cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malmedyn verilöyly
Reinin vartio
Operaatio Wacht am Rhein alkoi saksalaisten massiivisella hyökkäyksellä Yhdysvaltain joukkojen asemiin 16. joulukuuta 1944. Länsiliittoutuneiden käsityksen mukaan Saksa oli kuluttanut voimansa yli neljän sotavuoden aikana eikä kykenisi enää suuriin operaatioihin. Wehrmacht oli menettänyt yli miljoona miestä pelkästään kuluneen kesän aikana. Onnistuneesti salattujen valmistelujen vuoksi hyökkäys tuli länsiliittoutuneille täytenä yllätyksenä. Koska Luftwaffe oli liian heikko saavuttaakseen ilmaherruutta, hyökkäyksessä pyrittiin käyttämään hyödyksi vallitsevaa sumuista ja pilvistä säätä, joka esti liittoutuneiden ilmasotatoimet alueella.
Saksalla ei ollut enää riittävästi polttoainetta Romanian öljykenttien jouduttua Neuvostoliiton käsiin elokuussa. Moottoroidut yksiköt joutuivat taistelemaan jatkuvan polttoainepulasta johtuvan huolen alaisina. Osa hyökkäyksen kohteista ja etenemisreitin etapeista oli valittu juuri siksi, että niissä tiedettiin olevan yhdysvaltalaisten huoltovarikkoja. Operaation onnistumisen kannalta tärkeintä oli nopeus, ja tämä asetti kaikentasoisille johtajille kovat suorituspaineet etenemisen ylläpitämisestä. Pienetkin pysähdykset saattoivat tarkoittaa hyökkäyksen epäonnistumista. Yllätyksen suoma etu ei kestäisi kauan, eikä sääonni tulisi suosimaan hyökkääjiä loputtomiin.
Taisteluosasto Peiper
thumb|left|180px|Joachim Peiper SS-Oberstgruppenführer Sepp Dietrichin johtaman 6. SS-Panssariarmeijan tehtävä oli murtautua vihollislinjojen läpi Monschaussa ja Losheimergrabenissa, ylittää Maas-joki ja vallata viimein Antwerpen. Johtajansa mukaan nimetty taisteluosasto Kampfgruppe Peiper hyökkäsi 6. SS-Panssariarmeijan vasemmalla sivustalla tarkoituksena edetä Ligneuvillen, Stavelotin, Trois-Pontsin and Werbomontin kautta ja vallata Maas-joen ylittävät sillat Huyn ympäristössä. Hitler oli valinnut reitin henkilökohtaisesti.
James Curtis Hepburn
thumb|right|James Curtis Hepburnin rintakuva. James Curtis Hepburn (13. maaliskuuta 1815–11. kesäkuuta 1911) syntyi Miltonissa, Pennsylvaniassa. Hän opiskeli Princetonin ja Pennsylvanian yliopistoissa ja valmistui lääkäriksi. Hän päätti matkustaa Siamiin (myöhemmin vaihtoi Kiinaan) lähetystyöntekijä-lääkärinä. Hän joutui kuitenkin jäämään Singaporeen kahdeksi vuodeksi, sillä oopiumisodat olivat lähestymässä ja Kiinan portit suljettiin ulkomaalaisilta. Viiden vuoden jälkeen lähetyssaarnaajana hän päätti palata Yhdysvaltoihin (1845) ja avasi klinikan New Yorkiin.
Malmedyn verilöyly
Taisteluosasto Peiper
Koko operaation menestys riippui nopeasta pääsystä Maas-joen silloille. Suunnittelijoiden toiveissa oli, että joki tavoitettaisiin jo ensimmäisen yön lopulla. Kohteen saavuttamiseksi Peiperin oli edettävä mahdollisimman nopeasti yhdysvaltalaisten asemien läpi ja sivuutettava paikat, joissa yhdysvaltalaisia vastaan taisteleminen veisi liikaa aikaa. 1. SS-panssaridivisioona Leibstandarte SS Adolf Hitlerin panssari- ja moottoroiduista osastoista koottu taisteluosasto joutui kuitenkin käyttämään raskaalle kalustolle huonosti soveltuvia teitä, mikä hermostutti osaston komentajaa.
James Curtis Hepburn
Vuonna 1859 hän päätti matkustaa Japaniin lähetyssaarnaaja-lääkärinä. Hän avasi klinikan Kanagawaan ja myöhemmin koulun (Hepburn-koulu, mistä nykyinen Meiji Gakuin-yliopisto kehittyi). Hän myös alkoi koota japani-englanti-sanakirjaa, mikä julkaistiin ensimmäistä kertaa vuonna 1867. Kolmas painos hänen sanakirjastaan (julkaistu 1887) käytti tarkistettua muotoa japanilaisesta romanisaatiosta, jonka innokas yhteisö japaninkielen kirjoittajia latinalaisilla aakkosilla kehitteli. Tämä romanisaation muoto tunnetaan nykyään Hepburn-romanisaationa. Usein luullaan väärin, että Hepburn keksi sen; hän on kuitenkin laajalti vastuussa sen suosiosta. Hän myös otti osaa Raamatun kääntämiseen japanin kielelle. Hepburn palasi Yhdysvaltoihin 1892 ja kuoli New Jerseyn East Orangessa syyskuussa 1911 96-vuotiaana.
Jotkin Hepburnin mainittavimmista japanilaisista oppilaista ovat Furuya Sakuzaemon ja Numa Morikazu.
Malmedyn verilöyly
Taisteluosasto Peiper
Adolf Hitlerin päämajassaan Adlerhorstissa pitämän kokouksen aikana antaman käskyn mukaan operaatio tuli suorittaa julmuuksia kaihtamatta. Saksalaisten tuli taistella ankarasti ja säälimättömästi. Tämä toimisi pelotteena vihollisille. Adlerhorstin kokouksessa ollut SS-prikaatinkenraali Wilhelm Mohnke välitti käskyn Peiperille, joka myöhemmin kuvaili käskyn sisältäneen ohjeen, että operaatio tuli toteuttaa erityisellä julmuudella, ”terrorin ja pelon aallon lailla ilman inhimillisiä rajoituksia”. Peiperin alaisilleen antamaan ohjeistukseen ei kuulunut suoraa käskyä julmuuksista tai teloituksista, vaikka hänen kerrotaan niin vihjanneen. SS-Untersturmführer Hans Hennecken mukaan Peiper vaati, että sotilaiden tulee taistella lujasti, ilman armoa ja säännöistä piittaamatta, sillä tämä olisi viimeinen mahdollisuus sodan voittamiseen. SS-luutnantti Franz Sievers kertoi, että hänellä luetettiin kahdesti erillinen salainen käsky, jonka mukaan sotavangit olisi ammuttava mikäli tilanne vaatisi. Yhden komppanianpäällikön kerrotaan sanoneen: ”Tiedätte mitä tehdä vangeille, ilman että minun täytyy sitä sanoa.” 2. panssarikomppanian komentajan SS-yliluutnantti Friedrich Christin kerrotaan ohjanneen alaisiaan: "Emme tule antamaan mitään arvoa sotavangeille".
Matti Mattson
Nuoruus
1930-luvun laman aikana Matson liittyi kommunistiseen nuorisoliikkeeseen (Young Communist League, YCL), joka oli kommunistipuolueen nuorisojärjestö (Communist Party USA). Mattson osallistui aktiivisesti toimintaan ja mielenosoituksiin, muun muassa Bostonin "Hunger Marchiin".
Malmedyn verilöyly
Teloitukset alkavat
Polttoainepulasta kärsivän Peiperin lähettämä panssaroitu osasto siirtyi Büllingeniin valtaamaan bensiinivarastoa. Kohdattuaan vastarintaa peräytyvä osasto vangitsi 254. Pioneeripataljoonan C-komppaniaan kuuluneita amerikkalaisia sotilaita läheisessä Wirzfeldin kylässä. Saksalaiset veivät noin 50 sotavangilta kellot ja muut arvoesineet ja kuljettivat heidät takaisin Büllingeniin, missä heidät teloitettiin.
Matti Mattson
Espanjan sisällissota
Mattson osallistui Espanjan sisällissotaan auttaakseen laillisesti valittua hallitusta taistelussa vallankaappaukseen pyrkiviä, Hitlerin ja Mussolinin tukemia, kenraaleja ja fasismia vastaan. Hän matkusti ensin SS Washingtonilla Ranskaan, josta jatkoi salaa viiniveneellä Sètestä Espanjaan maaliskuussa 1937, koska Yhdysvaltain passi ei mahdollistanut laillista maahan pääsyä, kun Yhdysvallat ja Britannia kieltäytyivät tukemasta Espanjan hallitusta.
Malmedyn verilöyly
Teloitukset alkavat
Mikäli Peiper olisi päättänyt jatkaa pohjoiseen, hän olisi voinut saavuttaa helpon, mutta suuren sotilaallisen voiton saartamalla kaksi vihollisdivisioonaa. Tätä hän ei kuitenkaan voinut tietää, ja KG Peiper jatkoi ennalta määrättyä reittiä valtaamaan Ligneuvillea. Tämä liike hidasti Peiperiä, sillä maasto muuttui vaikeammaksi ja teiden kunto heikkeni etenemisen myötä. Pienestä maalaiskylästä Thirimontista oli mahdotonta edetä suoraan Ligneuvilleen, ja taisteluryhmä Peiper joutui jälleen vaihtamaan suuntaa kohti Baugnezin risteystä, josta oli yhtä pitkä matka sekä Malmedyyn, Ligneuvilleen että Waimesiin.
Matti Mattson
Espanjan sisällissota
left|thumb|Matti Mattson
Malmedyn verilöyly
Baugnezin risteys
thumb|360px|Kartta Baugnezin risteyksestä. Alueen amerikkalaiset yksiköt yrittivät reagoida suurhyökkäykseen. 285. kenttätykistön tulenjohtopataljoonan patteri B oli irrotettu Aachenin alueelta pohjoisesta ja komennettu siirtymään etelään osallistumaan Ardennien taisteluun. Patteri pakkautui 21 kuorma-autosta ja viidestä ambulanssista koostuneeseen saattueeseen ja aloitti matkan. Malmedyssa saattue sai pioneerieverstiluutnantti Pergriniltä tietoja siitä, että alueella on saksalaisia joukkoja, mutta patteri B:n päällikkö päätti tästä huolimatta jatkaa matkaansa ennalta määrättyä reittiä.
Matti Mattson
Espanjan sisällissota
Kahden viikon jalkaväkikoulutuksen jälkeen hänet komennettiin Intendencia-nimiseen XIII Prikaatiin, jossa hän toimi kuorma-auton kuljettajana eteläisellä rintamalla. Bruneten taistelun jälkeen Mattson siirrettiin XV Prikaatiin etulinjan ambulanssin kuljettajaksi. Hän toimi Lincoln-Washington Pataljoonassa Ebrojoen ylitykseen asti. Hän palasi Yhdysvaltoihin joulukuussa 1938.
Malmedyn verilöyly
Baugnezin risteys
SS-Obersturmführer Werner Sternebeckin johtama kärkiosasto, joka koostui kahdesta Panzerkampfwagen IV -panssarivaunusta ja kahdesta puolitelavaunusta, saavutti Baugnezin viiden tien risteyksen kello 12 ja yhden välillä. Sternebeck lähestyi risteystä idästä. Pohjoisessa sijaitsevasta Malmedysta risteykseen saapunut Patteri B:n saattue oli juuri ohittanut sen ja jatkoi etelään kohti Ligneuvillea.
Matti Mattson
Toinen maailmansota
Toisessa maailmansodassa Mattson liittyi Yhdysvaltain armeijaan ja sai koulutuksen lentäjäksi. Hänen ei kuitenkaan annettu palvella lentäjänä poliittisista syistä, vaan hänet määrättiin Eurooppaan pioneeriksi. Sodan loppuvaiheessa hänet määrättiin Tyynellemerelle osallistumaan Japanin potentiaaliseen maihinnousuun. Hän kotiutui sodasta ylikersanttina.
Malmedyn verilöyly
Baugnezin risteys
Sternebeckin panssarit avasivat tulen, tuhosivat saattueen ensimmäisen ja viimeisen auton ja pakottivat sen pysähtymään. Taisteluun tottumattomat tykkimiehet ja kuljettajat eivät osanneet juurikaan toimia tehokkaasti jouduttuaan yhtäkkiä tulen alle. Yhdysvaltalaiset juoksivat ajoneuvoista ulos ja suojautuivat läheiseen Café Bodarwén rakennukseen sekä tien varrella oleviin ojiin. Kaksi panssarivaunua teki kiertoliikkeen ja palasi saattueen lähelle. Sternebeck komensi panssarivaunuaan eteenpäin puskemaan yhdysvaltalaisten autoja edestä. Samalla hän tulitti konekivääreillä ojien pientareita kehottaen täten yhdysvaltalaisia antautumaan. Tykistön sotilailla ei ollut raskasta aseistusta eikä panssarintorjuntavälineitä, joten heidän oli pakko antautua. Taistelu oli kestänyt noin viisi minuuttia.
Matti Mattson
Myöhemmät vaiheet
Mattson työskenteli New York Cityssä painajana eläkkeelle jäämiseensä saakka ja toimi aktivistina Printers Unionin kuudennessa paikallisosastossa. Hän on Veterans for Peace -organisaation jäsen (NYC Chapter 34). Hän on osallistunut veteraanien päivän marssiin viidennellä Avenuella ja pitänyt Memorial Day -puheen Vietnamin veteraanien muistomerkillä. Vuotuisessa Abraham Lincoln -prikaatin tapaamisessa New Yorkissa hän on ollut säännöllinen puhuja.
Malmedyn verilöyly
Sotavangit
thumb|240px|Nämä SS-miesten teloittamien vankien lumen peittämät ruumiit löydettiin 14. tammikuuta 1945. Aikataulusta pahasti jäljessä oleva Peiper saapui paikalle vihaisena välikohtauksen aiheuttamasta viiveestä ja komensi Sternebeckin osastoineen jatkamaan kohti Ligneuvillea. Taisteluryhmän komentaja nousi komentovaunuunsa Pantheriin ja seurasi Sternebeckiä, mutta jätti paikalle ryhmän Waffen SS -miehiä. Tarinan mukaan täydellistä englantia puhuva Peiper olisi lähtiessään huikannut komentovaunustaan vangeille: ”It’s a Long Way to Tipperary!” Kello oli tuolloin noin 13.30.
Matti Mattson
Myöhemmät vaiheet
Mattson kuoli 11. tammikuuta 2011 floridalaisessa sairaalassa.
Malmedyn verilöyly
Sotavangit
Vangit vietiin läheiselle pellolle, jonne tuotiin perässä tulevien taisteluryhmä Peiperin osastojen mukana päivän aikana vangittuja amerikkalaisia. Heidätkin koottiin risteykseen. Mukana vankijoukossa oli tykkimiesten lisäksi ambulanssinkuljettajia, liikennettä ohjanneita sotapoliiseja ja 86. rykmentin pioneereja. Kello kahteen mennessä noin 120 sotavankia värjötteli kokoamisalueella risteysalueen ainoan talon, Café Bodarwén eteläpuolella.
Noin klo 14.15 saksalaiset avasivat tulen kohti vankeja. Ensin kajahti kaksi peräkkäistä pistoolin laukausta, joiden jälkeen SS-miehet alkoivat tulittaa kivääreillä ja konepistooleilla kiivaasti. Ampuminen kesti kolmesta viiteen minuuttia. Amerikkalaiset joutuivat paniikkiin, osa yritti paeta, mutta enemmistö kaatui siihen paikkaan. Pellolle kaatuneiden joukossa oli haavoittuneita ja joitakin haavoittumattomia, jotka yrittivät teeskennellä kuollutta. Waffen SS -miehet vaeltelivat ruumiiden väleissä tarkkaillen elonmerkkejä. Välillä he pysähtyivät potkaisemaan tai tökkimään kivääreillä eläväksi epäilemäänsä ruumista. Epäilyttävissä tapauksissa he ampuivat varmistuslaukauksen maassa makaavan päähän.
Kolmeen mennessä Baugnezissa oli kuitenkin hiljaista ja saksalaisten sotilaiden määrä risteyksessä väheni, kun joukot seurasivat osastoja kohti Ligneuvillea.
Selvinneet
Eri tavoin hengissä selviytyneet sotavangit pysyivät toistaiseksi maassa ja kuiskuttelivat toisilleen peläten saksalaisten olevan vielä lähistöllä. Patteri B:hen kuulunut William Merriken oli säästynyt hengissä olemalla liikkumatta, vaikka yksi saksalaisten ampumista ”armonlaukauksista” oli osunut hänen polveensa lävistettyään ensin jalan päällä maanneen toverin pään. Yksi yhdysvaltalaisista oli onnistunut piilottelemaan yhdessä kulkueen autoista. Haavoittuneet tulivat tajuihinsa, ruumiita uskottavasti esittäneet uskalsivat vilkuilla ympärilleen ja etsiä pakoreittiä tai toisia elossa olevia. Osa makasi maassa tuntikausia odotellen varmaa tilaisuutta yrittää pakoa.
Ohi kulkevien SS-osastojen ajoneuvoista ammuttiin ajoittain maassa makaavia ruumiita ja eloonjääneitä kohti. Jotkut miehet selvisivät, koska suhteellisen tiiviin muodostelman vuoksi heidän ruumiinsa suojasivat toisiaan. Lähimpänä saksalaisia olleet kuolivat varmemmin. Yhteensä noin 60 haavoittunutta ja järkyttynyttä henkiinjäänyttä yritti pakoa suunnaten länteen ja luoteeseen. Eräs suurempi ryhmä törmäsi läheisessä risteyksessä olleisiin Waffen SS -miehiin, jotka avasivat jälleen tulen ja surmasivat osan pakoa yrittävistä vangeista. Muutama joutui toisten saksalaisyksiköiden vangeiksi. Koska he pelkäsivät joutuvansa vaiennetuksi, he eivät puhuneet kenellekään Baugnezista ennen kuin sota oli ohi.
Everstiluutnantti Pergrin, joka oli aiemmin varoittanut patteri B:n saattuetta mahdollisista vihollisista, arvasi tulituksen kuullessaan saattueen joutuneen ongelmiin. Pergrin eteni pienen osaston kanssa varovaisesti kohti risteystä ja törmäsi kolmeen henkiin jääneeseen, jotka kertoivat tapahtuneesta. Heidän laillaan muutamia kymmeniä miehiä pelastui, mutta ruumiit jäivät pellolle vielä kuukaudeksi.
Café Bodarwén omistaja, rouva Adèle Bodarwé näki joukkoteloituksen. Hän katosi lopullisesti vielä saman päivän aikana. Saksalaisten polttaman kahvilan raunioista löytyi myöhemmin osa ihmisruumiista. Verilöylyä tutkinut Henry Rogister pitää mahdollisena, että kyseessä oli Adèle Bodarwén jäännökset.
Peiper etenee
thumb|Sotakirjeenvaihtaja Jean Marin katsoo Kampfgruppe Peiperin murhaamia siviiliuhreja Stavelotissa. Liittoutuneet saivat uutisia teloituksista myös La Gleizesta sekä Cheneux’n kylästä Stoumontin alueella. Trois-Pontsissa panssarijoukkueen johtaja Clifford Elliott löysi kymmenen murhattua siviiliä.
Yhdysvaltojen armeijan 3. panssaridivisioonan tiedustelukomppaniaan kuulunut William Barron vangittiin partioineen St. Vithissä. Hänet pantiin ajamaan taisteluryhmä Peiperiin kuuluneen osaston muodostaman marssirivistön keula-autoa. Kun rivistö lähestyi Baugnezin risteystä vastaan tuli polkupyörää ajava belgialainen poika. Barron näki takana olleen panssarivaunun kyydissä kulkevan SS-miehen ampuvan pojan ilman mitään syytä.
Taisteluryhmän tuho
Tarkkaa lukua taisteluryhmä Peiperin teloittamista sotavangeista ja siviileistä ei tiedetä. Eri lähteiden mukaan Peiperin SS-miehet teloittivat yksistään 538–749 sotavankia. Taulukossa olevat varovaiset lukumäärät perustuvat Yhdysvaltojen senaatin alakomitean raporttiin:
On myös esitetty, että yhdysvaltalaiset olisivat puolestaan teloittaneet joitakin antautuneita SS-miehiä kostona Baugnezin risteyksessä ja muualla tapahtuneista joukkoteloituksista. Yhdysvaltojen 328. jalkaväkirykmentin esikunta antoi 21. joulukuuta 1944 käskyn seuraavan päivän hyökkäystä varten: ”Yhtäkään SS-miestä tai laskuvarjojääkäriä ei tule ottaa vangiksi, vaan heidät tulee ampua välittömästi.”
Baugnezin uhrien löytäminen ja ruumiinavaus
Baugnezin risteyksestä tuli Ardennien taistelun ajaksi ei-kenenkään-maata, ja vasta 14. tammikuuta Yhdysvaltain 30. jalkaväkidivisioona otti alueen haltuunsa. Yksi Pergrinin pioneerikomppanioista kaivoi 72 ruumiista esille lumen alta. Jotta tapahtuneen luonteesta saataisiin selkoa, ruumiille tehtiin nopeasti ruumiinavaus.
thumb|261px|Baugnezin risteyksestä löytyneitä ruumiita kuljetetaan tutkittavaksi. Ruumiinavauksen tulokset:
Myöhemmin keväällä lumen sulaessa paikalta löytyi vielä yli kymmenen ruumista.
Epävarmuus joukkomurhan syistä
Osa henkiinjääneistä antoi todistuksensa tapahtuneesta vielä samana päivänä ja loput sitä mukaa, kun he pääsivät omiensa luo. Eri aikoina ja paikoissa annetut todistukset olivat pääpiirteiltään samanlaisia. Tulitukseen johtaneista seikoista oli epäselvyyttä. Vangit liikuskelivat kuitenkin jonkin verran, ja osa oli kuullut amerikkalaisupseerin huutaneen ”Pysykää paikoillanne!” Joidenkin mukaan pieni ryhmä olisikin yrittänyt tai aikonut yrittää paeta.
Yhdysvaltalaisen luutnantti Schumackerin myöhemmin Dachaussa antaman todistuksen mukaan hän ja pari muuta yrittivät paeta, ennen kuin saksalaiset avasivat tulen hänen peräänsä. Toinen luutnantin pakokumppaneiksi nimeämistä sotilaista löytyi vähän kauempana muista pellolle tapetuista, mikä viittaa paon yrittämiseen. Jos asiat tapahtuivat kuten Schumacker kertoi, on mahdollista, että saksalaiset avasivat tulen häntä kohti. Tämä olisi voinut säikäyttää muut yhdysvaltalaiset, jotka olisivat yrittäneet pakoa, ja saksalaiset vuorostaan olisivat alkaneet siksi tulittaa kaikkia vankeja.
Eräiden todistusten mukaan paikalla ollut saksalaisupseeri olisi komentanut miehiään: ”Macht alles kaputt!”. Joidenkin mukaan SS-miehet avasivat tulen ilman syytä. Suuri osa henkiinjääneistä todisti, että paikalla ollut SS-upseeri tähtäsi vankeja ja ampui kaksi laukausta näitä kohti. Sodan jälkeen oikeudenkäynnissä Patteri B:n saattueen varapäällikkö luutnantti Virgil Lary tunnisti ensimmäisten kohti tähdättyjen pistoolilaukausten ampujaksi SS-Oberschütze Georg Phelpsin, joka palveli Waffen SS -joukoissa romanialaisena vapaaehtoisena. Laryn tunnistus otettiin todesta, vaikka hänen antamansa todistukset olivat osittain muuttuneet ajan kuluessa.
Ehkä paikalla ollut upseeri halusi päästä operaatiota viivyttävästä haittatekijästä tai sitten toimia ”terrorin ja pelon aaltona”. Jälkimmäisen syyn puolesta puhuisi seikka, että saksalaiset yrittivät varmistaa kaikkien teloitettujen kuolleen.
Revisionistien suosiman selityksen mukaan vangit oli riisuttu aseista ja jätetty marssimaan tai odottamaan kohti toista etenevää saksalaisosastoa. Nämä olisivat avanneet tulen, koska luulivat vankeja sumun vuoksi taisteluosastoksi. Toisen teorian mukaan vangit olisivat tarttuneet ympärille jääneisiin aseisiin ja avanneet tulen kohti taisteluryhmä Peiperiä. Nämä teoriat eivät ole uskottavia. Vaikka Peiperin osastot lähettivät päivää myöten pieniä vartioimattomia tai kevyesti vartioituja vankiosastoja kohti saksalaisten pääjoukkoja, olisi vartioimaton yli 100 miehen vahvuinen ryhmä ollut liian iso riskitekijä. Toiseksi juuri aseista riisutut ja kokemattomat sotilaat olisivat tuskin sankarillisesti avanneet tulta heitä konekiväärein tähtääviä saksalaisia kohti.
Komentajan vastuu ja osuus
Vihaisen ja kiireisen komentajan osuutta teloitukseen on pidetty mahdollisena, mutta Joachim Peiperiä ei ole voitu osoittaa teloituskäskyn antajaksi. Lyhyen pysähdyksensä aikana Baugnezissa Peiper määräsi antamaan ensiapua amerikkalaisvangille panssarinjohtaja Fisherille, joka oli haavoittunut vakavasti. Fisher selvisi hengissä sodasta. Myöhemmin Gleizessa Peiper vangitsi majuri Harold D. McCownin johtaman ryhmän. McCown oli jo kuullut Malmedysta ja hän kysyi Peiperiltä, mitä saksalaiset tulisivat tekemään heille. Peiper oli vakuuttanut, että McCown ja hänen miehensä olisivat turvassa, koska Peiperillä ei sanojensa mukaan ollut tapana teloittaa vankejaan. Majuri McCown todisti myöhemmin oikeudenkäynnissä Peiperin puolesta.
thumb|260px|Tutkintaa varten otettiin useita kuvia teloituspaikasta. Rikospaikkatutkinnan mukaisesti ruumiit numeroitiin valokuvaa varten. Verilöylyä tutkineen Henry Rogisterin teorian mukaan Peiper antoi ohjeet vankien vartioimisesta 1. panssarirykmentin komentajalle SS-Sturmbannführer Pötschkelle. Hän välitti nämä edelleen vahdeiksi jääneille sotilailleen, jotka käsittivät ohjeet käskyksi teloittaa vangit. Peiperin oman pohdinnan mukaisesti on mahdollista, että teloituksiin osallistuneet halusivat kostaa terroripommitukset. Tämä ei kuitenkaan anna motiivia jopa satojen siviilien murhaamiseen. Stavelotissa Peiperin miehet olivat kohdanneet lievää vastarintaa. Yksi tai useampi siviili oli ampunut heitä kohti kaupungin ulkopuolella muutamia laukauksia. Lisäksi ryhmä haulikoin aseistautuneita belgialaissiviilejä oli vanginnut SS-korpraalin ja uhkaillut tätä. Aseellinen vastarinta olisi antanut jonkinlaisen laillisen ja moraalisen perusteen teloituksille, mutta ei ylilyönteihin kuten aseettomien lasten, naisten ja vanhusten murhaamiselle. Lisäksi Stavelotissa kuten myös muualla KG Peiperin miehet käyttivät motiivina yhdysvaltalaissotilaiden piilottelua, jota ei voi pitää laillisena oikeutuksena teloituksille.
Viihteessä, kuten tapauksesta tehdyssä amerikkalaisessa tv-sarjassa, saksalaiset teloittivat sotavangit silkasta tappamisen ilosta. Näin tuskin oli, mutta varmaa syytä murhaan, tulikäskyn olemassaoloa tai sen antajan henkilöllisyyttä ei todennäköisesti saada koskaan tietää. Joka tapauksessa kyseessä oli sotarikos. Vaikka vangit olisivat yrittäneet joukkopakoa, se ei anna oikeutta teloittaa maassa makaavia haavoittuneita päähän ampumalla tai ruhjomalla näiden kalloja.
Dachaun oikeudenkäynti
Malmedyn joukkomurhan tapauksen käsittely aloitettiin Dachaussa 12. toukokuuta 1946. Se oli osa Yhdysvaltain armeijan oikeudenkäyntisarjaa natsisotarikollisten tuomitsemiseksi. Entinen keskitysleiri oli valittu paikaksi, koska suurena ja tyhjänä kiinteistönä se tarjosi riittävät tilat sekä miehittäjille että vangeille. Tieto siitä, että paikalla oli murhattu lukemattomia ihmisiä kansallissosialismin nimissä, antoi oman lisänsä oikeudenkäynneille. Oikeuden jäsenten ei tarvinnut kuin kävellä muutamia kymmeniä metrejä kaasukammioiden ja polttouunien viereen ymmärtääkseen sen, mihin saksalaiset pystyivät.
Syytettyinä teloituksista olivat vastuullisena Joachim Peiper ja 71 hänen alaisuudessaan palvellutta SS-miestä. Lisäksi syytettyjen listalla olivat armeijan komentaja, esikuntapäällikkö ja armeijakunnan komentaja. Yksi heistä ehti tehdä itsemurhan ennen käsittelyjen alkamista. Lisäksi yksi ranskalaissyntyinen syytetty vapautettiin Saksan värväämiä elsassilaisia koskeneen yleisen armahduksen vuoksi. 73 jäi tuomittavaksi oikeudessa.
Kyseenalaista oikeutta
Oikeudenkäynnin asetelmat ovat herättäneet arvostelua varsinkin jälkeenpäin. Suuri osa kuulustelijoista ja syyttäjistä oli juutalaisia, jotka ymmärrettävistä syistä tunsivat vihaa natseja kohtaan. Pääkuulustelijana toimi luutnantti William R. Perl, joka oli Yhdysvaltoihin paennut Itävallan juutalainen. Ennen pakoaan hän oli ollut sionistiaktiivi, joka oli toimittanut Euroopan juutalaisia Palestiinaan. Hänen vaimonsa oli selviytynyt hengissä naisille tarkoitetusta Ravensbrückin keskitysleiriltä. Pääsyyttäjänä toimi Burton F. Ellis, entinen öljy-yhtiön veroasianajaja, joka oli toiminut sotilaslakimiehenä vuodesta 1942.
Puolustuksen pääasianajajana toimi everstiluutnantti Willis M. Everett, joka ei ollut osallistunut urallaan yhteenkään oikeudenkäyntiin eikä osannut saksaa vaan joutui turvautumaan tulkkiin. Hän oli myös saapunut maahan vasta muutamaa viikkoa aiemmin, eikä hänellä ollut myöskään minkäänlaista taistelukokemusta. Everett ei ollut ehtinyt haastatella jokaista asiakastaan ennen istuntojen alkamista.
Oli muitakin epäkohtia. Ryhmä amerikkalaisia upseereja toimi sekä tuomareina että lautamiehinä. Kuulopuheet otettiin huomioon todistajanlausunnoissa kuten myös oikeuden ulkopuolella annetut lausunnot, joiden antajia ei voinut ristikuulustella. Joillekin todistajille myönnettiin rahapalkkio ja osalle syytetyistä ei myönnetty lupaa todistaa omasta puolestaan. Silminnäkijöitä, kuten paikallista maanviljelijää Henri LeJolya sekä 15-vuotiasta poikaa, ei kutsuttu todistajiksi.
Kaksi kuukautta kestäneiden istuntojen loppuvaiheessa Peiper tarjoutui ottamaan syyn ja vastuun niskoilleen, mikäli hänen alaisensa vapautettaisiin syytteestä, mutta ehdotus hylättiin. Todistusten ajoittaisesta ristiriitaisuudesta huolimatta oikeus totesi sotarikoksen tapahtuneen. 16. heinäkuuta 1946 luettujen tuomioiden mukaan kaikki syytetyt olivat syyllisiä.
Oikeudenkäynnin jälkeen
Uudelleenkäsittelylautakunta oli amerikkalaisen miehitysarmeijan sisäinen elin, joka seurasi automaattisesti oikeudenkäyntiä. Tuomioihin tyytymätön Willis Everett lähetti lautakunnan jäsenille 228-sivuisen analyysinsa oikeudenkäynnistä. Käyttäen lähteinään tuomittujen kirjoittamia valituksia Everett esitti useita syytöksiä kuulustelijoiden toimia ja sotatuomioistuimen menettelyä vastaan. Uudelleenkäsittelylautakunta suositteli 31 kuolemantuomion muuttamista vankeusrangaistuksiksi sekä joidenkin tuomittujen vapauttamista. Yhdysvaltojen miehitysalueen komentaja Lucius D. Clay hyväksyi lautakunnan muutosehdotukset.
Valitukset
Kylmän sodan käynnistämän poliittisen muutoksen vuoksi entiset natsit pääsivät uudelleen merkittäviin asemiin antikommunistisessa Saksan liittotasavallassa. Stille Hilfe oli apujärjestö, joka työskenteli vangittujen ja tuomittujen sekä paossa olevien natsien ja saksalaisten sotavankien auttamiseksi. Stille Hilfen perustajajäseniin kuului entisiä natseja ja korkea-arvoisia SS-miehiä kuten Wilhelm Spengler ja Heinrich Malz. Stille Hilfen jäsenet olivat seuranneet oikeudenkäyntiä ja puhuivat nyt tuomittujen puolesta.
SS-miehet esittivät valaehtoiset todistuksensa vuoden 1948 alussa, joissa he väittivät tulleensa kohdelluksi väkivaltaisesti ja epäoikeudenmukaisesti oikeudenkäynnin tutkimusvaiheen aikana. Syytekohdissa puhuttiin muun muassa valeoikeudenkäynneistä, uhkailuista ja kiduttamisista. Everett vei asian edelleen Yhdysvaltojen armeijalle.
Simpsonin komissio ja tuomari Van Roden
Epäily siitä, että yhdysvaltalainen oikeusistuin olisi toiminut epäeettisesti herätti myös yhdysvaltalaiset. Armeijan ministeri Kenneth Royall lykkäsi kuolemantuomioita ja perusti tuomari Gordon A. Simpsonin johtaman komission tutkimaan oikeudenkäyntiä. Kuusi viikkoa kestäneen tutkintansa jälkeen komissio julkaisi raporttinsa 14. syyskuuta 1948. Komission mukaan vankeja ei ollut kidutettu, mutta tutkinnan aikana oli tehty muita virheitä, kuten valeoikeudenkäyntien käyttö. Se suositteli viimeisten 14 kuolemantuomion muuttamista vankeusrangaistuksiksi.
Yksi komission tuomareista ei hyväksynyt sen ratkaisua sellaisenaan. Edward L. Van Roden uskoi tuomittuja ja toi syytöksensä ilmi useissa julkisissa tilaisuuksissa. Yhdysvaltalainen rauhanliikkeen aktivisti James Finucane kirjoitti artikkelin Van Rodenin nimissä rauhanasiaa ajavaan ja ihmisoikeuksia puolustavaan lehteen The Progressive. Artikkeli sai aikaan suurta kohua, ja kenraali Lucius D. Clay muutti välittömästi kuusi kuolemantuomiota vankeusrangaistuksiksi, kieltäytyen kuitenkin vaikuttamasta loppujen tuomioihin muuten kuin lykkäämällä niitä. Muun muassa Joachim Peiper pysyi yhä kuolemaantuomittuna. Tiedot artikkeliinsa Finucane oli saanut Rudolf Aschenauerilta ja hän välitti ne edelleen senaattori Joseph McCarthylle.
Senaatin alakomitea
Myös Yhdysvaltain senaatti huolestui aiheen saamasta julkisuudesta. Sen asevoimien komitea nimitti kolmimiehisen alakomitean johtajanaan Connecticutin senaattori Raymond E. Baldwin. Se perustettiin 29. maaliskuuta 1949, jolloin kylmä sota ja Berliinin saarto olivat jo käynnissä. Alakomitea tutki oikeudenkäyntiä useiden kuukausien ajan ja haastatteli yhteensä 108 todistajaa, mukaan lukien syytettyjä, muita vangittuina olleita saksalaisia, heidän asianajajiaan, kuulusteluryhmän jäseniä, sotaoikeuden jäseniä, sotaoikeutta valvoneita henkilöitä, dokumentteja tutkineen valvontaryhmän jäseniä, vankilan pappeja ja muita mukana olleita tahoja. Alakomitea kävi läpi sotaoikeuden ja uudelleenkäsittelylautakunnan asiakirjat, tuomittujen lähettämät todistuskirjeet sekä tutustui tapahtumapaikkoihin. thumb|120px|[[Joseph McCarthy|McCarthy kampanjoi nimellä ”Tailgunner Joe” ja keksityillä sota-ansioilla Wisconsinin senaattorinvaaleissa.]]
”Tailgunner Joe”
Joseph McCarthyn kolme ensimmäistä vuotta senaatissa olivat kuluneet ilman merkittäviä aikaansaannoksia. Aavistaessaan poliittisen uransa hiipuvan hän hankki Baldwinilta oikeuden osallistua alakomitean kuulusteluihin, joissa esiintyi tavalla, joka opittiin tuntemaan myöhemmin ”mccarthyismina”. Malmedyn verilöyly sopi hänen poliittisiin tavoitteisiinsa, sillä hän haki julkisuutta ja McCarthyn osavaltiossa Wisconsinissa asui paljon saksalaissukuisia äänestäjiä.
McCarthy otti kuulusteluissa aggressiivisen roolin ja yritti hallita niitä. Hän käytti sopimatonta kieltä, esitti haastateltaville vääristelemiään väitteitä, kuten ”SS-miehet olivat pääosin 15–16-vuotiaita” ja ”kaikki tutkinnassa mukana olleet olivat juutalaisia” sekä haukkui haastateltavia valehtelijoiksi. Kun Baldwin ei suostunut McCarthyn ehdotukseen William Perlin asettamisesta valheenpaljastuskokeeseen, McCarthy lähti komiteasta väittäen Baldwinin yrittävän valkopestä Yhdysvaltojen armeijaa. Tämän jälkeen McCarthy yritti murentaa Baldwinin arvovaltaa senaatissa, mutta jäi toiseksi asevoimien komitean osoitettua tukeaan alakomitealle. McCarthy epäonnistui yrityksessään näyttää hyvältä osavaltionsa saksalaistaustaisten äänestäjien silmissä ja kärsi poliittisen arvovaltatappion senaatissa, mutta toisaalta hän onnistui hankkimaan hieman julkisuutta itselleen.
Lopputulos
Senaatin alakomitean raportti totesi oikeudenkäynneissä menetellyn ajoittain kyseenalaisesti. Menetelmät, kuten valeoikeudenkäyntien järjestäminen ja lupaukset vapauttamisesta todistusta vastaan olivat sen mielestä tuomittavia. McCarthyn aktiivisuudesta huolimatta alakomitea ei löytänyt tukea väitteille, joiden mukaan vankeja olisi järjestelmällisesti pahoinpidelty, kidutettu tai pidetty nälässä tutkinnan aikana. Osan vankien esittämistä syytekohdista alakomitea totesi normaaliksi menettelyksi myös Yhdysvaltojen oikeuslaitoksessa. Näitä olivat muiden muassa ilmiantajien käyttö ja eristyksessä pitäminen tutkinnan aikana. Alakomitean raportti teki kuitenkin tyhjäksi äänekkäimpien arvostelijoiden, kuten Van Rodenin syytökset.
Alakomitean raportin myöntämien virheiden ja kylmän sodan kiihtymisen vuoksi kuolemantuomioita ei toteutettu vaan ne muunnettiin vankeusrangaistuksiksi, joita myöhemmin lyhennettiin. Viimeinen vangeista, Peiper, vapautui vuoden 1956 jouluksi. Myöhemmin 1964 häntä epäiltiin myös osallisuudesta italialaisen Bovesin kaupungin tuhoamiseen ja sen asukkaiden joukkomurhaan 1943. 6. SS-panssariarmeijan johtaja SS-kenraali Josef ”Sepp” Dietrich vapautettiin salaa lokakuussa 1955, mutta kaksi vuotta myöhemmin hänet tuomittiin saksalaisessa oikeudenkäynnissä 19 kuukaudeksi vankeuteen osuudestaan pitkien puukkojen yönä 1934 suoritettuihin murhiin.
Peruspalvelukeskus Oiva
Peruspalvelukeskus Oiva on Hollolan kunnan organisaatioon kuuluva liikelaitos, Hollolan kunnan taseyksikkö, joka on perustettu vuoden 2007 alussa. Se tuottaa Asikkalan, Hollolan, Kärkölän ja Padasjoen kuntien sosiaali- ja perusterveydenhuollon palvelut. 31. joulukuuta 2015 saakka se tuotti myös Hollolan kunnan kanssa yhdistyneen Hämeenkosken kunnan palvelut.
Malmedyn verilöyly
Lopputulos
"”Myönnän, että Normandian taistelun jälkeen yksikköni oli koottu lähinnä nuorista ja fanaattisista sotilaista. Suuri osa heistä oli menettänyt vanhempansa, siskonsa ja veljensä pommitusten aikana. He olivat itse nähneet Kölnissä tuhannet silpoutuneet ruumiit terroripommituksen jäljiltä. Heidän vihansa vihollista kohtaan oli niin suuri, että vannon, etten kyennyt pitämään heitä koko aikaa aisoissa.” Joachim ”Jochen” Peiper yksiköstään sodan jälkeen."
Vapauduttuaan Peiper muutti Ranskaan, jossa hänet surmattiin vähän aikaa sen jälkeen, kun hänen menneisyytensä oli tullut julkisuuteen. Peiperin talo sytytettiin palamaan palopommilla, ja hänen ruumiinsa löydettiin sen raunioista 14. heinäkuuta 1976. Peiperin surmaajista ei ole tietoa, mutta ”Kostajiksi” itsensä nimennyt ryhmä otti vastuun teosta jälkeenpäin.
Nykyaika
Kyseenalaistettu historioitsija, apologisti ja salaliittoteoreetikko David Irving väittää ettei paikalla tapahtunut minkäänlaista joukkomurhaa vaan lyhyt tulitaistelu, jonka amerikkalaiset hävisivät. Irving tukee väittämiä, joiden mukaan yhdysvaltalaiset kiduttivat Dachaussa vankeina pitämiään saksalaisia tunnustusten saamiseksi.
thumb|280px|Malmedyn verilöylyn muistomerkki. Malmedyn sotavankien ruumiit haudattiin väliaikaisiin hautoihin Henri-Chapellessa, 35 kilometriä Malmedysta pohjoiseen. Väliaikainen hautausmaa muutettiin sodan jälkeen pysyvästi sotilashautausmaaksi. Vaikka suuri osa Euroopassa kuolleista yhdysvaltalaisista kuljetettiin takaisin Yhdysvaltoihin sodan lopulla ja sen jälkeen, hautausmaalla on yhä 21 Malmedyssa murhatun ruumista.
Baugnezin risteykseen on rakennettu muistomerkki. Muistomerkki on luonnonkivistä rakennettu muuri, johon lisätyt mustat kivet kaiverrettuine nimineen symboloivat teloituksessa kuolleita. Nimiä on yhteensä 84 kappaletta. Muistolaattaan on kaiverrettu omistustekstin lisäksi sitaatti Abraham Lincolnin Gettysburgin taistelun jälkeen pitämästä puheesta:
"Niiden Yhdysvaltojen armeijan sotilaiden muistolle, jotka natsijoukot teurastivat sotavankeina tällä paikalla 17. joulukuuta 1944 * ”Me jatkamme päättäväisinä, jotta nämä miehet eivät olisi menettäneet henkeään turhaan” (A. Lincoln)"
Aiheesta muualla
thumb|180px|Baugnezin risteys vuonna 2007.
Internet
(Kaikki linkit englanninkielisiä)
50.40389°N, 6.06619°W
Pohjois-Aasia
thumb|250px|Pohjois-Aasian sijainti Pohjois-Aasiaan lasketaan yleensä kuuluvan vain Siperia.
Väestö
Suurin kansanryhmä ovat venäläiset. Suurin etninen vähemmistöryhmistä ovat burjaatit, ja muita merkittävimpiä ovat jakuutit, saksalaiset ja tataarit.
Ilmasto
Pohjois-Aasian pohjoisimmat osat kuuluvat kylmään vyöhykkeeseen, mutta suurin osa pinta-alasta on kuitenkin lauhkealla vyöhykkeellä. Pohjois-Aasiassa vaikuttaa mannerilmasto eli kesän ja talven lämpötilaerot ovat suuret. Ilmasto on kosteudeltaan hyvin kuiva.
Maantiede
Pohjois-Aasian suuria jokia ovat Jenisei, Amur, Lena. Vuoristoja ovat mm. Altain vuoristo ja Verhojanskvuoristo. Suurin järvi Siperiassa on Baikaljärvi. Suurimmat kaupungit ovat Länsi-Siperian Novosibirsk, Omsk ja Itä-Siperian Irkutsk.
Maailmankommunismi
Maailmankommunismi on lähellä käsitettä kansainvälinen kommunismi. Sille voidaan antaa myös uusia ulottuvuuksia kapitalistisen järjestelmän seuraajana, raaka-aineisiin ja kierrätykseen perustuvana taloudellisena järjestelmänä, jossa ei käytetä rahaa. Tällainen merkitys termille annetaan myös marxilaisessa teoriassa: yhteiskunnan viimeinen ja korkein kehitysaste.
Siihen voidaan tarvita maailmanvallankumous tai suunnitelma yhteisestä tulevaisuudesta. Kansallisvaltioiden asema tässä yhteisössä on epäselvä. Yksilön ääni on sitä vastoin paljon voimakkaampi kuin länsimäisessa demokratiassa, koska tietoverkon avulla jokaisen ehdotukset tulevat yhtälailla kuuluviin.
V. I. Leninin mukaan muuttumisajanjakso historiassa oli pitkä. . Samassa kohdassa Lenin sanoo, että Karl Marx ei ollut utopisti.
Somen Tchoyi
Somen A. Tchoyi (s. 29. maaliskuuta 1983 Douala, Kamerun) on kamerunilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin valioliigassa pelaavaa West Bromwich Albionia.
Karibajärvi
Karibajärvi on yksi maailman suurimmista tekojärvistä. Se sijaitsee Afrikassa Sambesijoen juoksulla sen puolessa välissä, noin 1 300 km joen suulta, Sambian ja Zimbabwen rajalla. Karibajärvi on toinen Sambesijoen tekojärvistä, pienempi Cahora Bassa sijaitsee Mosambikissa. thumb|left|250px|Karibajärven pato Karibajärven pato rakennettiin 1955–1959, ja järvi täytettiin vuoteen 1963 mennessä. Pato on 128 metriä korkea ja 580 metriä pitkä. Sen voimalaitoksen teho on 1 266 megawattia. Padon pidättelemä tekojärvi on 220 kilometrin pituinen, enimmillään 40 kilometriä leveä, keskimäärin 30 metriä syvä ja tilavuudeltaan noin 185 kuutiokilometriä. Suunnattoman vesimassan aiheuttaman tektonisen rasituksen uskotaan aiheuttaneen useita maanjäristyksiä alueella järven rakentamisen jälkeen.
Järveen on istutettu Tanganjikajärven sillikalaa kapentaa, johon perustuva kalatalous on tuottoisaa. Järvi on kuulu myös muusta luonnostaan, eritoten kalaa syövistä linnuista.
The Magnet
The Magnet on brittiläinen Ealing Studios -yhtiön koko perheen komediaelokuva vuodelta 1950. Se kertoo nuoresta Johnny-pojasta, joka saa vilpin kautta käsiinsä magneetin, tulee sen avulla alueen sankariksi mutta tuntee asiasta syyllisyyttä. Elokuva oli tuolloin 11-vuotiaan James Foxin ensimmäinen pääosa (nimellä William Fox).
Juoni
Johnny toipuu tulirokosta ja on poissa koulusta tartuntavaaran takia. Hän narraa rannalla tapaamaansa pikkupoikaa vaihtamaan tämän omistaman ison magneetin ”näkymättömään kelloonsa”. Pojan hoitaja alkaa syyttää Johnnya varkaaksi, mikä saa Johnnyn karkaamaan kotoa ja yrittämään hankkiutua eroon magneetista. Muuan isompi poika lainaa magneettia huijatakseen flipperipeliä. Johnny tapaa eksentrisen miehen, joka kerää varoja paikalliselle sairaalalle hengityskoneen hankkimiseksi. Johnny lahjoittaa rahan sijasta magneettinsa, minkä jälkeen mies alkaa kertoa Johnnystä esimerkkinä ihmisestä, joka antaa vähästään.
Palatessaan kouluun Johnny näkee taas naapurin pojan hoitajan ja kuulee tämän sanovan jonkun kuolleen murheeseen. Lastenhoitaja puhuu lemmikkieläimestä, mutta Johnny luulee tämän tarkoittavan magneetin omistanutta pikkupoikaa ja uskoo aiheuttaneensa kuoleman. Johnny pakenee pakettiauton tavaratilassa Liverpooliin, jossa pelastaa erään pojan kuolemalta satamassa. Johnny menee tapaamaan poikaa sairaalaan, jossa tämä on kytkettynä juuri siihen hengityskoneeseen jota varten rahaa kerättiin. Johnny näkee magneettinsa kiinnitettynä koneeseen lahjoitusten symbolina. Johnny tapaa uudelleen myös rahaa keränneen miehen, joka sanoo etsineensä sankaripoikaansa kaikkialta. Johnny palkitaan hengenpelastuspalkinnolla, jonka hän lahjoittaa magneetin alkuperäiselle omistajalle.
Tuotanto
Mustavalkoisen The Magnetin ulkokohtaukset kuvattiin Liverpoolin lähellä ja sisäkuvia Ealing-studioilla Lontoossa.
Vastaanotto
Elokuvaa pidetään tunnetumpiin Ealing-komedioihin verrattuna ”mietona” ja hieman turhan moralisoivana.
Snooker-kausi 2010–2011
Snookerin ammattilaiskausi 2010–2011 käynnistyi elokuussa 2010. Ammattilaisten ranking-turnauksiin sijoitetaan ranking-listan 16 parasta pelaajaa suoraan 32 pelaajan kaavioon.
Kauden alustus
Tälle kaudelle kiinalainen Liang Wenbo nousi ensimmäistä kertaa 16:n parhaan joukkoon ranking-listalla. Eliittiin palasi myös skotlantilainen, välillä masennuksestakin kärsinyt, Graeme Dott vuoden 2010 maailmanmestaruuskisoissa (Betfred.com World Championship) saavuttamiensa pisteiden turvin. Dott pelasi finaalissa Australian Neil Robertsonia vastaan, mutta Robertson voitti ensimmäisen mestaruutensa erin 18–13 nousten näin ensimmäistä kertaa urallaan kolmen parhaan sijoitetun pelaajan joukkoon. Lisäksi muutaman vaikeamman kauden kärsinyt walesilainen Mark Williams jatkoi nousuaan ja palasi 10:n parhaan joukkoon sijalle 8. Lajin pitkän linjan englantilainen huippupelaaja Peter Ebdon putosi pettymyksekseen 16:n parhaan joukosta ensi kertaa 16 vuoteen. Kausi on siinä mielessä historiallinen, että ensimmäistä kertaa pääkiertueella pelaa naispuolinen pelaaja Reanne Evans, joka on voittanut naisten snookerin maailmanmestaruuden kuusi kertaa peräkkäin.
Kesä
Kauden avaavassa Wuxi Classic-kutsuturnauksessa oli jälleen finaalissa Ding Junhui, mutta pidemmän korren veti Shaun Murphy. Uudet pienemmät ranking-turnaukset Star Xing Pai Players Tour Championship 1 ja 2 eivät tarjonneet suuria yllätyksiä, sillä voittajaksi selviytyivät viime vuosien menestyjät Mark Williams sekä Mark Selby. Kolmannessa sen sijaan voittajaksi selviytyi Tom Ford, joka saavutti ensimmäisen ranking-pisteitä tuovan turnausvoittonsa. Kesäsarjan neljännessä pienemmässä turnauksessa Barry Pinches, joka on myös tätä ennen jäänyt ilman suurempaa menestystä, kukisti finaalissa itse Ronnie O'Sullivanin. Myös nuori Judd Trump sai kokea ensimmäisen ranking-turnausvoittonsa Paul Hunter Classic-turnauksessa elokuussa. Tämäkin turnaus kuuluu pienempiin ranking-turnauksiin ja on osa Euro Players Tour Championship-sarjaa.
Syksy
Ensimmäinen isompi ranking-turnaus pelattiin syyskuun alussa Shanghaissa, jossa yllätysfinalistiksi nousi ammattilaisturnauksessa 148 pisteen lyöntisarjan suorittanut (vapaapallotilanteesta) Jamie Burnett, mutta finaalissa Ali Carter piti pintansa ja saavutti jo toisen suuren ranking-turnausvoittonsa. Toinen suurturnaus pelattiin melkein heti edellisen perään Glasgow'ssa, jossa hallitseva maailmanmestari Neil Robertson nousi voittajaksi kaadettuaan semifinaalissa Mark Williamsin ja finaalissa Ronnie O'Sullivanin, kirjoittaen näin jälleen historiaa olemalla ensimmäinen australialainen ranking-listan ykköspelaaja. Belgiassa Euro Players Tour 2:n voittajaksi selviytyi Shaun Murphy erin 4-2, vastustajanaan Martin Couch. Peräkkäisinä lokakuun alun viikonloppuina pelatuissa Players Championship Tour 5 ja 6 -turnauksissa voittajaksi selviytyivät Ding Junhui sekä Dominic Dale. Euro Players Tour 3-6 -osakilpailut ennen syyskauden päätöstä saivat voittajikseen Marcus Campbellin, Stephen Leen, puolen vuoden pelikiellon kärsineen John Higginsin sekä Michael Holtin. Higgins oli kahdessa peräkkäisessä pienturnauksessa finaalissa, joten hän teki vahvan paluun kilpakentille. Paluun kruunasi todellinen trillerivoitto UK Championshipin finaalissa, jossa hän nousi 6-9 -tappioasemasta voittoon vanhaa kilpakumppaniaan Mark Williamsia vastaan.
Kevät
Vuoden 2011 alussa Ding Junhui saavutti toisella (finaali-) yrittämällään Masters-tittelin kaataen finaalissa Marco Fun erin 10-4. Finaali oli ensimmäinen, jossa pelasi kaksi aasialaispelaajaa. Kevään ensimmäisessä ranking-turnauksessa Williams eteni toisen kerran peräkkäin finaaliin ja tällä kertaa hän ei päästänyt voittoa käsistään, vaikka vastustaja Mark Selby tasoittikin vielä tilanteeksi 7-7 oltuaan 4-7-tappiolla. Helmikuun puolivälin tienoilla pelatussa Welsh Openissa finaalin valtasivat kaksi skotlantilaispelaajaa John Higgins ja Stephen Maguire, joista Higgins nousi 23. ranking-turnausvoittoonsa alun 2-5-tappioasemasta. PTC -turnaussarjan päätösturnauksessa Shaun Murphy kaatoi finaalissa Martin Gouldin, joka oli ensimmäisessä isossa ranking-turnausfinaalissaan, puhtaasti erin 4-0. China Openissa myös ensikertalainen finalisti Judd Trump päihitti Mark Selbyn tiukassa taistossa erin 10-8. Trump eteni myös maailmanmestaruuskilpailujen finaaliin, jossa kuitenkin John Higgins päihitti hänet vain kolmen erän erolla ja voitti neljännen maailmanmestaruutensa.
Main tour
Vaaleansinisellä taustalla korostettu on suurturnaus.
Tokio Okei
Tokio Okei on tamperelaisen Jann Wilde & Rose Avenuen debyyttialbumi. Albumi julkaistiin 21. helmikuuta 2007 levymerkillä Hype Records.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 9.
Suunniteltu vanheneminen
Historia
Suunnitellun vanhenemisen alkuna mainitaan Fordin ja General Motorsin kilpailu 20-luvulla. Ford valmisti kestävää T-mallia, mutta GM valitsi strategiaksi uudistaa mallin ulkonäköä vuosittain. Vähitellen Ford alkoi hävitä markkinaosuuttaan ja omaksui lopulta saman suunnitellun vanhenemisen käytännön. Esikuvana autojen vuosimalleille pidetään naisten vaatemuodin muutoksia. Charles Babbage kuvaili jo 1800-luvulla tuotteiden vanhenemista teollisen vallankumouksen luomaksi ilmiöksi, jossa koneet korvautuvat uusilla ennen kuin ne kuluvat loppuun.
Suunniteltu vanheneminen, vanhentaminen ja käyttöikä
Suunniteltua vanhenemista käsittelevät artikkelit ovat usein kannanottoja kestävän kehityksen puolesta tai halutaan vastustaa esimerkiksi hehkulamppujen käyttökieltoa, jolloin sen käyttöikä on noussut uutisaiheeksi. Suurimmat hehkulamppujen valmistajat kokoontuivat Sveitsin Genevessä 25. joulukuuta 1924 ja muodostivat kartellin, jossa hehkulampun kestoksi määriteltiin 1 000 tuntia, mikä vastaa noin yhden vuoden käyttöä. Sitä ennen lamppujen kestoikää oli tuotekehityksellä onnistuttu jatkamaan jopa 2 500 tuntiin. Kartellista käytettiin nimeä Phoebus. . Hehkulampun käyttöikä on verrannollinen hehkulangan lämpötilaan ja valotehoon, mikä taas riippuu jännitteestä. Pienemmällä jännitteellä hehkulampun ikää saadaan kasvatettua, mutta samalla valoteho pienenee. Hehkulampun käyttöikää voi pitää parempana esimerkkinä kartellista kuin suunnitellusta vanhentamisesta.
1 000 tuntia on useimmille hehkulampuille järkevä elinikä. Pidempi elinikä voidaan saavuttaa vain tehokkuuden kustannuksella: sähköä haaskautuu enemmän lämmöksi ja valoa syntyy vähemmän. Esimerkiksi oopperan kattolampun vaihtokustannukset voivat olla niin korkeita, että siihen kannattaa käyttää kestävämpää, tehottomampaa lamppua.
Saksalainen puolueeton tuotetestaussäätiö Stiftung Warentest on kyseenalaistanut sen että suunniteltu vanhentuminen olisi yleistynyt. Tutkimuksessaan se totesi, että vuosikymmenen aikana laitteiden käyttöiät ovat pikemminkin vähän pidentyneet. Joiltakin laitteilta kuluttajat eivät edes odota pitkää ikää, vaan vaihtavat esimerkiksi kännykkää tiuhaan tahtiin. Syynä ei ole kuluminen, vaan halu saada uusi, paremmin toimiva laite.
Vanhentaminen on elektronisten tuotteiden valmistuksessa vaihe, jossa tuotteet sijoitetaan joksikin ajaksi, yleensä useiksi tunneiksi, lämpökaappiin ja niissä pidetään virrat päällä. Toimenpiteen tarkoituksena on poistaa heikot tuotteet, sillä joukossa on aina joitakin valmistusvirheellisiä. Tuloksena vanhentamisesta kaikkien siinä olleiden laitteiden käyttöikä lyhenee, mutta niiden laatu saadaan tasaisemmaksi, koska viallisten on havaittu paljastuvan kohtuullisen lyhyen vanhentamisvaiheen jälkeen.
Valmistajat laskevat laitteille käyttöiän. Laskennalliset eliniät ovat todennäköisyyksiä isolle joukolle laitteita: kuinka monta prosenttia enintään vioittuu tietyn ajan kuluessa. Yleensä ei kuitenkaan voida osoittaa, että laite osaisi vioittua itsestään.
Erilaiset tavat suunnitellulle vanhenemiselle
Tuotteiden käyttöiän tahallinen lyhentäminen voidaan jakaa teknologiseen, materiaaliseen ja psykologiseen vanhenemiseen.