cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konstantinos IV
Pohjoisesta uhkasi jo uusi vaara, kun Asparuhin johtamat bulgaarit ylittivät Tonavan ja vuonna 680 Konstantin lähetti laivaston heitä vastaan. Laivasto purjehti Mustanmeren rantaa Tonavan suistolle samalla kun ratsuväkeä seurasi Traakian kautta. Yrityksistä hulimatta bulgaareihin ei saatu kosketusta ja armeija joutui vetäytymään kun keisari sairastui. Ylittäessään Tonavaan Bysantin armeija joutui bulgaarien hyökkäyksen kohteeksi ja koki suuria tappioita. Bulgaarit tunkeutuivat nyt Bysantin alueelle ja perustivat uuden kuningaskunnan, Bulgarian.
Konstantinos kuoli syyskuussa 685 ollessaan vain 33-vuotias. Hänen vanhimmasta pojastaan Justinianuksesta tuli uusi keisari.
Bellunon maakunta
Bellunon maakunta on maakunta Veneton alueella Italiassa.
left|thumb|220px|Veneton alueen maakunnat Bellunon maakunnan pinta-ala on 3 676 km2 ja asukasluku 213 612 (2008). Maakunta muodostuu 64 kunnasta, ja sen pääkaupunki on Belluno.
Bellunon maakunta sijaitsee Italian koillisosassa ja se rajoittuu koillisessa Itävaltaan. Lähes kauttaaltaan vuoristoisen Bellunon maakunnan itäosissa kohoavat Dolomiitit. Maakunnan laajin ja asutetuin laakso, Valbelluna, sijaitsee puolestaan etelässä. Maakunnan halki virtaa Piavejoki.
Suurimmat kaupungit
asukasluku 31.12.2006 Maakunnassa asuu kielivähemmistöinä saksankielisiä sekä ladininkielisiä kolmessa kunnassa: Colle Santa Luciassa, Livinallongo del Col di Lanassa ja Cortina d’Ampezzossa.
Ouray (Colorado)
Ouray on kaupunki Coloradon osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 1 000. Kaupunki perustettiin 24. maaliskuuta 1884. Ouray on Ourayn piirikunnan hallintokeskus.
Väestö
Kaupungin asukkaista 91,6 prosenttia on valkoisia, 5,36 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 3,06 prosenttia aasialaisia. 99,5 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 52,7 vuotta.
Leontios
thumb|300px|Leontios [[Solidus|soliduksessa]] Leontios oli Bysantin keisari vuosina 695–698.
Leontios oli keisari Justinianus II:n kenraali, mutta hänet vangittiin Sebastopoliksen tappion jälkeen vuonna 691.
Vapauduttuaan Leontios johti kapinaa Justinianusta vastaan ja hänet julistettiin keisariksi vuonna 695. Vuonna 697 arabit valloittivat Karthagon ja Leonitios lähetti laivaston kukistamaan heidät. Vaikka laivasto onnistuikin aluksi, se kärsi tappion seuraavana vuonna kun arabit hyökkäsivät uudelleen. Laivasto kapinoi ja sen johtajasta Apsimarista tuli keisari Tiberius III.
Leontios vangittiin luostariin ja hänen nenänsä ja kielensä halkaistiin, kuten hän oli silponut Justinianus II:n kolme vuotta aikaisemmin. Justinianus II teloitti Leonitioksen palattuaan keisarin valtaistuimelle.
Hadley Caliman
Hadley Caliman (12. tammikuuta 1932 Idabel, Oklahoma – 8. syyskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen bebop-tyylin tenorisaksofonisti ja huilisti.
Caliman esiintyi tai levytti uransa aikana muun muassa Carlos Santanan, Mongo Santamarian, Joe Hendersonin ja Earl Hinesin kanssa. Suomessa hän vieraili Pori Jazz -festivaaleilla 1978 Freddie Hubbardin kvintetin jäsenenä.
Elämä ja ura
Caliman syntyi valkoisen isän ja mustan äidin pojaksi, mikä ei tehnyt hänen lapsuuttaan ja nuoruuttaan helpoksi Keskilännen Oklahomassa keskellä 1930-luvun lamaa. Isän isän onnistui mitätöidä poikansa avioliitto, ja sen jälkeen Hadley Calliman eli äitinsä kanssa isän lähdettyä länsirannikolle. Eräänä päivänä kun poika oli noin kahdeksanvuotias, isä tuli hakemaan hänet luokseen Los Angelesiin, jossa työskenteli rautatiekokkina. Hadley Caliman kävi uudessa kotikaupungissaan Jefferson High Schoolia, jossa yksi hänen luokkatovereistaan oli tuleva jazztrumpetisti Art Farmer. Caliman sai Los Angelesissa saksofoninsoiton opettajakseen Dexter Gordonin.
Caliman teki seitsemän albumia omalla nimellään. Sen lisäksi häntä kuullaan muun muassa Santanan vuoden 1972 albumilla Caravanserai, sen alun saksofoni-introssa ja viimeisellä raidalla ”Every Step of the Way”.
Caliman vietti huumeiden takia pitkiä aikoja vankilassa ja vieroitushoidoissa. 1980- ja 1990-luvuilla Caliman opetti Seattlen Cornish College of the Arts -oppilaitoksessa ja jäi virasta eläkkeelle 2003. Viime vuosinaan hän asui Washingtonin osavaltion Cathlametissa. Hän sairasti maksasyöpää, mutta esiintyi vielä vähän ennen kuolemaansa syyskuussa 2010.
Hawker Sea Fury
Hawker Sea Fury oli Hawkerin suunnittelema brittiläinen hävittäjälentokone, joka suunniteltiin Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimille toisen maailmansodan aikana. Se oli viimeinen Kuninkaallisen laivaston käyttämä potkurikone ja yksi nopeimmista koskaan rakennetuista mäntämoottorikoneista.
Suunnittelu ja kehitys
Hawker Fury oli toisessa maailmansodassa menestyneiden Hawker Tempest ja Hawker Typhoon -hävittäjäpommittajien seuraaja. Hawkerin kuuluisa suunnittelija Sydney Camm suunnitteli sen ilmavoimien pyynnöstä kevyeksi Tempest Mk.II:n seuraajaksi, ja se tunnettiin kehitysnimellä ”Kevyt Tempest-hävittäjä”. Siinä oli muunnellut Tempestin puolielliptiset siivet, jotka kiinnitettiin pulteilla ja niiteillä runkoon. Runko itsessään oli samanlainen kuin Tempestissä, mutta täysin itsekantava paremman näkyvyyden saavuttamiseksi. Suunnitelma teki riittävän vaikutuksen Englannin ilmailuministeriöön, joka hyväksyi konseptin.
Konnesta tilattiin kuusi prototyyppiä, ja niistä kahdessa voimanlähteenä oli Rolls-Royce Griffon -moottori ja kahdessa Centaurus XXII, yhdessä Centaurus XII ja yhtä käytettiin koerakenteena. Ensimmäinen lento Furylla tapahtui 1. syyskuuta 1944, koneena NX798, jossa oli Centaurus XII tukevilla moottoriliitoksilla, joka pyöritti nelilapaista Rotol-potkuria. Toisena lensi 27. marraskuuta 1944 LA610, jossa oli Griffon 85-moottori ja kuusilapainen Rotol-potkuri. Tässä vaiheessa Furyn ja Sea Furyn kehitystyö oli niin yhtenäistä, että seuraava ensilentonsa tehnyt prototyyppi oli laivastomuunnos Sea Fury, SR661 (25. heinäkuuta 1945), joka oli myös viimeinen Fury-prototyyppi. Toisen maailmansodan loppuessa Euroopassa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien Fury-sopimus peruttiin, ja kehitys suunnattiin Sea Furyyn. LA610:een lopulta sovitettiin Napier Sabre VII -moottori joka pystyi tuottamaan 3 400–4 000 hevosvoimaa. Tuloksena siitä tuli nopein Hawkerin valmistama mäntämoottorikone, huippunopeutena noin 780 km/h.
Laivastoversio
Molemmat prototyypit kävivät läpi tukialuslaskeutumiskokeita kun japanilaiset antautuivat 1945, lopettaen maalentokenttiä käyttävän Furyn kehityksen; työ laivastoversion kanssa jatkui. Aluperäinen tilaus määritelmään N.22/43 vähennettiin sataan koneeseen, ja Boulton-Paulin sopimus peruttiin. Samaan aikaan VB857:n, lentokoneen, jonka piti olla Boulton-Paulin rakentama Sea Fury-prototyyppi, rakennus siirrettiin Hawkerin tehtaalle Kingstoniin. Tämä lentokone, joka rakennettiin samaan standardiin kuin SR666, lensi ensimmäistä kertaa 31. tammikuuta 1946. Ensimmäinen tuotantomalli, Sea Fury F Mk X, lensi syyskuussa 1946. Ongelmia rupesi ilmestymään rikki menevien pyrstökoukkujen kanssa tukialuslaskeutumisten yhteydessä; muutosten jälkeen lentokone hyväksyttiin tukialuslaskeutumisiin keväällä 1947.
Sea Fury F 50-vientiversio osoittautui suosituksi, konetta ostivat Australia, Saksa, Irak, Egypti, Burma, Pakistan ja Kuuba. Hollannin kuninkaallinen laivasto osti 24 lentokonetta ja hankki lisenssin vielä 24 F 50:n valmistamiseksi Fokkerilla.
Lopullinen kaikkien versioiden valmistusmäärä oli noin 860 lentokonetta.
Käyttö
thumb|Sea Fury FB.11 nousee HMS Glorylta vuonna 1951 Kuninkaallisen laivaston aiemmat Supermarine Seafire-koneet eivät ikinä olleet täysin sopivia tukialuslaskeutumisiin, syynä huono näkyvyys ja kapea laskuteline, jotka hankaloittivat nousuja ja laskeutumisia. Myöhemmin konetyypin korvasi useimmilla tukialuksilla Sea Fury F X (myöhemmin F 10). Sea Furylla varustettiin Fleet Air Armin laivueet 736, 738, 759 ja 778.
F 10:n seuraaja oli hävittäjäpommittaja Sea Fury FB.11, joita rakennettiin lopulta noin 650. Sea Fury pysyi Fleet Air Armin päähävittäjäpommittajana vuoteen 1953 ja Hawker Sea Hawkin ja Supermarine Attackerin käyttöönottoon asti.
Kanadan kuninkaallinen laivasto käytti vuosina 1948–1956 74 Sea Fury FB.11- konetta (ja yhtä FB.10-konetta), jotka kaikki toimivat HMCS Magnificent-tukialukselta 871. laivueessa. Viimeiset lennot kanadalaisilla Sea Furyilla lensivät luutnanttikomentaja Derek Prout, joka lensi WG565:n Calgaryyn, Albertaan toimimaan koulutuskoneena paikallisessa tekniikkaopistossa, ja Lynn Garrison, joka lensi niin ikään WG565:tä 1. huhtikuuta 1958.
Konetyypin hankinnasta Suomen ilmavoimille
Messerschmitt Bf 109:n osoittautuessa jo vanhentuneena ja epäturvallisena konetyyppinä sekä varaosapulmien pahoin vaivatessa, selviteltiin mahdollisuutta saada 25 koneen erä Hawker Sea Fury -hävittäjäkonetyyppiä Suomelle. Tämä tapahtui 1950-luvun alussa. Hanketta vetivät mm. Birger Ek ja Jorma Sarvanto. Toinen vaihtoehtoinen ratkaisu olisi ollut saada hankittua Mamba -potkuriturbiinimoottoreita ja niillä päivittää Valmet Vihuri -harjoituskoneet. Kumpikaan näistä hankkeista ei toteutunut, vaan Suomi päätyi hankkimaan De Havilland Vampire -hävittäjiä. Myöhemmin hankittiin kaksipaikkaisia Vampire Trainer-koneita. Näiden tyyppitunnukset olivat VA ja VT. Koneita hankittiin yhteensä 15 kpl.
Korean sota
FB.11 -versiota käytettiin läpi Korean sodan maataistelukoneena Royal Navyn tukialuksilta HMS Oceanilta, HMS Glorylta, HMS Theseukselta ja australialaiselta HMAS Sydneyltä. 8. elokuuta 1952 FAA:n lentäjä luutnantti Peter ”Hoagy” Carmichael ampui alas MiG-15-suihkuhävittäjän ilmataistelussa, näin tehden Sea Furysta yhden harvoista suihkuhävittäjän alas ampuneista potkurikoneista. Jotkut lähteet väittävät, että toinenkin MiG ammuttiin alas, mutta useimmat lähteet eivät mainitse tätä; miten tahansa, tämän usein sanotaan olleen ainoa brittiläisen pilotin brittiläisessä koneessa käymä menestyksäs ilmataistelu koko Korean sodassa. Taistelu alkoi, kun hänen lentueensa, joka koostui Sea Furyista ja Fairey Fireflyistä joutui kahdeksan MiG-15-koneen hyökkäyksen kohteeksi. Yksi Firefly vaurioitui pahasti, kun Sea Furyt pääsivät pakoon vahingoittumattomina. Samanlainen kohtaaminen seuraavana päivänä johti siihen, että Sea Furyt käyttäen ylivoimaista liikehtimiskykyään onnistuivat pakenemaan toista MiG-15-hyökkäystä, vaikka yksi Sea Fury joutui lentämään vaurioituneena takaisin Oceanille. Tunnistamisen helpottamiseksi Sea Furyihin maalattiin omakonetunnukset, samanlaiset kuin Normandian maihinnousussa.
Irakin–Iranin sota
Irakin–Iranin sota käytiin 22. syyskuuta 1980 – 20. elokuuta 1988. Irakin johtaja Saddam Hussein aloitti sodan Irania vastaan, koska hän halusi vallata vallankumouksen heikentämältä Iranilta Khūzestānin öljykenttiä ja Shatt al-Arabin vesiväylän.
Sodassa käytiin ensimmäisen maailmansodan tapaan suuria maataisteluita jalkaväkijoukkojen välillä. Irak käytti ajoittain kemiallisia aseita ja Iran lapsisotilaita ihmisaaltohyökkäyksissään. Varsinkin heikommin aseistautuneen Iranin miestappiot olivat valtavat. Koska Irak oli pitkään alakynnessä taistelurintamalla, se koetti etsiä vastustajastaan heikkoa kohtaa. Niinpä se alkoi hyökätä vastustajansa kaupunkien ja tankkereiden kimppuun. Iran kosti tämän, ja pian oli käynnissä kaupunkien sota ja tankkerisota. Molemmat osapuolet upottivat toistensa alueelle purjehtivia ulkomaisia tankkereita. Tämän vuoksi Yhdysvallat alkoi suojella Kuwaitiin matkanneita tankkereita, mikä johti joihinkin yhteenottoihin Yhdysvaltain ja Iranin välillä. Sota loppui, kun Irak alkoi taas menestyä ja Iran oli heikentynyt. Irak ajautui sodan takia valtaviin velkoihin.
Sodan nimet
Iranissa sotaa kutsutaan nimellä pakotettu sota (جنگ تحمیلی, jang-e-tahmīlī) tai pyhä puolustus (دفاع مقدس, defā'-e-moqqaddas). Irakissa nimellä Saddāmin qādisiyyah (قادسيّة صدّام, qādisiyyat saddām), mikä viittaa historialliseen Qadisiyyan taisteluun.
Sodan taustaa
Irak oli pitkään havitellut itselleen persialaisen Iranin arabien asuttamaa Khūzestānin provinssia. Khūzestānin olivat ottomaanit sen mielestä anastaneet Iranille. Niinpä 1960-luvulla Irak alkoi tukea Khūzestānissa itsenäisyysliikettä. Iran lietsoi Pohjois-Irakin kurdien kapinaliikkeitä antaen niille aseita vuonna 1974, jolloin oli suuri kurdikapina.
Irakilla ja Iranilla oli myös kiistaa Shatt al-Arabin vesiväylän käytöstä. Ensimmäinen tätä koskeva sopimus oli tehty jo 1800-luvun puolivälissä, mutta sitä oli muutettu Irakille epäedulliseen suuntaan 1900-luvun alussa. Vuonna 1971 Iran valtasi erään kiistellyn alueen saaren.
Iranin ja Irakin välit huononivat 1960-luvun lopussa baath-puolueen noustua valtaan Irakissa. 1970-luvulla sekä Irak ja Iran modernisoivat armeijaansa varustelukilvassa. Šaahin Iran osti aseita muun muassa Yhdysvalloista, Irak Neuvostoliitosta.
Sodan syy
Irakin–Iranin sodan yksi perimmäinen syy oli se, että maat riitelivät pitkään Shatt al-Arabin vesiväylän omistuksesta. Maat jakoivat sen kahtia vuoden 1975 sopimuksella. Iranissa tapahtui vuonna 1979 Iranin vallankumous, joka muutti maan šiialaisten uskonoppineiden johtamaksi islamilaiseksi tasavallaksi. Iranin johtaja ajatollah Khomeini halusi, että hänen mielestään sorretut šiialaiset nousisivat kapinaan arabimaissa. Khomeinin mielestä baath-puolueen johtama maallisesti hallittu Irak oli paha ja epäpyhä. Iran tukikin irakilaisten šiialaisten vastarintaliikettä, joka alkoi tehdä attentaatteja Irakin johtoa vastaan. Samoihin aikoihin Saddam Hussein kaappasi vallan Irakissa. Saddam pelkäsi šiiakapinaa tukevaa Khomeinia ja halusi syöstä tämän pois vallasta. Saddam halusi myös kumota heti tilaisuuden tullen Shatt al-Arabin vesiväylää koskevan sopimuksen, jota hän piti Irakia nöyryyttävänä, ja nousta lopulta koko arabimaailman johtoon. Saddamin ajatus siitä, että Iran oli vallankumouksen heikentämä, näytti todelta kevään 1980 pienissä rajataisteluissa. Hän halusi antaa Iranille opetuksen valtaamalla koko Shatt al Arabin ja Khūzestānin öljykenttiä. Saddam uskoi Khūzestānin arabien nousevan kapinaan Irania vastaan. Saddam ei kuitenkaan halunnut antaa armeijansa hyökätä Teheraniin asti, mutta uskoi sodan kaatavan Iranin hallituksen. Saddamin mielestä Iraniin kannatti hyökätä, kun maa oli islamilaisen vallankumouksen heikentämä; hän uskoi myös vallankumouksen tuhoutuvan ennen pitkää sisältäpäin. Lisäksi hän pyrki laajentamaan sotaa usuttamalla Iranin kansallisia vähemmistöjä nousemaan kapinaan Khomeinin hallintoa vastaan.
Irakin hyökkäys Iraniin
pienoiskuva|Irakin–Iranin sota - [[22. syyskuuta 1980 –Teheran.]] Irak epäonnistui yrityksessään lamauttaa Iranin ilmavoimat. Irak aloitti maahyökkäyksensä 22. syyskuuta 1980 etelässä. Irakilaiset etenivät nopeasti muutamana ensimmäisenä sotapäivänä kaikilla rintamilla. Iranin vallankumouskaartien vastarinta oli hajanaista ja heikkoa. Irakilaiset saapuivat lähelle Dezfulia, Ahvazia ja onnistuvat saartamaan Abadanin, mutta eivät tunkeutumaan itse kaupunkiin. Näin Irakin suunnitelma oli osin epäonnistunut. Irakilaiset joukot rikkoivat valtaamillaan alueilla ihmisoikeuksia. Iran sai kuitenkin armeijansa koottua ja iranilaisten vastarinta sitkistyi. Irakilaiset juuttuivat ankariin katutaisteluihin eivätkä onnistuneet valtaamaan tavoittelemiaan Iranin kaupunkeja Khuzestanissa. Khorramšahrin satamakaupungista taisteltiin katu kadulta valtavin tuhansien miesten tappioin, ja Irak onnistui valtaamaan sen. Irakilaiset eivät myöskään onnistuneet saamaan Khuzestanin arabeja kapinaan Iranin hallintoa vastaan.
Iranin vastahyökkäys
Toukokuussa 1981 iranilaiset valtasivat takaisin Abadanin ja ylittivät lokakuussa Karun-joen. Iran alkoi olla voitolla marraskuussa 1981, kun iranilaiset alkoivat järjestää suuria ihmisaaltohyökkäyksiä. Iranilaiset nuoret esimerkiksi alkoivat kävellä miinakentille ja konetuliaseiden ammuttaviksi. Iranilaiset etenivät vuoden 1981 lopussa ja keväällä 1982, samaan aikaan, kun tuhansia irakilaisia jäi sotavangeiksi. Tuolloin Irakin öljynvienti oli luhistumassa ja talous vaikeuksissa.
Iranilaiset saivat haltuunsa suurin tappioin Khorramshahrin satamakaupungin toukokuussa vuonna 1982. Keväällä ja kesällä 1982, iranilaiset ajoivat irakilaiset melkein kokonaan pois maaperältään. Vuonna 1982 Khomeini päätti hyökätä kostoksi Irakin maaperälle, vaikka monet maltillisemmat hallituksen jäsenet vastustivatkin sotaa.
Iranin ihmisaaltohyökkäykset ja tasapeli
thumb|right|Iranilaiset ampuvat vihollista 152 mm [[haupitsilla.]]
Iranilaiset aikoivat hyökätä syvälle Irakiin eristämään pääasiassa maan toiseksi suurin kaupunki Basra muusta Irakista ja Bagdad merestä. Niinpä Iran aloitti valtavan ihmisaaltohyökkäyksen sarjan 13. heinäkuuta 1982, jolloin alkoi operaatio Ramadan, johon osallistui 50 000 vakinaisen armeijan joukoista ja noin 50 000 vallankumouskaartilaista. Tällöin vallankumouskaartin ja Iranin armeijan hyökkäys mursi Irakin puolustuslinjan, mutta melko lähelle Basraa edenneet iranilaiset olivat irakilaisten pihdeissä. Irak aloitti vastahyökkäyksen suurin tappioin. Samalla Irakin vahvasti mekanisoitu armeija kuitenkin tuotti iranilaisille valtavat määrät kuolleita ja haavoittuneita. Iranilaisten oli pakko vetäytyä ääriasemistaan takaisin. Iranilaiset eivät onnistuneet hyökkäyksessään muun muassa puutteellisen aseistuksen, joukkojen koulutuksen, taktiikan ja ilmatuen takia. Irakilla oli taistelukentällä muun muassa konekiväärein ja ohjuksin aseistettuja helikoptereita, jotka olivat tehokkaita Iranin jalkaväkeä ja panssareita vastaan.
Iran halusi pitkään kaataa Saddamin ja vallata shiiojen alueella olevia pyhiä kaupunkeja. Niinpä Iran jatkoi ihmisaaltohyökkäyksiä muun muassa Aamunkoitto- ja Kerbala-nimisinä yleensä talvella. Iranin tekemissä ihmisaaltohyökkäyksissä oli mukana kymmeniätuhansia, monesti satojatuhansia usein kouluttamattomia vallankumouskaartilaisia ja kansanarmeijan sotilaita. Ihmisaaltoon osallistuvalla saattoi olla aseenaan vain nuija, Koraani tai kiviä. Iranilaiset saattoivat vallata ilman tuliaseita ryhminä irakilaisen panssarin nyrkein ja puukoin. Iranin armeija oli pääosin melko vanhanaikainen, vaikka sillä oli jonkin verran lentokoneita ja panssareita. Iranilla oli pulaa nimenomaan tykistöstä, jota tarvittiin hyökkäyksissä panssareiden ja jalkaväen tukemiseen.
Iranin hyökkäykset kilpistyivät yleensä Irakin tykistön, kranaatinheitinten, panssareiden ja helikoptereiden tulitukseen. Irak alkoi enenevissä määrin käyttää kemiallisia aseita ihmisaaltoja vastaan. Alussa Irak käytti kyynelkaasua, myöhemmin tappavia kaasuja.
Iran menestyi kuitenkin joissain hyökkäyksissään ja valtasi onnistuneesti Faon niemimaan vuoden 1986 alussa ja onnistui torjumaan Irakin vastahyökkäykset vuoteen 1988 asti.
Irak rakensi sodan aikana vahvoja linnoitteita pitkin koko rintamaa, muun muassa Basran ympärille 30 kilometriä pitkän ja 1 800 metriä leveän vesialtaan. Tämän ympärillä oli bunkkereita, miinakenttiä, piikkilankaa sekä tankkien ja tykistön tuliasemia. Suurhyökkäysten lisäksi molemmat tekivät pienempiä häirintähyökkäyksiä vastustajan asemiin.
Iran ei onnistunut tekemään merkittäviä aluevaltauksia suurhyökkäyksissään. Nämä suurhyökkäykset rasittivat silti maan taloutta ja pitivät Irakissa yllä pelkoa puolustuksen luhistumisesta. Shiiapapiston hallitsemassa Iranissa annettiin ymmärtää että sota oli pyhä ”marttyyrien sota”. Molemmat sodan osapuolet julistivat pitkään nopeaa voittoa. Yleensä molempien maiden uutistoimistot ilmoittivat vihollisten tappiot, mutteivät omia.
Irakin ja Iranin tukijat
Molemmilla sodan osapuolilla oli ulkomaisia tukijoita, jotka myivät sotilaille aseita. Kummassakaan maassa ei ollut merkittävää raskasta teollisuutta, joka olisi kyennyt tuottamaan esimerkiksi panssarivaunuja tai lentokoneita. Irak osti aseita sodan aikana muun muassa Neuvostoliitosta ja Ranskasta. Yhdysvallat alkoi sodan aikana tukea Irakia sen takia, että pelkäsi Iranin vaikutuksen leviämistä. Niin pelkäsivät Persianlahden öljynviejätkin, jotka vuodesta 1981 tukivat Irakia rahallisesti. Iran osti aseita lähinnä Kiinasta. Se kuitenkin osti yhteen aikaan aseita myös Yhdysvalloista, joka tuki enemmän Irania. Tämä aiheutti Iran-Contra-skandaalin. Yhdistynyt kuningaskunta tuki Irakia.
Yllättäen Israel tuki sionismin vihollista Irania, koska piti Irakia pahempana uhkana itselleen. Sodan edetessä Iran pyrki lähentymään Neuvostoliittoa. Yhdysvallat ja Neuvostoliitto eivät sotaan puuttuneet, koska se tasaväkisenä ja jatkuvana heikensi molempia osapuolia ja näin esimerkiksi Yhdysvaltain kannalta katsoen loppujen lopuksi vakautti aluetta. Yhdysvallat ja Israel eivät halunneet kummankaan osapuolen voittavan.
Iranin lapsisotilaat
thumb|right|Iranilainen lapsi sotarintamalla.
Iran käytti myös 9–16-vuotiaita Basijin lapsisotilaita osin sen takia, että suuri osa maan väestöstä oli lapsia. Lapsia ei ollut taisteluissa siksi, että Iranilla olisi ollut pulaa täysi-ikäisistä miehistä.
Iranin hallinto salli lapsimarttyyrien käytön sodassa. Mullahit kiertelivät eri puolilla Irania kouluissa ja kylissä. ja sotaan värväytymiseen innostavaa uskonnollista propagandaa esitettiin Iranin tiedotusvälineissä. Ajatuksena oli, että pyhässä sodassa kuollut pääsi Koraanin mukaisesti paratiisiin. Eräs vangiksi jäänyt lapsisotilas kertoi, että kylään oli saapunut mullah, joka sanoi, että jokaisesta perheestä oli luovutettava yksi Jumalan soturi. Lapset uskoivat taistelevansa siionisteja, eivät Irakia vastaan, ja että armeija oli matkalla Jerusalemiin. Sotaan menneiden lasten tausta oli usein työväenluokkainen ja he saattoivat joskus karata vanhempien tietämättä sotaan. Eräiden epävirallisten tietojen mukaan noin kymmenvuotiaiden lasten lähettäminen rintamalle lopetettiin, mutta sitten kutsuttiin kokonaisia murrosikäisiä koululuokkia ”vapaaehtoiseen” asepalveluun.
Iran kiisti useaan otteeseen lapsisotilaiden käytön vastoin kansainvälisiä sopimuksia, mutta silminnäkijähavainnot, valokuvaajat ja Iranin omakin lehdistö kertoo toista, samoin Irakin vangiksi jääneet lapsisotilaat. Myös vuonna 1984 Punaisen ristin kokouksessa Iranin edustajat toisaalta kiistivät lapsisotilaat, toisaalta mainitsivat että lapsia on vaikea estää sotaan osallistumasta.
Lapset ja varhaisnuoret halusivat saamansa koulutuksen jälkeen surmata itsensä taistelukentällä ja päästä näin paratiisiin.
Lapselle saatettiin antaa esimerkiksi kivääri ja 20 patruunaa. Vastoin yleistä luuloa, lapsilla ei ollut kaulassaan muovinauhaan sidottua paratiisin avainta joka kertoman mukaan saattoi olla puuta tai kullattua kartonkia. Lapsisotilailla oli kuitenkin otsallaan punainen panta, joka oli marttyyrin tunnus ja kaulassaan tuntolevy.
Vaikka lapset eivät olleetkaan hyviä sotilaita, heidän avullaan voitiin puhdistaa etenemistie miinoista. Lapset harhauttivat vihollista kohdistamalla huomion itseensä. Lapset myös hämmensivät tarkka-ampujat hetkeksi, jolloin he saattoivat vallata panssarin tai saattoivat tehdä itsemurhahyökkäyksen. Lapset saattoivat estää irakilaisten tankkien etenemisen. Lapset räjäyttivät edetessään tarkoituksella miinat pois surmaten itsensä. Useimmat lapset kuolivat irakilaisten konekiväärituleen. Hyökkäysjärjestys oli tämä: ensin lapset ja nuoret vapaaehtoiset, sitten vallankumouskaartin aallot ja lopuksi vakinainen armeija miehitti vallatun alueen. Näin Iranin armeija minimoi varsinaisten joukkojensa tappioita. Jotkut lapsisotilaat selvisivät uskonnollisen fanatismin innoittamista itsemurhahyökkäyksistä hengissä, ja irakilaiset hoitivat heitä. Monet lapset kieltäytyivät lääkäreiden avusta, ja soimasivat itseään siitä etteivät olleet päässeet paratiisiin.
Irakin kemialliset aseet
Irak vastasi Iranin ihmisaaltohyökkäyksiin kemiallisin asein, vaikka olikin allekirjoittanut niiden käytön kieltävän Geneven sopimuksen. Eräiden tietojen mukaan Irak käytti operaatio Ramadanissa kyynelkaasua. Taistelukaasut olivat tehokkaita hyökkääviä sotilastihentymiä vastaan.
Iran ilmoitti Irakin käyttävän kemiallisia pommeja Susangerdia vastaan marraskuussa 1980. Irak kehitti sodan edetessä kyvyn tuottaa taistelukaasuja muun muassa monien länsimaalaisten yritysten turvin. Apua kemiallisten aseiden tuotantoon tuli Irakiin Länsi-Saksasta, Ranskasta, Yhdistyneestä kuningaskunnasta ja Yhdysvalloista sekä monesta muusta maasta. Alussa Irak osti suuria määriä taistelukaasujen tuotantoon tarvittavia aineita ulkomailta, mutta hankki ja kehitti myöhemmin kyvyn tuottaa niitä itse. Irak käytti suuremmassa mitassa kemiallisia aseita ensi kertaa Haj Omranissa heinä–elokuussa 1983 Iranin operaatio Aamunkoitto 2:ta vastaan vaatimattomin tuloksin. Tällöin irakilaiset ampuivat ilmaa raskaampaa sinappikaasua vuoren huipulle, josta kaasu valui hyökkäävien iranilaisten päälle.
Tukholman kansainvälinen rauhantutkimusinstituutti (SIPRI) huomasi kemialliset aseet vuonna 1984, jolloin Irak oli alkanut käyttää niitä laajemmin. YK:n pääsihteeri mainitsi Irakin kemialliset aseet maaliskuussa 1986. YK:n mukaan ne olivat tappaneet 10 000 henkeä ja niiden käyttö oli muuttunut voimaperäisemmäksi sitten vuoden 1984. Suurin iranilaisia vastaan tehty yksittäinen kaasuaseen käyttö lienee liittynyt helmikuussa 1986 käytyihin Faon niemimaan taisteluihin, joissa irakilaiset tappoivat sinappikaasulla ja tabunilla 8 000–10 000 iranilaista. Kaksi kolmannesta Irakin sodassa käyttämistä taistelukaasuista käytettiin sodan viimeisenä 1,5 vuotena.
Loppujen lopuksi irakilaisten käyttämiin kaasuihin kuoli ehkä 100 000 Iranin sotilasta. Arviolta 5 % iranilaisista kaatuneista kuoli tuskallisesti sinappikaasuun ja sariiniin, jotka tappoivat luultavasti vahingossa myös irakilaisiakin. Irak käytti myös hermokaasuja. Irak käytti iranilaisia siviilejä vastaan lentokonein ja ohjuksin kuljetettavia kaasuaseita. Hieman ennen sodan loppua vuonna 1988 Irakin armeija kaasutti hengiltä tuhansia kurdisiviilejä Halabjan kylässä.
Sodan pituus
Sodan pitkittyminen johtui lähinnä Iranin johtajan Khomeinin halusta kostaa hyökkäys Saddamille. Iran vaati ehtona rauhalle Irakilta suuria sotakorvauksia ja Saddamin vallasta poistamista ja tuomitsemista sotasyyllisenä. Ensimmäisen vuoden aikana olisi ollut hyvä mahdollisuus sodan loppumiselle. Iran valtasi takaisin kaikki kaupungit joita se oli menettänyt, ja irakilaiset sotilaat Iranissa oltiin tapettu, vangittu ja osa oli karannut Irakiin. Tässä vaiheessa YK ehdotti, että muut arabimaat korvaisivat Irakin puolesta Iranille ja auttaisivat rakentamaan Khūzestānin uusiksi, mutta Khomeini ei hyväksynyt tarjousta, vaan päätti hyökätä Irakiin aikomuksenaan kaataa Saddam Hussein vallasta. Khomeini luuli että Iran pystyisi helposti valtaamaan Irakin, kun se näki kuinka nopeasti Iran valloitti takaisin Khūzestānin. Näin ei kuitenkaan käynyt eikä Iran kaatanut Saddamia, Iranille tuli vain enemmän tappioita. Pitkää sotaa piti yllä se, että molemmat osapuolet olivat sotilaallisesti tasavahvoja: Irakilla oli enemmän aseita, Iranilla sotilaita. Se että muut maat myivät aseita sotijamaihin, joissa ei ollut merkittävää raskasaseteollisuutta, pitkitti myös sotaa. Irak olisi halunnut rauhaa jo 1982, kun Saddam huomasi sodan kääntyneen tappiolliseksi. Khomeinin sotahalua lienee selittänyt eniten kiihkeä uskonnollisuus. Khomeinin mielestä sota teki vallankumouksesta täydellisen. Iranilaisten johtajien mukaan maa pyrki valtaamaan muun muassa pyhän kaupungin Kerbalan ja pyrkivän jopa Jerusalemiin asti. Iranin sotahalun syyksi on väitetty muun muassa sitä, että maan vallankumousjohtajat Khomeini ja Rafsanjani halusivat kiinnittää kansan huomion maan sisäisistä ongelmista ulkoiseen viholliseen, ettei kansa nousisi vallankumoushallitusta vastaan.
Sissiliikkeet
Molemmat sodan osapuolet tukivat vihollisen alueella toimivaa sissiliikettä. Irak tuki sodan alussa Khuzestanissa toimivaa MEK:iä, minkä toiminnan iranilaiset kukistivat kovalla kädellä vuosina kesäkuussa 1981 – syyskuussa 1982 ja lopullisesti sodan lopussa. Samoihin aikoihin Irakin kurdit alkoivat joissain kaupungeissa taistella Irakin hallitusta vastaan. Turkin armeija toimi Irakin hallituksen luvalla hävittäen kurdipuolue KDP:n tukikohtia jo vuonna 1983, ja lokakuussa Irakin ulkoministeri Tariq Aziz matkusti Turkkiin neuvotellakseen kurdien vastaisista toimista. Toisaalta Saddam yritti neuvotella kurdialueen eteläosaa hallinneen Jalil Talabanin johtaman PUK:n kanssa. Loppujen lopuksi vuonna 1985 kaikki kurdit kääntyivät Saddamia vastaan, ja saivat aseita Iranista, Syyriasta ja Libyasta. Pohjoisessa toimi myös shiiojen al Daawa. Vuonna 1987 Iran ja kurdit toimivat irakilaisia vastaan yhdessä.
Kaupunkien sota
Sotivat osapuolet pyrkivät haittaamaan toistensa taloutta. Maasotarintamilla alakynteen joutunut Irak pyrki lisäämään sodan kohteeksi Iranin teollisuuden. Vuonna 1985 molemmat osapuolet alkoivat pommittaa toistensa kaupunkeja ja tehtaita. Irak iski ilmasta käsin 5. maaliskuuta 1985 Ahvazin terästehtaaseen ja Bushehrin ydinvoimalaan, mikä oli Iranin mielestä kesäkuussa 1984 annetun YK:n päätöslauselman vastaista. Iran tulitti kostoksi jatkuvasti Basraa, minkä Irak kosti Isfahanin pommituksella. Iranin lentokoneet pommittivat Bagdadin esikaupunkeja 11. toukokuuta, minkä Irak kosti ilmaiskuilla kuuteentoista iranilaiseen kaupunkiin. Sekä Irakissa että Iranissa räjähti ainakin yksi terroristin asettama pommi. Kaiken lisäksi Irak uhkasi hyökätä Iranin ilmatilassa siviili-ilmailua vastaan. Iran vastasi tähän ampumalla Scud-B-ohjuksen Kirkukiin. Kun Irak vastasi tähän Teheranin pommituksilla, Iran ampui neljä Scud-B:tä Bagdadiin. Irak ei ilmaiskuillaan onnistunut heikentämään iranilaisten moraalia ja nostamaan näitä kapinaan Khomeinia vastaan sodan lopettamiseksi.
Elo–marraskuussa 1985 Irak hyökkäsi Khargin saaren öljynjalostamoa vastaan turhaan 44 kertaa. Iranin vastavetona olivat ilma- ja ohjushyökkäykset Irakin kaupunkeihin. Iran alkoi tästä lähin säännöllisemmin pysäyttää Persianlahdella Irakiin meneviä laivoja, ja etsiä sotatarvikkeita niistä.
Irak uusi kaupunkisodan 1986, koska sillä oli silloin ilmaherruus. Irak keskeytti hyökkäykset helmikuussa 1987. Kaupunkisota alkoi taas voimakkaana, kun molemmat tulittivat toistensa kaupunkeja raketein maaliskuussa 1988. Kohteiksi joutuivat varsinkin maiden pääkaupungit Teheran ja Bagdad sekä ensi kertaa Qomin pyhä kaupunki. Teheranissa kansa osoitti mieltään Neuvostoliittoa vastaan, joka oli toimittanut Irakille raketteja. Mielenosoittajat koettivat murtautua Neuvostoliiton suurlähetystöön, minkä poliisi onnistui vaivoin estämään.
Tankkerisota
thumb|right|270px|Persianlahti, jossa tankkerisotaa käytiin.
Irak alkoi vuonna 1981 hyökätä iranilaisia kauppalaivoja vastaan niiden kotisatamien lähellä. Se teki hyökkäykset ranskalaisvalmisteisin Exocet-ohjuksin, jotka laukaistiin hävittäjistä tai helikoptereista. Irak pyrki vuonna 1984 painostamaan Irania rauhaan. Vuonna 1984 Irak alkoi hyökätä paljon useammin ja laajemmalla alueella muun muassa Khargin öljyterminaalista lähteviä iranilaisia laivoja vastaan, ja Iran alkoi vastata omilla iskuillaan.
Tällöin tankkerisota käynnistyi täyteen laajuuteensa. Laivoista valui mereen öljyä, ja vieraiden maiden merimiehiä kuoli.
Iran alkoi hyökkäillä vuonna 1984 myös Saudi-Arabian ja Kuwaitin tankkereiden kimppuun. Irak pyrki vuonna 1985 tuhoamaan kymmenittäin tehdyillä ilmaiskuilla Khargin öljyterminaalin. Irakin oma öljy kulki pääosin öljyputkien kautta, joten sitä eivät Iranin hyökkäykset niin paljoa häirinneet. Iran uhkasi moneen kertaan Hormuzin salmen sulkemisella, mikä olisi katkaissut muun maailman kannalta erittäin tärkeän Persianlahden öljynviennin. Vaikka Irak teki enemmän tankkeri-iskuja kuin Iran, länsimaat alkoivat enemmän pelätä Iranin tekemiä iskuja, koska se hyökkäsi myös muiden kuin Irakin laivojen kimppuun. Irak iski voimalla Khargin öljynjalostamoa vastaan, ajaen öljysataman Sirrin ja Larakin saarille, mihin Irak myös iski. Vuonna 1986 Persianlahdella hyökättiin 111 puolueetonta laivaa vastaan. Myös Irak hyökkäsi 1986–1987 konservatiivisten arabimaiden tankkereiden kimppuun. Irakilainen lentäjä ampui maaliskuussa 1987 vahingossa Yhdysvaltain fregattia USS Starkia tappaen kymmeniä yhdysvaltalaisia sotilaita. Tähän kohdistuneena vastareaktiona Yhdysvallat syyttikin tankkerisodasta Irania, ei Irakia. Tankkerihyökkäyksiä eniten pelkäävä Kuwait pyysi Yhdysvalloilta, että sen tankkerit purjehtisivat Yhdysvaltain lipun alla ja että Yhdysvallat suojelisi sen tankkereita. Tähän Yhdysvallat suostui ja lähetti sotalaivojaan tankkereita saattamaan. Myös Neuvostoliiton, Iso-Britannian, Ranskan ja Italian sotalaivat liikkuivat Persianlahdella. Neuvostoliitto piti Iranin tavoin Yhdysvaltain läsnäoloa Persianlahdella provokaationa, mutta toisaalta julisti alkavansa suojella kauppalaivoja tarpeen vaatiessa. Iran uhkaili Yhdysvaltoja. Eniten kauppalaivaliikenteelle oli ongelmia Iranin aseistetuista pikaveneistä ja maan Persianlahteen laskemista miinoista, jotka vaurioittivat ja upottivat monia laivoja vuodessa. Iran myös hyökkäili noin 80 kilometriä kantavin Silkworm-ohjuksin Yhdysvaltain lipun alla purjehtivia tankkereita vastaan. Yhdysvallat vastasi tähän laivasto- ja erikoisjoukko-operaatioin Iranin öljysatamia vastaan, vaikka maat eivät olleet virallisesti sodassa. Yhdysvallat osallistui meritaisteluihin Irania vastaan 1987 ja 1988. Risteilijä USS Vincenness ampui alas Iran Airin matkustajakoneen tappaen koneen 290 matkustajaa ja miehistön. Tankkerisota tuhosi noin 1/50 Persianlahdella liikkuvista tankkereista, eikä nostanut pitkällä tähtäyksellä öljyn hintoja. Sen sijaan sillä oli merkittävä vaikutus kansainväliseen politiikkaan.
Sodan loppuvaiheet
Iranilaiset hakivat sodan edetessä Irakin kurdeilta tukea. Vastavetona Saddam Husseinin hallinto käytti kemiallisia aseita maassa asuvia kurdeja vastaan.
Irak voimistui merkittävästi vuonna 1987, jolloin sen armeijaa laajennettiin, koulutettiin ja maa oli saanut ulkomailta uusia aseita.
Vuonna 1988 Irakin armeija, jota oli nykyaikaistettu, oli voimistunut ja se kykeni valtaamaan takaisin Iranin Irakista anastamia alueita. Samalla Iranilla oli aseista huutava pula. Iranin oli vaikea saada aseita vuonna 1988, ja maalla oli pulaa varsinkin tykin ammuksista sekä kiinalaiset panssarit, ainoat joita sai, olivat huonoja. Irak hyökkäsi entistä laajemmin Iranin öljykohteita vastaan. Kansainvälisesti eristetty Iran pyrki nyt lähestymään Neuvostoliittoa. Irak siirtyi puolustussodasta hyökkäyssotaan kesällä vuonna 1988, jolloin sen joukot etenivät taas pitkälle Iraniin. Khomeinin oli nyt pakko taipua rauhaan, vaikka se tuntuikin hänestä myrkkymaljan juomiselta. Iran taipui rauhaan, kun oli heikentynyt sodassa ja kansainvälisesti eristetty. Saddam oli ehdottanut rauhaa jo selvästi aikaisemmin. Maat lopettivat taistelunsa elokuussa 1988, jolloin alkoi tulitauko.
Sodan tappiot ja jälkivaikutukset
Pakolaisia oli miljoonia. Sekä irakilaisten että iranilaisten sodan aikana antamat ilmoitukset kuolleiden määristä yksittäistä taisteluissa olivat liioiteltuja tai vähäteltyjä.
Sodassa kuoli 100 000–150 000 työikäistä irakilaista ja 400 000–600 000 iranilaista. Irakilaiset kärsivät arviolta 375 000 kuolonuhria, ja 60 000 joutui iranilaisten sotavangeiksi. Ainakin 300 000 iranilaista kuoli ja 500 000 haavoittui. Toisen arvion mukaan 100 000–300 000 irakilaista kuoli ja kaksi kertaa saman verran iranilaisia. Tämä merkitsisi noin miljoonaa kuollutta. Iranissa oli sodan loppuessa kaikkiaan 60 miljoonaa asukasta.
Sota seisautti tai jarrutti molempien maiden taloudellista kehitystä sekä häiritsi maiden öljykauppaa lännen kanssa. Sodassa tuhoutui myös paljon öljyteollisuutta. Suurin osa Iranin öljytuloista meni sodan kustantamiseen. Työikäisten miesten lähtö sotaväkeen, kuolemat ja vammautumiset siellä supistivat Irakin maataloutta. Irakille sodan arvioidaan maksaneen noin 450 miljardia dollaria ja Iranille 650 miljardia dollaria. Sodan alkaessa Irakilla oli ollut valuuttavaroja yli 15 miljardia dollaria mutta sodan päätyttyä velkaa 30 miljardia dollaria. Velka uhkasi Irakin olemassaoloa. Kuwait vaati antamansa velan takaisinmaksua. Näin Irakin-Iranin sota johti Irakin hyökkäykseen Kuwaitiin, joka johti Persianlahden toiseen sotaan, joka johti osaltaan lopulta Irakin sotaan. Irakin sota puolestaan johti islamilaisen fundamentalistijärjestö Isisin nousuun.
Irakin–Iranin sota johti Irakin armeijan muuttamiseen tehokkaaksi sotakoneeksi Iranin armeijaa vastaan, ei Yhdysvaltain asevoimia vastaan. Iranin armeijan taktiikka oli käydä rintamataisteluja, sillä Iranin joukot liikkuivat hitaasti jalan. Yhdysvaltain armeija toimi mekanisoidusti ja sillä oli tehokas ilmatuki. Irakin armeijalla oli vuonna 1991 runsaasti vanhanaikaisia, mutta halpoja panssarivaunuja. Vain pieni osa Irakin panssareista oli yhtä hyviä kuin Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan panssarivaunut.
Sota kuitenkin vaikutti jonkin verran Iraniin positiivisesti, sillä sota teki Iranin armeijasta vahvemman ja Iran alkoi tuottaa omia sotakalustoja ja muita sotatarvikkeita.
Saddam Hussein oli ollut oikeudessa syytettynä sotarikoksista. Osa syytteistä perustui tapahtumiin tässä sodassa.
Jos vielä jään (elokuva)
Jos vielä jään (If I Stay) on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut R.J. Cutlerin ohjaama draamaelokuva. Se perustuu Gayle Formanin romaaniin Jos vielä jään vuodelta 2009. Elokuvan pääosassa on Chloë Grace Moretz.
Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 22. elokuuta 2014. Suomessa ensi-ilta oli 5. syyskuuta 2014.
Lasse Jalava
Jalava opiskeli alttoviulun soittoa Rudolf Nienstedtin johdolla 1967–1972. Hän on soittanut eri kokoonpanoissa popmusiikkia, bluesia ja eri maiden kansanmusiikkia vuodesta 1968. Säveltäjänä Lasse Jalava on itseoppinut.
Jalava on säveltänyt päätoimisesti 1980-luvun alkupuolelta lähtien. Hänen tuotantonsa kuuluu pääosin orkesteri- ja jousiorkesteriteoksia, mutta myös kamarimusiikkia ja soolokappaleita muun muassa kanteleelle. Jalava kiinnostui 1980-luvulla myös itämaisesta, etenkin arabialaisesta musiikista.
Jalavalle myönnettiin taiteilijaeläke 2013.
Edgewater (Colorado)
Edgewater on kaupunki Jeffersonin piirikunnassa, Coloradon osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 5 170. Edgewaterin pormestarina toimii Laura Keegan.
Ilmajoen kirkko
Kirkko on Ilmajoen kolmas kirkko, ja sen on suunnitellut ja rakentanut kirkonrakentaja Matti Honka. Kirkko vihittiin käyttöön 1766, ja vihkimisen toimitti Ilmajoen silloinen kirkkoherra Salomon Hannelius. Kirkon erikoisuutena on alttarin sijoittuminen itä- ja etelä-ristien kulmaukseen perinteisen itäristin sijasta. Siten alttarille näkee tasaisesti jokaisesta neljästä rististä. Kellotapuli on valmistunut vuonna 1804.
Edgewater (Colorado)
Väestö
Kaupungin asukkaista 54,1 prosenttia on valkoisia, 40,21 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 1,04 prosenttia afroamerikkalaisia. 88,1 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 32,8 vuotta.
Ilmajoen kirkko
Ilmajoen kirkko ja kirkonseutu kuuluvat Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Aiemmat kirkkorakennukset
Ilmajoen ensimmäinen kirkko oli Ilmolan kappeli, joka rakennettiin noin vuonna 1516. Seuraava kirkko rakennettiin samalle paikalle vuonna 1638 ja se oli länsitornillinen tukipilarikirkko. Tämä kirkko purettiin nykyisen tieltä vuonna 1766.
Esineistöä
Kirkossa nykyisin olevan kaksiosaisen alttaritaulun on maalannut Alexandra Frosterus-Såltin vuonna 1878. Ylempi osa kuvaa ylösnousseen Jeesuksen ja Marian kohtaamista puutarhahaudalla. Alempi kuva esittää haudassa olevaa Jeesusta, jota enkelit palvelevat. Tämän alttaritaulun lahjoitti värjäri Johan Pihlman. Kirkon alkuperäinen alttaritaulu oli taiteilija Johan Almin maalaama, ja se on nykyään Ilmajoen museon pihapiirissä olevassa kirkkomuseossa. Nykyinen kirkko koristeltiin myös seinä- ja kattomaalauksin. Mikael Toppeliuksen raamatunhistorialliset maalaukset kuitenkin peitettiin maalilla jo ensimmäisessä peruskorjauksessa vuonna 1836. Kirkon sisäseinät olivatkin 1800-luvun lopulla pääosin täysin valkoiset.
Urut
Kirkon urut ovat Kangasalan urkutehtaan valmistamat ja vuodelta 1951. Urkujen koneisto on sähköpneumaattinen. Uruissa on 34+1 äänikertaa jaettuina kolmelle sormiolle ja jalkiolle. Uruissa on kellot toisella sormiolla ja jalkiossa. Nämä urut ovat kirkon järjestyksessään kolmannet, ensimmäiset urut kirkkoon saatiin jo vuonna 1768 Salomon Hanneliuksen aktiivisuuden ansiosta. Urut olivat yhdet ensimmäisistä uruista sisä-Suomessa.
Uudistukset ja peruskorjaukset
Nykyisen värimaailmansa kirkko sai 1934 valmistuneessa peruskorjauksessa, jolloin Urho Lehtinen teki maalaukset lehtereille ja kattoon. Ulkoa kirkko oli alun perin maalattu punaiseksi, mutta 1900-luvun alusta lähtien se on ollut valkoinen. Viimeisin mittava remontti valmistui vuonna 1998, jolloin perusparannuksien lisäksi kirkon yleisilmettä muutettiin valoisammaksi ja keskitorni avattiin uudestaan kattoikkunaksi.
Kellotapuli
Kellotapuli on valmistunut vuonna 1804. Tapulin seinustalla on 126 cm pitkä vaivaisukko, jonka Erkki Lahti on veistänyt 1850-luvun puolivälissä.
Muistomerkit
Kirkon eteläpuolella sijaitsee Suomen sisällissodassa kaatuneiden ilmajokelaisten sankarimuistomerkki, jonka on suunnitellut Pauli Aaltonen ja joka paljastettiin jo 1918. Kirkon pohjoispuolella on toisen maailmansodan ilmajokelaisten kaatuneiden muistomerkki, jonka suunnitteli Aimo Tukiainen ja joka valmistui vuonna 1951.
Torso (taide)
Torso tarkoittaa taiteessa veistosta, jolta puuttuu pää tai raajoja. Torso on alun perin tarkoittanut keskeneräistä tai vain osaksi säilynyttä antiikin veistosta. Sillä on 1500-luvulta alkaen tarkoitettu myös veistosta, joka on tarkoituksellisesti päätön tai raajaton.
Torso voi kuvata ihmistä tai eläintä. Antiikin torsoveistoksista raajat ovat useimmiten lohjenneet irti. Kuuluisia antiikin taiteen torsoja ovat muun muassa Samothrakeen Nike ja Milon Venus.
Nimitystä käytetään myös kuvaannollisesti, esimerkiksi rakennuksesta. Torsolla voidaan tarkoittaa vajavaista työtä tai heikkoa saavutusta: "Elokuva oli torso".
NK Maribor
thumb|right|230px|Kuva ottelusta [[NK Rudar Trbovljea vastaan vuodelta 1961.]] thumb|right|230px|Kuva Slovienian mestaruusjuhlista vuodelta 2013. NK Maribor on vuonna 1960 perustettu slovenialainen jalkapallojoukkue, joka pelaa Slovenian korkeimmalla sarjatasolla PrvaLigassa. Joukkue pelaa kotiottelunsa Mariborin kaupungissa. Seura on itsenäisen Slovenian jalkapallohistorian menestyksekkäin. Se on ainoa Mestarien liigan lohkovaiheeseen selviytynyt slovenialaisjoukkue ja vuosina 1996-2003 seura voitti Slovenian mestaruuden seitsemän kertaa peräkkäin.
Sauer
Sauer alkaa Ardenneilta, Belgian Luxembourgin provinssista. Se virtaa itään Luxemburgin läpi, on alajuoksulla Luxemburgin ja Saksan rajajokena, ja laskee Moseliin Wasserbilligissä Trierin lähellä. Alin noin 64 kilometrin osuus Dikrechin jälkeen on liikennöintikelpoista.
Jack Quaid
Jack Henry Quaid (s. 24. huhtikuuta 1992 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpia roolejaan ovat muun muassa Marvelin rooli elokuvassa Nälkäpeli (2012) ja Hugh "Hughie" Campbellin rooli televisiosarjassa The Boys (2019).
Jon Klemm
Jonathan Darryl Klemm (s. 8. tammikuuta 1970 Cranbrook, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajana. Klemm pelasi urallaan NHL:ssä Quebec Nordiquesin, Colorado Avalanchen, Chicago Blackhawksin, Dallas Starsin ja Los Angeles Kingsin joukkueissa.
Jack Quaid
Hänen isänsä Dennis Quaid ja äitinsä Meg Ryan ovat myös näyttelijöitä.
Halki ajan ja rakkauden
Halki ajan ja rakkauden on Pelle Miljoonan albumi, joka levytettiin livenä studiossa. Levy sisältää uusia esityksiä Pellen vanhemmista kappaleista yhdeksänhenkiselle JJU (Jäljelle Jääneet Unelmat) -jousiensemblelle sovitettuina. Sovituksista vastasi orkesterin johtaja Esko Eirola.
Albumilla on Pelle Miljoonan vanhoja hittejä sekä hieman tuntemattomampaakin tuotantoa. Mukana on myös yksi uusi kappale, Rakkauden karavaani.
Warabi (1921)
Warabi oli keisarillisen Japanin laivaston Momi-luokan hävittäjä, joka oli palveluksessa maailmansotien välillä.
Valmistus
Alus tilattiin Fujinagatan telakalta. Sen köli laskettiin 12. lokakuuta 1920 ja alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 28. syyskuuta. Alus otettiin palvelukseen 19. joulukuuta.
Ari Pokka
Opetusneuvos Ari Markus Pokka (s. 17. heinäkuuta 1960 Kemi) on Finnish Education Institutionin toimitusjohtaja. Hän on Jyväskylässä toimineen entisen Cygnaeus-lukion ja nykyisen Schildtin lukion entinen rehtori. Pokka on syntynyt Kemissä ja suorittanut ylioppilastutkinnon vuonna 1979 Rantavitikan lukiossa Rovaniemellä. Vuosina 1982–1989 hän opiskeli Jyväskylän yliopistossa pääaineenaan yleinen kirjallisuus. Filosofian kandidaatin tutkinnon Pokka suoritti 1989. 1991 Pokka toimi vierailevana apurahatutkijana Universidad Autonoma de Mexicossa. Vuosina 1992–1995 hän toimi opettajana Tervolan kansalaisopistossa, mistä tehtävästä hän siirtyi Jyväskylän Lyseon lukion aikuislinjan rehtoriksi 1995. Cygnaeus-lukion rehtoriksi hänet valittiin 1998.
Ari Pokka valittiin Keski-Suomen Rehtorit ry puheenjohtajaksi 1998 ja Suomen Rehtorit ry:n hallitukseen hänet valittiin 1999. Suomen Rehtorit ry: n hallituksessa Pokka toimi vuoteen 2007, jolloin hänet valittiin Jyväskylän kaupungin lukiotoimen johtavaksi rehtoriksi, jota tehtävää hän hoiti kaksi vuotta. Hän toimi Suomen Rehtorit ry:n puheenjohtajana vuosina 2009 –2013. Heinäkuussa 2013 hänet valittiin maailman rehtorijärjestön ICP:n puheenjohtajaksi vuosiksi 2015–2016. Aikaisemmin järjestöllä on vain kerran ollut suomalainen puheenjohtaja, Antero Penttilä 1990–luvulla.
Ari Pokan kirja Top Class : Finnish School Leadership and Management julkaistiin elokuussa 2015. Sen ukrainankielinen laitos Вищий клас julkaistiin 2017. Julkaisijana toimi kustannusyhtiö Ranok. Kiinankielinen laitos julkaistaan keväällä 2021. Julkaisijana toimii Shanghai Education Publishinh House.
Vuodesta 2019 lähtien Ari Pokka on toiminut kansainvälisen koulutusviennin palveluksessa. Hän oli asiantuntijana Edu Cluster Finlandilla Qatarin Dohaan perustettavan ensimmäisen suomalaisen lukion kehittämisessä. Vuonna 2020 hän toimi Omanin Muscatissa toimivan suomalaisen koulun lukion kehittämistehtävässä. Rehtori Pokka toimii Ukrainassa maan rehtoristandardien kehittämistyössä osana Suomen ja Ukrainan välistä Learning Togehter –projektia. Vuoden 2020 aikana alkaa myös Romanian Sibiussa toimivan suomalaistyylisen koulun kehittämistehtävä.
Kelvinbridgen metroasema
Kelvinbridgen asema kunnostettiin metrojärjestelmän uudistustöiden aikana 1970-luvun lopulla. Tuolloin asemalle rakennettiin erillinen maanpäällinen lippuhalli, kun aiemmin sisäänkäynti oli tapahtunut läheisen kerrostalon kautta.