cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moskovan ihme 1971
Suomi oli jo aiemmin jääkiekon maailmanmestaruuskisoissa 1970 kyennyt kertaalleen voittamaan Ruotsin (3–1) ja Tšekkoslovakian (5–3), mutta Neuvostoliittoa ei Suomi ollut kyennyt aiemmin voittamaan.
The Pertwillaby Papers
thumb|Don Rosa’s Comics and Stories -lehden ensimmäinen numero. Kannen kuva liittyy tarinaan ”Sub-Zero”.
The Pertwillaby Papers on sittemmin Aku Ankka -piirtäjänä tunnetuksi tulleen Don Rosan 1970-luvulla piirtämä seikkailusarjakuva, joka kertoo fiktiivisen Lancelot ”Lance” Pertwillabyn ja tämän tuttavien seikkailuista ympäri maailmaa.
Rosa aloitti The Pertwillaby Papersin piirtämisen Kentuckyn yliopiston Kentucky Kernel -opiskelijalehdelle vuonna 1971. Sarjakuva muodostui alkuun viikoittain ilmestyneistä, neli- tai viisiruutuisista episodeista. Aluksi sarjakuva oli poliittista satiiria kuten lehden päätoimittaja halusi, mutta se muuttui seikkailusarjakuvaksi Rosan odotettua uuden päätoimittajan tuloa. Vuonna 1973 sarjakuva jäi tauolle.
Vuonna 1976 Rosa jatkoi sarjakuvan tekemistä episodista 128 The Rocket’s Blast Comicollector -fanzinelle. Hän kuitenkin muutti sitä niin, että sarjakuva ilmestyi noin kymmenen 8–12-ruutuisen sivun pituisissa episodeissa ja yksi kokonainen tarina muodostui viidestä tai kuudesta tällaisesta episodista. The Rocket's Blast Comicollectorilla ehtivät ilmestyä episodit 128–140, jotka muodostivat kaksi kokonaista tarinaa ja yhden keskeneräiseksi jääneen.
Rosa lopetti sarjan piirtämisen vuonna 1979, koska hän ei saanut siitä palkkaa ja hän oli ehtinyt kyllästyä siihen. 1980-luvun alussa hän piirsi vielä yhden episodin (numero 141) keskeneräiseksi jääneeseen tarinaansa, mutta sitä ei enää julkaistu lehdessä.
Yhtä tarinaa lukuun ottamatta Rosa käytti The Pertwillaby Papers -tarinoidensa perusjuonet myöhemmin uudelleen Disney-tarinoissaan. Lisäksi tarinoissa on muitakin kohtauksia, jotka voi löytää erinäisistä ankkatarinoista.
Tarinoista muokatut Aku Ankka -tarinat
Ensimmäisissä tarinoissa mainitaan kitkan poistava aine; sama idea esiintyy myöhemmin neutrakitkasäteenä Rosan Aku Ankka -tarinassa ”Rahavirta” (”Cash Flow”). Rosa muokkasi tarinasta ”Lost in (an Alternative Section of) the Andes” ensimmäisen Aku Ankka -tarinansa ”Auringon poika” (”Son of the Sun”). Tarinassa ”Sub-Zero” on sivu, jossa Lancelot putoaa pilvenpiirtäjästä; sivu on muokattu ankkatarinaan ”Nokanneulan tapaus” (”Incident at McDuck Tower”), ja Lancelotin kiirehtiminen ilmapalloon samassa tarinassa muistuttaa Akun yrityksiä tarinassa ”Lumikenttien kimallus” (”Last Sled to Dawson”). Tarina ”Vortex” on perusjuoneltaan muokattu ankkatarinaksi ”Matka Maan keskipisteeseen” (”The Universal Solvent”). Tarina ”Knighttime” puolestaan on muokattu löyhästi ankkatarinaksi ”Ankka kuningas Arthurin hovissa” (”The Once and Future Duck”) ja myös tarina ”Musta Ritari” (”The Black Knight”) on ottanut siitä ideoita.
Henkilöt
Lisäksi The Pertwillaby Papersissa esiintyy useita melko vakituisia sivuhenkilöitä, kuten Lancen paras kaveri ja naistenmies Freddie Kegg ja professori Artemis Phoebus. Jokaisella päähenkilöllä on oma erikoislaatuinen puhekupla.
The Don Rosa Archives 1 – The Pertwillaby Papers
1970-luvun jälkeen The Pertwillaby Papersia ei julkaistu missään ennen kuin norjalainen kustantamo Gazette Bok julkaisi maaliskuussa 2001 The Don Rosa Archives -nimen alla kaksi Rosan varhaisisten sarjakuvien kokoelmaa norjaksi ja englanniksi. Ensimmäinen osa sisältää The Pertwillaby Papers -sarjakuvat ja toinen supersankarisarjakuvan The Adventures of Captain Kentucky. Kirjassa julkaistiin kaikki The Pertwillaby Papersin episodit mukaan lukien aiemmin julkaisematon numero 141. Lisäksi kirjassa on sekä Rosan että professori Nils Lid Hjortin esipuheet.
Kirjoista julkaistiin myös erikoispainos, johon kuuluvat molemmat kirjat Rosan nimikirjoituksella ja julisteella, jossa Pertwillaby ja Captain Kentucky tapaavat toisensa ensimmäistä kertaa. Myös juliste on Rosan signeeraama ja siitä otettiin vain 150 kappaleen painos. Molempia kirjoja tilattiin myös Suomeen.
Hear in the Now Frontier
Hear in the Now Frontier on metalliyhtye Queensrÿchen vuonna 1997 julkaistu kuudes studioalbumi. Levy oli Queensrÿchen viimeinen alkuperäiskokoonpanolla, sillä Chris DeGarmo jätti yhtyeen levyn jälkeen. Musiikillisesti Queensrÿche jätti metallin ja toi uusia elementtejä musiikkiinsa grungesta, pop- ja alternative-musiikista ja pehmorockista.
Eunapios
Eunapios (, ; s. 347) oli antiikin kreikkalainen sofisti ja historioitsija. Hän oli kotoisin Sardeesta.
Eunapios opiskeli sukulaisensa sofisti Khrysanthioksen alaisuudessa. Hän muutti jo nuorena Ateenaan, ja hänestä tuli siellä reetori Prohairesioksen suosikkioppilas. Hänellä oli laajat tiedot lääketieteestä. Hän vaikuttaa eläneen myös myöhemmällä iällään Ateenassa opettaen retoriikkaa. Eleusiin mysteereihin vihkiytyneenä hänet hyväksyttiin eumolpidien pappissukuun ja hänestä tuli hierofantti. Hänen tiedetään eläneen edelleen Theodosius II:n hallitessa.
Eunapios tunnetaan ennen kaikkea kahdesta teoksesta. Ensimmäinen oli vuonna 405 kirjoitettu Filosofien ja sofistien elämä (lat. Vitae philosophorum et sophistarum), joka on säilynyt. Se sisältää kahdenkymmenenviiden vanhemman ja tuon ajan filosofin ja sofistin elämäkerrat, ja se on arvokas ainoana lähteenä tuon ajan uusplatonismin historiaan. Toinen teos oli Deksippoksen historiateoksen jatko-osa. Siitä on säilynyt vain katkelmia, mutta siinä olleet tiedot ovat enimmäkseen säilyneet Zosimoksen teoksessa. Se käsitteli tapahtumia vuosien 270 ja 404 välillä.
Kumpaakin teosta sävyttää kristinuskon vastaisuus. Fotioksella (cod. 77) oli käytössään historiateoksen ”uusi painos”, josta kaikkein kristinuskon vastaisimmat kohdat oli jätetty pois.
Bo Lagevi
Bo Lagevi on kirjailijanimi, jota käytti usea ruotsalainen dekkarikirjailija. He kirjoittivat nimellä kaikkiaan 13 kirjaa sarjassa Brottsplats Sverige. Monet kirjat ilmestyivät myöhemmin heidän oikeilla nimillään. Kirjailijat olivat Jenny Berthelius, K. Arne Blom, Jean Bolinder, Kjell E. Genberg, Sture Hammenskog ja Jan Moen.
Toivo Pehu-Lehtonen
Toivo Nikolai Pehu-Lehtonen ent. Lehtonen (8. huhtikuuta 1896 Tampere – 30. huhtikuuta 1929 Berliini, Saksa) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Kaarlo Gustaf Lehtonen ja Anna Vilhelmina Sipilä.
Opinnot
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1915 ja liittyi Hämäläis-Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi syyslukukauden vuonna 1915 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiakielitieteellisellä osastolla. Hän suoritti tykistöupseerien täydennyskurssin vuonna 1920.
Jääkäriaika
thumb|Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916. Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 14. toukokuuta 1911 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa Suomalaisen Sotilaskäsikirjan toimitustyöhön.
Suomen sisällissota
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan jaosjohtajaksi Jääkäritykistön 3. patteriin ja otti osaa sen mukana taisteluihin Kurussa, Muroleessa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä sekä Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen tehdyn tykistön uudelleen järjestelyn myötä hänet sijoitettiin Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston 5. patteriin, missä hän toimi edelleen jaosjohtajana. Kyseisen patterin mukana hän osallistui taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Pehu-Lehtonen toimi sisällissodan jälkeen Jääkäritykistöprikaatin esikuntapäällikkönä 11. toukokuuta – 5. kesäkuuta 1918, josta hänet komennettiin koulutusosaston toimistoupseeriksi Yleisesikuntaan 5. kesäkuuta - 5. elokuuta 1918 väliseksi ajaksi. Suomen armeijan päällikön esikunnassa hän työskenteli 6. elokuuta 1918 – 25. tammikuuta 1919 välisen ajan ja oli yhtä aikaa merkittynä Suomen tykistökoulun rulliin. Hänet siirrettiin 27. joulukuuta 1918 Hämeen kenttätykistörykmentti l:een, jossa hän toimi lähettiupseerina 1. syyskuuta 1919 – 25. toukokuuta 1920 välisen ajan ja II patteriston komentajana 26. toukokuuta 1920 alkaen. Hämeen kenttätykistörykmentistä hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1923 Kenttätykistön aliupseerikoulun johtajaksi ja edelleen 17. syyskuuta 1924 alkaen Sotaväen esikuntaan tykistön tarkastajan toimiston päälliköksi. Armeijasta hän erosi sairauden tähden 18. helmikuuta 1925 ja palveli sen jälkeen palkkiovirassa puolustusministeriön yleisellä sota-asiainosastolla. Hänet määrättiin uudelleen vakinaiseen palvelukseen 13. heinäkuuta 1926 ja hänet sijoitettiin toimistoupseeriksi edellä mainitulle osastolle. Toistamiseen hän erosi vakinaisesta palveluksesta sairauden takia 20. elokuuta 1928. Hän kuoli Berliinissä 30. huhtikuuta 1929 ollessaan palaamassa Ranskasta, jossa hän oli hoidattamassa jääkäriajalta peräisin olevaa keuhkotautiaan.
Luottamustoimet
Pehu-Lehtonen toimi Suomen senaatin sota-asiaintoimituskunnan asettaman sotilaskielikomitean jäsenenä vuosina 1918–1919 ja Kenttätykistön väliaikaisen ohjesääntökomitean puheenjohtajana vuosina 1920–1921 sekä oli tykistön tarkastajan käytettävänä ohjesääntöjen laatimistyössä vuonna 1921. Hän toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen varajäsenenä vuosina 1920–1921 ja 1923 ja jäsenenä vuonna 1922. Kenttätykistörykmentti l:n kunnianeuvoston puheenjohtajana hän toimi vuonna 1922 ja varapuheenjohtaja vuonna 1923.
Suomen Näytelmäkirjailijat ja Käsikirjoittajat
Suomen Näytelmäkirjailijat ja Käsikirjoittajat – Finlands Dramatiker och Manusförfattare ry (vuoteen 2012 Suomen Näytelmäkirjailijaliitto – Finlands Dramatikerförbund r.y.) on kirjailijoiden perustama järjestö, joka on toiminut vuodesta 1921. Liitossa on noin 500 jäsentä, jotka kirjoittavat näytelmiä ja elokuva-, televisio-, kuunnelmakäsikirjoituksia. Jäsenistöön kuuluu suomen- ja ruotsinkielisiä kirjailijoita.
Yhdistys ylläpitää suomalaisen näytelmäkirjallisuuden sähköistä kirjastotietokantaa Näytelmät.fi. Palvelussa on teatterintekijöiden luettavissa lähes 6 000 tekstiä.
Torticollis
Torticollis eli kierokaula on pään asentoon liittyvä kaularangan sairaus. Akuutti kierokaula eli torticollis acuta tarkoittaa pakkoasentoa, jossa pää on kääntyneenä sivulle. Akuutti tila syntyy usein harmittomassa päivittäisessä toimessa kuten hiusten kuivauksessa, pään nopeassa kääntämisessä sivulle tai vastaavassa. Tilasta käytetään myös nimitystä niskan noidannuoli sen hyvin samankaltaisen syntymekanismin takia kuin alaselän noidannuolessa eli lumbagossa.
Pitkäaikainen neuroleptien käyttö voi aiheuttaa torticolliksen. Pitkittyneitä vaikeita tapauksia voidaan hoitaa botuliinipistoksilla. Torticolliksen hoitoon voidaan käyttää orfenadriinia.
C8H18
C8H18 on seuraavien yhdisteiden molekyylikaava:
Maramureș (piirikunta)
Maramureș on piirikunta Romanian Maramureșin historiallisella alueella. Piirikunnan pääkaupunki on Baia Mare. Sen pinta-ala on 6 304 km² ja siellä on noin 472 335 asukasta (vuonna 2014).
Maantiede
Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 6 304 km², mistä 43 % on Rodnavuoristoa. Piirikunnan lävitse virtaa Tisza.
Maramureșin piirikunta rajautuu idässä Suceavan piirikuntaan, lännessä Satu Maren piirikuntaan, etelässä Sălajin, Clujin ja Bistrița-Năsăudin piirikuntiin sekä pohjoisessa Ukrainan Ivano-Frankivskin ja Taka-Karpatian alueisiin.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan piirikunnassa oli 461 290 asukasta ja sen väestötiheys oli 73,17 asukasta neliökilometrillä.
Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 82,02 %, unkarilaisia 9,07 % ja romaneja 1,7 %.
Doug Collins
Paul Douglas ”Doug” Collins (s. 28. heinäkuuta 1951 Christopher, Illinois) on yhdysvaltalainen koripallovalmentaja ja kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Pelaajaura
Collins pelasi yliopistokoripalloa Illinois'n osavaltionyliopistossa vuosina 1969–1973. Vuonna 1972 hän edusti Yhdysvaltoja Münchenin olympialaisissa. Collins pelasi kaikki yhdeksän ottelua, joista maa hävisi ainoastaan kiistellyn loppuottelun Neuvostoliittoa vastaan. Vuonna 1973 Collins ilmoittautui NBA:n varaustilaisuuteen, jossa Philadelphia 76ers varasi hänet koko tilaisuuden ensimmäisenä pelaajana. Hän edusti koko NBA-uransa kyseistä seuraa, jonka paidassa hän pääsi tähdistöotteluun neljä kertaa vuosina 1976–1979. Tilastollisesti Collinsin paras kausi oli 1975–1976, jolloin hän teki 20,8 pistettä ottelua kohden. Yhdeksän NBA-kauden jälkeen Collins vetäytyi koripallosta loukkaantumisten takia.
Valmentajaura
Pelaajauransa jälkeen Collins valmensi yliopistojoukkueissa. Toukokuussa 1986 hän siirtyi Chicago Bullsin päävalmentajaksi. Hän valmensi Chicagoa kolme kautta, joiden aikana seura eteni parhaimmillaan konferenssin finaaleihin. Vuonna 1995 Collins jatkoi valmentamista Detroit Pistonsissa, joka paransi heti voittojen määrää. Vuodet 2001–2003 hän valmensi Washington Wizardsia ja vuosina 2010–2013 Philadelphia 76ersia.
Tuulikki Eloranta
Tuulikki Eloranta (s. 12. elokuuta 1946 Sammatti) on suomalainen iskelmälaulaja.
Bacchaeus
Bacchaeus (myös bacchius, bakkhinen mitta, tai ) on metron, joka on peräisin antiikin kreikkalaisesta metriikasta. Metron on saanut nimensä siitä, että sitä käytettiin erityisesti hymneissä Bakkhokselle. Roomalaisessa runoudessa runomittaa käytti erityisesti Plautus.
Tuulikki Eloranta
Ura
Tuulikki Elorannan ensimmäiset esiintymiskokemukset liittyvät kotipaikkakunta Sammatin nuorisoseuran näytöksiin. Laulajanura käynnistyi vuonna 1966, kun laulaja huomasi lehdessä ilmoituksen, jossa orkesteri etsi laulusolistia. Ensimmäiset esiintymiset olivat Veikko Ekströmin orkesterin solistina. Uran alussa Elorannan managerina toimi M. A. Numminen ja laulunopettajana Pentti Lasanen. Seuraavaksi oli vuorossa Harri Halmeen orkesteri ja Harri Halme toimi myös useita vuosia laulajan managerina.
Bacchaeus
Kaava
Metronin kaava on ( = lyhyt tavu, = pitkä tavu):
Bacchaeusmittoja
Kreikkalaisen ja roomalaisen runouden bacchaeusmittoja ovat muun muassa ( = lyhyt tavu, = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
Tuulikki Eloranta
Ura
Tanssikeikkojen sijaan Eloranta esiintyi 1970-luvulla enimmäkseen ravintoloissa. Ensimmäinen show oli Helsingin Kaivohuoneella vuonna 1972. Vuosittain Kaivohuoneelta tai Adlonista käynnistyneiden esitysten kanssa kierrettiin myös muualla Suomessa. Laulutunnit, teatterikurssit ja jazztanssitunnit toivat varmuutta esityksiin.
Bacchaeus
Bacchaeusmittoja
Bakkhinen dipodia (ba2) eli bakkhinen dimetri (bad)
Tuulikki Eloranta
Ura
Vuonna 1982 Elorannan ura koki vakavan takaiskun: Kesäkiertueella oli tarkoitus yhdistää musiikki- ja sirkusesitys. Päivää ennen ensi-iltaa hän joutui kuitenkin sirkuksen norsun töytäisemäksi ja loukkaantui vakavasti. Hänen selkänsä vääntyi, kolme selkänikamaa vaurioitui, viisi kylkiluuta katkesi ja keuhkot vuotivat verta. Parantuminen ja paluu estradeille kesti kolme vuotta.
Paluun jälkeen puhalsivat uudet musiikilliset tuulet. Showaika oli siltä erää ohi ja ihmisiä viihdytettiin enemmän tanssikeikoilla. 1990-luvulla Elorannalta ilmestyi kaksi pitkäsoittoa. Viimeinen single ”Täydenkuun jälkeen / Kesäkaupunki” ilmestyi vuonna 1995.
Bacchaeus
Bacchaeusmittoja
Bakkhinen tripodia (ba3)
Bakkhinen katalektinen tripodia (ba3c)
Tuulikki Eloranta
Ura
1990-luvun alussa Eloranta muutti takaisin lapsuudenkotiinsa Sammattiin, jossa hän on työskennellyt muun muassa museo-oppaana.
Elorannalle myönnettiin vuonna 2016 taiteilijaeläke.
Howard Donald
thumb|Howard Donald
Howard Paul Donald (s. 28. huhtikuuta 1968) on brittiläinen muusikko ja yksi pop-yhtye Take Thatin jäsenistä. Hän syntyi Droylsdenissa, Lancashiressa Englannissa.
Donald oli päälaulaja mm. yhtyeen listaykkössinglellä "Never Forget". Vaikka Donald masentui yhtyeen hajottua 1996, hän kehitti tulevina vuosina laulunkirjoitustaitojaan ja yritti hankkia itselleen levytyssopimusta sooloartistina. Hän on hajoamisen jälkeen toiminut DJ:nä.
Take That teki comebackin ilman Robbie Williamsia vuonna 2006. Albumi Beautiful World julkaistiin marraskuussa 2006, The Circus vuonna 2008, Progress (alkuperäisellä viisihenkisellä kokoonpanolla) vuonna 2010 sekä III (kolmihenkisellä kokoonpanolla ilman Williamsia ja Orangea) vuonna 2014.
Donald on tuomari saksalaisessa tanssikilpailu-tv-ohjelmassa Got to Dance.
Bacchaeus
Bacchaeusmittoja
Bakkhinen senaari (ba6)
Bakkhinen kolon (bac)
Jason Orange
pienoiskuva|Jason Orange vuonna 2011.
Jason Thomas Orange (s. 10. heinäkuuta 1970) on brittiläinen pop-muusikko. Hän oli yksi poikabändi Take Thatin jäsenistä sen perustamisesta vuodesta 1990 lähtien.
Take That teki vuonna 2006 comebackin ilman Robbie Williamsia. Yhtye julkaisi levyt Beautiful World (2006) ja The Circus (2008). Vuonna 2010 ilmestyi levy Progress alkuperäisellä viisihenkisellä kokoonpanolla.
Syyskuussa 2014 Orange ilmoitti jättävänsä Take Thatin.
Indian Idol
Indian Idol on intialainen versio Idolsista. Indian Idolia esittää Sony Entertainment Television -kanava.
Koelauluja järjestetään Delhissä, Kolkatassa, Lucknowissa ja Mumbaissa.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1994 (vapaapaini)
Vuoden 1994 vapaapainin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 25. elokuuta – 28. elokuuta 1994 Istanbulissa, Turkissa. Kisoissa painittiin kymmenessä painoluokassa. Suomella ei ollut yhtään edustajaa
Tomasz Stańko
Stanko aloitti musiikin opiskelun seitsemänvuotiaana ja harjoitteli aluksi klassista viulua ja pianoa koulussa. Stanko kuuli monien muiden itäeurooppalaisten lailla jazzia ensimmäisen kerran Willis Conoverin Voice of America -radiolähetyksissä. Myöhemmin Stanko siirtyi soittamaan kokonaan trumpetilla jazzia kuultuaan Dave Brubeckin kvartettia Krakovassa. Stanko perusti vuonna 1962 yhdessä pianisti Adam Makowiczin kanssa Jazz Darings-yhtyeen, jota pidetään eräänä ensimmäisistä eurooppalaisista uuteen, vapaaseen jazziin keskittyneistä yhtyeistä. Jazz Darings haki vaikutteensa Ornette Colemanin Atlantic-levytyksistä ja John Coltranen, Miles Davisin ja George Russellin innovaatioista.
Kulttuuri-ilmapiiri 1950-ja 60-lukujen vaihteen Puolassa oli suhteellisen vapaa, ainakin jazzille. Muusikot voivat vierailla lännessä ja jazzfestivaaleja aloitettiin, vuonna 1956 Sopotissa ja 1958 Varsovan Jazz-Jamboree. Stankon mukaan jazz ei ollut hallituksen kannalta vaarallista. Jazzkenttä oli pieni ja instrumentaalimusiikissa ei käytetty sanoja. Jazz oli jopa muodikasta, vaikka muusikot esimerkiksi pukeutumisellaan ja elämäntavoillaan osoittivat kuuluvansa oppositioon.
Yhteistyötä Krsysztof Komedan kanssa
Samoihin aikoihin 1960-luvun alussa Stanko aloitti merkittäväksi osoittautuvan yhteistyön pianisti ja säveltäjä Krzysztof Komedan kanssa. Komedan yhtye soitti muun muassa pitkiä aikoja Kööpenhaminan Cafe Montmartrella ja Tukholman Gyllene Cirkeln-klubilla. Stanko soitti Komedan yhtyeessä pianistin ennenaikaiseen kuolemaan saakka vuonna 1969. Komeda kuoli loukkaannuttuaan vakavasti onnettomuudessa Los Angelesissa, jossa hän työskenteli yhdessä ohjaaja Roman Polanskin kanssa. Komada tuotiin onnettomuuden jälkeen takaisin Puolaan, missä hän lopulta menehtyi huhtikuussa 1969. Komadan ja Stankon yhteistyö tuotti joukon merkittäviä levytyksiä. Esimerkiksi vuonna 1965 äänitetty Astigmatic-levy arvioitiin Penguin Guide to Jazz on CD-teoksessa koko musiikinlajin parhaimpien helmien joukkoon kuuluvaksi.
Edward Vesalan kanssa
Tomasz Stankon kvintetti (mukana muun muassa altisti/viulisti Zbigniew Seifert ja tenoristi Janusz Muniak) jatkoi 1970-luvulla eteenpäin Komadan aloittamaa vapaamuotoista tietä kohti vapaata, mutta samalla kontrolloitua improvisaatiota. Yhtyeen menestys Berliinin jazzfestivaaleilla vuonna 1971 merkitsi samalla Stankon läpimurtoa kansainväliselle tasolle. Stanko alkoi olla hyvin kysytty muusikko myös ulkomailla. Stankon merkittävimpiä yhteistyökumppaneita tuolloin olivat Edward Vesala ja tenorisaksofonisti Tomasz Szukalski. Vesalan kanssa syntyi Stankon ECM-debyytti Balladyna vuonna 1975. Stanko soitti myös monilla Vesalan levyillä, esimerkiksi Satu, Rodina, ja Heavy Life. Erikoinen levytysprojekti oli Intiassa äänitetty Music From Taj Mahal and Karla Caves.
Syrjässä
Stanko kokeili 1980-luvulla myös sähköisen musiikin mahdollisuuksia yhtyeissä COCX ja Freelectronic. Stanko osallistui myös pianisti Cecil Taylorin nyt jo historialliseksi luonnehdittuun Cecil Taylor in Berlin 1988 -projektiin. Stanko oli mukana Cecil Taylor European Orchestran levyllä Alms/Tiergarten/Spree (FMP) sekä Taylorin Soul Note-levyllä Winged Serpent. Näistä kokeiluista ja levytyksistä huolimatta 1980-luku oli Stankolle vaikeaa aikaa. Poliittinen ilmapiiri sotatiloineen oli Puolassa tuolloin hyvin ahdistava ja yhteydet ulkoimaille vaikeita. Lisäksi Stankon elämää vaikeutti alkoholin ja huumeiden käyttö.
Vahva paluu
Stanko palasi vahvasti takaisin musiikkiin vuonna 1990-luvun puolivälin tienoilla, kun hän onnistui jättämään työntekoa haittaavat alkoholin ja huumausaineet. Stanko palasi lähes kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen taas ECM-levymerkille ja levytti vuonna 1994 ohjaaja Jerzy Kawalerowiczin elokuvan innoittaman levyn Matka Joanna. Levyllä soitti Stankon uusi kvartetti, jossa ovat mukana pianisti Bobo Stenson, basisti Anders Jormin ja rumpali Tony Oxley. Yhtye oli tehnyt jo edellisenä vuonna levyn Bossanossa And Other Ballads puolalaiselle GOWI-merkille. Vuonna 1996 yhtye onnistui vielä paremmin, kun levy nimeltä Leosia ilmestyi ECM:llä. Leosia on tarkkaa kuuntelua vaativa, kaunis levy, joka kyllä palkitsee kuulijan vaivannäön. Stanko palasi myös Komedan musiikin pariin ja levytti ruotsalais-norjalaisin voimin Komedan sävellyksiä sisältävän Litania-levyn. Levy oli arvostelumenestys eri puolilla maailmaa. Se myös myi hyvin, Puolassa jopa kultalevyyn oikeuttavat yli 10 000 kappaletta. Levyn vaikuttavaa ohjelmistoa esittänyt Stankon yhtye vieraili myös Kalottjazz & Blues-festivaaleilla kesällä 1999. Stanko vieraili Torniossa myös syksyllä 1998 Seppo Kantosen Klang-yhtyeen solistina.
Vuonna 2002 ilmestyneellä Soul of Things-levyllä Stanko esiintyy nuorten puolalaisten muusikoiden kanssa; Marcin Wasilewski piano, Slawomir Kurkiewicz basso ja Michal Miskiewicz rummut. Trio on tehnyt myös omaa uraa nimellä Simple Acoustic Trio. Stanko on soittanut samojen muusikoiden kanssa jo 1990-luvun alkupuolelta lähtien. Tuolloin rumpali Miskiewicz oli vasta 16-vuotias eikä muutkaan olleen juuri sen vanhempia. Stankon mukaan nuoret muusikot ovat joustavampia soittamaan eri tyyleillä, välillä vapaasti ja välillä perinteisemmin.
Vuonna 2009 ilmestyneellä Tomasz Stanko Quintetin albumilla Dark Eyes ovat mukana myös suomalaiset Alexi Tuomarila (piano) sekä Olavi Louhivuori (rummut).
Diskografiaa
Edward Vesalan kanssa :
Shinnecock-intiaanit
pienoiskuva|Intiaanien toimittama wampum vyö [[William Pennille heidän tehdessään "Suuren sopimuksen" vuonna 1682.]] pienoiskuva|[[Wampum -helmet.]]
Shinnecock-intiaanit olivat Long Islandin alkuperäisväestöä nykyisen New Yorkin alueella. Long Islandin seuduilla asui kaikkiaan 13 eri heimoa, joista shinnecock oli yksi. Kaikki heimot olivat algonkin kieliryhmää ja sukua mohikaaneille ja delawareille.
Shinnecockit jäivät historiaan "rahantekijöinä". He olivat ykkösasemassa wampumien tuottajina. Amerikan alkuperäisväestö käytti wampumia maksuvälineenä ja koruina. Shinnecockien ranta-alueilta löytyi valtavia simpukka- ja osterimääriä. Valkoisista ja purppuranvärisistä helmistä tehtiin nauhoja, joita kutsuttiin wampumeiksi. Ne kulkivat heimolta toiselle, jopa niinkin kauas kuin Etelä-Dakotan mustille vuorille kiowa-intiaaneille. Ennen eurooppalaisten tuloa intiaanit käyttivät niitä pääasiassa seremoniossa. 1700-luvun alkupuolella wampumeja käytettiin kuitenkin rahana valkoisten ja intiaanien välisessä kaupassa eurooppalaisen valuutan puutteen takia. Kun koneet keksittiin, ja ne yleistyivat 1800-luvun puolivälissä ja wampumeja alettiin massatuottaa, syntyi inflaatio joka pysäytti niiden käytämisen rahana Itä-Amerikassa. Lännessä intiaanit kuitenkin käyttivät niitä edelleen kaupankäytiin 1800-luvun puoliväliin asti.
Shinnecockeja ja alueen muita heimoja kutsuttiin meteoceiksi ja joskus myös montaukeiksi. Eurooppalaiset alkoivat 1600-luvulla liikkua näiden rauhaarakastavien ja melko kekseliäitten intiaanien alueilla Long Islandilla. He liikkuivat suurilla puista koverretuilla kanooteilla joskus pitkiäkin matkoja tehden vierailuja Long Island Soundin toiselle puolelle sukulaiskansojen luo. Kovin suuri heimo ei shinnecock koskaan ollut. Eurooppalaiset toivat mukaan tarttuvat taudit isorokon, tuhkarokon jotka tappoivat muallakin amerikassa paljon intiaaneja. Osa kansasta on kuitenkin säilynyt nykypäivään asti. Edelleen heitä asuu Long Islandissa jossa heitä asuu noin 1 500, jossa heillä on 750 eekkerin maa-alue Southamptonin kaupungissa New Yorkissa. Heidät tunnetaan verrattain hyvin ja heidän maineensa rahantekijöinä on jäänyt elämään. He ovat hätkähdyttäneet Wall Streetin pankkiireja haastamalla heidät oikeuteen ja vaatimalla maitaan takaisin.
Vincent Lukáč
Vincent Lukáč (s. 14. helmikuuta 1954 Košice, Tšekkoslovakia) on slovakialainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli laitahyökkääjä.
Lukáč aloitti uransa Tšekkoslovakian pääsarjassa HC Košice -joukkueessa kaudella 1971–1972. Quebec Nordiques varasi hänet NHL:ään 1982 varaustilaisuuden kymmenennellä kierroksella numerolla 202. Hän ei kuitenkaan ikinä pelannut NHL:ssä, vaan siirtyi 1985 Saksaan Rosenheim SB:hen. Kahden Saksassa pelatun kauden jälkeen hän siirtyi yhdeksi kaudeksi Itävallan pääsarjaan ja sieltä Yhdistyneen kuningaskunnan sarjaan, jossa pelasi vuodet 1988–1990. Maajoukkueurallaan Lukáč edusti Tšekkoslovakiaa 1984 olympialaisissa, jossa joukkue saavutti hopeaa. MM-kilpailuissa hän oli mukana 1977 (kultaa), 1982 (hopeaa), 1983 (hopeaa) ja 1985 (kultaa). Hän edusti maataan myös 1984 Kanada Cupissa.
Pelaajauransa jälkeen Lukáč on toiminut valmentajana HC Košicessa, MsHK Žilinassa sekä Slovakian maajoukkueessa. Hänet nimitettiin Slovakian Hockey Hall of Fameen vuonna 2004.
Visa Kivi
Paavo Visa Kivi (27. kesäkuuta 1905 Suomussalmi – 28. lokakuuta 1990 Espoo) oli suomalainen sosiaalidemokraattisen työväenliikkeen taustavaikuttaja, joka toimi vuosina 1945–1971 Suomen Sosialidemokraatti -lehden taloudenhoitajana ja sitä julkaisseen Kustannus Oy Kansanvallan toimitusjohtajana. Hänellä oli monia muitakin luottamustehtäviä. Hän sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1971. Vuonna 1984 Kivi kutsuttiin SDP:n kunniajäseneksi.
Kiven isä oli suomussalmelainen veistonopettaja. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1925 Kallion lukiosta Helsingissä ja valmistui ekonomiksi Kauppakorkeakoulusta vuonna 1930 sekä filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1943 pääaineenaan sosiologia. Hän työskenteli Kansanvalta-kustantamossa vuodesta 1930 konttoristina ja liittyi vuonna 1934 Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) jäseneksi. Vuosina 1936–1939 hän oli Helsingin kaupungin teurastamon taloudenhoitajana ja 1939–1945 valtiovarainministeriön säästöpankkitarkastajana. Sodan jälkeen Kivi nimitettiin vuonna 1945 Kansanvallan toimitusjohtajaksi. Hän panosti varsinkin yhtiön omistaman Työväen Kirjapainon (myöh. Paasipaino) kehittämiseen. Kun Suomen Sosialidemokraatille 1950-luvun lopulla hankittiin uusi painokone, siihen sisältyi ensimmäisenä Pohjoismaissa sekä kohopaino- että syväpainorotaatio.
Kivi kuului Helsingin Työväen Säästöpankin isännistöön 1937–1945 ja hallitukseen 1952–1970, Rautatiekirjakauppa Oy:n johtokuntaan 1946–1972, Alkon hallintoneuvostoon 1950–1973, Yhtyneiden Ravintoloiden johtokuntaan 1950–1974, Sanomalehtien Ilmoitustoimiston hallitukseen vuodesta 1953, Suomen Tietotoimiston hallitukseen 1956–1971 ja Suomen Työväen Säästöpankin hallitukseen 1971–1976. Lisäksi hän oli Työväenlehdistö ry:n hallituksen jäsen 1946–1972 ja puheenjohtaja 1954–1971 sekä Työväen Opintorahaston säätiön hallituksen jäsen 1949–1976 ja puheenjohtaja 1960–1976, ja kuului Kultareuna ry:n johtokuntaan 1959–1971, Sanomalehtien Liiton, Graafisen Teollisuuden Työnantajaliiton ja Graafisen Keskusliiton hallituksiin 1960–1971, Kansan Sivistysrahaston valtuuskuntaan 1955–1972 ja Väinö Tannerin säätiön valtuuskuntaan vuodesta 1962.
Kivi oli myös mestaritason shakinpelaaja ja erikoistunut varsinkin tehtäväshakkiin. Hän sai kansallisen tehtävämestarin arvon vuonna 1947 ja laadinnan kansainvälisen FIDE-mestarin arvon vuonna 1990 vain pari viikkoa ennen kuolemaansa. Hän oli Työväen Shakkiliiton, Suomen Keskusshakkiliiton ja Suomen Tehtäväniekkain perustajajäsen.
Volt
Volt oli suomalainen ruotsinkielinen aikakauslehti. Se oli aluksi, vuodesta 2006, sanomalehti Hufvudstadsbladetin viikkoliite, mutta muutettiin vuonna 2009 kuukausiliitteeksi. Volt palkittiin vuonna 2007 Bonnierin Suurella journalistipalkinnolla, kategoriassa Vuoden journalistinen uudistus. Voltin viimeisenä tuottajana toimi Sylvia Bjon, joka seurasi tehtävässä Susanna Ilmonia ja Barbro Teiriä. Voltin julkaisu lopetettiin vuonna 2010 säästösyistä. Lehden viimeinen numero ilmestyi tuon vuoden toukokuussa.
Eternity
Eternity tarkoittaa seuraavia asioita:
Teoksia
Eternity on myös seuraavien teosten nimi:
Katso myös
Lisäksi Eternity liittyy seuraavaan:
Benjamin Leadbeater
Benjamin Leadbeater (1760–1837) oli brittiläinen luonnontieteilijä, lintutieteilijä ja taksonomi.
Leadbeater oli kuuluisa luonnonhistoriallisten tuotteiden kauppias Lontoossa. Hänen liikkeensä sijaitsi osoitteessa 19 Brewer Street, Piccadilly.
Leadbeater nimesi linnuista muun muassa platinafasaanin (Chrysolophus amherstiae).
Hänen kunniakseen on nimetty arokakadu (Cacatua leadbeateri), violettisäihkykolibri (Heliodoxa leadbeateri) ja etelänkalkkunasarvekas (Bucorvus leadbeateri).
Karjalan Marjaana (vuoden 1997 albumi)
Karjalan Marjaana on vuonna 1997 julkaistu 20 suosikkia -sarjaan kuuluva Tulipunaruusujen kokoelmalevy.
Rattikelkkailu talviolympialaisissa 1936
Vuoden 1936 talviolympialaisissa järjestettiin rattikelkkailussa kilpailut kaksi- ja nelimiehisille joukkueille. Kilpailut käytiin Riesserseen 1 525 metriä pitkällä luonnonradalla. Radan kokonaispudotus oli 129,14 metriä.
Kahden miehen kelkat
<br style="clear:both" />
Neljän miehen kelkat
<br style="clear:both" />
Tony Kakko
Toni Kristian ”Tony” Kakko (s. 16. toukokuuta 1975 Kemi) on suomalainen muusikko. Hän on tullut tunnetuksi Sonata Arctican laulajana ja laulunkirjoittajana.
Nuorena Kakko opiskeli musiikkiopistossa koskettimien soittamista. Vuonna 1996 hänestä tuli yksi Sonata Arctican perustajajäsenistä. Yhtyeen alkuaikoina Kakko toimi myös kosketinsoittajana, mutta esikoisalbumi Ecliptican jälkeen hän on keskittynyt laulamiseen.
Kakko vieraili Nightwishin Over the Hills and Far Away -EP:llä, jolla hän laulaa kappaleessa ”Astral Romance” ja taustoja nimikappaleessa. Nightwishin From Wishes to Eternity -konsertti-DVD:llä hän laulaa Tarja Turusen kanssa duettona kappaleen ”Beauty and the Beast”. Kakko laulaa myös Timo Rautiaisen Sarvivuori-levyllä kappaleessa ”Hiljaisen talven lapsi”, Eternal Tears of Sorrow’n albumilla Before the Bleeding Sun, Stratovariuksen albumilla Polaris ja Epican albumilla Design Your Universe kappaleessa ”White Waters”. Hän on mukana vuonna 2006 tehdyllä joululauluista koostuvalla Raskaampaa joulua -levyllä sekä 2007 perustetussa lauluyhtyeessä Northern Kingsissä. Kakko harrasti lapsena karatea, jääpalloa, ja jalkapalloa.
Sonata Arctican lisäksi Kakko on kirjoittanut musiikkia Agnes Pihlavan When the Night Falls -albumille ja Ari Koivusen Fuel for the Fire -albumille. Hän on kertonut pelaavansa tietokonepeli World of Warcraftia.
left|thumb|200px|Tony Kakkoa haastatellaan Rautaa rajan taa -elokuvan kuvauksissa
Organozirkoniumyhdisteet
thumb|250px|[[Zirkonoseenidikloridi on esimerkki organozirkoniumyhdisteestä]] Organozirkoniumyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät zirkoniumin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Eräitä organozirkoniumyhdisteitä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä katalyytteinä esimerkiksi polymeerien valmistuksessa.
Ominaisuudet, valmistus ja reaktioita
Muutamia yksinkertaisia tetra-alkyyli- tai tetra-alkenyyli-zirkoniumjohdannaisia, esimerkiksi tetrametyylizirkonium ja tetra-allyylizirkonium tunnetaan. Yleisesti ottaen ne ovat hyvin reaktiivisia ja melko epästabiileja yhdisteitä, mutta vastaavia titaanijohdannaisia stabiilimpia. Suuret steerisesti estyneet orgaaniset ryhmät stabiloivat rakennetta. Stabiilimpia organozirkoniumyhdisteitä ovat metalloseeneihin kuuluvat zirkonoseenijohdannaiset, kuten zirkonoseenidikloridi. Näitä stabiloivat syklopentadienyyliligandin π-sidokset ja ne ovat vastaavia organotitaanijohdannaisia stabiilimpia. Väriltään ne ovat tyypillisesti punaisia. Rakenteeltaan ne poikkeavat monista muista metalloseeneista siten, että syklopentadieeniligandit eivät ole samansuuntaisia vaan muodostavat noin 40° kulman toisiinsa nähden. Tunnetaan myös muutamia heterosyklisiä organozirkoniumyhdisteitä, jollaisia ovat eräät zirkonasyklopropaanijohdannaiset.
Tyypillisimmät tavat valmistaa organozirkoniumyhdisteitä ovat transmetallaatio ja hydrometallointi. Transmetallaatiossa zirkoniumyhdiste kuten zirkonium(IV)kloridi tai organozirkoniumkloridi reagoi muun organometalliyhdisteen kanssa. Yleisesti käytettyjä ovat organolitiumyhdisteet. Hydrometalloinnissa zirkonoseenihydridi reagoi alkeenin tai alkyynin kanssa johtaen alkyyli- tai alkenyylizirkoniumjohdannaiseen.
Zirkoniumin elektronegatiivisuus on lähellä magnesiumin elektronegatiivisuutta ja Grignard-reagenssien tavoin ne reagoivat karbonyyliyhdisteiden kanssa additioreaktiolla muodostaen alkoholeja. Muita organozirkoniumyhdisteille tapahtuvia reaktioita ovat muun muassa kytkentäreaktiot, hiilen ja heteroatomien välisiä sidoksia muodostavat reaktiot, karbonylointireaktiot ja kuparisuolojen katalysoimina konjugaattiadditiot α,β-tyydyttymättömiin karbonyyliyhdisteisiin. Eräät organozirkoniumyhdisteet katalysoivat myös alkeenien kuten propeenin polymeroitumisreaktioita.
X Multimedia System
X Multimedia System eli XMMS on ilmainen Winampia muistuttava mediasoitin Unix-tyylisille käyttöjärjestelmille.
Historia
Marraskuussa 1997 Peter ja Mikael Alm julkaisivat soittimen nimeltä X11Amp, joka muistutti saman vuoden toukokuussa julkaistua Winamp-soitinta. Soittimesta löytyi jo ensimmäisestä julkaisusta lähtien tuki Winamp-soittimen ulkoasuille. Ohjelman lähdekoodia ei ollut alun perin saatavilla, mutta nykyisin se julkaistaan GNU GPL-lisenssin alaisena.
10. kesäkuuta 1999 4Front Technologies ryhtyi sponsoroimaan X11Amp:n kehitystä ja projekti uudelleen nimettiin XMMS:ksi.
XMMS:n seuraaja oli Beep Media Player, joka syntyi kun XMMS siirrettiin käyttämään uudempaa GTK2-kirjastoa. Sen seuraajaksi tuli Audacious, jonka kehitys on jatkunut 2020-luvulle.
Ville Larinto
Ville Larinto (s. 11. huhtikuuta 1990 Lahti) on suomalainen uransa lopettanut mäkihyppääjä, joka edusti Lahden Hiihtoseuraa.
Larinto hyppäsi ensimmäisen maailmancup-osakilpailunsa Kuusamossa 1. joulukuuta 2007 sijoittuen 36:nneksi. Engelbergin kilpailuissa ennen joulua hän oli sijoilla 48 ja 41. Vuodenvaihteessa 2007–2008 Larinto osallistui ensimmäisen kerran Keski-Euroopan mäkiviikolle. Hän osallistui kahteen ensimmäiseen kilpailuun ja saavutti Oberstdorfissa uransa ensimmäiset maailmancup-pisteet sijoituttuaan 29:nneksi. Garmisch-Partenkirchenin kuuluisasta uudenvuodenpäivän kilpailusta hän sen sijaan karsiutui.
Kaudella 2008–2009 Larinto voitti normaalimäen Suomen mestaruuden ja nuorten maailmanmestaruuspronssia. Ensimmäisen maailmancupin palkintosijan hän saavutti Trondheimissa joulukuussa 2008 oltuaan toinen. Viikkoa myöhemmin Larinto oli kolmas Pragelatossa. Tammikuussa 2009 hän sijoittui kolmanneksi Whistlerin kilpailussa vaikka kaatui toisen kierroksen hyppynsä. . Liberecin MM-kilpailuissa 2009 Larinto oli normaalimäessä seitsemäs ja suurmäessä 12:s.
Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa Larinto saavutti Kuopiossa 1. joulukuuta 2010. Myöhemmin samalla kaudella hän sijoittui toiseksi Lillehammerin jälkimmäisessä osakilpailussa. Loukkaannuttuaan mäkiviikolla Garmisch-Partenkirchenin osakilpailussa 1. tammikuuta 2011 Larinto joutui jättämään kauden kesken polven eturistisiteen katkettua. Hän palasi mäkeen Salpausselän Kisoissa 3. maaliskuuta 2012 joukkuemäessä.
Larinto lopetti uransa mäkihyppääjänä keväällä 2018.
Noneeni
Noneeni eli 1-noneeni eli nonyleeni (C9H18) on hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Noneenimolekyylissä on 9 atomia hiiltä, 18 atomia vetyä sekä yksi kaksoissidos. Se on kahdeksanneksi yksinkertaisin alkeeni (yksinkertaisin on eteeni).
Noneenin ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämmössä ja normaalipaineessa nestemäinen noneeni on väritön, ja se syttyy helposti.
Noneenia valmistetaan propeenitrimeeristä. Yhdistettä käytetään dekanolin valmistamiseen niin kutsutulla oksoprosessilla dekyyliesterien synteesiin pesuaineina käytettävien nonyylifenolin ja nonyylifenolietoksylaatin valmistuksessa.
1-noneenia esiintyy semiokemikaalina eliöiden viestinnässä, erityisesti allomonina.
Thomas Edison
pienoiskuva|thumbtime=1|upright=1.1| A Day with Thomas Edison (1922) upright|pienoiskuva|Edison [[New Jerseyn laboratoriossaan 1901.]] upright|pienoiskuva|Edison ja fonografi vuonna 1878. pienoiskuva|Edisonin kotifonografi, matkalaukkumalli. Thomas Alva Edison (11. helmikuuta 1847 Milan, Ohio – 18. lokakuuta 1931 West Orange, New Jersey) oli yhdysvaltalainen keksijä ja liikemies. Hän oli aikansa tuotteliaimpia keksijöitä ja hänen nimissään oli 1 093 patenttia. Hän on jättiläisyritys General Electricin perustaja.
Suku
Edisonien esi-isät, Hollannin Edesonit, tulivat New Jerseyyn vuonna 1730. Thomas Alva Edisonin isä, Samuel Ogden Edison Jr oli päreentekijä, räätäli ja kapakoitsija. Hän osallistui Kanadan itsenäisyyttä ajaneeseen kapinaliikkeeseen ja pakeni kapinan epäonnistuttua isoisänsä kanssa Port Huroniin, Michiganiin, jättäen väliaikaisesti puolisonsa Nancy Matthews Elliottin ja heidän lapsensa jälkeen. Lopulta Samuel muutti Milaniin Ohiossa. Kaupunki koki taloudellisen kasvun kauden, ja Samin perhe seurasi perässä. Vuonna 1847 perheeseen syntyi seitsemäs lapsi, Thomas Alva Edison. Milanin talouskasvu oli pian ohitse ja seitsenvuotias "Al" muutti perheensä kanssa Port Huroniin Michiganissa.
Varhaiset vuodet
Thomas Edison aloitti koulunkäynnin myöhään sairasteltuaan toistuvasti lapsena. Hänen mielensä harhaili usein, ja hänen opettajansa Alexander Crawfordin oli kuultu sanoneen Edisonia tyhmäksi. Tähän päättyi Edisonin saama kolmen kuukauden muodollinen koulutus. Hänen äitinsä oli toiminut opettajana Kanadassa ja otti mielellään hoitaakseen poikansa koulutuksen. Äiti Nancy Edison rohkaisi poikaansa lukemaan ja tekemään kokeita. Thomas olikin kiinnostunut erityisesti fysiikasta ja kemiasta, joten hän rakensi kotiinsa laboratorion. Rahaa laboratoriotarvikkeisiin hän sai myymällä itse painettuja sanomalehtiä.
Perhe
upright|pienoiskuva|vasen|Mina Edison vuonna 1906 Thomas Edison meni 25. joulukuuta 1871 naimisiin 16-vuotiaan Mary Stilwellin kanssa. He olivat tavanneet kaksi kuukautta aikaisemmin Maryn työskennellessä Edisonin yrityksessä. He saivat kolme lasta:
Mary Edison kuoli 9. elokuuta 1884, ehkä aivokasvaimen johdosta.
Toisen avioliittonsa 39-vuotias Edison solmi 24. helmikuuta 1886 Akronissa, Ohiossa. Uusi vaimo oli 20-vuotias Mina Miller, jota Edison kosi käyttämällä morseaakkosia, jotka Mina oli oppinut heidän seurustelunsa aikana. Mina oli keksijän ja filantroopin Lewis Millerin tytär. Lewis Miller oli Chautauqua Institutionin kanssaperustaja ja metodistien hyväntekeväisyysjärjestöjen tukija. Mina ja Thomas Edison saivat kolme lasta:
Mina kuoli Thomas Edisonin jälkeen 24. elokuuta 1947.
Sähkövalo
upright|pienoiskuva|Edison vuonna 1878 Monet keksijät olivat yrittäneet valmistaa hehkulamppuja. Kuitenkin vasta Edisonin ansiosta sähkövalaistus alkoi nopeasti yleistyä.
Alkuvaiheessa suurimpana ongelmana oli löytää hehkulankaan mahdollisimman sopiva materiaali. Edison kokeili monia tarkoitukseen sopivia metalleja, muun muassa platinaa, mutta päätyi lopulta hiililankaan. Ensimmäisen onnistuneen kokeen hän suoritti 22. lokakuuta 1879, ja se kesti 40 tuntia. Edison paransi vielä keksintöään ja jätti patenttihakemuksen 4. marraskuuta. Seuraavan vuoden tammikuun 27. päivänä hänelle myönnettiinkin patentti n:o 223 898 hiililangalla toimivasta sähkölampusta. Vaikka patentissa mainittiin monia tapoja, joilla hiililanka olisi voitu valmistaa, patentin myöntämisen jälkeenkin kesti vielä kuukausia, ennen kuin Edison ja hänen työryhmänsä keksivät karbonisoidun bambulangan, joka kesti käytössä yli 1 200 tuntia.
Tämän jälkeen Edison osti myös Henry Woodwardille 29. elokuuta 1876 Yhdysvalloissa myönnetyn patentin n:o 181 613 ja sai yksinoikeuden myös hänelle Kanadassa myönnettyyn patenttiin. Nämä patentit koskivat typellä täytettyyn lasisäiliöön sijoitettua hiililankaa. Tällainen hehkulamppu erosi selvästi Edisonin omasta keksinnöstä, josta kuitenkin tuli ensimmäinen kaupallisesti menestynyt sähkölamppu. pienoiskuva|vasen|120px|Menlo Parkissa joulukuussa 1879 esitelty Edisonin hehkulamppu Edison perusti eräiden rahoittajien kuten J. P. Morganin ja Vanderbilt-suvun kanssa New Yorkiin Edison Electric Light Companyn vuonna 1878. Hän esitteli hehkulamppua ensimmäisen kerran julkisessa näytöksessä 31. joulukuuta 1879 Menlo Parkissa. Niihin aikoihin hän myös sanoi: "Teemme vielä sähköstä niin halpaa, että enää vain rikkaat polttavat kynttilöitä."
George Westinghousen yhtiö osti Philip Diehlin kilpailevan induktiolampun patentin 25 000 dollarilla vuonna 1882, mikä pakotti Edisonin yhtiön pitämään tarkemmin kiinni patenttioikeuksistaan ja alentamaan sähkölamppujen hintaa.
Lokakuun 8. päivänä 1883 Yhdysvaltojen patenttivirasto totesi, että Edisonin patentti perustui William Sawyerin työhön ja oli siksi mitätöitävä. Kiista asiasta jatkui kuusi vuotta, kunnes 6. lokakuuta 1889 oikeus totesi, että Edisonin väite siitä, että hän oli olennaisesti parantanut hehkulamppua, oli oikea. Välttääkseen mahdollisen oikeusriidan Joseph Swanin kanssa, joka oli hakenut Britanniassa myös patentin hehkulampulle, Swan ja Edison perustivat yhdessä Ediswan-yhtiön markkinoimaan keksintöä Britanniassa.
Maailman ensimmäinen julkinen rakennus, joka valaistiin Edisonin sähkölampuilla, oli Mahenin teatteri Brnossa, nykyisessä Tšekissä. Sinne sähkövalaistuksen asensi Edisonin assistentti Francis Jehl.
Sähkön jakelu
Edison sai vuonna 1880 patentin myös sähkön jakelujärjestelmälle, joka oli olennaisen tärkeä, jotta sähkölamppu olisi levinnyt yleiseen käyttöön. Vasta se teki vähitellen mahdolliseksi muidenkin sähkölaitteiden yleistymisen, vaikka esimerkiksi ensimmäinen sähkömoottori olikin keksitty jo 1820-luvulla. Edison perusti 17. joulukuuta 1880 yhtiön nimeltä Edison Illuminating Company. Se oli maailman ensimmäinen yleisölle sähköä myynyt sähkölaitos, ja vuonna 1882 sen ensimmäinen voimalaitos tehtiin New Yorkin Pearl Street Stationille. Syyskuun 4. päivänä 1882 Edison itse kytki sähköverkkoon virran. Laitos jakoi Manhattanin eteläosiin tasavirtaa 110 voltin jännitteellä.
Jo saman vuoden tammikuussa Edison oli avannut ensimmäisen höyrykäyttöisen sähkövoimalan Holborn Viaductilla Lontoossa. Tämä tasavirtajärjestelmä tuotti sähköä katulamppuihin sekä muutamiin lähellä voimalaa sijainneisiin yksityisasuntoihin. 19. tammikuuta 1883 ensimmäinen standardoitu, ilmajohtoihin perustuva sähkövalaistusjärjestelmä otettiin käyttöön Rosellessa New Jerseyssä.
Sähkövirtojen sota
pienoiskuva|Huomiota herättävät sähkövaloesitykset tulivat suosituiksi yleisötapahtumiksi kuten tässä Tennesseen 100-vuotisnäyttelyssä vuonna 1897. Samoin kuin hänen ystävänsä Henry Fordin, myös Edisonin menestys perustui ennen kaikkea hänen kykyynsä saada aikaan massatuotanto sekä patentti- ja muihin teollisoikeuksiin. Tämän vuoksi hänen varjoonsa jäivät monet muut, joiden työ jäi taloudellisesti vähätuottoisemmaksi heidän pyrkiessään luomaan pitkäkestoista ja tehokasta teknologiaa. George Westinghouse joutui pitkäaikaiseen kiistaan Edisonin kanssa, koska Edisonin mielestä sähkönjakelussa oli käytettävä tasavirtaa, kun taas Westinghouse kannatti siirtymistä vaihtovirtaan, jonka edut Nikola Tesla oli keksinnöillään osoittanut. Tesla oli ollut Edisonilla töissä, mutta Edison teki kaikkensa estääkseen tai hankaloittaakseen Teslan vaihtovirtatutkimuksia, myös sen jälkeen kun Tesla oli muualla töissä. Toisin kuin tasavirtaa, vaihtovirtaa voidaan muuntajien avulla helposti siirtää pitkiäkin matkoja korkealla jännitteellä, jolloin voidaan käyttää ohuempia ja halvempia johtimia, ja silti jännitettä voidaan toisen muuntajan avulla jälleen alentaa jakelua varten.
Vuonna 1887 Yhdysvalloissa oli 121 Edisonin voimalaa, jotka tuottivat asiakkaille tasavirtaa. Kun tasavirran rajoituksista keskusteltiin julkisesti, Edison levitti laajalle propagandaa todistellakseen, että vaihtovirta on liian vaarallista yleiseen käyttöön. Tasavirran ongelmana oli kuitenkin, että tasavirtavoimalat voivat taloudellisesti tuottaa sähköä vain noin kahden ja puolen kilometrin (puolentoista mailin) päähän voimalaitoksesta, joten ne olivat käyttökelpoisia vain kaupunkien tiheään asutuilla keskusta-alueilla. Kun George Westinghouse ehdotti sen sijasta käytettäväksi korkeajännitteistä vaihtovirtaa, jolla sähköä voitaisiin siirtää satojen kilometrienkin päähän voimalaitoksesta, Edison julisti "sähkövirtojen sodan", jotta vaihtovirtaa ei otettaisi käyttöön. Vaikka Edison periaatteessa vastusti kuolemanrangaistusta, tämän kiistan yhteydessä hän ehdotti sähkötuolin ottamista käyttöön teloitusvälineenä, jotta sekin osoittaisi, kuinka vaarallista vaihtovirta oli verrattuna turvallisempaan tasavirtaan. Edison käynnisti myös lyhyen mutta kiivaan kampanjan, jotta olisi lailla säädetty rajoituksia sille, kuinka suurta jännitettä sähkövoiman siirrossa sai käyttää. Toteutuessaan tällaiset rajoitukset olisivatkin käytännössä mitätöineet vaihtovirran edut. Osana kampanjaansa Edison antoi myös monille eläimille kuolettavia sähköiskuja saadakseen yleisön vakuuttuneeksi vaihtovirran vaarallisuudesta. Kuitenkin keinot välttyä sähköiskulta ovat oleellisesti samat, käytettiinpä tasa- tai vaihtovirtaa. Vuonna 1903 Edisonin yhtiön työntekijät tappoivat sähköiskulla Topsy-norsun Luna Parkissa lähellä Coney Islandia sen jälkeen, kun tämä norsu oli tappanut useita miehiä ja sen omistajat halusivat tappaa sen. Yhtiö kuvasi tapahtuman.