cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helmi Järviluoma-Mäkelä
Professori Järviluoma-Mäkelä on ollut luomassa uusia, koulutus- ja tieteenalojen rajoja ylittäviä opetusmetodeja. Hän on osaltaan ideoinut ja johtanut Itä-Suomen yliopiston Sosiaalisten ja kulttuuristen kohtaamisen tohtoriohjelmaa. Järviluoma-Mäkelä on ohjannut 20 väitöskirjaa (2019 alkuun mennessä).
Järviluoma-Mäkelä arvostaa tutkimuksen yleistajuistamista. Hän on ollut perustamassa Radio Suomen Äänien iltojen -ohjelmaformaattia ja on ohjelman säännöllinen vierailija ensimmäisestä lähetyksestä (Suomalainen äänimaisema, 17.1.2012) lähtien. Hän tekee myös radiofeatureja.
Järviluoma-Mäkelä on saanut useita tunnustuksia työstään. Hän sai väitöskirjapalkinnon 1998 ja Vuoden esteettinen teko -palkinnon (2006 Sata suomalaista äänimaisemaa -hanke). Hän on ollut vuodesta 2018 Suomalaisen tiedeakatemian jäsen. Vuonna 2019 Professoriliitto nimesi hänet Vuoden professoriksi.
Järviluoma-Mäkelä asui puolisonsa kirjailija Matti Mäkelän kanssa Joensuun Pyhäselän Nivan kylässä. Matti Mäkelä kuoli elokuussa 2019.
Tuotantoa
Vuoteen 2007 mennessä Helmi Järviluoma-Mäkelällä oli jo noin 100 tieteellistä artikkelia kulttuurintutkimuksen, etnomusikologian, populaarimusiikintutkimuksen ja sosiologian alan julkaisuissa. Sittemmin Järviluoma-Mäkelän tieteellinen tuotanto on täydentynyt. Julkaisuissa hän käyttää yleensä nimimuotoa Helmi Järviluoma.
Teoksia
Teoslista ei ole täydellinen.
Dosentti
Dosentti on Suomessa yliopistollinen arvo, mutta se voi tarkoittaa eri maissa hieman eri asiaa. Sen yleinen merkitys on itsenäinen opettaja. Sanan alkuperä on latinan sana docēre ’opettaa, luennoida’.
Termi on käytössä lähinnä Euroopassa.
Historiallinen kehitys
Ennen vuoden 2009 yliopistolakia dosentuuri oli muodollisesti yliopiston virka. Käytännössä dosentilla ei kuitenkaan ollut virkaan liittyviä velvollisuuksia eikä pelkän nimikkeen perusteella määriteltyä palkkaa. Vuoden 2010 alusta lähtien yliopistojen virkasuhteet muuttuivat työsuhteiksi yliopistojen muuttuessa virastoista säätiöiksi tai julkisoikeudellisiksi yhteisöiksi. Samalla dosenttien virat lakkasivat ja dosentista tuli arvo, jonka yliopisto myöntää. Ennen 2010 nimitetyt dosentit saivat dosentin arvon hakemuksetta.
Nykymerkitys
Dosentti on henkilö, jolla on dosentin arvo eli dosentuuri jossakin yliopistossa. Dosentiksi voidaan hakemuksesta nimittää henkilö, jolla on perusteelliset tiedot omalta alaltaan, julkaisuilla tai muilla tavoin osoitettu kyky itsenäiseen tieteelliseen tutkimustyöhön sekä hyvä opetustaito. Perinteisesti dosentiksi nimittämisen minimivaatimuksena on pidetty tieteellistä tuotantoa, joka vastaa laajuudeltaan ja laadultaan vähintään kahta hyvää väitöskirjaa. Opetustaidon arviointitavat vaihtelevat eri yliopistoissa.
Muodollisesti dosentin arvoon kuuluu oikeus antaa omalla alallaan opetusta yliopistossa kaikilla tasoilla, vaikka henkilö ei olisikaan yliopiston työntekijä. Erityisesti on huomattava, että joissakin yliopistoissa professorien lisäksi myös dosentit voivat toimia väitöstyön valvojina. Dosentuuri voi olla myös määräaikainen. Dosentuuri ei luo työsuhdetta yliopistoon. Dosentilla voi olla muun tehtävän myötä (esimerkiksi yliopistonlehtori) työsuhde yliopistoon. Mikäli työsuhdetta ei ole, dosentille maksetaan hänen tekemistään töistä palkkio. Eri yliopistoissa ohjeistukset dosentin nimittämisen ja tehtävien suhteen saattavat vaihdella suurestikin. Eräiden valtionhallinnon tutkimuslaitosten, esimerkiksi Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen ja Keskusrikospoliisin laboratorion johtajatason tehtävien hoitajilla on professorin arvonimi, mikäli heillä on vähintään dosentin pätevyys. Dosentin pätevyys on edellytyksenä myös yliopistollisen sairaalan ylilääkärin tehtävän hoitamiseen.
Dosentuuria ei voi lain mukaan peruuttaa. Asiasta nousi kuitenkin keskustelua, kun oikeussosiologian ja kriminologian dosentti Johan Bäckman tuomittiin MV-lehteä koskevassa rikoskokonaisuudessa ehdolliseen vankeuteen.
Arvonimen käännös
Suomen dosenttiliitto suosittelee dosentin englanninkieliseksi käännökseksi ilmaisua Associate Professor. Liiton mukaan termi käännetään vastaavalla tavalla 19 Euroopan maassa sekä 22 muussa maassa. Aiemmin käännökseksi on suositeltu nimikettä Adjunct Professor, mikä liiton mukaan Yhdysvalloissa viittaa yliopiston maisteritasoiseen tuntiopettajaan. Suomen yliopistojen rehtorineuvosto UNIFI, Professoriliitto ja Tutkimuseettinen neuvottelukunta suosittelevat ilmaisua Title of Docent, mikä on kuitenkin dosenttiliiton mukaan ”kielellisesti ja asiallisesti virheellinen käännös”. Lisäksi dosenttiliiton mukaan nimikkeet Title of Docent ja Adjunct Professor ”eivät ole kovin kansainvälisesti ymmärrettäviä sekä antavat väärän kuvan dosentin arvosta ja vähättelevät dosenttien osaamista”.
Dosentti muissa maissa
Dosentti ja tai sitä vastaava pätevöitymisprosessi tunnetaan ennen kaikkea Pohjoismaissa ja Manner-Euroopassa. Yleisesti ottaen docent tarkoittaa yliopiston opettajaa, ja vastaa monissa maissa Suomen lehtoria tai yliopistonlehtoria.
Ágios Stéfanos (Attika)
Ágios Stéfanos on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Diónysoksen kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αγίου Στεφάνου, Dimotikí Enótita Agíou Stefánou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Itä-Attikan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 10 015 ja varsinaisen Ágios Stéfanoksen kaupungin väkiluku 9 892 (vuonna 2011). Ágios Stéfanos on Diónysoksen kunnan kuntakeskus.
Ágios Stéfanos sijaitsee noin 21 kilometriä Ateenan keskustasta koilliseen. Se oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Diónysoksen kuntaan yhdessä Ánoixin, Drosián, Kryonérin, Rodópolin ja Stamátan kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi. Kaupunki on nimetty Pyhän Stefanoksen mukaan.
Kunnallisyksikön osat
Ágios Stéfanoksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylistä, kaupungeista tai muista asutuksista:
Jeff Goode
Jeff Goode on yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja televisiokäsikirjoittaja, joka on tehnyt useita näytelmiä teattereihin 1980-luvulta lähtien. Lisäksi hän loi televisiosarjat Undressed ja Jake Long – amerikkalainen lohikäärme. Hän myös käsikirjoitti jaksoja Duck Dodgersiin.
Emmanuel Kataliko
Emmanuel Kataliko (1932 – 4. lokakuuta 2000) oli kinshasankongolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Butembo-Benin hiippakuntaan 20. joulukuuta 1958. Hänet nimitettiin Butembo-Benin piispaksi 17. toukokuuta 1966 ja vihittiin 11. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Henri Joseph Marius Piérard, jota avustivat Gabriel Ukec ja Joseph Mikararanga Busimba.
Kataliko sai 3. maaliskuuta 1997 nimityksen Bukavun arkkihiippakunnan arkkipiispaksi ja oli virassa kunnes kuoli 68-vuotiaana.
Anne Enright
thumb|Anne Enright, Literaturhaus Köln, 18.11.2008. Anne Enright (s. 11. lokakuuta 1962) on irlantilainen kirjailija. Hänen tuotantoonsa kuuluu neljä romaania, tietokirja, novelleja ja esseitä.
Enright syntyi Dublinissa. Hän oli RTÉ:n tuottaja ja ohjaaja kuuden vuoden ajan, mutta on vuodesta 1993 omistautunut täyspäiväiselle kirjoittamiselle. Hänen esikoisteoksensa, novellikokoelma The Portable Virgin (1991), toi kirjoittajalleen irlantilaisen kirjallisuuden Rooney-palkinnon.
Enright on aiemmin ollut ehdolla Costa Book Awardin saajaksi. Hänelle myönnettiin 16. lokakuuta 2007 Booker-palkinto romaanista The Gathering; teos oli julkaistu saman vuoden toukokuun 3. päivänä.
Pio La Torre
Pio La Torre (24. joulukuuta 1924 – 30. huhtikuuta 1982) oli sisilialainen poliitikko ja Italian kommunistisen puolueen puheenjohtaja.
Pio La Torre syntyi 24. joulukuuta 1924 Palermon lähistöllä sijaitsevassa Rocca Tagliatan kylässä. Hänen vanhempansa olivat köyhiä maanviljeilijöitä, minkä takia nuori La Torre alkoi osallistua sisilialaisten työläisten ammattiliittojen toimintaan. Hän liittyi 1940-luvun loppupuolella Italian kommunistiseen puolueeseen, ja vuonna 1960 hänestä tuli puolueen keskuskomitean jäsen. Vuonna 1962 La Torresta tehtiin myös kommunistipuolueen Sisilian puoluetoimiston päällikkö. Vuoden 1972 alussa hänet valittiin Italian parlamentin alahuoneen jäseneksi.
La Torre oli vastusti kiivaasti mafian toimintaa, ja vuodesta 1962 lähtien hän oli yksi Italian parlamentin perustaman mafian vastaisen komission jäsenistä. Hän kirjoitti tuomari Cesare Terranovan kanssa parlamentille tehtyjä selvityksiä mafian ja italialaisten poliitikkojen välisistä yhteyksistä. 31. maaliskuuta 1980 La Torre teki parlamentin istunnossa esityksen uudesta laista, jossa Italian valtiolla olisi valtuudet takavarikoida mafian kanssa yhteistyötä tehneiden henkilöiden omaisuutta. Lakiesitys kuitenkin kohtasi italialaisten poliitikkojen ja tuomarien keskuudessa vastustusta, koska Italian valtio ei halunnut tunnustaa mafian toiminnan laajuutta.
30. huhtikuuta 1982 La Torre oli autonkuljettajansa Rosario Di Salvon kanssa Fiat 132 -mallisessa henkilöautossa Palermossa, kun viidestä mafialle työskennelleestä palkkamurhaajasta muodostunut joukkio ampui molemmat autoonsa. Myöhemmin Italian poliisi tunnisti murhaajien olleen Giuseppe Greco, Giuseppe Lucchese, Nino Madonia, Mario Prestifilippo ja Salvatore Cucuzza. La Torren murhakäsky oli tullut Sisilian mafiakomissiolta, joka oli tuominnut hänet kuolemaan mafian vastaisen toimintansa takia. La Torren kuoltua Carlo Alberto dalla Chiesa nimitettiin Palermon prefektiksi ja Italian parlamentti hyväksyi La Torren lakiesityksen.
Jimmy Jump
Jimmy Jump (s. 1976, oikealta nimeltään Jaume Marquet i Cot) on katalonialainen häirikkö, joka on rynnännyt urheilukentälle tai esiintymislavalle useissa suurissa tapahtumissa. Hän ryntäsi muun muassa vuoden 2004 jalkapallon EM-kisojen loppuottelun viime minuuteilla kentälle ja juoksenteli 2004 Barcelonan Formula 1 GP -kisassa pitkin ajorataa. Espanjassa hän on juossut lavalle myös useissa televisio-ohjelmissa ja gaalailloissa. Hän juoksi myös lavalle Oslon Euroviisuissa 2010 kesken Espanjan esityksen ja otti osaa koreografiaan. Vuoden 2010 jalkapallon MM-kilpailuissa hän yritti asettaa barretinan (katalonialaisen hatun) jalkapallon MM-pokaalin päälle ennen loppuottelun alkua, mutta turvamiehet taklasivat hänet, ja yritys epäonnistui.
Kreikkalainen komedia
thumb|220px|Kreikkalainen teatterinaamio 100-luvulta eaa. [[Kansallinen arkeologinen museo (Ateena)|Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.]] Komedia oli yksi antiikin kreikkalaisen teatterin kolmesta näytelmälajista tragedian ja satyyrinäytelmän ohella. Klassinen attikalainen tai ateenalainen komedia jaetaan yleensä kolmeen aikakauteen, vanhaan komediaan, keskikomediaan ja uuteen komediaan. Vanha komedia on säilynyt nykyaikaan lähinnä Aristofaneen yhdentoista jäljellä olevan näytelmän muodossa. Keskikomedian ajan näytelmät ovat enimmäkseen kadonneet; niistä on säilynyt vain suhteellisen lyhyitä katkelmia kirjailijoiden kuten Athenaios teoksissa. Uusi komedia tunnetaan pääasiassa Menandroksen teoksista säilyneiden papyrusfragmenttien kautta.
Aristoteles kirjoitti Runousopissaan noin vuonna 335 eaa., että komedia pohjautuu varhaisempiin falloslauluihin. Hän luonnehti komediaa sanoen sen olevan ”kehnompien ihmisten jäljittelyä, mutta ei kuitenkaan pahuuden kaikkien muotojen, vaan häpeään kuuluvan naurettavuuden osalta”. Komedian tarkoitus oli esittää naurettavaa, viallista ja rumaa, mutta se ei aiheuttanut katsojissa tuskaa, niin kuin tragedia.
Konstantínos Trypánis on luonnehtinut komediaa viimeiseksi niistä suurista runouden lajeista, jotka Kreikka antoi maailmalle.
Esitykset
Komedioita esitettiin Ateenassa näytelmäkilpailuissa, joita järjestettiin Dionysoksen, viinin ja hedelmällisyyden jumalan, kunniaksi kahdesti vuodessa pidetyillä juhlilla. Maaliskuussa järjestetyn kaupunki-Dionysian osaksi komediakilpailut tulivat vuonna 487/486 eaa.; tammikuussa järjestetyssä Lenaia-juhlassa puolestaan alettiin järjestää komediakilpailuja vuodesta 432 eaa. alkaen. Esityksiä järjestettiin Dionysoksen teatterilla Akropoliin juurella.
Näytelmäkirjailijat kirjoittivat joskus näytelmiään uusiksi ja tekivät niistä uusia versioita kilpailuihin. Esimerkiksi Aristofaneen Pilvet on säilynyt paranneltuna versiona, joka on peräisin noin vuosilta 420-417 eaa. ja jota ei todennäköisesti koskaan esitetty. Näytelmän ensimmäinen versio kirjoitettiin Dionysia-juhlille vuonna 423 eaa. Galenos mainitsi 100-luvulla esimerkkinä Eupoliksen komedian Autolykos, jonka ensimmäinen versio kirjoitettiin noin vuonna 420 eaa., kun taas sen toinen versio esitettiin noin vuonna 418 eaa.
Aikakaudet
thumb|right|180px|Orja näytelmässä. Yksityiskohta punakuvioisesta [[krateerista noin vuodelta 350-340 eaa.]] thumb|right|180px|Näyttelijä, jolla on kaljupäistä miestä esittävä naamio. 100-luku eaa.
Aleksandrialaiset tekstikriitikot, ja erityisesti Aristofanes Byzantionlainen, vaikuttavat jakaneen ensimmäisenä kreikkalaisen komedian sen kolmeen kanoniseen aikakauteen: vanhaan komediaan (arkhàia), keskikomediaan (mese) ja uuteen komediaan (nea). Tämä jaottelu vaikuttaa olleen enimmäkseen sattumanvarainen, ja komedia kehittyi todennäköisesti yhtämittaisesti vuosien varrella.
Vanha komedia
Vanhan komedian (arkhaia kōmōdia) aika käsittää 500- ja 400-luvut eaa. Attikalaisen komedian perustajana on usein pidetty 500-luvulla eaa. elänyttä Susarionia. Varhainen vuosien 480 ja 440 eaa. välille sijoittuva attikalainen komedia vaikuttaa olevan kokonaisuudessaan kadonnut. Tuon ajan merkittävimpiä komediakirjailijoita olivat Magnes, jonka teoksista on säilynyt vain joitakin katkelmia, joiden aitous on epävarmaa, sekä Kratinos, joka voitti kaupunki-Dionysian komediakilpailun todennäköisesti noin vuonna 450 eaa. Vaikka Kratinokselta ei tunneta yhtään kokonaisena säilynyttä näytelmää, hänen näytelmistään on säilynyt satoja katkelmia.
Nykyajasta katsottuna merkittävin vanhan komedian kirjailijoista on Aristofanes, jonka teokset edustavat poliittisella satiirillaan ja seksuaalisilla vihjauksillaan usein koko lajityyppiä. Aristofanes pilkkasi aikansa merkittävimpiä henkilöitä ja instituutioita, mikä näkyy esimerkiksi siinä, miten hän käsitteli Sokratesta näytelmässään Pilvet. Linnuissa hän arvosteli puolestaan Ateenan demokratiaa, Lysistratessa peloponnesolaissotaa. Aristofanes oli kuitenkin vain yksi lukuisista komediakirjailijoista, joita Ateenassa 400-luvun lopulla toimi. Hänen merkittävin aikalaiskilpailijansa oli Eupolis.
Vanha komedia vaikutti huomattavasti moniin myöhempiin eurooppalaisiin kirjailijoihin, kuten François Rabelais, Miguel de Cervantes, Jonathan Swift ja Voltaire. He kopioivat vanhasta komediasta erityisesti sen piirteen, että poliittiset hyökkäykset naamioidaan ilveilyyn. Vanhan komedian perintö voidaan nähdä edelleen nykyaikaisessa komediassa, esimerkiksi Monty Pythonin huumorissa.
Keskikomedia
Keskikomedian (mesē kōmōdia) aika käsittää suurin piirtein 300-luvun eaa. Vanhan komedian ja keskikomedian välille ei kuitenkaan voida vetää jyrkkää rajaa. Antiikin ajan oppineet viittasivat keskikomedialla lähinnä ajanjaksoon, joka sijoittuu Aristofaneen ja hänen aikalaistensa jälkeen, mutta ennen Menandrosta. Toisaalta Aristofaneen viimeiset näytelmät Naishallitus ja Rikkaus voidaan jo lukea keskikomedian edustajiksi. Muita sen edustajia ovat muun muassa Antifanes, Anaksandrides, Kalliades ja Epikrates Ambrakialainen.
Koska yhtään kokonaista keskikomediaa edustavaa näytelmää ei ole säilynyt, niiden kirjallista arvoa tai omaperäisyyttä on vaikea arvioida.
Uusi komedia
Uuden komedian (nea kōmōdia) aika ulottuu 300-luvulta eaa. 100-luvulle eaa. Sitä edustavat muun muassa Menandros, Apollodoros Karystoslainen, Makhon ja Poseidippos Kassandreialainen.
Uudesta komediasta on säilynyt paljon katkelmia, mutta ei yhtään kokonaista näytelmää. Laajimmin on säilynyt Menandroksen Ärmätti, joka löydettiin papyruskopiona vuonna 1958. Vuonna 1907 löydetty niin kutsuttu Kairon koodeksi sisältää puolestaan pitkiä jaksoja sellaisista Menandroksen näytelmistä kuin Välitystuomio, Samoksen nainen sekä Keritty kaunotar. Muutoin suuri osa siitä mitä tiedämme uudesta komediasta on peräisin Plautuksen ja Terentiuksen myöhemmistä latinankielisistä käännöksistä ja mukaelmista.
Uudessa komediassa rakkaudesta tuli ensimmäistä kertaa draaman pääelementti. Uusi komedia nojasi keskikomediaakin voimakkaammin vakiohahmoihin, kuten äkäinen vanha mies (senex iratus); dominoiva vanhempi, joka yrittää tehdä poikansa tai tyttärensä haaveet tyhjiksi, ja joka päätyy samoihin paheisiin ja hullutuksiin kuin josta yritti säästää lapsensa; sekä mahtaileva sotilas, joka on juuri palannut sodasta kovaäänisenä, rahapussi täynnä ja pää tyhjänä. Uusi komedia kuvasi ateenalaista yhteiskuntaa ja sen moraalia, mutta ei pyrkinyt kritisoimaan tai parantamaan sitä.
Uusi komedia on vaikuttanut Plautuksen ja Terentiuksen roomalaisen komedian kautta eurooppalaiseen kirjallisuuteen, erityisesti William Shakespearen, Ben Jonsonin, William Congreven ja William Wycherleyn komedioihin. Myös suuri osa nykyaikaisesta romanttisesta komediasta ja tilannekomediasta, erityisesti sukupolvikomedia, on uuden komedian perillistä.
Hämeenlinnan ortodoksinen seurakunta
Hämeenlinnan ortodoksinen seurakunta oli vuosina 1906-2020 toiminut entinen ortodoksinen seurakunta Kanta-Hämeessä. Vuonna 2019 seurakunta toimi 11 kunnan alueella ja sen jäsenmäärä oli noin 900 henkilöä. Seurakunnan pääkirkko sijaitsi Hämeenlinnassa Kaurialan kaupunginosassa, minkä lisäksi sillä oli kesäkirkko Ahvenistolla (ks. Ahveniston ortodoksinen kirkko).
Vuoden 2021 alusta lähtien Hämeenlinnan ortodoksisen seurakunnan toiminta liitettiin osaksi Helsingin ortodoksista seurakuntaa.
Bicca Olin
Bicca Olin (s. 1. lokakuuta 1998) on suomenruotsalainen vihreä poliitikko ja vaikuttajaviestinnän konsultti. Aiemmin Olin on toiminut muun muassa Vihreiden nuorten pääsihteerinä, ammatillisia opiskelijoita edustavan Oskun edunvalvontakoordinaattorina, eurooppalaisen toisen asteen opiskelijoiden kattojärjestö OBESSUn hallituksen jäsenenä sekä opiskelijajärjestö Finlands Svenska Skolungdomsförbundin (FSS) puheenjohtajana. Olin on kotoisin Porvoosta ja on asunut vuodesta 2016 Helsingissä.
Ura
Olin valmistui ylioppilaaksi ja mediapalveluiden toteuttajaksi Yrkesinstitutet Practicumista syksyllä 2016. Tämän jälkeen hän työskenteli kirjastotyöntekijänä ennen valintaansa FSS:n puheenjohtajaksi huhtikuussa 2017. Olin oli sitä ennen toiminut järjestön hallituksessa kolme kautta, joista kaksi jälkimmäistä varapuheenjohtajana. Keväällä 2018 Olin valittiin toiselle kaudelleen joka päättyi kesällä 2019.
Vuosina 2018 ja 2019 Olin toimi lisäksi sateenkaarijärjestö Regnbågsankanin puheenjohtajana sekä Suomen nuorisoalojen kattojärjestö Allianssin hallituksen jäsenenä. . Kesäkuussa 2019 Olin valittiin OBESSUn hallitukseen kaksivuotiskaudeksi. Saman vuoden lokakuussa Olin valittiin toisen asteen opiskelijajärjestö Oskun (järjestö) edunvalvonnan koordinaattoriksi ja marraskuussa 2019 hän siirtyi Vihreiden nuorten pääsihteeriksi. . Syksyllä 2022 Olin siirtyi konsulttitalo Milttonille vaikuttajaviestinnän konsultiksi. Vuodesta 2020 Olin on opiskellut kauppatieteitä Hankenissa.
Politiikka
Olin edustaa vihreitä Helsingin kaupungin kasvatuksen ja koulutuksen toimialan lautakunnan varajäsenenä ja ruotsinkielisen jaoston varapuheenjohtajana. Aiemmin Oin on toiminut Helsingin kaupungin kaksikielisyystoimikunnassa, nuorisojaostossa , ruotsinkielisessä koulutusjaostossa sekä Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin vähemmistökielilautakunnassa. Olin oli ehdolla eduskuntaan kevään 2019 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä, sai 339 ääntä eikä tullut valituksi. Samana keväänä hän oli ehdolla eurovaaleissa, sai 1589 ääntä eikä tullut valituksi. Olin on ehdolla kevään 2023 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä.
Maria Stuart
Maria I eli Maria Stuart (8. joulukuuta 1542 Linlithgow, Länsi-Lothian, Skotlannin kuningaskunta – 8. helmikuuta 1587 Fotheringhay, Northamptonshire, Englannin kuningaskunta) oli Skotlannin kuningatar ja hallitsija vuosina 1542–1567. Hän oli myös Ranskaa vuosina 1559–1560 hallinneen kuningas Frans II:n puoliso ja siten samalla Ranskan kuningatar. Aateliston kapina syöksi Maria Stuartin vallasta, minkä jälkeen hän eli maanpaossa Englannissa. Useat katolilaisten salaliitot yrittivät nostaa hänet Englannin hallitsijaksi protestanttisen kuningatar Elisabet I:n tilalle, joten Elisabet järjesti hänet lopulta tuomituksi kuolemaan. Maria oli myös Englannin kruununperillinen, sillä hänen isänsä, Skotlannin kuningas Jaakko V, oli Elisabet I:n serkku. Maria oli kolmesti naimisissa, ja hänen ainoasta lapsestaan tuli Englannin kuningas Jaakko I (Skotlannin kuninkaana Jaakko VI) Elisabetin kuoltua.
Syntymä ja tulo lapsihallitsijaksi
Maria Stuartin vanhemmat olivat Stuart-sukuun kuulunut Skotlannin kuningas Jaakko V ja ranskalaiseen Guisen mahtisukuun kuulunut kuningatar Maria Guise. Maria Stuart oli sukua myös Englantia hallinneelle Tudorin dynastialle, sillä hänen isänsä äiti Margareeta Tudor oli Englannin kuninkaan Henrik VIII:n sisko. Maria syntyi kuninkaallisessa Linlithgow’n palatsissa 8. joulukuuta 1542. Hän tuli Skotlannin hallitsijaksi vain kuuden päivän ikäisenä, kun hänen isänsä Jaakko V kuoli yllättäen 14. joulukuuta äkilliseen sairauteen ja väitetysti myös järkytykseen skottien kärsittyä tappion englantilaisille Solway Mossin taistelussa. Jaakko V:n ja Maria Guisen kaksi poikaa olivat kuolleet jo imeväisinä, joten vastasyntynyt tytär oli ainoa laillinen perillinen.
Maria Stuart tuli valtaan aikana, jolloin Englannin sekaantuminen Skotlannin asioihin oli lisääntymässä. Henrik VIII oli jo toteuttanut uskonpuhdistuksen Englannissa, mutta Skotlanti oli yhä katolinen maa, vaikka protestanttisuus alkoi levitä jo sinnekin. Kruunun siirtymistä tyttölapselle jo valmiiksi vaikeana aikana pidettiin suurena vastoinkäymisenä Skotlannille. Holhoojahallitsijaksi Maria Stuartin alaikäisyyden ajaksi määrättiin aluksi hänen lähin miespuolinen sukulaisensa, Arranin jaarli James Hamilton, vaikka myös arkkipiispa David Beaton yritti saada tehtävän itselleen. Arran solmi vuonna 1543 Englannin kanssa Greenwichin rauhansopimuksen, jonka mukaan Maria tulisi kihlata Henrik VIII:n pojan, kruununprinssi Edvardin kanssa. Henrik VIII pyrki näin yhdistämään Englannin ja Skotlannin. Arran kuitenkin ilmoitti pian hylkäävänsä epäsuositun kihlaussopimuksen, sillä hän tarvitsi liittolaisia pyrkimyksessään päästä itse Skotlannin valtaistuimelle. Hänen kilpailijakseen oli ilmaantunut Lennoxin jaarli Matthew Stewart, joka oli Stuartien naislinjainen jälkeläinen.
Vuodet Ranskassa ja ensimmäinen avioliitto
Jaarli Arranin menetettyä suosionsa Skotlannin kärsimien uusien sotilaallisten vastaiskujen vuoksi ja arkkipiispa Beatonin jouduttua vuonna 1546 murhatuksi leskikuningatar Maria Guise kohosi vähitellen yhä vaikutusvaltaisemmaksi Skotlannissa. Hän järjesti sopimuksen, jonka mukaan Maria Stuart kihlattaisiin Ranskan kuninkaan Henrik II:n pojan, kruununprinssi Fransin kanssa. Näin Skotlanti vahvistaisi liittosuhdettaan Ranskan kanssa ja saisi turvaa Englantia vastaan. Skotlannin parlamentti hyväksyi sopimuksen heinäkuussa 1548, ja viisivuotias Maria lähetettiin saman tien kasvatettavaksi Ranskan hoviin. Hänen mukanaan lähetettiin hänen leikkitovereikseen ”neljä Marya”: aatelisneidot Mary Beaton, Mary Fleming, Mary Livingston ja Mary Seton.
Maria varttui Ranskassa Henrik II:n, kuningatar Katariina de’ Medicin ja Guisen suvun valvonnassa. Hänen kasvatustaan johti Henrik II:n sisko prinsessa Margareeta, uskonnollisen ja poliittisen kasvatuksen osalta hänen oma enonsa kardinaali Charles de Lorraine. Runoilija Pierre de Ronsard kuului myös Marian opettajiin. Maria omaksui ranskan äidinkielekseen ja oppi myös useita muita kieliä kuten latinaa, italiaa ja espanjaa. Hän säilytti myös skotin kielen taidon. Maria Stuartin ollessa yhä Ranskassa hänen äitinsä nimitettiin vuonna 1554 virallisesti Skotlannin sijaishallitsijaksi Arranin tilalle.
thumb|upright|left|Maria Stuart (oik.) ja hänen ensimmäinen puolisonsa [[Frans II (Ranska)|Frans II vuoden 1558 aikoihin.]] Maria Stuart ja kruununprinssi Frans vihittiin avioliittoon 24. huhtikuuta 1558 Notre-Damen katedraalissa Pariisissa Marian ollessa 15-vuotias ja Fransin 14-vuotias. He eivät saaneet lapsia. Puoli vuotta myöhemmin Englannin hallitsijaksi kohosi Henrik VIII:n viimeinen elossa ollut lapsi Elisabet I, minkä seurauksena Mariasta tuli ensimmäinen Englannin kruununperimysjärjestyksessä. Elisabet oli protestantti eikä katolinen kirkko sitä paitsi tunnustanut Henrik VIII:n avioeroa ensimmäisestä vaimostaan Katariina Aragonialaisesta ja avioliittoa Elisabetin äidin Anna Boleynin kanssa, joten monet katoliset pitivät Elisabetia aviottomana lapsena, jolla ei ollut oikeutta kruunuun, ja siten Mariaa Englannin laillisena hallitsijana. Ranskan kuningas Henrik II vaati Englannin kruunua alaikäisen miniänsä nimissä, ja tämä julistettiin Ranskassa Englannin ja Irlannin hallitsijaksi. Henrik II kuoli heinäkuussa 1559, jolloin Frans II:sta tuli Ranskan kuningas ja Mariasta Ranskan kuningatar. Hovin vahvoiksi miehiksi kohosivat Marian enot Charles ja François Guise, joista jälkimmäinen oli edellisvuonna vallannut Calais’n englantilaisilta.
Ajatus joutumisesta Ranskan valtapiirin ei ollut suosittu Skotlannin aatelin piirissä. Ärsyttäväksi koettiin varsinkin Marian avioliittoon liittynyt määräys (crown matrimonial), jonka mukaan Frans II perisi Skotlannin kruunun mikäli eläisi vaimoaan pidempään. Lisäksi ranskalaisia nimitettiin moniin korkeisiin virkoihin Skotlannissa. Skotlannin ylimystö alkoi kääntyä saarnaaja John Knoxin johtaman protestanttisen liikkeen tukijoiksi. Vuoden 1559 aikana protestanttikapinalliset ottivat vallan Skotlannissa, toteuttivat uskonpuhdistuksen ja pakottivat Maria Guisen luopumaan sijaishallitsijuudesta. Ranska lähetti seuraavana vuonna Skotlantiin sotajoukkoja kukistamaan kapinaa, ja Elisabet I lähetti vuorostaan Englannin joukot protestanttien tueksi. Tilanne ratkesi, kun Maria Guise yllättäen kuoli kesäkuussa 1560. Heinäkuussa Englannin ja Ranskan välillä solmittu Edinburghin sopimus määräsi molemmat maat vetämään joukkonsa pois Skotlannista ja samalla Ranskan tunnustamaan Elisabetin Englannin lailliseksi hallitsijaksi. Maria ei tunnustanut sopimusta ja piti kiinni vaatimuksestaan Englannin kruunuun. Ranskalaisten poistuttua maasta Skotlannin parlamentti hyväksyi protestanttisen uskontunnustuksen, mikä sinetöi maan uuden valtionuskonnon.
Vain hieman yli vuoden hallinnut Frans II kuoli joulukuussa 1560, jolloin Maria Stuartista tuli 18-vuotiaana leski ja hän menetti asemansa Ranskan kuningattarena. Myös Guisen suku menetti valtansa Ranskan hovissa, kun Katariina de’ Medici alkoi tosiasiassa johtaa maata. Seuraavana vuonna Maria päätti palata hallitsemaan Skotlantia. Englannin laivasto yritti huonolla menestyksellä estää paluumatkan.
Hallitsijana Skotlannissa ja toinen avioliitto
Maria Stuart palasi Skotlantiin elokuussa 1561. Katolisten tukijoidensa pettymykseksi hän ei yrittänyt käynnistää vastauskonpuhdistusta ja esiintyi uskontokysymyksessä sovittelevasti. John Knox ja protestanteiksi kääntyneet skottiylimykset suhtautuivat epäluulolla katoliseen hallitsijaan, mutta Marian tulo valtaistuimelle ei nostattanut laajempaa vastarintaa, ja hän onnistui hallitsemaan muutamia vuosia menestyksekkäästi. Huntlyn jaarli yritti tosin nostaa kuningatarta vastaan aseellisen kapinan, mutta se kukistui heti alkuunsa lokakuussa 1562. Maria piti kiinni oikeudestaan järjestää katolisia messuja hovissa, mutta kunnioitti parlamentin tahtoa kieltää ne kaikkialla muualla maassa. Marian tärkeimpänä neuvonantajana toimi tässä vaiheessa hänen velipuolensa, Jaakko V:n avioton poika Morayn jaarli James Stewart. Maria yritti hieroa sovintoa myös Elisabet I:n kanssa, mutta Elisabet ei suostunut tunnustamaan häntä kruununperijäkseen, ei edes vastineeksi siitä, että Maria ratifioisi Edinburghin sopimuksen tai että hän naisi Elisabetin suositteleman sulhasehdokkaan Robert Dudleyn. Maria ja Dudley eivät kuitenkaan koskaan menneet naimisiin, osittain sen takia ettei Dudleyllä huhujen mukaan ollut halua avioitua Marian kanssa, koska oli itse rakastunut Elisabetiin.
thumb|Marian toinen puoliso, [[Henry Stuart Darnley|lordi Darnley.]] Useat ulkomaiset prinssit sekä Ruotsin ja Tanskan kuninkaat Eerik XIV ja Fredrik II kosivat Mariaa, mutta hän torjui kosinnat. Maria suunnitteli avioliittoa Espanjan kruununprinssi Don Carlosin kanssa, mutta hanke kariutui. Sen sijaan Maria nai 29. heinäkuuta 1565 serkkunsa lordi Darnleyn, jonka kanssa hän oli mennyt salaa kihloihin kolme viikkoa aiemmin. Darnley oli Lennoxin jaarlin poika sekä Margareeta Tudorin tyttärenpoika ja siten Englannin kruununperimysjärjestyksessä seuraavana Marian itsensä jälkeen. Darnleylle myönnettiin skottien kuninkaan ja Albanyn herttuan arvonimet, mutta ei crown matrimonial -asemaa eikä siis perimysoikeutta Skotlannin kruunuun. Maria ja Darnley saivat kesäkuussa 1566 pojan, Jaakon (James), mutta muutoin aviomies osoittautui huonoksi valinnaksi. Elisabet I alkoi nyt suhtautua Mariaan entistä kielteisemmin, samoin monet skotit, ja jopa Marian velipuoli Morayn jaarli kääntyi häntä vastaan, koska ei hyväksynyt Lennoxin suvun nousua vallan keskukseen. Moray nostatti kapinan, jonka Maria kukisti. Maria johti henkilökohtaisesti armeijaa, joka ajoi kapinalliset rajan yli Englantiin.
Darnley osoittautui pian luonteeltaan epävakaaksi, juonittelevaksi ja julmaksi, minkä lisäksi hän herätti kohua ryyppäämisellään ja elostelullaan. Kun Maria otti henkilökohtaiseksi sihteerikseen ja suosikikseen David Rizzio (Riccio) -nimisen italialaisen hovimiehen, joukko protestanttisia aatelisia uskotteli mustasukkaiselle Darnleylle, että Rizzio olisi kuningattaren tuolloin vielä syntymättömän lapsen todellinen isä sekä paavin agentti. Maaliskuussa 1566 nämä aatelismiehet puukottivat Rizzion kuoliaaksi kesken illallisten raskaana olevan Marian läsnäollessa ja Darnleyn estäessä häntä puuttumasta tapahtumiin. Maria alkoi epäillä, että salaliittolaiset aikoivat tappaa hänetkin. Kaksi päivää murhan jälkeen hän taivutteli miehensä pakenemaan kanssaan Dunbarin linnaan, josta he palasivat pääkaupunki Edinburghiin vasta viikon kuluttua koottuaan tuekseen uskollisia joukkoja. Poikansa synnyttyä Maria alkoi vältellä Darnleyta ja suunnitella tästä eroon hankkiutumista. Moray ja muut kapinajohtajat saivat luvan palata Skotlantiin.
Darnleyn kuolema ja Marian kolmas avioliitto
Syksyllä 1566 Maria nosti uudeksi suosikikseen Bothwellin jaarli James Hepburnin, joka oli auttanut häntä vuoden 1565 kapinan kukistamisessa ja Edinburghin haltuunotossa Rizzion murhan jälkeen. Marian vastustajien myöhemmin levittämän väitteen mukaan hän olisi aloittanut salaisen suhteen Bothwellin kanssa jo Darnleyn eläessä ja syyllistynyt siten aviorikokseen. Todisteena tästä on käytetty niin sanottuja lipaskirjeitä (casket letters), eli kahdeksaa rakkauskirjettä ja runoa, jotka Maria väitetysti kirjoitti Bothwellille. Nykyajan historiantutkijoiden mukaan näiden kirjeiden alkuperä on niin epäluotettava, ettei niillä ole historiallista todistusvoimaa. Alkuperäiset kirjeet ovat olleet kadoksissa vuodesta 1584 ja vain kopiot neljästä kirjeestä ovat säilyneet, pääosin käännöksinä ranskasta skotiksi, joten niitä ei voi analysoida esimerkiksi käsialantutkimuksen keinoin.
thumb|upright|left|Marian kolmas puoliso, [[James Hepburn (Bothwellin jaarli)|jaarli Bothwell.]] Kuningaspuoliso lordi Darnley murhattiin epäselvissä oloissa 9.–10. helmikuuta 1567 välisenä yönä Edinburghin lähellä sijainneessa Kirk o’Fieldin kuninkaallisessa residenssissä, jossa hän oli toipumassa sairastamastaan isorokosta (toisten tietojen mukaan kupasta). Keskellä yötä koko talo tuhoutui suuressa räjähdyksessä, ja räjähdyksestä vahingoittumattomina selvinneet Darnley ja hänen miespalvelijansa löydettiin talon puutarhasta kuoliaaksi kuristettuina. Murhaa ei saatu selvitettyä, ja se synnytti jo aikanaan paljon salaliittoteorioita. Syylliseksi epäiltiin yleisimmin Bothwellia, ja jotkut väittivät myös Marian tienneen murhasuunnitelmasta etukäteen. Maria oli murhailtana vieraillut Darnleyn luona, mutta palannut Holyroodin palatsiin juhlimaan kamaripalvelijansa häitä. Erään tiedon mukaan Bothwell olisi yrittänyt jo aiemmin tilata Darnleyn murhan samoilta miehiltä, jotka olivat murhanneet Rizzion. Myöhemmin on esitetty myös teoria, jonka mukaan Darnley itse asiassa valmisteli Marian murhaamista ja lankesi vahingossa itse virittämäänsä ansaan.
''”En olisi enää uskollinen serkku jos en sinulle kertoisi, mitä maailma ajattelee. Miehet puhuvat, että syyllisten pidättämisen sijaan katsot sormiesi välistä kun he karkaavat. Kuin et tahtoisi kostaa, koska he tekivät sinulle palveluksen. He tiesivät ettei heitä rankaistaisi. Itseni puolesta rukoilen että uskot, etten itse näin koskaan ajattelisi.”''
Maria pyrki suojelemaan Bothwellia murhaoikeudenkäynniltä, mikä lisäsi epäilyjä Marian omasta osallisuudesta. Darnleyn isä jaarli Lennox sai lopulta aikaan syytteiden nostamisen Bothwellia vastaan, mutta oikeus vapautti tämän todisteiden puuttuessa 12. huhtikuuta 1567. Marian ollessa paluumatkalla Stirlingistä Edinburghiin 24. huhtikuuta Bothwell järjesti kuningattaren – oletettavasti lavastetun – sieppauksen ja vei tämän Dunbarin linnaan. He menivät naimisiin 15. toukokuuta protestanttisessa hääseremoniassa, kun Bothwellin edellinen avioliitto oli ensin mitätöity. Maria väitti myöhemmin joutuneensa aidosti Bothwellin sieppaamaksi, raiskaamaksi ja pakotetuksi avioliittoon. Toisaalta Marian yllättävää tekoa on pidetty osoituksena hänen epätoivostaan. Skotlannin eliitti oli täysin tyrmistynyt tiedosta, että kuningatar oli varoittamatta nainut epäillyn kuninkaanmurhaajan. Mortonin jaarlin johdolla koottiin armeija, joka lähti vangitsemaan Bothwellia. Sotajoukot kohtasivat 15. kesäkuuta Carberry Hillissä, jolloin Marialle tarjottiin viimeistä mahdollisuutta erota Bothwellista, mutta hän kieltäytyi. Sen jälkeen käydyssä taistelussa Bothwellin joukot kärsivät tappion. Maria jäi vangiksi, mutta Bothwell onnistui pakenemaan maasta. Hän kuoli vuonna 1578 vankeudessa Tanskassa.
Vallasta syöksemisen jälkeiset vaiheet
Mortonin joukot vangitsivat Marian Loch Levenin linnaan. Heinäkuussa 1567 hän sai keskenmenon, jolloin ilmeni, että hän oli ollut raskaana ja odottanut kaksosia, jotka oli siitetty ennen viimeisintä avioliittoa. Maria joutui lopulta 24. heinäkuuta luopumaan virallisesti kruunusta. Kuninkaaksi julistettiin hänen yksivuotias poikansa Jaakko VI, jonka sijaishallitsijaksi tuli Marian velipuoli Morayn jaarli. Maria onnistui pakenemaan Loch Levenistä toukokuussa 1568 ja kokoamaan noin 5 000 miehen sotajoukon aikomuksenaan palata valtaan, mutta vain 11 päivää myöhemmin Moray löi hänen joukkonsa Langsiden taistelussa. Maria pakeni Englantiin ja anoi turvapaikkaa kuningatar Elisabetilta.
Elisabet tiesi, että hänen katoliset vastustajansa olivat edelleen kiinnostuneita Mariasta, mutta halusi toisaalta periaatteellisista syistä kunnioittaa Marian asemaa laillisena, ”jumalan asettamana” hallitsijana. Elisabet ei halunnut auttaa Mariaa takaisin valtaan Skotlannissa, mutta tätä ei kannattanut myöskään ohjata Englannin vihollisten syliin. Elisabet suostui aluksi antamaan Marialle turvapaikan sillä ehdolla, että tämä jäisi Pohjois-Englannissa olevaan Carlislen linnaan, kunnes hänen syyttömyytensä Darnleyn kuolemaan olisi osoitettu, eikä pyytäisi apua Ranskasta. Darnleyn murhasta järjestettiin Englannissa uusi tutkinta. Tutkimuskomissio kokoontui ensin Yorkissa loka–marraskuussa 1568 ja sitten Hampton Courtin palatsissa Lontoossa tammikuuhun 1569 asti. Moray saapui kuultavaksi ja esitti todisteeksi Marian syyllisyydestä edellä mainitut rakkauskirjeet, jotka väitetysti oli löydetty Bothwellin palvelijalta kesäkuussa 1567 takavarikoidusta hopealippaasta. Elisabet ei pitänyt kirjeitä vakuuttavana todisteena Marian syyllisyydestä, koska niissä ei mainittu mitään murhahankkeesta. Tutkijakunta ilmoitti, ettei kumpikaan osapuoli ollut onnistunut todistamaan väitteitään, joten Mariaa ei julistettu syylliseksi mutta ei syyttömäksikään. Elisabetin neuvonantajat, kuten William Cecil, varoittivat luottamasta Mariaan. Vuoden 1569 alussa Elisabet päätti asettaa Marian kotiarestiin Tutburyn linnaan Staffordshiressa.
thumb|Maria vuoden 1578 aikoihin, [[Nicholas Hilliardin tekemä muotokuva.]] Maria vietti lopun elämänsä Englannissa arestissa eri paikoissa. Hän käytti aikaansa kirjonnan kaltaisiin harrastuksiin ja vetosi toistuvasti turhaan Elisabetiin arestin lopettamiseksi. Marian vartioinnista vastasivat aluksi Shrewsburyn jaarli George Talbot ja tämän puoliso Elizabeth Hardwick. Vuonna 1569 Maria siirrettiin Tutburystä Wingfieldiin. Maria sai edelleen käyttää kuninkaallisia tunnuksia, hänen käyttöönsä tarjottiin Englannin kruunun kustannuksella 30–40 hengen palvelusväki ja hän sai yhä Ranskasta leskikuningattaren eläkettä. Hän osallistui julkisesti anglikaanisiin kirkonmenoihin, mutta piti salaa yhteyttä katolisiin liittolaisiin Englannissa ja mannermaalla. Hän saattoi vielä elätellä toivoa valtaanpaluusta, sillä Skotlannissa jatkui sisällissota, jonka toisena osapuolena olivat hänet kannattajansa. Kun Moray murhattiin vuonna 1570, Elisabet yritti neuvotella sovintoa, jonka nojalla Maria olisi palannut Skotlantiin ja jakanut poikansa sijaishallitsijuuden Lennoxin jaarlin kanssa. Elisabet muutti mielensä ja veti tukensa hankkeelta, kun paavi julisti hänet erotetuksi kirkosta ja samoihin aikoihin paljastui häntä vastaan tähdätty salaliitto Marian hyväksi.
Marian arestivuosina Englannissa syntyi useita katolisten aatelisten salaliittoja, joiden pyrkimyksenä oli nostaa hänet Englannin valtaistuimelle. Vuonna 1569 eräät pohjoisenglantilaiset jaarlit kehittivät suunnitelman, jonka mukaan Marian tulisi naida Englannin mahtavimpiin ylimyksiin kuulunut Norfolkin herttua Thomas Howard, minkä jälkeen heidät nostettaisiin kaappauksella valtaan. Juoni paljastui ennen aikojaan, jolloin Elisabet vangitutti Norfolkin herttuan, siirrätti Marian toiseen arestipaikkaan Coventryyn ja lähetti armeijan kukistamaan kapinallisten joukot Yorkshiressa. Vuoden 1570 aikana Maria siirrettiin edelleen Sheffieldin linnaan ja sitten Chatsworth Houseen. Norfolk vapautettiin, mutta hän jäi myöhemmin kiinni osallisuudesta niin sanottuun Ridolfi-salaliittoon, jonka tarkoituksena oli nostaa Maria Elisabetin tilalle Espanjan invaasion tuella. Norfolk teloitettiin maanpetoksesta vuonna 1572. Elisabet rankaisi nyt myös Mariaa julkistamalla Darnleyn murhatutkinnan aineistoa, mukaan lukien lipaskirjeet. Englannin parlamentti julisti Marian poistetuksi perimysjärjestyksestä ja vaati tälle kuolemantuomiota, mutta Elisabet ei hyväksynyt päätöksiä.
Sisällissota Skotlannissa päättyi vuonna 1573 Marian kannattajien viimeisen tukikohdan Edinburghin linnan antautuessa. Maria pani tämän jälkeen toivonsa siihen, että hänen poikansa Jaakko VI kutsuisi hänet ennen pitkää takaisin Skotlantiin. Kun täysi-ikäiseksi tullut Jaakko teki vuonna 1585 sopimuksen Elisabetin kanssa, pettynyt Maria päätti jättää poikansa perinnöttömäksi ja laati uuden testamentin, jossa määräsi perillisekseen Espanjan kuningas Filip II:n.
Teloitukseen johtaneet tapahtumat
Elisabet kiristi arestissa olleen Marian vartiointia 1580-luvun alussa, kun paavi oli yllyttänyt katolisia surmaamaan Elisabetin. Mariaa vahtimaan Tutburyyn määrättiin Amias Paulet, joka onnistui paljastamaan ja katkaisemaan Marian salaiset viestiyhteydet. Vuonna 1583 Elisabetin neuvonantaja Francis Walsingham paljasti Throckmorton-salaliiton, joka tähtäsi Elisabetin syrjäyttämiseen Ranskan tuella. Salaliiton johtajalta Francis Throckmortonilta pidätettäessä löydetyt salakirjoitukset viittasivat siihen, että Maria oli ollut yhteydessä salaliittolaisiin. Voidakseen todistaa sen Walsingham järjesti Marian lähipiiriin vakoojan, joka luki tämän kirjoittamia kirjeitä ja vahvisti tiedon. Samana vuonna Maria siirrettiin uudelleen Wingfieldiin ja kaksi vuotta myöhemmin takaisin Tutburyyn. Vuonna 1585 Englannin parlamentti hyväksyi Mariaa vastaan suunnatun ”lain kuningattaren turvallisuudesta”, jonka nojalla kruunua vastaan suunnattuun salaliittoon osalliselta henkilöltä voitaisiin poistaa kruununperimysoikeus pysyvästi ja Elisabetin henkeä vastaan juonittelevat henkilöt tulisi automaattisesti tuomita kuolemaan.
Vuonna 1586 Walsingham sai vihiä jälleen uudesta salahankkeesta, Babington-salaliitosta, ja halusi mustaa valkoisella Marian osallisuudesta. Marian uudeksi salaiseksi yhteyshenkilöksi tarjoutui Gilbert Gifford -niminen mies, joka todellisuudessa oli jo etukäteen paljastunut ja pakotettu toimimaan Walsinghamin kaksoisagenttina. Marian kirjeitä liittolaisilleen alettiin Giffordin järjestämänä salakuljettaa Marian uudesta arestipaikasta Chartleyn linnasta oluttynnyreihin kätkettyinä, mutta ennen eteenpäin toimittamista kaikki kirjeet avattiin ja kopioitiin. Kun salaliiton johtaja Anthony Babington kirjoitti suunnitelmasta, johon sisältyi Elisabetin salamurha, Maria vastasi kannattavansa hanketta, mutta ei kommentoinut vastauskirjeessään salamurha-ajatusta. Babington ja muut salaliittolaiset vangittiin, tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin syyskuussa 1586. Oikeudenkäynnissä Babington kertoi auliisti Marian osuudesta ja todisti kopion tämän kirjeestä sisällöltään aidoksi.
Parlamentti vaati Marian asettamista oikeuden eteen, ja Elisabet taipui. Maria siirrettiin Fotheringhayn linnaan, jossa oikeudenkäynti alkoi 15. lokakuuta 1586. Tuomioistuin muodostui 36 englantilaisesta pääristä, valtaneuvoksesta ja tuomarista. Maria hoiti itse oman puolustuksensa, ja vetosi siihen, että vieraan valtion suvereenina hallitsijana hän ei ollut Englannin lain alainen. Hän vetosi myös sairauksiinsa ja kiisti tienneensä aikeesta murhata Elisabet. Kaksitoista päivää kestäneen prosessin jälkeen oikeusistuin kokoontui uudelleen Westminsterissä ja totesi Marian syylliseksi. Parlamentti vaati jälleen teloitusta, mutta Elisabet epäröi ja viivytteli asiaa kolmen kuukauden ajan, luultavasti peläten kansainvälistä reaktiota. Cecil ja Walsingham painostivat häntä toimimaan asiassa. Elisabet allekirjoitti lopulta Marian kuolemantuomion 1. helmikuuta 1587, mutta pyysi toisaalta Amias Pauletia järjestämään Marian murhatuksi vankilassa, mistä Paulet kieltäytyi. Kun Elisabet yhä viivytteli, hänen sihteerinsä William Davison toimitti teloitusmääräyksen valtaneuvoston vahvistettavaksi omavaltaisesti. Cecil ja Walsingham päättivät järjestää teloituksen mahdollisimman pikaisesti Elisabetin tietämättä. Kuultuaan tästä Elisabet raivostui ja määräsi Davisonin vangittavaksi Lontoon Toweriin.
upright|pienoiskuva|Marian teloitus. Aikalaispiirros. Maria teloitettiin mestaamalla Fotheringhayn linnan suuressa salissa 8. helmikuuta 1587 noin 300 ihmisen läsnäollessa. Maria oli pukeutunut punaiseen liiviin. Hänen viimeiset sanansa olivat: ”Sinun käsiisi, herrani, luotan sieluni.” Pyöveli onnistui teloituksessa vasta kolmannella kirveeniskulla, sillä ensimmäinen osui Marian takaraivoon ja toinen ei irrottanut päätä aivan kokonaan. Pään irrottua pyöveli nosti sen maasta huutaen ”God save the Queen!” (Jumala suojelkoon kuningatarta!), jolloin Marian harmaahiuksinen pää putosi lattialle ja pyövelin käteen jäi vain tämän peruukki. Maria Stuart oli kuollessaan 44-vuotias.
Walsinghamin määräyksestä Marian vaatteet ja henkilökohtaiset tavarat poltettiin, jotta niistä ei tulisi hänen kannattajiensa pyhäinjäännöksiä. Maria haudattiin lyijyarkussa läheiseen Peterborough’n katedraaliin. Jaakko VI ei esittänyt äitinsä kuolemantuomiosta vastalausetta, mutta tultuaan Englannin kuninkaaksi Elisabetin kuoltua hän järjesti vuonna 1612 Marian haudatuksi uudelleen Lontoon Westminster Abbey -kirkkoon Henrik VII:n hautakappeliin.
Maria ja Elisabet eivät koskaan tavanneet kasvotusten.
Henkilökuva
Olemukseltaan Maria Stuartia pidettiin aikansa ihanteellisena renessanssiajan ylhäisönaisena. Häntä kuvattiin pitkäksi ja kuvankauniiksi, hän oli hyvä ratsastamaan ja tanssimaan, ja oli kiinnostunut musiikista ja runoudesta. Marian vetoavalla persoonalla on sanottu olleen tärkeä rooli siinä, että Skotlannin protestantit hyväksyivät hänen paluunsa hallitsijaksi vuonna 1561. Eräät tunnetuimmista häntä esittävistä muotokuvista ovat Englannin arestivuosilta, jolloin hän oli jo lihonut ja alkanut menettää kauneuttaan.
Maria I sekoitetaan helposti hänen isänsä serkkuun Maria Veriseen eli Maria Tudoriin, joka eli samoihin aikoihin.
Populaarikulttuurissa
thumb|upright=0.71|[[Katharine Hepburn Mariana elokuvassa Maria Stuart (1936).]] Maria Stuartin traaginen elämäntarina on innoittanut monia kirjailijoita, säveltäjiä ja elokuvantekijöitä. Hänestä kertovia kaunokirjallisia teoksia ovat muun muassa Lope de Vegan runoelma Corona trágica (1628), Vittorio Alfierin näytelmä Maria Stuarda (1778), Friedrich Schillerin näytelmä Maria Stuart (1800), Walter Scottin romaani Abbott (1820), Juliusz Słowackin näytelmä Maria Stuart (1830), Bjørnstjerne Bjørnsonin näytelmä Maria Stuart Skotlannissa (Maria Stuart i Skottland, 1864), Theodor Lindhin näytelmä Maria af Skottland (1865) sekä Algernon Charles Swinburnen näytelmätrilogia Chastelard (1869), Bothwell (1874) ja Mary Stuart (1881). Gaetano Donizetti sävelsi Schillerin näytelmän pohjalta oopperan Maria Stuarda (1835). Stefan Zweig kirjoitti Maria Stuartin elämäkerran nimellä Maria Stuart.
Maria Stuartista kertovia elokuvia ovat muun muassa John Fordin ohjaama Maria Stuart (1936, pääosassa Katharine Hepburn), Charles Jarrottin Maria, skottien kuningatar (1971, pääosassa Vanessa Redgrave) ja Josie Rourken Kaksi kuningatarta (2018, pääosassa Saoirse Ronan). Maria Stuartista kertoo myös vuosina 2013–2016 tehty televisiosarja Valtiatar (pääosassa Adelaide Kane).
Arto Kuki
Arto Kuki (s. 22. helmikuuta 1976 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Kuki on Kiekko-Espoon kasvatti, mutta hän pelasi urallaan SM-liigaa espoolaisjoukkueiden lisäksi myös Helsingin Jokereissa ja Tampereen Tapparassa.
Kuki nousi Kiekko-Espoon juniorijoukkueesta SM-liiga-joukkueeseen, mutta sitkeät polvivaivat vaikeuttivat pelaamista. Kukista tuli yksi fanien suosikeista Espoossa hänen tehtyään ratkaisevan maalin, kun Kiekko-Espoo pudotti historiallisesti Turun Palloseuran pudotuspeleistä keväällä 1998. Kuki siirtyi kaudeksi 2000–2001 Tapparaan, jossa polvivaivat loppuivat ja Kukista kehittyi tasokas pelaaja. Hän pelasi neljä kautta Tapparassa ja kolme kautta Jokereissa, ennen kuin palasi takaisin kasvattajaseuransa (nyt nimellä Blues) riveihin. Kuki kärsi kaudella 2007–2008 jälleen polvivaivoista, jotka pakottivat hänet lopulta lopettamaan uransa.