cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Turn of a Friendly Card
The Turn of a Friendly Card on englantilaisen rockyhtye The Alan Parsons Projectin viides albumi vuodelta 1980. Se on uhkapelaamista käsittelevä konseptialbumi, jonka sanoitukset kertovat arjen turhautumisesta, riskinotosta ja holtittoman elämän hinnasta. Yhtyeen jäsenet asuivat albumin äänitysten aikaan Monacossa, ja Monte Carlon kasinot vaikuttivat aiheen valintaan. Musiikillisesti albumi on yhtyeelle tyypillinen yhdistelmä progressiivista rockia ja valtavirran poppia.
Taustaa
Yhtyeen pääjäsenet Alan Parsons ja Eric Woolfson muuttivat Monacoon vuonna 1978. Monte Carlon kasinoilla vietetty aika, niiden tapahtumien tarkkailu sekä kiireinen ja teatraalinen tunnelma inspiroivat Woolfsonia kirjoittamaan uhkapelaamisesta kertovia kappaleita.
”The Turn of a Friendly Card” oli alun perin Woolfsonin 1960-luvulla (eli ennen The Alan Parsons Projectin perustamista) kirjoittaman kappaleen nimi. Woolfson ei ollut tyytyväinen kappaleeseen, mutta sen nimi jäi elämään. The Alan Parsons Projectin albumilla kuultava samanniminen kappale on kokonaan uusi sävellys.
Nauhoitukset
Taustayhtyeen kokoonpano pysyi The Turn of a Friendly Cardilla kutakuinkin samana kuin edellisellä albumilla Evellä. Poikkeuksen tähän muodostivat kosketinsoittimet. Kolmella edellisellä albumilla soittaneen Duncan Mackayn sijaan Woolfson ja Parsons soittivat kaikki kosketinosuudet itse.
The Turn of a Friendly Card äänitettiin kuudessa viikossa, mikä oli yhtyeen mittapuulla vähän. Parsons ja Woolfson olivat aikataulurajoituksista huolimatta tyytyväisiä lopputulokseen ja pitivät sitä yhtenä onnistuneimmista levytyksistään.
Parsons ja Woolfson muuttivat takaisin synnyinmaahansa Britanniaan vuoden 1980 aikana.
Musiikki
The Turn of a Friendly Card oli The Alan Parsons Projectin ensimmäinen albumi, jonka avausraitana ei ollut syntetisaattorivetoinen instrumentaali. Musiikillisesti se vei yhtyettä 1980-luvun valtavirran popin suuntaan. Albumin musiikki yhdistelee aikuisrockia, pehmorockia, pop rockia ja progressivista rockia. Progressiiviset vaikutteet ovat yhtyeen varhaistuotantoon verrattuna kuitenkin vähäiset. Sanoitukset käsittelevät uhkapeliriippuvuutta ja uhkapelaamiseen rinnastuvaa jokapäiväisen elämän riskinottoa.
Kappalemateriaali
Avausraita ”Maybe a Price to Pay” alkaa mahtipontisella puhallinsoitinintrolla, joka pian vaihtuu keskitempoiseen funk-komppiin. Kappale on sävyltään pahaenteinen, ja sen sanoitukset kertovat velhosta, jonka alamaiset pelaavat ja juonittelevat isäntänsä selän takana. ”Games People Play” on syntetisaattoriarpeggion varaan rakentuva radioystävällinen pop-kappale, jonka sanat kertovat kotoa lähtevistä lapsista ja vanhempien yksinäisyyden tunteesta. Se sai nimensä Eric Bernen samannimisestä kirjasta, jota Woolfsonin vaimo luki. ”Time” on surumielinen ja hidastempoinen balladi, joka kertoo elämän katoavaisuudesta. Se muistuttaa Pink Floydin samannimistä kappaletta, jota Parsons oli ollut äänittämässä. ”I Don’t Wanna Go Home” on moniosainen pop rock -kappale, joka kertoo kaikki rahansa uhkapelissä menettäneestä miehestä. Sävyltään kappale on APP:lle epätyypillisen katkera.
B-puolen avaava ”The Gold Bug” on Ennio Morriconen spagettiwestern-sävelmiä mukaileva instrumentaali, jonka päämelodian Parsons viheltää. Kappaleen nimi on viittaus Edgar Allan Poen novelliin ”Kultakuoriainen”. Viimeinen kappale ”The Turn of a Friendly Card” on viisiosainen teos, joka kertoo ihmisen ahneudesta ja henkisestä romahduksesta. Kappaleen tyyli vaihtelee englantilaisesta folkista suoraviivaiseen rockiin ja akustiseen pop-balladiin. Sanoituksessa toistuva hokema ”snake eyes, seven eleven” viittaa craps-noppapeliin – kahden ykkösen (snake eyes) tai seitsemän ja yhdentoista puolesta vetoa lyövä pelaaja häviää väistämättä aina.
Myynti ja painokset
Studioprojektina The Alan Parsons Project ei markkinoinut albumia kiertueella, mutta se menestyi yhtyeen aiempien julkaisujen tavoin hyvin ja nousi listoilla 10:n parhaan joukkoon kahdeksassa maassa. Myyntiä edistivät hittisinglet ”Games People Play” ja ”Time”. The Turn of a Friendly Card myi Yhdysvalloissa platinalevyyn oikeuttavan määrän, mikä teki siitä parhaiten menestyneen The Alan Parsons Projectin albumin sitten vuoden 1977 I Robotin. Maailmanlaajuiset myyntiluvut nousivat heinäkuuhun 1981 mennessä yli 2 miljoonaan kopioon.
The Turn of a Friendly Card ilmestyi CD-muodossa ensi kertaa 1984. Vuonna 2008 siitä ilmestyi remasteroitu versio, jolla oli bonusraitoina vaihtoehtoisia miksauksia ja demoversioita albumin kappaleista. Marraskuussa 2015 albumista ilmestyi 35th Anniversary Deluxe Version -niminen juhlajulkaisu. Vuoden 2008 uusintapainoksen bonuskappaleiden lisäksi juhlajulkaisulla on mukana erillinen bonusraita-CD. Sen sisältö koostuu singleversioista, vaihtoehtoisista otoista, demoista sekä Woolfsonin omaan käyttöönsä tekemistä nauhoituksista, joita hän käytti päiväkirjana säveltäessään musiikkia. Woolfsonin tyttäret Sally ja Lorna löysivät ne 2014 käydessään läpi edesmenneen isänsä arkistoja; Sallyn mukaan nauhat olivat heidän ”lapsuutensa soundtrack”.
Kriitikoiden mielipiteet
The Turn of a Friendly Card oli vuonna 1981 ehdolla parhaan äänitystekniikan Grammy-palkinnon (”Best Engineered Recording – Non-Classical”) saajaksi, mutta ei voittanut.
Billboard nosti The Turn of a Friendly Cardin suositeltujen uutuusalbumien listalleen. Arvion mukaan albumi käyttää ”korttipeliä metaforana elämän uhkapelistä”. Parsons pysyttelee taka-alalla, ja laulamisen hoitavat ”pätevät Parsons-veteraanit”. Parhaat kappaleet ovat ”Games People Play”, ”May Be a Price to Pay” sekä erityisesti klassisen musiikin ja rockin välillä vuorotteleva nimikappale, joka muodostuu koko albumin ytimeksi.
AllMusicin Mike DeGagnen mukaan The Turn of a Friendly Card on The Alan Parsons Projectin ”nautittavimpia albumeja”. Hyväntuulinen ”Games People Play” ja ylellinen ”Time” puolestaan ovat yhtyeen parhaat kappaleet. Lyhyydestään huolimatta albumi käsittelee teemaansa onnistuneesti.
Classic Rock Review’n Ric Albanon mukaan albumi on kuvaus keski-iän kriisistä ja uhkapelistä pakokeinona. ”Time” on hänen mukaansa yhtyeen hienoimpia balladeja ja ”Games People Play” yhdistää onnistuneesti tarttuvat melodiat filosofisiin sanoituksiin ja ”progerock-tehosteisiin”. Nimikappale on vahva lopetus albumille, vaikka kärsiikin kliseisistä sanoituksista.
Alan Parsonsin mukaan The Turn of a Friendly Card on ”progefanien keskuudessa jonkinmoinen suosikki pitkän nimiraitansa ansiosta”.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on merkitty Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin kirjoittamiksi. Sulkuihin on merkitty kappaleen laulaja.
A-puoli
B-puoli
Pikisaari (Oulu)
pienoiskuva|Pikisaaren kartta vuodelta 2011. Pikisaari on pääasiassa taiteilijoiden ja käsityöläisten asuttama saari ja kaupunginosa Oulujoen suistossa, vastapäätä Oulun keskustaa Rommakonselällä. Alue on miljöönä suojeltu. Pikisaari sijaitsee Oulun kauppatorin ja Hietasaaren välissä (kartta), joten se on suosittu kävelyn ja pyöräilyn saaristoreitti matkalla Nallikariin.
Historia
thumb|240px|Oulun Konepaja Oy:n rakennuksia 1880-luvulla thumb|240px|Vanha villatehdas, jossa on nykyään taiteilijoiden työtiloja. Pikisaari on saanut nimensä sinne 1600-luvulla perustetusta pikiruukista. Saari mainitaan Oulun varhaisimmissa kartoissa vuosina 1649 ja 1651 nimellä Beckholm. Ensimmäiset maininnat pikipolttimosta ovat 1640-luvulta. 1700-luvulla saarta kutsuttiin joskus myös Tullisaareksi, koska meritulli oli siirretty sinne vuonna 1724.
Pienpolttoa tärkeämmäksi elinkeinoksi muodostui 1600- ja 1700-luvuilla laivanrakennustoiminta. Pikisaaren laivanveistämöt olivat aluksi pieniä ja niitä oli enimmillään kahdeksan kappaletta, mutta 1700-luvun lopulla jäljellä oli enää neljä veistämöä: Zachris Franzénin, Johan Henrik Peuronin ja Johan Nylanderin veistämöt sekä Nylanderin ja Johan Westmanin yhteisesti omistama yritys. Pienpoltto ja laivanrakentaminen säilyivät saaren pääelinkeinoina vielä 1800-luvun puoleen väliin asti, vaikka muutakin teollisuustoimintaa saarelle alkoi syntyä. 1800-luvulla suurimmaksi laivanveistämöksi kasvoi Niskan ja Wacklinin omistama veistämö, joka oli saanut vuonna 1811 erioikeuskirjan.
Pikisaari säilyi pitkään asumattomana, mutta 1800-luvulla saarelle alkoi syntyä vakituista asutusta. Suurin osa saaren asukkaista oli vielä 1800-luvun puolessa välissä luotseja. Lisäksi saarelle oli sijoitettu venäläistä sotaväkeä ja pari sataa työmiestä, joiden tehtävänä oli rakentaa Venäjän armeijalle kanuunaveneitä. Venäläiset aloittivat kanuunaveneiden rakentamisen Suomen sodassa valtaamassaan Oulussa jo ennen Haminan rauhan allekirjoittamista.
Oolannin sodassa vuonna 1854 englantilaiset polttivat Pikisaaren ja muut Oulun laivanrakennuspaikat maan tasalle. Myös Toppilassa sijainnut Tervahovi poltettiin. Laivanrakennus alkoi Pikisaaressa uudelleen vuonna 1856, mutta ei toipunut enää sotaa edeltäneelle tasolle. Rantojen madaltumisen takia veistämöt siirtyivät Pikisaaren luoteispuolella sijaitsevaan Korkeasaareen, mutta joutuivat pian maankohoamisen vuoksi siirtymään myös sieltä pois. Laivanrakennus keskittyi Pateniemeen ja Varjakkaan, joissa oli aloitettu laivarakennus vuonna 1856.
Oulun kaupungin omistama viinanpolttimo perustettiin Pikisaareen vuonna 1840. Kaupunki valmisti saaressa viinaa aina vuoteen 1883 asti, jolloin kaupunki myi polttimon yksityiselle yrittäjälle. Viinaa poltettiin Pikisaaressa 1890-luvulle asti, jolloin viinanpolttimon tiloihin perustettiin tehdasmaisesti toimiva värjäämö. Värjäämön omistajana ja värjärimestarina toimi Otto Lindgren, joka suomensi nimensä myöhemmin Karhiksi. Värjäämön nimeksi tuli Oulun Villatehdas Oy Karhin myytyä värjäämön Walde Hyrylle. Sotien jälkeen Villatehtaalla työskenteli enimmillään lähes 500 työntekijää.
1960- ja 1970-luvulla kaupunki hankki alueelta omistukseensa konepajan rakennuksia, jotka se 1980-luvulla kunnosti taiteilijoiden ja käsityöläisten asunnoiksi ja työtiloiksi.
Käsityöläis- ja taiteilijakaupunginosa
Nykyisin Pikisaaren yhdistää keskustaan Pikisaarensilta, Raatinsaareen Pikisilta ja Hietasaareen Korkeasaarensilta. Näistä ainoastaan Pikisilta on tarkoitettu moottoriajoneuvoliikenteelle. Saaren pinta-ala on 1,85 km² ja sen rantoja seurailevan ulkoilureitin pituus kaksi kilometriä.
Pikisaaressa asuu ja työskentelee useita kymmeniä eri alan taiteilijoita ja käsityöläisiä. Saareen on muodostunut taiteilijayhteisö, jota Oulun kaupunki on kehittänyt 1980-luvulta asti. Saaressa on 38 kaupungin vuokra-asuntoa, joista kahtatoista asuttavat taiteilijat, ja monilla taiteilijoilla on myös työtilat Pikisaaressa, useilla samassa rakennuksessa kodin kanssa.
Samsung Galaxy A5
Samsung Galaxy A5 on Samsung Electronicsin lokakuussa 2014 esittelemä ja joulukuussa julkaisema älypuhelin, jossa on esiasennettuna Android 4.4.4 "KitKat" -käyttöjärjestelmä.
Marjaana
Marjaana on suomalainen naisen etunimi. Marjaanan alkuperä on Marja, joka on yhdistetty Mariaan. Maria on Jeesuksen äiti, ja sen merkitys on 'toivottu lapsi'.
Samsung Galaxy A5
Muotoilu
Samsung Galaxy A5 -älypuhelimessa on 5-tuumainen näyttö HD-resoluutiolla.
Marjaana
Marjaanasta on syntynyt lukuisia muunnelmia, kuten nimet Marianna ja Marjatta. Suomessa Marjaanan nimipäivää vietetään 15. elokuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä Marjaana oli annettu nimeksi 20 727 henkilölle.
Samsung Galaxy A5
Fyysiset osat
Laitteesta löytyy Qualcomm Snapdragon 410 8916-prosessori. Laitteessa on 2 Gigatavua RAM-muistia ja 16 Gigatavua sisäistä muistia. Puhelimen muisti on laajennettavissa enintään 64 Gigatavun microSD-kortilla.
Kamerat ja multimedia
Laitteessa on 13 Megapikselin takakamera. Etukameran tarkkuus on puolestaan 5 Megapikseliä.
Videokuvaus voidaan tehdä 1080p (Full HD) -resoluutioilla 30fps.
Ohjelmisto
Julkaisuhetkellä laitteessa oli esiasennettuna Android 4.4.4 "KitKat".
Myöhemmin laitteeseen on tullut päivitys Android 5.0 "Lollipop" -versioon.
Burkittin lymfooma
thumb|right|Burkittin lymfooma kasvoissa Burkittin lymfooma on nopeasti kasvava ja leviävä B-lymfosyyteistä alkunsa saava non-Hodgkin-lymfooma. Se on tyypillisin lapsilla ja nuorilla aikuisilla. Tautia esiintyy yleisimmin keskisessä Afrikassa. Ensimmäisenä Burkittin lymfoomaa havaittiin esiintyvän juuri afrikkalaisilla lapsilla. Taudin afrikkalaistyyppinen muoto liittyy läheisesti Epstein–Barrin virukseen. Burkittin lymfoomaa myös esiintyy yleisesti AIDS-potilailla. Yhdysvalloissa 30 prosenttia lasten lymfoomista on Burkittin lymfoomia.
Sairaus on saanut nimensä lääkäri Denis Parsons Burkittin (1911–1993) mukaan, joka kuvasi sairauden vuonna 1958 työskennellessään Päiväntasaajan Afrikassa.
Rooman keisarikunta
Rooman keisarikunta oli muinainen laajoja alueita Välimeren ympäristössä hallinnut valtio. Keisariaika on yksi antiikin Rooman aikakausista: se alkoi vuonna 27 eaa. Rooman tasavallan kaatuessa ja jatkui vuoteen 395, kun valtakunta jakautui Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi; Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476, mutta Itä-Rooma jatkoi kukoistustaan Bysantin valtakuntana pitkälle keskiajalle.
Historia
Rooman tasavallan viimeisiä vuosikymmeniä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. häiritsivät sisällissodat. Tasavallan kaatumiseen johtivat useat tapahtumat: Julius Caesar nousi Rooman diktaattoriksi, vuonna 44 eaa. hänet salamurhattiin ja valtion johtoon nousi toinen triumviraatti, johon kuuluivat Marcus Antonius, Gaius Octavianus ja Marcus Aemilius Lepidus, ja lopulta Aktionin taistelun jälkeen Octavianus kruunattiin Rooman ensimmäiseksi keisariksi nimellä Augustus. Augustus loi hallintomuodon, jossa yhdistyivät perinteinen monarkia ja jotkin tasavallan ajan käytännöt. Hänen valtakautensa oli rauhanomainen, ja Rooman valtio alkoi kukoistaa jälleen.
Konstantinus I:n valtakaudelle saakka valtakunnan kristittyä vähemmistöä oli syrjitty, mutta vuonna 320 uskonto otettiin valtion suojelukseen. 300-luvulla kuitenkin Rooman jatkuvista hyökkäyksistä kärsivät länsiosat heikkenivät suhteessa vakaaseen ja vauraaseen Itä-Roomaan: viimeinen yhtenäistä imperiumia hallinnut keisari oli Theodosius I (379–395). Hänen kuoltuaan valtakunta hajosi kahtia. Länsi-Rooman viimeisen keisarin Romulus Augustuluksen syrjäytti germaanipäällikko Odovakar vuonna 476.
Apuleius
pienoiskuva|200px|Apuleius. Lucius Apuleius eli Apuleios (n. 123/125 - n. 180) oli roomalainen retoriikan opettaja, kirjailija ja keskiplatonilainen filosofi. Häneltä tunnetaan varhaisin kokonaisuudessaan säilynyt latinankielinen romaani Kultainen aasi (Metamorphoses), jonka arvioidaan valmistuneen vuonna 123.
Kirjallinen ura ja ajattelu
Apuleius oli kotoisin Numidian Madaurasta. Hän opiskeli Karthagossa ja Ateenassa. Hän avioitui varakkaan naisen kanssa, mutta joutui vaikeuksiin tämän sukulaisten kanssa, koska nämä syyttivät Apuleiusta noituudesta. Puolustuspuheensa Apuleius julkaisi nimellä Apologia. Teoksen nimi on sittemmin yleistynyt tarkoittamaan johdonmukaista ja rationaalista todistelua sekä kristinuskon teologista puolustamista eli apologetiikkaa. Apuleiuksen kirjoitustyyli oli rehevää ja sananvalinnoiltaan omaperäistä. Hän sai Karthagossa arvostetun pappisviran, sacredos provinciae. Filosofialtaan Apuleius katsoi olevansa platonilainen, mutta hänen ajattelussaan on vahva mysteeriuskonnon vivahde. Hän tunsi Isiksen ja Osiriksen mysteerit, jotka kuvastuvat hänen tunnetuimmassa teoksessaan Kultainen aasi. Teoksen päähenkilö muuttuu aasiksi. Teoksessa on myös tunnettu kohtaus Eroksesta ja Psykhestä. Kokoelma Florida käsittää hänen parhaita luentojaan ja teos Sokrateen jumalasta (De deo Socratis) pohdintaa omastatunnosta.
Loggia dei Lanzi
thumb|Loggia dei Lanzi. thumb|[[Benvenuto Cellinin pronssiveistos Perseus]] Loggia dei Lanzi, tunnetaan myös nimellä Loggia della Signoria, on rakennus Firenzessä. Se sijaitsee Piazza della Signorian laidalla Palazzo Vecchion oikeassa kulmassa. Loggia dei Lanzi rakennettiin 1376–1382 kokoontumisia ja julkisia seremonioita varten.
Rakennusta on kutsuttu myös nimellä Loggia dell' Orcagna, sillä sen suunnittelijana pidettiin Orcagnaa. Sen ovat kuitenkin suunnitelleet Benci di Cione ja Simone Talenti. Loggia dei Lanzin julkisivulla on Agnolo Gaddin tekemät allegoriset hahmot, jotka esittävät neljää klassista hyvettä. Portailla on kaksi leijonahahmoa, joista toinen on roomalaisajalta ja toinen Flaminio Vaccan suunnittelema. 1500-luvun lopulla Uffizin palatsin valmistumisen jälkeen Bernardo Buontalenti muutti Loggia dei Lanzin terassin eräänlaiseksi riippuvaksi puutarhaksi, jolta käsin prinssit pystyivät katselemaan aukiolla pidettyjä tapahtumia.
Loggia dei Lanzissa on monia klassisia ja manieristisia veistoksia renessanssityylisten kaarien alla. Näistä manieristiset veistokset ovat erityisen merkittäviä. Niihin kuuluvat Giambolognan Sabiinitarten ryöstö ja Herkules voittamassa kentauri Nessosta. Kuuluisin rakennuksen teoksista on Benvenuto Cellinin pronssiveistos Perseus.
Henry Cockburn
Henry Cockburn (14. syyskuuta 1921 Ashton under Lyne, Lancashire – 2. helmikuuta 2004) oli englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen puolustaja. Hän edusti Englannin maajoukkuetta 13 kertaa ja kuului Englannin joukkueeseen vuoden 1950 MM-kisoissa.
Karvian kirkko
Karvian kirkko on Karviassa sijaitseva jalasjärveläisen Salomon Köhlström-Köykän rakennuttama puukirkko. Karvian kirkon rakentaminen aloitettiin vuonna 1789. Se valmistui vajaassa kymmenessä vuodessa vuonna 1798 ja vihittiin käyttöön 1799. Kirkon vieressä sijaitseva kellotapuli valmistui vuonna 1806. Tamperelaisen Carl Gabriel Diederichsin tekemät seinämaalaukset ja alttaritaulu ”Jeesus Getsemanessa” ovat vuodelta 1843. Tapulin edessä on perinteinen vaivaisukko.
Henry Cockburn
Cockburn liittyi Manchester Unitediin juniorina ja ryhtyi ammattilaiseksi elokuussa 1944. Toisen maailmansodan takia hän joutui odottelemaan ensiesiintymistään liigassa aina vuoteen 1946 saakka. Samana vuonna hän pelasi myös ensi kerran maajoukkueessa ottelussa Pohjois-Irlantia vastaan.
Karvian kirkko
Historia
1600-luvun lopulla vielä harvalukuiset karvialaiset pyysivät lupaa rakentaa saarnahuoneen Karviaan, mutta tuomiokapituli kielsi hankkeen 22. elokuuta 1699. Karviassa oli toiminut pitäjänapulainen eli pappi jo vuosina 1656–1659 Kyrö Skantzin linnakkeella. 1700-luvulla Karviassa ei asunut pappia. Karvialaiset anoivat 20. joulukuuta 1780 piispa Jakob Haartmanin pitämillä piispankäräjillä kirkkoa, pappia ja hautausmaata. Lupaa ei kuitenkaan myönnetty kuin avaran saarnahuoneen rakentamiseen, jonka ei sopinut muistuttaa kirkkoa muodoltaan. Omaan hautausmaahan saatiin lupa.
Henry Cockburn
Unitedissa Cockburn oli voittamassa FA Cupia vuonna 1948 ja liigamestaruutta vuonna 1952. Hän lähti ManU:sta lokakuussa 1954 ja siirtyi Buryyn, jossa lopetti aktiiviuransa parin kauden jälkeen.
Karvian kirkko
Historia
Karvialaiset kuitenkin päättivät rakentaa saarnahuoneen sijasta oman kirkon, ja odottivat saavansa luvan kirkolle ja papille sen jälkeen kun kirkko on valmis. Kirkon tekeminen vaati huomattavia taloudellisia uhrauksia ja paljon työtä, sillä Karviassa oli tuolloin vain noin 50 taloa. Kirkon paikasta käytiin kiistelyä ja lopulta päädyttiin ratkaisuun rakentaa se keskelle pitäjää. Mittaus suoritettiin pohjois–eteläsuunnassa ja kirkon paikaksi sattui hyvä kuiva mäki.
Kielen ja ajattelun instituutti
Kielen ja ajattelun instituutti oli Leningradissa vuosina 1921–1950 toiminut kielitieteellinen tutkimuslaitos.
Karvian kirkko
Historia
Rakennusmestariksi saatiin Salomon Köhlström-Köykkä ja rakennustoimet aloitettiin 1789. Rakennushirret tuotiin taloista ympäri pitäjän ja vesikatto tehtiin tuohesta. Rakennustöiden etenemisestä ei ole tarkkaa tietoa. Kirkko kuitenkin valmistui vuonna 1798 vajaassa kymmenessä vuodessa. Kirkko oli hyvin yksinkertainen ja karu, eikä maalia ollut käytetty. Kirkko vihittiin käyttöön seuraavana vuonna 1799.
Kielen ja ajattelun instituutti
Laitos sai alkunsa Nikolai Marrin vuonna 1921 perustamasta Jafetidologisesta tutkimusinstituutista. Vuonna 1930 siihen liitettiin Neuvostoliiton tiedeakatemian venäjän kielen lautakunta ja vuonna 1931 se nimettiin Kielen ja ajattelun instituutiksi. Laitoksen johtajana toimi kuolemaansa saakka Nikolai Marr ja vuosina 1934–1950 Ivan Meštšaninov.
Karvian kirkko
Historia
Kirkon viereen kellotapulin valmisti vuonna 1806 Salomon Köhlström-Köykän vävy Simon Juvel appensa tyyliin. Kirkonkelloja valettiin kolme eri kokoa Tukholmassa. Pienin 51 kg:n painoinen kirkonkello valettiin 1796, keskimmäisen vuonna 1801 valetun painoksi tuli 144,5 kg ja suurimman samaisena vuonna valetun 365,5 kg. Suurin kelloista on valettu uudelleen 1987 Sompilla Lapualla.
Sota-aikana 1808–1809 venäläiset veivät kirkosta joitain esineitä, vaikka varsinaisia sotatoimia ei Karviassa käytykään.
Karvian väkiluvun kasvu oli 1800-luvun alkupuolella huomattavaa ja kirkkorakennuksen laajentaminen toteutettiin 1837 suodenniemeläisen rakennusmestari Michel Roosin johdolla. Kirkkosali muutettiin ristin muotoiseksi. Luultavimmin myös tuohikatto muutettiin laajennuksen yhteydessä paanukatoksi. Vuonna 1843 sivuristeihin tehtiin lehterit. Lukkarinparvi rakennettiin 1883 saarnatuolin vastaiselle seinälle.
Lämmityksen rakentamista kirkkoon esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1893, mutta ajatus ei saanut kannatusta. Kamiina sakastiin saatiin rakennetuksi vasta vuonna 1919 ja kirkkosaliinkin saatiin vuonna 1927 kaksi suurta rautakamiinaa.
Seurakuntatalo Karviaan rakennettiin vuosina 1947–1948 ja kirkon peruskorjaukseen ryhdyttiin lokakuun lopulla 1950. Perusteellisen peruskorjauksen jälkeen kirkon uusintavihkiminen suoritettiin juhannuksena 1952. Vuosien saatossa peruskorjauksen jälkeen kirkkoon on tehty monia nykyaikaistamisia ja korjauksia, muun muassa 1990-luvun alussa todettujen sienivaurioiden korjauksen yhteydessä.
Heikki Klemetti on kuvaillut Karvian kirkon sisustusta teoksessaan Suomalaisia kirkonrakentajia mitä mielenkiintoisimmaksi ja ehdottanut sen rauhoittamista kaikelta väheksyvältä uusinnalta. Klemetin mukaan siksi, että se on luonnollisen yksinkertainen ja teeskentelemätön, taidesuunta on yhtäältä viehättävää koristetaidetta samalla kun se on kadonneen aikakauden sivistyshistoriallisesti arvokas muistomerkki. Karvian kirkon historiallinen ja erikoinen rakennustyyli sekä koristeelliset sisämaalaukset on säilytetty kaikissa korjaus- ja maalaustöissä.
Vaivaisukko
Karvian kirkon kellotapulin edessä on perinteinen vaivaisukko. Vaivaisukon tilalla oli vuoteen 1876 puinen laatikko, jolloin se rikottiin ja tilalle päätettiin teettää vaivaispoika. Se kesti vuosikymmeniä, mutta rikottiin osittain vuodenvaihteessa 1956–1957. Irrotettu pää löydettiin ja se asetettiin paikoilleen, mutta puu-ukko joutui kuitenkin viikon kuluttua varkaiden käsiin, eikä sitä enää löydetty. Puu-ukosta tarjottiin rahapalkkiota löytäjälle, mutta sitä ei koskaan saatu takaisin.
Uusi 102 senttimetriä pitkä vaivaisukko veistettiin ja se astui palvelukseensa marraskuussa 1960. Lokakuussa vuonna 2011 alkoholin vaikutuksen alaisena oleva ilkivallantekijä vandalisoi patsasta potkaisemalla vaivaisukon oikean käden ja kävelysauvan irti. Useiden kuukausien jälkeen ilkivallantekijä palautti kadonneet osat, jonka jälkeen vaivaisukko korjattiin, maalattiin ja palautettiin alkuperäiselle paikalleen kesäkuussa 2012.
Matkailu
Karvian kirkko on nykyisin yksi Kammista Skantziin -matkailutien kohteista.
Aiheesta muualla
62.135°N, 22.56083°W
Elbrus
Elbrus on kaksihuippuinen. Korkein huippu on 5 642 metrin korkeudella  ja itäinen sijaitsee 5 621 metrissä (toisen lähteen mukaan 5 595 metrissä). Huiput sijaitsevat kaikkiaan 23 jäätiköstä koostuvalla, 122 neliökilometrin laajuisella jäätikköalueella.
Antiikin ihmiset tunsivat vuoren nimellä Strobilus ja uskoivat Prometheuksen olevan kahlittuna sinne. Elbruksen kahdesta huipusta matalammalle nousi ensin Hillar Haširov Venäjän armeijan retkikunnasta vuonna 1829. Korkeamman huipun saavutti ensimmäisenä britti Florence Crauford Groven johtama kansainvälinen retkikunta vuonna 1874. Saksalaiset valloittivat Elbruksen vähäksi aikaa toisessa maailmansodassa. Neuvostoliiton alkuvuosina vuorikiipeily oli suosittu koko kansan harrastus, ja vuorella oli toisinaan suorastaan ruuhkaa. Maaliskuussa 1936 suuri joukko kokemattomia Komsomolin jäseniä yritti kiivetä vuorelle. Kaikkiaan 33 hengen nuorisojärjestöryhmässä oli vain neljä ryhmänjohtajaa. Joukossa ei ollut talvesta huolimatta yhtään vuorikiipeilyopasta eikä enemmistöllä ollut vuorikiipeilystä aiempaa kokemusta. Hyvissä olosuhteissa ryhmät onnistuivat saavuttamaan huipun, mutta alastullessa yksi toisiinsa kiinnittyneistä seitsemän kiipeilijän ja yhden vetäjän ryhmästä liukastui ja kaatoi alas liukuessaan muita tuulen lumesta paljastamalla jäätiköllä. Lopulta koko ryhmä putosi. Liukastuneista neljä kuoli ja muut loukkaantuivat.
Vuonna 1964 Elbrusille avattiin suuri matkailu- ja kiipeilykeskus. Nykyään vuorelle järjestetään ohjattuja ryhmänousuja. Vuonna 1967 vuorelle nousi 2 400 henkeä. Vuoren juurella on useita kiipeilijöiden leiripaikkoja. 4 100 metrin korkeudessa oli kolmikerroksinen vuoristohotelli, joka paloi vuonna 1998. Etelärinteellä hissit nousevat 3 450 metrin korkeudelle saakka. Alueella on ainakin kymmenkunta hiihto- tai muuta hissiä ja toistakymmentä laskettelurinnettä. Saksalaislähteen mukaan seudulle matkustaa tätänykyä vuosittain noin 350 000 henkeä, joista noin viisi prosenttia (eli 17 500 henkeä) tähtää vuoren huipulle.
Elbrusin pohjois-, itä- ja etelärinteiden pääosa kuuluu vuoren mukaan nimettyn vuonna 1986 perustetun kansallispuiston alueeseen.
Vuonna 2014 olympiatuli vietiin Elbrusin huipulle matkalla Sotšin talviolympialaisiin.
Varvasheinä
Varvasheinä eli mattovarvasheinä eli sormiheinä (Cynodon dactylon) on alkuperältään eteläeurooppalainen monivuotinen heinälaji. Nurmikasvina siitä on käytetty myös nimeä bermudaruoho.
Varvasheinä muodostaa rönsyileviä kasvustoja. Se kasvaa 5–20 senttimetriä korkeaksi. Varvasheinän korsi on koheneva. Lehdet ovat 2–4 millimetriä leveät, litteät ja harmaanvihertävät. Kukinto on kerrannaistähkä, jossa on 3–6 sormimaista, 2–5 cm pitkää tähkää. Yksikukkaiset tähkylät ovat tähkässä kahdessa rivissä.
Ondřej Hyman
Ondřej Hyman (s. 25. helmikuuta 1986 Jablonec nad Nisou, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen ohjaskelkkailija. Hän edustaa seuratasolla TJ Saně Smržovkaa.
Myös Ondřejin veli Jakub on ohjaskelkkailija.
Aleksei Petrovitš
thumb|277x277px|Aleksei Petrovitš vuosien 1710–1715 välillä maalatussa muotokuvassa. Aleksei Petrovitš ; (28. helmikuuta (J: 18. helmikuuta) 1690 Moskova, Moskovan Venäjä – 7. heinäkuuta (J: 26. kesäkuuta) 1718 Pietari, Moskovan Venäjä) oli Pietari I Suuren ja tämän ensimmäisen vaimon, jalosukuisen Jevdokija Fjodorovna Lopuhinan (1669–1731) vanhin poika sekä Venäjän kruununperillinen. Pietari Suuri surmautti salaliitosta syytetyn Aleksein vuonna 1718. Aleksein pojasta tuli myöhemmin hallitsija nimellä Pietari II.
Suku ja koulutus
Aleksei vietti varhaislapsuutensa isoäitinsä ja äitinsä Jevdokija Lopuhinan luona. Äidin jouduttua miehensä pakottamana luostariin vuonna 1698 poika vietiin isänpuoleisen tätinsä Natalja Aleksejevna Romanovan (1673–1716) luokse Preobraženskojen kylään, jossa hän opiskeli saksalaisten kotiopettajien johdolla, mm. paroni Heinrich von Huyssen. Vaikeiden perhesuhteiden ja ympäristön vaikutuksesta Alekseista tuli heikkoluonteinen, sulkeutunut ja arka.
Nuoruus
Vuosina 1705–1706 hänen ympärilleen muodostui Pietarin uudistuksia vastustanut, papeista ja pajareista koostunut oppositio. Suuressa Pohjan sodassa Aleksei kuitenkin osallistui lojaalisti isänsä Pietari Suuren mukana Narvan piiritykseen vuonna 1704 ja johti Moskovan linnoittamista vuonna 1707. Hän opiskeli vuonna 1709 Dresdenissä Saksissa.
Perhe
pienoiskuva|263x263px|Charlotte Christine von Braunschweig-Wolfenbüttel, 1710-luku Vuonna 1711 Aleksei meni naimisiin saksalaisen prinsessa Charlotte Christine von Braunschweig-Wolfenbüttelin (1694–1715) kanssa. Ensimmäisen puolen vuoden jälkeen Aleksei alkoi vältellä vaimoaan, jota hän väitti rokonarpiseksi ja liian laihaksi. Heille syntyi tytär Natalia (1714–1728, kuoli 14-vuotiaana tuberkuloosiin) ja poika Pjotr (1715–1730), josta myöhemmin tuli keisari Pietari II. Ulkomaanmatkojensa jälkeen vähälahjaisena pidetty Aleksei menetti lopullisesti kiinnostuksensa sotilaallisia harrastuksia kohtaan. Hän vastusti isänsä määräyksiä, juopotteli pappien kanssa ja solmi suhteen Nataljan syntymän jälkeen vuonna 1714, vangiksi otettuun suomalaiseen maaorjaan Eufrosyneen. Pietari I vaati Alekseita luopumaan uudistusten vastustuksesta uhkaillen häntä kruununperijän aseman menetyksellä ja luostariin sulkemisella. vasen|pienoiskuva|193x193px|Suuriruhtinatar Natalia Aleksejeva Romanova (1714-1728) Charlotten kuoltua poikansa Pjotrin synnytyksen jälkeen Aleksei pakeni vuonna 1716 Eufrosynen kanssa Itävaltaan lankonsa Kaarle VI:n suojiin. Aluksi he asuivat Ehrenbergin linnassa Tirolissa ja myöhemmin Napolissa. Pietari I:n lähettiläät saivat Aleksein palaamaan kotimaahan, jossa hänelle luvattiin mahdollisuus mennä naimisiin Eufrosynen kanssa. Ratkaiseva rooli oli diplomaatti Pjotr Tolstoilla, joka sai suostuteltua Aleksein palaamaan.
Kruununperijä
pienoiskuva|200x200px|Pietari Suuri kuulustelemassa tsarevitš Aleksei Petrovitšia Pietarhovissa, [[Nikolai Ge 1871. Ge loi kaksi identtistä maalausta: yhden osti Pavel Tretjakov ja toisen Aleksanteri II. Ensimmäinen on esillä Tretjakov-galleriassa Moskovassa ja toinen Venäläisessä museossa Pietarissa. ]] Aleksein saavuttua Venäjälle tammikuussa 1718 Pietari I pakotti hänet luopumaan kruunusta ja ilmiantamaan salaliittolaiset. Kenraalikunnasta, senaattoreista ja synodin jäsenistä koostunut korkein oikeus tuomitsi hänet kesäkuun 24. päivänä kuolemaan. Viikon ajan kidutettu Aleksei menehtyi ennen tuomion täytäntöönpanoa. Erään tiedon mukaan Pietari I:n lähipiiriin kuuluneet henkilöt kuristivat hänet Pietari-Paavalin linnoituksen vankisellissä. Hänet haudattiin Pietari-Paavalin katedraalin portaikon alle. Eufrosynen huhtikuussa 1717 synnyttämän lapsen kohtalo on tuntematon.
Jimmy Roberts (jääkiekkoilija)
Jimmy Wilfred Roberts (9. huhtikuuta 1940 Toronto, Ontario, Kanada – 23. lokakuuta 2015) oli kanadalainen viidesti Stanley Cupin voittanut jääkiekkoilija, joka peliuransa jälkeen toimi jääkiekkovalmentajana. Pelipaikaltaan hän oli oikea laitahyökkääjä. Roberts menehtyi syöpään 75-vuotiaana.
Peliura
St. Louis Blues varasi Robertsin NHL:n varaustilaisuudessa 1967 kolmannella kierroksella 15. pelaajana. Hän pelasi urallaan 1 006 NHL:n runkosarjaottelua tehopistein 126+194=320 ja 153 pudotuspeliottelua tehopistein 20+16=36 edustaen Montreal Canadiensia ja St. Louis Bluesia. Pisteillä mitattuna Robertsin paras NHL-kausi oli 1967–1968, jolloin hän teki St. Louis Bluesille 74 ottelussa tehot 14+23=37. Roberts voitti Montreal Canadiensissa Stanley Cupin kausina 1964–1965, 1965–1966, 1972–1973, 1975–1976 ja 1976–1977. NHL:n tähdistöottelussa hän pelasi 1965, 1969 ja 1970.
Lisäksi Roberts pelasi EPHL:ssä 190 runkosarjaottelua tehoin 20+73=93 ja 20 pudotuspeliottelua tehoin 0+3=3 edustaen Montréal Royalsia ja Hull-Ottawa Canadiensia, AHL:ssä Cleveland Baronsissa 11 ottelua tehoin 1+3=4 ja yhden pudotuspeliottelun tehoin 1+0=1 sekä CHL:ssä 46 runkosarjaottelua tehoin 18+19=37 edustaen Omaha Knightsia.
Valgjärv (Kasaritsa)
Valgjärv (myös Võru Valgjärv, Jaani järv) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnan Kosen kauppalassa sijaitseva järvi.
Luontoarvoja
Jos verrataan Valgjärv viereiseen Verijärveen, on Valgjärven vesi selvästi kirkkaampaa. Järvessä elää ainakin hauki, särki, sorva, ahven, lahna, suutari ja made.
Vesistösuhteita
Valgjärv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen, jossa sen lasku-uoma Koreli oja on Vanajõen sivuhaara. Järveen ei ole karttojen mukaan merkkitty tulevia ojia, joten järven valuma-alue on pieni. Sen vesi on peräisin sadannasta sekä rinteiden ja järvenpohjan lähteistä. Sen laskuoja alkaa järven kaakkoispäästä ja seuraa laakson pohjaa Koreli ojaan asti. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
To Live Again
To Live Again on Tarotin ensimmäinen livealbumi, joka julkaistiin 23. marraskuuta 1994. Levy on nauhoitettu 3. elokuuta 1994 Helsingin Tavastialla. Levy julkaistiin alun perin vuonna 1994 ainoastaan Japanissa, mutta vuonna 2006 se julkaistiin uudelleenmiksattuna ja -masteroituna myös Suomessa.
Nokian vaakuna
thumb|150px|Nokian vaakuna Nokian vaakuna on saanut aiheensa Nokian kaupungin nimen alkuperästä. Aaltokoroinen palkki viittaa Nokianvirtaan, josta Kokemäenjoki saa alkunsa. Nokia-nimen uskotaan juontavan juurensa nokinäätä-sanasta, jolla alueen tärkeää turkiseläintä soopelia aikanaan kansanomaisesti kutsuttiin. Vaakunan näätä on siten suora viittaus kaupungin nimeen. Nykytutkimuksessa on kuitenkin katsottu, ettei Suomessa tai sen lähialueilla ole koskaan esiintynyt soopeleita, ja nois onkin todennäköisimmin viitannut majavaan.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 25. lokakuuta 1951. Vaakunan heraldinen selitys on ”kultakentässä sininen, alainen aaltokoroinen palkki, jonka yläpuolella musta punavaruksinen näätä pystyasennossa.”
Exocet
Exocet on ranskalaisvalmisteinen meritaisteluohjus. Siitä on tehty useita versioita laukaistavaksi maalta, laivoista, sukellusveneistä ja lentokoneista. Exocet-ohjus on ollut operatiivisessa käytössä 1980-luvulta lähtien. Nimensä ohjus on saanut ranskan kielen liitokalaa tarkoittavasta sanasta. Ohjusta valmistaa MBDA. Exocet-ohjus tuli tunnetuksi Falklandin sodassa argentiinalaisten käytettyä niitä brittiläisiä sota-aluksia vastaan.
Historia
Exocet-ohjuksen kehitys aloitettiin 1967 laivasta laukaistavalla MM38-mallilla. Ilmasta laukaistava malli kehitettiin 1974 ja se tuli Ranskan merivoimien käyttöön 1979.
Ohjusversiot
Exocetista on tehty monta eri versiota joita voi laukaista laivasta, ilmasta ja sukelluveneestä.
Erkki Hara
Erkki Jalmari Hara (vuoteen 1938 Hartzell. 27. huhtikuuta 1914 Helsinki – 1. tammikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja. Hän oli arvoltaan varatuomari ja työskenteli edustajakautensa jälkeen kaupunginvoutina.
Hara pääsi ylioppilaaksi 1932, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1937 ja sai varatuomarin arvon 1940. Hän suoritti kaupallisen tutkinnon 1932 Clark's Collegessa Lontoossa. Sotien jälkeen hän toimi Suomen tukkukauppiaiden liiton johtajana 1945–1957, Suomen olympiakomitean pääsihteerinä 1947–1950, Helsingin kaupungin johtavana kaupunginvoutina 1972–1981. Vuosien mittaan hän oli toiminnanjohtajana ja asiamiehenä useissa talouselämän järjestöissä 1942–1962.
Hara oli Helsingistä valittuna kansanedustajana 1958–1972 Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmässä. Presidentin valitsijamies hän oli kaksissa vaaleissa, 1962 ja 1968. Hän oli mukana myös kunnallispolitiikassa Helsingin kaupunginvaltuustossa ja kaupunginhallituksessa.
Urheilussa Erkki Hara toimi olympiakomitean pääsihteeriyden lisäksi Lontoon kisoissa 1948 Suomen olympiajoukkueen yleisjohtoon.
Hara oli naimisissa kaksi kertaa. Hänen tyttärensä Marjatta Hara-Pietilä on vuoden 1968 olympiauimari ja arkkitehti.'
Hara kuoli 82-vuotiaana uudenvuodenpäivänä 1997 Helsingissä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Joensuun nuorisovaltuusto
Joensuun nuorisovaltuusto on joka toinen vuosi vaaleilla valittava joensuulaisten nuorten äänitorvi. Se vaikuttaa Joensuun kunnallispolitiikassa: se toimii nuorten edunajajana ja yhteytenä päättäjiin. Nuorisovaltuusto vaikuttaa nuorten asioihin aloittein ja kannanotoin, mielenosoituksin, tekemällä kyselyitä ja mielipidetutkimuksia. Se myös järjestää tapahtumia, seminaareja ja tapaamisia. Nuorisovaltuusto on myös edustanut kaupungin nuoria eri kansainvälisissä yhteyksissä.
Valtuusto pitää kokouksia kerran kuukaudessa. Kokouksista ilmoitetaan nuorisovaltuuston internetsivuilla. Lisäksi se osallistuu kaupungin lautakuntien työskentelyyn. Valtuusto toimii itsenäisesti mutta osana Joensuun nuorisotoimen toimintaa.
Valtuusto on toiminut vuodesta 1999. Sen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Antti Öystilä. Aloitteen Joensuun nuorisovaltuuston perustamisesta teki sisäministeri Krista Mikkonen.
Paul Ricœur
Paul Ricœur (27. helmikuuta 1913 Valence, Ranska – 20. toukokuuta 2005 Chatenay Malabry) oli ranskalainen filosofi.
Joensuun nuorisovaltuusto
Kauden 2023-2024 nuorisovaltuuston jäsenet
Varsinaiset:
Paul Ricœur
Elämä
Paul Ricœurin isä kuoli ensimmäisessä maailmansodassa, ja menetettyään myös äitinsä Ricœur eli lapsuutensa isovanhempiensa ja tätinsä hoivissa Rennesissä. Ricœurin suku kuului Ranskan protestanttiseen vähemmistöön. Opiskellessaan filosofiaa 1930-luvulla Sorbonnessa hänen opettajanaan oli muun muassa Gabriel Marcel. Vuonna 1935 Ricœur avioitui Simone Lejasin kanssa. Sotavuodet 1940–1945 kuluivat sotavankeudessa Pommerissa. Tänä aikana Ricœur käänsi Edmund Husserlin tuotantoa ranskaksi ja perehtyi ystävänsä Mikel Dufrennen kanssa Karl Jaspersin ja Karl Barthin ajatteluun. Ricœurin ensimmäinen merkittävä akateeminen asema oli Strasbourgin yliopiston filosofian historian professuuri vuosina 1948–1956. Vuonna 1956 hän siirtyi Pariisiin, filosofian professoriksi Sorbonneen. 1966–1968 hän opetti Pariisin lähellä vastaperustetussa Nanterren yliopistossa, josta tuli vuoden 1968 opiskelija-aktivismin keskuspaikka. Sittemmin hän työskenteli myös Belgiassa Louvainin yliopistossa sekä Yhdysvalloissa Chicagon yliopistossa.
Filosofia
Ricœurin monipuolista tuotantoa voi jaotella usealla tavalla. Keskeinen muutos tapahtui 1960-luvun alussa, jolloin Ricœur kiinnostui hermeneutiikasta ja irtaantui osittain aikaisemmasta fenomenologisesta suuntautumisestaan. Ricœur alkoi julkaista tutkimuksia symbolin teoriasta ja Sigmund Freudin psykoanalyysista sekä selvitteli välejään strukturalistien kanssa. Myöhemmin 1970- ja 1980-luvulla hän julkaisi artikkelikokoelmia sekä metaforatutkimuksen La métaphore vive ja laajan kolmiosaisen teossarjan Temps et récit, joka käsitteli narratiivisuutta ja aikaa.
Temps et récit -teossarjasta alkanut projekti jatkui narratiivista itseyttä ja etiikkaa tutkivalla teoksella Soi-même comme un autre (1990). Tämän jälkeen Ricœur palasi Temps et récit’ssä käsittelemiinsä ajallisuuden ja historiallisuuden kysymyksiin ja lisäsi niihin muistin ja unohduksen tematiikkaa teoksessa La Mémoire, l’histoire, l’oubli (2000). Teoreettisen pohdinnan lisäksi teoksessa kartoitetaan muistamisen ja unohtamisen yhteiskunnallista ulottuvuutta. Ricœurin tuotantoon kuuluu myös kaksi oikeusfilosofista artikkelikokoelmaa Le Juste 1 (1995) ja Le Juste 2 (2001) sekä yhteiskuntafilosofinen L’idéologie et l’utopie (1986). Lisäksi Ricœurin artikkeleita on julkaistu uudelleen 1990-luvulla kokoelmissa Lectures 1–3.
Puolustaessaan epistemologian ja ontologian vastavuoroista suhdetta Ricœur esitti, että filosofilla tulisi olla pätevyys ainakin yhdessä erityistieteessä. Ricœurin omalla kohdalla tämä toteutui niin, että hän julkaisi filosofisen tuotantonsa ohessa useita tutkimuksia protestanttisen teologian ja teologisen hermeneutiikan alalta. Ranskan ulkopuolella hän tuli monissa maissa tunnetuksi aluksi tätä kautta. Ricœurin itsensä mukaan hänen teologinen tuotantonsa on pidettävä erillään hänen filosofisesta tuotannostaan, jossa hän ei hyväksy tai ota annettuna absoluutin käsitettä.
Hänen viimeiseksi teoksekseen jäi kuolemaa käsittelevä Vivant jusque'a la mort, joka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen vuonna 2007.
Barry Tuckwell
Koulutus
Tuckwell lauloi kuorossa sekä toimi urkurina Sydneyn St Andrew's Cathedral Schoolissa ja opiskeli Sydneyn konservatoriossa. Hän opiskeli Sydneyssä Alan Mannin johdolla, minkä jälkeen hän muutti Britanniaan vuonna 1951, jossa opiskeli Dennis Brainin johdolla.
Ura
Tuckwell liittyi Melbournen sinfoniaorkesteriin jo 15-vuotiaana. Uransa aikana Tuckwell soitti mm. Hallé-orkesterissa, Bournemouthin sinfoniaorkesterissa ja vuosien ajan Lontoon sinfoniaorkesterissa. Hän oli Lontoon sinfoniaorkesterin soolocornisti 1955 - 1968. Hän toimi myös Royal Academy of Musicin professorina 1963 - 1974. Vuodet 1979 - 1983 hän toimi Tasmanian sinfoniaorkesterin johtajana. Tuckwell oli mukana perustamassa Marylandin sinfoniaorkesteria vuonna 1982 ja toimi pitkään sen johtajana. Hän antoi viimeisen sooloesityksensä Baltimoren sinfoniaorkesterin kanssa 25. tammikuuta 1997.
Suomessa hän vieraili solistina ja opettajana muun muassa Naantalissa 1985, Jyväskylän kesässä 1979 ja Sibelius-Akatemiassa 1991.
Hän toimi International Horn Societyn presidenttinä 1969 - 1977.
Tunnustukset
Tuckwellille myönnettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan (1965) ja Order of Australian (1992) arvot. Muiden muassa Oliver Knussen ja Richard Rodney Bennett ovat omistaneet teoksiaan hänelle.
Rakettimoottori
thumb|300px|right|[[SpaceX|SpaceX Kestrel -rakettimoottori testauksessa.]] Rakettimoottori on raketeissa käytettävä purkautuvan materiavuon avulla työntövoimaa tuottava moottori, joka ei käytä ulkopuolista hapetinta, esimerkiksi ilmakehän happea.
Propulsio avaruuteen pääsemiseksi ja avaruudessa lentämiseen
Useimmat nykyiset ja kaikki suuren työntövoiman tuottavat rakettimoottorit ovat polttomoottoreita, kemiallisia rakettimoottoreita. Niiden lisäksi on olemassa mm. ionipropulsiomoottoreita, joita käytetään satelliittien ja vähemmässä määrin avaruusluotainten asennonsäädössä ja radankorjauksessa. Ionimoottoreiden työntövoiman tuottokyky on rajallinen, mutta sähköisinä propulsiomenetelminä niiden toiminta-aika on pitkä, jopa vuosia tai jopa vuosikymmeniä siinä missä raskaiden kemiallisten rakettien paloaika on yleensä enintään joitakin kymmeniä minuutteja. Tämä tuottaa erittäin suuren satelliitin nopeuden kasvun. Pitkään kehitteillä ovat olleet ydinpropulsiomoottorit, joita on vain testattu maanpäällä muttei avaruudessa esimerkiksi Yhdysvaltain ilmavoimien 1950-luvun NERVA-projektissa ja NASAn 2000-luvun Prometheus-projektissa. Lähellä prototyypin testausvaiheetta on ionisoituneeseen plasmaan perustuva VASIMR, joka saattaa aikaansaada aiempaa nopeammin lentäviä avaruusluotaimia. Aurinkopurje ja sähköpurje ovat rakettimoottoreiden kanssa kilpailevia propulsiotekniikoita avaruudessa, aurinkopurjetta on kokeiltu avaruudessa muutamia kertoja ja jälkimmäinen on suunnitteluasteella.
Kemiallinen rakettimoottori
Kemialliset rakettimoottorit tuottavat työntövoiman kiihdyttämällä suuttimessa raketista poistuvia kuumia ja korkeapaineisia palamiskaasuja, jotka on yleensä aikaansaatu polttamalla ajoaineen polttoainetta hapettimella polttokammiossa. Sekä polttoaine että hapetin kuljetetaan raketin mukana, joka on kuljetettavan ajoaineen massan suhteen hyvin epätaloudellinen tapa polttomoottorille. Tämä kuitenkin mahdollistaa raketin toiminnan avaruuden tyhjiössä.
Raketin tehokkuutta kuvaa sen paloaikanaan aikaansaama nopeuslisä \Delta v eli delta-V, jota kuvaa 1800-luvun lopulla kehitetty Tsiolkovskin laki. Nopeuslisä ("delta V") riippuu raketin alku- ja loppumassan suhteesta, joka kuvaa ajoaineen massan suhdetta sen suurempaan nopeuteen kiihdyttämän hyödyllisen massa suhteeseen. Tämä suhde on 2000-luvun alussa monivaiheraketeilla 10:1 – 25:1. Mitä suurempi suhde sitä suurempi nopeus voidaan saavuttaa.
Yleisimmin käytetyissä kemiallisissa rakettimoottoreissa ajoaine voi olla eri faaseissa ja tämä vaikuttaa moottorin luokitteluun.
Kiinteä ajoaine
thumb|Avaruussukkula Atlantis muutama sekunti lentoonlähdön jälkeen. Kiinteää ajoainetta käyttävät moottorit tuottavat merkittävän osan työntövoimasta lentoonlähdön aikana. Useimmissa ohjuksissa ja monissa kantoraketeissa käytetty moottorityyppi on kiinteän ajoaineen moottori, jossa sekä polttoaine että hapetin ovat kiinteässä olomuodossa sekoitettuna keskenään. Tämä moottori on rakenteeltaan yksinkertaisin. Se sisältää ainoastaan polttokammion, jossa ajoaine palaa, ja suuttimen, josta palokaasut purkautuvat ulos. Kiinteän ajoaineen etuina on hyvä varastoitavuus ja raketin suuri työntövoima, joiden takia se on ollut suosituin sotilaallisten ohjusten rakettimoottori. Toisaalta kiinteän ajoaineen haittoja ovat esimerkiksi se, ettei raketin tehoa voi useimmissa tapauksissa mitenkään säätää palamisen aikana, ja ettei moottoria voi sammuttaa ennen polttoaine-hapettimen loppumista. Tämä estää myös rakettimoottorin uudelleen sytyttämisen.
Kiinteää ajoainetta käyttäviä raketteja käytetään usein lentoonlähdössä auttamaan raketti ulos maanpinnan voimakkaasta painovoimasta ja matalalla olevasta tiheimmästä ilmakehästä.
Nestemäinen ajoaine
Toinen yleinen moottorityyppi on nesterakettimoottori, joka perustuu nestemäisen hapettimen ja polttoaineen palamiseen. Tämä moottorityyppi on monimutkaisin, koska nesteen pumppaamiseen tarvitaan yleensä ajoaineen paineistetut säiliöt, polttoaineen syöttöjärjestelmän, jonka kriittisiä osia ovat turbopumput.
Kaasumainen ajoaine
Avaruusalusten asennonsäännössä käytetään jonkin verran rakettimoottoreita, joiden ajoaine on paineenalainen nestetyppi, joka kaasuuntuneena tuottaa työntövoimaa suuttimissa kaasusuihkun nopeuden kasvaessa. Näitä moottoreita kutsutaan trustereiksi. Tällaisen ajoaineen ominaisimpulssi on hyvin pieni verrattuna palamisprosessia hyväksikäyttäviin moottoreihin.
Hybridiraketti
On olemassa myös hybridimoottoreita, joissa polttoaine on nestemäinen ja hapetin kiinteässä muodossa. Näitä kutsutaan käänteisiksi hybrideiksi ja ne ovat selvästi harvinaisempia kuin suorat hybridit.
Hybridimoottorin tehoa pystytään säätämään kaasumaisen hapettimen tai polttoaineen virtausta rajoittamalla, ja se voidaan myös sammuttaa ja käynnistää uudelleen toisin kuin kiinteää polttoainetta käyttävä moottori. Eduistaan huolimatta hybridimoottorien kehitys on jäänyt jälkeen perinteisemmistä kiinteää ja nestemäistä ajoainetta käyttävistä moottoreista.
Ydinlämpömoottori
Ydinlämpöraketti hyödyntää reaktorin tuottamaa lämpöenergiaa samaan tapaan kuin perinteinen ydinvoimala. Moottorin toiminta perustuu ajoaineen virtaukseen reaktorin läpi, jolloin se lämpenee ja laajenee. Ajoaineessa ei tapahdu useimmissa ydinmoottorissa kemiallisia reaktiota, kuten palamista. Ydinrakettien etuna on niiden korkea ominaisimpulssi ja suuri työntövoima, mutta niiden avaruuteen lähettämistä on jarruttanut lähinnä moottoreihin liittyvät ympäristöriskit.
Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa kehitettiin kylmän sodan aikana ydinraketteja, jotka etenivät jopa prototyyppiasteelle.
Ionimoottori
Ionimoottori käyttää työntövoimana ioneja. Ionimoottorin työntövoima ei riitä Maan painovoimakentästä poistumiseen mutta se mahdollistaa planettojenväliset lennot vähäisellä polttoainemäärällä.
Moottoria voidaan käyttää pitkiä aikoja ja alus kiihtyy hitaasti.