cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pidot (Platon)
Sokrates
Puheessaan hän lainaa puhetta, jonka hän kuuli kerran mantinealaiselta papitar Diotimalta, jonka Sokrates väittää opettaneen hänelle rakkaudesta. Rakkaus ei ollut hänen mukaansa jumala, koska se halusi kauniita ja hyviä asioita, joita jumalilla jo on. Rakkaus ei ole myöskään kuolevainen, sillä aivan niin kuin kauneuden puute ei tehnyt siitä rumaa, se että se ei ollut jumala ei tehnyt siitä kuolevaista. Sen sijaan rakkaus oli kuolevaisen ja kuolemattoman väliltä, kuten kaikki henkiset asiat. Nämä henkiset asiat kuljettivat viestejä jumalten ja ihmisten maailmojen välillä ja sitovat ne yhteen. Se oli myös viisauden rakastaja, ollessaan viisauden ja tietämättömyyden välillä.
Diotima päätteli, että Sokrates sekoitti rakkauden kohteena olemisen rakastajana olemiseen, perustuen asioihin joita joutui selittämään Sokrateelle. Tämän vuoksi rakkaus oli hänelle kaikilla tavoilla kaunista. Vaikuttaa siltä, että sama pätisi ainakin osaan aiemmin pidetyistä puheista, sillä esimerkiksi Faidros oli selkeästi puhunut rakkauden kohteena olemisesta rakastajana olemisen sijaan.
He jatkavat määrittelemällä rakkauden olevan ”halua saada pitää aina omanaan se, mikä on hyvää” ja sen tavoitteena ”synnyttämistä kauniissa, sekä ruumiin että sielun puolesta”. Rakastaja ei siis halua ainoastaan omistaa kauneutta vaan saada aikaan lisääntymistä ja syntymistä rakkaudessa — koska rakastaja haluaa pitää hyvän omanaan aina, hän etsii myös kuolemattomuutta, ja tämä on mahdollista kuolevaisille vain lisääntymällä.
Tämän jälkeen Diotima selittää, mikä ero on olla raskaana ruumiissa ja raskaana sielussa. Ne, jotka ovat raskaana ruumiissa, näkevät lapsen synnyttämisen tapana tarjota itselleen ”kuolemattomuus ja pysyvä muisto ja onnellisuus”, kun taas ne, jotka ovat raskaana sielussa, ovat raskaana sellaisesta ”joka on sopiva sielulle kannettavaksi ja synnytettäväksi [...] viisaus ja muut hyveet, joita kaikki runoilijat siittävät, samoin kuin kaikki käsityöläiset joiden sanotaan olevan luovia”.
thumb|320px|Juopunut [[Alkibiades keskeyttää pidot. Pietro Testa, 1648.]] Seuraavaksi Diotima selittää polun, jonka sielussa raskaana oleva kulkee: hän kertoo Sokrateelle, että ”nämä rakkauden riitit, kun ne suoritetaan oikein [...] ovat lopullinen ja korkein mysteeri, enkä tiedä kykenetkö niihin”. Tällä tavalla raskaana olevan tulee omistaa itsensä ruumiilliselle kauneudelle nuorena; hän tulee näkemään, että lopulta ”kaikkien ruumiiden kauneus on yhtä ja samaa”. Näin ihminen tulee näkemään, että sielun kauneus on arvokkaampaa, ja haluaa auttaa nuoria miehiä, jotka raskaana sielussa, synnyttämään ajatuksia. Rakastaja näkee myös kauneuden teoissa ja laeissa, ja etenee tietoon.
Alkibiades
Juuri kun Sokrates päättää selityksensä rakkauden oikeasta polusta ja sen suuresta merkityksestä, juopunut Alkibiades saapuu juhliin. Hän päätyy sohvalle Sokrateen ja Agathonin kanssa ja selittää, että Sokrates on jälleen hommannut itsensä istumaan huoneen kauneimman miehen, Agathonin, viereen, ja että hän tekee niin aina. Sokrates pyytää Agathonia puolustamaan itseään Alkibiadeen mustasukkaista raivoa vastaan ja pyytää Alkibiadeelta anteeksiantoa. Alkibiades sanoo, ettei hän tee sellaista koskaan.
Alkibiades ihmettelee, miksi kaikki vaikuttavat selviltä, ja saa kuulla muiden tekemästä sopimuksesta. Hän sanoo, ettei hänen juopunutta soperteluaan tulisi sijoittaa muiden selvien puheiden jälkeen, ja toivoo, ettei kukaan uskonut sanaakaan siitä mitä Sokrates oli puhunut. Lopulta päätetään, että Alkibiades pitäisi puheen Sokrateen ylistykseksi.
Alkibiades aloittaa vertaamalla Sokratesta Silenoksen patsaaseen. Patsas oli ruma ja ontto, mutta sisältä täynnä pieniä kultaisia jumalpatsaita. Tämän jälkeen hän vertaa Sokratesta satyyri Marsyakseen — satyyrit kuvattiin usein villipetojen tavoilla, seksuaalisilla himoilla ja muilla ominaisuuksilla varustetuiksi ja suuren erektion kera. Sokrates ei kuitenkaan tarvinnut Marsyaksen tavoin huilua ihmisten hurmaamiseksi, hänelle riittivät hänen sanansa.
Tulkintoja
Pidettyjen puheiden välillä on lukuisia yhtäläisyyksiä ja vastakohtaisuuksia. Lisäksi Pitojen draamallinen konteksti syventää Platonin mahdollisia merkityksiä. Sokrateen puheesta on selvää, että oikea tapa rakastaa, Platonin mukaan, on olla rakastaja eikä rakastettu, ja että rakkaus on oikein käytettynä keskeinen tekijä filosofisella polulla.
Suomen presidentinvaali 1943
Risto Ryti halusi jatkaa presidenttinä ulkopoliittisista syistä, mutta halusi tulla valituksi valitsijamiesmenettelyllä. Rytin uudelleenvalinta hänen poikkeusoloissa joulukuussa 1940 alkaneen virkakautensa päättyessä ei kuitenkaan ollut itsestään selvä. Marsalkka Gustaf Mannerheim sai kannatusta erityisesti Maalaisliiton piirissä ja taustalla oli pyrkimys kaventaa maaseutuväestöä tiukoin ottein kohdelleen valtiovarainministeri Väinö Tannerin vaikutusvaltaa. Vielä vaalipäivän aamuna Mannerheimin takana näytti olevan valitsijamiesten niukka enemmistö. Mannerheim itse kieltäytyi kuitenkin ehdokkuudesta juuri ennen vaalitoimitusta, koska hänen vaatimaansa ehdotonta varmuutta valituksi tulemisesta ei pystytty takaamaan.
Sodan vuoksi vaaleja ei pidetty normaalissa järjestyksessä, vaan säädettiin poikkeuslaki, jonka nojalla vaalin toimittivat vuonna 1937 valitut valitsijamiehet. Lakiesityksen perusteluissa esityksen antanut Rangellin hallitus ei viitannut voimassa olleeseen sotatilaan, vaan vaaliteknisiin seikkoihin: vaikka suuri osa siirtoväestä oli palannut kotiseuduilleen jatkosodassa takaisin vallatuille alueille, huomattava määrä Viipurin läänin läntisen ja itäisen vaalipiirin kuntiin henkikirjoitetusta väestöstä oli yhä palaamatta. Lakiesitys tuli eduskunnan käsiteltäväksi 27. lokakuuta 1942, ja kolmannessa täysistuntokäsittelyssä 6. marraskuuta 1942 se julistettiin kiireelliseksi ja hyväksyttiin yksimielisesti. Lisäksi tällöin valitun presidentin toimikausi olisi saman lain mukaan kestänyt vain kaksi vuotta eli vuoteen 1945 – todellisuudessa se kuitenkin päättyi jo ennen sitä.
John Campbell (filosofi)
John Campbell (s. 1956) on skotlantilaissyntyinen filosofi, joka toimii Kalifornian yliopiston Willis S. and Marion Slusser -oppituolin filosofian professorina Berkeleyssä. Ennen sitä Campbell opetti Oxfordin yliopistossa useita vuosia muun muassa Wilde-oppituolin mielenfilosofian professorina. Campbell on erikoistunut erityisesti havaitsemisen filosofiaan, metafysiikkaan ja psykologian filosofiaan.
Koiranheinä
Koiranheinä eli niittykoiranheinä (Dactylis glomerata) on yleinen tuulipölytteinen heinä.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|150px|Koiranheinän kukinto Koiranheinä kasvaa 60–160 senttimetriä korkeaksi. Sen röyhy on kolmiomainen, kukat kasvavat siinä tiiviinä rykelminä. Röyhyn tähkylärykelmät ovat karkeita ja hieman pisteliäitä, koska kaleet ovat pitkä- ja teräväkärkisiä. Lyhyiden lehtien sinertävä vaaleus erottuu hyvin muiden heinien ja ruohojen vihreydestä.
Levinneisyys
Koiranheinä on levinnyt Suomeen ihmisen kuljettamana.
Elinympäristö
Valtaosa kasvupaikoista on niittymäisiä, mutta koiranheinä kasvaa varjossakin, jos sille on riittävästi tilaa. Koiranheinä kasvaa myös savisessa maassa, jossa sitä viljellään rehuksi.
Kari Kitunen
Kari Olavi Kitunen (s. 29. kesäkuuta 1948 Puumala) on suomalainen juristi, joka oli korkeimman oikeuden jäsen 19 vuoden ajan vuosina 1997-2016.
Kitunen on toiminut lähes koko työuransa ajan tuomioistuinlaitoksen ja oikeusministeriön palveluksessa. Hän oli Itä-Suomen hovioikeudessa ja Helsingin hovioikeudessa esittelijänä vuoteen 1979 asti. Vuodesta 1981 Kitunen oli korkeimman oikeuden esittelijä ja esittelijäneuvos. Samaan aikaan hän oli myös sivutoiminen oikeusneuvosmies Helsingin raastuvanoikeudessa.
Kitunen toimi vuodesta 1985 lähtien oikeusministeriön lainsäädäntöneuvoksena vastaten rikoslain uudistustyöstä.
Vuosina 1992–1997 Kitunen oli työtuomioistuimen jäsen. Vuonna 1993 hän toimi valtakunnanoikeuden sihteerinä sen käsitellessä Kauko Juhantalon ministerivastuulakiin perustunutta syytettä.
Kitunen nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi 1. tammikuuta 1997. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2016, hänen tilalleen korkeimman oikeuden jäseneksi nimitettiin 1.9.2016 alkaen Hyvinkään käräjäoikeuden laamanni Tatu Leppänen.
Suomen presidentinvaali 1940
thumb|300px|Presidentin valitsijamiesten valtakirjoja tarkastetaan. Suomen viides presidentinvaali jouduttiin järjestämään ennenaikaisesti vuonna 1940, koska tasavallan presidentti Kyösti Kallio erosi huonon terveytensä vuoksi. Hänen seuraajakseen, jäljellä olleen virkakauden ajaksi, valittiin edistyspuolueen pääministeri Risto Heikki Ryti.
Vuonna 1939 julistetun sotatilan takia vaaleja ei katsottu voitavan pitää normaalissa järjestyksessä. Miltei koko Viipurin läänin itäinen vaalipiiri ja suuri osa Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä olivat jääneet Moskovan rauhan nojalla Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle, niiden väestö oli hajallaan muun Suomen alueella eikä siirtoväkeä ollut henkikirjoitettu uusille asuinpaikkakunnilleen. Eduskunnan perustuslakivaliokunta katsoi mietinnössään, että "valitsijamiesvaalia ei nykyisissä oloissa voida sodan ja rauhansopimuksen yhteydessä tapahtuneiden väestönsiirtojen vuoksi suorittaa riittävän nopeasti". Mietinnön taustalla oli tarkoitus saada normaalit valitsijamiesvaalit pidetyiksi jälleen vuonna 1943.
Perustuslakivaliokunnan mietintöön jätettiin kaksi vastalausetta, joista toisen teki sosialidemokraattien K. H. Wiik ja toisen RKP:n Ernst Estlander ja John Österholm. Wiikin mukaan tasavallan presidentin valinta olisi siirrettävä nyt ja pysyvästi eduskunnan suoritettavaksi, ja Estlanderin ja Österholmin mielestä presidentti olisi ollut valittava kuudeksi vuodeksi eikä vain Kallion virkakauden loppuajaksi.
Paria viikkoa ennen vaalitoimitusta Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov ilmoitti Suomen Moskovan-lähettiläälle J. K. Paasikivelle, ettei Neuvostoliitto hyväksynyt Suomen tulevaksi presidentiksi Väinö Tanneria, Gustaf Mannerheimia, Toivo Kivimäkeä eikä P. E. Svinhufvudia. Muussa tapauksessa Neuvostoliitto olisi Molotovin mukaan tehnyt sen johtopäätöksen, ettei Suomi halunnut noudattaa Moskovan rauhansopimusta. Muistelmissaan Paasikivi on pitänyt Molotovin kannanottoa paitsi ennenkuulumattomana puuttumisena naapurimaan sisäisiin asioihin, myös epätarkoituksenmukaisena, koska ketään Molotovin mainitsemista henkilöistä ei olisi todennäköisesti muutoinkaan valittu presidentiksi.
Myös Saksa puuttui Suomen presidentinvaaliin ilmoittaen, että se piti esillä olleista nimistä Svinhufvudia ja Kivimäkeä suotavina ja Paasikiveä ei-toivottuna. Saksa ja Neuvostoliitto olivat tässä vaiheessa vielä muodollisesti liittolaisia, mutta – kuten Suomessa vasta myöhemmin saatiin tietää – Saksan johtaja Adolf Hitler allekirjoitti Neuvostoliittoon tehtävää hyökkäystä eli operaatio Barbarossaa koskeneen suunnitelman juuri samana päivänä, jolloin Suomessa toimitettiin presidentinvaali.
Perustuslain säätämisjärjestyksessä säädettiin poikkeuslaki, jonka nojalla vaalin toimittivat vuonna 1937 valitut valitsijamiehet. Eduskunta hyväksyi lain äänin 150–10, kuusi kansanedustajaa äänesti tyhjää ja 33 oli poissa äänestyksestä.
Virastaan luopunut presidentti Kyösti Kallio kuoli vaalipäivän iltana.
Valitsijamiesten suorittama vaali
Vaali pidettiin 19.12.1940. Risto Ryti valittiin tasavallan presidentiksi ensimmäisellä kierroksella. Vaalin tulos oli seuraava:
Metal of Honor
Metal of Honor on yhdysvaltalaisen heavy metal -yhtyeen TT Quickin ensimmäinen täysipitkä albumi, joka julkaistiin vuonna 1986.
Kappaleet
1. Metal of Honor (3:35)
2. Front Burner (3:25)
3. Hard as a Rock (3:58)
4. Child of Sin (3:00)
5. Asleep at the Wheel (2:59)
6. Come Beat the Band (2:47)
7. Hell to Pay (4:12)
8. Queen of the Scene (3:44)
9. Glad All Over (3:14)
10. Siren Song (4:05)
Erina Ikuta
Erina Ikuta (, s. 7. heinäkuuta 1997, Fukuokan prefektuuri) on japanilainen poplaulaja, joka liittyi Morning Musumeen Riho Sayashin, Kanon Suzukin ja Mizuki Fukumuran kanssa yhdeksännen sukupolven jäsenenä.
Nelilehtivesikuusi
Nelilehtivesikuusi (Hippuris tetraphylla) on ratamokasveihin (Plantaginaceae) kuuluva vesikasvi. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteissä II ja IV, sillä sitä tavataan nykyisin Unionin alueella vain Suomesta. Direktiivi velvoittaa Suomen suojelemaan nelilehtivesikuusen kasvupaikkoja ja rauhoittamaan kasvin myös suojelualueiden ulkopuolella. Laji on Suomessa rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella ja luokiteltu vaarantuneeksi.
Ulkonäkö ja koko
Nelilehtivesikuusen ontto ilmaverso eli varsi on haaraton, pysty ja noin 15–40 cm pitkä. Juurakko on pitkä ja vaakasuora. Säteittäisesti olevat lehdet ovat kapeita, 7–15 mm pitkiä, ja asettuvat 4–6 kappaleen ruusukkeina pitkin vartta. Lehdet ovat varren nivelväliä lyhyempiä. Vaatimattomat kukat puhkeavat lehtihankoihin. Kukinta-aika on kesä-elokuussa. Lamparevesikuusi eli vesikuusi (H. vulgaris) eroaa nelilehtivesikuusesta siten, että sen lehtiä on samassa ruusukkeessa selvästi useampia. Lajit risteytyvät keskenään, ja risteymien tunnistus on vaikeaa. Vesikuusten muunnokset ja taksonomia ovat vaillinaisesti selvitettyjä.
Levinneisyys
Nelilehtikuusen levinneisyysalue on sirkumpolaarinen, mutta laikuttainen. Sitä tavataan pohjoisella pallonpuoliskolla merten rannikoilla Islannissa, pohjoisella Itämerellä, Kuolan niemimaan ja Vienanmeren ympäristössä, Venäjän Tyynenmeren rannikolla sekä Pohjois-Amerikan pohjoisosissa Alaskasta Newfoundlandiin. Suomessa nelilehtivesikuusta on tavattu lähes koko rannikon alueelta. Nykyään laji esiintyy lähes ainoastaan Pohjanlahden rannikolla, pääasiassa Perämeren pohjukassa muun muassa Oulun ja Iin seuduilla. Kaikkiaan Suomesta tunnetaan noin 50 esiintymää.
Suomen presidentinvaali 1946
Suomen presidentinvaali jouduttiin järjestämään ennenaikaisesti vuonna 1946, koska tasavallan presidentti Gustaf Mannerheim oli ilmoittanut eroavansa huonon terveytensä vuoksi (ja varmistuttuaan, ettei joutunut tuomittavaksi sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä). Hänen seuraajakseen valittiin Kokoomuspuolueen ehdokas, pääministeri Juho Kusti Paasikivi.
Ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1919 presidentinvaalin suoritti eduskunta. Vuonna 1939 julistetun sotatilan takia vaaleja ei katsottu voitavan pitää normaalissa järjestyksessä, vaan säädettiin poikkeuslaki, jonka nojalla vaalin toimitti eduskunta. Lisäksi saman lain mukaan tällöin valitun presidentin toimikausi ulottui vain 1944 alkaneen kauden loppuun eli vuoteen 1950.
Eduskunnan suorittama vaali
Eduskunta suoritti presidentin vaalin 9. maaliskuuta 1946. J. K. Paasikivi sai 159 ääntä ja valittiin uudeksi presidentiksi jo ensimmäisellä kierroksella.
Vaalin tulosta pidettiin selvänä jo etukäteen. Äänestyksestä oli poissa 15 kansanedustajaa kuudesta eri puolueesta. Ståhlberg oli edistyspuolueen eduskuntaryhmän enemmistön ehdokas vähemmistön kannattaessa Paasikiveä.
Paasikivi antoi presidentinvakuutuksensa eduskunnassa 11. maaliskuuta 1946.
Hilja Sipola
Hilja Sipola (1. lokakuuta 1898 Pielavesi – 25. maaliskuuta 1972 Sodankylä) oli suomalainen opettaja ja muistelmakirjailija. Hän käytti kirjailijanimeä Hilja Vartiainen.
Korjakit
Korjakit ovat Koillis-Siperiassa Kamtšatkan niemimaalla, pääasiassa Korjakian autonomisessa piirikunnassa asuva mongolidikansa. Korjakkien alkuperäinen kieli on korjakki. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan heitä asui Venäjällä 8 743 henkilöä. Määrä on vähentynyt edellisestä väestönlaskennasta vuonna 1989. Korjakki ei ole korjakkien itsensä kehittämä nimitys, vaan se juontuu venäjän kielen poroa tarkoittavasta sanasta koor. Korjakeilla ei ollut kansalleen yhteistä nimitystä.
Historia
220px|thumb|vasen|Korjakkeja haarniskoissa 1900-luvun alussa. Rannikon korjakit polveutuvat luultavasti alueen neoliittisen kivikauden asukkaista. Porotaloutta harjoittavien korjakkien alkuperä on epävarmempi. Korjakkien naapureita olivat tšuktšit, itelmeenit ja eveenit, joiden kanssa korjakit kävivät vaihtelevasti kaupankäyntiä ja sotaakin. Venäläiset tulivat korjakkien alueille 1600-luvun loppupuolella. Venäläiset valloittivat alueen, vaikkakin korjakit tekivät vastarintaa vielä 1700-luvun puolellakin. Valloituksen loppupuolella venäläiset lahjoivat ennemminkin kuin valloittivat korjakkiyhteisöt. Korjakkipäälliköt saivat pitää valtansa, kunhan he auttoivat venäläisiä verojen keruussa. Ensimmäinen venäläinen asutus korjakkien alueella oli 1700-luvulla perustettu Penshino. 1800-luvulla alkoi korjakkien käännyttäminen ortodoksisuuteen.
Neuvostovalta alkoi Kamtšatkassa vuonna 1923. Neuvostovallan aikana alueelle perustettiin uusia kauppa-asemia ja korjakeiden alueelle perustettiin korjakkien kansallinen piirikunta. Kollektivisointi johti asettuneempaan elämäntapaan. Osa korjakeista murhattiin kulakkeina. 1950-luvun ja 1960-luvun ilmakehässä tehdyillä ydinkokeilla oli suuri haitallinen vaikutus korjakkien elämään. Paikallisilla poronkasvattajilla on esimerkiksi 20 enemmän lyijyä ja 100 kertaa enemmän cesiumia luissaan, kuin normaalilla henkilöllä. Syöpätapaukset ovat kolme kertaa normaalia yleisempiä. Korjakkien keskimääräinen elinikä on vähemmän kuin 50 vuotta ja lapsikuolleisuus on 70–80 tuhannesta.
Elinkeinot
Poronhoidolla oli suuri merkitys korjakeille. Poroja hoitaneet korjakit kutsuivat itseään nimellä chavchuv. Porojen perässä liikuttiin alun perin jalan. Kesäisin porot vietiin vuorille ja laumat tuotiin takaisin talveksi. Alutorikorjakit harjoittivat poronhoitoa pienimuotoisesti, minkä lisäksi he kalastivat. Rannikon korjakit harjoittivat hylkeenpyyntiä. Tähän käytettiin koirarekiä, sekä eskimoiden kaltaisia kajakkeja ja umiakkeja. 1700-luvulta olevissa lähteissä kuvaillaan valaanpyyntiä, joka tapahtui ajamalla valas verkkoon ja tämän jälkeen se tapettiin keihäillä. Kuten itelmeenit, korjakit harjoittivat myös erilaisten kasvien ja juurien keruuta.
Yhteiskunta
Korjakeilla ei ollut klaanijärjestelmää, mutta heillä oli tapoja jotka viittaisivat tällaisen järjestelmän olleen joskus käytössä. Esimerkiksi tulen vienti toiselle suvulle saattoi olla kiellettyä. Korjakit harjoittivat myös verikostoa. Rannikon korjakkien kylissä oli numelgenan-nimellä tunnettu henkilö, joka tunsi tavat ja tarinat. Numelgenan oli aina kylän perustajan jälkeläinen. Numelgenanin johtamalla ryhmällä oli numelgen, eli puinen toteemi, jota palvottiin.
Tšuktšit
Tšuktšit (oma nimitys lygoravetlyan ) ovat etupäässä Koillis-Siperiassa Tšuktšien niemimaalla, Venäjän federaatioon kuuluvassa Tšukotkan autonomisessa piirikunnassa asuva alkuperäiskansa. Tšuktšeja asuu pieniä määriä myös Kamtšatkan aluepiirin pohjoisosassa Korjakian piirikunnassa ja Sahan tasavallassa sekä Magadanin alueella. Tšuktšit puhuvat kamtšatkalaiseen kielikuntaan kuuluvaa tšuktšin kieltä. Tosin puhujia on vähemmän (noin 11 000) kuin kansaan etnisesti kuuluvia, joita oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 15 908. Tšuktšeja asuu myös muun muassa Pietarissa ja Moskovassa. Stereotyyppinen maalainen tšuktši on aiheena monissa venäläisissä vitseissä.
Harry Langdon
Vuonna 1924 hän alkoi tehdä mykkiä humoristisia lyhytelokuvia, siirtyi Hollywoodiin ja solmi merkittäviä yhteistyösuhteita muiden muassa Charles Chaplinin ja Buster Keatonin kanssa. Langdonin hahmo oli surullinen klovni, ja katsotaan hänen vaikuttaneen Ohukaisen rooliin, jonka kehitti Stan Laurel yhdessä Paksukaisen, Oliver Hardyn kanssa.
Tšuktšit
Venäjän vallan aika
220px|thumb|vasen|Louis Chorisin piirros tšuktšeista vuodelta 1816. Vuonna 1642 kasakka nimeltä Ivan Jerastov saapui Alazejajoelle ja perusti vuonna 1649 Anadyrin linnoituksen. Venäläiset valloittivat tšuktšien maat 1730-luvulle mennessä, mutta heidän ei onnistunut alistaa tšuktšeja. Vuonna 1778 venäläiset solmivat sopimuksen tšuktšien kanssa ja luopuivat Anadyrin linnoituksesta sekä verojen keräämisestä pakolla. Mikäli venäläiset olisivat yrittäneet saavuttaa tavoitteensa väkivalloin, suurin osa tšuktšeista olisi todennäköisesti ylittänyt Beringinsalmen ja jäänyt Amerikan puolelle. Tšuktšien ja venäläisten välit paranivat pikkuhiljaa, ja lopulta heidän välillään alkoi syntyä kauppaakin. Tšuktšit määrättiin kiinnittämään alueensa puihin suuria Venäjän vaakunoita, mutta tämän käskyn antajilla Pietarissa ei ollut tietoa siitä, että alueella ei juuri ollut puita. Tšuktšit saatiin lopulta tehokkaamman venäläisvallan alle lähinnä lahjomalla sekä myymällä heille votkaa ja 1800-luvun aikana tšuktšeista tuli tunnettuja heidän vodkariippuvuutensa takia.
Neuvostoliitto
Neuvostoliiton aika vaikutti tšuktšien elämään suuresti. Vuonna 1930 perustettiin Tšukotkan kansallinen piirikunta. Tšuktšeja kannustettiin asettumaan aloilleen kiertelevän elämäntavan sijaan. 1950-luvulla Tšukotkassa otettiin käyttöön kolhoosijärjestelmä. Muutokset aiheuttivat jopa aseellista vastarintaa, mutta kapinaliikkeet kukistettiin KGB:n ja armeijan voimin. Tšukotkassa alkoivat toimia kansalliset kaivosyhtiöt ja esimerkiksi kaikesta Neuvostoliiton kullasta 40% kaivettiin Tšukotkasta. Valtaosa tuotoista päätyi muualle kuin Tšukotkaan. 1950- ja 1960-luvuilla Tšukotkaan vaikuttivat Neuvostoliitossa tehdyt ydinkokeet, joista radioaktiivinen aine päätyi alueen ravintoketjuihin. Tästä syystä esimerkiksi maha- ja keuhkosyöpä ovat huomattavan yleisiä tšuktšien keskuudessa. Lisäksi ongelmina ovat alkoholismi ja suuri itsemurhien määrä. Kuitenkin viime aikoina on ollut näkyvissä myös tšuktšien uutta nousua kansana.
Elinkeinot
220px|thumb|oikea|Tšuktšiperhe valokuvassa 1900-luvun alulta. Tšuktšit jakautuivat elinkeinojensa ja kulttuurinsa puolesta kahteen eri ryhmään. Toiset paimensivat poroja ja toiset elivät rannikolla ja saivat ruokansa merestä. Ryhmät kävivät kauppaa keskenään. Merestä elävät saattoivat myös vaihtaa elinkeinonsa poronhoitoon, mutta vielä sitä yleisempää oli että poronsa menettäneet paimentolaiset alkoivat metsästää merellä. Poronhoito oli näistä kahdesta elinkeinosta tärkeämpi, mutta se oli myös alkukantaisempi. Paimentolaiset seurasivat porojaan jalan, ja porojen kesyyntymisaste oli vähäinen. Merestä elävät tšuktšit olivat riippuvaisia poron nahkojen kaupasta, mutta ennen porotalouden saapumista alueelle nahkoja oli metsästetty villeiltä peuroilta ja jääkarhuilta.
Asuminen
220px|thumb|vasen|Tšuktšien jaranga eli teltta. Poronhoitoa harjoittaneet tšuktšit käyttivät eveeneiltä omaksuttuja jaranga-nimellä tunnettuja nahkatelttoja. Jarangaa käytettiin kaikkina vuodenaikoina. Teltassa oli erikseen makuuhuone, jota kutsuttiin nimellä polog. Tšuktšien jarangoissa pologeja oli vain yksi. Tšuktšiperheen päämies nukkui vaimonsa kanssa pologin vasemmalla puolella. Perheen nuoremmat jäsenet sekä mahdolliset vieraat nukkuivat oikealla. Jokaisella ydinperheellä oli oma teltta ja tšuktšileirissä oli tavallisesti enintään kolme telttaa. Leirissä asujat olivat tavallisesti toistensa sukulaisia. Tyypillisessä leirissä oli noin 15 asukasta. Leiriä johti paimennettavan porolauman omistaja tai se henkilö, joka omisti suurimman osan poroista. Rannikon tšuktšit asuivat myös irangoissa, jotka kuitenkin poikkesivat hieman poroja hoitaneiden jarangoista. Esimerkiksi rakenteissa saatettiin rannikolla käyttää valaan luita. Rannikon jarangat olivat myös tavallisesti suurempia kuin poronhoitajien.
Yhteiskunta
Tšuktšeilla oli todennäköisesti alun perin klaanijärjestelmä, mutta se katosi sittemmin. Rannikon asukkaiden sosiaalinen yksikkö oli umiakin miehistö. Miehistön muodostivat miehet viidestä tai kuudesta keskenään sukua olevasta perheestä. Miehistön ei aina tarvinnut olla sukua keskenään, vaan siinä saattoivat toimia esimerkiksi naapurit. Poronkasvattajien keskuudessa samanlainen yksikkö muodostui leirin asukkaista, joiden tehtävänä oli ajaa porot yhteen. Muinoin tšuktšeilla oli orjia, jotka olivat yleensä sotavankeja.
Uskonto
Perinteisesti tšuktšit harjoittivat šamanismia. Šamaani saattoi olla mies tai nainen, mutta naisia pidettiin šamaaneina parempina. Miespuoliset šamaanit saattoivat alkaa esittää naista ja esimerkiksi pukeutua ja puhua näiden tavoin. Tšuktšit uskoivat erilaisiin henkiin ja esimerkiksi naisten piti raskaaksi tullessaan mennä miehensä kanssa aamulla katsomaan aurinkoa kohti, jonka uskottiin olevan hyväntahtoisten henkien asuinpaikka. Tšuktšin kuollessa uhrattiin poro ja kuolleen ruumis joko poltettiin tai jätettiin koirien ja villieläinten syötäväksi.
Humat al-hima
Laulun säveltäjästä ei ole täyttä varmuutta. Säveltäjäksi on nimetty usein joko egyptiläinen Mohammed Abdel Wahab tai tunisialainen Ahmed Kheireddine.
Kerttu Stenberg
Kerttu Stenberg (5. tammikuuta 1890 Helsinki – 7. joulukuuta 1972 Kuopio) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän käytti kirjailijanimeä Kerttu Kivikallio.
Kerttu Stenbergin vanhemmat olivat piirilääkäri Gustaf Väinö Levander ja Anni Canth. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910 Helsingin suomalaisesta jatko-opistosta ja meni naimisiin 1913 konttoripäällikkö Sten Stenbergin kanssa. Stenberg asui vuodesta 1942 Kuopiossa.
Teoksia
Nimellä Kerttu Kivikallio:
Twink
John Charles ”Twink” Alder (s. 29. marraskuuta 1944 Colchester, Essex, Englanti) on englantilainen muusikko ja näyttelijä. Hän oli keskeisiä hahmoja Englannin psykedeelisessä liikkeessä ja underground-musiikissa 1960- ja 1970-luvuilla. Lempinimi ”Twink” tulee tiettävästi samannimisestä shampoosta.
Seuraavana vuonna hän levytti ensimmäisen sooloalbuminsa Think Pink. Levyn tuottajana oli Mick Farren. Albumilla soittivat The Deviants -yhtyeen jäsenet ja lisäksi muun muassa Steve Peregrin Took Tyrannosaurus Rex -yhtyeestä. Twinkin ja Deviants-miesten (Duncan Sanderson, Paul Rudolph ja Russell Hunter) yhteistyö jatkui myöhemmin Pink Fairies -yhtyeessä. Twink oli mukana yhtyeessä vuoden 1971 loppuun, jolloin hän erosi henkilökohtaisista syistä johtuen. Sittemmin hän on ollut mukana yhtyeen uudelleenkokoontumisissa.
Myöhempinä vuosina Twink on tehnyt yhteistyötä muun muassa Syd Barrettin ja Hawkwind-yhtyeen jäsenten kanssa. Hänellä on ollut myös oma levy-yhtiö, Twink Records. Twink on toiminut myös näyttelijänä englantilaisissa televisiosarjoissa 1980-luvulla.
Walk of Life (albumi)
Walk of Life on Billie Piperin järjestyksessä toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2000.
John Campbell
John Cambell voi viitata mm. seuraaviin henkilöihin:
Unbitrium
Unbitrium on väliaikainen nimi alkuaineiden jaksollisessa järjestelmässä yhdelle alkuaineista, joita ei ole vielä löydetty. Unbitriumin väliaikainen kemiallinen merkki on Ubt, ja sen järjestysluku on 123. Sen sijainti taulukossa, kuten myös sen ominaisuudet, on osittain määritelty laskennallisesti.
Unbitriumia ei vielä (2011) ole yritetty syntetisoida, mutta jos sen atomeja saataisiin aikaan, niiden isotoopin 326Ubt odotetaan olevan pysyvin.
Avaruuden rosvot
Avaruuden rosvot on Jack Vancen kirjoittama nuorten tieteisromaani vuodelta 1953. Vance kirjoitti ainoan nuorisoromaaninsa täyttääkseen kustantajan kanssa solmimansa sopimuksen.
Kirjan suomentaja on Hugo L. Mäkinen.
Toila
Toila oli kunta Suomenlahden rannalla,  Narvanlahden länsireunalla, Itä-Virumaan maakunnassa Virossa. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme yhdistettiin uudeksi Toilan kunnaksi.
Toila on tunnettu kylpylä-sanatoriosta, joka perustettiin alkuaan neuvostovuosina öljyliuskeen eli palavankiven kaivosmiesten parantolaksi.
Eeva Tojkander
Eeva Karolina Tojkander, o.s. Moilanen (7. lokakuuta 1895 Haapavesi – 5. tammikuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen runoilija.
Toila
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Toilan kunnassa oli 2 176 asukasta, joista 1 761 (80,9 %) oli virolaisia, 330 (15,2 %) venäläisiä ja 84 (3,9 %) muita kansallisuuksia.
Terry Riley
Terry Riley (s. 24. kesäkuuta 1935 Colfax, Kalifornia) on yhdysvaltalainen säveltäjä ja kosketinsoittaja sekä eräs varhaisimmista musiikin minimalismin kehittäjistä Steve Reichin, Philip Glassin ja La Monte Youngin ohella.
Riley valmistui säveltäjäksi Kalifornian yliopistosta, mutta suurimmat vaikutteensa hän kuitenkin sai intialaiselta laulajalta Pandit Pran Nathilta. 1950- ja 1960-luvulla Riley matkusti usein Intiaan opiskellakseen tablan ja tamburan soittoa sekä laulua. 1960-luvulla Riley matkusteli paljon myös Euroopassa elättäen itsensä muun muassa kapakkapianistina. Elokuussa 1963 hän toteutti yhdessä Henrik Otto Donnerin ja Ken Deweyn kanssa Suomen ensimmäisen happeningin Street Piece. Vuonna 1971 Riley alkoi opettaa Mills Collegessa klassista intialaista musiikkia.
The Best of Billie
The Best of Billie on Billie Piperin järjestyksessä kolmas albumi, ja ensimmäinen kokoelma. Se julkaistiin vuonna 2005.
Terry Riley
Uraauurtava sävellys oli In C: se koostuu 53:sta noin tahdin pituisesta melodiapätkästä C-duurissa, joita kukin muusikko toistaa haluamansa määrän ennen siirtymistään seuraavaan. Kun muusikoita on useita (Riley mainitsee partituurissa 35 enimmäismääräksi) tuloksena on rikas ja monimutkainen, staattinen mutta samalla alati vaihtuva rytminen ja harmoninen kuvio. Sävellys kestää 45–90 minuuttia.
Riley esitti 1960-luvulla säännöllisesti yön yli kestäviä soolokonsertteja vanhalla urkuharmonilla, nauhurilla ja saksofonilla, ja useat hänen julkaistut levynsä ovatkin pitkälle 1970-luvulle saakka vastaavanlaisia konsertteja vinyylilevyn rajoihin typistetyssä muodossa: pitkiä sähköuruilla soitettuja teemojen toistoon ja modaalisiin asteikkoihin perustuvia improvisaatioita.
80-luvulta lähtien Riley on tehnyt paljon yhteistyötä jousikvartetti Kronos Quartetin kanssa. 1990-luvulla hän on myös alkanut säveltää suuremmille kokoonpanoille mutta esiintyy edelleen mielellään yksinään.
Vatslav Nižinski
thumb|right|200px|Vatslav Nižinski 17-vuotiaana vastavalmistuneena Krasnoje Selon armeijateatterissa vuonna 1907.
Vatslav Fomitš Nižinski ; (12. maaliskuuta (J: 28. helmikuuta) 1890 Kiova, Venäjän keisarikunta – 8. huhtikuuta 1950 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli puolalaissukuinen venäläinen balettitanssija ja koreografi, joka tunnettiin huimista hypyistään ja tunteikkaista tulkinnoistaan. Nižinski oli Anna Pavlovan tavoin aikansa kuuluisimpia balettitanssijoita, ja hänen nimensä muistetaan yhä edelleen. Ei ole selvää, pitikö Nižinski itse itseään venäläisenä vai puolalaisena. Uuden puolalaisen tutkimuksen mukaan hän piti itseään puolalaisena, vaikka kasvoikin Venäjällä eikä puhunut kunnolla puolaa.
Suku ja koulutus
vasen|pienoiskuva|Vatslav Nižinski [[Šeherazade (Rimski-Korsakov)|Šeherazade-baletissa, noin vuonna 1912 Pariisi, Ballets russes|236x236px]] Vatslav Nižinski syntyi Kiovassa, silloisessa Venäjän keisarikunnassa puolalaisten kiertävien ammattitanssijoiden perheeseen, jotka esiintyivät Venäjän maaseudulla. Hänen vanhempansa olivat balettimestari, ensitanssija Tomasz (ven. Foma) Nižinski ja ensitanssijatar Eleonora Bereda, jotka olivat saaneet koulutuksensa Varsovan Suuressa teatterissa, nyk. Puolan kansallisooppera (Teatr Wielki w Warszawie). He tapasivat Setovin balettiseurueessa Kiovassa.
Isä Tomasz Nižinski onnistui balettimestarin taidoillaan muodostamaan ja ohjaamaan omaa pientä, tusinan tanssijan ja opiskelijan tanssiryhmää. Hän loi balettipantomiimejä ja esiintyi sirkuksissa käyttäen puolalaista ja venäläistä musiikkia. Vuonna 1896 hän esiintyi Bahtšisarain suihkulähde tuotannossa, joka perustuu Puškinin runoon vuodelta 1823. Äiti Eleonora tanssi vangitun prinsessan roolin ja lapset 'Vatsa' ja 'Broni' olivat katsomassa esitystä. Tomasz Nižinski teki koreografian "kahteen erittäin onnistuneeseen balettiin", joista toinen oli nimeltä Zaporozbeskaja Tšarovnitza.
Sisar Bronislava Nižinska on antanut muistelmissaan ymmärtää, että vanhempien pieni tanssiryhmä oli menestyvä, mutta tämä tieto on kyseenalaistettu. Sen lisäksi, että Tomasz Nižinski vuokrasi teattereita esityksiinsä, hän teki sopimuksen suosittujen yöpaikkojen kanssa, joissa asiakkaat illallistivat samalla kun heitä viihdytettiin musiikin ja tanssin voimalla. Perhettä ympäröivät taiteilijat töissä ja kotona. Hänen isänsä "rakasti olla maalarien, kirjailijoiden, näyttelijöiden ja muusikoiden kanssa". Lapsia rohkaistiin harjoittamaan ruumistaan ja Vatslav rakasti erityisesti kiipeilyä ja seikkailemista ympäri Pietarin takapihoja ja kujia.
Lapset saivat perusteellisen balettikoulutuksen ensin kotona. Heidän vanhempansa toimivat myös tanssinopettajina. Yhdessä sisarensa Bronislavan kanssa he esiintyivät ensimmäistä kertaa joulukuvaelmassa ammattinäyttämöllä kun Vatslav oli kuusivuotias. Vanhemmat erosivat vuonna 1897 ja Tomasz Nižinski jäi asumaan Suomen kiertueella tapaamansa tanssijatar Rumjantsevan kanssa eikä enää nähnyt lapsiaan kuin satunnaisesti. Muu perhe jäi asumaan Pietariin, jossa Eleonora Bereda Nižinska ensin yritti elättää kolmea lastaan tekemällä töitä kiertuetanssijana, mutta lopulta piti täysihoitolaa vuokraamalla suuren asunnon huoneita. Vatslav katkeroitui isälleen, joka aiheutti äidille suurta taloudellista huolta. Vanhemmat lähenivät hieman 1910-luvulla ja Tomasz Nižinski kuoli lopulta Venäjällä vuonna 1912. pienoiskuva|269x269px|Nijinsky Venetsian Lidolla, [[Léon Bakst]] Vatslav Nižinski pääsi vuonna 1900 äitinsä hankkimien suosittelijoiden ja tukijoiden (Varsovan Wielki teatterin aikainen ystävä, Victor Stanislas Gillert, joka opetti Keisarillisessa balettikoulussa ja joka hankki arvostetun balettiopettaja Enrico Cecchettin tuen hakemukselle) avulla 9-vuotiaana Pietarin Keisarilliseen balettikouluun, jossa hän opiskeli Enrico Cecchettin, Nikolai ja Sergei Legatin ja mimiikkaa Pavel Gerdtin johdolla. Jo ensimmäisen vuoden lopulla hänen tanssilliset kykynsä huomattiin poikkeuksellisiksi ja hänet otettiin sisäoppilaitoksen oppilaaksi. Hänen sisarensa Bronislava pääsi samaan kouluun kaksi vuotta myöhemmin. Vatslav menestyi loistavasti tanssiaineissa mutta lukuaineissa hän oli heikko oppilas. Vuonna 1902 hän sai varoituksen siitä, että jos opintosuoritukset eivät parane lukuaineissa, hänet erotetaan koulusta. Lukuisissa näytöksissä (Prinsessa Ruusunen, Pähkinänsärkijä, Joutsenlampi) avustajana toimiminen aiheutti valvomista eikä parantanut opintosuorituksia. Vatslavia kiusattiin puolalaisuudestaan ja nimiteltiin erikoisen ulkonäkönsä vuoksi 'japanilaiseksi'. Yksi erittäin kateellinen luokkatoveri aiheutti hänelle jopa putoamistapaturman, jonka jälkeen hän oli neljä päivää tajuttomana.
Mihail Obuhov tuli Nižinskin opettajaksi vuonna 1902, ja myönsi hänelle korkeimman arvosanan, mitä hän oli koskaan antanut oppilaalle. Hänelle annettiin opiskelijaosia tärkeissä näytöksissä baleteissa Paquita, Pähkinänsärkijä ja Pieni kyttyräselkäinen hevonen, jotka esitettiin keisarin läsnäollessa. Hän opiskeli soittamaan pianoa, huilua, balalaikkaa ja harmonikkaa ja sai niistä hyvät arvosanat. Vatslavilla oli hyvä kuulo ja hän soitti hyvin pianoa, mutta hänen näkönsä oli suhteellisen heikko. Tätä vastoin ​​hänen käytöksensä oli toisinaan riehakasta ja villiä, minkä seurauksena hänet erotettiin koulusta vuonna 1903 tapauksen vuoksi, jossa opiskelijat ampuivat ritsoilla ohikulkijoiden hattuja, kun heitä oltiin kuljettamassa vaunuilla Mariinski-teatteriin. Nižinski otettiin takaisin kouluun ulko-oppilaana ankaran kurituksen jälkeen ja palautettiin entiseen asemaansa sisäoppilaitos-opiskelijaksi kuukauden koeajan jälkeen.
Vuonna 1904 balettimestari Marius Petipa valitsi 14-vuotiaan Nižinskin tanssimaan pääroolin koreografin viimeiseksi jääneeseen balettiin, La Romance d'un Bouton de rose et d'un Papillon. Teosta ei koskaan valmistettu näyttämölle Venäjän-Japanin sodan puhkeamisen vuoksi. Sunnuntaina 9. tammikuuta 1905 Nižinski joutui Verisunnuntain välikohtaukseen Pietarissa. Hän juuttui Nevski Prospektilla väkijoukkoon, joka työntyi kohti Talvipalatsia. Keisarillisen ratsuväen joukot hyökkäsivät väkijoukkoon jättäen hänet päähän haavoittuneena. Hänen ystävänsä sisar katosi samalla paikalla jäljettömiin. vasen|pienoiskuva|215x215px|Vatslav Nižinski, baletti Faunin iltapäivä 1912 [[Ballets russes|Ballets russes, Pariisi]] Nižinski muuttui rauhallisemmaksi ja vakavammaksi varttuessaan, mutta hänellä oli vähän ystäviä, mikä oli hänelle tyypillistä koko elämän ajan. Hänen varautuneisuutensa ja ilmeinen tylsyytensä tekivät hänestä epäsuositun muitten silmissä, paitsi kun hän tanssi.
Vuoden 1905 opiskelijanäytöksessä oli pas de deux Persialaisella torilla, jonka tanssivat Nižinski ja Sofia Fjodorova. Obuhov muokkasi tanssia esitelläkseen Nižinskin kykyjä. Hänen ensimmäisen hyppynsä aikana yleisö veti kuuluvasti henkeä ja antoi sen jälkeen spontaanit suosionosoitukset.
Vuonna 1906 Nižinski tanssi Mariinskin balettisarjassa, joka oli tehty Mozartin Don Giovanni n musiikkiin ja Mihail Fokinin koreografiaan. Keisarillisen baletin johtaja onnitteli häntä ja tarjosi hänelle paikkaa, vaikka valmistumisesta ​​oli kulunut vasta vuosi. Nižinski päätti jatkaa opintojaan. Hän kokeili koreografian tekemistä lastenooppera Tuhkimoon toisen opiskelijan, Boris Asafjevin musiikkiin. Jouluna hän esitti Hiirikuningasta Pähkinänsärkijässä. Valmistumisesityksessään huhtikuussa 1907 hän oli Jelisaveta Gerdtin partnerina Fokinin koreografian pas de deux' ssa. Keisarillisen baletin primaballerina Mathilde Krzesinska onnitteli häntä ja kutsui hänet tanssipatnerikseen. Hänen uransa Keisarillisessa baletissa taattiin alkavaksi coryphée-solistina eikä balettikuorossa eli corps de ballet'n jäsenenä. Nižinski valmistui vuonna 1907 luokkansa toiseksi parhaana, parhailla arvosanoilla tanssissa, taiteessa ja musiikissa.
Balettiura
Valmistumisensa jälkeen Nižinski vietti kesän harjoitusten ja esiintymisten jälkeen Krasnoje Selossa tilapäisessä teatterissa pääosin armeijan upseereista koostuvan yleisön kanssa. Näissä esityksissä esiintyi usein keisarillisen perheen jäseniä ja muuta aatelistoa, joiden tuki ja kiinnostus olivat välttämättömiä uralle. Jokainen keisarin edessä esiintynyt tanssija sai kultakellon, johon oli kaiverrettu keisarillinen kotka. Nižinskin palkan, tanssituntien pitämisestä saatujen uusien tulojen ja sisarensa Bronian työsuhteen balettiryhmässä tukemana perhe muutti suurempaan asuntoon. Uusi kausi Mariinski-teatterissa alkoi syyskuussa 1907, jolloin Nižinski työskenteli coryphée-solistina 780 ruplan vuosipalkalla. vasen|pienoiskuva|245x245px|Vatslav Nižinski, baletti Le Pavillon de L'Armide, Saison Russe 1909 Pariisi Teini-ikäisenä Nižinskillä, jolla oli selvästi androgyyninen ulkonäkö, oli homoseksuaalinen suhde paljon vanhempaan ruhtinas Pavel Dimitrijevitš Lvoviin, joka hukutti hänet ylellisyyteen tarjoamalla asunnon, upeita vaatteita ja timanttisormuksia, ruhtinas auttoi myös Nižinskin äitiä taloudellisesti ja tuki Djagilevin Saison Russe -kiertuetta vielä vuonna 1909. Hänen suhdettaan ruhtinaan kanssa seurasi nopeasti suhde kreivi Tiškievitšin kanssa. Nižinskistä tuli tuona aikana Mariinski-baletin johtava tähti ja hän oli usein vieraileva tähti Anna Pavlovan partnerina Bolšoi-baletissa, vaikka hän oli lyhyt ja voimakasrakenteinen.
Fokinin, Benois'n ja Nižinskin välinen kumppanuus toistui koko hänen uransa ajan. Pian tämän jälkeen hän toi esille omaa esiintymistään Prinsessa Ruususen Lintu sininen pas de deux'ssä Lydia Kjaštin kanssa. Mariinskin yleisö oli teoksen kanssa erittäinkin tuttu, mutta Nižinskin esiintyminen ja vaikutelma että hän lensi ilmassa, räjäytti kaikkeen tottuneen yleisön innostuneisiin suosionosoituksiin. Tämän reaktion hän sai aikaan yleisössä uransa aikana jatkossakin. pienoiskuva|236x236px|Vatslav Nižinski, tuulenjumala Voyun roolissa baletissa Le Talisman 1909, [[Mariinski-teatteri]] Seuraavina vuosina Nižinski sai useita solistitehtäviä Mariinskissa. Vuonna 1910 Mathilde Krzesinska valitsi Nižinskin tanssimaan Marius Petipan Le Talisman -baletissa. Nižinski aiheutti sensaation tuulenjumala Vayoun roolissa.
Viimeisen Amerikan kiertueella tehdyn koreografiansa Till Eulenspiegelin vuonna 1916 (säv. Richard Strauss, lavastus ja puvut: amer. Robert Edmond Jones) aikaan Nižinski alkoi kärsiä jo ensimmäisistä sairastumisen oireista. Hetken mielijohteesta tapahtunut avioituminen laivassa matkalla Buenos Airesiin Etelä-Amerikan kiertueella vuonna 1913 häntä pitkään ja sitkeästi piirittäneen ihailijan, unkarilaisen aristokraatin Romola de Pulszkyn (1891-1978) kanssa johti välirikkoon Nižinskin rakastajan Sergei Djagilevin kanssa. Nižinski erotettiin Ballets russes’sta. Avioliitto osoittautui virheeksi, pariskunnalla ei ollut yhteistä kieltä eikä yhteisiä mielenkiinnon kohteita. Hän muutti pysyvästi Sveitsiin, jossa hän hakeutui vaimonsa vaatimuksesta hoitoon skitsofrenian vuoksi. Häntä hoiti kuuluisa psykiatri Eugen Bleuler.
Sodan loputtua Nižinski matkusteli Euroopassa, kävi eri parantoloissa ja kirjoitti muistelmiaan. Viimeiset 30 elinvuottaan hän oli suljettuna suureksi osaksi hoitolaitoksiin. Hän kuoli lontoolaisessa sairaalassa vuonna 1950 munuaisten toiminnan loppumiseen. Vuonna 1953 hänen jäännöksensä siirrettiin Lontoosta Pariisin Cimetière de Montmartren hautausmaalle.
Vatslav Nižinskillä ja Romola Nižinskillä oli kaksi lasta, Kyra (s. 1914), josta tuli tanssijatar Antony Tudorin balettiseurueeseen ja Tamara (s. 1920), joka hoiti vanhempiensa nimeä kantavaa säätiötä. Molemmat muuttivat siirtolaisiksi Yhdysvaltoihin.
Perintö
Vatslav Nižinskin koreografioista ei ole säilynyt riittävästi tietoa, että niitä voitaisiin esittää. Tosin Kevätuhri-baletista on myöhemmin tehty rekonstruktio, joka on ollut myös Suomen Kansallisbaletin ohjelmistossa. Myös Faunin iltapäivästä on tehty rekonstruktio valokuvien ja Nižinskin muistiinpanojen pohjalta. pienoiskuva|240x240px|Vatslav Nižinski ja [[Bronislava Nižinska Faunina ja Nymfinä baletissa L’après-midi d’un faune, Giennadij Jerszow 2011, Puolan kansallisooppera, Varsova]] Vatslav Nižinskistä ja Bronislava Nižinskasta on vuonna 2011 tehty veistokset Puolan kansallisopperan lämpiöön. Heidät esitetään rooleissaan Faunina ja Nymfinä baletissa L’après-midi d’un faune. Puolan kansallisbaletin tilauksesta veistoksen pronssista teki ukrainalainen kuvanveistäjä Giennadij Jerszow.
Myös Pariisissa oleva katu on nimetty Vatslav Nižinskin mukaan.
Hans-Dieter Flick
Hans-Dieter ”Hansi” Flick (s. 24. helmikuuta 1965) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Heinäkuusta 2021 lähtien hän on toiminut Saksan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Ura
Flick aloitti pelaajauransa SV Sandhausenissa, jonka edustusjoukkueessa hän debytoi kaudella 1982/83. Hän edusti joukkuetta Oberligassa kolme kautta, kunnes liittyi Bayern Münchenin organisaatioon vuonna 1985. Flick edusti Bayernia viiden kauden ajan pelaten 104 ottelua suurseuran paidassa. Hän voitti seuran kanssa neljä Bundesliigan mestaruutta.
Flick siirtyi vuonna 1990 FC Kölniin, jota edusti ammattilaisuransa viimeiset kaudet. Flick joutui lopettamaan ammattilaisuransa vian 28-vuotiaana loukkaantumisten vuoksi. Flick jatkoi jalkapallon parissa amatööriseura Victoria Bammentalissa, jossa toimi valmentajana vuosina 1996–2000.
Hoffenheim-pestinsä jälkeen Flick toimi Red Bull Salzburgin apuvalmentajana. Elokuussa 2006 Flickistä tuli Joachim Löwin apuvalmentaja Saksan jalkapallomaajoukkueen valmennustiimiin. Flick toimi Löwin apuvalmentajana kahdeksan vuoden ajan ja oli ensin häviämässä arvokisafinaalia Espanjalle, EM-kilpailuissa 2008 ja myöhemmin voittamassa maailmanmestaruuden Saksalle  MM-kilpailuissa 2014. MM-kisojen 2014 jälkeen Flick jätti tehtävänsä apuvalmentajana ja siirtyi Saksan jalkapalloliiton urheilutoimenjohtajaksi. Flick erosi tehtävästään tammikuussa 2017.
Kesällä 2017 Flick palasi TSG 1899 Hoffenheimin organisaatioon johtotehtäviin. Yhteistyö päättyi kuitenkin Flickin irtisanomiseen jo helmikuussa 2018.
Kesällä 2019 Flick palasi valmennustehtäviin, kun hänestä tuli Bayern Münchenin apulaisvalmentaja. Niko Kovačin saatua potkut päävalmentajan tehtävistä marraskuun alussa 2019 nousi Flick väliaikaisesti seuran päävalmentajaksi. Flickin johdolla Bayern voitti Olympiakosin Mestarien liigassa 2–0 ja Borussia Dortmundin Bundesliigassa 4–0. Voittojen jälkeen seurajohto ilmoitti Flickin jatkavan "toistaiseksi" seuran päävalmentajana. Flickin johdolla Bayern hävisi vain kaksi Bundesliiga-ottelua ennen kuin covid-19-viruksen leviäminen keskeytti sarjan maaliskuun alussa. Kauden jatkuttua uudelleen Bayern jatkoi voittokulkuaan ja varmisti Flickin johdolla mestaruuden kaksi kierrosta ennen sarjan päättymistä. Flickin debyyttikausi Bayernissa huipentui Mestarien liigassa, jossa joukkue jyräsi voitosta voittoon. Loppuottelussa Bayern kaatoi Paris Saint-Germainin 1–0. Näin Bayernista tuli ensimmäinen joukkue, joka voitti kaikki Mestarien liigan ottelunsa.
Kaudella 2020/21 Flick luotsasi Bayernin jälleen Saksan mestariksi. Joukkue voitti pokaalit myös Saksan supercupissa, UEFA Super Cupissa ja FIFA Club World Cupissa. Mestarien liigassa Flickin yritys puolustaa mestaruutta kariutui kuitenkin puolivälierissä, kun PSG otti edelliskauden finaalivastustajastaan revanssin edeten jatkoon vierasmaalisäännön turvin. Toukokuussa 2021 vahvistettiin, että Flick korvaa Joachim Löwin Saksan maajoukkueen päävalmentajana kesän EM-lopputurnauksen jälkeen.
USS Long Island (CVE-1)
USS Long Island (runkonumerot AVG-1, ACV-1 ja CVE-1) oli Yhdysvaltain laivaston Long Island -luokan saattuetukialus. Se oli samalla Yhdysvaltain ensimmäinen saattuetukialus ja luokkansa nimikkoalus.
Valmistus
Maritime Commission tilasi C3-S-A1-tyyppisen rahtialuksen SS Mormacmailin Sun Shipbuilding and Drydock Companyltä Chesteristä Pennsylvaniasta, missä köli laskettiin 7. heinäkuuta 1939. Alus laskettiin vesille 11. tammikuuta 1940 kumminaan neiti Dian B. Holt. Yhdysvaltain laivasto lunasti aluksen 6. maaliskuuta 1941. Se otettiin palvelukseen 2. kesäkuuta 1940 nimellä USS Long Island ja runkonumerolla AVG-1 ensimmäisenä päällikkönään Donald B. Duncan.
Palvelus
Ennen hyökkäystä Pearl Harboriin alus oli saattuetehtävissä Pohjois-Atlantilla. Se siirrettiin keväällä 1942 Tyynelle valtamerelle, jossa se oli Midwayn taistelun jälkeen ilmasuojatehtävissä. Alukselta lähetettiin ensimmäiset merijalkaväen lentokoneet, jotka laskeutuivat Henderson Fieldille Guadalcanalin taistelussa. Alus luokiteltiin uudelleen 20. elokuuta 1942 ACV-1:ksi ja 15. heinäkuuta 1943 CVE-1:ksi. Sodan lopun alus oli koulutus- ja kuljetustehtävissä.
Alus poistettiin 26. maaliskuuta 1946 palveluksesta ja myytiin 24. huhtikuuta 1947 romutettavaksi. Se myytiin edelleen ja muutettiin siirtolaisia Euroopan ja Kanadan väliä kuljettavaksi kauppalaivaksi nimellä Nelly. Alus myytiin 1953 ja muutettiin koululaivaksi Seven Seas-nimellä. Alus myytiin 1960-luvun puolivälissä Rotterdamin yliopistolle opiskelija-asuntolaivaksi ja romutettiin lopulta 1977 Belgiassa.
Toivo Gustafsson
thumb|150px|Toivo Gustafsson Toivo Gustafsson (9. maaliskuuta 1891 Helsinki – 31. lokakuuta 1934) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kirvesmies Oskar Gustafsson ja Serafia Simola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Hulda Maria Berschewskyn kanssa.
Opinnot
Gustafsson kävi kansakoulun. Hän suoritti Voimistelu- ja urheilukurssin Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston voimistelulaitoksessa vuonna 1918.