cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carmen (vuoden 1983 Carlos Sauran elokuva)
Carmen on Carlos Sauran ohjaama espanjalainen flamencoelokuva vuodelta 1983. Se perustuu Prosper Mériméen novellin tarinaan ja Georges Bizet’n oopperan musiikkiin. Elokuvan pääosissa ovat Antonio Gades Antoniona, Laura del Sol Carmenina ja Paco de Lucia Pacona.
Carmen on keskimmäinen Sauran ja Gadesin yhteistyönä syntyneestä kolmesta flamencoelokuvasta. Trilogian muut osat ovat Federico García Lorcan näytelmään perustuva Veren häät (1981) ja Manuel de Fallan balettiin perustuva Noiduttu rakkaus (1985). Trilogian kaksi ensimmäistä osaa saivat kumpikin Suomessa ensi-iltansa vuonna 1983.
Helsingin Sanomien Helena Ylänen vertasi Carmenia ja vähän aiemmin näkemäänsä Veren häitä ja piti Carmenia niistä helpommin lähestyttävänä joskaan ei yhtä askeettisen tyylikkäänä: ”Carmenin tarinan tragiikka on myös makeampaa, hikisempää ja sentimentaalisempaa kuin Lorcan runon sävyt, vaikka mustasukkaisuuden aiheuttamista veriteoista on kummassakin kyse.” Eniten Ylästä häiritsi Carmenin kuvaustyyli, joka ihailee pääparin vartaloita viihteellisen laskelmoivasti.
Helmi Karjalainen
Helmi Charlotta Karjalainen (14. kesäkuuta 1879 Leppävirta – 1951 Kuopio) oli kuopiolainen opettaja, yhteiskunnallinen vaikuttaja ja naisasianajaja. Hän pani alkuun Minna Canthin patsashankkeen.
Karjalaisen vanhemmat olivat opettajat Pentti Karjalainen ja Lotti Cantell. Karjalainen valmistui opettajaksi 1901. Hän oli Kansaopetuslaitosten opettajaneuvosto jäsen vuodesta 1918, Suomen naisliiton Kuopion osaston puheenjohtaja vuodesta 1907 kaikkiaan 45 vuotta ja Kuopion kaupungin raittiuslautakunnan puheenjohtaja.
Karjalainen toimi opettajana vuodesta 1901 useissa kuopiolaisissa kouluissa. Saatuaan valtakirjan ylemmän kansakoulun opettajaksi 1908 hänestä tuli vakinainen opettaja. Naisasiassa hänelle oli erityisen tärkeä naispappeus. Hän oli Kuopion kaupunginvaltuuston jäsen yli 20 vuotta ja osallistui sosiaaliseen työhön niin sanottuna köyhäinkaitsijana. Hän oli Kuopion kansakoulunopettajien johtokunnassa ensimmäinen nainen, ja 1919–1924 hän oli valtakunnallisen opettajaneuvoston jäsen.
Karjalainen oli Nuorsuomalaisen puolueen, myöhemmin Edistyspuolueen, jäsen, ja hän oli muutamia kertoja kansanedustajaehdokas. Tuulikki Ritvanen luonnehtii häntä Naisten Ääni -kirjoituksessaan laillisuustaistelijaksi ja kulttuuriliberaaliksi.
Naisten Ääni -lehden kyselyssä 1929 "Mikä teki Teistä naisasianaisen?" Karjalainen kertoi käyneensä ainoana tyttönä poikakansakoulun ja lukeneensa itkien Minna Canthin Työmiehen vaimon moneen kertaan. Kun Suomalainen Naisliitto 1907 perustettiin, hän lähti äitinsä kanssa perustamiskokoukseen, ja äiti perusti Naisliiton osaston kotipitäjään. Karjalainen itse kirjoitti runsaasti artikkeleita Naisten Ääni -lehteen.
Kun Kuopiossa ryhdyttiin hankkeisiin Minna Canthin patsaan saamiseksi, Naisliitto halusi patsaan Helsinkiin. Varoja kuitenkin alkoi Kuopiossa kertyä, ja luonnoksia patsaaksi tuli jo ennen kuin niitä ehdittiin pyytää, joukossa muun muassa Viivi Vallgrenin ehdotus. Valituksi tuli kuitenkin lapinlahtelaisen kuvanveistäjän Eemil Halosen luonnos. Patsas tuli vuonna 1937 Kuopion Maljapuron puistoon, joka kunnostettiin ja nimettiin Minna Canthin puistoksi. Patsashankkeen toteutumisessa Helmi Karjalaisella oli muistokirjoituksen mukaan leijonan osa.
Midlandin piirikunta (Texas)
Midlandin piirikunta on Yhdysvaltojen Texasin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Vuoden väestönlaskennassa sen asukasluku oli 169 983. Piirikunnan hallintokeskus ja väkiluvultaan suurin kunta on Midlandin kaupunki. Piirikunta perustettiin vuonna 1885.
James Dominic Sangu
James Dominic Sangu (14. heinäkuuta 1920 – 26. heinäkuuta 1998) oli tansanialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 7. syyskuuta 1947 ja nimitettiin Mbeyan hiippakunnan piispaksi 3. toukokuuta 1966. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Laurean Rugambwa, jota avustivat Guido Del Mestri ja Marc Mihayo.
Sangu jäi eläkkeelle 28. marraskuuta 1996.
Villefranche-sur-Saône
Villefranche-sur-Saône on Ranskan kunta Auvergne-Rhône-Alpesin alueella Rhônen departementin itäosassa. Asukasluku vuonna 2014 oli 36 559.
Noin 35 kilometriä Lyonista pohjoiseen ja nimensä mukaisesti Saône-joen varrella sijaitseva Villefranche-sur-Saône on Beaujolais-viinintuotantoalueen keskuskaupunki.
Derek Fowlds
Derek James Fowlds (2. syyskuuta 1937 Wandsworth, Lontoo – 17. tammikuuta 2020 Bath) oli englantilainen näyttelijä. Suomessa hänet tunnetaan komediasarjasta Kyllä, herra ministeri ja sen jatko-osasta Kyllä, herra pääministeri, sekä pitkään jatkuneesta draamasarjasta Sydämen asialla, jossa Fowlds esitti ylikonstaapeli ja sittemmin pubinpitäjä Oscar Blaketonia.
Nuoruus
Fowlds syntyi Balhamissa, etelä-Lontoossa vuonna 1937 Ketha ja James Fowldsille. Fowldsin ollessa neljävuotias hänen isänsä kuoli syöpään, minkä jälkeen perhe muutti Berkhamstediin. Siellä Fowlds alkoi käydä Aslynin koulua, missä hän sai kiinnostuksensa näyttelemiseen. 15-vuotiaana Fowlds jätti koulun ryhtyäkseen kirjanpainajan oppipojaksi, minkä ohella hän näytteli amatöörituotannoissa. Palveltuaan kaksi vuotta radio-operaattorina Britannian kuninkaallisissa ilmavoimissa (RAF) Fowlds voitti stipendin Royal Academy of Dramatic Artiin Lontooseen.
Ura
Fowlds aloitti uransa ammattinäyttelijänä West End -tuotannossa The Miracle Worker vuonna 1961, minkä jälkeen hän esiintyi muun muassa näytelmissä Run for Your Wife sekä Macbeth. 1960-luvulla hän näytteli myös useissa elokuvissa, kuten Hotelli Paratiisi (1966) sekä Frankenstein vangitsi sielun (1967). Vuosina 1969–1973 hän esiintyi "herra Derekin" roolissa lastenohjelmassa The Basil Brush Show, jossa hän toimi vastaparina Basil Brush -nimiselle kettukäsinukelle.
The Basil Brush Shown jätettyään Fowlds näytteli televisiodraamassa Edward the Seventh, jossa hän esitti Randolph Churchilliä, sekä useissa komediasarjoissa, kuten Robin's Nest. Vuonna 1980 hän aloitti yksityissihteeri Bernard Woolleyn roolissa komediasarjassa Kyllä, herra ministeri. Roolista tuli yksi Fowldsin tunnetuimmista, ja sen ansiosta hänen televisiouransa lähti nousuun. Fowlds esiintyi Woolleyn roolissa myös vuonna 1986 tehdyssä jatkosarjassa Kyllä, herra pääministeri.
Muutama vuosi Kyllä, herra pääministeri -sarjan päättymisen jälkeen Fowlds valittiin Oscar Blaketonin rooliin draamasarjaan Sydämen asialla vuonna 1992. Fowldsin hahmo Blaketon oli sarjan alussa ylikonstaapeli, mutta ryhtyi eläkkeelle jäätyään pitämään ensin postitoimistoa ja sen jälkeen pubia. Rooli oli Fowldsin pitkäaikaisin: hän jatkoi roolissa sarjan loppuun 2010 saakka.
Yksityiselämä
Fowlds julkaisi omaelämäkertansa A Part Worth Playing vuonna 2015. Hän kuoli keuhkokuumeen aiheuttamiin komplikaatioihin 82-vuotiaana sairaalassa Bathissa 17. tammikuuta 2020.
Kukkasidonta
thumb|Tulppaaneista ja lehdistä sidottu asetelma maljakossa thumb|Morsiuskimppu. Kukkasidonta on kauniiden kokonaisuuksien luomista pääasiassa leikkokukista. Yleisiä kukkasidonnan töitä ovat häihin tehtävät morsiuskimput ja hautajaisiin tehtävät hautavihkot. Juhlissa myös pöytäkukkina voi olla sidottuja kukka-asetelmia. Sidontatyylejä on useita erilaisia. Yleisin niistä on spiraalin muotoon sitominen. Myös kukkakimppuja on monta eri tyyppiä, joista yksi on mansettityyppi. Eri vuodenakoina juhliin tehtyihin kukka-asetelmiin käytetään monesti kyseiseen vuodenaikaan sopivia kukkia. Keväällä suositaan raikkaita värejä. Kesällä kukkia on parhaiten saatavissa ja silloin voidaan tehdä monenlaisia kukka-asetelmia. Syksyllä käytetään voimakkaan värisiä kukkia, suosiossa ovat tummanpunainen, purppura ja ruskea. Syksyllä asetelmissa käytetään usein kukkien lisäksi syksyisiä luonnonmateriaaleja. Talvella käytetyt leikkovihreät ovat joskus kirjavia. Joulun aikoihin suositaan punaista väriä. Juhlien lisäksi kukka-asetelmia käytetään erityisissä illallisissa ja muissa tilaisuksissa.
Kukkasidonnassa tarvittavia välineitä ovat veitsi ja sekatöörit eli pienet oksasakset. Hautavihkoihin käytetään sidontasientä eli oasista, joka on vaahtomuovia. Kukkasidonnassa käytetään usein sidontaan tarkoitettua metallista lankaa. Tällaisia lankoja on erilaisia. Jos kukka-asetelmaan kiinnitetään esimerkiksi irrallisia lehtiä, voidaan käyttää erilaisia liimoja. Joskus kukkasidonnassa käytetään myös koneita.
Dekoratiivinen tyyli
Dekoratiivinen eli koristeellinen tyylisuunta on yleisimmin käytetty kukkasidonnan tyylisuunta Suomessa. Dekoratiivinen voidaan jaotella edelleen muoto, struktur, transparentti ja fri form -tyyleihin.
Ominaisuuksiltaan dekoratiivinen tyyli on mm. täyteläinen, rehevä, näyttävä, runsaskukkainen ja juhlallinen. Tyypillistä sille on symmetrinen hahmomuoto ja rytmitys kohti kasvupistettä. Dekoratiivisen kukkamuodot toistavat työn hahmomuotoa. Kukat ovat osa kokonaisuutta, eivätkä erityisesti yksilöitä. Usein tyylisuunta sisältää paljon variaatioita (värit, muodot jne.) ja muodoltaan se voi olla ilmava tai tiivis.
Tyylisuunnan erityispiirteitä:
Muotosidonta
Muotosidonta-tyylisuunnassa on tavoitteena ilmentää haluttua muotoa sidontatyössä. Muotosidontatyö voi olla esimerkiksi pallo, kartio, risti, tähti, sydän tai kuutio. Tärkeää moutosidonnassa on, että muoto on selkeästi hahmotettavissa. Sidontatyössä käytetty materiaali muodostaa yhtenäistä ja tiivistä pintaa eikä mikään yksittäinen materiaali nouse esille työstä. Tyylissä käytetään paljon samaa materiaalia ja samaa väriä, jotta muoto korostuu.
Muotolinjainen sidonta
Muotolinjaisen tyylisuunnan lähtökohtana on materiaalien kontrasti. Materiaaleja käytetään vähän ja jokaiselle annetaan näkyvä osuus työssä. Tyylisuunnan olemus on selkeä, pelkistetty, abstrakti ja jännitteinen. Asetelmat ovat yleensä epäsymmetrisiä.
Ihanteellinen rytmitys tmuotolinjaisessa työssä on mahdollisimman jännitteinen, työn pinta pieni, ja asetelma monitasoinen ja mielenkiintoinen. Materiaaleja ei toisteta eri tasoissa, vaan tarkoituksena on luoda tasapainoinen työ vastakohtaisista materiaaleista.
Työ rakentuu yhden hallitsevan tai yksin kohoavan, aktiivisen materiaalin ympärille. Muun materiaalin tarkoituksena on korostaa valittua hallitsevuutta ja luoda kolmiuloitteisuuden vaikutelma. Hallitseva yksilö pyritään käyttämään mahdollisimman tarkoin kasvusuuntansa mukaisesti. 45 asteen kulmia vältetään.
Erityispiirteenä tyylisuunnassa on astia, joka on myös muotolinjainen. Työn pohja on pieni, mielenkiintoinen ja siitä löytyy tasoeroja.
Transparentti sidonta
Transparentti tarkoittaa läpinäkyvää. Transparenttisen tyylisuunnan mukaisesti tehty työ on ilmava, kevyt ja siitä saa läpinäkyvän vaikutelman. Transparentin tyylisuunnan ominaisuuksia ovat kevyet, hennot ja linjakkaat materiaalit. Tyylisuunnassa käytetään isoja läpikuultavia kukkia ja vältetään eheää materiaalia. Näissä asetelmissa käytetään paljon erilaista lajikkeita ja vältetään saman toistoa. Pastellin sävyt ja vaaleat värit korostavat ilmavaa ja kevyttä vaikutelmaa. Tyylisuunnassa muoto on selkeä ja usein geometrinen. Materiaali ryhmitellään epäsymmetrisesti.
Transparenttinen työ on pohjaan asti läpinäkyvä ja sen vuoksi sienitekniikka ei ole tyypillistä. Astian on tarkoitus jatkaa läpinäkyvyyttä esim. lasi. Sidokset ja tukirankenteet tehdään verkoista tai oksista. Transparenttista tyylisuuntaa käytetään kimpuissa, asettelutöissä ja tilatöissä. Asettelutapa on tavallisimmin vapaa asettelu.
Saksassa transparentti tyylisuunta tunnistetaan, mutta he pitävät sitä ilmavana dekoratiivisena tyylinä ja kutsuvat sitä pohjoismaalaiseksi tyyliksi. Norjassa transparentti tyylisuunta on käytössä ja Ruotsissakin nykyisin.
Vegetatiivinen sidonta
Vegetatiivinen eli kasvullinen tyylisuunta on olemukseltaan luonnollista ja epäsymmetristä. Kukat käytetään niiden luonnollisen kasvusuuntamuotonsa mukaisesti.
Vegetatiivisessa tyylisunnassa materiaalit valitaan erityisin perustein:
Asettelutapa on tyypillisesti paralleelinen, vertikaalinen ja kultaisen leikkauksen mukainen ryhmittely.
Armenian apostolinen kirkko
thumb|260px|[[Katolikos|Katolikoksen istuin sijaitsee Etšmiadzinin katedraalissa, joka on Unescon maailmanperintökohde.]] thumb|260px|Armenialaisten pappien kulkue. Armenian apostolinen kirkko (, Hay Aṙak'elakan Yekeghetsi) eli Armenian ortodoksinen kirkko eli gregoriaaninen kirkko on Armenian perustuslaissa määritelty valtionkirkko. Se kuuluu ns. orientaaliortodoksisiin kirkkoihin. Armenian lisäksi kirkko on levinnyt armenialaisten siirtolaisten mukana muualle Lähi-itään ja sittemmin diasporaan kaikille mantereille, ja sillä on hiippakuntia näillä alueilla.
Armenian apostolista kirkkoa johtaa Armenian Vagharšapatista käsin koko Armenian korkein patriarkka ja katolikos Karekin II. Etšmiadzinin pääkatolikaatin lisäksi kirkolla on toinen katolikaatti, Kilikian katolikaatti, jonka katolikoksen istuin on Libanonin Anteliaksessa. Sillä on autonominen asema Armenian kirkon sisällä, ja sen alaisuuteen kuuluu osa diasporassa olevia hiippakuntia Lähi-idässä, Kreikassa ja Amerikoissa. Niiden lisäksi kirkolla on kaksi erillistä alueellista patriarkaattia: Jerusalemin armenialainen patriarkaatti ja Konstantinopolin armenialainen patriarkaatti Turkissa.
Kirkon messukäytännöllä on yhteyksiä enemmän läntiseen kirkkoon kuin ortodoksiseen kirkkoon. Kirkkomusiikkina on armenialainen laulumusiikki. Kirkko noudattaa läntistä gregoriaanista kalenteria mutta viettää Kristuksen syntymäjuhlaa poikkeuksellisesti loppiaisena 6. tammikuuta.
Kirkon johtajat valitaan demokraattisesti, ja jäsenet päättävät äänestämällä, ketkä papit saavat jatkaa tehtävissään. Papit saavat avioitua ennen vihkimystä.
Historia
Armeniasta tuli kuningas Tiridates III:n (armeniaksi Trdat) johdolla ensimmäinen kristitty valtio 300-luvun alussa. Armenialaisen legendan mukaan kristinusko tuli Armeniaan apostolien Taddeuksen ja Bartolomeuksen levittämänä ensimmäisellä vuosisadalla. Armenian apostolisen kirkon synnyinvuotena pidetään vuotta 301, ja siten Armenia on maailman vanhin kristitty valtio, vanhempi kuin antiikin Rooma.
Kirkon varsinaisena perustajana pidetään Pyhää Gregorios Valontuojaa (k. 325). Kirkosta tuli 300-luvulla valtionkirkko, ja omakielisen Raamatun se sai seuraavalla vuosisadalla. Kirkosta tuli seuraavina vuosisatoina merkittävä instituutio armenialaisten kulttuurissa.
Dodekanoli
Dodekanoli eli 1-dodekanoli eli n-dodekanoli eli dodekyylialkoholi eli 1-hydroksidodekaani eli lauryylialkoholi on primäärinen suoraketjuinen alkoholi, jossa on kaksitoista hiiliatomia. Yhdiste on palavaa ja se on huoneenlämmössä puhtaana yhdisteenä kiinteää, valkoista kiteistä ainetta ja sulamispisteen yläpuolella väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen kukkainen haju. Dodekanolin molekyylikaava on C12H26O ja rakennekaava CH3(CH2)11OH.
Dodekanolin moolimassa on 186,4 g/mol, sulamispiste 24–26 °C, kiehumispiste 250 °C (101,3 kPa:n paineessa), tiheys 0,83 g/cm3 (24 °C:n lämpötilassa) (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 121 °C (c.c.), taitekerroin 1,4428 ja CAS-numero 112-53-8. Dodekanoli ei juurikaan liukene veteen, sillä liukoisuus on 0,004 g/l 25 °C:n lämpötilassa eli erittäin huono. Liukenee etanoliin ja dietyylieetteriin. Dodekanolia voidaan valmistaa kookosöljyn sisältämistä rasvahapoista tai niiden estereistä. Dodekanolissa voi esiintyä epäpuhtauksina tetradekanolia ja dekanolia. Altistuminen yhdisteelle voi ärsyttävää ihoa, silmiä ja mahdollisesti hengityselimiä. Aine on erittäin myrkyllistä vesieliöille.
Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Nuorten lääkärien yhdistys
Nuorten Lääkärien Yhdistys (NLY) on suomalainen lääkärijärjestö. Yhdistyksen tarkoituksena on edistää lääkärien ammatillista kehitystä, valvoa heidän ammattiinsa liittyviä etuja sekä ilmaista mielipiteensä maan terveydenhuollolle ja lääkärikunnalle tärkeissä kysymyksissä.
Yhdistyksen jäsenmäärä on kasvanut alkuaikojen muutamasta sadasta yli 13 000 jäseneen. NLY:n jäseniksi kutsutaan kaikki kolmannen vuosikurssin lääketieteen kandidaatit, ja jäsenyyttä voivat hakea kaikki, joilla on oikeus harjoittaa lääkärintointa Suomessa.
Historia
Yhdistys vaihtoi nimensä Nuorten Lääkärien Yhdistykseksi vuonna 1941. Toisen maailmansodan jälkeen tapahtunut ammattiyhdistystoiminnan hyväksyttävyyden lisääntyminen ja vahvistuminen heijastui myös NLY:seen. Yhdistyksen jäsenmäärä kasvoi voimakkaasti ja yhdistys perusti tiedotuskanavaksi oman Tiedonantolehden. Myös yhteistyö Lääkäriliiton kanssa lisääntyi. NLY toimi aktiivisesti erityisesti nuorten lääkärien palkka-asioiden parantamiseksi.
Yhdistyksen äänitorvena julkisuudessa toimiva Nuori Lääkäri -lehti perustettiin vuonna 1963. Vuosien varrella lehdestä kehittyi kantaa ottava ja keskusteleva julkaisu. 1960-luvulla yhdistys profiloitui erityisesti koulutuspoliittisena vaikuttajana.
Seuraava murroskohta yhdistyksen historiassa tapahtui 1970-luvun alussa, jolloin yhdistyksen organisaatiota uudistettiin jäsenkyselyssä saadun palautteen perusteella. Yhdistykselle valittiin ensimmäistä kertaa valtuuskunta ja paikallistason toimintaa vahvistettiin.
Vuoden 2001 lääkärilakossa yhdistys pyrki palkankorotusvaatimusten ohella kiinnittämään huomiota julkisen terveydenhuoltojärjestelmän epäkohtiin ja työolosuhteiseen.
Kuluvalla vuosituhannella vaikuttamistyön kohteena ovat palkka-asioiden lisäksi olleet peruskoulutuksen aloituspaikkojen määrä, erikoistumiskoulutuksen valintamenettely sekä lääkärien työskentelyolosuhteet.
Toiminta
Nuorten Lääkärien Yhdistys järjestää jäsenilleen koulutuksia ja vapaa-ajan tilaisuuksia valtakunnallisesti ja paikallisesti sekä julkaisee Nuori Lääkäri -lehteä. Yhdistys ottaa kantaa erityisesti lääkäreiden koulutuskysymyksiin. Lisäksi olennainen osa edunvalvontaa on palkkaedunvalvonta, joksi NLY:ssä käsitetään pelkän rahan lisäksi myös työsuhdeasiat.
NLY järjestää vuosittain NuoriLääkäripäivät, joka on Suomen suurin nuorten lääkärien koulutus- ja kohtaustilaisuus. Päiville kutsutaan kaikki viimeisen kolmen vuoden aikana valmistuneet lääketieteen lisensiaatit.
Yhdistyksen toiminnan rungon muodostavat hallitus, vaaleilla kolmen vuoden välein valittava valtuuskunta, valmistelevat valiokunnat sekä paikallisosastot. Yhdistyksellä on aktiivista paikallisosastotoimintaa Helsingissä, Turussa, Tampereella, Kuopiossa, Oulussa, Lahdessa, Lappeenrannassa, Seinäjoella, Joensuussa, Jyväskylässä ja Rovaniemellä.
Nuorten Lääkärien Yhdistyksellä on toimitilat Mäkelänkadun Lääkäritalossa. Yhdistyksellä kaksi palkattua työntekijää.
Goodbye (Alma Cardžicin kappale)
Goodbye on Alma Čardžićin esittämä kappale, joka edusti Bosnia ja Hertsegovinaa vuoden 1997 Eurovision laulukilpailussa Irlannin Dublinissa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 22 pisteellä 25 maan joukosta sijalle 18.
Beat-sukupolvi
thumb|Beat-runoilija [[Allen Ginsberg (vas.) seurassaan Timothy Leary ja John C. Lilly.]] Beat-sukupolvi oli Yhdysvalloissa, erityisesti New Yorkissa ja San Franciscossa, 1950- ja 1960-luvulla vaikuttanut kirjailijoiden ja runoilijoiden liike.
Beat-sukupolven varhaisia johtajia ja edustajia olivat Jack Kerouac, Allen Ginsberg, William S. Burroughs, Lawrence Ferlinghetti ja Gary Snyder. Heissä henkilöityi uudenlainen tapa käyttäytyä ja elää, jonka ryhmän muutkin jäsenet pian omaksuivat. Beat-liikkeeseen kuului muun muassa sovinnaisuuden torjuminen, protesti, runouden vapauttaminen akateemisesta arvokkuudesta ja "takaisin kaduille" sekä kiinnostus erilaisiin tapoihin puhdistautua ja vapautua henkisesti, kuten huumeet, jazz, seksi ja zenbuddhalaisuus.
Essi Peltonen
Essi Peltonen (s. 1982 Turku) on suomalainen kuvataiteilija, joka asuu Naantalissa. Peltonen opiskeli Porin taidekoulussa sekä Turun AMK:n kuvataidelinjalla, josta valmistui kuvataiteilijaksi vuonna 2006.
Peltonen maalaa yleensä suunnittelematta etukäteen. Abstraktioiden lisäksi hän maalaa naisfiguureja. Peltonen on kertonut olevansa kiinnostunut erityisesti ranskalaisesta maalaustaiteesta, impressionismista ja ekspressionismista esikuvinaan muun muassa Helene Schjerfbeck, Edvard Munch, Henri de Toulouse-Lautrec ja Claude Monet.
Essi Peltosen isä oli kuvataiteilija Jarkko Peltonen. Peltosilla on oma taidegalleria Elämän sirkus Naantalin keskustassa.
Beat-sukupolvi
Pääosa beat-kirjallisuudesta ja -runoudesta on omaelämäkerrallista kirjallisuutta, jossa konservatiivisen yhteiskunnan marginaaliin kuuluvaksi itsensä kokeva kirjailija tukeutuu suoraan henkilökohtaiseen kokemukseensa. Osoittamalla, että "yksityinen on julkista", beat-kirjailijat pyrkivät murtautumaan yhteiskunnan tekopyhyyden läpi.
Alkuvaiheet
Suuntauksen alkupisteenä pidetään Kerouacin, Burroughsin ja Ginsbergin tapaamista 1940-luvun puolivälissä. Beat-kirjailijoita yhdisti samanlainen ymmärrys elämästä – havaintojen, arviointien, tunteiden ja pyrkimysten mutkikas verkko. He jakoivat historiallisen ja poliittisen kokemuksen toisen maailmansodan loppuvaiheista ja Hiroshiman atomipommituksesta alkaneesta suuresta muutoksesta, johon kuului kylmän sodan alku ja kommunistivainot Yhdysvalloissa. Varhaiset beat-kirjailijat nostivat esikuvikseen edellisen sukupolven kirjallisesta kaanonistaan torjumat Arthur Rimbaudin, Dylan Thomasin ja Kenneth Rexrothin sekä bop-muusikot Charlie Parkerin ja Dizzy Gillespien.
Beat-sukupolven itsemäärittelyssä oleellista oli termin beat löytyminen. Sanaa olivat käyttäneet toisen maailmansodan jälkeen etupäässä jazzmuusikot ja katupojat slangissaan, jossa se merkitsi ’kelkasta pudonnutta’, ’köyhää’ ja ’uupunutta’. Newyorkilainen Herbert Huncke opetti sanan kirjailija William S. Burroughsille, joka vuorostaan opetti sen Columbia Collegen ensimmäisen vuosikurssin opiskelijalle Allen Ginsbergille ja hänen ystävälleen, collegen keskeyttäneelle Jack Kerouacille. Kerouac kiinnostui sanasta ja näki sillä syvemmän henkisen merkityksen kuin katuslangissa käytetty merkitys oli. Sanan lainasi Kerouacilta John Clellon Holmes, joka Kerouacilta lainaamaansa ilmaisua käyttäen ensimmäisenä kutsui The New York Times Magazinessa vuonna 1952 beat-sukupolveksi konservatiivista Amerikkaa vieroksunutta taiteilija- ja elämäntaiteilijajoukkoa.
Ginsberg ja hänen opiskelutoverinsa Lucien Carr kehittelivät collegessaan taiteelle ”uutta visiota” ja filosofiaa, jossa maailma yritettiin nähdä uudessa valossa, antaa sille merkitystä ja löytää pätevät arvot. Tämä oli tarkoitus toteuttaa kirjallisuuden kautta, minkä Ginsberg ja Kerouac myöhemmin tekivätkin.
Ensimmäinen tunnettu beat-tyylinen teos on William S. Burroughsin ja Jack Kerouacin vuonna 1945 kirjoittama Ja virtahevot kiehuivat altaissaan. Se tosin julkaistiin ensimmäisen kerran vasta 2008.
Kerouacin esikoisromaani The Town and the City valmistui vuonna 1948. Kirjailijatoveri John Clellon Holmes pyysi marraskuussa 1948 Kerouacia luonnehtimaan tarinoidensa välittämää uutta asennetta muutamalla lauseella, ja vastauksessaan Kerouac kutsui ryhmäänsä ensi kertaa beat-sukupolveksi. Holmes käytti nimitystä kirjassaan Go (1952) ja marraskuussa 1952 artikkelissaan The New York Timesissa, jonka kautta se levisi yleiseen tietoisuuteen. Holmes luonnehti beat-sukupolvea meneillään olevaksi kulttuuriseksi vallankumoukseksi, jota suorittaa toisen maailmansodan jälkeinen ja kylmän sodan aikainen, erkaantunut sukupolvi, joka ei ole löytänyt henkisiä arvoja joita se voisi kunnioittaa. Holmes ei kuitenkaan vielä puhunut ”beat-kirjailijoista”.
Näkyvyyttä
Beat-sukupolvesta ja kirjailijaryhmästä tuli kansallinen ilmiö vuonna 1957, kun Jack Kerouac julkaisi romaaninsa Matkalla ja kun Allen Ginsbergin runokokoelman Howl and Other Poems (Huuto ja muita runoja) sensuurioikeudenkäynti sai julkisuutta. Kerouac nähtiin beat-kirjailijoiden ryhmän edustajana julkisuudessa, ja häntä alettiin pyydellä määrittelemään käsite. Kerouac kirjoittikin aiheesta lehtiartikkeleita, joissa hän kuvasi liikkeen ajatuksen syntyneen alun perin pienessä New Yorkissa asuneiden ystävysten ryhmässä, johon kuuluivat Kerouac, Ginsberg, Carr, Burroughs, Huncke ja Holmes. Ryhmä oli jo hajonnut, mutta Korean sodan jälkeen 1950-luvun alussa beat-sukupolvi syntyi uudelleen.
Myös länsirannikolle San Franciscoon oli syntynyt beat-kirjailijoiden ryhmä, jota on kutsuttu ”San Franciscon renessanssiksi” tai joka syntyi sen piirissä. . Ryhmän kirjailijoista Gary Snyderia, Philip Whalenia, Lew Welchiä ja Kirby Doylea on kutsuttu ”beatin läntiseksi siiveksi”. Ginsberg piti San Franciscon ilmapiiriä kokeellisempana ja radikaalimpana kuin itärannikon, ja hän muutti itsekin sinne vuonna 1955. Ginsbergin uskalias yhteiskunnallinen runo Huuto nousi kaksi vuotta myöhemmin hyvin tunnetuksi. San Francisco Chroniclen kolumnisti Herb Caen keksi beat-sukupolven jäsentä tarkoittavan nimityksen beatnik keväällä 1958.
Beat-sukupolven kirjallisuus sai 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa Yhdysvalloissa runsaasti huomiota. Liike kuitenkin jakoi kirjallisuuskriitikoita kahteen leiriin. Konservatiiviset kriitikot eivät beat-kirjallisuutta juurikaan arvostaneet vaan pitivät sen saamaa huomiota suhteettoman suurena. Monia vanhempia lukijoita häiritsi beat-kirjailijoiden hyökkäykset kapitalismia, konsumerismia, sotateollisuutta, rasismia ja ympäristön tuhoutumista vastaan. Toisaalta vaatimukset yhteiskunnallisesta muutoksesta teki heistä monen lukijan silmissä sankareita.
Suuntauksen keskeisten hahmojen ohella tunnettuja beat-kirjailijoita ja -runoilijoita olivat esimerkiksi Gregory Corso, Michael McClure, Philip Whalen, Neal Cassady, Philip Lamantia, Lew Welch, Bob Kaufman, Charles Bukowski, Hubert Selby Jr., John Rechy ja Alan Ansen, joka Holmesin ohella kirjoitti ”konservatiivisemmalla” tyylillä. Myös Bob Dylan sai vaikutteita beat-runoilijoilta. Beat-sukupolveen oli kytköksissä myös Black Mountainin runoilijayhteisö, joskin löyhemmin.
Beat-kirjallisuutta oli julkaistu 1960-luvun alkuvuosiin mennessä jo kymmenien teosten verran eri kirjailijoilta. Liike oli tyylillisesti suvaitseva mutta hyvin miesvaltainen. Mukana oli kuitenkin myös naisrunoilijoita, joiden nimiä harvoin mainitaan. Heitä olivat Neal Cassadyn puoliso Carolyn Robinson Cassady ja Jack Kerouacin puoliso Edie Kerouac-Parker sekä Gary Snyderin kanssa 1960 naimisiin mennyt Joanne Kyger. Poikkeuksia olivat myös Joyce Johnson esikoisromaanilla Come and Join the Dance, joka ilmestyi 1962, Diane di Prima, jonka teoksia ilmestyi 1950–1960-luvuilla, sekä sanfranciscolainen runoilija Lenore Kandel. Monet kuitenkin kirjoittivat alkuvaihetta huomattavasti myöhemmin.
Hiipuminen hippiyteen
1960-luvun aikana beatnikkien tilalle vastakulttuurin edustajina nousivat hipit, ja beat-sukupolven aika oli vuosikymmenen lopulla jo ohi. Jotkut liikkeen jäsenistä, kuten Ginsberg ja Snyder, jatkoivat uraansa liikkeen hiipumisenkin jälkeen ja menestyivät edelleen. San Franciscossa toimii edelleen Lawrence Ferlinghettin vuonna 1953 perustama kirjakauppa City Lights Bookstore, jolla oli ja on yhä edelleen tärkeä asema beat-kirjallisuuden julkaisijana.
Suomalaisia beatrunoilijoita
Pekka Kejosta on kutsuttu suomalaisen beat-kirjallisuuden isäksi. Muita suomalaisia beatrunoilijoita ovat olleet Jarkko Laine ja Markku Into. Beat-runouden suomentajana ansioitui erityisesti Anselm Hollo.
Mark Andrews
thumb|Mark Andrews. Mark Andrews (19. toukokuuta 1926 Cassin piirikunta, Pohjois-Dakota – 3. lokakuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko.
Mercedes-Benz 630
Mercedes-henkilöautomalli 24/100/140 PS (1924-1926), vuonna 1926 yritysjärjestelyjen jälkeen uudelleen nimettynä Mercedes-Benz Typ 630 (1926-1929), lisämaksusta ahdetulla 160 hevosvoiman moottorilla  Mercedes-Benz Typ 630 mit K-Motor (1928-1930), oli valmistajansa Daimler-Motoren-Gesellschaftin, ja myöhemmin sen Benz & Cie.:n kanssa Daimler Benz AG:ksi 28.6.1926 sulautuneen yhtiön huippumalli. Mallinimen hevosvoimalukemat (PS = Pferdestärke-sana) edustivat verohevosvoimia sekä tehoa tehdasarvona ilman ahdinta, tai ahdin kytkettynä. Uuden huippumallin suunnittelija Ferdinand Porsche loi myös samankaltaisia teknisiä ratkaisuja noudattavan, pienemmän mutta edustusautoksi luokitellun rinnakkaismallin Mercedes 15/70100 PS, sittemmin 1926-1929 Mercedes-Benz 400. Suuren mallin edeltäjäksi katsotaan DMG:n ennen sotaa lanseeraama, pikemminkin urheilu- kuin loistoautomalli "Mercedes 28/95 PS" (1914-1924).
Mark Andrews
Andrews on kotoisin Cassin piirikunnasta, Pohjois-Dakotasta. Hän opiskeli sotilasakatemia West Pointissa vuodesta 1944 vuoteen 1946, jolloin hänet vapautettiin akatemiasta terveydellisten syiden vuoksi. Andrews valmistui Pohjois-Dakotan osavaltionyliopistosta vuonna 1949. Hän ryhtyi maanviljelijäksi ja aloitti poliittisen uransa 1950-luvun alussa. Andrews sai ensimmäistä kertaa paikan Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Hjalmar Nygaardin kuoleman jälkeen järjestetyssä erityisäänestyksessä vuonna 1963. Hänet valittiin täydelle kaudelle vuonna 1964, ja hän piti paikkaa yhtämittaisesti tammikuuhun 1981 saakka.
Mercedes-Benz 630
Tyyppi 630:n "Großer Mercedes"-tittelin perijä oli vuonna 1930 Pariisin autonäyttelyssä ensiesitelty tyyppi 770 (W 07), tai traditionaalisella tavalla ilmaistuna malli "30/150/200 PS".
Mark Andrews
Andrews luopui paikastaan edustajainhuoneessa vuonna 1980 ja pyrki sen sijaan senaattiin. Hän voitti paikan saaden 70 prosenttia äänistä ja istui yhden kauden vuosina 1981–1987. Kent Conrad voitti hänet vuoden 1986 äänestyksessä. Andrews vetäytyi politiikasta ja perusti konsultointiyrityksen Washingtoniin. Hän asuu vakituisesti Mapletonissa, Pohjois-Dakotassa.
Mercedes-Benz 630
Mercedes 24/100/140 PS:n syntyhistoriasta
Daimler Motorenwerke-yhtiön perustajan Gottlieb Daimlerin poika Paul Daimler, lahjakas insinööri itsekin, lähti yhtiöstä vuonna 1922. Lähdön syynä oli erimielisyys yhtiön hallituksen kanssa, joka tavoitteli helpommin kaupaksi meneviä edullisia automalleja, kun Paul taas oli vaatinut uutta 8-sylinteristä autoa malliston huipulle. Daimler siirtyi Argus-moottoritehtaan tekniseksi johtajaksi, missä ominaisuudessa hän suunnittelisi Argus-omistaja Moritz Strausin jo osittain omistamalle Horchille vuonna 1926 ilmestyneen, Daimler Benz AG:n ikävästi yllättäneen Horch 8-edustusauton, ja pakottaisi Porschen suunnittelemaan sille kiireesti Mercedes-Benzin 8-sylinterisellä SV-moottorilla varustetun vastineen, tyypin "Nürburg 460". Hänen korvaajakseen DMG:n hallitus kutsui 1.4.1923 alkaen Paul Daimlerin jo kerran aikaisemmin yhtiön itävaltalaishaara Austro-Daimlerissa korvanneen huippuinsinööri Ferdinand Porschen. Hallitus ei kuitenkaan ymmärtänyt, että myös Porsche halusi kalliita ja teknisesti loistokkaita malleja halpojen ja yksinkertaisten sijaan. Kukapa olisikaan siksi yllättynyt, kun Porsche ryhtyi suunnittelemaan pitkälti teknisesti yhteneväisiä 4- ja 6,2-litraisia uutuuksia, jotka erosivat toisistaan lähinnä akselivälin, kokonaispituuden ja joidenkin korin yksityiskohtien osalta : isompi moottori edellytti 120 mm pidempää akseliväliä, ja se painoi noin 100 kg pienempää enemmän. Porsche edusti myös uskomusta, että hyvän ja suorituskykyisen moottorin tulisi olla myöskin esteettisesti kaunis.
pienoiskuva|24/100/140 PS Roadster vm. 1926 ratti, jonka keskiössä sytytysennakon ja käsikaasun vivut, sekä puukranssi kytkimineen klo 12 ja 6 Uusien 6-sylinteristen Daimler-moottoreiden peruskonsepti nojautui Porschen suunnittelemaan AD 617-mallin moottoriin, ja moottorikaksikon tekniset ratkaisut olivat paitsi hyvin moderneja myös valmistuksen kannalta helpompia. Lohko oli kevytmetallia, akselivetoinen kannen yläpuolinen nokka-akseli käytti venttiilejä keinuvipujen avulla, ja kansi oli irroitettava - tuohon aikaan ei vielä itsestäänselvyys. Lohkoon kiinnittyvä sylinteriryhmä ja sylinterikansi olivat valurautaa: ne olivat paljon helpompia valmistaa kuin Daimlerin edeltävissä nelisylinterimoottoreissa käytetyt yksittäiset terässylinterit, jotka oli varustettu kiinni hitsatuilla sylinterikansilla, tai edeltävissä kuusisylinterimoottoreissa käytetyt kahden sylinterin elementit, joissa oli hitsaamalla kootut jäähdytysvesivaipat. Nelivaihteinen, suorahammastettu ja synkronoimaton vaihteisto oli liitetty kiinteästi moottoriin, ja suurikokoiseen yksikköön oli liitetty myös sen hallintaan tarvitut apujärjestelmät kuten vaihteiston valintavivut, ohjausvaihde ja ohjaustanko ratteineen. Vaihteistoon oli liitetty käynnistysmoottori, konepumppu paineilman tuottamiseksi rengasrikkoja korjatessa, vaihteiston ja seisontajarrun käyttövivustot, ja jopa polkimet kytkimelle ja jarrulaitteistolle. Porsche käytti vuodesta 1924 lähtien tuotantoon otetuissa moottoreissa jo Paul Daimlerin suunnittelukaudelta periytyvää, kilpa- ja sarjamalleissa koeteltua mekaanista Roots-ahdinta, mikä sijaitsi jäähdytysrivoitetussa alumiinikotelossa moottorin nokalla, ja jonka välitys oli 1:3 suhteessa kampiakseliin. Ahdin käynnistyi kaasupoljin välivastuksen ohi pohjaan painamalla, jolloin lamellikytkin alkoi välittää voimaa ahtimelle. Käynnistetty ahdin piti tunnusomaista sirisevää valitusta, ja pakkosyötti seosta moottorille: lisärasituksen vuoksi ahdinta sai käyttää vain tilapäisesti vaikkapa ohitustilanteissa, ohjeellisesti enintään 30 sekunnin ajan. Kaasua höllätessä taas kampiakselilla sijaitseva monilevyjarru kuristi ahtimen kierrosluvun. Porsche-konstruktioon kuului monia sittemmin yleistyviä piirteitä kuten monilevykytkin tai kiilamainen, niklattu jäähdytinkenno, rumpujarrut kaikissa pyörissä, sekä ratin keskiötä ympäröivään kranssiin sijoitetut äänimerkin (yläosa) ja valonvaihdon (alaosa) painikkeet.
Mark Andrews
Grand Forksin kansainvälistä lentoasemaa on kutsuttu hänen mukaansa Mark Andrewsin lentokentäksi.
Mercedes-Benz 630
Mercedes 24/100/140 PS:n syntyhistoriasta
Ensimmäiset sarjatuotantokappaleet kummastakin mallista valmistuivat pian Daimler- ja Benz-yhtiöiden liittoutumisen (Interessengemeinschaft = intressiyhteenliittymä) jälkeen heinä- (pieni) ja syyskuussa (iso malli, 28/95 PS-mallin tuotannon päätyttyä) kesällä 1924. Koska Berliinin autonäyttely, jossa ensiesittelyn yleisölle oli ollut määrä tapahtua, oli vaikean taloustilanteen vuoksi siirretty kahdella kuukaudella joulukuulle ehtivät uutuusmallit lokakuun aikana jo osaan jälleenmyyntipisteistä, eli olivat yleisön nähtävillä jo ennen kuin ensiesittely automessuilla viimein toteutui. Malleja esittelevä lehdistömateriaali ei säästellyt ylisanoja kuvaillessaan niiden edistyksellisyyttä korin ja alustan osalta, jotka saattoivat olla entistäkin tilavampia ja mukavampia alustan kasvaneiden mittojen vuoksi. Korit olivat ensiluokkaisten taiteilijoiden parhaalla maulla luomia, nousu ajoneuvoon ja siitä poistuminen helpompaa madalletun rakenteen vuoksi, ja Stuttgartin koritehtaan erinomaisen taidokkaasti valmistamia. Vahva ja sitkeä voimanlähde tarvitsi vaihteen vaihtamista vain jyrkimmissä nousuissa, yhdisti suuren voimavarannon sivistyneeseen käyntiin, ja soveltui näin ihanteellisesti paitsi matka- ja urheiluvaunuksi, myös oli asiantuntevan automobilistin mukavin kaupunkivaunu.
Uutuusmalleista 4-litrainen, pienempi ja edullisempi variantti, Mercedes 15/70/100 PS (1924-1926, Daimler-tunnuksella W 836) ja sittemmin Mercedes-Benz 400 (1926-1929) myi tietenkin paremmin kuin kallis 6,2-litrainen (Daimler-tunnuksella W 9456 ), mikä väkivahvana kuitenkin nosti edustusautomallin imagoa. Arkikielelle heikosti taipuva mallinimi 24/100/140 PS sai vuonna 1926 viimein väistyä: sen muuttuminen iskutilavuutta hieman optimistisesti tulkiten 630-tyypiksi yhtenäisti Mercedes-Benzin malliston, jossa erillisnimet (Mannheim, Nürburg työn alla olevaan Nürburgring-rataan viitaten, ja Stuttgart) oli myös yhdistetty kolmella numerolla esitettyyn iskutilavuuteen. Luova iskutilavuuden pyöristäminen automalleissa on jatkunut pian 100 vuotta myöhemminkin. Tyyppi 630 koki vuonna 1928 uudistuksia, kun se sai lyhyen alustan "24/110/160 PS Typ K":ssakin käytetyn, huipputeholtaan 20 hv tehokkaamman moottorin 2.000 Reichsmarkin lisähintaan - tehtaan virallisessa muodossa versio kulki nimellä "Typ 630 mit K-Motor", sillä mallinimessä K-kirjain olisi yhä tarkoittanut lyhyttä (kurz) alustaa. Tehokkaampi versio K-moottorilla jatkaisi tuotannossa aina vuoteen 1930, eli kunnes uusi 770 (W07) korvasi sen, kun heikompitehoisen valmistus päättyi jo vuonna 1929 (seuraajaksi nähdään vuonna 1928 esitelty kahdeksansylinterinen, edellä mainittu Mercedes-Benz Nürburg 460) - tehoversio nousi viimein suositummaksikin, ja seuraajamallissa 770 enää pieni asiakaskunnan vähemmistö jätti valitsematta tuolloin vielä lisähintaisen ahdetun 770-version. Uudistuksiin olivat kuuluneet myös jarrujen alipainetehostus, vuodesta 1927 alkaen kompressor-mallien ikoniseksi tunnusmerkiksi nousevat kolme (tai 8-syylinterisissä kaksi) moottoritilan oikealta puolelta esiin tulevaa pakokaasun metallista haitariputkea, kun taas cantilever-jousitus oli taka-akselilla muutettu puolielliptisiin lehtijousiin, jotka olivat underslung-tyyppisiä eli sidottuja akselin alapuolelle. Yhteen laskettu tuotantomäärä (mallit Mercedes 24/100/140 PS ja Mercedes-Benz 630) oli Mercedes-Benz Classic-artikkelin mukaan 1 080 kappaletta, sekä 117 kappaletta tehokkaammalla K-moottorilla, jakauman ollessa 572 kappaletta DMG-kaudella 1924-1926, 508 kappaletta fuusion jälkeen, edellä mainitut 117 kappaletta K-moottorilla, sekä 150 kappaletta lyhyen akselivälin "Typ K"-urheiluversiota.
Tehdaskorit 1924-1926 ja 1926-1929 hintoineen
pienoiskuva|Mercedes-Benz 24/100/140 PS Torpedo 1926, Saoutchik-kori, Louwman-museo (Den Haag, NL)
Korivarianteista erityisesti 5- ja 7-paikkaiset "Offener Tourenwagen", jotka olivat 1924-1926 myös tarjolla kangaskaton tilalle kiinnitettävällä Pullman-umpikorin hardtop-katolla - olivat näyttäviä. Korimallien valikoima supistui hieman tyyppi 630:n valmistusajan loppumista lähestyttäessä, joskin tilalle tuli tarjolle tehokkaampi K-moottori sekä urheilullisemmille korivarianteille lyhyen alustan Typ K. Daimler Benz systematisoisi Cabriolet-avoautojensa koritypologiaa kuuteen, kirjaimilla A-F kuvattuun versioon, joita tosin ei sovellettu vanhassa 630:ssa vaan vasta suuressa 770 (W07):ssa vuodesta 1930, ja jotka olivat käytössä aina 1950- ja 1960-luvun vaihteeseen asti. Sindelfingenissä valmistettujen laadukkaiden tehdaskorien ja -sisustusten rinnalla tyyppi 630 oli tietenkin tarjolla myös pelkkänä alustana, joka varustettaisiin asiakkaan toivomusten mukaisella koriräätälin luomuksella. Esimerkiksi presidentti Paul von Hindenburg tilasi berliiniläiseltä Josef Neuss-koripajalta Pullman-limusiinin normaalia korotetummalla katolla, ja Pullman-avoauton. Tunnettuja koriräätäleitä olivat vaikkapa Castagna (Milano), D`Ieteren Frères (Brüssel), Erdmann & Rossi (Berliini), Van den Plas (Brüssel), Saoutchik (Pariisi) ja Voll & Ruhrbeck (Berliini), joiden luomuksista osa on säilynyt kuvina tai jopa entisöityinä aina nykypäivään asti. Kuuluisia 630-asiakkaita olivat muun muassa Ruotsin ja Espanjan kuningashuoneet sekä tunnettu säveltäjä Richard Strauss. Mielenkiintoisesti jo 770 (W07):n aikana räätälöityjen korien teettäminen ylimmän segmentin autoihin väheni jyrkästi, sillä tehtaan Sindelfingenin koripaja pystyi tarjoamaan vuodesta 1932 lähtien valikoiman niin korin kuin sisustuksenkin osalta huippulaadukkaita vaihtoehtoja. Etenkin pienellä, mutta myös isolla moottorilla varustettuja alustoja käytettiin myös mm. ambulanssi- ja umpipakettiversioiden (Kastenwagen) valmistamiseen, ja kenties erikoisin oli isolla moottorilla vuonna 1924 Alfred Neubauerin ja Christian Wernerin aloitteesta yksittäiskappaleena valmistettu autonkuljetusauto yhtiön 8-sylinteristä kilpa-autoa varten : Mercedes-Benz teettäisi samaan tarkoitukseen myöhemmin aina 1950-luvulle asti erikoismalleja.
Mercedes-Benz Typ K ja Typ S
Vuodesta 1926 lähtien Mercedes-Benz Typ 630-mallia sai lyhennetyllä 3 400 mm alustalla myös urheilullisena, ahdinmoottorilla varustettuna varianttina nimeltään Mercedes-Benz Typ K (1926-1929) eli 24/110/160 PS:nä. Aluksi edustusautoa kevyemmille sedan-, coupé- ja cabriolet-koreille tarkoitettu, esitteissä Spezial-Sportwagen:iksi nimetty urheiluversio toimi aihiona kilpakäyttöön soveltuvalle, tehokkaammalle versiolle 27/120/180 PS nimeltään Mercedes-Benz Typ S (1927-1930). Typ S:n moottorin iskutilavuutta oli kasvatettu lukemaan 6 800 cm³, mistä iskutilavuuden kasvattamisesta juontuvat joissain lähteissä käytetyt mallinimet Mercedes-Benz 680 S, sittemmin 700 SS ja 710 SS, viimein 720 SSK. Iskutilavuuden kasvattaminen johti merkittäviin muutoksiin mm. sylinteriryhmässä (märät sylinteriputket) minkä vuoksi moottori sai uudistetun nimeämiskäytännön mukaisen tunnuksen M 06. K-mallin lyhyen alustan mitat oli säilytetty, joskin rungon aisoja oli laskettu painopisteen madaltamiseksi (Tiefrahmen), ja moottoria siirretty 30 cm taaksepäin painojakauman parantamiseksi. S-malli teki ensiesiintymisensä vuoden 1927 Nürburgring-avajaiskilpailuissa: tuloksena oli luokkansa voitto Rudolf Caracciolan ohjaamana, tiimikaveri Adolf Rosenbergerin sijoittuessa toiseksi. Myöhemmin vuonna 1927 Nürburgringillä järjestetty Saksan GP toi kaksoisvoiton Typ S:lle Otto Merzin (hän oli ollut Itävallan kruununprinssi Frans Ferdinandin autonkuljettaja tämän kohtalokkaalla visiitillä Sarajevossa vuonna 1914; voittaja-auto taas on nykyään pittsburghilaisen Simeone-säätiön automuseon kilpa-autojen kokoelmassa ) ehtiessä ruutulipulle ennen tallikaveriaan Christian Werneriä. Caracciola voitti myös Saksan GP:ssä 1928, yksin ajanut Merz oli rengasrikosta huolimatta toinen, ja Werner parinsa Willi Walbin kanssa kolmas. Urheilumallien K tai S, tai SS/SSK/SSKL-sarjankaan tuotantomääriä ei ole huomioitu tietolaatikon lukemissa, sillä edes valmistaja itse ei voi esittää niistä täysin yksiselitteisiä lukemia. “Typ S”:n pohjalta syntyisivät W06-koritunnuksen saaneet kuuluisat SS-, SSK- ja SSKL-kilpamallit korkeamman puristus- ja ahtopaineen muutoksin askel askeleelta korkeampitehoisilla 7 100 cm³ (SS, SSK, SSKL) moottoriversioilla.
Saksalainen suuri Auto, Motor und Sport-lehti sai kesäkuussa 2016 koeajettavakseen vuoden 1929 Mercedes-Benz Typ K:n. Kertomus vertaa koeajettua lyhyen alustan tyyppiä K nykyajan Bugatti Veyroniin niin suorituskykynsä kuin hintansakin puolesta - kalliin urheilumallin rahallinen arvo vastasi vuonna 1929 kuutta varsin somaa asuinhuoneistoa. Ajo on vailla nykyajan mukavuuksia, eli ohjaus on hyvin raskas, ja suorahammastettua, synkronoimatonta vaihteistoa taitavastikin käsitellessä hammasrattaiden rutinaa on vaikea välttää. Kirjoittaja Renz kertoo suoraan runkoon kiinnitetyn moottorin tärinästä ja korvia huumaavasta äänestä, mutta yllättävänkin sopeutuvaisesta jousituksesta. Täysikaasulla moottorin raivokas korskahtelu muuttuu ahtimen kytkeytyessä suuren porakoneen kaltaiseksi korkean taajuuden tulistuneeksi sirinäksi, mutta samalla autojättiläinen säntää matkaan odottamattoman rajusti, jopa huumaavasti. Kuljettajalla on täysi työ löytää nykyajasta poikkeavasta poljinjärjestelystä (kytkin vasemmalla, kaasu keskellä, ja jarru oikealla) haluamansa, ja saada hillittyä suuren vaunun menoa sopivaksi. Voimia vaativa, monimutkainen ajohallinta pistää kirjoittajan ihmettelemään miten kilpa-ajaja Manfred von Brauchitsch saattoikaan kyetä harjoittelemaan samankaltaisella kilpurillaan 40 000 kilometrin verran Italian päällyastämättömillä teillä, kun hän valmistautui suureen Targa Florio-kilpailuun.
Mercedes-Benz Typ SS-SSK-SSKL-sarja (W06)
Mercedes-Benz Typ S-mallista tuli vuodesta 1928 alkaen tarjolle Supersport-versio, tehon noustessa kolmessa portaassa 27/140/200-27/170/225 hevosvoimaan iskutilavuuden 7 100 cm³, puristuspaineen noston ja viimein kilpanokka-akselin avulla, nyt ensi kertaa W06-mallitunnuksen saaneena Mercedes-Benz Typ SS:nä (W 06, 1928-1934). Typ 630:sta yhä enemmän loitontuva Typ SS-urheilumalli oli yhä pikemminkin Gran Turismo-tyyppinen kuin kilpa-auto, jossa käytettiin mm. yhä korkeaa kahdeksan elementin jäähdytintä, kun taas SSK ja SSKL käyttäisivät matalampaa 7-elementtistä, voimakkaammin kiilamaista jäähdytintä. Jopa SSK-kilpamalliakin kuuluu kuitenkin rekisteröidyn tieliikennekäyttöön, ja varustetun mukavammalla korilla kuin kilpaversiot, sillä se oli sisällytetty valmistajansa hinnastoon eli oli varakkaiden yksityishenkilöidenkin ostettavissa. pienoiskuva|Mercedes-Benz SSKL 1931 SS-mallista kehittyi maailmankuulu, vieläkin lyhyemmällä 2 950 mm alustalla oleva malli SSK eli Supersport-kurz. Teho nousi neljässä portaassa: W06 II vuosina 1928-1929 (27/140/200 PS), vuosina 1929-1932 myös 27/160/200 PS, W06 III vuosina 1928-1930 (27/170/225 PS), sekä WS 06 vuosina 1929-1930 (27/180/250 PS). Wikipedia DE uskaltaa esittää arviona, että 33 kpl tehdastekoista SSK-versiota olisi valmistunut vuosina 1928-1934. Viimein neljänä kappaleena (joista yksi tehdastallin kilpa-autona) valmistui noin 200 kg kevennettyä versiota SSKL eli Supersport-kurz-leicht mallitunnuksella W 06 RS (27/240/300 PS) vain vuonna 1931, joissa traditionaaliset teholukemat tosin olivat muuttuneet akateemisiksi SSKL:n Roots-tyyppisen ahtimen ollessa jatkuvasti kytkettynä päälle. Mercedes-Benz piti suuren talouslaman vuoksi tehdastiiminä taukoa kilpailutoiminnasta vuosina 1931-1932, mikä selittää W06:n viimeisen kehitysaskeleen vähäistä kappalemäärää. SSKL kuuluu saavuttanen 235 km/t huippunopeuksia. W06-sarjan tuotannon kokonaismääräksi arvioidaan vajaat 300 kappaletta. Sen kilparadoilla niittämä menestys, mm. ensimmäinen ei-italialaisella kilpa-autolla ajettu "Mille Miglia"-voitto, nosti Daimler Benz AG:n imagoa, ja teknisen tietämyksen kartuttua yhtiö pystyi sallimaan vuoden 1936 M24 II-moottorissa ahtimen pitkäkestoisemman kytkemisen, kun se oli aluksi suositeltu kytkettävän vain muutamien sekuntien ajaksi teholisänä vaikkapa ohitustilanteissa. Vuoden 1930 Le Mans-ajoissa Bentley-kuljettajien sanotaan pakottaneen kilpailua Typ SS:llään johtanutta Rudolf Caracciolaa yhä uudelleen käyttämään ahdinta torjuakseen ohitusyritykset - seurauksella, että hänen SS:nsä viimein rikkoutui, ja "Bentley Boys"-pari Woolf Barnato-Glen Kidston ehti 6,6-litraisella Speed Six-kilpurillaan ensimmäisenä maaliin, Bentley-autojen voitettua kilpailun myös 1927-1929. Le Mans oli eräs harvoista suurkisoista, jota ei voitettu W06-autoilla.
Vuonna 1934 urheilullisen W06-sarjan valmistus loppui. Sen korvaajat erikoistuivat joko siviilimarkkinoiden (500K-540K (W29) 1934-1939) tai kilpaurheilun (Hopeanuolet) saralle, eivätkä kilpamallit olleet enää tieliikennekelpoisiksi muutettavissa, tai edes varakkaimman ostajan muitta mutkitta hankittavissa. Mercedes-Benz Classicin kattava lähdekirjoitus ei uskalla antaa sarjasta SS-SSK-SSKL tarkkoja valmistusmääriä: kilpa-autoissa ei liene ollut tavatonta jälkiasentaa tehokkaampaa tai jatkokehiteltyä tekniikkaa vanhempiin versioihin. Sarjan huikea kilpailumenestys jääkööt purettavaksi erillisessä, urheilu- ja kilpaversioita esittelevässä artikkelissa. Sarjan SSK-versiossa myös Mercedes-Benzin yksinkertainen kolmisakarainen tähtimerkki molemmin puolin jäähdytinkiilaa vaihtui laakerinlehtikranssinsa keskellä valkoisella emalipohjalla sijaitsevalla tähtimerkillä olevaksi (Kuva: SSKL tuotemerkin uudella sijoituksella; rekisteröity 18.2.1925 tuotemerkiksi yhdistämällä Daimler- ja Benz-logot : nykyinen rengastettu tähti alkuperäisversiossaan jo Benz & Cie:n aikana vuonna 1909), ja tuotemerkki sijoitettiin siinä keskellä jäähdytintä.