cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Claude Debussy
Varhaisvuodet (1862–72)
Vuonna 1870 äiti ja lapset muuttivat Cannesiin isän siskon Clementinen luokse pakoon Saksan–Ranskan sotaa. Täti järjesti Clauden ensimmäisille pianotunneille italialaisen Jean Ceruttin oppilaaksi. Isä Manuel oli jäänyt kotikaupunkiin ja liittynyt Pariisin kommuuniin, jossa hänestä tuli kapteeni. Hallituksen joukkojen kukistettua kommuunin isä Manuel vangittiin. Hänet tuomittiin neljän vuoden vapausrangaistukseen vuonna 1871. Manuel Debussy kärsi tuomiostaan lopulta vain vuoden, mutta tuomittiin menettämään kansalaisoikeutensa. Yksi isän vankitovereista oli muusikko Charles de Sivry. De Sivryn äiti, pianonsoitonopettaja Antoinette Mauté de Fleurville otti nuoren Clauden oppilaakseen ja valmisteli pojan Pariisin konservatorion pääsykokeisiin.
Opinnot (1872–84)
Debussy valittiin Pariisin konservatorioon kymmenvuotiaana vuonna 1872. Hän opiskeli konservatoriossa seuraavat 11 vuotta, eikä käynyt koko elämänsä aikana tavallista koulua. Debussy opiskeli pianonsoittoa Antoine François Marmontelin ja musiikkiteoriaa Albert Lavignacin johdolla. Debussy edistyi piano-opinnoissaan aluksi hyvin ja saavutti kunniamainintoja soittokokeissa vuosina 1874–75. Opettajat pitivät nuorta Debussytä lahjakkaana, mutta myös huolettomana oppilaana, joka osallistui opetukseen epäsäännöllisesti. Debussy yritti saavuttaa opintojen jatkamiseen vaadittua premier prix -palkintoa konservatorion kilpailuissa 1878–79, mutta epäonnistui ja joutui luopumaan piano-opinnoista.
Debussy siirtyi opiskelemaan säveltämistä Ernest Guiraudin, harmoniaa Émile Durandin and urkuja César Franckin opastuksella. Opintoihin kuului myös Louis-Albert Bourgault-Ducoudrayn opettamaa musiikin historiaa ja teoriaa. On epävarmaa osallistuiko luennoilta usein poissa ollut Debussy koskaan historian ja teorian opetukseen. Debussy oli konservatoriossa opettajien epäsuosiossa, sillä hän kieltäytyi noudattamasta perinteisiä säveltämistä koskeneita sääntöjä.
pienoiskuva|Valokuvassa Nadezhda von Meckin perustama trio vuodelta 1880. Trioon kuuluivat vasemmalta Piotr Danilchenko (viulu), Władysław Pachulski (sello) ja Claude Debussy (piano). |vasen Debussy sai Marmontelin avustuksella kesätyön Château de Chenonceau n pianistina vuonna 1879. Hän sävelsi samana kesänä ensimmäiset teoksensa. Seuraavana vuonna hänestä tuli Pjotr Tšaikovskin mesenaatin Nadežda von Meckin perheen pianisti ja pianonsoiton opettaja. Debussy kiersi von Meckin perheen von Meckin mukana Eurooppaa vuosien 1880, 1881 ja 1882 kesinä. Hän asui von Meckien kanssa Ranskassa, Sveitsissä, Italiassa ja Moskovassa. Debussy sävelsi perheen triolle ja muokkasi pianolle kolme tanssia Tšaikovskin Joutsenlammesta. Vuoden 1880 lopulla Debussy ryhtyi konservatoriossa säestäjäksi Marie Moreau-Saintin laulutunneilla. Hän säesti laulutunteja seuraavan neljän vuoden ajan. Yksi lauluoppilaista oli Marie Vasnier, tunnetun virkamiehen Henri Vasnierin huomattavasti nuorempi vaimo. Mariesta tuli Debussyn rakastajatar ja muusa. Debussy sävelsi lukuisia Marielle omistettuja lauluja. On epäselvää tiesikö Henri Vasnier vaimonsa ja säveltäjän suhteesta, sillä Debussy ja Henri Vasnier olivat läheisiä ystäviä vielä vuosien ajan.
Prix de Rome (1884–87)
Vuonna 1884 Debussy voitti arvostetun Prix de Rome -sävellyspalkinnon kantaatillaan L’enfant prodigue. Palkintoon kuuluivat residenssi Villa Medicissä Roomassa ja säveltämisen jatko-opintoja Rooman ranskalaisessa instituutissa. Debussy ei aluksi tahtonut lähteä Italiaan ja jättää Marieta. Hän kuitenkin asui ja opiskeli lyhyitä jaksoja lukuun ottamatta Roomassa tammikuusta 1885 maaliskuuhun 1887. Debussy ei aluksi viihtynyt lainkaan Italiassa. Syitä viihtymättömyytensä Debussy kuvasi myöhemmin lehtikirjoituskokoelmassaan Monsieur Croche: antidiletantti.
Villa Medicin ja instituutin uuden johtajan Ernest Hébertin ja hänen vaimonsa Gabriellen saapuminen Roomaan kesäkuussa 1886 piristi Debussytä selvästi. Hän osallistui seuraelämään aiempaa enemmän. Franz Lisztin vierailu instituutissa oli Debussylle merkittävä. Jatko-opintoihin kuului velvoite säveltää konservatoriolle sarja teoksia residenssin aikana. Debussy sävelsi Roomassa neljä teosta: sinfonisen oodin Zuleima, joka pohjautui Heinrich Heinen tekstiin, orkesteriteoksen Printemps, kantaatin La Damoiselle élue ja teoksen Fantaisie pianolle ja orkesterille.
Paluu Pariisiin (1887–93)
pienoiskuva|Gamelan -kokoonpano noin vuodelta 1899. Debussy palasi Pariisiin puoli vuotta ennen kuin residenssi ja opinnot Roomassa olisivat virallisesti päättyneet. Palattuaan Pariisiin Debussy oli taloudellisessa ahdingossa. Suhde Marie Vassnerin päättyi pian säveltäjän palattua Roomasta. Debussy vietti aikaa Pariisin kahviloissa ja symbolistien seurassa. Hän ystävystyi Paul Dukasin, Robert Godet'n ja Raymond Bonheurin kanssa.
Pariisissa Debussy kuuli pian paluunsa jälkeen Wagnerin oopperan Tristan ja Isolde ja vaikuttui. Hän matkusti vuosien 1888 ja 1889 kesinä Bayreuthiin kuulemaan Wagnerin oopperoita. Debussy tuli lopulta tulokseen, että ei voinut jäädä pelkäksi Wagnerin seuraajaksi. Hänen oli löydettävä oma tiensä säveltäjänä. Vuoden 1889 Pariisin maailmannäyttelyssä Debussy kuuli jaavalaista gamelan-musiikkia, joka vaikutti hänen estetiikkaansa. Myös Rimsky-Korsakovin ja Musorgskin teosten harmoninen vapaus ja äänimaailma, joka erosi saksalaisesta musiikkiperinteestä vaikuttivat Debussyn tyylin kehittymiseen.
Vuonna 1890 Debussy tapasi nuoren Gabrielle Dupontin, joka oli muuttanut Pariisiin Lisieux'n kaupungista. Debussy seurusteli Gabriellen kanssa seuraavat kahdeksan vuotta. Hän tapasi samana vuonna myös toisen kokeellisen säveltäjnä Erik Satien, josta tuli merkittävä ystävä ja keskustelukumppani. Debussy jatkoi säveltämistä, mutta saavutti vain vähäistä menestystä. Vuonna 1893 Debussy näki Maurice Maeterlinckin näytelmän Pelléas et Mélisande esityksen ja päätti muokata näytelmästä oopperan.
Pelléas et Mélisande (1894–1902)
pienoiskuva|Oopperan Pelléas et Mélisande ensi-iltajuliste vuodelta 1902. Debussy sai helmikuussa 1894 valmiiksi oopperansa Pelléas et Mélisande ensimmäisen osan ja jatkoi teoksen säveltämistä lähes koko vuoden. Hän asui yhä Gabrielle Dupontin kanssa, kun aloitti suhteen ja kihlautui laulaja Thérèse Rogerin kanssa. Debussyn käytös oli skandaali ja tuomittiin laajasti. Pariisissa kiersi nimettömiä kirjeitä, jotka kuvasivat hänen suhteitaan, velkojaan ja taloudellista vastuuttomuuttaan. Useat Debussyn aiemmista ystävistä ja tukijoista hylkäsivät hänet. Debussy purki kihlauksen.
Musiikillisesti vuosi oli menestyksekkäämpi. Debussyn Stéphane Mallarmén runoon perustuva sinfoninen runoelma Prélude à l'après-midi d'un faune kantaesitettiin joulukuussa 1894. Seuraavana vuonna Debussy sai valmiiksi oopperansa ensimmäisen version ja alkoi etsiä teokselle esityspaikkaa. Useista yrityksistä huolimatta sopivaa esityspaikkaa ei löytynyt. Debussy oli löytänyt taiteellisen tukijan Georges Hartmannista, joka käytännössä johti kulissien takana Fromont-julkaisijaa. Julkaisija maksoi Debussylle säännöllistä 500 frangin kuukausipalkkaa ja mahdollisti vakaan työskentelyn.
Debussyn yksityiselämä oli edelleen myrskyisää. Hän hylkäsi Gabrielle Dupontin, kun tapasi nimellä Lilly tunnetun mallin ja ompelijattaren Marie-Rosalie Texierin. Debussy uhkasi itsemurhalla jos Lilly hylkäisi hänet, ja pari avioitui lokakuussa 1899. Avioliitto kesti lopulta vain viisi vuotta. Noin vuonna 1900 Debussyn musiikista tuli Pariisissa tavanneiden nuorten taiteilijoiden, runoilijoiden, kriitikkojen ja muusikkojen seurapiirin keskipiste. Ryhmä kutsui itseään nimellä Les Apaches alleviivatakseen asemaansa taiteellisesti ulkopuolisina. Ryhmän kokoonpano vaihteli, mutta siihen kuuluivat eri aikoina ainakin Maurice Ravel, Ricardo Viñes, Igor Stravinsky ja Manuel de Falla. Vuosina 1900–01 kantaesitettiin myös Debussyn kolme Nocturnes -orkesterisarjaa. Vaikka suuri yleisö ei syttynyt orkesterisarjoille, säveltäjät Paul Dukas, Alfred Bruneau ja Pierre de Bréville kiittivät teoksia kritiikeissään. Ajan muiden säveltäjien tavoin Debussy täydensi tulojaan opettamalla ja kirjoittamalla. Vuodesta 1901 lähtien hän oli La Revue Blanche -lehden kriitikko, aluksi salanimellä ”Monsieur Croche”. Debussy kommentoi kärkkäästi muita säveltäjiä, Pariisin oopperan kaltaisia musiikki-instituutioita, kapellimestareita, musiikkipolitiikkaa ja yleisön makua. Debussyn kolumnit ja kritiikit koottiin myöhemmin teokseen Monsieur Croche: antidiletantti.
Pelléas et Mélisande -oopperan harjoitukset alkoivat vuonna 1902. Debussy osallistui riitaisiin harjoituksiin päivittäin. Ooppera sai ensi-iltansa Pariisin Opéra-Comiquessa 30. huhtikuuta 1902. Vaikka vastaanotto jakautui aluksi tukijoihin ja kriitikoihin, oopperasta tuli menestys. Debussystä tuli tunnettu sekä Ranskassa että ulkomailla.
Julkinen tunnustus (1903–09)
Vuonna 1903 Debussy sai julkista tunnustusta, kun hänet nimettiin kunnialegioonan ritariksi. Säveltäjän yksityiselämä johti kuitenkin edelleen toistuviin skandaaleihin. 1904 Debussy ihastui piano-oppilaansa Raul Bardacin äitiin Emmaan. Emma oli naimisissa varakkaan pariisilaisen pankkiirin Sigismond Bardacin kanssa. Useiden muiden Debussyn seurustelukumppaneiden tavoin myös Emma Bardac oli laulaja. Hän oli myös sivistynyt keskustelija, eikä suhtautunut avioliiton uskollisuusvaatimuksiin orjallisesti. Emma oli ollut vain muutamaa vuotta aiemmin säveltäjä Gabriel Faurén rakastajatar. Debussy jätti Lilly Dexterin tämän vanhempien luokse Villeneuve-la-Guyardiin 15. heinäkuuta 1904 ja suuntasi itse Emma Bardacin kanssa ensin Jerseyn saarelle ja sitten Normandiaan. Debussy kirjoitti vaimolleen Dieppestä 1. elokuuta ja ilmoitti, että heidän avioliittonsa oli ohitse. Hän ei kuitenkaan kertonut kirjeessä Emma Bardacista. pienoiskuva|Debussyn uusi koti, nykyisin osoitteessa 23 Square de l'Avenue Foch, Pariisi. Kun Debussy palasi Pariisiin hän muutti yksin uuteen asuntoon toisessa kaupunginosassa. 14. lokakuuta Lilly Dexter yritti itsemurhaa ampumalla vatsaansa revolverilla, mutta jäi henkiin. Bardacin perhe hylkäsi kohun seurauksena Emman. Myös Debussy menetti useita ystäviään ja tuttaviaan. Bardacit erosivat virallisesti toukokuussa 1905. Debussy ja Emma pakenivat Pariisin painostavaa ilmapiiriä Englantiin. He asuivat hotellissa Eastbournessa, missä Debussy työsti orkesterisarjaansa La Mer. Debussyn ero Lillysta vahvistettiin 2. elokuuta. Pari palasi Pariisiin syyskuussa ja osti rakennuksen Avenue du Bois de Boulognen (nykyisin Avenue Foch) varrelta. Debussy asui talossa loppuelämänsä.
Heinrich Rudolf Schinz
Schinz toimi myös Zürichin luonnonhistoriallisen seuran kuraattorina ja julkaisi useita merkittäviä luonnontieteellisiä teoksia vuosina 1824–1852. Hän saksansi Georges Cuvierin teoksen La règne animal.
Claude Debussy
Julkinen tunnustus (1903–09)
Debussy merkittävin orkesteriteos La mer kantaesitettiin Pariisissa lokakuussa 1905. Vastaanotto oli ristiriitainen. Osa kriitikoista ylisti teosta, mutta se myös tuomittiin kovasanaisesti. Samassa kuussa säveltäjän ainoa lapsi Claude-Emma syntyi uudessa kotitalossa. Tytär eli lopulta vain vuoden isäänsä kauemmin ja kuoli kurkkumätään vuoden 1919 epidemian aikana. Debussy ja Emma Bardac avioituivat 1908. Myrskyisä avioliitto kesti Debussyn kuolemaan saakka. Seuraavana vuonna Debussytä tuli Gabriel Faurén kutsumana Pariisin konservatorion hallituksen jäsen. Debussy ryhtyi nyt myös omien teostensa kapellimestariksi. Hän johti La Merin esityksen tammikuussa 1908. Helmikuussa 1909 Debussy johti Prélude à l'après-midi d'un faunen ja Nocturne -sarjojen esitykset Queen's Hall -konserttisalissa Lontoossa. Samana vuonna Debussyn terveys alkoi reistailla. Hän kertoi kirjeissään lähes päivittäisistä verenvuodoista. Vaikka lääkärit eivät pystyneet vielä diagnosoimaan oireiden syytä, kyseessä oli paksusuolen syöpä, johon Debussy lopulta menehtyi yhdeksän vuotta myöhemmin.
Heinrich Rudolf Schinz
Schinz nimesi useita uusia nisäkäslajeja, kuten pitkähäntäkissan (Leopardus wiedii), ja linnuista valkonokkatanssijan (Lepidothrix iris).
Claude Debussy
Viimeiset vuodet (1910–18)
Debussyn sävellyksiä esitettiin yhä useammin sekä Ranskassa että ulkomailla. Vuonna 1910 Gustav Mahler johti New Yorkissa Nocturnes -sarjojen and Prélude à l'après-midi d'un faunen esitykset. Samana vuonna Debussy itse vieraili Wienissä ja Budapestissa johtamassa teoksiaan. Vuonna 1912 Sergei Diaghilev tilasi Debussylta uuden baletin Jeux. Sekä Jeux että Images -sarja kantaesitettiin vuonna 1913. Niistä tuli Debussyn viimeiset orkesterisävellykset. Baletti Jeuxin ajoitus ei ollut onnekas. Musiikkimaailmaa ravisteli samaan aikaan toinen sensaatio, kun maaliskuussa 1913 kantaesitetty Igor Stravinskyn baletti Kevätuhri hallitsi Pariisin musiikkipiirien keskustelua.
Koli
Matkailun historiaa
Kävijämäärät kasvoivat 1980-luvun nousukaudella yli sataantuhanteen, jolloin myös nousi ristiriitoja luonnonsuojelun ja matkailun välillä. Kansallispuiston perustaminen pelättiin vaikuttavan haitallisesti matkailuyrittämiseen. Kolin kansallispuisto perustettiin kuitenkin vuonna 1991.
Koli kansantarinoissa
Tarinoiden mukaan Kolilla kerrotaan olleen käräjä-, uhri- ja palvontapaikkoja. Kolin pohjoisrinteessä on niin sanottu uhrihalkeama, josta on löydetty mm. kultaisia ja hopeisia kolikoita, mutta löydöt ajoittuvat Kolin matkailun alkuun 1800-luvun loppupuolelle. Paha-Kolilla kerrotaan olleen käräjäpaikan. Tarinan mukaan rikollisia olisi heitetty alas Paha-Kolin jyrkänteeltä. Joka selvisi pudotuksesta, oli syytön. Kansanperinteessä on myös tietoja paikallisista erakkotietäjistä. Arkeologisissa inventoinneissa väitetyiltä käräjä-, uhri- ja palvontapaikoilta ei ole löytynyt todisteita tarinoiden tueksi. On esitetty, että karelianistit tai muut Kolilla vierailevat olisivat vaikuttaneet tarinoiden kehitykseen huomattavasti.
Kolilla uskottiin olleen voimakkaita henkiolentoja. Kansanrunossa he olivat Kolin korkeat isännät, Mustarinnan murhat miehet.
Kansallispuisto ja vaellusreitit
Kolin kansallispuisto perustettiin vuonna 1991 pohjoiskarjalaisen vaara-alueen, vanhojen metsien ja niiden eliöstön sekä Kolin kansallismaiseman keskeisimmän osan suojelemiseksi, kaskitalouden luomien maisemien ja kasviympäristöjen ylläpitamiseksi sekä ympäristöntutkimuksen, ympäristövalistuksen ja luontoharrastuksen edistämiseksi. Kansallispuistoon kuuluu vaara-alueiden lisäksi Pielisen rantaa ja sen Purjesaaret.
Kolin kansallispuistossa risteilee tiheä lyhyisiin päiväretkiin soveltuva polkuverkosto heti Kolin kylän, Luontokeskus Ukon ja Hotelli Kolin tuntumassa. Kolin poluista useat ovat rengasreittejä, joiden pituus vaihtelee reilusta kilometristä noin 60 km:n mittaiseen Herajärven kierrokseen.
Huippujen kierros on 1,4 kilometrin mittainen nähtävyyspolku, joka lähtee Yläpihasta ja johtaa useille Kolin erilaisia näköaloja tarjoaville vuorenhuipuille. Reitti kulkee portaita pitkin Ukko-Kolille ja sen jälkeen Paha-Kolille. Akka-Kolin huipulle noustaan pistopolkua pitkin. Monilla kansallispuiston reiteissä esitellään alueen metsäluontoa ja kaskeamista. Kolinuuron kierros puolestaan esittelee alueen geologiaa ja Mäkrän polku kansallismaisemasta muun muassa Eero Järnefeltin maalauspaikan. Talvisin Kolin huipuille pääsee lumikenkäilyreittejä pitkin.
Claude Debussy
Musiikkityyli
thumb|Debussy pianon ääressä vuonna 1893 Debussy ei juuri kunnioittanut perinteisiä muodollisia sääntöjä säveltäessään: häntä viehättivät aikansa uudet avantgardistiset suuntaukset, runous ja maalaustaide. Hän sai vaikutteita myös Richard Wagnerilta, mikä näkyy selvästi esimerkiksi kantaatissa La damoiselle élue (1888) ja laulusarjassa Cinq poèmes de Baudelaire (1889). Samoin venäläinen koulukunta ja erityisesti Modest Musorgski tekivät vaikutuksen nuoreen säveltäjään.
Koli
Kansallispuisto ja vaellusreitit
Koli valittiin vuonna 2013 vuoden retkikohteeksi.
thumb|500px|center|Panoraamakuva Kolin kansallispuistosta.
Claude Debussy
Musiikkityyli
Vuoden 1889 Pariisin maailmannäyttelyssä Debussy sai kuulla jaavalaista gamelan-musiikkia, josta hän poimi aineksia omaan sävellystyöhönsä. Tästä alkoi elinikäinen kiinnostus aasialaiseen taiteeseen, esimerkiksi japanilaisiin puupiirroksiin. Musiikissaan hän käytti usein pentatonista asteikkoa, joka on tyypillinen juuri gamelan-musiikille sekä kiinalaiselle musiikille.
1890-luvun alussa Debussy oli valmis irtautumaan wagnerismista ja kehittämään omanlaistaan musiikkia: runollista, kuvailevaa ja vivahteikasta. Symbolistisen runoilijan Stéphane Mallarmén innoittamana Debussy sävelsi yhden kuuluisimmista töistään, Faunin iltapäivän (Prélude à l’après-midi d’un faune). Vastakohtana myöhäisromantiikan suurille orkestereille Debussy kirjoitti Faunin iltapäivän pienemmälle kokoonpanolle. Tunnelmaltaan haaveilevan rauhallinen teos hyödyntää eri instrumenttien sointivärejä. Se teki Debussystä kertaheitolla kuuluisan, ja hänestä tuli yksi aikakauden johtavista säveltäjistä.
Koli
Laskettelu
Kolin rinteet sijaitsevat Ukko-Kolilla. Siellä on neljä hiihtohissiä ja kuusi rinnettä. Suurin korkeusero on 230 metriä, ja rinteiden pituus 800–1 500 metriä. Ukko-Kolilla on yksi Suomen jyrkimmistä laskettelurinteistä (33,8 astetta).
Kolin rinteet valittiin vuoden hiihtokeskukseksi 2013.
Laskettelutoimintaa Kolilla pyörittävä PKO lakkautti laskettelutoiminnan Loma-Kolin rinteillä vuonna 2016.
Claude Debussy
Musiikkityyli
Toinen merkkiteos oli ooppera Pelléas et Mélisande (1893–1902), Debussyn vastaus wagnerilaisille oopperoille. Maurice Maeterlinckin näytelmään perustuva ooppera vaikutti suuresti nuoreen ranskalaiseen säveltäjäpolveen, muun muassa Maurice Raveliin, ja oli jotakin aivan uutta länsimaisen taidemusiikin historiassa.
Koli
Laskettelu
PKO keskittyy nykyään laskettelutoimintaan Ukko-Kolilla ja Loma-Kolin toiminnasta vastaa uusi yrittäjä.
Katti Matikainen
Katti Matikainen on Pikku Kakkosessa esiintyvä kuvitteellinen hahmo, joka on ollut mukana ohjelmassa vuodesta 2001 lähtien. Hahmo syntyi Henna Rusasen piirtamästä kuvasta. Katti Matikaista näyttelee Silja Sillanpää.
Koli
Kolin nimi
thumb|Kolin vanha nimi Mustarinta (MvstaRinda) näytti tarkoittavan koko vaaraseutua tässä vuoden 1649 Eric Utterin kartassa.
Claude Debussy
Musiikkityyli
Menestystä saaneiden sävellysten sarja jatkui. Vuosisadan vaihteessa Debussy sävelsi arvostetuimmat orkesterikappaleensa: kolme nokturnoa (Nocturnes, 1899) ja sinfoniateoksen La Mer (1905). Pianolle sävelletty Bergamasque-sarja (Suite bergamasque, 1890) sisältää Debussyn ehkä tunnetuimman kappaleen Clair de Lune. Pienelle tyttärelleen hän sävelsi pianosarjan Children's Corner (1909). Debussyn preludeja, joita syntyi yhteensä kaksikymmentäneljä, on usein verrattu Chopinin vastaaviin. Ne sisältävät suositut kappaleet La Fille aux Cheveux de Lin (Pellavatukkainen tyttö) ja La Cathédrale Engloutie (Uponnut katedraali). Näistä viimeksi mainittu sai aiheensa bretagnelaisen perimätiedon tuntemasta, varhaiskeskiajalla mereen vajonneesta Ysin kaupungista, jonka kirkonkellojen äänen kerrotaan yhä silloin tällöin kuuluvan meren alta.
Viimeiset teokset
Elämänsä loppuvaiheen tuotannossa Debussy näyttäytyy kokeilevampana kuin koskaan radikaalissa nuoruudessaan. Hän käyttää peittelemättä riitasointuja; sävellysten muoto on epäsäännöllinen ja katkonainen. Viimeisissä teoksissa on häivähdys Stravinskin vaikutusta sekä uusklassismia, joka tuli suosituksi vasta säveltäjän kuoleman jälkeen. Säveltäjä oli masentunut ensimmäisen maailmansodan kulusta, mikä heikensi hänen terveydentilaansa. Debussy kuoli paksusuolen syöpään Pariisissa 25. maaliskuuta 1918, Pariisin pommitusten aikaan, ja hänet haudattiin Cimetière de Passyn hautausmaalle. Ranskan sotatilanne oli huono, eivätkä olosuhteet sallineet juhlavien hautajaismenojen järjestämistä. Monet suunnitelmat ja jo aloitetut sävellykset jäivät kesken: Debussyllä oli aikeita muun muassa säveltää ooppera Edgar Allan Poen tekstiin Usherin talon häviö. Jälkipolvet ovat tunnustaneet hänen asemansa yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä taidemusiikin säveltäjistä.
Koli
Kolin nimi
Kolin nimi vanhoissa kartoissa (ennen 1800-lukua) oli Mustarinta tai Mustarintanen, yhtenä useista eri nimivariaatioista. Mustarinta-nimeä on myös toisinaan käytetty vaarojen ja tunturien yleisnimenä sekä yhtenä karhun kiertoilmauksista. On arvioitu, että Kolin nimitys 'Mustarinta' juontaa juurensa juuri karhusta. Tätä ajatusta tukee lisäksi Kolin lakialueella sijaitseva luonnonkivi, joka muistuttaa muodoltaan karhun päätä. 'Mustarinta' voi myös kuvata vaarojen muotoa ja väritystä kauempaa katsottuna.
1700-luvulla nimi alkoi kartoissa muuttua Koliksi. Ei tiedetä, kuvastiko tämä nimityksen muuttumista myös kansan suussa. Nimityksiä 'Mustarinta' ja 'Koli' tiedetään kuitenkin jonkin aikaa käytetyn rinnakkain. Koli-nimen alkuperää tai syntyajankohtaa ei tiedetä. Erään arvion mukaan se voisi tulla purojen solinasta, jota on kutsuttu murteellisesti kolinaksi. Koli-sana voi myös tulla karjalan kielen kaljua ja paljasta tarkoittavasta sanasta, jolloin se kuvaisi avonaisia kalliohuippuja. Mielikuvituksellisemman teorian mukaan Koli-nimitys voisi tulla uhrihalkeamaan tiputettujen uhrilahjojen kolinasta.
Talvisota
thumb|250px|Pohjoinen Eurooppa marraskuussa 1939.
Talvisota oli 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940 Suomen ja Neuvostoliiton välillä käyty sota. Neuvostoliitto aloitti talvisodan hyökkäämällä ilman sodanjulistusta, ja sota päättyi 105 päivää myöhemmin Moskovan rauhansopimukseen. Kansainliitto tuomitsi hyökkäyksen ja erotti Neuvostoliiton jäsenyydestään 14. joulukuuta 1939. Talvisodan syttymistä edelsivät neuvottelut Suomen itärajan siirtämiseksi rauhanomaisesti kauemmaksi Pietarin (Leningrad) suurkaupungista. Niin kutsuttujen Jartsev-neuvottelujen suomalaisena osallistujana oli ulkoministeri Eljas Erkko, joka taipumattomalla neuvottelulinjallaan vaikutti talvisodan syttymiseen.
Toinen maailmansota oli alkanut kolme kuukautta aikaisemmin Saksan ja Neuvostoliiton miehitettyä Puolan. Koska länsirintamalla oli käynnissä vähätapahtumainen valesota, länsimaiden lehdistö seurasi talvisotaa tarkasti. Termeistä sisu ja Molotovin cocktail tuli kansainvälisesti tunnettuja. Nimitys talvisota tuli käyttöön vasta jatkosodan aikana, muun muassa Mannerheimin päiväkäskyssä n:o 1 kesäkuussa 1941, mutta ei vakiintunut heti. Varhaisempia ja osin rinnakkaisia nimityksiä olivat muun muassa Suomen sota 1939–40 ja Suomen ja Venäjän sota 1939–40. Sota käynnistyi Mainilan laukauksista, joita historioitsijat pitävät Neuvostoliiton lavastamana iskuna, jota käytettiin sotatoimien käynnistämisen oikeutuksena. Mainilan laukauksien seurauksena Neuvostoliitto purki Suomen ja Neuvostoliiton välisen hyökkäämättömyyssopimuksen yksipuolisesti ja lähetti Suomelle suhteiden kärjistymisestä nootin.
Sota on tunnettu erityisen vaikeista talviolosuhteista (talvi 1939–1940 oli vuosisadan kylmimpiä), puna-armeijan valtavista miestappioista, suomalaisten mottitaktiikasta sekä ”talvisodan hengestä”. Sodan seurauksena Suomi menetti Neuvostoliitolle noin kymmenesosan maa-alueistaan ja neljänneksi suurimman kaupunkinsa Viipurin (31.12.1939 Helsingin asukasluku oli 315 727, Tampereen 78 012, Turun 75 578 ja Viipurin 74 403). Talvisodan synnyttämä revanssihenki oli osaltaan viemässä Suomea jatkosotaan.
Suurvallat Saksa ja Neuvostoliitto
Ensimmäinen maailmansota merkitsi Saksalle ja Neuvosto-Venäjälle suurvalta-aseman menetystä. Molemmat maat toipuivat 1930-luvulla tultaessa diktatuureina takaisin suurvaltojen joukkoon, ja alkoivat tavoitella menettämiään alueita takaisin. Euroopan demokraattiset suurvallat Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat poliittisesti heikkoja.
Suomen ja Viron itsenäistyttyä Venäjä oli menettänyt Kronstadtia lukuun ottamatta kaikki Suomenlahden rannikkolinnoitukset, mikä heikensi Leningradin puolustuksellista asemaa. Samaten Suomen ja Neuvostoliiton välinen valtakunnanraja kulki Rajajoella kaupungista vain noin 32 kilometrin etäisyydellä. Suomen valtaaminen tarjoaisi Neuvostoliitolle useita etuja: se voisi uhata Saksalle elintärkeän rautamalmin tuontia Pohjois-Ruotsista, hallita Itämerta, sekä saada Suomesta teollisuutta ja malmivarantoja.
Heti valtaannousunsa jälkeen Saksan johtaja Adolf Hitler aloitti järjestelmälliset toimet Versailles’n rauhansopimuksen luoman maailmanjärjestyksen purkamiseksi. Maaliskuussa 1935 Saksa sanoutui irti sen asevoimia rajoittavista sopimuksen määräyksistä ja julisti yleisen asevelvollisuuden sekä miehitti maaliskuussa 1936 Reininmaan. Tämä johti osaltaan siihen, että Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon jäsen ja NKP:n Leningradin piirin sihteeri, kenraalieversti Andrei Ždanov vertasi uhkaavan sävyisessä puheessaan marraskuussa 1936 Leningradia länteen avautuvaan ikkunaan, jonka takaa kuului yhä äänekkäämpänä ”fasismin pedonulvonta ja hammasten purenta”. Ždanovin puhe oli Neuvostoliiton läntisille naapureille varoitus siitä, että sotaan valmistautuva itäinen suurvalta ei sallinut Suomelle ja Baltian maille sellaista ylellisyyttä kuin puolueettomuus.
Suomen ja Neuvostoliiton suhteet
Suomi oli kuulunut Venäjän keisarikuntaan vuosina 1809–1917. Suomen suuriruhtinaskunnan ja emämaa Venäjän väliset suhteet olivat olleet vakaat ja rauhalliset aina venäläistämis- eli sortokausiin ja ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Suursota hajotti Venäjän keisarikunnan vuonna 1917, ja mullistuksen yhteydessä Suomi itsenäistyi, mutta sitä seurasi sisällissota, jossa neuvosto-Venäjä tuki punakaartia ja Saksa osasto Brandensteinin ja Saksan Itämeren divisioonan voimin valkoisia. Sisällissodan jälkeen suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tunkeutui Venäjän alueelle niin sanottujen heimosotien yhteydessä.
Sodan jälkeen Suomen ja Neuvostoliiton välisiä suhteita leimasivat epäluulo ja kaunaisuus, joita Suomessa 1920–1930-luvuilla esiintynyt oikeistoradikalismi ja Neuvostoliiton sekaantuminen Suomen sisäisiin asioihin kommunistien toimintaa tukemalla pahensivat. Neuvostoliiton vahvistuessa se alkoi kiinnostua entisten reuna-alueidensa palauttamisesta. Muodollisesti maiden väliset suhteet paranivat muun muassa vuonna 1932 solmitun hyökkäämättömyyssopimuksen myötä, mutta käytännössä välit olivat toista maailmansotaa ennen varsin viileät. Vuoden 1939 syyskuun tilanteessa suomalaiset pyrkivät lähinnä tukeutumaan kansainväliseen yhteisöön, Kansainliittoon ja Pohjoismaiseen yhteistyöhön.
Neuvostoliitossa seurattiin tarkoin Lapuanliikkeen, Isänmaallisen Kansanliikkeen ja Akateemisen Karjala-Seuran taholta harjoitettua kommunistien vainoa, saksalaisystävällisyyttä ja Suur-Suomi -haaveilua. Haaveet Suur-Suomesta saivat vakavan sävyn, kun venäläisten käsityksen mukaan niiden toteuttamisen taustavoimaksi oli kaavailtu Saksaa. Keväällä 1938 Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettiläs Vladimir Derevjanski kiinnitti Moskovaan lähettämässään raportissa huomiota siihen, että Helsingin vapauttamisen 20-vuotisjuhlassa 16. toukokuuta 1938 kenraali Rüdiger von der Goltz, joka oli toiminut saksalaisten apujoukkojen komentajana vuonna 1918, oli ottanut marsalkka Gustaf Mannerheimin kanssa vastaan juhlaparaatin Kaartin soittokunnan soittaessa saksalaista "Alte Kameraden" (Vanhat toverit) -marssia.
Kallion hallituksen ulkoministeriksi tullut Rudolf Holsti pyrki parantamaan Suomen ja Neuvostoliiton suhteita vierailemalla Moskovassa, mikä toteutui helmikuussa 1937. Holstin matkaa kannattivat kotimaassa poliittinen vasemmisto ja keskusta, sitä vastaan olivat oikeisto ja sotilaspiirit. Kyseessä oli ensimmäinen Suomen ulkoministerin vierailu Neuvostoliitossa 20 vuoteen. Vierailun aikana Neuvostoliiton puolustusministeri, marsalkka Kliment Vorošilov kysyi Holstilta, mitä Suomi tekisi, jos jokin kolmas valtio käyttäisi Suomen aluetta hyökkäykseen Neuvostoliittoa vastaan. Holsti vastasi henkilökohtaisena kantanaan, että Suomi taistelee jokaista maahantunkeutujaa vastaan. Holstin kannan vahvisti virallisesti presidentti Kyösti Kallio virkaanastujaispuheessaan eduskunnassa maaliskuun alussa 1937. Kallion valinta presidentiksi ja Cajanderin hallituksen nimittäminen nostivat Suomen johtoon henkilöitä, jotka eivät olleet Moskovan silmissä niin saksalaismielisiä kuin edeltäjänsä. Liennytyksen kausi jäi kuitenkin lyhyeksi, kun Neuvostoliitto halusi diplomaattisen lähentymisen lisäksi konkreettisia turvallisuuspoliittisia tuloksia.
Neuvostoliiton propaganda pyrki ottamaan kaiken hyödyn irti suomalaisten oletetuista hyökkäyssuunnitelmista Itä-Karjalaan välittämättä siitä, että tällaisesta haaveili vain pieni äärioikeistolainen vähemmistö. Neuvostoliiton oma toiminta syksyllä 1939 osoitti, ettei se voinut odottaa suomalaisten pystyvän hyökkäämään, kun se ei uskonut suomalaisten kykenevän edes puolustamaan omaa maataan. Sen sijaan Neuvostoliitto pelkäsi saksalaisten sivustaiskua Suomen kautta Leningradia vastaan samoin kuin keisarillinen Venäjä oli ensimmäisen maailmansodan aikana pelännyt saksalaisten hyökkäystä Pietariin Etelä-Suomen kautta, jolloin puolustuskyvyttömäksi oletettu Suomi olisi avuton ottamaan itsenäistä kantaa asioihin. Jukka L. Mäkelän mukaan Suomi oli Moskovan näkökulmasta sotilaallinen tyhjiö, joka Neuvostoliiton oli täytettävä ennen kuin sen tekisi jokin toinen suurvalta.
Suomen ja Saksan suhteet
Saksa oli Ruotsin ohella tärkein vaikutteiden lähde Suomessa 1930-luvulla. Kansallissosialistien kannatus oli Suomessa kuitenkin marginaalista. Maaliskuussa 1937 nimitetylle Cajanderin punamultahallitukselle ei ollut lainkaan samantekevää, millainen järjestelmä Saksassa vallitsi ja miten vallanpitäjät siellä menettelivät. Saksan Helsingin-lähettiläs Wipert von Blücher raportoi Berliiniin suomalaisten nuivasta asenteesta Saksaa kohtaan ja etenkin sosialidemokraattisten lehtien harjoittamasta Saksalle vihamielisestä propagandasta työväestön keskuudessa. SDP:n pää-äänenkannattaja Suomen Sosialidemokraatti tuomitsikin maaliskuussa 1938 jyrkin sanoin Anschlussin eli Itävallan liittämisen Saksaan, vaikka tämä olikin tapahtunut näennäisen ”kansanäänestyksen” nojalla.
Pohjoismainen suuntaus, Ahvenanmaan linnoitussuunnitelmat ja suunnitelma pohjoismaisesta vapaaehtoisosastosta
Vuonna 1921 Suomi solmi Varsovassa sopimuksen, joka liitti Suomen Puolan johtamaan itäeurooppalaiseen valtioryhmään. Tämä valtioryhmä muodosti puskurivyöhykkeen Ranskan ja Neuvostoliiton välille. Suomi ei kuitenkaan ratifioinut sopimusta, jonka se koki sisältävän vaaroja turvallisuuden sijasta, ja 1930-luvulle tultaessa tämä niin sanottu balttilainen suuntaus hiipui Suomessa.
Pohjoismaisen yhteistyön pohjaksi ei sen sijaan tarvittu muodollisia sopimuksia. Suomi liittyi vuonna 1933 ns. Oslo-valtioihin, joihin kuului Pohjoismaiden lisäksi Benelux-maat. Seuraavana vuonna Suomi osallistui ensimmäistä kertaa Pohjoismaiden ulkoministerien kokoukseen. Pohjoismainen yhteistyö kehittyi ns. pohjoismaiseksi suuntaukseksi, joka korosti puolueettomuutta. Joulukuussa 1935 pohjoismainen suuntaus valittiin Suomen viralliseksi ulkopoliittiseksi linjaksi. Suomen hyväksyminen Pohjoismaihin ei ollut itsestään selvää, sillä epäilyksiä aiheuttivat erityisesti Kivimäen hallituksen aikana (1932–1936) Suomen demokratian aitous, suhteet Saksaan ja ruotsin kielen asema. Varsinkin Cajanderin hallituksen aikana (1937–1939) näitä epäilyksiä onnistuttiin hälventämään ja yhteistyö Pohjoismaiden kanssa syveni.
Pohjoismaiden yhteistyön kehittyminen näkyi esimerkiksi ulkoministerien tapaamisten lisääntymisenä, kaupallisen yhteistoiminnan esteiden poistamisena, yhteisellä suunnitelmalla kriisiaikojen huollon turvaamiseksi, yhdenmukaistetulla esiintymisellä Kansainliitossa ja yhteisenä suhtautumisena esimerkiksi Espanjan sisällissotaan. Vuonna 1938 hyväksyttiin yhteiset puolueettomuussäännöt, joiden kautta maailman toivottiin tunnustavan Pohjoismaat ”rauhoitetuksi alueeksi, jossa ei kannattaisi metsästää”. Pohjoismainen yhteistyö ei johtanut kuitenkaan puolustusliittoon, koska sille ei ollut poliittisia edellytyksiä. Suomi pelkäsi Neuvostoliittoa, Ruotsi Neuvostoliittoa ja Saksaa, Tanska Saksaa, ja Norja kuvitteli, ettei sen sijaintinsa puolesta tarvinnut pelätä ketään. Norja kuitenkin Saksan mielestä liittyi Pohjanmeren hallintaan oleellisella tavalla ja Tanskan salmiin, joten se ei hyväksynyt Norjan Englantia ymmärtävää puolueettomuuspolitiikkaa. Saksan varustautumiselle oleellista olivat yhteydet Ruotsiin ja rautamalmin hankinta sieltä.
Vaikka puolustusliittoa ei syntynytkään yhteisen vihollisen puuttuessa, Pohjoismaita yhdisti pyrkimys välttää sotaan joutuminen. Siksi vuonna 1938 alettiin puhua ”sotilaallisiin toimenpiteisiin asti ulotetusta puolustusvalmiudesta”. Lopulta pohjoismaisesta puolustusliitosta jäi jäljelle vain Ruotsin ja Suomen pyrkimys sotilaalliseen yhteistyöhön Ahvenanmaan saaristossa.
Syksyllä 1939 P. E. Svinhufvud, Toivo Kivimäki, Antti Hackzell, Mauri Honkajuuri, K. N. Rantakari ja Ragnar Nordström perustivat yksityisen poliittisen klubin, joka kokoontui perjantai-iltaisin Hotelli Kämpissä keskustelemaan sodan vuoksi heikentyneestä turvallisuustilanteesta. He päättivät keskenään toimia pohjoismaisista vapaaehtoisista koostuvan sotajoukon valmistelemiseksi tarkoituksenaan lähettää tuo sotajoukko Pohjois-Suomen puolustukseksi Neuvostoliiton mahdollista hyökkäystä torjumaan. Nordström ja Hackzell tekivät syksyn aikana yhteensä kolme matkaa Tukholmaan ja saivat hankkeeseen mukaan ruotsalaisen majuri Allan Wingen. Ruotsin hallitus ei kuitenkaan sallinut vapaaehtoisten värväystä. Vapaaehtoisten värväys saatiin käyntiin vasta, kun talvisota oli jo syttynyt. Tukholmassa perustettiin Svenska Frivilligkåren, joka toimi ruotsalaisen kenraali Ernst Linderin alaisuudessa ja johon myös majuri Winge oli liittynyt. Ruotsalaisen vapaaehtoisosaston esikuntapäällikkönä toimi everstiluutnantti Carl August Ehrensvärd.
Jartsev-neuvottelut Suomessa
thumb|250px|[[Juho Kusti Paasikivi|Valtioneuvos Paasikivi lähdössä Helsingin rautatieasemalla Moskovan neuvotteluihin lokakuussa 1939. Saattajina vasemmalla silloinen pääministeri A. K. Cajander, eduskunnan puhemies Väinö Hakkila ja oikealla puoliso Alli Paasikivi.]] Suomessa 14. huhtikuuta 1938 saapui Neuvostoliiton Helsingin lähetystön toinen sihteeri Boris Jartsev tapaamaan ulkoministeri Rudolf Holstia. Jartsevin mukaan neuvostohallitus oli varma, että Saksa suunnitteli hyökkäystä Neuvostoliittoon ja että suunnitelmiin kuului sivustaisku Suomen kautta. Siten Suomen suhtautuminen saksalaisten maihinnousuun oli tärkeää Neuvostoliitolle. Puna-armeija ei jäisi odottamaan Rajajoelle, mikäli Suomi sallisi maihinnousun. Toisaalta mikäli Suomi vastustaisi saksalaisten maihinnousua, Neuvostoliitto antaisi sotilaallista ja taloudellista apua, sillä Suomen kykyyn torjua saksalaisten maihinnousu omin voimin ei luotettu. Jartsev-neuvottelujen aloittamiseen johti Anschluss eli Itävallan liittäminen Hitlerin Saksaan maaliskuussa 1938, mikä Moskovan näkökulmasta merkitsi ensimmäistä repeämää Neuvostoliiton läntisessä puskurivyöhykkeessä.
Seuraavien viiden kuukauden aikana Jartsev keskusteli useita kertoja muun muassa pääministeri A. K. Cajanderin ja valtiovarainministeri Väinö Tannerin kanssa. Suomen vakuutus siitä ettei Suomi sallisi, että sen koskemattomuutta loukataan tai sen kautta hyökättäisiin Neuvostoliittoon, ei ollut riittävä Neuvostoliitolle. Neuvostoliitto vaati salaista sopimusta, joka mahdollistaisi sen osallistumisen Suomen – ja ennen kaikkea sen merirajojen – puolustamiseen Saksan hyökätessä sekä Ahvenanmaan linnoittamiseen; lisäksi se olisi halunnut myös saada linnoitetun ilma- ja meripuolustustukikohdan Suursaareen. Suomi torjui Jartsevin ehdotuksen elokuun lopulla 1938.
Maaliskuussa 1939 Neuvostoliitto ilmoitti, että haluaa vuokrata 30 vuodeksi Suursaaren, Lavansaaren, Tytärsaaret ja Seiskarin. Myöhemmin saarten vastineeksi tarjottiin maa-aluetta Itä-Karjalasta. Mannerheim oli valmis luovuttamaan saaret, joita tosiasiassa ei olisi pystytty puolustamaan, sekä rajantarkistuksiin Kannaksella. Näiden neuvottelujen katkeaminen 6. huhtikuuta 1939 johti Moskovan neuvotteluihin syksyllä 1939.
Moskovan neuvottelut Suomen alueesta
thumb|250px|Syksyllä 1939 Suomi ja Neuvostoliitto kävivät neuvotteluita Karjalankannaksen rajasta. Neuvostoliitto esitti uutta rajaa vedettäväksi lähelle Viipuria. Suomalaiset olivat valmiita tarjoamaan lähinnä rajan oikaisuja. 23. elokuuta allekirjoitetun Molotovin–Ribbentropin-sopimuksen jälkeen Suomessa tunnettiin aluksi helpotusta siitä, että Saksan ja Neuvostoliiton välinen konflikti ja sen myötä Suomen joutuminen mukaan suursotaan näytti olevan vältetty. Varsin pian alettiin kuitenkin epäillä, minkä hinnan Hitler oli maksanut selustansa turvaamisesta. Hinta oli piilotettu sopimuksen salaiseen lisäpöytäkirjaan, joka osoittautui Suomelle ja Baltian maille kohtalokkaaksi: yhdessä Puolan itäosan kanssa ne luettiin kuuluviksi Neuvostoliiton etupiiriin. Stalin puolestaan osti sopimuksella lisäaikaa varustautumiseen, sillä hän – samoin kuin Hitler – tiesi sopimuksen vain lykkäävän Saksan ja Neuvostoliiton yhteenottoa tuonnemmaksi. Syyskuun alussa 1939 Saksa hyökkäsi Puolaan ja toinen maailmansota alkoi Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan julistettua Puolalle antamansa lupauksen mukaisesti sodan Saksalle. Sodanjulistukseen yhtyivät Brittiläiseen kansainyhteisöön kuuluneet Intia, Australia ja Uusi-Seelanti. Neuvostoliitto hyökkäsi Molotov-Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti Puolaan reilu viikko Saksan jälkeen. Sille Puolan takaajat eivät sotaa enää julistaneet.
Neuvostoliitto kutsui Suomen edustajat neuvottelemaan Moskovaan ”konkreettisista poliittisista kysymyksistä” 5. lokakuuta 1939. Neuvottelut käytiin kolmessa jaksossa, 12.–14. lokakuuta, 3.–4. marraskuuta ja 9. marraskuuta 1939. Suomen neuvottelijoina ensimmäisellä kerralla olivat lähettiläs, valtioneuvos J. K. Paasikivi, Suomen Moskovan lähettiläs Aarno Yrjö-Koskinen, ulkoministeriön jaostopäällikkö Johan Nykopp ja sotilasasiantuntijana eversti Aladár Paasonen. Toisella ja kolmannella matkalla suomalaisvaltuuskunnassa oli toisena pääneuvottelijana Paasikiven rinnalla valtiovarainministeri Väinö Tanner. Kolmannella matkalla oli mukana vielä valtioneuvos Rafael Hakkarainen. Neuvostoliitto esitti, että Suomi luovuttaisi Neuvostoliitolle osia Karjalankannakselta ja Suomenlahden ulkosaaret sekä näiden lisäksi Hangon ja Lappohjan sataman. Vastaavasti Neuvostoliitto tarjosi aluevaihtoa, jossa Suomi olisi saanut laajempia alueita Itä-Karjalan Repolasta ja Porajärveltä. Repola ja Porajärvi olivat alueita, jotka olivat pyrkineet itsenäistymään 1918–1920 Venäjästä, mutta jotka Tarton rauhansopimuksessa jäivät neuvosto-Venäjälle. Suomen valtioneuvosto ei suostunut vaihtokauppaan esitetyssä laajuudessa, koska sekä yleinen mielipide että eduskunta vastustivat sitä, vaan tarjosivat Neuvostoliitolle vain Leningradia lähinnä olevia alueita, Kuokkalan mutkaa ja Terijokea. Neuvottelut katkesivat 9. marraskuuta. Suomalaisneuvottelijat palasivat Helsinkiin mielessään Neuvostoliiton ulkoministerin Vjatšeslav Molotovin viimeisen neuvottelukierroksen aikana lausumat pahaenteiset sanat: ”Nyt ovat siviiliviranomaiset käsitelleet asiaa, ja kun ei ole päästy sopimukseen, täytyy asia antaa sotilaiden haltuun.” Nykyisen venäläisen historiankirjoituksen mukaan neuvottelutulos olisi ollut mahdollinen lokakuun loppuun, jolloin Suomen vastaisen sodan suunnitelma hyväksyttiin lopullisesti.
Neuvostoliitto oli esittänyt aikaisemmin vastaavat vaatimukset Baltian maille, jotka suostuivat luovuttamaan puna-armeijalle tukikohtia alueillaan. Suomalaiset valitsivat toisin: Suomi kutsui reservinsä sotilaat 10. lokakuuta 1939 alkaen ylimääräiseen kertausharjoitukseen, joka merkitsi käytännössä liikekannallepanoa. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina marraskuussa. Lopulta Neuvostoliitto lavasti 26. marraskuuta 1939 Mainilan laukaukset, joilla Neuvostoliitto perusteli sotaa puolustuksellisena toimenpiteenä. 28. marraskuuta Neuvostoliitto sanoutui irti hyökkäämättömyyssopimuksesta ja katkaisi diplomaattisuhteet maiden väliltä 29. marraskuuta.
Neuvostoliiton hyökkäysvalmistelut
Jo kevään 1939 neuvottelujen päätyttyä tuloksettomina oli Neuvostoliiton johdossa harkittu sotilaallisen konfliktin mahdollisuuksia. Kesäkuussa 1939 Stalin kiinnitti Leningradin sotilaspiirin komentajan kenraali Kirill Meretskovin huomiota siihen vaaraan, jonka Suomen ”neuvostovihamielisyys” aiheutti. Kun Stalin korosti odottavansa Saksan taholta vakavia toimia vielä samana kesänä, hän antoi Meretskoville tehtäväksi laatia rajojensuojaamis- ja vastahyökkäyssuunnitelman Suomen puolustusvoimia vastaan, jos nämä tekisivät sotilaallisen provokaation.
Leningradin sotilaspiirin liikekannallepano aloitettiin hyvissä ajoin, kun reservejä alettiin kutsua palvelukseen 1.8.1939 lähtien. Myös puhdistuksista selvinneitä ja Karjalan kansallisissa joukoissa palvelleita suomalaisia sotilaita ja punaupseereita ryhdyttiin uudelleen rekisteröimään puna-armeijan reserviin.
Toisen maailmansodan sytyttyä syyskuun alussa 1939 Neuvostoliitto julisti liikekannallepanon, jonka yhteydessä myös Suomen vastaisilla rajoilla olleita joukkoja vahvistettiin. Sota-asiainkansankomissaari marsalkka Kliment Vorošilovin ja esikuntapäällikkö Šapošnikovin antamilla käskyillä määrättiin 11. ja 14. syyskuuta Leningradin sotilaspiirin sotaneuvostoa keskittämään joukot hyökkäyksen lähtöalueille. Myös ilmavoimat keskitettiin sotilaspiirin kentille ja saatettiin taisteluvalmiuteen. Ilmeisesti varsinaiset sotaan tähdänneet keskitykset aloitettiin vasta sitten, kun neuvostojohdolle oli selvinnyt Suomen taipumattomuus. Tätä tukee se, että Neuvostoliiton konkreettiset sotatoimet Suomea vastaan alkoivat kaksi viikkoa sen jälkeen, kun suomalaisten ja neuvostoliittolaisten väliset neuvottelut olivat katkenneet. Kun Puolan sotaretki osoittautui odotettua lyhemmäksi ja kun Baltian tukikohdat saatiin nopeasti miehitetyiksi, voitiin näille suunnille alun perin tarkoitettuja joukkoja siirtää Suomen itärajan tuntumaan.
Ensimmäinen operaatiosuunnitelma Suomen valtaamiseksi allekirjoitettiin 29.10.1939. Stalin ei hyväksynyt yleisesikunnan päällikkö Šapošnikovin esittelemää suunnitelmaa, vaan siirsi suunniteltujen operaatioiden johdon Leningradin sotilaspiirille, koska yleisesikunnan tuli hoitaa tärkeämpiä tehtäviä. Lisäksi Stalin siirsi Šapošnikovin lomalle.
Moskovan diplomaattipiireissä kiersi marraskuun puolivälissä julkisena salaisuutena tieto, että Suomen rajalle oli keskitetty jo 18 puna-armeijan divisioonaa. Neuvostoliittolaiset sotavangit kertoivat talvisodan aikana, että Suomen rajoille keskitetyissä puna-armeijan joukko-osastoissa oltiin marraskuun puolivälistä lähtien varmoja sodan syttymisestä. Samaan aikaan Moskovan yleisesikunta-akatemian opetus keskeytettiin ja sekä kaikki kurssilaiset että heidän opettajansa komennettiin välittömästi Leningradin sotilaspiirin esikunnan käytettäviksi.
Sota-asiainkomissaari marsalkka Vorošilov antoi 17. marraskuuta käskyn Leningradin sotilaspiirin saattamisesta täyteen sotavalmiuteen 20. marraskuuta mennessä. Leningradin sotilaspiirin esikunnan laatima lopullinen operaatiosuunnitelma valmistui 20. marraskuuta. Valmisteluihin kuuluivat sekä suomenkielisen toimituksen perustaminen marraskuussa Moskovan radioon (Radio Moskva) sotapropagandan lähettämiseksi että Neuvostoliiton edustustojen käynnistämä Suomen valuutan osto. Neuvostoliiton lähetystö Helsingissä osti 20.-27. marraskuuta Pohjoismaiden Yhdyspankista ja Kansallis-Osake-Pankista yli 41 miljoonaa markkaa uusina 1000 markan seteleinä. Markkoja tarvittiin siviiliväestön kanssa tekemisiin joutuvien joukko-osastojen sotakassoihin.
Neuvostojohdon ennakkokäsityksen mukaan sodasta Suomea vastaan ei pitänyt tulla vaikeaa eikä pitkäaikaista. Saksa pysyisi varmasti Molotov-Ribbentrop-sopimukselle uskollisena eikä puuttuisi asiaan, eikä Ruotsikaan auttaisi Suomea. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov määräsi Neuvostoliiton Tukholman-lähettilään Aleksandra Kollontain nimenomaan huolehtimaan siitä, että Ruotsi, Norja ja Tanska eivät sekaantuisi Suomen ja Neuvostoliiton väliseen selkkaukseen, ja kehotti ivallisesti muita Pohjoismaita vain ”pitämään kiinni rakkaasta puolueettomuudestaan”. Suomen omasta puolustuskyvystä eivät odottaneet ihmettä muut kuin suomalaiset itse. Etenkin Leningradin puoluesihteeri, kenraalieversti Andrei Ždanov sai Stalinin vakuuttuneeksi siitä, että Suomi voitaisiin hoitaa ”siististi” Leningradin sotilaspiirin voimin. Suomen työväestön oletettiin nousevan kapinaan porvarihallitusta vastaan ja ottavan puna-armeijan vastaan ”vapauttajana”, mikä olisi vapauttanut Neuvostoliiton kiusallisesta hyökkääjänä esiintymisen painolastista. Pari kuukautta aiemmin puna-armeija oli vastarinnatta miehittänyt Itä-Puolan, jonka väestö oli pääosin ukrainalaisia ja valkovenäläisiä. Siellä se oli esiintynyt heimoveljien vapauttajana näiden jouduttua Puolan valtion hajoamisen seurauksena alttiiksi ”kaikenlaisille vaaroille”, joten yhtä hyvin se voisi marssia Suomeen vapauttamaan ”proletaareja”.
Propagandahyökkäys sodan aattopäivinä
Suomalaisten ja neuvostojohdon välisten neuvottelujen katkettua Neuvostoliiton sanomalehdistö aloitti marraskuun puolivälissä 1939 voimakkaan Suomea vastaan suunnatun arvostelu- ja parjauskampanjan. Lehdissä julkaistiin tahallisesti ja tarkoituksellisesti väritettyjä, Suomen näkökulmasta käsittämättömiltä tuntuneita uutisia. Kampanjan tarkoituksena oli suureksi osaksi Neuvostoliiton väestön mielialan muokkaaminen kannattamaan Suomeen tehtävää hyökkäystä. Kirjoituksissa kerrottiin muun muassa suomalaisten sotilaiden karkaamisista varuskunnistaan ja kapinoinnista upseereitaan kohtaan, reserviläisten ja suojeluskuntalaisten välisistä kahakoista, jotka olivat vaatineet kuolonuhreja, sekä eräänä ääriesimerkkinä Tampereella muka toteutetusta 1 500 ateistin likvidoinnista. Suomalaisten yleisen mielipiteen sanottiin vastustavan Suomen valtuuskunnan asennetta Moskovan neuvotteluissa ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen yllyttävän taloudellisen mahtiasemansa turvin Suomen hallitusta sotaisiin seikkailuihin. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattajassa Pravdassa 26. marraskuuta 1939 julkaistussa kirjoituksessa pääministeri A. K. Cajanderia solvattiin ”tunkiolla kiekuvaksi kukoksi”, ”kiemurtelevaksi käärmeeksi”, ”ahneeksi pikkupedoksi”, ”imperialistien sätkynukeksi” ja ”päällään seisovaksi sirkusklovniksi”. Suomen Moskovan-lähettiläs Aarno Yrjö-Koskinen, joka oli kutsuttu saman päivän iltana ulkoministeri Vjatšeslav Molotovin luo, aikoi esittää tälle vastalauseensa Pravdan kirjoituksesta, mutta ennen kuin Yrjö-Koskinen sai puheenvuoron, Molotov luki hänelle Neuvostoliiton hallituksen Suomen hallitukselle osoittaman jyrkän nootin Mainilan laukausten johdosta.