cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Newlands
Ura
Newlandsin varhaisin panos jaksollisuuden kysymykseen oli kirje, joka julkaistiin Chemical News -lehdessä helmikuussa 1863. Vuonna 1865 Newlands esitti teorian, että kun alkuaineet järjestetään kasvavan atomipainon mukaiseen järjestykseen, havaitaan samankaltaisia toistuvia jaksoja ominaisuuksissa kahdeksan alkuaineen välein. Hän nimitti teoriaansa oktaavilaiksi. New­landsin teoriaa ei yleisesti hyväksytty tai siihen suhtauduttiin naureskellen, mutta myöhemmin Dmitri Mendelejevin ja muiden tutkijoiden havainnot osoittivat Newlandsin olleen oikeilla jäljillä. Hän kokosi alkuaineiden jaksollisuutta käsittelevät artikkelinsa pieneen teokseensa The Discovery of the Periodic Law, joka julkaistiin Lontoossa vuonna 1884.
Oikeiston vastainen kampanja
thumb|Oikeistonvastainen paraati vuonna 1957.
Oikeiston vastainen kampanja tarkoittaa kahta erillistä poliittista puhdistuskampanjaa Kiinassa vuosina 1957–1960.
Ensimmäinen oikeiston vastainen kampanja käynnistettiin 8. kesäkuuta 1957 heti sadan kukan kampanjan jälkeen, jonka aikana kansalaisten oli sallittu arvostella avoimesti kommunistista puoluetta. Aiempaa avoimuuskampanjaa seliteltiin jälkikäteen siten, että taantumuksellisten ”myrkylliset rikkaruohot ja myrkkyhöyryt” oli ensiksi päästettävä esiin, jotta ne oli mahdollista kitkeä. Oikeistonvastaista kampanjaa johti kommunistisen puolueen pääsihteeri Deng Xiaoping. Kampanja laajeni suureksi oikeistolaisten ja byrokraattisuuden vastaiseksi kampanjaksi, joka jatkui vuoteen 1958. Kampanjan kohteeksi valittiin ne, jotka olivat esittäneet kritiikkiä aiempien avoimuuskampanjoiden aikana. Arviolta 300 000 – 800 000 ihmistä joutui erilaisten rangaistusten kohteeksi, useimmiten karkotetuksi pois kaupungeista tai työleirivankeuteen. Kampanja kohdistui varsinkin älymystön edustajiin. Lisäksi byrokraattisuuden vastaisessa kampanjassa noin miljoona kommunistisen puolueen jäsentä joutui puolueen sisäisen rangaistuksen kohteeksi.
Toinen, niin sanottu oikeisto-opportunismin vastainen kampanja käynnistettiin vuonna 1959 sen jälkeen, kun puolustusministeri Peng Dehuai oli arvostellut suurta harppausta ja Lushanin konferenssissa osa puoluejohdosta oli yhtynyt kritiikkiin. Mao Zedong katsoi asemansa olleen uhattuna ja käynnisti siksi puolueessa uuden puhdistuksen. Tämä kampanja jatkui vuoden 1960 puoliväliin saakka. Kohteina olivat varsinkin kommunistisen puolueen ja armeijan edustajat, joiden arveltiin vastustavan suurta harppausta. Virallisten tietojen mukaan oikeistolaisiksi leimattiin tällöin 3–10 prosenttia puolueen jäsenistä.
Deng Xiaoping käynnisti oikeiston vastaisissa kampanjoissa tuomittujen rehabilitoinnit vuonna 1979. Noin 850 000 ihmisen maine puhdistettiin, ja lähes kaikki vanhat tuomiot kumottiin.
Goldie Hawn
Goldie Jeanne Hawn (s. 21. marraskuuta 1945 Washington D.C.) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä, elokuvaohjaaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan parhaiten menestyneistä komediaelokuvien sarjastaan 1970–1990-luvuilla. Hän sai parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon vuonna 1969 elokuvasta Kaktuksen kukka. Hawnin tytär Kate Hudson on myös näyttelijä.
Vaasan läänin pohjoinen vaalipiiri
Vaasan läänin pohjoinen vaalipiiri oli Suomen eduskuntavaalien vaalipiiri, joka käsitti Vaasan läänin pohjoisosan. Nurmo liitettiin Vaasan läänin eteläiseen vaalipiiriin vuonna 1952. Vuonna 1960 muodostettiin Keski-Suomen lääni ja jäljelle jääneestä Vaasan läänistä muodostettiin yksi vaalipiiri.
Vaalipiiriin kuuluneet kunnat olivat Alahärmä, Alaveteli, Halsua, Himanka, Isokyrö, Jepua, Kaarlela, Kannus, Kauhava, Kaustinen, Kokkola, Kruunupyy, Kälviä, Lapua, Lestijärvi, Lohtaja, Luoto, Maksamaa, Munsala, Nurmo (vuoteen 1952 asti), Oravainen, Perho, Pietarsaari, Pietarsaaren maalaiskunta, Teerijärvi, Toholampi, Ullava, Uusikaarlepyy, Uudenkaarlepyyn maalaiskunta, Veteli, Vöyri, Ylihärmä, Ylistaro, Ähtävä ja Öja.
Puolueiden kannatus
Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä valittiin vaaleissa 1907–1936 kymmenen ja vaaleista 1939 alkaen kahdeksan kansanedustajaa. Vaalipiirin suurin puolue oli ensimmäisissä vaaleissa Suomalainen puolue, mutta RKP:llä oli eniten kansanedustajia vuosina 1908–1948. Ruotsalaiset saivat monissa vaaleissa puolet vaalipiirin paikoista. Maalaisliitto oli vaalipiirin suurin vaaleista 1948 alkaen.
Vasemmisto oli piirissä aina edustettuna, mutta paikoista se parhaimmillaankin vain kaksi. SDP jäi ilman edustajaa ainoastaan kerran; vaaleissa 1922, jolloin äärivasemmiston SSTP haastoi sen ja osoittautui vahvemmaksi. SSTP:n seuraajajärjestöjen kieltämisen (1930) myötä SDP:n suosio kasvoi. Sotien jälkeen SKDL ja sosiaalidemokraatit saivat jokaisissa vaaleissa yhden edustajan kumpikin.
Kansallinen Kokoomus jäi ilman omaa edustajaa vain vaaleissa 1936, jolloin IKL otti äärioikeiston paikan. Nuorsuomalainen puolue ei koskaan saanut vaalipiiristä kansanedustajaa, ja sen seuraajista edistyspuolue onnistui tavoitteessa vain kerran – ensimmäisissä vaaleissaan 1919.
Hannu Joensivu
Hannu Olavi Markus Joensivu (s. 12. elokuuta 1957) toimi Tuusulan kunnanjohtajana vuosina 2001–2017. Joensivu on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri.
Joensivu joutui Tuusulassa toimimaan varsin laajaa ja puoluerajat ylittävää oppositiota vastaan. Selvitysten jälkeen Joensivu sai kuitenkin valtuustolta luottamuksen keväällä 2014. Tuusulan kunnassa päätettiin tämän jälkeen siirtyä pormestarimalliin, mikä lakkautti kunnanjohtajan viran kesäkuusta 2017 alkaen.
Vuosina 1980–1983 hän oli Pylkönmäen ja 1983–1986 Ruotsinpyhtään kunnanjohtaja sekä 1999–2001 Forssan kaupunginjohtaja. Hän työskenteli myös useissa tehtävissä OP Yrityspankissa.
Nalle Puh ja Möhköfantti
Nalle Puh ja Möhköfantti (engl. Pooh’s Heffalump Movie) on vuonna 2005 julkaistu animaatioelokuva, jonka ohjasi Frank Nissen. Se huomioitiin myös Young Artist -ehdokkuudella parhaasta kokoperheen animaatioelokuvasta vuonna 2006. Elokuva tuotti noin 53 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria eli noin 42 miljoonaa euroa.
Suomenkieliset äänet
Muissa rooleissa: Inna Vintturi, Päivi Hilska, Markus Bäckman, Matti Holi, Pekka Kuorikoski, Jenna Haverinen, Ella Jaakola, Pilvi Kekkonen, Henri Piispanen ja Ulla Renko.
Laulut:
Nalle on Puh
Laulajat: Merja Larivaara & Pekka Lehtosaari
Möhköfanttilaulu
Laulajat: Petteri Summanen, Jari Karjalainen, Aarre Karén & Riko Eklundh
Pikku herra Ruu
Laulajat: Ulla Renko & Merja Larivaara
Nimileikki
Laulaja: Nuutti Jaakkola
Rinta rinnan
Laulaja: Merja Larivaara
Pikku herra Ruu repriisi
Laulaja: Akira Takaki
Suomenkielisen dialogin on ohjannut Carla Rindell.
Jerzy Grotowski
Jerzy Marian Grotowski (11. elokuuta 1933 Rzeszów, Puola – 14. tammikuuta 1999 Pontedera, Italia ) oli puolalainen teatteriohjaaja ja -teoreetikko. Hänen näyttelijäilmaisua koskeva koulukuntansa köyhyyden teatteri on nykyteatterin merkittävimpiä koulukuntia. Sen lähtökohtana on Antonin Artaudin julmuuden teatteri.
Köyhyyden teatteri karsii epäolennaisen, ja keskeinen on näyttelijä joka teknisen ja fyysisen taituruutensa kautta tavoittaa sisimmän minänsä paljastavan ilmaisun.
Chalándri
Chalándri on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Χαλανδρίου, Dímos Chalandríou), joka sijaitsee Pohjois-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnan pinta-ala on 10,805 neliökilometriä ja väkiluku 74 192 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|Chalándrin kaupunkia. Chalándri sijaitsee noin seitsemän kilometriä Ateenan keskustasta koilliseen. Kaupungissa sijaitsee Chalándrin metroasema.
Modok-sota
Modok-sota oli konflikti Yhdysvaltain armeijan ja modok-intiaanien välillä 1870-luvun alussa. Konfliktit valkoisten tulokkaiden ja intiaanien välillä olivat alkaneet Kalifornian kultaryntäyksen aikana 1850-luvun alussa. Modok-konfliktin taistelut käytiin Pohjois-Kaliforniassa ja Oregonissa. Eadweard Muybridge valokuvasi sodan alkuvaiheet. Sota oli viimeinen Kaliforniassa tai Oregonissa käydyistä intiaanisodista, joissa Yhdysvaltain liittovaltio valtasi intiaanien alueita läntisessä Yhdysvalloissa eurooppalaisten siirtolaisten käyttöön.
Sodan syyt
thumb|Taistelualue Konfliktit modokien kanssa alkoivat siirtolaisten saavuttua Kaliforniaan 1850-luvulla. Tätä ennen modokien kontaktit valkoisiin olivat olleet vähäisiä. Ensimmäinen yhteenotto modokien ja siirtolaisten välillä sattui 1852, kun intiaanit tappoivat 65 uudisraivaajaa. Tämän jälkeen kalifornialaiset vapaajoukot tappoivat puolestaan 41 intiaania. Näihin aikoihin modokien päälliköksi tuli Kintpuash, jolle valkoiset siirtolaiset antoivat myöhemmin nimen Kapteeni Jack, jolla nimellä hänet tunnettiin myöhemmin. Kintpuashin isä oli kuollut taistelussa siirtolaisia vastaan ja hänen asenteensa siirtolaisiin nähden oli ollut vihamielinen. Kintpuash taas kannatti rauhaa ja oli läheisissä tekemisissä muutamien alueen uudisasukkaiden kanssa.
Välit siirtolaisiin rauhoittuivat, mutta siirtolaisia vaivasi modokien tapa ryöstellä heidän karjaansa ja hevosiaan. Uudisasukkaat vetosivat viranomaisiin jotta modokit siirrettäisiin jonnekin muualle. Viranomaiset ehdottivatkin modokeille siirtymistä vastaperustettuun Klamath-reservaattiin. Jokaiselle modokille luvattiin oma maapala sekä ruoka- ja tarvike apua. Modokit hyväksyivät ehdotuksen ja lähtivät klamathien reservaattiin Oregonin eteläosaan. Klamathit, jotka olivat alueen alkuperäisasukkaita, eivät kuitenkaan pitäneet modokien tulosta vaan pitivät näitä tungettelijoina. Tämä yhdistettynä luvatun ruokahuollon tehottomuuteen teki elämän reservaatissa hankalaksi. Modokit lähtivät lopulta takaisin vanhoille kotiseuduilleen Lost Riverin tuntumaan. Paikalliset siirtolaiset valittivat jälleen viranomaisille. Modokit saivatkin kehotuksen siirtyä takaisin Oregoniin vuonna 1872, mutta modokit eivät suostuneet tähän vaan ehdottivat alueen antamista jostain Lost Riverin alueelta. Alueen uudisasukkaat kuitenkin vastustivat tätä ja modokit saivat kielteisen päätöksen pyyntöönsä. Nyt modokien siirtämistehtävä annettiin armeijalle, jonka piti varmistaa modokien paluu Oregoniin. Fort Klamathin komentaja James Jackson johti 1. ratsuväen 38 miehen osastoa, joka saapui modokien luo Lost Riverin rannalle 28. maaliskuuta 1872.
Linnoitus
Välikohtauksen jälkeen modokit pakenivat kohti jokea seuraten kohti Kalifornian laavakenttiä Tulejärven etelärannalla jossa luonto oli muodostanut erinomaisia puolustusasemia halkeamiin ja luoliin. Täällä Kapteeni Jack uskoi pystyvänsä puolustautumaan miten suurta armeijaa vastaan hyvänsä. Paikka tunnetaan nykyisin Kapteeni Jackin turvapaikkana. Matkalla tälle paikalle modokit kuulivat laukauksia joen toiselta rannalta, jossa oli ollut leiriytyneenä joukko Pyydys-Jimin johtamia modokeja. Parin päivän päästä Kapteeni Jackin saavuttua turvapaikkaansa, Pyydys-Jimin joukko ilmestyi sinne ja kertoi joutuneensa siirtolaisten hyökkäyksen kohteeksi. Kostaakseen tämän he sanoivat tappaneensa 12 siirtolaista paikallisilta tiloilta. Toivo siitä että sotilaat jättäisivät modokit rauhaan oli nyt mennyt ja sotilaat saapuivatkin Frank Wheatonin johtamina 13. tammikuuta. Ensimmäinen modokien havaitsema ryhmä oli tiedustelupartio joka pakeni modokien ammuttua heitä kohti muutaman kerran. 16. tammikuuta saapui varsinainen pääjoukko johon kuului 225 ammattisotilasta sekä 104 vapaaehtoista Kaliforniasta ja Oregonista. Sotilaat leiriytyivät lähelle modokien tukikohtaa toivoen modokien näkevän heidän ylivoimansa ja antautuvan. Jack kutsui koolle modokien 51 miespuolista jäsentä jotka päättivät äänestää antautumisesta, mutta vain 14 modokia kannatti tätä ja 37 vastusti.
Taistelu linnoituksesta
Yhdysvaltain armeija menetti 37 sotilasta, joista 12 kuolleina ja 25 haavoittuneina. Intiaaneja oli yhteensä 150 henkeä mukaan luettuina naiset ja lapset, heistä 53 oli taistelijoita. Modokit eivät kärsineet tappioita tässä taistelussa. Monet amerikkalaiset eloonjääneet kertoivat, etteivät olleet missään vaiheessa edes nähneet heitä tulittavia intiaaneja sumun takia. Modokit olivat lisäksi naamioituneet erinomaisesti ja käyttivät muun muassa kasveista tehtyjä päähineitä sulautuakseen ympäristöön. Modokit saivat käsiinsä kuolleiden amerikkalaisten kiväärejä ja ammuksia. Amerikkalaiset tulivat seuraavan päivän aamuna hakemaan kuolleitaan valkoisen lipun kanssa eivätkä modokit tulittaneet heitä. Taistelun seurauksena amerikkalaisten komentaja Frank Wheaton joutui eroamaan ja amerikkalaiset päättivät yrittää neuvotella rauhasta.
Rauhansopimus ja murha
thumb|upright|[[Edward Canbystä tuli ainut intiaanisodissa kuollut kenraali.]] 28. helmikuuta Kapteeni Jackin serkku Winema, joka tulisi toimimaan myöhemmin tulkkina tapaamisissa, sekä kolme valkoista saapuivat modokien tukikohtaan. Jack oli ollut tekemisissä valkoisten kanssa aiemmin ja oli ystävällisissä väleissä heidän kanssaan. Tulijat selittivät Jackille että amerikkalaiset halusivat neuvotella rauhasta ja pyysivät tätä saapumaan neuvotteluihin amerikkalaisten valtuuskunnan kanssa Fairchildin maatilalle. Valtuuskunnassa oli klamathien reservaatin apulaisasiamies L. S Dyar, pastori Eleazer Thomas, modokien entinen asiamies Alfred Meacham sekä kenraali Edward Canby. Pyydys-Jimille ja muille uudisasukkaita tappaneille luvattiin armahdus mikäli he antautuisivat sotavangeiksi. Pyydys-Jim ja muut surmatöihin osallistuneet menivätkin paikalle etukäteen. Edward Canby ehti jo ilmoittaa sodan loppuneen kun Jim ja muut modokit kuulivat eräältä sotilaalta että heidät hirtettäisiin armahduksesta huolimatta Oregonin kuvernöörin painostuksesta. Modokit palasivat tukikohtaan ja varoittivat Jackiä olemaan menemättä neuvotteluihin kertoen hirttämisestä. Tämän johdosta Jack kieltäytyi neuvotteluista.
21. maaliskuuta 1873 Canby tuli itse modokien tukikohtaan pienen saattueen kanssa. Canby tapasi Jackin ja yritti saada tätä antautumaan luvaten modokeille ruokaa ja vaatteita. Jack vastasi tähän vaatimalla sotilaiden poisvetämistä ennen kuin mitään neuvotteluja voitaisiin alkaa. Neuvottelu jäi tuloksettomaksi ja Canby päätti sotilaiden poisvetämisen sijasta tuoda paikalle vahvistuksia. Jack ehdotti uusia neuvotteluja etummaisen sotilasleirin ja modokien tukikohdan välissä. Uusissa neuvotteluissa Jack ilmoitti etteivät modokit antautuisi jos uudisasukkaita tappaneita modokeja ei armahdettaisi. Canby ei voinut luvata tätä ja käytti alkanutta sadetta syynä lopettaa neuvottelu. Seuraavana päivänä hän määräsi sotilaitaan pystyttämään teltan paikalle josta oli hyvä näkyvyys amerikkalaisten tykistöpattereille. Kaksi päivää myöhemmin 5. huhtikuuta Jack ilmoitti haluavansa tavata Meachamin ja Fairchildin, muttei Canbyä tai pastori Thomasia joihin hän ei omien sanojensa mukaan luottanut. Jack pyysi neuvotteluissa reservaattia Lost Riverin alueelta, mutta tämä oli amerikkalaisten mukaan mahdotonta. Sitten Jack pyysi aluetta laavakentiltä, mutta tämänkään ei uskottu olevan mahdollista ellei Jack luovuttaisi uudisasukkaiden tappajia. Neuvottelu loppui ja Meacham pyysi että Jack jatkaisi neuvotteluja lähipäivinä sotilasleirissä. Jack ilmoitti haluavansa ensin neuvotella heimonsa kanssa.
Edward Canby halusi antaa modokeille vielä yhden tilaisuuden antautua. Hän lähetti Wineman modokien tukikohtaan jotta antautumishaluiset voisivat tulla hänen mukanaan amerikkalaisten tukikohtaan. Modokien keskinäisissä neuvotteluissa päätettiin äänin 11 vastaan 40 antautumista vastaan. Pyydys-Jimin tukijat uhkasivat tappaa jokaisen antautujan. Winema oli lähdössä takaisin kun eräs modok varoitti häntä että Pyydys-Jim suunnitteli jonkinlaista ansaa, ja ettei Wineman kannattanut enää tulla tukikohtaan. Pyydys-Jim painostikin Jackilta lupauksen ampua Canby seuraavalla tapaamisella. 8. huhtikuuta järjestettiinkin uusi tapaaminen jonne tulivat Canby, Thomas, Meacham, Dyer, Winema sekä tämän amerikkalainen mies Frank Riddle. Tapaamisessa Jack vaati jälleen reservaatia ja sotilaiden vetäytymistä, mutta tähän ei taaskaan suostuttu. Tällöin Jack veti aseensa ja ampui Canbyn kuoliaaksi. Samalla myös pastori Thomas ammuttiin mutta loput pääsivät karkuun.
Toinen taistelu linnoituksella
Tämän välikohtauksen jälkeen Yhdysvaltojen armeija ryhtyi hyökkäämään linnoitusta vastaan 11. huhtikuuta Jefferson Davisin komentamina. Taistelu alkoi mörssärien tulivalmistelulla ja kesti päivän ajan, eikä armeija pystynyt etenemään mainittavasti. Yöllä amerikkalaisten onnistui kuitenkin estää intiaanien vedensaanti Tulejärvestä. Aamulla, kun intiaanit huomasivat tämän, he lähtivät perääntymään ja amerikkalaisten hyökkäys osui tyhjään. Modokit olivat paenneet lukuisia halkeamia ja luolia pitkin amerikkalaisten huomaamatta. Taistelun aikana oli kuollut upseeri ja kuusi sotilasta. Modokit menettivät vain kaksi poikaa, jotka olivat kuolleet räjähdyksessä yrittäessään avata amerikkalaisten tykinkuulaa kirveellä.
Taistelut Sand Buttessa ja Dry Lakessa
Karkuun lähteneet modokit tekivät tämän jälkeen muutamia hyökkäyksiä amerikkalaisia vastaan. Arpinaama Charley johti 26. huhtikuuta joukkoa modokeita Sand Butteen, johon oli leiriytynyt kapteeni Evan Thomasin komentamia joukkoja. Modokit tappoivat 13 ja haavoittivat 16. 10. toukokuuta modokit hyökkäsivät armeijan leiriin lähellä Dry Lakea. Aluksi amerikkalaiset panikoivat, mutta upseerit saivat joukkonsa järjestykseen ja komensivat nämä rynnäkköön ajaen modokit pakoon. Modokit olivat järjestäneet puolustusjoukkoja hyökkäävien modokeiden taakse, mutta amerikkalaisten onnistui vallata niidenkin asemat. Amerikkalaiset menettivät viisi sotilasta ja 12 haavoittunutta, modokien mukaan he menettivät samoin viisi soturia.
Tappion jälkeen Pyydys-Jim johti kannattajansa pois Jackin komennosta ja tälle jäi vain 37 soturia. Jim päätti antautua ja auttaa amerikkalaisia Jackin vangitsemisessa armahdusta vastaan. Jim tapasi Jackin ja kehotti tätä antautumaan, mutta Jimin petoksesta katkera Jack ei tähän suostunut. Modokit jatkoivat taistelua vielä parin päivän ajan, kunnes Jack ja kolme jäljelle jäänyttä soturia piiritettiin, ja Jack antautui 4. kesäkuuta.
De Smet
De Smet [di 'smɛt] on kaupunki Etelä-Dakotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden väestönlaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 1 164. De Smet on Kingsburyn piirikunnan keskus. Kaupunki on nimetty 1800-luvulla eläneen jesuiittalähetyssaarnaaja Pierre-Jean DeSmetin mukaan. De Smetissä on syntynyt muun muassa kirjailija Rose Wilder Lane.
Modok-sota
Sodan jälkeen
Davis olisi halunnut hirttää Jackin heti, mutta taipui antamaan hänelle oikeudenkäynnin Fort Klamathissa. Neljä intiaanien johtajaa, mukaan lukien Kapteeni Jack, todettiin syyllisiksi rauhanneuvotteluissa tapahtuneeseen murhaan ja tuomittiin kuolemaan, kaksi lähetettiin Alcatraziin elinkautiseen vankeuteen. Muut intiaanit vietiin Oklahoman intiaanialueelle, ja he saivat luvan palata reservaattiinsa 1909.
De Smet
Maantiede
Kaupungin pinta-ala on 3,0 km² (1,158 neliömailia). Kaupungin alueella ei ole vesialueita. . Kaupungin postinumero on 57231.
Modok-sota
Sodan jälkeen
Sodan loppuun mennessä Yhdysvallat oli tuonut alueelle tuhat sotilasta, modokeilla oli 53 soturia. Yhdysvaltojen tappiot olivat seitsemän upseeria, 48 sotilasta, 16 siviiliä ja kaksi intiaanitiedustelijaa. Intiaanien arvioidaan menettäneet yhteensä 17 henkeä. Sodan arvioidaan maksaneen 500 000 dollaria. Modokien ehdottaman reservaatin maan hinta olisi ollut noin 20 000 dollaria.
De Smet
Demografia
Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan kaupungissa on 1 164 asukasta, 524 taloutta ja 300 perhettä. Asukastiheys on 424 ihmistä/km². Kaupungissa on 582 asuntoa, ja asuntotiheys on 212 asuntoa/km². Asukkaista 98,37 % on valkoihoisia, 0,95 % alkuperäiskansoihin kuuluvia ja 0,09 % aasialaista syntyperää olevia.
Kaupungin 524 taloudesta 24,8 % on sellaisia, joissa asuu vähintään yksi alle 18-vuotias. 50 % talouksista on avioparien muodostamia lapsettomia talouksia, 3,2 % yksinhuoltajia, sekä 42,7 % talouksia, joiden jäsenet eivät kuulu samaan perheeseen. 39,3 % talouksista on yhden hengen talouksia, ja talouksista 24,2 % on sellaisia, joissa asuu vähintään yksi yli 65-vuotias. Keskimääräinen ruokakunnan koko on 2,09 henkeä ja keskimääräinen perheen koko on 2,80 henkeä.
Ikäjakauma
Kaupungin asukkaiden iän mediaani on 47 vuotta.
Jokaista 100:aa naista kohti kaupungissa on 89 miestä. Jokaista 100:aa yli 18-vuotiasta naista kohti on 87 miestä.
Kaupungin talouksien vuotuisten tulojen mediaani on 27 760 dollaria. Miesten tulojen mediaani on 24 722 USD, naisten tulojen ollessa 20 417 dollaria. Tulojen keskiarvo kaikkien asukkaiden kesken jaettuna on 15 372 dollaria. Köyhyysrajan alapuolella elää 11,1 % asukkaista ja 7,3 % perheistä. 7,1 % alle 18-vuotiaista ja 18,3 % yli 65-vuotiaista elää köyhyysrajan alapuolella.
Nähtävyydet
De Smet on Laura Ingalls Wilderin Pieni talo preerialla –kirjoissa esiintyvä Pieni kaupunki preerialla. Hänen vanhempansa Charles ja Caroline Ingalls asuivat De Smetissä vuodesta 1879 aina kuolemaansa saakka. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat Ingallsien uudisraivaajapalsta sekä rautatien maanmittareiden talo (Surveyors' House), jossa perhe asui yhden talven.
Tuliumkloridi
Tuliumkloridi TmCl3 (tai tulium(III)kloridi, tuliumtrikloridi) on alkuaine tuliumin epäorgaaninen yhdiste kloorin kanssa, jossa kloori esiintyy hapetusluvulla −I ja tulium +III. Se on hygroskooppinen kiinteä aine joka muodostaa vaaleankeltaisia kiteitä, joiden kiderakenne on samankaltainen kuin yttrium(III)kloridilla (YCl3) tai alumiinikloridilla. Yhdiste liukenee veteen sekä alkoholiin ja sillä on myös ainakin kaksi kidevedellistä hydraattia: TmCl3·6H2O ja TmCl3·7H2O. Heptahydraatin kiteet voivat olla väriltään vihreitä.
Valmistus, reaktiot ja käyttö
Tuliumkloridia voidaan valmistaa tuliumoksidista väkevän suolahapon avulla. Tuliumkloridi reagoi voimakkaiden emäksien vaikutuksesta takaisin tuliumoksidiksi. Tuliumkloridia on käytetty lähtöaineena joillekin NIR-infrapuna-alueen fotokatalyysia varten valmistetuille eksoottisille nanorakenteille.
Kōji Murofushi
Kōji Alexander Murofushi (, s. 8. lokakuuta 1974 Aichi) on japanilainen moukarinheittäjä, olympiavoittaja, maailmanmestari ja moninkertainen arvokisamitalisti.
Murofushi sai hopeaa Aasian-mestaruuskilpailuissa 1993, Aasian kisoissa 1994 ja Aasian-mestaruuskilpailuissa 1995. Hän sijoittui Ateenan MM-kilpailuissa 1997 kymmenenneksi. Vuonna 1998 hän sai kultaa Aasian kisoissa ja hopeaa Aasian-mestaruuskilpailuissa. Hän oli yhdeksäs Sydneyn olympialaisissa 2000. Maailman terävimmälle huipulle hän nousi 2001 MM-kisoissa Edmontonissa, jossa hän sijoittui toiseksi Szymon Ziółkowskin jälkeen. Vuonna 2002 hän voitti kultaa sekä Aasian yleisurheilumestaruuskilpailuissa että Aasian kisoissa. 2003 MM-kisoissa Pariisissa hän sai pronssia. Aikaisemmin samana kesänä hän heitti Prahassa tuloksen 84,86, mikä oli pisin moukarikaari yli kymmeneen vuoteen. Tuloksella hän nousi tuolloin viidennelle sijalle kaikkien aikojen tilastoissa.
2004 olympialaisissa Ateenassa Murofushi heitti loppukilpailussa tuloksen 82,91, mikä riitti alun perin kakkossijaan. Pisimmälle viskannut Adrian Annus jäi kuitenkin kiinni doping-testin manipulointiyrityksistä ja hänet hylättiin, ja niinpä Murofushi sai kultamitalin. Osakan MM-kisoissa 2007 Murofushi sijoittui kuudenneksi. Myös Pekingin olympialaisissa 2008 Murofushi nousi jälkikäteen hetkeksi mitalisijalle, kun toiseksi ja kolmanneksi sijoittuneet valkovenäläiset Vadzim Dzevjatouski ja Ivan Tsih’an jäivät kiinni testosteronin käytöstä ja heidän suorituksensa hylättiin. Unkarin Krisztián Pars nousi toiseksi ja Murofushi kolmanneksi. CAS kuitenkin kumosi päätöksen dopingtestauksen puutteiden vuoksi, ja Murofushi putosi takaisin viidenneksi. Hän voitti maailmanmestaruuden Daegussa 2011 tuloksella 81,24. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sai pronssia tuloksella 78,71.
Oiva Kallio
thumb|[[Pohjois-Pohjanmaan museo]] thumb|[[Luoman talo, yksityisasunto 1932, Lohja. Alun perin Luoman Kivenhakkaamon omistajan asunto.]] Oiva Sakari Kallio (23. heinäkuuta 1884 Alaveteli – 13. elokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Kōji Murofushi
Murofushi on voittanut moukarinheitossa 20 peräkkäistä Japanin mestaruutta vuosina 1995–2014. Hänen isänsä Shigenobu Murofushi on myös aikoinaan olympiakisoihin osallistunut entinen moukarinheittäjä, joka piti Japanin ennätystä hallussaan useiden vuosien ajan ennen kuin vasta oma poika pystyi rikkomaan sen. Kōji Murofushin äiti Serafina Moritz puolestaan on syntyperältään romanianunkarilainen entinen keihäänheittäjä ja sisar Yuka Murofushi Aasian mestaruuskisoissa menestynyt kiekon- ja moukarinheittäjä.
Oiva Kallio
Kallio valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1904. Valmistumisensa jälkeen hän teki opintomatkoja muihin Pohjoismaihin sekä Keski-Eurooppaan.
Ennen oman toimistonsa perustamista vuonna 1912 Kallio oli jo suunnitellut Karkun kirkon (kirkko valmistui kuitenkin vasta 1913). Kallio työskenteli myös yhdessä veljensä arkkitehti Kauno Kallion kanssa. Yhdessä he osallistuivat moniin arkkitehtikilpailuihin ja suunnittelivat muun muassa Imatran voimalaitoksen julkisivun.
Suzanne Stokes
thumb|Suzanne Stokes elokuussa 2009. Suzanne Lee Stokes (s. 9. heinäkuuta 1979 Naples, Florida) on yhdysvaltalainen malli. Hän oli Playboyn "Playmate of the Month" helmikuussa 2000.
Stokes lähti vanhempiensa luota jo 15-vuotiaana asumaan yhdessä poikaystävänsä kanssa. Hän valmistui high schoolista vuonna 1997 ja muutti sen jälkeen Miamiin aloittamaan uraansa mallintöissä.
Stokes on esiintynyt vuoden 2005 komediaelokuvassa Frostbite ja lisäksi muutamaan otteeseen Howard Sternin show'ssa.
Aiheesta muualla
List of Playboy Playmates of 2000
Jerry Seinfeld
Jerome "Jerry" Seinfeld (s. 29. huhtikuuta 1954, Brooklyn, New York, New York) on yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä. Seinfeld aloitti stand up -koomikon uransa 1970-luvun lopulla New Yorkissa ja Los Angelesissa, ja hän nousi 1980-luvun lopulla yhdeksi Yhdysvaltain suosituimmista lavakoomikoista. Televisiotähdeksi hän nousi vuosina 1989–1998 tehdystä Seinfeld-komediasarjasta, jonka käsikirjoittaja ja päähenkilö hän oli.
Lapsuus ja nuoruus
Jerome Seinfeld syntyi 29. huhtikuuta 1954 Brooklynissa New Yorkissa. Perhe muutti pian Massapequan esikaupunkialueelle Long Islandille, missä Seinfeld varttui ja kävi koulunsa. Seinfeldin isän Kalmanin aškenasijuutalaiset sukujuuret ulottuvat Ivano-Frankivskin alueelle, joka on kuulunut Seinfeldin isoisän siellä asuessa Itävalta-Unkariin, nyttemmin Ukrainaan. Seinfeldin äidin Bettyn vanhemmat olivat mizrahijuutalaisia maahanmuuttajia Osmanien valtakuntaan kuuluneesta Syyriasta. Betty Seinfeld oli kotirouva, ja Kalman Seinfeldilla oli kyltinmaalausyritys. Perheeseen kuului myös Jerryä puolitoista vuotta vanhempi isosisko Carolyn.
Kalman Seinfeld tunnettiin hauskuuttajana, ja Jerry on kertonut saaneensa kipinän ihmisten hauskuuttamiseen juuri isältään. Nähtyään kahdeksanvuotiaana televisiosta The Ed Sullivan Show’n Seinfeld kiinnostui stand up -komiikasta, ja hän on kertonut päättäneensä jo lapsena ryhtyä itsekin koomikoksi. Lukiossa hän hauskuutti kavereitaan televisiosta kuulemillaan vitseillä, vaikka ei ollutkaan muuten erityisen seurallinen.
Seinfeld valmistui Massapequan lukiosta keväällä 1972 ja aloitti opinnot Queens Collegessa Flushingissa New Yorkissa. Hänen pääaineensa olivat teatteri ja viestintä, ja hän sai kandidaatintutkinnon vuonna 1976.
Uran alkuvuodet
Collegesta valmistumispäivänsä iltana Seinfeld astui ensimmäistä kertaa elämässään lavalle, kun hän esiintyi Catch a Rising Star -komediaklubilla. Hän oli kokemattomuuttaan niin peloissaan, että kykeni kakistamaan kurkustaan vain muutaman sanan. Seuraava yritys Golden Lion Pubissa onnistui jo paremmin, ja Seinfeld jatkoi klubilla esiintymistä monen kuukauden ajan. Siellä hänet näki tunnettu koomikko Rodney Dangerfield, joka antoi Seinfeldille esiintymistilaisuuden kaapelikanava HBO:n sarjassaan Rodney Dangerfield – It’s Not Easy Bein’ Me. Ohjelma ei vielä nostanut Seinfeldia kuuluisuuteen, mutta sen jälkeen hän ryhtyi esiintymään muillakin New Yorkin komediaklubeilla ja Catskillin lomahotelleissa sekä Las Vegasissa amerikanitalialaisten laulajien lämmittelijänä. Neljän vuoden aikana 1976–1980 hän esiintyi lähes joka ilta ja sai parhaimmillaan yhdestä illasta 30–50 dollaria, mutta usein hän esiintyi ilmaiseksi. Pieniä tulojaan hän täydensi tekemällä sekalaisia töitä. Myöhemmin Seinfeld on kertonut ottaneensa tarkoituksella mahdollisimman surkeita töitä pakottaakseen itsensä onnistumaan koomikkona.
Just Jack
Just Jack (oik. Jack Allsopp, s. 1. tammikuuta 1975 Pohjois-Lontoo) on brittiläinen hip hop -muusikko. Hän aloitti DJ:nä 15-vuotiaana ja levytti ensimmäisen kerran vuonna 2002.
Jerry Seinfeld
Uran alkuvuodet
Seinfeld kävi 1970-luvun lopulla muutaman kerran skientologien kursseilla, mutta hän ei liittynyt jäseneksi. Seinfeld sanoi ottaneensa skientologiasta sen mitä tarvitsi ja rinnasti skientologian itämaisiin uskontoihin, joista hän myös on ollut kiinnostunut.
Erkki Kukkonen (kaupunginjohtaja)
Erkki Jussi Kukkonen (s. 16. maaliskuuta 1954) on ollut Järvenpään kaupunginjohtaja 1993–2018. Kukkonen valittiin virkaan sosiaalidemokraattien ehdokkaana täpärällä äänestyksellä. Hän oli vuonna 1975 Padasjoen kuntasuunnittelusihteeri, vuonna 1976 Hollolan kouluasiainsihteeri, vuosina 1977–1984 Heinolan talouspäällikkö ja vuosina 1984–1986 Heinolan konttorijohtaja.
Jerry Seinfeld
Uran alkuvuodet
Seinfeld muutti lopulta New Yorkista länsirannikolle Los Angelesiin saadakseen uraansa nostetta. Hän jatkoi komediaklubeilla esiintymistä ja alkoi käydä myös koe-esiintymisissä televisiorooleihin, vaikka ei ollutkaan näyttelijä. Eräänä iltana hänen komediaesiintymisensä nähnyt televisioagentti pyysi häntä koe-esiintymiseen, joka johti pieneen rooliin tilannekomediasarjassa Benson. Seinfeld esitti sarjassa kaudella 1980–1981 kuvernöörille huonoja vitsejä kirjoittavaa Frankieta ja ansaitsi 4000 dollaria jaksolta. Seinfeld ei saanut itse kirjoittaa vuorosanojaan, ja koska hahmo ei ollut kovin hauska, se poistettiin sarjasta kolmen jakson jälkeen.
Seinfeld sai suuren tilaisuutensa toukokuussa 1981, kun Johnny Carsonin juontaman, valtakunnallisen ja hyvin suositun The Tonight Show’n kykyjenetsijä pyysi hänet ohjelmaan. Seinfeldin ensiesiintyminen ohjelmassa oli menestys, se johti uusiin esiintymisiin, ja se nosti Seinfeldin komediaklubeilla pääesiintyjäksi. Seinfeldin maine kasvoi tasaisesti, ja hän pääsi esiintymään vakituisesti myös Late Night with David Lettermaniin ja Merv Griffin Show’hun. Syksyllä 1987 Seinfeld esiintyi HBO:n erikoisohjelmassa Jerry Seinfeld: Stand-Up Confidential. Siinä oli lavakomedian lomassa sketsejä, joissa Seinfeld myös näytteli. Pari vuotta myöhemmin hän sai lisää televisionäkyvyyttä esiintyessään HBO:lla Montreal International Comedy Festivalilta sekä juontaessaan Spy Magazine Presents How to Be Famous -ohjelman.
Televisioesiintymistensä lomassa Seinfeld teki 1980-luvulla jopa 300 lavakeikkaa vuosittain. Vuonna 1987 Time-lehti kutsui häntä yhdeksi Amerikan parhaista koomikoista. Seuraavana vuonna Seinfeldille myönnettiin vuoden hauskimman mieskoomikon palkinto American Comedy Awardsissa, ja yleisö äänesti hänet maan parhaaksi klubiesiintyjäksi. Seinfeldista tehtiin paljon lehtijuttuja, ja hän esiintyi vuosikymmenen lopulla jo suurissa, loppuunmyydyissä saleissa, ansaiten 17 000 dollaria illalta.
Seinfeld
pienoiskuva|Jerry Seinfeld ja Seinfeldin toisen päähahmon esittäjä [[Julia Louis-Dreyfus Emmy-palkintojen jakotilaisuudessa vuonna 1997.]]
NBC:n johtaja Brandon Tartikoff ehdotti Seinfeldille vuonna 1988 jonkinlaisen televisio-ohjelman tekemistä. Seinfeld keskusteli ajatuksesta koomikkoystävänsä Larry Davidin kanssa. Kaksikko päätti luoda uudenlaisen komedian, jossa Seinfeld esittäisi itseään ja näyttäisi, millaisista jokapäiväisistä tapahtumista ja yllättävistä vaikeuksista hän saa ideat komediamateriaaliinsa. NBC piti ideasta ja pyysi Seinfeldia ja Davidia tekemään siitä komediasarjan pilottijakson.
Pilottijaksoa seurasi kesällä 1990 esitetty neliosainen sarja nimeltä Seinfeld, joka jatkui vakituisena tammikuusta 1991 alkaen. Jokainen Seinfeldin jakso alkaa klubiyleisön edessä esitetyllä lavamonologilla, jonka Jerry Seinfeld itse on kirjoittanut tai ottanut vanhasta repertuaaristaan. Sitä seuraa tilannekomediaa sarjan neljän päähahmon elämästä New Yorkissa. Jerry Seinfeldin vähäeleisesti esittämä nimikkohahmo perustuu pitkälti häneen itseensä. Suurin osa sarjan tapahtumista perustuu kuitenkin Larry Davidin elämään.
Hiljaisen alun jälkeen Seinfeldistä tuli lopulta yksi yhdysvaltalaisen television suosituimpia tilannekomedioita. Sarja päättyi vuonna 1998 ollessaan suosionsa huipulla.
Jerry Seinfeld sai Seinfeldistä parhaan komedianäyttelijän Golden Globe -palkinnon vuonna 1994.
Seinfeldin jälkeen
Tilannekomediasarjansa loputtua Seinfeld palasi takaisin stand up -komedian pariin. Seinfeld lukeutuu edelleen maailman arvostetuimpien stand up -koomikoiden joukkoon; Comedy Centralin sadan kautta aikain parhaan stand up -esiintyjän listalla Seinfeld sijoittui kahdenneksitoista.
Vuonna 1998 Seinfeld lähti kiertueelle ja nauhoitti erikoisohjelman I'm Telling You for the Last Time, joka esitettiin HBO-kanavalla. Ohjelma julkaistiin myöhemmin sekä VHS:llä että DVD:llä ja myös samannimisenä albumina.
Comedians in Cars Getting Coffee
Vuonna 2012 alkoi Seinfeldin luoma nettisarja Comedians in Cars Getting Coffee, jossa on vieraillut muun muassa Yhdysvaltain presidentti Barack Obama. Sarja siirtyi vuonna 2017 suoratoistopalvelu Netflixiin. Heinäkuussa 2017 Forbes-lehti kertoi Seinfeldin ansaineen vuoden aikana 69 miljoonaa dollaria, mikä teki hänestä parhaiten ansainneen koomikon maailmassa. Vuotta aiemmin hän oli ollut listalla toisena.
Perhe
thumb|Seinfeld vaimonsa Jessican kanssa vuonna 2010. Jerry Seinfeld meni naimisiin ensimmäisen ja nykyisen puolisonsa Jessican (o. s. Sklar) kanssa vuonna 1999. Heillä on kolme lasta, vuonna 2000 syntynyt tytär sekä vuosina 2003 ja 2005 syntyneet pojat.
Seinfeldin sisko Carolyn Liebling hoitaa Seinfeldin liikeasioita.
Bridgerton
Bridgerton on yhdysvaltalainen televisiosarja, jonka on luonut Chris Van Dusen ja tuottanut Shonda Rhimes. Sarja perustuu Julia Quinnin kirjasarjaan.
Bridgertonin tarina sijoittuu 1800-luvun alun Englantiin.
Televisiosarjan ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin Netflixiin 25. joulukuuta 2020. Tammikuussa 2021 ilmoitettiin, että sarja uusitaan toiselle kaudelle ja sen tuotanto alkaisi keväällä 2021.
Juoni
Tarinan keskiössä on aristokraattinen Bridgertonin perhe 1800-luvun Englannissa. Leskirouva Violet Bridgertonilla on kahdeksan lasta: syntymäjärjestyksessä Anthony, Benedict, Colin, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory ja Hyacinth. Heidän hienostelevat naapurinsa ovat Featheringtonin perhe, johon kuuluvat lordi Archibald Featherington, hänen vaimonsa Portia sekä heidän kolme tytärtään, Prudence, Philippa ja Penelope. Heidän luokseen muuttaa lordi Featheringtonin kaukainen serkku maaseudulta, Marina Thompson. Jokaisen jakson kertojana on nimetön ja skandaalinhakuinen juorukolumnisti, joka kutsuu itseään nimellä Lady Whistledown. Hän tietää kaikki Lontoon seurapiirien asiat, ja hänen artikkeleihinsa keskittyvät kaikki, mukaan lukien kuningatar Charlotte.
Ensimmäisellä tuotantokaudella Bridgertonin vanhin tytär Daphne esitellään seurapiireille, ja hän pääsee kuningattaren suosioon. Daphne tutustuu Lontooseen palanneeseen Hastingsin herttuaan Simon Bassetiin, joka on hänen veljensä Anthonyn paras ystävä. Kasvattiäitinsä lady Danburyn rohkaisusta huolimatta herttua on päättänyt olla menemättä naimisiin ja kehittelee Daphnen kanssa juonen: he teeskentelevät kaikille kiintymystä, jotta Daphne pääsisi hyviin naimisiin ja herttua voisi pysyä poikamiehenä. Samalla he kuitenkin tuntevat aitoa, salaista vetoa toisiinsa. Daphne ja Simon joutuvat olosuhteiden pakosta lopulta avioitumaan, ja liitossa riittää myrskyjä.
Vastaanotto
Rotten Tomatoes -kerääjäsivustolla Bridgertonin ensimmäisen tuotantokauden arvosteluista 89 prosenttia oli positiivisia, perustuen 91 kriittiseen arvosteluun.
Tammikuussa 2021 sarja oli kerännyt yli 82 miljoonaa katsojaa ja siitä tuli Netflixin katsotuin televisiosarja.
Meidan Emam
pienoiskuva|Näkymä aukiolle, jonka takana näkyy Imaamin moskeija (1629). Meidan Emam on historiallinen aukio Isfahanissa, Iranissa. Se rakennettiin 1600-luvun alussa ja sitä reunustavat merkittävät safavidirakennukset samalta ajalta. Aukio valittiin vuonna 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Safavidihallitsija Abbas I siirsi pääkaupunkinsa Isfahaniin vuonna 1598. Hän alkoi rakennuttaa uutta kaupungin keskusta vanhan lounaispuolelle. Uuden keskustan ytimeen tuli 512 metriä leveä ja 159 metriä pitkä aukio. Tätä reunustavat etelässä mahtava, maailman suurimpiin moskeijoihin lukeutuva Imaamin moskeija (1611–1629; aiemmalta nimeltään Šaahin moskeija), idässä pienempi Šeikki Lotfallahin moskeija, lännessä vanhempi Ali Qapu -palatsi, jota laajennettiin Abbas I:n aikana, sekä pohjoisessa suuri basaari.
Aiheesta muualla
32.65778°N, 51.67722°W
Viertola
Viertola on Vantaan Tikkurilan suuralueen kaupunginosa. Se sijaitsee Tikkurilan länsipuolella ja Helsingin Suutarilan pohjoispuolella. Viereisiä kaupunginosia ovat myös Koivuhaka ja Simonkylä.
Palvelut
pienoiskuva|vasen|[[Peltolan koulu Tikkurilan urheilupuistossa.]] pienoiskuva|vasen|[[Tikkurilan urheilutalo]] Alueen pohjoisosassa toimii Peltolan koulu. Sen pohjoispuolella sijaitsee Tikkurilan urheilupuisto, johon kuuluvat Tikkurilan uimahalli, urheilutalo ja kaksi jäähallia eli Trio Areena harjoitteluhalleineen. Lähellä on myös Tikkurilan ortodoksinen kirkko.
Viertolan eteläosassa sijaitsee Viertolan koulu kahdessa eri toimipisteessä. Siellä toimivat myös tanssiteatteri Raatikko, Tikkurilan Naisvoimistelijoiden jumppasali ja Vantaan tanssiopisto. Viertolalaiset käyttävät pääasiassa Tikkurilan palveluita. Monet Tikkurilaan luetut palvelut, kuten K-Supermarket Yliveto, Alko, Peltolantori ja Tikkurilan kauppatalo kuuluvat kuitenkin Viertolan puolelle. Tikkurilan ja Viertolan erottaa toisistaan Talvikkitie, yksi Vantaan pääkaduista.
Historia
Viertolassa Kylmäojan varrella on sijainnut asutusta jo keskiajalla.
Viertola oli pitkään peltoa ja osin niittyä. 1950-luvulla alueelle alettiin rakentaa omakotitaloja, ja erityisen nopeaa kasvu oli 1980-luvulla. Erityisesti 2000-luvulla Viertolaa on kuitenkin tiivistetty kerrostalorakentamisella. Alueen tunnetuin maamerkki oli pitkään Kehä III:llekin näkynyt Havin saippuatehdas, jonka tilalle on nyttemmin rakennettu kerrostaloja.
DigiExpo
DigiExpo on viihde-elektroniikan messutapahtuma, joka järjestetään vuosittain pyhäinpäivän viikonloppuna Helsingin Messukeskuksessa samanaikaisesti Skiexpon, BoardExpon, HifiExpon ja Lätkä & Säbä Expon kanssa. DigiExpo järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 2004. Vuonna 2011 DigiExpossa ja muissa samanaikaisissa tapahtumissa vieraili yli 68 000 kävijää.
DigiExpossa esiteltäviin tuoteryhmiin kuuluvat:
DigiExpon järjestää Suomen Messut.
Sarvinauhakala
Sarvinauhakala (Eumecichthys fiski) on nauhakaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä lämpimistä valtameristä.
Koko ja ulkonäkö
Sarvinauhakala voi kasvaa suurimmillaan 150–210 cm pitkäksi. Laji on ruumiinrakenteeltaan hyvin pitkä ja nauhamainen. Tunnusomainen piirre on otsasta eteenpäintyöntyvä sarvimainen uloke. Kalan selkäevä on hyvin pitkä ja etumaiset ruodot ovat pidentyneet. Peräevä on alkeellinen. Sarvinauhakala on väriltään hopeanharmaa ja ruumiissa on tummia juovia. Selkä- ja pyrstöevät ovat punaiset.
Levinneisyys ja elintavat
Sarvinauhakalaa tavataan Atlantista Florida Brasiliaan ja Guineanlahdelta Etelä-Afrikkaan, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä Japanista Havaijilve ja Meksikoon. Laji elää noin 1 000 metrin syvyydessä. Sarvinauhakala voi hämätä saalistajiaan ruiskauttamalla peräaukostaan tummaa nestettä.
Iänmääritys
Iänmääritysmenetelmä eli ajoitusmenetelmä on menetelmä, jolla pyritään määrittämään vanhan maasta kaivetun esineen tai aineen ikää. Iänmääritystä tarvitsevat muun muassa arkeologit ja paleontologit sekä muut muinaishistorian tutkijat. Iänmääritysmenetelmät perustuvat monesti jonkin aineen muuttumiseen toiseksi sen ikääntyessä. Joidenkin radioaktiivisten aineiden tiedetään hajoavan tunnetulla vauhdilla.
Iänmääritysmenetelmät
thumb|200px|Keraminen astia (noin 1350 eaa.)
Radiometrinen iänmääritys
Radiometrinen iänmääritys eli radioisotooppimenetelmät perustuvat siihen, että alkuaineen isotoopit hajoavat tunnetulla vauhdilla toisiksi alkuaineiksi tai isotoopeiksi. Tunnettuja radioaktiivisia iänmääritysmenetelmiä ovat radiohiilimenetelmä eli hiili-14-menetelmä (C-14-menetelmä), kalium-argon-menetelmä, uraani-lyijy-menetelmä ja AMS-radiohiiliajoitus.
Termoluminesenssi (TL)
Termoluminesenssissa nuori ja vanha aine säteilevät kuumennettaessa eri määrän valoa. Valon määrä riippuu siitä kuinka paljon aineeseen on tullut säteilyä sen edellisen kuumennuskerran jälkeen. Menetelmä sopii siis esimerkiksi keramiikan ja sedimenttien ajoittamiseen.
Aminohappoajoitus
Aminohappojen rakenteen muuttumiseen perustuu L-D-aminohappo-rasemisaatio-menetelmä. Siinä mitataan sitä, miten aminohapot vanhetessaan muuttuvat L-muodosta T-muotoon. Tätä 1970-luvulla kehitettyä, aikoinaan usein käytettyä menetelmää pidetään melko epätarkkana varsinkin silloin, jos alueen ilmaston historiaa ei tunneta. Aminohapon muutos L:stä D:ksi nimittäin riippuu muun muassa lämpötilasta, kosteudesta, maaperän kemiallisesta koostumuksesta, kuolleesta eliöstä ja monista muista tekijöistä. Menetelmän tarkkuus paranee, jos käytettävissä on vertailusarja näytteiden kalibrointiin.
Rehydroksylaatioajoitus
Keraamisten esineiden ikä voidaan määritellä rehydroksylaation avulla. Arkeologinen materiaali on suurelta osin poltettua savea. Kun keraamiset esineet reagoivat ilmassa olevan kosteuden kanssa, niiden paino lisääntyy. Esineen paino nollataan kuumentamalla. Punnitsemalla ja piirtämällä suora saadaan melko tarkka ajankohta, jolloin esine alun perin poltettiin. Yli 10 000 vuoden ikäisten esineiden määrittely ei ole luotettavaa, ja tulipalo nollaa esineen iän.
Vuosirengasanalyysi
Vuosirengasanalyysi eli dendrokronologinen analyysi pohjautuu siihen, että ilmasto vaihtelee puun kasvuaikana, ja eri vuosina syntyy eri paksuisia vuosirenkaita. Sateinen vuosi tuottaa paksumman vuosirenkaan eli vuosiluston kuin kuiva. Jos kaksi puuta elää osittain samaan aikaan, toinen hieman aikaisemmin, toinen hieman myöhemmin, molemmista näkyy sama vuosirengaskuvio, toisessa esimerkiksi lähellä puun ydintä, toisessa lähellä puun kuorta. On tehty tuhansien vuosien taakse ulottuvia vuosirengassarjoja, "puukalentereita", joiden avulla on pystytty kalibroimaan C-14-ajoitusta, jolloin kalibrointiongelmat vähenevät huomattavasti; Koska puiden vuosirenkaat ovat eloperäistä ainetta, vuosirenkaista voidaan ottaa C -14 -analyysi ja tätä kautta saadaan tieto siitä paljonko ilmakehässä on tuolloin ollut C -14:aa ja antaa tietoa siitä paljonko C -14:aa saman ikäisissä kohteissa on
Film noir
thumb|Elokuvan [[Häikäilemättömät (vuoden 1955 elokuva)|Häikäilemättömät (The Big Combo, 1955) trailerissa ovat näkyvissä film noirille tyypilliset tummat sävyt ja voimakas kontrasti.]]
Film noir (ranskaa, ) on elokuvatermi, jolla kuvaillaan pääasiassa kyynisiä asenteita ja seksuaalisia motivaatioita sisältäviä Hollywoodin rikosdraamoja. Hollywoodin klassisen film noir -kauden katsotaan yleisesti kestäneen 1940-luvun alkupuolelta 1950-luvun lopulle; Paul Schraderin määritelmän mukaan se alkoi John Hustonin Maltan haukasta (1941) ja päättyi Orson Wellesin Pahan kosketukseen (1958). Tämän kauden film noiriin liitetään tummasävyinen mustavalkoinen visuaalinen tyyli, jonka juuret ovat saksalaisessa ekspressionismissa. Tyylisuunta sai vaikutteita myös 1930-luvun rikoskirjallisuudesta, muun muassa Raymond Chandlerin, Dashiell Hammettin ja James M. Cainin romaaneista; monet film noir -elokuvat olivat näiden romaanien sovituksia.
Ranskan kielestä tulevaa termiä film noir käytti ensimmäisen kerran ranskalainen kriitikko Nino Frank vuonna 1946, mutta termi ei kantautunut vielä tuolloin amerikkalaisiin elokuvapiireihin. Elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot ovat määritelleet film noirin kaanonin jälkikäteen, ja termi alkoi olla yleisemmässä käytössä vasta 1970-luvulla. Sitä ennen monia klassisia film noir -elokuvia kutsuttiin melodraamoiksi. Tutkijat väittelevät edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen.
Film noir liitettiin alun perin vain amerikkalaistuotantoihin, mutta termiä käytetään nykyään kuvaamaan myös muissa maissa tehtyjä elokuvia. Lukuisat elokuvat 1960-luvulta alkaen sisältävät piirteitä klassisen kauden film noirista; näitä teoksia kutsutaan usein neo-noiriksi (”uus-noir”). Noirin usein toistuvat elementit ovat synnyttäneet parodioita 1940-luvun puolivälistä asti.
Määrittelyn vaikeus
Tutkijat keskustelevat edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen. Ranskalaiskriitikot Raymond Borde ja Etienne Chaumeton totesivat vuonna 1955 ilmestyneessä, film noir -tutkimuksen perusteokseksi kohonneessa kirjassaan Panorama du film noir américain 1941–1953 (A Panorama of American Film Noir) film noir -elokuvien olevan unenomaisia, erikoisia, eroottisia, ristiriitaisia ja julmia – mutta korostavat heti perään, etteivät kaikki elokuvat sisällä kaikkia näitä elementtejä yhtäläisissä määrin. Borden ja Chaumetonin tavoin myös myöhemmillä tutkijoilla on ollut vaikeuksia löytää osuvaa määritelmää film noirille, jopa siinä määrin, että elokuvahistorioitsija Mark Bould on todennut film noirin pysyvän ”vaikeasti hahmotettavana ilmiönä ... aina juuri ulottumattomissa”.
Vaikka film noir liitetään usein Hollywoodille epätyypilliseen visuaaliseen tyyliin, joka painottaa tummasävyistä valaisua ja epätasapainoisia sommitteluja, sisältävät film noiriksi yleisesti laskettavat elokuvat toisistaan poikkeavia visuaalisia lähestymistapoja, joista osa on täysin Hollywoodin valtavirtaa. Samaan tapaan film noir sisältää erilaisia lajityyppejä, gangsterielokuvista poliisitutkintakertomuksiin ja goottilaisesta romantiikasta sosiaalisten ongelmien elokuviin – 1940- ja 1950-luvuilla, joka nykyään katsotaan noirin klassiseksi kaudeksi, näitä elokuvia kutsuttiin todennäköisesti ”melodraamoiksi”. Jotkut kriitikot viittaavat film noiriin omana lajityyppinään, kun taas toiset painottavat, ettei se voi olla sellainen. Vaikka noir liitetään usein kaupunkimaisiin ympäristöihin, sijoittuvat monet klassiset noirit pikkukaupunkeihin, esikaupunkeihin, maaseudulle tai tien päälle; sijainti ei siis voi olla lännenelokuvan tavoin lajityypin määräävä tekijä. Samaan tapaan noiriin usein liitettävät hahmot, yksityisetsivä ja femme fatale, esiintyvät vain harvoissa elokuvissa, joten lajityyppiä ei voida määritellä gangsterielokuvan tapaan hahmojen perusteellakaan. Film noir ei myöskään nojaa mihinkään niin ilmeiseen kuin hirviömäiset tai yliluonnolliset elementit kauhuelokuvissa, spekulatiiviset tulevaisuuskuvaukset science fictionissa tai laulu- ja tanssikohtaukset musikaaleissa.