cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tapio Tapiovaara
Ura
Tapiovaara kävi Taideteollinen keskuskoulun 1931–1935, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1935–1936 ja opiskeli Vapaassa Taidekoulussa 1936–1939.
Tapiovaaralle myönnettiin Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitali 1972.
Tapiovaaran laaja henkilöarkisto on Kansan Arkistossa.
Tapiovaaran vanhemmat olivat lääninmetsäntarkastaja Kaarlo Juho Vihtori Tapiovaara ja Aino Tapiovaara (o.s. Grönroos-Rainio). Hänen ensimmäinen puolisonsa 1945-1953 oli keraamikko Ulla Helena Tapiovaara (o.s. Karlström, 1916-1953). Toinen puoliso 1955- oli toimittaja Tyyne Maria Tapiovaara (o.s. Salmi).
Hänellä on seitsemän lasta: ensimmäisestä avioliitosta: Maria (Kylänen), s. 1945 ja Jukka, s. 1947; toisesta avioliitosta: Aku, 1957–2007, Mikko, s. 1959, Tuomo, s. 1960, Jouni, s. 1962 ja Lasse, s. 1965.
Bathytropa
Bathytropa on Bathytropidae-heimoon kuuluva kuoriäyriäisten – täsmällisemmin siirojen – suku. Siihen kuuluu kymmenen lajia.
Omskije Krylja
Omskie Krylia on venäläinen jääkiekkojoukkue Omskin kaupungista. Joukkue on perustettu vuonna 2021.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Edmundo Ros
Edmundo William Ros (7. joulukuuta 1910 Port of Spain, Brittiläinen Länsi-Intia – 21. lokakuuta 2011 Alicante, Espanja) oli trinidadtobagolainen latinalaisamerikkalaisen viihdemusiikin esittäjä.
Rosin äiti oli afrovenezuelalainen ja isä skotti. Vanhemmat erosivat pian pojan synnyttyä, ja tämä asui Caracasissa vuodet 1927–1937. Ros kiinnostui musiikista sotilaskoulussa ja lähti vuonna 1937 opiskelemaan Lontooseen Royal Academy of Musiciin.
Ros vetäytyi 65-vuotiaana Jáveaan Espanjan Alicanteen ja esiintyi viimeisen kerran julkisesti 8. tammikuuta 1994. Hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsen vuonna 2000. Ros kuoli Alicantessa 21. lokakuuta 2011 satavuotiaana.
Carl Gotthard Langhans
thumb|Carl Gotthard Langhans. thumb|pysty=1.2|Langhansin suunnittelema [[Brandenburgin portti.]] Carl Gotthard Langhans (15. joulukuuta 1732 Landshut, Sleesia – 1. lokakuuta 1808 Grüneiche, lähellä Breslauta) oli preussilainen arkkitehti. Hän suunnitteli eräitä Saksan varhaisimpia uusklassista arkkitehtuuria edustavia rakennuksia. Parhaiten Langhans tunnetaan Berliinin Brandenburgin portin suunnittelijana.
Ursus etruscus
Ursus etruscus eli 5,3 miljoonaa – 11 000 vuotta sitten. Tämä laji eli keski-villafrancakaudelta Tiglian-lämpökaudelle. Tätä suurta karhua pidetään ruskeakarhujen, mustakarhujen ja sukupuuttoon kuolleiden jääkauden aikaisten luolakarhujen kantamuotona. Huomattavasti nykyistä karhua muistuttavan Ursus etruscus -lajin hampaat olivat nykykarhua alkeellisemmat. Lajin elinaikana oli ajoittain suuria mannerjäätiköitä, viileitä ja lämpimiä kausia.
Uroksen pituus oli noin 1,3–2 metriä ja paino 100–200 kilogrammaa.
Lajin jäänteitä on löydetty Euroopasta, Aasiasta ja Pohjois-Afrikasta.
Carl Gotthard Langhans
Langhansin arkkitehtuuri sijoittuu täysbarokin ja uusklassismin välivaiheeseen, ja hän yhdisteli piirteitä eri tyyleistä. Omaa persoonallista tyyliä hänelle ei syntynyt. Charlottenburgin linnan puistossa sijaitseva näkötorni (1788–1790) sisältää vielä viittauksia barokkiin, mutta esimerkiksi Ateenan Akropoliin Propylaiaan viittaava Brandenburgin portti (1791) edustaa jo uusklassismia. Uusklassistinen oli myös hänen Berliinin Gendarmenmarktille suunnittelemansa saksalainen kansallisteatteri (1800–1802), jonka paikalla on nykyään Karl Friedrich Schinkelin suunnittelema uudempi rakennus. Brandenburgin portti kohosi Saksan kansallissymboliksi vasta Langhansin kuoleman jälkeen Napoleonin sotien seurauksena.
Ruth Watson Henderson
Ruth Louise Watson Henderson (s. 23. marraskuuta 1932 Toronto, Ontario) on kanadalainen säveltäjä, pianisti ja urkuri.
Watson Henderson opiskeli vuosina 1937–1945 pianonsoittoa opettajanaan Viggo Kihl. Vuosina 1945–1952 häntä opetti Toronton The Royal Conservatory of Musicissa Alberto Guerrero. Vuosina 1952–1954 hän opiskeli Mannes College of Musicin stipendillä Hans Neumannin johdolla New Yorkissa. Sävellysopetusta Watson Henderson sai Oskar Morawetzilta, Richard Johnstonilta ja Samuel Dolinilta. Tehtyään ammattimaisen debyyttinsä Torontossa vuonna 1952 hän toimi aktiivisena konserttipianistina. Hän esiintyi usein kanadalaisten orkesterien solistina ja säännöllisesti CBC:n radiossa. Vuonna 1956 Watson Henderson sai CBC:n Opportunity Knocks -ohjelman suurpalkinnon.
Watson Henderson työskenteli vuosina 1957–1961 urkuri-kuoromestarina Winnipegissä ja vuosina 1962–1968 Kitchenerissä. Samalla hän teki opetustyötä. Tämän jälkeen hän palasi Torontoon. Watson Henderson alkoi säveltää Festival Singers of Canadan säestäjänä vuosina 1968–1979 toimiessaan ja on sittemmin ollut tuottelias. Hän työskenteli myös Toronto Children's Chorusin säestäjänä 28 vuoden ajan ennen kuin jäi vuonna 2007 eläkkeelle kuoronjohtaja Jean Ashworth Bartlen tavoin. Watson Henderson on tullut erityisen tunnetuksi kuoroteoksistaan, mutta hän on säveltänyt muutakin musiikkia, kuten Chromatic Partita -teoksen uruille. Tämä teos toi Watson Hendersonille palkinnon Mannheimissa vuonna 1989 järjestetyssä kansainvälisessä naissäveltäjien kilpailussa. Watson Henderson on säveltänyt tilaustöitäkin eri kokoonpanoille ja festivaaleille. Choirs Ontario -kattojärjestö perusti hänen mukaansa nimetyn kuorosävellyskilpailun.
Suomi–Venäjä-Seura
Suomi–Venäjä-Seura (SVS, ruots. Samfundet Finland-Ryssland ry ) on Suomen ja Venäjän välinen ystävyysseura. Suomi–Venäjä-seuraa voidaan pitää 15. lokakuuta 1944 perustetun Suomi-Neuvostoliitto-Seuran työn jatkajana. Se oli puolestaan talvi- ja jatkosodan välissä vuosina 1940–1941 toimineen Suomen–Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran työn jatkaja.
Seuralla on keskustoimisto Helsingissä sekä viisi piirijärjestöä. Vuoden 2022 lopussa seurassa oli 7 500 henkilöjäsentä, joista vuoden 2022 jäsenmaksun suorittaneita oli 5 220. Uusia jäseniä seuraan liittyi tuon vuoden aikana 225 henkilöä ja seurasta erosi 1 469 jäsentä. Samana vuonna Venäjä hyökkäsi Ukrainaan. Paikallisosastoja oli seuran jäsenrekisterissä vuoden 2023 alkaessa 144.
Enimmillään seuran edeltäjään, Suomi-Neuvostoliitto-Seuraan, on kuulunut jopa 200 000 henkilöä.
Seuran jäsenlehtenä toimi aiemmin 16-sivuinen Kontakt, joka ilmestyi myös neljä kertaa vuodessa. Nykyisin saavat jäsenetuna neljä kertaa vuodessa ilmestyvän 52-sivuisen Venäjän Aika -aikakauslehden. Vuonna 2021 seura sai tukea opetus- ja kulttuuriministeriöltä 878 500. Vuonna 2022 seura sai Suomen valtiolta valtionapua 825 900 euroa. Vuonna 2023 tuki oli 486 000 euroa.
Historia
Suomi–Venäjä-seura perustettiin 15. lokakuuta 1944 nimellä Suomi–Neuvostoliitto-Seura (SNS). Nykyinen Seura on Suomi-Neuvostoliitto-Seuran työn jatkaja. Suomi-Neuvostoliitto-Seuran jäsenmäärä oli enimmillään liki 200 000. Politiikka oli merkittävä osa seuraa, jossa johtopaikoista kisasivat kommunistit, sosiaalidemokraatit ja keskustalaiset. Kisailu puolueiden välillä rauhoittui vasta kun SDP, SKP ja keskusta tekivät vuonna 1975 niin sanotun ystävyyssopimuksen ja jakoivat seuran johtopaikat. Puheenjohtajaksi tuli keskustalainen, valtuuston johtoon sosiaalidemokraatti ja pääsihteeriksi kommunisti. Ensimmäiset seuran johtajat olivat kaikki äärivasemmistoa. Neuvostoliiton romahdettua seuran nimeksi tuli Suomen ja Venäjän kansojen ystävyysseura ja lopulta nykyinen nimi.
2010-luvulla
Vuoden 2014 Ukrainan kriisin aikaan seurasta erosi vain muutama jäsen, kun tilanne Krimillä kiristyi.
2020-luvulla
Venäjän ulkoministeriö ilmoitti lopettavansa yhteistyön seuran kanssa kesäkuussa 2022. Syynä oli se, että seura oli tuominnut helmikuussa Venäjän aloittaman sodan Ukrainassa ja muun muassa sanonut sen olevan "täysin kansainvälisen oikeuden vastainen". Venäjän ulkoministeriö piti toimia russofobisena.
Jäsenmäärä ja paikallisosastot
Vuonna 2008 seuralla oli 282 paikallisosastoa. Vuoden 2016 lopussa osastoja oli 207. Vuoden 2020 alussa osastoja oli 169.
Vuosien 2011 ja 2012 lopussa seuran jäseniä oli yli 12 000. Vuonna 2014 sen 12 500:n jäsenen keski-ikä oli noin 60 vuotta. Vuoden 2016 lopussa jäseniä oli 11 200. Seuran jäsenmäärä oli vuonna 2021 noin 9 200 henkeä.
Syyskuun 2022 alussa seuran jäsenmäärän ilmoitettiin pudonneen yli tuhannella henkilöllä.
Johtajisto
Järjestön puheenjohtajana toimi kesäkuusta 2014 marraskuuhun 2015 asti Paula Lehtomäki. Suomen PEN -sananvapausjärjestön entinen puheenjohtaja Jukka Mallinen kirjoitti Heikki Talvitien ja Lehtomäen palauttaneen seuran Kremlin käsikassaraksi.
Järjestön valtuuston puheenjohtajana toiminut Heikki Talvitie erosi tehtävästään helmikuussa 2016. Talvitie kuului Pietari-säätiön hallitukseen, jonka jäseniltä Patentti- ja rekisterihallitus vaatii yhteensä yli 10 miljoonan euron vahingonkorvauksia vahingoista, joita on aiheutunut lainvastaisista päätöksistä ja laiminlyönneistä Pietarin Suomi-taloon liittyen. Myöhemmin Helsingin käräjäoikeus hylkäsi PRH:n kanteen vanhentuneena.
Katri Kulmuni toimi yhdistyksen puheenjohtajana marraskuusta 2015 alkaen ja luopui puheenjohtajuudesta kesäkuussa 2019 tultuaan nimitetyksi elinkeinoministeriksi. Kulmunin jälkeen puheenjohtajana toimi seuran ensimmäinen varapuheenjohtaja Pertti Lintunen. Syyskuussa 2020 Lintusen seuraajaksi valittiin Petri Honkonen. Kesäkuussa 2022 puheenjohtajaksi vaihtui Diana Seppä.
Toiminta
Vuonna 2022 seuran valtionavusta pääosa menee palkka- ja toimitilakustannuksiin. Seuran päätila on Helsingissä. Seuralla on toimitilat myös Oulussa, Turussa ja Kuopiossa. Järjestö toimii Suomen Pietarin instituutin hallinnollisena taustaorganisaationa. Seura tukee venäjän kielen opiskelua sekä opettajia Suomessa. Seura on Suomen punaisen ristin yhteistyökumppani.
Suomalais-ugrilainen yhteistyö
Suomalais-ugrilainen yhteistyö on yksi Suomi–Venäjä-Seuran päätehtävistä. Seura tuo esiin suomensukuisten kansojen kulttuuria ja kieliä sekä järjestää matkoja sukukansa-alueille ja kieli- ja kansalaisjärjestöprojekteja yhdessä Venäjän suomalais-ugrilaisten järjestöjen kanssa. Seura on yksi kerran neljässä vuodessa järjestettävien suomalais-ugrilaisten kansojen maailmankongressin pääjärjestäjäjistä. Seuran keskustoimisto on ollut vuodesta 1992 lähtien suomalais-ugrilaisen konsultaatiokomitean päämajana.
Rahoitus
Vuosina 2015–2021 seura sai Talouselämän mukaan 9,8 miljoonaa euroa veronmaksajien tukia, kuten toiminta-avustuksia ja tukia kansainväliseen yhteistyöhön, joten sillä on mittava varallisuus. Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön tarkastuspäällikkö kertoi, ettei tarkastustoimi tiennyt SVS:n maksaneen vuokraa yritykselle, johon sillä oli määräysvalta (80 % osakkeista).
Suomi–Venäjä-Seura saa Suomen valtiolta noin miljoonaa euroa joka vuosi. Tämä on yli puolet kaikille ystävyysseuroille jaettavasta 2,1 miljoonasta eurosta. Tuon summan päälle seura saa rahoitusta erityistehtävistiin, esimerkiksi 740 000 euroa vuonna 2019. Entisen Suomen Moskovan-suurlähettilään René Nybergin mukaan summa on suuri, vaikka seuran toiminta on hänen mielestään lähes merkityksetöntä ja turhaa.
Suomen opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan yleisavustuksia eli vuotuiseen toimintaan tarkoitettuja toiminta-avustuksia. Niiden ehtona on, että toiminta on vakiintunutta sekä yhteiskunnallisesti ja kulttuuripoliittisesti vaikuttavaa. Eduskunta päättää vuosittain, minkä enimmäissumman ministeriö käyttää avustuksiin. Vuosina 2012–2020 ministeriö on myöntänyt Suomi–Venäjä-Seuralle yleisavustuksia valtakunnalliseen ystävyysseuratoimintaan seuraavasti: Vuoden 2016 lopulla seuran puheenjohtaja Kulmuni totesi, että opetus- ja kulttuuriministeriön valtionavustusehdot ovat kaikille samat ja että kaikki ystävyysjärjestöt ovat aivan samalla viivalla. Ystävyysseurojen valtionavustuksen poliittisuus on noussut esille muun muassa Ystävyysseurojen liiton kokouksissa, mutta Suomi–Venäjä-seura ei kuulu liittoon. Esimerkiksi Ystävyysseurojen liiton puheenjohtaja Seppo Kalliokoski totesi vuoden 2016 lopulla, että Suomi–Venäjä-seuran avustus menee yli kohtuuden.
Kokoomuksen eduskuntaryhmän Atte Kaleva teki kesäkuussa 2022 kirjallisen kysymyksen seuran saamasta rahoituksesta. Kaleva totesi STT:n haastattelussa, että: "Suomi-Venäjä-seura ei ole aito kansalaisjärjestö, vaan sen koko olemassaolo on perustunut valtioiden myötävaikutukseen ja rahoitukseen. Historiallisesti seura on jäänne suomettumisen synkimmältä ajalta ja se on alun perin perustettu propagandakoneistoksi. Tätä tehtävää järjestö on koko historiansa ajan toteuttanut. Miksi ihmeessä Suomen valtio tukee järjestöä, jonka alkuperäinen ja nykyinen tarkoitus on edistää vieraan ja vihamielisesti meihin suhtautuvan valtion etuja Suomessa?"
Suomettuminen
SNS tunnettiin suomettumisen keskuksena. SVS:n tärkeimpiä yhteistyötahoja ovat Venäjän suurlähetystö ja Venäjän tiede- ja kulttuurikeskus, jonka taustavaikuttaja on KGB:n seuraaja SVR. Seuran hallituksessa olivat vuonna 2021 myös Peter Saramo ja Venäjän presidentti Vladimir Putinin ystävänä tunnettu Juhani Leppä.
Suomen Pietarin instituutin entinen johtaja Jukka Mallinen sanoo vanhojen suomettumisvoimien vaikuttavan yhdistyksen taustalla ja siksi Markku Kangaspuro esiintyy seuran tilaisuuksissa Venäjän-tuntijana pääroolissa.
Huolimatta siitä, että seura on virallisesti poliittisesti sitoutumaton, sen johdossa on toiminut monia keskustalaisia vaikuttajia.
Samut Prakan
Samut Prakan on kaupunki Thaimaassa, Siaminlahden rannalla. Kaupungin kohdalla Chao Phraya -joki laskee mereen. Kaupunki sijaitsee pääkaupunki Bangkokin metropolialueella, ja se on Thaimaan toiseksi suurin kaupunki. Kaupungin asukasluku on noin 389 000.
Bathytropidae
Bathytropidae on siirojen lahkoon (Isopoda) kuuluva niveljalkaisten – täsmällisemmin kuoriäyriäisten – heimo. Siihen kuuluu kuusi sukua.
Lawrence E. Walsh
Lawrence Edward Walsh (8. tammikuuta 1912 – 19. maaliskuuta 2014 Oklahoma City, Oklahoma ) oli yhdysvaltalainen lakimies, joka nousi laajaan julkisuuteen Iran-Contra-skandaalin tiimoilta. Hän valmistui Columbian yliopistosta.
Walsh julkaisi skandaalista jälkikäteen kirjan Firewall: The Iran-Contra Conspiracy and Cover-Up. Hän toimi Yhdysvaltain varaoikeusministerinä ja American Bar Associationin puheenjohtajana.
Lamminjärvi (Karkku)
Lamminjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Heinijärven valuma-alueesta, jonka laskujoki Heinijärvenoja laskee Lammentaustanlahdessa Rautaveteen Heinoossa.
Maantiede
Järven pinta-ala on 1,2 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 50 metriä. Järven läpi virtaa Heinijärvenoja, jonka luusua sijaitsee järven etelärannalla. Idästä laskee järveen oja Anijärvestä.
Järven rantaviiva on 0,59 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannat ovat soistunutta metsää. Rannalla on yksi loma-asunto ja läheinen maatila on nimeltään Lammi. Heinoon ja Hornion yhdistävä tie kulkee Lamminjärven vierestä.
Kyrkstadin kartano
Kyrkstadin kartano (ruots. Kyrkstad gård) on Lohjalla, Uudellamaalla sijaitseva entinen ratsutila. Kartanon nykyinen empiretyyliä edustava puinen päärakennus on valmistunut vuonna 1876. Nykyisin kartano on yksityisomistuksessa.
Kartano sijaitsee Lohjanjärven rannalla Lohjanharjua pitkin kulkevan maantien varrella. Kyrkstadin kartano ja sitä ympäröivä puisto ovat suojeltuja asemakaavalla.
Historia ja arkkitehtuuri
Kyrkstadin kylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1420, jolloin kylän osti Tomas Tomasson. Keskiajan lopulla Kyrkstadissa oli kaksi taloa, jotka yhdistettiin vuonna 1643 yhdeksi tilaksi Martin Pavalssonin toimesta. Pavalssonin suku omisti Kyrkstadin vuoteen 1874. 1700-luvulla Kyrkstadista tuli ratsutila, johon liitettiin vielä Kittfallin kylän Lassin ja Markun perintötilat vuonna 1894. Kyrkstad toimi myös kestikievarina 1830-luvulta kievarilaitoksen lakkauttamiseen asti 1900-luvun alkupuolelle. Kyrkstadin kievarirakennus sijaitsi kartanon alkuperäisessä tilakeskuksessa nykyisten Tynniharjuntien ja Jermunkujan kulmassa.
Vuosina 1875-1898 Kyrkstadin kartanon mailla toimi oma höyrysahayhtiö nimeltään Kyrkstad Ångsåg Ab. Yhtiö toimi myös kartanon omistajana ostettuaan sen vuonna 1875 maisteri Hornborgilta. Vuonna 1917 Kyrkstadin kartanon osti Lohjan kalkkitehdas ja lähes kaikki kalkkitehtaan rakennukset on rakennettu pääosin Kyrkstadin kartanon entisille maille. Myös esimerkiksi Virkkalan kirkko on rakennettu Kyrkstadin kartanon entisille maille. 1930-luvun lopulla Kyrkstadin kartanon maiden pinta-ala käsitti noin 250 hehtaaria. Kyrkstadin kartano oli Dahlberg-suvun omistuksessa vuodesta 1885 vuoteen 1980, jolloin Lohjan kunta osti kartanon. Kunta antoi kartanon olla tyhjillään yli 10-vuotta ja myi sen yksityiselle taholle vuonna 1994.
Arkkitehtuuri
Kartanon alueella on sijainnut kolme eri rakennusta, jotka ovat kukin vuorollaan olleet päärakennuksina. Rakennuksista vanhin oli rakennettu heti isonvihan jälkeen ja myöhemmin sitä käytettiin kouluhuoneistona. Toinen rakennuksista toimi myöhemmin työväenasuntona.
Kyrkstadin kartanon nykyinen päärakennus edustaa empiretyyliä ja se on valmistunut vuonna 1876. Rakennus on yksikerroksinen satulakattoinen hirsirakennus, jonka ulkoseinät on vuorattu keltaiseksi maalatulla vaakasuuntaisella puoliponttilaudoituksella. Vesikate on saumapeltiä. Arkkitehti Bauffin laati 1900-luvun alussa suunnitelmat Kyrkstadin kartanon korottamisesta kaksikerroksiseksi, mutta nämä suunnitelmat eivät koskaan toteutuneet. Päärakennuksen ikkunat ovat T-mallia ja sitä on korjattu ja uudistettu vuosina 1900 ja 1932. Viimeisimpiä muutoksia on tehty vuonna 1995 jolloin päärakennus uudistettiin kauttaaltaan. Tuolloin päärakennuksen pihan puoleiselle lappelle lisättiin frontoni ja kattoikkunoita, joissa kaikissa on satulakatto. Vastaavanlaiset ikkunat näkyvät vanhan maatilakirjan valokuvissa vuodelta 1931. Päärakennuksen pihan puoleisella sivulla on vuonna 1890 rakennettu tiilirunkoinen lasiveranta, jossa on kolmelappeinen katto. Verannan yhteydessä toimi kartanon konttori ja talvipuutarha. Talon koillispäädyssä on päätykuisti. Kyrkstadin kartanon päärakennus käsittää 10 huonetta.
Kyrkstadin kartanoon johtaa pitkä puukuja ja sitä ympäröi 1880-luvulla perustettu laaja englantilaistyyppinen puisto, johon kuuluu muun muassa kaksi lampea.
Talouskeskuksen rakennuksista on jäljellä vain tiilinen viljamakasiini. Kartanon muut vanhat rakennukset mm. mansardikattoinen harmaakivinavetta vuodelta 1893, renkitupa, muonamiesten mökit ja portinvartijan tupa purettiin 1980-luvulla.
Omistajat
Luettelo Kyrkstadin kartanon omistajista :
Kobolttivälskäri
Kobolttivälskäri (Prionurus microlepidotus) on välskärikalojen heimoon kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Kobolttivälskäri voi kasvaa jopa 70 cm pitkäksi. Se on pohjaväriltään harmaanruskea, pyrstöstä eteenpäin kulkee 5-7 mustan, pyöreän läikän rivi.
Levinneisyys
Kobolttivälskäri on kotoperäinen laji Australian kaakkoisosan rannikolla. Se elää kalliorannoilla ja syö kalliossa kasvavaa levää.
Thomas Sankara
Thomas Isidore Noël Sankara (21. joulukuuta 1949 Yako – 15. lokakuuta 1987 Ouagadougou) oli marxilainen ja panafrikkalainen vallankumouksellinen, sekä Burkina Fason (ent. Ylä-Volta) presidentti vuodesta 1983 vuoteen 1987.
Sankara nousi Ylä-Voltan presidentiksi hänen tukijoidensa suorittaman vallankaappauksen seurauksena vuonna 1983. Kansan suosiota nauttivan vallankumouksen johdossa ollut Sankara aloitti välittömästi suuret määrät sosiaalisia, taloudellisia sekä ekologisia uudistuksia ja nimesi maan uudelleen Burkina Fasoksi (suom. "Suoraselkäisen miehen maa").
Hänen hallituksensa sisäpolitiikka keskittyi maanviljelyn edistämiseen ja omavaraisuuden saavuttamiseen, koulutuksen sekä terveydenhuollon lisäämiseen, naisten aseman parantamiseen sekä korruption kitkemiseen. Hänen mullistava ohjelmansa aiheutti suurta vastustusta vanhoillisten johtajien ja määrältään vähäisen, mutta vaikutusvaltaisen keskiluokan keskuudessa. Kun myös hallitsevan juntan sisällä oli eripuraa radikaalien ja konservatiivisten jäsenten välillä, Sankara joutui lopulta salamurhan kohteeksi verisessä vallankaappauksessa syksyllä 1987. Sankaraa on pidetty esimerkkinä karismaattisesta afrikkalaisesta johtajasta. Häntä on verrattu jopa Ernesto Che Guevaraan.
Nuoruus
Katoliseen perheeseen syntynyt Sankara kuului silmi-mossien etniseen ryhmään, joka syntyi mossien ja fulbejen avioliiton kautta. Silmi-mossit ovat mossien kastijärjestelmässä alimpina ja siten huono-osaisimpia. Sankara kävi alemmat luokat Gaouassa ja opiskeli myöhemmin Bobo Dioulassossa, maan toiseksi tärkeimmässä kaupungissa.
Sankaran isä, joka oli myös sotilas, palveli Ranskan armeijassa toisen maailmansodan aikana, jolloin saksalaiset pidättivät hänet. Sankaran perhe toivoi pojasta katolista pappia. Joidenkin lähteiden mukaan hän ei koskaan menettänyt uskoaan vaikka olikin vahvasti marxilainen vakaumukseltaan. Hän oli myös tutustunut Koraaniin, muslimien pyhään kirjaan.
Sotilasura
Vuonna 1976 Sankara nimitettiin Pôn kaupungissa sijaitsevan armeijan koulutusyksikön johtajaksi. Samana vuonna hän tutustui myös Blaise Compaoréen jonka kanssa muodosti kommunistiupseerien ryhmän (Regroupment des officiers communistes).
Poliitikkona
Sotilashallitus nimitti vuonna 1981 Sankaran tiedotusministeriksi. Hän erosi tehtävästään huhtikuun 21. päivä vuonna 1982, koska katsoi, että hallitus ei aja kansan etujen mukaista politiikkaa. Marraskuun 7. päivänä vuonna 1982 tapahtui uusi vallankaappaus joka nosti valtaan Jean-Baptiste Ouédragon ja Sankarasta tuli uuden hallituksen pääministeri. Sankara erotettiin pääministerin tehtävistä 17. toukokuuta 1983 ja asettiin kotiarestiin heti Ranskan Afrikan asioiden neuvonantajan, Jean-Christophe Mitterrandin vierailun jälkeen. Sankaran ja muiden suosittujen poliitikkojen vangitseminen aiheutti kansannousun.
Uudistusmielinen presidentti
Blaise Compaoré teki 4. elokuuta 1983 Libyan tukemana vallankaappauksen ja asetti Sankaran Ylä-Voltan presidentiksi. Sankara piti itseään uudistajana, joka halusi perusteellisesti muuttaa kotimaataan. Esikuvinaan hän piti Fidel Castroa sekä Ghanan sotilasjohtajaa Jerry Rawlingsia. Heti aluksi Sankara lopetti perinteiset, vuosisatoja vanhat, heimopäälliköiden etuoikeudet joihin oli kuulunut muiden muassa heimolaisten määrääminen pakkotöihin ja verojen kaltaisten lahjojen pyytäminen. Armeijan etuoikeuksiin puututtiin symbolisella eleellä: ainoastaan sotilaille tarkoitettu kulutustavaravarasto muutettiin kaikille avoimeksi supermarketiksi. Valtaanpääsynsä ensimmäisenä vuosipäivänä Sankara muutti valtion nimeksi Burkina Faso.
Naisten aseman vahvistaminen yhteiskunnassa oli Thomas Sankaran asialistalla. Hän otti hallitukseensa naisia, mikä oli Länsi-Afrikassa ennenkuulumatonta. Hänen hallituksensa kielsi naisten ympärileikkaukset, moniavioisuuden ja järjestetyt avioliitot. Naisia rohkaistiin koulutukseen ja käymään palkkatöissä kodin ulkopuolella. Miehiä Sankara kehotti käymään ruokaostoksilla ja valmistamaan perheiden ruoan, jotta nämä ymmärtäisivät, millaista työtä naiset tekevät perheessä. Sankara totesikin, että "Vallankumous ja naisten vapauttaminen kulkevat käsi kädessä."
Sankaran hallinto ryhtyi kampanjoimaan myös ehkäisyn puolesta ja totesi, että AIDS on merkittävä uhka yhteiskunnan kehitykselle. Hallinto käynnisti myös rokotuskampanjan ja kaikkiaan 2,5 miljoonaa lasta saatiin rokotettua aivokalvontulehdusta, keltakuumetta ja tuhkarokkoa vastaan.
Ruokaomavaraisuuden kohentamista pidettiin tärkeänä ja Burkina Fasossa käynnistettiin maareformi. Viljantuotanto lähtikin huikeaan nousuun maareformin jälkeen. Aavikoitumista ja eroosiota pidettiin merkittävänä uhkana ja Sahelin vyöhykkeelle istutettiin lähes kymmenen miljoonaa uutta puuta. Aavikoitumista vastustettiin myös kansalaisille annetuilla tietoiskuilla liiallisen metsän hakkaamisen ja pensaiston polttamisen haitallisuudesta.
Talouselämän toimintaa haluttiin tehostaa parantamalla maan surkeita liikenneyhteyksiä. Ryhdyttiin rakentamaan sekä rauta- että maanteitä, joiden tarkoituksena oli kampajalauseen mukaan "solmia kansakunta kokoon." Maan mineraaliesiintymät kansallistettiin ja vastustettiin Kansainvälisen valuuttarahaston ohjeistuksia.
Burkina Fasossa päätettiin järjestää vuonna 1985 väestönlaskenta. Suorittaessaan väestönlaskentaa Fula-kansan parissa, eräät viranomaiset eksyivät Agagherin alueella Malin alueelle. Mali julisti, että kyseessä on törkeä itsemäärämisoikeuden loukkaus. Maiden välinen jännitys purkautui sodaksi, joka alkoi joulupäivänä 1985 ja kesti viisi päivää. Noin sata henkilöä sai surmansa, kun malilainen MIG-hävittäjä tulitti markkinapaikkaa. Sota tunnetaan nykyään Burkina Fasossa nimellä "joulusota".
Thomas Sankara uskoi, että ainoastaan autoritäärisellä hallinnolla saavutetaan radikaaleja muutoksia yhteiskunnassa. Hän ei kannattanut vapaata lehdistöä eikä vapaita ammattiliittoja. Hänen politiikkansa aiheutti vastakkainasettelua Burkina Fason vähälukuisen, mutta vaikutusvaltaisen keskiluokan ja köyhyydessä elävän enemmistön välillä. Heimopäälliköt vastustivat uudistusmielistä hallintoa etuoikeuksiensa menettämisen takia.
Kuolema
9. lokakuuta vuonna 1987 Thomas Sankara antoi haastattelun, jossa hän totesi enteellisesti, että "Vallankumoukselliset voidaan murhata yksilöinä, mutta heidän ajatuksiaan ei voi murhata." 15. lokakuuta 1987 hän oli kuollut.
Palkkasotilas
Historiaa
Ruotsin armeijassa taisteli suuri määrä skottilaisia, saksalaisia, puolalaisia, ranskalaisia ja muita palkkasotureita 1500- ja 1600-luvuilla. Käsitettä palkkasoturi on usein käytetty myös niistä 1600-luvun ruotsalaisista ja suomalaisista ”sijaissotilaista”, jotka suurta rahakorvausta vastaan liittyivät armeijaan maatilan isännän tai hänen perheenjäsenensä tilalla.
Thomas Sankara
Kuolema
Blaise Compaoré johti yhdessä 12 upseerin kanssa vallankaappausta, jonka yhteydessä Sankara sai surmansa. Vallankaappaus perusteltiin sillä, että Sankaran hallinto oli vaarantanut Burkina Fason suhteet ulkovaltoihin. Erityisesti entisen siirtomaaisäntä Ranskan ja varakkaamman naapurivaltion Norsunluurannikon suhteiden väitettiin vaarantuneen.
Sankaran leski ja hänen kaksi lastaan pakenivat maasta. Thomas Sankaran ruumis haudattiin hiljaisuudessa. Vuonna 2015 se päätettiin kaivaa esiin muodollista tunnistamista varten.
Thomas Sankaran murha on herättynyt spekulaatioita. On pohdittu niin sen syitä kuin tilaajiakin. Prince Johnson, liberialainen sotaherra, kertoi Liberian totuus- ja sovintokomission istunnossa, että murhan taustavoimana olisi ollut Charles Taylor, toinen liberialainen sotaherra ja maan myöhempi presidentti.
Palkkasotilas
Palkkasoturin nykyinen määritelmä
Geneven sopimuksen mukaan palkkasoturia voidaan kohdella tavanomaisena rikollisena ja hänet tuomita siviilioikeudessa voimassa olevan rikoslain mukaan. Häntä ei myöskään konfliktin jälkeen, toisin kuin sotavankia, tarvitse kotiuttaa kotimaahansa.
Thomas Sankara
Henkilökuva
Thomas Sankara sai suurta suosiota johtajana henkilökohtaisen karismansa ansiosta. Hänellä oli myös silmää erilaisille kansaanmeneville tempauksille, joilla sai paitsi huomiota, myös kansansuosiota. Hän puuttui virkamieseliitin asemaan myymällä näiden käyttämät Mercedes Benz -henkilöautot ja osti niiden tilalle pieniä Renault 5 -henkilöautoja. Lisäksi hän kielsi heitä käyttämästä ensimmäisen luokan paikkoja lentokoneissa virkamatkoilla. Tämän päälle virkamiehiä velvoitettiin lahjoittamaan yhden kuukauden palkka julkisten hankkeiden rahoittamiseen.
Palkkasotilas
Muukalaislegioona ja gurkhat
Brittiläisiä gurkhia tai Ranskan muukalaislegioonalaisia ei pidetä palkkasotureina, koska sekä gurkhat että muukalaislegioona ovat kiinteä osa maidensa varsinaista armeijaa ja niihin pätevät samat säännöt kuin kyseisen maan muihin asevoimien edustajiin. Muukalaislegioonalaiset ja gurkhat ovat myös osa maan varsinaisia asevoimia, joten he eivät palvele sitä joka parhaiten maksaa, kuten palkkasotureilla on yleensä tapana.
Thomas Sankara
Henkilökuva
Oman palkkansa Sankara laski tuohon aikaan 450 Yhdysvaltain dollaria vastaavaan summaan. Omaisuudekseen hän jätti ainoastaan kolme kitaraa, neljä polkupyörää, auton, jääkaapin ja rikkinäisen pakastimen. Lisäksi hän kieltäytyi ilmastoinnin asentamisesta toimistoonsa, koska suurimmalla osasta kansalaisista ei ollut samaa mahdollisuutta.
Palkkasotilas
Palkkasoturien maine
Palkkasotureita kohtaan ei ole yleensä tunnettu arvostusta, toisinaan palkkasoturien ammattia kohtaan on tunnettu suoranaista halveksuntaa. Palkkasotureita monesti pidetään moraalittomina, kunniattomina röyhkimyksinä jotka ovat valmiita sotimaan pelkästään oman etunsa vuoksi. Osittain tämän vuoksi palkkasotureilla on myös rahanahneen leima. Englannin kielen palkkasoturia tarkoittava sana mercenary voidaan kääntää suomeksi myös omanvoitonpyyntöinen tai rahanahne.
Thomas Sankara
Henkilökuva
Toisin kuin muut afrikkalaiset johtajat, Sankara ei antanut ripustaa kuviaan julkisille paikoille. Haastattelussa tähän kysyttiin syytä, ja hän totesi: "Meillä on seitsemän miljoonaa Thomas Sankaraa."
Palkkasotilas
Yksityiset turvallisuus- ja sotilasalan yritykset
Yksityiset turvallisuus- ja sotilasalan yritykset ovat nykyaikainen palkkasotilasammattikunnan haara. Vaikka varsinaiset aggressiiviset sotatoimet jätetään yleensä armeijoille, on yksityisen sektorin kasvu ollut viime vuosina suurta. Yksityiset sopimustyöntekijät vastaavat esimerkiksi huollosta, kuljetuksesta, vartioinnista ja kouluttamisesta. Varsinkin Irakin sodan yhteydessä on usein käytetty termiä civilian contractor, jolla viitataan muun muassa Blackwater USA:n Irakissa toimiviin työntekijöihin.
Blackwater
Irakin sota tarkoitti jättimäistä kasvua 1990-luvun lopulla perustetulle Blackwaterille. Vuonna 2006 yli 90 prosenttia yhtiön tuloista tuli Yhdysvaltain hallituksen kanssa tehdyistä sopimuksista. Blackwaterin toimintaa on kyseenalaistettu pitkään ja se on kerännyt kyseenalaista mainetta. Bagdadissa 16. syyskuuta 2007 Blackwaterin vartijat ampuivat kuoliaaksi 17 irakilaissiviiliä. Näistä 14 siviilin kohdalla FBI:n tutkijat totesivat ampumisen tapahtuneen ilman perusteita. Yrittäessään kiillottaa julkisivuaan yhtiö vaihtoi nimensä nykyiseen muotoon Xe. Irakin hallitus on pitkään yrittänyt saada Blackwaterin toimitsijoita ulos maasta ja alkuvuonna 2009 se epäsi yhtiöltä luvan toimia Irakissa. Viimeisten blackwaterilaisten odotetaan lähtevän Irakista syksyllä 2009. Blackwater on tällä hetkellä suurin yksityinen sotilas- ja turvallisuusalan yritys. Sen alaisuudessa työskentelee yli 20 000 palkkasotilasta ja sillä on omat ilmavoimat. Yhtiöllä on myös oma panssaroitu miehistönkuljetusvaununsa Grizzly APC.
Ursavus
Ursavus oli varhainen karhun esi-isä, joka kehittyi koiraa muistuttavasta esi-isästä. Se oli koiramainen karhu, joka muistutti matalaa ilvestä tai näätää. Se oli kettuterrierin kokoinen. Ursavus eli 20–10 miljoonaa vuotta sitten varhais-keskilla. Noin 20 miljoonaa vuotta sitten Etelä-Saksa, jossa ursavus eli, oli lämmintä, subtrooppista aluetta. Se kehittyi pienemmästä ursavus elmensis -lajista suuremmaksi ursavus deperetiksi.
Ouarglan maakunta
Ouarglan maakunta rajoittuu etelässä Algerian Illizin ja Tamanrassetin, lännessä Ghardaïan, pohjoisessa Djelfan, Biskran ja El Ouedin maakuntiin sekä idässä Tunisiaan. Itäisen Ison Ergin hiekka-aavikko käsittää kaksi kolmasosaa alueesta. Ilmasto on hyvin kuuma ja kuiva.
Hallinnollisesti maakunta jakautuu kymmeneen piirikuntaan eli daïraan, joihin kuuluu 21 kuntaa:
Maakunnan läpi kulkee etelään vievä N3-valtatie. Touggourtiin johtaa rautatie. Ain Beidassa, Hassi Messaoudissa ja Touggourtissa on lentokentät. Hassi Messaoudin lähellä sijaitsevat Algerian suurimmat öljy- ja maakaasuesiintymät. Touggourt on huomattava teollisuuskeskus. Maatalous tuottaa taateleita, lihaa ja maitoa.
Kittilän lentoasema
Kittilän lentoasema sijaitsee Lapissa Kittilän kunnassa. Se palvelee pääasiassa Ylläkselle, Leville, Pallakselle, Pyhä-Luostolle ja muihin hiihtokeskuksiin matkustavia turisteja. Lentoasemalle on säännöllisiä lentoja Helsinki-Vantaalta. Vuonna 2019 lentoaseman kautta kulki 363 161 matkustajaa. Vuonna 2020 (koronaviruspandemian aikana) lentoaseman kautta kulki 206 251 matkustajaa.
Kittilän lentoaseman kiitotie 16/34 on 2 500 metriä pitkä ja 45 metriä leveä. Kiitotie 34 on varustettu suurtehovaloin ja ILS-tarkkuuslähestymisjärjestelmällä. Lentokoneiden pysäköintipaikkoja on 12 kappaletta ja vuonna 2020 toteutetun laajennushankkeen myötä lähtöselvitystiskien määrä nousi kahdeksasta neljääntoista.
Kittilä valittiin vuonna 2021 vuoden lentoasemaksi.
Historia
Metsähallitus rakensi Kittilään vuosina 1974–1975 metsätalouslentoja varten metsä­lento­paikan, jolla oli 600–700 metriä pitkä sorapintainen kiitotie. Ensimmäinen lentokone laskeutui lentokentälle 20. syyskuuta 1975. Kenttää käytti lähinnä yleisilmailu, eikä siltä lennetty metsätalouslentoja.
Lentoaseman terminaalin ensimmäinen osa rakennettiin vuosina 1981–1982, ja heinäkuussa 1982 lentokenttä siirrettiin ilmailuhallituksen hallintaan valtion lentoasemaksi. Kiitotie pidennettiin 2 500 metriin vuosina 1984–1985. Valmistumisensa jälkeen lentoasema oli aluksi lähinnä sotilas- ja yleisilmailun käytössä, minkä lisäksi lentoasemalle tehtiin jonkin verran tilauslentoja. Finnair aloitti säännöllinen lentoliikenteen Kittilään helmikuussa 1987. Päivittäinen liikenne alkoi helmikuussa 1990. 1990- ja 2000-lukujen aikana lentoaseman terminaalia on laajennettu useaan otteeseen.
Kittilän lentoasemarakennus paloi osittain 27. heinäkuuta 2006. Tuli tuhosi noin 2 000 neliömetrin alueen. Tuhoutuneet osat rakennettiin uudelleen vuosina 2007–2008 ja samalla tilat suunniteltiin avarammiksi. Jälleenrakennus- ja laajennusosa vihittiin käyttöön 14. helmikuuta 2008.
Vuosina 2018-2019 Finavia laajensi Kittilän lentoasemalla sekä terminaalia että lentoliikenteen infrastruktuuria. Yhteensä terminaalin laajennus käsittää 2 000 neliömetriä uutta matkustajatilaa. Lentoliikenteen kapasiteettia ja sujuvuutta parannettiin rakentamalla kaksi uutta rullaustietä, joista toinen on pitkä ja toinen lyhyt. Lisäksi lentokoneiden pysäköintipaikkojen määrä tuplaantui kuudesta 12:een. Vuonna 2020 toteutetulla lisäinvestoinnilla terminaaliin rakennettiin 750 neliötä uutta tilaa matkatavaroiden käsittelyä varten.
Turmat
Venäläisturisteja kuljettanutta, Itävaltaan rekisteröityä Gulfstream G 150 -liikelentokonetta valmisteltiin 4. tammikuuta 2018 Venäjälle paluuta varten. Koneen sisälle oli muodostunut ylipaine, jonka takia ovi sinkoutui voimalla päin saksalaista kapteenia, joka oli avaamassa koneen ovea. Hän kuoli välittömästi. Turman sattuessa koneessa ei ollut matkustajia. Onnettomuustutkintakeskus selvittää asiaa. pienoiskuva|[[Finnair|Finnairin A321-lentokone Kittilässä helmikuussa 2017.]]
Lentoyhtiöt ja kohteet
pienoiskuva|Kittilän lentoasema vuonna 2006.
Margarita
Margarita voi viitata seuraaviin:
Rusi
Rusi voi tarkoittaa seuraavia:
Rovasenjärvi (järvi Ruotsissa)
Maantietoa
Rovasenjärvi on 0,7 kilometriä pitkä, 0,5 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 28 hehtaaria eli 0,28 neliökilometriä (km²). Se sijaitsee Guossagåbbån ja Vasaratunturin välisellä suoalueella Nijehtsajávrren kanssa. Sen rannat ovat lähes puutonta suota, joka on autio jokaiseen ilmansuuntaan vähintään kolme kilometriä. Järven läheltä kahden kilometrin päästä kulkee Jällivaarasta Porjukseen johtava tie (E45).
Luontoarvoja
Järvi sijaitsee aivan Stubban luonnonsuojelualueen (, 350,33 km²) itälaidalla ja suojelualueen raja seuraa järven itäistä rantaviivaa. Se muodostaa Mudduksen ja Sjaunjan kanssa suuren yhtenäisen suojellun alueen. Stubbassa sijaitsee osa Laponian maailmanperintökohteesta.
Vesistösuhteet
Rovasenjärvi kuuluu Rånejoen vesistössä (päävesistötunnus 7) Hárrejåhkån valuma-alueeseen. Hárrejåhkå on tunturipuro, joka laskee Råneträsketiin ja josta Rånejoki sitten alkaa. Hárrejåhkkå on siinä mielessä eräs Rånejoen sivujoista, mutta sen sijaan se on valittu Rånejoen vesistön pääuoman vesireitillä sen ylimmäksi osuudeksi.
Freestylehiihto talviolympialaisissa 2014
thumb|right|Roza Hutorin extremepuisto. Freestylehiihdossa kilpailtiin Sotšin 2014 talviolympialaisissa 6. – 21. helmikuuta Roza Hutorin extremepuistossa, jonka yleisöön mahtui 4 000 henkilöä.
Tapahtumia oli yhteensä kymmenen: miesten ja naisten kumparelasku, hypyt, skicross, lumikouru ja slopestyle. Slopestylessa ja lumikourussa kilpailtiin ensimmäistä kertaa.
Kumparelasku
10. helmikuuta <br style="clear:both" />
Hypyt
thumb|right|Hyppyjen kukitusseremonia 17. helmikuuta <br style="clear:both" />
Skicross
20. helmikuuta <br style="clear:both" />
Lumikouru
18. helmikuuta <br style="clear:both" />
Slopestyle
13. helmikuuta <br style="clear:both" />
Kumparelasku
8. helmikuuta <br style="clear:both" />
Hypyt
14. helmikuuta <br style="clear:both" />
Skicross
21. helmikuuta <br style="clear:both" />
Lumikouru
20. helmikuuta <br style="clear:both" />
Slopestyle
11. helmikuuta <br style="clear:both" />
Kalevi Kostiainen
Pasi Kalevi Kostiainen (s. 7. maaliskuuta 1967 Tuusula) on suomalainen, 1980- ja 1990-luvuilla arvokilpailuissa kilpaillut purjehtija.
Kostiainen sijoittui olympialaisten Tornado-luokassa 19:nneksi Barcelonassa 1992. Parinaan hänellä oli Markku Kuismin. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan yhdeksänneksi vuonna 1991 ja 20:nneksi vuonna 1988. Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän oli 17:s vuonna 1992 sekä 18:s vuosina 1989 ja 1990. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1988.
Seuratasolla Kostiainen edusti Tuusulanjärven Purjehtijoita. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1985–1987 ja 1990–1993. Parina hänellä noissa voitoissa oli ensimmäisessä Tapani Kostiainen, kahdessa seuraavassa Petteri Kostiainen ja lopuissa Markku Kuismin. Hänellä on kolme tytärtä.
Sakari Alhopuro
Eero Sakari Alhopuro (s. 7. toukokuuta 1945 Tampere) on suomalainen lääketieteen tohtori, turkulaisen Lääkäriasema Pulssin entinen omistajayrittäjä ja nykyinen suurlahjoittaja. Hän on saanut lääkintöneuvoksen arvonimen.
Kansainvälinen polaarivuosi
Kansainvälinen polaarivuosi on laaja kansainvälinen napa-alueiden tutkimusohjelma. Polaarivuoden pääjärjestäjinä toimivat Maailman ilmatieteen järjestö WMO ja Kansainvälinen tiedeneuvosto ICSU. Sellainen on järjestetty tähän mennessä neljä kertaa:
Polaarivuosi 2007–2009
thumb|250px|Kansainvälisen polaarivuoden kunniaksi julkaistu bulgarialainen postimerkkisarja
Sakari Alhopuro
Alhopuro perusti vuonna 1973 yhdessä Kari Aitasalon kanssa yksityisen Puutarhakadun lääkäriaseman. Se muutti vuonna 1983 Turun Puutarhakadulta Humalistonkadulle ja otti nimekseen mainostoimisto Criticossa toimineen Mikko Koivusalon ehdotuksesta Lääkäriasema Pulssi. Pulssista kasvoi Suomen suurin yksityisomisteinen lääkäriasema ja sairaala, joissa oli töissä 250 lääkäriä ja 300 muuta työntekijää. Vuonna 1991 Pulssi ja Alhopuro saivat valtakunnallisen yrittäjäpalkinnon. Vuonna 2011 pääomistaja Alhopuro ja Pulssin pienosakkaat myivät yrityksensä Terveystalolle. Alhopuro oli tuona vuonna Suomen toiseksi suurituloisin henkilö liki 29 miljoonan euron pääomatuloineen.
Neotrabisus quadrioculatus
Neotrabisus quadrioculatus on Neotrabisus-sukuun ja lyhytsiipiset-heimoon (Staphylinidae) kuuluva hyönteinen – täsmällisemmin kovakuoriainen. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Jeannel vuonna 1959. Sillä ei ole alalajeja.
Kansainvälinen polaarivuosi
Polaarivuosi 2007–2009
Neljäs kansainvälinen polaarivuosi alkoi maaliskuussa 2007 ja se kesti maaliskuuhun 2009.
Polaarivuoden aikana järjestettiin runsaasti arktiseen alueeseen ja Etelämantereeseen liittyviä tutkimusprojekteja. Hanke työllisti tuhansia tutkijoita 60 valtiosta eri tutkimusohjelmissa. Tavoitteena oli lisätä nykyistä tietämystä muun muassa mannerjäätiköiden ja merijää- sekä lumipeitteen kehityksestä, ilmaston lämpenemisen vaikutuksista napa-alueisiin ja paikallisten ihmisyhteisöjen elämästä.
Sakari Alhopuro
Sakari Alhopuro on tehnyt yrityskauppansa jälkeen monia lahjoituksia erityisesti Turun yliopistolle. Vuonna 2013 Alhopuro lahjoitti 300 000 euroa terveystaloustieteen professuurin perustamiseen ja seuraavana vuonna 75 000 euroa puutiaistutkimukseen. Vuoteen 2017 mennessä hän oli lahjoittanut yliopistolle yli miljoona euroa etenkin lääketieteen mutta myös kauppatieteen edistämiseen. Hän on tehnyt lahjoituksia myös nuorten yrittäjyyskasvatuksen edistämiseen. Alhopuro promovoitiin keväällä 2016 Turun kauppakorkeakoulun kunniatohtoriksi. Kesällä 2018 hän lahjoitti yliopistolle 1,5 miljoonaa euroa professuurien perustamiseen subarktisen ekologian, Saaristomeren tutkimuksen ja luonnon monimuotoisuuden tutkimuksen aloille.
Sakari Alhopuro on tunnettu myös kilpapurjehtijana ja osallistunut usein muun muassa Gotlannin ympäripurjehdukseen. Sen lisäksi hän harrastaa laskettelua ja valokuvausta. Jouluna 2004 Alhopuro oli perheineen lomalla Thaimaan Phuketissa ja avusti lääkärivaimonsa Liisa Alhopuron kanssa tapaninpäivän tsunamin uhreja.
Stotinka
pienoiskuva|20 stotinkan kolikko vuodelta 1912 Stotinka, monikko stotinki on Bulgarian levan sadasosa. Nimi stotinka tulee siitä, että bulgarian kielen sto tarkoittaa sataa, eli sitä määrää, minkä verran stotinkoja on levassa. Bulgariassa on käytössä 1, 2, 5, 10, 20 ja 50 stotinkin kolikot. Jokaisessa stotinka-kolikossa on Bulgarian vaakunan kuva. 1, 2 ja 5 stotinkin kolikot on valmistettu messingistä ja 10, 20 ja 50 stotinkin kolikot nikkelistä.
Kansainvälinen polaarivuosi
Polaarivuosi 2007–2009
Suomessa polaarivuoden avausseminaari pidettiin 1. maaliskuuta 2007 Rovaniemen Arktisessa keskuksessa. Vuoden viralliset avajaiset järjestettiin samana päivänä Pariisissa. Monissa maissa, myös Suomessa, julkaistiin postimerkkejä polaarivuoden kunniaksi.
EISCAT osallistui polaarivuoteen usealla tavalla, esimerkiksi Huippuvuorilla sijaitseva ionosfääriä mittaava tutka toimi poikkeuksellisesti koko vuoden ajan.
Jääkiekon D-sarjan maailmanmestaruuskilpailut 2000
Jääkiekon D-sarjan maailmanmestaruuskilpailut 2000 pelattiin Reykjavíkissa, Islannissa 10.–16. huhtikuuta 2000. Kisojen seitsemän parasta joukkuetta siirtyivät pelaamaan 2. divisioonan MM-kisoihin, ja kaksi huonoiten sijoittunutta siirtyivät 2. divisioonan karsintasarjaan 2002.
Karthalanpöllönen
Karthalanpöllönen (Otus pauliani) on erittäin uhanalainen Komoreilla Ngazidjan saarella tulivuori Karthalan rinteillä elävä pöllö.
Kooltaan karthalanpöllönen on noin 22 cm. Selkä ja pää ovat lajilla harmaanruskeat ja vatsa kellanruskea. Silmät ovat pöllöille tyypillisesti keltaiset. Karthalanpöllösen äänet ovat vihellyksiä.
Karthalanpöllönen elää ikivihreissä metsissä 650 metrin korkeudesta aina puurajalle saakka. Parhaiten se viihtyy vanhoissa metsissä. mutta selviää myös pioneerimetsissä. Karthalanpöllöskannan kooksi arvioidaan noin 2 000 yksilöä. Suurin lajiin kohdistuva uhka on metsien hakkuu maanviljelysmaaksi. Lisäksi saarelle levinneet rotat sekä pihamaina voivat olla kilpailijoita sekä pesärosvoja.
Kynttilä
Käyttö valonlähteinä ja koristeina
Kynttilät olivat yleisiä valonlähteitä ennen kotien sähköistämistä ja öljylamppuja. Paikallisista olosuhteista johtuen kynttilät olivat yleisempiä Pohjois-Euroopassa ja oliiviöljylamput yleisempiä Välimeren maissa. Nykyään kynttilöitä käytetään enemmän tunnelman luojina ja liturgian vuoksi joissakin uskonnollisissa tilaisuuksissa kuin valaisimina. Niitä käytetään kuitenkin myös varavalaistuksena sähkökatkon varalle.
Kynttilää (ns. normaalikynttilää) on käytetty valovoiman mittana, ja nykyään käytössä oleva yksikkö kandela vastaa suurin piirtein tavallista kynttilää. Kynttilän tuottama valovirta on suuruusluokkaa 10 luumenia, joka vastaa osapuilleen 1 W:n hehkulampun valovirtaa. Turvallisuus- ja mukavuussyistä nykyisin käytetään paljon sähkökynttilöitä, joissa liekki on korvattu LEDillä tai hehkulampulla. Viime aikoina ovat alkaneet yleistyä myös paristokäyttöiset LED-kynttilät.
Käyttö voiteluaineena
Parafiinivaha, johon on sekoitettu steariinihappoa on hyvä voiteluaine. Tali on alkuperäisessä ohjeessa steariinihapon tilalla. Steariinihapon käyttäminen on. Steariinihappo esteröityy glyserolin kanssa ja sitä saadaan eläin- ja kasvirasvoista. Parafiinia saadaan maaöljystä. Molemmat parafiini ja steariinihappo ovat ympäristöystävällisiä aineita.
Materiaalit ja fysikaaliset ominaisuudet
Kynttilän liekki syttyy, kun tulitikun liekki kuumentaa sydänlangassa pienen määrän kynttilävahaa höyryksi, joka reagoi ilmassa olevan hapen kanssa muodostaen kynttilän liekin. Syttynyt liekki sulattaa lisää vahaa ja se nousee kapillaarivoiman ansiosta sydänlankaa pitkin höyrystyen ja näin ruokkien liekkiä. Siten kynttilä jatkaa palamistaan pienellä liekillä niin kauan kuin vahaa riittää.
Liekin koko riippuu sydänlangan ominaisuuksista, erityisesti sen paksuudesta. Sydänlangan yläpää palaa itsekin, jolloin lanka lyhenee itsestään samaa tahtia kynttilän kanssa. Joitakin sydänlankoja on kuitenkin leikattava lyhemmiksi, noin 7 mm:n mittaisiksi, jotta vältytään liian suurelta liekiltä ja savuttamiselta.
Kynttilän liekissä on useita erivärisiä alueita. Sinertävillä alueilla kynttilävahassa oleva vety erottuu ja palaa muodostaen vesihöyryä. Kirkkaammalla keltaisella alueella vahassa oleva hiili hapettuu hiilidioksidiksi. Samalla syntyy pieniä kuumia nokihiukkasia, joista keltainen väri johtuu. Lämpötilaerot liekin eri osissa ovat hyvin suuret. Sinertävillä vedyn palamisalueilla liekin alaosissa lämpötila on jopa 1 400 °C, kun se liekissä keskimäärin on noin 1 000 °C.
Kynttilän liekin koko, ja sen antaman valotehon ja lämpötehon määrä riippuu ennen kaikkea sydänlangasta. Tyypillisesti kynttilä tuottaa noin 13 luumenia näkyvää valoa ja 40 wattia lämpöä. Vertailuna 40 watin hehkulamppu tuottaa noin 500 luumenin valotehon. Valovoiman yksikkö kandela perustui ennen tietyllä tavalla valmistettuun standardikynttilään. Nykyisin kandela on määritelty täsmällisemmin, mutta edelleen kynttilän valovoima on noin yksi kandela.