviljelijä) johtunee siitä, että konetta käytettiin myös kasvinsuojelutarkoituksessa maatalouslentoihin ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Nikita Hruštšov tunnettiin innokkaasta maissinviljelyn edistämisestä Neuvostoliiton alueilla, mihin maissi ei erityisesti soveltunut. Koneen pienin lentonopeus on alle 50 km/h, mikä helpottaa maatalouskäyttöä.
Konetta on käytetty useissa maissa nykypäiviin asti. Korean demokraattisella kansantasavallalla on noin 300 konetta, joita käytetään sotilastarkoituksiin. Kone pystyy lentämään hitaasti matalalla jolloin tutka ei sitä näe. Se voi kuljettaa 12 erikoisjoukkojen sotilasta vihollisen linjojen taa.
Käyttö Suomessa
pienoiskuva|vasen|LY-ABY lentonäytöksessä [[Selänpään lentokenttä|Selänpään lentokentällä elokuussa 2010.]] Koneita on vieraillut Suomessa etenkin Neuvostoliiton jälkeisenä aikana. Malmin lentoasemalla on Liettuan ilmailurekisterissä oleva An-2-kone, rekisteritunnus LY-ABY. Sitä operoi An-2 Lennuklubi Helsinki ry. Hyvinkään lentokentällä on Viron ilmailurekisterissä oleva An-2, rekisteritunnus ES-CAC. Sitä operoi suomalainen yksityishenkilö. Aikaisemmin Malmin lentoasemalla ollut suomalaisomisteinen An-2, rekisteritunnus ES-CAG on nykyisin Vaasassa. Yksi käytöstä poistettu Antonov An-2 on ollut nähtävissä Utissa valtatie 6:n eteläpuolella ABC-liikennemyymälän pihassa ja nykyisin Karjalan Ilmailumuseossa Lappeenrannassa, Lentokentäntie 37, 53600 LPR. Rovaniemelle ostettiin 1993 Murmanskista AN-2 jota ei koskaan saatu rekisteröityä Suomeen. Se oli pitkään lentokentän reunalla ja nykyisin se on Sastamalassa.
Tekniset tiedot
oikea|300px
Naracoorte Cavesin kansallispuisto
Naracoorte Caves on kansallispuisto Australiassa Etelä-Australian osavaltion kaakkoisosassa. Alue on valittu yhdessä Boodjamullan kansallispuistossa sijaitsevan Riversleighin kanssa Unescon maailmanperintökohteeksi nisäkäsfossiililöydösten ansiosta. Naracoorte Caves on 600 hehtaarin kokoinen kansallispuisto, ja alueella on 26 luolaa, jotka sijaitsevat vanhoilla rantadyyneillä.
Naracoorte Cavesin fossiileista on löytynyt yli sata lajin edustajia ja lajeja, joista osa hävisi jo pleistoseenikaudella ja osa elää edelleen alueella. Puisto on merkittävä etenkin Australian megafaunan jäljittämiseen, ja yhdessä Riversleighin kanssa se antaa hyvän kuvan Australian nisäkäseläimistön evoluutiossa. Ensimmäiset löydöt luolista tehtiin 1845, mutta vasta 1969 tehtyjen laajojen fossiililöytöjen jälkeen luolat alkoivat todella kiinnostaa tutkijoita. Luolat suojeltiin 1972 ja maailmanperintöluetteloon ne otettiin 1992.
Maantiede, ilmasto ja luonto
thumb|left|Yhden Naracoorte Cavesin luolan sisäosia. Naracoorte Cavesin kansallispuisto sijaitsee Etelä-Australian osavaltion kaakkoisosassa 11 kilometriä eteläkaakkoon Naracoortesta ja noin 320 kilometriä kaakkoon Adelaidesta. Puiston 600 hehtaarin alueella on 26 luolaa, joista osa ei ole avoinna yleisölle. Luolat sijaitsevat vanhoilla rantadyyneillä, jotka kulkevat nykyisen rannan suuntaisesti. Luolat ovat oligoseeni- ja mioseenikausien välillä syntyneessä harjanteessa, ja ne avautuivat maanpinnalle pleistoseenikauden myöhäisvaiheessa, mikä mahdollisti luiden kerääntymisen suuaukoille ja doliineihin. Fossiilijäännösten lisäksi luolista löytyy stalagmiitti- ja stalaktiittimuodostelmia.
Kansallispuisto sijaitsee viileän lauhkeassa ja kosteassa ilmastossa. Kesät ovat kuivia ja leutoja, ja suurimmat sateet tulevat talvisin. Vuotuinen sadanta on 386 millimetriä, ja lämpötila vaihtelee tammikuun 23,3 asteesta heinäkuun 14,3 asteeseen.
Kasvillisuus on pääosin ruohikkoa, mutta alueella on harvakseltaan myös eukalyptuspuita ja pensaikkoja. Puiston yleisimpiä nisäkkäitä ovat harmaajättikengurut, mutta alueelle elää myös nokkasiilejä, vompatteja ja sokerioravia. Linnuista puistossa voi tavata erityisesti tiaismalureita, rosellia ja mesikkoja.
Paleontologinen merkitys
thumb|[[Thylacoleo carnifex|Pussileijonan luuranko Victorian luolassa.]] Naracoorte Cavesista on löytynyt jäänteitä yli sata selkärankaisesta lajista, ja vanhimmat fossiilit ovat löytyneet 528 000 vuotta vanhasta kerrostumasta Cathedral-luolasta. Luolien tutkimus on antanut yksityiskohtia Australian kaakkoisosien ilmastosta ja kasvillisuudesta pleistoseenikaudella. Lisäksi fossiileja löytyy Australian asutuksen ajalta, minkä ansiosta löydöt voivat valottaa Australian megafaunan häviämisen syitä.
Luolista on löytynyt kymmeniä tuhansia jäänteitä, jotka edustavat laajaa eläimistöä pienistä sammakkoeläimistä satoja kiloja painaviin Zygomaturus trilobus- ja Palorchestes azael -pussieläimiin. Fossiilit edustavat sekä jo kadonneita lajeja että vielä nykyisinkin eläviä lajeja. Noin 20 prosenttia lajeista hävisi jo pleistoseenikaudella, noin 5 prosenttia eurooppalaisten tulon jälkeen, 28 prosenttia on hävinnyt vain alueellisesti ja 47 prosenttia elää vieläkin alueella. Osa jäännöksistä on niin hyvin säilyneitä, että niistä on löytynyt jopa hauraimpia luita.
Naracoorte Cavesin fossiililöydökset kuuluvat maailman monipuolisimpiin. Se muodostaa yhdessä Queenslandin luoteisosassa sijaitsevan Riversleighin kanssa Unescon maailmanperintöluettelon kohteen Australian nisäkäsfossiilikohteet. Ne antavat yhdessä kattavan kuvan Australian nisäkkäiden evoluutiossa.
Historia
Naracoorten luolien fossiilit löydettiin 1845. Ensimmäisenä niitä tutki tieteellisesti 1850-luvun lopulla pappi Julian Tenison-Woods, joka kertoi löydöistään vuonna 1862 ilmestyneessä kirjassa Geological Observations in South Australia. Tenison-Woods raportoi useista löydöistään, kuten emumaisesta linnusta, joka on myöhemmin tunnistettu sorsalintuihin kuuluvaksi Genyornis newtoni -lajiksi. Monet ensimmäisistä fossiililöydöistä ovat kadonneet, ja ainoat todisteet niistä löytyvät enää Tenison-Woodsin kirjoista.
Edward Charles Stirling ilmoitti 1907 löytäneensä pussileijonan fossiileita, mutta tämän jälkeen ei ole 52 vuoteen yhtään merkintää alueen löydöistä. Vasta 1950-luvulla louhoksen omistaja James Quarry löysi jälleen pussileijonan jäänteitä. Haystallin luolasta löytyi 1969 laajoja fossiiliesiintymiä, joita muun muassa Etelä-Australian museo tutki. Samana vuonna eteläaustralialainen luolatutkimusryhmä eteni Victorian luolassa kammioon, jossa he havaitsivat laajan kerrostuman, jonka pinnassa oli runsaasti vanhoja luita. Tämä löytö ja muutamat muut löydöt Victorian luolasta ja muista luolista herättivät tutkijoiden kiinnostuksen alueeseen.
Naracoorte Caves suojeltiin luonnonsuojelualueena vuonna 1972. Kansainvälistä tunnustusta puisto sai vuonna 1992, kun se otettiin yhdessä Riversleighin kanssa maailmanperintöluetteloon.
KNM Otra (1939)
KNM Otra oli Norjan laivaston Otra-luokan miinanraivaaja. Saksalaisten hyökätessä Norjaan huhtikuussa 1940 alus vallattiin ja se liitettiin Saksan laivastoon nimellä Togo. Alus palautettiin sodan jälkeen Norjalle osallistuttuaan Saksan rannikon miinanraivaukseen.
Valmistus
Alus tilattiin Nylands Verkstediltä Oslosta. Se laskettiin vesille 1939 ja valmistui saman vuoden syyskuussa.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 1. meripuolustusalueen 3. miinanraivaajaviirikköön päällikkönään kapteeni A. Dæhli. Norjaan hyökänneet saksalaisjoukot valtasivat aluksen 10. huhtikuuta 1940 Filtvetissä, jonka jälkeen se liitettiin Saksan laivastoon nimellä Togo. Alus liitettiin Tromssan satamapuolustuslaivueeseen nimellä NT 05, josta se siirrettiin Oslon satamapuolustuslaivueeseen  aluksena No. 2.
Vuoden 1941 alussa alus kuului 59. Vorpoostenflotilleen nimellä V 5908, mistä se siirrettiin huhtikuussa 65. Vorpoostenflotilleen nimellä V 6512. Alus siirrettiin toukokuussa 1945 liittoutuneiden muodostamaan Saksan miinanraivausosastoon, mistä tehtävästä se palautettiin 18. tammikuuta 1946 Bogenissa Norjan laivastolle.
Aluksen viirinumeroksi määrättiin 19. syyskuuta S22. Se nimettiin 30. lokakuuta uudelleen Otraksi. Alus muutettiin huhtikuussa 1949 miinakoululaivaksi ja sille annettiin 1950-luvun alussa Naton runkonumero N34. Alus poistettiin palveluksesta 21. elokuuta 1959 Hortenissa, jonne se ankkuroitiin. Alus myytiin huhtikuussa 1963.
Himeran taistelu (480 eaa.)
pienoiskuva|Italialaisen Giuseppe Sciutin maalaus Himeran taistelusta. Himeran taistelu käytiin vuonna 480 eaa. kreikkalaisten ja karthagolaisten välillä Sisilian saarella.
Taistelun tausta
Ympäri välimerta levittäytyneet kreikkalaiset alkoivat 700-luvulla eaa. asuttaa Sisilian saaren eteläosaa. He perustivat myös Sisiliaan kaupunkeja, kuten Naksoksen ja Syrakusan. Myöhemmin Karthago laajensi alueitaan ja kaupankäyntiä pohjoiseen Sisiliaan. Tärkeä kaupunki oli Himera, joka oli yksi harvoista kreikkalaisista kaupungeista saaren pohjoispuolella Karthagon alueella. Karthagolla oli myös sopimus Persian kuningas Kserkseen kanssa tuhota koko Kreikka. Tämä johti Kreikan ja Persian samoihin aikoihin käymään Salamiin taisteluun ja Thermopylain taisteluun.
Taistelu
Himeran taistelu sai alkunsa Karthagon kuningas Hamilkar I:n purjehtiessa 200 sotalaivan kanssa kohti Sisiliaa. Välimerellä oli myrskyisää, ja osa laivoista upposi jo matkalla. Karthagolaiset perustivat kaksi leiriä lähelle Himeran kaupunkia. Vastassaan heillä oli Himeran tyranni Theron, joka määräsi kaupungin puolustettavaksi ja pyysi apujoukkoja Syrakusan tyrannilta Gelonilta. Kun Gelon saapui joukkojensa kanssa, he saivat saarrettua satoja maaseutua ryöstelleitä karthagolaisia. Tämän Jälkeen kreikkalaiset Hyökkäsivät Karthagon toiseen leiriin vuorilla ja pakottivat karthagolaiset taistelemaan. Pitkä taistelu ei hyödyttänyt kumpaakaan osapuolta.
Taistelun käännekohta
Himeran taistelussa käännekohtana voidaan pitää sitä, kun Gelon sai kaapattua viestintuojan, joka oli tuomassa viestiä Hamilkarille. Siten Gelon sai tiedon tulevasta ratsuväestä. Hän laati suunnitelman, jolla pääsisi tuhoamaan Hamilkarin. Hän päätti käskeä miehensä tekeytymään karthagolaisiksi päästäkseen leiriin sisään ja tuhotakseen sen. Suunnitelma toimi, ja Gelonin joukot polttivat karthagolaisten leirin surmaten myös Hamilkarin itsensä. Loput karthagolaiset joukot antautuivat.
Lopputulos
Himeran taistelu päättyi kreikkalaisten ylivoimaiseen voittoon. Karthago teki rauhansopimuksen ja maksoi suuren sotakorvauksen. Samalla Kreikkalaiset saivat antautuneista karthagolaisista orjia.
Encyclopaedia Metallum
Encyclopaedia Metallum (myös The Metal Archives) on vapaaehtoisten kokoama englanninkielinen Internet-tietokanta, jonka pyrkii kokoamaan tiedot kaikista metallimusiikkia soittavista ja soittaneista yhtyeistä tarkkoine diskografioineen ja elämäkertatietoineen. Sivustolle rekisteröidyttyään käyttäjä voi itse päivittää sivuston tietoja muun muassa lisäämällä sinne eri metallialbumien arvosteluja. Sivuston tiedot kootaan pääosin käyttäjien lähettämistä tiedoista. Encyclopedia Metallumin palvelimet sijaitsevat Kanadassa.
Sivusto juhli 15-vuotissyntymäpäiviään 7. heinäkuuta 2017, jolloin sivulle oli listattuna yli 117 000 yhtyettä.
Sivustolla on tarkat säännöt yhtyelisäysten suhteen. Esimerkiksi hardcore- ja grindcore-musiikkia esittäviä yhtyeitä ei välttämättä hyväksytä sivustolle, koska niiden katsotaan kuuluvan ennemmin punk- kuin metallimusiikin piirin. Yhtäältä esimerkiksi nu metal- tai rapcore-yhtyeitä ei hyväksytä sivustolle niiden kiistanalaisen tyylilajimääritelmän takia.
Suomalainen metalliyhtye Amorphis oli ensimmäinen Encyclopaedia Metallumiin lisätty yhtye, ja ensimmäinen sinne lisätty julkaisu oli Amorphiksen Tuonela.
Sivustolla kirjoitusoikeuksien rajoittamiseen johtava käyttäytyminen aiheuttaa käyttäjän statuksen muuttumisen ”Fred Durstiksi”.
Sammas
thumb|Sammasta aiheuttaa Candida albicans -hiivasieni. thumb|Sammasta kielessä. Sammas on Candida albicans -hiivasienen aiheuttama suun tulehdus. Se on yleisin vastasyntyneillä ja muutaman kuukauden ikäisillä vauvoilla, ja sen tunnistaa kielelle, kitalaelle ja poskien sisäpinnoille muodostuvasta valkeasta peitteestä.
Sammas voi aiheuttaa herkkyyttä ja pintavaurioita suun limakalvoissa vaikeuttaen imemistä ja syömistä, joskin joissakin tapauksissa tulehdus on harmiton. Lievimmillään sammas parantuu parin päivän kuluessa. Valkea peite voidaan tarvittaessa pestä pois kivennäisvedellä tai hoitaa happamalla nesteellä kuten sitruunan mehulla.
Sammas on tarttuva. Vauva saa usein tartunnan synnytyksen yhteydessä ollessaan kosketuksissa emättimen limakalvon kanssa, koska Candida albicans on emättimessä yleinen.
Banshee (mediasoitin)
Banshee on avoimen lähdekoodin mediasoitin. Banshee tunnettiin nimellä Sonance vuoteen 2005 asti. Banshee tukee monia eri tiedostomuotoja, kuten FLAC, Ogg, Vorbis ja MP3. Banshee osaa toistaa ja kopioida CD-levyjä ja tukee monia kannettavia mediasoittimia, kuten Applen iPod, Android-laitteet ja Creativen ZEN-soittimet.
Drew Z. Greenberg
Drew Z. Greenberg (s. 8. kesäkuuta, Manhattan, New York) on yhdysvaltalainen tv-käsikirjoittaja, joka tunnetaan parhaiten työstään tv-sarjojen Buffy, vampyyrintappaja, Smallville ja O.C. parissa. Greenberg aloitti televisiouransa käsikirjoittajana sarjan Älä kerro äidille yhdysvaltalaisessa versiossa vuonna 2001. Samana vuonna hän pääsi mukaan tv-sarjaan Buffy, jota varten hän kirjoitti muutamia jaksoja vuosina 2001–2003. Hän on lupautunut käsikirjoittamaan vuonna 2007 alkanutta Buffy the Vampire Slayer Season Eight -sarjakuvaa.
Kinetoskooppi
thumb|Kinetoskoopin rakenne, ylhäällä katseluaukko Kinetoskooppi on laite, jolla voi katsella elävää (liikkuvaa) kuvaa. Yhdysvaltalainen keksijä Thomas Alva Edison esitti laitteen periaatteen vuonna 1888.
Vaikka kyseessä ei ollut elokuvaprojektori — laite oli suunniteltu näyttämään filminauhan sisältö yhdelle henkilölle kerrallaan laitteen kotelossa olevan aukon kautta — kinetoskooppi esitteli myöhemmissäkin laitteissa ennen videoiden markkinoilletuloa käytetyn tavan esittää liikkuvaa kuvaa luomalla liikkeen illuusio esittämällä peräkkäisten rei'itetyllä filminauhalla olevien kuvien sarja valonlähteen ja suurinopeuksisen sulkimen avulla. Edisonin työntekijä William Kennedy Laurie Dickson vastasi laitteen käytännön kehittämisestä vuosina 1889–1892. Dicksonin työryhmä kehitti laitetta varten ensimmäisen käyttökelpoisen selluloidifilmin ja otti käyttöön laitteessa 35 mm:n kinofilmikoon. Kinetoskoopin ja fonografin yhdistelmässä kinetofonissa ( tai Phonokinetoscope) lisättiin kinetoskooppiin myös ääni fonografin ääntä tallentavan vahasylinterin avulla.
Kinetoskoopin kaupallinen ensi-ilta oli New Yorkin Broadwaylla 14. huhtikuuta 1894.
Kinetoskoopin filmiä pyöritti sähkömoottori. Filmin pituus oli noin 50 jalkaa (n. 15,2 m). Katseluaukossa oli suurentavat linssit. Kutakin kuvaa valaisi sulkimeen yhdistetty sähkölamppu vain hetken kerrallaan, mikä loi liikkeen vaikutelman.
thumb|left|Kinetofonia käyttävä mies n. 1895. Huomaa laitteen sisälle fonografiin johtavat korvakuulokkeet.
Jari Tervo
Elämä ja ura
Tervo suoritti siviilipalveluksen vankeinhoidon koulutuskeskuksessa. Hän opiskeli kirjallisuutta Helsingin yliopistossa ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1983. Tervo työskenteli Ilta-Sanomien toimittajana vuoteen 1995, jolloin hän ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Kirjojensa lisäksi Tervo on kirjoittanut kolumneja muun muassa Ilta-Sanomiin ja Ylen sivuille. Vuosina 1998–2017 hän toimi Uutisvuoto-viihdeohjelman vakiojäsenenä.
Tervon proosa on perinteistä juonipohjaista proosaa, jota Tervo mielellään puolustaakin. Arkielämän huumori on Tervon keskeinen tyylipiirre. Tervon kirjat ovat menestyneet myös taloudellisesti erinomaisesti. Lisäksi Tervo on saanut suomalaisista kirjailijoista eniten kirjastoapurahoja vuosina 2004–2010.
Hänen vaimonsa Kati Tervo on julkaissut teokset Kesäpäiväkirja (2008) ja Jääkaapin henki (2011).
Tuotanto
Tervo on kirjoittanut 19 kaunokirjallista teosta, muutaman elokuvakäsikirjoituksen ja kuunnelmia. Aluksi hän kirjoitti runoja, mutta alkoi myöhemmin kirjoittaa romaaneja ja novelleja. Hän on kirjoittanut uusia kirjoja nopeaan tahtiin, ja niitä on kertynyt 1980-luvulla neljä, 1990-luvulla kymmenen ja 2000-luvulla viisi. Tervon ensimmäinen kirja on runokokoelma Tuulen keinutuoli vuodelta 1980. Vuonna 1989 Tervo kirjoitti ensimmäisen Julkkiskirjan yhdessä Jukka Kuikan kanssa.
pienoiskuva|Jari Tervo Helsingin Kirjamessuilla vuonna 2008. 1990-luvulla tulivat kuvioihin romaanit ja novellit. Vuonna 1990 Tervo kirjoitti vielä runokokoelman Muistoja Pohjolasta. Vuonna 1992 hän kirjoitti ensimmäisen romaaninsa, Pohjan hovi. Sen tapahtumat sijoittuvat ensimmäistä kertaa Rovaniemelle. Tervo julkaisi 90-luvulla myös muun muassa kirjallisen cd-levyn Elävänä Bulevardilla (1995), Toisen julkkiskirjan Jukka Kuikan kanssa (1998), novellikokoelman Taksirengin rakkaus (1998) ja valikoiduista runoista kootun runokokoelman Intialainen lippalakki (1999). Poliisin poika -romaanista tehtiin TV-näytelmä (1998), ja romaanin Pyhiesi yhteyteen pohjalta Pekka Milonoff ohjasi elokuvan, nimellä Rikos & Rakkaus (1999).
Vuonna 2000 julkaistu Kallellaan kertoo Tervon ja hänen vaimonsa Katin ensimmäisestä vuodesta vanhempina. Vuonna 2000 Tervo kirjoitti myös käsikirjoituksen televisiosarjaan Mahtihäät. Miljoona etunojapunnerusta -pienoisromaanille jatkoa oleva romaani Rautapää ilmestyi vuonna 2002. Vuonna 2003 Tervo julkaisi novellikokoelman nimeltä Siperian tango, joka on koottu valituista novelleista.
Vuonna 2004 ilmestynyt Suomen vaihtoehtoiseen historiaan sijoittunut romaani Myyrä oli Finlandia-palkintoehdokkaana. Romaani on Suomen itsenäisyyden ajan poliittista historiaa käsittelevän trilogian ensimmäinen osa. Muut osat ovat romaanit Ohrana (2006) ja Troikka (2008).
Loppuvuodesta 2006 MTV3 esitti Tervon käsikirjoittaman kahdeksanosainen draamakomedian Mogadishu Avenue. Sarja kuvaa syntyperäisten suomalaisten ja maahanmuuttajien kohtaamisia helsinkiläisessä vuokratalossa.
Koljatti on Tervon vuonna 2009 ilmestynyt satiiri, joka kertoo nykysuomalaisesta poliittisesta arjesta. Päähenkilöä, pääministeri Pekka Lahnasta, ja puoluesihteeri Pörhöstä lukuun ottamatta kaikki henkilöt esiintyvät siinä oikeilla nimillään.
Vuonna 2013 julkaistiin Kirjakauppaliiton kustantama kampanjateos Jarrusukka, jota oli saatavilla vain kansainvälisenä Kirjan ja ruusun päivänä 23. huhtikuuta.
Tervo vaihtoi 36 vuoden jälkeen kustantajaa WSOY:stä Otavaan helmikuussa 2016. Hänen romaaninsa Matriarkka oli ensimmäinen, jonka julkaisi Otava. Vuonna 2019 Tervo kirjoitti elämäkertakirjan Loiri.
Baseballin SM-sarja 1985
Vuonna 1985 pelattiin Baseballin SM-sarjan viides kausi. Uutuutena oli runkosarjan päätteeksi pelattavat pudotuspelit. Mestariksi selviytyi helsinkiläinen Kintaro.
Sandok, il Maciste della giungla
Sandok, il Maciste della giungla (”Sandok, viidakon Maciste”;, ”Valkoisen norsun temppeli”) on vuonna 1964 valmistunut italialais-ranskalainen elokuva. Umberto Lenzin ohjaaman seikkailuelokuvan sankaria esittää yhdysvaltalainen Sean Flynn.
Tuotanto
Techniscope-laajakangasformaatissa ja Technicolor-väreissä kuvattu Sandok, il Maciste della giungla on yksi Umberto Lenzin 1960-luvun alussa ohjaamista siirtomaaseikkailuista. Sen alkuperäinen italiankielinen nimi Il tempio dell’elefante bianco vaihdettiin Steve Reevesin tähdittämien Sandokan-elokuvian suosion myötä. Maciste-elokuvien kanssa Lenzin ohjaustyöllä ei ole mitään tekemistä. Pääosaa esittävä Sean Flynn on Errol Flynnin poika. Nimeämättömissä sivuosissa nähdään muun muassa Sal Borgese, Giovanni Cianfriglia, Dakar ja Nello Pazzafini.
ProKarelia
thumb|250px|Vuonna [[2001#Marraskuu|2001 julkaistu Karjalan reformi -kirja on luonnos Karjalan rauhanomaisen palauttamisen toteuttamiseksi.]] Pro Karelia on suomalainen kansalaisjärjestö. Se keskittyy viime sotien seurauksena Neuvostoliitolle 1940 Moskovan rauhassa, 1944 Moskovan välirauhassa sekä 1947 Pariisin rauhassa luovutettujen Karjalan, Petsamon ja Sallan–Kuusamon alueiden sekä Suomenlahden ulkosaarien palauttamiseen Suomen tasavallan yhteyteen (katso Karjala-kysymys). Tavoitteena ovat siten Tarton rauhan rajat vuodelta 1920. Vuonna 2009 järjestön Kerelia Klubi ry:llä oli sen oman ilmoituksen mukaan noin 2 300 jäsentä. Tuolloin jäsenmäärä oli korkeimmillaan. Vuonna 2015 jäseniä oli hieman yli 900.
Järjestön verkkosivut ovat poistuneet netistä vuoden 2020 aikana. Karjalan Kuvalehti -lehteä julkaissut yritys on lakannut toimimasta vuoden 2020 lopulla.
Pro Karelia ry on perustajajäsen Italian Triesteen perustetussa EUEEP:ssä (The European Union of Exiled and Expelled People), joka on eurooppalaisten evakkojen ja karkotettujen yhteinen liitto.
Ragnarök (sarjakuva)
Ragnarök  on Myung-Jin Leen luoma manhwa-sarja, jonka tarina pohjautuu skandinaaviseen samannimiseen maailmanloppuun. Suomeksi sarjaa on käännetty 10 osaa ja julkaisijana on toiminut Punainen Jättiläinen. Ragnarök ("Jumalan hämärä") kertoo Chaos-nimisestä soturimiehestä ja hänen ystävistään Iris Irinestä, Fenris Fenririksestä ja Lokista. Ragnarok Online -peli pohjautuu tähän sarjakuvaan.
ProKarelia
Johto ja tavoitteet
Toiminnallaan Pro Karelia haluaa edistää karjalaisen kulttuurin säilyttämistä, kehittämistä ja tunnetuksi tekemistä. Tätä missiota kutsutaan heidän mukaansa yhdessä palautuksen kanssa kokonaisuudessaan Karjala-kysymykseksi.
Yhdistyksen arvoja ovat ihmisarvon ja ihmisoikeuksien varaukseton kunnioittaminen; avoimuus, rehellisyys, peräänantamattomuus, myönteisyys, vuorovaikutteisuus sekä veteraanisukupolvien koko työn aito kunnioittaminen.
Julkaisut
Pro Karelia on julkaissut yhdessä Karelia Klubi ry:n kanssa Karelia Klubi -lehteä, joka on ilmestynyt kaikkiaan 20 kertaa.
Pro Karelia on julkaissut muun muassa Karjalan reformi -kirjan, joka suomeksi, englanniksi ja venäjäksi selvittää yhdistyksen käsityksiä Karjalan palautuksen vaikutuksia. Kirja ilmestyi uusittuna helmikuussa 2005 nimellä Karjalan palautus. Pro Karelia on julkaissut myös Karjalaisia lauluja -CD:n, jossa Candomino-kuoro laulaa uudelleen sovitettuja karjalaisia lauluja Tauno Satomaan johdolla.
Pro Karelia -toiminnan äänenkannattajana julkaistiin vuoden 2010 alusta 84-sivuista, neliväristä Karjalan Kuvalehteä, joka ilmestyi neljä kertaa vuodessa.
Pankkikriisi ja Koivisto
ProKarelia käsittelee artikkeleissaan toistuvasti Suomen 1990-luvun alun lamaa ja pankkikriisiä. Syyllisenä tähän järjestö pitää etenkin presidentti Mauno Koivistoa, jota artikkeleissa toistuvasti syytetään valtiopetoksesta tai perustuslain rikkomisesta etenkin ns. Koiviston konklaaviin liittyen.
Euroopan unionia järjestön sivustolla julkaistussa artikkelissa pidetään "sosialistien projektina", jota rahoittivat "juutalaispankkiirit" ja CIA.
Tiedote Tarja Halosesta
Pro Karelia tiedotti 16. tammikuuta 2006 verkkosivuillaan, että istuva presidentti ja presidenttiehdokas Tarja Halonen olisi vuonna 1976 pitämässään vappupuheessa ennustanut kapitalismin romahtavan ja toivonut Suomen liittyvän Neuvostoliittoon. Kyseessä oli Internetissä jo vuodesta 2004 levitetty huhu, jolle ei ole löytynyt todisteita. ProKarelia veti tiedotteen pois anteeksipyynnön kera seuraavana päivänä, kun Karjala-lehdestä ilmoitettiin, ettei siinä ollut julkaistu tietoa puheesta.
Päätoimittaja Veikko Saksi Pro Kareliasta kertoi 18.1.2006 Ilta-Sanomissa, että: "[he] olivat saaneet tiedon vappupuheesta eräältä entiseltä päätoimittajalta, joka vahvisti itse tarkistaneensa asian. Olisi itse pitänyt tarkistaa se". Huhu oli levinnyt vaalin alla tekstiviestein jo ennen Pro Karelian tiedotetta.
Halonen kiisti itse pitäneensä mitään puhetta 1976 Hakaniemessä ja totesi, että "jos 1970-luvulla sosiaalidemokraattinen SAK:n lakimies olisi pitänyt sellaisen vappupuheen, niin se työsuhde olisi jäänyt aika lyhyeksi." Asiasta uutisoi muiden muassa Helsingin Sanomat.
Soviet Story
Keväällä 2009 Pro Karelia järjesti yhdessä Tampereen Seudun Tykistökillan kanssa joukon kampanjatilaisuuksia. Tilaisuuksissa vaadittiin Suomen sotasyyllistuomioiden perumista. Ohjelmantarjonnan joukossa esitettiin dokumenttielokuva Soviet Story. Tapahtuma kirvoitti vastamielenosoituksen sekä tutkintapyynnön epäillystä kiihotuksesta kansanryhmää vastaan.
Nord Stream
Vuonna 2009 järjestön aktivistit yrittävät estää Nord Streamin operoiman, Venäjän ja Länsi-Euroopan välisen kaasuputken rakentamisen tekemällä suuren kaivosvaltauksen Suomen ja Viron välisellä merenpohjalla. Julkisuudessa hanketta esitteli asianajaja Kari Silvennoinen, joka tunnetaan Pro Karelian -liikkeen aktivistina ja juristina. Pian selvisi, että valtaushankkeen todellinen tarkoitus oli saavuttaa neuvotteluetu, jolla Venäjältä voitaisiin vaatia takaisin Neuvostoliitolle hävityt alueet. Neuvotteluja johtamaan haluttiin entinen presidentti Martti Ahtisaari, joka kuitenkin jyrkästi kieltäytyi ajatuksesta. Hanke lopulta kaatui, kun Työ- ja elinkeinoministeriö hylkäsi valtaushakemuksen.
Venäjän suhtautuminen Pro Kareliaan
Pro Karelia ry:n pääsihteerin Veikko Saksin kirja Karjalan palautus sai huomiota Rossijskaja Gazetassa. Lehti arvio varsin tylysti kirjaa ja huomautti myös, ettei Suomen valtiovalta ollut edes läsnä kirjan julkistamistilaisuudessa. Lehden mukaan Suomella ja EU:lla sekä Venäjällä on toimivat suhteet, selkeät ja kiistattomat rajat, ja kaikki Pro Karelia -aktivistien esittämät ajatukset Karjalan palauttamisen neuvotteluista ovat järjettömiä ja tarkoituksettomia.
Arvostelua
Johan Bäckman on arvostellut järjestöä väittäen sen toimivan Venäjän kansaa vastaan.
Michael Mizrachi
Michael David "The Grinder" Mizrachi (s. 5. tammikuuta 1981, Miami, Florida) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen.
Nuorena Mizrachi halusi lääkäriksi, aloitti pokerinpeluun 15-vuotiaana ja lopulta keskeytti collegen pelatakseen pokeria täyspäiväisesti.
Pokeriura
Tammikuussa 2005 Mizrachi oli viides World Poker Tourin World Poker Open -turnauksessa. Seuraavassa kuussa hän otti toistaiseksi suurimman voittonsa, 1 859 909 dollarin ykköspalkinnon WPT:n L.A. Poker Classicissa. Saman vuoden World Series of Pokerissa hän oli rahasijoilla kaikkiaan seitsemän kertaa (eniten kaudella 2005).
WPT:n neljännellä kaudella tammikuussa 2006 Mizrachi tuli Gold Strike World Poker Openissa toiseksi Scotty Nguyenin jälkeen. Heti seuraavan WPT-turnauksen hän voitti: Borgata Winter Openin ykkössija toi hänelle palkkioksi 1 173 373 dollaria ja Cadillac Escaladen.
Keväällä 2007 Mizrachi voitti 1 000 dollarin pot limit omaha -turnauksen The Wynn Classicissa ja 2 000 dollarin no limit hold'em -turnauksen Mirage Poker Showdownissa. Kesäkuussa 2008 WSOP:n 10 000 dollarin pot limit omahan maailmanmestaruusturnauksessa hän oli kolmas ansaiten 331 279 dollaria.
Vuonna 2009 Mizrachi voitti Festa al Lagon 5 000 dollarin no limit -turnauksen (ykköspalkinto 120 036 dollaria) ja oli toinen WSOP Circuitin Caesars Palacen osakilpailussa (palkintosumma 143 512 dollaria).
Card Player -lehti valitsi Michael Mizrachin vuoden pelaajaksi 2006. Kesäkuussa 2011 Mizrachin pokeriuran turnausansiot ylittivät 11,2 miljoonaa dollaria. Hän on The Hendon Mobin kaikkien aikojen turnausvoittotilaston yhdeksäntenä.
Perhe
thumb|Mizrachi WPT-voittonsa jälkeen vuonna 2005.
Michael Mizrachin vanhempi veli Robert Mizrachi on myös menestyvä pokerinpelaaja. Kaksoisveli Eric pelaa myös, nuorempi veli Daniel on taikuri. Michael Mizrachilla ja hänen vaimollaan Aidilaylla on poika (Paul William, nimetty isoisänsä mukaan) ja tytär (Julie Malka). Perhe asuu Hollywoodissa, Floridassa. Mizrachi puhuu sujuvaa hepreaa.
Gérard Genette
Gérard Genette (7. kesäkuuta 1930 Pariisi – 11. toukokuuta 2018 ) oli ranskalainen kirjallisuudentutkija. Hän lukeutuu strukturalistiseen koulukuntaan Roland Barthesin ja Tzvetan Todorovin ohella.
Genette opiskeli humanistisia tieteitä normaalikorkeakoulussa (École normale supérieure) vuosina 1951 - 1955. Hän on työskennellyt École des Hautes Etudes -korkeakoulussa vuosina 1967 - 1994. Hän opettaa kirjallisuutta normaalikorkeakoulussa ja Sorbonnen yliopistossa. Vuodesta 1971 lähtien hän on toiminut New Yorkin yliopiston vierailevana professorina. Hän on perustanut Poétique -lehden ja on julkaissut kirjoituksiaan myös Tel Quel -lehdessä.
Hänen ensimmäisten esseeittensä aiheena ovat mm. Jorge Luis Borges, Gustave Flaubert, Stéphane Mallarmé, Marcel Proust, Alain Robbe-Grillet, ja ne julkaistiin otsikolla Figures (1966).
Genetten panos narratologisen tutkimussuunnan kehittämiseen on huomattava. Hän on kehittänyt useita käsitteitä, kuten ”fokalisaatio”, jolla tarkoitetaan sitä kenen näkökulmasta kulloinkin kerrotaan.
Genette erottaa kerronnassa kolme puolta: récit (juoni) tarkoittaa tekstin tapahtumien esitettyä järjestystä, histoire (tarina) on se järjestys, jossa tapahtumat todellisuudessa tapahtuvat ja joka voidaan tekstistä päätellä, ja narration (kerronta) koskee itse kerronta-aktia. Kaksi ensimmäistä termiä vastaavat venäläisten formalistien tekemää klassista eroa juonen (sjuzet) ja tarinan (fabula) välillä.
”Parateksti” on tekstin ymmärtämistä säätelevä aputeksti eli kynnysteksti tai lieveteksti. Teoksessaan Seuils (1987) Genette erottaa kahdenlaisia paratekstejä: peritekstejä ovat esimerkiksi kirjailijan nimi, teoksen otsikko, mahdollinen omistuskirjoitus, esipuhe ja kirjan takakansiteksti; epitekstejä taas ovat luonnokset, käsikirjoitukset, teokseen liittyvät kirjeet, haastattelut ja arvostelut.
”Palimpsestiksi” Genette kutsuu jo kertaalleen kirjoitettua tekstiä teoksessaan ''Palimpsestes. La littérature au second degré'' (1982). Palimpsesti viittaa siihen, että tekstin pintaa raaputtamalla alta paljastuu entinen teksti, jonka päälle teos on kirjoitettu. Esimerkiksi James Joycen Odysseus on Genetten termein hyperteksti, jonka pohjana on Homeroksen Odysseia, jota Genette nimittää hypotekstiksi.
Teoksessaan Fiction et Diction (1991) Genette palaa Jean-Paul Sartren esittämään kysymykseen "Mitä kirjallisuus on?" ja toteaa, ettei Sartre oikeastaan vastaa kysymykseensä. Genette itse tarjoaa vastaukseksi "kielen taidetta" (la littérature est l'art du langage). Sitten hän siirtyy pohtimaan venäläisten formalistienkin asettamaa kysymystä mikä tekee kirjallisuudesta juuri kirjallisuutta.
Genette laajentaa kysymyksen koskemaan ylipäätään taidetta. Hän tukeutuu antiikin filosofien Platonin ja Aristoteleen termeihin "poiesis" ja "mimesis". "Poiesis" ei tarkoita yksin runoutta, vaan yleisesti luomista. ”Mimesiksen” käännökseksi Genette ehdottaa fiktiota. Platonin tuotannossa mimesis tarkoittaa toimintaa, jossa aistein havaittavan todellisuuden oliosta tehdään kuva, jäljennös tai esitys. Sen vastakohta on "diegesis". Diegesikselle tunnusomaista on se että ”runoilija puhuu itse eikä edes koetakaan kääntää ajatustamme toiseen suuntaan, niin että pitäisimme puhujana ketään muuta kuin häntä itseään”. (Platon, Valtio 1981, 112)
Genette on toimittanut useita teoksia myös yhteistyössä muiden kanssa, kuten Roland Barthesin ja Tzevan Todorovin kanssa Recherches de Proust (1980) ja Todorovin kanssa kirjoitettu genre-teoriaa käsittelevä teos Théorie des genres (1992).
Romanit
Romanit ovat pohjoisen Intian alueelta joskus vuosien 400–1100 välillä lähtenyt kansa, joka on levittäytynyt eri puolille maapalloa. Kaakkois-Eurooppaan romanit tulivat 1300-luvulla. 1400-luvulla heitä alkoi siirtyä Länsi-Eurooppaan ja myöhemmin myös Suomeen. Romanien tarkkaa kokonaismäärää on vaikea arvioida, sillä he eivät aina näy väestönlaskennoissa, mutta Euroopan unionin alueella heitä elää arvioiden mukaan yli 10 miljoonaa ja Amerikassakin noin kaksi miljoonaa.
Osa romaneista puhuu edelleen romanikieltä, joka kuuluu indoarjalaisiin kieliin. Romaneilla ei enää ole omaa uskontoa, vaan he ovat kristittyjä tai muslimeja, mutta joitain vanhoja intialaisia piirteitä heidän uskonnollisissa käsityksissään on edelleen säilynyt. Romanit ovat perhekeskeisiä ja yhteisöllisiä, ja etenkin heidän rituaalipuhtaussääntönsä ovat pitäneet heidät erillään valtaväestöstä.
Romanit ovat perinteisesti olleet valtaväestöä huonommassa asemassa. Heitä on historiansa aikana vainottu ja vainotaan edelleen useissa maissa, etenkin Itä-Euroopassa. 1900-luvulla romanit joutuivat uuden ongelman eteen yhteiskunnan muuttumisen myötä, sillä heidän vanhat elinkeinonsa ja kiertelevä elämäntyylinsä eivät vaivatta nivelly nyky-yhteiskuntaan. Nykyään romanit esimerkiksi Suomessa ovatkin siirtyneet valtaväestön tapaiseen paikallaan asumiseen.
Nimitykset
Romaneista on käytetty useita eri nimityksiä. Jotkin nimityksistä ovat romanien itse käyttämiä, toiset valtaväestön käyttämiä. Kaikkien romanien yhteisnimitys, romanikielinen rom ('mies', 'ihminen' ) hyväksyttiin romanien konferenssissa Lontoossa 1971. Romanit itse käyttävät toisistaan usein heimon nimeä tai tiettyä ammattia harjoittavan alaryhmän nimeä: esimerkiksi kaldarash tarkoittaa seppiä ja metallityöläisiä ja lovari hevostenhoidon ja kaupan ammattilaisia.
Suomessa romaneja on kutsuttu vanhastaan mustalaisiksi, mutta nimitys on nykyisin useimpien romanien mielestä loukkaava. Suomen romanifoorumin mukaan henkilökohtaisessa keskustelussa nimitystä voi kuitenkin käyttää oikealla sävyllä puhuttaessa, mutta julkisissa tilaisuuksissa ja kirjallisissa esityksissä sitä pitää välttää. Sana tulee ilmeisesti ruotsinkielisestä "svart tattare" -nimityksestä. Suomessa romaneita on kutsuttu joskus myös tattareiksi.
Koska romanien arveltiin joskus olleen lähtöisin Egyptistä ja koska he asuivat 1100-luvulla Kreikassa "Pikku-Egyptiksi" nimitetyssä paikassa, joihinkin kieliin on jäänyt heistä egyptiläisyyteen viittaava nimitys, kuten englannin gypsy tai espanjan gitano. Joissakin kielissä heidän nimensä tulee bysanttilaisesta athinganoi-uskonlahkosta, kuten saksan Zigeuner tai ranskan tsigane.
Lukumäärä
thumb|left|Romanien osuus väestöstä Euroopassa. Punaisissa maissa epävirallisesti arvioitu osuus vähintään 7 prosenttia. Numeroina annetut prosenttiosuudet ovat virallisia arvioita. Euroopassa asuu arvioiden mukaan 10–12 miljoonaa romania. Romaniassa on arvioiden mukaan 1,85 miljoonaa romania, Venäjällä, Bulgariassa, Espanjassa ja Unkarissa romaneja on kussakin arviolta 700 000–900 000 ja monessa muussakin Euroopan maassa yli 100 000. Turkissa romaneja saattaa olla 2,75 miljoonaa. Amerikoissa romaneja on 1–3 miljoonaa, joista Brasiliassa 800 000 ja Yhdysvalloissa noin miljoona. Suomessa romaneja on noin 11 000.
Eri maiden virallisten tilastojen ja epävirallisten arvioiden välillä on usein huomattavia eroja. Romanien määrää on vaikea laskea, sillä he ovat liikkuvaisia, heillä ei usein ole henkilöasiakirjoja, eivätkä he halua määritellä itseään romaneiksi heikohkon romani-identiteettinsä ja syrjinnän pelon vuoksi. Esimerkiksi Romanian väestönlaskennan 2002 mukaan romaneja oli maassa vain 535 000, Bulgariassa vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 325 000 , Turkissa 500 000 ja Unkarissa 309 000.
Ryhmät
Toinen tapa jakaa romanit on heidän puhumiensa murteiden pohjalta: Balkanin romanit, Valakian (Romanian) romanit, Karpaattien romanit ja Pohjoismaiden romanit. Jokainen ryhmä jakautuu edelleen useisiin alaryhmiin: esimerkiksi Suomen kaalet kuuluvat Pohjoismaiden romaneihin.
Tunnukset
Romanien lippu edustaa romanikansaa. Lipun sininen väri symboloi taivasta, vapautta, hengellisyyttä ja ikuisuutta, ja vihreä luontoa, maata, hedelmällisyyttä ja elämän käsin kosketeltavia puolia. Punainen 16-puolainen pyörä muistuttaa Intian lipun chakraa ja muistuttaa siten romanien alkuperästä. Se symboloi hevosten vetämiä vankkureita, matkustamista, kasvua ja kehitystä.
Romanien kansallislaulu on Žarko Jovanovićin säveltämä "Gelem, Gelem". Romanien kansallispäivä on 8. huhtikuuta. Silloin pyritään nostamaan esiin romanivähemmistön ongelmat eri puolilla Eurooppaa.