cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bulle (artisti)
Bulle (oikealta nimeltään Joni Bollström), tunnetaan myös nimellä Big Bollström, on suomalainen Vantaan Länsimäestä kotoisin oleva rap-artisti. Bulle aloitti uransa jo vuonna 2003, jolloin ilmestyi hänen ensimmäinen julkaisunsa Paskaa purkkii. Bullen ensimmäinen virallinen kaupallinen studioalbumi Äidinkielel julkaistiin helmikuussa 2010 Karma Musiikin kautta.
Biografia
Bulle muutti perheineen Kanadaan alkuvuodesta 1994. Vuonna 1995, 11 kuukauden kuluttua, perhe palasi Suomeen ja asettui asumaan Vantaan Länsimäkeen. Räppäämisen Bulle aloitti ollessaan kuudennella luokalla. Bulle piti tuohon aikaan mm. DMX:stä, Dr. Drestä ja Fintelligensistä. Maaliskuussa 2011 Bulle sai tyttölapsen. Ensimmäisen kerran asiasta kerrottiin mediassa Bassoradiossa. Bulle on taustaltaan romani. Bulle on myös mukana Spitaali Posse -nimisessä rap-yhtyeessä.
Guan Weinan
Guan Weinan (s. 10. lokakuuta 1981 Heilongjiang, Kiina) on kiinalainen ammattilaisuransa päättänyt jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli puolustaja. Hän pelasi Kiinan naisten jääkiekkomaajoukkueessa Salt Lake Cityn talviolympialaisten 2002 naisten jääkiekkoturnauksessa. MM-kilpailuissa Weinan edusti maajoukkuettaan Kanadassa 2000, Yhdysvalloissa 2001 sekä Kanadassa 2004.
Koltanmaa
Koltanmaa viittaa kolttien historialliseen asuinalueeseen. Se käsitti Suomen ja Norjan koillisnurkat sekä Kuolan niemimaan luoteisosan. Koltanmaalla ei ole koskaan ollut tarkkoja rajoja, alueen erotti muista Suomen ja Norjan saamelaisalueista ortodoksinen uskonto ja tapakulttuuri. Nykyisin koltat elävät vain pienessä osassa koltanmaata Suomessa sekä Venäjällä. Norjan koltta-alueet ovat täysin norjalaistuneet.
Käsite
Koltanmaa viittaa kolttien historiallisesti yhtenäiseen etniseen asuinalueeseen. Alueella ei ole koskaan ollut virallista maantieteellistä tai historiallista nimeä, eikä sen alueita ole otettu huomioon esimerkiksi valtioiden rajoja laadittaessa. Koltat eivät myöskään itse ole tunteneet Koltanmaan rajoja sanan varsinaisessa merkityksessä. Koko käsitettäkään "Koltanmaa" ei tunneta koltan kielessä. Selvimmin voidaan rajasta puhua alueen länsirajalla, jossa Koltanmaata ja muita alueita erottaa uskonto ja erilainen tapakulttuuri. Koltanmaan itäisintä aluetta on vanhassa kirjallisuudessa nimitetty Tuuloman Lapiksi Tuulomajoen mukaan.
Maantiede
Koltanmaan suurin joki on Tuuloma, joka laskee Jäämereen Nuortijärvestä. Saman järven eteläpäähän laskee Petäjäjoki eli Piecc, jonka vesi tulee tunturialueilta. Järven niskaan laskee Nuortjoki, johon yhtyy idästä Vuvajoki, lännestä Jaurijoki ja etelästä Hirvasjoki. Koltanmaan eteläraja kulkee vedenjakajan etelä- ja itäpuolelta. Koltanmaan länsiosissa virtaavat Petsamojoki ja Paatsjoki. Koltanmaan läntisin virta on Näätämöjoki. Koltanmaalla vuorottelevat suot, metsät, tunturit ja vesistöt. Koltanmaan pohjoisosissa on alavaa tunturien täyttämää maata, jossa ei juuri ole metsää. Koltanmaan eteläosissa taas on sankkaa havumetsää. Myös korkeimmat tunturit sijaitsevat Koltanmaan eteläosassa. Tsiulutaldi-, Tuodaš- ja Jelgoras-tunturien korkeimmat huiput nousevat jopa 1 000 metriin.
Perinteiset kolttasiidat
Koltanmaa koostui seitsemästä siidasta eli lapinkylästä, joiden kesken Koltanmaa oli jaettu porojenhoitoalueiksi. Suomen koltat asuvat nykyisin Sevettijärvellä, joka kuului Näätämön porojen talvilaidunalueeseen. Sevettijärven koltat polveutuvat kuitenkin Petsamosta tulleista evakoista. Perinteiset siidat olivat:
John Wesley Shipp
John Wesley Shipp (s. 22. tammikuuta 1955 Norfolk, Virginia) on yhdysvaltalainen Daytime Emmy -palkittu näyttelijä, joka tunnetaan televisiosarjoista Flash ja Dawson's Creek.
Hän aloitti näyttelemisen televisiossa Guiding Light -televisiosarjan myötä, jossa Shipp näytteli vuosina 1980–1984. Hänellä oli myöhemmin myös vieraileva rooli televisiosarjoissa Rakkaat siskot, NYPD Blue, Kunnian miehet ja CSI: New York.
Seiväs
Seiväs tarkoittaa yleensä pitkää ja kapeaa esinettä, jonka päät on teroitettu. Se voi viitata seuraaviin asioihin:
Matsu (1915)
Matsu oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1915 valmistunut Kaba-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1914 hankinnoissa Mitsubishin Nagasakin telakalta, missä köli laskettiin 3. marraskuuta 1914. Alus laskettiin vesille 5. maaliskuuta 1915 ja valmistui 6. huhtikuuta.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1932.
Sinä ja Sinin arvoitukset
Sinä ja Sinin arvoitukset (engl. Blue's Clues & You!) on kanadalainen lastenohjelma, jonka ensiesitys oli vuonna 2019.
Lähtökohta
Samoin kuin alkuperäisessä vuonna 1996 julkaistussa sarjassa, tässäkin sarjassa on live-action isäntä animoidussa maailmassa. Sarjassa on uusia tuotesuunnitelmia ja hahmot (paitsi isäntä) animoidaan digitaalisesti, vaikka visuaalinen tyyli pysyy samanlaisena kuin alkuperäisessä sarjassa käytetty.
Kuten alkuperäisessä näyttelyssä, myös Sinä ja Sinin arvoitukset riippui sisäänrakennetuista äänenvoimakkuuksista, joiden tarkoituksena oli rohkaista yleisön osallistumista, ja siitä, mitä The New York Times kutsui "suoraksiosoitteeksi, joka kutsui esikoululaisia pelaamaan pelejä ja ratkaisemaan mini-mysteerejä". Ohjelman tuottajat tunnustivat, että paluu johtui 1990-luvun nostalgiasta ja että vaikka pienillä lapsilla oli enemmän mahdollisuuksia käyttää tekniikkaa ja he olivat visuaalisia enemmän kuin esikoululaiset 1990-luvulla, heillä oli silti samat kehitys- ja tunne-tarpeet "hidastaa".
Piikkikruunu (eläin)
Piikkikruunu (Acanthaster planci) on Indopasifisella merialueella elävä suurikokoinen, myrkyllinen meritähtilaji. Sen elinympäristöä ovat koralliriutat Punaisessameressä, Intian valtameressä ja Tyynessämeressä. Yksilön halkaisija voi olla 40 cm. Suuresta keskuskiekosta haarautuu 12–19 sakaraa. Ruumis on yltä päältä tanakoiden terävien piikkien peittämä.
Erityisen yleinen laji on Itä-Australian Isolla valliriutalla, jossa se on runsastunut arvoituksellisella tavalla 1970-luvulta lähtien. Se syö korallien polyyppejä, ja sen populaatiot ovat lisääntyneet niin suuriksi, että korallit eivät ehdi uudistua ja riutan kantokyky on ylittynyt.
Normaalioloissa piikkikruunujen ajoittaiset joukkoesiintymiset ovat suorastaan välttämättömiä riutan monimuotoisuuden säilymiselle: ne raivaavat riuttaan paljaita läikkiä, joihin uusien koralliyhdyskuntien ensimmäiset toukat voivat kiinnittyä.
Jämi
Jämi tunnetaan sen pitkästä historiasta ilmailun parissa. Jämijärven lentokenttä on ollut 1930-luvulta 1960-luvun alkuun Suomen merkittävin purjelennon keskus.
Luonto
Jämin alueen luonto on muodostunut omanlaisekseen etenkin leveysasteille poikkeuksellisten vaihtelevien pinnanmuotojen vuoksi. Alueelle levittyy Hämeenkankaan laaja harjualue, joka on muodostunut jääkauden aikana. Alueella sijaitsee Satakunnan korkein kohta Soininharju, jonka korkeus on 184,5 metriä. Myös Soininharjun jatkona oleva Niiniharju on yli 180 metriä korkea. Alueen harjut ja harjukuopat eli supat kuuluvat harjujensuojeluohjelmaan. Suurimmalla supalla, Koivistonvadilla, on leveyttä noin 200 metriä ja syvyyttä 25 metriä. Jämin luonnolle tyypillistä ovat myös kirkasvetiset lähteet, joista tunnetuimpia ovat Uhrilähde ja Kylmämyllynlähde.
Matkailu
Syksyn ja talven aikana toiminnassa on hiihtotunneli, jota hoitaa urheiluseura Jämin Jänne ry. Tunnelissa on sekä vapaan että perinteisen hiihtotavan urat. Hiihtomatkaa kertyy yhteensä 1,25 kilometriä. Syyskaudella 2020 tunneli avautuu 29. syyskuuta. Tunneli avasi ovensa vuonna 2002 maailman ensimmäisenä maanpäällisenä tunnelina.
Alueella sijaitsee elämysmatkailuyrityksiä. Vuonna 2017 Jämille avattiin seikkailupuisto. Lisäksi alueella on beachvolley-kenttä, minigolf-rata, AAA1-tasoinen frisbeegolf-rata, rullasuksirata ja uimaranta. Alueelta löytyy opastettuja luontopolkuja. Kiintorastiratana toimiva georastirata kertoo Soininharjusta QR-koodien avulla. Seudulla on myös laaja maastopyöräily-, ratsastus-, sauvakävely sekä latureittiverkosto. Reittien varrella on kotia ja laavuja.
Majoituspalvelut ovat keskittyneet etenkin mökkivuokrauksen ympärille, mutta alueella toimii myös hostelli ja kolme hotellia.
Jämi tapahtumapaikkana
Jämi on tunnettu erikokoisten tapahtumien järjestämiskohteena, ja alueella on 200 hehtaarin tila suurtapahtumille. Jämin Jänne on järjestänyt alueella hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut vuosina 2013 ja 2015. Alueella on järjestetty myös muita suuria urheilutapahtumia, kuten talvitriathlonin MM-kisat ja SM-kisat ja suunnistuskilpailu Jukolan Viesti. Toistuvasti järjestettäviin urheilutapahtumiin kuuluu muun muassa Jämi84-maastopyöräilykilpailu.
Muita suurtapahtumia ovat olleet partiolaisten kansainvälinen Miilu-leiri ja Suviseurat. Vuonna 2006 valmistunut tapahtumakeskus Jämi Areena toimii etenkin suurten tapahtumien järjestämispaikkana. Jämi Areenan omistaa Jämijärven kunta.
Alue on myös koiraharrastajien suosiossa: Jämillä järjestetään muun muassa JämiSM-erikoiskilpailu.
Akuankkakierto
Akuankkakierto tarkoittaa soinnutusta, jossa toistuvat ostinatona toonika, submediantti (toonikaa vastaava mollisävellaji), subdominantti ja dominantti. Subdominantin tilalla voidaan soittaa myös II asteen mollisointu. Näin laulusta saadaan vivahteikas ja laajempi kuin kolmen perussoinnun soinnutuksella. Akuankkakiertoa käytetään runsaasti country- ja rock-musiikissa.
Jämi
Lentokenttä
Jämin Soininharjun juuressa on 1930-luvulla perustettu lentokenttä, joka on nykyään Suomen harrasteilmailun tärkeimpiä keskittymiä. Aluetta käyttävät muun muassa pien- ja purjelentokoneet, lennokit sekä laskuvarjohyppääjät. Varsinkin kesäaikaan harrasteilmailu on Jämillä vilkasta. Kentän lähellä on Jämijärven ilmailuperinteestä kertova pieni ilmailumuseo. Jämin lentokentällä järjestetään ilmailulajien leirejä, kilpailuja ja kursseja. Tapahtumista suurin on Jämi Fly In.
Muistomerkit
Jämillä on kaksi muistomerkkiä. Jämijärven lento-onnettomuuden muistomerkki pystytettiin vuonna 2014 kuolleiden kahdeksan hyppääjän muistoksi. Vuonna 1949 kuolleen laskuvarjohyppääjä Viktor Andron muistomerkin on pystyttänyt Tampereen laskuvarjokerho ry.
Goa
Goa on osavaltio Intiassa. Goa on Intian pienin osavaltio maa-alueeltaan ja neljänneksi pienin asukasmäärältään. Se on myös Intian vaurain osavaltio BKT:lla mitattuna. Goa on Portugalin entinen siirtokunta. Portugali hallitsi Goan alueita vuodesta 1510 vuoteen 1961. Useat goalaiset ovat katolisia. Goa tuli kuuluisaksi hippiliikkeen ja sen myötä myöhemmin syntyneen elektronisen Goa trance -musiikin vuoksi.
Historia
Goan historiaa on kyetty tutkimaan 2300 vuoden taakse. Nimen alkuperä on tuntematon, mutta se esiintyy hindujen ja buddhalaisten pyhissä kirjoituksissa.
Esihistoria
Goan yhteiskunnalliset olot muuttuivat perusteellisesti, kun indoarjalaiset ja dravidat saapuivat alueelle ja sekoittuivat paikallisten alkuperäisasukkaiden kanssa ja panivat täten alulle varhaisen goalaisen kulttuurin.
Varhaishistoria
thumb|Goan Dadamba-kuningas Shivachitta Paramadidevan lyömiä kultarahoja noin vuosilta 1147–1187. thumb|Mahadevin temppeli, joka rakennettiin todennäköisesti Kadamba-kaudella. 200-luvulla eaa. Goa oli osa Maurya-valtakuntaa, jota hallitsi magadhalainen buddhalainen hallitsija Asoka. Munkit levittivät tuolloin buddhalisuutta Goassa. Goan Bhoja-suku hallitsi pääosaa alueesta 100-luvulta eaa. aina 500-luvulle jaa. Karwarin Chutut hallitsivat kuitenkin osaa alueesta Kolhapurin Sātavāhana-dynastian vasalleina 100-luvulle jaa. Pienempiä alueita hallitsivat myös Läntinen Kshatrapas vuoden 150 jaa. aikoihin, Läntisen Maharashtran Abhirat, Gujaratin Yadav-klaanien Bhojat sekä Konkanin Mayryat Kalachurin vasalleina. Myöhemmin alueella käyttivät korkeinta valtaa Badamin Chalukyat vuosina 578–753 ja Malkhedin Rashtrakutat vuosina 753–963. Vuosina 765–1016 Goaa hallitsivat Konkanin Eteläiset Silharat Chalkuyoiden ja Rashtrakutojen vasalleina. Seuraavien vuosisatojen aikana Goaa hallitsivat Kadambasit Länsi-Chalukyan vasalleina. He suosivat jainalaisuutta.
Vuonna 1312 Goa joutui Delhin sulttaanikunnan alaisuuteen. Sen valta alueella oli kuitenkin heikko, ja vuonna 1370 sen oli antauduttava Vijayanagara-valtakunnan Harihara I:lle. Vijayanagaran kuninkaat hallitsivat aluetta vuoteen 1469, jolloin sen valloittivat Gulbargan Bahmani-sulttaanit. Dynastian luhistuttua alue päätyi Bijapurin sulttaanikunnan Adil Shaheille, jotka perustivat alueelle varapääkaupungin, jolle portugalilaiset sittemmin antoivat nimen Velha Goa (Vanha Goa). left|thumb|[[Sen katedraali Velha Goassa edustaa portugalilaista arkkitehtuuria ja on yksi Aasian suurimmista kirkoista.]]
Portugalin valtakausi
Ensimmäinen eurooppalainen, jonka tiedetään vierailleen Goassa, on portugalilainen Vasco da Gama, joka löysi meritien Intiaan.
Vuonna 1510 portugalilaiset voittivat Bijapurin hallitsevan sulttaani Yusuf Adil Shahin paikallisen liittolaisensa, Timayyan tuella. He perustivat pysyvän asutussiirtolan Velha Goaan. Näin sai alkunsa Portugalin valtakausi Goassa, joka kesti neljä ja puoli vuosisataa, kunnes alue vuonna 1961 liitettiin Intiaan. Paikallinen tuomioistuin, Goan inkvisitio, perustettiin vuonna 1560 ja lakkautettiin lopullisesti vuonna 1812.
Vuonna 1843 Portugali siirsi alueen pääkaupungin Velha Goasta Panajiin. Portugalin aluetta oli 1700-luvulla laajennettu niin, että se käsitti jo suurimman osan nykyisen Goan osavaltion alueesta. Samaan aikaan portugalilaiset kuitenkin menettivät enimmät muut Intiassa olleet alueensa, kunnes rajat vakiintuivat ja muodostettiin Estato da India Portuguesa, ”Portugalin Intian valtio”, johon kuuluneista alueista Goa oli laajin.
Nykyaika
Intia itsenäistyi brittiläisestä imperiumista vuonna 1947. Sen rannikoilla oli kuitenkin muutamia vanhastaan Portugalille ja myös Ranskalle kuuluneita alueita, joista Goa oli suurin. Jo 6. helmikuuta 1950 Intia vaati Portugalia luovuttamaan Goan. Portugali kuitenkin kieltäytyi edes neuvottelemasta Intian rannikolla olevista enklaaveista. Mutta 19. joulukuuta 1961 Intian sotajoukot tunkeutuivat alueelle ja valtasivat sen, samoin kuin Damanin ja Diun, jotka valtauksen (Operaatio Vijayn) jälkeen liitettiin Intian liittovaltioon. Aluksi Goaa hallittiin yhdessä Damanin ja Diun kanssa keskitetysti hallittuna liittovaltion territoriona. Territorio jaettiin 30. toukokuuta 1987, jolloin Goasta tehtiin Intian 25. osavaltio, kun taas Daman ja Diu pysyivät liittovaltion territoriona.
Maantiede
thumb|Goan kartta
Hallinnollinen jako
Goa on jaettu kahteen piirikuntaan: Pohjois-Goaan ja Etelä-Goaan. Piirikunnat jakautuvat edelleen yhteentoista talukaan, jotka ovat Bardez, Bicholim, Pernem, Ponda, Sattari, Tiswadi pohjoisessa ja Canacona, Mormugao, Quepem, Salcete ja Sanguem etelässä.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Goassa oli 1,459 miljoonaa asukasta. Väkiluvultaan se oli Intian neljänneksi pienin osavaltio Sikkimin, Mizoramin ja Arunachal Pradeshin jälkeen. Väestö oli kasvanut kymmenssä vuodessa 8,23 %. Neliökilometriä kohti asukkaita oli 394, mikä oli enemmän kuin Intiassa keskimäärin (382 asukasta/km2). Kaupungeissa asuvan väestön osuus oli Intian osavaltioista suurin, 62,17 %. Tuhatta miestä kohti Goassa asui 973 naista. Vuonna 2007 syntyvyys oli 15,70 lasta tuhatta henkilöä kohti. Kastittomien osuus väestöstä oli myös Intian osavaltioista pienin, 0,04 %.
Portugalin valtakauden jäljiltä Goassa asuu yhä pienehkö goalais-portugalilainen väestönosa. Erään arvion mukaan alle 100 mestiço-perhettä poistui maasta vuonna 1961, kun Portugali menetti siirtomaansa. Arvioiden mukaan noin 20 prosenttia väestöstä on muualta muuttaneita, mutta erään virallisen ennusteen mukaan vuonna 2021 heitä olisi jo enemmän kuin alueen syntyperäisiä asukkaita.
Akuankkakierto
Nimestään huolimatta ”akuankkakierto” ei viittaa Aku Ankkaan vaan Paul Ankan kappaleeseen ”Diana”, jossa tämä komppikierto tulee selkeänä esiin. Pianonsoiton opiskelijoille akuankkakierto tulee tutuksi Hoagy Carmichaelin säveltämässä kappaleessa ”Heart and Soul”.
C-duurissa akuankkakiertoa vastaa C - Am - F - G -ostinato.
Goa
Kielet
Vuonna 1987 säädetyn lain mukaan konkani kirjoitettuna devanagari-kirjaimilla on Goan ainoa virallinen kieli, mutta myös marathin kieltä saa käyttää kaikkiin virallisiin tarkoituksiin. Portugalin valtakaudella portugali oli alueen ainoa virallinen kieli, mutta nykyisin sitä puhuu enää lähinnä vain vanhempi portugalin kielellä koulutuksensa saanut väestön­osa, eikä sillä ole enää virallisen kielen asemaa. Osavaltion hallitus on omaksunut käytännökseen vastata marathin­kielisiin kirjeisiin marathiksi. Konkanin asema Goan ainoana virallisena kielenä on laajalti hyväksytty, mutta usein on esitetty toivomuksia, että myös konkanin latinalaisilla aakkosilla kirjoitettu muoto saisi virallisen aseman. Katolisen kirkon viestintä ja liturgia hoidetaankin Goassa yksinomaan latinalaisilla aakkosilla kirjoitetulla konkanin kielellä.
Konkania puhuu äidinkielenään noin 66,11 % osavaltion väestöstä, mutta sitä osaavat puhua ja ymmärtää lähes kaikki goalaiset. Muita kieli­vähemmistöjä olivat vuoden 2011 väestön­laskennan mukaan marathi (10,89 %), hindin (10,29 %), kannadan (4,66 %) ja urdun puhujat.
Ennen vuotta 1987 konkani ei ollut koskaan ollut Goan virallisena tai hallintokielenä. Kadambasien aikana (noin 960–1310) hovin kielenä oli dravida­kieliin kuuluva kannada, kun taas muslimien hallitessa vuosina 1312–1370 ja 1469–1510 virallisena ja kulttuuri­kielenä toimi persia; monet tältä kaudelta peräisin olevat kivitaulut Goan arkeologisessa museossa sisältävätkin sekä kannadan- että persian­kielisen tekstin. Muslimien valtakausien väliin jääneenä aikana Vijayanagaran hallitessa virallisena kielenä toimi telugu, toinen dravidakieli.
Uskonnot
thumb|left|Hindujen ja kristittyjen yhteyden muistomerkki Miramarin rannalla Goassa. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Goan 1 458 545 asukkaista 66,1 % oli hinduja, 25,1 % kristittyjä ja 8,3 % muslimeja. Pienempiä vähemmistöjä olivat sikhit, buddhalaiset ja jainalaiset, joista jokaisen osuus väestöstä oli noin 0,1 %.
Goan sekä Damanin ja Diun katoliset kuuluvat Goan ja Damanin roomalais­katoliseen arkki­hiippa­kuntaan, jonka arkkipiispa on samalla Intian priimas ja jolla on myös Itä-Intian patriarkan arvo.
Lentokenttä
Goan ainoa lentokenttä Dabolim Airport sijaitsee osavaltion suurimmassa kaupungissa Vasco da Gamassa. Kentälle lentää suuri määrä tilauslentoja Lähi-idästä ja Euroopasta turistisesonkina.
Nähtävyydet
1900-luvun lopulta alkaen Goa on ollut suosittu matkailukohde, ja se on kansainvälisesti tunnettu trooppisista rannoistaan ja arkkitehtuuristaan. Goan kirkot ja luostarit ovat UNESCOn maailmanperintökohteita.
Siukola
Siukola on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Saimaannorppa
Saimaannorppa (Pusa hispida saimensis, vanh. Phoca hispida saimensis) on norpan alalaji, jota tavataan vain Suomessa, Saimaan järvialtaassa. Se on relikti, joka jäi saarroksiin Saimaalle viimeisimmän jääkauden jälkeisen maankohoamisen seurauksena noin 8 000 vuotta sitten. Alalaji on tämän jälkeen sopeutunut elämään makean veden olosuhteissa, ja se on Suomen ainoa kotoperäinen nisäkäs.
Saimaannorppa on 130–145 senttimetriä pitkä ja 50–90 kilogramman painoinen. Aikuinen yksilö on tummanharmaa, ja sillä on selkeitä vaaleita rengaskuvioita. Poikaset eli kuutit ovat muista norpan alalajeista poiketen harmaita. Parhaiten saimaannorpan erottaa muista alalajeista päänmuodosta: saimaannorpalla on suhteellisesti levein kallo ja lyhyin kuono.
Saimaannorppa on sopeutunut hyvin vesielämään, ja maalla se käy lähinnä vierailemassa. Sitä pidetään paikkauskollisena, vaikka tutkimuksissa on havaittu myös laajoja liikkeitä. Talvisin saimaannorpat joutuvat kaivamaan hengitysaukkoja jäähän. Jäänlähdön jälkeen ne nousevat rantakiville karvanvaihtoon. Ravinnokseen saimaannorpat käyttävät pieniä parvikaloja, 90 prosenttia ruokavaliosta koostuu ahvenesta, särjestä, muikusta, kuoreesta ja kiiskestä. Saimaannorppa tulee sukukypsäksi 4–7-vuotiaana, ja kiima-aika on kevättalvella. Naaras synnyttää yhden poikasen helmi-maaliskuussa lumikinokseen kaivettuun pesään, joka tarjoaa vastasyntyneelle suojaa. Poikanen vieroitetaan 2–2,5 kuukauden ikäisenä.
Taksonomia ja eriytyminen
Saimaannorppa on eväjalkaisiin kuuluvan norpan (Pusa hispida) alalaji. Norppa on eriytynyt ainakin viiteen alalajiin. Jäämeressä elävä P. h. hispida on alkumuoto, josta on viimeisimmän jääkauden jälkeen eriytyneet saimaannorpan (P. h. saimensis) lisäksi itämerennorppa (P. h. botnica) ja laatokannorppa (P. h. ladogensis).
Saimaannorppa jäi eristyksiin noin 8 000 vuotta sitten, kun sisämaan järvialtaat menettivät yhteytensä Itämereen. Muinais-Saimaa oli paljon nykyistä suurempi ja käsitti muun muassa Kallaveden ja Päijänteen. Vuoksi puhkesi noin 5 000 vuotta sitten, jolloin Saimaa supistui nykyiseen kokoonsa. Tuolloin Saimaassa olisi ollut laskennallisesti mahdollista elää 2 000–6 000 norppaa.
Makeaan veteen jääneiden norppien on pitänyt sopeutua voimakkaasti uuteen ympäristöönsä, ja isolaationsa aikana se on kehittynyt morfologisesti, ekologisesti ja geneettisesti omanlaiseksi alalajikseen. Koska meressä elävät norpat tekivät pesänsä ahtojääröykkiöihin, eikä ahtojäätä Saimaalla juurikaan muodostu, uudessa ympäristössä lisääntyivät parhaiten ne yksilöt, jotka osasivat tehdä pesänsä rantakinoksiin. Lisäksi norppien ruokailutottumusten piti muuttua, koska äyriäisravintoa ja suolaisen veden kaloja ei enää ollut niin paljoa saatavilla.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Täytetty saimaannorppa Helsingin [[Luonnontieteellinen museo (Helsinki)|Luonnontieteellisessä museossa.]] thumb|vasen|Saimaannorpan kallo Luonnontieteellisessä museossa. Kallon mittasuhteista erottaa parhaiten [[Norppa|norpan alalajit toisistaan.]] Aikuisen saimaannorpan ruumiin pituus on 130–145 senttimetriä ja paino 50–90 kilogrammaa. Saimaannorpan karvat ovat lyhyitä ja karkeita. Niiltä puuttuu monien muiden hylkeiden tapaan karvankohottajalihakset, joten karva on jatkuvasti ihonmyötäinen, mikä auttaa jäällä liikkumisessa. Vaikka karvapeite on tiheä, sillä ei ole aikuisella yksilöllä vaikutusta lämmönsäätelyyn. Norpat vaihtavat karvansa kerran vuodessa. Aikuisen saimaannorpan karvapeitteen pohjaväri on tummanharmaa, ja siinä erottuu selvästi yksilölliset, vaaleat rengaskuviot. Saimaannorpan poikaset eli kuutit ovat harmaita, kun taas itämerennorpan kuutit ovat kermanvalkoisia ja laatokannorpan tummia.
Norpan alalajit erottaa parhaiten toisistaan pääkallon mittasuhteista. Saimaannorpalla on suhteellisesti levein kallo ja lyhyin kuono. Sillä on myös suuremmat aivot kuin itämerennorpalla, mikä on todennäköisesti seurausta sokkeloisesta ja vaativasta järviolosuhteesta. Saimaannorpan aivot painavat noin 200 grammaa ja niiden osuus on 0,35 prosenttia koko ruumiinpainosta. Itämerennorpalla aivojen osuus on 0,26 prosenttia.
Saimaannorppien ulkoiset sukupuolituntomerkit eivät erotu erityisen hyvin. Uroksen kivekset sijaitsevat traanin sisällä ja siitin on yleensä vetäytynyt ihopoimun sisälle. Saimaannorpan siitinluu on erikoistunut kaksikärkiseksi ja se on tyypillisesti 12 senttimetrin pituinen. Naaraalla on kaksi nisää, jotka sijaitsevat traanin sisässä navan alapuolella olevissa kuopissa.
Norpilla ja monilla muilla hylkeillä hampaisto on yksinkertaistunut. Saimaannorppa käyttää hampaitaan lähinnä saaliiseen tarttumiseen ja nielemiseen. Norppa nielee saaliinsa kokonaisena, joten sille ei ole kehittynyt raateluhampaita tai ravinnon hienontamiseen soveltuvia poskihampaita. Niiden sijaan norpalla on tarkoituksenmukaiset pienehköt etu- ja kulmahampaat. Saimaannorpan hammaskaava on 3/2, 1/1, 5/5 = 34.
Levinneisyys
Kalastusrajoituksia koskevassa asetuksessa saimaannorpan keskeisiksi elinalueiksi mainitaan Pyhäselän ja Oriveden saaristot, Joutenvesi – Kolovesi – Pyyvesi, Haukivesi, Pihlajavesi, Tolvanselkä – Katosselkä, Luonteri – Lietvesi ja Lietvesi – Petranselkä – Suur-Saimaa.
Käyttäytyminen
Norppa on sopeutunut hyvin vesielämään, ja se voi viettää ajastaan noin 80 prosenttia vedessä. Maalla se käy vain vierailemassa, ja laiskalta vaikuttava norppa on vedessä nopea ja sulava. Sukellukset voivat kestää jopa 25 minuuttia, mutta yleensä ne ovat muutaman minuutin pituisia ja ulottuvat muutaman kymmenen metrin syvyyteen. Sukellukset voidaan jakaa matka-, saalistus- ja leposukelluksiin. Matkaa tehdessään norppa tekee lyhytkestoisia ja matalia sukelluksia ja voi edetä lähes puolitoista metriä sekunnissa. Saalistussukellukset kestävät hieman pidempään, ja niiden aikana norppa tekee pohjassa sahakuvioista liikettä. Aamuyöllä tapahtuvat jopa 20 minuuttia kestävät sukellukset on tulkittu uni- tai leposukelluksiksi.
Saimaannorppaa pidetään paikkauskollisena, sillä seurantatutkimuksissa samoja yksilöitä on tavattu samoilla alueilla useiden vuosien jälkeen. Vanhoja norppia havaitaan muun muassa useana vuotena samoilta rannoilta karvanvaihtoaikaan ja sen lähiselältä kalastamasta. 2000-luvulla tehdyissä Itä-Suomen yliopiston radiolähetintutkimuksissa on kuitenkin havaittu melko laajoja liikkeitä. Lisäksi niissä on ollut viitteitä vuodenkierron perusteella tehdyistä paikanvaihdoista.
Talvisin norppa joutuu tekemään hengitysavantoja, jotka se kovertaa eturäpylöiden kynsillä. Jäämerennorpat voivat kaivaa reiän jopa kaksimetriseen jäähän, mutta saimaannorpan avannot ovat yleensä puolimetrisessä jäässä. Se tekee ensimmäiset hengitysavannot syksyllä ohuen jään aikaan ja uusia reikiä vielä talvellakin. Talvisin norpan elinpiiri on rajoittuneempi kuin kesällä ja liikkuminen vähäisempää.
Jäät lähtevät Saimaalta viimeistään toukokuussa. Pari viikkoa jäidenlähdön jälkeen saimaannorpat nousevat rantakiville karvanvaihtoon. Touko-kesäkuussa ne viettävät paljon aikaa rantakivillä ja syövät hyvin vähän. Norpat ovat jopa haluttomia menemään veteen, sillä uuden karvan kasvu vaatii ihon pintakerroksen lämpenemistä.
Lisääntyminen
Saimaannorppa tulee sukukypsäksi 4–7-vuotiaana. Naaras hieman ennen urosta. Kiima-aika ajoittuu kevättalvelle. Norpat parittelevat pari viikkoa edellisen synnytyksen jälkeen, ja naaraan kiima osuukin imetysaikaan. Saimaannorpan parittelua ei ole dokumentoitu, mutta sen oletetaan tapahtuvan vedessä. Saimaannorpat saattavat olla pariuskollisia, sillä monia pariskuntia on tavattu useina vuosina tuttujen poikaspesiensä lähettyvillä. Varmoja tietoja uskollisuudesta ei kuitenkaan ole. Saimaannorpilla ei kuitenkaan ole monilla muille hylkeille tyypillistä haaremia.
Norpan alkiokehitys on viivästynyt, joten alkion kehitys pysähtyy pian hedelmöittymisen jälkeen ja jatkuu vasta loppukesällä. Synnytys osuu näin lumisimpaan kevättalveen. Viivästyneessä alkiokehityksessä hedelmöittyneestä munasolusta kehittynyt alkiorakkula ei heti kiinnity kohdun seinään. Ensimmäisen kuukausien ajan se kelluu kohdussa irtonaisena eikä kasva. Alkio kiinnittyy kohtuun vasta kolmen ja puolen kuukauden jälkeen.
Naaras synnyttää yhden poikasen eli kuutin. Kaksosraskaudet ovat äärimmäisen harvinaisia. Synnytys tapahtuu helmi-maaliskuussa, jolloin Saimaan rantakinokset ovat paksuimmillaan. Noin 70 prosenttia sukukypsistä naaraista synnyttää vuosittain. Poikasista vajaat 13 prosenttia syntyy kuolleena tai kuolee ensimmäisen kahden viikon aikana. Vielä 1980-luvulla pesäpoikaskuolleisuus oli peräti 30 prosenttia.
Vastasyntyneelle tarjoaa suojaa jään alta lumikinokseen kaivettu pesä. Pesäpaikakseen saimaannorppa valitsee kallio- tai kivikkorannan saaren itä- tai pohjoisrannalta, missä lumi viipyy keväällä pisimpään. Sopivia kinoksia löytyy erityisesti selkien äärellä olevilta luodoilta ja saarilta. Sopivan lumipeitteen lisäksi pesäpaikassa pitää olla tarpeeksi syvää vettä ja melko jyrkkä rantaprofiili. Emo tekee yleensä valmiiksi myös vaihtopesän, johon se voi vetäytyä poikasen kanssa, jos varsinaiselle pesälle tapahtuu jotakin. Myös koiraat ja synnyttämättömät naaraat rakentavat makuupesiä, joissa ne voivat levätä. Saimaannorppien poikaspesät ovat joka vuosi lähes samassa paikassa. Pesän rakentaminen alkaa lumikinoksen alla olevan hengitysreiän laajentamisella kulkutieksi. Sen halkaisijaksi tulee noin 40 senttimetriä. Sieltä norppa jatkaa lumionkalon kovertamista. Kattoa norppa kaivaa eturäpylöillään kyljellään maaten. Onkalon sisäkorkeus on yleensä yli puoli metriä. Pesää ei näy ulospäin, sillä se kaivetaan altapäin eikä ulkoilmaan ole reikiä. Pesän sijainti paljastuu yleensä vasta keväällä, kun katto on joko painunut lommolle tai kokonaan romahtanut.
Pesä suojaa hyvin kuuttia, joka on pienimpiä hyljepoikasia. Suoraan avojäälle syntyvä saimaannorppapoikanen olisi altis pakkaselle ja pedoille. Kuutin lämmöneristys perustuu aluksi kuuttikarvalle, sillä rasvakerros on vielä hyvin ohut. Ihon alla on edelleen sikiökaudelta peräisin olevaa ruskeaa rasvaa. Varsinainen ihonalainen rasvakerros alkaa kasvaa vasta imetyksestä tulevan energian kautta. Poikaskarva on erityisesti kosteana huono eriste, mutta traanikerros kasvaa nopeasti.
Emo imettää poikastaan maidolla, jossa on rasvaa 40 prosenttia. Kuutin paino on syntyessä noin viisi kiloa ja huhtikuun loppuun mennessä se on nelinkertaistunut. Emo imettää alkuvaiheessa poikasta pesässä, mutta loppukeväästä imettäminen tapahtuu jäällä. Yhteensä poikasta imetetään 7–9 viikon ajan. Kuutti juo päivässä arviolta 1,1 litraa maitoa ja lihoo 350 grammaa. Emo menettää imetyksen aikana runsaasti painoaan, ja keväällä laihtuneen emon lantioluut voivat näkyä ihon läpi. Poikanen vieroitetaan 2–2,5 kuukauden ikäisenä, jolloin se painaa yli 20 kilogrammaa.
Oksoniaioi
Oksoniaioi oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Magnesiassa Thessaliassa Kreikassa.
Saimaannorppa
Ravinto
Saimaannorppa käyttää ravinnokseen pieniä, parvissa liikkuvia kaloja. Ravinto koostuu noin 90-prosenttisesti ahvenesta, särjestä, muikusta, kuoreesta ja kiiskestä. Muihin saaliskaloihin kuuluvat muun muassa kymmenpiikki, salakka, made ja isompien kalojen poikaset. Saimaassa on vain vähän äyriäisiä, joten meressä olevien norppien ravinnokseen käyttävät katkat puuttuvat saimaannorpan ruokavaliosta.
Oksoniaioi
Oksoniaioin sijaintipaikkaa ei tunneta. Myöskään kaupungin historiasta ei tiedetä juuri mitään. Sen olemassaolo poliksena tiedetään vain yhden piirtokirjoituksen kautta. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Oksōniaios.
Saimaannorppa
Ravinto
Saimaannorppa syö päivässä yli kaksi kilogrammaa kalaa. Syksyisin rasvakerrosta kasvattavat norpat syövät jopa 3–4 kilogrammaa päivässä. Koko vuoden aikana saimaannorppa käyttää ravinnokseen yli tuhat kilogrammaa kalaa. Karvanvaihdon aikaan keväällä saimaannorpat puolestaan paastoavat. Syytä tähän ei varmasti tiedetä, mutta se saattaa liittyä paksun ja kuuman traanikerroksen pienentämiseen tai karvanvaihdon nopeuttamiseen.
Saimaannorpan sukelluksista pääosa liittyy ravinnonhankintaan. Hampaisto on sopeutunut saaliiseen tarttumiseen, mutta saimaannorpat nielevät kalat kokonaisina. Kalojen saatavuudella on pieni vaikutus norpan liikkumiseen, mutta ravinnosta sillä ei ole pulaa. Saimaannorppa pystyy käyttämään useita lajeja ravinnokseen, joten toisen lajin vähetessä se voi siirtyä saalistamaan toista runsaslukuisempaa lajia. Saimaan kalakanta pystyisi elättämään runsaasti suurempaa norppakantaa. Laji osaa käyttää myös hyväkseen kalanpyydyksiä, ja joskus se syö kaloja verkoista, katiskoista ja rysistä.
Kannan koko
Saimaannorpan kantaa seurataan tarkoin vuosittaisin laskennoin kevättalvella pesintäajan loppupuolella. Metsähallituksen tutkijoiden lisäksi laskentaan osallistuu runsaasti vapaaehtoisia. Saimaannorpan kanta lasketaan poikkeuksellisesti maissa, sillä sen hajanaista kantaa ei pysty laskemaan ilmasta, kuten tehdään muiden norppakantojen selvittämiseksi. Laskennan onnistuminen riippuu Saimaan jäätilanteesta. Vuosina 2005–2006 jäätilanne oli heikko ja 2007 pesintäalueesta jäi tarkastamatta puolet. Myös vuoden 2015 laskenta jäi puutteelliseksi nopean kevään etenemisen takia.
Syntyvyys ja kuolleisuus
2000-luvun alkupuolella synnytysikäisten naaraiden lukumäärän on arvioitu vaihdelleen 60–80 yksilön välillä. Vuonna 2009 synnytyskykyisten naaraiden lukumääräarvio oli 72 yksilöä, ja niiden määrän arvioitiin vuonna 2015 nousseen 95 yksilöön. 2000-luvulla arvioidaan syntyneen vuosittain 50–60 poikasta lukuun ottamatta heikkoa poikasvuotta 2009, jolloin poikasmäärä oli 44. Vuoden 2015 jälkeen poikasten määrä on noussut yli 80:een synnytysikäisten emojen kannan kasvun myötä. Osa poikasista löytyy pesästä kuolleena, ja normaalina kuuttikuolleisuutena voidaan pitää noin kymmentä prosenttia syntyneistä.
Saimaannorppien kuolinsyyt voidaan jakaa neljään kategoriaan, pesäpoikaskuolleisuuteen, vanhempien yksilöiden luonnollisiin kuolemiin, kalanpyydyskuolleisuuteen ja tuntemattomiin kuolinsyihin. Kalanpyydyksiin takertumisista johtuva tukehtuminen on norpan suurin yksittäinen kuolinsyy: kalaverkkoihin kuoli vuosien 1980–2010 aikana 132 norppaa ja muihin pyydyksiin 14 norppaa.
Pesäpoikaskuolleisuus johtuu useasta eri tekijästä. Osa poikasista ovat kuolleet jo syntyessään keskosuuden tai kehityshäiriön takia. Osa poikasista puolestaan kuolee synnytyksessä tai muutamina sen jälkeisinä päivinä, mihin vaikuttavat kehityshäiriöt tai rajut ympäristöolosuhteet, kuten syntyminen avojäälle. Muita poikaskuolemia aiheuttavat emän imetysvaikeudet tai sairaus sekä pesän romahduksesta aiheutuvat ruhjeet.
Vieroitusiän ohittaneiden saimaannorppien niin sanotut luonnolliset kuolinsyyt johtuvat usein monimutkaisista syistä ja seurauksista. Kuoleman aiheuttama kierre on toisinaan alkanut jo imetysajan epäonnistumisesta, nälkiintymisestä, sairastumisesta, kanto- ja synnytysajan komplikaatiosta tai vanhuudesta. Saimaannorppien tunnettuja luonnollisia kuolinsyitä ovat muun muassa sydämen vajaatoiminta, äkillinen sydänpysähdys, märkivä keuhkotulehdus, suolitukos, maksan rappeuma ja suolistokierre.
Metsästys
Suomen kalastusyhdistys päätti pian Nordqvistin kirjoituksen jälkeen maksaa hylkeen tappamisesta tapporahaa, jonka saamiseksi myöhemmin riitti vain alaleuan toimittaminen nimismiehelle. Metsästys käynnistyi hitaasti, mutta tapporahojen maksamista käsittelevien dokumenttien mukaan se lisääntyi hiljalleen. Ampuma-aseiden kehittymisen takia metsästys muuttui myös tehokkaaksi. Hylkeiden ampuminen yleistyi sota-aikana ja sen jälkeen ampuma-aseiden hyvän saatavuuden takia. Eveliina Hussin pro gradu -työtään varten tekemien tutkimusten mukaan vuosina 1892–1948 maksettiin kaikkiaan 693 tapporahaa.
Tapporahaa maksettiin vuoteen 1948. Metsästys loppui vuonna 1955, jolloin saimaannorppa rauhoitettiin. Salametsästys jatkui kuitenkin vielä 1980-luvulle, jolloin se loppui lähes kokonaan asennemuutoksen takia. Vielä 1960-luvulla annettiin kalastajien pyynnöstä vuosittain noin kymmenen metsästyslupaa.
Suojeluhistoria
Professori Johan Axel Palmén ehdotti jo vuonna 1905 luonnontieteellisten syiden takia saimaannorpan säilymisen varmistamista. Saimaannorppa oli kuitenkin vielä 1900-luvun alkupuoliskolla petoeläimiä kohtaan kohdistuneen vihanpidon kohde. Vapaaehtoisia suojelutoimia oli kuitenkin jo 1920-luvulla.
Huoli saimaannorpan säilymisestä alkoi kasvaa 1960- ja 1970-luvun vaihteessa. Norppakanta pieneni todella nopeasti alle puoleen 1950-luvusta. Merkittävimmät syyt vähenemiselle olivat verkkokalastuksen lisääntyminen Saimaalla, käyttöön otetut kestävät nailonverkot, joihin norppia sotkeutui ja hukkui, ja lisääntymistä häirinnyt metyylielohopea, jonka pitoisuudet Saimaalla olivat korkeita 1960- ja 1970-luvulla.
Saimaannorppien säilymisen takaamiseksi Joensuun yliopisto ja WWF:n Suomen rahasto perustivat 1970-luvun lopussa sen järjestelmällisen suojelun ja tutkimisen. Taustaorganisaatioksi perustettiin Mikkelissä 1979 WWF:n saimaanhyljetyöryhmä, joka oli toiminnassa vuoteen 1996 saakka. Työryhmään kuului tutkijoita, ympäristönsuojelun ammattilaisia, luontoihmisiä sekä norpan tuntijoita ja ystäviä. Jotkut Saimaan asukkaista suhtautuivat kielteisesti saimaannorppaan vahinkoeläimenä. Ilmapiiriä pyrittiin muuttamaan myönteisempään suuntaan valistuksen avulla, mutta suurin yksittäinen tekijä suhtautumisen muutokseen oli Juha Vainion kappale ”Vanhojapoikia viiksekkäitä”. Idean kappaleesta oli antanut norppatyöryhmään kuulunut Veikko Kilkki.
Työryhmä esitteli tietojaan vuonna 1981 liikenneministeri Veikko Saarrolle. Tämän seurauksena perustettiin saimaanhyljetoimikunta, joka laati muun muassa saimaannorpan suojelustrategian. Toimikunnan tekemien suuntaviivojen perusteella saimaannorppatyöryhmä toteutti norpan suojelua ja tutkimusta. Suojeluvastuu siirtyi vuonna 1993 Metsähallitukselle ja tutkimusvastuu Joensuun yliopistolle.
Saimaannorpan keskeisimmät pesimäalueet liitettiin vuonna 1998 hallituksen periaatepäätöksellä Suomen Natura 2000 -verkostoon. Samana vuonna maa- ja metsätalousministeriö alkoi valmistella kalastusrajoituksia. Ensimmäiset pyyntirajoitukset tulivat Saimaalla voimaan vuonna 1999. Niissä kiellettiin verkot, joiden havas tai riimutus oli monisäikeistä lankaa. Lisäksi kiellettiin yli 0,2 millimetrin langasta tehdyt yksisäikeiset verkot ja määriteltiin rajoituksia isorysän ja koukkupyydysten käytölle. Tämän jälkeen rajoituksia on päivitetty useaan kertaan. Vuonna 2015 oli kiellettyä keskeisillä pesimäalueella käyttää kaikkia norpille vaarallisia pyydyksiä ympäri vuoden ja keväällä oli täydellinen verkkokalastuskielto 15. huhtikuuta – 30. kesäkuuta.
Saimaannorppa kuuluu läntisen Euroopan uhanalaisimpiin eläimiin. Nykyinen lainsäädäntö edellyttää tiukkaa saimaannorpan suojelua, johon Suomi on sitoutunut kansainvälisin sopimuksin. Koloveden ja Linnansaaren kansallispuistot ovat ainoita jo suojeltuja saimaannorpan elinalueita. Rantojensuojeluohjelmansa avulla Euroopan suojelualueverkko Natura suojelee tulevaisuudessa muut keskeiset elinalueet.
Suojelutilanne ja uhat
Pieni populaatiokoko altistaa sisäsiittoisuudelle, kun populaatio saattaa menettää koko ajan perinnöllistä monimuotoisuuttaan. Mia Valtosen väitöskirjan mukaan saimaannorpan perinnöllinen monimuotoisuus on todella matala ja edelleen heikkenevä. Lisäksi sen mikrosatelliittien monimuotoisuus on pienin kaikista tutkituista eväjalkaisista. Tilannetta voi edelleen heikentää populaation hajautuminen useisiin alapopulaatioihin. Vaikka monimuotoisuus on pientä, saimaannorpan perimässä ei ole vielä merkkiä sukusiittoisuudesta.
Ilmaston lämpeneminen uhkaa kaikkia arktisten alueiden merinisäkkäitä. Se voi aiheuttaa ongelmia pesinnälle, jonka onnistuminen riippuu voimakkaasti jää- ja lumitilanteesta. Saimaannorpan sopeutumiskykyä on vaikea arvioida. Ilmastonmuutoksen seurauksena vedenpinnan jyrkät vaihtelut saattavat yleistyä, mikä on riski pesimäaikaan. Uhkaa on pienennetty Saimaan juoksutusta säätelemällä. Luonnolliset vedenkorkeuden vaihtelut voivat muutenkin aiheuttaa laajaa pesäkuolleisuutta. Saimaan vedenpinnan talviaikainen säännöstely 1920-luvulta 1990-luvun alkuun romahdutti useina talvina rantajäätä ja saimaannorppien pesiä ja aiheutti merkittävää, keskimäärin 30 prosentin pesäkuolleisuutta poikasille. Uhka on lähes poistunut Saimaan ja Vuoksen juoksutuslainsäädännön muutoksella.
Ihmisen toiminnasta aiheutuneet ympäristömyrkyt tappoivat paljon saimaannorppia vielä 1970-luvulla. Vaikka ilmapäästöjen takia Saimaaseen kertyy yhä elohopeaa ja muita raskasmetalleja, elohopea ei aiheuta enää saimaannorpalle riskiä. Ympäristökemikaaleista on kuitenkin edelleen haittaa, sillä orgaaniset klooriyhdisteet ovat biokertyviä ja jotkin PCB-yhdisteitä korvaavat aineet saattavat aiheuttaa uuden uhan.
Vapaa-ajan toiminnasta aiheutuva uhka on moottorikelkkailun ja kesämökkien talvikäytön yleistyminen. Norppa on herkkä häirinnälle ja askeleet tai tärinä aiheuttavat imettävälle emolle pakoreaktion. Pesätutkimusten perusteella pesien määrä kasvaa mitä kauemmaksi ihmisistä aiheutuvista häiriöistä päästään. Saimaan kansallispuistot ovatkin norpan parhaita lisääntymisalueita.
Suojelu ja kalastus
Kalastuksen ja saimaannorpan suojelun yhteensovittamisessa on niin sanotun ilkeän ongelman piirteitä, koska asia liittyy luonnonvarojen ja lajin suojelun välisiin yhteiskunnallisiin jännitteisiin. Saimaa on yksi Suomen merkittävimmistä kalavesistä, mutta norppien esiintymsialueella oli vuonna 2010 vain noin 60 ammattikalastajaa. Vuonna 2021 ammattikalastajien määräksi laskettiin 40. Vaikka kalastuselinkeinon harjoittajien määrä on pienentynyt, vapaa-ajankalastajien määrä on moninkertaistunut 1900-luvun lopun ja 2000-luvun alun aikana. Saimaannorpan levinneisyysalueella kalastaa yli 400 000 vapaa-ajankalastajaa. Ammattikalastajat ovat joutuneet laajentamaan pyyntialueitaan kevätrajoitusten takia, mikä ei kuitenkaan ole aina onnistunut. Osakaskunnat eivät välttämättä myönnä lupia uusille kalastajille tai sitten pyyntikustannukset olisivat kasvaneet liian suuriksi. Vapaa-ajankalastajien suuri kokonaismäärä ei kuitenkaan ole norpan menestyksen kannalta olennainen asia, koska he kalastavat usein esimerkiksi mato-ongella, minkä ei ole arveltu vahingoittavan norppaa. Verkolla kalastava mökkeilijä saattaa sen sijaan vaikuttaa norppakantaan.
Tutkimus
Saimaannorppa tunnetaan edelleen puutteellisesti eikä meristä saatuja norppatietoja pysty täysin soveltamaan järviolosuhteisiin. Saimaannorppatutkimus on keskittynyt Itä-Suomen yliopistoon, jossa suojelututkimusta on tehty 1970-luvun lopulta. Projektiluonteisia tutkimushankkeita on myös Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksessa.
Kristin Armstrong
Kristin Armstrong (s. 11. elokuuta 1973) on yhdysvaltalainen ammattilaispyöräilijä. Hän voitti kultaa vuosien 2008, 2012 ja 2016 kesäolympialaisisten maantiepyöräilyn aika-ajossa. Maantieajossa hän oli vuonna 2004 kahdeksas, vuonna 2008 25. ja 2012 35. Hän kilpailee Twenty16-Ridebiker -joukkueessa.
Armstrong on voittanut aika-ajon maailmanmestaruuden Salzburgissa 2006 ja Mendrisiossa 2009. Aika-ajon MM-hopeaa hän on saanut Stuttgartissa 2007 ja pronssia Madridissa 2005.
Armstrong asuu Boisessa, Idahossa ja on valmistunut Idahon yliopistosta liikuntafysiologian kandidaatiksi. Hänet sekoitetaan usein Lance Armstrongin entiseen vaimoon, jonka nimi myös on Kristin.
Armstrong aloitti ammattilaisuransa vuonna 2001 ja kilpaili sitä ennen triathlonissa.
Saimaannorppa
Tutkimus
Itä-Suomen yliopiston tutkimus on keskittynyt erityisesti suojelun kannalta tärkeisiin aiheisiin. Sen ohella on tehty perustutkimusta muun muassa fysiologiasta, morfologiasta, käyttäytymisestä ja ravinnosta. Suojelututkimus puolestaan keskittyy erityisesti kalastuskuolleisuuteen, ilmastonmuutokseen, ihmisten aiheuttamien häiriöihin, geneettisen monimuotoisuuteen ja norpan elinkierron kannalta merkityksellisiin aihepiireihin.
Kulttuuriviitteet
Saimaannorppaa voi pitää merkittävänä osana suomalaista järvimaisemaa, ja erityisesti sen merkitys on suuri Saimaan alueen maakuntien erikoisuutena. Saimaannorppaa on luonnehdittu suomalaisen luonnonsuojelun symbolina, ja se onkin Suomen luonnonsuojeluliiton tunnuseläin. Sen suojelua varten perustettiin vuonna 2000 Nestorisäätiö ja vuonna 2002 Saimaan Norppaklubi.
Saimaannorppa on päässyt Suomessa useisiin postimerkkeihin ja -kortteihin, ja se oli tunnuksena myös vuonna 1995 kiertoon tulleessa viiden markan kolikossa. Juha Vainion säveltämässä ja sanoittamassa laulussa ”Vanhojapoikia viiksekkäitä” kuvaillaan saimaannorpan ja Saimaan saaressa asuvan vanhan poikamiehen Nestori Miikkulaisen ystävyyttä ja yksinäisyyttä.
Saimaannorppa on kansainvälisestikin tunnettu, ja sitä on siksi käytetty hyväksi Saimaan alueen matkailussa. Saimaannorppa on muun muassa Linnansaaren kansallispuiston logossa, ja sitä on käytetty Etelä-Karjalan matkailuyritysten markkinoinnissa. pienoiskuva|Saimaannorppa vuoden 1986 postimerkissä. Saimaannorpasta on tehty Suomessa useita kirjoja. Luontokuvaaja ja -kirjailija Juha Taskinen on ollut tekemässä niistä muutamaa.
Maallistuva suomalainen suurkaupunki
Sisältöä
Koskelaisen suorittamien tilastollisten tutkimusten mukaan uskonnollisuus jakautuu seuraaviin osatekijöihin:
U-237 (yhtye)
U-237  oli Porilainen punk-yhtye. Yhtye toimi vuosina 1982–1985. Yhtyeen tyyli oli hardcore-punkkia joskin mukana oli yrityksiä kokeilevampaankin ilmaisuun.
Yhtyeen nousu ja tuho
U-237:n perustivat Teemu Lehtonen ja Jari Grönholm. Basistiksi tuli Kai Granholm. Solistiksi löydettiin etsiskelyn ja kokeilujen jälkeen Janne Raita. Yhtye äänitti demoaa "Laser studio -master" Ulvilan Laser-studiolla kun basisti Granholm riitautui Grönholmin kanssa ja poistui bändistä. Tilalle basistiksi saatiin Jukka Uusisalo. Myöhemmin Pertti Palonen täydensi miehitystä kitaristina. Yhttye yritti saada singleä julkaistuksi Propaganda Recordsille mutta viime hetkellä yhtyeen master yliäänitettiin, Laser-studiolla.
Erik Hell
Erik Hell (11. elokuuta 1911 Kalliokoski, Suomi – 11. maaliskuuta 1973 Solna, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä.
Seven Oaksin taistelu
Useiden pienempien kahakoiden ja hermoromahdusten jälkeen Macdonell erosi kuvernöörin tehtävästä ja hänen seuraajakseen valittiin Robert Semple, yhdysvaltalainen liikemies, jolla ei ollut aikaisempaa kokemusta turkiskaupasta.
left|200px|Seven Oaksin monumentti (yläosa) left|200px|Seven Oaksin monumentti (alaosa) Tapahtumapaikalla nykyisessä Winnipegissä West Kildonan kaupunginosassa, Main Street kadun ja Rupertsland Boulevard kadun risteyksessä on monumentti ja muistolaatta taistelusta. Seven Oaks nimi elää edelleen monissa muodoissa, kaupunki alue taistelupaikalla, Seven Oaksin sairaala, koulu ja kauppakeskus.
Lähteet
49.932°N, -97.121°W
Pitkäpyrstöjassana
Pitkäpyrstöjassana (Hydrophasianus chirurgus) on eteläaasialainen kahlaaja. Sen elinympäristö ulottuu Pakistanista, Nepalista ja Intiasta itään Kaakkois-Kiinaan ja Taiwaniin, sekä täältä etelään Kaakkois-Aasiaan, Malakan niemimaalle, Etelä-Borneoon ja Filippiineille. Se talvehtii muun muassa Sumatralla ja Jaavalla sekä Omanissa ja Jemenissä. Lajin holotyypin kuvaili Giovanni Antonio Scopoli Luzonista 1786.
Lähteet
pienoiskuva|vasen|250px|Pitkäpyrstöjassana juhlapuvussa
814 Naval Air Squadron
thumb|250px|Lennoston vuonna 1938 kalustonaan käyttämä Fairey Swordfish -lentokone.
814 Naval Air Squadron (814 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue.
Palvelus
Laivue perustettiin 1. joulukuuta 1938 Southamptonissa kalustonaan kuusi Fairey Swordfishiä. Laivue siirrettiin 11. tammikuuta 1939 HMS Ark Royalille, josta se siirrettiin 1. syyskuuta HMS Hermekselle.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan syttyessä laivue palveli HMS Hermeksellä kalustonaan yhdeksän Fairey Swordfishiä. HMS Hermes toimi lokakuussa 1939 yhdessä Ranskan laivaston kanssa etsien saksalaisia kauppa-aluksia ja kaappareita sekä erityisesti Admiral Graf Speetä. Ranskan antautuessa laivue hyökkäsi 8. heinäkuuta 1940 Dakarissa olevaa Ranskan laivastoa vastaan vaurioittaen taistelulaiva Richelieutä.
HMS Hermes purjehti joulukuussa Intian valtamerelle suojaamaan saattueita ja toimimaan yhteistyössä Britannian Itä-Afrikassa olevien maajoukkojen kanssa. Saman aikaisesti osaston tarkoituksena oli etsiä mahdollisia saksalaisia saarronmurtajia ja kaappareita. Laivue avusti viiden vihollisen kauppalaivan valtauksessa ohjaamalla alukset risteilijä HMS Hawkinsin luokse. Kuudetta kauppa-alusta laivue pommitti.