cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joonas Tanninen
Joonas Tanninen (s. 28. kesäkuuta 1995) on suomalainen koripalloilija, pelipaikaltaan takamies. Hän edustaa Korisliigassa pelaavia Korikobria, joka on myös hänen kasvattajaseuransa. Debyyttinsä liigatasolla Tanninen teki lokakuussa 2014 pelatussa ottelussa Tampereen Pyrintöä vastaan.
Luettelo Tyrnävän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Tyrnävän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Tyrnävän kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Tyrnävään on liitetty suurelta osin Temmeksen kunta.
Nói Albiino – kylmyyden vanki
Nói Albiino – kylmyyden vanki (Nói albinói) on vuonna 2003 valmistunut islantilainen draamaelokuva, jonka ohjasi Dagur Kári. Elokuva kertoo 17-vuotiaan albiinon Nói Kristmundssonin elämästä länsi-islantilaisessa kalastajakylässä.
Juoni
Nói elää syrjäisessä kalastajakylässä yhdessä isoäitinsä Línan kanssa. Hänen isänsä Kiddi on alkoholisoitunut taksikuljettaja, ja isällä ja pojalla on etäiset välit. Nóita koulunkäynti ei kiinnosta, ja välillä hän lähettää kouluun tilalleen sanelukoneen.
Nóita kylmä ja tuulinen Islanti ei miellytä vaan hän haaveilee lämpimästä ja trooppisesta paikasta. Nóin elämän saa valonpilkahduksen, kun kylään muuttaa uusi tyttö, Íris.
Mika Todd
Mika Todd (s. 28. toukokuuta 1984) on yhdysvaltalais-japanilainen laulaja. Hän oli yksi Havaijilla järjestetyn Hello! Project -auditionin voittajista. Ryhmä sai nimekseen Coconuts Musume ja hän oli siinä vuosina 1999–2004. Vuonna 2000 Tsunku liitti hänet yhteen Morning Musumen alaryhmistä: Minimoni.
Mika on puoliksi japanilainen ja puoliksi yhdysvaltalainen. Hänen japanilainen nimensä on Mika Kurosawa. Vuonna 2004 Mika erosi kummastakin ryhmästä ja lähti opiskelemaan musiikkia Los Angelesiin. Mika on esiintynyt monissa h!p:n sekoitusryhmissä, esimerkiksi Aoiro 7ssä ja 10-nin Matsurissä.
Ivan Konev
Ivan Stepanovitš Konev (28. joulukuuta (J: 16. joulukuuta) 1897 Lodeino, Vologdan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 21. toukokuuta 1973 Moskova, Neuvostoliitto) oli Neuvostoliiton marsalkka ja kaksinkertainen Neuvostoliiton sankari.
Elämä
pienoiskuva|vasen|Neuvostoliiton postilaitos julkaisi vuonna 1977 marsalkka Ivan Konevin syntymän 80-vuotispäivän kunniaksi postimerkin. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Konev työskenteli metsurina. Sotaan hän osallistui aliupseerina ja Venäjän sisällissodassa hän toimi panssarijunan komissaarina. Hän eteni arvoissa tasaisesti ja opiskeli Frunzen sotilasakatemiassa, josta valmistui vuonna 1934.
Toisessa maailmansodassa Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon hän oli Neuvostoliiton 19. armeijan komentajana muun muassa Vitebskin ja Smolenskin taisteluissa. Hänet nimitettiin syyskuussa 1941 Lännen rintaman komentajana, mistä hänet siirrettiin lokakuussa Kalinin rintaman komentajaksi. Hän kunnostautui Moskovan taisteluissa torjuttaessa Saksan operaatio Taifuunia.
Konev toimi kesän 1943 taisteluissa Arorintaman komentajana Harkovan alueella sekä tammi- ja helmikuussa 1944 2. Ukrainan rintaman komentajana Kirovohradin ja Korsunin taisteluissa, minkä jälkeen hänet ylennettiin Neuvostoliiton marsalkaksi. Sodan loppuvaiheissa hän oli 1. Ukrainan rintaman komentajana. Hänen johdolloon rintaman joukot etenivät tammikuussa 1945 Puolan eteläosien läpi Sleesiaan Oderille ja Neisselle.
Huhtikuun alussa Josif Stalin määräsi Georgi Žukovin ja Konevin valtaamaan Berliinin. Rintamien rajan hän merkitsi päättyvän Lübbeniin ja antoi ymmärtää, että sen jälkeen Konev voi kääntää hyökkäyksen pohjoiseen suoraan Berliiniin. Hyökkäykset alkoivat 16. huhtikuuta ja johtivat Berliinin valtaukseen kaksi viikkoa myöhemmin. Konevin joukot saapuivat Berliiniin samaan aikaan kuin Žukovin.
Saksan antauduttua Konev nimitettiin Neuvostoliiton Itä-Saksassa olevien miehitysjoukkojen komentajaksi. Samanaikaisesti hän toimi Liittoutuneiden Itävallan miehityshallinnon johtajana. Vuonna 1946 Konev nimitettiin Neuvostoliiton maavoimien komentajaksi ja puolustusministerin apulaisministeriksi korvaten samalla marsalkka Zukovin. Näissä tehtävissä hän toimi aina vuoteen 1950, jolloin hänestä tuli Karpaattien sotilaspiirin päällikkö. Tämä nimitys oli Stalinin harjoittamaa ”hajota ja hallitse” -nimityspolitiikkaa, jolla Stalin pyrki estämään läheisiä alaisiaan nousemasta uhkaksi itselleen.
Maaliskuussa 1953 tapahtuneen Stalinin kuoleman jälkeen Konev palasi jälleen Neuvostoliiton kärkipaikoille. Hän oli liittoutunut uuden puoluejohtajan Nikita Hruštšovin kanssa ja syrjäytti silloisen sisäministerin Lavrenti Berijan. Tämän jälkeen hänet nimitettiin jälleen puolustusministerin apulaisministeriksi ja Neuvostoliiton maavoimien komentajaksi. Näissä tehtävissä hän oli vuoteen 1956, jolloin hänet nimitettiin Varsovan liiton joukkojen komentajaksi. Pian nimityksensä jälkeen hän johti Unkarin kansannousun tukahduttamista. Varsovan liiton joukkojen komentajuus kesti vuoteen 1960, jolloin hän jäi eläkkeelle. Vuosina 1961–62 hän oli jälleen aktiivipalveluksessa ja johti Itä-Saksassa olevia neuvostojoukkoja. Sen jälkeen hän toimi seremoniaalisessa puolustusministeriön ylitarkastajan virassa aina kuolemaansa asti vuoteen 1973.
Koro (paniikki)
Koro on malaijinkielinen sana, joka tarkoittaa tilaa, jossa joku pelkää, että hänen siittimensä katoaa tai uppoaa kehon sisään. Käsitteistö vaihtelee. Koro on yleinen nimitys Aasiassa, paitsi Kiinassa, jossa ilmiö tunnetaan nimellä Shook yang. Ilmiö on ollut esillä myös Sudanissa ja muualla Afrikassa. Koro on kulttuurinen ja psykologinen ilmiö, eikä todellisesta sukuelinten äkillisestä katoamisesta ole todisteita, vaikka niin väitetään käyneen tuhansille.
Koron voidaan uskoa aiheuttavan jopa kuoleman esimerkiksi siten, että siitin madon tavoin kaivautuu ruumiissa aivoihin tai sydämeen.
Koroon liittyy usein joukkopaniikki. Paniikin laukaisevat usein huhut väitetyistä tapauksista, joissa jonkun sukuelimet ovat kadonneet. Koro saattaa aiheuttaa vainoharhaista käytöstä, ja helposti syytetään poliittisia vihollisia, joiden uskotaan haluavan tuhota kansa viemällä sen lisääntymiskyvyn. Esimerkiksi Sudanissa syyllistettiin juutalaiset, ja erään teorian mukaan juutalaisten robottikampa tunkeutui ihmiskehoon ja vei miehuuden. Toisaalta Sudanissa jotkut väittivät, että siittimen katoamisen aiheuttaa kättely ”tummaihoisen” kanssa. Thaimaassa uskottiin vietnamilaisten agenttien laittaneen jotain sukuelimet tuhoavaa ainetta juomaveteen. Usein syyllistetään myös yliluonnollisia tahoja, kuten noitia.
Väitetyistä sukuelinten katoamisista syytettyjä ihmisiä on vainottu ja tapettu ainakin Sudanissa.
Siittimen katoamista saatetaan yrittää estää tai ennaltaehkäistä työntämällä koukkuja siittimen läpi tai sitomalla siihen raskaita painoja, mistä voi aiheutua vammoja. Hätääntyneet omaiset ovat usein potilaan apuna vastaanotolle tullessa pitämässä potilaan siittimestä kiinni.
Taikavarpu
thumb|right|250px|Piirros taikavarvun kanssa liikkuvasta ”varpumiehestä” teoksessa Pierre le Brun, Histoire critique des pratiques superstitieuses (1733–1736). Taikavarpu on väline jota niin sanotut kaivonkatsojat käyttävät yrittäessään paikallistaa maaperässä kulkevan veden sijaintia kaivon perustamiseksi. Taikavarpua on käytetty myös malminetsintään sekä kadonneiden ihmisten, eläinten tai tavaroiden etsintään. Vastaavaan tarkoitukseen käytetään myös heiluria.
Varpu tehdään yleisimmin lehtipuusta ja se on Y:n muotoinen symmetrinen oksanhaara, jota pidellään kiinni Y:n sakaroista. Varpuna voidaan käyttää myös kahta ristikkäinpideltävää L:n muotoista metallilankaa. Etsittävän kohteen kohdalla varvun pitäisi taipua tai kääntyä. On väitetty, että jotkut ihmiset pystyvät havaitsemaan maasäteilyn, joka paljastaisi veden sijainnin.
Skeptikoiden mukaan taikavarvulla ei ole merkitystä veden tai muiden aineiden tai esineiden etsinnässä. Varpua liikuttaa varvun käyttäjä itse huomaamattaan refleksinomaisella ideomotorisella liikkeellä. Kaivonkatsontaa ja maasäteilyä pidetään näennäistieteenä. Kaivonkatsonta nojaa virheelliseen käsitykseen, jonka mukaan maan alla olisi vettä vain niin sanotuissa vesisuonissa.
Historia
1500-luvun Saksassa taikavarvulla etsittiin malmia. Ensimmäisen perusteellisen kuvauksen taikavarvun käytöstä kirjoitti saksalainen Georgius Agricola teoksessa De re metallica (1556).
Taikavarvusta on kiistelty pidempään kuin monesta muusta yliluonnollisesta asiasta. Eri aikoina ilmiötä on yritetty selittää eri tavoin. Aikoinaan oletettiin, että malmeista, vedestä ja muista etsittävistä kohteista nousisi jonkinlaisia hiukkasia, ”emanaatioita”, jotka imeytyisivät varpuun ja vetäisivät sitä alaspäin. Myöhemmin 1800-luvulla varvun taipuminen yritettiin selittää sähköisten ja magneettisten ilmiöiden avulla. Suunnilleen 1900-luvun alusta lähtien selitykseksi on esitetty erilaisia oletettuja, muutoin tuntemattomia säteilyn lajeja. Toisinaan se samastettiin Karl von Reichenbachin olettaman Od-voiman tai René Blondlot’n väittämien N-säteilyn kanssa, mutta kummankaan olemassaoloa ei voitu todistaa. Nykyisin tällaisista väitetyistä säteilyistä käytetään nimitystä maasäteily. Joidenkin käsitysten mukaan lähellä maapallon keskipistettä syntyvä maasäteily tunkeutuisi maan pinnalle vesisuonia ja malmikerrostumia pitkin.
Nimitys kaivonkatsoja on suomen kielessä vanha. Se viittaa kaivopaikan etsimiseen muilla menetelmillä kuin taikavarvulla, nimenomaan ”katsomalla”.
Tutkimukset
Monien skeptikoiden Suomessakin tekemien tutkimusten mukaan eri kaivonkatsojat eivät löydä vesisuonia, vaan eri kaivonkatsojat väittävät varpujensa perusteella vesisuonten olevan eri paikoissa. Niinpä skeptikoiden mielestä taikavarvusta ei ole apua veden etsinnässä. Toimiva taikavarpu olisi yliluonnollinen ilmiö.
Pajusta ja metallista tehtyjen taikavarpujen tehoa tutkittiin Oulun yliopistossa vuosina 1976–1983. Sokkotutkimuksessa 32 kaivonkatsojaa yritti etsiä vesisuonia taikavarpujen avulla. Kaivonkatsojat eivät onnistuneet löytämään vesisuonia tai maahan kätkettyä vesiletkua.
Taikavarvun toimintaperiaatteesta on laadittu Oulun yliopistossa vuonna 2012 hylätyksi tullut väitöskirja. Väitöskirjan pääväite koski heikkojen sähkömagneettisten kenttien aiheuttamia käsien liikkeitä. Väite jäi kuitenkin näyttämättä toteen tieteelliseltä tutkimukselta edellytettävällä tavalla.
Me (kana)
め hiraganalla tai メ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 34. sijalla mu- ja mo-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana め ja katakana メ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 女.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä: « me ».
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille め. Hiragana め kirjoitetaan kahdella vedolla:
Pride Park Stadium
Pride Park Stadium on jalkapallojoukkue Derby Countyn kotistadionina toimiva jalkapallostadion Derbyssa, Englannissa. Stadion on kapasiteetiltaan 33 597 katsojapaikan suuruinen, mutta kaudeksi 2008/2009 sitä suurennettaneen 44 000-paikkaiseksi.
Me (kana)
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille メ. Katakana メ kirjoitetaan kahdella vedolla:
Pride Park Stadium
Stadion valmistui vuonna 1997 ja se korvasi Derby Countyn edellisen stadionin Baseball Groundin. Stadionin avasi virallisesti 18. heinäkuuta kuningatar Elisabet II. Avajaisottelussa 4. elokuuta Derby kohtasi Sampdorian. Ensimmäinen virallisen ottelun Derby County pelasi Wimbledonia vastaan.
Toimi Ruokosalmi
Toimi Eevertti Ruokosalmi (9. syyskuuta 1903 Asikkala – 15. syyskuuta 1980 ) oli suomalainen päätoimittaja, järjestöjohtaja ja tietokirjailija.
Pride Park Stadium
Pride Park on isännöinyt kolmea Englannin alle 21-vuotiaiden maaottelua ja yhden miesten maaottelun, kun Englanti voitti Meksikon 4–0 toukokuussa 2001. Ottelussa tehtiin stadionin katsojaennätys 33 597. Korkein katsojamäärä Derby Countyn ottelussa on ollut 33 475.
Toimi Ruokosalmi
Henkilöhistoria
Toimi Ruokosalmen vanhemmat olivat pienviljelijä Topias Ruokosalmi ja Hilma Arvidintytär Venäjäniemi ja puoliso vuodesta 1931 Aune Mäkiö. Näytelmäkirjailija Aleksius Ruokosalmi oli hänen veljensä. Toimi Ruokosalmi valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1927. Hän toimi Pienviljelijäin keskusliiton maanviljelyskonsulenttina 1928–1945 ja toiminnanjohtajana 1946–1963. Hän oli myös Pienviljelijäin neuvojaopiston vt. lehtori 1939 sekä Yhteistyö-lehden toimitussihteeri 1942–1945 ja päätoimittaja 1946–1964.
Leveälehtikämmekkä
Baltiankämmekkä eli baltiantoukokämmekkä eli leveälehtikämmekkä (Dactylorhiza majalis subsp. baltica) on liuskakämmeköihin kuuluva, lähinnä Keski- ja Itä-Euroopassa kasvava kämmekkäkasvi. Alalaji on Suomessa luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Kasvi sekoitetaan usein Keski-Euroopassa esiintyvään toukokämmekkään, josta se kuitenkin poikkeaa pääosin lehtien perusteella.
Ulkonäkö ja koko
Leveälehtikämmekkä kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Sen varsi on tanakka, paksu ja varren keskiontelo on selvä. Juurimukula on syvään liuskainen. Kapeansoikeita, pitkiä lehtiä on 4–8 kappaletta. Lehdet ovat päältä tummanvihreitä ja ruskeatäpläisiä, alta vaaleanvihreitä ja täplättömiä. Kukinto on hyvin pitkä ja tiheä. Kukat ovat väriltään tummanpunaisia ja tummakirjailuisia. Kukkien alimmat tukilehdet ovat selvästi kukkia pidempiä, ja tukilehtien laidat ovat hienosahaisia. Kukan huuli on kolmiliuskainen ja kannuksellinen. Leveälehtikämmekkä kukkii Suomessa kesäkuussa. Muista liuskakämmeköistä poiketen leveälehtikämmekkä tekee usein kaksi uutta mukulaa ja lisääntyy sillä tavoin myös kasvullisesti.
Kasvi muistuttaa maariankämmekkää, mutta on sitä suurempikokoinen. Yksittäinen kukka muistuttaa kalkkimaariankämmekkää, joskin huulen liuskat ovat yleensä hieman pyöreäpäisiä. Suurikokoisen kukinnon varsi on paksumpi kuin edellä mainituilla lajeilla.
Levinneisyys
Leveälehtikämmekkää tavataan Pohjois-Saksasta Baltiaan ja Länsi-Venäjälle. Suomesta tunnettiin aiemmin vain yksi monivartinen leveälehtikämmekkäyksilö Dragsfjärdin saaristosta. Kasvi löydettiin vuonna 1985. Toukokuussa 2008 havaittiin kasvin tulleen varastetuksi. Toinen havainto on mainittu Koillismaalta. Uusien kasvupaikkojen löytyminen Suomesta ei olisi kuitenkaan yllättävää, sillä kasvin pienikokoiset siemenet voivat levitä kauaskin tuulen mukana Baltian kasvualueilta. Vuonna 2009 leveälehtikämmeköitä löydettiinkin mm. itäiseltä Uudeltamaalta.
Elinympäristö
Leveälehtikämmekkää tavataan kuivilla, kalkkipitoisilla niityillä. Laji on kalkinsuosija.
Punasyyskorento
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|Keltainen naaras pienoiskuva|Ruskea naaras
Matti Ikonen
Matti Ikonen (1. tammikuuta 1852 Kangasniemi – 1. heinäkuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, kauppias ja valtiopäivämies.
Matti Ikosen vanhemmat olivat Vilppu Erikinpoika Ikonen ja Fredrika Läsä ja puoliso Hilma Elisabeth Ikonen. Ikonen oli maanviljelijä ja vuodesta 1874 myös kauppias, jolla oli useita kauppaliikkeitä, sekä sahanomistaja, puutavaranmyyjä ja sisävesien matkustaja- ja rahtilaivojen omistaja. Hän oli kunnallismies, joka oli mukana vuoden 1899 suuressa lähetystössä Kangasniemen edustajana. Helsinkiin Ikonen muutti 1913 ja omisti siellä useita kiinteistöjä. Hän sai ansioistaan kunnallisneuvoksen arvonimen. Ikonen oli talonpoikaissäädyssä Mikkelin tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906.
Punasyyskorento
Ulkonäkö ja koko
Laji on ulkonäöltään samankaltainen kuin muut syyskorentolajit. Varsinkin lännensyyskorento on huomattavan samannäköinen. Punasyyskorennolla on vaaleat juovat reisien ja säärien ulkosivuilla. Siivissä on vain vähän tai ei ollenkaan keltaista väriä, jota elokorennolla on paljon. Punasyyskorentonaaraan sukuaukon suojus poikkeaa lännensyyskorennosta olemalla huomattavasti ulkoneva. Koiraalla taas on lännensyykorentoa lyhyempi ja paksumpi paritteluelimien etupuolen väkänen.
Väritykseltään punasyyskorennon koiras on sukukypsänä punainen ja nuorempana keltainen. Naaraan väritys vaihtelee ruskeasta punaisen ja keltaisen kirjavaan. Nuori naaras on kellertävä.
Punasyyskorennon takaruumiin pituus on 23–28 mm ja takasiiven pituus 25–30 mm.
Levinneisyys ja elinympäristö
Punasyyskorentoa tavataan yleisenä Euroopassa varsinkin maanosan keskiosissa ja Skandinavian eteläosissa sekä Aasiassa lännestä Kiinan pohjoisosiin ja Sahalinille asti. Suomessa laji esiintyy yleisenä ja runsaana rannikoilla ja yleistyvänä sisämaassa.
Punasyyskorennon elinympäristöihin kuuluvat yleisesti merenlahdet ja muut seisovat vedet, joihin kuuluvat muun muassa järvet ja lammet, joissa on paljon kasvillisuutta. Aikuisia yksilöitä esiintyy paljon hiekkateillä ja kallioilla.
Elintavat
Punasyyskorennon lentoaika sijoittuu syyskorentojen tapaan loppukesään ja syksyyn. Lajin lentoaika on Suomessa heinäkuun puolivälistä lokakuun puoliväliin päälentoajan ajoittuessa elokuun alusta syyskuun loppupuolelle.
Valokas
Valokas (22. toukokuuta 1932 – 23. tammikuuta 1953) oli suomenhevosori, joka piirsi monella tapaa nimensä ravikuninkuuskilpailun historiaan. Se oli ensimmäinen ja samalla viimeinen kantakirjaamaton ravikuningas ensimmäisissä sodan jälkeisissä kuninkuusraveissa Tampereella vuonna 1945. Kaiken lisäksi se sai kuninkuutensa vuonna voittamatta yhtään osakilpailua.
Suku ja jälkeläiset
Valokas edusti eteläpohjalaista sukua. Isä Murto oli yksi merkittävimmistä suomenhevosen jalostukseen vaikuttaneista oreista. Emänä oli Alavuden Pyylammin talon kova 1.39,5-aikainen Tipurtiina, jonka isä Tipurtius ja emänisä Kiivas olivat aikanaan vielä hyvin harvinaisia 1.40-alittajia.
"Sokeiden ennakkoluulojen uhri"
Valokasta tarjottiin kantakirjaan kolmesti, mutta sitä ei hyväksytty. Ensimmäisellä näyttökerralla, viisivuotiaana 1937 Seinäjoella sen juoksuliikkeitä moitittiin, ja kun vetokokeessakin portaita kertyi vain 5, eivät pisteet riittäneet kirjaamiseen asti. Toisen kerran sitä tarjottiin kirjoihin 1939, jolloin esitys katkesi vetämättömyyteen, eikä muita kokeita tehty.
Sekin oli tiedossa, ettei Valokkaan väritys miellyttänyt lautakuntaa. Korkeat sukat ja läsi olivat Murron jälkeläisille tyypillisiä, mutta tässä tapauksessa ylikorostuneita, kun valkoisia läiskiä oli myös orin kainalossa ja mahan alla.
Kolmannen ja viimeisen kerran Valokasta tarjottiin kantakirjaan vuonna 1946. Tuolloin jo ravikuninkaaksi nousseen orin yritys kaatui taas vetoon, tarkemmin vetovastusautoon. Autonvedon kerrotaan osoittautuneen kompastuskiveksi monelle muuten arjen vetotöistä moitteettomasti selviytyneille hevosille.
Siitoskäyttö ja jälkeläiset
Kantakirjaamattomuudestaan huolimatta Valokas toimi myös siitoksessa ja jätti 40 jälkeläistä. Sen omista pojista ei noussut kuninkuustason hevosta, mutta tyttäristä Valon-Valo oli mukana kahdesti.
Pojanpoika Purje (i. Valotus), maan ensimmäinen 1.25-alittaja, osallistui kuninkuuskilpailuun kuudesti, mutta parhaiksi sijoituksiksi jäivät kaksi kakkossijaa Ero-Lohkon jälkeen. Purjeen pojista Purilo pääsi parhaimmillaan neljänneksi ja tyttäristä Purjetähti oli samalla sijalla kolme kertaa. Kuningattaren titteliä oli Tytön-Huivi yrittämässä jopa kuudesti ja Puje kerran.
Valokko, Valotus ja Valon-Valo luettiin aikanaan huippujuoksijoiden joukkoon, joita oli vuonna 1950 vain 36 kappaletta. Merkittävimmän vaikutuksen teki Valokko, jonka perimä jatkuu tyttärensä Vekkulin ja sen poikien Vieterin ja Vekselin välityksellä tuhansissa suomenhevosissa.
Suomenhevosen varhaisvaiheiden tutkimushankkeessa Valokkaan hauta kaivettiin auki vuonna 2019 ja oriin jäänteistä onnistui eristää DNA-näyte. Valokas kantoi "ravivarmuusgeenin" DMRT3 muotoa CA. DMRT3-geeni liittyy hevosen kykyyn säilyttää ravin tahti kovassakin vauhdissa.
Valokkaan omistajat Matti ja Alma Takanen sekä hoitaja-valmentaja-ohjastaja Oiva Laine
Matti Takanen (1895-1978) oli Korialla vaikuttanut kauppias sekä intomielinen raviurheilija. Takanen omisti lukuisia muitakin tunnettuja ravureita.
Matti Takanen oli myös ansioitunut järjestöihminen. Hän oli Suomen Hevoskauppiaitten ja Kasvattajien Liitto ry:n perustajajäsen ja ensimmäinen puheenjohtaja. Hän vaikutti myös mm. Helsingin Ravirata Oy:n hallituksessa, Kymenlaakson Hevosjalostusliiton johtokunnassa, Pohjois-Elimäen Hevosystäväinseuran puheenjohtajana sekä Valkealan Hevosystäväinseura ry:n johtokunnassa. Sen kunniajäseneksi Matti Takanen nimettiin vuonna 1955.
Myös Matti Takasen vaimo Alma Takanen (1898-1983) oli menestynyt kilpa-ajaja, joka vuonna 1947 ajoi Valokkaalla peräti 22 voittoa. Puheiden perusteella Alma Takanen on ollut Takasen pariskunnasta se, joka paljolti päätti hevosten asioista.
Valokkaan valmentajana ja ohjastajana tuli tunnetuksi Oiva Laine (s.1922), joka oli tullut Takaselle töihin jo poikasena. Hän toimi Valokkaan hoitajana ja valmentajana kahdeksan vuotta.
Valokkaan hauta ja muistomerkki
Valokas ja sen tallikaveri Rymy-Murto on lopetettu samana päivänä ja haudattu Korian vanhalle raviradalle. Hauta on merkitty kivellä ja muistolaatalla. Hautaa hoitaa Pohjois-Elimäen Hevosystäväinseura ry.
Hautaamistapa oli erikoinen, sillä hevoset on haudattu perimätiedon mukaan juoksuasentoon loimet päällä. Hautaan on lisäksi heitetty kauranjyviä ja hauta on havutettu.
Plejadit (mytologia)
Plejadit, Artemiin seuralaiset, olivat kreikkalaisessa mytologiassa seitsemän titaani Atlaksen ja merinymfi Pleionen tytärtä, jotka olivat syntyneet Kyllene-vuorella. Isänsä mukaan heitä kutsuttiin myös atlantideiksi. He olivat Kalypson, Hyaan, hyadien ja hesperidien sisaria. Plejadit olivat nymfejä Artemiin kulkueessa.
Nimen alkuperästä ei ole täyttä varmuutta. Alun perin heidän nimensä miellettiin johtuvat heidän äitinsä nimestä Pleione, mutta muun muassa Vergilius yhdisti heidän nimensä kreikan kielen verbiin πλεîν 'purjehtia', koska plejadien tähtikuvio on näkyvissä öisin Välimerellä toukokuun puolestavälistä aina marraskuun alkuun, mikä sattumoisin oli myös antiikin ajan purjehduskausi.
Seitsemän sisarta
Meropea lukuun ottamatta plejadit seurustelivat jumalien kanssa.
Mytologia
Sen jälkeen kun Atlas joutui kannattelemaan taivasta hartioillaan, Orion alkoi tavoitella kaikkia plejadeja ja Zeus muutti heidät ensin kyyhkysiksi ja sittemmin tähdiksi tyynnytelläkseen heidän isäänsä. Orionin tähdistön sanotaan edelleen jahtaavan heitä läpi öisen taivaan.
Plejadien tähtikuviossa vain kuusi tähdistä loistaa kirkkaana, ja seitsemäs, Merope, loistaa himmeästi häpeillessään ikuisesti suhdettaan kuolevaisen kanssa. Myytistä riippuen himmeän tähden kerrotaan olevan myös Elektra, joka suree Dardanoksen jälkeläisten kukistumista Troijan valtauksen yhteydessä.
Tarinassa, jossa plejadit muuttuvat tähdiksi, kerrotaan, että kaikki seitsemän surmasivat itsensä, koska he olivat suruissaan isänsä kohtalosta tai sisarustensa hyadien menettämisestä. Zeus muutti sisaret kuolemattomiksi asettamalla heidät taivaalle plejadeina tunnetun tähtikuvion muotoon.
Rodica Arba
Rodica Arba (o.s. Pușcatu, s. 5. toukokuuta 1962 Petricani, Neamț ) on romanialainen soudun kaksinkertainen olympiavoittaja ja nelinkertainen maailmanmestari. Hän on pituudeltaan 180 cm.
Positivismi
Positivismi on varsinaisesti 1800-luvulla syntynyt filosofinen suuntaus, jonka mukaan todellista tietoa on vain tieteellinen tieto, jollaista voidaan synnyttää ainoastaan päätymällä positiiviseen lopputulokseen tieteellisten teorioiden pätevyydestä tiukkaa tieteellistä menetelmää hyödyntämällä. Tämän vuoksi positivismi pyrki rajoittumaan välittömiin havaintoihin, tehden mahdollisimman vähän käsitteellisiä oletuksia.
Rodica Arba
Arba voitti olympiakultaa perämiehettömässä kaksikossa Los Angelesissa 1984 ja Soulissa 1988. Kahdeksikossa hän saavutti olympiahopeaa Soulissa 1988 ja olympiapronssia Moskovassa 1980.
Positivismi
Positivismin perustajana pidetään Auguste Comtea, joka katsoi tieteellisen menetelmän korvaavan metafysiikan ajattelun historiassa, ja näki teorian ja havainnon välillä molemminpuolisen riippuvuuden. Sana positivismi tulee sanasta positiivinen, jota käytettiin luonnehtimaan selvästi havaittavaa tosiasiaa. Myöhemmin positivismin perinnettä on jatkanut ennen kaikkea looginen empirismi, josta sen kannattajat käyttivät alkuvaiheessa nimitystä looginen positivismi.
Auguste Comten positivismi
pienois|pysty|[[Auguste Comte (1798–1857), positivismin perustaja.]] Positivismin perustaja oli Auguste Comte, jonka ajattelun taustalla voidaan nähdä monien valistusajattelijoiden, kuten Pierre-Simon Laplacen ja Henri de Saint-Simonin, näkemyksiä. Comten mukaan yhteiskunta ja inhimillinen ajattelu käy kolmen vaiheen läpi: teologisen, metafyysisen ja positiivisen. Teologisessa vaiheessa kaikki asiat selitettiin uskontojen avulla, suhteessa Jumalaan. Comten mukaan Jumala oli ollut kaiken ihmiselämän yllä valistukseen saakka. Ihmisen paikka yhteiskunnassa määräytyi sen mukaan, millainen suhde hänellä oli jumaluuden läsnäoloon maailmassa ja kaikkea hallitsevaan kirkkoon. Teologiseen vaiheeseen kuuluu kirkon oppien hyväksyminen kyseenalaistamatta ja se, ettei myöskään todellisuutta koskevia kysymyksiä esitetty.
Metafyysisessä vaiheessa, joka alkoi 1300-luvulta ja loppui Ranskan suureen vallankumoukseen, sai alkunsa looginen rationalismi. Metafyysisessä vaiheessa pohdittiin, mikä oli ilmiöiden takana oleva todellisuus (metafysiikka tarkoittaa fysiikan tuolle puolelle menevää). Metafyysisinä käsityksinä positivismi piti muun muassa käsitystä, että aine tai henki on ilmiöiden taustalla oleva todellisuus. Tästä syystä positivismi joutui riitoihin uskontojen kanssa, mutta myös marxilaiset filosofit vastustivat sitä. Marxilaisuus näkee positivismin subjektiivisena idealismina, koska se rajoittaa itsensä tosiasioihin eikä tutki asioiden taustalla olevia syitä.
Metafyysinen vaihe julisti myös, että kaikkein tärkeimpiä olivat yleismaailmalliset ihmisoikeudet. Ajatuksena oli, että ihmiset olivat syntyneet tietyillä oikeuksilla, jota ei voinut ottaa pois ja joita tuli kunnioittaa. Tämä johti kuitenkin yksinvaltiaiden nousuun ja tuhoon.
Viimeisenä vaiheena oli tieteellinen eli positiivinen vaihe. Tämän vaiheen keskeisenä ajatuksena oli, että yksilön oikeudet ovat tärkeämpiä kuin kenenkään yhden ihmisen valta. Comten mukaan tämän vaiheen erotti muista ennen kaikkea sen, että ihmiset olivat kykeneviä hallitsemaan itseään. Ei ollut korkeampaa voimaa, joka hallitsi massoja, vaan ihmiset voivat saavuttaa mitä tahansa vapaalla tahdollaan.
Nämä kolme vaihetta olivat Comten mukaan yleismaailmallinen sääntö suhteessa yhteiskuntaan ja sen kehitykseen, eikä siitä ollut poikkeuksia. Sen enempää toista kuin kolmattakaan vaihetta ei voida saavuttaa ilman edellisen vaiheen päättymistä ja ymmärtämistä.
Comte käytti uudesta tieteestään nimitystä physique sociale, ”sosiaalifysiikka”. Tällä hän halusi korostaa, että hänen esikuvanaan uutta luonnontiedettä luodessaan oli erityisesti fysiikka, joka tunnettiin edistyneimpänä tieteenä. Myöhemmin hän vaihtoi sen nimen sosiologiaksi. Comte uskoi, että menneisyyden arvostaminen ja kyky rakentaa sen päälle ovat avaimia teologisesta ja metafyysisestä vaiheesta etenemiseen. Ajatus kehityksestä olikin keskeistä Comten sosiologialle. Hän katsoi, että sosiologia johtaisi kaikkien tieteiden historian arviointiin, koska yhtenäistieteen historiassa ei olisi mieltä, ellei sitä kytkettäisi koko ihmiskunnan yleiseen kehitykseen. Kuten Comte sanoi, ”tieteestä seuraa ennuste; ennusteesta seuraa toiminta”.
Muita positivistisia ajattelijoita
Muutama vuosi Comten teoksen Discours sur l’Ensemble du positivisme (”Yleiskuva positivismista”, 1856) ilmestyttyä muut tieteilijät ja filosofit alkoivat luoda omia määritelmiään positivismille. Heihin lukeutuivat muiden muassa Emile Hennequin, Wilhelm Scherer ja Dmitrii Pisarev.
Ranskalainen Emile Hennequin ei katsonut, että subjektiivisuus olisi mitätöinyt havainnot, arvostelmat ja ennusteet, ja ettei subjektiivisuudella olisi mitään roolia tieteessä tai muissa yhteiskunnan muodoissa. Saksalainen Wilhelm Scherer tunnettiin positivistina, koska hän pyrki teoksissaan objektiivisiin historiallisiin ja filologisiin totuuksiin ja yksityiskohtaiseen tutkimukseen. Hänen positivisminsa oli kuitenkin erilaista, koska siihen liittyi nationalistisia tarkoitusperiä. Dimitri Pisarev oli venäläinen nihilisti, jonka filosofiaa on kuvattu äärimmäisen anti-esteettiseksi tieteelliseksi asenteeksi.
Looginen empirismi
Positivistista perinnettä jatkoi Wienin piiri ja looginen empirismi. Loogisen empirismin mukaan filosofisen ajattelun tulee perustua selkeille argumenteille, joiden käsitteellis-looginen rakenne on mahdollisimman selvästi esillä. Tällaisen ajattelun esikuva voidaan nähdä toisaalta matemaattisissa todistuksissa, jotka aukottomasti osoittavat johtopäätöksen oikeellisuuden, toisaalta luonnontieteissä, joissa pyritään kokeellisesti varmistamaan teorioiden todenperäisyys.
Loogisen positivismin alkuvaiheilla katsottiin, että jokainen järjellinen – toisin sanoen ei-mieletön – väite on joko empiirinen tai analyyttinen. Ensin mainitut väitteet ovat kelvollisia luonnontieteellisin menetelmin koeteltaviksi ja mahdollisesti epätosiksi osoitettavissa. Jälkimmäiset taas ovat puhtaasti käsitteellisiä, ja siten niiden totuus on käsiteanalyysin keinoin selvitettävissä.
Positivismi nykyaikana
Ian Hackingin mukaan 1950-luvun jälkeisen positivismin perusperiaatteita ovat:
1900-luvun jälkipuoliskolla positivismin käsite liitettiin läheisesti myös reduktionismiin, koska kummatkin katsovat, että ”yhden lajin oliot – – ovat redusoitavissa [palautettavissa] toisen lajin olioiksi” – prosessit voidaan palauttaa fysiologisiksi, fysikaalisiksi tai kemiallisiksi tapahtumiksi; yhteiskunnalliset prosessit voidaan palauttaa ihmisten välisiksi suhteiksi ja toiminnaksi; ja eliöt voidaan palauttaa fysikaalisiksi järjestelmiksi.
Positivismin käsityksiä tieteestä
Varhaisen positivismin mukaan oivalletaan vähitellen, että metafyysiset kysymykset ovat ratkaisemattomia ja jäävät sellaisiksi. Me voimme saada tietoa vain asioista, joita havaintomme pystyy tavoittamaan. Tieteen tehtäväksi tulee selvittää näiden tosiasioiden kesken vallitseva lainalainen yhteenkuuluvuus ja siten ennustaa tulevia tapahtumia.
Esimerkiksi tähtitieteilijä voi ennustaa, milloin on seuraava auringonpimennys. Insinööri voi laskea sillan kantavuuden. Tiede voi ennustuksillaan antaa meille ohjeita siitä, miten on parasta toimia tietyissä tilanteissa.
Kaikki kysymykset, joihin ei voida vastata tosiseikkoja havainnoimalla, katsotaan periaatteellisesti merkityksettömiksi. Sellaisia ongelmia pohtiva ajattelu kuuluu esitieteelliseen vaiheeseen.
Madagascar (elokuva)
Madagascar on DreamWorks Animationin tietokoneanimaatio vuodelta 2005. Elokuva kertoo koko elämänsä vankeudessa viettäneistä New Yorkin keskuspuiston eläintarhan eläimistä, jotka joutuvat Madagaskarille pudottuaan heitä kuljettaneesta laivasta.
Madagascar julkaistiin DVD:lle marraskuussa 2005. Sen mukana on lyhytelokuva elokuvassa esiintyneistä pingviineistä.
Elokuvan hahmot ovat esiintyneet myös 24-minuuttisessa Madagascarin joulu -animaatiossa. Vuonna 2008 sai ensi-iltansa elokuvan jatko-osa Madagascar 2 ja vuonna 2012 Madagascar 3.
Juoni
Neljä eläintä asustaa onnellisina newyorkilaisessa eläintarhassa: Alex-leijona, Marty-seepra, Melman-kirahvi sekä virtahepo Gloria. Marty on kuitenkin kyllästynyt elämään eläintarhassa ja haluaisi karata ”villilään” eli luontoon. Toiset vastustavat ajatusta, mutta siitä huolimatta Marty pakenee kaupunkiin. Toiset lähtevät etsimään häntä, mutta kaikki neljä eläintä jäävät kiinni. Ihmiset päättävät siirtää eläimet Keniassa sijaitsevaan villieläinreservaattiin ja kuljettavat heidät laatikoissa laivalla meren yli. Nelikon laatikot kuitenkin putoavat laivasta, kun pieni ryhmä pingviinejä valtaa aluksen päämääränään Etelämanner.
Eläimet päätyvät Madagaskarille, jota asuttavat vain makit ja fossat. Makit liittävät nelikon laumaansa, mutta Alex villiintyy täysin viidakossa ja alkaa käyttäytyä luontaisesti. Hän on ainoa lihansyöjä, ja hän on vaarassa vahingoittaa ystäviään nälissään. Alex pakenee saaren toiseen päähän, mutta ystävät palaavat hakemaan häntä. Hän kuitenkin on asettunut ilkeiden fossien alueelle, ja kaikki ovat vaarassa päätyä niiden ruuaksi. Alex kuitenkin hyökkää fossien kimppuun ja pelastaa ystävänsä. Alex on niin pelottava, että fossat pakenevat kauas viidakon syvyyksiin jättäen muut eläimet lopullisesti rauhaan. Ystävykset ovat iloisia ja Alexkin oppii syömään kalaa. He päättävät palata rantaan tulleella laivalla kotiin Amerikkaan, mutta viimeisenä repliikkinä Alokas sanoo: ”Pitäisikö kertoa heille, että bensa on loppu?” Näin elokuva päättyy.
Medal of Honor: Allied Assault
Medal of Honor: Allied Assault (lyhennettynä MoHAA) on 2015:n kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli hyödyntää id Tech 3 -pelimoottoria ja se on ensimmäinen Medal of Honor -pelisarjan julkaisu Microsoft Windowsille. Pelin tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan Euroopan ja Pohjois-Afrikan taisteluihin jalkaväen silmin.
Pelihahmona ohjataan US Army Rangersin luutnantti Mike Powellia, joka työskentelee OSS:lle. Pelin yksinpelin tehtävissä hyökätään natsi-Saksan tukikohtaan Algeriassa ja Norjassa sekä noustaan maihin Omaha Beachilla Normandian maihinnousussa. Maihinnousun mallina on käytetty Steven Spielbergin ohjaaman elokuvan Pelastakaa sotamies Ryanin Omaha Beach -kohtausta, sillä Spielberg oli pelin tekemisessä mukana.
Peli on myös uudelleen julkaistu nimellä Medal of Honor: Allied Assault Deluxe Edition. Paketti sisältää pelin lisäksi Spearhead-lisäosan, kaksi strategiaopasta, Allied Assault -soundtrackin ja esittelyn Medal of Honor: Pacific Assaultista. Myöhemmin julkaistu Medal of Honor Allied Assault War Chest -paketti sisältää pelin lisäksi Spearhead- ja Breakthrough-lisäosat.
Pelin virallinen verkkopelaaminen loppui 30. kesäkuuta 2014.
Lisäosat
thumb|right|Ensimmäinen tehtävä (Lighting the Torch). Natsien tukikohta [[Arzewissa, Algeriassa.]] Spearhead on ensimmäinen Allied Assaultin lisäosa, jonka kehitti EA Los Angeles. Spearhead sisältää kolme Eurooppaan sijoittuvaa taistelua, jotka pelaaja pelaa kersantti Jack Barnesin silmin. Lisäosassa isketään Atlantin vallin taakse Normandian maihinnousussa, pidetään linjat Ardennien taistelussa ja vallataan Berliini puna-armeijan avustuksella. Osassa lisäosan tehtävissä on käytetty mallina HBO:n minisarjaa Taistelutoverit.
Breakthrough on toinen Allied Assaultin lisäosa, jonka kehitti TKO Software. Lisäosassa pelaaja pelaa kersantti John Bakerin silmin. Lisäosa sisältää Kasserinen solan taistelun, joka on käännekohta Pohjois-Afrikan taisteluille, ja liittoutuneiden rantautuminen Sisiliaan vuonna 1943, ja kilpailu Italian Messinasta George Pattonin 7. armeijan ja Bernard Montgomeryn 8. armeijan välillä sekä puolustustaistelu Italian Anziosta.
Valbonnais
Valbonnais on kunta itäisessä Ranskassa Isèren departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Écrinsin kansallispuiston laidalla.
thumb|left|"Taikaneliö" Valbonnais oli keskijalla Alleman-suvun vahvaa hallinta-aluetta, joka oli entisen Dauphinén provinssin mahtavimpia sukuja. Kunnan nähtävyyksiä on kivinen "taikaneliö", johon on kirjoitettu latinaksi sanat Rotas Opera Tenet Arepo Sator. Kirjoitus on palindromi, jonka merkitys on jäänyt mysteeriksi.
Limp Bizkit Still Sucks
Limp Bizkit Still Sucks on nu metal -yhtye Limp Bizkitin kuudes studioalbumi. Albumi julkaistiin 31. lokakuuta 2021.
Ashton Bell
Ashton Bell (s. 7. joulukuuta 1999) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi aiemmin hyökkääjänä mutta on aikuisten maajoukkuevuosinaan ollut puolustaja.
Bell saavutti alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa hopeaa vuosina 2016, jolloin hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen, ja 2017, jolloin hän oli joukkueensa kapteeni.
Anastasia Eristavi-Khoštaria
thumb|Anastasia Eristavi-Khoštaria Anastasia Eristavi-Khoštaria (, 3. helmikuuta 1868 – 1. toukokuuta 1951) oli georgialainen kirjailija.
Hän oli naimisissa Dutu Megrelin (Dimitri Khoštaria, 1867–1938), suosittujen isänmaallisten runojen ja lastensatujen kirjoittajan kanssa.
Nikolaus Lenau
thumb|200px|Lenau 1839.
Nikolaus Lenau, oikea nimi Nikolaus Franz Niembsch Edler von Strehlenaun, (25. elokuuta 1802 Csatád, lähellä Temesvária, Unkari – 22. elokuuta 1850 Oberdöbling, lähellä Wieniä) oli itävaltalainen runoilija.
Kirjailijanimellä Nikolaus Lenau tunnettu Strehlenaun syntyi 1802 Unkarissa Csatádissa lähellä Temesvária. Hän opiskeli Itävallan yliopistoissa osaamatta suuntautua millekään erikoisalalle ja keskeytti opinnot perittyään 1831 pienen omaisuuden. Hän lähti Stuttgartiin saadakseen runoelmansa julkisuuteen ja joutui siellä svaabilaiseen runoilijapiiriin. joka vaikutti elähdyttävästi ja rauhoittavasti hänen mieleensä. Vuonna 1832 hän sisäisen levottomuuden ajamana matkusti Amerikkaan, mutta ei viihtynyt uuden maailman materialistisessa yhteiskunnassa, vaan palasi jo seuraavana vuonna Saksaan.
Julkaisemillaan runoelmilla hän oli saavuttanut mainetta, ja hän kohtasi kaikkialla tunnustusta ja myötätuntoa. Hänen synkkämielisyytensä kävi kuitenkin yhä raskaammaksi, ja 1844 hän sairastui mieleltään parantumattomasti. Hän kuoli 1850 Oberdöblingissä lähellä Wieniä. Hän julkaisi kaksi runokokoelmaa Gedichte (1832) ja Neuere Gedichte (1838), eeppiset runoelmat Savonarola (1837), Die Albigenser (1842) ja katkelman Don Juan (1844) sekä Faust-nimisen draaman (1836). Toinen draamateos Der Zuav julkaistiin hänen kuoltuaan. Lenau on italialaisen Giacomo Leopardin rinnalla runoilijoista onnettomimpia. Hänen tunnelmallisesta lyriikastaan huokuu syvä luonnontunne. Hän on Heinrich Heinen ja Möriken ohella Goethen jälkeisen saksalaisen lyriikan mestareita.
Suomennettuja runoja
Lenaun runojen suomennoksia on julkaistu muun muassa antologioissa Sata runoa (suom. Valter Juva, WSOY 1926) ja Laulujen virta (suom. Arvi Kivimaa, WSOY 1936).
Hevoskastanjat
thumb|Tippunut ja avautunut hevoskastanjan hedelmä maassa. Hevoskastanjat (Aesculus) on kasvisuku saippuamarjakasvien (Sapindaceae) heimossa. Sukuun kuuluu parisenkymmentä lajia, jotka kasvavat luontaisena Kaakkois-Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Himalajalla ja Itä-Aasiassa. Nimensä hevoskastanjat lienevät saaneet siitä, että turkkilaiset käyttivät hevoskastanjansiemeniä hevosten yskänlääkkeenä. Hevoskastanja (Aesculus hippocastanum) tuli Balkanilta muualle Eurooppaan 1500-luvulla. Hevoskastanjojen lehdet, kukat ja siemenet sisältävät eskuliinia (C15H16O9).
Kuvaus
Hevoskastanjat ovat kesävihantia yksikotisia järeitä puita tai joskus myös pensaita. Niiden oksat ja vuosikasvaimet ovat vankkoja. Oksien silmut ovat isoja (3,5 cm) ja tahmeita. Lehdet ovat suuria (20–30 cm), pitkäruotisia, vastakkaisia, isolapaisia ja sormilehdykkäisiä. Alkukesällä huomiota herättävä on kartiomainen kukinto, joka on suuri ja pysty (20–30 cm). Piikkipallomainen hedelmä on paksuseinäinen, nahkea kota, jossa on yksi tai kaksi isoa (2–4 cm), ruskeaa pähkinämäistä ihmisravinnoksi kelpaamatonta siementä.
Hevoskastanjat Suomessa
Etelä-Suomessa menestyy hyvin balkaninhevoskastanja (Aesculus hippocastanum). Sen kukat touko-kesäkuussa ovat valkoisia ja keskeltä kellertäviä. Myös punertavakukkainen punahevoskastanja (Aesculus × carnea) on menestynyt etelä- ja lounaisrannikolla. Se on selvästi pienempi kuin balkaninhevoskastanja ja sen talvisilmut ovat heikosti tahmeat. Keltahevoskastanjakin (Aesculus flava) on menestynyt aivan eteläisessä Suomessa.
Eirik Hundvin
Eirik Hundvin (tunnettu myös taiteilijanimellä Pytten) on norjalainen musiikkituottaja ja miksaaja. Hän on tuottanut monenlaisten eri yhtyeiden musiikkia, mutta parhaiten hänet tunnetaan roolistaan 1990-luvun alun norjalaisen black metal -skenen merkittävänä tuottajana: hän on tuottanut muun muassa Immortalin, Mayhemin, Burzumin ja Emperorin albumeja. Hänen työnsä on keskittynyt Bergenin Grieghalleniin (konserttihalliin).
Hermann Struve
thumb|220px|right|Hermann Struve (noin 1900) Karl Hermann Struve (3. lokakuuta (J: 21. lokakuuta) 1854 Pietari, Venäjä – 12. elokuuta 1920 Bad Herrenalb, Schwarzwald, Saksa) oli venäläis-saksalainen tähtitieteilijä. Hän syntyi ja vaikutti aluksi Venäjällä, mutta muutti 41-vuotiaana Saksaan, jossa työskenteli loppuikänsä.
Eirik Hundvin
Hundvinin tuottamia albumeja
Aeternus
Hermann Struve
Jo Hermann Struven isoisä Friedrich Georg Wilhelm von Struve ja isä Otto Wilhelm von Struve olivat tähtitieteilijöitä, samoin hänen veljensä Ludwig Struve, poikansa Georg Hermann Struve ja veljenpoikansa Otto Struve. Suku oli alun perin saksalainen.
Eirik Hundvin
Hundvinin tuottamia albumeja
Borknagar
Burzum
Einherjer
Enslaved
Emperor
Gorgoroth
Hades
Helheim
Immortal
Malsain
Mayhem
Obtained Enslavement
Old Funeral
Taake
Trelldom
Windir
Kornelia Ender
thumb|Kornelia Ender vuonna 1972, jolloin hän murtautui maailman tietoisuuteen "uinnin ihmelapsena". Kornelia Ender (s. 25. lokakuuta 1958 Plauen) on DDR:ää edustanut entinen saksalainen uimari ja nelinkertainen olympiavoittaja.
Ender oli vain 13-vuotias saavuttaessaan Münchenin olympialaisissa 1972 kolme hopeamitalia: 200 metrin sekauinnissa sekä 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä. Seuraavana vuonna hän voitti neljä maailmanmestaruutta Belgradissa: 100 metrin vapaa- ja perhosuinneissa sekä 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviesteissä. Lisäksi hän sai hopeaa 200 metrin sekauinnissa.
Vuoden 1974 EM-kilpailuissa Wienissä Ender voitti 100 ja 200 metrin vapaauinnin sekä 4 × 100 metrin vapaa- ja sekauintiviestit. Seuraavana vuonna hän voitti neljä kultaa MM-kilpailuissa Calissa: 100 metrin vapaa- ja perhosuinneissa sekä molemmissa viesteissä.
Montrealin olympialaisissa 1976 Ender voitti ensimmäisenä naisuimarina neljä kultamitalia yksissä olympialaisissa, vieläpä maailmanennätystuloksilla. Hän oli paras 100 ja 200 metrin vapaauinnissa sekä 100 metrin perhosuinnissa; lisäksi hän kuului DDR:n kultajoukkueeseen 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä itäsaksalaiset saivat hopeaa.
Ender teki urallaan 29 maailmanennätystä, joista kuusi viesteissä.
Finn Carling
Finn Carling (1925 Oslo, Norja – 2004 Oslo, Norja ) oli norjalainen kirjailija ja kriitikko.
Carling on kirjoittanut kokeilevia ja omaelämäkerrallisia romaaneja, asiaproosaa ja näytelmiä. Hän on kirjoittanut myös perinteisistä normeista poikkeavista ihmisistä. Keskeisiä teemoja ovat suhde muihin ihmisiin ja todellisuuteen ja myös ristiriita, joka vallitsee vastuuntunnon ja pakenemisen halun välillä.
Teksasin moottorisahamurhaaja – pahan alku
Teksasin moottorisahamurhaaja – pahan alku on yhdysvaltalainen kauhuelokuva, joka sai ensi-iltansa 6. lokakuuta 2006. Elokuva on esiosa vuonna 2003 valmistuneelle elokuvalle Texasin moottorisahamurhat, joka on uudelleenfilmatisointi samannimisestä 1970-luvun elokuvasta.
Pahan alku kertoo Leatherfacen taustatarinan ja Hewittin maalaisperheen ensiaskeleet kohti sitä sarjamurhaavaa ja kannibalistista perhettä, jona se tunnetaan muissa Texasin moottorisahamurhat -elokuvissa.
Hewittin perhe
Vuoteen 1939 sijoittuvassa prologissa selviää, että Leatherface syntyi Lee Brosin teurastamossa. Hänen äitinsä Sloane (L. A. Calkins) kuolee synnytyksessä ja epämuodostunut vauva jätetään heitteille. Luda Mae Hewitt (Marietta Marich) adoptoi vauvan perheeseensä, ja nuori Thomas Brown Hewitt kasvaa aikuiseksi tappaen ja viillellen eläimiä sekä työskennellen enonsa Charlie Hewittin (R. Lee Ermey) lailla teurastamossa.
1960-luvun lopussa Hewittien texasilainen asuinkaupunki alkaa vähitellen kuihtua. Töiden, ruoan ja muiden elinehtojen saanti tyrehtyy ja kaupunki kuolee. Samoin käy teurastamolle, jossa Thomas (Andrew Bryniarski) on töissä. Irtisanominen työstä saa hänet kostamaan tappamalla teurastamon johtajan, ja teurastamolta hän hankkii ikoniksi muodostuneen moottorisahansa.
Thomasia pidättämään lähetetty seriffi Winston Hoyt (Lew Temple) pyytää Thomasin enon Charlien mukaansa helpottamaan pidätystilannetta. Charlie kuitenkin ampuu Winstonin ja omaksuu hänen henkilöllisyytensä. Seriffi Winston on myös ensimmäinen henkilö, joka joutuu Hewittien ruokalautasille. Tästä lähin Charlie Hewitt tunnetaan seriffi Hoytina, ja elokuvissa hän käyttää virkavalta-asemaansa uhrien sieppaamiseen ja kuljettamiseen Hewittin talolle. Hoytilla on ratkaiseva rooli Leatherfacen murhamenetelmien sekä perheen kannibalismin synnyssä, ja häntä voi pitää perheen päänä.
Hewittin perheeseen kuuluu myös Monty (Terrence Evans). Hänen suhteensa muihin perheenjäseniin ei ole varma, mutta Montyn näyttelijä arvelee hahmonsa olevan Luda Maen ja Hoytin veli. Tämän takia perheenjäsenten nimiä (kuten kuinka Hoyt kutsuu Montya ”Uncle Montyksi” (Monty-enoksi) ja Luda Maeta ”Mamaksi”) ei tule aina tulkita kirjaimellisesti, pelkästään senkin takia että nämä kolme hahmoa (Hoyt, Luda Mae, Monty) ovat suunnilleen samanikäisiä.
Juoni
On vuosi 1969, ja veljekset Dean (Taylor Handley) ja Eric Hill (Matthew Bomer) ovat tyttöystäviensä Baileyn (Diora Baird) ja Chrissien (Jordana Brewster) kanssa matkalla Texasin halki Vietnamin sodan kutsuntoihin. Nuorempi, sotaa vastustava Dean ei ole innostunut ajatuksesta, vaan aikoo matkan päätteeksi paeta kutsuntoja Meksikoon tyttöystävänsä Baileyn kanssa. Jo kerran Vietnamissa palvellut Eric ei tiedä tästä, vaan odottaa veljensä matkustavan Vietnamiin hänen kanssaan. Totuus Deanin suunnitelmista tulee julki autossa Deanin polttaessa kutsuntolappuaan, mutta veljesten riita katkeaa heidän Ford Bronconsa törmätessä tiellä vaeltavaan lehmään. Chrissie lentää törmäyksessä ulos autosta ja joutuu erilleen ystävistään. Autoa seurannut motoristijengiläinen Alex (Cyia Batten) pysähtyy onnettomuuspaikalle ryöstöaikeissa, mutta paikalle saapuva seriffi Hoyt ampuu hänet. Entisenä vääpelinä ja Korean sodan sotavankina hän raivostuu nähdessään Deanin puoliksi poltetun kutsuntalapun, ja pakottaa toistaiseksi pahaa aavistamattomat nuorukaiset (sekä ammutun motoristin ruumiin) poliisiautoonsa. Piilossa ollut Chrissie saa salakyydin Hewittien talolle, kun Monty tulee hinaamaan romuttuneen auton pois.