cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Italian kansanpuolue (1919)
Puolue sai marraskuun 1919 vaaleissa noin 20 prosentin kannatuksen ja Italian edustajainhuoneeseen 101 paikkaa 508:sta. Jo seuraavana vuonna se otettiin mukaan Giovanni Giolittin hallitukseen. PPI osallistui 1920-luvun alussa useisiin Italian hallituksiin, jopa Benito Mussolinin ensimmäiseen hallitukseen lokakuusta 1922 huhtikuuhun 1923. Sitten se kuitenkin siirtyi oppositioon fasistipuolueen valtaa vastaan. Vatikaani veti aiemman tukensa pois kansanpuolueelta ja Sturzolta. Fasistit lakkauttivat vuonna 1926 kaikki kilpailevat puolueet, jolloin PPI:n johtajat joutuivat lähtemään maanpakoon. Parlamentaarisen demokratian kannattajien ja vastustajien välisissä konflikteissa Italian kansanpuolue asettui demokraattisten puolueiden puolelle. Vuonna 1926 Benito Mussolini hajotti Italian kansanpuolueen ja pääsihteeri Alcide de Gasperi pidätettiin. De Gasperi toimi puolueen viimeisenä puoluesihteerinä.
Antti Muurinen
Maajoukkueen jälkeen (2006–)
Kaudella 2016 Muurinen toimi jälleen FC Kontun valmentajana. Heinäkuun lopussa 2016 Muurinen palasi Veikkausliiga-valmentajaksi, kun liigan toiseksi viimeiseksi vajonnut HIFK teki hänen kanssaan kauden loppuun ulottuvan sopimuksen. Marraskuussa 2016 Muurinen solmi HIFK:n kanssa kauden 2017 kattavan jatkosopimuksen.
Muuta
Muurisen tavaramerkiksi muodostuivat hänen tuuheat viiksensä, joiden johdosta hän sai kutsumanimen "Mursu". HJK:n Suomen Cup -voiton kunniaksi vuonna 2008 viikset leikattiin pois.
Pekka Häkkinen
Pekka Häkkinen on Etelä-Savon elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ylijohtaja vuodesta 2010. Hänen virkakautensa kestää viisi vuotta.
Adolf Galland
Adolf Josef Ferdinand Galland (19. maaliskuuta 1912 Westerholt, Saksa – 9. helmikuuta 1996 Remagen-Oberwinter, Saksa) oli toisen maailmansodan hävittäjälentäjä ja natsi-Saksan hävittäjäilmavoimien komentaja General der Jagdflieger vuosina 1941−1945. Galland saavutti 103 ilmavoittoa ja sai rautaristin ritariristin tammenlehvin, miekoin ja timantein. Gallandin pudotussuhde oli 4.09.
Nuoruus
Galland valmistui Hindenburg Gymnasiumista Buerissa vuonna 1932 ja sai palkinnoksi isältään valmistumisen johdosta Grunau-Baby purjekoneen. Tällä koneella hän lensi rinnetuulessa 2h 6min ja 5s kestävän paikallisen aikalento-ennätyksen. Hän osallistui Braunschweisissa kymmenen päivää kestäviin valintakokeisiin ja pääsi opiskelemaan Lufthansan ilmailukouluun ennen kuin siirtyi uuteen ja Versailles’n rauhansopimuksen vastaiseen Luftwaffeen vuonna 1933. Samana vuonna hän oli mukana ryhmässä, joka koulutettiin hävittäjälentäjiksi Italian ilmavoimissa. Vuonna 1934 Galland astui virallisesti aktiivipalvelukseen maavoimiin. Tänä aikana hän suoritti upseeritutkinnon luutnantiksi lokakuussa 1934. Vuonna 1935 Luftwaffen salaus lopetettiin. Samana vuonna Galland siirtyi Jagdgeschwader 2 ”Richthofenin” ensimmäiseen hävittäjäryhmään, joka silloin sijaitsi Döberitzissä.
Vuonna 1935 Gallandille sattui onnettomuus matalalla suoritetun syöksykierteen oikaisun myöhästyessä. Hän sai kallonmurtumia ja vasen silmä vahingoittui. Hän sai jatkaa lentäjän uraansa komentajan ”hukatessa” lääkärinlausunnon. Vuonna 1936 hän oli uudelleen onnettomuudessa yrittäessään laskua epäkuntoisella koneella. Lausunto silmän kunnosta paljastui johtaen selvityksiin ja uuteen lääkärintarkastukseen lentokelpoisuuden toteamiseksi. Galland selviytyi näöntarkastuksesta opettelemalla toverinsa varastaman tarkistustaulun ulkoa.
Legion Condor
Espanjan sisällissodan aikana hän komensi Legion Condorin laivuetta El Ferrolissa vuoden 1937 keskivaiheilla. Tällöin hänen käytössään oli kaksitasoinen Heinkel He 51, jolla hän suoritti yli 300 tehtävää. Vuonna 1939 hänelle myönnettiin Espanjan risti.
Puola ja Englanti
thumb|400px|Gallandin Messerschmitt Bf 109 E-4 kesällä 1940 thumb|230px|Galland lentokentällä Etelä-Italiassa 1943.
Juuri ennen toisen maailmansodan puhkeamista Galland ylennettiin kapteeniksi. Sodan alettua hän toimi ilmasta-maahan operaatioissa Puolan offensiivissa. Vuoden 1940 huhtikuussa Galland siirrettiin Jagdgeschwader 27 -hävittäjärykmenttiin, rykmentin komentajan adjutantiksi. Kesäkuusta 1940 lähtien Galland lensi Jagdgeschwader 26 ”Schlageterissä”, III./JG 26:n laivueenkomentajana, taistelussa Britanniasta. Yksikkö toimi Pas de Calaisista käsin Messerschmitt Bf 109 E-koneilla. Galland ylennettiin heinäkuussa majuriksi, elokuussa 1940 hän sai komennuksen JG 26:n rykmentinkomentajaksi ja marraskuussa hänet ylennettiin everstiluutnantiksi. Vuoden 1940 loppuun mennessä Gallandilla oli 58 ilmavoittoa. Hänet ammuttiin alas kaksi kertaa saman päivän, 21. kesäkuuta 1941, aikana.
Gallandin mielestä Messerschmitt Bf 109 F-version aseistus oli liian kevyt, joten hänellä oli käytössään aseistuksen osalta sarjatuotantokoneista poikkeavia hävittäjiä. Näitä olivat muun muassa kaksi Bf 109 F-2 -koneyksilöä, joista toiseen oli asennettu 20 mm:n siipitykit (kuten E-versiossa) ja toiseen 13 mm:n runkokonekiväärit 7,9 mm:n konekiväärien tilalle. Gallandin nimikkokoneissa oli lisäksi useiden lähteiden mukaan sikarinsytytin ja -pidike. Tämä oli ylellisyys josta hän ei myöhemminkään luopunut.
General der Jagdfliegeriksi
Gallandin saavutettua 97:n voittonsa marraskuussa 1941, Hermann Göring valitsi hänet General der Jagdfliegeriksi Werner Möldersin jälkeen, joka oli saanut surmansa Heinkel He 111 -pommikoneen lento-onnettomuudessa matkustajana matkalla Ernst Udetin hautajaisiin. Gallandista tuli Saksan nuorin kenraali. Tässä asemassa hänellä ei ollut muita esimiehiä kuin itse Adolf Hitler ja Hermann Göring. Hän ei enää osallistunut taistelulentoihin, mutta järjesti ilmapuolustuksen Scharnhorstin, Gneisenaun ja Prinz Eugenin Kanaalin läpipurjehdusta varten ja vastasi valtakunnan ilmapuolustuksesta. Toukokuun 22. päivä vuonna 1943 Galland lensi yhtä ensimmäisistä Messerschmitt Me 262 -prototyypeistä.
Saksan tappio ilmasodassa
Galland kritisoi jatkuvasti esimiestään Göringiä ja etääntyi natsihierarkiasta. Eräässä vaiheessa Göring aikoi pidättää Gallandin mutta ei saanut Hitleriltä siihen lupaa. Galland yritti vaikuttaa Hitlerin mielipiteeseen Me 262 -koneen käyttämiseen hävittäjänä kehottamalla palkittavia hävittäjäohjaajia korostamaan teknisesti ylivoimaisen hävittäjän saamisen tärkeyttä keskustelussa Hitlerin kanssa.Tällaista keskustelua kuvailee ässä Johannes Steinhoff. Galland oli raivoissaan Hitlerin päätöksessä antaa käsky puhua Me 262 -suihkukoneesta vain pika- tai salamapommittajana. Gallandille ei myöskään kerrottu aikeista käyttää Yhdysvaltojen päiväpommituslentojen massatorjuntaan kokoamaansa hävittäjäreserviä Ardennien hyökkäyksen tukemiseen. Hän vastusti hävittäjien siirtoa valtakunnanpuolustuksesta länsirintamalle tukikohtaverkoston ja sen organisaation hajottua peräännyttäessä. Galland erotettiin tammikuussa 1945 ”hävittäjäkapinan” jälkeen ja hänen paikkansa otti Gordon Gollob, jota Heinrich Himmler oli suositellut Göringille Gallandin korvaajaksi.
Maaliskuussa Galland muodosti Me 262 -koneilla varustetun Jagdverband 44 -eliittiyksikön ja johti sitä viimeiseen tehtäväänsä 26. huhtikuuta 1945 asti, jolloin hän haavoittui saattohävittäjän hyökkäyksessä ahdistaessaan B-26 Marauder -pommikoneita. Hän oletti koneen olleen North American P-51 Mustang. On selvinnyt, että hänet yllätti jyrkällä puolivaakakierteellä alaspäin Republic P-47 Thunderbolt. Hän pystyi tekemään hätälaskun tukikohtaansa joka oli matalahyökkäyksen kohteena. Mekaanikon onnistui noutaa hänet telaketjuautolla turvaan.
Gallandin viimeiset lentäjät polttivat jäljellä olleet suihkukoneensa juuri ennen kuin amerikkalainen panssarikärki saarsi ne.
Sodan jälkeen
Galland vangittiin 14. toukokuuta 1945 ja hän oli sotavankeudessa 1947 saakka. Tämän jälkeen hänet otettiin Kuninkaallisiin ilmavoimiin luennoimaan taktiikasta.
Vuosina 1948–1955 Galland ja muutamat muut Luftwaffen veteraanit konsultoivat Argentiinan ilmavoimia. Focke-Wulf-lentokonetehtaan kuulu suunnittelija Kurt Tank otti Gallandiin yhteyttä kesällä 1948. Hän kertoi, että argentiinalaiset olivat tarjonneet Tankille pestiä suunnitella suihkuhävittäjää Juan Perónin hallitukselle. Tank oli keräämässä itselleen mukaan suunnittelijaryhmää, johon kuului monia hänen entisiä saksalaisia kollegoita ja työtovereita. Galland olisi enemmän kuin tervetullut kyseiseen ryhmään, joka tarvitsi kokenutta lentäjää suihkukonekouluttajaksi. Galland työskenteli Argentiinassa vuoteen 1954 ja sai tunnustukseksi muun muassa Argentiinan kunniasotilaslentäjä-arvonimen.
Galland palasi Saksaan 1954 ja perusti ilmailu- ja konsultointiyrityksen. Hänen omaelämäkertansa julkaistiin saksaksi vuonna 1954 ja suomeksi nimellä Ensimmäiset ja viimeiset vuonna 1956.
Galland oli 1969 ensi-iltansa saaneen Taistelu Englannista - elokuvan neuvonantajana.Tällöin hän myös lensi yhdessä Robert Stanford Tuckin kanssa Hispano Aviación HA-1112 -koneen kaksipaikkaisella versiolla. Kone on Rolls-Royce Merlin -moottorinen muunnos Me 109 -tyypistä. Kyseessä oli samalla Gallandin viimeinen lento Me 109 -tyyppisellä koneella. Hän kirjoitti esipuheen Erich Hartmannin 1986 ilmestyneeseen elämäkertaan, joka ilmestyi suomeksi 2003.
Enrico Platé
Enrico Platé (28. tammikuuta 1909 Milano, Italia – 2. helmikuuta 1954 Buenos Aires, Argentiina) oli sveitsiläinen kilpa-autoilija, jolla oli myös omaa nimeään kantanut Formula 1 -talli. Talli kilpaili Formula 1 -sarjassa vuosina –. Se osallistui 17:ään MM-osakilpailuun, joissa se ansaitsi yhteensä viisi pistettä.
Kategorinen imperatiivi
Kategorinen imperatiivi eli ehdoton käskylause on Immanuel Kantin kuuluisa velvollisuuseettinen moraalikäsitys. Kantin ajattelussa kategorinen imperatiivi on normi, joka pätee olosuhteista riippumatta. Kategorinen imperatiivi on Kantin mukaan ehdoton normi, joka sitoo kaikkia järkeviä olentoja.
Kategorisen imperatiivin mukaan teko on moraalisesti hyvä, jos maksiimin, jonka perusteella tekoon ryhdyttiin, voitaisiin toivoa olevan yleispätevä laki. Tästä seuraa loogisesti, että ketään ihmistä ei saa käyttää välineenä, ellei hän ole samalla päämäärä: sama moraalinen laki koskee minua kuin muitakin, eikä kukaan saa erioikeuksia (tai kaksinaismoraalia). Kategorisen imperatiivin mukaan ihmisen olisi siis toimittava oman itsensä täydellistämiseksi ja muiden hyvinvoinnin lisäämiseksi.
Kant hahmotteli velvollisuusetiikkansa alun perin teoksessaan Moraalin metafysiikka. Hän muotoili myöhemmin moraalifilosofiansa uudelleen yksinkertaistettuna versiona Moraalin metafysiikan perustuksessa.
Looginen empirismi
Loogisen empirismin pääväite on, että ei ole olemassa synteettisiä apriorisia totuuksia. Wienin piirin mukaan matematiikan ja logiikan tieto on analyyttista apriorista tietoa eli käsitteiden määritelmiin perustuvaa ja kokemuksesta riippumatonta. Nämä väitteet ovat puhtaasti käsitteellisiä, ja siten niiden pätevyys on käsiteanalyysin keinoin selvitettävissä. Kaikki muu tieto oli synteettistä aposteriorista tietoa eli pääteltävissä vasta kokemuksen perusteella.
Historia
Moritz Schlickin Wienin piiri käytti suuntauksestaan alun perin nimitystä looginen positivismi, joka muuntui 1930-luvulla vähitellen loogiseksi empirismiksi. Loogisen empirismin isänä pidetään Rudolf Carnapia. Käsitettä 'looginen empirismi' käytti ensimmäisenä suomalainen filosofi Eino Kaila vuonna 1927 teoksessaan Die Principien der Wahrscheinlich­keitslogik Carnap, Kaila ja Hans Reichenbach luopuivat aikaisemmin käyttämästään käsitteestä looginen positivismi jo 1930-luvun alkupuolella, mutta myöhemmin erityisesti loogisen empirismin vastustajat ovat käyttäneet tätä nimitystä.
Loogisen empirismin edeltäjänä pohjoismaissa ja erityisesti Ruotsissa on pidetty Axel Hägerströmin filosofiaan perustuvaa Uppsalan koulukuntaa, joka sulautui loogiseen empirismiin.
Wienin piiri
Itävaltalaisen Moritz Schlickin ympärille kerääntyi 1920-luvulla joukko filosofeja ja tieteentekijöitä, joita yhdisti kokemustietoon perustuva näkemys tieteestä, aja­tus kaikkien tieteiden ykseydestä, perinteisen ajattelun hylkää­minen, filosofian tehtävän rajaaminen tieteen kielen arvosteluksi sekä näkemys logiikasta tieteen keskeisenä apuvälineenä. Vuonna 1929 Wienin piiri esitti ohjelman tieteellisestä maailmankäsityksestä.
Piirin keskeisiä hah­moja olivat Wienissä:
Toimintaan osallistuivat myös:
Ryhmän vaikutuspiiriin kuuluivat:
Wienin piiri hajautui kun kansallissosialistit tulivat valtaan Saksassa. Wienin piirin ajattelijoihin suhtauduttiin usein vihamielisesti muun muassa kansallissosialistien ja konservatiivisen filosofian edustajien taholta. Kurt Grelling kuoli Auschwitzin keskitysleirillä, ja useimmat muut piirin jäsenistä joutuivat pakenemaan kansallissosialisteja ulkomaille. Monet piirin jäsenistä muuttivat Yhdysvaltoihin ja opettivat siellä eri yliopistoissa. Schlick jäi Itävaltaan, mutta vuonna 1936 hänet surmasi Wienin yliopistolla kansallissosialisteja kannattanut opiskelija.
Piirin johtajan murha ja jäsen­ten pakeneminen vieraisiin maihin tuhosi suuren osan piirin toimintaedellytyksistä. Lisää tu­hoa aiheutti kylmä sota. Wienin piirin tieteen ykseyden aatetta alettiin pitää kommunistisena.
Kolme pääteesiä
Alkuperäisen loogisen empirismin kehittäjät esittivät kolme pääteesiä, jotka ovat mielekkyysteesi, käännettävyysteesi ja niin sanottu verifioitavuuspostulaatti eli verifikaatioperiaate. Sisältönsä puolesta nämä kolme teesiä ovat lähes yksi ja sama asia.
Verifikaatioperiaatteen mukaan lauseen merkitys riippuu sen testattavuudesta, ja lauseet, jotka eivät ole joko havaintojen tai loogisen analyysin kautta testattavissa, ovat vailla merkitystä. Verifikaatioperiaatteesta oli eri vahvuisia versioita. Vahvimman mukaan lauseen merkitys on sama kuin menetelmä sen testaamiseksi. Lievemmän version mukaan lause on merkityksellinen, mikäli se on periaatteessa mahdollista testata.
Looginen empirismi Eino Kailan mukaan
Eino Kailan mukaan kaikki kokemustieto koostui todennäköisyyslauseiden järjestelmästä, joka perustui ”tässä ja nyt an­nettuun” sen johdonmukaisena seurauksena. Kailan mukaan tämä johdonmukainen kokemustieto eroaa jyrkästi perinteisestä psykologisesta empirismistä. Etenkään sillä ei ollut mitään tekemistä perinteisen empirismin ”vaikutelmien” tai ”ideoiden” kanssa.
Kaila erotti kaksi kokemuksen käsitettä. Edellistä edusti lause ”kaikki tähän asti nähdyt korpit ovat mustia”, jälkimmäistä ”näen juuri nyt valkoista”. Edellinen oli sekä arkikielessä että tieteessä yleinen lausetyyppi. Se edellytti joukon oletuksia menneisyyden, ulkoisen todellisuuden ja toden­näköisyys­tiedon kohteiden olemassaolosta. Edellisen tyyppiset lauseet on voitava kääntää (väljästi) elämysten tai kokemusten kielelle, jälkimmäisen tyyppisiksi.
Loogisen empirismin myöhempi kehitys
1900-luvun jälkipuoliskolla suuri osa filosofeista piti loogista empirismiä, John Passmoren sanoin, "kuolleena, tai niin kuolleena kuin filosofinen liike koskaan voi olla." Eräs loogisen empirismin pääkannattajista, A. J. Ayer, sanoi 1970-luvulla haastattelussa: "Mielestäni tärkein [virhe]...oli, että lähes kaikki siinä oli väärin."
Bostonin yliopiston professori Jaakko Hintikka on käsitellyt loogista empirismiä vastaan esitettyjä väitteitä artikkelissaan ”Looginen empirismi 58 vuotta myöhemmin” (2001) ja todennut ne vanhentuneiksi.
Suomessa Pertti Lindfors julkaisi vuonna 1978 väitöskirjan Der dialektische Materialismus und der logische Empirismus. Lindforsin mukaan looginen empirismi, materialismi ja ontologinen realismi voidaan sovittaa yhteen ristiriidattomaksi teoriaksi. Loogisen empirismin niin sanotut mielekkyysväitteet on tällöin muotoiltava uusin käsittein. Lindforsin mielestä looginen empirismi voi kehittyä kolmanteen vaiheeseen, johon kuuluu kyberneettinen tieteenteoria. Siinä tiede ja tieteenfilosofia määritellään itseään ja ympäristöään havainnoiviksi ja havainnoinnin perusteella itseään korjaaviksi järjestelmiksi. Korjaukset tehdään invarianssi- eli säilyvyysperiaatteiden mukaan.
Lindfors esitti väitöskirjassaan muun muassa seuraavat väitteet:
Lauseissa mahdollisesti esiintyvät ristiriidat Lindfors ratkaisi niin sanotulla monikerroksisella tyyppiteorialla. Jaakko Hintikan mukaan ristiriitojen ratkaisuun ei nykyään tarvita edes tyyppiteorioita.
Hubert Hahne
Hubert Hahne (28. maaliskuuta 1935, Moers, Nordrhein-Westfalen – 24. huhtikuuta 2019, Düsseldorf, Nordrhein-Westfalen ) oli saksalainen Formula 1 -kuljettaja.
Urheilu- ja vakioautosarjat
Hahne kilpaili uransa alkuaikoina Euroopan Touring Car -mestaruussarjassa 1960-luvulla, jossa hän sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi. Lisäksi hän kilpaili myös BMW:n New Class 2000TI -sarjassa vuosina 1966 ja 1968-69, jonka mestaruuden hän voitti vuonna 1966. Vuonna 1966 kuuden tunnin GroВer Preis der Tourenwagenissa hän ajoi Alfa Romeolla Nürburgringin kilpailussa silloisen uuden rataennätyksen 10:08,9 minuuttia. Saman vuoden Saksan GP:ssä, joka ei kuulunut MM-sarjaan, hän ajoi ensimmäisenä alle 10 minuuttia touring carilla, eli aikaan 9:58,5.
Muuta
Kilpauransa jälkeen Hahne työskenteli toimittajana ja markkinointialalla sekä omisti korjaamon Essenissä.
SA-3
SA-3 voi viitata seuraaviin asioihin:
Teerijärven kirkko
Teerijärven kirkko on Kruunupyyn Teerijärvellä  sijaitseva Matti Hongan 1774 rakentama  tasavartinen sisäviisteinen puinen ristikirkko, jota Jaakko Kuorikoski uudisti perusteellisesti 1877. Myöhäistä klassismia edustavassa kirkossa on kahdeksankulmainen, päädyllinen keskuskuutio ja sen yläpuolella kupukattoinen lyhty. Sisäkatteena on puuholvaus. Kirkon pinta-ala on 418 neliötä ja istumapaikkoja siellä on noin 600 hengelle. Kirkon 25-äänikertaiset urut on valmistanut E. F. Walcker & Co. 1941, urkujen julkisivu on Petter Lybeckin uruista vuodelta 1881. Neliosaisen alttaritaulun osan Jeesus ristillä maalasi Lars Gallenius 1746 ja osat Paratiisi, Kristuksen syntymä ja Pyhä ehtoollinen Johan Backman 1777. Tosin Pedersören seurakunnan kotisivujen mukaan taulut olisi maalannut Erik Westzynthius nuorempi.
Kirkon kellotapuli rakennettiin 1701 ja siirrettiin paikalleen kirkon rakentamisen yhteydessä, sen nykyinen ulkoasu on pääpiirteissään vuodelta 1852. Kellot ovat vuosilta 1815, 1897 ja 1911.
Jukka Loikas
Jukka Petteri Loikas (s. 17. elokuuta 1966 Helsinki) on suomalainen painija, joka kilpaili 1980-luvun loppupuolella kreikkalais-roomalaisen tyylin arvokisoissa 62:n ja 68 kilon sarjoissa. Hän sijoittui parhaimmillaan MM-kilpailuissa viidenneksi ja EM-kilpailuissa neljänneksi.
Loikas kilpaili arvokisoissa ensimmäisen kerran vuonna 1986, jolloin hän sijoittui EM-kilpailuissa yhdeksänneksi ja MM-kilpailuissa viidenneksi. Vuonna 1987 hän oli EM-kilpailuissa seitsemäs ja MM-kilpailuissa kuudes. Vuoden 1988 EM-kilpailuissa hän karsiutui alkukierroksilla, ja samana vuonna Soulin 1988 olympialaisten 62 kilon sarjassa hän karsiutui toisella kierroksella. Vuonna 1989 Loikas oli uransa parhaalla arvokisasijoituksellaan EM-kilpailuissa neljäs.
Loikas sai paikan Barcelonan 1992 olympialaisten 68-kiloisten sarjaan, mutta hänen osanotto-oikeudestaan saatiin varma tieto niin myöhään, että hän oli silloin tavoittamattomissa kierrellessään autolla turistina Eurooppaa, joten hän ei kilpaillut Barcelonassa.
Kotimaassa Loikas edusti Helsingin Paini-Miehiä. Hän voitti vuosina 1986–1991 yhteensä viisi Suomen-mestaruutta kreikkalais-roomalaisen tyylin sarjoissa alle 62 ja alle 68 kg sekä vapaapainin sarjassa alle 74 kg.
Vatjalaisten lippu
190px|thumb|oikea|Vatjalaisten lippu Vatjalaisten lipun on suunnitellut Aleksander Gurinov. Se on suunniteltu Inkerinmaalla elävien vatjalaisten kansallissymboliksi, vaikkakin epäviralliseksi sellaiseksi. Siniset kolmiot symboloivat Peipsijärven ja Suomenlahden vesistöjä, V:n muotoinen valkoinen vesistöjen väliin kiilautuvaa rantaa ja vatjalaisten nimen alkukirjainta, punainen risti vatjalaisten uskoa ja vuosisatojen aikana nähtyjä koettelemuksia.
Pekka Savolainen
Pekka Väinö Armas Savolainen (s.  ) työskenteli Etelä-Hämeen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ylijohtajana vuodesta 2010 vuoteen 2015. Hänen virkakautensa kesti viisi vuotta.
Savolainen on koulutukseltaan maanmittauksen diplomi-insinööri. Hän on tehnyt koko työuransa Hämeen ja Savon maanmittaus- ja elinkeinohallinnon tehtävissä.
Evanescent, Everfading
Evanescent, Everfading on Fall of the Leafen debyyttialbumi, se nauhoitettiin toukokuussa 1997 ja julkaistiin huhtikuussa 1998. Albumin julkaisi Yhdysvaltojen Coloradossa toimiva Defiled Records-levy-yhtiö. Musiikki-tyyli on melodista death metallia.
Onni Tarjanne
thumb|upright|Onni Tarjanne 1920-luvulla. Onni Alcides Tarjanne (vuoteen 1906 Törnqvist; 5. syyskuuta 1864 Virrat – 23. toukokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja rakennusopin professori. Hän ansioitui erityisesti massiivisten kaupunkitalojen suunnittelijana. Tarjanteen päätyö oli kuitenkin Kansallisteatteri, joka oli Suomen ensimmäisiä julkisia rakennuksia, jossa kertaustyylien piirteet olivat väistyneet uuden kansallisromanttisen tyylin tieltä.
Henkilötietoja
Tarjanteen vanhemmat olivat kappalainen Karl Gustaf Törnqvist ja Karolina Gustafva Regina Schreck. Hän suomensi sukunimensä vuonna 1906. Hän valmistui vuonna 1885 Polyteknillisestä opistosta ja jatkoi opintojaan Münchenissä ja teki myös opintomatkoja Skandinaviaan ja Keski-Eurooppaan.
Tarjanne toimi lehtorina Turun teollisuuskoulussa 1887–1889. Polyteknillisen opiston rakennuskonstruktio-opin nuorempana opettajana hän toimi 1889–1898 ja vanhempana opettajana 1898–1908. Vuosina 1908–1917 ja 1921–1928 hän oli Teknillisen korkeakoulun rakennusopin professori. Vuosina 1917–1921 hän toimi yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajana. Tarjanne oli Suomalaisen teknikkojen seuran perustajajäsen 1896 ja toimi myös Arkkitehtiliitossa, samoin kuin osallistui Helsingin kunnalliselämään.
Tarjanteen puoliso vuodesta 1891 oli Josefina Margareta Weijola (1865–1942). Oikeuskansleri Toivo Tarjanne oli heidän poikansa. Tarjanteen veljiä olivat opetushallinnon virkamies Jukka Tarjanne ja päätoimittaja Atte Tarjanne.
Työt Helsingissä
thumb|[[Suomen Kansallisteatteri|Kansallisteatteri valmistui vuonna 1902 Helsingin Rautatientorille.]] thumb|Eteläesplanadi 10 Tunnetuin kaikista Tarjanteen suunnittelemista rakennuksista lienee Suomen Kansallisteatteri (Vilhonkatu 11, Helsinki) vuodelta 1902. Hänen muita töitään Helsingissä ovat:
Tarjanne suunnitteli myös vuonna 1969 puretun Heimolan talon Yliopistokatu 5:een.
Työt muualla
thumb|[[Takaharjun parantola Punkaharjulla valmistui vuonna 1903.]] Tarjanteen muualle suunnitelemia rakennuksia ovat muun muassa seuraavat:
Meksikolainen puolustus
Meksikolainen puolustus on shakkiavaus, jota kuvaavat siirrot
Avaus on nimetty meksikolaisen Carlos Torren mukaan. Avaus sijoitetaan ECO-koodistolla koodille A50.
Avaus voi muuntua Tšigorinin puolustukseksi siirrolla ...d5.
Avaukselle on nimetty muunnelma 3.d5 Re5 4.f4. Sitä kutsutaan nimellä paarmagambiitti. Muita tavallisia jatkoja ovat 3.Rf3 e6, 3.Rc3 e5 4.d5 ja 3.d5 Re5 4.e4.
Rockstar Vancouver
Rockstar Vancouver oli vancouverilainen pelitalo, joka toimi Rockstar Gamesin alaisuudessa. Aiemmin pelitalo tunnettiin nimellä "Barking Dog Studios". Pelitalo suljettiin heinäkuussa 2012, kun se yhdistettiin Rockstar Toronto -pelitaloon
Pelit
Barking Dog Studios -nimellä
Rockstar Vancouver -nimellä
Lähteet
Rockstar Games Rockstar Games
Italian kommunistinen puolue
Varhaisemmat vuodet ja kansanrintamapolitiikan aika
thumb|170px|PCI:n ensimmäinen johtaja, [[Amadeo Bordiga.]] Italian kommunistisen puolueen perustivat tammikuussa 1921 sosialistisesta puolueesta (PSI) irtautuneet vasemmistosiiven edustajat. Puolueen ensimmäisenä johtajana toimi vuoteen 1924 Amadeo Bordiga, joka halusi kommunistien pidättäytyvän vaaleihin osallistumisesta. PCI kuitenkin ehti osallistumaan vaaleihin ja sai edustajiaan parlamenttiin ennen kuin fasistien valtaannousu johti puolueen julkisen toiminnan tukahduttamiseen. Kommunistien jyrkkä linja johti tuolloin eristäytymiseen muista puolueista, mikä hankaloitti fasismin vastaisen rintaman kokoamista. Puolueen toiminta kiellettiin vuonna 1926, minkä jälkeen se lähti rakentamaan itselleen maanalaista organisaatiota. Tästä organisaatiosta oli sota-aikana suurta hyötyä vastarintaliikkeelle. Toisaalta kommunistinen puolue tuli maanalaisuuden vuosinaan hyvin riippuvaiseksi Neuvostoliitosta. PCI:n viimeisenä pääsihteerinä ennen sen kieltämistä toimi Antonio Gramsci, joka vangittiin vuonna 1927 ja vietti lopun ikänsä vankilassa. Puolueen seuraavaksi merkittäväksi johtajaksi kohosi Palmiro Togliatti, joka asui vuosia maanpaossa Neuvostoliitossa ja palasi Italiaan fasistien syrjäyttämisen jälkeen.
Fasistien vallan aikana kommunistinen puolue muodosti Italian merkittävimmän maanalaisen antifasistisen liikkeen, mutta senkin toiminta oli melko heikkoa. Vastarintatoiminta kuitenkin elpyi toisen maailmansodan aikana vuonna 1943, jolloin fasisteja vastustaneet puolueet myös kykenivät liittoutumaan keskenään. Vaikka kommunistisen puolueen jäsenmäärä oli huvennut pieneksi, se johti vuonna 1944 vähintään 50 000 miehen suuruisia partisaanijoukkoja, jotka muodostivat suurimman yksittäisen partisaaniryhmän. Menestys vastarintaliikkeessä teki kommunisteista sodanjälkeisessä Italiassa suuren ja merkittävän poliittisen tekijän. PCI liittyi huhtikuussa 1944 kuuden vastarintaan osallistuneen puolueen muodostamaan koalitiohallitukseen, jolloin Togliattista tuli Italian oikeusministeri. Yhdessä kahden muun suuren puolueen, PSI:n ja kristillisdemokraattien (DC) kanssa PCI osallistui Italian sodanjälkeisen politiikan ja uuden tasavaltaisen perustuslain laatimiseen. Kristillisdemokraattinen pääministeri Alcide De Gasperi kuitenkin pudotti PCI:n ja sen liittolaiseksi ryhtyneen PSI:n pois hallituksesta toukokuussa 1947. Yhdysvallat asetti kommunistien sulkemisen pois hallituksesta ehdoksi sille, että Italia saisi Marshall-apua.
Kylmän sodan aika
thumb|left|180px|[[Palmiro Togliatti puhumassa vuonna 1950.]] Togliattiin heinäkuussa 1948 kohdistunut salamurhayritys aiheutti kuohuntaa kommunistien kannattajien keskuudessa, ja puolueen väitettiin suunnittelevan vallankaappausta, mutta Togliatti ja muut puolueen johtajat rauhoittivat joukkonsa. PCI omaksui tämän jälkeen vähitellen reformilinjan ja hylkäsi väkivaltaisen vallankumouksen tavoittelun. Puolue ilmoitti kannattavansa ”italialaista tietä sosialismiin” ja saavutti hyvin suuren kannatuksen, mitä vahvisti sen vahva ote ammattiyhdistysliikkeestä. PCI suljettiin kylmän sodan aikana pysyvästi ulos Italian hallituksesta, mutta suuren kannatuksensa turvin se pääsi monin paikoin valtaan paikallis- ja aluehallinnossa, erityisesti Keski-Italiassa. Puolueen vaalikannatus oli sodanjälkeisinä vuosikymmeninä noin 25–30 prosenttia, nousten vuoden 1976 vaaleissa 34:een prosenttiin.
Unkarin kansannousun kukistaminen ja Stalinin hirmuhallintoa koskeneet paljastukset vuonna 1956 vaikuttivat merkittävästi PCI:hin. Sosialistien PSI lopetti tuolloin yhteistyönsä sen kanssa, mutta myös kommunistit itse alkoivat ottaa etäisyyttä Neuvostoliittoon. Togliatti alkoi kannattaa kansallisille kommunistipuolueille suurempaa itsenäisyyttä. Hänen kuoltuaan vuonna 1964 puolue jakautui itsenäisen linjan kannattajiin ja Neuvostoliittoon suuntautuneisiin kommunisteihin. PCI:n puoluesihteerinä vuosina 1972–1984 toiminut Enrico Berlinguer tultiin tuntemaan Euroopan johtavana eurokommunismin tai kansallisen kommunismin puolustajana. Tämä tarkoitti kommunistisen ideologian aiempaa joustavampaa sovittamista kunkin maan kansallisiin oloihin.
Historiallinen kompromissi
thumb|155px|[[Enrico Berlinguer.]] Vuonna 1973 Berlinguer alkoi peräänkuuluttaa ”historiallista kompromissia”, joka mahdollistaisi kommunistien ja kristillisdemokraattien hallitusyhteistyön. PCI taipui monissa periaatekysymyksissä, ja ilmoitti esimerkiksi hyväksyvänsä Italian jäsenyyden Natossa. Kommunistista puoluetta ei koskaan päästetty Italian hallitukseen, mutta vuosina 1976–1979 PCI:n ja DC:n välillä vallitsi puolivirallinen yhteistyö, jossa PCI tuki oppositiosta käsin kristillisdemokraattien hallituksia ja vastineeksi kulloinenkin pääministeri neuvotteli Berlinguerin kanssa tärkeistä päätöksistä. Lisäksi PCI sai joitain korkeita virkanimityksiä, kuten edustajainhuoneen puhemiehen paikan. Berlinguerin historiallinen kompromissi ei kuitenkaan ollut koskaan suosittu PCI:n kannattajien parissa, ja se vieraannutti äänestäjiä puolueesta. Myös 1960–1970-lukujen uusvasemmistolainen opiskelijaliike piti PCI:tä liian maltillisena ja vanhoillisena. PCI:n sopuilu kristillisdemokraattien kanssa lisäsi nuorten myönteistä suhtautumista äärivasemmistolaiseen terrorismiin 1970-luvun lopun Italiassa. PCI palasi oppositiopolitiikkaan vuonna 1979, mutta sen kannatus alkoi laskea.
Paavalin seurakunta
Paavalin seurakunta on seurakunta Helsingissä. Seurakunta toimii Hermannin, Vallilan, Kumpulan, Toukolan, Arabianrannan ja Itä-Pasilan kaupunginosien alueilla. Seurakunnan kirkkona toimii Paavalinkirkko. Lisäksi seurakunnalla on käytössä kauppakeskus Redissä sijaitseva tila Silta.
Seurakunta kuuluu Helsingin hiippakunnassa Tuomiorovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Kari Kanala.
Vuoden 2021 lopussa seurakuntaan kuului 13 757 jäsentä, mikä on 43,3 prosenttia alueen asukkaista.
Paavalin seurakunnassa on koko uuden avioliittolain ajan tarjottu tilat ja vihitty avioliittoon myös samaa sukupuolta olevat parit.
Kirkkoherrat
Paavalin seurakunnassa on vuodesta 1942 lähtien palvellut seitsemän eri kirkkoherraa.
Meteorologi
thumb|Meteorologi kenttätyössä valvomassa mittauksia. Suurin osa meteorologin työstä tehdään toki kirjoituspöydän ääressä.
Meteorologi eli ilmatieteilijä on ilmatieteen eli meteorologian asiantuntija. Suomessa meteorologeja on eniten Ilmatieteen laitoksen palveluksessa. Suurin osa heistä toimii säänennustustehtävissä, mutta monet toimivat myös tutkimus- ja kehitystehtävissä muun muassa kehittämässä numeerisia säänennustusmalleja. Myös televisiokanavien, Suomessa Yleisradion ja MTV3:n palveluksessa on meteorologeja, jotka vastaavat televisiossa esitettävistä säätiedotuksista. Suomessa ei ole varsinaista meteorologin tutkintoa, vaan meteorologit ovat suorittaneet yleensä filosofian maisterin tutkinnon. Suomessa meteorologiaa voi opiskella Helsingin yliopistossa Fysikaalisten tieteiden laitoksella Ilmakehätieteiden osastolla.
Taistelu Norjasta
pienoiskuva|Kartta Norjan taistelusta Taistelu Norjasta, Norjan taistelu tai Norjan miehitys oli konflikti, jossa Saksa valloitti Norjan toisessa maailmansodassa huhti–kesäkuussa 1940. Operaation päätavoitteena oli varmistaa Saksan sotateollisuudelle tärkeän rautamalmin saanti Ruotsista. Operaatio eteni nopeasti ja Norja yllätettiin pahasti. Liittoutuneet saapuivat norjalaisten avuksi, ja vaikka vastaiskut maan eteläosissa jäivät tuloksettomiksi, Pohjois-Norjassa saksalaiset kokivat koko sodan ensimmäisen tappionsa Narvikin taistelussa. Saksan hyökkäys Ranskaan toukokuussa 1940 kuitenkin sai liittoutuneet vetäytymään Norjasta, jonka jälkeen maan oli antauduttava saksalaisille, ja sen hallitus lähti maanpakoon Lontooseen. Norja pysyi miehitettynä toukokuuhun 1945, jolloin brittijoukot saapuivat maahan, ja saksalaisjoukot antautuivat ilman vastarintaa.
Valesota ja talvisota
Toinen maailmansota oli alkanut 1. syyskuuta 1939 Saksan hyökätessä Puolaan. Iso-Britannia ja Ranska julistivat hyökkäyksen johdosta sodan Saksalle 3. syyskuuta mutta eivät ryhtyneet suuriin sotatoimiin. 17. syyskuuta myös Neuvostoliitto hyökkäsi Puolaan ja valtasi sen itäosat, jotka Saksa oli sille luvannut Molotov-Ribbentrop-sopimuksessa. Puola kukistui runsaassa kuukaudessa, ja sen jälkeen alkoi niin sanottu valesota, jonka aikana liittoutuneet ja Saksa olivat sodassa keskenään, mutta eivät käyneet suuria sotatoimia. Sen sijaan 30. marraskuuta Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen, joka Molotovin-Ribbentropin sopimuksessa oli määritelty sen etupiiriin. Neuvostoliiton hyökkäys sujui kuitenkin huonosti, ja joulukuussa sen päähyökkäys pysähtyi suomalaisten Mannerheim-linjalle.
Neuvostoliiton hyökkäys Suomeen herätti närkästystä kaikkialla maailmalla. Liittoutuneiden johto oli asenteellisesti selkeästi suomalaisten puolella, mutta varsinaista apua Suomi ei saanut. Suomeen lähetettiin jonkin verran aseapua, mutta ei vapaaehtoisten lisäksi sotajoukkoja. 5. helmikuuta 1940 liittoutuneet päättivät kuitenkin lähettää joukkoja Norjaan ja edetä sieltä Suomen avuksi. Päätöksen taustalla oli todennäköisesti liittoutuneiden halu estää Saksan pääsy Ruotsin malmivaroihin, joita kuljetettiin Norjan kautta Saksaan. 28. maaliskuuta Iso-Britannia ja Ranska sopivat miinoittavansa Norjan vedet pakottaakseen rautamalmia kuljettavat saksalaislaivat avomerelle ja liittoutuneiden maaleiksi. Tätä ei kuitenkaan ehditty toteuttaa ennen 9. huhtikuuta. Myöskään liitoutuneiden Suomen avuksi tarkoitettu siirtoarmeija ei koskaan osallistunut talvisotaan, sillä se ehti päättyä 13. maaliskuuta Moskovan rauhaan.
Samaan aikaan saksalaisilla oli oma suunnitelmansa Norjan varalle. Adolf Hitler aikoi vallata Norjan, jotta Ruotsin malmi pääsisi jatkossakin saksalaisten käyttöön. Hyökkäyksessä aiottiin käyttää Puolan offensiivissa hyväksi todettua salamasotaa. Operaatio sai nimekseen Weserübung. Eräs tärkeä syy hyökkäykselle oli myös tapaus, jossa brittilaivasto kaappasi saksalaisen rahtialus Altmarkin Norjan Jössinfjordissa. Tämä sai Hitlerin raivostumaan, ja antoi hänelle kuvan ettei Norja aikonutkaan pysyä puolueettomana.
Luettelo Malediivien kaupungeista
Tämä on luettelo Malediiveillä sijaitsevista kaupungeista.
Taistelu Norjasta
Norjan tilanne
Norja oli muiden Pohjoismaiden tapaan päättänyt pysytellä maailmansodassa puolueettomina. Maassa toimi pieni mutta äänekäs äärioikeistolainen puolue Nasjonal Samling, jonka puheenjohtajana toimi Vidkun Quisling. Puolue oli erittäin myötämielinen natseja kohtaan, ja Quisling tapasi Hitlerin henkilökohtaisesti kahdesti. Hitler kertoi Quislingille pitävänsä Norjan puolueettomuutta parhaana vaihtoehtona, mutta puuttuvansa tilanteeseen aseellisesti heti, jos britit osoittaisivat mitään aikeita nousta maihin Norjaan.
Norjan asevoimat olivat toisen maailmansodan alkaessa pienet ja erittäin puutteellisesti aseistetut. Panssarivoimia ei ollut lainkaan, ei myöskään raskasta tykistöä. Panssarintorjunta- ja ilmatorjuntakalusto oli aivan riittämätöntä. Maavoimien, laivaston ja ilmavoimien vähäinen kalustus oli sekin vanhentunutta. Norjalaiset myös reagoivat saksalaisten hyökkäyksen lisääntyvään uhkaan hitaasti – Norjan armeijan yleisesikunnan päällikkö kenraali Hatledal oli vaatinut armeijan täyttä liikekannallepanoa jo 5. huhtikuuta, mutta tähän ei annettu lupaa. Norjalaiset olivatkin saksalaisten hyökätessä täysin valmistautumattomia taisteluun.
Saksalaisten hyökkäys
thumb|left|Blucher uppoaa Oslonvuonossa saatuaan osumia norjalaisten tykistötulesta ja torpedoista. Saksalaiset joukot tukenaan noin 1 000 lentokonetta hyökkäsivät Tanskaan ja Norjaan varhain yöllä 9. huhtikuuta 1940. Tanska vallattiin muutamassa tunnissa. Kaikkien aikojen ensimmäinen maahanlaskuhyökkäys tehtiin Oslon ja Stavangerin lentokentille Norjassa. Laivat laskivat sotilaita kuuteen eri kohteeseen. Norjan kuudella divisioonalla ei ollut panssarijoukkoja eikä tehokasta tykistöä, ja maan rannikkopuolustus oli huonosti varustettu. Kun Norjan armeijan ylipäällikkö Kristian Laake sai tiedon, että saksalaiset sotalaivat liikkuivat Oslonvuonoa pitkin kohti Norjan pääkaupunkia Osloa, hän ei aluksi suhtautunut siihen kovin vakavissaan.
Useimmat Oslonvuonon linnakkeet, jotka olivat vanhoja ja puutteellisesti aseistettuja, antautuivat ilman vastarintaa tai vallattiin nopeasti, mutta Oscarsborgin linnaketta komentanut eversti Birger Eriksen päätti omalla vastuullaan avata tulen lähestyviä tuntemattomia aluksia kohti. Hän onnistui tykistötulella sekä läheisestä torpedopatterista laukaistuilla kahdella torpedolla upottamaan raskaan risteilijä Blücherin, joka vei mukanaan satoja sotilaita. Jotkut arviot ovat puhuneet jopa tuhannesta saksalaisesta. Henkiinjääneet saksalaiset uivat rantaan, missä norjalaiset vangitsivat heidät hetkeksi. Vangiksi joutui myös Oslon hyökkäystä komentanut kenraali Erwin Engelbrecht. Muut samaan laivasto-osastoon kuuluneet alukset kääntyivät takaisin. Tämä viivästytti hieman saksalaisten Oslon valtausta, ja Norjan kuningas Haakon VII pystyi tämän seurauksena pakenemaan Elverumiin hallituksensa kanssa. Saksalaisia laskuvarjojääkäreitä lähetettiin Elverumia kohti vangitsemaan kuningas ja maan tärkeimmät poliitikot, mutta he joutuivat norjalaisten väijytykseen ja pakenivat sekasorrossa menettäen komentajansa, kapteeni Eberhard Spillerin.
Narvikin edustalla kaksi vanhaa norjalaista rannikkopuolustusalusta, Eidsvold ja Norge, tekivät vastarintaa kolmelle saksalaislaivalle, jotka kuljettivat kenraali Eduard Dietlin joukkoja Narvikiin. Eidsvold ampui varoituslaukauksen saksalaista Heidkampia kohti. Saksalaissaattuetta komentanut Friedrich Bonte lähetti norjalaisalukseen neuvottelijan. Norjalaiset kieltäytyivät päästämästä saksalaisia satamaan. Saksalaisten neuvottelija lähti Eidsvoldilta, minkä jälkeen Heidkamp upotti aluksen ampumalla siihen kolme torpedoa. Norge alkoi tämän jälkeen tuloksettomasti tulittaa toista saksalaisalusta, Arminia. Armin laukaisi torpedoja, jotka upottivat myös Norgen. Taistelussa kuoli satoja norjalaisia uppoavien laivojen mukana. Tämän jälkeen saksalaiset saapuivat Narvikin satamaan. Narvikissa oli vain heikko maapuolustus, ja kaupungin oli antauduttava ilman taistelua. Seuraavina päivinä Britannian kuninkaallinen laivasto teki Narvikin edustalla yllätyshyökkäyksiä Saksan laivasto-osastoja vastaan (Narvikin ensimmäinen taistelu 10. huhtikuuta ja Narvikin toinen taistelu 13. huhtikuuta).
Varmistettuaan ensimmäiset sillanpääasemansa saksalaiset käynnistivät varsinaisen Norjan valloituksen. Norjalaiset puolustautuivat sitkeästi Mjøsajärvellä ja Glomman laaksossa.
Liittoutuneiden vastatoimet Keski- ja Etelä-Norjassa
Norjan hallitus neuvotteli, pitäisikö heidän lähteä maasta Ruotsiin. Pääministeri kannatti tätä, mutta kuningas Haakon kieltäytyi ehdottomasti. Norjan hallitus siirtyikin väliaikaisesti Lillehammeriin ja päätti jatkaa taistelua. Laake oli murtunut henkisesti, mutta hänen tilalleen Norjan armeijan ylipäälliköksi nimitettiin kenraali Otto Ruge, jota pidettiin edeltäjäänsä tarmokkaampana. Kun Norjan armeija pantiin liikekannalle, kutsuun vastasi noin 40 000 miestä. Armeijan aseistus oli erittäin huono, mutta taisteluhenki sitä vastoin hyvä – aseisiin saapuneet olivat pääosin intohimoisia patriootteja.
Noin 10 000 miestä käsittänyt liittoutuneiden varsinainen siirtoarmeija, joka muodostettiin alun perin auttamaan Suomea, nousi maihin 14. huhtikuuta Namsoksessa (operaatiot Henry ja Maurice), Åndalsnesissa, Ålesundissa ja Moldessa (operaatiot Primrose ja Sickle) sekä Narvikissa (operaatio Rupert). Tarkoitus oli vallata takaisin Trondheim, jotta Norjaan saataisiin suuri sillanpääasema. Joukot olivat huonosti valmistautuneet taisteluun eivätkä yhteydet norjalaisiin toimineet. Liittoutuneiden joukot eivät kyenneet yhteistoimintaan, eikä niitä oltu koulutettu sodankäyntiin pohjoisessa.
Varsinainen maihinnousu eli operaatio Maurice tehtiin 16.–17. huhtikuuta. Pääjoukkona oli brittiläinen 146. Prikaati (Pataljoonat Lincolnshiren, King’s Own Yorkshire Light Infantry-, York- ja Lancaster-rykmenteistä) komentajanaan kenraali Carton de Wiart, joka saapui paikalle lentoveneellä. Lisäjoukkoina alueelle toimitettiin ranskalaisia alppijääkäreitä sekä jonkin verran kevyttä tykistöä sekä ilmatorjuntatykkejä.
Hyökkäys Trondheimiin alkoi 20. huhtikuuta. Saksalaiset pitivät asemansa ja odottivat lisäjoukkoja. Saksan ilmavoimat tuki puolustajia. Lopulta 30. huhtikuuta raskaita tappioita kärsineet liittoutuneet perääntyivät.
thumb|left|Namsoksen raunioita saksalaisten ilmahyökkäyksen jälkeen huhtikuussa 1940 Trondheimin operaation epäonnistuttua liittoutuneet evakuoivat Namsoksen ja Åndalsnesin 1.–2. toukokuuta. Yli puolet Norjasta oli nyt saksalaisten käsissä ja toukokuun alussa tilanne vakiintui asemasodaksi Narvikin eteläpuolelle.
Operaatio Rupert – hyökkäys Narvikiin
Vaikka liittoutuneiden vastarinta oli murtunut eteläisessä Norjassa, pohjoisessa tilanne oli erilainen. Koko operaation tärkeimpiä tavoitteita oli ollut Narvik ja sen malmisatama, jonka kautta tuleva ruotsalainen malmi oli elintärkeää Saksan sotateollisuudelle. Saksalaiset olivat miehittäneet Narvikin jo heti operaation alussa, mutta heidän puolustuslinjansa kaupungin ympärillä olivat hyvin heikot, ja toukokuun alussa kenraali Eduard Dietlin komentamien saksalaisjoukkojen tilanne alkoi olla Narvikissa todella tukala. Heitä vastassa ollut kenraali Carl Gustav Fleischerin komentama Norjan 6. divisioona oli norjalaisten ainoa mobilisoitu divisioona, ja sitä tukivat brittijoukot. Norjalaiset olivat koetelleet saksalaisten puolustuskykyä jo toukokuun alusta lähtien, jolloin he alkoivat edetä kohti Narvikia. Hitler oli eräässä vaiheessa paniikissa Narvikin tilanteen vuoksi ja ehdotti, että kenraali Dietlin joukot haettaisiin lentoteitse turvaan Narvikista. Operaatio olisi kuitenkin ollut mahdoton toteuttaa.
Ivan Capelli
Ivan Franco Capelli (s. 24. toukokuuta 1963 Milano, Italia ) on entinen italialainen autourheilija.
Taistelu Norjasta
Operaatio Rupert – hyökkäys Narvikiin
thumb|right|Norjalainen kenttätykki Narvikin taistelussa. Saksan suurhyökkäyksen lännessä alkaessa molemmat osapuolet keskittivät joukkojaan Ranskaan. Norja oli nyt ”piikki lihassa” liittoutuneille, koska se sitoi heidän voimiaan. Churchill antoi käskyn vallata Narvik, mutta vain hämäykseksi, jonka jälkeen liittoutuneet saatettaisiin evakuoida Norjasta turvallisesti. Norjalaisille ei kerrottu suunnitelmasta, sillä heidän pelättiin antautuvan heti, jos kuulisivat liittoutuneiden aikomuksesta, eikä evakuointi tällöin välttämättä onnistuisi. Rugelle tosin kerrottiin asiasta, mistä hän aluksi raivostui mutta hyväksyi lopulta liittoutuneiden suunnitelman.
Ivan Capelli
Uran alkuvaiheet
Ivan Capelli nousi vuonna 1982 19-vuotiaana kartingista Italian Formula 3 -sarjaan. Capelli näytti heti nopeutensa, ja vuonna 1984 hän nousi jo astetta korkeammalle, Euroopan Formula 3 -mestaruussarjaan. Nopeutensa ansiosta Capelli nousi jo seuraavana vuonna Formula 3000 -sarjaan ja ajoi Formula 3000:n ohella kaksi Formula 1 -kilpailua.
Taistelu Norjasta
Operaatio Rupert – hyökkäys Narvikiin
Toukokuun alussa liittoutuneet saivat Narvikin rintamalle ensimmäiset panssarivaununsa ja maihinnousukalustonsa, ja Narvikia alettiin saartaa. 7. toukokuuta norjalaiset valtasivat strategisesti tärkeän ylängön, josta oli jo näköala Narvikiin. Ranskan muukalaislegioona nousi maihin 12. toukokuuta ja valtasi Bjerkvikin. Bjerkvikissä saksalaiset tekivät vastarintaa. Kylä kärsi taistelussa pahoja vaurioita ja lukuisia siviilejä kuoli. Øyjordin liittoutuneet sen sijaan saivat haltuunsa ilman vastarintaa, sillä saksalaiset olivat paenneet. Tämän jälkeen Narvikin saksalaisjoukot oli saarrettu. Etelämpänä kenraali Feuersteinin saksalainen 2. vuoristodivisioona lähti etenemään kohti pohjoista, tarkoituksenaan auttaa eristyksissä olevaa kenraali Dietliä. Saksalaisten hyökkäys etenikin, ja pakotti liittoutuneet kiirehtimään Narvikin valtausta. Britit ja norjalaiset hidastivat Feuersteinia räjäyttämällä siltoja ja käyden viivytystaisteluja.
Ivan Capelli
F1-ura
Ensimmäiset askeleet Formula 1 -sarjassa Capelli otti vuonna Euroopan GP:ssä Tyrrellin autolla. Toisessa kilpailussaan, Australian Grand Prix'ssa, hän sijoittui neljänneksi. Kaudella hän ajoi AGS:n autolla Italian ja Portugalin Grand Prix't, joista molemmista oli tuloksena keskeytys. Ensimmäisen kokonaisen kauden hän sai ajaa Leyton House March -tallin autolla ja osoitti kykynsä hankkimalla kauden neljännessä kilpailussa Monacon kapeilla kaduilla pisteen, joka kuitenkin lopulta jäi hänen ainoakseen sinä vuonna. Seuraavana vuonna Capelli ajoi uransa parhaan kauden. Hän keräsi 17 pistettä ja sijoittui lopulta MM-sarjan sijalle 7. Seuraavat kolme vuotta Leyton Houseksi nimensä vaihtaneessa tallissa menivät huonommin, mutta vuonna 1992 Capelli sai oikean unelmatilaisuuden näyttää osaamistaan, kun Ferrari pestasi hänet yhdeksi kaudeksi ajamaan kotimaansa punaisissa väreissä. Capelli hankki kuitenkin vain kolme pistettä eli yhtä paljon kuin hän oli hankkinut uransa ensimmäisellä kaudella, jolloin hän ajoi vain kaksi kilpailua. Capelli oli lopulta vasta 13. MM-sarjassa. Vuonna 1993 hän ajoi enää kaksi kilpailua Jordanin väreissä, muttei hankkinut yhtään MM-pistettä.
Taistelu Norjasta
Operaatio Rupert – hyökkäys Narvikiin
Kenraali Feuerstein ei ehtinyt ajoissa Dietlin avuksi, vaan kenraalien Fleischer ja Auchinleckin johtamat norjalaiset, ranskalaiset, puolalaiset ja britit valtasivat Narvikin ja pakottivat saksalaiset perääntymään kaupungista kohti Ruotsin rajaa. Taistelu Narvikista oli ensimmäinen suuri maataistelu toisessa maailmansodassa, jonka liittoutuneet voittivat. Dietlin joukkojen rippeet ajettiin pienelle alueelle Bjørnefjellin ympärille, lähelle Ruotsin rajaa. Norjan 6. divisioona lähestyi niitä vääjäämättä, kun Hitler antoi Dietlille luvan vetäytyä rajan yli Ruotsiin. Sieltä heidät oli määrä evakuoida junilla.
Ivan Capelli
F1:n jälkeinen ura
Formulauran jälkeen Capelli siirtyi Saksan Super Tourenwagen Cup -sarjaan. Vuonna 1994 hän sijoittui Nissanillaan 11. lopullisissa pisteissä. Capelli ajoi sarjassa kausina 1994–1996 ja siirtyi kaudeksi 1997 FIA GT Championshipiin, Konrad-Porschen leipiin. Sen jälkeen hän piti kaksi kautta taukoa, vain palatakseen vuonna 2000 jälleen FIA GT:n pariin, tällä kertaa Ferrarin leipiin. Kauden 2001 hän ajoi Sportscar World Championship -urheiluautosarjassa. Sen jälkeen hän on ajanut muutaman kilpailun kaudessa eri urheiluautoluokissa, ja toiminut italialaisen Rai Uno -televisiokanavan F1-kommentaattorina.
Taistelu Norjasta
Operaatio Rupert – hyökkäys Narvikiin
Tämä ei kuitenkaan koskaan tapahtunut, sillä liittoutuneet toteuttivat suunnitelmansa ja norjalaisten yllätykseksi alkoivat vetäytyä rannikolta. Norjan armeija ei olisi pystynyt jatkamaan taistelua ilman täydennyksiä liittoutuneilta, ja sen olikin voitostaan huolimatta antauduttava, suojattuaan ensin liittoutuneiden evakuoinnin.