cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taskurahat
Taskurahat (L’Argent de poche) on François Truffaut’n ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1976. Truffaut teki myös käsikirjoituksen yhdessä luottokirjoittajansa Suzanne Schiffmanin kanssa. Elokuvan pääkuvaajana toimi Pierre William Glenn, ja musiikin siihen teki Maurice Jarre.
Useista toisiinsa lomittuvista tarinoista koostuvassa, eri-ikäisistä lapsista kertovassa elokuvassa päähahmoja ovat vanttera ja ujo Patrick (Geory Desmouceaux) sekä kaveriensa hyljeksimä resuinen Julien (Philippe Goldman). Tapahtumapaikkana on Keski-Ranskan Auvergnen alueen pieni maaseutukaupunki nimeltä Thiers.
Vastaanotto ja arvostus
Synkän Adelen tarinan jälkeen tehty, humoristinen ja kepeä mutta kuitenkin realistinen Taskurahat sai hyvän palautteen sekä kriitikoilta että yleisöltä, vaikka sitä myös arvosteltiin liiasta sentimentaalisuudesta.
Suomessa elokuva sai teatteriensi-iltansa vasta pari vuotta valmistumisensa jälkeen joulukuussa 1978. Suomen televisiokanavilla Taskurahat on esitetty 1986, 1990, 1994 ,2019 ja 2020.
Jarkko Moilanen
Jarkko Moilanen (s. 10. joulukuuta 1974 Lahti) on API-talouden asiantuntija, tietokirjailija, usean avoimen yhteisön kuten esimerkiksi API:Suomi ja APIOps perustaja, IT-alan vaikuttaja ja intohimoinen tutkija.
Ura ja koulutus
Moilanen kirjoitti ylioppilaaksi 1993 Vääksyn lukiosta. Moilanen opiskeli 1994-1996 Maanpuolustuskorkeakoulun perustustutkinto-osastolla valmistumatta kuitenkaan upseeriksi. Moilanen aloitti 1997 valtio-opin opinnot Tampereen yliopistossa. Moilasen ura tohtoriksi asti on ollut työelämän ja opiskelun sovittamista yhteen. Muun muassa väitöskirjaan liittyvän tutkimuksen Moilanen suoritti työn ohessa. 1998-2004 Moilanen työskenteli Tampereen yliopiston Hypermedialaboratoriossa opettajana ja tutkijana. Vuosina 2004-2006 Moilanen työskenteli teollisuudelle automatisoituja XML -teknologiaan perustuvia dokumentaatiojärjestelmiä kehittävässä yrityksessä. Vuonna 2010 Moilanen johti hajautettua 3D -tulostamista kehittävän startup -yrityksen kehitystyötä Tampereella. Moilanen valmistui 2011 yhteiskuntatieteen maisteriksi ja pro gradu käsitteli hakkerikulttuuria. Moilanen haki saman tien jatko-opintoihin Tampereen yliopistoon informaatiotieteiden tiedekuntaan. Vuosina 2011-2013 Moilanen toimi MeeGo -yhteisön yhteisömanagerina.
Vuonna 2013 joulukuussa Moilanen siirtyi opetus- ja kulttuuriministeriöön ministeri Krista Kiurun projektin projektipäälliköksi. Vuonna 2015 Moilanen nimitettiin yleissivistävän koulutuksen ja varhaiskasvatuksen osaston kehittämispäälliköksi vastuualueenaan toimialan ICT -järjestelmien strateginen kehittäminen ja johtaminen. Moilanen väitteli kesällä 2017 Tampereen yliopistosta informaatiotieteiden tiedekunnasta tohtoriksi matalakustanteisiin 3D tulostimiin ja vertaistuontantoon (P2P) perustuvan ekosysteemin synnystä ja rakenteesta. Vuoden 2017 Moilanen työskenteli API -talouden startup yrityksessä liiketoimintajohtajana ja palasi tammikuussa 2018 virkaan opetus- ja kulttuuriministeriöön. Joulukuussa 2018 Moilanen siirtyi vastaamaan Platform of Trust -alustan kehittäjäkokemuksesta. Joulukuussa 2019 Jarkko nimitettiin Chief Development Officer tehtäviin Platform of Trust Oy:ssä.
Lokakuussa 2020 Jarkko otti vastuulleen Platform of Trust Oy:n Chief Operating Officer tehtävät. Samalla hän aloitti toisen väitöskirjan työstämisen. Tällä kertaa aihealueena on datan monetisointi, tuotteistamisprosessi ja työkalut datataloudessa.
Aktiivinen avoimien yhteisöjen perustaja
Moilanen on aina ollut kiinnostunut avoimen lähdekoodin toiminnasta ja hakkerikulttuurista. Kiinnostus ei ole ollut vain akateemista, vaan Jarkko on aktiivisesti osallistunut yhteisöjen perustamiseen ja luomiseen. Jarkko on ollut aktiivinen Ubuntu yhteisön jäsen vuodesta 2008. Lisäksi Jarkko on perustanut Tampereen Hacklab -yhteisön 2009. Sittemmin Jarkko perusti myös MeeGo Suomi -yhteisön joulukuussa 2010 toimien yhteisön yhteisömanagerina muutaman vuoden. Vuonna 2012 Moilanen perusti Lean Startup Tampere -yhteisön ja oli aktiivinen yhteisön kehittäjä vuoteen 2014. Vuonna 2014 Jarkko perusti Suomen ensimmäisen ohjelmistorajapintoihin keskittyvän API:Suomi -yhteisön. Vuonna 2015 Jarkko perusti APIOps -yhteisön, joka keskittyy ohjelmistorajapintojen tuottamisen automatisointiin. Moilanen myös lanseerasi samana vuonna termin APIOps ensimmäisenä maailmassa. Vuonna 2017 Moilanen perusti API Economy Hacklab -yhteisön, joka keskittyy API- talouden ilmiöiden tutkimiseen ja alan tutkijayhteisön kasvattamiseen sekä akateemisten julkaisujen tuottamiseen API -taloudesta. Vuonna 2018 Moilanen aloitti aktiivisen APItalisti brändin rakentamisen ja keskittyi API -talouden ilmiöiden tutkimiseen ja viestintään esiintyen useissa tapahtumissa asiantuntijana.
Toiminta kirjailijana
Jarkko väitteli tohtoriksi aiheesta 3D printing focused Peer Production : Revolution in design, development and manufacturing ja aiheeseen liittyvä väitöskirja on yksi harvoista 3D -tulostamisen ekosysteemiä kuvaavista teoksista. Väitöskirja koostuu artikkeleista, joista kaikki ovat yhdessä toisten tutkijoiden kanssa kirjoitettuja. Jarkon työtapa kirjailijana on yhteistyö toisten kanssa sen sijaan, että kirjoittaisi kaiken itse.
Lokakuussa 2017 Jarkko sai idean API -talous kirjan kirjoittamisesta ja ideoi sille nimen "API -talous 101". Nimi kuvastaa kirjan tarkoitusta, joka on tarjota API-talouden perustietopaketti liiketoiminnasta vastaaville ihmisille sen sijaan, että käsiteltäiin asiaa tekniikan näkökulmasta. Jarkko kutsui kirjoitusprosessiin mukaan 3 muuta tuntemaansa alan asiantuntijaa. Kirja julkaistiin ideoidulla nimellä elokuussa 2018 Alma Talentin toimesta. Kirjasta tehtiin 2019 englanninkielinen käännös nimellä "API Economy 101".
Syksyllä 2018 Jarkko aloitti uuden kirjan työstämisen englanniksi aiheesta "Build for Developers - Application Developers as Customers in API Economy". Myös tähän teokseen Jarkko kutsui muita alan asiantuntijoita mukaan, mutta tällä kertaa neuvonantajien rooliin. Mukaan kutsutut edustavat pääasiassa sovelluskehittäjiä eli tyypillisiä API -talouden asiakkaita ja rajapintojen kuluttajia. Koska kirjoitustyö eteni hitaasti, päätti Jarkko kokeilla uutta lähestymistapaa heinäkuusta 2019 eteenpäin. Hän alkoi kirjoittaa yhden kehittäjäkokemukseen liittyvän kirjoituksen päivässä omaan kirjoitussarjaan nimeltä 100 Days DX. Sarjan viimeinen yhteenkokoava kirjoitus valmistui 6.11.2019.
Keväällä 2022 Jarkko kirjoitti datatalouden liiketoiminnalliseen puoleen keskittyvän kirjan nimeltä "Deliver Value in the Data Economy". Kirja perustuu kokemuksiin yli 200 datatuotteen tekemisestä saatuihin oppeihin. Lisäksi kirjan kirjoittamisessa on käytetty paljon akateemisia lähteitä.
Cullen Jones
Jones nousi kuuluisuuteen vuoden 2006 Pan Pacific-mestaruuskilpailuissa. Siellä hän ui uuden kilpailuennätyksen 50 metrin vapaauinnissa ajalla 21.84. Lisäksi hän oli mukana maailmanennätyksen rikkoneessa 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueessa Michael Phelpsin, Jason Lezakin ja Neil Walkerin kanssa. Samalla joukkueella Jones oli voittamassa MM-kilpailuissa 2007 kultaa, rikkoen samalla kilpailuennätyksen. Samoissa MM-kilpailuissa hän jäi toiseksi 50 metrin vapaauinnissa, häviten Benjamin Wildman-Tobrinerille ainoastaan kuusi sekunnin sadasosaa.
Pekingissä 2008 Jones oli mukana voittamassa kultamitalia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä, jossa uivat myös Michael Phelps, Garret Weber-Gale ja Jason Lezak. Voitto tuli Lezakin huiman päätösosuudella, jolla hän ohitti Ranskan Alain Bernardin tuoden Yhdysvallat maailmanennätysajalla täpärään voittoon. Rooman MM-kilpailuissa 2009 hän ui alkuerissä Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueessa, joka voitti lopulta maailmanmestaruuden.
Jones saavutti Lontoon olympialaisissa 2012 hopeaa 50 metrin vapaauinnissa ajalla 21,54 ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Lisäksi hän ui alkuerissä Yhdysvaltojen 4 × 100 metrin sekauintiviestijoukkueessa, joka voitti loppukilpailussa kultaa.
Jones on opiskellut Yhdysvalloissa Pohjois-Carolinan yliopistossa.
Nightflight to Venus
Nightflight to Venus on saksalaisen diskoyhtye Boney M:n vuonna 1978 julkaistu kolmas albumi. Se sisältää singlehitit ”Rasputin”, ”Rivers of Babylon” ja ”Brown Girl in the Ring”. Mukana on myös covereita, kuten päätösraita ”Heart of Gold”, joka on alun perin Neil Youngin esittämä.
Albumia myytiin muun muassa Suomessa platinalevyyn oikeuttava määrä. Se oli listaykkönen ainakin Britanniassa, Länsi-Saksassa, Itävallassa, Ruotsissa ja Norjassa.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Ewald von Kleist
Paul Ludwig Ewald von Kleist (8. elokuuta 1881 Braunfels, Saksa – 13. marraskuuta 1954 Vladimir, Venäjä) oli saksalainen sotamarsalkka, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa ratsu-upseerina. Toisessa maailmansodassa hän johti Saksan 1. panssariarmeijaa. Sodan jälkeen hänet tuomittiin sotarikoksista Jugoslaviassa ja Neuvostoliitossa, missä hän kuoli vankilassa.
Upseerikokelaasta ensimmäiseen maailmansotaan
Kleist aloitti vuonna 1900 sotilasuransa upseerikokelaana 3. kuninkaallisessa kenttätykistörykmentissä, ja hänet ylennettiin seuraavana vuonna luutnantiksi.
Kleist liittyi vuonna 1910 Hannoverin ratsuväenkouluun ja meni samana vuonna naimisiin Gisela Wachtelin kanssa. Kleist jatkoi opintojaan sittemmin Preussin sotakorkeakoulussa Berliinissä.
Kleist siirrettiin maaliskuussa 1914 ratsumestariksi 1. husaarirykmenttiin. Ensimmäisen maailmansodan alussa hän oli mukana itärintamalla Tannenbergin taistelussa. Kleist palveli 1915–1918 upseerina länsirintamalla.
Ylennyksiä sotien välisenä aikana
Saksan asevoimat nimettiin vuonna 1920 Reichswehriksi. Kleistasti tuli 1923 Hannoverissa sijainneen ratsuväenkoulun opettaja. Hänet siirrettiin 1928 Breslauun 2. ratsuväkidivisioonaan. Kleist ylennettiin 1931 everstiksi, ja hänet nimettiin 9. jalkaväkirykmentin komentajaksi. Hänet ylennettiin 1932 edelleen kenraalimajuriksi ja 1936 ratsuväenkenraaliksi, jolloin hän sai komennettavakseen VIII armeijakunnan.
Hänet painostettiin eläkkeelle vuonna 1938 natsivastaisten mielipiteidensä vuoksi. Hänet kuitenkin kutsuttiin takaisin palvelukseen toisen maailmansodan syttymisen takia.
Toinen maailmansota
Kleist oli salamasotataktiikan asiantuntija ja osallistui vuonna 1939 Puolan offensiiviin. Hän komensi moottoroitua XXII armeijakuntaa. Kleistin alaisuudessa panssariryhmään kuului vuonna 1940 kaikki Saksan panssaroidut divisioonat, kun Saksa hyökkäsi länteen. Samana vuonna hänet ylennettiin kenraalieverstiksi.
Kleist johti 1941 panssaroitua joukkoa, joka otti haltuunsa Belgradin. Operaatio Barbarossan alkuvaiheessa hän johti saksalaisten hyökkäystä Kiovaan ja edelleen läpi Ukrainan. Kleistin joukot valtasivat marraskuussa 1941 Rostov-na-Donun, mutta viikkoa myöhemmin Semjon Timošenko onnistui saamaan takaisin kaupungin hallinnan vastahyökkäyksensä ansiosta.
Kleist ylennettiin sotamarsalkaksi vuonna 1943. Hänet vapautettiin tehtävistään maaliskuussa 1944 määrättyään Adolf Hitlerin käskyjen vastaisesti 8. armeijan perääntymään tilanteessa, jossa oli ollut vaara, että se joutuisi venäläisten tuhoamaksi.
Yhdysvaltalaiset joukot vangitsivat Kleistin vuonna 1945 ja lähettivät hänet Jugoslaviaan. Siellä hänet tuomittiin seuraavana vuonna sotarikoksista 15 vuoden vankeusrangaistukseen. Vuonna 1948 hänet luovutettiin Neuvostoliittoon, jossa hänet tuomittiin elinkautiseen. Hän kuoli Vladimirovkan vankilassa vuonna 1954.
Ystävät, toverit
Ystävät, toverit on suomalainen elokuva vuodelta 1990. Sen on ohjannut ja tuottanut Rauni Mollberg.
Elokuva on julma tarina ahneudesta ja vallasta. Sen tapahtumat sijoittuvat toisen maailmansodan aikaiseen Petsamoon. Pääosassa on Arno Jurmala -niminen nikkelitehtailija, joka nöyristelee aina sitä puolta, joka vuorollaan on sodassa voitolla, eli aluksi natseja, sitten puna-armeijaa.
Elokuva kuvattiin yhdeksässä jaksossa kesäkuun 1989 ja toukokuun 1990 välillä, kaikkiaan noin 90 kuvauspäivässä. Valtaosa kuvauksista ajoittui syksyyn ja niistä huomattava osa vietettiin Norjassa, kun Kirkenesistä löytyi elokuvaan sopiva kaivoskylä ja Hauksjöenistä hirsilinna Jurmalan talon ulkokuvia varten. Suomessa kuvattiin pääosin Vesilahdella Mollbergin kotistudiolla, johon lavastettiin Jurmalan linnan sisäkuvat. Neuvostoliitossa kuvattiin luostaria ja saastunutta luontoa.
Elokuvassa puhutaan viittä eri kieltä, suomea, englantia, ruotsia, saksaa ja venäjää. Valmistuttuaan Ystävät, toverit oli siihen asti kallein suomalainen elokuva 18,5 miljoonan markan budjetillaan. Arvostelijat kuitenkin suhtautuivat siihen karsaasti ja katsojia oli vähemmän kuin Mollbergin aiemmilla elokuvilla. Teattereissa katsojia oli 38 567.
Tuotannon ristiriidat
Elokuvan toinen käsikirjoittaja kirjailija Joni Skiftesvik on arvostellut voimakkaasti tuottaja-ohjaaja-käsikirjoittaja Mollbergia siitä, että tämä ”käveli hänen ylitseen” elokuvan toteutusvaiheessa. Skiftesvikin mukaan osa Suomen Elokuvasäätiön hyväksymästä käsikirjoituksesta jätettiin kuvaamatta, kokonaisia elokuvan tasoja poistettiin, tematiikkaa muutettiin ja Mollberg tuottajavaltaansa käyttäen sisällytti elokuvaan omia teemojaan neuvottelematta käsikirjoittajan kanssa.
Brandon Novak
thumb|Brandon Novak Brandon Novak  (s. 10. joulukuuta 1978) on skeittaaja ja Bam Margeran ystävä. Hänet voi nähdä muutamassa CKY:n videossa ja myös Bam Margeran elokuvassa Haggard, missä hän näyttelee ystävällistä huumekauppiasta, Doolia. Hän on säännöllisesti mukana radio-ohjelmassa Sirius Satellite Radio ja joissain Viva La Bamin jaksoissa. Novakin lempinimiä Radio Bamissa ovat Nudie Novak, Heroin Novak, Life Partner ja Dead Beat Dad (DBD).
Kun Novak oli 14-vuotias, Tony Hawk tarjosi hänelle skeittaussopimusta. Silti Novak ei ole toistaiseksi esiintynyt yhdessäkään Tony Hawkin pelissä.
Novak käytti heroiinia 14-vuotiaasta lähtien ja on ollut kuivilla vuodesta 2006. Hän on tatuoinut mahaansa tekstin  No More Fucking Heroin. Hän esiintyy eräässä Duudsonien kolmannen kauden jaksossa Talviolympialaiset Bam Margeran kanssa.
Micah Richards
Micah Lincoln Richards (s. 24. kesäkuuta 1988 Birmingham, Englanti) on englantilainen ammattilaisuransa lopettanut jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja, mutta pelasi uransa loppupuolella myös keskuspuolustajana.
Manchester City
Kauden 2012–2013 alkupuolella Richards joutui polvileikkaukseen ja oli valtaosan kaudesta sivussa. Hän menetti sittemmin paikkansa avauskokoonpanossa Pablo Zabaletalle ja pelasi Cityssä kaudella 2013–2014 vain kaksi pääsarjaottelua.
ACF Fiorentina
Richards siirtyi 1. syyskuuta 2014 vuoden mittaisella lainasopimuksella italialaiseen Fiorentinaan. Lainasopimukseen kuului myös osto-optio.
Aston Villa
Richards siirtyi kesäkuussa 2015 Englannin Valioliigan Aston Villaan neljän vuoden sopimuksella. Kaudella 2015–2016 hän pelasi 24 pääsarjaottelua Aston Villan pudotessa Englannin mestaruussarjaan jäätyään sarjan viimeiseksi.
Kaudella 2016–2017 Richards pelasi vain kolmessa ottelussa. Hän kärsi loppu-uransa ajan jatkuvista polvivaivoista, eikä pelannut vuosina 2017–2019 yhdessäkään ottelussa.
Maajoukkueura
Marraskuussa 2006 Richards valittiin Englannin miehistöön ystävyysotteluun Alankomaita vastaan. Ottelu pelattiin 15. marraskuuta 2006 ja Richards oli avauskokoonpanossa Gary Nevillen loukkaannuttua. Se teki hänestä kaikkien aikojen nuorimman Englannin maajoukkueessa pelanneen puolustajan.
Richards teki ainoan maalinsa Englannin maajoukkueessa 8. syyskuuta 2007 EM-karsintaottelussa Israelia vastaan.
Uran jälkeen
Richards on toiminut pelaajauransa jälkeen asiantuntijana BBC:n, CBS Sportsin ja Sky Sportsin jalkapallolähetyksissä.
Muuta
Richards syntyi Birminghamissa saintkittsnevisläisille vanhemmille. Hänen serkkunsa Atiba Harris on myös ammattijalkapalloilija ja toimi pitkään Saint Kitts ja Nevisin jalkapallomaajoukkueen kapteenina.
Atso
Atso on suomalainen miehen etunimi. Atson nimipäivää vietetään 28. heinäkuuta. Nimen taustalla on 1200-luvulla kirjoitettu Liivinmaan kronikka, jossa esiintyvät henkilönnimet Asse ja Asso, joiden germaaninen alkumuoto on Azzo. Suomenkielisen nimen Atso on niiden pohjalta muodostanut Helsingin yliopiston saksan kielen lehtori Bernhard Fredrik Godenhjelm, jonka runokokoelmassa Kertovaisia runoelmia (1892), balladissa Syksyinen tarina, esiintyy merirosvo nimeltä Atso.
Suomessa on vuoden 2019 loppuun mennessä ollut kirjoilla 1 027 Atso-nimistä henkilöä. Heistä on vuonna 2000 tai myöhemmin syntyneitä 222.
Canon EOS 400D
Canon EOS 400D on japanilaisyhtiö Canonin aktiivisille valokuvausharrastajille suunnattu digitaalinen järjestelmäkamera. Kamera tunnetaan Pohjois-Amerikassa nimellä Digital Rebel XTi ja Japanissa sen nimi on EOS Kiss Digital X. Se julkaistiin 24. elokuuta 2006.
Suurimmat erot 400D:n edeltäjään, Canon EOS 350D:hen verrattuna ovat kennon korkeampi erottelukyky ja automaattinen puhdistusjärjestelmä, suurempi nestekidenäyttö ja tehokkaampi 9 tarkennuspisteen automaattitarkennusjärjestelmä.
Eduskuntavaalit 1922
Suomen kymmenennet eduskuntavaalit järjestettiin 1. ja 3. heinäkuuta 1922. Suurimpana puolueena säilyi SDP, jonka kannatus kuitenkin laski huomattavasti, kun vaaleihin ensimmäistä kertaa osallistunut Suomen Sosialistinen Työväenpuolue vei siltä ääniä. Edellisvaaleissa kaksi kansanedustajaa saanut Kristillinen työväenliitto ei asettanut ehdokkaita. Vaalien perusteella muodostettiin Kallion I hallitus, jota seurasi Cajanderin II hallitus.
Uusia kansanedustajia olivat mm. SDP:n Tuomas Bryggari, Aino Malkamäki, Viljo Rantala ja Reinhold Svento, Maalaisliiton Viljami Kalliokoski, Jooseppi Kauranen, Tyko Reinikka, Juho Sunila ja Mikko Tarkkanen, Sosialistien Laura Härmä, Toivo Långström ja Matti Väisänen, Kokoomuksen Oskari Jussila, Kyösti Järvinen ja Yrjö Pulkkinen, sekä RKP:n Amos Anderson, Levi Jern ja Ferdinand von Wright. Eduskuntaan palanneita taas olivat mm. SDP:n Anni Huotari, Albin Koponen, Taavi Tainio ja K. H. Wiik, Maalaisliiton Väinö Kivilinna, Kokoomuksen Lauri Ingman, Kaarlo Kares, Matti Pesonen ja Pekka Pennanen, sekä Edistyspuolueen Rudolf Holsti ja Erkki Pullinen.
Eduskunnasta jäivät pois mm. Maalaisliiton Santeri Alkio, Kokoomuksen Juhani Arajärvi, Edvard Hannula, Theodor Homén, Ernst Nevanlinna ja Hugo Suolahti, sekä Edistyspuolueen Aleksanteri Fränti, Juho Kaskinen ja Mikael Soininen.
Parlamentarismista poiketen istunut Cajanderin hallitus ei jättänyt paikkaansa täytettäväksi vaalien jälkeen.
Tulokset
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue !rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat !style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet !style="background:#e3e3e3" colspan=2| Osuus !style="background:#e3e3e3" colspan=2| Lukumäärä
Portti (lehti)
Portti on 1982 aloittanut science fictionia ja fantasiaa käsittelevä erikoislehti, jossa julkaistaan artikkeleita, kirja-arvosteluja elokuva-arvosteluja ja novelleja. Lehteä julkaisee Tampereen Science Fiction Seura ry. Lehden vastaava toimittaja on Raimo Nikkonen. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Lehti järjestää myös vuosittain novellikilpailun, johon saapuu vuosittain satoja novelleja. Kilpailun pääpalkinto on 2 000 euroa.
Portin novellikilpailun voittajat
Lisätietoja-kohdassa mainittu mahdollinen uudelleenjulkaisu kirjassa tai laajennus romaaniksi.
Viitasaaren reitin valuma-alue
Viitasaaren reitin valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.4) on Kymijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, joka muodostuu esimerkiksi Keitelestä, Kivijärvestä, Muuruesta, Kolimasta ja Alvajärvestä sekä niiden lähialueista ja viereisistä valuma-alueista. Reitin vesistöalue muodostaa Kymijoen vesistöalueen pääreitin latva-alueen. Viitasaaren reitin valuma-alue laskee Leppäveden–Kynsiveden alueeseen (14.3) Äänekoskella.
Vesistöalueen sijainti
Vesistön valuma-alueen pinta-ala on 6 265,31 neliökilometriä ja sen järvisyys on 17,41 prosenttia. Vesistöalueen alarajana on Äänekosken vesivoimalaitos Äänekoskella. Vesistöalue sijaitsee pääosin Keski-Suomen maakunnassa, jonka rajat seuraavat melko hyvin Kymijoen vesistöalueen vedenjakajaa. Luoteisosissa se ylettyy kuitenkin Keski-Pohjanmaalle ja Pohjois-Pohjanmaalle, ja idässä se ylettyy myös Pohjois-Savon puolelle. Vesistöalue on latvavesistönä Kymijoen vesistön pohjoisinta latva-aluetta. Siksi sen itä-, pohjois- ja länsipuolella voi sijaita muita päävesistöalueita. Itäpuolella sijaitseekin Vuoksen vesistöalue (04), jonka kanssa yhteinen vedenjakaja yltää pohjoisosiin asti. Siellä vedenjakajan taakse tulee ensin Pyhäjoen vesistöalue (54), sitten lounaaseen mennessä, seuraavaksi tulee Kalajoen vesistöalue (53) ja Perhonjoen vesistöalue (49). Muualla Viitasaaren reitin valuma-aluetta reunustavat Kymijoen vesistöalueen muut jakovaiheet. Siellä sijaitsee lounaispuolella Saarijärven reitin valuma-alue (14.6), etelässä Leppäveden–Kynsiveden alue (14.3) ja kaakossa Rautalamminreitin valuma-alue (14.7).
Pääuoma
Pääuoman nimityksen rinnalla käytetään Järvi-Suomessa termiä ”reitti”, tai tarkentaen ”pääreitti”. Kymijoen vesistöalueella pääuomaan kuuluu Kymijoen alueella (14.1), Suur-Päijänteen alueella (14.2), Leppäveden–Kynsiveden alueella (14.3) ja Viitasaaren reitin valuma-alueella kulkeva reitti. Kymijoen vesistön pääuoma on perustellen selostettu sen omassa artikkelissa ja Viitasaaren reitin osalta reitin kulku on seuraava.
Yllä kuvatun pääuoman pituudeksi on mitattu ja laskettu Kymijoen vesistön artikkelissa. Äänekoskelta Kinnulan Myllyjoen suulle kulkee pääuoma järvireittejä myöten ja osuuden pituudeksi tulee kartoista mitattuna 143,5 kilometriä. Pääuoman yläjuoksu muodostuu virtavesistä ja pienistä järvistä. Niiden pituus on luettu Paikkatietoikkuna-palvelusta. Vesireitin pituus Myllyjoelta Nielijärveen on 20,7 kilometriä ja siitä edelleen Hepolampeen 21,9 kilometriä. Viitasaaren reitin valuma-alueen pääuoman laskennalliseksi pituudeksi tulee siten 186,1 kilometriä ja järviosuuksien reitinvalintojen epävarmuus huomioiden voidaan pääuoman pituudeksi ilmoittaa noin 170 kilometriä.
Vesistöalueen jako
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta luetellussa järjestyksessä. Pääuomaan kuuluvat vesistöalueiden linkit on lihavoitu :
Suomen päävesistö
Kymijoen vesistöalue on Suomen päävesistöalue (vesistöaluetunnus 14), jonka valuma-alueen pinta-ala on 37 158,74 neliökilometriä ja sen järvisyys on 18,34 %. Viitasaaren reitin valuma-alue muodostaa vesistöalueesta noin 17 %.
Pääuoman sivu-uomia
Alla on taulukoidussa muodossa lueteltu suurimpia Viitasaaren reitin valuma-alueen pääreitille laskevia jokia ja ojia. Ne on järjestetty niin, että taulukko alkaa lasku-uomilla, jotka sijaitsevat reitin alajuoksulla, ja loppuu reitin yläjuoksun lasku-uomilla. Silloin seurataan samalla Kymijoen vesistöalueen pääuoman vesireittiä, joka laskee etelässä Suomenlahteen. Sarakkeessa ”Etäisyys mereen” luvut esittävät pääuoman kohtaa kilometreinä Kotkan rannikolta sillä edellytyksellä, että etäisyys mereen on Äänekoskelta noin 370 kilometriä. ”Joen pituus” tarkoittaa sivu-uoman pääuoman pituutta. Jos arvon edessä on tähti (*), on kyseessä vain alimman lasku-uoman pituus. Virtaamalla tarkoitetaan sivu-uoman keskivirtaamaa (MQ). Taulukon lähteet on esitetty viimeisen taulukon alla, ja niitä on tarkennettu rivin oikeassa sarakkeessa tietokohtaisesti.
Sivu-uomia Vuosjärvellä ja Kivijärvellä
Kannonkoski muodostaa lyhyen Enonjärven valuma-alueen (14.46) lasku-uoman Kivijärven Kuivaselkään. Kivijärvi laskee Vuosjärveen kahta uomaa pitkin eli se on bifurkaatiojärvi. Hilmonjoki on toinen uoma ja Hilmon vesivoimalaitoksessa on toinen uoma. Ne muodostavat siten myös lyhyet osuudet Kyminjoen vesistön pääuomasta. Voimalaitoksen vieressä on järviketjuksi kuivunut entinen joenuoma, jonka alin osuus Kämärinkoski laskee voimalan kanssa samaan lahteen. Seuraavaan taulukkoon on koottu Vuosjärven ja Kivijärven suurimpia sivu-uomia.
Sivu-uomia Isojoen–Jääjoen valuma-alueella
Viimeiseen taulukkoon on koottu Isojoen ja sen latva-alueen pääuoman suurimpia sivu-uomia. Lähteet : 1 = tieto luettu joen omasta artikkelista, 2 = Ekholm, Matti: Suomen vesistöalueet, 3 = Karttapaikka-verkkopalvelu , 4 = Paikkatietoikkuna-verkkopalvelu , 5 = VALUE-verkkopalvelu , 6 =mittaamiseen käytetty Paikkatietoikkunaa ja Karttapaikkaa yhdessä <section end="viitas_loppu" />
Ammattiopisto Livia
Ammattiopisto Livia on Kaarinan, Paimion ja Paraisten kaupungeissa toimiva kaksikielinen ammattioppilaitos. Siellä opiskelee noin 1 000 opiskelijaa.
Oppilaitos on perustettu 1.1.2011 Kaarinan, Paimion ja Paraisten kaupunkien ammatillisen koulutusten yhdistyessä. Uuteen Peimarin koulutuskuntayhtymään ja sen Ammattiopisto Liviaan siirtyivät aiemmat Kaarinan sosiaali- ja terveysalan oppilaitos, Suomen kalatalous- ja ympäristöinstituutti sekä Varsinais-Suomen maaseutuoppilaitos.
Ammattiopistoon kuuluu kolme opistoa neljässä eri toimipisteessä:
Half & Half
thumb|Sarjan logo. Half & Half on yhdysvaltalainen tilannekomedia, jota esitettiin yhdysvaltalaisella UPN-televisiokanavalla 23. syyskuuta 2002 – 15. toukokuuta 2006.
BNSF Railway
BNSF Railway eli vuoteen 2005 saakka "Burlington Northern and Santa Fe Railway", on yhdysvaltalainen rautatieyhtiö, jonka rataverkko kattaa lähes kaksi kolmasosaa Yhdysvaltain alueesta. Yhtiön rataverkko on muodostunut 150 vuoden kuluessa yli 390 eri rautatieyhtiön fuusioitumisen seurauksena.
BNSF Railway hoitaa tavaraliikennettä omistamallaan 51 480 raidekilometrin mittaisella rataverkolla, ja työllistää 40 000 ihmistä. Yhtiö omistaa 6 300 veturia ja noin 220 000 tavaravaunua. Yhtiöllä on myös lyhin rautatiereitti Chicagon ja Los Angelesin välillä.
Burlington Northern and Santa Fe Railway syntyi vuonna 31. joulukuuta 1996, kun rautatieyhtiöt Burlington Northern Railroad pohjoisessa ja Atchison, Topeka and Santa Fe Railway lounaassa fuusioituivat. Uusi yhtiö kattaa alueen, joka ulottuu Mississippijoelta länteen Tyynenmeren rannikolle. Yhtiön nimi vaihtui nykyiseksi keväällä 2005.
BNSF Railway oli aikanaan listattu pörssiin mutta helmikuusta 2010 lähtien sen on kokonaan omistanut Berkshire Hathaway.
Aiheesta muualla
http://www.bnsf.com – BNSF Railwayn virallinen kotisivu
Kalevi Laitinen
Kalevi Johannes Laitinen (19. toukokuuta 1918 Kotka – 6. tammikuuta 1997 Kotka) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
BNSF Railway
Aiheesta muualla
pienoiskuva|BNSF 7663 konttijunan veturina. Konttiliikenne länsirannikon ja Mississippin välillä on yksi BNSF Railwayn tärkeimmistä junayhteyksistä.
Kalevi Laitinen
Laitinen kuului Suomen edustusmiehistöön, joka voitti Lontoon olympiakisoissa vuonna 1948 joukkuekilpailun kultamitalin. Henkilökohtaisista lajeista hän oli 12-ottelun kahdeksas, permannon 13:s, hevosen 19:s, renkaitten ja nojapuiden 16:s, hypyn kymmenes ja rekin 14:s. Vuoden 1950 MM-kilpailuissa Baselissa hän sijoittui yleiskilpailussa kahdeksanneksi ja sai joukkuehopeaa. Helsingin olympialaisten joukkuekilpailussa tuli pronssimitali ja 12-ottelussa 35. sija. Permannolla hän menestyi parhaiten ja oli kuudes.
SVUL:n Kymenlaakson piirin voimistelun koulutusohjaajana Laitinen on toiminut 1958–1967, piirin voimistelujaostossa vuodesta 1958 lähtien. Laitisen seura oli Kotkan Into, jonka kultaisen ansiomerkin hän on saanut. Laitinen sai myös SVUL:n Kymenlaakson piirin kunniamerkin, Suomen Voimisteluliiton kultaisen ansiomerkin ja Suomen Urheilun hopeisen ansiomitalin kullatuin ristein. Hänellä on myös Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkki soljella. Laitinen harrasti keilailua, jossa kuului mestariluokkaan. Laitinen oli ammatiltaan rakennusmestari.
Lars Werner
thumb|right|Lars Werner Lars Helge Werner (25. heinäkuuta 1935 Tukholma – 11. tammikuuta 2013 ) oli ruotsalainen poliitikko. Hän oli varsinaiselta ammatiltaan rakennustyöntekijä. Hänet valittiin Vasemmistopuolue Kommunistien johtoon vuonna 1975. Hänen aikanaan (vuonna 1990) puolueen nimi supistettiin pelkäksi Vasemmistopuolueeksi. Hän erosi tehtävistään vuonna 1993, ja hänen seuraajakseen tuli Gudrun Schyman.
Werner istui valtiopäivien jäsenenä vuosina 1965–1994.
World Series of Poker 1978
World Series of Poker 1978 oli historiansa yhdeksäs. Kauden aikana järjestettiin 11 turnausta, mestaruusturnaus mukaan lukien. Mestaruusturnauksen voitti Booby Baldwin, jolle voitto oli ensimmäinen.
Brandenburgin markkreivikunta
Brandenburgin markkreivikunta, myöhemmin Brandenburgin vaaliruhtinaskunta oli Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan vuosina 1157–1806 kuulunut ruhtinaskunta, jolla on keskeinen merkitys Saksan ja Keski-Euroopan historiassa.
Brandenburg kehittyi Nordmarkista, joka perustettiin slaavilaisten vendien alueelle. Vuoden 1356 kultaisella bullalla sitä hallinneet markkreivit saivat vaaliruhtinaan aseman, joka oikeutti heidät äänestämään Pyhän Rooman keisarin vaaleissa. Tästä lähtien markkreivikuntaa nimitettiin myös Brandenburgin vaaliruhtinaskunnaksi ( tai Kurbrandeburg).
Vuodesta 1415 lähtien Brandenburgia hallitsi Hohenzollern-suku. Hohenzollernien johdolla Brandenburg kehittyi 1600-luvulla nopeasti voimakkaaksi valtioksi. Vuonna 1618 Hohenzollernit perivät myös Preussin herttuakunnan, jonka alue tuli myöhemmin tunnetuksi Itä-Preussi. Tällöin syntynyt personaaliunioni, Brandenburg-Preussi, muutettiin myöhemmin Preussin kuningaskunnaksi, ja 1700-luvulla siitä tuli yksi Saksan johtavista valtioista. Vaikka vaaliruhtinaiden korkein arvonimi oli ”Preussin kuningas”, heidän valtakuntansa keskuksena oli Brandenburg ja pääkaupunkina Berliini.
Brandenburgin vaali­ruhtinas­kunta lakkasi vuonna 1806, kun Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta hajosi. Tällöin Brandenburgista tuli Preussin maakunta. Vaikka Brandenburg alkujaan oli vain yksi monista keisari­kuntaan kuuluneista valtioista, Hohen­zollernien hallitsema Preussin kuningas­kunta onnistui vuonna 1871 yhdistämään Saksan ja muodostamaan Saksan keisari­kunnan. Nimitystä ”Mark Brandenburg” käytetään yhä toisinaan epä­virallisesti Saksan nykyisestä Brandenburgin osa­valtiosta.
Maantiede
thumb|right|300px|Brandenburgin maakunta noin 1905
Entisen markkreivikunnan alue, josta käytetään nimitystä Mark Brandenburg, sijaitsi nykyisen Saksan itäosissa ja Puolan länsiosissa. Se käsitti suurimman osan Saksan nykyisestä Brandenburgin osavaltiosta sekä Berliinin, nykyisin Saksi-Anhaltiin kuuluvan Altmarkin sekä Neumarkin, joka nykyisin on kuuluu Puolaan ja on jaettu Lubuszin ja Länsi-Pommerin voivodikuntien kesken. Nykyiseen Branden­burgin osa­valtioon kuuluu kuitenkin myös alueita, jotka eivät ole kuuluneet Branden­burgin mark­kreivi­kuntaan, kuten Ala-Lausitz ja eräät vuoteen 1815 saakka Saksin kuningas­kuntaan kuuluneet alueet.
Alueesta käytettiin nimitystä Mark ja sen hallitsijasta nimitystä markkreivi eli rajakreivi, koska se sijaitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan raja-alueella.
Nordmark
thumb|right|300px|Brandenburg noin vuonna 1150.
Alueelle perustettiin vuonna 928 Brandenburgin ja vuonna 948 Havelbergin hiippakunnat. Näistä Brandenburgin hiippakunta ulottui Itämereen saakka.
Kuningas Henrik Linnustaja liitti Branden­burgin alueisiinsa vuosina 928–929, mikä teki keisari Otto Suurelle mahdolliseksi vuonna 936 perustaa rajakreivi Geron hallitsema Nordmark. Raja­kreivi­kunta ja hiippa­kunnat kuitenkin kukistuivat suuressa slaavien kapinassa vuonna 983; tämän jälkeen keisarit eivät käytännössä voineet hallita aluetta 150 vuoteen. Näistä Brandenburgin hiippakunta oli ulottunut Itämereen saakka.
Askania-hallitsijasuku
left|thumb|300px|[[Albrekt Karhun muistopatsas Berliinin Siegesalleella. Sivuhahmot ovat Brandenburgin piispa Wigger ja piispa Otto Bambergilainen.]] Saksalaisten Ostsiedlungin aikana Askanian sukuun kuulunut Albrekt Karhu pani alulle sukunsa pyrkimykset laajentaa alueitaan itään. Vuosina 1123–1125 Albrekt ylläpiti suhteista Pribislaviin, joka oli hänen ensimmäisen poikansa Oton kummi ja joka lahjoitti tälle Zauchen seudun, kun tämä vuonna 1134 kastettiin. Samana vuonna keisari Lothar III nimitti Albrektin Nordmarkin markkreiviksi ja korotti Pribislavin kuninkaan arvoon, joka tosin myöhemmin peruutettiin. Vuonna 1134 Albrekt onnistui myös varmistamaan Askanian dynastialle lapsettoman Pribislavin perinnön. Kun Pribislav vuonna 1150 kuoli, Albrekt sai haltuunsa hevellien alueella sijainneen Brennan eli Branden­burgin kaupungin. Askania-suku aloitti myös Spandaun linnan rakentamisen.
right|300px|thumb|Brandenburg Askanian hallitsijasuvun sammuessa 1320.
Alkuperäinen mark­kreivi­kunta ei ollut yhtä laaja kuin nykyinen Brandenburgin osavaltio, vaan siihen kuuluivat vain Havellandin ja Zauchen seudut. Seuraavien 150 vuoden kuluessa Askaniat onnistuivat valloittamaan Uckermarkin, Teltowin ja Barnimin alueet Havelin ja Nuthen itäpuolella, minkä jälkeen mark­kreivi­kunta ulottui Oderiin saakka. Neumark Oderin itäpuolella hankittiin vähitellen eri tavoin, muun muassa avio­liittojen avulla sekä Puolan Piast-dynastian kanssa tehdyillä sopimuksilla.
Koska Branden­burgin alueella maaperä oli hiekkaista, tämä maa­talouden kannalta epä­edullista ruhtinas­kuntaa nimitettiin ”Pyhän Rooman keisarikunnan hiekkalaatikoksi”. Albrekt houkutteli valloittamilleen alueille uusia asukkaita, joista monet tulivat mark­kreivi­kunnan entisiltä alueilta, mutta myös Harzista, Flanderista ja Reininmaalta. Sen jälkeen kun hän 1160-luvulla oli valloittanut Elben ja Havelin välisen alueen, sinne Hollannin tulvista kärsineiltä alueilta muuttaneet flaamit ja hollantilaiset käyttivät entisellä koti­seudulla oppimiaan taitoja rakentaakseen patoja Branden­burgiin. Askanialaiset turvasivat maansa asettamalle kyliin ritareita ja rakentamalla Neumarkin raja-alueille ritari­linnoja. Kun keisarin valta 1300-luvulla heikkeni, ritarit kuitenkin ryhtyivät rakentamaan linnoja kaikkialle mark­kreivi­kunnan alueelle ja saivat täten entistä itsenäisemmän aseman.
Albrektia seurasi hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1170 Otto I. Askanit pyrkivät yhä laajentamaan aluettaan itään ja koilliseen saadakseen sen ulottumaan Pommerin kautta Itämereen saakka. Tämän vuoksi he joutuivat ristiriitoihin Tanskan kanssa. Bornhövedin taistelun (1227) jälkeen markkreivi Juhana I vaati itselleen Pommeria, jonka hän saikin läänityksenä keisari Fredrik II:lta vuonna 1231. Vuosisadan puoliväli oli Askania-dynastian kannalta tärkeä kehityskausi, sillä vuonna 1250 se sai liitetyksi alueisiinsa myös Stettinin ja Uckermarkin, joista ensin­ mainitun se kuitenkin myöhemmin menetti Pommerin herttua­kunnalle. Viimeinen Askania-sukuinen markkreivi, Henrik II, kuoli vuonna 1320.
Wittelsbach-hallitsijasuku
[[Tiedosto:HRR 14Jh.jpg|thumb|right|300px|Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta 1273–1378.
{{legend|#ca9233|Habsburgien maat}} {{legend|#a482be|Luxemburg-suvun maat}} {{legend|#b1c35f|Wittelsbachien maat}}]]
Voitettuaan Habsburgit Wittelsbachin sukuun kuulunut keisari Ludvig IV, Henrik II:n setä, luovutti vuonna 1323 Branden­burgin vanhimmalle pojalleen, Baijerin herttua Ludvig IV:lle (Branden­burgin vaali­ruhtinaana Ludvig I). Koska rovasti Nikolaus von Bernau vuonna 1325 murhattiin, Branden­burgia rangaistiin paavillisella interdiktillä. Vuodesta 1328 lähtien Ludvig oli sodassa Pommeria vastaan, jota hän vaati läänitykseksi, ja sota päättyi vasta vuonna 1333. Branden­burgin koti­mainen aatelisto ei hyväksynyt markkreivi Ludvigin hallintoa. Keisari Ludvig IV:n kuoltua vuonna 1347 ilmaantui Vale-Valdemar, joka väitti olevansa vuosia aiemmin kuollut markkreivi Valdemar. Uusi keisari Kaarle IV tunnusti 2. lokakuuta 1348 tämän vallantavoittelijan Brandenburgin vaali­ruhtinaaksi, mutta hänet tuomittiin huijarina sen jälkeen, kun Wittelsbach- ja Luxemburg-suvut olivat tehneet keskenään rauhansopimuksen Eltvillessä. Vuonna 1351 Ludvig luovutti markkreivikunnan nuoremmille velipuolilleen Ludvig II:lle (Ludvig Roomalaiselle) ja Otto V:lle vastikkeeksi siitä, että itse pääsi Ylä-Baijerin yksin­valtiaaksi.
Luxemburg-hallitsijasuku
1300-luvun puolenvälin jälkeen keisari Kaarle IV ryhtyi toimiin saadakseen Brandenburgin Luxemburgin suvulle. Tällöin tämä suku saisi haltuunsa Brandenburgille kuuluvan äänen keisarin­vaalissa sillä ennestään olleen Böömin äänen lisäksi. Vuonna 1373 Kaarle onnistuikin ostamaan Brandenburgin Otolta 500 000 guilderilla, ja Gubenin maapäivillä Brandenburg ja Ala-Lausitz liitettiin Böömin kruunun maihin. Tältä ajalta on peräisin Kaarle IV:n maakirja, joka on tärkeä Brandenburgin keskiaikaista asutusta koskeva lähde. Kaarle valitsi Tangermünden linnan vaali­ruhtinaan asuin­paikaksi.
Luettelo traktorimerkeistä
Tämä on luettelo traktorimerkeistä.
Brandenburgin markkreivikunta
Hohenzollern-hallitsijasuku
[[Tiedosto:Central Europe religions 1618.jpg|thumb|right|Uskonnot Keski-Euroopassa noin 1618.
{{legend|#EFB9A1|Luterilaisia}} {{legend|#D9736E|Calvinisteja}} {{legend|#FADF9A|Zwingliläisiä}} {{legend|#C6A16D|Herrnhutilaisuus}} {{legend|#8EA690|Katolisia}} {{legend|#939B5F|Ortodokseja}} {{legend|#B19F89|Muslimeja}}]]
Vastapalvelukseksi siitä, että tämä oli kannattanut Sigismundin valintaa keisariksi vuonna 1410, Hohenzollern-sukuun kuulunut Nürnbergin linnakreivi Fredrik VI sai vuonna 1411 Brandenburgin perinnöllisesti hallintaansa. Branden­burgin vaali­ruhtinaana hänet tunnetaan nimellä Fredrik I. Maa-aatelisto, muun muassa Quitzow-suku, vastusti hänen valintaansa, mutta Fredrik kukisti vastustajansa tykistön avulla, Joiden­kuiden aatelisten omaisuus takavarikoitiin, ja Fredrikin alamaisensa vannoivat hänelle uskollisuuden­valan Tangermündessä' 20. maalis­kuuta 1414. Virallisesti hänet tunnustettiin markkreiviksi ja Brandenburgin vaaliruhtinaaksi Konstanzin kirkollis­kokouksessa 1415. Samassa kirkollis­kokouksessa hän sai myös Pyhän Rooman keisari­kunnan arkki­kamari­herran arvon 18. huhtikuuta 1417.
Useita vuosia kestänyt sota Pommerin herttuakuntaa vastaan päättyi Prenzlaun rauhan­sopimuksiin (1448, 1472 ja 1497).
Brandenburg hyväksyi protestanttisen uskon­puhdistuksen vuonna 1539. Siitä lähtien valtaosa väestöä on ollut luterilaisia, joskin muutamat myöhemmät vaali­ruhtinaat kääntyivät kalvinismiin.
Brandenburgin Hohen­zollernit yrittivät laajentaa alkujaan varsin suppeaa valtapiiriin, mutta tämä johti sotiin naapuri­maiden kanssa. Juhana Vilhelm, Julichin, Kleven ja Bergin herttua, kuoli lapsettomana vuonna 1609. Hänen vanhin veljen­tyttärensä Anna, oli vaaliruhtinas Juhana Sigismundin puoliso, mistä tämä sai aiheen rohkeasti vaatia alueita perinnökseen ja lähetti sotajoukkoja valloittaakseen osan Juhana Vilhelmin alueista Reininmaalla. Juhana Sigismundin epäonneksi samoihin aikoihin syttyi kolmikymmenvuotinen sota, johon tämä yritys sotkeutui, ja lisäksi Julichin vallanperimyksestä käytiin kiistaa. Sodan jälkeen Westfalenin rauhassa vuonna 1648 Brandenburg sai puolet näistä perintö­maista, mukaan luettuna Kleven herttuakunnan Reininmaalla sekä Markin ja Ravensbergin herttuakunnat. Nämä alueet, jotka olivat yli 100 kilometrin päässä Branden­burgin rajalta, muodostivat myöhemmin keskeisimmän osan Preussin Reininmaan maa­kuntaa.
Brandenburg-Preussi
thumb|right|400px|Brandenburg-Preussin laajeneminen 1600–1795.
Kun Albrekt Fredrik, Preussin herttua, kuoli vuonna 1618 eikä hänellä ollut poikaa, hänen vävynsä Juhana Sigismund peri Preussin herttuakunnan. Sen jälkeen hän hallitsi molempia alueita personaaliunionina, joka tuli tunnetuksi nimellä Brandenburg-Preussi. Täten Juhana Sigismundin avioliitto Preussin Annan kanssa ja sekä tämän äidin­puolisen tädin kuolema vuonna 1609 ja isän kuolema vuonna 1618 ilman mies­puolista perillistä ratkaisi sen, että Hohenzollernit saivat alueita Brandenburgin lisäksi sekä Reinin­maalta että Itämeren rannikolta. Preussi (joka tuolloin käsitti vain suunnilleen sen alueen, joka myöhemmin tuli tunnetuksi Itä-Preussina), sijaitsi kuitenkin Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan ulkopuolella, ja Branden­burgin vaali­ruhtinaat hallitsivat sitä Puola-Liettuaan kuuluneena läänitys­alueena ja vannoivat tälle valtakunnalle kuuliaisuuden­valan.
Seuraavien kahden vuosisadan ajan Branden­burgin vaali­ruhtinaat pyrkivät hankkimaan maa-alueita, jotka yhdistäisivät nämä toisistaan erilleen sijainneet alueet, Mark Branden­burgin, Reininmaan ja Westfalenin alueet sekä Preussin herttua­kunnan yhtenäiseksi maan­tieteelliseksi kokonaisuudeksi. Westfalenin rauhassa, joka vuonna 1648 lopetti kolmi­kymmen­vuotisen sodan, Branden­burg-Preussi sai Taka-Pommerin, josta vuoden 1653 Stettinin rauhassa muodostettiin Pommerin maakunta, sekä Mindenin, Kaminin, Halbarstadtin ja Magdeburgin. Vuosi­sadan loppu­puolella Fredrik Vilhelm, "Suuri vaaliruhtinas", kehitti Brandenburg-Preussin suur­vallaksi. Rakennettiin Branden­burgin ensimmäinen laivasto (Kurbrandenburgische Marine), joka valloitti lyhyt­aikaisiksi siirto­maiksi Arguinin, Branden­burgin Kulta­rannikon ja Saint Thomas'n. Olivan rauhansopimuksessa vuonna 1660 vaali­ruhtinaat onnistuivat saavuttamaan Preussille täyden suvereni­teetin. Potsdamin edikti vuodelta 1685 salli hugenotti­pakolaisten muuttaa Hohen­zollernien alueille.
Preussin kuningaskunta
Kiitokseksi avustaan Espanjan perimys­sodassa keisari Leopold I myönsi Fredrik Vilhelmin pojalle, Fredrik III:lle oikeuden korottaa Preussi kuningas­kunnan arvoon. Tammikuun 18. päivänä 1701 Fredrik kruunautti itsensä Preussin kuninkaaksi nimellä Fredrik I. Toisin kuin Branden­burg, Preussi oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan ulko­puolella, ja keisarikunnan alueella vain keisarilla ja Böömin hallitsijalla oli oikeus kuninkaan arvoon. Koska kuningas oli korkeampi arvonimi kuin vaaliruhtinas, Hohen­zollernien koko valtakuntaa alettiin pian tämän jälkeen käytännössä nimittää Preussin kuningas­kunnaksi, vaikka sen valta­keskus oli edelleen Branden­burgissa. Laillisesti Brandenburg kuitenkin oli yhä osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa ja se oli vain personaaliunionissa Preussin kuningaskunnan kanssa, jossa Hohenzollerneilla oli täysi suvereniteetti. Tämän vuoksi Hohenzollernit käyttivät edelleen myös Brandenburgin vaali­ruhtinaan arvo­nimeä niin kauan kuin keisari­kunta oli olemassa. Tähän aikaan keisarin valta keisari­kunnassa oli kuitenkin käynyt pelkästään nimelliseksi. Keisari­kunnan eri alueet toimivat enemmän tai vähemmän de facto itsenäisten valtioiden tavoin ja tunnustivat keisarin ylivallan vain muodollisesti. Tämän vuoksi Brandenburgia alettiin pian pitää de facto Preussin kuningas­kunnan osana eikä erillisenä valtiollisena kokonaisuutena.
Vuodesta 1701 aina vuoteen 1946 saakka Brandenburgin historia on pääosin sama kuin Preussin, josta 1700-luvulla tuli eurooppalainen suur­valta. Kuningas Fredrik Vilhelm I, ”Sotilas­kuningas”, uuden­aikaisti Preussin armeijan, kun taas hänen poikansa Fredrik II Suuri saavutti huomattavia sotilaallisia voittoja ja kuuluisuutta Sleesian sodissa ja Puolan jaoissa. Viimeksi mainituissa hän liitti valtakuntaansa myös Länsi-Preussiksi nimitetyn, siihen saakka Puolaan kuuluneen alueen, joka sijaitsi Brandenburgin ja Preussin herttuakunnan välissä ja oli erottanut nämä toisistaan.
Brandenburgin mark­kreivi­kunnan asema läänitys­alueena ja vaali­ruhtinas­kuntana lakkasi, kun Pyhä saksalais-roomalainen keisari­kunta vuonna 1806 hajosi, minkä jälkeen korkein valta Branden­burgissa ei enää kuulunut Hohen­zollerneille vain de facto vaan myös de jure. Napoleonin sotien jälkeen vuonna 1815 entisen vaali­ruhtinas­kunnan alueesta muodostettiin Preussin kuningas­kuntaan kuulunut Brandenburgin provinssi. Vuonna 1871 tapahtuneesta Saksan yhdistymisestä lähtien Branden­burg samoin kuin koko Preussi kuului Saksan keisarikuntaan, jossa Preussi oli suurin ja johtava osa­valtio.
Myöhemmät vaiheet
right|thumb|Brandenburgin vaakuna 1945–1952.
Natsi-Saksassa vuonna 1930-luvulla toteutetun Gleichschaltungin myötä Brandenburgin provinssi ja Preussin vapaavaltio menettivät käytännössä kaiken merkityksensä. Brandenburgin alueesta muodostettiin tällöin Mark Brandenburg -niminen gau-hallintoalue.
Preussin valtio lakkautettiin virallisesti vuonna 1947 sen jälkeen, kun Saksa oli hävinnyt toisen maailman­sodan. Mark Brandenburg muutettiin tällöin Brandenburg-nimiseksi Saksan osavaltioksi. Oder–Neisse-linjan itä­puolella oleva osa siitä, Neumarkin alue, oli kuitenkin jo vuonna 1945 siirretty Puolan hallintaan, ja sieltä oli saksankielinen väestö karkotettu. Oderin länsi­puolella oleva osa Branden­burgia kuului Neuvosto­liiton miehitys­vyöhykkeeseen lukuun ottamatta Berliiniä, joka jaettiin erikseen voittaja­valtioiden kesken ja jakautui Länsi- ja Itä-Berliiniin. Vuodesta 1949 lähtien Brandenburg kuului Saksan demo­kraattiseen tasa­valtaan, ja vuonna 1952 se jaettiin Cottbusin, Frankfurt an der Oderin, Schwerinin ja Neubrandenburgin piireihin.
Saksojen yhdistyessä vuonna 1990 DDR:n piirit lakkautettiin ja perustettiin nykyinen Brandenburgin osavaltio, jonka pää­kaupunkina on Potsdam. Branden­burgin mark­kreivi­kunnan 850-vuotis­päivää vietettiin virallisesti 11. kesäkuuta 2007, ja siihen liittyneet juhlallisuudet aloitettiin Brandenburgin kaupungissa 23. kesäkuuta 2006.
Isojen ihmisten leikit
Isojen ihmisten leikit (Le Grand chemin) on Jean-Loup Hubertin käsikirjoittama ja ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1987. Siinä yhdeksänvuotias pariisilaispoika Louis viettää kesää 1959 maatilalla Bretagnessa sillä aikaa, kun äiti on synnyttämässä. Poika tutustuu samanikäiseen tyttöön Martineen ja oppii uusia asioita elämästä. Pääroolia näyttelee ohjaajan poika Antoine Hubert.
Vastaanotto
Elokuva tuotti César-palkinnot Anémonelle ja Richard Bohringerille. Yhdysvaltojen National Board of Review of Motion Pictures asetti sen ehdolle vuoden parhaan vieraskielisen elokuvan sarjassa.
Helsingin Sanomien Mikael Fränti luonnehti elokuvaa sen tv-esityksen alla 1990 viehättäväksi komediaksi, jossa tuntuu Jean Renoirin impressionistinen henki. Elokuva toi Fräntille mieleen René Clémentin klassikon Kielletyt leikit (1951).
Amerikkalaisversio
Vuonna 1991 tuli ensi-iltaan elokuvan amerikkalaisversio Rakkauden keidas (Paradise), jonka on ohjannut Mary Agnes Donohue. Sen pääroolissa on nuori Elijah Wood ja aikuispääosissa Melanie Griffith ja Don Johnson.