cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kolmiulotteinen tulostus
3D-tulostimen voi toteuttaa monella eri tavalla. 3D-tulostin voi käyttää tulosteensa materiaalina esimerkiksi muovia, metallia, keraamia tai lasia. Tämä tulostusmateriaali johdetaan laitteen tulostuspäähän esimerkiksi nauhan tai jauheen muodossa. Tulostuspää sulattaa tai liuottaa tulostusmateriaalin haluttuun kohtaan alustalle, johon aine kovettuu ohueksi kerrokseksi. Sen jälkeen laite tulostaa kerroksen päälle uusia kerroksia. Esine muodostuu näin useista päällekkäisistä kerroksista.
Kolmiulotteisella tulostuksella voidaan tulostaa jopa taloja. Tällöin materiaalina on betoni.
Historiaa
Ensimmäiset kookkaat, kalliit ja tulostusmateriaaleiltaan rajoittuneet 3D-tulostimet tulivat käyttöön 1980-luvulla. 3D-tulostimien ilmaantumista edesauttoi merkittävästi Chuck Hull, joka patentoi vuonna 1987 stereolitografian.
Käyttökohteet
pienoiskuva|Hyperboloidin tulostus sulasta muovista. Nopeutettu video.
Tulostimien tuotekehitys on madaltanut kotikäytön ja ammattikäytön rajaa ja tulevaisuuden tulostimet saattavat olla huomattavasti edullisempia, koska avoimeen lähdekoodiin ja avoimeen suunnitteluun perustuvat yhteisöt ovat kehittäneet edullisia tulostimia kotikäyttäjille. Myös monet isot tulostinvalmistajat kehittävät edullisia malleja kotikäyttöön.
Ammattikäyttö
Kolmiulotteisia tulostimia on käytetty ammattikäytössä esimerkiksi pikamallien valmistamiseen CAD / CAM -jyrsinnän ohella esimerkiksi arkkitehtuuri-, tuotemuotoilu- ja konesuunnittelun luonnoksissa. Teknisen kehityksen myötä tulostimia on käytetty suoraan valmiiden tuotekappaleiden valmistamiseen.
Valmiskappaleiden tulostusta käytetään esimerkiksi koruteollisuuden, hammastekniikan ja veistostaiteen aloilla.
Vuonna 2016 yhdysvaltalaiset tutkijat Wake Forrest Institutessa onnistuivat tulostamaan ensimmäistä kertaa elävää kudosta, joka istutettiin koe-eläimeen.
Esimerkiksi The Economist -lehden artikkelissa Print me a Stradivarius on hahmoteltu kolmiulotteisen tulostimen mahdollisuuksia synnyttää uusi teollinen vallankumous . Aiemmin kappaleiden ja tuotteiden valmistus on vaatinut usein suuria tehtaita ja uuden tekniikan avulla saattaa koko käsitys ja tuotantotapa muuttua valtavasti, jolloin kotikäyttäjä voi suunnitella ja tulostaa itselleen suoraan tuotteita kotioloissa.
Koulutuksessa
Suomessa 3D-tulostusta käytetään eri koulutusasteilla, mm. varhaiskasvatuksessa, esi- ja perusopetuksessa, lukio-opetuksessa, toisen asteen ammatillisessa koulutuksessa sekä korkea-asteen koulutuksessa.
Vaatetus
3D-tulostuksella on mahdollista tulostaa vaatekappaleita, kuten esimerkiksi kenkiä, mekkoja ja silmälasien kehyksiä. 3D-tulostuksen etuna on muutostentekomahdollisuus etenkin kenkien kohdalla.
Ajoneuvot
Ruotsalainen superautovalmistaja Koenigsegg julkaisi ”the One:1” -superauton, jossa käytetään 3D-tulostettuja sivupeilejä, imusarjaa, titaanisia pakoputkikomponentteja ja turboahdin-kokoonpanoja. Toukokuussa 2015 Airbus ilmoitti uuden Airbus A350 XWB -lentokoneen sisältävän yli tuhat komponenttia, jotka on valmistettu 3D-tulostuksella. 3D-tulostuksella voidaan valmistaa varaosia ajoneuvoihin, joiden varaosavalmistus on lopetettu tai muutoin hankalaa.
Rakentaminen ja arkkitehtuuri
Euroopan ensimmäinen 3D-tulostettu omakotitalo otettiin käyttöön Eindhovenissa keväällä 2021. Talo koostettiin useista betonielementeistä, jotka tulostettiin sisätiloissa ja liitettiin toisiinsa rakennuspaikalla. Myöhemmin taloja tullaan tulostamaan niiden rakennuspaikalla.
Lääketiede
3D-tulostuksen avulla voidaan valmistaa potilaskohtaisia proteeseja, laitteita ja kudosta lääketieteelliseen käyttöön. Etenkin hammasproteesien ja kuulolaitteiden odotetaan olevan tulevaisuuden suurin kehityksen kohde. Kehityksen alla on metodi, jolla voidaan tehdä tarkkoja kopioita elimistä kuten luista, korvista, verisuonista ja nivelistä.
Avaruus
NASA Marshall Space Flight Center (MSFC) ja Made In Space Incorporated suunnittelivat ensimmäisen 3D-tulostimen ”Zero-G Printer”, joka toimii painovoimattomassa tilassa. Syyskuussa 2014 SpaceX-projekti toimitti tulostimen kansainväliselle avaruusasemalle. Joulukuussa 2014 tehtiin ensimmäinen tulostus, jossa CAD-piirustuksesta valmistettiin hylsyavain.
Tulostinvalmistajat
Tulostintekniikka jaetaan usein kahteen ryhmään valmistusmenetelmän mukaan: niin sanoittuihin Selective Laser Sintering ja Laminated object manufacturing. Kotikäyttöiset tulostimet toimivat yleensä laminointi-periaatteella ja tulostimen voi rakentaa melko helposti kotioloissa.
Avoimen lähdekoodin tulostimet
Tulostimia voi tilata kotikäyttöön valmiiksi koottuina tai kokoomasarjoina. Tulostimia voi myös ns. uudelleentulostaa, jolloin tulostimeen tarvittavat kappaleet tulostetaan toisella tulostimella. Tulostimien kotirakennussarjat maksavat 200 - 3000 euroa.
Tomi Lotta
Tomi Lotta (s. 10. marraskuuta 1976) on suomalainen voimamies. Hän kilpaili ensimmäisen kerran Suomen vahvin mies -kilpailussa vuonna 2003 ja sijoittui kolmanneksi. Seuraavana vuonna hän voitti Suomen vahvin mies -kilpailun suvereenisti ollen Suomen vuoden 2004. Samana vuonna hän edusti Suomea Maailman vahvin mies -kilpailussa Bahamalla sijoittuen seitsemänneksi.
Carpinteria
Carpinteria on kaupunki Santa Barbaran piirikunnassa, Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 13 264. Kaupunki perustettiin 28. syyskuuta 1965.
Carpinterian pormestarina toimii Wade Nomura.
Väestö
Kaupungin asukkaista 75,18 prosenttia on valkoisia, 2,40 prosenttia aasialaisia, 0,47 prosenttia afroamerikkalaisia ja 0,22 prosenttia intiaaneja. 15,95 prosenttia asukkaista ei ole Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 42,9 vuotta.
Musiikkivuosi 2021
Grammy-palkinnot
Grammy-palkinnot jaettiin 14. maaliskuuta 2021.
Emma-palkinnot
Emma-palkinnot jaettiin 14. toukokuuta 2021.
Oscar-palkinnot
Oscar-palkinnot jaettiin 25. huhtikuuta 2021.
Jaakko Aninko
Jaakko Aninko (s. 1983) on suomalainen lentopalloilija, joka on pelannut urallaan kahdeksan vuotta SM-liigassa.
Aninko on kotoisin Alajärveltä Etelä-Pohjanmaalta ja on opiskellut Kuortaneen urheilulukiossa 83-syntyneiden maajoukkueen kanssa. Hän on pelannut liigaa Muuramen Lentopallossa ja lisäksi muun muassa 1-sarjaa Kauhavan Wisassa ja Kuutoset Volleyssa sekä 2-sarjaa Kyyjärven Kyvyssä. Kaudella 2018–2019 hän pelasi 1-sarjassa jyväskyläläisen JyväsLentiksen joukkueessa.
Eilish McColgan
Eilish McColgan (s. 25. marraskuuta 1990) on brittiläinen kestävyysjuoksija. Hän on Kansainyhteisön mestari ja moninkertainen Euroopan-mestaruusmitalisti.
McColgan aloitti aikuisten arvokilpailu-uransa 3 000 metrin estejuoksijana. Lontoon olympialaisissa 2012 hän karsiutui alkuerissä. Moskovan maailmanmestaruuskilpailuissa 2013 hän oli kymmenes ja Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 kuudes.
Vuonna 2016 McColgan sijoittui 5 000 metrin juoksussa kuudenneksi Amsterdamin EM-kilpailuissa ja 13:nneksi Rio de Janeiron olympialaisissa. Vuonna 2017 hän saavutti sisäratojen EM-kilpailuissa 3 000 metrin juoksussa pronssia ja sijoittui ulkosalla Lontoon maailmanmestaruuskilpailuissa 5 000 metrillä kymmenenneksi. Vuonna 2018 hän sijoittui 3 000 metrillä sisäratojen MM-kilpailuissa kymmenenneksi. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa hän sijoittui kuudenneksi sekä 1 500 metrillä että 5 000 metrillä. Berliinin EM-kilpailuissa hän saavutti 5 000 metrillä hopeaa.
McColganin ennätys on 5 000 metrillä 14.28,55 heinäkuulta 2021 ja 10 000 metrillä 30.00,86 maaliskuulta 2023. Ne molemmat ovat Britannian-ennätyksiä.
Eilish McColganin äiti on 10 000 metrin juoksun maailmanmestari Liz McColgan, ja myös isä Peter McColgan on kilpaillut juoksijana.
Pikku Kiimajärvi (Sastamala)
Pikku Kiimajärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Ekojoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Ekojoki laskee Evonlahdessa Rautaveteen Ekossa.
Maantiede
Järven pinta-ala on 0,72 hehtaaria ja sen pituus on 150 metriä ja leveys 50 metriä. Järveen on johdettu ympäröivän suon ojia. Laskuojaa ei varsinaisesti ole, mutta maahan suotunut vesi valuu alempana olevaan Kiimajärveen.
Mašina vremeni
thumb|right|Yhtyeen jäsenet tapaavat [[Dmitri Medvedevin.]]
Mašina vremeni on venäläinen yhtye, joka on uransa aikana kokeillut monia eri tyylilajeja bluesista hard rockiin. Vuonna 1969 Moskovassa perustetun kokoonpanon ainoa alkuperäinen jäsen on sen johtaja Andrei Makarevitš. Yhtyeen ensimmäisillä levytyksillä kuultiin coverversioita muun muassa Bob Dylanin ja The Mamas & the Papasin esittämistä kappaleista. Vuosi 1980 oli yhtyeen historian onnistunein. Silloin se sai olympialaisiin valmistautuvalta neuvostohallinnolta rohkaisua ja julkaisi optimistisen hitin "Povorot" (Käännekohta), joka oli listaykkösenä 18 kuukauden ajan. Vielä tämän jälkeen yhtyettä kuitenkin alettiin virallisesti paheksua, kunnes perestroikan aika 1980-luvun lopussa muutti tilanteen. Yhtye alkoi tehdä TV-esiintymisiä ja kiersi myös Yhdysvalloissa vuonna 1988.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Mašina vremeni jatkoi toimintaansa julkaisemalla säännöllisesti uusia albumeja ja pitämällä konsertteja suurille yleisöille. Koska yhtyeen jäsenistössä on tapahtunut runsaasti vaihdoksia, on myös sen tyyli vaihdellut paljon. Vaikutteita on saatu muun muassa venäläisten laulaja-lauluntekijöiden eli bardien perinteestä ja itämaisesta musiikista.
Vrelo Bosne
Vrelo Bosne on Bosnia ja Hertsegovinan pääkaupungin Sarajevon laitamilla, Ilidžan kunnassa, Bosna-joen alkukohdan lähimailla Igman-vuoren juurella levittäytyvä julkinen luonnonpuisto.
Vrelo Bosne-puisto on perustettu Itävalta-Unkarin monarkian vuosina ja on ollut Sarajevon suosittu retki- ja kesälomakohde viimeisen 100 vuoden aikana. Vrelo Bosne on luonnonsuojelualue alkaen vuodesta 1954. Vuonna 2006 Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) julisti tämän elollisen, melko pienen luonto- ja vetovoimaisen käyntikohteen luonnonmuistomerkiksi.
Puiston sijainti
Vrelo Bosne sijaitsee Bosnia-Hertsegovinan keskiosassa ja noin kymmenen, 12 tai 15 kilometrin päässä pääkaupungin Sarajevon keskustasta lounaaseen maan kolmanneksi suurimman, n. 271 kilometrin pituisen Bosna-joen alkulähteellä Igmanin ja Bjelašnican vuoren rinteiden alapuolella Ilidžan kunnan alueella. Sarajevosta pääsee puistoon autolla pitkin Sarajevo–Modriča välistä M–17-valtatietä, jolta vanhan ortodoksisen kirkon kohdalla kääntyy tie vasemmalle Vrelo Bosneen. Toinen vaihtoehto on saapua autolla Ilidžan suunnasta moottoriajoneuvoille suljetun puistokadun Velika Alejan alkuun. Julkisista liikennevälineistä puistoon kulkee raitiovaunu viimeiselle pysäkille saakka Ilidžassa, josta on noin 10 minuutin verran kävelymatkaa 3,5 kilometrin pituisen puistokadun alkuun. Sarajevon kansainväliseltä lentoasemalta on puistoon 7,1 ja linja-autoasemalta 12,9 kilometrin matka.
Puiston nimi
Alueella virtaavat sekä Bosna-joen että Igman-vuoren lähteet, joiden mukaan nimeen liitetty bosniankielinen sana ”Vrelo” tarkoittaa "luonnonlähdettä" tai "ulosvirtausta". Bosna-joki virtaa halki puiston muokatessa sitä vesiputouksillaan ja luotoillaan ja antamalla sille nimen, joka suomennettuna on ”Bosnan lähde”.
Puiston kuvaus
Vrelo Bosnen puisto on levittäytynyt yli 603 hehtaarin kokoiselle alueelle kylpylöistään ja kuumista lähteistään tunnetussa Ilidžassa. Muinaiset roomalaiset ja ottomaanit rakensivat kuumien lähteiden luo kylpylöitä aikoina, jolloin Ilidža terveydellisistä syistä houkutteli Rooman armeijaa. Ilidžan arkeologisissa kaivauksissa löydöt ovat ajautuneet noin 2400–2000 eKr. tienoille. Ottomaanien mielestä Sarajevo oli kaunein kaupunki Euroopassa Konstantinopolin jälkeen, joten Omar pašša lopulta miehitti alueen. Venäjän keisarikunnan ja Osmanien valtakunnan välisen sodan jälkeen vuonna 1878 Berliinin kongressi siirsi Bosnia-Hertsegovinan Itävalta-Unkarin hallintaan ja siihen aikaan tästä kehittyi Sarajevon suosittu lomakeskus. Nykyisin voidaan nähdä sekä Rooman siirtomaajäännöksiä ja senaikaisia kivisiltoja että Itä-Unkarin valtakunnan rakennuksia.
Velika Aleja
Velika Aleja on 3,5 kilometriä pitkä puistotie, joka perustettiin vuosina 1888–1892. Tie kulkee Ilidžan kuumavesikylpyläkompleksista Vrelo Bosneen ja siinä moottorikäyttöisten ajoneuvojen liikenne ei ole sallittu. Vuonna 1894 istutettiin tien viereen 726 kastanja- ja ym. puuta. Tietä reunusti yhteensä noin 3 000 kastanjaa ja plataania, jotka olivat yli 100 vuotta vanhoja.
Puiston kunto romahti vuonna 1992, kun alkoi Bosnian konflikti ja asukkaat joutuivat kaatamaan vuosisatoja vanhoja puita talojensa lämmittämiseen.
Sarajevon kansainväliseltä lentoasemalta Velika Alejalle on 4,8, Sarajevon keskustasta 11 ja linja-autoasemalta 10,7 kilometrin verran matkaa. Lähin julkisen liikenteen eli raitiovaunupysäkki ”Ilidža” on 1 km päässä.
Tero Seppälä (lentopalloilija)
Tero Seppälä (s. 1987) on suomalainen lentopalloilija, joka pelaa kaudella 2013–2014 Jyväskylän Hukissa 1-sarjassa. Aiemmin hän pelasi kaudet 2010–2013 Muuramen Lentopallossa.
Ura
Seppälän ura alkoi juniorina hänen kotikunnassaan Hollolassa yhdessä hänen vuotta vanhemman veljensä Teemun kanssa. 16-vuotiaana Seppälä lähti opiskelemaan Kuortaneen urheilulukioon. Kuortaneella Seppälä pelasi 2-sarjaa kaudella 2004-2005 nuorten maajoukkueen kanssa. Kaudella 2005-2006 Seppälä pelasi Kuortaneen valmennuskeskuksen pelaajien kanssa 1-sarjaa.
John Romero
Romeron uusimpiin projekteihin kuuluu Lolapps-pelistudiolla kehitetty Facebook -peli Ravenwood Fair.
Romeron puoliso Brenda Romero on myös tunnettu pelisuunnittelija ja käsikirjoittaja, jonka kanssa hän on perustanut pelitalon Romero Games.
Ryan Murphy (käsikirjoittaja)
Ryan Patrick Murphy (s. 30. marraskuuta 1965 Indianapolis, Indiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on luonut ja tuottanut useita menestyneitä televisiosarjoja kuten Muodon vuoksi (2003–2010), Glee (2009–2015), American Horror Story (2011–) ja 9-1-1 (2018–).
Murphy ja Brad Falchuk ovat luoneet yhteistyössä useita televisiosarjoja. He loivat yhdessä Ian Breannin kanssa musikaalisarja Gleen, jonka pilottijakso esitettiin vuonna 2009. Vuonna 2011 Murphyn ja Falchukin loivat yhteistyössä kauhu/draamasarja American Horror Storyn, joka sai ensiesityksensä Yhdysvalloissa 5. lokakuuta 2011.
Yksityiselämä
Murphy ja David Miller alkoivat seurustelemaan vuonna 2010. He menivät naimisiin vuonna 2012.
Barbara Sukowa
thumb|Barbara Sukowa Barbara Sukowa (s. 2. helmikuuta 1950 Bremen, Länsi-Saksa) on kansainvälisesti tunnettu saksalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi vuonna 1980 roolistaan Rainer Werner Fassbinderin ohjaamassa 14-osaisessa televisiosarjassa Berlin Alexanderplatz ja hän näytteli vuotta myöhemmin saman ohjaajan elokuvassa Lola. Sukowalle myönnettiin 1986 Cannesin elokuvajuhlien Kultainen palmu -palkinto Margarethe von Trottan ohjaaman Rosa Luxemburg -elokuvan nimiroolista. Sukowa on näytellyt monien huomattavien ohjaajien elokuvissa.
Sukowa on tullut tunnetuksi monien merkittävien sinfoniaorkesterien solistina. Hän on esittänyt puheroolia Arnold Schönbergin Pierrot lunairessa. Roolissa hän debytoi Reinbert de Leeuwin johtamassa Schoenberg Ensemlen esityksessä. Myöhemmin hän on esittänyt teosta Pariisissa, Lontoossa, Pietarissa, Madridissa, Roomassa, Salzburgissa, Tokiossa, Los Angelesissa ja New Yorkissa. Sukowa on esittänyt myös resitoijan roolia Schönbergin Gurre-Lieder-teoksessa muun muassa Berliinin filharmonikoiden kanssa. Lisäksi hän on esiintynyt kertojana Sergei Prokofjevin teoksessa Pekka ja susi sekä Felix Mendelssohnin Kesäyön unelma -teoksessa.
Barbara Sukowa on naimisissa ohjaaja Robert Longon kanssa. Hänellä on poika aiemmasta suhteestaan Daniel Olbrychskin kanssa.
Suomessa Sukowa esiintyi syyskuussa 2007 Radion sinfoniaorkesterin solistina Schönbergin teoksessa Gurre-Lieder.
Lapasotka
Lapasotka (Aythya marila) on pieni kokonaan sukeltava sorsalintu.
Koko ja ulkonäkö
Koiraalla on hyvin tumma pää, joka kiiltää valossa vihreänsävyisenä, tumma rinta ja kaula, valkea vatsa ja harmaa selkä, sininen nokka ja keltaiset silmät. Naaras muistuttaa tukkasotkaa, mutta nokan tyvessä on usein enemmän valkeaa, poskella usein selvempää vaaleaa kuviointia ja selässä harmaa ”huurteinen” väritys. Pituus on 40–51 cm, siipien kärkiväli 75 cm ja paino noin 700 – 1 300 g.
Vanhin suomalainen rengastettu lapasotka on ollut 13 vuotta 1 kuukautta 16 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin lapasotka.
Levinneisyys
Pohjois-Amerikka, Eurooppa ja Aasia. Suomessa lapasotka pesii harvalukuisena Lapissa ja Pohjanlahdella. Euroopassa pesii vain 8 000 – 11 000 paria, Venäjällä lisäksi 40 000 – 80 000 paria ja Suomessa 700 – 1 100 paria. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Itämeren eteläosissa, Pohjanmerellä ja osa kannasta jopa Välimerellä.
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Lapasotkan ohjeellinen arvo on vuonna 2002 annetun asetuksen mukaan 2018 €.
Elinympäristö
Joet ja kesäisin järvet ja suot ja talvisin rannikolliset lahdet, estuaarit, laguunit ja sisämaan järvet. Pesimäaluetta ovat järvet, suot ja Pohjanlahden saaristo. Muuttaa talveksi avomeren tuntumaan.
Lisääntyminen
Pesä on maassa lähellä rantaa, joskus harvoissa yhdyskunnissa. Vihertävänruskeita munia on 6–13, naaras hautoo noin 4 viikkoa ja poikaset ovat lentokykyisiä seitsemän viikon ikäisinä.
Ravinto
Talvisin nilviäiset, simpukat, osterit ja etanat sekä kesäisin kasveja kuten vitat, sellerit, sarat ja ruohot sekä hyönteisiä ja äyriäisiä.
Nimi
Tieteellinen nimi Aythya (kreik. aithuia) viittaa tunnistamattomaan merilintuun, jonka mm. Aristoteles mainitsee. Lajinimi marila tulee kreikan sanasta marile, joka tarkoittaa hiilipölyä tai hiillosta.
Kiinanpoppeli
Kiinanpoppeli (Populus simonii) on poppeleihin kuuluva kiinalainen puu. Lajia käytetään viljelypuuna.
Kiinanpoppelin nuoret oksat ovat notkeita, särmikkäitä, kaljuja, kellanharmaita tai punertavia. Lehden ruoti on 1–2 senttimetriä pitkä; lehtilapa on kooltaan 4–12 cm. Lapa on soikean vinoneliömäinen, kalju, päältä tummanruskea ja alta vaaleanvihreä. Alkuperäisenä kiinanpoppelia esiintyy Keski- ja Pohjois-Kiinassa ja Koreassa. Tulokaslajina sitä esiintyy muun muassa Keski-Euroopassa ja Venäjällä.
ElGamal
ElGamal-algoritmi on epäsymmetrinen julkisen avaimen salausalgoritmi, joka perustuu Diffie-Hellman avaimenvaihtojärjestelmään. Sen on esittänyt Taher Elgamal vuonna 1984. ElGamal-algoritmia käyttävät mm. GNU Privacy Guard -ohjelmisto, PGP:n uudemmat versiot ja monet muut salausjärjestelmät. DSA (Digital Signature Algorithm) on ElGamal -signatuuriskeeman variantti, mutta sitä ei tule sekoittaa ElGamal-algoritmiin.
ElGamal voidaan määrittää missä tahansa syklisessä ryhmässä G. Sen turvallisuus riippuu diskreetin logaritmin laskemisesta ryhmässä G.
Algoritmi
ElGamal koostuu kolmesta komponentista: avainten generointi, salausalgoritmi ja salauksen purkualgoritmi.
Avainten generointi tapahtuu seuraavasti:
Liisa valitsee jonkin syklisen ryhmän G. Olkoon q ryhmän G kertaluku eli alkioiden lukumäärä. Tämä kertaluku määrää Liisan käyttämän salakirjoitusjärjestelmän avaimen pituuden.
Seuraavaksi Liisa etsii jonkin ryhmän G primitiivisen alkion g. Primitiivisen alkion ominaisuus on se, että jokainen syklisen ryhmän G alkio voidaan esittää tämän alkion potenssina. Tämän eksponentin laskemista kutsutaan ryhmän G diskreetin logaritmin probleemaksi.
Liisa valitsee satunnaisen luvun x joukosta.
Liisa laskee ryhmän G alkion h = g^x.
Liisa julkaisee käyttämänsä syklisen ryhmän G, sen kertaluvun q, primitiivisen alkion g ja laskemansa alkion h. Nämä muodostavat hänen julkisen avaimensa. Luvun x Liisa pitää salaisena avaimenaan.
Salausalgoritmi toimii seuraavasti:
Oletetaan, että Roope haluaa lähettää Liisalle salaisen viestin käyttäen Liisan julkistamaa salakirjoitusjärjestelmää.
Roope konvertoi aluksi viestinsä ryhmän G alkioksi m käyttäen jotain yksinkertaista ja tunnettua koodausta (vaikkapa ASCII-koodia). Roope valitsee satunnaisen alkion y lukujoukosta.
Tämän jälkeen hän laskee ryhmän G alkiot c_1=g^y ja.
Roope lähettää Liisalle salakielisen viestin (c_1,c_2).
Salauksen purku toimii seuraavasti:
Liisa laskee ryhmän G alkion.
Nyt .
Ryhmän G kertaluvun q määräämää avaimen pituutta pitemmät viestit joudutaan pilkkomaan avaimen pituutta pienempiin osiin.
ElGamal-järjestelmää käytetään kuitenkin varsinaisten viestien salaamisen sijasta yleensä ns. avaimenvaihtojärjestelmänä. Tällöin lyhyt symmetrisen salauksen salakirjoitusjärjestelmän avain vaihdetaan ElGamal-järjestelmää käyttäen ja näin vaihdettua avainta käytetään sitten varsinaisten pitempien viestien salaamiseen.
Tehokkuus
Viestin salaamiseen ElGamal-järjestelmää käyttäen tarvitaan kaksi potenssiinkorotusta. Nämä potenssiinkorotukset voidaan kuitenkin laskea toisistaan riippumatta. Viestin purkamiseen tarvitaan kuitenkin vain yksi potenssiinkorotus. Desiferoinnissa käytetty laskukaava voidaan nimittäin kirjoittaa muotoon.
Toisin kuin RSA-menetelmässä, laskentaa ei voida nopeuttaa kiinalaista jäännöslausetta käyttäen.
Omaha-luokka
Omaha-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kevyt risteilijäluokka, johon kuului kymmenen alusta. Luokka suunniteltiin pian ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja ne olivat vanhimmat ristelijät, jotka laivastolla oli käytössä toisen maailmansodan syttyessä. Yhtään alusta ei menetetty, mutta ne julistettiin vanhentuneiksi ja romutettiin pian sodan päättymisen jälkeen.
Taustaa
Vuoden 1905 Chester-luokan valmistuttua ei Yhdysvallat ollut valmistanut uusia risteilijöitä ennen vuoden 1917 Omaha-luokkaa. Syynä tähän olivat vakavat erimielisyydet siitä minkälaisia risteilijötä laivasto tarvitsisi. Euroopassa puhjennut ensimmäinen maailmansota mahdollisti tarpeen kartoittamisen tutkimalla vastapuolten risteilijöiden toimintaa ja niiden toiminnan rajoittamista.
Kaustajärvi
Kaustajärvi on matala metsäjärvi Tohmajärven koillisosassa Pohjois-Karjalassa. Sen pinta-ala on 1,6 neliökilometriä. Etäisyys Joensuusta on 64 kilometriä kaakkoon.
Omaha-luokka
Taustaa
Perusteiden selvittelyn aikana tehtiin lukuisia suunnitelmia 10 500 tonnin aluksesta aina 25 000 tonnin alukseen. Suurimpina aseina esitettiin jopa 16 tuuman tykkejä. Suunnittelu kattoi kaikki mahdollisuudet tiedusteluristeilijästä taisteluristeilijään ja lopulta ensimmäinen vaihtoehto voitti, vaikkakin supistetussa muodossa.
Kaustajärvi
Maantiede
Kaustajärven saariluku on seitsemän. Saarista neljä on alle aarin laajuisia luotoja, yhden saaren pinta-ala on yli hehtaarin. Kaustajärven ranta-alueella on jonkin verran pientaloja. Järven pohjoispuolitse kulkee seututie 500 ja sen pohjoispuolella sijaitsee pienten järvien mosaiikki.
Omaha-luokka
Taustaa
Vuoden 1917 tiedusteluristeilijän kuten sitä nimitettiin vaatimuksiksi esitettiin yli 30 solmun nopeutta, 10 000 merimailin toimintamatkaa ja vähintään kuutta kuuden tuuman tykkiä. Aluksen uppouman tuli olla noin 8 000 tonnia. Vaatimuksia lisättiin lisäämällä kuuden tuuman tykkien määrä kymmeneen, neljä ilmatorjuntatykkiä, kaksi torpedoputkea sekä neljä lentokonetta. Lisäksi alusten tuli kyetä toimimaan miinalaivoina.
Vaatimukset pakottivat vähentämään aluksen massaa kaikin mahdollisin keinoin. Lisäksi alusten hinta oli nousemassa kohtuuttoman suureksi. Alus oli suunniteltu kuten suuri hävittäjä ja siitä puuttuivat monet risteilijöille tyypilliset ominaisuudet.
Kaustajärvi
Maantiede
Kaustajärven lounaisosan lahti kaventuu Heinäjoeksi, joka virtaa Jouhtenus-järveen (105,6 metriä mpy).
Kaustajärven vesitilavuus on 3 392 000 kuutiometriä.
Kaustajärvi (01.091.1.003) kuuluu Kaustajärven alueeseen (01.091), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Jänisjoen vesistössä (01). Toinen jakovaihe on Ryösiönjoen valuma-alue (01.09). Kaustajärven alueeseen kuuluu 51 vakavettä, joiden pinta-ala on vähintään hehtaarin. Kaustajärvi on alueen laajin vakavesi, toiseksi laajin on Kanajärvi. Kolmanneksi laajin on Suontakasen Pitkä, jota seuraavat vakavedet ovat alle puolen neliökilometrin laajuisia.
Omaha-luokka
Suunnittelu
Huolimatta niiden pienehköstä uppoumasta niihin oli asennettu voimakas propulsiojärjestelmä, joka onnistuneen rungon muotoilun kanssa, mahdollisti saavutetun maksiminopeuden. Ensimmäistä kertaa konehuoneet oli ryhmitelty yksiköittäin. Kaksitoista höyrykattilaa oli sijoitettu neljään kattilahuoneeseen. Kahden etuosan ja kahden takaosan kattilahuoneen väliin oli sijoitettu konehuone. Kattilat olivat Yarrow-tyyppisiä lukuun ottamatta Crampin valmistamia, joissa oli White-Forsters-tyyppiset kattilat. Neliakselisen järjestelmän turbiinimoottorit vaihtelivat valmistajan mukaan Crampin valmistamilla aluksilla oli Parsons-, Toddin valmistamilla aluksilla Westinghouse- ja Betlehemin aluksilla Curtis-turbiinit. Toki aluksilla oli myös muita eroavaisuuksia propulsiojärjestelmissä. Aluksilla oli siten eroja esimerkiksi toimintamatkassa, minkä vuoksi ne voitiin jakaa lyhyen (CL-4:stä CL-8:aan) ja pitkän kantaman aluksiin (CL-9:stä CL-13:een).
Yhdysvaltain suurten öljyvarantojen vuoksi alukset olivat vain öljyäkäyttäviä. Niiden tankeissa oli maksimissaan 1 852 tonnia öljyä. Tästä huolimatta määritettyä 10 000 merimailin toimintamatkaa 10 solmun nopeudella ei koskaan saavutettu ja toimintamatka olikin ainoastaan 6 400 merimailia kyseisellä nopeudella.
José Saramago
José de Sousa Saramago (16. marraskuuta 1922 Azinhaga, Ribatejo, Portugali – 18. kesäkuuta 2010 Lanzarote, Espanja) oli portugalilainen kirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1998. Hän on Portugalin tunnetuin nykykirjailija. Saramago kirjoitti näytelmiä, romaaneja, runoja, esseitä ja lehtiartikkeleita.
Omaha-luokka
Suunnittelu
Yhtenä suunnittelun kummajaisista oli pyrkimys maksimoida pituussuuntainen tulivoima, mikä johti laidoille neljän kasematin sijoittamiseen sekä keulassa että perässä. Lisäksi asennettiin kaksi tykkiä kyljille. Etukannelle ei voinut tykkejä asentaa, koska käytössä oli ainoastaan yksiputkisia kilvin varustettuja tykkejä, jotka eivät kestäneet yliampuvan tykin suupainetta. Kuitenkin alusten rakennusvaiheen aikaan tehtiin lukuisia muutoksia, jolloin kyljille asennetut tykit poistettiin ja etu- ja takakannelle asennettiin kaksiputkiset tykkitornit. Kaikki tykit olivat kuuden tuuman 53 pituuskaliiperin Mk 12 tykkejä.
José Saramago
Elämä
Saramagon vanhemmat olivat José de Sousa ja Maria de Piedade. Hän vietti pitkiä aikoja lapsuudestaan lukutaidottomien äidinpuoleisten isovanhempiensa luona. Hän kävi muutaman vuoden oppikoulua, mutta joutui perheen rahatilanteen vuoksi siirtymään ammattikouluun. Sielläkin opetettiin kirjallisuutta, ja valmistuttuaan Saramago alkoi viettää iltojaan Lissabonin kaupunginkirjastossa työskennellen päivisin autokorjaamossa.
Omaha-luokka
Suunnittelu
Apuaseina oli neljä yksiputkista kolmen tuuman 50 pituuskaliiperin tykkiä, jotka oli asennettu keskilaivaan kummallekin kyljelle. Aseistuksen täydensivät torpedoputket, joita oli rakennusvaiheen aikana lisätty etukannen takaosaan sijoitettuun kahteen kolmen 21 tuuman putken sarjaan.
Alusten kannelle savuhormien taakse oli asennettu kaksi katapulttia eli yksi kummallekin kyljelle. Aluksilla ei kuitenkaan ollut lentokoneita varten hangaaritiloja, joten ne kykenivät toimimaan vain kahdella lentokoneella, jotka aluksi olivat malliltaan Vought VE-9.
José Saramago
Elämä
Vuonna 1944 Saramago avioitui konekirjoittaja Ilda Reisin kanssa. He erosivat vuonna 1970. Liitosta on yksi tytär. Vuonna 1988 Saramago meni naimisiin espanjalaisen toimittajan Pilar del Ríon kanssa. Del Río on kääntänyt Saramagon teoksia espanjaksi.
Saramago valmistui teknikoksi ja teki monenlaista ruumiillista työtä ennen kuin aloitti uransa toimittajana, kääntäjänä ja kirjailijana. Hänet erotettiin 1975 Diário de Notícias -lehden toimittajan tehtävistä. Jälkeenpäin hän kiitti erottamista sanoen, että sen ansiosta hänestä tuli kirjailija.
Saramago oli vuodesta 1969 Portugalin kommunistisen puolueen jäsen ja ateisti. Nämä aiheuttivat hänelle ongelmia katolisessa Portugalissa, varsinkin teoksen Jeesuksen Kristuksen evankeliumi ilmestymisen jälkeen. Portugalin valtio veti teoksen pois eurooppalaisen kirjallisuuspalkinnon ehdokaslistalta, minkä jälkeen Saramago muutti pois Portugalista Kanariansaarten Lanzarotelle. Hän sairasti leukemiaa ja kuoli Lanzarotella perheensä läsnä ollessa. Hänen ruumiinsa vietiin portugalilaisella sotilaskoneella Portugaliin haudattavaksi.
Kirjailijanura
Saramagon kieli ja lauserakenne ovat vuolasta tajunnanvirtaa: yksi virke voi olla koko sivun mittainen. Keskusteluissa vuorosanat on eroteltu toisistaan ainoastaan pilkulla ja isolla alkukirjaimella, joten toisinaan on vaikeaa saada selville, kenen sanoma mikäkin vuorosana on. Teoksissaan Saramago pyrkii tuomaan esille inhimillisen näkökulman historiallisiin tapahtumiin. Teosten henkilöt ovat pieniä ihmisiä, joita suuremmat voimat heittelevät, mikä tuo teoksiin satiirin vireen. Teoksessa Kaikkien nimet (1997) yksilö katoaa väestörekisterin painajaismaiseen byrokratiaan kafkamaiseen tyyliin. Saramagon teokset ovat usein pohdiskelevia ja aiheiltaan hyvin mielikuvituksellisia. Usein keskeisetkin henkilöt ja paikat on jätetty nimeämättömiksi. Kirjojen tyyliä on luonnehdittu muun muassa yhteiskunnallisen ja maagisen realismin yhdistelmäksi.
Saramagon esikoisromaani 1947 ei kiinnittänyt erityistä huomiota, ja hän työskenteli sen jälkeen vakuutusvirkailijana, toimittajana ja kirjallisuuskriitikkona. Ennen toisen romaaninsa ilmestymistä 1977 hän kirjoitti runoja. Kansainvälisen huomion kohteeksi hän nousi vasta teoksellaan Baltasar ja Blimunda (1982). Parhaimpana Saramagon teoksista pidetään romaania Ricardo Reisin viimeinen vuosi (1984, suomeksi 2012), joka kuvaa Portugalin historian 1930-lukua runoilija Fernando Pessoan sivupersoonan kautta. Viimeiseksi Saramagon kirjoittamaksi teokseksi jäi satiirinen Caim (2009), jossa kirjailija kertoo uudelleen Vanhan testamentin tarinoita.
Palkinnot
Saramago sai tärkeimmän portugalinkielisen kirjallisuuden palkinnon Camões-palkinnon vuonna 1995. Vuonna 1998 hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon ensimmäisenä portugalilaisena. Palkintolautakunnan perustelujen mukaan "hän tuo mielikuvituksen, myötätunnon ja ironian kannattelemilla vertauksillaan pakenevan todellisuuden yhä uudelleen käden ulottuville".
Näytelmiä
Lisäksi Saramago julkaisi esseitä ja päiväkirjansa Lanzaroten ajoilta.
Zinaida Hippius
pienoiskuva|Zinaida Gippius, [[Léon Bakst|Leon Bakst 1910]] Zinaida Nikolajevna Gippius, myös Hippius ; (8. (J: 20. marraskuuta) 1869, Beljov, Venäjän keisarikunta – 9. syyskuuta 1945, Pariisi, Ranska) oli symbolistinen ja dekadenssia edustava venäläinen runoilija.
Suku, koulutus ja yksityiselämä
Zinaida Gippius oli vanhin neljästä sisaresta. Hänen isänsä Nikolai Romanovitš Gippius, arvostettu lakimies ja senaatin ylin syyttäjä, oli saksalais-venäläinen taustaltaan, jonka esi-isä Adolphus von Gingst, myöhemmin von Hippius, asettui Moskovaan 1500-luvulla. Hänen äitinsä Anastasia Vasiljevna Stepanova oli Jekaterinburgin poliisipäällikön tytär.
Nikolai Gippiuksen työhön liittyi jatkuvaa matkustamista, minkä vuoksi hänen tyttärensä saivat vain vähän muodollista koulutusta. Heitä opettivat kotipettajat ja vierailevat opettajat ja he kävivät satunnaisesti koulua missä tahansa kaupungissa mm. Saratov, Tula ja Kiova, jossa perhe sattui oleskelemaan pitemmän aikaa. Nikolai Gippius kuoli 48-vuotiaana tuberkuloosiin Vaimo Anastasia Vasiljevna tiesi, että kaikki tyttäret olivat perineet alttiuden isänsä sairauteen ja muutti vuonna 1882 perheen kanssa etelään, ensin Jaltalle jossa Zinaida sai hoitoa tuberkuloosiin ja sitten vuonna 1885 Tbilisiin, lähemmäksi heidän setänsä Aleksandr Stepanovin kotia.
Siihen mennessä Zinaida oli jo opiskellut kaksi vuotta tyttökoulussa Kiovassa vuosina 1877–1878 ja vuoden Moskovassa yksityisessä naisten klassillisessa Sofia Nikolajevna Fisherin kimnaanissa, joka valmensi naisia opettajiksi ja jopa korkeakouluopintoihin. Lukio-opinnoista ei oikein ollut tullut mitään: Kiovassa tyttö kärsi niin pahasta koti-ikävästä että sairastui ja Moskovassa hänellä todettiin tuberkuloosi. Vasta Bordžomissa, jossa varakas setä Aleksandr Stepanov vuokrasi hänelle datšan, Zinaida alkoi toipua isänsä kuoleman aiheuttamasta syvästä järkytyksestä.
"Vuoteen 1880 mennessä kirjoitin säkeitä, uskoin suuresti "inspiraatioon" ja päätin, etten koskaan ota kynää pois paperista. Ihmiset ympärilläni näkivät nämä runot merkkinä siitä, että olen "pilattu", mutta En koskaan yrittänyt salata niitä, enkä tietenkään ollut ollenkaan hemmoteltu, mitä tulee uskonnollisesta kasvatuksestani", hän kirjoitti vuonna 1902 Valeri Brjusoville lähettämässään kirjeessä.
Hauskannäköinen Zinaida herätti paljon huomiota Bordžomissa, mutta tuleva puoliso Dmitri Merežkovski, hyvinkoulutettu introvertti, teki häneen vaikutuksen ennen kaikkea täydellisenä sukulaissieluna. Kun Dmitri kosi, Zinaida hyväksyi hänet epäröimättä eikä koskaan tullut katumaan hätäiseltä tuntunutta päätöstään. Gippius ja Merežkovski menivät naimisiin 8. tammikuuta 1889 Tbilisissä. He tekivät lyhyen häämatkan, johon sisältyi oleskelu Krimillä, minkä jälkeen he palasivat Pietariin ja muuttivat neljän huoneen asuntoon uuteen Muruz-nimiseen kerrostaloon Liteini prospektille, jonka Merežkovskin äiti oli vuokrannut ja kalustanut heille häälahjaksi. Talo tuli tunnetuksi monista kirjailija-asukkaistaan, kuten Nikolai Gumiljov ja Joseph Brodsky.
Hän oli naimisissa Dmitri Merežkovskin kanssa 52 vuotta. Vuoden 1905 vallankumoustapahtumien innoittamana Gippius kirjoitti voimakkaan poliittista runoutta. He pakenivat Pariisiin mutta palasivat Venäjälle ensimmäisen maailmansodan alla. Lokakuun vallankumoukseen pariskunta suhtautui jyrkän kielteisesti. Vuonna 1919 Merežkovski ja Gippius pakenivat Puolaan ja myöhemmin Pariisiin. pienoiskuva|Zinaida Gippius kotonaan Pietarissa Dmitri Filosofovin ja [[Dmitri Merežkovski|Dmitri Merežkovskin (oik.) kanssa, Karl Bullan valokuva n. 1914-1920.]] pienoiskuva|Zinaida Gippius 1910-luvun alussa pienoiskuva|Zinaida Nikolajevna Gippius vuonna 1900 Heidän salonkinsa Muruz-talossa Liteini prospekt 24:ssä Pietarissa vuosina 1889–1913 keräsi yhteen ajattelijoita ja kirjailijoita. Gippius myös opasti monia nuoria kirjailijoita. Aikansa kulttuurielämään hän osallistui myös mm. uskonnollis-filosofisten kokousten järjestäjänä. Gippiuksen ajattelu oli vallankumouksellista ja perinteisiä ajatusrakennelmia kyseenalaistavaa. Hän vaati myös yhteiskunnallista oikeudenmukaisuutta. Vuoden 1917 bolševikki-vallankumoukseen hän suhtautui äärimmäisen kriittisesti. Hän emigroitui yhdessä puolisonsa kanssa ja päätyi asumaan Pariisiin, missä kumpikin jatkoi kirjallista toimintaansa kirjailijana ja Vihreä lamppu (ven. Зеленая лампа, Zeljonaja lampa) -nimisen salonginpitäjänä 1940-luvulle asti.
Kirjallinen ura
Gippius on jäänyt kirjallisuushistoriaan toisaalta omaleimaisten runojensa ja toisaalta totutusta poikkeavan persoonansa ansiosta. Hänen epätavallisuutensa johtuu ennen muuta siitä, että hän rikkoi silloisia sukupuolinormeja: hän oli liian aktiivinen, liian itsevarma ja liian menestyvä, jotta olisi soveltunut aikansa naisen rooliin. Monokkelin läpi kriittisesti tarkkailevan naisen maskuliininen käytös herätti aikanaan huomiota. pienoiskuva|Zinaida Gippius (1869-1945), R. Scharlin valokuva, 1897 Pietari pienoiskuva|Zinaida Gippius, [[Léon Bakst|Leon Bakst 1906, Tretjakovin galleria]] pienoiskuva|Zinaida Gippius 1910-luvun alussa Kriitikkojen mukaan Gippiuksen asema runoudessa oli myös maskuliininen, hän ei kirjoittanut kuten aikakautensa naisrunoilijat vaan kirjoitti samoista aiheista kuin miehet. Hän tarttui mm. filosofisiin teemoihin. Hän poikkeaa romantiikan ajan naisrunoilijoista, jotka alkoivat kirjoittaa aikakauden runoilijaihanteen mukaisesti vasta paljon mieskirjailijoita myöhemmin.
Runoudessaan Gippius oli Venäjän ensimmäisiä dekadenssin ihanteita toteuttaneita kirjailijoita. Hänen runoudessaan uutta edustivat ennen muuta runomuoto ja runokieli (metaforat). Hän laajensi ruonoutta myös temaattisesti: tähän asti naisrunoilijoiden keskeinen teema oli ollut rakkaus, mutta Gippiuksen runoissa tärkeällä sijalla olivat filosofiset ja uskonnollliset kysymykset. Myös luovuus ja kirjailijuus ovat toistuvia teemoja. Määrällisesti hänen tuotansa on suppea: hän kertoi runon tekemisen vaativan suunnatonta ponnistelua ja tuskaa. Runojen lisäksi hän kirjoitti proosaa, näytelmiä, kritiikkiä ja esseitä sekä muistelmateoksia. Toisin kuin runot Gippiuksen kertomukset ovat muodoltaan hyvin perinteisiä. pienoiskuva|Zinaida Gippius ja Akim Volinski (Flexer), n. 1890-luku Runo Hämähäkit (ven. Пауки, Pauki, 1903, suom. K.E. Julkaistu vuonna 2015 teoksessa Venäläisen kirjallisuuden historia, s. 381). Hänen runojaan on julkaistu suomeksi kokoelmassa Venäläinen Eros (1992).
Perintö
Zinaida Gippius on haudattu saman hautapaaden alle puolisonsa Dmitri Merežkovskin kanssa Sainte-Genevieve-des-Bois'n ortodoksiselle hautausmaalle. Gippiuksen teoksia julkaistiin Neuvostoliitossa vasta vuonna 1990.
Teoksia
Proosa
Dramaturgia
Kritiikkiä ja journalismia
Claudia Muzio
thumb|right|Claudia Muzio
Muzion isä oli oopperan lavaohjaaja ja äiti oopperakuoron laulaja. Muzio opiskeli varhain mezzosopraano Annetta Casalonin johdolla. Hän teki oopperadebyyttinsä Jules Massenet'n Manon-oopperan nimiroolissa Arezzossa vuonna 1910 ja teki ensimmäiset äänityksensä vuonna 1911. Hän teki La Scala -debyyttinsä Desdemonan roolissa vuonna 1913. Suurimman osan urastaan Muzio loi Italiassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, esimerkiksi Teatro Colónissa. Metropolitan-oopperassa hän teki ensiesiintymisensä vuonna 1916 Toscan nimiroolissa; hänen kanssaan esiintyivät Enrico Caruso ja Antonio Scotti. Seuraavien kuuden vuoden aikana hän esiintyi Metropolitan-oopperassa joka kaudella. Vuonna 1918 hän loi siellä Giorgettan roolin Giacomo Puccinin Il tabarron kantaesityksessä.
Muzio esiintyi ensimmäisen kerran Chicagossa vuonna 1922 Aidana. Siellä hän lauloi yhdeksän kauden ajan sekä aikansa teoksissa (mm. Monna Vanna, Henry Février ja La cena delle beffe, Umberto Giordano) että 1800-luvun teoksissa. Muzio jätti jälkeensä suhteellisen vähäisen määrän äänityksiä. Laulajan parhaiden vuosien on katsottu ajoittaneen vuoden 1930 tienoille, jolloin hän kuitenkaan ei äänittänyt. Kaudella 1926/1927 Muzio teki eräitä merkittäviä esiintymisiä La Scalassa Arturo Toscaninin johdolla, mutta tämän jälkeen hän lauloi paljolti Roomassa. Vuonna 1934 hän teki lyhyen paluun Metropolitan-oopperaan. Yksityiselämässään Muzio oli sulkeutunut. Hänen kuolemansyystään on eri lähteissä saatavilla monenlaista ristiriitaista tietoa.
Saatana kutsuu minua (EP)
Saatana kutsuu minua on punkyhtye Kivesveto Go Gon toinen EP-levy. Se julkaistiin 16. joulukuuta 2009 levymerkillä Morjekords. Lammaszinen Jaakko Hirvioja antoi albumille positiivisen arvostelun, kehuen eritoten äänimaailmaa ja sanoituksia.
Pää Kii -yhtyeen keulakuva Teemu Bergman on ottanut jalkaansa EP:n aloituskappaletta siteeraavan tatuoinnin, jossa lukee ”Äiti hei – Mua saatana kutsuu”.
Nizzan kreivikunta
right|thumb|240px|Nizzan kreivikunnan sijainti Ranskassa right|thumb|120px|Nizzan kreivikunnan lippu right|thumb|120px|Nizzan vaakuna Nizzan kreivikunta ( tai Pays Niçois, tai Paese Nizzard) on historiallinen alue Kaakkois-Ranskassa, Nizzan kaupungin ympä­ristössä, ja käsittää suurimman osan nykyisestä Alpes-Maritimesin depar­temen­tista. Se rajoittuu lännessä Varjokeen, idässä Alppien lounaisimpaan osaan ja etelässä Väli­mereen. Nizzan kreivi­kuntaan kuului myös itäisin osa Ranskan Rivierasta eli Côte d'Azurista. Kreivikunta kuului aikoinaan Savoijin herttua­kuntaan, myöhemmin Sardinian kuningaskuntaan vuoteen 1860 saakka, jolloin se liitettiin Ranskaan.
Historia
thumb|left|200px|Nizzan kreivikunta osana Sardinian kuningaskuntaa vuonna 1796 Nizzan seudun asukkaita olivat liguurit, kunnes Rooman valtakunta valloitti alueen.
Rooman valtakunnan kukistuttua frankit valloittivat alueen. Myöhemmin alue kuului pitkät ajat Provenceen, josta 800-luvulla tuli itsenäinen valtio, mutta josta vuonna 1032 tuli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vasallivaltio. Vuonna 1388 Nizza lähiympäristöineen liitettiin Savoijin herttuakuntaan, joka vuonna 1720 muutettiin Sardi­nian kuningas­kunnaksi. Tästä kuningas­kunnasta käytetään usein myös nimitystä Piemonte-Sardinia tai lyhyemmin Piemonte.
Liittäminen Ranskaan
thumb|280px|left|Nizzan kreivikunta. Sardinian kuningas­kunnasta vuonna 1860 Ranskaan liitetty alue merkitty vaalean­ruskealla, Italiaan liitetty keltaisella. Punaisella merkityt alueet kuuluivat Ranskaan jo ennen vuotta 1860. Ranskan vallankumouksen aikana ranskalainen Armée du Midi miehitti Nizzan vuonna 1792. Seuraavana vuonna se ympäristöineen liitettiin Ranskaan Alpes-Maritimes-nimisenä departementtina. Vuonna 1814 se kuitenkin palautettiin Sardinialle.
Kreivikunta liitettiin uudestaan Ranskaan vuonna 1860 Italian yhdis­tymiseen johtaneiden sotien tuloksena. Vuonna 1858 Ranskan keisari Napoleon III ja Sardinian pää­ministeri tekivät Plombièresissä salaisen sopimuksen, jossa Ranska lupasi auttaa Sardiniaa Itävaltaa vastaan mahdollisesti syttyvässä sodassa ja hyväksyä Itävallalle kuuluneiden Lombardian ja Veneton liittäminen Sardiniaan. Vastikkeeksi Ranskan sotilaallisesta tuesta Sardinian oli kuitenkin luovu­tettava Nizza ja Savoiji Ranskalle. Vuonna 1859 näytti kuitenkin jonkin aikaa siltä, ettei alue­liitosta voitu toteuttaa, sillä Napoleon III teki Itävallan kanssa erillis­rauhan ennen kuin Veneto oli valloitettu. Sen sijaan maaliskuussa 1860, kun valmisteltiin Parman, Modenan ja Toscanan yhdistämistä Sardinian kuningaskuntaan, Napoleon III ilmoitti hyväksyvänsä nämä liitokset edellyttäen, että Nizza ja Savoiji samalla luovutettiin Ranskalle. Torinon rauhansopimus 24. maaliskuuta 1860 vahvisti näiden alueiden liittämisen Ranskaan. Sekä Savoijissa että Nizzassa asiasta järjestettiin kansanäänestys, jossa suuri enemmistö äänestäjistä kannatti alue­liitosta. Ranskan joukot saapuivat Nizzaan 14. kesäkuuta 1860.
Italian kansallissankariksi noussut Giuseppe Garibaldi, joka oli syntynyt Nizzassa, vastusti kuitenkin ankarasti koti­kaupunkinsa liittämistä Ranskaan. Hänen mukaansa Nizzan kreivikunta oli oleellisesti italialainen eikä sitä olisi pitänyt myydä "lunnaina" laajentumaan pyrkivälle Ranskalle. Garibaldi syyttikin Cavouria petturiksi, joka oli kavaltanut Nizzan Ranskalle.
Vaikka Nizzan kreivikunta ei vuoden 1860 jälkeen kuulunutkaan Italian nationa­listien tärkeimpiin vaatimuksiin, jotkut heistä pitivät sitä osana Italia Irredentaa eli Italian "lunastamattomia alueita". Kun Italia toisen maailmansodan aikana miehitti osan Kaakkois-Ranskaa, Nizza ympäristöineen liitettiin hallin­nolli­sestikin Italiaan, mutta palautettiin Ranskalle sodan jälkeen. Nimitystä Nizzan kreivikunta käytetään kuitenkin edelleen epävirallisissa yhteyksissä, sillä alueen katsotaan yhä selvästi erottuvan, paitsi historiallisesti, myös kulttuurisesti naapuri­alueestaan Provencesta.
Lucienne Schmith-Couttet
Lucienne Schmith-Couttet (o.s. Schmith, 27. marraskuuta 1926 Chamonix – 4. lokakuuta 2022 ) oli ranskalainen alppihiihtäjä, nelinkertainen MM-mitalisti. Hänen puolisonsa oli James Couttet.
Schmith-Couttet sijoittui St. Moritzin olympialaisissa 1948 syöksylaskussa ja alppiyhdistetyssä kymmenenneksi sekä pujottelussa 20:nneksi. Hän sai Aspenin MM-kilpailuissa 1950 pronssia suurpujottelussa. Hän voitti saman lajin maailmanmestaruuden Åressa 1954 ja sai lisäksi pronssia syöksylaskussa ja alppiyhdistetyssä.
Thorkild Bjørnvig
Thorkild Bjørnvig (1918 Strange, Tanska – 2004 ) oli tanskalainen kirjailija.
Bjørnvig oli filosofian tohtori. Hän julkaisi 1947 esikoisrunokokoelman Stjærnen bag gavlen, jossa hän ensimmäisen kerran käsittelee haaveiden ja todellisuuden ristiriitaa. Hän kritisoi myöhemmin sivilisaatiota ja korosti ihmiskunnan riippuvuutta luonnosta. Hän kirjoitti muistelmia sekä tutkielmia, muun muassa Karen Blixenistä (1974).
Luokka (koulutus)
Sanalla luokka voidaan tarkoittaa myös ryhmää jonkin muun oppilaitoksen oppilaita, jotka käyvät samaa kurssia tai oppituntia. Puhekielessä luokka voi merkitä myös luokkahuonetta eli opetustilaa, jossa pidetään oppitunteja.
Boeing 727
Boeing 727 on kolmemoottorinen, kapearunkoinen, T-pyrstöllä varustettu lyhyen ja keskipitkän matkan matkustajalentokone, jota valmistettiin vuosina 1963–1984. Konetyypin valmistaja oli yhdysvaltalainen Boeing Commercial Airplanes. Koneen seuraajaksi tuli Boeing 757, joka perustuu samaan runkoon. Iranilainen lentoyhtiö Aseman Airlines lensi viimeisen kaupallisen matkustajalennon maailmassa 727:llä tammikuussa 2019.
Historiaa
727:ää alettiin alustavasti suunnitella jo vuonna 1956, mutta vasta 1960 kehitysohjelma toden teolla lähti käyntiin. United Airlines, American Airlines ja Eastern Airlines vaikuttivat 727:n syntyyn. United halusi nelimoottorisen koneen, joka olisi riittävän tehokas toimimaan korkealla sijaitsevilla kentillä, American halusi kaksimoottorisen koneen taloudellisuussyistä ja Eastern halusi kolmimoottorisen koneen, jotta sillä voitaisiin lentää merten yllä. Lopulta nämä kolme lentoyhtiötä hyväksyivät ajatuksen kolmimoottorisesta koneesta, josta tuli Boeing 727. Lisäksi 727 oli ensimmäinen Boeingin lentokone, johon asennettiin APU-turbiini (Auxiliary Power Unit), joka helpotti koneen käyttämistä.
1965 Boeing julkaisi 727-100:sta pidennetyn version 727-200:n. Malli oli 6,10 metriä pitempi, mutta muuten identtinen moottoreiltaan, enimmäislentoonlähtöpainoltaan ja polttoainesäiliöiltään. 727-200 teki ensilentonsa 1967 ja aloitti liikennöinnin vielä saman vuoden lopussa.
727-200:sta kehitettiin pidemmän kantaman versio 727-200 Advanced, joka lensi ensimmäisen kerran vuonna 1972. Tämä kehittyneempi versio säilyi tärkeimpänä mallina 727-tuotannon loppuun asti.
727-200 -sarjaa valmistettiin yhteensä 1 249 kappaletta.
Tekniset tiedot
pienoiskuva|[[Champion Airin Boeing 727-200.]] 727:ssä on kolmen hengen miehistö; kapteeni, perämies ja lentomekaanikko. Muuten 727 edustaa avioniikaltaan perinteistä tekniikkaa analogisine mittareineen.
727-100
Siipien kärkiväli 32,92 metriä, pituus 40,59 metriä, korkeus 10,36 metriä ja siipien pinta-ala 157,9 m².
Moottoreina kolme Pratt & Whitney JT8D-7 -suihkuturbiinimoottoria työntövoimaltaan 62,3 kN/kpl.
Suurin nopeus on 1 017 km/h, suurin matkanopeus 960 km/h, taloudellisin nopeus 917 km/h. Kantama enimmäiskuormalla noin 5 000 km. Paino tyhjänä 36 560 kg, suurin lentoonlähtöpaino 72 570 kg. Lakikorkeus 11 400 m.
Yhden luokan konfiguraatiossa matkustajapaikkoja enintään 131, kahdessa luokassa 94.
727-200
Siipien kärkiväli 32,92 m, pituus 46,69 m, korkeus 10,36 m ja siipien pinta-ala 157,9 m².