cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kelis
Kelis Was Here (2006)
Kelis ja Too $hort julkaisivat kesällä 2006 singlen ”Bossy”, joka oli Kelisin Kelis Was Here -albumin esikoissingle. ”Bossy” sai huomattavan määrän radiosoittoa. Neljännellä ja uusimmalla albumillaan Kelis duetoi muun muassa aviomiehensä Nasin kanssa. Hän julkaisi alkuvuodesta 2007 singlet ”Lil’ Star” ja ”Blindfold Me”. Hän on suunnitellut myös omaa vaatemallistoa.
Singlet
Albumilta Kaleidoscope:
Albumilta Wanderland:
Albumilta Tasty:
Albumilta Kelis Was Here:
Albumilta Flesh Tone:
Vera Tsu
Vera Tsu Wei-ling (s. 1960 Shanghai, Kiina) on kiinalainen viulunsoiton professori ja viulisti. Hän opiskeli muun muassa Pekingin konservatoriossa. Vuonna 1980 hänet hyväksyttiin opiskelemaan New Yorkin Juilliard Schooliin. Tsu oli vuosina 1993–2000 Hongkongin filharmonisen orkesterin konserttimestari. Vuonna 2000 hänet nimitettiin viulunsoiton professoriksi Pekingin konservatorioon.
Nuoruus ja kulttuurivallankumous
Tsu syntyi Kiinassa vuonna 1960 ja hänen molemmat vanhempansa soittivat harrastustasolla. Hänen isänsä oli sähköinsinööri ja soitti viulua ja äiti joka oli lääkäri ja soitti pianoa. Tsu sanoi isälleen 3-vuotiaana että halusi myös alkaa soittamaan viulua. Hänen isänsä piti häntä liian nuorena siihen, mutta suostui lopulta ja hankki hänelle kahdeksasosan kokoisen viulun. Hänen aloittaessaan harjoittelun oli 1960-luvun alkupuoli ja vuonna 1966 alkoi kulttuurivallankumous jonka aikana koulut suljettiin kymmenen vuoden ajaksi. Musiikki rajoittui kahdeksaan Peking-oopperaa esittävään ryhmään jotka Mao Zedongin vaimo Jiang Qing oli hyväksynyt.
Tsun perhe joutui myös vainon kohteeksi hänen isoisänsä yhteyksistä Tšiang Kai-šekin poikaan, koska tämä oli ollut hänen luokkatoverinsa. Kun Tsu oli lukiossa toisella luokalla, Mao kuoli Neljän kopla joita vastaan Mao aloitti kulttuurivallankumouksen joka oli saanut aikaan Kiinan koulutujärjestelmän romahtamisen pidätettiin ja poistettiin viroistaan. Heidän ollessaan vallassa, ei vuosina 1966–1976 valmistunut lainkaan ylioppilaita. Tsusta tuli ylioppilas vuonna 1977, ja samana vuonna hän pääsi opiskelemaan Pekingin konservatorioon.
Opiskelu Yhdysvalloissa
Yhdysvaltoihin Tsu pääsi opiskelemaan vuonna 1980 ja opiskeli siellä aluksi Baltimoressa Peabody Instituutin konservatoriossa. Pian hänet hyväksyttiin New Yorkin Juilliard Schooliin jonne hän siirtyi opiskelemaan. Juilliardissa hän opiskeli kolme vuotta, ja siiryi sieltä Manhattan School of Music konservatorioon jossa opiskeli Raphael Bronsteinin johdolla.
Ura valmistumisen jälkeen
Valmistumisensa jälkeen Tsu vietti New Yorkissa jonkin aikaa konsertoiden freelancerina. Vuonna 1993 hän siirtyi Hongkongiin jossa aloitti Hongkongin filharmonisen orkesterin konserttimestarina. Hänet nimitettiin vuonna 2000 viulunsoiton professoriksi Pekingin konservatorioon. Shanghain konservatoriossa hän alkoi opettamaan vuonna 2014.
Tsu on naimisissa Shanghain sinfoniaorkesterin kapellimestarin Long Yun kanssa. Hän voittanut lukuisia kansainvälisiä kilpailuja, sekä kuulunut useiden arvostettujen kilpailujen tuomaristoon. Hän on levyttänyt muun muassa Naxokselle.
Suzuki GSX1300R
Suzuki GSX1300R Hayabusa on Suzukin valmistama, vuodesta 1999 tuotannossa ollut moottoripyörä. Uusi Gen2 malli tuli markkinoille vuonna 2008.
Vanhemmassa Gen1 Hayabusassa on 1300 kuutiosenttimetrin 4-sylinterinen DOHC -rivimoottori, jonka huipputehoksi valmistaja ilmoittaa 180 hevosvoimaa. Uudemmassa Gen2 mallissa on 1340 cm3 moottori, joka tuottaa 198 hv.
Hayabusa on useiden moottoripyörälehtien testeissä todettu maailman nopeimmaksi sarjavalmisteiseksi moottoripyöräksi. Vuosimallista 2001 lähtien nopeus on elektronisesti rajoitettu noin 300 km/h. 2008 vuosimallisen Hayabusan huippunopeus on 298 km/h. Turboahtimella varustettuna pyörällä on ajettu luokkansa nopeusennätys 417,453 km/h (mitattu edestakaisen ajon keskiarvona).
Hayabusa tarkoittaa japanin kielellä muuttohaukkaa, jonka nopeus voi olla syöksyssä lähes 400 km/h.
Aiheesta muualla
Suzuki GSX-R
Adolf Niska
thumb|Adolf Niska vuonna 1915 Adolf Bernhard Niska (17. helmikuuta 1884 Viipuri – 2. elokuuta 1960 Tukholma) oli suomalainen Suomessa ja Ruotsissa vaikuttanut operettilaulaja (baritoni), näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja.
Adolf Niskan vanhemmat olivat merikapteeni Ivar Alfred Niska ja Hilda Maria Elise Schlüter. Hänen sisaruksiaan olivat salakuljettaja Algot Niska, näyttelijä Bror Niska ja oopperalaulaja Ester Niska. Adolf Niska pääsi ylioppilaaksi 1904 Viipurin ruotsalaisesta lyseosta. Hän opiskeli sitten laulua eri opettajien johdolla Pietarissa, Helsingissä, Berliinissä ja Milanossa.
Niska teki debyyttinsä kreivi Hansin roolissa operetissa Auringonsäteitä Helsingin Arkadia-teatterissa, jossa hän oli kiinnitettynä 1905–1906. Tämän jälkeen Niska oli kiinnitettynä Helsingin Ruotsalaisessa teatterissa 1909–1915 ja hän vieraili myös Turun Ruotsalaisessa teatterissa. Tässä vaiheessa Niskalla oli myös joitain oopperarooleja kuten Goro oopperassa Madame Butterfly, Wotan Siegfried-oopperassa ja Figaro oopperassa Figaron häät.
Niska muutti syksyllä 1915 Ruotsiin, jossa hän oli kiinnitettynä Tukholman Oscarsteaterniin vuoteen 1926 saakka. Niska esiintyi Oscarsteaternissa ollessaan useissa merkittävissä operettirooleissa. Vuonna 1928 hän siirtyi Tukholman Vasateaterniin ja esiintyi täällä opereteissa vuoteen 1931 saakka. Niskalla oli myös lyhyempiä kiinnityksiä Konserthusteaterniin ja Cirkusteaterniin. Niska esiintyi myös kansanpuistokiertueilla ja kymmenessä elokuvassa, muun muassa kenraali Kulnevin roolissa ruotsalaisessa elokuvassa Fänrik Ståls sägner vuonna 1928. Samana vuonna Niska ohjasi myös elokuvan Stormens barn. Ensimmäisen gramofonilevytyksensä Niska teki 1915 yhdessä Naima Wifstrandin kanssa. He olivat esiintyneet yhdessä Oscarsteaternin operetissa Madame Szibill. Niska teki kaikkiaan 37 levytystä.
Adolf Niska oli naimisissa vuodesta 1910 näyttelijä Elin ”Elli” Niskan, o. s. Grahn kanssa. Heillä oli kaksi tytärtä.
Christiaan Huijgens
Christiaan Huijgens (25. tammikuuta 1897 Utrecht – 11. tammikuuta 1963 Utrecht) oli alankomaalainen yleisurheilija, joka kilpaili kestävyysjuoksussa. Hän edusti seuratasolla amsterdamilaista AVACia.
Huijgens osallistui olympialaisiin kerran, Antwerpenissa 1920. Hän juoksi tuolloin maratonilla, mutta joutui keskeyttämään kilpailun kahdentoista muun urheilijan tavoin.
Giselher Klebe
thumb|right|Giselher Klebe (2008)
Giselher Klebe (28. kesäkuuta 1925 Mannheim – 5. lokakuuta 2009 Detmold) oli saksalainen säveltäjä.
Klebe auttoi natsi-Saksan aikana taidemaalari Fritz Ohsea Gestapolta piilottelemisessa. Hän tapasi myös muita kuvataiteilijoita, joiden teokset olivat kiellettyjä, esimerkiksi Paul Kleetä. Hän tutustui kiellettyjen teosten säveltäjien, kuten Arnold Schönbergin ja Igor Stravinskyn työhön. Toisen maailmansodan jälkeen Klebe opiskeli Josef Ruferin ja Boris Blacherin johdolla. Hän itse toimi sävellysprofessorina Detmoldin musiikkikorkeakoulussa vuodesta 1962.
1950–1960-luvuilla Klebe sai huomiota dodekafonisilla teoksillaan esimerkiksi Darmstadtissa, ja hänen teoksiaan esitettiin aikakauden musiikkiin keskittyneissä radio-ohjelmissa. Vaikka Kleben harmoniat perustuivat sarjallisiin prosesseihin, hän ei tyylissään välttänyt tonaalisuudelle ominaisia sointuja. Hän lisäsi tyyliinsä sen kehittyessä 1960-luvulla muutenkin perinteisempiä aineksia. Vuodelta 1957 on Kleben ensimmäinen ooppera, Die Räuber. Hänen myöhempiin oopperoihinsa kuuluvat Die tödlichen Wünsche (1959/1962) ja Jacobowsky und der Oberst (1964/1965). Kleben tuotantoon kuuluu myös esimerkiksi kolme jousikvartettoa, muuta kamarimusiikkia, Stabat Mater (1964), balettisinfonia Das Testament (1972) ja Poèma drammatico (konsertto kahdelle pianolle ja orkesterille, 1999). Poèma drammatico sisältää lainauksia Giuseppe Verdiltä, joka vaikutti myös Kleben oopperoihin.
Klebe sai Detmoldin kunniakaupunkilaisen arvon lokakuussa 2002. Vuodelta 2007 on hänen viimeinen oopperansa Chlestakows Wiederkehr, joka kantaesitettiin Landestheater Detmoldissa. Klebe kuoli vaikean sairauden jälkeen 84-vuotiaana.
Irakin hyökkäys Iraniin vuonna 1980
Irakin hyökkäys Iraniin vuonna 1980 oli Irak in presidentti Saddam Husseinin määräämä sotilaallinen tunkeutuminen Irakin naapurimaahan Iraniin syyskuussa vuonna 1980. Hyökkäys aloitti kahdeksanvuotisen Irakin–Iranin sodan. Päätöksen taustalla oli maiden kariutuneet suhteet Iranin 1979 islamilaisen vallankumouksen myötä. Irak oli sopinut muutamien Eufratin ja Tigritin saaren ja jokien suiston, Shatt al-Arabin rajalinjan tarkistuksista šaahi Mohammed Reza Pahlavin kanssa 1975. Irak pyrki hyökkäyksellä valtaamaan Shatt al-Arabin vesiväylän ja Khūzestānin öljykenttiä. Irakin tarkoitus oli kaapata nämä alueet itselleen ja sitten solmia rauha Teheranin kanssa.
Irakin suunnitelma
thumb|Irakin–Iranin sodan suurimmat aluevaltaukset. Irakin punaisella viivalla, Iranin keltaisella.
Irakin tarkoitus oli vallata Khūzestān nopealla hyökkäyksellä. Irakin tavoite oli vallata etelässä Khorramshahr ja Abadan sekä Ahvāz ja Dezful. Suunnitelma rajoittui Khūzestān in valtaamiseen, sillä Irak ei pitänyt hyökkkäystä Teheraniin järkevänä, sillä se oli pitkän matkan päässä vuorten ja kolmen divisioonan suojaamana. Iranilla oli ylivoima suhteessa 5:1 Khūzestānin alueella.
Irakin armeijassa oli 200 000 sotilasta, jotka oli järjestetty 12 divisioonaan ja lisäksi pienempiin erillisiin yksiköihin. Irakilla oli lisäksi 2650 panssaria ja 332 lentokonetta. Irak ei kuitenkaan voinut käyttää koko sotilaallista voimaansa hyökkäykseen, sillä sen joukkoja tarvittiin myös toisaallakin. Joukkoja sitoi muun muassa pääkaupungin puolustaminen mahdollista vallankaappausta vastaan. Yksiköitä oli oltava puolustamassa öljykenttiä vihollismaa Syyrian mahdollista hyökkäystä ja kurdien sissitoimintaa vastaan. Kaikkiaan tämän arvioidaan sitoneen viisi divisioonaa.
Khūzestān in hyökkäyksessä pystyttiin käyttämään vain viiden panssaroidun divisioonan verran joukkoja. Jälkikäteen Irakia on arvosteltu pienen joukkomäärän käytöstä, mutta vuoden 1980 tieverkosto mahdollisti vain 5–6 divisioonan siirron.
Irakin hyökkäys Iraniin 1980
Irak hyökkäsi Iraniin 22. syyskuuta 1980. Virallisesti Irak tavoitteli vain kymmenen kilometrin levyistä vyöhykettä, mutta oikea tavoite oli kauempana. Sodan alkuvaiheessa Irakin joukot etenivät nopeasti leveällä rintamalla, mutta he eivät lopulta edenneet merkittävän pitkälle Iraniin. Irakin joukkojen salamasota onnistui, koska Iranin edellisenä vuonna perustetun vallankumouskaartin (Pasdaran) joukot olivat heikosti aseistettuja ja hajanaisia. Sodan kolmena ensimmäisenä päivänä Irakin ilmavoimat hyökkäsivät moniin Iranin lentotukikohtiin, tutka-asemiin ja armeijan varastoihin. Tavoitteena oli lamauttaa Iranin ilmavoimat, mutta he eivät kuitenkaan onnistuneet tuhoamaan lentokoneita, vaikka hyökkäykset aiheuttivat lentokentille vähäisiä vaurioita. Epäonnistumisen taustalla olivat ilmavoimien koneiden miehistöjen tekemät virheet. Ilmavoimat pommittivat myös Tabrizin öljykaupunkia ja Shatt al-Arabin varrella olevia öljykenttiä syttyi tuleen. Irak onnistui valtaamaan sodan ensimmäisten päivien aikana Mehranin, Qhasr-e-Šhirin ja Kermānšāh in.
Eteläisen hyökkäyksen eteneminen
Irakin joukot etenivät kolmessa viikossa nopeasti, ja Irakin tykistö murskasi vastarinnan voimalla. Lokakuun alussa Irakin joukot aloittivat toimet, joiden tavoitteena oli vallata Dezful, Ahvāz ja Khorramshahr. Kaupunkeihin hyökättiin muun muassa tulittamalla niitä tykistöllä ja ilmasta pommittaen. 11. lokakuuta irakilaiset eristivät Khorramshahrin Ahvāz ista. Irakin eteneminen alkoi hidastua, eivätkä maan joukot eivät onnistuneet valtaamaan Dezfulia tai Ahvāzia. Kesken Irakin yrityksen vallata Dezful, sai Iran maan ilmavoimat tehokkaammin käyttöönsä. Irak eteni Dezfulin porteille saakka, vaikka he eivät päässeet kaupungin sisälle. Samoihin aikoihin esille tuli tapauksia, joissa Irakin armeijan šiiat olivat tulittaneet omia joukkojaan.
22. syyskuuta alkanut Khorrashahrin taistelu (1980) päättyi, kun Irakin joukot onnistuivat 10. marraskuuta yli 7000 miehen tappioin valtaamaan Khorramshahrin satamakaupungin talo talolta. Taistelussa kuoli vähintään saman verran Iranin kansalaisia. 22. syyskuuta alkanut ensimmäinen yritys vallata kaupunki epäonnistui, jolloin Irak koulutti 60 kommandoa johtamaan uutta hyökkäystä kaupunkiin aamulla 10. marraskuuta 1980.
Kun Khorramshahr oli vallattu, sen alueella olevat joukot siirrettiin kohti Abadania. Irakin joukot eivät kuitenkaan valloittaneet Al Amrahin ja Ahvāzin välissä olevaa Susangerdin kaupunkia, vaikka se oli puolustamaton. Tämän katsotaan johtuneen tietämättömyydestä ja pelosta. Irak oli vallannut Khorramshahrin, mutta ei Dezfulia, Abadania tai Ahvāzia. Irak piti tällöin hallussaan 45 kilometriä leveää kaistaletta Iranista. Länsimaat povasivat Irakille voittoa muutamassa viikossa.
Irak ei ollut kuitenkaan onnistunut valloittamaan etelässä Shatt al-Arabin molempia puoliskoja, kuten tavoitteena oli. Tämän seurauksena ei Irak voinut kuljettaa öljyä sen kautta sodan aikana. Alettiin huomata, miten Iranin vastarinta oli hellittämätön, vaikka heidän joukkonsa oltiin lyöty hajalle.
Taistelujen juuttuminen paikoilleen
Khorramshahrin valloituksen jälkeen irakilaiset menettivät aloitteen ja kaivautuivat maahan. Irakilaisten tukemat paikalliset eivät onnistuneet nostamaan kansaa kapinaan Irania vastaan miehitetyillä alueilla, jotta Irakin valloitus olisi varmistettu.
Irakin hyökkäys johon liittyi siviiliuhreja ja ihmisoikeusrikkomuksia Irakin puolelta nostatti Iranissa isänmaallisuuden aallon. Se yhdisti Iranin kansan, joka oli jakautunut kahtia islamilaisessa vallankumouksessa Khomeinin puolustajiin ja vastustajiin. Niinpä siviilien paetessa sota-alueilta sinne saapui vapaaehtoisia taistelijoita.
Lokakuussa 1980 alkoi Khūzestāniin saapua Iranin vakinaisen armeijan joukkoja. Irakilaiset yrittivät vallata Ahvāzin toistamiseen lähtien Hamidista, mutta iranilaiset avasivat tulvaportit ja aiheuttivat vesiaallon, joka poisti pelistä 150 Irakin ajoneuvoa pysäyttäen hyökkäyksen lyhyeen.
Iran vastasi Irakin uhkaan lähettämällä Pasdaran-joukot rintamalle ja rekrytoimalla 100 000 Basij-sotilasta (Kansan armeija, ”20 miljoonan armeija”); Palvelukseen kutsuttiin myös entiset šaahin armeijan upseerit, jotka eivät olleet paenneet maasta tai joita ei oltu teloitettu. Vankeusrangaistuksiin tuomitut vanhaa valtaa edustaneet lentäjät saivat mahdollisuuden puolustaa maataan. Iranin islamilaisen tasavallan ilmavoimat toimivat sodan alun vastaiskuissa menestyksekkäästi. Vaikka iranilaisilla oli vain vähän lentokykyisiä koneita, iranilaiset lentäjät olivat hyvin taitavia ja muun muassa osasivat väistellä hyvin Irakin tutkia sekä ilmatorjuntaa. Iranilaiset kostivat Irakin iskun Abadaniin pommittamalla suurella määrällä lentokoneita Kirkukia, Mosulia, Basraa ja Zubairia.
Rintamalle keskitettiin joulukuuhun 1980 mennessä 200 000 miestä. Iranilaiset tekivät 7. marraskuuta kommandohyökkäyksiä Mina al Bakrin ja Al Fawin terminaaleja vastaan. Iranilaiset hyökkäsivät Irakin pohjoista öljyputkea vastaan pakottaen Syyrian lopettamaan sen käytön. Nämä hyökkäykset vähensivät Iranin öljynviennin noin neljäsosaan.
Iranin vastarinta oli odottamattoman voimakasta muttei järjestynyttä ja kaikkialla yhtä menestyksekästä.
Pohjoinen ja keskirintama
Pohjoisella ja keskisellä rintamalla irakilaiset etenivät helposti ja nopeasti lyöden maahan hajanaisen Pasdaranin vastarinnan. Keskirintamalla irakilaiset valtasivat Qasr-i-Shrinin ja ajoivat sieltä panssariprikaatin saaden bagdas-teheren-valtatiellä olevan vuorenharjanteen. Etelässä Irakin joukot valtasivat Mehranin ja Vahidyehin lentokentän. Pohjoisessa irakilaiset valtasivat Panjwinin iranilaisen kurdialueen estäen näin hyökkäykset Sanandajista Suleimanijaan.
Sodan jatkuminen
Saddam koetti avata 30. syyskuuta 1980 neuvottelut Irakin ehdoilla sodan lopettamiseksi. Irakilaiset väittivät hallitsevansa nyt koko Shatt al-Arabia. Iranilaisten vastaus oli, että heidän laivastonsa saartoi sen Persianlahdelta niin ettei vesiväylää voitu käyttää. Iran päätti jatkaa sotaa, koska iranilaiset ajattelivat Irakin päämääränä olevan iranilaisen islamilaisen valtion tuhoamisen.
Guinea-Bissau
Guinea-Bissaun tasavalta eli Guinea-Bissau sijaitsee Atlantin valtameren rannalla Länsi-Afrikassa. Sen rajanaapurit ovat Senegal ja Guinea. Guinea-Bissau on pinta-alaltaan varsin pieni, ja siellä on noin 1,97 miljoonaa asukasta. Suurin osa maasta on alavaa jokien halkomaa soistunutta rannikkotasankoa.
Valtio oli aikoinaan Portugalin siirtomaa, jonka nimi oli Portugalin Guinea. Guinea-Bissau on eräs maailman vähiten kehittyneistä maista, jonka kehittymistä ovat haitanneet useat vallankaappaukset. Maan bruttokansantuote asukasta kohden on eräs maailman pienimmistä. Sen tärkein tuote on cashewpähkinät.
Maantiede ja luonnonolot
thumb|left|200px|Guinea-Bissaun topografiakartta. thumb|left|200px|Guinea-Bissaun kartta. Guinea-Bissau on varsin pieni ja alava valtio. Maan pohjois-eteläsuuntainen ulottuvuus on 203 kilometriä ja itä-länsisuuntainen 336 kilometriä. Noin 10 prosenttia rannikoille sijoittuvasta pinta-alasta peittyy ajoittain vuorovesien alle. Suurin osa maan pinta-alasta on mangrovesuota ja jokien suistoalueita, jotka kattavat laajat soistuneet rannikkotasangot. Sisämaassa, etenkin maan kaakkoisosassa, maasto on savannin peittämää ylänköä. Ylänköalueen korkein kohta kohoaa noin 300 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Tärkeimmät joet ovat Cacheu, Mansoa, Geba ja Corubal. Geba-, Cacheu- ja Corubaljoet muodostavat tärkeän sisämaahan kiemurtelevan vesireitin.
Guinea-Bissaun ilmasto on trooppinen, ja siihen vaikuttaa pasaatituulten kohtaamisvyöhyke. Ilma on lämmin ja kostea vuoden ympäri; vuoden keskilämpötila on noin 27 celsiusastetta. Epäyhtenäisten kuurosateiden sävyttämä ja monsuunin ohjaama sadekausi kestää tyypillisesti kesäkuusta lokakuuhun ja kuiva kausi marraskuusta toukokuulle. Sadanta on suurinta rannikolla, missä voi sataa 1 500 – 3 000 millimetriä vuodessa. Sisämaan savanniympäristöissä sadanta on vaihtelevampaa.
Afrikan mantereen edustalla Atlantilla olevat Bissagossaaret kuuluvat myös Guinea-Bissauhun. Saaret muodostavat samalla Unescon listaaman biosfäärin suojelualueen. Alueen eteläosissa sijaitsee Orangon kansallispuisto (Parque Nacional de Orango), suurin maan kansallispuistoista.
Varhaishistoria
Guinea-Bissaun siirtomaa-aikaa edeltänyttä historiaa ei tunneta kunnolla, mutta alue on ollut asuttuna ainakin vuosituhannen ajan. Ensimmäiset asukkaat olivat metsästäjä-keräilijöitä, mutta myöhemmin siellä kehittyi maanviljely-yhteiskuntia, jotka käyttivät rautatyökaluja riisin viljelyssä. Paikallisyhteisöjä johtivat sekä kyläpäälliköt että vanhemmat, mutta 1200-luvulla nousi keskitetympi mandinkojen Kaabu-valtakunta, joka kaatui lopullisesti vasta 1800-luvun puolivälissä fulbien hyökkäyksen alla.
Karstulan kunnanvaltuusto
Karstulan kunnanvaltuusto on Karstulan kunnan ylin päättävä elin. Se koostuu vuoden 2021 vaaleista alkaen 23 kunnallisvaaleilla valittavasta jäsenestä. Tätä ennen valtuustossa oli 27 jäsentä.
Guinea-Bissau
Varhaishistoria
Kaabu-valtakunta sai käytännössä alkunsa Malin kuningaskunnan vasallivaltiona, ja Mali keräsi kultaa, orjia ja merisuolaa rannikolta sisämaahan. Fulbetkin saapuivat alueelle jo 1100-luvulla, mutta he olivat alkuun Kaabun vallan alla. Vasta 1400-luvulla fulbeja alkoi tulla huomattavasti enemmän.
Karstulan kunnanvaltuusto
Valtuuston puheenjohtajana toimii Juha Laaksonen, varapuheenjohtajana Juha Manni ja toisena varapuheenjohtajana Teemu Marttinen.
Guinea-Bissau
Portugalin Guinea
Portugalin Guinea oli ensimmäisiä Saharan eteläpuolisen Afrikan alueita, joihin portugalilaiset rantautuivat 1400-luvulla. Portugali julisti alueen omakseen jo vuonna 1446, mutta vasta 1600-luvulla portugalilaiset perustivat alueelle Portugalin Guinean kenraalikapteenikunnan hallintoa varten. Siirtomaasta tuli 1600- ja 1700-luvuilla orjakaupan keskus. Bissaun kaupunki perustettiin vuonna 1765, ja siitä tuli alueen taloudellinen keskus.
Guinea-Bissaun alueelta vietiin kymmeniätuhansia orjia erityisesti Kap Verdeen kehittämään saarien plantaasitaloutta. Guinea-Bissauta hallittiinkin vuosisatojen ajan Kap Verdestä, mutta portugalilaiset eivät kuitenkaan pitäneet hallussaan kuin oikeastaan rannikkoa. Kap Verdeltä orjia vietiin edelleen muun muassa Kuubaan ja Brasiliaan.
Portugalilaiset alkoivat vallata sisämaan alueita vasta 1800-luvun loppupuolella. Guinea-Bissaun ja Kap Verden siirtokunnan erotettiin toisistaan 1879, ja manneralueesta tuli Portugalin Guinea. Guinean alueella portugalilaisilla, briteillä ja ranskalaisilla oli kuitenkin rajaristiriitoja. Bolama myönnettiin Portugalille vuonna 1870, mutta Casamance Ranskalle vuonna 1886. Ennen ensimmäistä maailmansotaa sisämaan animistiset heimot alistettiin osin maan muslimiväestön tuella, mutta vasta vuonna 1936 vastarinta tukahdutettiin Bissagossaarilla.
Guinean ja Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue PAIGC perustettiin maanalaisena järjestönä Amílcar Cabralin ja Rafael Barbosan johdolla vuonna 1956. Sen tavoitteena oli alkujaan saavuttaa itsenäisyys rauhanomaisesti, mutta kun elokuussa 1959 portugalilaiset tukahduttivat väkivaltaisesti satamatyöntekijöiden lakon, puolueen näkemys muuttui sotilaallisemmaksi. Guinean itsenäistyttyä PAIGC siirsi päämajansa Conakryyn ja käynnisti 1961 sissisodan portugalilaisia vastaan. Pitkässä sodassa PAIGC:n sissit ottivat hallintaansa suurimman osan maasta, ja Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen Guinea-Bissau ja Kap Verde itsenäistyivät 10. syyskuuta 1974. Itsenäistymisen jälkeen molemmista maista tuli PAIGC-puolueen hallitsemia yksipuoluejärjestelmiä. PAIGC:n tavoitteena oli yhdistää Guinea-Bissau ja Kap Verde yhdeksi valtioksi.
Itsenäinen valtio
thumb|left|175px|Guineabissaulaiset sotilaat nostavat juuri itsenäistyneen maan lipun salkoon vuonna 1974. Amílcar Cabralin velipuolesta Luís Cabralista tuli Guinea-Bissaun ensimmäinen presidentti. Häntä syytettiin kapverdeläisten suosimisesta, ja hänet syrjäytettiin vuonna 1980 vallankaappauksella. Maan johtoon tuli silloinen pääministeri João Bernardo Vieira. Yhteydet Kap Verdeen katkaistiin ja samalla unohtui ajatus maiden yhdistämisestä. Maa luopui nimellisesti yksipuoluejärjestelmästä vuonna 1991, ja vuonna 1994 maassa järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit, jotka PAIGC voitti ja Vieira jatkoi presidenttinä.
Guinea-Bissausta tehdyistä uudistuksista huolimatta maa säilyi yhtenä maailman köyhimmistä. Sitä vaivasivat myös alirahoitettu hallintokoneisto ja korruptio. Maa liittyi vuonna 1997 Länsi-Afrikan talousyhteisöön ja otti samana vuonna käyttöön CFA-frangin, mikä kärjisti lopulta taloudellista ja poliittista epävakautta. Tilanne kärjistyi vuonna 1998, kun Vieira erotti asevoimien komentajan Ansumane Manén. Siitä alkoi 11 kuukautta kestänyt sisällissota. Vieiran uskottiin voittavan konfliktin nopeasti, mutta lopulta hän joutui eristäytymään Bissauhun ja lähtemään toukokuussa 1999 maanpakoon. Seuraavana vuonna järjestettiin vapaina ja reiluina pidetyt vaalit, joissa oppositiojohtaja Kumba Ialá nousi presidentiksi.
Ialán hallintatapa muuttui hiljalleen autoritaarisemmaksi, ja hänet syrjäytettiin syyskuussa 2003. Seuraavat vaalit pidettiin 2005. Maanpaosta palannut Vieira valittiin presidentiksi, mutta poliittiset jännitteet säilyivät. Ne kärjistyivät vuonna 2009 Vieiran ja armeijan komentajan Batista Tagme Na Wain murhiin. Sotilaat surmasivat Vieiran 2. maaliskuuta. Armeijan mukaan kyse ei kuitenkaan ollut kaappauksesta, vaan eräiden sotilaiden kosto edellisenä päivänä pommi-iskussa kuolleen armeijan komentaja Batista Tagme Na Wain puolesta. Tapausta seuranneissa vaaleissa Malam Bacai Sanhá valittiin presidentiksi, mutta hän ei heikon terveytensä takia juurikaan pystynyt saamaan aikaan merkittäviä muutoksia. Hän kuoli vuonna 2012.
Epäsuositun siirtymähallituksen jälkeen vapaissa ja reiluissa vaaleissa José Mário Vazista tuli uusi presidentti. PAIGC sai parlamentista ehdottoman enemmistön, mutta uuden aikakauden kunniaksi pääministeri Domingos Simões Pereira nosti hallitukseen edustajia jokaisesta puolueesta. Vazin kausi oli kuitenkin lopulta sotkuinen, sillä hän ajautui valtataisteluun PAIGC:n sisällä. Viiden vuoden aikana pääministerinä toimi yksi puolenkymmentä poliitikkoa, eikä parlamentti ollut toimintakykyinen. Vuoden 2019 presidentinvaaleissa voittoon nousi PAIGC:sta irronneiden edustajien perustaman Madem G15:n Umaro Sissoco Embaló. PAIGC ei hyväksynyt vaalitulosta, vaan parlamentti nosti presidentiksi Cipriano Cassamán, joka kuitenkin erosi pian. Hän kertoi pelänneensä oman henkensä ja sisällissodan puolesta.
Politiikka
thumb|200px|Guinea-Bissaun parlamentin (Assembleia Nacional Popular) rakennus.|alt= Guinea-Bissau on semipresidentiaalinen tasavalta, jossa on monipuoluejärjestelmä. Toimeenpanovalta on presidentillä, joka valitaan viiden vuoden kaudelle. Maan poliittinen järjestelmä on tuonut epävakautta, sillä perustuslaissa presidentin ja pääministerin valtaoikeudet ovat rajattu varsin epäselvästi. Presidentti valitsee pääministerin parlamenttivaalien perusteella. Presidentti pystyy kuitenkin myös hajottamaan parlamentin. Perustuslain mukaan pääministeri johtaa hallitusta, mutta hallitus on myös poliittisessa vastuussa sekä presidentille että parlamentille. Tämä on johtanut usein epävakauteen ja poliittiseen taisteluun presidentin ja pääministerin välillä.
Guinea-Bissaun yksikamarisessa parlamentissa (Assembleia Nacional Popular) on 102 edustajaa. Kausi on neljän vuoden mittainen. Sata edustajaa valitaan 27 vaalipiiristä listavaalin periaatteella ja kaksi edustajaa ulkomaalla asuvien guineabissaulaisten äänillä. Puoluekentällä on kaksi selvästi vakiintunutta puoluetta, vuonna 1956, itsenäisyysliikkeen ympärille perustettu PAIGC ja vuonna 1994 perustettu Partido da Renovação Social (PRS). Vuonna 2018 PAIGC:sta loukkasi useita toisinajattelijoita ja perusti Madem G15 -puolueen. Näiden lisäksi Guinea-Bissaussa toimii useita pienempiä puolueita. PAIGC sai vuoden 2019 vaaleissa 47 paikkaa. Toiseksi suurimmaksi puolueeksi nousi Madem, joka sai 27 paikkaa. PRS sai 21 paikkaa ja muut puolueet 7 paikkaa. Samana vuonna järjestetyissä presidetinvaaleissa presidentiksi valittiin Umaro Sissoco Embaló. Pääinisteriksi hän nimitti Nuno Gomes Nabiamin.
Naisilla on paperilla tasavertaiset poliittiset oikeudet, mutta ne eivät yleensä toteudu kulttuuristen tekijöiden takia. Vuonna 2018 asetettu laki vaatii, että 36 prosenttia puolueen ehdokkaista pitää olla naisia. Vuoden 2019 vaaleissa vain 14 naista tuli valituksi. Sama määrä naisia valittiin myös edellisissä vaaleissa. Vuoden 2008 parlamentissa kansanedustajista 10 oli naisia.
Alueellinen jako
Guinea-Bissau jakaantuu hallinnollisesti yhdeksään osaan: kahdeksaan alueeseen (regiões) sekä yhteen autonomiseen sektoriin (sector autónomo). Alueet jakaantuvat lisäksi 37 osa-alueeseen, joita nimitetään sektoreiksi.
right|310px
Talous
right|thumb|200px|Guinea-Bissaun keskuspankki pääkaupungissa Bissaussa. right|thumb|200px|Elämää maaseudulla. Bulan kylä.
Guinea-Bissau kuuluu maailman köyhimpiin valtioihin, ja Maailmanpankki luokittelee sen matalan tulotasojen maihin. UNDP:n tilastojen mukaan Guinea-Bissaun inhimillisen kehityksen indeksin on 189 valtion joukossa 175:nneksi suurin. Guinea-Bissaun bruttokansantuote oli vuonna 2019 noin 1,44 miljardia Yhdysvaltain dollaria eli 811 dollaria henkeä kohden. Ostovoimakorjattu bruttokansantuote oli 2 340 dollaria henkeä kohden.
Guinea-Bissaun talous pohjautuu pitkälti ulkomaiseen apuun, omavaraistalouteen ja cashewpähkinöihin. Cashewpähkinöitä kutsutaan joskus Guinea-Bissaun ”vihreäksi öljyksi”, ja maan taloudellinen riippuu vahvasti pähkinäkaupasta. Cashew’t käsittää viennistä yli 90 prosenttia. Valtio saa 13 prosenttia tuloistaan pähkinöihin liittyvistä veroista ja maksuista, ja peräti 80 prosenttia maan työvoimasta liittyy cashew’den viljelyyn, joko pienviljelijöinä tai kausittaisena työvoimana.
Cashewpähkinöiden lisäksi Guinea-Bissaun vientituotteita ovat kookospähkinät, parapähkinät, kulta, pakastettu kala ja kovapuu. Vanha siirtomaaisäntä Portugali on edelleen yksi tärkeimmistä kauppakumppaneista, mutta esimerkiksi Intia ja Senegal ovat nostaneet asemaansa. Vuonna 2019 viennistä yli puolet suuntautui Intiaan. Seuraavaksi eniten vietiin Belgiaan ja Norsunluurannikkoon. Tuonnista 30,9 prosenttia tuli Portugalista, 19,8 prosenttia Senegalista ja 9,6 prosenttia Kiinasta.
Maan merkittäviin luonnonvaroihin kuuluvat maaperän bauksiitti ja fosfaatti sekä merenalainen öljy, mutta niiden hyödyntämistä ovat vaikeuttaneet maan poliittinen epävakaus. Merenalaisista öljykentistä on ollut lisäksi kiistaa naapurivaltioiden kanssa. Valmistusteollisuus on pientä ja keskittynyt lähinnä erilaisiin käsitöihin.
Guinea-Bissaun asukkaista kaksi kolmasosaa kärsii moniulotteisesta köyhyydestä, ja heistä yli puolet vakavasta köyhyydestä. Lisäksi taloudellinen epätasa-arvo on Afrikan suurimpiin kuuluvia, ja kaupunkien ja maaseudun erot suuria. Maaseudulla suurimmalla osalla väestöstä ei ole pääsyä terveyspalveluihin tai puhtaaseen veteen.
Vaikka 90 prosenttia väestöstä viljelee maata tai kalastaa, Guinea-Bissau ei ole ravinnon suhteen omavarainen. Tärkeimpiä viljelysalueita ovat jokien tulvatasangot, suistot ja suot, missä kasvatetaan pähkinöitä ja ruokakasvina pääasiassa riisiä. Saaliin tai sadon saaminen on epävarmaa ja polttoaineen korkea hinta sekä tieverkon kehittymättömyys nostavat maatalouskustannuksia, mikä on ajanut useat kalastajat harrastamaan huumeiden tai ihmisten salakuljetusta.
Yhdistyneet kansakunnat (YK) on huolissaan, että huomattava määrä latinalaisessa Amerikassa tuotetuista huumeista päätyy Eurooppaan Guinea-Bissaun ja muiden läntisen Afrikan maiden kautta. Maassa tehtyjen huumetakavarikointien määrä on kasvanut, mutta YK pelkää maasta silti tulevan yhdyskäytävä Etelä-Amerikan ja Euroopan huumebisnekselle, ja huumekartellien saavan vain enemmän jalansijaa ja valtaa maassa. Huumekauppa lisää hallinnon korruptiota ja epätasa-arvoa.
Väestöjakauma
Guinea-Bissaun asukasluku oli vuonna 2020 YK:n mukaan 1 967 998 Väestö jakautuu noin sataan afrikkalaisheimoon, jotka kattavat 99 prosenttia väestöstä. Yksi prosentti väestöstä on eurooppalaista tai afrikanportugalilaista eliittiä. Vuoden 2009 tilastojen mukaan fulbejen osuus oli 23,8 prosenttia. Seuraavaksi suurimmat etniset ryhmät olivat balantet (22,9 %), mandinkat (14,2 %), mandjakot (12,0 %) ja pepelit (9,3 %).
Vaikka portugalin kieli on virallinen kieli, yleisimmin puhuttu kieli on guineabissaulainen kreoli, joka on portugaliin pohjautuva kreolikieli. Toinen yleinen kieli on fulben kieli. Pääosa väestöstä on maanviljelijöitä, joiden uskonto on lähinnä animismia. Muslimeita on 45 prosenttia, monet heistä fulaneita tai mandinkoja, jotka ovat enemmistönä maan pohjois- ja koillisosassa. Kristittyjen osuus on noin viidesosa väestöstä, ja kristityistä valtaosa on katolisia. Sekä paikalliseen islamiin että kristinuskoon on sekoittunut afrikkalaisia uskomuksia, mikä on synnyttänyt synkretistisiä tapoja ja uskomuksia.
Aikuisista eli vähintään 15-vuotiaista asukkaista lukutaitoisia oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan 59,9 prosenttia vuonna 2015.
Kulttuuri
Guinea-Bissaun hallinnon kieli on portugali, jota käytetään myös koulussa alaluokkien jälkeen. Kuitenkin vain harvat puhuvat portugalia sujuvasti. Sen sijalla on portugalista ja paikallisista kielistä kehittynyt guineabissaulainen kreoli eli criolu, jota useimmat vuoden 1974 jälkeen syntyneet puhuvat vieraana kielenä. Siitä on tullut itsenäisyystaistelun aikana ja sen jälkeen kansallisen identiteetin kieli, jolla lauletaan isänmaallisia lauluja, ja jota käytetään uutislähetyksissä ja kansallismielisissä iskulauseissa.
Pääkaupunki Bissaussa sijaitsee muun muassa maan kansalliskirjasto, joka toimii samalla yliopistokirjastona ja on maansa suurin yleinen kirjasto.
Guinea-Bissaun tunnetuin musiikkityyli on gumbe, joka yhdistää eri etnisiä ryhmiä. Musiikkia lauletaan kreoliportugalin kielellä, ja moderneissa kappaleissa voi olla myös poliittisesti kantaa ottavat sanat.
Media
Guinea-Bissaun mediakenttä vapautui yksipuoluejärjestelmän päättymisen jälkeen 1990-luvun alussa, eivätkä edes vuosien 1998–1999 sisällissota ja myöhemmät levottomuudet ole pystyneet tuhoamaan sen monimuotoisuutta. Laki lehdistönvapaudesta ja muut median toimintaa säätelevät lait hyväksyttiin vuonna 2012. Tiedotusvälineiden toimintaa rajoittavat niiden heikot taloudelliset edellytykset.
Maassa ilmestyy julkisen palvelun sanomalehti Nô Pintcha ja muutamia yksityisiä viikkolehtiä. Radioyhtiö Radiodifusão Nacionalin rinnalla toimii yksityisiä radioasemia ja lukuisia yhteisöradioita. Julkisen televisioyhtiön lisäksi on muutamia paikallisia televisioasemia. Kansallinen uutistoimisto on Agência de Noticias da Guiné.
Urheilu ja vapaa-aika
Paini on yksi Guinea-Bissaun perinteisestä urheilulajeista, ja itsepuolustusharjoituksilla on ollut keskeinen asema eräänlaisena aikuistumisriittinä. Afrikkalainen lautapeli oware on myös suosittu ympäri maata.
Luettelo Montenegron kaupungeista
Tämä on luettelo Montenegrossa sijaitsevista kaupungeista.
Iranin ihmisaaltohyökkäykset
Iranin ihmisaaltohyökkäykset olivat iranilaisten Irakin–Iranin sodassa tekemiä massahyökkäyksiä, joissa oli mukana vallankumouskaartin sekä vakinaisen väen yksiköitä. Iranilaisia vallankumouskaarteja motivoi ainakin osittain islam, johon liittyi uskomus marttyyrinä kuolleen saamasta paikasta paratiisissa.
Iranin johtajat puhuivat ennen kutakin ihmisaaltohyökkäystä lopullisesta voitosta, jota ei kuitenkaan koskaan tullut. Iran käytti myös lapsisotilaita näissä hyökkäyksissä, jotka aiheuttivat suuria tappioita molemmille osapuolille, mutteivät ratkaisseet sodan kulkua. Iranin tekemät ihmisaaltohyökkäykset loppuivat, kun voimistunut Irak aloitti offensiivin vuonna 1988.
Tyypillinen ihmisaaltohyökkäys
Ihmisaaltohyökkäys tarkoittaa suoraa suojaamatonta hyökkäystä kohti vihollisen asemaa, jollainen tuottaa yleensä suuret tappiot. Ihmisaaltoja käytetään yleensä silloin, kun joukkojen johto, koulutus ja aseistus ovat riittämättömiä vähemmän omia tappioita tuottaviin taistelutapoihin.
Tyypillisessä Iranin tekemässä ihmisaaltohyökkäyksessä hyökkäsivät ensin Basijin lapsisotilaat vihollisen tuleen polkemaan miinakenttiä, sitten vallankumouskaarti Pasdaran monena aaltona ja lopuksi vakinainen armeija miehitti jo vallatun alueen. Eräässä vuoden 1982 operaatio Ramadaniin liittyvässä taistelussa Khorramshahrin lohkolla neljäs Pasdaranin aalto pääsi puolustuksen läpi. Lapsisotilaat ja vallankumouskaarti motivoituivat kuolettaviin hyökkäyksiin virallisesti marttyyri-ideologian avulla. Koraani lupaa paratiisipaikan jokaiselle, joka kuolee pyhässä sodassa marttyyrinä. Marttyyrius on keskeinen osa šiiamuslimeille tärkeässä Ashura-seremoniassa, joka muistuttaa jossain määrin kristittyjen pitkääperjantaita. Ashuraan liittyy valittamista ja itsensäruoskimista. Ashurassa muistellaan Muhammedin tyttärenpojan, eli Alin pojan Husainin ja hänen läheistensä vuonna 680 tapahtunutta joukkomurhaa, jonka syy oli islamin sisäinen valtataistelu. Husainin surmasivat Kerbalassa sunnimuslimit. Niinpä shiialaisuuden perustajat Ali ja Husain olivat marttyyrejä. Tällöin he toimivat esikuvina shiialaisille. Ashura-seremoniat ja politiikka ovat usein kytkeytyneet Iranissa yhteen, ja islamilaisen vallankumouksen aikana hallitus järjestää Ashura-seremoniat, ei kansa niin kuin aiemmin. Ashura-seremoniat ovat politiikan väline, jolla mullahien johto ohjaili iranilaisia. 15-vuotiaat lapsisotilaat olivat mukana itsensäruoskinnassa ennen lähtöään miinakentille. Virallisesti iranilaiset uskoivat vapauttavansa taisteluillaan Karbalan, Najafin ja Jerusalemin pahan vallasta. Osaltaan tämä selittää, miksi iranilaiset hyökkäsivät tappioista piittaamatta vaikka aseitta miinakentille ja konekivääritulta vastaan.
Länsi- ja arabimaiden lehdistö on joskus liioitellut ihmisaaltoiskujen tehoa. Ne toimivat kieltämättä hyvin Irakin huonosti koulutettua armeijaa vastaan, mutta eivät yksin pärjänneet raskaalle kalustolle.
Operaatio Ramadan
Heinäkuussa 1982 alkoi operaatio Ramadan, yksi suurimmista taisteluista toisen maailmansodan jälkeen. Iran aikoi vallata Irakin toiseksi suurimman kaupungin Basran. Joukkoja sijoitettiin ennen hyökkäystä kaupungin koillispuolelle. Hyökkäys menestyi alussa hyvin. 14–16-vuotiaat, jopa yhdeksän vuoden ikäiset lapsisotilaat menivät miinakentille , muoviset paratiisin avaimet kaulassaan , ja miinat räjähtivät tappaen lapset. Lapsia käytettiin, jotta taistelukykyisille miehille ja panssareille saataisiin avattua kulkutie.
Iranilaiset kärsivät suuria tappioita irakilaisten tulessa. Iranilaisten taistelutahto oli hyvä. Irakilaiset tulittivat iranilaisia kahdelta puolelta ja käyttivät kyynelkaasua menestyksellä kokonaista Iranin divisioonaa vastaan. Hyökkäys eteni aavikon kautta jonkin verran ja aluksi etenevät iranilaiset torjuivat Irakin vastahyökkäykset. Iranilaiset olivat pian 40 kilometrin päässä Irakin ja Iranin välisestä rajasta ja noin 15 kilometrin päässä Basrasta. Irakin joukot kuitenkin kukistivat hyökkäyksen. Aluksi julistettiin, ettei Bagdadin hallitusta ole tarkoitus kaataa, myöhemmin, että hyökkäyksen tarkoituksena on vallata Bagdad. Hyökkäys Khorramshahr–Bagdadin tielle epäonnistui, kuten myös kaksi muuta hyökkäystä Basraan. Näihin aikoihin Iran alkoi käyttää kansanarmeijan Basijin joukkoja tykinruokana ihmisaaltohyökkäyksissä irakilaisia vastaan.
Huhtikuussa 1983 Irak pysäytti Iranin hyökkäyksen Mandali-Bagdadin sektorilla. Vuoden 1984 alku- ja keskivaiheilla oli tauko Iranin tekemissä suurhyökkäyksissä, mitä Irak käytti hyväkseen linnoittamalla Basran-Bagdadin valtatien lähistöä ja Qurnan ympäristöä muun muassa juoksuhautoja, piikkilankaa, betonikorsuja ja tappovyöhykkeitä rakentamalla. Irakilaiset tekivät näille seuduille neljä puolustuslinjaa.
Aamunkoitto V
thumb|Iranin rintamalla käytettiin sodassa myös [[lapsisotilas|lapsisotilaita.]] Aamunkoitto V oli valtava Iranin vuoden 1984 alussa tekemä ihmisaaltotaktiikalla tekemä hyökkäys Basran lähellä. Kyseisen ”ihmisaaltotaktiikan" katsotaan johtuneen sotilaallisesti kouluttamattomasta papistosta ja sitä kautta uskonnon vaikutuksesta, miinanraivauskaluston vähyydestä sekä muun taistelua tukevan kaluston suhteellisesta heikkoudesta verrattuna vastustajaan. Iranilaisten on väitetty käyttäneen jopa yhdeksänvuotiaita lapsia miinakenttien polkemiseen, mutta tästä on vain harvoja toimittajien silminnäkijähavaintoja, joista osa tulee nimettömältä itäeurooppalaiselta toimittajalta”. Uutiskuvissa Suomessakin nähtiin alle 15-vuotiaita.
Vuoden 1984 loppupuolella Irakilla oli ulkomailta tuotua parempaa kalustoa, ja se organisoi joukkojaan uusiksi tuoden mukaan kaupunkitaisteltuun koulutettuja joukkoja. Kemiallisten aseiden käyttö vähensi ihmisaaltoiskujen tehoa.
Sodan arviointia
Useat epäonnistumiset turhauttivat Iranin johtoa. Irakissa taas pelättiin jatkuvasti puolustuksen murtuvan, vaikka se oli kestänyt monta Iranin suurhyökkäystä. Vuonna 1982 Irak teki useita yrityksiä sodan lopettamiseksi. Toisaalta Irak pyrki lisäämään Iranin kärsimiä taloudellisia menetyksiä sekä miestappioita. Vuonna 1983 kärsittiin puolin ja toisin suuria tappioita, panssariasetta käytettiin lähinnä maahan kaivettuina tykistöasemina. Irak tulvitti suuria maa-alueita suojaksi iranilaisia vastaan. Tappiot olivat valtavia, vuoden 1983 loppuun mennessä kuoli 120 000 iranilaista ja 60 000 irakilaista.
Irak osti uusia aseita pääasiassa Neuvostoliitosta ja Ranskasta. Toisaalta Irak linnoitti ja tulvitti Basran aluetta iranilaisten hyökkäyksen varalta, luoden sinne ”tappovyöhykkeen”. Irakilaiset alkoivat käyttää kemiallisia aseita ja hyökkäsivät monia Iranin talouskeskuksia vastaan. Saddam halusi tavata Khoimeinin jossain puolueettomassa paikassa, mutta Khomeini ei siihen suostunut. Irak toivoi supervaltojen puuttuvan sotaan. Irak aloitti hyökkäyksen Iranin tankkereita vastaan Exocet-ohjuksin aseistetuilla hävittäjillä 1. helmikuuta 1984, haluten kiinnittää tällä tavoin supervaltojen huomion sotaan.
Vuoteen 1986 mennessä Irakin sotilaita oli kuollut yleisimmin käytetyn arvion mukaan noin 250 000 ja iranilaisia noin 100 000, kun taas haavoittuneita iranilaisia oli puoli miljoonaa, irakilaisia 150 000. Toisen luotettavan arvion mukaan kuolleiden yhteismäärä oli 600–800 000. Vuonna 1987 Irakin hallitus ilmoitti miljoonan iranilaisen kuolleen. Suurissa yksittäisessä operaatioissa saattoi kuolla 10–40 tuhatta henkeä lähinnä ihmisaaltohyökkäysten takia.
Ulkomaisten sotilasasiantuntijoiden mukaan kumpikaan osapuoli ei käyttänyt nykyaikaista aseistustaan tehokkaasti muun muassa sen takia, että upseerit olivat heikosti koulutettuja, sekä huollon huonon toimivuuden takia (muun muassa tankkeja ei osattu huoltaa asiallisesti). Molemmilta osapuolilta puuttui taisteluissa usein panssariaseistus tai sitä käytettiin tehottomasti: vaunuja muun muassa kaivettiin maahan puolustusta varten. Yksiköt joutuivat taistelemaan usein omillaan ilman ulkopuolista tukea, sillä yhteistyötä puuttui eri yksiköiden väliltä. Sotilaat ja upseerit eivät näyttäneet taitojaan ja aloitekykyään taisteluissa ja välitöntä paikallista päätöstä vaativia asioita siirrettiin ylemmille tahoille, mikä hidasti operaatioita. Vuoden 1984 lopussa sota oli ajautunut vakiintuneeseen tasapelitilanteeseen, lukuun ottamatta hetkellisiä vuosipäivien hyökkäyksiä.
Elina Tervo
Elina Tervo on suomalainen tositelevisiopersoona, missi ja fitness-urheilija.
NMP
NMP voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Elina Tervo
Tervo on kotoisin Helsingin Konalasta. Lapsena hän muutti perheensä kanssa Sveitsiin. Suomeen palattuaan he asuivat Rovaniemiellä ja Keski-Suomessa. Tervo muutti opiskelemaan Helsinkiin.
Tervo on opiskellut hierojaksi, media-assistentiksi ja joogaohjaajaksi.
Uran alku ja julkisuuteen nouseminen
Elina Tervo aloitti fitness-uransa kesäkuussa Fitness Universe Miamissa vuonna 2010. Samana syksynä hän osallistui Fitnessmallikilpailuun ja sijoittui siinä toiseksi Janni Hussin jälkeen. Tervo voitti Miss Helsinki -kilpailun vuonna 2011. Tämän jälkeen hän keskittyi fitnesskilpailuihin ja tuli lajin ammattilaiseksi 2014. Viimeiset fitnesskisat hän kilpaili vuonna 2015, minkä jälkeen hän on keskittynyt tv-ohjelmien tekemiseen sekä sosiaalisen median markkinointiin.
Fitness-saavutukset
Paras saavutus Tervolla on Euroopan mestaruus Bikini Fitneksessä Pariisissa vuonna 2012. Hopeaa Tervo voitti samassa luokassa Las Vegasissa MM-kilpailuissa vuonna 2014.
Mallin ura
Elina Tervo on tehnyt mallin töitä 13-vuotiaasta saakka. Hänet valittiin vuonna 2011 Calvin Kleinin nimikkofarkkumalliksi ja on mm. kuvattu Elle-lehteen. Samana vuonna Tervo valittiin myös Miss Helsingiksi. Nykyään hän työskentelee pääasiassa sporttimallina.
Time Is Limited
Time Is Limited on Suspendersin ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa albumi, joka julkaistiin 12. helmikuuta 2007. Se äänitettiin elokuun puolivälissä 2006 Vantaan Tikkurilan Revolver Studiossa Ari "Hombre" Lampisen avustuksella.
CD:llä on bonuksena video, joka on kuvattu albumin nauhoitusten yhteydessä. Rajoitettu määrä LP-painoksesta on painettu 2-osaiselle värivinyylille. LP:tä painettiin 250 kappaletta.
Lakonianvinttikoira
Lakonianvinttikoira on sukupuuttoon kuollut kreikkalainen koirarotu.
Ulkonäkö
Lakonianvinttikoira oli noin harrierin kokoinen, ja sillä oli pienet pystyt korvat. Sen vatsaviiva oli ylösvetäytyneempi kuin ajokoirilla, mutta vähemmän ylösvetäytynyt kuin vinttikoirilla. Väritys oli ruskea-valkoinen tai black-and-tan. David Hancockin mukaan se olisi ollut rotutyypiltään ajokoira ja olisi muistuttanut nykyisistä roduista eniten italianajokoiraa (korvia lukuun ottamatta).
Laura Järnefelt
Laura Järnefelt (1904 Tuusula – 17. syyskuuta 1985) oli suomalainen taidemaalari.
Järnefelt opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1923–1925, Helsingin yliopiston piirustussalissa 1924–1925. Académie Othon Frieszissa ja Académie Colarossissa Pariisissa 1926 sekä Accademia Inglesessa ja Lipinskyssa Roomassa 1928 ja 1932. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyyn 1934 ja 1943. Järnefelt asui ]]Suviranta (Järvenpää)|Järvenpään Suvirannassa]] noin 1930-luvulta lähtien kuolemaansa asti.
Järnefelt maalasi piehenköjä kesäisiä maisemia Suvirannassa ja Tuusulanjärvellä. Järnefelt on tehnyt monumentaalimaalauksen Maisema Kakkovuorelta Pielaveden Säästöpankkiin ja lisäksi muotokuvia, joita on muun muassa Helsingin yliopistossa, Järvenpään kaupungilla ja Teknillisessä korkeakoulussa (Aalto yliopisto).
Muzzy Comes Back
Juoni
Avaruudesta kotoisin oleva vihreän värinen Muzzy-hirviö on palaamassa takaisin maapallolle tapaamaan ystäviään. Puutarhuri Bob, ja prinsessa Sylvia ovat saaneet perheeseen uuden tulokkaan: Amandan.
Kuninkaan luottomies Corvax on joutunut kuninkaallisen keittiöön töihin. Hän saa keittiöön töihin apulaisen nimeltä Thimbo. Corvax ja Thimbo suunnittelevat nappaavansa prinsessan tyttären Amandan. Corvax on edelleen rakastunut prinsessa Sylviaan, ja aikoo kostaa Bobille. Corvax on keksinyt laitteen, jolla hän saa itsensä näkymättömäksi.
Eräänä päivänä kuninkaan linnassa vietetään juhlia. Juhlissa Corvax ja Thimbo muuttuvat näkymättömiksi, ja nappaavat Amandan lähtien pakomatkalle pienellä laivalla. Bob, Sylvia ja Muzzy lähtevät perään soutuveneellä. Corvax ja Thimbo hylkäävät laivan, ja kävelevät maantielle, josta he liftaavat Corvaxin salaiseen piilopaikkaan, joka sijaitsee kahden vuoren välissä.
Matka on pitkä ja uuvuttava, jonka seurauksena Bob, Sylvia ja Muzzy ovat vähällä luovuttaa. Muzzylla on hirveä nälkä, jolloin he löytävät puhelinkopin, josta Bob soittaa kuningaskuntaan, ja pyytää kuningasta ja kuningatarta tuomaan Muzzylle hänen lempiruokaansa kelloja.
He tapaavat matkalla maanviljelijän, joka kertoo, että hän huomasi kaksi ihmistä, jotka liftasivat ja heillä oli kori kädessä, jossa makasi pieni lapsi. Seurue löytää Corvaxin piilopaikan.