cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lapuanliike
Marraskuu 1929: Lapuan haastejuhlat ja liikkeen synty
Tapahtumaa ei juuri noteerattu ennen kuin lapuanliikkeen ydinrenkaaseen kuulunut Lapuan entinen nimismies ja Etelä-Pohjanmaan Pankin johtaja Yrjö Nikula ryhtyi kertomaan siitä lehdistölle ja Helsingin Sanomat haastatteli Vihtori Kosolaa. Kahakkaa väitettiin spontaaniksi, mutta väitettä on myöhempien tapahtumien valossa myös epäilty. On spekuloitu, että lakonmurtajajärjestöt olisivat palkanneet luottomiehensä Kosolan johtamaan iskua kommunisteja vastaan, mutta tätä ei ole voitu todistaa ja eräät seikat puhuvat sitä vastaan. On epäselvää, oliko kyseessä otollisella hetkellä puhjennut paikallinen selkkaus vai järjestelmällisen suunnittelun ja yllytyksen tulos.
Jo heti liikkeen alkuvaiheessa Kallion hallitus teki ensimmäisen myönnytyksensä lähettämällä marraskuun lopussa maaherroille kiertokirjeen, jossa kiellettiin punaisten järjestöpaitojen pito julkisilla paikoilla. Kommunistit tekivät kansanedustaja Tabellin johdolla välikysymyksen Lapuan tapahtumista. Vastatessaan välikysymykseen sisäministeri Arvo Linturi ja pääministeri Kyösti Kallio ilmoittivat, että lapualaisia ei rangaistaisi, koska kommunistit olivat itse syypäitä tapahtuneeseen. Jopa sosiaalidemokraatit äänestivät hallituksen luottamuksen puolesta.
Joulukuu 1929: Lapuan ensimmäinen kansalaiskokous ja painostuksen politiikka
Lapuan haastejuhlien jälkeen sekä Yhtymä Vientirauhan että Rintamamiesliiton verkostot aktivoitiin järjestämään ympäri Suomea keskenään samansisältöisiä kansalaiskokouksia. Huomion keskipisteessä oli Lapua, josta tapahtumat olivat lähteneet liikkeelle, mutta ensimmäinen kokous pidettiin Sortavalassa 30. marraskuuta 1929, päivää ennen Lapuan kokousta. Lapuaa lukuun ottamatta kaikissa kansalaiskokouksissa oli johtavassa roolissa tunnettuja kaupunkilaisia teollisuuden ja talouselämän edustajia, kuten pankkien ja tehtaiden johtajia. Kokouksia oli mitä ilmeisimmin suunniteltu jo aiemmin, sillä asioiden käsittelyjärjestys oli kaikkialla sama ja Sortavalan kokous ilmoitti jo etukäteen tukevansa Lapuan kokouksen päätöksiä. Taustalla lienee ollut valtakunnallinen verkosto, ja liikkeen eteläpohjalainen johto oli siten silmänlumetta.
Lapuan ensimmäinen kansalaiskokous sai alkunsa siten, että verkoston Lapualla aktivoinut Vientirauhan Lapuan-asiamies Kustaa Tiitu otti yhteyttä sanomalehti Ilkan päätoimittajaan Artturi Leinoseen, josta tuli yksi lapuanliikkeen alkuvaiheen näkyvistä hahmoista. Tiitu ja Leinonen olivat Kosolan tavoin kumpikin suojeluskunta-aktiiveja ja vahvasti mukana Vientirauhan toiminnassa. Ilkassa ja Vaasa-lehdessä julkaistiin ilmoitus, jossa kutsuttiin kansaa koolle Lapuan Seurahuoneelle 1. joulukuuta. Kokoukseen osallistui lehtikirjoitusten perusteella jopa 3 000 henkeä ja runsaasti lehtimiehiä. Kokouksesta tuli Vihtori Kosolan läpimurto poliittisena toimijana. Kokouksen viesti oli selkeä: kommunistinen toiminta oli kitkettävä maasta. Jo ensimmäisen kokouksen laatima lausunto sisälsi uhan ulkoparlamentaarisesta toiminnasta.
Lapuan kokous päätti lähettää Helsinkiin Artturi Leinosen johtaman 20-henkisen lähetystön, johon kuului maalaisliiton ja edistyspuolueen jäseniä. Lähetystön jäsenistä 15 oli toiminut suojeluskuntien esikuntatehtävissä. Hallitukselta pyydettiin toimia kommunistien kiihotustyön lopettamiseksi. Lähetystön ottivat vastaan kommunisteja lukuun ottamatta kaikki eduskuntaryhmät ja Akateeminen Karjala-Seura. Myös tasavallan presidentti Relander vastaanotti lähetystön ja antoi liikkeelle täyden tukensa. Relander kirjoitti, miten kansanliike ”on ollut siunaukseksi tälle maalle ja kansalle, siitä olen varma”. Ensimmäisen lähetystön jälkeen Helsinkiin tuli lähetystöjä maakunnista eri puolilta maata. Myös uusia kokouksia järjestettiin. Valtiovalta otti lapuanliikkeen ensimmäisen vaiheen vastaan myönteisesti, ja aktiivista liikettä pidettiin hallintoa tervehdyttävänä ja ryhdistävänä.
Lähetystöt johtivat lapuanliikkeen ensimmäiseen konkreettiseen poliittiseen voittoon. Kallion hallitus antoi 5. joulukuuta 1929 eduskunnalle esityksen yhdistyslain muutoksesta, joka hyväksyttiin 16. joulukuuta. Se kielsi uuden yhdistyksen perustamisen lakkautetun tilalle sekä antoi sisäministeriölle ja maaherroille valtuudet lakkauttaa yhdistyksiä hallinnollisilla päätöksillä jopa yksittäisen jäsenen puheiden perusteella. Eräiden sosiaalidemokraattien pidättäytyminen äänestyksestä mahdollisti lain läpimenon; voimistunut oikeistolainen liikehdintä koettiin uhkana demokratialle, ja kerääntyneen tunteen piti antaa kanavoitua jonnekin. Lain perusteella kommunistien opintoyhdistykset voitiin nyt lakkauttaa lopullisesti, mihin ryhdyttiin pian. Kommunistien mielestä sosiaalidemokraattien rooli lain hyväksymisessä osoitti väitteet ”sosiaalifasismista” todeksi. Lapuanliikkeen menestyksen jälkeen hallitusvallan ja ulkoparlamentaarisen painostuksen välille muodostui jännite, joka haki paikkaansa seuraavan kolmen kuukauden ajan. Maltilliset keskustaporvarilliset voimat yrittivät kanavoida liikkeen tuekseen ja pehmentää sen terävimmän kärjen. Lapuanliikkeen kannattajat taas pyrkivät lisäämään vaikutusvaltaansa luodakseen yhtenäisen ”valkoisen Suomen”.
Joulukuun 29. päivänä kansalaiskokousten edustajat, porvarillisten puolueiden puoluesihteerit ja porvarillisten sanomalehtien päätoimittajat pitivät Helsingissä kokouksen, jossa päätettiin jatkaa kansalaiskokousten järjestämistä, vaikka eräät maalaisliittolaiset ja edistyspuoluelaiset sitä vastustivatkin. Kokouksia järjestämään asetettiin dosentti Kai Donnerin johtama toimikunta. Siihen kuuluivat muun muassa Kosola, Leinonen, Hilja Riipinen ja S. J. Pentti, mutta mukana oli maltillisiakin. Lapuanliikkeen taustavaikuttajiin kuului monia vanhoja itsenäisyysaktivisteja, joista Donneria on kutsuttu liikkeen radikaalisiiven harmaaksi eminenssiksi. Aktivistit näkivät sisäpoliittisen muutoksen keinona ajaa ulkopoliittisia tavoitteita kuten Suur-Suomen tavoittelua sodan kautta. Kansalaiskokousten järjestäjistä Donner, Harald Boucht ja eräät muut olivat vuoden 1921 suojeluskuntaselkkauksen aikana edustaneet jyrkkää silloisen hallituksen vastaista linjaa.
Maaliskuu 1930: Toinen kansalaiskokous ja yritys hallita liikettä
pienoiskuva|Vihtori Kosola puhuu Lapuan toisessa kokouksessa 15. maaliskuuta 1930. Lapualaisten pettymykseksi eduskunta hylkäsi 7. ja 14. maaliskuuta käydyissä äänestyksissä sekä 11. ja 18. maaliskuuta lopullisissa käsittelyissä hallituksen edellisenä syksynä esittämät painovapaus- ja rikoslain muutokset, jotka olisivat helpottaneet puuttumista kommunistilehtien julkaisuun. Lakimuutoksia vastaan äänestivät sosiaalidemokraattien, RKP:n ja STPV:n edustajat. Nämä ryhmät katsoivat rikoslain muutoksen puuttuvan liiaksi kansalaisvapauksiin eivätkä halunneet siirtää painovapauden valvontaa oikeuskanslerille, koska käsiteltävät tapaukset tulisivat olemaan luonteeltaan poliittisia. Eduskunta oli hieman aiemmin hylännyt myös kokoomuksen lakialoitteen suojelulaista, jolla kommunistit olisi poistettu eduskunnasta ja valtuustoista.
Lapuan Seurahuoneella järjestettiin 15. maaliskuuta 1930 toinen, edellistä virallisempi valtakunnallinen kansalaiskokous. Keskusteluun osallistui vain järjestöjen ja kansalaiskokousten valtuutettuja. Kokouksesta oli päätetty Donnerin toimikunnassa jo 26. helmikuuta, mutta se päätettiin pitää vasta, kun eduskunnan päätös olisi tiedossa. Kokouksen ilmapiiri oli alusta saakka jännittynyt, mikä johtui liikkeen maltillisten ja radikalisoituneiden kannattajien välisestä taistelusta. Liikkeen keulakuvat Artturi Leinonen ja Vihtori Kosola korostivat maltillista linjaa. Kenttäväki oli kuitenkin kyllästynyt poliitikkoihin ja toivoi suoraa toimintaa. Radikaaleja olivat muun maussa kauppaneuvos Rafael Haarla, Lapuan kirkkoherra K. R. Kares, rintamamiesliiton K. V. Huhtala ja jääkärimajuri Gunnar von Hertzen. Hilja Riipisen mukaan ”Sanojen aika on ohi. Me vaadimme miesten tekoja.” Kommunistien toimintaa ei poliitikkojen lupauksista huolimatta ollut lakkautettu. Suoran toiminnan kannattajien mielestä ”isänmaallinen kapina” oli parempi kuin ”isänmaaton laillisuus”. Jääkäritkin olivat toimineet aluksi vastoin lakia, mutta silti heidän merkityksensä Suomelle oli ollut suuri. Kokous käsitteli pääasiassa kommunistista lehdistöä, jota ei saatu tukahdutetuksi. Lapualla ärsytti erityisesti Vaasassa ilmestynyt sanomalehti Työn Ääni.
Isku Työn Äänen kirjapainoon
thumb|[[Työn Ääni|Työn Äänen kirjapainon rikottu kirjasinregaali ja siitä lattialle pudotettu kirjasinkasti.|oikea]] Näennäistä yhtenäisyyttä kesti vain 13 päivää. Liikkeen johdossa päätettiin ryhtyä häiritsemään kommunistien toimintaa. Kohteeksi valittiin Vaasassa painettava Työn Ääni -sanomalehti kirjapainoineen. Kustaa Tiitu kannatti pientä päiväsaikaista häirintää kirjapainossa, mutta vastusti murtoa ja painokoneiden tuhoamista. Myös Kosola kääntyi vastustamaan hanketta kuultuaan Leinosen ja Tiitun kielteisen kannan. Näytti siltä, että suunnitelma oli jo hylätty, mutta Yrjö Nikula jatkoi iskun suunnittelua. Kauppaneuvos Rafael Haarla lupasi maksaa mahdolliset vahingonkorvaukset. Samassa kirjapainossa painettiin myös Tampereella ilmestynyttä Työväen Lehteä.
Suora toiminta aloitettiin iskemällä Työn Äänen kirjapainoon yöllä 28. maaliskuuta 1930. Ilmaan ammutuilla laukauksilla harhautettiin poliisi muualle, ja 13 lapualaismiestä murtautui ikkunasta sisään kirjapainoon ja hajotti sen. Tekijät tulivat pian ilmi, sillä poliisi löysi kirjapainon lattialta kauhavalaispuukon, jossa oli Lapuan patruunatehtaan työntekijän Kullervo Leskisen nimi. Työn Äänen tapahtumien jälkeen alettiin vasemmistolehdistössä käyttää nimitystä ”Lapuanliike”, joskin yleisempään käyttöön se levisi vasta kesäkuussa. Toimintakeinoissa alettiin jo nähdä yhtäläisyyksiä Italian fasismiin.
Huhtikuu 1930: Kolmas kansalaiskokous ja Kosolan nousu johtajaksi
Lapuan kolmas kansalaiskokous pidettiin 3. huhtikuuta suojeluskunnan talolla ilmeisesti Kosolan ja Hilja Riipisen kutsumana, ja siihen osallistui noin 800–900 henkeä. Kokous valmisteli sähkösanoman, joka lähetettiin pääministeri Kalliolle. Sähkösanoma vahvisti Lapuan kansanliikkeen ja Kosolan laittoman toiminnan, mutta tekstin mukaan liike ei asettunut Kallion hallitusta vastaan ja se oli tarkoitettu myös yhteistyötarjoukseksi hallitukselle.
Eduskunta oli tyrmistynyt. Pääministeri Kallio ja Helsingin Sanomat vaativat tekijöiden ankaraa rankaisua. Isku ymmärrettiin lapuanliikkeen epäluottamuslauseeksi eduskunnan toimille. Teko herätti ristiriitoja myös lapuanliikkeen keskuudessa ja se hajosi kahtia. Suomen Lukko sanoutui irti laittomuudesta Leinosen ja Tiitun johdolla ja tuomitsi sen rikoksena. Eräitä maltillisia perustajajäseniä erosi jo järjestöstä.
Keväällä porvarillisissa lehdissä ja puolueissa pidettiin yllä ajatusta, että hyväksyttävää ”alkuperäistä” kansanliikettä edusti Suomen Lukko, kun taas väkivaltaisuudet kuitattiin erillisenä ”uuslapualaisuutena”. Jännittyneen mielialan vuoksi sisäministeriö kielsi vappumarssit, mutta Helsingissä kommunistit marssivat kieltoa rikkoen. Vappuna tapahtui myös Suomen ensimmäinen kyyditys: liminkalaiset isännät kyyditsivät Lumijoella vappupuheeseen valmistautuneen Pohjan Voima -lehden toimittaja Ilmari Sormusen autolla Ouluun.
Vaasan mellakka
pienoiskuva|Lapualaiset Iisakki Valkama ja Nuutti Nummikoski pahoinpitelevät Työn Äänen faktoria [[Eino Nieminen|Eino Niemistä Vaasan oikeustalon ulkopuolella 4. kesäkuuta 1930.]] Työn Äänen tuhotyöstä oli nostettu syytteet tunnustuksen tehneitä tekijöitä sekä yllyttäjäksi pääteltyä Nikulaa vastaan. Jutun käsittelypäiväksi Vaasan raastuvanoikeudessa oli määrätty 4. kesäkuuta. Vaasaan saapui aikaisin aamulla noin 2 000 lapuanliikkeen kannattajaa Suomen lipuin koristelluilla autoilla. Hallitus oli päättänyt olla provosoimatta tilannetta erityisillä järjestystoimilla. Suojeluskuntien komentaja Lauri Malmberg oli kieltäytynyt pääministeri Kallion pyynnöstä lähettää aseistettuja suojeluskuntalaisia turvaamaan järjestystä, koska he olisivat joutuneet suojelemaan oikeudenkäyntiin saapuvia kommunisteja mielenosoittajilta. Oikeudenkäynnin väliajalla mielenosoitus yltyi väkivallaksi. Lapuanliikkeen kannattajat raastoivat kadulle pahoinpideltäväksi todistajana paikalle kutsutun Työn Äänen faktorin Eino Niemisen, jota väitettiin punaupseeriksi ja SKP:n organisaattoriksi. Metakassa pahoinpideltiin myös noin kymmenen muuta vasemmistolaista, joukossa vaasalaisen sosiaalidemokraattisen Nya Folkbladetin toimittaja Allan Asplund, sekä muita sivullisia, jotka yrittivät estää tekoja. Väkijoukko ja poliisi seurasivat sivusta puuttumatta asiaan. pienoiskuva|left|Asianajaja [[Asser Salo siepataan väkivalloin Vaasan oikeustalon edustalla 4. kesäkuuta 1930. ]] Oikeudenkäynti keskeytettiin, ja väkijoukko piiritti oikeussalin saadakseen käsiinsä asianajajana toimineen kommunistien kansanedustajan Asser Salon. Vaasan läänin maaherra Bruno Sarlin yritti turhaan vedota käräjärauhaan ja saattaa Salon poliisin turviin, mutta tämä siepattiin kadulta autoon. Salo uhattiin ampua ja hänet kyydittiin Lapualle nuorisoseuran talolle sekä lopulta Viitasaarelle, jossa hänet päästettiin vapaaksi. Sieppaajat pakottivat hänet allekirjoittamaan paperin, jonka mukaan hän ei enää koskaan saapuisi Etelä-Pohjanmaalle. Seuraavana päivänä lehdissä julkaistiin ”Etelä-Pohjanmaan miesten” nimissä Lapualla allekirjoitettu ilmoitus, jonka mukaan ”Maakunnassamme ei enää tulla julkaisemaan kommunistisia sanomalehtiä”. Työn Ääni oli tuolloin tilapäisesti lakkautettuna.
Laillinen esivalta oli osoittautunut aseettomaksi joukkovoiman edessä. Vasemmistolainen ja ruotsinkielinen lehdistö vaativat toimia. Hallitus asettui lopulta tukemaan lapuanliikettä ja moitti sosiaalidemokraatteja ja ruotsinkielisiä kommunismin vastaisen toiminnan estämisestä. Lapuanliike ymmärsi voimansa ja alkoi vaatia hallitusta ajamaan omia tavoitteitaan yhä voimakkaammin. Tie kohti kesän ja syksyn 1930 väkivaltaa, poliittista terroria ja voimakasta ulkoparlamentaarista painostusta oli avattu.
Lapuan laki ja diktatuurihanke
pienoiskuva|upright=1.25|Lapuanliikkeen johto tarjoamassa pääministeri Kyösti Kalliolle diktaattorin asemaa, [[Oki Räisänen|Oki Räisäsen pilapiirros maalaisliittolaisessa Maakansa-lehdessä.]] Kesästä 1930 tuli hyvin rauhaton. Lapuanliikkeen piirissä alettiin puhua Lapuan laista. Nimitys oli alun perin viitannut vuonna 1843 säädettyyn kyläasetukseen, mutta nyt sillä alettiin tarkoittaa omankädenoikeutta, jolla oikeutettiin lakien rikkominen. Koska valtiovalta ei ollut kyennyt torjumaan kommunismin muodostamaa uhkaa isänmaan vapaudelle ja itsenäisyydelle, oli ”kansan tahtoa” edustavalla lapuanliikkeellä oikeus asettua lain yläpuolelle toimissaan kommunismia vastaan.
Radikalisoituminen oli hyvin pitkällä myös vallan kulisseissa, ja Suomen demokratiaan kohdistuikin välitön uhka. Rafael Haarla oli kysynyt jo ensimmäisen kansalaiskokouksen jälkeen päivänpolitiikasta vetäytyneen sosiaalidemokraattijohtaja Väinö Tannerin halukkuutta Suomen diktaattoriksi. Tarkoituksena oli koota hankkeen taakse laajojen maltillisten piirien kannatus. Kesäkuun alussa Martti Pihkala kävi esittämässä saman kysymyksen istuvalle pääministerille Kyösti Kalliolle. Molemmat veteraanipoliitikot kieltäytyivät. Lapuanliikkeen miehet eivät kuitenkaan sietäneet kielteisiä vastauksia. Kallio tiettävästi päätettiin tappaa ja tekijöiksi arvottiin Työn Äänen iskuun osallistuneet Yrjö Hissa ja Jussi Perämäki. Valitut eivät Kallion kohdattuaan ja tämän kanssa keskusteltuaan kuitenkaan pystyneet toteuttamaan tehtäväänsä. Epäonnistumisen häpeä oli nuorille miehille liikaa ja aamuyöllä 8. kesäkuuta Hissa ja Perämäki tekivät kaksoisitsemurhan.
Hissa ja Perämäki laskettiin lapuanliikkeen ensimmäisiksi uhreiksi. Heidät haudattiin sankarihautausmenoin Lapualle, ja Kosola laski haudalle seppeleen, jossa lukivat Kaarlo Kramsun kirjoittaman ”Ilkka”-runon sanat: ”Ei oikeutta maassa saa, ken itse sit’ ei hanki”. Lauseesta tuli yksi lapuanliikkeen tunnuslauseista. Myöhemmin kesällä toiseksi tunnuslauseeksi muodostui ”Me teemme, mitä tahdomme”. Jotkut alkoivat nähdä Kosolassa ehdokkaan Suomen tulevaksi diktaattoriksi. K. R. Kares julisti Kosolan olevan ”Jumalan valitsema kansanjohtaja”. Innokkaimmat kannattajat rinnastivat Kosolan mielellään Italian diktaattoriin Mussoliniin, jonka karismaattista esiintymistapaa hän pyrki jäljittelemään. Hänestä jopa käytettiin leikillistä nimeä ”Kosoliini”. Toisaalta edes Kosolalla ei ollut tarpeeksi vahvaa auktoriteettia lapuanliikkeen radikalisoitumisen hillitsemiseen, ja hän joutui usein antamaan vastentahtoisesti hyväksyntänsä jyrkimpien toimille. Hänellä on sanottu olleen ”valta sallia, jopa käskeä – muttei kieltää”.
Varjoparlamentti
Lapuanliike järjesti sarjan uusia kansalaiskokouksia, joissa hyväksyttiin etukäteen laaditut vaatimukset. Liikkeen johtajat kokoontuivat 10. kesäkuuta Vientirauhan päämajassa ja 11.–14. kesäkuuta Helsingissä järjestettiin niin sanottu ”maakuntain miesten kokous”, johon osallistui 73 kansalaiskokousten edustajaa. Kokous vahvisti vaatimuslistan, jonka delegaatio vei 11. kesäkuuta presidentille. Jos vaatimuksiin ei suostuttaisi kesäkuun puoliväliin mennessä, toiminta laajenisi eikä liike ”voisi enää vastata tilanteen kehittymisestä”. Relander ohjasi lähetystön johtajan Oskari Heikinheimon kääntymään pääministeri Kallion puoleen. Vaatimukset kuitenkin ylittivät hallituksen valtaoikeudet ja Kallio ilmoitti ennemmin kuolevansa kuin tekevänsä laittomia päätöksiä. Myöhemmin lapuanliikkeen johtajat ilmoittivat vaativansa hallituksen eroa. Presidentti Relander sen sijaan oli alkanut myötäillä lapuanliikettä ja pitää sitä ”historiallisena tapauksena”.
Vielä samana iltana 11. kesäkuuta pidetyssä valtioneuvoston istunnossa presidentti Relander ajoi läpi kaksi päätöstä: väkivaltaisuuksien hillitsemisessä epäonnistuneen Bruno Sarlinin tilalle Vaasan läänin maaherraksi nimitettiin jääkärieversti Erik Heinrichs ja Työn Äänen määräaikaista ilmestymiskieltoa jatkettiin, sillä se olisi muuten päättynyt viiden päivän kuluttua. Heinrichsin nimityksen oli tarkoitus parantaa valtiovallan ja paikallisten välejä.
”Valkoisen Suomen” aktivistit olivat käytännössä tehneet maakuntain miesten kokouksesta varjoparlamentin, joka saneli hallituksen ja eduskunnan tehtävälistan. Hallituksessa ymmärrettiin painostuksen vaarat, mutta sen omat tavoitteet olivat samat kuin liikkeellä. Armeijan ja poliisin tuesta ei oltu varmoja, jos liikehdintää yritettäisiin hillitä voimalla. Liikkeen tavoitteita tukivat hyvin arvovaltaiset tahot. Myöhemmin kenraaliksi noussut Paavo Talvela totesi puheessaan maakunnan miesten kokouksessa, miten ”sotavoima ei ole tämän hallituksen käsissä, jos se asettuu tätä liikettä vastaan”. Mannerheim kirjoitti veljelleen, miten nyt korjattaisiin sisällissodan jälkeen tehdyt virheet.
Pääministeri Kallio antoi periksi presidentti Relanderin ja eduskunnan puhemiehen Paavo Virkkusen painostamana, joten 13. kesäkuuta hallitus päätti lapuanliikkeen vaatimusten mukaisesti lakkauttaa kaikki kommunistien lehdet, kieltää kommunistien tilaisuudet rajoittamalla kokoontumisoikeutta ja kutsua eduskunnan koolle kesken kesäloman käsittelemään muita kommunistien toimintaan kohdistuvia lakiehdotuksia. Seuraavana päivänä Vaasan, Oulun, Kuopion ja Uudenmaan läänin maaherroille myönnettiin hallitusmuodon 10 §:n vastaisesti poikkeusvaltuudet sulkea välittömästi kommunistien kirjapainot, ja kaikki maaherrat päättivät myös niitä käyttää. Kommunistien kahdeksan sanomalehteä ja kahdeksan aikakauslehteä lakkautettiin, useimmat välittömästi. ”Hoipertelijoiden” lehti Suomen Työmies lakkautettiin kaksi viikkoa muita myöhemmin. Lapuanliike oli aktivoinut tuhansia kannattajiaan mielenosoituksiin eri puolilla Suomea painostaakseen poliitikkoja, mutta väkivallalta vältyttiin. Esimerkiksi Vaasassa marssi 1 200 ja Oulussa 3 000 liikkeen kannattajaa osoittamassa tyytyväisyyttään hallituksen päätöksestä suoran toiminnan sijaan.
Kyyditysten ja terrorin aalto
Kesäkuun puolivälissä lapuanliike toteutti uhkauksensa toiminnan laajenemisesta ja aloitti väkivaltaiset kyyditykset eli muilutukset. Kyydityksissä kommunistiedustajia ja kymmeniä muita vasemmistolaisia siepattiin väkivalloin ja kuljetettiin autolla muualle Suomeen tai itärajalle. Useimpia kyyditettyjä pahoinpideltiin. Kaikkiaan lapuanliikkeen nimissä tehtiin 254 kyyditystä tai niiden yritystä, joista lähes puolet kesäkuun kahden viimeisen viikon aikana. Kesäkuun lopulla joinakin öinä tapahtui jopa 5–10 kyyditystä. Kyydityksiä tutkineen Juha Siltalan mukaan poliittinen väkivalta alkoi eri puolilla maata samaan aikaan ja kyyditysten reitit oli järjestetty etukäteen. Monet kyyditykset kulkivat Lapuan päämajan kautta. Lapuanliikkeen johto antoi kyyditysmääräyksiä ja -valtuutuksia sekä maksoi kyydittäjille kulukorvauksia. Eräät lapuanliikkeen valtuuskunnan jäsenet organisoivat kyydityksiä itse. Jotkut kyyditetyistä vietiin Neuvostoliiton rajalle ja heidät pakotettiin ylittämään raja, eikä heistä kuultu enää koskaan. Eniten kyydityksiä tehtiin läntisessä Suomessa. Kyydityksistä 56 kohdistui muihin kuin kommunisteihin. Myös lapuanliikkeeseen kielteisesti suhtautuneita porvarillisia henkilöitä kuten lehtien toimittajia uhkailtiin väkivallalla.
Kolme kyyditettyä tapettiin: 4. heinäkuuta forssalainen Yrjö Holm, joka puolustautui aseen kanssa kotiovellaan, 19. heinäkuuta heinjokelainen Erik Mättö, jonka Vihtori Kosolan poika Pentti Kosola ampui kyyditysretkellä ”vahingossa” humalapäissään, ja 1. syyskuuta heinäveteläinen sosiaalidemokraattinen kunnanvaltuutettu Onni Happonen, joka siepattiin valtuuston kokouksesta ja murhattiin. Kommunistinen autonkuljettaja Armas Valve puolestaan ampui Vaasassa humalassa kostona lapualaismielisen poliisin Arvo Sorvarin. Lapualaiset kaappasivat Valveen poliisin vankikuljetuksesta ja kyyditsivät ja pahoinpitelivät hänet. Lisäksi Pöytyällä kyydittäjä Paavali Roukanoja kuoli aiotun uhrin puolustautuessa aseen kanssa.
Silloin, kun kyyditykset ja murhat etenivät rikostutkintaan ja oikeuteen saakka, lapualaiset häiritsivät prosesseja. Painostuksella esimerkiksi Holmin murhaa tutkineet poliisit järjestettiin erotetuiksi ja eräs murhaajista vapautetuksi. Ongelmana oli myös poliisien ja oikeuslaitoksen yleinen lapualaismielisyys sekä uhrien ja sivullisten haluttomuus todistaa kyyditsijöitä vastaan. Useissa tapauksissa Etsivän Keskuspoliisin (EK) virkailijat auttoivat kyydittäjiä toimittamalla näille salaisia tietoja kommunistien maanalaisen organisaation jäsenistä sekä näiden valokuvia ja kotiosoitteita, jopa kotiavaimia. Pidätettyjä kommunisteja saatettiin vapauttaa suoraan kyydittäjien käsiin. Suojeluskunnista kyydityksiin osallistui monia upseereita ja jopa yksi piiripäällikkö. Yksittäiset tunnolliset viranomaiset olivat voimattomia; maaherroista Uudenmaan läänin Bruno Jalander ja Mikkelin läänin Albin Pulkkinen yrittivät puuttua kyydityksiin olemattomalla menestyksellä. Jalanderille myönnettiin jatkuvasti virkavapaata ja sairauslomaa, jotta lapualaismielinen Hjalmar Honkanen voisi hoitaa hänen virkaansa.
Gallialainen kertomataulu
Tarinat
– julkaistu 7. joulukuuta 1967 Pilote-lehden numerossa 424
– julkaistu 2. elokuuta 1971 Elle-lehden numerossa 1337
– julkaistu 11. joulukuuta 1969 Pilote-lehden numerossa 527
– julkaistu 17. maaliskuuta 1966 Pilote-lehden numerossa 334
– julkaistu 13. kesäkuuta 1968 Piloten supertaskukirjassa
– julkaistu maaliskuussa 1973
– julkaistu 7. helmikuuta 1963 Pilote-lehden numeroissa 172–186
– julkaistu 25. lokakuuta 1962 Pilote-lehden numerossa 157
Alphabeat
thumb|250px|Alphabeat esiintymässä Tukholmassa vuonna 2008. Alphabeat on tanskalainen poppia soittava yhtye. Heidän singlensä "Fascination" oli suuri hitti Tanskassa kesällä 2007 ja myöhemmin Britanniassa vuonna 2008. Heidän toinen singlensä oli "10,000 Nights of Thunder." Alphabeatin debyyttialbumi sijoittui toiseksi Tanskan albumilistalla samoin kuin Britanniassakin.
Wings
Wings oli Paul McCartneyn pop-rockyhtye, jonka hän muodosti koskettimia soittaneen vaimonsa Linda McCartneyn sekä entisen The Moody Blues -kitaristi Denny Lainen ja rumpali Denny Seiwellin kanssa The Beatlesin hajottua. Wings sai 27 hittiä Yhdysvaltojen Top40-listalle ja viisi peräkkäistä albumia myyntilistojen kärkisijalle. Yhtyeen jäsenistö vaihtui tiuhaan, minkä seurauksena sen kahdeksalla levyllä soittaa kuusi eri kokoonpanoa.
Eräs yhtyeen tunnetuimmista kappaleista on ”Live and Let Die”, joka toimi James Bond -elokuvan Elä ja anna toisten kuolla nimikappaleena. Sen lisäksi "Live and Let Die" nousi myyntilistojen kärkisijoille sekä Yhdysvalloissa että Britanniassa. Useimmat Wingsin albumit menestyivät kaupallisesti, mutta saivat kriitikoilta huonoja arvioita. Sen sijaan Band on the Run on arvosteltu suotuisammin kuin mikään muu McCartneyn albumeista, minkä lisäksi se oli neljä viikkoa Yhdysvaltojen listaykkösenä ja sitä on myyty kaikkiaan kolminkertaiseen platinalevyyn oikeuttava määrä. Albumi palkittiin myös Grammyllä.
Vaikka Paul McCartney oli selkeästi Wingsin johtaja ja keulahahmo, myös muut jäsenet jättivät oman jälkensä yhtyeen historiaan. Tätä kuvastaa se, että Paul ja Linda McCartneyn lisäksi myös Denny Laine ja Jimmy McCulloch tekivät levyille lauluja. Lisäksi vuonna 1976 ilmestyneellä Wings at the Speed of Sound -albumilla kaikki yhtyeen silloisen kokoonpanon jäsenet lauloivat ainakin yhden kappaleen. Tämä järjestely toistui myös keikoilla, sillä Wingsin konserttien yhtenä vakionumerona oli Denny Lainen alun perin Moody Bluesille tulkitsema hitti ”Go Now”, jonka soolo-osuudet hän lauloi Wings-keikoilla. Muiden jäsenten panoksesta huolimatta kaikki singlet olivat kuitenkin muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta McCartneyn esittämiä ja säveltämiä.
Alphabeat
2006-2008 This is Alphabeat
Yhtye koostui kuudesta henkilöstä, Anders SG, Stine Bramsen, Anders B., Rasmus Nagel, Anders Reinholdt ja Troels Hansen. Aluksi yhtyeen nimi oli Sodastar, mutta nimi piti muuttaa välttääkseen sekaannusta saksalaiseen Sodastariin. Yhtyeen menestys kotimaassa herätti kiinnostusta suurissa levy-yhtiöissä ulkomailla. Lopulta Alphabeat solmi levytyssopimuksen EMI:n Charisma Recordsin kanssa.
Wings
Wings vieraili Suomessa vuonna 1972 ja esitti kaksi konserttia, ensimmäisen Töölön kisahallissa Helsingissä ja toisen Kupittaan urheiluhallissa Turussa. Tuolloin McCartney teki pesäeroa The Beatlesiin eikä Wings soittanut yhtyeen omia kappaleita keikoillaan ennen vuotta 1975. Tuona vuonna käynnistyneellä maailmankiertueella McCartney oli vihdoin valmis esittämään viisi Beatles-kappaletta: ”Lady Madonna”, ”The Long and Winding Road”, ”I've Just Seen a Face”, ”Blackbird” ja ”Yesterday”. Wingsin viimeisen konserttikiertueen ohjelmistoon vuonna 1979 otettiin mukaan myös ”Got to Get You into My Life”, ”The Fool on the Hill” ja ”Let It Be”.
Alphabeat
2006-2008 This is Alphabeat
Ison-Britannian debyyttisingle oli "Fantastic 6" ja se julkaistiin 26. marraskuuta vuonna 2007.
Wings
John Lennonin murhan jälkeen vuonna 1980 McCartney lopetti kiertueilla esiintymisen. Pian sen jälkeen Denny Laine lähti yhtyeestä, joka hajosi ilman suurempia seremonioita.
Alphabeat
2009- The Spell
6. maaliskuuta vuonna 2009 ilmoitettiin, että Alphabeat on tehnyt sopimuksen levy-yhtiö Polydorin kanssa. Myöhemmin elokuussa Pop Justice esitti heidän uusimman singlensä "The Spell", joka tulisi myyntiin lokakuussa ja heidän toinen albuminsa The Spell tulisi myyntiin myöhemmin. Albumi tuli myyntiin Tanskassa 26. marraskuuta 2009, mutta Iso-Britannia joutuu odottamaan ensi vuoteen, jossa albumi julkaistaan 15. helmikuuta 2010.
Torjuttu kuningatargambiitti
Torjuttu kuningatargambiitti on ECO-koodistolla koodeilla D30-D69.
Alphabeat
Kiertueet
Alphabeat vahvisti olevansa Lady Gagan lämppäri Britannian keikoilla helmikuusta maaliskuuhun vuonna 2010.
Torjuttu kuningatargambiitti
Muunnelmat
Pääjatko on 3.Rc3 Rf6 4.Lg5 Le7, ja se johtaa useisiin muunnelmiin, jotka voivat muuntua toisikseen.
Lapuanliike
Kesäkuun lopun kehitys
Lapuanliike halusi luoda kyydityksillä poliittista painetta ja saada Kallion hallituksen eroamaan. Kulisseissa tilalle valmisteltiin laajapohjaista oikeistohallitusta, jonka pääministeriksi kaavailtiin entistä valtionhoitajaa, kokoomuksen P. E. Svinhufvudia. Svinhufvud oli ollut kylpylälomalla Ranskan Vichyssä, mutta palasi Suomeen 13. kesäkuuta ilmeisesti Relanderin kutsusta. Svinhufvud osallistui Helsingissä maakuntain miesten kokoukseen ja matkusti kesäkuun puolivälissä puhemies Virkkusen kanssa Etelä-Pohjanmaalle kuuntelemaan ja tunnustelemaan lapuanliikkeen voimaa ja tavoitteita. Hän vakuuttui siitä, että muutos oli tulossa ja häntä tarvittiin. Svinhufvud sanoutui kuitenkin irti diktatuurista.
pienoiskuva|Lapuanliikkeen johtohahmot kuvattuna vuonna 1930. Vasemmalta luettuna [[Vihtori Herttua, Vihtori Kosola, Iivari Koivisto ja K. R. Kares.]] Liikkeessä ryhdyttiin suunnittelemaan uutena painostuskeinona ja voimannäyttönä Helsinkiin suuntautuvaa marssia. Päätös ensin suojeluskuntamarssiksi kutsutusta marssista runnottiin lävitse valtakunnallisessa kokouksessa Lapualla 20.–21. kesäkuuta. Liikkeen ulkopuolella suunnitelmat herättivät kysymyksiä mahdollisesta vallankaappauksesta. Samalla lapuanliikkeen toimintaa pyrittiin organisoimaan ja perustettiin 31-jäseninen, käytännössä vähämerkityksiseksi jäänyt Lapuan liikkeen valtuuskunta. Vihtori Kosolasta, Vihtori Herttuasta ja Iivari Koivistosta alettiin käyttää nimitystä Lapuan johto. Kokeneemmat organisaattorit pitivät liikkeen ydinryhmän toimintaa kaoottisena, suunnittelemattomana ja reaktiivisena. Valtiolle raportoineen everstiluutnantti Eero Kuussaaren mukaan johto ”ei ollut itsekään selvillä suunnitelmistaan... toimenpiteensä oli näyttänyt olleen aina hetken päätöksen varassa”. Muun muassa Suomen Lukon puheenjohtaja Artturi Leinonen vastusti Helsingin-marssia, mutta asia ei ollut enää hänen käsissään.
Lapuanliikkeen lisääntyvä uhkan vuoksi SDP:n, maalaisliiton, edistyspuolueen ja RKP:n pragmaattiset veteraanit kokoontuivat 17. ja 26. kesäkuuta pohtimaan tilannetta ja vaihtoehtoja. Kokouksissa sovittiin ”kansanvaltaisen rintaman” perustamisesta. Tarkoituksena ei ollut pelastaa kommunistien toimintaa kieltämiseltä vaan torjua oikeistodiktatuurin perustaminen. Maahan näytti joka tapauksessa olevan tulossa jonkinlainen oikeistohallitus, jota pahimmassa vaihtoehdossa johtaisivat lapuanliikkeen arvaamattomat ”kolmannen luokan miehet”. Kallion istuva hallitus oli menettämässä vasemmiston ja maltillisten tuen.
Eduskunnan kokoontuminen äänestämään kommunistilaeista
pienoiskuva|upright=0.7|P. E. Svinhufvud, 4. heinäkuuta 1930 muodostetun uuden oikeistohallituksen pääministeri, palaa tiedustelumatkalta Etelä-Pohjanmaalta. Eduskunta kokoontui täysin poikkeuksellisesti 1. heinäkuuta 1930. Kallion hallitus esitti sen hyväksyttäviksi joukon lapuanliikkeen vaatimuksia myötäilleitä lakimuutoksia, jotka menivät selvästi pidemmälle kuin maaliskuussa hylätyt esitykset. Niillä pyrittiin kieltämään täysin kommunistien toiminta, ja kokonaisuus saikin nimen kommunistilait. Niihin kuului tasavallan suojelulaki, joka antoi tasavallan presidentille oikeuden rajoittaa asetuksilla kansalaisvapauksia, jos yleinen turvallisuus ja järjestys oli uhattuna. Valtiopäiväjärjestyksen, vaalilain ja kunnallislakien muutoksilla poistettaisiin valtiollisissa ja kunnallisissa vaaleissa vaalikelpoisuus henkilöiltä, jotka olivat viimeisen kolmen vuoden aikana kuuluneet valtio- ja yhteiskuntajärjestyksen laittomaan kumoamiseen tähtääviin järjestöihin, sekä velvoitettiin vaaliviranomaiset hylkäämään tällaisia henkilöitä sisältäneet ehdokaslistat. Painovapauslain ja rikoslain muutoksilla pyrittiin tekemään rangaistavaksi hallituksen, eduskunnan tai yhteiskuntajärjestyksen halventaminen ja vaarantaminen. Pääministeri Kallion mielestä kommunistilait olivat äärimmäisin myönnytys, johon vielä voitaisiin taipua loukkaamatta demokratiaa.
Lapuanliikkeelle eivät hallituksen esitykset riittäneet, ja se julkisti samana päivänä omat rinnakkaisesityksensä. Tavoitteet olivat entisestäänkin radikalisoituneet. Vaadittiin suuria muutoksia perustuslakiin: enemmistövaaleja, äänioikeuden sitomista veronmaksukykyyn, eduskunnan istuntokauden lyhentämistä ja toimivaltuuksien kaventamista sekä kansanedustajien määrän vähentämistä 150:een. Lehtien arvion mukaan nämä esitykset olisivat toteutuessaan poistaneet äänioikeuden noin 600 000 vähävaraiselta kansalaiselta. Haluttiin karsia myös tulonsiirrot, koulujärjestelmä, työlainsäädäntö ja osuustoiminta. Valtio huolehtisi vain maanpuolustuksesta ja järjestyksen ylläpidosta. Paine kohdistui koko parlamentaristiseen järjestelmään, ja tavoitteena oli paluu sääty-yhteiskuntaan.
STPV:n 23 kansanedustajasta viisi oli jo kesäkuun aikana kyyditetty Neuvostoliittoon, ja Asser Salon lisäksi neljä muuta oli muilutettu. Supistunut eduskuntaryhmä oli kesäkuun lopussa päättänyt äänin 10–2 jatkaa osallistumista eduskuntatyöhön väkivallan uhasta huolimatta ja jättänyt eduskunnalle vastalauseen saamastaan kohtelusta. Täysistunnoissa puhemies kielsi kommunistiedustajien yritykset ohjata keskustelu käsittelemään lapuanliikkeen toimintaa.
Kansanedustajien sieppaus perustuslakivaliokunnasta
Pekkala ja Rötkö kyyditettiin Lapualle Kosolaan. Heidät vapautettiin, kun hallitus ilmoitti, että muussa tapauksessa valtiovalta ei vastaanota Helsinkiin suunniteltua marssia. Tapaus oli herättänyt erittäin laajaa huomiota myös ulkomailla. Svinhufvudin hallitus oli kuitenkin itse asiassa suostunut kommunistien kansanedustajien pidätyksiin jo ensimmäisessä istunnossaan 4. heinäkuuta, mitä ei ollut vain vielä toteutettu. Sisäministeri E. V. Kuokkanen määräsi iltapäivällä 5. heinäkuuta kaikki STPV:n kansanedustajat pidätettäviksi ”lähempää tutkintaa ja kuulusteluja varten” epäiltyinä ”maanpetoksellisesta toiminnasta”. Pidätysmääräys ei perustunut mihinkään tiettyyn lakipykälään. Pidätettäviksi määrätyt edustajat olivat kuitenkin jo ehtineet piiloutua maan alle. Eduskunta hyväksyi jälkeenpäin hallituksen toimet sosiaalidemokraattien ja ruotsalaisten esittämistä epäilyksistä huolimatta. Hallitus määräsi samassa yhteydessä kommunistien hallussa olleet työväentalot takavarikoitaviksi ja ratsioita Helsingin kommunistikeskuksiin.
Talonpoikaismarssi
thumb|Vihtori Kosola puhuu [[talonpoikaismarssin pääjuhlassa 7. heinäkuuta 1930 Helsingin Senaatintorilla. Presidentin ja pääministerin lisäksi paikalla oli C. G. E. Mannerheim.|vasen]] Alun perin Kallion hallituksen painostamiseksi suunniteltu talonpoikaismarssi järjestettiin maanantaina 7. heinäkuuta. Talonpoikaismarssi oli lapuanliikkeen suuri voimannäyttö. 12 600 liikkeen kannattajaa marssi Helsinkiin rykmentteihin, pataljooniin ja komppanioihin jaettuina suojeluskuntakurissa ja -järjestyksessä. Marssijat jakautuivat rykmentteihin maakunnittain. Myös ruotsinkieliset alueet olivat hyvin edustettuina. Esikuva oli Italian fasistien mustapaitojen marssi Roomaan vuonna 1922, vaikka puhuttiin myös Ruotsin talonpoikien vuoden 1914 maanpuolustusmarssista. Kosola joutui etukäteen selittämään vuolaasti, että kyse ei ollut fasismista tai oikeistodiktatuurista.
Alun perin marssin nimeksi oli suunniteltu ”suojeluskuntamarssia”, mutta Suojeluskuntien komentaja Malmberg oli kieltänyt suojeluskuntaunivormun käytön. Suojeluskuntien yliesikunta kuitenkin pääasiassa vastasi marssin käytännön järjestelyistä, ja pääjärjestäjinä toimivat everstit Paavo Talvela ja Woldemar Hägglund, joista jälkimmäinen oli Helsingin suojeluskuntapiirin päällikkö. Marssia rahoitti kustannuksia takaamalla yksitoista talouselämän vaikuttajaa, joista käytännössä kaikki olivat metsäteollisuuden edustajia ja kuusi myös Vientirauhan avainhenkilöitä, sekä Rauma Wood -yhtiö ja Suomen Lastauttajien Työnantajaliitto.
pienoiskuva|Kosola ja presidentti Relander kättelevät Helsingin [[Helsingin tuomiokirkko|Suurkirkon portailla.]] Ajatuksena oli järjestää uusi tapahtuma, joka muistuttaisi valkoisen armeijan voitonparaatia 16. toukokuuta 1918. Käytännössä toive toteutuikin. Presidentti Relander, hallitus pääministeri Svinhufvudin johdolla ja kenraali C. G. E. Mannerheim ottivat marssin vastaan Senaatintorilla Suurkirkon portailla ja antoivat teollaan liikkeelle ja sen tavoitteille julkisesti tukensa. Erityisesti sisällissodan valkoisten johdon mukanaolo oli symbolisesti merkittävää. Presidentti, pääministeri ja Kosola puhuivat portailta torille kokoontuneille marssijoille, ja Relander ja Kosola kättelivät julkisesti. Puheessaan Kosola vaati kuuluisin sanoin kommunismin hävittämistä ”viimeistä piirtoa myöten”.
Ennen talonpoikaismarssia sisäpoliittinen tilanne oli ollut erittäin jännittynyt. Pidettiin mahdollisena jopa vallankaappausta. Lapuanliike yritti rauhoitella yleistä mielipidettä tiedotteella, jossa vallankaappaushalut kiellettiin. Vallanvaihto oli kuitenkin ollut alkuperäinen tavoite. Marssia edeltäneiden päivien Svinhufvudin hallituksen muodostaminen ja kommunistien kansanedustajien pidättäminen olivat kuitenkin vieneet vaatimuksilta pohjan. Marssista tuli nyt voimannäyttö uuden hallituksen tueksi. Marssijoilla oli mukana myös kätkettyjä aseita, joten toisenlaiseenkin vastaanottoon ja toimintaan oli varauduttu. Varsinkin Donnerin johtama aktivistipiiri etsi tilaisuutta nostaa Mannerheim Suomen johtoon – jopa diktaattoriksi – lapuanliikkeen tukemalla vallankaappauksella.
Eduskunnan hajottaminen
thumb|Kommunistit poistuvat Tampereen kaupunginvaltuustosta kesäloman jälkeen 1930. Valokuva E. M. Staf.|vasen Kommunistilakien tullessa eduskunnan käsittelyyn edistyspuolueen T. M. Kivimäki esitti niihin pieniä lievennyksiä, kuten että laittomaan poliittiseen toimintaan osallistuneiden vaalikelpoisuus voitaisiin poistaa vain tuomioistuimen eikä keskusvaalilautakunnan päätöksellä. Sosiaalidemokraatit olisivat hyväksyneet ”Kivimäen linjan” kompromissina, mutta hallituspuolueet joutuivat hylkäämään sen, kun Svinhufvud teki hallituksen alkuperäisten esitysten hyväksymisestä luottamuskysymyksen. Tasavallan suojelulain voimassaolo tosin rajoitettiin viiteen vuoteen, koska myös RKP vaati sitä. Kun kommunistilakeja ei saatu lievennettyä, sosiaalidemokraatit päättivät painostuksesta huolimatta jarruttaa niiden hyväksymistä, sillä he pelkäsivät aiheellisestikin olevansa lapuanliikkeen seuraava kohde. Äänestyksessä 15. heinäkuuta eduskunta hyväksyi vain painovapauslain ja kunnallislakien muutokset. Muutkin kommunistilait saivat enemmistön tuen, mutta sosiaalidemokraattien ja RKP:n määrävähemmistö riitti lykkäämään niiden hyväksymisen seuraavaan vaalikauteen.
Äänestystuloksen seurauksena presidentti Relander hajotti eduskunnan samana päivänä ja määräsi vaalit pidettäväksi 1.–2. lokakuuta. Lapuanliike onnistui painostuksellaan näin sekä vaihtamaan hallituksen että hajottamaan eduskunnan. Liikkeen seuraavaksi tavoitteeksi tuli saada porvarillisille puolueille uuteen eduskuntaan kahden kolmasosan määräenemmistö lakimuutosten hyväksymiseksi. pienoiskuva|Eduskunnan varapuhemies [[Väinö Hakkila, jonka kyyditys 18. heinäkuuta 1930 tuomittiin laajasti.|vasen|upright=0.7]]
Eduskunnan varapuhemiehen kyyditys ja pahoinpitely
Lapuanliike kiinnitti seuraavaksi huomionsa sosiaalidemokraatteihin, kuten nämä olivat lakimuutoksista äänestettäessä aavistaneet. Ensimmäinen merkki tulevasta oli eduskunnan sosiaalidemokraattisen varapuhemiehen ja Tampereen pormestarin Väinö Hakkilan kyyditys. Hän oli puhunut erittäin voimakkaasti lakiesityksiä vastaan eduskunnassa. Hakkila oli 18. heinäkuuta 1930 matkalla kesähuvilalleen Teiskoon, kun hänet pysäytettiin aseilla uhaten ja pakotettiin toiseen autoon. Hänet kyyditettiin Teiskosta Lapuan kautta Kuortaneelle. Hakkila muilutettiin siitä huolimatta, että hän kuului puolueensa oikeistosiipeen. Hän oli arvostellut lapuanliikkeen toimintatapoja, erityisesti muilutuksia. Matkan aikana Hakkila pahoinpideltiin ja häntä nöyryytettiin. Hänet uhattiin viedä Neuvostoliittoon ja häntä istutettiin muurahaispesässä. Jussi Muilu esti kuitenkin Hakkilan tappamisen. Lopulta Hakkila ilmaisi tukensa lapuanliikkeelle ja lupasi vetäytyä politiikasta, jolloin hänet vapautettiin. Hakkilan kyydityksestä tuli käännekohta. Liikkeen tulkittiin nyt menneen liian pitkälle.
Hakkilan kyyditystä on usein jälkikäteen selitetty lievemiesten tekona, mutta sen tekijät ja suunnittelijat olivat lapuanliikkeen ydinhenkilöitä, kuten liikkeen rahoittajan ja tukijan Rafael Haarlan poika ja Vapaussodan Rintamamiesten Liiton puheenjohtaja Eino Haarla sekä saman järjestön sihteeri ja Aamulehden toimittaja Eero Rekola. Haarla ja Rekola värväsivät viisi muiluttajaa, joita johti myöhemmin Suomen Kansan Järjestön johtajana toiminut jääkärikapteeni Arvi Kalsta. Vapaussodan Rintamamiesliiton maine kärsi pahasti kyydityksen myötä. Teko tuomittiin laajasti, ja liikettä tukivat sen jälkeen suurista lehdistä vain Uusi Suomi ja Aamulehti. Eversti Heinrichs erosi elokuun alussa Vaasan läänin maaherran tehtävästä, koska lapuanliike esti häntä selvittämästä Hakkilan kyyditystä, vaikka hän tiesi pääsyylliset. Kalsta tuomittiin lopulta kyydityksen pääsuorittajana kahdeksan kuukauden kuritushuonerangaistukseen.
Kosola ja Kares tiesivät Hakkilan kyydityssuunnitelmasta etukäteen ja antoivat sille siunauksensa. Tieto vuoti heinäkuun lopussa julkisuuteen Stockholms-Tidningen-lehden kautta, kun Kosolan poika Pentti ja toinen kanslisti puhuivat varomattomasti Lapualla vierailleelle ruotsalaiselle toimittajalle. Näin lapuanliikkeen johdon suora osallisuus kyydityksiin tuli yleiseen tietoon.
Achelóos
Achelóos (, myös Aspropótamos, Ασπροπόταμος), antiikin Akheloos, on joki, joka virtaa Epeiroksessa ja läntisessä Keski-Kreikassa. Se on Kreikan toiseksi pisin joki ja sen pituus on 220 kilometriä. Joki saa alkunsa pohjoiseen Píndosvuoristoon kuuluvalta Lákmosvuorelta 2 300 metrin korkeudesta. Se toimii ensin Epeiroksen ja Thessalian rajajokena, sitten Länsi-Kreikan ja Keski-Kreikan rajajokena. Lopun matkasta se virtaa Länsi-Kreikan alueella ja laskee Joonianmereen Mesolóngin kunnassa.
Lapuanliike
Kunnanvaltuustojen puhdistaminen kommunisteista
Noin 70 kunnan kunnanvaltuustot ”puhdistettiin” kommunisteista jo ennen uuden kunnallislain voimaantuloa. Useimmilla paikkakunnilla Suomen Lukon paikallisosasto tai sen järjestämä kansalaiskokous vaati kommunististen kunnanvaltuutettujen eroa, jota porvarilliset valtuutetut kannattivat. Kommunistit painostettiin eroamaan kyydityksillä, väkivallan uhalla tai muiden valtuutettujen istuntoboikotilla. Sisäministeriö ilmoitti valtuustojen olevan päätösvaltaisia, vaikka eroamaan pakotettujen valtuutettujen varamiehet eivät ottaisi paikkojaan vastaan. Hallitus harkitsi myös kaikkien kommunistivaltuutettujen pidättämistä, mutta siihen ei ryhdytty.
Svinhufvudin hallitus antoi 6. syyskuuta presidentti Relanderin valmisteleman julkilausuman väkivallan lopettamisesta. Samalla julkistettiin myös saman viestin sisältäneet kiertokirjeet maaherroille ja suojeluskuntien piiripäälliköille sekä pääministerin haastattelu. Kosola vastasi tähän määräämällä seuraavina päivinä entistä enemmän valtuutettujen kyydityksiä suurissa kaupungeissa. Yleinen mielipide oli kuitenkin kääntymässä kyyditysten ja väkivallan vastaiseksi, ja Martti Pihkalan johtama lapuanliikkeen valtuuskunnan enemmistö vaati niiden keskeyttämistä. Tilanteen rauhoittamiseksi 15. syyskuuta julkaistiin Vihtori Kosolan, Vihtori Herttuan ja Iivari Koiviston vetoomus ”yksityisluontoisten väkivallan tekojen” lopettamiseksi. Päätökseen vaikutti myös eduskuntavaalien lähestyminen.
Wings
Kokoonpano
Yhtyeessä vaikuttivat Paul ja Linda McCartneyn sekä Denny Lainen lisäksi:
Achelóos
Nykyisin joki on padottu sähköntuotannon tarpeisiin. Patoja on kolme, Kremastá Sykiáksessa, Kastrákissa ja Strátoksessa. Ne muodostavat Kremastán, Kastrákin ja Strátoksen tekojärvet. Neljäs pato on rakenteilla. Patoja on syytetty Evrytanían alueen tulvimisesta ja eroosiosta. Argithéan kunnan osa Achelóoksen kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä joesta.
Lapuanliike
Eduskuntavaalit ja kommunistilakien hyväksyminen
pienoiskuva|Vuoden 1930 eduskuntavaalien vaalimainoksia Heikinesplanadilla (nyk. [[Mannerheimintie (Helsinki)|Mannerheimintie) Helsingissä.]] Lapuanliikkeen uhkailu ja painostus sävytti eduskuntavaalitaistelua. Hallituskaan ei odotellut uusia lakeja vaan ylitti demokratian ja valtaoikeuksiensa rajat. Maaherroille annettiin 9. heinäkuuta valtuudet sulkea kommunistien tilat kuten työväentalot ja poliisi sai 17.–18. heinäkuuta määräykset kieltää kaikki kommunistien kokoontumiset ja vaalitilaisuudet. Kommunistien järjestöt määrättiin lakkautettaviksi, ja järjestöaktiivit pyrittiin löytämään ja pidättämään. Joillain paikkakunnilla pidätettiin kaikki lapuanliikkeen kommunisteina ilmiantamat. Kesän 1930 jälkeen noin 500 aktiivia oli vangittu.
Lapuanliike ei lähtenyt vaaleihin puolueena eivätkä sen tärkeimmät johtohahmot asettuneet itse ehdokkaiksi. Liike keskittyi rakentamaan yhteistä porvarillista rintamaa isänmaallisen vaaliliiton kautta. Yleisporvarillista vaaliliittoa ei saatu syntymään kaikkialla, sillä maalaisliitto, edistyspuolue ja RKP antoivat piirijärjestöilleen vapaat kädet päättää vaaliliitoista. Maalaisliiton johto suhtautui lapuanliikkeeseen kielteisesti, mutta puolue ei uskaltanut irtisanoutua liikkeestä ennen vaaleja, sillä kommunistilakien läpiviemistä pidettiin tärkeämpänä ja osa puolueen jäsenistä tuki yhä liikettä. Svinhufvudin hallitus valmistautui myös poikkeusoloihin, mikäli porvarilliset puolueet eivät saisi vaaleissa toivottua määräenemmistöä. Siinä tilanteessa lapuanliikkeen mahdolliset ääritoimet olisi tukahdutettu, mutta toisaalta hallituksella oli salainen suunnitelma ajaa kommunistilait läpi joka tapauksessa, tarvittaessa hajottamalla eduskunta uudelleen.
Vaaleissa 1.–2. lokakuuta varsinkin kokoomus ja SDP lisäsivät paikkalukuaan. Lapuanliikkeen tunnetuista hahmoista Hilja Riipinen, Martti Pihkala ja K. V. Huhtala valittiin kokoomuksen uusiksi kansanedustajiksi. Kommunistien ehdokaslistojen äänimäärä romahti alle kymmenesosaan edellisistä vaaleista, eivätkä he saaneet lainkaan edustajia. Porvarilliset puolueet saivat yhteensä 134 paikkaa eli täpärästi määräenemmistöön vaadittavat kaksi kolmasosaa kansanedustajista SDP:n saadessa 66 paikkaa. Oikeisto oli vaalitulokseen tyytyväinen, ja sosiaalidemokraatitkin olivat helpottuneita, sillä he voisivat nyt äänestää eduskunnassa kommunistilakeja vastaan ilman huolta lakien hylkäämisen mahdollisista seurauksista. Lakeihin epäluuloisesti suhtautuneet RKP:n edustajat taivuteltiin antamaan periksi. Uusi eduskunta hyväksyi kommunistilait ja tasavallan suojelulain 11. marraskuuta pienimmällä mahdollisella määräenemmistöllä.