cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saksan 2. vuoristodivisioona
Historia
Divisioona pantiin liikekannalle 26. elokuuta 1939 ja se osallistui syyskuussa Puolan taisteluihin osana eteläistä armeijaryhmää osallistuen Lvivin valtaamiseen. Puolan sotaretken jälkeen divisioona toimi 3. vuoristodivisioonan tukena Narvikin taisteluissa toukokuussa 1940, minkä jälkeen se jäi Norjaan miehitysjoukoksi. Vuonna 1941 divisioona liitettiin 20. vuoristoarmeijan XIX vuoristoarmeijakuntaan.
Divisioona oli kärjessä saksalaisjoukkojen ylittäessä kenraalimajuri Schlemmerin komennossa Norjan ja Suomen rajan 22. kesäkuuta 1941 toteuttaessaan operaatio Renntierin, Petsamon nikkelikaivosten valtauksen ja alueen turvaamisen. Myöhemmin divisioona osallistui Operaatio Hopeakettuun, saksalaisten hyökkäykseen Suomen Lapissa Kantalahden suunnassa ja kärsi tappioita neuvostojoukkojen talvihyökkäyksestä 1944.
Lopulta yksikkö siirrettiin Lapista vahvistettuna Saksan länsirintamalle, mutta se ei enää saavuttanut divisioonan täyttä vahvuutta kärsien tappioita. Se liitettiin Armeijaryhmä G:hen helmikuussa 1945, minkä osana se osallistui taisteluihin Saarista ja Mosellesta ennen kuin se vedettiin Etelä-Saksaan, missä se liitettiin 12. armeijaryhmään. Divisioonan jäännökset antautuivat Yhdysvaltain joukoille toukokuussa 1945.
Komentajat
Divisioonankomentajina olivat :
Kullervo Killinen
Paolo Kullervo Killinen (15. maaliskuuta 1912 Rooma, Italia – 18. helmikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen valtiotieteilijä, kommodori ja valtiotieteen tohtori. Hän toimi merivoimien palveluksessa vuosina 1934–1960. Sen jälkeen hän siirtyi Suomen Tietotoimiston toimitusjohtajaksi vuosiksi 1961-1972. Hän oli perehtynyt erityisesti kansainväliseen politiikkaan. Ulkopoliittinen Instituutti myöntää hänen muistokseen perustetun Kullervo Killinen -palkinnon merkittävälle tutkijalle, joka osallistuu aktiivisesti kansainvälistä politiikkaa koskevaan keskusteluun ja jonka ajatukset ansaitsevat huomiota Suomessa. Ensimmäisenä sen sai brittiläinen historioitsija Timothy Garton Ash vuonna 2006.
Killinen toimi puheenjohtajana lukuisissa yhdistyksissä ja järjestöissä, esimerkiksi Meriupseeriyhdistys, Saaristomeren kadettipiiri, Valtiotieteellinen yhdistys, Laivaston kilta, Suomi Merellä -säätiö, Purjelaivasäätiö, Suomenlahden Nuorisopurjelaivat Oy, Jertec Oy, Pyhän Konstantinus Suuren ritarikunnan kv. neuvosto, sekä lukuisat maanpuolustuskillat.
Killinen sai urallaan muun muassa Puolustusvoimain hopeisen ja kultaisen ansiomitalin, Laivaston Killan kultaisen ansiomerkin, SVUL:n kultaisen ansiomerkin, Meriupseeriyhdistyksen kultaisen ansiomerkin. Hänet nimitettiin myös Teksasin laivaston kunnia-amiraaliksi.
Kullervo Killisen vanhemmat olivat arkkitehti Väinämö Killinen ja Aino Ester Immonen.
Anjala (Salo)
Anjala on Salon kaupunginosa, joka käsittää Mahlakankareen asuntoalueen ja Anjalan asuntoalueen. Alue rajoittuu Inkereentiehen, Uskelanjokeen, Greulantien kautta puistojen halki seututiehen 110 ja Mahlakankareen reunaa takaisin Inkereentielle. Alueella sijaitsee Anjalan koulu. Anjala on saanut nimensä Anjalan kylästä, joka sijaitsee kaupunginosan pohjoispuolella Tupurissa.
SMIL
SMIL (lausutaan [ smail ] ) (Synchronized Multimedia Integration Language) on multimediaesityksiä varten kehitetty XML pohjainen kuvauskieli. Ensimmäinen julkinen hahmotelma SMIL:sta julkaistiin marraskuussa 1997.
SMIL-dokumentissa esiintyviin elementteihin viitataan URL:n (Uniform Resource Locator) avulla jolloin esityksen osana olevat elementit voivat sijaita Internetissä missä vain. Lisäksi SMIL mahdollistaa tarkoitukseen sopivan mediaelementin version valinnan. Elementtejä voidaan tarjota useammassa eri koossa, mobiili-selaimessa voidaan käyttää elementistä mitoiltaan ja tiedostokooltaan pienempää versiota kuin nopean yhteyden päässä olevaan selaimeen tai audio-tiedostosta voidaan tarjota käyttäjille eri kieliversioita.
SMIL:n kehitystyötä koordinoi W3C (World Wide Web Consortium).
Colleonin ratsastajapatsas
pienoiskuva|Bartolommeo Colleonin ratsastajapatsas Colleonin ratsastajapatsas on italialaisen palkkasoturijoukon päällikkö (kondottieeri) Bartolommeo Colleonia ja hänen hevostaan esittävä ratsastajapatsas Venetsiassa Scuola di San Marcon edustalla. Veistoksen savimallin työsti Andrea del Verrocchio 1478 ja lopullisen pronssisen patsaan toteutti Alessandro Leopardi 1496.
Kategorinen arvostelma
Kategorinen arvostelma on arvostelma, joka myöntää tai kieltää predikaatin subjektilta. Arvostelmamuoto tarkoittaa tällaisen arvostelman syllogistista muotoa.
Perinteisen logiikan arvostelmamuodot
Perinteisessä aristoteelisessa logiikassa arvostelman arvostelmamuoto määräytyy sen perusteella, millainen syllogistinen suhde arvostelman subjektin ja sen predikaatin välillä on. Tällaisessa logiikassa tarkastellaan arvostelmia, jotka ovat muotoa ”S on P”, missä ”S” on subjektitermi ja ”P” on predikaattitermi. Tätä perusmuotoa voidaan laajentaa seuraavilla neljällä tavalla:
1. Lisäämällä arvostelmaan kvantiteetti: predikaattitermi predikoidaan kaikista, joistakin tai jostakin yhdestä tietystä oliosta.
2. Lisäämällä arvostelmaan kvaliteetti: predikaattitermi myönnetään tai kielletään subjektitermistä.
Laajennoksilla (1) ja (2) saadaan seuraavat muodot:
3. Lisäämällä arvostelmaan modaliteetti: arvostelma on joko apodiktinen eli välttämätön, problemaattinen eli mahdollinen tai assertorinen eli aktuaalinen.
4. Erottamalla kategorinen arvostelmamuoto disjunktiivisesta ja hypoteettisesta arvostelmamuodosta (consequentia).
Kantin kategoriset arvostelmamuodot
Kvantiteetti: universaalinen (Jokainen S on P) partikulaarinen (Joku S on P) singulaarinen (Tietty S on P)
Kvaliteetti: affirmatiivinen (S on P) negatiivinen (S ei ole P) ääretön (S on ei-P)
Modaliteetti: assertorinen (S on P) apodiktinen (S on välttämättä P) problemaattinen (S voi olla P)
Arvostelma voi siis olla esimerkiksi universaalinen, negatiivinen, kategorinen ja problemaattinen: "Jokainen S ei voi olla P".
Zé Castro
Zé Castro, koko nimeltään José Eduardo Rosa Vale Castro (s. 13. tammikuuta 1983 Coimbra, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija, joka edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Deportivo La Coruñaa. Hän on pelipaikaltaan toppari.
Vuosina 2003–2006 Zé Castro edusti Portugalin Superliigassa pelaavaa Académicaa. Vuonna 2006 hän liittyi Atléticon riveihin, josta hänet lainattiin Deportivoon kesällä 2008. Kauden jälkeen hän siirtyi pysyvällä siirrolla Deportivoon.
Sture Grahn
Bror Sture Ragnvald Grahn (s. 24. toukokuuta 1932 Lycksele) on ruotsalainen kilpauransa päättänyt maastohiihtäjä ja viestihiihdon kaksinkertainen maailmanmestari.
Grahn oli mukana kultaa voittaneessa Ruotsin viestijoukkueessa Lahden MM-kilpailuissa 1958. Joukkueessa olivat lisäksi mukana Sixten Jernberg, Lennart Larsson ja Per-Erik Larsson. Neljä vuotta myöhemmin Zakopanen MM-kisoissa hän oli jälleen mukana Ruotsin kultakvartetissa, johon kuuluivat tällä kertaa hänen lisäkseen Lars Olsson, Jernberg ja Assar Rönnlund. Cortina d’Ampezzon talviolympialaisissa 1956 Grahn sijoittui 50 kilometrillä kymmenenneksi. Grahn avioitui maastohiihdon olympiamitalisti Barbro Martinssonin kanssa.
Kristian Karlsson
Kristian Karlsson (s. 6. elokuuta 1991) on ruotsalainen pöytätennispelaaja, jolla on yksi MM- ja kuusi EM-mitalia.
Karlsson nousi arvokisamitaleille Herningin EM-kilpailuissa 2012 saavuttamalla miesten nelinpelissä Mattias Karlssonin (nyk. Falck) kanssa hopeaa. Lissabonin EM-kilpailuissa 2014 Karlsson saavutti joukkuekilpailussa pronssia. Jekaterinburgin EM-kilpailuissa 2015 ja Budapestin EM-kilpailuissa 2016 Karlssonit saavuttivat nelinpelissä pronssia. Vuonna 2018 Karlsson kuului kotikentällä Halmstadin MM-kilpailuissa Ruotsin joukkueeseen, joka saavutti joukkuekilpailussa pronssia. Myöhemmin samana vuonna hän saavutti Alicanten EM-kilpailuissa kaksinpelissä pronssia ja nelinpelissä Falckin kanssa hopeaa.
Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 Karlsson hävisi kaksinpelissä toisen ottelunsa Valko-Venäjän Vladimir Samsonoville. Hän osallistui myös joukkuekilpailuun, jossa Ruotsi sijoittui jaetulle viidennelle sijalle hävittyään puolivälierissä Etelä-Korealle.
Karlsson on ollut maailmanrankingissa parhaimmillaan sijalla 17 maaliskuussa 2018.
Gattamelatan ratsastajapatsas
pienoiskuva|Gattamelatan ratsastajapatsas Gattamelatan ratsastajapatsas on italialaisen kuvanveistäjä Donatellon (oik. Donato di Niccolò di Betto Bardi) tekemä Italian Padovan kaupungissa sijaitseva monumentaalinen ratsastajapatsas. Vuosina 1445–1450 valmistettu pronssiveistos esittää Venetsian tasavallan armeijan ylipäällikkö, kondottieeri Gattamelataa (oik. Erasmo da Narni, noin 1370–1443). Patsaan tilasivat venetsialaiset kiitokseksi Gattamelatan ansioista Milanon herttuakuntaa vastaan käydyssä sodassa.
Hevosen muotoiluun on saatu vaikutteita Marcus Aureliuksen ratsastajapatsaasta ja Venetsiassa sijaitsevan Markuksenkirkon (San Marco) fasadin hevospatsaista. Ratsastaja on oman aikansa asussa muutoin paitsi että hänellä on roomalainen rintahaarniska. Gattamelatan ratsastajapatsas huokuu hallittua voimaa ja teoksen hahmossa tulee ensi kerran esiin vääristellyt muodot, joilla tekijä on halunnut korostaa katseen suuntautumista alhaalta ylöspäin.
Blades of Steel
Blades of Steel (Japanissa Konamic Ice Hockey, ) on Konamin vuonna 1987 pelihalleissa julkaisema jääkiekkopeli, joka käännettiin seuraavana vuonna Family Computer Disk Systemille ja Nintendo Entertainment Systemille. Pelin joukkueet ovat kuvitteellisia, mutta ne perustuvat Kanadan ja Yhdysvaltojen kaupunkeihin. Peli on tunnettu nopeatempoisesta jääkiekosta ja tappelumekanismistaan. Peliä voi pelata joko tietokonetta tai toista ihmispelaajaa vastaan. Yksinpelissä on valittavissa kolme eri vaikeusastetta. Joukkueissa on kolme hyökkääjää, kaksi puolustajaa ja maalivahti.
Vastaanotto
Blades of Steel on saanut kriitikoilta hyvän vastaanoton. Allgamen toimittaja Skyler Millerin mielestä peli on "aikakautensa nautittavampia". The Video Game Critic kehui pelin grafiikkaa ja hyviä ääniefektejä. Arvostelijan mukaan peli kuului NES:n parhaimmistoon; hän piti sitä myös yhtenä parhaista ikinä julkaistuista jääkiekkopeleistä.
Luigi Pirandello
thumb|Pirandellon rintakuva [[palermolaisessa puistossa]] Luigi Pirandello (28. kesäkuuta 1867 Agrigento, Sisilia – 10. joulukuuta 1936 Rooma) oli italialainen kirjailija jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1934. Pirandello tunnetaan lähinnä näytelmistään, mutta hän kirjoitti myös romaaneja ja novelleja. Teostensa aiheet Pirandello otti kotiseutunsa Sisilian sosiaalisista olosuhteista, kuten köyhyydestä ja sen aiheuttamista jännitteistä. Hän pitää niitä kuitenkin enemmän yksilöllisinä kuin yhteiskunnallisina onnettomuuksina.
Pirandellon menestyneimmät näytelmät ovat Kuusi roolia etsii tekijää ja Henrik IV. Näytelmänsä Kuusi roolia etsii tekijää perusajatuksen Pirandello sai filosofi Arthur Schopenhauerin ideasta, että ”maailma on mielteeni” eikä objektiivista todellisuutta ole näin olemassakaan. Hän perusti oman teatteriryhmän, joka esitti hänen näytelmiään maailmankiertueella 1925–1928. Pirandello ennakoi 1900-luvun jälkipuoliskon absurdia teatteria.
Lapsuus ja nuoruus
Luigi Pirandello syntyi Agrigenton laitamilla sijaitsevassa kylässä, jonka nimi on Càvasu, (suom. Kaaos). Hänen isänsä Stefano oli varakas ja myös äiti Caterina Ricci Gramito oli varakkaasta perheestä. Vanhemmat olivat Italian yhdistymisen (Il Risorgimento) kannattajia ja isä oli ollut Giuseppe Garibaldin joukoissa. Caterina oli isän asetoverin sisko. Uuden Italian valtion kehitykseen vanhemmat tosin pettyivät.
Tuleva kirjailija syntyi kaksi kuukautta etuajassa suuren pinjapuun alle. Isä oli saanut koleratartunnan, mutta salasi sen puolisoltaan ja meni muualle sairastamaan. Kun hän palasi kotiin huonokuntoisena ja valtavasti laihtuneena, hänen vaimonsa järkyttyi niin, että synnytys käynnistyi. Syntynyt lapsi sai nimen Luigi ja oli perheen kuudesta lapsesta toiseksi vanhin. Kirjailija kirjoitti vanhoilla päivillään syntymästään että ”...putosin kuin tulikärpänen suuren yksinäisen pinjan juurelle maaseudulla missä kasvoi oliivipuita polttavan sinisen taivaan alle...” Pinjaa pidettiin nähtävyytenä, kunnes se kaadettiin myrskyvaurioiden vuoksi vuonna 1997.
Poika jäi pienikokoiseksi ja heiveröiseksi. Hän oli ujo ja varhaiskypsä ja hänellä oli erinomainen muisti. Alusta alkaen hän tunsi itsensä sivustakatsojaksi. Isä Stefano ei halunnut panostaa poikansa koulutukseen ja tämä sai vaatimatonta kotiopetusta. Valtionkouluissa oli isän mielestä liikaa köyhien lapsia ja kirkon ylläpitämiä yksityiskouluja hän ei voinut ajatellakaan. Isä halusi pojastaan kirjanpitäjän yritykseensä, mutta poika inhosi matematiikkaa. Luigi punoi juonen päästäkseen lukemaan rakastamiaan latinaa ja kreikkaa. Hän kertoi isälleen saaneensa matematiikasta hylätyn arvosanan ja tarvitsevansa yksityistunteja. Isä myönsi rahat, mutta poika osti niillä kreikan ja latinan yksityistunteja. Kielten kokeet suoritettuaan hän pääsi klassiseen lyseoon ja petos paljastui. Raivostunut isä tuhosi kotona huonekaluja, mutta antoi pojalleen periksi. Pojan erinomainen koulumenestys oli isän ylpeydenaihe.
Pirandello oli jo lapsena kiinnostunut tarinoista ja legendoista ja kirjoitti ensimmäisen näytelmänsä 12-vuotiaana. Perheen palvelijan Maria Stellan kansanomaiset tarinat ruokkivat Pirandellon mielikuvitusta. Niitä hän käytti lähteenä muun muassa novellissa Mizzarron korppi ja näytelmässään Vaihdokas Hän oli jo lapsena intohimoinen lukija ja luki erityisesti runoutta. Lapsuuden tapahtumat tekivät hänestä katolisen kirkon vastustajan. Pirandello haaveili lapsena merimiespuvusta ja kun hän sen oli lopulta sai, oli se hänen unelmiensa täyttymys. Ollessaan se yllään kaupungilla, hän näki kerjäläispojan ja antoi pukunsa tälle. Alushoususillaan hän palasi kotiin, missä hän sai vanhemmiltaan moitteet. Kerjäläispojan äitikin saapui palauttamaan pukua. Pirandello tyrmistyi aikuisten tekopyhyydestä. Merimiespuku on viattomuuden symboli hänen näytelmässään Vestige gli ignudi, Vaatettaa ne, jotka ovat alasti. Pian Luigi osti äidiltään saamillaan rahoilla arpoja ja antoi ne köyhille. Kerjäläispoika voitti Luigin antamalla arvalla pyhimyksen patsaan, mutta pappi julisti Luigin voittajaksi. Luigi itki ja huusi, että ei halua patsasta, mutta se tuotiin juhlasaattueessa kotiin. Äiti ilmoitti, että he eivät patsasta huoli. Tapauksen jälkeen Luigi ei astunut kirkkoon enää koskaan. Hänen tuotannossaan papit esiintyvät aina negatiivisessa valossa. Pyhimyspatsaan tapaus on muokattuna hänen novellissaan Madonnina.
Vuonna 1880 perhe muutti Palermoon, missä Pirandello kävi koulunsa loppuun. Siellä Pirandello rakastui serkkuunsa, mutta suhteesta ei kuitenkaan tullut mitään. 1884 hän kirjautui Palermon yliopistoon. Isä vaati poikansa opiskelevan lakitiedettä, mutta poika suoritti kirjallisuustieteen kursseja ja vähitellen lakiopinnot jäivät kokonaan pois. Seuraavana vuonna hän muutti Roomaan opiskellakseen filologiaa. Pirandello opiskeli Roomassa kaksi vuotta, kunnes riitaantui opettajansa kanssa. Vuonna 1886 hän siirtyi Bonnin yliopistoon opiskelemaan kirjallisuutta. On sanottu, että ilman kahta Saksassa vietettyä vuotta Pirandellosta ei olisi koskaan tullut kirjailijaa. Opiskelu Saksassa tutustutti hänet saksalaiseen filosofiaan ja hänen silmänsä avautuivat sisilialaisen kulttuurin ongelmille. Väitöskirjansa, joka käsitteli Agrigenton murretta hän julkaisi vuonna 1891. Hän ensimmäinen runoteoksensa Mai Gioconda ilmestyi vuonna 1889.
Perheongelmia ja luovuutta
Vuonna 1894 Pirandello solmi avioliiton isänsä suositteleman nuoren naisen Antonietta Portulanon kanssa. Antonietta oli ujo ja hiljainen ja varakkaan perheen tytär. Hän oli saanut niin vaatimattoman koulutuksen, että ei pystynyt vastaamaan tulevan miehensä kirjeisiin. Sulhasmies kirjoitti morsiamelleen koukeroisia kirjeitä Isosta ja Pienestä Minästä jotka asuivat hänen sisällään, mutta kävivät keskenään katkeraa sotaa. Appiukko Calogero Portolano oli helposti suuttuva mies ja halusi yht´äkkiä perua häät. Luigi joutui myymään nuoren parin kotiin hankitut huonekalut ja palauttamaan myötäjäisrahat. Tuskastuttavan jahkailun jälkeen häät vietettiin lopulta vuonna 1894. Appiukon hahmo on ikuistettu Pirandellon Ruukku-novellin don Lollòn hahmossa. Perheeseen syntyi kolme lasta: Stefano 1895, Rosalia 1897 ja Fausto 1899. Perheen talous oli tiukalla ja nuori aviomies hankki tuloja opettamalla italiaa tyttökoulussa, kirjoittamalla novelleja, tekemällä käännöksiä ja perustamalla kirjallisuuslehden.
Vuosi 1903 oli Pirandellolle katastrofaalinen. Hän isänsä oli sijoittanut omansa ja Antoniettan varat kaivokseen Aragonassa. Tulva tuhosi kaivoksen ja perhe menetti varansa. Antonietta ei kestänyt tietoa, vaan sairastui psyykkisesti. Oireisiin kuului puoli vuotta kestänyt halvaus ja mustasukkaisuus sekä viha miehensä tyttöoppilaita kohtaan. Hän myös jatkuvasti epäili, että hänet yritetään myrkyttää. Pirandello joutui hankkimaan lisätöitä toimeentulon varmistamiseksi ja hoitamaan iltaisin ja öisin sairasta vaimoaan. Vaikeasta elämäntilanteesta huolimatta hän sai kirjoitetuksi vuonna 1904 omaelämäkerrallisen romaanin Il Fu Mattia Pascal joka oli suurmenestys. Seuraava romaani L´eclusa ilmestyi 1908. Samana vuonna häneltä ilmestyi myös esseekokoelma Arte e Scienza. Kokoelmaan kuului myös essee L ´umorismo. Esseen vuoksi Pirandello äityi väittelyyn Benedetto Crocen kanssa. Väittelyn vuoksi miesten välit katkesivat vuosikausiksi.
Ehkä omien elämänkokemusten vuoksi Pirandellon tuotannossa ei ole koskaan onnellista rakkautta. Matka-novellin Adriana ja Cesaren rakkaus saa lyhyen täyttymyksensä vain kuoleman johdosta. Novellin Seppele tohtori Cima on ainoa koko Pirandellon tuotannossa, josta tulee onnellinen. Lisäksi hänen henkilöhahmonsa ovat jakautuneita kaksoispersoonallisuuksia ja hän kuvaa yleensäkin etevästi mielisairautta. Pirandellon tuotantoa välittää myös näkemys elämän absurdista sattumanvaraisuudesta jota vastaan hänen henkilönsä kapinoivat. Kapinointi on kuitenkin turhaa ja vaihtoehtoina ovat joko sairastuminen, itsemurha, unelmat tai alistuminen.
Kotiseutunsa Sisilian takapajuisuus ja taloudellinen kehittymättömyys oli Pirandellolle koko aikuisiän jatkuva huolen aihe. Hän vaati kehityksen ja hyvinvoinnin jakamista myös kotiseudulleen. Tästä huolimatta hän oli erittäin skeptinen kehitysuskoa julistaneen muotifilosofin Auguste Comten ajatuksille.
Vuonna 1909 Pirandello julkaisi ensimmäisen osan romaanistaan I vecchi e I giovani, joka kertoo Sisilian sorretuista työläisistä. Samana vuonna alkoi myös yhteistyö arvostetun sanomalehden, Corriere della Seran kanssa. Nimimerkkinsä Paulo Post suojissa hän kirjoitti Italian tarvitsevan suuren kapteenin tulevaa sotaa ja nykyistä rauhaa varten. Tällaisen hän kuvitteli myöhemmin löytäneensä Mussolinissa. Kotielämässä tilanne huononi Antoniettan sairauden muuttuessa entistä pahemmaksi. Antonietta oli vainoharhainen ja reagoi usein väkivaltaisesti. Hän yritti murhata miehensä ja lapset jouduttiin lähettämään asumaan sukulaisten luokse. Vuonna 1919 Antonietta oli pakko lähettää mielisairaalaan, missä hän joutui viettämään loppuelämänsä. Pirandello uskoi ja toivoi loppuun asti, että puoliso palaisi terveenä kotiin.
Vuonna 1915 Pirandello tuomitsi ankarasti parhaillaan käynnissä olleen ensimmäisen maailmansodan. Se oli osa hänen epäluuloaan nykyaikaa ja teknologiaa kohtaan. Tuhoavan sodan taustalla olivat hänen mukaansa myös kapitalistisen ahneuden motiivit jotka hänen mukaansa ovat luoneet ihmisiä kitaansa ahmivia koneita. Kirjoituksen taustana on nähtävä Pirandellon huoli pojastaan Stefanosta, joka oli mennyt sotaan vapaaehtoisena ja joutunut Itävalta-Unkarin sotavangiksi.
Näytelmän Kuusi roolia etsii tekijää ensi-ilta vuonna 1917 aiheutti tyrmistystä ja yleisön keskuudessa käynnistyi nyrkkitappelu. Aiheen näytelmään hän sai omasta elämästään. Näytelmä edelsi absurdia ja eksistentialistista teatteria. Näyttämö on tyhjä ja näytelmä käsittelee minuuden ongelmaa. Ihminen on kriittinen olento ja vastuussa itsestään. Näyttelijät analysoivat rooliaan ja väittelivät ohjaajan kanssa sanoen tietävänsä paljon paremmin miten kuuluisi näytellä. Yleisön joukkoon oli sijoitettu näyttelijöitä jotka lisäsivät yleisön hämmentyneisyyttä.
Italian parlamenttiin pettynyt Pirandello kirjoitti siitä vuonna 1918 groteskin satiirin. Siinä hän esittää parlamentaarikot moraalittomina opportunisteina joilta puuttuu kaikki kyky tehdä päätöksiä. Hän piti parlamentaarikkoja orankeina ja simpansseina, jotka matkivat toisiaan. Lopuksi hän toteaa kyvyttömän parlamentin johtavan ihmiset kaipaamaan maalle päättäväistä ja autoritääristä johtajaa.
Pirandello oli uskonnollinen, mutta antiklerikaari. Hän piti elämää mysteerinä. Hän uskoi Jumalaan, mutta ei sellaiseen joka on kaukana taivaassa. Jumala oli hänelle Henki, joka asuu meissä ihmisissä. Hän uskoikin näkevänsä ympärillään Hengen luomuksia, ei materiaa. Uskonnollinen tunne oli hänelle elämän laki, missä mielessä hän muistutti venäläisiä kirjailijoita Tolstoita ja Dostojevskiä. Hänen uskonsa oli dogmeista piittaamatonta uskoa elämään ja ihmisyyteen. Tekopyhille papeille Pirandello oli novelleissaan armoton ja hän kritisoi ronskisti myös hautajaisia. Avioliitto ja perhe estävät hänen mukaansa ihmistä toteuttamasta todellista luonnettaan. Silti monet hänen novelleistaan ovat tematiikaltaan kristillisiä ja puolustavat maan hiljaisia ja alistettuja. Aikansa tieteisoptimismiin hän suhtautui skeptisesti. Hänen mukaansa nykyaikainen filosofia ja tiede vaativat elämän mysteeristä luopumista.
Pirandello ja fasistit
Italian fasistidiktaattorin, Benito Mussolinin politiikka oli Pirandellosta väline jähmettyneen todellisuuden murskaamiseen. Mussolini puolestaan kehui Pirandellon tehneen aina fasistista teatteria. Kun sosialistiministeri Matteotti murhattiin vuonna 1924, Pirandello ilmaisi sille tukensa liittymällä fasistipuolueeseen. Fasistipuolueessa oli tosin henkilöitä, jotka olivat sitä mieltä, että Pirandello ei olisi sopiva henkilö puolueen jäseneksi. Fasismin vastustajia hän hämmensi antamallaan lehtihaastattelulla, jossa vaati kansanedustajakamarin lakkauttamista ja sen korvaamista teknisistä asiantuntijoista ja virkamiehistä koostuvalla neuvostolla. Lisäksi lehdistöä pitäisi sensuroida ja politiikka puhdistettava turhasta puheesta. Jouduttuaan vastalauseiden kohteeksi Pirandello pyörsi puheitaan ja sanoi halunneensa estää turhan vihan lietsonnan.
Pirandello matkusti vuonna 1924 Yhdysvaltoihin esitelmöimään. Esitelmissään hän kumosi toistuvasti yhdysvaltalaisen yleisön mielipiteitä Mussolinista. Hänen mielestään Mussolini ja fasismi vei Italian työläiset kansallisen ja yhteiskunnallisen kehityksen tielle. Vierailu Yhdysvaltoihin ei saanut jo entisestään omaan aikaansa skeptisesti suhtautunutta kirjailijaa vakuuttuneeksi modernisaation siunauksista. Hänen mukaansa automatisaatio on työntänyt ihmiset syrjään ja tehnyt ihmisistä kollektiivisen mentaliteetin orjia.
Fasismin ideologia ei kuitenkaan lopulta sopinut Pirandellolle. Hän oli siihen aivan liian yksilökeskeinen. Hänen kuvaamansa tragediat ovat aina yksilön tragedioita. Hän oli vakuuttunut ajatuksestaan, että myös kollektiiviset kapinat ovat yksilön murhenäytelmän peittely-yrityksiä, Hän alkoi olla jatkuvissa riidoissa fasistipuolueen johdon kanssa ja vuonna 1927 hän repi fasistipuolueen jäsenkirjan hämmentyneen puoluesihteerin edessä. Tämän jälkeen fasistisen Italian salainen poliisi OVRA valvoi Pirandelloa tämän kuolemaan saakka.
Vuonna 1929 Pirandello nimitettiin Italian akatemian jäseneksi. Kafkamaisessa, vuonna 1934 ilmestyneessä novellissaan C`é qualcuno chi ride (Tuolla on joku joka nauraa) hän kritisoi totalitarismia ja Italian akatemiaa. Nobelin kirjallisuuden palkinto hänelle myönnettiin vuonna 1934.
Elämänsä viimeiset parikymmentä vuotta Pirandello vietti matkustellen ympäri Eurooppaa ja viettäen aikaa myös Amerikassa. Amerikkaa hän käsitteli muutamassa novellissaan. Matkoillaan hän poti valtavaa koti-ikävää ja kirjoitteli sitä käsitteleviä kirjeitä lapsilleen. Hänen elämänpiirinsä oli kapeutunut käsittäen lähinnä lapset ja näyttelijätär Marta Abban. Pirandellolla oli Marta Abbaan pitkä, luultavasti täysin platoninen suhde. Martan ja Stefano poikansa kanssa hän perusti vuonna 1925 Teatro d´Arte di Roman.
”Niin on jos siltä näyttää” on Pirandellon näytelmän nimi, jota esimerkiksi Urho Kekkonen siteerasi.
Ghost Reveries
Ghost Reveries on ruotsalaisen metalliyhtye Opethin kahdeksas studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 2005.
Levy nauhoitettiin Örebrossa, Ruotsissa. Albumista oli alun perin tarkoitus tulla konseptialbumi, joka kertoo äitinsä tappaneesta miehestä, mutta Mikael Åkerfeldt halusi sisällyttää albumille kappaleen ”Isolation Years”, joka ei kuulu muiden albumin kappaleiden muodostamaan tarinaan. Albumin kansitaiteen viimeisteli jälleen kerran Travis Smith. Tyyliltään albumi edustaa tavallista Opethia, jossa yhdistellään raskaampia death metal -vaikutteita progressiiviseen metaliin ja rockiin.
Kappaleesta ”The Grand Conjuration” on tehty musiikkivideo, joka tosin on lyhennetty puoleen kappaleen varsinaisesta pituudesta. Musiikkivideolla rumpuja soittaa muun muassa Strapping Young Lad -yhtyeestä tunnettu rumpali Gene Hoglan, koska videota kuvattiin Martin Lopezin erottua yhtyeestä mutta ennen kuin nykyinen rumpali Martin Axenrot oli ehtinyt liittyä yhtyeeseen.
Albumi on saanut erinomaisia arvosteluja monilta arvostetuilta tahoilta. Muun muassa Classic Rock -lehti listasi albumin 2000-luvun kymmenen tärkeimmän progressiivisen metallin albumeihin. Ghost Reveries ylsi parhaimmillaan Suomen virallisen albumilistan sijalle 10, ja se oli Yhdysvaltain Billboard-albumilistalla sijalla 64. Albumia voidaankin pitää yhtyeen kaupallisena läpimurtona, sillä esimerkiksi Suomessa mikään muu aikaisempi Opethin albumi ei ole päässyt edes lähelle kymmenen kärkeä.
Albumista julkaistiin vuonna 2006 rajoitettu CD/DVD-painos kohokuvioiduissa kansissa. Painos sisältää normaalin albumin lisäksi Beyond Ghost Reveries -albumintekodokumentin, ”The Grand Conjuration” -musiikkivideon ohjaajan version, Deep Purple -cover-bonuskappaleen ”Soldier of Fortune” sekä albumin 5.1-monikanavaäänimiksauksen.
Kappaleet
Vuoden 2006 erikoispainos
Bartolommeo Colleoni
pienoiskuva|[[Andrea del Verrocchio: Bartolomeo Colleonin ratsastajapatsas]] Bartolommeo Colleoni, myös Bartolomeo Colleoni (1400–1475) oli italialainen palkkasoturijoukon päällikkö eli kondottieeri, jonka muisto on säilynyt jälkipolvien tietoisuudessa hänelle Venetsiaan pystytetyn Colleonin ratsastajapatsaan vuoksi. Hän palveli sotilaana vuorotellen Napolia, Milanoa ja Venetsiaa, jossa toimi 1450-luvun puolivälistä lähtien aina kuolemaansa saakka. Hänet nimitettiin Venetsian sotalaitoksen ylipäälliköksi 1454. Colleoni testamenttasi Venetsialle 100 000 kultadukaattia ja toivoi jälkisäädöksessään, että hänen muistokseen pystytettäisiin ratsastajapatsas.
Antibes
Antibes (provensaaliksi: Antibol) on vanha kauppa-, sotilas- ja hallintokaupunki Etelä-Ranskassa Välimeren rannalla, Alpes-Maritimesin departementissa. Asukkaita siellä on (2006) 75 820, ja sen pinta-ala on 26,48 neliökilometriä.
Antiikki
Antibes perustettiin kreikkalaisena siirtokuntana 500-luvulla eaa. nimellä Antipolis. Sen perustajat tulivat Massaliasta (nyk. Marseille). Nimensä kaupunki sai Enkeltenlahden toisella puolella olevan Nikaian (nyk. Nizza) kaupungin vastakaupunkina. Kaupungin sijainti meren ja sisämaan välissä on ollut ihanteellinen hyvän ilmastonsa ja hyvien yhteyksiensä tähden.
Myöhempi historia
Kaupunkiin sijoitettiin piispanistuin 300-luvulla, mutta 1252 se siirrettiin sisämaahan Grasseen, koska kaupungin sijaintia meren rannalla pidettiin tuolloin riskinä ja siten itse kaupunkia helppona saaliina vieraille hyökkääjille. Linnoituskaupunkia Antibesista alettiin rakentaa Frans I:n aikana, ja rakennustyöt jatkuivat aina Henrik IV:n aikaan saakka. Henrik IV osti kaupungin 1608 Mainen herttualta ja Monacon herralta (tulevalta ruhtinaalta).
Ludvig XIII lahjoitti hallintoalueen 1643 Honoré II Grimaldille, jolta se siis oli aiemmin ostettu valtiolle. Myöhemmin alue palautui Ranskan kruunulle.
Durmålsfjellet
Durmålsfjellet on Skandeihin kuuluva monihuippuinen vuori Narvikin kunnassa, Norjassa. Korkein huipuista yltää merenpinnan tasosta mitattuna 1 408 metriin. Muiden huippujen korkeudet etelästä pohjoiseen ovat 1 390 m, 1 402 m, 1 338 m, 1 361 m (Lappviktinden) ja 1 170 m. Korkein huippu sijoittuu 1 402 metrisen ja 1 338 metrisen huipun väliin. Huippujen länsipuolella sijaitsee Durmålsvatnetin ylänköjärvi.
Antibes
Myöhempi historia
Kaupungin muurien purkaminen alkoi 1800-luvulla samaan aikaan kun kaupungin asukasluku kasvoi ja kaupunki laajeni sisämaahan ja Cap d'Antibesiin päin, josta tuli varakkaiden eurooppalaisten, muun muassa venäläisten suurruhtinaiden, kesälinnojen kohde. Vuonna 1882 perustettiin Juan-les-Pinsin kylpyläalue, josta on tullut myöhemmin keskeinen matkailun ja yöelämän alue.
Angel Martino
Angelina L. ”Angel” Myers-Martino on yhdysvaltalainen entinen uimari ja olympiavoittaja. Martino voitti ensimmäisen olympiakultansa vuonna 1992 Barcelonan kesäolympialaisissa 4 × 100 metrin vapaauintiviestistä. Martino oli voittamassa saman matkan kultaa myös neljä vuotta myöhemmin Atlantassa. Siellä hän voitti myös kolmannen olympiakultansa 4 × 100 metrin sekauintiviestistä.
Martino voitti uransa aikana myös kolme olympiapronssia, Barcelonasta 50 metrin vapaauinnissa ja Atlantassa 100 metrin vapaa- ja perhosuinnista. Hän voitti myös lyhyiden ratojen maailmanmestaruuden 100 metrin selkäuinnissa Palma de Mallorcassa vuonna 1993. Samoissa kilpailuissa hän otti myös kaksi henkilökohtaista MM-hopeaa ja kaksi viestipronssia. Uransa ainoan pitkien ratojen MM-mitalin Martino saavutti vuonna 1994, saatuaan hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestistä Rooman MM-kilpailuissa.
Antibes
Talous
Malte-Brun kirjoitti raportissaan 1882, jolloin kaupungissa oli vain 6 700 asukasta, sen keskeisen talouden nojaavan maatalouteen: puutarhoihin, viininviljelykseen, hedelmätarhoihin, tupakan viljelyyn, mutta myös oliivipuihin, silkkiperhosten kasvattamiseen tarvittaviin mulperipuihin, appelsiiniin ja hajusteisiin käytettäviin kukkiin ja kasveihin. Se kertoo kaupungin sijainnista kaikelle tälle viljelylle suotuisassa ilmastossa. Antipoliissa on esimerkiksi Nizzaa suotuisampi mikroilmastonsa.
Runsaan sadan vuoden takainen raportti on melko lähellä myös nykypäivää. Kaiken lisäksi on kaupunkiin tullut vilkasta matkailua ja sen mukana vilkas kaupallinen elämä. Kaupunki on täynnä sekä ranskalaisten että ulkomaalaisten omistamia kesäasuntoja, joita voi käyttää leudon ilmaston vuoksi myös talvisin. Lisäksi se on monille eläkeläisille miellyttävä eläkepäivien viettopaikka. Kaupungissa on myös yksi Välimeren parhaista huvivenesatamista, johon pääsevät hyvinkin suuret alukset.
Dytikí Achaḯa
Dytikí Achaḯa ( eli Δήμος Δυτικής Αχαΐας, Dímos Dytikís Achaḯas) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Akhaian alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 572,2 neliökilometriä ja väkiluku 25 916 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Káto Achaḯa.
Dytikí Achaḯa, "Läntinen Akhaia", sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa Joonianmeren rannalla. Kunnan luonnonnähtävyyksiin kuuluu Kotýchin ja Strofylián kosteikkojen kansallispuisto. Dytikí Achaḯan kunta syntyi, kun Dými, Lárissos, Móvri ja Olenía yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Skrapi
Suomen ensimmäinen skrapiin sairastunut vuohi havaittiin 2002 ja lammas 2004.
Timothy Garton Ash
thumb|Timothy Garton Ash Timothy Garton Ash (s. 12. heinäkuuta 1955) on brittiläinen historioitsija. Hän on kirjoittanut kahdeksan ajankohtaista politiikkaa käsittelevää teosta, joissa hän kartoittaa Euroopan muuttumista kuluneen neljännesvuosisadan aikana. Ulkopoliittinen Instituutti myönsi hänelle ensimmäisen Kullervo Killinen palkinnon vuonna 2006.
Mäkitupalainen
thumb|Mäkitupalaisia [[Ruotsissa vuonna 1900.]] Mäkitupa tarkoittaa jonkin maatilan alueella olevaa vuokra-asumusta, pikku tupaa, johon yleensä ei kuulunut mainittavammin viljelypinta-alaa, toisin kuin torppaan. Asukkaita kutsuttiin mäkitupalaisiksi (murteittain myös mäkimökkiläisiksi tai mökkiläisiksi). He kuuluivat Suomen tilattomaan väestöön. Järjestelmä oli käytössä 1700-luvun loppupuolelta lähtien 1900-luvun alkupuolelle torpparilakiin asti. Mäkitupalaiset työskentelivät yleensä palkollisina ulkopuolisissa töissä, ja muodostivat huomattavan osan maaseudun työvoimareservistä.
Yleistä
Lainsäädäntöön mäkituvat tulivat vuonna 1762, jolloin talonisännät velvoitettiin rakentamaan naimisissa oleville tai naimisiin aikoville palkollisilleen tilan alueelle mäkitupia asumuksiksi. Pyrkimyksenä oli maataloustyöväestön asunto-oloja parantamalla edistää syntyvyyttä ja työvoiman saatavuutta.
Vuokrattu mäkitupa käsitti yleensä vain pienen talon. Viljelysalaa sopimukseen ei kuulunut ollenkaan tai sitä oli vain hyvin vähän. Mäkitupalaiset saivat elantonsa pääasiassa ulkopuolisilla töillä: metsä- ja uittotöillä, satunnaisilla töillä talollisten luona tai käsityöläisinä. Työsuhteet olivat usein kausiluonteisia. Lisäksi mäkitupalaisen tuli maksaa tilalliselle tuvan vuokra työvelvoitteena, taksvärkkinä. Mäkitupia oli eniten Suomen länsi- ja lounaisosissa.
Sääty-yhteiskunnassa asumismuoto määritti myös yhteiskunnallista asemaa: mäkitupalaiset miellettiin alempiin yhteiskuntaluokkiin, niukasti irtolaisväestön yläpuolelle. Henki- ja kirkonkirjoissa mäkitupalaiset eroteltiin esimerkiksi talollisista, torppareista, käsityöläisistä ja irtolaisista.
Huono toimeentulo
Usein sekoitetaan toisiinsa mäkituvat ja torpat. Torppa sisälsi kuitenkin asumuksen lisäksi useimmiten varsin kohtuullisesti viljelyalaa ja tarjosi mäkitupaa olennaisesti paremmat mahdollisuudet omavaraisuuteen. Torppareilla saattoi olla jopa palkollisia.
Huonon omavaraisuuden ja niukkojen toimeentulomahdollisuuksien vuoksi mäkitupalaiset olivat herkkiä lähtemään siirtolaisiksi. Heillä ei ollut kotimaassaan paljoa menetettävää, ja kohdemaan leveämpi leipä sekä usein tarjottu oma viljelymaa houkuttivat.
Mäkitupalaistilojen lunastusmahdollisuus
Mäkitupalais- ja torpparikysymys nousivat suureksi ongelmaksi 1800-luvun lopulla, sillä vuokratilallisten asema ja asumisen ehdot saattoivat olla kohtuuttoman raskaat. Tähän ahdinkoon lupasi apua nouseva työväenliike, joka sai voimakasta kannatusta mäkitupalaisilta. Liikkeen tärkeimpänä tukiryhmänä maaseudulla on perinteisesti pidetty torppareita, mutta tutkimusten mukaan kyseessä olivat juuri mäkitupien asukkaat.
Mäkitupalaiskysymys ratkesi vasta 1919 niin sanotun torpparivapautuslain myötä, jolloin mäkitupalaiset saivat mahdollisuuden lunastaa tilat itselleen. Lex Kallio -lain nojalla tilattomat saattoivat hankkia itselleen lisämaata. Vuosina 1919–1937 mäkitupia lunastettiin itsenäisiksi yhteensä 45 170.
Lutetiumalumiinigranaatti
Pelkkä LuAG, kuten myöskään muut granaatit tai safiiri, ei puhtaana toimi laseroivana väliaineena, vaan siihen pitää doupata sopivien muiden aineiden ioneja. Lutetiumin etu muihin lasereissa käytettyihin metalleihin kuten yttriumiin verrattuna on, että sen tiheys on suuri ja lähellä douppaukseen käytettyjen aineiden tiheyttä, jolloin siitä valmistetun kiteen fysikaaliset ominaisuudet eivät muutu juurikaan doupattujen ionien johdosta. LuAG-materiaali myös kestää hyvin lämpötilan muutoksia muiden ominaisuuksien pysyessä lähes samoina. Haittapuolena on lutetiumin kalleus ja harvinaisuus.
Joitakin LuAG-lasereissa käytettyjä douppausaineita ovat lantanoidit erbium (Er:LuAG), holmium (Ho:LuAG) tulium (Tm:LuAG) ja ytterbium (Yb:LuAG), sekä tuliumin ja holmiumin seos (Tm:Ho:LuAG). 2 % tuliumilla doupattu Tm:LuAG toimii noin 680 nm:n aallonpituudella ja 10 % Yb:LuAG noin 970 nm alueella.
LuAG-materiaalia on tutkittu käytettäväksi myös korkean taitekertoimen linsseihin immersiolitografiassa.
Ashley Tappin
Ashley T. Tappin (s. 18. joulukuuta 1974 Marietta, Georgia) on yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja. Tappin voitti uintiurallaan kolme olympiakultaa. Ensimmäinen niistä tuli Barcelonan kesäolympialaisissa vuonna 1992 naisten 4 × 100 metrin vapaauintiviestistä. Tappin tosin ui kyseisessä kilpailussa vain alkuerissä, sillä hänet korvattiin loppukilpailuun Dara Torresilla, mutta hän sai silti käytännön mukaisesti kultamitalin.
Kahdeksan vuotta myöhemmin Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 Tappin palasi jälleen Yhdysvaltojen uintijoukkueeseen. Tällä kertaa hän ui sekä 4 × 100 metrin vapaauintiviestin että 4 × 100 metrin sekauintiviestin alkuerät. Hän ui sekauintiviestissä perhosuintiosuuden, ja nappasi kummaltakin matkalta kultamitalin, kun Yhdysvaltain joukkue voitti molempien matkojen finaalit, tosin jälleen ilman Tappiniä.
Tappin on 178 senttimetriä pitkä ja painoi aktiiviurallaan 66 kilogrammaa.
Return to Forever
Return to Forever oli usean pianisti Chick Corean ja basisti Stanley Clarken johtaman 1970-luvulla toimineen fuusiojazz-kokoonpanon nimi. Nämä yhtyeet kuuluvat 1970-luvun fuusiojazz-suuntauksen tärkeimpiin edustajiin.
Yhtyeen levyistä kaikkein arvostetuimmat ovat kaksi ensimmäistä, jotka ovat tyyliltään hyvin lähellä latinojazzia. Jazz-rock-kauden (1973–1976) levyistä arvostetuin on Hymn of the Seventh Galaxy (1973), ja myös muut on arvioitu korkeatasoisiksi. Parhaiten kaupallisesti niistä menestyi kultalevymyyntiin yltänyt Romantic Warrior (1976), ja Grammy-palkinnon sai monipuolinen No Mystery (1975). Viimeiseksi jäänyt, isolla kokoonpanolla tehty levy, Musicmagic (1977) on saanut yhtyeen levyistä vähiten kehuja, mutta sen kokoonpanolta julkaistiin ryhmän ainoat live-levyt.
Taustaa
Soitettuaan Miles Davisin mukana levyillä In a Silent Way ja Bitches Brew Corea muodosti basisti Dave Hollandin, multipuhaltaja Anthony Braxtonin ja rumpali Barry Altchulin kanssa avantgarde-jazz-yhtyeen nimeltä Circle. Vuonna 1972, skientologiaan hurahtamisen jälkeen, Corea kuitenkin halusi "kommunikoida" suuremmalle yleisölle. Avantgarde-jazzilla oli tunnetusti varsin pieni yleisö, joten käytännössä tämä tarkoitti Corean siirtymistä hieman helpompaan musiikkiin. Hän valitsi uuden yhtyeensä nimeksi Return to Forever, joka on skientologiaan liittyvä, Platonin filosofian inspiroima käsite.
Ensimmäinen kokoonpano (1972–1973)
Corean sähköpiano, jota hän käytti ainoana soittimenaan kahdella ensimmäisellä levyllä, oli johtava soitin ryhmän soundissa. Purimin laulu lisäsi kaupallista vetovoimaa levyille, tosin monet yhtyeen sävellyksistä olivat instrumentaaleja ja muutenkin luonteeltaan varsin kokeellisia. Corea, Clarke ja Farrell saivat levyillä kukin runsaasti soolotilaa, ja tämän lisäksi myös Moreiran komppi piti ryhmän soundin suhteellisen paljon perinteistä jazzia muistuttavana. Tässä vaiheessa Corealla oli siis varsin erilainen näkemys fuusiosta kuin muilla 1970-luvun alun fuusioartisteilla. Ryhmän sävellykset olivat Corean tekemiä lukuun ottamatta toisen levyn nimiraitaa, jonka Clarke kirjoitti. Ensimmäisellä levyllä ovat Corean kuuluisat sävellykset, "Crystal Silence" ja "La Fiesta", ja toisen levyn päättää vielä tunnetumpi "Spain". Osa levyjen materiaalista kuullaan myös saksofonisti Stan Getzin samoihin aikoihin julkaistulla levyllä Captain Marvel (1972), jossa Corea, Purim ja Clarke ovat niin ikään mukana. Laulujen sanoituksista vastasi usein Corean ystävä, Neville Potter. Sanoitukset liittyvät usein skientologiaan, ja niiden täydellinen ymmärtäminen on hankalaa kyseisen kultin ulkopuolisille. Corea onnistui samaan myös Clarken mukaan skientologiaan, mutta Clarke jätti kultin 1980-luvun alussa.
Jazz-rock-kausi (1973–1976)
Toisen levyn jälkeen, Purim ja Moreira jättivät yhtyeen. Purimin kyvyt laulajana oli nyt huomattu, joten he lähtivät perustamaan omaa yhtyettään. Myös Farrell lähti pois, ja tilalle alettiin etsiä uusia jäseniä. Mukaan tulivat nyt kitaristi Bill Connors, Corean kanssa usein jatkossakin työskennellyt rumpali Steve Gadd sekä lyömäsoittaja Mingo Lewis. Tällä kokoonpanolla ei kuitenkaan julkaistu ainuttakaan levyä. Gadd halusi pysytellä ahkerana studiomuusikkona, eikä mielinyt mukaan kiertueille, joten uudeksi rumpaliksi hänen tilalleen otettiin Corean ja Miles Davisin kanssa jo Bitches Brew -levyllä soittanut Lenny White. Samoin Lewis jätti ryhmän, ja yhtyeen tuolloin jo nauhoitettu kolmas levy, Hymn of the Seventh Galaxy (1973), päätettiin levyttää uudelleen Whiten kanssa. Gaddin kanssa tehty versio jäi julkaisematta, ja sen on kerrottu kadonneen kokonaan.
Uudella levyllä ryhmän musiikin luonne oli täysin muuttunut aiemmasta. Musiikin tyylinä oli nyt jazz-rock, joka muistutti aika paljon Mahavishnu Orchestran tuon aikaista musiikkia. Soundeiltaan oltiin siis lähellä psykedeelistä rockia tai sen ajan heavy metalia, mutta soolojen pituuksissa ei jazzin tapaan säästelty. Ryhmän musiikki säilytti melodisen luonteensa, mutta perinteistä jazzia se ei muistuttanut enää juuri lainkaan, ja liitetäänkin joskus osaksi tuon ajan progressiivisen rockin ilmiötä, eikä suinkaan perusteetta. Sähkökitaran särjetystä äänestä oli tullut nyt keskeinen yhtyeen soundissa, ja myös Clarke alkoi soittaa enimmäkseen sähköbassoa. Uutta laulajaa ei ollut otettu mukaan, joten musiikki oli nyt kokonaan instrumentaalista. Tämä ei kuitenkaan vienyt yhtyeeltä kaupallista potentiaalia, vaan itse asiassa kaikki Return to Foreverin jazz-rock-levyt nousivat pop-listoille. Varsinkin kahdella ensimmäisellä jazz-rock-levyllä on läsnä sci-fi-vaikutteinen tunnelma kappalenimiä myöten.
Toinen jazz-rock levy, Where Have I Known You Before (1974), oli tyyliltään varsin samanlainen kuin edellinen levy, mutta nyt Corea soitti urkujen ja sähköpianon lisäksi syntetisaattoreita omaan persoonalliseen tyyliinsä, ja samoin Clarke oli löytänyt nyt oman bassosoundinsa, jonka avulla hän nousi suureen maineeseen. Koska kitaristi Bill Connors oli halunnut keskittyä soolouraansa, oli tälle levylle pitänyt etsiä uusi kitaristi. Keikoilla oli aluksi mukana Earl Klugh, mutta ennen levytysstudioon menoa hänet korvasi tuolloin vasta 19-vuotias kitaravelho, Al Di Meola. Hän nousi Clarken ja Purimin tapaan tähdeksi Return to Foreverin riveissä, ja alkoi pian levyttää myös omia vaikutusvaltaisia soololevyjään, jotka innostivat Yngwie Malmsteenin tapaisia seuraavan sukupolven kitaristeja. Di Meolan saapumisen myötä Return to Foreverin pitkäikäisin kokoonpano oli vihdoin kasassa.
Seuraava levy, No Mystery (1975), tehtiin samalla kokoonpanolla, mutta se oli tyyliltään kahta edellistä levyä selvästi vaihtelevampi. A-puoli koostui lähinnä yhtyeen eri jäsenten säveltämistä jazz-funk-kappaleista, kun taas B-puolen täyttää Corean akustinen nimiraita, sekä niin ikään Corean säveltämä pitkä ja tunnelmaltaan eeppinen espanjalaisvaikutteinen teos. Tämä oli mahdollisesti esimakua Corean seuraavana vuonna julkaisemalle soololevylle My Spanish Heart.
Tämän kokoonpanon viimeinen levy, Romantic Warrior (1976), julkaistiin nyt aiemmasta poiketen Columbia Recordsille. Tällä levyllä keskitytään melodioiltaan entistä hieman avant-gardemaisempaan jazz-rockiin. Levystä tuli Return to Foreverin myydyin saavuttaen lopulta kultalevyyn oikeuttavan puolen miljoonan kappaleen lukemat - joskaan levyä ei välttämättä pidetä ryhmän parhaana. Levy muistetaan myös teknisesti vaativasta soitostaan, joka on herättänyt nopeine unisono-kuvioineen sekä innostuneen huvittuneita että kriittisiä reaktioita. Edellisen levyn tapaan kukin yhtyeen jäsen on mukana levyllä säveltäjänä vähintään yhden kappaleen panoksella. Clarken ja Di Meolan kappaleet sisältävät maltillista huumoria. Levyn ritariaiheisen tematiikan on arveltu juontuneen muutamien progressiivista rockia soittaneiden yhtyeiden käyttämästä vastaavanlaisesta tematiikasta.
Viimeinen kokoonpano (1977–1978)
Return to Foreverin viimeisellä kokoonpanolla yhtye mullistettiin taas täysin. Aiemmista muusikoista vain Corea ja Clarke jatkoivat. Uutta kitaristia ei otettu lainkaan yhtyeeseen, mutta sen sijaan mukaan tuli suuri torvisektio, ja Corean vaimo, Gayle Moran, astui laulajan virkaan. Tällä kokoonpanolla tehtiin Return to Foreverin viimeinen levy, Musicmagic (1977). Se poikkeaa tyyliltään suuresti kaikista edeltävistä levyistä. Musiikki oli nyt soundiltaan kevyempää, kuten ensimmäisen kokoonpanon aikana, mutta latinalaisvaikutteiden sijaan levyä hallitsevat raskaat torvisektiolle ja syntetisaattoreille tehdyt sovitukset. Sävellykset muuttuivat entistäkin monimutkaisemmaksi. Tältä kokoonpanolta julkaistiin seuraavana vuonna myös live-albumi.
Vuonna 2008 yhtyeen jäsenet tulivat tulokseen, että aika on kypsä comebackille, ja ryhmä kasattiin 25 vuoden tauon jälkeen taas tunnetuimmassa kokoonpanossaan USA:n ja Euroopan kiertueita varten. Lenny White on maininnut haastattelussa uuden studiolevyn mahdollisuudesta, Corea kuitenkin pitää todennäköisempänä pelkkää live-DVD-julkaisua. Yhtye nähtiin Pori Jazzissa vuonna 2008.
Huomautus
Levyissä on esittäjän suhteen vaihteleva käytäntö. Ensimmäinen levy vaikuttaa Corean soololevyltä, mutta siinä soittaa sama yhtye kuin toisella levyllä, ja toisen levyn kanteen on kirjoitettu esittäjäksi "Chick Corea and Return to Forever". Polydorin myöhemmillä levyillä esittäjä on etukansien mukaan "Return to Forever featuring Chick Corea", mutta levyjen CD-painosten selkiin esittäjäksi on kirjoitettu silti vain "Chick Corea". Columbian levyt on sen sijaan merkitty selkeästi vain Return to Foreverin esittämiksi. Kirjastojen ja levykauppojen suhteen on eroja siinä, millä nimellä levyt myydään. Usein vain Columbian levyt on luokiteltu yhtyeen nimen mukaan ja sitä aiemmat levyt ovat Corean nimellä. Vuoden 2008 remasterit taas on julkaistu yhtyeen nimellä.
Arthur Dent
Arthur Dent voi tarkoittaa seuraavia:
Chick Corea Elektric Band
Chick Corea Elektric Band on pianisti Chick Corean johtama fuusiojazz-yhtye. Hylättyään 1970-luvulla toimineen ja vuonna 1983 comeback-kiertueen tehneen Return to Forever -projektinsa, Corea perusti pari vuotta myöhemmin Elektric Bandin. Yhtyeiden tyylit poikkeavat merkittävästi toisistaan. Elektric Band hylkäsi progressiiviselle ja psykedeeliselle rockille tyypilliset soundit ja kehittyi enemmän jazz-funkin ja post-bop jazzin suuntaan.