cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurjenrahkan kansallispuisto
Suot
thumb|Vajosuon luontotornista avautuu hyvällä säällä näköala yli laajan suon... thumb|right|...mutta ensilumen jälkeisessä sumussa näkyvyys rajoittuu kymmeniin metreihin.
Yli kahdenkymmenen neliökilometrin laajuinen, kansallispuistolle nimensä antanut Kurjenrahkan suo on Varsinais-Suomen ja lähes koko Etelä-Suomen laajin yhtenäinen suoalue. Luoteis- ja keskiosiltaan se on hyvin vetinen. Tällä vaikeakulkuisella alueella on useita pieniä allikoita eli suolampia, joiden rannoilla pesivät monet suolinnut. Kurjenrahkan keidassuolla on myös useita metsäsaarekkeita, joista osa on säilynyt hakkaamattomina. Saarekkeista suurimmat ovat Iso-Välisaari ja Tuhkasaari, josta kaikki puut on hakattu ennen kansallispuiston perustamista. Kurjenrahkan vallitsevaksi suotyypiksi ilmoitetaan eri lähteissä joko kitukasvuista mäntyä harvakseltaan kasvava isovarpuräme tai keidasräme, mutta suon itäosissa on runsaasti myös laajoja erilaisia neva- ja korpisoita. Suon koillis- ja kaakkoiskulmien rajoilla on rämeestä raivattuja peltoja, joiden tuntumasta on nostettu turvepehkua.
Savojärven pohjoispuolinen Lammenrahka on Kurjenrahkan suota osin rehevämpi, mutta sekin on tyypillinen varsinaissuomalainen keidassuo, jossa kuljut ja kermit ympäröivät kehämäisesti suon keskustaa. Myös Lammenrahkan keskiosissa on paljon allikoita. Suo on linnustoltaan puiston edustavimpia. Valkiaissaarenrahka on enimmäkseen ojitettu. Itäinen avo-osa on kuitenkin säilynyt melko hyvin luonnontilassa, ja muuallakin on tehty ennallistamistoimia. Suon vallitsevia suotyyppejä ovat erilaiset rämeet, kuten tupasvilla-, isovarpu- ja rahkaräme. Ennen suon suojelua Geologian tutkimuskeskus teki 1980-luvulla kartoituksia, joiden mukaan suo olisi soveltunut teolliseen turvetuotantoon.
Muusta puistosta erillinen Vajosuon keidassuo on Kurjenrahkaa ja Lammenrahkaa pienempi. Sen keskiosassa on vähän puita, ja reunoja kiertää mäntyä kasvava rämevyöhyke. Vajosuon vallitsevia suotyyppejä ovat paikoittain hyvinkin kosteat lyhytkortis- ja suursaranevat. Alueen keskiosissa on lisäksi useita allikoita, joissa säilyy vesi kuivinakin kesinä. Suon länsi- ja itälaidoista osa on aikanaan ojitettu, ja suon laidoilta on myös nostettu turvepehkua. Kuten Kurjenrahkallakin, pehkun kuivatuksessa käytetyt rakennelmat ovat kuitenkin jo häviämässä, eikä ojituskaan enää juuri näy suon maisemassa.
Toisin kuin edellä mainitut laajat keidassuot, ovat kansallispuiston läntisimmän osan Laidassuo ja Lakjärvenrahka sekä eteläinen Lammenrahka muodostuneet kallioisten metsäalueiden väleihin. Nämä suot muodostavat sokkeloisen alueen, missä keidassuolaikut ovat pieniä ja missä on runsaasti erilaisia suotyyppejä. Soilla on myös runsaasti pieniä, usein luonnontilaisia metsäsaarekkeita. Tällainen on esimerkiksi Lakjärvenrahkan kaakkoisosassa sijaitseva Pukkipalo.
Vesistöt
thumb|right|Savojärvi Kurjenpesän rantalaiturilta nähtynä.
Kurjenrahkan kansallispuiston alueella on kaksi järveä, Savojärvi ja Lakjärvi, joista Savojärvi on selvästi suurempi. Sen kokonaispinta-ala on 124 hehtaaria, ja kansallispuistoon siitä kuuluu järven pohjoisosassa 64 hehtaaria. Savojärvi on dystrofinen, suorantainen järvi, joka saa vetensä ympäröiviltä soilta. Se sijaitsee Nousiaisten, Mynämäen ja Pöytyän kuntien alueella ja toimii myös Turun kaupungin vesivarastona. Lakjärvi on vain kolmen hehtaarin suuruinen, suorantainen järvi Mynämäen kunnan alueella. Se sijaitsee nimensä mukaisesti Lakjärvenrahkan koilliskulmassa ja laskee vetensä Mynäjokeen. Kansallispuiston soilla on lisäksi satakunta pientä allikkoa.
Kansallispuiston halki kulkee vedenjakaja. Lakjärvenrahkalta ja Lammenrahkan läntisistä osista vedet valuvat kohti länttä, Mynäjärveen ja siitä alkunsa saavaan Mynäjokeen, joka laskee mereen Mietoistenlahdella. Lammenrahkan eteläosan ja Kurjenrahkan vedet puolestaan valuvat etelään, joko Savojärveen ja Kurjenrahkan länsilaitaa virtaavaan Järvijokeen tai suon koillispuolisen Ihavanjokeen ja niistä edelleen Aurajokeen, joka laskee mereen Turussa.
thumb|left|Pukkipalon vanha metsä on maakunnan edustavimpia. Metsän laidalla on runsaasti eri-ikäistä puustoa pienistä kuusentaimista aina suuriin mäntykeloihin ja maahan kaatuneeseen lahopuuhun asti.
Metsät ja maaperä
Kurjenrahkan kansallispuiston metsät kasvavat soiden reunoilla tai niiden keskelle jäävissä saarekkeissa. Vaikka suurin osa onkin entisiä talousmetsiä, osa saarekkeista on säilynyt luonnontilassa. Esimerkiksi edellä mainitulla Pukkipalon aarnialueella on runsaasti suuria, vanhoja puita sekä lahopuuta. Pukkipalon vanhaa metsää pidetäänkin maakunnan komeimpana. Alueen alavissa ja paikoin kosteapohjaisissa osissa kasvaa pääasiassa vanhoja kuusia, ja keskiosan avoimien kallioiden ympärillä ja korkeammilla paikoilla on puolestaan runsaasti suuria, kilpikaarnaisia mäntyjä. Myös keloja ja maapuita on paljon. Täysin luonnontilainen ei Pukkipalokaan ole, sillä suurimpia puita on hakattu ja sahattu lankuiksi 1900-luvun alussa ja 1930-luvulla on kaivettu muutamia ojia.
Kansallispuiston kallioisten metsien maaperä on pääosin moreenia ja kalliopaljastumia. Pukkipalon-Laidassuon alueen pohjoisosan sekä Kurjenrahkan kivennäismaasaarekkeista suurin osa on jäätikkösyntyisiä moreenikumpuja. Puiston metsät ovat enimmäkseen melko karuja ja monin paikoin kallioisia. Yli puolet kansallispuiston metsistä on mustikkatyypin tuoreita kankaita, jotka ovat yleisesti soistuneita. Kurjenrahkan kansallispuistossa on myös paljon kanervatyypin kuivia kangasmetsiä sekä puolukkatyypin kuivahkoja kankaita. Lisäksi puistossa on muutama pieni lehtomaisen kankaan alue, esimerkiksi Kurjenrahkan suon Mustasaaressa kasvaa pieni käenkaali-oravanmarjatyypin metsä.
Eläimet
Kurjenrahkan kansallispuiston eläimistö on pääosin tyypillistä suolajistoa. Alueella pesii kuitenkin myös erämaisia, Varsinais-Suomessa harvinaisia ja uhanalaisia eläinlajeja. Monet pohjoiset lintulajit pesivät alueella eteläisimmillä esiintymispaikoillaan, ja erityisesti Lammenrahkalla on runsas lintulajisto. Kansallispuiston lintulajistoon kuuluvat vaarantuneet käenpiika ja tiltaltti sekä silmälläpidettävät kehrääjä, harmaapäätikka, pikkusieppo ja kalasääski. Muita lajeja ovat esimerkiksi nuolihaukka, tuulihaukka ja kangaskiuru, ja myös muuttohaukkoja on tavattu. Puisto on yksi eteläisimmistä riekon ja pohjansirkun pesimäalueista Suomessa. Sen vanhoissa metsissä pesivät lisäksi ainakin korppi, helmipöllö, viirupöllö, palokärki, pohjantikka, teeri ja metso, ja keväisin ja syksyisin siellä näkee paljon muuttomatkalla olevia metsähanhia ja kurkia. Kurjista osa myös pesii alueen soilla.
Useat edellä mainituista lajeista on lueteltu Euroopan unionin lintudirektiivin I liitteessä. Sen lisäksi puiston alueella elää kymmenen muuta liitteen suojeltavaksi määräämää lintulajia: huuhkaja, kalatiira, kapustarinta, liro, mehiläishaukka, pikkulepinkäinen, pyy, sinisuohaukka, suopöllö ja varpuspöllö. Yhteensä kansallispuistossa pesii ainakin 68 lintulajia.
Kansallispuistossa elää myös lukuisia nisäkäslajeja. Soiden reuna-alueiden vanhoissa sekametsissä on liito-oravia, ja pienpedoista esiintyy muun muassa kettuja, näätiä, supikoiria ja mäyriä. Savojärvessä elää saukkoja. Nisäkäslajistoon kuuluu lisäksi ainakin ilves, hirvi, valkohäntäpeura ja metsäkauris. Puistossa on tavattu myös yksittäisiä susia ja karhuja. Pikkunisäkkäistä yleisiä ovat metsäpäästäiset, ja lisäksi alueelta on yksi havainto vaivaispäästäisestä. Matelijoista ja sammakkoeläimistä puistossa elää ainakin kyy, vaskitsa, sisilisko, sammakko ja viitasammakko.
thumb|right|250px|Kurjenrahkan kansallispuiston harvinaisia perhosia. Ylärivi: Muurainhopeatäplä päältä ja alta, alarivi: luumittari ja kanervamittari. Kanervamittaria lukuun ottamatta perhoset ovat Lakjärvenrahkalta.
Alueen vanhoissa metsissä tavataan useiden kolossa pesivien lintulajien lisäksi runsaasti erilaisia lahopuista riippuvaisia hyönteisiä. Niitä on erityisesti Pukkipalon aarniometsän lahopuissa. Tällaisia lajeja ovat uhanalainen kovakuoriainen rosopehkiäinen sekä aiemmin uhanalaisina pidetyt ludelajit aarnilatikka ja ruskolatikka. Pukkipalon perhoslajisto muistuttaa rehevän kuusisekametsän lajistoa, mutta siellä on myös suo- ja kosteikkolajeja. Harvinaisia tai uhanalaisia perhoslajeja Pukkipalosta ei hyönteiskartoituksessa ole löytynyt.
Kansallispuiston soilla elää kuitenkin muutamia harvinaisia ja uhanalaisia perhoslajeja. Kurjenrahkan suoalueella on tavattu muun muassa uhanalaiset muurainhopeatäplä ja rahkahopeatäplä sekä harvinainen rämepörhömittari. Vajosuolla on uhanalaisen luumittarin lounaisin esiintymä Suomessa. . Lisäksi Vajosuollakin on tavattu vaarantuneen muurainhopeatäplän yksilöitä. Näiden lisäksi kansallispuistossa elävät pursupikkumittarin ja silmälläpidettävän rimpiputkisirvikkään lounaisimmat populaatiot Suomessa. Myös rämekarvajalka, kanervamittari, kehnämittari sekä pikkutupsukas elävät siellä levinneisyysalueensa äärirajalla. Yhteensä puistossa on tavattu 45 soille tunnusomaista perhoslajia. Muiden selkärangattomien ryhmien lajisto on lounaissuomalaisille soille tyypillistä, mutta Kurjenrahkan suon hämähäkkieläinkanta on tutkimusten mukaan erityisen runsas ja monipuolinen.
left|250px|thumb|Kantokääpää kasvaa yleisesti koko Pukkipalon alueella.
Sienet
Vanhoissa metsissä kasvaa lisäksi useita lahopuista riippuvaisia sieniä. Erityisesti Pukkipalon lahottajasienilajisto on Varsinais-Suomen edustavin. Näihin lajeihin kuuluvat uhanalaiset rusokantokääpä ja pursukääpä sekä harvinaiset hentohaprakääpä, korpiludekääpä, rusokääpä ja riekonkääpä. Pukkipalon yleisempiä kääpälajeja ovat lisäksi muun muassa pökkelö-, kuusenkynsi- ja kantokääpä sekä erilaiset vyökäävät.
Kasvit
thumb|right|200px|Suopursun kukat hehkuvat nousevan auringon valossa Lakjärvenrahkalla.
Alueen kasvilajisto on tyypillistä, monipuolista eteläisen Suomen suolajistoa, joskaan puistosta ei ole tavattu harvinaisia tai uhanalaisia putkilokasveja. Esimerkkeinä Kurjenrahkan kansallispuiston kasveista voidaan mainita Savojärven ja muiden suojärvien laidoilla kasvavat raatteet, suovehkat, pullosarat, suokortteet ja jouhivihvilät. Soiden tyypillistä kasvistoa ovat lisäksi ainakin vaivaiskoivu, kanerva, suopursu, pitkä- ja pyöreälehtikihokki sekä suokukka. Marjoista soilla kasvaa ainakin lakka, juolukka sekä iso- ja pikkukarpalo.
Kurjenrahkan suon avo-osalla kasvaa ainakin 14:ää rahkasammallajia, kuten jokasuonrahkasammalta ja rusorahkasammalta, sekä monia sarakasveja, kuten tupasvillaa, tupasluikkaa ja rahkasaraa. Allikkojen kasveja ovat muun muassa ulpukka, leväkkö ja valkopiirtoheinä. Pukkipalon aarnialueelle luonteenomaisia ovat runsaiden karhunsammalkasvustojen lisäksi vanamot, talvikit ja oravanmarjat. Kämmekkäkasveista Pukkipalossa kasvaa sekä maariankämmekkää että yövilkkaa. Kurjenrahkan suon Mustasaaren lehdossa tavataan muun muassa metsälehmusta, tervaleppää sekä aluskasvillisuutena sinivuokkoa, käenkaalia ja kieloa.
Nähtävyydet ja palvelut
thumb|left|200px|Kuhankuonon rajakivi Nousiaisten suunnasta nähtynä.
Kuhankuono ja sen ympäristö
Kurjenrahkan kansallispuiston tunnetuin nähtävyys on seitsemän kunnan rajapyykki Kuhankuono, jonne on enimmillään ulottunut kahdeksan kuntaa. Vuodelta 1773 olevan tiedon mukaan Kuhankuono-nimi tulee rajakiven sijaintipaikan muodosta, sillä kivi sijaitsi ison suosaarekkeen länsilaidalla nokkaa eli kuonoa muistuttavalla terävällä kalliopaadella. Vaihtoehtoisen selityksen mukaan nimi tarkoittaa erärajoja ja eräteitä viitoittavaa merkkipaikkaa. Seututie 204:ltä on kivelle matkaa noin kilometri. Vähä-Välisaaressa, Kuhankuonosta noin 400 metriä lounaaseen on paikalla surmatun 16-vuotiaan punakaartilaisen Ahti Jalosen hauta ja yksinkertainen muistokivi.
Kurjenpesä ja Rantapiha
Kuhankuonon ohella puiston suosituimpia käyntikohteita olivat vuonna 2007 tehdyn kävijätutkimuksen mukaan Savojärven eteläpuolella sijaitseva Kurjenpesän luontotupa sekä järven länsipuolella, mutta hieman kansallispuiston ulkopuolella sijaitseva Rantapiha, joka on Nousiaisten kunnan virkistysalue. Kurjenpesän luontotupa on avoinna päivittäin. Siellä ei ole henkilökuntaa, mutta tuvassa on maksuton näyttely, johon kävijät voivat tutustua. Toukokuussa 2004 avatun luontotuvan ja sen näyttelyn tarkoitus on tehdä suo tutuksi eri vuodenaikoina kurjen näkökulmasta. Tuvasta saa myös muuta tietoa kansallispuistosta.
Kurjenpesän luontotuvan piha-alueella on keittokatos, Savojärvelle avautuva näköalatasanne sekä kuivakäymälä. Tupa, piha ja rantalaituri polkuineen on tehty esteettömiksi. Luontotuvan yhteydessä sijaitsee myös kokoontumistila Kurkela, jonka voi vuokrata päiväkäyttöön kahdellekymmenelle hengelle. Kurkela on keittiön ja kokoontumistilan sisältävä entinen kesämökki, joka on kunnostettu vuonna 2004. Kurjenpesän edustalta lähtee myös 6,7 kilometriä pitkä Savojärven kierroksen rengasreitti, kahden kilometrin pituinen Karpalopolun rengasreitti sekä pyörätuolillakin kuljettava polku Kuhankuonon rajapyykille. Edellä mainittujen palvelujen perusteella Metsähallitukselle myönnettiin Länsi-Suomen läänin esteettömyyspalkinto vuonna 2007.
Nousiaisten kunnan omistama Rantapiha Saksalan kylässä on suosittu puistoretkien lähtöpaikka. Virkistysalueella on muun muassa uimaranta, kesäviikonloppuisin toimiva kioski, grillikatos, kaivo ja käymälä. Rantapihalla on myös mahdollisuus saunoa ja yöpyä maksua vastaan, ja päärakennuksessa järjestetään tilauksesta ruokailuja ryhmille. Virkistysalueen ylläpidosta vastaa Saksalan pienviljelijäyhdistys.
Retkeily ja reitit
thumb|Kuhankuonon retkeilyreitistön opaste ja polku Pukkipalon pohjoispuolella. thumb|Vajosuon vuokratupa sijaitsee kallioisen mäen laella. Neljälle hengelle tarkoitettu tupa on entinen partiolaisten maja.
Kokonaan kansallispuiston alueella kulkee vain yksi rengasreitti, edellä mainittu kahden kilometrin mittainen Karpalopolku, joka kulkee Kurjenpesän luontotuvalta Kuhankuonolle ja takaisin. Lisäksi Savojärven kiertävä 6,7 kilometrin pituinen Savojärven kierros kulkee lähes kokonaan puiston sisällä. Muut rengasreitit, kuten yhdeksän kilometrin pituinen Pukkipalon reitti ja kolmenkymmenen kilometrin pituinen Vajosuon vaellus, kulkevat suurelta osin puiston ulkopuolella. Kansallispuistossa kulkeva Pukkipalon noin kilometrin pituinen luontopolku vanhan metsän lajistosta kertovine tauluineen on osa Pukkipalon reittiä. Luontotuvalta Kuhankuonon kautta Rantapihaan johtava polku, Töykkälästä Kuhankuonolle johtava polku Kurjenrahkan suon yli sekä Vajosuon reunaosissa kulkeva polku ovat puolestaan osa Vajosuon vaellus -reittiä.
Kurjenrahkan kansallispuistossa on aiemmin käynyt suhteellisen vähän ihmisiä, mutta 2010-luvun aikana puiston käyntimäärät ovat moninkertaistuneet. Esimerkiksi vuonna 2009 kävijöitä oli noin puolet kaikkien Suomen kansallispuistojen kävijämäärien keskiarvosta. Silloin puistossa vieraili noin 28 500 ihmistä, mikä oli noin 1,5 prosenttia kaikista Suomen kansallispuistojen vierailijoista. Kävijämäärä on selvässä kasvussa, esimerkiksi vuonna 2016 kävijöitä oli 65 900, joka on 2,3 prosenttia kaikista kävijöistä, ja osuus keskiarvosta oli kivunnut noin 90 prosenttiin. Vuosien 2009 ja 2016 välillä kansallispuistojen määrä kasvoi neljällä 39 puistoon, ja niiden vuotuinen yhteiskävijämäärä oli noussut 2,8 miljoonaan kävijään. Neljässä eniten vierailluissa puistossa – Pallas-Yllästunturin, Nuuksion, Urho Kekkosen ja Oulangan kansallispuistoissa – oli vuonna 2016 yhteensä 1,37 miljoonaa kävijää eli lähes puolet kaikista kansallispuistojen kävijöistä. Kävijätutkimuksen perusteella Kurjenrahkan kansallispuisto on tyypillisesti perheiden päiväretkikohde, jonka reiteille tullaan omalla autolla etenkin syksyisin ja viikonloppuisin, keskimäärin neljän-viiden tunnin retkille. Kävijät ovat enimmäkseen turkulaisia, ja heille puisto on tavallaan lähivirkistysalue. Turun kaupunki on myös järjestänyt puistossa monenlaista liikuntatapahtumia, kuten lumikenkäkierroksia, hiihtoretkiä ja erilaisia ulkoilupäiviä. Mynämäen kunta järjestää kansallispuistossa alakoululaisille luokkaretkiä.
Vyöhykejako ja rajoitukset
Kurjenrahkan kansallispuisto on jaettu hoito- ja käyttösuunnitelmassa kolmeen vyöhykkeeseen, minkä tarkoitus on ohjata maankäyttöä ja ihmisten liikkumista. Pääosa puistosta on syrjävyöhykettä, jonne ei pyritä rakentamaan palveluvarustusta. Suurin osa laavuista, poluista ja muista rakenteista sijaitsee pienialaisilla virkistysvyöhykkeillä, joiden tarkoitus on muun muassa estää luonnon kuluminen ja häiriintyminen muilla alueilla. Luonnoltaan kaikkein arimmat ja arvokkaimmat alueet ovat puiston rajoitusvyöhykkeillä, joilla liikkumista rajoitetaan muun muassa linnuston pesimärauhan takaamiseksi. Lammenrahkan alueella liikkuminen on kiellettyä tammikuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin, kun taas Vajosuon, Kurjenrahkan ja Laidassuon-Lakjärven alueilla kulkurajoitukset ovat voimassa huhtikuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin.
Kansallispuiston järjestyssäännöt rajoittavat muutenkin ihmisten toimintaa. Telttailu ja tulenteko puiston alueella on sallittu vain merkityillä paikoilla ja paikalle erikseen tuotua polttopuuta käyttäen. Lemmikkieläimiä ei saa pitää vapaana, ja maaperän käyttö, kasvien kerääminen ja eläinten pyydystäminen tai häiritseminen on kielletty. Sienten ja marjojen poiminta sekä kalastus on tosin sallittu jokamiehenoikeuksien nojalla. Lammenrahkan alueella on mahdollista myös metsästää hirviä Metsähallituksen luvalla.
Oulun jäähalli
Oulun jäähalli (sponsorinimeltään Oulun Energia Areena, puhekielessä myös Raksilan jäähalli) on Oulussa Raksilan urheilukeskuksessa sijaitseva jäähalli, joka avattiin vuonna 1975. Hallin pääkäyttäjä on jääkiekon SM-liigassa pelaava Oulun Kärpät ja sen kapasiteetti on 6 485 katsojaa.
Historia
left|thumb|Jäähalli ulkoa. Oulun jäähallin suunnitteli oululainen arkkitehtuuritoimisto Uki Heikkinen (nykyinen Uki-arkkitehdit). Hallin rakentaminen alkoi vuonna 1974, ja se avattiin vuonna 1975. Halli peruskorjattiin vuosina 2003–2004, minkä jälkeen sen yleisökapasiteetti on ollut 6 614. Yleisökapasiteetti ennen remonttia oli 7 600. Halli on osa Raksilan urheilukeskusta. Hallin välittömässä läheisyydessä sijaitsee 2008 valmistunut harjoitushalli.
Jääkiekon SM-liigan joukkue Oulun Kärpät harjoittelee sekä pelaa kotiottelunsa Raksilan jäähallissa. Hallin muita käyttäjiä ovat kaukalopallojoukkue RB-Oulu ja taitoluisteluseura Oulun Luistelukerho. Hallin päävuokralainen Oulun Kärpät nimesi hallin Oulun Energia Areenaksi. Nimeämisen mahdollisti kaupungin vuonna 2003 tekemä päätös, että halutessaan tilojen päävuokralaiset saavat myydä toimitilojensa nimen. Halliin avattiin uusi rinkside-ravintola vuonna 2018, jonka seurauksena hallin katsojakapasiteetti putosi 6485 katsojaan.
Konsertit
Hallissa on järjestetty myös konsertteja. Raksilassa ovat soittaneet rockyhtyeistä muun muassa Kiss, Judas Priest sekä Whitesnake. Myös Lordi-yhtyeen elokuva Dark Floors on saanut poikkeuksellisen ensi-iltansa Oulun Energia -areenalla vuonna 2007. Lordi myös esiintyi tapahtumassa.
Huijarien huvittavat huiputtajat
Huijarien huvittavat huiputtajat on vuoden 1945 suomalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Aarne Kivimäki ja tuottanut Kansan Filmi Oy. Ensi-ilta oli Helsingissä Bio-Biossa. Valtalehtien arvostelijat eivät pitäneet elokuvsta, mutta maaseudun lehdissä komediaa ymmärrettiin.
Allokointitehokkuus
Allokointitehokkuus kuvaa markkinoiden tilaa, jossa resurssit on jaettu tavalla, joka maksimoi niiden käytöstä saatavan hyödyn. Allokatiivisesti tehokas talous tuottaa hyödykkeitä "optimaalisessa" suhteessa. Yritys on allokatiivisesti tehokas, kun sen tuotannon hinta vastaa tuotannon rajakustannusta.
Toivakan kirkonkylä
Nykyään kirkonkylä on pääosin omakotitaloaluetta, mutta siellä on myös rivitaloasutusta. Alueella on runsaasti palveluja, kuten peruskoulu, terveysasema, kirjasto, kirkko sekä Sale ja postipalvelut sisältävä K-Market.
Kunnan tärkeimpiin työnantajiin lukeutuu kirkonkylässä toimiva, betonielementtejä valmistava MH-Betoni Oy.
Toivakan kylä mainitaan asiakirjoissa muodossa Toiwacka by vuonna 1766. Toivakka oli 1500-luvulla osa Laukaan kappeliseurakunnan Leppäveden kylää. Toisen lähteen mukaan Toivakan alue kuului Rautalammin pitäjään, vuodesta 1628 lähtien Laukaaseen ja vuodesta 1693 lähtien Jyväskylän maaseurakunnan kappeliin.
Leppäveden kylän alueella sijaitsi Toivakan uudistalo jo vuonna jo 1540; talon rinnakkaisnimenä on sittemmin ollut Alatalo. Talon isäntänä oli vuosina 1553–1574 Paavo Toivakainen. Hänellä oli savolainen sukunimi, joten suku oli ilmeisesti kotoisin Savosta. Toivakasta tuli Jyväskylän maaseurakunnan rukoushuonekunta vuonna 1871. Itsenäiseksi seurakunnaksi Toivakka erotettiin 1901. Kappelioikeudet se sai ehdollisena 1905. Itsenäisen seurakunnan asema ja ero Jyväskylän maaseurakunnasta toteutui vuonna 1909. Toivakan ensimmäinen kuntakokous oli tammikuussa 1910.
SC Heerenveen
S.C. Heerenveen on Heerenveenin kaupungista Friisinmaalta kotoisin oleva jalkapalloseura. Joukkue pelaa Alankomaiden pääsarjassa Eredivisiessä, jossa se on parhaimmillaan sijoittunut toiseksi kaudella 1999–2000.
Alfa Romeo 158/159 Alfetta
Alfa Romeo 158/159 "Alfetta" oli Alfa Romeon vuosina 1937-1951 käyttämä kilpa-auto, joka voitti sen ajamasta 54 kilpailusta 47. Se suunniteltiin vuonna 1937 ennen toista maailmansotaa Voiturette -luokkaan. Siinä oli 1,5 litran suora mekaanisesti ahdettu kahdeksikkomoottori. Toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1947 auto luokiteltiin uudestaan juuri lanseerattuun Formula 1 -luokkaan. Suurinta menestystä auto saavutti vuodesta 1946 vuoteen 1951, jolloin se voitti kaikki muut kilpailut joihin se osallistui paitsi Pariisissa 9. heinäkuuta 1946 järjestetyn kilpailun. Kun Formula 1 -virallinen maailmanmestaruussarja starttasi vuonna 1950, oli Alfa Romeo heti mukana kilpailussa ja saavutti Formula 1 -maailmanmestaruudet vuosina 1950 ja 1951, legendaarisilla kuljettajilla kuten Argentiinan Juan Manuel Fangio ja Italian Giuseppe Farina sekä Luigi Villoresi.
SC Heerenveen
Joukkue
''Päivitetty 17. marraskuuta 2018.''
Alfa Romeo 158/159 Alfetta
Auton nimi tuli sen 1,5 litran moottorista ja 8 sylinteristä.
Tekniikka
Auto oli putkirunkoinen yksipaikkainen kilpa-auto, jossa käytettiin neljävaihteista vaihdelaatikkoa, Pirellin renkaita, sekä Shellin öljyjä, polttoaineena käytettiin seosta jossa oli 98,5% metanolia, 1% risiiniöljyä sekä 0,5% vettä.
Alfettassa oli 1,497 litran 1,5 litran suora mekaanisesti ahdettu kahdeksikkomoottori, jonka ensimmäinen vuoden 1938 versio tuotti 200 hevosvoimaa ja kävi 6500 kierroksella minuutissa. Sodan jälkeen moottorista saatiin puristettua irti 254 hevosvoimaa. Vuonna 1947 uuteen Formula 1 -sarjaan autoa muokattiin ja siitä saatiin 350 hevosvoimaa 8500 kierroksella minuutissa. Uuden mallin viralliseksi nimeksi tuli Tipo 158/47. Vuoden 1950 lopussa alettiin suunnitella uutta mallia 159, koska edellinen malli oli hyvin vanha ja Alfa Romeo tarvitsi uutta auto pitääkseen pahimmat kilpailijansa, Ferrarin, Maseratin ja Talbot-Lagon, takanaan. Mallissa 159 oli uusi moottori, joka tuotti 425 hevosvoimaa 9300 kierroksella minuutissa.
Kiinan autoteollisuus
thumb|270px|Kiinalaisen [[Geely-autotehtaan kokopanolinjaa yhtiön Ningbon autotehtaalla (2011).]] Kiinan kansantasavallan autoteollisuus on maailman suurin autojen tuottaja. Vuonna 2008–2009 Kiina nousi autokaupan kappalemäärällä mitattuna Yhdysvaltojen ohi maailman suurimmaksi automarkkinaksi, ja vuonna 2015 maa oli ylivoimaisesti suurin autonvalmistaja. Maan autotehtaat valmistivat tuolloin yhteensä runsas 24,5 miljoonaa autoa eli 27 prosenttia maailman autotuotannosta.
Kiinan autokanta kymmenkertaistui 2000-luvulla vuoteen 2015 mennessä. Autoistumisaste oli vuonna 2015 noin 126 autoa 1 000 henkeä kohden, ja on sittemmin jatkanut nopeaa nousuaan.
Kiinan autoteollisuuden historiaa
thumb|270px| Ulkomaalaisia autoja ilmestyi Shanghain katukuvaan 1900-luvun alussa. Nanging Road, Shanghai, 1918. Ensimmäiset autot tuotiin Kiinaan vuonna 1901. Autoja näkyi erityisesti maan kehittyneimmässä kaupungissa Shanghaissa. Seuranneiden vuosikymmenien aikana lähes kaikki maan autot olivat tuontitavaraa ulkomailta ja monet niistä olivat ulkomaalaisten omistuksessa. Kiinan oman autoteollisuuden kehittymisen hitauteen vaikutti esimerkiksi valtaväestön pienet tulot ja päällystettyjen teiden puute. Vuonna 1931 valmistettiin kuitenkin kiinalaisen kuorma-auto Minsheng Model 75:n koesarja.
Teollinen tuotanto alkuun Neuvostoliiton tuella
thumb|270px|Rapistunut ilmavalvontatutkan vetoautona ja kontrollikeskuksena käytetty kiinalaisvalmisteinen Jiefang-kuorma-auto. thumb|270px|Kiinalainen [[Hongqi-limusiini (”Punalippu”) vuodelta 1959.]] Kiinan sisällissodan voittaneet kommunistit pyrkivät 1950-luvulta lähtien edistämään maan raskaan teollisuuden kehittymistä. Yksi teollisuuden tärkeimmistä osa-alueista oli kuorma-autojen sarjatuotanto, sillä kuorma-autoja tarvittiin maataloustuotteiden kuljetukseen ja armeijan käyttöön. Tuotannon käynnistämiseen apua etsittiin liittolaismaa Neuvostoliitosta. First Auto Works eli FAW avattiin vuonna 1953 Koillis-Kiinan Jilinin maakunnan Changchunin kaupungissa ja tehdas aloitti Jiefang-kuorma-autojen tuotannon. Ensimmäinen Jiefang-kuorma-auto (suom. vapautus) valmistui vuonna 1956.
Muita autotehtaita perustettiin sittemmin Nanjingiin, Shanghaihin ja muihin kaupunkeihin. Henkilöautojen tuotanto alkoi pienimuotoisesti vuonna 1958, jonka jälkeen valmistettiin vuosittain muutamia satoja henkilöautoja. Tärkeimpiä henkilöautomalleja olivat FAW:n Punalippu-limusiini ja Shanghain Phoenix. Monet näistä tuotettiin poliittisen johdon käyttöön. Varhainen autoteollisuus oli riippuvainen Neuvostoliitosta tuoduista osista, mutta tähän tuli muutos maiden välirikon myötä. 1960-luvulla kaikki Jiefang-kuorma-auton osat tuotettiin paikallisesti. Kiinan autoteollisuuden tuotantokapasiteetti oli vuoteen 1965 mennessä nostettu vasta 60 000 autoon vuodessa. Automalleja oli tässä vaiheessa yhteensä kymmenen. Henkilöautojen tuotanto jatkui kuitenkin edelleen pienimuotoisena. Muutos tuli vasta Mao Zedongin kuoltua, jolloin uudistusmielinen hallinto pyrki saamaan Kiinaan ulkomaalaisia autojen valmistajia.
Ulkomaalaiset autonvalmistajat
Ensimmäisiä Kiinaan sijoittaneita ulkomaalaisia autonvalmistajia olivat American Motors (nyk. Chrysler), Volkswagen ja Peugeot. Yhtiöt perustivat tuotantolaitoksia Pekingiin (Beijing Jeep), Shanghaihin (Shanghai Volkswagen) ja Kantoniin (Guangzhou Peugeot). Näistä vain Volkswagen menestyi aluksi taloudellisesti. Volkswagen sai korkealaatuisia osia Shanghaista ja sai lisäksi myös merkittävää tukea paikallishallinnolta. American Motors kärsi sen valmistamien mallien pienestä kysynnästä ja Peugeot maatalousvaltaisen Etelä-Kiinan osien alihankkijoiden vähyydestä. Volkswagen hallitsi 1980-luvun loppupuolella noin 60 prosenttia Kiinan henkilöautomarkkinoista. Sen menestyneimpiä malleja olivat tuolloin Santana (Passat) ja Jetta. 1990-luvun puolella mallien tarjonta lisääntyi, kun maahan tulivat myös General Motors, Citroën, Toyota, Honda, Nissan, Ford ja Hyundai sekä useimmat muut suuret ulkomaalaiset autonvalmistajat.
2000-luvulle tultaessa tavallisten kiinalaisten tulotaso oli noussut ja samaan aikaan autojen hinta laski. Autolainat tulivat mahdollisiksi suuremmalle osalle väestöstä ja tieverkosto kasvoi. Vuosien 2001 ja 2007 välillä henkilöautojen valmistus- ja ostomäärä lähes kahdeksankertaistui. Kuorma-autojen, bussien ja muiden enemmän kokonaan kotimaisesta kysynnästä riippuvaisten autojen valmistusmäärät pysyivät tasaisempana nousten 1,7 miljoonasta 2,5 miljoonaan. Kiinasta tuli autojen toiseksi suurin markkina-alue heti Yhdysvaltojen jälkeen. Tuotantomäärien kasvu ja hintojen lasku johtui pääsääntöisesti kasvaneesta hintakilpailusta uusien autonvalmistajien kesken. Köyhemmille kiinalaisille ilmaantui myös kotimaisia valmistajia, kuten Chery ja Geely, jotka eivät olleet riippuvaisia ulkomaalaisista sijoituksista.
Kiinan autoteollisuus ja autoistumisaste vuonna 2015
Vuonna 2015 Kiina oli maailman suurin autonvalmistajamaa. Maan autoteollisuus valmisti kansainvälisen autovalmistajien järjestön OICA:n tilaston mukaan tuolloin 24,503 miljoonaa autoa. Näistä 21,079 miljoonaa oli henkilöautoa ja 3,424 miljoonaa hyötyajoneuvoa. Vuonna 2015 Kiinan osuus oli 30,7 prosenttia henkilöautojen, 15,5 prosenttia hyötyajoneuvojen ja 27,0 prosenttia kaikkien autojen maailmanlaajuisesta valmistusmäärästä sinä vuonna. Kiina oli ylivoimaisesti maailman suurin henkilöautojen valmistajamaa, mutta hyötyajoneuvoissa maa oli vasta toisella sijalla Yhdysvaltojen jälkeen.
Ulkomaiset automerkit ja yhteisyritykset
Vielä vuonna 2000 kiinalaisilla automerkeillä oli kahden kolmasosan osuus henkilöautojen myynnistä, mutta sittemmin osuus on puolittunut. Nykyään Kiinan autoteollisuuden pääosa pohjautuu ulkomaalaisiin automerkkeihin ja yhteistyöhön perinteisten eurooppalaisten, yhdysvaltalaisten, eteläkorealaisten ja japanilaisten valmistajien kanssa. Kiinalaiset kuluttajat ovat pitäneet oman maansa autotehtaiden brändejä ja niiden laatua heikkotasoisina. Siksi muualta peräisin olevat autonvalmistajat, kuten Volkswagen, BMW, Daimler-Chrysler, Fiat, Ford, General Motors, Honda, Hyundai, Nissan, PSA Peugeot Citroën ja Toyota edustivat omilla automerkeillään noin 70 prosentin osuutta kiinalaisista markkinoista 2010-luvun alkupuolella. Esimerkiksi heinäkuun 2014 automyynnistä Kiinan omilla automerkeillä oli vain 34,6 prosentin markkinaosuus. Vuonna 2015 Kiinan omien automerkkien markkinaosuus kuitenkin kasvoi yli 40 prosentin.
Kiinan oma autoteollisuus on osallistunut jo yli 30 vuotta yhteisyrityksillä ulkomaalaisten automerkkien valmistamiseen. Jo vuonna 1983 Beijing Automotive Industry Corporationin solmi yhteistyösopimuksen Chryslerin kanssa amerikkalaisten Jeep-maastoautojen valmistamisesta Kiinassa.
Kiinan valtiolla on keskeinen rooli maansa autoteollisuudessa. Maan hallitus suojelee autotehtaitaan kilpailua ja ulkomaalaista tuotantoa rajoittavilla toimillaan. Pakottavan lainsäädännön kankeuttamat suuret yhteisyritykset ovat luoneet kokoonsa nähden vain vähän uusia innovaatioita. Kiinan markkinoiden suurimmat paikalliset autonvalmistajat ovat Volkswagenin yhteisyritykset valtiollisten SAIC Motorin ja FAW-autokonsernien kanssa (tuotanto runsas miljoona autoa/yhteisyritys ajanjaksolla 1-7/2014) ja likipitäen yhtä suuria olivat GM:n yhteisyritykset (Shanghai–GM ja SAIC– GM-Wuling). Myös Hyundain ja BAIC Groupin yhteisyritys valmisti yli 0,6 miljoonaa autoa saman seitsemän kuukauden tarkastelujakson aikana.
Kiinalaisbrändit, osaamisen syventäminen ja vientiponnistelut
thumb|270px|Kiinalaisen [[BYD|BYD:n sähköbussimalli K9 koekäytössä Kööpenhaminassa (2014).]] Yhdysvaltain markkinoille vuonna 2006 pyrkinyt Geely havaitsi, etteivät kiinalaismerkin autot olleet vielä kyllin hyviä vaativille yhdysvaltalaismarkkinoille eikä kiinalaisia autobrändejä tunnettu. Sittemmin kiinalaiset autovalmistajat ovatkin laajentaneet osallistumistaan ja kriittisen tietotaidon vahvistamista yhteisyrityksiä laajemmalle. Merkittäviä osia länsimaisista autotehtaista on hankittu kiinalaisomistukseen. Esimerkiksi vuonna 2010 ruotsalaisen Volvon henkilöautojen tuotanto ostettiin Fordilta kiinalaisyhtiö Geelyn tytäryhtiöksi ja helmikuussa 2014 valtionyhtiö Dongfeng Motor Corporation sijoitti 1,1 miljardia dollaria PSA Peugeot Citroën -konserniin. Kiinalaisyritykset ostivat vaikeuksiin ajautuneen Fisker Automotiven.
Osaamisen laajentuminen on alkanut näkyä esimerkiksi tila-autojen, kaupunkimaasturien ja uusiin energiaratkaisuihin pohjautuvien ajoneuvojen, kuten sähköautojen myynnissä, joilla osa-alueilla paikalliset automerkit ovat saavuttanut vahvan markkinaosuuden. Yksityisten innovatiivisten autonvalmistajien, kuten BYD:n, vaikutus on ollut huomattava mielikuvien ja asiakkaiden luottamuksen muuttumisessa. thumb|270px|Kiinan suurimpien autonvalmistajien osuudet vuoden 2015 autotuotannosta (yht, 24,50 milj. autoa). Kiinalaisen autoteollisuuden brändejä ei kuitenkin vielä tunneta kovin hyvin kansainvälisesti. Kiinan autoteollisuuden ulkomaanvienti onkin ollut suhteellisesti mitattuna suppeaa. Vuonna 2011 Kiinan autoteollisuus myi ulkomaille 850 000 autoa. Kiinalaisautojen vienti on suuntautunut erityisesti kehittyville markkinoille. Tärkeänä kilpailutekijänä näillä markkinoilla on kiinalaisvalmisteisten autojen edullisempi hinta. Keskisuuret kiinalaiset autonvalmistajat kuten Geely ja BYD ovat kasvattamassa vientiään siirtämällä osan valmistuksestaan kokoonpanotehtaita rakentamalla ulkomaille. Vuoden 2015 tilastojen mukaan sekä Kiinan autovienti (728 200 kpl) että -tuonti (991 200 kpl 1-11/2015) kuitenkin laski parisenkymmentä prosenttia edellisvuodesta. Amerikan markkinoilla varauduttiin silti alkuvuonna 2016 uudentyyppiseen kiinalaisvalmisteisten autojen tuontiin. Vuosikymmenen alussa kiinalaisomistukseen siirtynyt ruotsalainen henkilöautonvalmistaja Volvo kertoi tammikuussa 2015 aikovansa käyttää Kiinan tehtaansa tuotantokapasiteettia Yhdysvaltoihin vietävien henkilöautojen valmistamiseen ensimmäisenä suurena autonvalmistajana. GM puolestaan vahvisti joulukuussa 2015 ryhtyvänsä tuomaan kiinalaisessa yhteisyrityksessään valmistettuja, perinteisesti amerikkalaisina tunnettuja Buick-autoja Kiinasta USA:han vuonna 2016.
Suurimmat autonvalmistajat
Yksityisistä kiinalaisia autonvalmistajista on syytä mainita ainakin Great Wall Motor Baodingissa (myi 0,853 milj. autoa 2015), Geely Hangzhoussa (myi 0,510 milj. autoa 2015) ja BYD Shenzhenissä (myi 0,455 milj. autoa vuonna 2015).
Kiinalaisista autonvalmistajista yhdysvaltalaisen Forbes-talouslehden maailman suurimpien pörssinoteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla olivat vuonna 2015 SAIC Motor (130. sija), Dongfeng Motor Group (542.), Great Wall Motor (752.), BAIC Motor (867.), Chongqing Changan Auto (885.), BYD (1037.), Brilliance China Automotive (1412.) ja Guangzhou Automobile Group (1564.). Näistä osa (esimerkiksi BAIC Motor) ovat emokonserninsa suuria tytäryhtiöitä.
Suosituimmat henkilöautomallit
Esimerkin vuoksi oheisessa taulukossa luetellaan tammikuun 2016 myydyimmät (yli 25 000 kpl) henkilöautot Kiinassa. Listatuista 13 automallista kymmenen oli ulkomaisen autotehtaan kanssa perustetussa yhteisyrityksessä valmistettua automerkkiä ja kolme kiinalaisen autotehtaan automerkkiä (sijat 3, 10 ja 12). Myös helmikuussa myydyimpien autojen kärkikolmikko pysyi samana. Tämän lähteen mukaan kansalliset brändit edustivat tammi–helmikuussa 2016 jo 45–47 prosenttia henkilöautomyynnistä (jolloin laskettaneen mukaan myös kiinalaisenemmistöisten yhteisyritysten kiinalaismerkit kuten Wuling Hongguang). Alla olevassa taulukossa valmistajalyhenne SGMW tarkoittaa SAIC Motorin (50,1 %), General Motorsin ja Wuling Motorsin yhteisyritystä Guangxin Liuzhoussa.
Kaupunkimaasturien (SUV) ja kalliimman luokan merkkiautojen suosio näkyy Kiinan autotuotannon kanssa kilpailevien tuontiautojen vuoden 2015 tilastossa. Tuolloin Kiinaan tuotiin 1,007 miljoonaa ulkomailla valmistettua autoa. Kahdestakymmenestä suosituimman tuontiautomallista 17 luokiteltiin kaupunkimaastureiksi. Lisäksi top-20:n joukkoon mahtuivat Lexus ES, Mercedes S-sarja ja kolmiovinen Mini. Suosituimmat tuontiautot olivat BMW X5 (Kiinan myydyin tuontiauto 2015, myynti 39 309 kpl), Toyota Prado (2. sija), Jeep Compass (3. sija), Lexus ES (4. sija) ja BMW X3 (5. sija). Kärkikymmenikköön ylsivät myös Mercedes M-sarja, Porsche Macan, Lexus NX ja Porsche Cayenne.
Kesken
thumb|270px|Kolmipyöräiset moottoriajoneuvot ovat osa kiinalaista autoteollisuutta. Ne ovat esimerkki aiheista, joita ei vielä käsitellä artikkelissa, vaikka ovat osa Kiinan autoteollisuutta.
Choronzonic Force Domination
Choronzonic Force Domination on kolumbialaisen brutaalin death metal -yhtyeen Internal Sufferingin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2004 levymerkillä Displeased Records.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Andrés Garcia.
Kultsu FC
Kultsu FC on Lappeenrannan Joutsenon taajamasta kotoisin oleva suomalainen jalkapalloseura, jonka edustusjoukkue pelaa Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Kolmosessa. Seura on Palloliiton Kaakkois-Suomen piirin jäsen.
Maaliskuuhun 2006 asti seura tunnettiin nimellä FC Pantterit. Se on nykyisin nimellisesti Joutsenon Kullervon (Kultsu) edustusjalkapalloilun jatkaja. Kultsu pelasi 1990-luvulla yhdeksän kautta (1990–1996, 1998–1999) Ykkösessä, mutta lopetti edustusjoukkuetoimintansa pudottuaan Kakkoseen kaudella 1999 ja jatkoi ainoastaan junioriseurana. Samaan aikaan Kolmoseen nousseesta Panttereista tuli tuolloin korkeimmalla sarjatasolla pelannut joutsenolaisseura. Kaudeksi 2006 tehtiin paluu perinteikkäämmän Kultsu-nimen alle, kun Pantterit vaihtoi nimekseen Kultsu FC. Seura on pelannut Kakkosessa myös kausilla 2003–2004 ja 2009.
Kultsu käyttää peliasussaan Karjalan värejä punaista ja mustaa. Seuran kotikenttä on Joutsenon urheilukeskuksen keskuskenttä.
Historia
Pantterit perustettiin 1980-luvun lopulla kaukalopallon puulaakiseuraksi, kunnes vuonna 1993 ohjelmaan tuli jalkapallo. Nykyisen Kultsu FC ry:n virallinen rekisteröity nimi vuodet 1989–2003 oli Joutsenon Reipas ry ja vuodet 2003–2006 Joutsenon FC Pantterit ry.
Vitosesta jalkapallon kilpailutoiminnan kaudella 1994 aloittanut FC Pantterit nousi kauden 1999 päätteeksi Kolmoseen. Samaan kauteen ajoittui toisen joutsenolaisseuran Joutsenon Kullervon (Kultsu) putoaminen Ykkösestä Kakkoseen ja edustusjoukkuetoiminnan lakkauttaminen, minkä myötä FC Panttereista tuli korkeimmalla sarjatasolla pelannut joutsenolaisseura. Esikoiskautensa Kolmosessa joukkue aloitti heikosti ja keräsi kevätpuoliskolla vain yhden pisteen. Apuun tuli konkarivalmentaja Rauno Ruotsalainen, jonka avulla sarjapaikka säilyi. Kaudella 2002 FC Pantterit voitti Ruotsalaisen valmentamana Kolmosen lohkonsa ja nousi Kakkoseen SC KuFu-98:a ja JJK/2:a vastaan pelatun karsinnan jälkeen.
Kakkosessa FC Pantterit pelasi kaudet 2003–2004. Kausi 2003 itälohkossa toi viidennen sijan, mutta seuraavaksi kaudeksi joukkue siirrettiin etelälohkoon, jossa menestys oli heikompaa. Tuloksena kymmenes sija ja joutuminen putoamiskarsintaan, jossa joukkue kohtasi Ponnistuksen. Kaksiosainen karsinta päättyi yhteistulokseen 3–3, mutta vierasmaalisääntö pudotti FC Pantterit Kolmoseen. Joukkuetta valmensi entinen Kultsu-pelaaja Arto Valtonen lukuun ottamatta viimeiseen otteluun paluuta tehnyttä Ruotsalaista. Kakkosen vuosinaan FC Panttereilla oli myös reservijoukkue, joka pelasi parhaimmillaan Nelosessa.
Suomen cupissa FC Pantterit kohtasi myös Veikkausliiga-joukkueita. Vuonna 2003 Lahti oli parempi maalein 0–6 ja vuonna 2005 Allianssi 0–1. Vuonna 2004 välikautta Ykkösessä pelannut KuPS voitti Joutsenossa niin ikään maalein 0–1.
Kaudella 2005 FC Pantterit sijoittui Kolmosessa alun perin lohkonsa ensimmäiseksi, mutta menetti lohkovoiton ja nousukarsintapaikan protestin jälkeen peluutettuaan pelikiellossa ollutta pelaajaa ratkaisuottelussa Kotkan Työväen Palloilijoita vastaan. Kausi jäi samalla viimeiseksi FC Panttereiden nimellä, sillä kaudeksi 2006 toiminta siirrettiin Kultsu FC -nimen alle. FC Panttereissa vuosina 2002–2005 pelannut maalivahti Saku Pesonen on sittemmin edustanut Veikkausliigan Lahtea ja Hakaa.
Kultsu FC sijoittui Kolmosessa lohkonsa toiseksi kausina 2006–2007 ja jäi täpärästi nousukarsintojen ulkopuolelle. Kauden 2006 Suomen cupissa Kultsu FC selvitti tiensä seitsemännelle kierrokselle, jossa se hävisi kotikentällään tulevalle liigamestarille Tampere Unitedille 0–1. Kultsu FC sai kuitenkin parhaana Kolmosen joukkueena paikan cupin pikkufinaalissa, jossa vastustajana oli Kakkosen Kemi Kings. Kultsu FC vei varsinaisen peliajan jälkeen 1–1-tasatilanteessa olleen vaiheikkaan ottelun nimiinsä lopulta rangaistuspotkukilpailussa maalein 5–6. Myös kaudella 2007 Joutsenossa nähtiin liigajoukkue, kun kuudennen kierroksen ottelussa turkulainen Inter katkaisi Kultsu FC:n etenemisen tällä kertaa selvemmin luvuin 0–4.
Kahden peräkkäisen kakkossijan jälkeen Kultsu FC saavutti kaudella 2008 Kaakkois-Suomen Kolmosen lohkovoiton ja nousukarsintapaikan. Seura lähti kauteen vahvasti nuorentuneella, pääasiassa omista kasvateista kootulla keski-iältään 22-vuotiaalla joukkueella, ja seurajohdon asettama ensisijainen tavoite oli säilyttää sarjapaikka. Joukkueen valmentajana toimi toista kautta peräkkäin Heimo Borgström. Loppukaudesta joukkuetta tulivat vahvistamaan muun muassa jo 1980-luvulla Kullervossa pelanneet Hannu Valtonen ja Juri Fräntilä. Kultsu FC:n ja koko sarjan paras maalintekijä oli 17 maalia tehnyt venäläinen Zenit-kasvatti Sergei Afanasjev. Syys–lokakuussa 2008 pelatuissa nousukarsinnoissa Kultsu FC kohtasi Itä-, Keski- ja Pohjois-Suomen lohkovoittajat Riverballin, Vaajakosken ja Santa Clausin yksinkertaisessa sarjassa, jonka kolme parasta nousivat Kakkoseen kaudeksi 2009. Kultsu FC hävisi Riverballille ja Vaajakoskelle, mutta voitti Santa Clausin ja vei kolmannen nousupaikan tasapisteisiin yltäneeltä Riverballilta tehtyään enemmän maaleja.
Kakkosesta putoamisen jälkeen Kultsu FC jatkoi pelejään Kolmosessa. Kauden 2010 alussa joukkuetta vahvisti muun muassa Myllykosken Pallossa pitkän liigauran tehnyt Lauritsalan Työväen Palloilijoiden kasvatti Saku Puhakainen, joka 1990-luvulla siirtyi liigakentille Kullervon kautta.
Kaudella 2013 Kultsu FC sijoittui Kolmosen lohkossaan toiseksi Savilahden Urheilijoiden jälkeen ja sai lopulta täydennysmenettelyn kautta paikan Kakkoseen kaudeksi 2014. Kaudella 2013 joukkueessa pelasivat Puerto Ricon maajoukkuepelaajat joutsenolaissyntyinen Alex Oikkonen ja Jackie Marrero.
Reservi- ja juniorijoukkueet
Kaudesta 2010 alkaen seuralla on ollut kakkosjoukkue Kultsu FC/2, joka aloitti toimintansa Kutosesta ja on sittemmin noussut Kolmoseen. Kausina 2011–2012 seuralla oli myös kolmosjoukkue Kultsu FC/3, joka pelasi korkeimmillaan Vitosessa. Vuoden 2013 lopulla seuraan siirtyi taustajoukkoineen LAUTP:n vuosina 1997–1998 syntyneiden B-poikien joukkue. Kaudella 2015 Kultsu FC:n B-pojat pelaavat Itä-, Kaakkois- ja Keski-Suomen piirien yhteistä Kakkosta.
Vuoden 2014 lopussa Kultsu FC:llä oli yhteensä 80 pelipassillista pelaajaa. Nuorempia joutsenolaisjunioreita pelaa Joutsenon Kullervon jalkapallojaoston alaisuudessa, jolla samana ajankohtana oli 110 pelaajaa.
Futsal
Kultsu FC on pelannut myös futsalia. Kaudella 2008–2009 seura osallistui Kakkoseen kahden joukkueen voimin sekä kausilla 2012–2013 ja 2013–2014 Kolmoseen Ryökäleet-nimellä. Kaudesta 2016-2017 lähtien Ryökäleet on pelannut Kakkosta Itä-, Keski-, ja Kaakkois-Suomen yhteisessä alueellisessa sarjassa.
Beachfutis
Kultsu FC:n silloisista ja entisistä pelaajista koostunut kahdeksanhenkinen joutsenolaisjoukkue Ryökäleet voitti beachfutiksen miesten Suomen-mestaruuden Porissa kesällä 2008. Joukkueessa pelasivat Antti Heinonen, Jani Rikka, Aku Rouvinen, Jarkko Tervo, Tuomas Tervo (Kultsu FC), Olli Hätönen (Ponnistus) ja Joonas Virolainen (PEPO), ja managerina toimi Janne Borgström (Futura).
Kenttä
Kultsu FC:n kotikenttä on Joutsenon Ravikankaalla sijaitseva Joutsenon urheilukeskuksen keskuskenttä. Kentän itäpuolelle tammikuussa 2009 valmistuneen Joutsenohallin ulkoseinustalla on uusi 589-paikkainen katettu katsomo.
Keskuskentän ohella Kultsu FC:n harjoituskenttinä toimivat läheisen raviradan kentät. Talviharjoittelupaikkoina toimivat raviradalla oleva kuplahalli, urheilukeskuksen vanha niin sanottu Jurva-halli sekä Joutseno-halli. Raviradan vanhalle hiekkakentälle asennettiin kesällä 2010 Saltex Oy:n FIFA Recommended 2 Star -luokan tekonurmi. Vuoden 2009 alussa toteutuneen Lappeenranta–Joutseno-kuntaliitoksen myötä Kultsu FC:llä olisi mahdollisuus siirtyä pelaamaan esimerkiksi Kimpisen urheilukeskukseen, mutta seura on päättänyt pysyä Joutsenossa. Talviharjoittelussa seura kuitenkin hyödyntää Saimaan ammattiopiston läheistä lämmitettävää tekonurmea eli niin sanottua Amiksen kenttää Lepolassa.
Nokia 5250
Nokia 5250 on elokuussa 2010 julkaistu ja syyskuussa 2010 myyntiin tullut matkapuhelinvalmistaja Nokian valmistama kosketusnäytöllä varustettu matkapuhelin.
Kultsu FC
Kannatuslaulut
Eteläkarjalaismuusikoiden muodostama 911-yhtye äänitti Kultsu FC:lle kannatuslaulun ”Punamusta joutsen” vuonna 2007. Kappaleen sävelsi Matti Kähkönen (kitara) ja sanoitti Joonas Virolainen (rummut), joiden lisäksi sillä esiintyvät Heikki Pöyhiä (laulu) ja Jussi Honka (basso). Se on kuunneltavissa Mikseri.netissä.
Kultsu FC:n peleissä soi myös Jaska ja Umpimähkä -yhtyeen vuonna 1978 äänittämä ”Kultsu on rautaa”, joka on Joutsenon Kullervon jalkapalloilijoiden alkuperäinen kannatuslaulu. Kappaleella esiintyvät Jaakko Suni (harmonikka), Reijo Mattinen (laulu), Lasse Kaivola (urut), Timo Kosunen (basso), Timo Oksala (kitara) ja Mauri Pöllänen (rummut). Kappale perustuu Paavo Melanderin säveltämään, Tupa-Uunon sanoittamaan ja Eki Jantunen ja Mutkattomat -yhtyeen esittämään ”Jätkän humppaan”, jonka Suni uudelleensanoitti ja -sovitti. Se julkaistiin kappaleen ”Kukkui nukkui” ohella Kullervon jalkapalloilijoille omistetulla singlellä.
Ylikinsorva
Ulkonäkö ja koko
Ylikinsorvalla on keltaiset silmät, jotka ovat läpimitaltaan noin yhden senttimetrin. Kala muistuttaa muodoltaan sorvaa, mutta ruumis on solakampi ja sen korkein kohta on lähempänä kiduksia. Laji on myös sorvaa pidempi, tavallisesti 25–35 senttimetrin mittainen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lajia tavataan nykyisin ainoastaan Ylíkijärvessä Pohjois-Kreikassa. Se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. Se syö kasvillisuutta.
Creedence Gold
Creedence Gold on Creedence Clearwater Revivalin vuonna 1972 julkaistu kokoelma-albumi. Materiaali koostuu vuosilta 1968–1970.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
A Beautiful Lie (kappale)
”A Beautiful Lie” on kuudes single 30 Seconds to Mars -bändiltä. Single julkaistiin 2007. ”A Beautiful Liesta” on myös musiikkivideo, joka on kuvattu kokonaan Grönlannissa. Kappale on peräisin 30 Seconds to Marsin toiselta albumilta, joka on myös nimeltään A Beautiful Lie.
Alvin Martin
Alvin Edward Martin (s. 29. heinäkuuta 1958 Liverpool) on englantilainen entinen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Orquesta Aragón
Orquesta Aragón on kuubalainen 1930-luvulla perustettu charanga-yhtye. Yhtye on 1950-luvulta lähtien tehnyt myös cha cha cha -musiikkia. Yhtyeen perusti Orestes Aragón Cantero 30. syyskuuta 1939. Yhtyeen nimi oli aluksi Ritmica de 39, mutta loppuvuodesta 1940 se muutettiin Orquesta Aragóniksi. Cantero sairastui vuonna 1948 vakavaan keuhkosairauteen ja joutui vetäytymään. Yhtye tekee musiikkia edelleen ja sen uusin albumi, En Route, ilmestyi vuonna 2001.