cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valtionhoitaja
Puhekielessä valtionhoitajapuolueeksi saatetaan kutsua puoluetta, joka kantaa päävastuun valtion asioiden hoidosta.
Saksan valtionhoitajat
Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa valtionhoitajaksi kutsuttiin valtakunnanvikaaria, joka hoiti keisarin tehtäviä edellisen keisarin kuoleman ja uuden valitsemisen välillä. Vuoden 1356 kultainen bulla määräsi tämän tehtävän jaettavaksi Saksin ja Pfalzin vaaliruhtinaiden kesken. Nimitystä käytettiin uudelleen toisessa yhteydessä, kun Frankfurtin kansalliskokous valitsi vuonna 1848 arkkiherttua Juhanan Saksan valtionhoitajaksi. Juhana ei tosin koskaan aidosti hallinnut Saksaa.
Ruotsin valtionhoitajat
Kalmarin unionin aikana Ruotsin valtaneuvosto tai valtakunnankokous valitsi ajoittain valtionhoitajan käyttämään kuninkaan valtaa Ruotsin alueella. Ensimmäisen kerran tätä nimitystä käytettiin vuonna 1438 Kaarle Knuutinpoika Bondesta, joka valittiin valtionhoitajaksi kuningas Eerik Pommerilaisen karkottamisen yhteydessä. Vuodesta 1448 alkaen muodostui tavaksi, että valtionhoitaja valittiin aina siksi aikaa kun valtaistuin oli tyhjänä edellisen kuninkaan kuoleman tai syrjäyttämisen ja uuden valitsemisen välillä. Valtionhoitaja erosi näin aiemmista unionikuninkaiden ruotsalaisista käskynhaltijoista siten, että hän käytti kuninkaan valtaa tämän sijasta kuninkaan puuttuessa, ei kuninkaan nimissä tämän poissaollessa. Unioniajan lopulla ruotsalaiset ottivat kuitenkin tavaksi vastustaa tanskalaiskuninkaiden valtaa asettamalla lähes pysyviä valtionhoitajia myös silloin, kun istuva kuningas oli olemassa. Ensimmäinen tällainen valtionhoitaja oli vuonna 1470 valittu Sten Sture vanhempi ja viimeinen vuonna 1521 valittu Kustaa Vaasa, joka kaksi vuotta myöhemmin valittiin edelleen Ruotsin kuninkaaksi, mikä merkitsi pohjoismaisen unionin päättymistä. Vastaavasti Kaarle-herttua valittiin vuonna 1595 valtionhoitajaksi kuningas Sigismundin poissaolon ajaksi ja vuonna 1599 pysyvästi, kun Kaarlea tukeneet säädyt halusivat katkaista unionin Puolan kanssa eivätkä enää tunnustaneet Sigismundia. Viimeisen kerran nimitystä käytettiin Ruotsissa historiallisessa merkityksessään vuonna 1809, jolloin Kaarle XIII oli kolme kuukautta valtionhoitajana Kustaa IV Aadolfin syrjäyttämisen jälkeen ennen kuin hänet itse valittiin uudeksi kuninkaaksi.
Vuonna 1809 voimaan tulleessa hallitusmuodossa ei enää mainittu valtionhoitajaa, mutta nykyisessä, vuoden 1974 hallitusmuodossa nimellä riksföreståndare kutsutaan henkilöä, joka toimii kuninkaan tilapäisenä sijaisena tämän ollessa estynyt hoitamaan tehtäviään. Normaalisti tehtävä annetaan toiselle kuningasperheen jäsenelle, mutta valtiopäivät voivat tarvittaessa valita siihen myös jonkun muun.
Valtionhoitajat muissa maissa
Suomen valtionpäämiehenä oli toukokuusta 1918 heinäkuuhun 1919 Suomen valtionhoitaja, missä tehtävässä toimivat P. E. Svinhufvud ja hänen jälkeensä Gustaf Mannerheim, koska Suomessa katsottiin olleen tuolloin yhä voimassa vuoden 1772 hallitusmuoto ja keisari-suuriruhtinaan jättämä valtaistuin tyhjänä. Valtionhoitajan virka lakkasi olemasta, kun tasavaltainen vuoden 1919 hallitusmuoto astui voimaan.
Espanjassa sisällissodan voittaneesta kenraali Francisco Francosta tuli vuonna 1947 monarkian palauttamisen myötä nimellisesti valtionhoitaja, joskin hän oli ollut valtionpäämiehenä jo vuodesta 1939. Horthyn tavoin Franco käytti valtionhoitajuutta tekosyynä elinikäiselle diktatuurille, mutta määräsi kuolemansa varalle seuraajakseen kuningas Juan Carlosin.
Islannissa, joka tuolloin oli personaaliunionissa Tanskan kanssa, valittiin Sveinn Björnsson valtionhoitajaksi vuosiksi 1941–1943, kun yhteys kuninkaaseen oli Tanskan saksalaismiehityksen vuoksi katkennut. Islannin julistauduttua kokonaan itsenäiseksi Björnsson valittiin edelleen maan presidentiksi.
Keskiajan Englannissa käytettiin nimitystä lordiprotektori alaikäisen kuninkaan holhoojahallitsijasta. Englannin sisällissodan jälkeen vallan saanut Oliver Cromwell kuitenkin hallitsi vuosina 1653–1658 tasavallaksi muutettua maata käytännössä diktaattorina käyttäen lordiprotektorin nimikettä, joka sai näin valtionhoitajaa muistuttavan merkityksen. Hänen poikansa Richard Cromwell jatkoi tehtävässä lyhytaikaisesti vuosina 1658–1659.
Suomen hylkeidensuojelualueet
Suomen hylkeidensuojelualueet koostuvat seitsemästä alueesta, joiden yhteispinta-ala on 188 neliökilometriä. Niitä hallinnoi Metsähallitus. Alueet on perustettu vuonna 2001 harmaahylkeiden ja niiden elinalueiden suojelemiseksi. Ne sijaitsevat Kemissä, Inkoossa ja Kirkkonummella, Kustavissa, Mustasaaressa, Paraisten Korppoossa ja Nauvossa sekä Porvoossa. Suojelualueet ovat osa Natura 2000 -verkostoa.
Suojelualueiden ulkoraja on vähintään yhden merimailin päässä hyljeluodosta tai luotoryhmästä. Alueet on merkitty virallisille kartoille ja merikorteille, mutta niiden rajoja ei ole merkitty maastoon. Hylkeidensuojelualueilla on liikkumis- ja maihinnousurajoituksia. Metsästys on kielletty koko suojelualueella, ja myös kalastusta on rajoitettu.
Memristori
thumb|70px|Memristorin symboli Memristori eli muistivastus on yksi elektroniikan neljästä peruskomponentista. Se on passiivinen komponentti, jonka resistanssi riippuu jännitteen ja sähkövirran lisäksi ajasta. Memristori muistaa, mikä jännite sillä on aiemmin ollut. Ensimmäisen memristorin valmistaminen raportoitiin huhtikuussa 2008 tiedelehti Naturessa. Memristorin teorian esitti nuori Leon O. Chua jo vuonna 1971, jolloin hän oli töissä virtapiirien suunnittelijana Kalifornian yliopistossa. Memristorin tekeminen osoittautui kuitenkin vaikeaksi, sillä se toimii vain nanomittakaavassa. Mahdollisia sovellutuksia memristoreille olisivat muun muassa tietokoneet, jotka uudelleen käynnistettäessä palautuisivat täsmälleen samaan tilaan kuin ennen sammuttamista.
Komponentti M on nimeltään varausohjattu memristori ja W vuo-ohjattu memristori. Nämä suureet esiintyvät kaavassa, jossa M on memristanssi, W memduktanssi, Q on sähkövaraus ja \psi on käämivuo. Memristanssin yksikkö on ohmi ja memduktanssin siemens.
Niskavuoren nuori emäntä (vuoden 1987 elokuva)
Niskavuoren nuori emäntä on suomalainen televisioelokuva vuodelta 1987. Se perustuu Hella Wuolijoen saman nimiseen näytelmään. Puolitoistatuntisen elokuvan on ohjannut Kalle Pursiainen. Aiheesta valmistui vuonna 1946 elokuva Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä Valentin Vaalan ohjaamana. Juoni on sama, mutta Pursiaisen elokuvassa tapahtumat alkavat selvästi myöhäisemmästä vaiheesta. Elokuvan teossa on avustanut Näytelmäseura Lyhty.
Samaan aikaan Niskavuoren nuoren emännän kanssa valmistui myös televisioelokuva Niskavuoren Heta. Molemmilla on sama tekijäkaarti, joten ne muodostavat eheän kokonaisuuden hämäläisen suurtilan ja sen ihmisten vaiheista 1800-luvun lopulta 1920-luvulle. Elokuvat käsittävät viisiosaisen Niskavuori-sarjan kronologisesti kaksi ensimmäistä osaa. Wuolijoki julkaisi Niskavuoren Heta -näytelmän vuonna 1950, joten sen tapahtumiin ei vuoden 1946 Loviisa-elokuvassa olisi voitukaan rakentaa samanlaista siltaa kuin Pursiaisen elokuvassa on tehty.
Juoni
Niskavuoren nuoren emännän juoni on sama kuin Vaalan elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä, mutta painotukset ovat toisenlaiset. Tapahtumat alkavat myöhemmästä vaiheesta ja Malviinan rooli on vähäisempi. Loviisan ja Hetan välistä konfliktia sen sijaan on korostettu. Loviisa ei alkuun tiedä miehensä ja Malviinan suhteesta. Hän järkyttyy nähdessään Juhanin ja Malviinan kahden kesken tuvassa keskellä yötä ja pakenee metsään. Sen jälkeen Loviisan on rakennettava avioliittonsa uudestaan ja ostettava Malviina pois Niskavuorelta. Heta koettelee Loviisaa ja päätyy huomaamaan, että tämä sopii erinomaisesti Niskavuoren uudeksi emännäksi. Loviisa ja Juhani saavat liittonsa jonkinlaiseen järjestykseen, ja lisäksi Loviisa saa isältään varoja, joilla hän kohentaa Niskavuoren salia ja pääsee eroon kälyistään. Niskavuoren piiat ovat yksitotisempia kuin Vaalan elokuvassa.
Nikolai Davydenko
Nikolai Vladimirovitš Davydenko (,, s. 2. kesäkuuta 1981 Sjevjerodonetsk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen tennispelaaja. Hän oli vuoden 2006 lopussa ATP-rankingin sijalla 3.
Davydenko voitti kaudella 2006 Poertschachin turnauksen Itävallassa, New Havenin turnauksen Yhdysvalloissa, Moskovan turnauksen Venäjällä, Sopotin turnauksen Puolassa ja vielä arvostetun Masters-sarjan turnauksen Pariisissa loka- ja marraskuun vaihteessa. Lisäksi hän ylsi finaaliin Estorilin turnauksessa Portugalissa ja Båstadin turnauksessa Ruotsissa.
Kauden 2006 ensimmäisessä Grand Slam -turnauksessa Davydenko selvisi kahdeksan parhaan joukkoon kunnes hävisi maailman ykköspelaajalle, turnauksen lopulta voittaneelle Roger Federerille. Myös Ranskan avoimissa hän selviytyi puolivälieriin, joissa hän hävisi Argentiinan David Nalbandianille. Wimbledonissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Kolumbian kovasyöttöiselle Alejandro Fallalle. Davydenko ei ole ns. ruohopelaajan prototyyppi, joten Wimbledon on luultavasti hänelle se heikoin Grand Slam -turnaus. Kauden viimeisessä arvoturnauksessa, Flushing Meadowsissa pelattavissa Yhdysvaltain avoimissa hän selvisi välieriin, joissa hävisi Roger Federerille suoraan kolmessa erässä. Davydenko sai turnauksesta palkintorahaa 280 000 Yhdysvaltain dollaria.
Davydenkon uran toinen huippukausi ajoittui vuoden 2009 jälkipuoliskolle. Heinäkuussa hän voitti Hampurin ja Umagin turnaukset ja syyskuussa Kuala Lumpurin turnauksen. Lokakuussa hän voitti Shanghain turnauksen loppuottelussa maailmanlistan kakkosen Rafael Nadalin eräluvuin 7–6(3), 6–3. ATP-mestaruusturnauksessa Lontoossa marraskuun lopulla hän voitti alkulohkossa Nadalin, välierissä maailmanlistan ykkösen Roger Federerin sekä loppuottelussa Juan Martín del Potron lukemin 6–3, 6–4.
Uran alkuvaiheet
Davydenko aloitti tenniksen pelaamisen seitsenvuotiaana isoveljensä Edouardin kanssa. Nikolain ollessa 11-vuotias veljekset muuttivat Volgogradiin, Venäjälle, sillä he uskoivat siellä olevan paremmat mahdollisuudet kehittyä tennisammattilaiseksi. He muuttivat Saksaan, Salmtaliin Nikolain ollessa 15-vuotias, koska he katsoivat Saksan tarjoavan enemmän mahdollisuuksia pelaamiseen. Edouard Davydenko toimi jo tällöin veljensä valmentajana. Venäjän kansalaisuuden Nikolai Davydenko sai 18-vuotiaana.
Pelitapa
Davydenkoa pidetään "värittömänä" pelaajana, jolla ei ole ykkösasetta, kuten vaikkapa Andy Roddickilla on syöttö ja Rafael Nadalilla kämmenlyönti. Hänen vahvuuksiaan ovat virheettömyys, peruslyöntien tarkkuus ja kierre. Ennalta heikompia vastaan hän pystyy kuitenkin juoksuttamaan vastustajaa kentän kulmasta kulmaan. Tappolyönnit ja ns. helpot pallot Davydenko hoitaa erinomaisesti. Hän on myös erinomainen syötönpalauttaja ja liikkuu loistavasti. Jotkut pitävät Davydenkon syöttöä hänen heikkoutenaan, mutta ykkössyöttöön on tullut viime vuosina lisää voimaa, ja sen nopeus on parhaimmillaan yli 200 km/h. Davydenko voitti pallot ykkössyötöllään alkukaudesta 2007 jopa 80 prosentin teholla. Verkkopeli on lievä heikkous, mikä näkyy hänen menestyksessään Wimbledonissa, mutta verkolle nousu ei olennaisesti hänen pelifilosofiaansa kuulukaan.
Muuta
thumb Davydenkon nuoruusajan suosikkipelaajat olivat Ivan Lendl ja Yannick Noah. Hän pitää kalastuksesta, jalkapallosta ja jääkiekosta. Hänen lempialustojaan on Australian avoimista ja Moskovasta tuttu Rebound Ace -pinnoite, jota pidetään hitaana kovana kenttänä. Hän avioitui marraskuun 2006 lopussa Moskovassa.
Grand Slam -turnaukset
thumb
Sea FM Radio
alt=|pienoiskuva|Sea FM:n logo Sea FM Radio (entinen Cmusic) on 3. elokuuta 2012 toimintansa aloittanut oululainen radiokanava. Sea FM Radio on RadioMedian jäsen ja Suomen Radio- ja Viestintäjärjestön perustajajäsen.
Kanavan aikaisempi nimi oli C Music (tai Cmusic) 10. kesäkuuta 2011 – 2. elokuuta 2012 saakka.
Kuuluvuus ja kuuntelu
Sea FM Radiota voi kuunnella nettiradiona ja radiossa taajuudella 88,8 MHz (Oulu ja lähiseutu) sekä 100,9 MHz (Kemi, Tornio ja lähikunnat) Sea FM Radiolle on myönnetty toimilupalaajennus 5.11.2015 alkaen Rovaniemelle taajuudelle 98,3 MHz (Rovaniemi ja lähikunnat). Kanavan kohderyhmä on 20 - 45 -vuotiaat kuuntelijat. Kuuluvuuspeitto on noin 400 000 potentiaalista kuuntelijaa.
Ohjelmisto
Aseman ohjelmaformaatti on CHR (Contemporary Hit Radio) eli ohjelmisto koostuu pääasiassa tuoreimmista hittikappaleista. Pääpaino on kansainvälisessä uudessa musiikissa sekä ennen julkaisemattomissa kappaleissa. Soitossa on lisäksi populäärimusiikin klassikkoja. Taajuudella kuullaan paikallista juonnettua ohjelmaa muun muassa perjantai-iltapäivisin. Lisäksi taajuudella lähetetään viikonloppuisin musiikkilistaohjelmia ja DJ:n juontamia musiikkiohjelmia, kuten Tieston 'Clublife', Nicky Romero 'Protocol Radio', Sander Van Doorn 'Identity', Paul Oakenfold 'Planet Perfecto' ja Paul Van Dyk's VONYC SESSIONS.
Ajojahti (romaani)
Ajojahti on David Morrellin kirjoittama trilleri, joka on julkaistu toukokuussa 1972. Kirja oli Morrellin ensimmäinen. Elokuva Taistelija (1982) perustuu kirjaan.
Kirjan on suomentanut Erkki Hakala ja sen on julkaissut suomeksi Gummerus vuonna 1973.
Kirja sai hyviä arvosteluja merkittävissä sanomalehdissä ja aikakauslehdissä lukuun ottamatta Time-lehteä.
Saint Vincent ja Grenadiinien maantiede
right|280px
Saint Vincentin ja Grenadiinien saarivaltio koostuu Saint Vincentin pääsaaresta ja Pohjois-Grenadiinien saaristosta. Saaret kuuluvat Karibian Pieniin Antilleihin ja ovat suurimmaksi osaksi tuliperäisiä.
Valtion kokonaispinta-ala on 389 km², josta peräti 344 km² on Saint Vincentin saarta.
Saint Vincent
pienoiskuva|oikea|250px|La Soufrière Saint Vincent on vuoristoinen saari, jonka maisemaa hallitsee pohjois-eteläsuunnassa oleva vuorijono. Sen ja samalla myös koko valtion korkein huippu on tulivuori La Soufrière (1234 m), joka on edelleen aktiivinen. Se aiheutti suurta tuhoa 1891, vuonna 1902 sen purkaus tappoi 2000 ihmistä, ja vuoden 1979 purkaus vahingoitti saaren maataloutta ja turismia. Vuorten rinteitä saaren itäpuolella peittävät tiheät metsät, joita halkovat useat joet ja purot.
Saarella sijaitsee Saint Vincentin ja Grenadiinien pääkaupunki Kingstown. Muita isoja asutuskeskuksia saarella ovat Georgetown ja Chateaubelair.
Grenadiinit
Pohjois-Grenadiinien saaret pohjoisesta etelään:
Ilmasto
Vakaat pasaatituulet leudontavat muutoin saarella vallitsevaa trooppista ilmastoa. Saaristossa on sadekausi touko–marraskuussa. Hurrikaanit voivat yltää Saint Vincentille ja Grenadiineille; viimeisin hurrikkaani iski vuonna 1980.
East Office
East Office (virallisesti East Office of Finnish Industries) on Suomen suurimpien yritysten yhteenliittymä, joka vahvistaa ja edistää yritystensä toimintaa Ukrainassa ja Keski-Aasiassa. East Office palvelee yrityksiään kartoittamalla markkinoiden riskejä ja mahdollisuuksia, tarjoamalla kontakteja ja verkostoja sekä tuottamalla tuoreinta tietoa ja parasta analyysia alueiden taloudellisesta ja poliittisesta kehityksestä. Helmikuuhun 2022 East Officen painopiste oli Venäjän kaupassa, mutta Venäjän hyökkäyksen johdosta yhtiön strategia uusitiin ja sen kaikki toiminta Venäjällä lopetettiin.
East Officen johdossa on toiminut useita valtioin palveluksessa olevia henkilöitä, kuten sen hallitusta pitkään luotsannut entinen pääministeri Esko Aho sekä sen ensimmäinen toimitusjohtaja, entinen Moskovan suurlähettiläs Rene Nyberg. East Officen toimitusjohtajana ovat toimineet myös Raimo Valo, Ilkka Salonen, Lauri Veijalainen ja vuodesta 2023 alkaen Janne Harjunpää. East Officen toimisto sijaitsee Helsingin Etelärannassa.
Jäsenet
East Office saa rahoituksen toimintaansa omistajayrityksiltään. East Officen edustamat yritykset ovat A-insinöörit, Aspo, EKE, Fortum, KONE, Konecranes, Lehto, LUT-yliopisto, Metso, Nokian Renkaat, Peikko, SRV, Stora Enso, Tikkurila, UPM, Valio, ja Wärtsilä.
Gini (täsmennyssivu)
Gini tarkoittaa seuraavia asioita:
Troy Tulowitzki
Troy Trevor Tulowitzki (s. 10. lokakuuta 1984 Santa Clara, Kalifornia ) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja, joka pelaa MLB-liigan Toronto Blue Jaysissa. Hänen pelipaikkansa on polttaja.
Vuonna 2006 pääsarjadebyyttinsä tehnyt Tulowitzki solmi joulukuussa 2010 Colorado Rockiesin kanssa seitsenvuotisen jatkosopimuksen, arvoltaan 134 miljoonaa dollaria. Allekirjoitushetkellä sopimus oli sarjan historian kahdeksanneksi arvokkain.
Per-Erik Juslin
Per-Erik Juslin (s. 6. lokakuuta 1934) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Juslin pelasi Mestaruussarjaa kausina 1957 ja 1958 HJK:ssa sekä kausina 1960 ja 1961 Kiffenissä. HJK:ssa Juslin pelasi 16 pääsarjaottelua tehden yhden maalin ja Kiffenissä 24 pääsarjaottelua tehden viisi maalia. Hän saavutti Kiffenissä SM-pronssia 1960 ja SM-hopeaa 1961.
Lisäksi Juslin edusti Gnistania neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla 1956 ja Kiffeniä Suomensarjan kaudella 1959, jonka aikana hän teki 11 maalia.
Ivar Fleming
Ivar Fleming eli Iivari Jaakkimanpoika Fleming (k. 1548) oli suomalainen valtaneuvos ja Nyynäisten herra. Hän oli syntyisin Kuitian kartanonherrain suvusta. Fleming oli Pohjois-Suomen laamanni vuodesta 1524. Hän johti veljensä Erikin kanssa sotilaita, jotka karkottivat tanskalaiset Suomesta vuonna 1523.
Faycal Ben Ahmed
Ura
Ben Ahmed pelasi koko uransa kotimaassaan Tunisiassa. Hän edusti muun muassa Espérancea vuosina 1997–2002, jonka aikana hän voitti viisi Tunisian mestaruutta.
Maajoukkueessa Ben Ahmed edusti maataan yksissä MM-kisoissa vuonna 1998. Hän pelasi kisoissa yhden ottelun Kolumbiaa vastaan.
World Boxing Organization
thumb|right|180px|WBO:n logo World Boxing Organization (WBO) on ammattilaisnyrkkeilyjärjestö, joka järjestää nyrkkeilyn maailmanmestaruusotteluita. Voittoa tavoittelematon järjestö on perustettu 1988, ja sen päämaja sijaitsee San Juanissa Puerto Ricossa. WBO on yksi neljästä suuresta maailmanlaajuisesta ammattilaisnyrkkeilyjärjestöstä.
Historia
WBO:n perustivat joukko puertoricolaisia ja Dominikaanisen tasavallan liikemiehiä, jotka erosivat World Boxing Associationista vuoden 1988 liittokokouksessa. Uuden nyrkkeilyjärjestön tärkeimmäksi tavoitteeksi kirjattiin turvallisen ja sääntöjä noudattavan nyrkkeilyharrastuksen maailmanlaajuinen tukeminen. WBO on onnistunut saavuttamaan aseman maailman suurien nyrkkeilyjärjestöjen joukossa. Järjestön puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2006 Francisco Varcarcel.
Vuonna 2001 huomattiin, että WBO piti listoillaan jo edesmennyttä ylemmän keskisarjan nyrkkeilijää Darrin Morrista. Ylläpitäjät olivat päivittäneet listan kahdesti Morrisin kuoleman jälkeen, mutta saivat kuulla virheestään vasta median puututtua asiaan.
Aiemmat mestarit
WBO:n tunnustamia mestareita ovat olleet:
Johan Erik Lindh
Johan Erik Lindh (11. lokakuuta 1793 Harg, Roslagen, Ruotsi – 21. tammikuuta 1865 Helsinki) oli ruotsalainen taidemaalari, entinen koristemaalari, joka muutti Suomeen. Ainoana 1830-luvun taiteilijoista hän pystyi elättämään itsensä taiteella. Hänet tunnetaan erityisesti muotokuvistaan.
Elämäkerta
Lindh opiskeli Ruotsin Kuninkaallisessa taideakatemiassa (Kungliga Akademien för de Fria Konsterna) Tukholmassa ja E. Limnellin johdolla. Hän valmistui Tukholman maalariammattikoulusta kisälliksi 1814. Teoksia oli ensi kerran näyttelyssä esillä 1847.
Ateneumin taidemuseossa on kahdeksan kappaletta Lindhin teoksia, lisäksi niitä on Kansallismuseossa, Cygnaeuksen galleriassa, Helsingin kaupunginmuseossa ja Turun historiallisessa museossa sekä lukuisissa maakuntamuseoissa ja kartanoissa. Hän on maalannut Kokkolan, Munsalan, Oravaisten ja Tenholan kirkkojen alttaritaulut.
Lindh on maalannut myös satoja muotokuvia säätyläisistä ja aatelisista. Hän oli hyvin suosittu muotokuvamaalari, koska hän teki malleistaan aina kirkasihoisia sekä maalasi heidän vaatteensa ja korunsa tarkasti. Lisäksi hänen hintansa olivat edullisia. Lindhin tekemiä säilyneitä muotokuvia tunnetaan nykyään yli 200 kpl.
Lindh muutti 1817 Kokkolaan ja koristi maalauksin Vaasan hovioikeuden ja sai siitä työstä mestarikirjan 1822. Vuonna 1827 hän muutti Turusta Helsinkiin.
Johan Fleming
pienoiskuva|upright=0.5|Miekka, jolla Johan Fleming arvailun mukaan mestattiin, on Tukholman kuninkaanlinnan asevarastossa. Johan Fleming (1578–1599) oli Viikin vapaaherran ja Kuitian kartanonherran, Klaus Eriksson Flemingin ja Ebba Stenbockin (Kustaa Vaasan kolmannen vaimon sisar) poika, ainoa heidän yhteisistä pojistaan, joka oli elossa Klaus Flemingin kuollessa 1597. Hänet mestattiin Turun verilöylyssä.
Joutsenon Kullervo (jalkapallo)
Yleisseura Joutsenon Kullervon (JoKu) palloilujaosto perustettiin vuonna 1941. Vuodesta 1993 alkaen seura on käyttänyt jalkapallossa vanhaa lempinimeä Kultsu. 1990-luvulla Kultsu pelasi yhdeksän kautta (1990–1996, 1998–1999) Ykkösessä ja ylsi kolmesti yhden sijan päähän liigakarsinnoista. Seura lopetti edustusjoukkuetoimintansa pudottuaan Kakkoseen kaudella 1999 ja jatkoi ainoastaan junioriseurana. Samaan aikaan Kolmoseen nousseesta FC Panttereista tuli tuolloin korkeimmalla sarjatasolla pelannut joutsenolaisseura. Kaudeksi 2006 tehtiin paluu perinteikkäämmän Kultsu-nimen alle, kun Pantterit vaihtoi nimekseen Kultsu FC. Kultsu FC on sittemmin pelannut parhaimmillaan Kakkosessa.
Kultsu käyttää peliasussaan Karjalan värejä punaista ja mustaa. Seuran kotikenttä on Joutsenon urheilukeskuksen keskuskenttä.
1900-luvun alku
Jalkapalloa pelattiin 1920- ja 1930-luvuilla silloisessa Joutsenon maalaiskunnassa koulujen väli- ja voimistelutunneilla sekä nuorten parissa iltaisin. Myös suojeluskunta pelasi muutamia ystävyysotteluita. Lähimmässä kaupungissa Lappeenrannassa jalkapalloa pelattiin tiettävästi jo vuonna 1906. Vuonna 1910 kelloseppä Wiljo Pamula perusti lyhytikäisen Lappeenrannan Jalkapalloseuran, jonka lisäksi lajia Lappeenrannassa harrastivat ainakin vapaaehtoisen palokunnan Riento ja työväenyhdistyksen Vesa. Näiden seurojen sekä Taavetin Jyryn kesken pelattiin kaupungin ensimmäinen jalkapalloturnaus 11. syyskuuta 1910. Riennon urheilutoiminnan loputtua vuonna 1913 sen jalkapalloilijat siirtyivät Lappeenrannan Luistinseuraan, joka osallistui tulevina vuosina SM-kilpailuunkin.
1940-luku
Yleisseura Joutsenon Kullervo perustettiin vuonna 1914, ja jalkapallotoimintansa se aloitti virallisesti välirauhan aikana 27. helmikuuta 1941. Tuolloin seuran vuosikokouksessa perustettiin palloilujaosto, jonka puheenjohtajaksi valittiin Toivo Laivo ja jäseniksi Toivo Eiskonen, Esko Hietala ja Seppo Seppänen. Myöhemmin keväällä seura liittyi Palloliiton Viipurin piiriin. Puheenjohtaja Laivo oli kotoisin Raumalta, jossa hän oli saanut omat jalkapallo-oppinsa osallistumalla kaupungin satamaan saapuneita laivajoukkueita vastaan pelattuihin otteluihin. Myöhemmin hän edusti Pallo-Iiroja Suomensarjassa. Joutsenoon hän saapui vuonna 1938 saatuaan opettajanviran Kähärilän koululta. Puheenjohtajan tehtävän lisäksi Laivo myös pelasi Kullervon ensimmäisissä joukkueissa ja oli suurelta osin vastuussa valmentamisesta.
Kullervo aloitti valmistautumisen otteluihin keväällä 1941 heti lumien sulettua, mutta pelit piirin II luokassa katkesivat jo kahden ottelun jälkeen jatkosodan alettua. Miesten peleihin tuli neljän vuoden tauko, mutta jalkapalloinnostus jatkui nuorempien poikien keskuudessa. Alkuvuosina jalkapallotoiminta keskittyi edelleen Konnunsuon alueelle, josta monet pelaajista olivat kotoisin. Viipurin menetyksen myötä piiri muutti Lappeenrantaan ja vaihtoi nimensä Saimaan piiriksi vuonna 1945. Samalla piiriin liittyi Savonlinna, ja Mikkeli seurasi vuonna 1952.
Piirinmestaruusottelut jatkuivat keväällä 1945, ja edustusjoukkueen lisäksi Kullervo sai kokoon myös A-juniorijoukkueen. Kullervo voitti piirin II luokan mestaruuden. Vuonna 1946 joukkue sijoittui piirin I luokassa toiseksi Lappeenrannan Urheilu-Miesten (LUM) jälkeen ja oli ainoa mestarille pistemenetyksen aiheuttanut joukkue. Piirisarjamenestyksen myötä Kullervo pääsi Maakuntasarjaan eli tuolloin Palloliiton kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle, jossa se pelasi kaudet 1946–1947 ja 1947–1948 vaatimattomin tuloksin. Joukkue herätti ottelumatkoillaan kuitenkin runsaasti huomiota, sillä tuohon aikaan lähes kaikki liiton sarjoissa pelanneet joukkueet olivat kotoisin suuremmista kaupungeista, eikä Joutsenon kaltaisista maalaiskunnista.
Vuonna 1946 joutsenolaiset jalkapalloilijat tekivät kummikuntavierailun Ruotsiin, jossa Kullervon ja Työväen Urheiluliiton seuran Joutsenon Katajan pelaajista koostunut kuntajoukkue pelasi kaksi ottelua paikallisia joukkueita Sundborns GoIF:ää ja Stora Skedvi IK:ta vastaan. Tuloksena oli 5–2- ja 3–1-tappiot. Sundborn teki vastavierailun vuotta myöhemmin, ja Joutsenon keskuskentällä pelattu ottelu keräsi noin 1 300 katsojaa joukkueiden pelatessa tasan 1–1.
Palloliitto ja Työväen Urheiluliitto aloittivat yhteisen sarjatoiminnan pääsarjojen osalta vuonna 1948, mistä seurasi muutoksia sarjojen joukkuemääriin. Palloliiton Saimaan piirin joukkueet pelasivat korkeimmillaan Maakuntasarjassa, johon kaudeksi 1948 alueelta pääsivät vain Ylä-Vuoksen Palloseura, Simpeleen Urheilijat ja Savonlinnan Pallokerho. Kullervo, LUM, Lauritsalan Kisa ja Savonlinnan Palloilijat pudotettiin liiton sarjojen ulkopuolelle. Vuosina 1948–1949 Kullervo karsi seuraavien kausien Maakuntasarjaan. Vuonna 1948 tuli tappio ensimmäisellä kierroksella LUM:lle. Vuonna 1949 se voitti ensimmäisellä kierroksella Mikkelin Mikot, mutta hävisi toisella ja ratkaisevalla kierroksella Kuusankosken Vedolle.
1950-luku
1940- ja 1950-lukujen vaihteessa Kullervon joukkueen kokoaminen tuotti ongelmia pelaajien muutettua pois tai lähdettyä asepalvelukseen, ja liikkuminen Konnunsuon ja kirkonkylän välillä oli hankalaa. 1950-luvun alussa pelaamista yritettiin Konnunsuon Nuorisoseuran alaisuudessa, joka voitti piirin II luokan mestaruuden vuonna 1952, mutta toiminta tyrehtyi pelaajapulaan kahden kauden jälkeen.
Kullervon jalkapalloilijat viettivät hiljaiseloa vuosikymmenen puoliväliin asti nuorempien ikäluokkien kasvaessa. Samoihin aikoihin palloilujaoston puheenjohtajaksi tuli Tuomo Silvennoinen. Vuosikymmenen loppupuolella toiminta piristyi jälleen muun muassa Matti Jauhon ansiosta, joka kyyditsi autollaan pelaajia harjoituksiin kunnan eri kolkista. Kullervo sai edustusjoukkueen lisäksi kokoon reservijoukkueen, joka pelasi piirin II luokassa, ja juniorijoukkueet jokaiseen ikäluokkaan. C-juniorit saavuttivat piirinmestaruuden vuonna 1957. Vuosikymmen päättyi myös edustusjoukkueen osalta positiivisesti, kun joukkue nousi kaudeksi 1959 Aluesarjaan, jonka Palloliitto oli perustanut Maakuntasarjan alapuolelle vuonna 1956.
1960-luku
Kullervo voitti Aluesarjan lohkonsa kaudella 1960 ja nousi Maakuntasarjaan, jossa vierailu jäi vain kauden 1961 mittaiseksi. Nousukauden 1960 menestystä täydensi reservijoukkueen piirin II luokan mestaruus ja D-junioreiden piirinmestaruus. Junioreissa menestys oli hyvää seuraavinakin vuosina, sillä D-juniorit saavuttivat piirinmestaruuden jälleen vuonna 1962 ja A- ja B-juniorit vuotta myöhemmin. Edustusjoukkue jatkoi pelaamista Aluesarjassa vaatimattomalla menestyksellä, eikä edes seuran 50-vuotisjuhlavuosi 1964 innostanut. Juhlaottelussa joukkue kärsi rökäletappion Lappeenrannan Pallolle (LaPa).
Vuosikymmenen puolivälissä Joutsenoon muutti palloilumiehenä tunnettu Olavi Airikka, joka otti Kullervon edustusjoukkueen valmennettavakseen. Palloilujaoston puheenjohtajaksi nimitettiin Jorma Räisänen, joka toimi tehtävässä seuraavat kymmenen vuotta. Airikan valmennuksessa joukkue ylsi Maakuntasarjan karsintoihin, jossa paikallisvastustaja Kataja oli parempi. Kataja olikin 1960-luvulla ainakin miesten edustusjoukkueita vertailtaessa Joutsenon johtava jalkapalloseura, sillä se pelasi useita kausia Maakuntasarjassa Kullervon ollessa samaan aikaan Aluesarjassa. Kullervon toimintaa piristi 1940- ja 1950-lukujen pelaajien muodostama ikämiesjoukkue, joka saavutti piirinmestaruuden vuosina 1966 ja 1967.
1970-luku
Palloliitto uusi sarjajärjestelmää 1970-luvun alussa, jolloin Mestaruussarjan alapuolelle tulivat käyttöön nimitykset I, II, III ja IV divisioona. Kullervo pelasi nyt IV divisioonassa. Kaudeksi 1972 joukkue nousi III divisioonaan, jossa se onnistui säilyttämään paikkansa karsintojen kautta. Kataja sen sijaan putosi, eikä enää palannut Kullervon tasolle. Jo ennen kauden 1972 alkua Kullervo asetti tavoitteeksi uuden sarjanousun kolmen vuoden päästä. Tätä silmällä pitäen joukkuetta alettiin nuorentaa, ja muutos oli lähes täydellinen kauteen 1974 mennessä. Samaan aikaan valmentajaksi nousi Airikan opissa ollut Tenho Pentikäinen. Nuori joukkue voitti kaikki kotiottelunsa ja sijoittui yllättäen sarjan toiseksi. Joukkue otti osaa myös vuonna 1955 perustettuun Suomen cupiin, jonka karsintakierroksilla se pudotti Lauritsalan Työväen Palloilijat (LauTP), LaPan ja Saimaan Pallon. Seuraavaksi putosi II divisioonan Kotkan Työväen Palloilijat (KTP) maalein 3–2, mutta sitten Mestaruussarjassa pelannut Mikkelin Pallo-Kissat rökitti joutsenolaiset 8–0.
Vuonna 1976 Pentikäinen sai parikseen seuran ensimmäiseksi ”oikeaksi” valmentajaksi kutsutun Aarne Olkkolan, joka oli aikaisemmin valmentanut muun muassa lahtelaista Kuusysiä. Nousu II divisioonaan jäi kahden pisteen päähän. Nousu tapahtui lopulta kaudella 1977, kiitos ympärivuotisen harjoittelun, ammattimaisen valmennuksen ja hurjasti kannustaneen yleisön. Seuran nimi oli kannattajien suussa muuntunut muotoon Kultsu, ja iskulauseena toimi ”Kultsu on rautaa”. Nousijajoukkueessa pelasivat Tarmo Hirvonen, Risto Jauho, Juha Kemppi, Hannu Kilpeläinen, Ari Kosunen, Timo Kosunen, Jarmo Olkkola, Markku Pentikäinen, Mauri Pöllänen, Harri Pöyhiä, Markku Seppänen, Tapani Seppänen, Timo Temonen, Juha Turkia ja Hannu Valtonen.
Kullervon kausi 1978 II divisioonassa alkoi hyvin, ja joukkue herätti huomiota värikkäällä kannattajajoukollaan. Loppukausi sujui heikommin, mutta sarjapaikka säilyi selvästi sijoituksen ollessa kuudes. Seuran junioritoiminta oli huipussaan; rekisteröityjä pelaajia oli yhteensä noin 200 ja joukkueita jokaisessa ikäluokassa. Valmentaja Olkkola jätti seuran kauden jälkeen, ja hänen tilalleen tuli Teemu Partanen, jonka johdolla joukkue jatkoi hyviä esityksiään II divisioonassa. Kaudella 1979 sijoitus oli peräti toinen LaPan jälkeen. Tuohon aikaan II divisioonassa pelattiin lohkojen ensimmäiseksi ja toiseksi sijoittuneiden kesken nousukarsinnat, joihin Kullervo ei kuitenkaan päässyt, sillä se hävisi uusintaottelun nousukarsintapaikasta samaan pistemäärään yltäneelle Helsingin Palloseuralle. LaPa oli ollut tällä tasolla jo vuodesta 1973 alkaen ja sitä ennen pelannut myös Suomensarjassa.
1970-luvulla esiin nousi myös naisjalkapalloilu, ja Kullervon naisjoukkue karsi useasti paikasta SM-sarjassa.
1980-luku
Joutsenon keskuskentän remontin vuoksi Kullervo joutui kaudella 1980 pelaamaan joitain otteluita Lappeenrannassa. Seuran nuoret pelaajat Pekka Kaikkonen ja Rauno Valtonen kuuluivat A-juniori-ikäisten maajoukkueryhmään. Maalivahti Kaikkonen valittiin vuonna 1981 Etelä-Karjalan parhaaksi jalkapalloilijaksi. Kausilla 1980 ja 1981 Kullervo sijoittui II divisioonassa viidenneksi, ja joukkueella oli ongelmia erityisesti maalinteossa. Jälkimmäisellä kaudella seura vuokrasi Esa Heiskasen Kuopion Palloseurasta. Vuonna 1980 perustettiin sisarseura Jo-Jo, joka nousi kaudella 1981 V divisioonasta IV divisioonaan.
Vuonna 1982 Kullervo sai järjestääkseen Suomen ja Itä-Saksan välisen 17-vuotiaiden maaottelun, jonka Suomi voitti 3–1. Kaudella 1982 Kullervo kärsi valmentaja- ja pelaajapulasta, mutta joukkue sijoittui seitsemänneksi ja paikka II divisioonassa säilyi. Valmentajaksi saatiin savonlinnalainen Pekka Mäkelä, jonka parina jatkoi Tenho Pentikäinen. Kaudella 1983 joukkue taisteli I divisioonan karsintapaikasta, mutta jäi lopulta neljä pistettä tavoitteesta ja sijoittui neljänneksi. Syyskierroksen ajan joukkuetta vahvisti englantilainen Howard Taylor. Kauden 1984 aikana pelattiin useita paikallisotteluita, sillä LauTP:kin oli noussut II divisioonaan Kullervon ja LaPan seuraksi. Nousukarsintoihin pääsy ei Kullervolta onnistunut loukkaantumisten harvennettua jo ennestään vähälukuista pelaajajoukkoa, ja sijoitus oli viides. Joutsenon keskuskentällä tehtiin yleisöennätys, kun LauTP:tä vastaan pelattua paikallisottelua seurasi lähteestä riippuen 2 026 tai 2 121 katsojaa.
Kaudella 1985 kansainvälistä väriä nähtiin valmennuspuolella, kun Kullervon joukkuetta luotsasi puolalainen Czesław Boguszewicz. Ulkomaista oppia saaneelta joukkueelta odotettiin paljon, mutta kapea pelaajamateriaali kostautui ja joukkue oli jo vaarassa pudota sarjasta. Paikka säilyi lopulta Kuopiosta saatujen lainapelaajien (muun muassa Markus Räsänen) voimin, ja sijoitus oli seitsemäs. Yleisömäärät alkoivat kääntyä laskuun, ja seuran talous oli kovilla. Samaan aikaan toisaalla Kullervon kasvatti ja useita vuosia veljiensä Arton ja Raunon kanssa joukkueen kantaviin pelaajiin kuulunut Hannu Valtonen oli voittamassa Suomen-mestaruutta Helsingin Jalkapalloklubissa (HJK). Boguszewicz palasi Puolaan kauden 1985 jälkeen, ja uudeksi valmentajaksi tuli Heikki Salo. Kaudeksi 1986 Kullervon joukkue vahvistui, kun Hannu Valtonen palasi Helsingistä ja seura hankki myös muun muassa Esa Hujasen Pallo-Iiroista, Pekka Riikosen LaPasta ja Markku Timosen LauTP:stä, minkä vuoksi odotukset olivat suuret. Jälleen oli kuitenkin taisteltava putoamista vastaan, ja sarjapaikka varmistui vasta toiseksi viimeisessä ottelussa. Lopullinen sijoitus oli yhdeksäs. Tenho Pentikäinen nostettiin kesken kauden päävalmentajaksi. Suomen cupin viidennellä kierroksella Joutsenoon saapui hallinnut Suomen-mestari HJK. Ottelu päättyi hyvän kamppailun jälkeen vieraiden 4–1-voittoon.
Kaudella 1987 Kullervo jätti cupin pelit väliin ja saavutti kahden heikomman kauden jälkeen II divisioonan itälohkossa toisen sijan pääosin oman kunnan pelaajista kootulla joukkueella. Vahvistusta saatiin Myllykosken Pallosta (MyPa) siirtyneestä entisestä LaPa-hyökkääjästä Juhani Kososesta, joka teki 19 maalia, sekä Pekka Riikosen nuoremmasta veljestä Antti Riikosesta. Valmennustehtävän Pentikäisen kanssa jakoi pelaajavalmentaja Markku Timonen. Kaudeksi 1988 joukkuetta vahvistettiin muun muassa englantilaisella Steve Flackilla, Mestaruussarjan Mikkelin Palloilijoiden (MP) Antti Ronkaisella ja LauTP:n maalivahdilla Timo Tarhilalla, ja valmentajaksi tuli Kauko Laitinen. Kullervo taistelikin koko kauden noususta, mutta paikan vei Kumu-Peikot oltuaan syksyllä vahvempi joukkueiden keskinäisessä kohtaamisessa. Kullervo, LaPa ja LauTP pelasivat jälleen samalla tasolla LaPan käytyä välillä alempana ja LauTP:n ylempänä.
Ennen kautta 1989 pelaajaliikenne kävi taas Lappeenrannasta Joutsenoon, kun muun muassa LaPan Juri Fräntilä ja LauTP:n Antti Salo siirtyivät Kullervoon. Kausi oli myös oman kasvatin Markku Partasen ensimmäinen edustusjoukkueessa. Seuran 12 vuoden uurastus II divisioonassa palkittiin lopulta, kun se voitti sarjan itälohkon. Kullervo johti lohkoaan neljällä pisteellä muutama kierros ennen kauden loppua, mutta nousu I divisioonaan varmistui vasta Kotkassa Helsingin IFK:ta vastaan pelatussa uusintaottelussa lokakuussa 1989. Ottelun ensimmäisellä puoliskolla Kullervo meni johtoon, mutta IFK tasoitti ja taukotilanne oli 1–1. Toisella puoliskolla puolestaan helsinkiläiset johtivat 2–1 vielä neljä minuuttia ennen loppua, mutta Kullervo tasoitti ja voitti ottelun jatkoajan jälkeen lopulta maalein 4–2. Tasoitus- ja voittomaalista vastasi Rauno Valtonen, ja loppunumerot viimeisteli Pekka Riikonen. Sarjanousu ajoittui sopivasti Kullervon 75- ja Joutsenon pitäjän 350-vuotisjuhlavuoteen. Nousijajoukkuetta valmensi Kauko Laitinen, ja siinä pelasivat Juri Fräntilä, Olli Halme, Risto Jauho, Juha Koskela, Jari Kosunen, Juha-Pekka Laine, Markku Partanen, Jyrki Peräkylä, Juha Pönniä, Antti Riikonen, Pekka Riikonen, Kari Räisänen, Antti Salo, Jari Savolainen, Timo Tarhila, Arto Valtonen, Hannu Valtonen ja Rauno Valtonen.
1990-luku
Kaudeksi 1992 Kullervo menetti Pekka Riikosen MyPan ja Tommi Viston Jaron liigajoukkueille, mutta hankki vastaavasti Markku Kallion Rovaniemen Palloseurasta, Janne Lajusen LaPasta ja Juha-Pekka Ruokosen MyPasta. Kullervo oli hyvin lähellä liiganousua, sillä joukkue johti I divisioonaa pitkään, mutta sijoittui lopulta kolmanneksi tasapistein toiseksi sijoittuneen Finnairin Palloilijoiden (FinnPa) kanssa. Joukkueet pelasivat liigakarsintapaikkasta uusintaottelun, jonka FinnPa voitti maalein 3–1. Liigakarsinnassa FinnPa voitti FC Oulun kahden ottelun yhteistuloksella niukasti 1–0 ja nousi liigaan.
Kallio siirtyi liigajoukkue Kuusysiin kaudeksi 1994 ja tilalle palkattiin Stefan Lindström. Kausi sujui edellisiä heikommin, ja sijoitus nyt Ykköseksi nimensä muuttaneessa 14 joukkueen sarjassa oli yhdeksäs. Kaudella 1995 Kultsu lähenteli jälleen liigakarsintoja. Juha-Pekka Ruokosen valmentama joukkue ylsi sarjan kolmanneksi, yhden pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen ja liigakarsintaan päässeeseen KTP:hen. Kultsu menetti karsintapaikan kauden viimeisen kierroksen lisäajalla. Kaudella 1995 joukkueessa pelasi Pallo-Iiroista siirtynyt brasilialainen Reinaldo. Kultsun B-juniorit pelasivat SM-sarjassa.
Kaudeksi 1996 Ykkönen jaettiin pohjois- ja etelälohkoon, joissa joukkueita oli yhteensä 20. Kultsu sijoittui Heimo Borgströmin valmennuksessa etelälohkon kahdeksanneksi ja putosi Kakkoseen. Sama kohtalo oli sijan huonommin menestyneellä Rakuunoilla, joka oli noussut sarjaan kaksi kautta aiemmin. Myös tällä kaudella Kultsussa nähtiin eteläamerikkalaispelaaja, kun joukkueessa pelasi argentiinalainen Norberto Araujo.
Kultsu onnistui nousemaan yhden kauden jälkeen takaisin Ykköseen voitettuaan Borgströmin johdolla Kakkosen itälohkon. Kaudeksi 1998 valmentajaksi palasi Ruokonen, joka korvattiin kesken kauden Borgströmillä. Joukkue sijoittui jälleen etelälohkon kahdeksanneksi, mutta tällä kertaa sarjasta ei pudottu suoraan, vaan viisi viimeistä pelasivat alemman jatkosarjan, jossa Kultsu oli toinen ja säilytti paikkansa Ykkösessä. Uusi putoaminen seurasi kuitenkin jo kaudella 1999, kun Kultsu sijoittui sekä etelälohkon alkusarjan että alemman jatkosarjan viimeiseksi. Joukkueessa pelasivat myös venäläiset Stanislav Jurgelevitš ja Dmitri Markov. Tällä kertaa putoaminen oli kohtalokas, sillä seuraavalle kaudelle ei saatu enää kokoon kilpailukykyistä joukkuetta ja seura lopetti jalkapallon edustusjoukkuetoimintansa.
2000-luku
Kultsun vetäydyttyä edustusjoukkuetoiminnasta korkeimmalla sarjatasolla pelannut joutsenolaisseura oli samaan aikaan Kolmoseen noussut FC Pantterit, joka pelasi parhaimmillaan Kakkosessa kausina 2003–2004. Kaudeksi 2006 tehtiin paluu perinteikkäämmän Kultsu-nimen alle, kun Pantterit vaihtoi nimekseen Kultsu FC.
Entisiä pelaajia
Seuraavien luetteloiden Ottelut- ja Maalit-sarakkeet sisältävät tilastot pelaajien Ykkösen-kausista Kultussa ja perustuvat Juha Vuorisen ja Markku Kasilan Pelimiehet – Suomen jalkapallon pelaajatilastot 1930–2006 -teokseen. Alempien sarjatasojen tilastoja ei ole kootusti saatavilla. Kaudet Kultsussa -sarakkeessa mainitaan kuitenkin myös luetteloitujen pelaajien kaudet Kultsussa kaikilla sarjatasoilla.
Kenttä
Kultsun kotikenttä on Joutsenon Ravikankaalla sijaitseva Joutsenon urheilukeskuksen keskuskenttä, jonka yleisöennätys on lähteestä riippuen 2 026 tai 2 121 katsojaa vuoden 1984 II divisioonan paikallisottelusta Lauritsalan Työväen Palloilijoita vastaan. Kentän itäpuolelle tammikuussa 2009 valmistuneen Joutsenohallin ulkoseinustalla on uusi 500-paikkainen katettu katsomo.
Juniorit
Kultsulla on kaudella 2014 viisi juniorijoukkuetta ikäluokissa 6–12. Seuralla oli vuonna 2013 yhteensä 80 pelipassillista pelaajaa. Vielä vuonna 2007 pelaajia oli 167.
Kultsu järjestää vuosittain Rieska Cup -junioriturnauksen. Seura osallistuu myös Saimaa Turnauksen järjestelyihin.
Kannatuslaulu
Kultsun kannatuslaulu on Jaska ja Umpimähkä -yhtyeen vuonna 1978 äänittämä ”Kultsu on rautaa”. Kappaleella esiintyvät Jaakko Suni (harmonikka), Reijo Mattinen (laulu), Lasse Kaivola (urut), Timo Kosunen (basso), Timo Oksala (kitara) ja Mauri Pöllänen (rummut). Kappale perustuu Paavo Melanderin säveltämään, Tupa-Uunon sanoittamaan ja Eki Jantunen ja Mutkattomat -yhtyeen esittämään ”Jätkän humppaan”, jonka Suni uudelleensanoitti ja -sovitti. Se julkaistiin kappaleen ”Kukkui nukkui” ohella Kullervon jalkapalloilijoille omistetulla singlellä.
Hello! Morning
Hello! Morning (ハロー！モーニング.) oli japanilaisen TV Tokyo -kanavan viikoittainen televisiosarja, jossa esiintyi Hello! Projectin pääryhmä Morning Musume. Ohjelman nimi lyhennetään usein muotoon Haro Moni (ハロモニ.).
Ohjelman kuudetta alkavaa vuotta juhlistettiin kahden erikoisjakson verran 16. huhtikuuta 2006 ja 23. huhtikuuta 2006. Ohjelmajaksot nauhoitettiin Tokion Tokio DisneylandWalt Disney Worldissa.
Sarjan korvasi samantapainen sarja HaroMoni@ 1. huhtikuuta 2007.
Esitysajat TXN TV-asemilla
Ajat Japanin normaaliaikaa (JST):
Sisältö
Ohjelma sisältää vaihtelevan määrän haastatteluja, komiikkaa, kilpailuja ja esityksiä.
Reino Poutanen
Reino Richard Poutanen (21. helmikuuta 1928 Turku – 14. huhtikuuta 2007) oli suomalainen soutaja ja olympiamitalisti.
Monet 1950-luvun urheilijat kilpailivat sekä hiihdossa että soudussa, jotka tukivat toisiaan harjoittelulajeina. Poutanen oli heikko hiihtäjä, mutta hänkin harjoitteli talvisin hiihtämällä – tai omien sanojensa mukaan suksilla juoksemalla –, mikä kasvatti merkittävästi hänen kuntoaan kesän soutukilpailuja varten.
Kansainväliselle huipulle
Kansainvälisen läpimurron Wärtsilän Soutajien nelonen teki Gentin EM-kisoissa 1955. Reino Poutanen, Kauko Hänninen, Eero Lehtovirta ja Jorma Salonen saavuttivat perämiehettömässä nelosessa pronssia, ja kaksi tuntia myöhemmin joukkue perämies Rolf Tuomisella vahvistettuna saavutti toisen pronssin. Bledin EM-kisoissa 1956 Poutanen ja Hänninen soutivat nelosessa valkeakoskelaisten Veli Lehtelän, Toimi Pitkäsen ja perämies Matti Niemen kanssa, ja vaikka yhteinen harjoittelu oli jäänyt vähiin, saavutti venekunta Suomen kaikkien aikojen ensimmäisen Euroopan mestaruuden.
EM-kultaa voittanut joukkue valittiin Melbournen olympialaisiin, mutta venettä he eivät saaneet mukaansa vaan joutuivat tyytymään paikan päällä hankittuun vanhaan veneeseen. Vene oli kuin vanha kirkkovene muiden joukkueiden sulavalinjaisten vieressä, kuvaili Poutanen suomalaisten saamaa venettä. Keräilyerässä he pudottivat jatkosta Brasilian joukkueen ja saivat kymmenisen minuuttia ennen loppukilpailun alkua näiden veneen lainaksi käyttöönsä. Suomalaiset saavuttivat kilpailussa pronssia hävittyään Italialle 11,5 sekuntia ja kesän aikana selvästi heikommaksi osoittautuneelle Ruotsille 8,5 sekuntia.
Poutanen oli mukana vielä Rooman 1960 olympialaisissa, mutta siellä Suomen nelonen karsiutui loppukilpailusta. Suomen mestaruuksia Poutanen voitti urallaan kymmenen kappaletta vuosina 1955–1960.
Vuonna 1963 Poutanen vaihtoi työpaikkaa Wärtsilästä A-Grönroos Oy:hyn. Laivojen korjaajana hän on viettänyt soutu-uransa jälkeen pitkiä aikoja ulkomailla.
Baekje
Baekje (, hanja 百濟) oli kuningaskunta Korean niemimaan lounaisosassa. Korealaisen perinteen mukaan Baekje perustettiin vuonna 18 eaa, mutta nykytutkimuksen mukaan se sai todennäköisemmin alkunsa 300-luvun alussa. Kuningaskunta kukoisti erityisesti 300-luvun toisella puoliskolla, minkä jälkeen se alkoi menettää vaikutusvaltaansa ensin Goguryeon ja sittemmin Sillan kuningaskunnan kustannuksella. Silla liitti Baekjen alueet itseensä vuonna 660.
Historia
thumb|vasen|Baekjelaista lähettilästä kuvaava yksityiskohta maalauksesta [[Tang-dynastian Kiinasta.]] Kiina hallitsi varhaista Koreaa Lelangin läänityksenä, mutta kiinalaisvallan vähitellen heikentyessä valta alkoi siirtyä Korean niemimaan eteläosien kansoille, joihin kiinalaiset viittasivat nimellä Han. Han oli yksi Korean alkuperäisväestöjen suurryhmistä. Han käsitti kiinalaisten mukaan kolme haaraa (Kolme Hania San-Han), joista yksi oli Mahan Korean niemimaan länsirannikon eteläosassa. Kiinalaisissa lähteissä mainittujen kansojen tarkkaa luonnetta ei tunneta, mutta kyseessä lienevät olleet kielellisesti ja etnisesti kirjavat heimoliitot.
Koreaan syntyneet kuningaskunnat alkoivat kilpailla ja kahakoida keskenään, mutta ne pitivät vuosisatojen ajan yllä voimatasapainoa, jonka perustalle historiallinen Korea alkoi muodostua. Ensimmäinen sotilaallinen yhteenotto Korealaisten kuningaskuntien välillä käytiin tiettävästi Baekjen ja Goguryeon välillä vuonna 369. Baekje oli vahvimmillaan 300-luvun toisella puoliskolla Vuonna 371 Baekjen kuningas Geunchogo surmasi Goguryeon kuningas Gogugwonin taistelussa, jota oli edeltänyt vielä itsenäisten Mahan-heimoliiton alueiden valtaus. Baekje hallitsi näin Korean niemimaan koko lounaisosaa. Baekjen hallitsema osa Koreaa oli sen maataloudellisesti rikkainta seutua ja luonnollisesti näin myös tiheimmin asuttua. Kuningaskunnalla oli myös läheiset meriyhteydet Kiinaan ja Japaniin. Geunchogon valtakaudella oli myös vakiintunut isältä pojalle periytyvä kuninkuus. Kuningas Chimnyun kaudella (384–385) Kiinasta levinneestä buddhalaisuudesta tuli Baekjen valtionuskonto.
Baekje alkoi heikentyä 400-luvulta lähtien. Goguryeon kuningas Jangsu johti sotaretkeä Baekjea vastaan ja valtasi sen pääkaupungin vuonna 475. Baekjen kuningas Gaero surmattiin ja hänen seuraajansa Munju päätti siirtää pääkaupungin Ungjiniin etelään kuningaskunnan menetettyä rikkaan Hanjoen laakson alueen Goguryeolle. Baekje pyrki vastaamaan Goguryeon kasvavaan uhkaan tiivistämällä suhteitaan Sillaan, Kiinaan ja etenkin Japaniin, josta lähetettiin useaan otteeseen sotilasapua Baekjeen. Kuningas Seong pyrki vahvistamaan Baekjeta esimerkiksi siirtämällä pääkaupungin vuorten eristämästä Ungjinista tasangolla sijainneeseen Sabiin. Hän omistautui myös ajatukselle kuningaskunnan menettämien alueiden takaisinvaltauksesta ja liittoutui Sillan kuningas Jinheungin kanssa Goguryeota vastaan. Osa menetetystä Hanjoen alueesta vallattiinkin takaisin vuonna 551, mutta vuonna 553 Silla hyökkäsikin Baekjeta vastaan vallaten Baekjen Goguryeolta valtaamat alueet. Seong sai surmansa taistelussa Sillaa vastaan vuonna 554. Myöhemmät Baekjen hallitsijat liittoutuivat Goguryeon kanssa entistä liittolaistaan Sillaa vastaan. Silla liittoutui puolestaan nyt yhdistyneen ja Tang-dynastian johtaman Kiinan kanssa, jota vastaan Goguryeo ajautui sotaan. Baekje päätyi Sillan ja Tang-dynastia toteuttaman yhteishyökkäyksen kohteeksi ja se tuhottiin vuonna 660. Kuningaskunnan entiset alueet liitettiin Sillan kuningaskuntaan.