cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lutetium
Käyttö
Eräs lutetiumin teksafyriinikompleksi, moteksafiinilutetium, on kliinisissä kokeissa. Sitä tutkitaan käytettäväksi eturauhas- ja rintasyöpien, melanooman, silmänpohjan rappeuman ja sepelvaltimotaudin fotodynaamisissa hoidoissa. Se toimii herkistimenä, joka tuottaa soluille myrkyllisiä happiradikaaleja säteilytettäessä infrapunavalolla. .
Lutetiumia on käytetty douppausaineena gadoliniumgalliumgranaatissa (GGG, Gd3Ga5O12), jota on joskus käytetty tietokoneteknologiassa, tarkemmin magneettisissa kuplamuisteissa.
Biologinen rooli ja käyttöturvallisuus
Lutetiumilla ei ole minkäänlaista biologista roolia eikä se ole kovin myrkyllistä ihmiselle. Sen joidenkin suolojen on tosin todettu kiihdyttävän aineenvaihduntaa. Veteen liukenevat suolat voivat olla lievästi myrkyllisiä suurina annoksina, mutta liukenemattomat eivät ollenkaan. Lutetiumin myrkyllisyydestä ei ole kovin paljon tietoa, joten sen käsittelyyn on suositeltu varovaisuutta.
Lutetiumin yhdisteiden kokonaismääriä ihmiskehossa ei tiedetä tarkalleen, mutta ne ovat hyvin pieniä. Kasvien juuret eivät ota lutetiumia maaperästä juuri lainkaan, joten se ei pääse rikastumaan ravintoketjussa. Eräiden vihannesten lutetiumpitoisuuksiksi on mitattu 10 biljoonasosaa kuivapainosta. Ihmisen ravinnosta saamat määrät ovat todennäköisesti mikrogrammoja vuodessa.
Lutetiumyhdisteiden myrkyllisyys ja käyttöturvallisuus
Lutetiumkloridin akuutiksi myrkyllisyydeksi rotilla on saatu LD50-arvo 315 mg/kg vatsaontelonsisäisesti (intraperitoneaalisesti) ja 7 100 mg/kg suun kautta annosteltuna.
Lutetiumfluoridi ärsyttää ihoa ja on myrkyllistä hengitettynä.
Jauhemainen tai pölymäinen lutetiumoksidi voi olla myrkyllistä hengitettynä tai syötynä.
Lutetiumnitraatti muodostaa tulipalo- ja räjähdysvaaran sitä kuumennettaessa.
Gummandoora
Gummandoora on Selkämeressä Porin Ahlaisten edustalla sijaitseva saari ja samanniminen saaristo. Gummandooran uloimmat saaret kuuluvat Selkämeren kansallispuistoon. Osa saaristoa on myös Natura 2000 -aluetta. Saaristoon lasketaan kuuluvaksi Gummandooraa ympäröivien saarten lisäksi myös etäämmällä sen eteläpuolella sijaitsevia saaria, muun muassa Hylkiriutta, Vähä- ja Iso-Enskeri sekä Seliskeri.
Gummandooran alue on säilynyt lähes kokonaan luonnontilaisena. Saarilla on ainoastaan joitakin kalastajien tukikohtiaan pitämiä mökkejä sekä Selkämeren Veneilijöiden tukikohta, muuten ne ovat rakentamattomat. Seliskerin ja Iso-Enskerin saarissa on Porin kaupungin ylläpitämä retkisatama, lisäksi Iso-Enskerissa on 1,3 kilometrin mittainen luontopolku. Gummandooran eläin- ja kasvilajisto on monipuolista, erityisen arvokkaana pidetään alueen merilinnustoa. Saaret ovat pääosin moreeni- ja hiekkakerrosten peittämiä, eikä paljaita kalliorantoja juurikaan ole.
Semantix
Semantix on pohjoismainen kieliyritys, joka tarjoaa käännös- ja kirjoittajapalveluita, koulutusta ja tulkkauspalveluita. Konsernin nimi on ollut Semantix vuodesta 2006 lähtien, ja se on kasvanut muun muassa yritysostojen kautta. Konsernin ensimmäinen yritys perustettiin vuonna 1969. Konserni työllistää noin 7 000 tulkkia, kääntäjää ja kielikonsulttia. Semantixilla on kuusi konttoria Ruotsissa, neljä Suomessa ja kaksi Norjassa.
Historia
Työperäisen maahanmuuton seurauksena 1900-luvun puolivälissä syntyi tarve korkealaatuisille kielipalveluille, lähinnä kääntämiselle ja tulkkaukselle. Tämän tarpeen tyydyttämiseksi perustettiin vuonna 1969 Eqvator, josta myöhemmin tuli Semantix. Yhtiön nimi ei silloin ollut Eqvator vaan Språksektionen, ja se oli osa hiljattain perustettua Ruotsin maahanmuuttovirastoa (Invandrarverket). Yksityisen elinkeinoelämän kielipalvelujen tarpeisiin perustettiin SpråkCentrum vuonna 1975. Sen jälkeen alan kehitys eteni pienten, tiettyyn alaan erikoistuneiden käännöstoimistojen perustamisella.
1980-luvun aikana kielipalveluja tarjoavat yritykset alkoivat vakiinnuttaa asemaansa siten, että pienemmät käännöstoimistot lyöttäytyivät yhteen. Osana tätä kehitystä syntyi Semantix. Semantixiin yhdistyneitä yrityksiä ovat mm. SpråkCentrum, TolkJouren, Eqvator, ITS Översättningsbyrå, INK Sverige, INK Norge, Lingua Nordica, Interpreto, Languageland ja Explicon.
Semantixin omistaja oli Accent Equity Partners vuosina 2006-2009 ja vuosina 2009-2015 Litorina. Vuodesta 2015 eteenpäin Semantixin on omistanut Segulah.
Luettelo PlayStation Network -peleistä
Tässä on luettelo PlayStation Network -peleistä, jotka voi ostaa PlayStation Storesta.
Saksan itsenäinen sosiaalidemokraattinen puolue
Vuoden 1918 vallankumouksen yhteydessä USPD:n johto oli valmis jakamaan hallitusvastuun oikeistososiaalidemokraattien kanssa. Uudessa hallituksessa eli kansanvaltuutettujen neuvostossa oli kolme edustajaa kummastakin sosiaalidemokraattisesta puolueesta ja puheenjohtajuus oli jaettu Friedrich Ebertin ja Hugo Haasen kesken. USPD:n edustajat kuitenkin erosivat hallituksesta jo joulukuun 1918 lopussa, koska hallitus ei puuttunut armeijan ja Freikorps-joukkojen väkivaltaan vallankumouksellista vasemmistoa kohtaan. USPD sai Weimarin kansalliskokouksen vaaleissa tammikuussa 1919 vain 22 edustajaa, mutta kesäkuun 1920 valtiopäivävaaleissa se kohosi 84:llä edustajallaan valtiopäivien toiseksi suurimmaksi puolueeksi SPD:n jälkeen. Baijerissa USPD:n Kurt Eisner johti paikallista vallankumousta ja tuli 8. marraskuuta 1918 osavaltion pääministeriksi. Eisnerin murha helmikuussa 1919 radikalisoi Baijerin USPD:n, jolla oli merkittävä rooli vuoden 1919 lyhytaikaisessa Baijerin neuvostotasavallassa. Myös Haase murhattiin myöhemmin samana vuonna, mikä vahvisti puolueen sisäistä hajaannusta.
Kiista puolueen liittymisestä kommunistiseen internationaaliin hajotti USPD:n lokakuussa 1920, ja huomattava osa sen jäsenistöstä liittyi uuteen kommunistiseen puolueeseen KPD:hen. Lähes koko jäljelle jäänyt USPD uudelleenyhdistyi SPD:n kanssa syyskuussa 1922. Pieni joukko yhdistymistä vastustaneita aktiiveja perusti uuden puolueen, joka käytti USPD:n nimeä. Tämä mitättömäksi jäänyt puolue yhdistyi vuonna 1931 vastaperustettuun Saksan sosialistiseen työväenpuolueeseen (SAPD).
USPD oli yksi vuonna 1921 muodostetun niin sanotun 2½ internationaalin tärkeimmistä perustajapuolueista.
Once Upon a Time in the North
Once Upon a Time in the North (FD020) on kokkolalaisen Immortal Souls -yhtyeen kaksi CD:tä käsittävä kokoelmalevy, jonka Fear Dark -levy-yhtiö julkaisi digipak-painoksena vuonna 2005. Julkaisu käsittää Immortal Soulsin äänitetyn historian käänteisessä järjestyksessä. Ensimmäisen CD:n kappaleet on masteroinut uudelleen vuonna 2004 Martin Groeneveld Mailmen Studiossa Utrechtissa Hollannissa.
Once Upon a Time in the Northin ensimmäinen CD sisältää kaksi uutta kappaletta, ”Painweighted” ja ”Down in My Grave”, jotka Pete Loisa äänitti OH6AI:ssa, Kokkolassa tammikuussa 2004. ”Painweightedilla” yhtye kokeili matalavireisempiä rytmejä yhdessä tutumman melodisen ilmaisun kanssa. Basisti-laulaja A. Särkiojan mukaan kappaleen sanoituksen innoitus tuli Mika Waltarin novellista ”Leikkaus”. Blues-/metallikappale ”Down in My Grave” kirjoitettiin Ice Upon the Night -albumia varten, mutta kappale jätettiin pois, koska se eroaa tyyliltään kyseisen julkaisun linjasta.
Kokoelmalevyn materiaaliin kuuluvat järjestyksessä EP:t The Cleansing ja Divine Wintertime, Reflections of Doom -demokasetin kappaleet ”Hate Sender”, ”I am Me” ja ”Realm of Hatred” sekä Immortal Souls -demokasetin kappale ”Immortal”. Kappaleista ilmenee yhtyeen kehitys varhaisesta doom metalistaan nykyiseen melodiseen death metaliin. Toinen CD sisältää uudelleenjulkaistun Under the Northern Sky -albumin.
Kahdeksansivuinen kansilehti sisältää ”Painweighted” ja ”Down in My Grave” -kappaleiden sanoitukset, promootiokuvia vuosilta 1994–2002 sekä A. Särkiojan kirjoittaman katsauksen yhtyeen historiaan. Hän kirjoittaa kappaleiden ja sanoitusten taustoista, levytyssessioissa kohdatuista onnistumisista sekä vaikeuksista.
Nirmal Purja
pienoiskuva|Nirmal Purja Nirmal ”Nims” Purja (s. 25. heinäkuuta 1983) on nepalilainen vuorikiipeilijä, jolla on hallussaan lukuisia vuorikiipeilyyn liittyviä ennätyksiä. Purja valloitti vuonna 2019 kaikki 14 yli 8 000 metriä korkeaa vuorenhuippua ennätysajassa, 6 kuukaudessa ja 6 päivässä.
Kun Gurkha-joukoissa nuorempana palvellut Purja ilmoitti yrittävänsä kiivetä korkeimmille huipuille seitsemässä kuukaudessa, lähes kaikki pitivät ideaa mahdottomana. Purja antoi sen vuoksi ennätysyritykselleen nimen ”Project Possible”. Hän valloitti huipuista ensimmäisen, 8 586 metriä korkean Kangchenjungan, 15. toukokuuta 2019. Viimeinen huipuista oli Shishapangma, jonne Purja kiipesi tiimeineen 29. lokakuuta 2019. Netflix julkaisi vuonna 2021 ennätyksen teosta dokumenttielokuvan 14 huippua: Mikään ei ole mahdotonta.
Aiempi nopeusennätyksen haltija oli eteläkorealainen Kim Chang Ho, jolla meni korkeimpien huippujen valloitukseen 7 vuotta, 10 kuukautta ja 6 päivää. Ho ei käyttänyt lisähappea noustessaan vuorille, joten hänen hallussaan on yhä nopein ilman lisähappea suoritettu maailman korkeimpien vuorenhuippujen valloitus.
Purja kuului vuonna 2021 nepalilaisten vuorikiipeilijöiden ryhmään, joka valloitti 16. tammikuuta 2021 ensimmäisinä pahamaineisen K2-vuoren talvella.
Levyke
thumb|200px|3 ½ tuuman levykkeen peruskomponentit: 1. Kirjoitussuoja-aukko 2. Keskiö 3. Suljinläppä 4. Muovinen suojakotelo 5. Paperikiekko 6. Magneettikiekko 7. Levysektori Levyke tai kalvolevy (arkikielessä myös ”disketti”) on magneettinen muistilevy, joka on kiinteässä suojakuoressa. Levykkeitä on käytetty erityisesti tietokoneiden siirrettävinä tiedontallennusvälineinä. Levykkeen kotelon sisällä on ohut rautaoksidilla pinnoitettu muovinen kiekko, joka on pakattu yleensä neliön muotoiseen suojakoteloon. 8 ja 5¼ tuuman levykkeiden (”lerppu” ) kotelo on taipuisa ja 3½ tuuman levykkeiden (”korppu”) kotelo on jäykkä. Levykkeen lukemiseen ja sille tallentamiseen käytetään levykeasemaa.
Nykyisin optiset levyt kuten CD-, DVD- ja Blu-ray-levyt, ulkoiset kiintolevyt sekä USB-muistit ja muistikortit ovat suurelta osin korvanneet levykkeet. Lopullisesti levykkeiden valmistus kuluttajamarkkinoille päättyi maaliskuussa 2011, kun 3½ tuuman levykkeitä viimeisenä valmistanut Sony lopetti tuotannon. Kunnostettuja kierrätyslevykkeitä myydään vielä 2020-luvullakin kuitenkin edelleen teollisuuskäyttöön. Tyypillinen käyttökohde on liikennelentokoneen kaltainen sulautettu järjestelmä.
Historiaa
Ensimmäiset levykkeet kehitti IBM:n tutkimuskeskus San Joséssa 1960-luvun lopussa. Alan Shugart antoi David L. Noblelle tehtävän johtaa kehitystä edulliseen tapaan siirtää mikrokoodipäivityksiä. Muita kehittäjiä olivat Warren L. Dalziel, Ralph Flores ja Herbert Thompson. Levykkeet tarkoitettiin IBM S/370 -suurtietokoneiden käyttöjärjestelmäpäivitysten siirtoon tietokoneen 3330-yksikön kautta. IBM halusi jotain nopeampaa ja kevyempää kuin nauha-asemat. IBM myös osti japanilaiselta Yoshirō NakaMatsilta patentin levyketeknologiaan, jonka hän väitti kehittäneensä jo 1950-luvulla. Kahdeksantuumainen levyke tuli markkinoille 1971.
Alan Shugart siirtyi IBM:ltä Memorexille ja perusti vuonna 1973 yrityksen Shugart Associates. Vastauksena Wang Laboratoriesin pyyntöön halvemmalle tekniikalle Shugart Associates esitteli vuonna 1976 5¼-tuuman levykkeen. SA 400 "Minifloppy" oli kapasiteetiltaan 110 kilotavua. Digital Research lisäsi CP/M-käyttöjärjestelmään tuen levykkeelle. 1980-luvulla Xerox omisti Shugart Associatesin ja sopi Matsushitan kanssa asemien valmistuksesta ja myynnistä.
5¼-asemat olivat kahdeksantuumaista halvempia ja syrjäyttivät pian kahdeksantuumaiset. Vaikka kahdeksan tuuman levykkeet ovat vanhentunutta tekniikkaa, jotkin tahot käyttävät niitä vielä, esimerkiksi Nasan avaruussukkulan varaosien tarkistamisessa käytetyt laitteistot. Suomessa kahdeksan tuuman levykkeitä käytti ainakin IBM S/34 vielä 1980-luvulla.
Mikrotietokoneiden aikakaudella levykeasemat yleistyivät huomattavasti, etenkin CP/M-käyttöjärjestelmän yleistyessä. Vaikka levyjen fyysinen formaatti oli 5¼ tuumaa, eri valmistajien loogiset formaatit eivät olleet pääsääntöisesti yhteensopivia keskenään, mikä vaikeutti tiedon siirtoa tietokoneiden välillä.
Harrastelija- ja kotikäyttöön levykeasema oli pitkään suhteellisen kallis lisälaite – usein kalliimpi kuin itse tietokone. Kotitietokoneet käyttivät 1980-luvulla usein vielä C-kasettia tallennusmedianaan. Muun muassa vuonna 1982 julkaistu, suuren suosion saavuttanut Commodore 64 käytti C-kasettia, mutta vaihtoehtona oli myös 5¼ tuuman levykeasema.
Ensimmäinen Sonyn kehittämää 3,5-tuuman formaattia käyttänyt tietokone oli Sony SMC-70 (1982).
Vuonna 1984 Apple valitsi Sonyn 90 × 94 millimetrin levykeformaatin käytettäväksi Macintosh-tietokoneissaan ja siten pakotti sen standardiformaatiksi Yhdysvalloissa. Formaattia oli käytetty jo Macintosia aiemmin Hewlett-Packardin HP-150:ssä (1983). Tuotetta markkinoitiin sittemmin tuumamitalla 3½, minkä oli tarkoitus painottaa levykkeen pienempää kokoa 5¼″-standardiin verrattuna. Myös IBM siirtyi 3½ tuuman levykkeisiin PS/2-tuotesarjassaan, kun IBM:n aiemmat PC ja AT-mikrotietokoneet olivat käyttäneet 5¼ tuuman levykkeitä.
Microsoftin MS-DOS-käyttöjärjestelmään tuki 3½ tuuman levykkeille tuli versiossa 3.2. 3½ tuuman levykkeistä tuli keskeinen tallennusväline 1980-luvun jälkipuoliskolla PC-tietokoneissa sekä Amigassa ja Atari ST:ssä. Se oli myös MSX-kotitietokonestandardin virallinen levykoko. Vuonna 1989 3½ tuuman levykkeitä myytiin enemmän kuin 5¼-tuumaisia.
Myöhemmin 3½ tuuman levykkeiden tallennuskapasiteetti alkoi jäädä riittämättömäksi. Esimerkiksi vuoden 1994 Microsoft Office 4.3 käsitti 31 levykettä. Myös jotkut tietokonepelit levittäytyivät yli kymmenelle levykkeelle (esim. Monkey Islandin kaltaiset, laajat pelit, vaikkakin ne saattoi usein asentaa myös kiintolevylle). Tämä oli epäkäytännöllistä. Kaikilla 16-bittisten koneiden käyttäjillä ei ollut kovalevyjä, joihin pelin olisi voinut tallentaa, minkä vuoksi monet pelit vaativat toistuvaa levykkeiden vaihtelemista. Tästä syystä esimerkiksi Amigalla lisälevyasema olikin suosittu oheislaite.
Levykkeen fyysinen rakenne
Levyke koostuu magneettisesti herkästä levypinnasta ja suojakotelosta. Levykkeen pyöreä tallennuspinta pyörii suorakaiteen muotoisessa suojakuoressa keskiakselinsa ympäri. Suojakuori suojaa vain kosketukselta; voimakkaita magneettikenttiä vastaan se ei suojaa.
8 ja 5¼ tuuman levykkeissä kuori on taipuisa. Taipuisuudesta johtuu levykkeen lempinimi ”lerppu” (engl. floppy disk). 3½ tuuman levykkeissä suojakuori on kova ja taipumaton, mistä johtuu tällaisen levykkeen lempinimi ”korppu”.
Levykkeiden tyyppejä
Levykkeet luokiteltiin usein nelikirjaimisella merkinnällä, esimerkiksi DSDD. Merkinnän kaksi ensimmäistä kirjainta kertovat, onko levy tarkoitettu yksi- (SS, single side) vai kaksipuoliseen (DS, double side) tallennukseen. Kaksi viimeistä kirjainta kertovat tallennustiheyden: yksinkertainen (SD, single density), korkea (HD, high density), nelinkertainen (QD, quad density) tai ekstra (ED, extra density).
Myöhemmin kaikki levykkeet olivat kaksipuolisia. Levykkeissä luki DS-merkinnän sijaan usein esimerkiksi MFHD (micro floppy high density).
8 ja 5¼ tuuman levykkeet
Lerpun eli 8″:n tai 5¼″:n levykkeen pehmeässä kuoressa on aukko, joka paljastaa levyn pinnan lukupäätä varten.
Kuoressa on myös pieni reikä levyn indeksointia varten, ja levykkeessä vastaavasti reikä (tai useampia). Levyasema voi käyttää tätä reikää kohdistamaan lukemisen tiettyyn kohtaan levyä. Kaikki järjestelmät eivät käyttäneet tätä ominaisuutta, vaan lukivat dataa levyltä kunnes synkronoituivat bittivirtaan (pehmeä sektorointi).
Kuoren reunassa on kolo, joka toimii kirjoittamisen sallivana merkkinä. Levykkeen pystyy kirjoitussuojaamaan peittämällä tämän kolon teipinpalalla. Tyypillisesti levykepakkauksessa on otsikointitarrojen lisäksi kirjoitussuojateippejä. Johtuen valmistusprosessista myös yksipuolisina myydyissä levykkeissä on yleensä magneettinen media molemmilla puolilla. Leikkaamalla levyyn kirjoituskolo myös toiselle puolelle voidaan levykkeen kääntöpuoli hyödyntää yksipuolisessa pehmeää sektorointia käyttävässä levykeasemassa. Tämä oli yleistä 1980-luvulla.
Alla mainitut kapasiteetit ovat levykkeen vapaa tallennustila formatoinnin jälkeen.
8 tuuman levyke (1971)
thumb|8 tuuman levyke.
5¼ tuuman levyke (1976)
thumb|5¼ tuuman levyke (”lerppu”).
3½ tuuman levyke (1984)
Korpun eli 3½ tuuman levykkeen kovassa suojakuoressa on metallinen tai muovinen kirjoituspinnan suoja. Suoja siirtyy sivuun, kun levyke asetetaan levykeasemaan. Suojaan kiinnitetty pieni jousi palauttaa suojan takaisin paikoilleen, kun levyke poistetaan asemasta.
Levykkeen suojakuoren etikettipuolelta katsoen oikeassa yläkulmassa on aukko, jossa on pieni liikkuva muovinpala. Kun aukko on peitetty muovinpalalla, levykkeelle voi kirjoittaa. Kirjoitussuoja otetaan käyttöön avaamalla aukko. Myös vasemmassa yläkulmassa voi olla vastaava aukko, jossa ei kuitenkaan ole liikkuvaa muovinpalaa. Aukko merkitsee, että levyke on suuritiheyksinen (HD, High Density) ja siten kapasiteetiltaan suurempi. Puuttuva aukko merkitsee normaalitiheyksistä (DD, Double Density) levyä.
thumb|3½ tuuman levyke (”korppu”).
Muut levyketyypit
Edellä mainituista kolmesta merkittävimmästä koosta on myös olemassa paranneltuja versioita. Lisäksi on ollut käytössä erikoisempia levykekokoja, kuten Oricissa ja Amstrad CPC:ssä käytetyt 3 tuuman levykkeet.
Mitsumin Quick Disk -formaatti oli käytössä useissa MIDI-yhteensopivissa laitteissa sekä Nintendon Famicom Disk System -laajennuksessa. Formaatti oli muokattavissa ja sitä oli eri kokoja niin fyysisesti kuin tallennuskapasiteetiltaan. right|thumb|250px|[[Famicom Disk Systemin käyttämä Quick Disk -levyke.]]
Suurikapasiteettiset levykejärjestelmät
Iomegan suuremman tallennuskapasiteetin levykkeet Zip 100 ja 250 olivat jossain määrin menestyksekkäitä 1990-luvun lopulla. Samoihin aikoihin esitelty kilpaileva tuote, Imationin LS-120 -levykejärjestelmä (”Superdisk”) ei koskaan yleistynyt siitäkään huolimatta, että sen lukuasema oli alaspäin yhteensopiva 3½-tuumaisten 1,44 Mt:n levykkeiden kanssa.
Sony kehitti MiniDisc-levyistä tietokonekäyttöön soveltuvan MD Data -levyn (kapasiteetti 140 Mt), joita on käytetty tietokoneissa siirrettävinä tallennusvälineinä.
Palladion
thumb|right|Nike ja sotilas Palladionin ympärillä, roomalainen kopio 1. vuosisadalta hellenistisen ajan reliefistä Palladion oli muinainen veistos, jonka on useimmiten kuvattu olleen pieni ja puusta tehty. Se esitti seisovaa Pallas Athenea, joka piti keihästä kädessään. Patsaan uskottiin toimivan kaupungin suojelijana ja estävän vihollisen tunkeutumisen sinne.
Myytti
Kreikkalaisessa mytologiassa kerrotaan, kuinka Ilos, perustettuaan Troijan kaupungin, rukoili Zeusta antamaan hänelle merkin. Hän löysi puisen Pallas Athenen patsaan telttansa edestä. Tarinan mukaan patsaan olisi tehnyt Pallas Athene ja asettanut sen Zeuksen viereen, mutta Zeus olisi heittänyt sen maahan Ate mukanaan Elektran haettua turvaa sen juurelta. Troija pysyi valtaamattomana niin kauan kuin patsas oli siellä.
Roomalaisessa versiossa patsasta ei varastettu Troijasta ennen sen valtausta, vaan Aeneas vei sen kaupungin kukistuttua mukanaan Italiaan. Siellä se asetettiin Roomassa Vestan temppeliin.
Haureus
Nykyään useimpien maiden laeissa, muun muassa Suomen laissa, sekä esiaviollinen seksi että avioliiton ulkopuolinen seksi eivät kumpikaan ole rikollista. Kuitenkin muun muassa alaikäiseen kohdistuva seksi, seksiin pakottaminen sekä seksikaupassa paritus ja seksin osto paritettavilta henkilöiltä tai ihmiskaupan uhreilta ovat laitonta.
Kristinusko
Kristinuskossa haureus on synti kymmentä käskyä vastaan. Uudessa Testamentissa haureus on käännös kreikankielisestä termistä porneia, joka on myös sanan pornografia taustalla. Syrjähypyistä ja aviouskottomuudesta käytettiin kuitenkin toista ilmaisua moikheia. Uskonnollisena terminä haureus voi viitata teologiseen käsitykseen seitsemästä kuolemansynnistä, joista yksi on siveettömyys. Tiukimmillaan myös avoliitossa eläminen luokitellaan haureudeksi. Muun muassa Kansanlähetyksen ääririvit ovat tuominneet avoliiton haureudeksi.
Katolinen kirkko
Katolisen moraalin mukaan lisääntyminen (pyhässä avioliitossa) on yksi seksuaalisen toiminnan ensisijaisista tavoitteista, siksi laajassa merkityksessä kaikki itseään palveleva seksuaalinen toiminta on haureutta. Laajassa merkityksessä se sisältää itsensä tyydyttämisen (masturboinnin), sodomian (homoseksuaalisuuden ja eläinseksin), insestin, aviorikoksen ja avioliiton ulkopuolisen tai esiaviollisen seksin ja rahaa vastaan harjoittettavan seksin (prostituutio).
Tuomas Akvinolainen ja Alphonsus Liguori opettivat molemmat, että myös suuseksi on haureutta eli kuolemansyntiä.
Islam
Avioliiton ulkopuolinen seksi (haureus) on ehdottomasti kielletty islamissa. Joissakin muslimimaissa, kuten Saudi-Arabia, Pakistan, Afganistan, Iran, Kuwait, Malediivit, Marokko, Oman, Mauritania, Qatar, Sudan ja Jemen kaikki avioliiton ulkopuolinen seksuaalinen toiminta on laitonta.
Pete Wilson
Peter Barton "Pete" Wilson (s. 23. elokuuta 1933 Lake Forest, Illinois) on yhdysvaltalainen lakimies ja republikaanisen puolueen poliitikko. Uransa aikana Wilson on toiminut muun muassa Yhdysvaltain senaattorina ja Kalifornian kuvernöörinä.
Ura
Vuosina 1967–1971 Wilson istui Kalifornian lainsäädäntöelimen alahuoneessa, eli edustajainhuoneessa. Vuosina 1971–1983 hän toimi San Diegon pormestarina, vuosina 1983–1991 Yhdysvaltain senaattorina ja vuosina 1991–1999 Kalifornian 36. kuvernöörinä.
Kuvernöörinä Wilson tiukensi Kalifornian rikoslakia allekirjoittamalla three strikes -lain, jossa säädettiin rikoksentekijöiden pakolliseksi rangaistukseksi vähintään 25 vuoden elinkautisen rangaistuksen kolmannen kerran rikoksentekijöille. Wilson tuki myös teloitusten aloittamista osavaltiossa 25 vuoden moratorion jälkeen. Ensimmäinen kuolemaan tuomittu vanki Robert Alton Harris teloitettiin San Quentinin kaasukammiossa huhtikuussa 1992. Yhteensä viisi ihmistä teloitettiin Wilsonin hallinnon aikana. Wilson kannatti Proposition 187 -lakiehdotusta, joka olisi estänyt laittomia siirtolaisia saamasta julkista terveydenhuolta, koulutusta tai muita palveluja osavaltiossa.
Wilson toimi Arnold Schwarzeneggerin vuoden 2003 kuvernöörivaalikampanjan varapuheenjohtajana.
Yksityiselämä
Wilson on ollut naimisissa vaimonsa Gayle Edlundin kanssa vuodesta 1983 lähtien. Hänellä on kaksi lapsipuolta.
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 2008
26. jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut pelattiin Ghanassa 20. tammikuuta – 10. helmikuuta 2008. Turnauksen voitti Egypti.
Joukkuekohtaiset
* = pudotuspeleissä
Maalipörssi
5 maalia 4 maalia 3 maalia 2 maalia
Fazal Ilahi Chaudhry
Fazal Ilahi Chaudhry (1904−1982) oli pakistanilainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä vuosina 1973-1978. Hän oli koulutukseltaan lakimies. Hän aloitti politiikassa toimimisen jo vuonna 1931 Brittiläisessä Intiassa. Ilahi valittiin Pakistanin kansalliskokoukseen vuonna 1962, sen puhemieheksi 1972 ja kansalliskokous valitsi hänet presidentiksi vuonna 1973. Hän erosi vuonna 1978 jouduttuaan riitoihin sotilasjohtaja Zian kanssa.
Risin’ Outlaw
Risin' Outlaw on Hank Williams III:n vuonna 1999 julkaistu debyyttialbumi.
Jäänmurtaja Jääkarhu
Jääkarhu oli suomalainen Merenkulkuhallituksen höyrykäyttöinen jäänmurtaja, joka oli käytössä vuosina 1926-1972.
Suunnittelu ja hankinta
Suomeen vuonna 1918 kaapattu jäänmurtaja Wäinämöinen oli jouduttu Tarton rauhansopimuksen perusteelle luovuttamaan syksyllä 1922 Virolle. Wäinämöisen menetys jätti suuren loven Suomen jäänmurtajalaivastoon, josta puuttui tehokas, leveää uomaa murtava alus.
Suomen puuteollisuus alkoi näihin aikoihin, 1920-luvun alkuvuosina, lisätä vientiään Atlantin takaisiin maihin. Kuljetukset tapahtuivat meritse, ja tätä liikennettä hoitavat suuret valtamerialukset alkoivat liikennöidä yhä tiheämmin Suomen satamiin ympäri vuoden. Talviliikenteen ongelmana oli, että suomalaisten valtionjäänmurtajien avaama uoma oli näille aluksille usein liian kapea. Aluksia avustamaan tarvittiin joko kaksi murtajaa, tai vaihtoehtoisesti ränni oli avattava kahteen kertaan, mikä sitoi resursseja ja hidasti avustusta. Eduskunta varasikin vuoden 1923 lisäbudjetissa ensimmäiset määrärahat uuden avomerijäänmurtajan hankkimista varten.
Aluksen perussuunnittelu annettiin Merenkulkuhallituksen yli-insinööri Ossian Tybeckin ja laivanvarustaja K. Albin Johanssonin tehtäväksi. Päälähtökohtana alukselle oli vähintään 18 metrin leveys. Aluksen muut mitat määräytyivät sen perusteella. Suunnittelijoiden työn pohjana oli nelisen vuotta käytössä ollut Wäinämöinen.
Piirustukset ja erittelyt olivat jo vuoden 1923 alussa niin pitkällä, että tarjouskilpailu voitiin aloittaa. Merenkulkuhallitus sai aluksesta kaikkiaan 24 tarjousta muun muassa saksalaisilta, hollantilaisilta, ranskalaisilta, ruotsalaisilta ja englantilaisilta telakoilta. Kilpailun voitti hollantilainen, Rotterdamissa sijaitseva telakka Machiehefabriek en Scheepswerf van P. Smit Jr.. Sen tekemä tarjous oli halvimpia, 26 miljoonaa silloista markkaa. Lisäksi suomalaiset varustamot pitivät telakkaa hyvämaineisena. Se oli rakentanut FÅA:lle neljä talviliikenteeseen soveltuvaa kauppa-alusta. Sopimus aluksen rakentamisesta allekirjoitettiin alkuvuodesta 1924.
Tekniikkaa
Suuremman kokonsa lisäksi Jääkarhussa oli monia teknisiä uudistuksia aiempiin murtajiin verrattuna.
Öljylämmityksen ansiosta Jääkarhun lämmittäjien työolosuhteet olivat myös huomattavasti inhimillisemmät entiseen verrattuna. Raskaan ja pölyisen hiilen lapioinnin sijaan lämmittäjien tehtävänä oli öljypolttimien käyttö ja valvonta. Työn kevennyttyä lämmittäjien määrä oli noin puolet pienempi kuin vastaavassa hiililämmitteisessä aluksessa. Kattiloiden sytyttäminen ja sammuttaminen kulloinkin tarvittavan konetehon mukaan oli myös helpompaa, joten aluksen käyttö oli taloudellisempaa.
Aluksessa oli myös molemmilla sivuilla kallistustankit, kuten Wäinämöisessäkin. Näiden avulla alusta saatiin kallistettua viisi astetta kymmenessä minuutissa jommallekummalle puolelle. Niiden avulla alus voitiin irrottaa kovissa jääoloissa. Lisäksi aluksen pituussuuntaista trimmiä saatiin muutettua niin ikään vesipainolastin avulla.
Jääkarhun miehistön majoitustilat olivat ajanmukaisia. Yhteisten skanssien sijasta aluksen kansi- ja konemiehet asuivat neljän hengen hyteissä. Kun yhden vahdin kansi- ja konemiehistö pystyttiin majoittamaan omiin hytteihinsä, parani myös miehistön lepomahdollisuus. Taloushenkilökunta ja päivämiehet oli majoitettu kahden hengen hytteihin.
Myös aluksen mahdollinen sotilaallinen käyttö oli huomioitu jo rakennusvaiheessa. Jääkarhussa oli valmiina kannella paikat tykkien asentamiseksi, ja keulan ja perän varastotilat voitiin muuttaa tarvittaessa ammusvarastoiksi.
Kaikesta huolimatta laivatekniikan kehitys kulki nopeasti eteenpäin ja dieselmoottorit tekivät tuloaan. Jääkarhu olikin viimeinen Suomeen hankittu höyrykäyttöinen jäänmurtaja.
Rakentaminen ja käyttöönotto
Uusi murtaja laskettiin vesille ja kastettiin keväällä 1925. Rakennustyöt jatkuivat aina seuraavan vuoden alkupuolelle saakka, ja Jääkarhu oli valmis koeajoihin tammikuussa 1926.
Koeajoissa aluksen todettiin täyttävän kaikki sille hankintasopimuksessa asetetut edellytykset, öljylämmitystä lukuun ottamatta. Ongelmana oli öljyn ja ilman mittasuhteiden yhteensovittaminen riittävän tehokkaan palamisen aikaansaamiseksi. Siinä telakka ei yrityksistä huolimatta onnistunut. Aluksen koneteho jäi siten alhaisen höyrynpaineen vuoksi vaadittua alhaisemmaksi. Siksi Merenkulkuhallituksen vastaanottokomitea ei suostunut ottamaan alusta vastaan ennen kuin vika olisi korjattu.
Koska murtajalle olisi kuitenkin jo samana keväänä ollut Suomessa tarve, asiasta päätti lopulta Suomen hallitus. Telakka sitoutui säätämään öljylämmityksen kohdalleen seuraavana kesänä. Ratkaisu oli tyydyttävä, joten Jääkarhu otettiin virallisesti vastaan ja liitettiin Merenkulkuhallituksen laivastoon 2. maaliskuuta 1926. Kotimatkalle kohti Suomea alus lähti seuraavana päivänä, ja se saapui Hankoon 8. maaliskuuta 1926.
Jääkarhu herätti Suomessa runsaasti mielenkiintoa sekä lehdistössä että yleisön keskuudessa suuren kokonsa, konetehonsa ja teknisten ominaisuuksiensa takia. Lehdistö ylisti alusta monenlaisilla superlatiiveilla kutsuen sitä jopa maailman voimakkaimmaksi jäänmurtajaksi. Väite ei kuitenkaan pitänyt paikkaansa, sillä Venäjällä oli tuohon aikaan suurempi, 15 000 hevosvoiman tehoinen, murtaja Svjatogor.
thumb|250px|Jäänmurtaja Jääkarhu Hangon satamassa.
Jääkarhun arkea
Koska Jääkarhun käyttökustannukset olivat muita jäänmurtajia korkeammat, sen käyttöä pyrittiin säännöstelemään. Normaalisti se lähti avustustehtäviin viimeisenä murtajista ja lopetti ne keväisin ensimmäisenä. 1920- ja 1930-luvuilla Suomella oli vain kaksi varsinaista talvisatamaa (Hanko ja Turku), jotka pidettiin auki kaikkina talvina. Jääolosuhteiden salliessa avustettiin liikennettä usein kuitenkin myös Helsinkiin, Kotkaan, Raumalle ja Mäntyluotoon. Jääkarhu avusti liikennettä kuitenkin etupäässä Suomenlahdella.
Polttoaineena Jääkarhu käytti 1930-luvun loppupuolelta lähtien virolaisesta öljyliuskeesta valmistettua polttoöljyä.
Avustusmatka Tanskan salmiin
Sydäntalven koittaessa vuonna 1929 koko Itämeri jäätyi kauttaaltaan niin, että jopa Kielin kanava joudittiin sulkemaan liikenteeltä. Ainoat liikennöitävät reitit Itämereltä ulos kulkivat Tanskan salmien kautta, joissa jääolosuhteet olivat myös erittäin vaikeat. Muiden Itämeren maiden tapaan Suomikin lähetti alueelle jäänmurtaja-apua. Jääkarhu lähti 24. helmikuuta 1929 Helsingistä kohti Tanskaa pari viikkoa kestäneelle avustusmatkalle. Matkan aikana Jääkarhu avusti yli kolmeakymmentä kauppa-alusta ja saapui Suomeen tulossa olleen saattueen kanssa Hankoon 12. maaliskuuta.
Sota-aika
Talvisodan syttyessä Jääkarhu aseistettiin muiden jäänmurtajien tapaan tykein, ja alus liitettiin Merivoimien alaiseen jäänsärkijälaivueeseen. Jäänmurtajien päätehtävä oli sama kuin rauhankin aikana, talvimerenkulun turvaaminen. Toiminta-alue kuitenkin muuttui. Sotatoimien takia ulkomaille suuntautuva meriliikenne hoidettiin saatettuna Turun ja Pohjanlahden satamien kautta. Talvisodan päätyttyä Jääkarhu osallistui Hangon evakuointiin.
Vaikka lähes kaikille muille suomalaisille jäänmurtajille sattui sodan aikana vahinkoja, Jääkarhu selvisi sekä talvi- että jatkosodasta lähes ilman vaurioita. Alusta pommitettiin moneen otteeseen, ja helmikuussa 1940 se ajoi merenkulku-upseerin erehdyksen takia kahdesti miinoitettua jääränniä pitkin, mutta miinat eivät kuitenkaan räjähtäneet. Hyvän onnensa takia alusta alkoivat jotkut nimittää "Lentäväksi Hollantilaiseksi."
Tapio Honkamaa
Tapio Honkamaa syntyi talouspäällikkö Touko Honkamaan ja opettaja Anna-Liisa Nummelinin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1977 on Ulla Hujanen. Honkamaa tuli ylippilaaksi 1974 ja valmistui filosofian maisteriksi Jyväskylän yliopistosta 1985, jossa hän myös suoritti MBA-opinnot 2003.
Jäänmurtaja Jääkarhu
Sotakorvauksena Neuvostoliitolle
Jatkosota päättyi syyskuussa 1944. Välirauhansopimuksen mukaan Jääkarhu jouduttiin luovuttamaan Neuvostoliitolle ensimmäisten sotakorvausten mukana. Alus lähti saman vuoden joulukuussa kohti Leningradia, ja se luovutettiin Neuvostoliitolle yhdessä Voiman kanssa 24. helmikuuta 1945.
Neuvostoliitossa Jääkarhu sai nimen Sibrjakov. Murtaja avusti 1950- ja 1960-luvuilla edelleen pääosin liikennettä Suomenlahdella, välillä myös Suomen aluevesillä. 1950-luvulla alus peruskorjattiin rakentajatelakalla Rotterdamissa, jolloin muun muassa sen kansirakennetta muutettiin.
Tapio Honkamaa
Lestijoki -lehden toimittaja Honkamaa oli 1982–1984, Pieksämäen Lehden 1984–1985 ja Iisalmen Sanomien 1985–1988. Honkamaa oli Keskisuomalaisen taloustoimituksen esimies 1988–1997, Taloussanomien uutispäällikkö 1997–1998 ja Kauppalehden toimituspäällikkö 1999–2006.
Jäänmurtaja Jääkarhu
Sotakorvauksena Neuvostoliitolle
Sibrjakov palveli Neuvostoliiton jäänmurtajalaivastossa vuoteen 1972 asti. Keväällä 1972 alus myytiin romuksi Italiaan, ja se saapui La Speziaan 16. lokakuuta 1972.
Aiheesta muualla
Lyhytelokuva: Jäänmurtaja Jääkarhu Helsinkiin. Tuotanto / Production: Veikko Itkonen. Yle Elävä arkisto
Kiirastuli (runokokoelma)
Kiirastuli on runoilija Yrjö Jylhän tunnetuin runokokoelma. Se julkaistiin välirauhan aikana vuonna 1941. Runot käsittelevät inhimillisyyttä sodan kauheuksien keskellä, sotaa edeltävää ja sodanjälkeistä aikaa. Jylhä oli mukana talvisodassa komppanianpäällikkönä Taipaleen lohkolla, ja runoilijan omat kokemukset näkyvät runoissa. Vuonna 1951 julkaistiin lyhennetty ja Erkki Tantun kuvittama painos.
Tapio Honkamaa
Honkamaa nimitettiin Länsi-Savon päätoimittajaksi 2006. Hän joutui jättämään tehtävän joulukuussa 2013. Tämän jälkeen Honkamaa toimi ensin toimittajana Keskisuomalaisessa ja sen jälkeen Keskisuomalainen-konserniin kuuluvassa Sisä-Suomen Lehdessä päätoimittajana.
Tästä tehtävästä Honkamaa erosi 2015 lähteäkseen Mikkeliin suunnitellun sotahistoriakeskushankkeen päälliköksi, mutta palasi takaisin sanomalehtityön pariin keväällä 2017 ryhtyessään Mikkelin Kaupunkilehden päätoimittajaksi ja lehteä kustantavan yhtiön toimitusjohtajaksi.
Kiirastuli (runokokoelma)
Kokoelman tunnettuja runoja ovat muun muassa jouluruno Pyhä yö, joka on alluusio jouluevankeliumista. Kirvesmies Joosepille ja tämän vaimolle Marjatalle syntyy jouluna poikalapsi, ja Jooseppi muiden sotilaiden kanssa rintamalla hiljentyy joulua viettämään:
Tapio Honkamaa
Tammikuussa 2014 Honkamaa haki Etelä-Savon maakuntajohtajan paikkaa, mutta veti maaliskuussa hakemuksensa pois, kun poliittista tukea ei löytynyt.
Tapio Honkamaan veli on kenraaliluutnantti evp. Sakari Honkamaa.
Kiirastuli (runokokoelma)
Paljon lainattu runo on Kaivo, jossa haavoittunut sotilas vaikeroi ja pyytää vettä. Toveri lähtee luotisateeseen kaivoa kohti, mutta kuolee matkalla. Runon lopuksi haavoittuneen sanat toistuvat vielä kerran:
Inhimillisyyttä käsittelevä Kohtaus metsässä kertoo toisiaan tähtäävien vihollissotilaiden kohtaamisesta metsässä.
Nimi on enne
Nimi on enne on Kuningasidea-yhtyeen 5. syyskuuta 2014 julkaistu toinen studioalbumi. Albumi nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan 11:nneksi.
Albumilla oleva ”Oma pää” -kappale julkaistiin singlenä jo kesäkuussa 2013. Albumin virallinen ensimmäinen single ”Pohjolan tuulet” julkaistiin kuitenkin vasta 16. toukokuuta 2014. Kappale menestyi etenkin radiosoitossa, sillä se oli kesällä 2014 viisi peräkkäistä viikkoa radioiden soitetuin kappale.
Drumliini
thumb|320px|Drumliini hiekkarannan taustalla.
Drumliini on jääkauden muodostama pitkänomainen moreenista muodostuva maastonkohouma. Drumliinit syntyivät mannerjäätiköiden edetessä lähellä jäätikön etenevää reunaa, kun moreeniainekset kasautuivat sukkulanmuotoisiksi kohoumiksi, jotka olivat jäätikön liikesuunnan mukaisia.
Drumliinit voivat olla useita kilometrejä pitkiä. Niillä on usein kalliosydän.
Drumliinit ovat yleinen pinnanmuoto myös Suomessa, ja niitä voi esiintyä joko yksittäin tai laajoina kenttinä. Muun muassa monet Savon, Pohjois-Karjalan ja Kainuun korkeat, luode–kaakko-suuntaiset mäet ovat drumliineja, ja muodoltaan virtaviivaisia drumliinimäkiä esiintyy yleisesti myös eteläisessä ja läntisessä Suomessa.
thumb|230px|Drumliineja kaaviokuvassa thumb|230px|Lukuisia muinaisten jäätikkövirtojen mukaisesti suuntautuneita drumliineja Waynen piirikunnassa, läntisessä New Yorkin osavaltiossa, Yhdysvalloissa (varjostettu [[digitaalinen maastomalli| korkeusmallin karttakuva).]]
Drumliinien synty
Drumliinien synnystä on ollut monia teorioita. Drumliinien synnystä on esitetty ainakin kolme käsitystä, joiden mukaan synnyn on aiheuttanut 1) este, 2) liian suuri pohjamoreenilasti tai se, että 3) drumliinit olisivat muuntuneet aikaisemmista kasautumista, esimerkiksi reunamoreeneista. Yleensä uskotaan, että drumliinit ovat syntyneet mannerjäätikön alle, kun jäätikön kuljettamaa moreenia on kerrostunut esimerkiksi kiven, kallion tai vanhan harjun ympärille ja taakse. Muodoltaan virtaviivainen drumliini muistuttaa hieman pituussuuntaan halkaistua kananmunaa tai sikaria, jossa näkyy tylppä ja terävä pää. Drumliinin pitkä halkaisija on lähes jäätikön virtauksen suuntainen. Tylppä, jäätikön tulosuuntaan osoittava pää on yleensä jyrkempi. Menosuuntaan jatkuu asteittain madaltuva "moreenihäntä", joka voi haarautua. Joidenkin drumliinien pinnassa on vakomaisia painumia. Tylppä pää voi olla poispäin viettävän suojasivunkin puolella tai drumliini voi olla molempiin suuntiin asteittain madaltuva. Drumliinilla on kallio- tai moreeniydin. Joidenkin drumliinien arvellaan jossain vaiheessa muokkautuneen jäätikön railossa olevan veden vaikutuksesta. Drumliineja esiintyy runsaspohjamoreenisilla, melko tasaisilla alueilla.
Drumliinien muotoja
thumb|230px|Drumliineja [[Saksan Friedrichshafenissa. Kuvan etualan drumliini on katettu asuinrakennuksilla.]] Drumliiniparvet voivat olla lievästi viuhkaantuvia kymmenien tuhansien drumliinien kenttiä. Drumliinit ovat yleensä useita satoja metriä pitkiä ja 5–10 metrin korkuisia.
Suurimmat drumliinit ovat 90–120 metriä korkeita, 2–7 kilometriä pitkiä ja 0,5–2 kilometriä leveitä.
Suomessa on drumliinikenttiä muun muassa Pieksämäen lähistöllä sekä muualla Savossa. Kuusamossa on myös vakoutuneita drumliineja, kuten muuallakin Koillismaalla. Pre-cragit eli vastasivun drumliinit ovat sellaisia, joiden kalliosydän on takana. Näiden uskotaan olevan kuluneita drumliineja.
Suomen ja tiettävästi koko Euroopan suurin drumliini on Haukivuorella Etelä-Savossa sijaitseva Saksalanharju.
Työntekijäin ryhmähenkivakuutus
Työntekijäin ryhmähenkivakuutus on suomalaisten työmarkkinajärjestöjen sopimukseen perustuva vakuutusjärjestely, josta maksetaan työntekijän kuollessa korvaussumma hänen perillisilleen. Työntekijäin ryhmähenkivakuutuksen tarkoituksena on turvata perheen välitön toimeentulo puolison tai lasten huoltajan kuoleman jälkeen. Vakuutuksen perusteella maksetaan vakuutussumma vakuutuksen ottaneen työnantajan palveluksessa olleen työntekijän kuoltua. Kuolemantapauskorvauksen edunsaajia ovat vainajan puoliso sekä alle 22-vuotiaat lapset.
Korvaus maksetaan kaikista kuolemantapauksista kuoleman syystä riippumatta. Velvollisuus vakuutuksen ottamiseen koskee kaikkia työnantajia, joita sitovassa työehtosopimuksessa on tai joiden alalla voimassa olevassa yleisessä valtakunnallisessa työehtosopimuksessa on ryhmähenkivakuutusta koskevat määräykset. Ryhmähenkivakuutuksen ovat velvollisia ottamaan sellaiset työnantajat, joiden solmimassa työehtosopimuksessa on määräys tällaisesta vakuutuksesta. Vakuuttamisvelvollisia ovat lisäksi työnantajat, joiden toimialalla on vakuuttamismääräyksen sisältävä yleinen valtakunnallinen työehtosopimus. Merkitystä ei ole sillä, onko työnantaja järjestäytynyt työnantajajärjestöön vai ei.
Vakuutuksia myöntävät suomalaiset henkivakuutusyhtiöt. Vakuutusmaksu määrätään samasta palkkasummasta kuin entisen lakisääteisen tapaturmavakuutuksen eli nykyisen työtapaturma- ja ammattitautivakuutuksen vakuutusmaksu.
Vakuutusyhtiöt tilittävät keräämänsä vakuutusmaksut Työntekijäin Ryhmähenkivakuutuspoolille. Korvaukset käsitellään Tapaturmavakuutuskeskuksessa (www.tvk.fi).
Korvaussummat määritellään vuosittain. Voimassa olevan korvaustaulukon voi tarkistaa Työntekijäinryhmähenkivakuutussivuilta. Vakuutuskorvausta korotetaan, mikäli kuolleella on lapsi tai mikäli kuolema on sattunut tapaturmaisesti. Vuonna 2020 tai sen jälkeen tapahtuneesta kuolemasta leskenosuus on 4 660–16 720 euroa. Määrä riippuu kuolleen työntekijän iästä. Lapsen osuus on noin 7 500 euroa.
Moskovan Spartak
Moskovan Spartak tarkoittaa seuraavia Moskovassa toimivia urheiluseuroja:
Kållandsö
Kållandsö on Ruotsin suurimman järven, Vänernin, toiseksi suurin saari Torsön jälkeen. Noin 57 neliökilometrin laajuinen saari sijaitsee Lidköpingin kunnan alueella. Se on hyvin suosittu veneilijöiden keskuudessa, varsinkin lähistöllä sijaitsevan laajan Ekensin saariston vuoksi. Saaren nähtävyyksiin kuuluu myös keskiaikainen Läckön linna, joka on avoinna yleisölle.
Hokkanen
Hokkanen on suomalainen sukunimi. Nimen tunnettuja kantajia ovat:
Werner Wejp-Olsen
Werner Wejp-Olsen (7. tammikuuta 1938 Brønshøj, Tanska – 15. marraskuuta 2018), nimimerkiltään WOW, oli tanskalainen sarjakuvapiirtäjä.
Wejp-Olsen valmistui journalistiksi 1959. Ensimmäiset sarjakuvansa hän piirsi 1955. 1970-luvulta lähtien hän käsikirjoitti Disneyn tarinoita ja asui vuodesta 1989 Massachusettsissa.
Wejp-Olsenin omia sarjakuvia ovat Peter og Perle, joka ilmestyi Jyllands-Postenissa vuodesta 1966, Felix vuodesta 1972, päivittäinen Fridolin vuodesta 1974 Berlingske Tidendessa, Krimi-quiz (Tarkastaja Vaaran rikospähkinä) eli myöhemmin Dick Danger päähenkilönsä mukaan. Myöhempiä sarjakuvia Granny and Slowpoke, Momsemor, The Tales of Hans Christian Andersen ja Trendz on julkaistu Tanskassa ja Yhdysvalloissa.
Arne von Schoultz
Arne Martin Ormelie von Schoultz (10. marraskuuta 1874 Viipurin maalaiskunta - 3. toukokuuta 1957 Oslo) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Puškin (kaupunki)
Kaupunki on syntynyt ruotsalaisen Saaren moision paikalle, joka venäjän kielessä muotoutui ensin nimeksi Sarskoje Selo eli ”Saaren kylä” ja sittemmin muotoon  Tsarskoje Selo  eli ”Tsaarin kylä”. Inkerinsuomalaiset ovat käyttäneet paikkakunnasta nimitystä Saari.
Arne von Schoultz
Henkilöhistoria
Arne von Schoultzin vanhemmat olivat insinööri, valtiopäivämies Karl Fredrik Sebastian von Schoultz ja Henriette Florence von Schoultz. Insinööri, valtiopäivämies Constantin Runo Georg von Schoultz oli hänen veljensä.
Puškin (kaupunki)
Kaupungin historiaa
pienoiskuva|250px|[[Katariinan palatsi, Bartolomeo Rastrelli 1752–1757]] 1700-luvun alussa Pietari I lahjoitti kylän ensin ruhtinas Aleksandr Menšikoville. Vuodesta 1710 lähtien sen omisti Pietarin vaimo Katariina I. Vuodesta 1725 lähtien Saari toimi Venäjän keisarien kesäasuntona. 1700-luvulla rakennettiin suuri palatsi- ja puistoalue.
Jo 1700-luvun alkupuoliskolla palatsialueen koillispuolelle syntyi pieni esikaupunki, joka kasvoi huomattavasti 1770-lukuun mennessä. Katariina II yritti rajoittaa esikaupungin kasvua perustamalla sen lähelle uuden Sofijan kaupungin. Vuonna 1808 Sofija lakkautettiin ja liitettiin Saareen, joka sai samana vuonna kaupunginoikeudet. Vuosina 1811–1843 Saaressa toimi kuuluisa Tsarskoje Selon lyseo, jossa opiskelivat mm. runoilijat Aleksandr Puškin ja Anton Delvig sekä dekabristi Wilhelm Küchelbecker. Vuonna 1837 Pietarin ja Saaren välille rakennettiin Venäjän ensimmäinen rautatie.
Vuonna 1918 palatsi- ja puistoalueesta tehtiin museo ja kaupunki sai nimen Detskoje Selo eli ”Lasten kylä”. Vuonna 1937 Venäjän kansallisrunoilijan Aleksandr Puškinin kuoleman satavuotisjuhlallisuuksien yhteydessä kaupungille annettiin nimi Puškin. Toisen maailmansodan saksalaismiehityksen aikana pahoin tuhoutunut palatsikokonaisuus on sodan jälkeen rakennettu pääosin ennalleen.
Palatsi- ja puistoalueet
vasen|pienoiskuva|250x250px|Aleksanterin palatsi, [[Giacomo Quarenghi 1792-1796]] pienoiskuva|left|250px|Cameronin galleria, [[Charles Cameron ]] Puškinin palatsi- ja puistoalueen ytimen muodostaa Katariinan palatsi, joka oli alun perin Pietari I:n puolisoa varten rakennettu pienehkö kaksikerroksinen rakennus. Vuosina 1744–1748 palatsia laajensivat arkkitehdit Aleksei Kvasov ja Savva Tševakinski. Vuosina 1752–1757 arkkitehti Bartolomeo Rastrelli suunnitteli siitä suurenmoisen barokkipalatsin, jonka sisustamiseen osallistuivat mm. Charles Cameron ja Vasili Stasov. Palatsin sisätiloista upeimpia ovat Suuri sali, Taulusali sekä sodan aikana ryöstetty Meripihkahuone, joka on nykyään luotu uudelleen. 1780–1790-luvuilla palatsin vasempaan päätyyn liitettiin Cameronin suunnittelemat klassistiset Cameronin galleria, Akaattihuoneet ja Riippuva puutarha. Oikea pääty yhdistettiin Ilja Nejelovin suunnittelemaan ja Stasovin vuonna 1811 uudistamaan lyseorakennukseen.
1720–1860-luvuilla luotiin Katariinan, Aleksanterin ja Babolovon puistot, Alapuisto sekä Maatilapuisto, joiden yhteispinta-ala on noin 600 hehtaaria. Katariinan palatsia ympäröivät geometrisen säännölliset alueet liittyvät laajoihin maisemapuistoihin. Puistoalueilla on Giacomo Quarenghin vuosina 1792–1796 suunnittelema uusklassinen Aleksanterin palatsi, joka rakennettiin Katariina II:n käskystä hänen pojanpojalleen Aleksanteri I:lle. Rakennus on symmetrinen ja julkisivussa on rivi valkoisia korinttilaispylväitä. Alueella on myös lukuisia paviljonkeja (esim. vuosina 1743–1754 rakennettu Eremitaasi eli Erakkomaja, arkkitehdit Bartolomeo Rastrelli ja Mihail Zemtsov), lampia, kanavia, muistomerkkejä ja veistoksia.
Muita nähtävyyksiä
Puškinin kaupungissa ovat säilyneet barokkityyliset Ratsuväen talot (1752–1753, arkkitehti Tševakinski), lukuisia klassistisia rakennuksia kuten Stasovin 1820-luvulla rakentamat Maneesi, Tallirakennus ja Suuri kasvihuone, puinen Kitajevin talo, Pyhän Johanneksen katolinen kirkko ja egyptiläisaiheinen kaupunginportti. 1910-luvulla Katariinan palatsin pohjoispuolelle rakennettiin keisarin vartiojoukkoja varten venäläistyylinen ns. Fjodorovin esikaupunki. 1900-luvulla Puškin laajentui etupäässä pohjoista ja etelää kohti. Sodanjälkeisistä rakennuksista erottuu vuosina 1948–1950 pystytetty monumentaalinen rautatieasema. Nykyään kaupunkiin rakennetaan Venäjän uuden eliitin asuinalueita.
Entisessä lyseorakennuksessa toimii Aleksandr Puškinille omistettu lyseomuseo. Kitajevin talossa, jossa Puškin vietti vaimonsa kanssa kesän 1830, on hänelle omistettu huvilamuseo. Kaupungissa on myös useita toimivia ortodoksikirkkoja sekä entinen saksalainen kirkko, joka vuonna 1977 luovutettiin Inkerin ensimmäisen uudelleen perustetun luterilaisen seurakunnan käyttöön. Nykyään Puškinin luterilainen seurakunta on osa Inkerin evankelis-luterilaista kirkkoa.
Kaupunginosat ja kylät
Puškinin kaupunkiin kuuluvia historiallisia kaupunginosia ja kyliä ovat Detskoselski, Hynnisi eli Humalasaari , Hyvösi , Kappisi , Kurkela , Lyysmäki , Muikkola , Novaviesti , Rönölä ja Sofija. Eräissä kylissä asui ennen toista maailmansotaa inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Tuutarin ja Venjoen luterilaisiin seurakuntiin.
Sotilastukikohta
Vuonna 2014 Pietarin lähellä olevaa Puškinin lentotukikohtaa oltiin varustamassa moderneilla, myös yöoperaatioihin varustelluilla Mil Mi-28N (Night hunter)-taisteluhelikoptereilla.