cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veden vartija
Elokuva kuvattiin vuonna 2020 Virossa, Saksassa ja Norjassa. Elokuvan tekoprosessi alkoi jo vuoden 2015 syksyllä. Elokuvan piti tulla teattereihin maaliskuussa 2022, mutta koronarajoitukset siirsivät ensi-illan syksyyn. Elokuvan budjetti on yli 4,1 miljoonaa euroa, mikä tekee siitä Suomen kalleimman naisen ohjaaman elokuvan.
Veden vartija sai kehnon vastaanoton sekä yleisön että kriitikoiden keskuudessa. Elokuvakriitikot ovat kutsuneet elokuvaa muun muassa ontoksi, mitäänsanomattomaksi sekä kliseiseksi.
Elokuvan tekemisestä julkaistiin elokuvatoimittaja Kalle Kinnusen kirjoittama kirja Veden vartija – Teemestarin kirjasta elokuvaksi.
Juoni
Tulevaisuudessa maailman makea vesi on loppumassa. Teemestariksi valmistuva pikkukylän nuori nainen Noria saa selville sukunsa salaisuuden: he vartioivat salaista lähdettä keskellä tundraa. Samalla kun Skandinavian unionia Aasiasta kontrolloiva sotilashallitus kiristää kuria, jää Noria yksin salaisuutensa kanssa isänsä kuollessa. Isän jäämistöstä Noria saa selville vielä vaarallisemman salaisuuden – saastuneiksi luulluilla Menetetyillä mailla saattaa vielä olla puhdasta vettä. Norian ainoa tuki on hänen kyyninen ystävänsä Sanja, joka köyhempänä kärsii pahemmin kuivuudesta. Samalla kun Norian salaisuudet ajavat häntä ja Sanjaa erilleen, Noria lähentyy optimistisen liikemiehen Taron kanssa, joka sanoo tulleensa ratkomaan kylän vesipulaa – mutta Noria ei tiedä tämän valehtelevan kaikesta. Lopulta Norian on paettava, pelastettava Sanja ja saatava selville, onko elinkelvottomaksi muuttuneella maailmalla vielä toivoa.
Arvosteluja
Aki Lehti, Muropaketti:
Tero Kartastenpää, Helsingin Sanomat:
Juha Rosenqvist, Film-o-Holic.com:
Jouni Vikman, Episodi:
Rane Aunimo, Demokraatti:
Elokuvan historia
thumb|Amerikkalaisen Biographin elokuvajuliste vuodelta 1913. Elokuvan historia katsotaan yleisimmin alkaneeksi vuodesta 1895, jolloin Lumièren veljekset järjestivät ensimmäisen varsinaisen elokuvaesityksen. Seuraavien kahden vuosikymmenen aikana elokuvan kerronta ja tekniikat etsivät muotojaan. Elokuvan historian käännekohtia ovat esimerkiksi Hollywoodin studiojärjestelmän perustaminen 1910-luvulla, mykkäelokuvan kukoistuskausi 1920-luvulla, äänielokuvan synty vuonna 1927, Hollywood-elokuvan klassinen kausi 1930-luvulta 1950-luvulle, värin ja laajakangasformaatin yleistyminen 1950-luvulla, eurooppalainen realismi ja uuden aallon elokuva sekä digitaalisuuden yleistyminen 1990-luvulla.
Veden vartija
Arvosteluja
Anne Välinoro, Kulttuuritoimitus:
Jussi U. Pellonpää, FilmiFIN:
Elokuvan historia
Elokuva oli ensimmäinen audiovisuaalinen massamedia. Tämän vuoksi sitä käytettiin muun muassa uutisten ja valistuksen/propagandan levittämiseen aina television yleistymiseen saakka. Tämän jälkeen elokuvaa on käytetty lähinnä taiteen ja viihteen välineenä.
Edeltäjät
Elävän kuvan historia ulottuu 1600-luvulle, yli 200 vuotta kauemmas kuin filmin historia. Ensimmäiset elävää kuvaa esittävät laitteet tehtiin 1600- ja 1700-luvuilla. Taikalyhdyllä voitiin esittää kuvapareja, jotka liukuivat toistensa päälle, mutta ei vielä liikkuvaa kuvaa. Taikalyhty oli puinen tai peltinen laatikko, johon kuvat työnnettiin putken ja valonlähteen väliin.
1800-luvulla ranskalainen Joseph Plateau kehitti fenakistoskooppi. Se on rei’itetty kiekko, jota pyörittämällä siihen kiinnitetyt kuvat vaihtuvat ja luovat liikkeen illuusion. Siitä kehitettiin zoetrooppi, jossa on kaksi kiekkoa, rei’itetty ja kuvasarjan sisältävä. Muita 1800-luvun eläviä kuvia näyttäviä keksintöjä olivat flip book eli ‘plärä’, mutoskooppi sekä praksinoskooppi. Kaikkien näiden laitteiden esittämät elävät kuvat eivät kuitenkaan vielä kertoneet mitään tarinaa kuten oikeat elokuvat, vaan yksi ja sama tapahtuma vain toistui loputtomiin. Lisäksi niiden kuvat olivat piirrettyjä eivätkä valokuvia.
1820-luvulla keksityn valokuvauksen tekniikka kehittyi niin, että 1870-luvulla voitiin jo ottaa kuvasarjoja. Ranskalainen Étienne-Jules Marey keksi 1880-luvun alussa valokuvakiväärin, jolla hän pystyi liittämään kuvasarjoja yhteen. Hän myös kehitti niiden katsomiseen projektorin, jolla hän pystyi esittämään kuvasarjoja elokuvan tapaan vaikkakaan ei vielä tasaisella nopeudella. Mareyn työtoveri Georges Demenÿ kehitti hänen jälkeensä fonoskoopin, pyörivän kiekon, jolla olevat kuvat heijastettiin valkokankaalle taikalyhdyn avulla.
Synty
Elokuvan keksimisvuotena pidetään vuotta 1895, jolloin ranskalaiset Lumièren veljekset Louis ja Auguste järjestivät Pariisissa lyhyen elokuvaesityksen. Vastaavia esityksiä olivat tosin aikaisemmin järjestäneet myös amerikkalainen Henry Renno Heyl sekä saksalaiset Skladanowskyn veljekset. Nämä varhaisimmat elokuvat olivat korkeintaan minuutin mittaisia arkisia ja juonettomia tallennuksia tavallisista asioista, kuten kävelevistä tai korttia pelaavista ihmisistä. Filmikelaa pyöritettiin veivaamalla kampea kädellä, ja näin koneenkäyttäjä pystyi säätelemään kuvanopeutta ja jopa elokuvan suuntaa. Pian elokuvilla alettiin pyrkiä ällistyttämään katsojia näyttämällä erikoisia tai iljettäviä asioita; tällaisia elokuvia kutsuttiin attraktioelokuviksi.
Kehityksen vuosikymmenet
thumb|[[Georges Mélièsin Matka kuuhun (1902) on yksi elokuvan ensimmäisen vuosikymmenen tunnetuimmista elokuvista.]] Kertova elokuva syntyi 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Ensimmäisenä nykyaikaisena kertovana elokuvana, jolla on päähenkilöt ja tunnistettava juoni, pidetään usein Edwin S. Porterin Suurta junaryöstöä (1903). Tässä elokuvassa käytettiin ensi kertaa niin sanottua samanaikaista leikkausta eli samaan aikaan eri paikoissa tapahtuvia kohtauksia limittäin. Toinen kuuluisa elokuva tältä ajalta on Georges Mélièsin Matka kuuhun (1902), jossa jo käytettiin karkeata leikkausta. Méliès käytti elokuvissaan myös paljon trikkitekniikkaa, ja elokuvat värjättiin käsityönä. Näissä varhaisissa kertovissa elokuvissa käytettiin vielä hyvin vähän välitekstejä ja lähikuvia. Useimmiten ihmiset kuvattiin kaukokuvassa, kuin teatterin lavalla esiintyvinä. Lähikuvat tulivat yleisempään käyttöön elokuvissa vasta 1910-luvun alussa, ja sen myötä elokuvanäyttelijöistä alkoi tulla tunnettuja. Myös hahmojen tunnetilojen ilmaisu kehittyi elokuvaleikkauksen kehittymisen myötä. Käyttöön tulivat myös näkökulmaotokset, joissa ensin näytetään ihmistä ja sen jälkeen sitä, mihin hän katsoo.
Elokuvan teko, filmit ja kamerat yhdenmukaistuivat 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla, ja alalle luotiin standardeja. Suuria elokuvatuottamoita perustettiin Yhdysvaltoihin ja Eurooppaan. Amerikkalaiset elokuvayhtiöt alkoivat vuoden 1910 tienoilla muuttaa ilmastoltaan suotuisaan Hollywoodiin Kaliforniaan, jonne syntyi seuraavan kymmenen vuoden aikana useita edelleenkin toimivia suuria elokuvayhtiöitä.
thumb|Kohtaus elokuvasta [[Kansakunnan synty (1915).]] Elokuvien pituus alkoi kasvaa 1910-luvun puolivälissä. Euroopassa alettiin tehdä huolella lavastettuja “taide-elokuvia”, joiden aiheet otettiin kirjallisuudesta ja historiasta. Hollywoodissa pitkää elokuvaa alkoi ensimmäisenä tehdä D. W. Griffith, jonka kolmetuntinen Kansakunnan synty (1915) saavutti niin suuren suosion, että kaikki amerikkalaiset studiot ryhtyivät tekemään pitkiä elokuvia. Elokuvien pidentymisen seurauksena yhdessä elokuvanäytännössä alettiin näyttää vain yksi elokuva aikaisempien useiden lyhytelokuvien sijaan.
Mykkäelokuvan kulta-aika
thumb|left|upright|[[Charlie Chaplin oli mykkäelokuvan merkittävimpiä koomikkoja.]] Elokuvassa ei ollut mukana ääntä ennen 1920-luvun loppua. Tänä mykkäelokuvien aikana tehtiin paljon komedioita, joita katsotaan ja arvostetaan edelleen. Mykkäkomedioiden komiikka perustui usein kaatuiluun ja asioiden hajottamiseen. Tunnetuimpia mykkäelokuvien koomikoita olivat esimerkiksi Buster Keaton, Charles Chaplin ja Harold Lloyd. Heistä etenkin Chaplin nousi suureen suosioon pitkillä elokuvillaan, joissa oli komiikan lisäksi myös tunteellisuutta ja yhteiskunnallisia epäkohtia kuvaavaa realismia. Chaplin onnistui myös siirtymään mykkäelokuvista äänielokuviin.
Euroopassa tehtiin vuodesta 1915 alkaen vähemmän elokuvia kuin Hollywoodissa, mihin osaltaan vaikutti ensimmäinen maailmansota vuosikymmenen lopulla. Monien Euroopan maiden mykkäelokuvan kultakausi ajoittui 1920-luvulle, jolloin etenkin Neuvostoliitto, Saksa ja Ranska tuottivat tärkeitä mykkäelokuvia. Eurooppalainen mykkäelokuva oli amerikkalaiseen verrattuna kerronnaltaan ja kuvaukseltaan kokeilevampaa. Euroopan tärkein elokuvaohjaaja 1920-luvulla oli neuvostoliittolainen Sergei Eisenstein. Ranskassa tärkein suuntaus oli impressionistinen elokuva. Saksalaiset tekivät paljon kauhuelokuvaa ja niin sanottua ekspressionistista elokuvaa, kuten Tohtori Caligarin kabinetti (1920), joissa todellisuutta kuvataan vääristyneenä ja liioiteltuna. Saksalaisista tieteiselokuvista tunnetuin on Fritz Langin Metropolis (1927). Moni saksalainen elokuvantekijä pakeni natseja 1930-luvulla Hollywoodiin ja vei sinne saksalaisia vaikutteita. Yhdysvaltojen ja Euroopan lisäksi mykkäelokuvaa tehtiin myös esimerkiksi Japanissa, Intiassa sekä joissain arabimaissa ja Iranissa.
Äänielokuvan tulo
Ensimmäisenä äänielokuvana pidetään Jazzlaulajaa (1927). Pian Western Electric -yhtiö kehitti Vitaphone-menetelmän, jossa ääniraita kulkee filmin reunassa kuvaraidan vieressä. Tästä tuli alan hyväksytty standardi aina 2000-luvulle asti. Aluksi äänielokuva herätti myös vastustusta, sillä joidenkin mielestä ääni pilasi elokuvan. Sen lisäksi kehittymättömän äänitystekniikan johdosta ensimmäiset äänielokuvat olivat yksinkertaisia ja liikkumattomia. Äänielokuva yleistyi Hollywoodissa nopeammin kuin Euroopassa, mikä antoi amerikkalaisille johtoaseman maailman elokuvamarkkinoilla. Äänielokuvan yleistymisen johdosta moni mykkäelokuvan tähti menetti suosionsa, mutta ääneltään sopivat pystyivät jatkamaan uraansa. Vieraskielisten elokuvien dubbaustekniikka kehittyi vuonna 1932.
Klassinen kausi
thumb|upright|[[Tuulen viemää (elokuva)|Tuulen viemää (1939) on klassisen Hollywoodin tunnetuimpia elokuvia.]] Elokuvan klassiseksi kaudeksi kutsutaan vuosikymmeniä 1930–1950, jolloin Hollywood oli maailman johtava elokuvanvalmistaja. Tätä aikaa kutsutaan myös studiokaudeksi, sillä elokuvien tekemisestä vastasivat silloin studiot, joiden johdossa oli vaikutusvaltaisia elokuvamoguleja. Monet studiot omistivat myös elokuvateattereita, joissa ne esittivät omia elokuviaan. Studiot erikoistuivat usein tietyntyyppisiin elokuviin: esimerkiksi MGM teki suuria ja näyttäviä elokuvia, Warner halpoja rikoselokuvia ja Universal kauhuelokuvia.
Klassisella kaudella elokuvaan syntyivät kerronnan säännöt, jotka vaikuttavat viihde-elokuvaan edelleen. Elokuvan piti kertoa johdonmukainen tarina alusta loppuun ja päättyä selkeään ratkaisuun. Mitään ei saanut jättää selittämättä, vaan elokuvan henkilöillä tuli olla tarkat ja helposti ymmärrettävät syyt toiminnalleen. Kehitettiin esimerkiksi kuvan ja vastakuvan periaate, jossa puhuvan henkilön ja puheen kohteen kuvien täytyy olla samanlaisia. Klassisen Hollywoodin yhtenä puhtaimmista tuotoksista pidetään 10 Oscar-palkinnon voittanutta menestyselokuvaa Tuulen viemää (1939).
Hollywoodin studiokauden tunnetuimmat elokuvat kuuluivat useimmiten johonkin kuudesta lajityypistä, jotka olivat lännenelokuva, rikoselokuva, kauhu- ja tieteiselokuva, musikaali, komedia ja melodraama. Lajityyppejä kuitenkin sekoitettiin paljon toisiinsa, kuten komediaa lännenelokuviin ja rikoselokuviin.
1930-luvun menestyneimpiä komediatähtiä Hollywoodissa Chaplinin ohella olivat muun muassa Marxin veljekset sekä Ohukainen ja Paksukainen. Vuosikymmenen lopulla suosioon nousivat screwballkomediat. Hollywoodin tunnetuimpia lännenelokuvaohjaajia olivat esimerkiksi Howard Hawks ja John Ford. Jännitys- ja kauhuelokuvien merkittävimpiin ohjaajiin kuului Alfred Hitchcock. Musikaalitähdistä tunnetuimpia olivat Fred Astaire, Ginger Rogers ja Gene Kelly. Kauden suurimpia ja viimeisiä naistähtiä oli Marilyn Monroe 1950-luvulla.
Kaikkien sääntöjen seurauksena Hollywood-elokuvasta tuli yksinkertaisempaa kuin eurooppalaisesta elokuvasta, jossa tarina on usein pyritty kertomaan haasteellisemmin ja älyllisemmin. Niin Euroopassa kuin Hollywoodissakin tehtiin myös realistisia ja kokeellisia elokuvia. Hollywoodissa sääntöjä rikkoi esimerkiksi Orson Wellesin arvostettu Citizen Kane (1941). Euroopassa realistisia elokuvia tekivät esimerkiksi Ingmar Bergman, Luchino Visconti ja Jean Renoir. Italiassa syntyi neorealismin tyylisuunta, jonka elokuvat kuvasivat tavallisia ihmisiä ja jotka tehtiin kaduilla luonnollisessa valaistuksessa. Neuvostoliitossa tehtiin sosialistista realismia, joka oli ihanteellista ja silottelevaa. Intiassa Satyajit Ray poikkesi musikaalien valtavirrasta realistisilla elokuvillaan. Kokeellisen elokuvan tunnettuja tekijöitä oli esimerkiksi espanjalainen Luis Buñuel. Italiassa neorealistinen suuntaus vaihtui 1950-luvulla seikkailu- ja kauhuelokuvien sekä komedioiden kautta 1960-luvulla spagettiwesterneihin.
Studiokaudella syntyi myös niin sanottu B-elokuva, jolla tarkoitettiin kaksiosaisen näytöksen ensimmäistä elokuvaa. Elokuvien studiokausi loppui 1950-luvulla, kun elokuvissa alettiin monesta syystä käydä aikaisempaa harvemmin ja suuret elokuvastudiot alkoivat hajota.
Värielokuva
Värifilmi yleistyi pitkien elokuvien tuotannossa 1940-luvun loppupuolella, jolloin käytettiin pääasiassa Technicolor-järjestelmää. Technicolor jakoi kuvan kolmeksi eri värikomponentiksi (punainen, vihreä ja sininen), jotka tallennettiin omille mustavalkofilmeille. Tällä tekniikalla pystyttiin tuottamaan hyvinkin realistiset, joskin nykystandardeilla kovin kylläiset värit. Myöhemmin keksittiin komposiittivärifilmi, joka sisälsi kaikki värikomponentit samalla filmillä, joskin Technicoloria käytettiin elokuvan jälkituotannossa vielä 1970-luvun loppupuolella.
Sekä ääni että väri olivat merkittäviä keksintöjä elokuvalle, mutta niiden vaikutus ei ollut vain tekninen. Värielokuvan ilmestyessä mustavalkoiselle elokuvalle tyypillinen dramaattinen valaistus lähes katosi. Jyrkkäkontrastisesta mustavalkokuvasta tuli tunnetuksi etenkin sodanjälkeinen amerikkalainen film noir -elokuva. Kokonaan mustavalkofilmi ei kuitenkaan hävinnyt, vaan esimerkiksi Steven Spielberg ja Jim Jarmusch ovat tehneet pitkiä mustavalkoelokuvia, ja Suomessa mustavalkoelokuvia ovat tehneet niinkin erilaiset elokuvantekijät kuin Aki Kaurismäki ja Spede Pasanen, edellinen taiteellisin ja jälkimmäinen taloudellisin perustein.
Tekniikan kehittyminen
1950-luvun elokuvateknisistä uudistuksista menestyneimpiä oli laajakangaselokuva, joka johti siihen, että Hollywoodissa alettiin tehdä paljon Raamattua ja antiikin historiaa käsitteleviä spektaakkelielokuvia. Laajakangaselokuvatekniikoista merkittävimmiksi nousivat anamorfinen CinemaScope, Vistavision ja alkeellinen, joskin pioneerina tärkeä Cinerama. Mittavimmat elokuvat saatettiin kuvata jopa tavallista leveämmälle 65-milliselle filmille. Myöhemmin kehitettiin äärimmäisen suurta negatiivikuva-alaa hyödyntävä Imax-formaatti, joka on tosin pysynyt lähinnä dokumenttielokuvia tarjoavana erikoisformaattina.
Myös elokuvatekniikan keveneminen auttoi elokuvaa taiteellisesti. 1950-luvun lopussa ammattimaiset elokuvakamerat olivat jo niin pieniä, että niillä pystyi kuvaamaan helposti käsivaralla lähes missä vain. Tämä kehitys innosti ranskalaisen uuden aallon elokuvaohjaajia. 1960-luvulla elokuvafilmeistä tuli herkempiä ja kuvausobjektiiveista valovoimaisempia, mikä mahdollisti kuvaamisen ilman erillistä valaistusta ja edesauttoi ranskalaisen uuden aallon tyyppistä spontaania elokuvaa.
Modernistinen elokuva
thumb|[[François Truffaut (oik.) oli ranskalaisen elokuvan uuden aallon merkittävimpiä ohjaajia.]] Toisen maailmansodan jälkeen elokuva alettiin aiempaa selvemmin kokea taiteeksi eikä vain helpoksi viihteeksi. 1950–1970-lukujen elokuvaa kutsutaan usein modernistiseksi elokuvaksi tai uuden aallon elokuvaksi. Elokuvantekijät ryhtyivät kuvaamaan maailmaa uudella tavalla, sillä maailma oli muuttunut sodan jäljiltä. Modernistinen elokuva otti vaikutteita modernistisesta kaunokirjallisuudesta ja alkoi käyttää uusia keinoja. Modernistinen elokuva pyrki hajottamaan klassisen elokuvan käsityksen todellisuudessa mahdollisesta yhtenäisestä tarinasta käyttäen katkelmallisuutta, juonettomuutta sekä luopumista selkeästä tarinasta ja loppuratkaisusta. Tunnetuimpia modernistisia elokuvaohjaajia ovat ranskalaiset Jean-Luc Godard, François Truffaut ja Éric Rohmer. Ranskalaiseen uuden aallon elokuvaan kuului myös ajatus auteurista, ohjaajasta, joka luo oman taideteoksensa filmaamalla oman käsikirjoituksensa. Italialisen neorealismin perinnön tunnettuja edustajia olivat Federico Fellini ja Michelangelo Antonioni. Saksan uudesta aallosta tunnetaan etenkin Rainer Werner Fassbinder ja Neuvostoliitosta Andrei Tarkovski. Itä-Euroopassa modernistista elokuvaa tekivät esimerkiksi Andrzej Wajda, Roman Polański, Miklós Jancsó ja Jiří Menzel. Japanin tunnetuin elokuvaohjaaja on Akira Kurosawa, joka yhdisti japanilaisen taisteluelokuvien perinteen moderniin kuvakerrontaan.
Postmodernistinen elokuva
Modernistista elokuvaa seurasi 1970-luvun puolivälistä alkaen postmodernistinen elokuva, joka lainaa ja sekoittaa piirteitä vanhemmista taiteen ja viihteen muodoista. 1980-luvulla tärkein postmodernistisen elokuvan maa oli Ranska, jonka tunnetuimpia ohjaajia olivat esimerkiksi Jean-Jacques Beineix ja Luc Besson. Espanjassa postmodernistista elokuvaa on tehnyt esimerkiksi Pedro Almodóvar ja Englannissa Peter Greenaway. Uusin elokuvan uudistamiseen pyrkinyt liike on dogma-liike, jonka aloitti tanskalainen ohjaaja Lars von Trier 1990-luvulla.
Hollywoodin nykyelokuva
Hollywoodiin tuli klassisen kauden päätyttyä 1960-luvulta alkaen eurooppalaista tietoisuutta ohjaajan merkityksestä elokuvassa. Myös perinteisiä menestyselokuvia tehtiin edelleen, vaikka elokuvissa käyminen olikin dramaattisesti vähentynyt 1940-luvun ajoista. Uudenlaisia ohjaajia Hollywoodissa olivat esimerkiksi Robert Altman, Francis Ford Coppola, Brian De Palma, George Lucas, Martin Scorsese ja Steven Spielberg. Heistä suurinta kaupallista menestystä on saavuttanut Spielberg, jonka elokuva Tappajahai (1975) oli myös ensimmäinen niin sanottu "event movie", 'tapahtumaelokuva'. Sillä tarkoitetaan elokuvaa, joka tuo siihen sijoitetut rahat moninkertaisesti takaisin. Samankaltaisia menestyselokuvia ovat olleet myös muun muassa Tähtien sota (1977), E.T. (1982) ja Titanic (1997). Vaikeasti luokiteltava tärkeä nykyohjaaja on Stanley Kubrick, jonka tunnetuin elokuva on 2001: Avaruusseikkailu (elokuva) (1968).
thumb|[[The Expendables 2 (2012) kokosi yhteen Hollywoodin tunnetuimpia toimintaelokuvasankareita edeltäneiltä vuosikymmeniltä.]] 1980-luvulla Hollywoodin merkittävimmäksi lajityypiksi nousi toimintaelokuva, jonka tunnetuimpia edustajia ovat Alien-elokuvat, Rambot, Terminaattori-elokuvat sekä James Bondit. Suurimmiksi toimintaelokuvatähdiksi nousivat Arnold Schwarzenegger ja Sylvester Stallone. 1990-luvulta alkaen toimintaelokuvien suosio on hiukan laskenut, mutta samalla niihin on tullut mukaan uudenlaisia piirteitä, kuten elokuvissa Kill Bill ja Matrix.
1990-luvulla Hollywoodin suosituimmiksi elokuviksi toimintaelokuvien rinnalle alkoivat nousta romanttiset komediat, kuten Pretty Woman (1990) sekä Jane Austen -filmatisoinnit ja mukaelmat. Myös isojen yhtiöiden ulkopuolella tehtäviä independent-elokuvia julkaistaan nykyisin paljon. Merkittäviä indie-elokuvantekijöitä ovat esimerkiksi David Lynch ja Jim Jarmusch.
Hollywoodissa tehdään menestyselokuville nykyisin runsaasti jatko-osia, kuten sarjakuviin perustuvat Batmanit, Hämähäkkimiehet ja X-Menit. Myös tietokonepeleihin perustuvat elokuvat ovat 2000-luvulla yleistyneet.
Muiden maiden elokuvan historia
Aasiassa on aina tuotettu paljon elokuvia, ja Kiina, Japani ja Intia ovat suuria ja tärkeitä elokuvien tuottajamaita. Kiinassa 1960-luvun kulttuurivallankumouksella oli rajoittava vaikutus maan elokuviin aina 1980-luvulle asti, jolloin maan elokuvatuotanto vapautui. Hongkongissa on tuotettu paljon kungfu-elokuvia. Arabimaista Egyptissä tehtiin jo 1920-luvulla paljon elokuvia. Iranin elokuva on nousut länsimaissa esiin 1990-luvulta alkaen. Ensimmäinen kokonaan afrikkalaisin voimin tehty elokuva julkaistiin vuonna 1955.
Digitaalisuus
Viimeisin elokuvatekniikan mullistus on digitaalisuus. Digitaalinen kuvaus, editointi ja äänen taltiointi yleistyivät nopeasti 1990-luvun aikana, ja niistä on tullut varsinkin amatöörielokuvaajien keskuudessa suosittuja tekniikan suhteellisen halpuuden takia. Erityisesti digitaalisuus on auttanut dokumentaristeja, ja voidaankin sanoa, että 2000-luvulla dokumenttielokuva on jopa kokenut todellisen renessanssin.
Dokumenttielokuva
Ensimmäinen nykyaikainen dokumenttielokuva oli Robert Flahertyn ohjaama Nanook, pakkasen poika (1922). Seuraavalla vuosikymmenellä englantilainen dokumenttielokuva koki kukoistuskautensa. Myös natsi-Saksassa 1930-luvulla tehdyt dokumenttielokuvat Tahdon riemuvoitto ja Olympia ovat jääneet dokumenttielokuvan historiaan. Toisen maailmansodan jälkeen syntyi Ranskassa ja Yhdysvalloissa niin sanottu totuuselokuva, joka on tehty hyvin pienellä kalustolla ja joka seuraa tavallisten ihmisten elämää. 2000-luvulla on tehty erityisen paljon poliittisia dokumenttielokuvia.
Animaatioelokuva
Animaatioelokuvia alettiin tehdä jo 1800-luvun lopulla. Varhaiset animaatiot perustuivat yleensä sarjakuviin. Amerikkalaisen animaation tärkein hahmo on Walt Disney. Hänen studionsa on tehnyt lukuisia klassikoita kuten Lumikki ja seitsemän kääpiötä (1937), joka oli maailman ensimmäinen pitkä värianimaatio. Myös Warnerin ja MGM:n animaatio-osastot tuottivat paljon animaatioita, kuten Väiski Vemmelsääri -elokuvia. Television tulon seurauksena animaation taso laski Yhdysvalloissa pitkäksi aikaa. Animaatioelokuvan uusi nousu alkoi 1990-luvulla. Eniten animaatioelokuvia nykyisin tehdään Japanissa.
Kriitikot, palkinnot ja festivaalit
Elokuvakriitikon ammatti syntyi 1910-luvulla Ranskassa ja Italiassa. Maailman tunnetuin elokuvapalkinto, Oscar-palkinto, jaettiin ensimmäisen kerran toukokuussa 1929. Ensimmäinen elokuvafestivaali järjestettiin Venetsiassa vuonna 1932, ja vaikutusvaltainen Cannesin elokuvafestivaali alkoi vuonna 1946.
Seitsemän unikeon luola
pienoiskuva|Seitsemän unikeon luolat. Seitsemän unikeon luola (Pyhien seitsemän nukkujan luola/hautausmaa) on antiikin ajan Efesoksen kaupunkiin liittynyt hautaluolasto nykyisessä Turkissa. Se yhdistetään seitsemän efesoslaisen marttyyrinuorukaisen eli seitsemän unikeon (pyhät seitsemän nukkujaa) legendaan.
Haudat sijaitsivat Efesoksen kaupunginmuurien ulkopuolella nykyisen Panayır-dağin kukkulan itärinteessä. Legendan mukaan seitsemän nuorukaista pakeni paikalla olleeseen luolaan kristittyjen vainojen aikaan keisari Deciuksen kaudella vuonna 249–251. He nukkuivat siellä aina keisari Theodosiuksen aikaan 379–395 saakka, jolloin vainot olivat ohi. Kirjallisessa traditiossa tapahtuma yhdistetään yleensä Efesokseen, mutta se on yhdistetty myös muihin paikkoihin.
Seitsemän unikeon luolana tunnetulla paikalla on ollut varhainen kristillinen hautausmaa 300-luvulla, ja se on ollut myös pyhiinvaelluspaikka. Paikalla on muun muassa katakombeja, useita eri kokoisia hautaluolia, mausoleumeja ja kirkko. Yhteensä eri hautauksia on ollut ainakin 700. Luolaston yhteyttä nuorukaisten legendaan ei ole kyetty vahvistamaan arkeologisesti.
Neville Longbottom
Ulkonäkö
Nevillellä on pyöreät hyväntahtoiset kasvot ja hän on kömpelö ja hajamielinen. Neville joutuu usein kuuntelemaan muiden, varsinkin luihuisten ivailua. Nevillellä on huono itsetunto, eikä hän menesty koulussa kovinkaan hyvin. Poikkeuksena on yrttitieto, jossa Neville on erinomainen – hän onkin kiinnostunut erikoisista kasveista.
Elämäntarina
Neville ei aina vaikuta rohkealta, mutta tositilanteen tullen hän tekee kaikkensa auttaakseen ystäviään. Neville yritti estää Harrya, Ronia ja Hermionea menemästä hakemaan Viisasten kiveä, jolloin Hermione kangisti hänet. Tästä rohkeudesta Dumbledore palkitsi Nevillen kymmenellä pisteellä, jolloin Rohkelikko voitti tupamestaruuden. Viidennessä kirjassa Neville liittyy Albuksen Kaartiin ja seuraa Harrya Taikaministeriöön, kun Harry yrittää auttaa kummisetäänsä Sirius Mustaa. Nevillen taikasauva, joka oli hänen isänsä vanha sauva tuhoutui myöhemmin Salaperäisyyksien osaston taistelussa.
Erityisesti Neville pelkää professori Kalkarosta, joka on ottanut hänet silmätikukseen oppitunneillaan. Kalkaros vainoaa Nevilleä liemituntien aikana siihen malliin, että tälle sattuu normaalia enemmän vahinkoja – hän esimerkiksi polttaa kolmesti peräkkäin noidankattilansa pohjaan. Harry Potter ja Azkabanin vanki -kirjassa selviääkin, että Kalkaros on Nevillen pahin pelko. Tästä tiedosta seuraa hyvin hauska väliepisodi mörköjä vastaan harjoiteltaessa – joskin juomamestari raivostuu entisestään Nevillelle kuultuaan asiasta.
Harry Potter ja Feeniksin kilta -teoksessa selviää, että Voldemort olisi voinut Harryn sijasta yrittää tappaa Nevillen, sillä Neville täytti samat ennustuksen ehdot kuin Harrykin. Voldemort kuitenkin valitsi Harryn, koska kuvitteli tämän olevan itselleen suurempi uhka. Dumbledore arvioi, että valinta osui Harryyn, koska tämä oli puoliverinen kuten Voldemort itsekin, kun Neville taas on puhdasverinen.
Teoksessa Harry Potter ja puoliverinen prinssi Neville saa uuden taikasauvan, jonka hänen isoäitinsä Augusta Longbottom on hänelle ostanut. Sauva on kirsikkaa ja sen sisällä on yksisarvisen häntäjouhi.
Harry Potter ja kuoleman varjelukset -kirjan lopussa Nevillen rooli osoittautuu tietyllä tavalla hyvin tärkeäksi. Neville tuhoaa Voldemortin viimeisen hirnyrkin, Voldemortin Nagini-käärmeen, leikkaamalla sen pään irti Rohkelikon miekalla, jonka hän vetää Voldemortin paikalle kutsumasta lajitteluhatusta. Samalla Neville todistaa olevansa "oikea rohkelikko" ja jo ennen Naginin tappamista osoittaakin suurta rohkeutta vastustaessaan avoimesti Voldemortia.
Epilogissa mainitaan, että Nevillestä on tullut 19 vuoden kuluttua Tylypahkan yrttitiedon opettaja. Rowling on kertonut myöhemmin, että Neville menee naimisiin Hannah Abbottin kanssa, ja että he asuvat Vuotavan noidankattilan yläkerrassa. Nevillestä oli myös tullut Harryn toisen pojan Albuksen kummisetä.
Harry Potter ja kirottu lapsi -näytelmässä Albusin ja Scorpiuksen luomassa vaihtoehtoisessa aikajanassa kuolonsyöjiin liittynyt Cedric Diggory oli tappanut Nevillen Tylypahkan taistelussa, minkä seurauksena Voldemort oli onnistunut tappamaan Harry Potterin ja voittanut taistelun.
Viitteet
Bipersoner i Harry Potter-universet Figuren der Harry-Potter-Romane Dumbledore's Army Poudlard დამბლდორის არმია Dumbldoro kariauna Quân đoàn Dumbledore
Lesoparkovajan metroasema
Lesoparkovaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 27. helmikuuta 2014.
Ventotenen manifesti
Ventotenen manifesti, jota kutsutaan myös vapaan ja yhdistyneen Euroopan manifestiksi.
Altiero Spinellin laatima poliittinen julkilausuma (Per un'Europa libera e unita. Progetto d'un manifesto), jonka hän kirjoitti toisen maailmansodan aikana ollessaan vankina Italian Ventotenen saarella.
Vayssière toteaa, että manifestia pidetään laajalti eurooppalaisen federalismin syntymänä. Entisestä kommunistista, Spinellistä (1907–86) tuli liittovaltion liikkeen johtaja, sen perusteella että hän oli Manifestin ensisijainen kirjoittaja, sekä myös hänen sodanjälkeinen toimintansa.
Manifesti kehotti katkaisemaan siteet Euroopan menneisyyteen ja muodostamaan uudenlaisen poliittisen järjestelmän. Tämä tehdään muokkaamalla politiikkaa uudelleen, ja tekemällä laaja-alaisia yhteiskunnallisia uudistuksia.
Sitä ei pidetty ihanteellisena, mutta kuitenkin parhaana vaihtoehtona Euroopan sodanjälkeiseen tilanteeseen.
Dumle
thumb|230px|Kasa erilaisia Dumle-makeisia. thumb|Nykymallinen Dumle Original. Dumle on Fazerin valmistama makeistuotesarja.
Historia
Dumle julkaistiin alun perin tikkukaramellina Ruotsissa vuonna 1945, jossa sitä valmistettiin Malmössä Mazettin tehtaalla. Suomeen tikkukaramelli tuli vuonna 1985 tuotenimellä Tikkis. Vuonna 1987 julkaistiin Dumle-makeispussi, joka sisälsi pehmeitä toffeemakeisia. Ensimmäinen makuvariaatio oli 1980-luvun lopulla markkinoille tullut Dumle Mint. Vuosien mittaan Dumle-makuja ovat olleet lakritsi, banaani, omena, appelsiini-mango, tumma suklaa, piparkakku, lime ja kola. Vuonna 2013 Dumle Mix -pussiin kuuluvat Dumle Original, Dumle Lakritsi ja Dumle Dark.
Tuoteperhe
Tuotemerkistä on tehty myöhemmin lukuisia erilaisia tuotteita, muun muassa snacks-tuotteet, suklaapatukka, jäätelö, suklaa-joulukalenteri ja maitokaakaojauhe. Dumle-jäätelö lanseerattiin vuonna 2005 yhteistyössä Nestlén kanssa. Helmikuussa 2013 Dumle hyppäsi leivonnaistuotteisiin, suklaakuorrute ja toffeesydän löytyvät donitseista ja -muffinsseista.
Puuskupuh
150px|right Puuskupuh (engl. Hufflepuff) on yksi Tylypahkan noitien ja velhojen koulun neljästä tuvasta J. K. Rowlingin luomassa Harry Potter -kirjasarjassa. Tylypahkassa uudet oppilaat jaetaan vuoden alussa neljään eri tupaan heidän persoonallisuuspiirteidensä sekä arvomaailmansa perusteella. Tylypahkan muut tuvat ovat Rohkelikko, Korpinkynsi ja Luihuinen. Puuskupuhilla on keltamusta vaakuna. 30px|left Tylypahkan koulun perusti aikoinaan neljä mahtavaa velhoa ja noitaa, joista jokainen arvosti ihmisessä hiukan erilaisia piirteitä. Näin eri tuvat syntyivät. Puuskupuh-tuvan perusti Helga Puuskupuh. Tylypahkan lajitteluhattu laulaa Harry Potterin ensimmäisenä kouluvuotena puuskupuheista seuraavasti:
Puuskupuhin tuvanjohtaja on professori Pomona Verso, joka opettaa Tylypahkassa yrttitietoa. Tuvan tunnuseläin on mäyrä, ja sen tunnusvärit ovat musta ja keltainen. Puuskupuhin tupakummitus on Lihava munkki.
Puuskupuhin makuusalit ja oleskeluhuone sijaitsevat pohjakerroksessa. Sen sisäänkäynti löytyy elävänkaltaisen maalauksen takaa läheltä keittiöitä. Oppilaiden täytyy antaa maalaukselle salasana päästäkseen sisään. Puuskupuhin oleskeluhuone on täytetty keltaisilla verhoilla ja isoilla nojatuoleilla, ja siellä on pienet maanalaiset käytävät, jotka johtavat makuusaleihin. Kaikki ovet ovat muodoltaan pyöreitä kuin tynnyrin pohjat.
Ideologia
Helga Puuskupuh arvosti oppilaissaan ahkeruutta, reiluutta, rehtiyttä, luotettavuutta ja kiltteyttä.
Kiltteys
Muut kolme Tylypahkan perustajaa halusivat ottaa Tylypahkaan vain tietynlaisia opiskelijoita, mutta Helga piti tätä törkeänä. Hän oli sitä mieltä, että kaikilla piti olla oikeus oppia. Hän otti siksi oppilaikseen ne, joita muut eivät huolineet. Tämän takia puuskupuheja on joskus pidetty "ylimääräisinä" ja tyhminäkin, mikä kuitenkin vain kertoo muiden ennakkoluuloista. Puuskupuhiin päästäkseen oppilaan on allekirjoitettava sama solidaarinen suhtautumistapa kuin Helgan; kukaan ei ole toista parempi ja kaikki me olemme arvokkaita. Puuskupuhit ovat muihin taidoillaan kerskaileviin tupiin nähden siis melko vaatimattomia, mutteivät välttämättä huonolla tavalla. Puuskupuhin oppilas voi olla hyvin tasapainoinen ja tyytyväinen itseensä ja elämäänsä, mutta ei näe syytä kehuskella sillä. He voivat jopa sääliä kerskailijoita ja toivoa näille onnellisuutta. Puuskupuhilla on terve itsetunto ja tasapainoinen luonne. Heille riittää, että he ovat ihan tavallisia ihmisiä, jotka tekevät ihan tavallisia asioita.
Puuskupuhit ovat reiluja muita kohtaan ja kohtelevat kaikkia ihmisiä arvokkaina ja tasavertaisina. He ovat huomaamattomia hyväntekijöitä ja lempeitä ja ystävällisiä sydämiltään. Puuskupuhit haluavat lähtökohtaisesti hyvää muille ihmisille ja he haluavat osoittaa hyväksyntää myös erilaisia ihmisiä kohtaan. Puuskupuh hakeutuu helposti työhön, jossa he voivat auttaa muita ja tuottaa muille (tai itselleen) hyvää mieltä. Kilttinä ja hieman alentuvina luonteina puuskupuheille voi kehittyä tarve mielistellä muita tai hakea hyväksyntää ystävällisyydellään. Huonotuulisina heistä voi tulla maireita, heidän voi olla vaikea sanoa läheisilleen 'ei' ja he voivat siksi polttaa itsensä loppuun muita palvellessaan. On myös syytä olettaa, että puuskupuhkin joskus syyllistyy ilkeyteen, ennakkoluuloihin ja tuomitsevuuteen, mutta he pyrkivät välttämään sitä. He arvostavat tietynlaista hyveellisyyttä ja Puuskupuhia onkin kutsuttu siunatuksi tuvaksi (blessed house).
Luotettavuus
Reiluus muita ihmisiä kohtaan linkittyy osin luotettavuuteen. Jos haluat olla ystävällinen ja reilu muille, et voi olla epäluotettava, koska epäluotettavuus aiheuttaa muille mielipahaa. Puuskupuhit ovat ihmissuhteissaan todennäköisesti miellyttäviä kanssaihmisiä, sillä he arvostavat ystäviä eivätkä asetu ystäviensä yläpuolelle tai lakkaa arvostamasta heitä. Toisten ihmisten arvostus on niin ystävällisyyden kuin luotettavuudenkin perusedellytys. Puuskupuhit siis tekevät mitä lupaavat ja heihin voit aina luottaa. Puuskupuhystävä lienee siis kullanarvoinen.
Luotettavuus liittyy turvallisuuden tunteeseen ja pysyvyyteen. Itse itsensä luotettaviksi mieltävät puuskupuhit voivat edellyttää tasaista turvallisuutta myös ympäristöltään. He voivat kokea pienetkin muutokset mukavuusalueellaan, esimerkiksi perheessään tai kouluympäristössään, vahvasti ja pyrkiä säilyttämään arjen järjestyksen juuri sellaisena kuin se on aina ennenkin ollut. Puuskupuhit eivät tyypillisesti ole hurjapäitä. He luottavat elämänsä ihmisiin ja kiintyvät asioihin ympärillään. Ne tuovat puuskupuhille onnellisuutta eikä hän halua luopua niistä. Luotettavuus lisää puuskupuhien turvallisuuden tunnetta. Puuskupuhit voivat siksi olla hitaita päätöksissään ja tarvita aikaa uusien asioiden sulatteluun. Muiden tupien silmiin tämä näyttää varmasti puhtaalta pelkuruudelta, mutta kyse on pitkälti tutusta ja turvallisesta luopumisesta, mitä ottaa vain puuskupuhilta aikansa.
Shell Kepler
Shell Kepler (5. lokakuuta 1958 – 1. helmikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Ohion Painesvillessa ja esitti vuosina 1979–2002 hoitaja Amy Viningia televisiosarjassa General Hospital.
Puuskupuh
Ahkeruus
Ahkeruus on yksi keskeisin Puuskupuhin arvoista. Puuskupuhit tiedostavat, että velhon lahjakkuudella on vain rajallinen merkitys siinä, mitä hän oppii ja saa aikaan. Tärkeintä on ahkeruus, uurastus ja sinnikäs opettelu. Lopulta parhaiten alallaan pärjää nimittäin velho, joka vain ahkerasti puurtaa ja harjoittelee. Uuras työ menee aina lahjakkuuden edelle niin koulussa, urheilussa, työelämässä, tieteessä kuin taiteessakin. Selkeä merkki tästä on esimerkiksi se, että Kolmivelhoturnajaisiin valitaan Harryn neljäntenä opiskeluvuonna Puuskupuhin oppilas Cedric Diggory. Hän ei ehkä Tylypahkaan tullessaan ollut vielä tavallista älykkäämpi tai rohkeampi eikä erityisen kunnianhimoinen, mutta ahkeruudellaan Puuskupuh kasvatti hänestä koulun parhaan oppilaan.
Shell Kepler
Kepler oli kahdesti naimisissa ja kahdesti eronnut. Hän kuoli munuaisvaurioon Oregonin Portlandissa ollessaan vain 49 vuoden ikäinen.
WRC: Rally Evolved
WRC: Rally Evolved (tunnetaan myös nimellä World Rally Championship 5: Rally Evolved tai lyhyesti WRC 5) on rallin MM-sarjan videopeli. Sarjan muiden osien tapaan pelin kehitti Evolution Studios. Se sisältää vuoden 2005 MM-sarjan kaikki autot ja alueiden satelliittikuvien perusteella tehdyt radat.
Amiloridi
Amiloridi (C6H8N7ClO) on kloorattuihin ja aromaattisiin guanidiinin amidijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä nesteenpoistolääkkeenä yhdessä muiden lääkkeiden kanssa kohonneen verenpaineen hoitoon. Amiloridi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Puuskupuh
Tavoitteena onnellisuus
Puuskupuhin elämänarvot tuntuvat johdattavan elämässä lähinnä onnellisuutta kohti, enemmän kuin maallisia saavutuksia. Onnellisuutta tukee myös tyytyväisyys elämään. Puuskupuhit ovat mukavuuden haluisia ja maanläheisiä; miksi sijoittaisimme tupamme varta vasten Tylypahkan korkeimpaan torniin, kun kaikkia kuitenkin tympii väsyneenä tuntien jälkeen lähteä raahautumaan miljoonat portaat ylös? Puuskupuhien oleskeluhuone kuvataan lämpimäksi, kotoisaksi ja se sijaitsee maan tasossa lähellä keittiöitä. Oleskeluhuoneessa on pehmeitä kutsuvia sohvia ja suuria pehmoisia nojatuoleja. Puuskupuhit nauttivat reteästi elämästään ja pyrkivät tekemään olonsa mukavaksi. He syövät ja nukkuvat hyvin ja arvostavat omia mielitekojaan. Onnellisuutta tavoittelevat puuskupuhit ovat suurella todennäköisyydellä myös hurmaavia, iloisia, rentoja ja ystävällisiä kanssaihmisiä, jotka tykkäävät ilahduttaa ystäviään kertomalla hauskoja juttuja ja huomioivat läheisensä. Puuskupuhien juhlista ei luulisi siis hauskuutta puuttuvan ja on syytä olettaa heidän myös kestitsevän hyvin vieraansa.
Amiloridi
Haittavaikutukset
Merkittävin amiloridin haittavaikutus on kaliumionien tavallista korkeampi pitoisuus elimistössä. Muita haittavaikutuksia voivat olla vatsakivut, huonovointisuus ja anoreksia.
Valmistus
Amiloridin synteesin ensimmäisessä vaiheessa 5,6-diaminourasiili kondensoituu glyoksaalin kanssa. Tuotteen hydrolyysi emäksisissä olosuhteissa muodostaa 3-aminopyratsiini-2-karboksyylihappoa. Karboksyyliryhmä esteröidään metyyliesteriksi ja seuraavat vaiheet ovat klooraus sulfuryylikloridin avulla ja reaktio ammoniakin kanssa. Viimeinen vaihe on reaktio guanidiinin kanssa ja tuotteena muodostuu amiloridia.
Puuskupuh
Hannah Abbott
Hannah Abbott on punakkakasvoinen ja vaaleahiuksinen Puuskupuhtyttö, joka on samanikäinen kuin Harry Potter. Viidentenä kouluvuotenaan hänestä tulee Puuskupuhin valvojaoppilas yhdessä Ernie Macmillanin kanssa.
Hän kuuluu Albuksen Kaartiin ja osallistuu kirjassa Harry Potter ja kuoleman varjelukset suureen Voldemortin vastaiseen lopputaisteluun. Hannah on ainoa puuskupuh, joka ainakin ohimennen mainitaan jokaisessa seitsemässä Potter-kirjassa. Hannah tai ainakin hänen sukunsa on asunut Godrickin notkossa, jossa asui muun muassa Dumbledoren perhe ja Harryn vanhemmat. Hannahin äiti murhataan kirjassa Harry Potter ja puoliverinen prinssi, minkä seurauksena Hannah keskeytti kuudennen oppivuotensa. . Hannah kuitenkin palasi kouluun seitsemännessä kirjassa.
Hannah avioituu Neville Longbottomin kanssa ja hänestä tulee Vuotavan noidankattilan vuokraemäntä. Myöhemmin Hannah koulutti itsensä parantajaksi ja hän korvasi Matami Pomfreyn Tylypahkan ylihoitajana vuonna 2014.
Susan Bones
Susan Bones käy samaan aikaan Tylypahkan koulua kuin Harry, Ron ja Hermione. Hän on myös jäsenenä Albuksen Kaartissa, joka lopetetaan myöhemmin, koska Dolores Pimento eroaa rehtorin tehtävistä. Albuksen Kaarti perustetaan uudestaan kirjassa Harry Potter ja kuoleman varjelukset. Susan myöhemmin osallistui Tylypahkan taisteluun.
Hänen tätinsä Amelia Bones työskenteli taikaministeriön taikalainvartijaosaston päällikkönä ennen kuolemaansa. Amelia Bones oli myös tuomarina taikaministeriössä. Amelian veli on nimeltään Edgar Bones. Amelia Bonesin murhasi lordi Voldemort.
Cedric Diggory
Cedric Diggory oli Tylypahkan oppilas, joka kuului Puuskupuh-tupaan. Hän oli Puuskupuhin huispausjoukkueen etsijä ja tytöt pitivät häntä todella komeana. Useimmat Tylypahkan oppilaista ja opettajista pitivät häntä myös erittäin fiksuna. Cedricin saarnesta tehdyn taikasauvan sisään on istutettu yksisarvisen uroksen häntäjouhi.
Hän seurusteli Cho Changin kanssa. Harry Potter ja liekehtivä pikari -kirjassa Cedric valitaan Tylypahkan edustajaksi kolmivelhoturnajaisiin. Turnajaisten lopussa Cedric joutuu Harryn kanssa Voldemortin kynsiin ja Peter Piskuilan murhaa Cedricin Voldemortin käskystä Avada kedavra -loitsulla. Cedric oli kaksi vuotta Harrya ylemmällä vuosiluokalla.
Kun Harryn poika Albus ja Dracon poika Scorpius yrittivät estää Cedricin kuoleman ajankääntäjällä sabotoimalla hänen ensimmäistä ja toista koetusta he loivat vahingossa aikajanan, jossa Cedric oli liittynyt kuolonsyöjiin ja tappanut Neville Longbottomin. Myöhemmin kolmannessa koetuksessa Cedric tainnuttaa Delphin ja pelastaa Albusin ja Scorpiuksen luullen sen olevan osa koetusta.
Justin Finch-Fletchley
Justin Finch-Fletchley on samalla vuosikurssilla Harryn kanssa oleva kiharahiuksinen Puuskupuh. Justin on jästisyntyinen, ja hänen velhoutensa tuli koko hänen jästiperheelleen täytenä yllätyksenä. Ennen Tylypahkaan lähtöään Justin oli menossa Etonin tasokkaaseen sisäoppilaitokseen, mikä kertoo hänen perheensä olevan rikas.
WRC: Rally Evolved
Uudet ominaisuudet
Rally Evolved sisältää dramaattisia muutoksia edellisiin osiin nähden. Huomattavimpia näistä ovat ns. ”yllättävät tilanteet”, joita pelaaja kohtaa ajaessaan pikataipaleita. Nämä voivat olla esimerkiksi kallioilta vyöriviä kivenlohkareita, eläimiä juoksemassa tien yli tai jopa tulviva joki. Kuitenkin joistain tilanteista voi olla jopa pelaajalle hyötyä, kuten tekoälyn ohjaama kuljettajan tekninen vika, jolloin tämä joutuu ohitetuksi (tällaiset tilanteet ovat kuitenkin harvinaisia oikeassa WRC:ssä). Kartanlukija (suomalaisessa versiossa Jarmo Lehtinen) pitää pelaajaa ajan tasalla radalla tapahtuneista tilanteista, kuten keskeyttäneistä kilpailijoista, joiden autot ovat tien sivussa moottorivian takia tai sitten perusajovirheen takia metsässä. Tällöin myös ratavirkailija varoittaa pelaajaa vaarasta.
Puuskupuh
Justin Finch-Fletchley
Toisena kouluvuotena, kun Harryn uskotaan olevan koulussa tapahtuvien hirmutekojen takana, Justin uskoo myös näin. Kaikki uskoivat myös Harryn usuttaneen Draco Malfoyn kaksintaistelukerhossa tekemän käärmeen Justinin kimppuun vaikka tosiassa Harry pelasti Justinin hengen. Hän kuitenkin pyytää Harrylta myöhemmin anteeksi. Justin on yksi niistä, jotka Salaisuuksien kammion basiliski kangisti. Viidentenä vuonnaan Justin liittyi Albuksen kaartin jäseneksi. Kuolonsyöjien vallattua taikaministeriön ja perustettua jästisyntyisiä vainoavan osaston, Justin ei saanut suorittaa seitsemättä kouluvuottaan. Ei ole tiedossa joutuiko Justin kaappareiden vangitsemaksi tai osallistuiko Justin Tylypahkan taisteluun.
Leanne
Leanne on nuori mustatukkainen tyttö ja Puuskupuhin oppilas ja samalla vuosikurssilla Harryn, Ronin ja Hermionen kanssa (paljastettiin kuudennessa elokuvassa). Leanne on myös Katie Bellin hyvä ystävä. Kuudennessa kirjassa Leannen ja Katien ollessa Tylyahossa Kolmessa Luudanvarressa, Katie poistui hetkeksi ja palasi myöhemmin paketin kera. Myöhemmin Leannen ja Katien palattua Tylypahkaan heille tuli riitaa paketin sisällöstä ja riidan aikana paketti hajosi ja Katien vahingossa koskettua opaalikoruun hän sai itseensä kirouksen, minkä seurauksena hän alkoi huutaa ja leijui ilmassa ja Leanne yritti vetää hänet takaisin alas. Leanne myöhemmin selitti itkien McGarmiwalle mitä oli tapahtunut ja McGarmiwa neuvoi häntä menemään sairaalasiipeen hakemaan jotakin järkytykseensä. Leanne oli myöhemmin läsnä Katien palattua kouluun ja kerrottua Harrylle ettei tiennyt kuka hänelle antoi paketin. Seitsemännessä elokuvassa Leanne liittyi uudelleenperustettuun Albuksen kaartiin vastustamaan Carroweja ja myöhemmin Leanne osallistui Tylypahkan taisteluun taistellen ankeuttajia ja kuolonsyöjiä vastaan. Leanne selvisi hengissä taistelusta ja taistelun jälkeen hänet nähtiin Suuressa salissa yhdessä Katien, Padman ja Chon kanssa.
WRC: Rally Evolved
Uudet ominaisuudet
WRC: Rally Evolved sisältää uutena autosarjana ”Historialliset autot”, jotka ovat korkeatehoisia B-ryhmän autoja, esim. Peugeot 205 T16, Audi Sport quattro S1 ja Lancia Delta S4.
Puuskupuh
Ernie Macmillan
Ernie Macmillan on samalla vuosikurssilla Harryn, Ronin ja Hermionen kanssa oleva Puuskupuh. Hän on välillä hiukan turhantärkeä mutta reilu ja hyväntahtoinen oppilas ja monien puuskuphuien tavoin tulee toimeen muidenkin tupien oppilaitten kanssa. Toisessa kirjassa Ernie keskusteli Hannahin kanssa uskoen Harryn olevan Luihuisen perillinen tämän kärmessuutaitonsa takia ja että Voldemort ei halunnut toista pimeyden velhoa kilpailijakseen ja siksi yrittäneensä tappaa Harryn. Ernie myös syytti Harrya jästisyntyisten kangistamisesta, mutta myöhemmin hän pyysi Harrylta julkisesti anteeksi erehdystään tajuttuaan, ettei Harry olisi ikinä hyökännyt Hermionen kimppuun. Ernie valitaan viidennen kouluvuoden alkaessa tupansa valvojaoppilaaksi ja hän on ikäisistään puuskupuheista ainoa, joka saa taikajuoma-aineesta niin hyvät arvosanat, että saa jatkaa aineen opiskelua. Hän liittyy myös Albuksen Kaartiin. Ernien suku on puhdasverinen ainakin yhdeksältä sukupolvelta.
WRC: Rally Evolved
Aiheesta muualla
World Rally Championship (Computerspiel)
Puuskupuh
Ernie Macmillan
Kirjassa Harry Potter ja kuoleman varjelukset Ernie on mukana viimeisessä, Tylypahkassa käytävässä taistelussa kuolonsyöjiä vastaan. Hän pelastaa yhdessä Luna Lovekivan ja Seamus Finniganin kanssa Harryn, Ronin ja Hermionen hengen loihtiessaan suojeliuksen näitä lähestyviä ankeuttajia vastaan. Ernien suojelius on villisika.
Zacharias Smith
Zacharias Smith on Puuskupuhin oppilas. Viidennessä kirjassa hänestä tuli Albuksen kaartin jäsen. Zacharias on vuoden nuorempi kuin Harry Potter ja hän pelaa Puuskupuhin huispausjoukkueessa jahtaajana. Hän selostaa Harryn kuudentena kouluvuotena Rohkelikon ja Luihuisen välisen huispausottelun. Harry, Ron ja Hermione eivät pidä hänestä, sillä hän osoittautuu usein vain koppavaksi ja ärsyttäväksi ollessaan paikalla. Ginny langetti Smithiin lepakonräkäherjan tämän yritettyä udella häneltä tietoja Salaperäisyyksien osaston taistelusta. Smithin isä haki hänet pois Tylypahkasta Albus Dumbledoren kuoleman jälkeen. Myöhemmin Tylypahkan lopputaistelun edellä Smithillä on vain kiire paeta ja tunkea ensiluokkalaisten ohi evakuointiin. Smith oli ainoa Albuksen kaartin jäsen Mariettan ohella, joka ei osallistunut Tylypahkan taisteluun.
Nymfadora Tonks
Nymfadora Tonks, puoliverinen noita ja oli lahjakas metamorfimaagi, mikä tarkoittaa että osaa muuttaa omaa ulkonäköään tahdonvoimalla. Hänen hiuksensa ovat alun perin tummanruskeat, mutta taidon avulla ne ovat usein pinkit tai liilat. Hän oli aurori. Työskenneltyään Feeniksin killassa yhdessä Remus Lupinin kanssa, Tonks rakastui Lupiniin. Lupin yritti työntää Tonksin luotaan, sanoen olevansa liian köyhä ja vaarallinen Tonksille. Tämä vaivasi Tonksia paljon ja hänen metamorfimaagin kykynsä heikentyivät. Myös Tonksin suojelius muutti muotoaan ihmissudeksi. Ihmissuden raadeltua Billin Fleur Delacour sanoi, ettei häntä kiinnosta, mitä ulkopuolella on. Myös Tonks yritti saada Lupinin tajuamaan, ettei hän välitä siitä, että Lupin on köyhä ja vaarallinen. Lupin ja Tonks osallistuivat yhdessä Dumbledoren hautajaisiin ja menivät myöhemmin naimisiin. Heille syntyi poika, Teddy Remus Lupin. Valitettavasti Tonks ja Lupin molemmat menehtyivät taistellessaan Tylypahkan mailla. Teddy asui sen jälkeen isoäitinsä luona. (Harry Potter on Teddyn kummisetä.)
Pomona Verso
Pomona Verso oli Puuskupuhin tuvanjohtaja ja Tylypahkan yrttitiedon opettaja.
Viitteet
Residències de Hogwarts Hogwarts Hogwarts Case di Hogwarts הוגוורטס Roxforti házak Rumah Hogwarts Husene ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom Хогвортске куће
Franz Anton Ries
pienoiskuva|Franz Anton Ries suunnilleen vuonna 1830. Franz Anton Ries (1755 Bonn – 1846 Godesberg) oli saksalainen viulisti. Hän johti Bonnissa hoviorkesteria vuosina 1779–94. Hän oli Ludwig van Beethovenin ystävä sekä opettaja ja osallistui Beethovenin patsaan paljastamiseen Bonnissa vuonna 1845.
Säveltäjä Ferdinand Ries ja viulisti Hubert Ries olivat Franz Anton Riesin poikia.