cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aquincumin museo
Aquincumin museo koostuu ulkoilmamuseosta ja kahdesta näyttelyrakennuksesta. Ulkoilmamuseo ja sen alueelle rakennettu vanhempi näyttelyrakennus on yleisölle avoinna huhtikuusta lokakuuhun. Uudempi museorakennus, jossa on pysyvä näyttely, on auki ympäri vuoden. Museossa käy vuosittain yli 35 000 vierailijaa, joista suurin osa on koululaisia ja opiskelijoita. Kesän sesonkiaikaan siellä käy myös paljon ulkomaisia turisteja. Pysyvän näyttelyn lisäksi museossa on vaihtuvia näyttelyä, ja siellä järjestetään erilaisia tapahtumia ja koulutustilaisuuksia.
Kiistat sukupuolipronomineista
Englannin kielessä
Kanadalainen psykologi Jordan Peterson nousi julkisuuteen vastustettuaan kanadalaista C-16-lakialoitetta, joka olisi tehnyt väärän persoonapronominin käyttämisestä rangaistavaa. Petersonin mukaan autoritäärisyys alkaa kontrolloimalla kansalaisten ideologista ja kielellistä aluetta.
Englannin kielessä uusia kehitettyjä persoonapronomineja ovat: they, e/ey, per, ve, ze ja zie. Näistä ze ja per ovat peräisin Marge Piercyn feministisestä scifi-romaanista Woman on the Edge of Time (1976).
Aquincumin museo
Historiaa
Aquincumin jäännökset löydettiin 1700-luvun lopulla. Sieltä löydettyjä esineitä oli ensimmäistä kertaa näytteillä vuonna 1867 Unkarin paviljongissa Pariisin maailmannäyttelyssä. Vuonna 1876 pidettiin 8. kansainvälinen antropologian ja arkeologian kongressi, ja sen osanottajat kävivät tutustumassa Aquincumin raunioihin. Aquincumin rauniot suojattiin hallinnollisella päätöksellä 1878 ja järjestelmälliset kaivaukset aloitettiin pian. Vuonna 1889 alkoi ilmestyä vuosikirja “Budapest régiségei”, jossa kaivauksien ja tutkimusten tulokset julkistettiin.
Aluksi kaivauksissa löydetyt esineet asetettiin näytteille Unkarin kansallismuseoon, mutta vuonna 1885 tärkeimmät löydöt olivat erikseen esillä kansallisessa näyttelyssä. Tämä näyttely sai osakseen suurta huomiota myös kansainvälisesti, ja koska esineitä oli niin paljon, Aquincumiin päätettiin perustaa oma museo. Museo avattiin yleisölle 10. toukokuuta 1894. Sen perustaja ja ensimmäinen johtaja oli Bálint Kuzsinszky, joka oli johtanut kaivauksia vuodesta 1882.
Kiistat sukupuolipronomineista
Muut kielet
Ruotsin kielen hen-pronomini on ollut osa Ruotsin Akatemian sanalistaa vuodesta 2015 lähtien. Samana vuonna Ahvenanmaan maakuntapäivät hyväksyi lakialoitteen, jolla hen-pronominista tuli virallista kieltä uusissa ajokorttilainsäädännössä. Pronominin käyttö on ollut pitkään hieman yleisempää Ruotsin mediassa kuin Suomessa.
Aquincumin museo
Historiaa
Museorakennus osoittautui pian liian pieneksi, joten jo kaksi vuotta myöhemmin 1896 siihen lisättiin kaksi siipeä osana unkarilaisten maahantulon tuhatvuotisjuhlia. Näyttelytilan koko on säilynyt siitä lähtien samana. Kiviesineiden kokoelma lapidarium perustettiin 1902 ja sitä laajennettiin vuosina 1904 ja 1928.
Kiistat sukupuolipronomineista
Muut kielet
Kiinan kieleen pyrittiin tuomaan 1900-luvun alussa, osittain eurooppalaisten kielten vaikutuksesta, oma kolmannen persoonan pronomini kuvaamaan naisia. Tämä pronomini 她 [tā] äännettiin samalla tavalla kuin pronomini 他, joka viittasi molempiin sukupuoliin.
Aquincumin museo
Historiaa
Kuszinszky kuoli 1938, ja seuraavaksi johtajaksi tuli Lajos Nagy. Museota suunniteltiin laajennettavaksi, mutta sota esti työn toteuttamisen. Vuonna 1945 museoalue vaurioitui kaasutehtaan pommituksissa, jolloin 40 % museorakennuksesta kärsi vaurioita ja viisi pommia putosi suoraan raunioihin. Tuohon aikaan löydöksistä osa oli näytteillä Károlyin palatsissa, ja niistä viidesosa tuhoutui sodan aikana. Károlyin palatsissa avattiin kuitenkin ensimmäinen näyttely sodan jälkeen vuonna 1947, ja myös Aquincumin museo avattiin seuraavana vuonna. Toisen maailmansodan jälkeen museon johtajana oli János Szilágyi.
Vuonna 2000 avattiin Aquincumin museon laajennus, jonka jälkeen pysyvää näyttelyä on voitu pitää auki myös talvisin. Pysyvä näyttely on esillä hiljattain kunnostetussa, uusklassiseen tyyliin rakennetussa ”sähkömuuntajatalossa”, joka on itsekin suojelukohde. 2000-luvulla myös vanhan museon julkisivua on entisöity ja raunioalueen informaatiojärjestelmää uusittu. Nykyisin museon johtajana on Paula Zsidi.
Museon kokoelmat
thumb|Aquincumin urkujen rekonstruktio. thumb|Aquincumin museon lapidarium.
Ulkoilmamuseo
Ulkoilmamuseon sisäänkäynti on lähellä Szentendreen vievän rautatien Aquincum-nimistä pysäkkiä. Ensimmäinen tärkeä monumentti on forumilla sijainneen basilikan jäännökset. Itä-länsisuuntaisen päätien toisella puolella on esiin kaivettu laaja julkinen kylpylä. Siitä voi tunnistaa kassakopin, pukeutumishuoneet sekä kylmän, lämpimän ja kuuman veden altaat. Lämmitysjärjestelmä oli rakennettu lattian alle, jota pylväät kannattelivat, ja kanaviin seinien sisälle. Vesi kylpylään tuli terveyslähteestä. Kylpylän lähellä oli suuri kauppahalli, sen itäpuolella toinen kylpylä uima-altaineen ja sitten suuri asuintalo, jonka huoneista pääsi pylväin reunustetulle pihamaalle. Omistajan on täytynyt olla rikas, koska talossa oli erillinen päärakennus, jonka nyrkkeilijöitä kuvaava mosaiikkilattia on nähtävillä suojakannen alla. Kylpylän takana on näkemisen arvoinen, luolaa muistuttava Mithran temppeli.
Pysyvä näyttely
Pysyvässä näyttelyssä ovat esillä arvokkaimmat löydöt, joita kaivauksissa on tehty. Ensimmäisessä salissa on Aquincumia ja Pannoniaa esittävä kartta sekä alttarien ja jumalten patsaiden jäännöksiä. Toisessa salissa mielenkiintoisia esineitä ovat terra sigillata -keramiikasta tehdyt astiat ja pronssiset pienoisveistokset, jotka ovat kulkeutuneet Pannoniaan valtakunnan eri puolilta. Niiden joukossa on ihastuttava pronssiveistos, joka esittää mustaa orjapoikaa. Näytteillä on myös työkaluja, joita roomalaiset maanviljelijät ja tienrakentajat ovat käyttäneet. Kolmas sali on varattu käsityölle ja kaupalle. Huomattavia ovat puinen lipas, joka on säilynyt koskemattomana, ja savenvalajan uuni. Neljäs sali sisältää taiteen ja kulttuurielämän muistoja. Uskonnollinen elämä on esitteillä viidennessä salissa, missä kannattaa panna merkille Mithran alttari, joka on säilynyt koskemattomana, ja varhaiskristittyjen kulttiesineet.
Lapidarium
Kiviesineiden kokoelmassa eli lapidariumissa on yli tuhat luetteloitua esinettä, kuten hautakiviä, sarkofageja, rakennusten koristeita, patsaita ja jonkin verran myös käyttöesineitä, kuten hiomakiviä. Lapidarium on yksi suurimpia Euroopassa Italian ulkopuolella.
Lapidariumin esineet eivät kerro vain Aquincumin historiasta, vaan ne ovat merkittävä tiedonlähde myös kansainvälisille antiikin ajan tutkimukselle. Yli puolet luetteloiduista esineistä sisältää kaiverruksia, jotka on julkaistu alan kirjallisuudessa. Veistetyistä monumenteista suurin osa on reliefeillä koristeltuja hautakiviä, hautarakennelmia ja sarkofageja. Joukossa on myös erilaisia rakennuselementtien koristeita, kuten pylväänpäitä ja jalustojen osia. Joskus monumenteista on löydetty erilaisten maalausten jäänteitä. Kolmiulotteiset veistokset ovat muun muassa hautapatsaita ja jumalien, keisareiden tai konsuleiden patsaita. Veistokset on tehty paikallisesta kalkkikivestä, mutta joukossa on myös maahantuotuja marmoriesineitä. Lapidariumin veistokset voidaan ajoittaa keisariajalle, vuosille 200–400.
Kirjasto
Museolla on myös oma kirjasto, joka on avattu vasta vuonna 1992, mutta joka perustuu jo ennen sotia toimineen museon kirjaston kokoelmiin. Kokoelmista huomattavan osan muodostaa museon perustajan Bálint Kuzsinszkyn yksityiskirjasto, jonka Kuzsinszkyn leski lahjoitti museolle 1939. Viime aikoina kirjaston kokoelmat ovat karttuneet sekä vaihdossa muiden kirjastojen kanssa että ulkomailta saatujen lahjoitusten avulla. Kirjaston tärkeimmät aihealueet ovat Budapestin alueen antiikin aikainen historia, etenkin Aquincumin kaupunki ja sen sotilaallinen, taloudellinen, sosiaalinen ja arkkitehtoninen historia. Kirjasto on tarkoitettu lähinnä henkilökunnan käyttöön, mutta siellä on myös rajallinen lainausmahdollisuus.
Muut museot
Aquincumin museon lisäksi roomalaisajan raunioita ja niistä löydettyjä esineitä on nähtävillä kahdessa pienemmässä museoissa. Linnoituksen sotilaskylpylä Thermae Maiores on näyttelykohteista vanhin, sillä se avattiin yleisölle jo kohta löytämisensä jälkeen 1700-luvun lopussa. Sotilaskylpylän museo avattiin sodan jälkeen uudelleen 1964, ja vuonna 1984 sitä laajennettiin lisää. Herkuleksen huvilan museo avattiin yleisölle vuonna 1967. Kummatkin museot suljettiin vuonna 1987 ylläpito-ongelmien vuoksi, mutta Herkuleksen huvila avattiin uudelleen 1994 ja sotilaskylpylä 1999. Kuten varsinainen Aquincumin museo, nekin ovat nykyään hallinnollisesti osa Budapestin historian museota. Sotilaskylpylän museo sijaitsee Flórian-aukiolla, ja siellä on nähtävillä lämmitysjärjestelmä sekä kylmän ja kuuman veden altaan. Herkuleksen huvila on melko lähellä, Meggyfa- ja Vihar-katujen kulmassa sijaitsevan koulun pihalla, ja siellä on nähtävillä Herkulesta esittävä mosaiikki, jota pidetään kauneimpana Aquincumista löydettynä ehjänä mosaiikkina.
Myös Contra Aquincumissa ja sotilaskaupungissa on ollut omat museonsa, mutta nekin suljettiin vuonna 1987, eikä niitä sen jälkeen ole avattu yleisölle. Lisäksi Aquincumista löydettyjä esineitä on nähtävillä Budapestin historian museon päänäyttelytilassa Budan linnassa ja Unkarin kansallismuseossa. Kansallismuseossa on yli 250 Aquincumin alueelta löydettyä kiviesinettä. Budan linnassa on näytteillä muun muassa osia sillasta, joka yhdisti Hadrianuksen palatsin mantereeseen.
Lettokilpisammal
Lettokilpisammal (Cinclidium stygium) on kilpisammalten sukuun kuuluva sammal.
Ulkonäkö
Lettokilpisammal on väriltään voimakkaan punainen ja sen varrella on ritsoideja. Sen lehdet ovat soikeita, terävä ja suippokärkisiä. Lehden reuna on hampaaton. Vaikka lettokilpisammal on yksikotinen, sillä on melko harvoin itiöpesäkkeitä.
Levinneisyys
Lettokilpisammalta kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla ja etenkin viileällä vyöhykkeellä sekä Tulimaassa. Suomessa pohjoisessa yleinen ja etelässä alueellisesti uhanalainen. Pohjanmaalla ja Pohjois-Karjalan ja Kainuun alueella se on luontoarvoja osoittava laji.
Elinympäristö
Lettokilpisammal kasvaa runsasravinteisten lettojen väli- ja rimpipinnoilla, lähteiden ympäristössä ja muilla kosteilla kalkkipitoisilla paikoilla.
2826 Ahti
2826 Ahti on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi Yrjö Väisälä vuonna 1939. Pikkuplaneetta sai nimensä suomalaisen mytologian Ahdin mukaan. Ennen nimeämistään asteroidi tunnettiin tunnuksella 1939 UJ. Ahti kiertää asteroidivyöhykkeen ulko-osissa ja sen läpimitta on noin 37 kilometriä.
Ming Xiaolingin mausoleumi
32.06028°N, 118.83444°W
thumb|right|300px|Ming Lou, Ming Xiaoling mausoleumin päärakennus
Ming Xiaolingin mausoleumi on Ming-dynastian ensimmäisen keisarin Hongwun hautamuistomerkki. Se sijaitsee Purppuravuoren eteläpuolella Nanjingin vanhan keskustan itäpuolella. Kertomuksen mukaan ryöstäjien harhauttamiseksi ja varsinaisen hautapaikan suojaamiseksi hautajaisten aikaan kaupungin porteilta lähti 13 identtistä kulkuetta.
Mausoleumin rakentaminen alkoi Hongwu-keisarin eläessä vuonna 1381 ja se valmistui vuonna 1405, jolloin keisariksi oli noussut hänen poikansa Yongle. Töihin osallistui 100 000 työläistä ja kustannukset olivat valtavat. Mausoleumin ympärille pystytettiin yli 22,5 kilometriä pitkä muuri ja töitä valvoi 5 000 sotilasta.
Kultainen portti ja neliökaupunki
Uskotaan, että keisari Yonglen alkuperäisenä tarkoituksena oli pystyttää huomattavasti suurempi steela. Työt suuremman steelan rakentamiseksi aloitettiin vuonna 1405 Yangshanin louhoksella, joka sijaitsee noin 10 km mausoleumista itään. Keskeneräinen steela on edelleen louhoksessa, koska sen siirtäminen osoittautui mahdottomaksi.
Toisin kuin Pekingissä sijaitsevissa Ming-haudoissa, Nanjingin Sifangchengissä ei ole kattoa, koska se tuhoutui Taiping-kapinan aikana.
Pyhä tie
"Pyhä tie" on 1800 metriä pitkä tie, joka alkaa Sifancheng-paviljongin läheltä. Tie jakautuu kahteen osaan: elefanttitiehen ja Wengzhongin tiehen. Elefanttitien varrelle on sijoitettu 12 paria kivestä veistettyjä eläimiä (leijonakoiria, xiezhiä', kameleita, elefantteja, qilinejä'' ja hevosia). Näiden tehtävänä on vartioida hautaa. Näiden jälkeen on pylväs, jonka nimi on kiinaksi huabiao. Tämän jälkeen alkaa Wengzhong-tie, jonka varrelle on sijoitettu neljä paria virkamiehiä ja kenraaleita.
Lingxingin portti
Wengzhongin tien päässä sijaitseva Lingingin portti tuhoutui kauan sitten, mutta rakennettiin uudelleen vuonna 2006.
Keskusalue
Mausoleumin keskusalueelle saavutaan "Siviilien ja sotilaiden portin" Wen Wu Fang Menin kautta. Portin ulkopuolelle sijoitettuun kivipylvääseen on kaiverrettu Qing-dynastia aikainen paikallishallinnolle annettu määräys haudan suojelemiseksi. Portin sisällä on halli, jossa sijaitsee 5 steelaa. Keskimmäinen steela on sijoitettu kilpikonnan päälle ja siihen on kaiverrettu neljä kiinalaista merkkiä "治隆唐宋". Merkit kirjoitti Qing-dynastian keisari Kangxi kolmannella etelä-Kiinaan suuntautuneella tarkistusmatkallaan vuonna 1699. Tekstin on tulkittu viittaavan Ming-dynastian perustajan Zhu Yuanzhangin merkittävyyteen yhtä tärkeänä (tai jopa tärkeämpänä) kuin Tang- ja Song-dynastian perustajat.
Paviljongin takana on aiemmin ollut muita rakennuksia, mutta useimmat niistä ovat nykyään raunioina, joista alkuperäinen loisto on kuitenkin vielä nähtävissä. Keisari ja hänen kuningattarensa haudattiin savesta tehtyyn tumulukseen, joka oli halkaisijaltaan 400 metriä. Haudan nimi oli "Yksinäisen lohikäärmeen mäki" (Du Long Fu). Kivimuuri, jonka päällä on tasanne on puoliksi upotettuna tumuluksen etuseinään. Hautaa ympäröivään kivimuuriin on kaiverrettu 7 kiinalaista merkkiä, jotka kertovat haudan olevan keisari Ming Taizun (keisari Hongwun kunnoittava nimitys).
Haudan eteläpuolella sijaitseva mäki "Luumunkukkavuori" on Wu-kuningaskunnan kuninkaan Sun Quanin hauta. Tämän takia Pyhä tie ei ole suora.
Myöhäisempi historia
Mausoleumi vaurioitui 1800-luvun puolivälin Taiping-kapinassa. mutta se korjattiin kapinaa seuranneella keisari Tongzhin aikakaudella.
Alue kuuluu yhdessä Pekingin pohjoispuolella sijaitsevien Ming-hautojen kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kolmannen kilpikonnan arvoitus
thumb|Keskeneräinen kilpikonna ja steela
Vuonna 1999 löydettiin Sifanchengistä 100 metrin päästä kaakkoon (ja vielä lähempää Tšiang Kai-šekin vaimon Soong Mei-lingin huvilaa keskeneräinen kilpikonna ja steela. Kilpikonna, joka on suurempi kuin Shengden tai keisari Kangxin steelojen alla olevat, ja siihen liittyvä kaivertamaton steela on ajoitettu varhaiselle Ming-kaudelle. Niiden rakentaminen ja hylkääminen on herättänyt historioitsijoissa runsaasti spekulointia ja runsaasti erilaisia teorioita.
Keskeneräinen kilpikonna ja tyhjä steela on sijoitettu hautamuistomerkin itäpuolelle sijoitettuun puistoon.
Saigonin taistelu (1968)
Saigonin taistelu oli Vietnamin sodan aikaisen tết-hyökkäyksen aikainen taistelu Etelä-Vietnamin pääkaupunki Saigonin hallinnasta 31. tammikuuta – 31. maaliskuuta 1968. Vietkongin ja Pohjois-Vietnamin asevoimien epäonnistui lopulta saavuttaa päätavoitteitaan Saigonissa, mutta ne valtasivat useita kohteita kaupungin sisällä sitä puolustavilta etelävietnamilaisilta ja yhdysvaltalaisilta joukoilta. Kohteet vallattiin lopulta takaisin ja hyökkääjät olivat kärsineet suuret tappiot. Mediahuomio oli Yhdysvalloissa hyvin kriittistä, millä oli lopulta huomattavat poliittiset vaikutukset itse sodan kulkuun.
Tausta
thumb|vasen|Kaupungin etelävietnamilaisia puolustajia. Yhdysvallat oli siirtänyt vastuun Etelä-Vietnamin pääkaupunki Saigonin puolustuksesta Etelä-Vietnamin asevoimille 15. joulukuuta 1967. Kaupunki oli tähän mennessä säästynyt Vietnamin sodan suuremmilta hävityksiltä. Pohjois-Vietnam suunnitteli kuitenkin suurta hyökkäystä etelävietnamilaisia ja amerikkalaisia joukkoja vastaan ympäri Etelä-Vietnamia. Kenraali Võ Nguyên Giáp suunnitelma oli aluksi houkutella yhdysvaltalaisjoukot pois Etelä-Vietnamin kaupungeista, jonka jälkeen vietnamilaisena uutenavuotena eli tết toteutettaisiin hyökkäysten sarja asutuskeskuksiin. Monien etelävietnamilaisten sotilaiden oletettiin lähtevän lomille uudenvuoden päivänä. Toisaalta Saigoniin saapui juhlapäiväksi suuri joukko vietnamilaisia muualta maasta. Tilanne oli otollinen soluttaa vietkongin taistelijoita itse kaupunkiin jo ennen taistelujen alkua. Monet vietkongin taistelijat ryhmittäytyivät eri hotelleihin, joilla he esittivät tavanomaisia matkailijoita. Osa oli pukeutunut etelävietnamilaisiin sotilasasuihin. Aseita joukkoja varten oli salakuljetettu Saigoniin useiden kuukausien ajan.
Giápin suunnittelema harhautus näytti toimivan hieman ennen taistelujen alkua. Yhdysvallat oli siirtänyt merkittäviä määriä sotilaitaan Kambodžan raja-alueen operaatioihin, joita aiottiin laajentaa vielä entisestään. Operaatioiden laajennus olisi merkinnyt vain muutamien amerikkalaisyksiköiden jäämistä Saigoniin. Kenraaliluutnantti Frederick C. Weyand alkoi kuitenkin epäillä kommunistien aikeita. Hänen mielestään Kambodžan rajalla tapahtui liian vähän yhteenottoja, kun taas tiedustelu tiesi radioliikenteen kiihtyneen Saigonin alueella. Weyand tiedotti Military Assistance Command, Vietnamin (MACV) komentaja kenraali William C. Westmorelandia epäilyksistään 10. tammikuuta 1968. Westmoreland antoi Weyandin siirtää joukkoja Saigonin alueelle. Weyandin ansioista taistelujen alkaessa Saigonissa oli 27. pataljoonaa kaavaillun 14:ta sijaan taistelujen alkaessa. Etelävietnamilaisista joukoista kaupungissa oli 5. Rangers.
Kommunistien komentajana Saigonissa toimi kenraaliluutnantti Trần Văn Trà. Hänen kanssaan toimi vietkongin poliittinen komissaari ja Pohjois-Vietnamin armeijan kenraalimajuri Trần Độ. Heidän alaisuudessaan oli kaikkiaan 35 pataljoonaa, jotka oli järjestetty yhdeksi pohjoisvietnamilaiseksi ja kahdeksi vietkongin divisioonaksi.
Taistelu
thumb|vasen|Sotilaspoliiseja suurlähetystöllä. thumb|vasen|Chợ Lớnin aluetta taistelujen jälkeen. Kommunistien tavoitteena oli lamauttaa Etelä-Vietnamin hallinto ja kannustaa kansa yleiseen kapinaan. Saigonissa joukkojen tuli vallata Saigonin hallintorakennukset, Chợ Lớnin kiinalainen kaupunginosa, tykistö- ja panssarivaunuvarikko Gò Vấpissa, Tân Sơn Nhứtin lentotukikohta, Saigonia ja Long Bìnhia yhdistävä Saigonin silta, sekä Biên Hòa valtatie 1:n varrella. Saigonin ympärillä olevat joukot estäisivät amerikkalaisia 1. jalkaväkidivisioonaa ja 25. jalkaväkidivisioonaa yrittämästä tukea kaupungin puolustajia.
Tết-hyökkäys alkoi yhteysongelmien takia päivää kaavailtua aikaisemmin 30. tammikuuta 1968. Yhteysongelmat liittyivät suunnitelman salassapitoon. Taistelut alkoivat ympäri Etelä-Vietnamia. Westmoreland asetti toisaalla tapahtuvien hyökkäysten takia amerikkalaisjoukot korkeaan hälytystilaan ennen Saigonin taisteluja. Saigonissa taistelut alkoivat presidentinpalatsilla tết-hyökkäyksen virallisena alkuhetkenä kello 01.30 31. tammikuuta. Muutamia minutteja myöhemmin hyökättiin Yhdysvaltain suurlähetystölle, jonka jälkeen taistelut levisivät edelleen ympäri kaupunkia. Hyökkääviä vietkongin sotilaita oli Saigonissa noin 5 000 ja heitä tukivat pohjoisvietnamilaiset joukot Saigonia ympäröivällä maaseudulla.
Vaikka Weyand oli lisännyt joukkojen määrää Saigonin alueella, itse kaupungin keskustassa oli vain pieni osasto merijalkaväen sotilaita. Muut amerikkalaiset kaupungissa eivät olleet varsinaisia taistelujoukkoja. Kuusikerroksiseen lähetystöön iskettiin käsiasein, kranaatinheittimin ja räjähtein. Rakennusta puolustanut merijalkaväki ja sotilaspoliisi vastasivat tuleen. Puolustajien onnistui estää hyökkääjiä etenemästä itse rakennukseen, mutta heitä ei saatu ajettua pois sen tuntumasta. Yhdysvaltain lähetystöllä saivat nopeasti surmansa kaksi amerikkalaista sotilaspoliisia, joiden onnistui kuitenkin surmata hyökkäävän vietkongin pataljoonan komentaja ja apulainen. Yhdysvaltain lähetystön ohella hyökkäysten kohteeksi joutuivat myös sen liittolaismaiden Etelä-Korean ja Filippiinien lähetystöt.
thumb|[[Tân Sơn Nhứtin taistelussa kaatuneita vietkongin sotilaita.]] Samaan aikaan käytiin kiivaita taisteluja Tân Sơn Nhứtin lentotukikohdalla. Tukikohdan yhteydessä oli MACV:n tukikohta. Kenraali Westmoreland oli Tân Sơn Nhứtissa taistelujen alettua. Westmoreland evakuoitiin tukikohdan bunkkeriin ja hän joutui siirtämään monia keskusjohdon tehtäviä Long Bìnhin armeijan tukikohdalle. Satoja vietkongin sotilaita murtautui itse lentotukikohtaan pioneerien onnistuttua avaamaan aukkoja sen puolustusvarustuksiin. Yhdysvaltojen ilmavoimien valmiusjoukkojen onnistui kuitenkin torjua hyökkäys. Vauriot ilmavoimien koneille tukikohdassa jäivät lopulta pieniksi.
Aamun koittaessa vietkong oli vallannut suuria osia Saigonista. Heidän hallussaan oli kokonaan esimerkiksi Chợ Lớn kiinalainen kaupunginosa. Kadut olivat täyttyneet kaatuneiden sotilaiden ja siviilien ruumiista. MACV oli pyytänyt tukea 25. jalkaväkidivisioonalta Củ Chissa Saigonsita luoteeseen Tân Sơn Nhứtin tullessa uhatuksi. Ensimmäiset everstiluutnantti Glenn K. Otisin joukot iskivät kommunistien hyökkäyksen taakse aamulla kello 06.00, mikä pysäytti hyökkäyksen joksikin aikaa. Long Bìnhin ja Biên Hòan suunnalla vietkongin 5. divisioona iski yhdysvaltalaista 9. jalkaväkidivisioonaa vastaan. Noin kello 06.30 vietkongin onnistui räjäyttää ammusvarasto Long Bìnhissa. Tappiot jäivät pieneksi, mutta räjähdys kuului ja näkyi useiden kilometrien päähän. Biên Hòassa etelävietnamilaiset ja heitä tukevat amerikkalaiset joukot kävivät rajuja katutaisteluja vietkongia vastaan.
Amerikkalaisten vahvistuksien saapuessa Saigonin tärkeimmät kohteet vallattiin lopulta takaisin ja suurin osa hyökkääjistä kaupungin valtaosassa oli ajettu kaupungin ulkopuolelle keskipäivään 31. tammikuuta mennessä. Vietkong piti kuitenkin edelleen hallussaan Chợ Lớnin kaupunginosaa, jonne oli myös paennut taistelijoita muista kaupunginosista. Yksi alueen tärkeimmistä kohteista oli Phú Thọn ravirata. Vietkong pystyi hallitsemaan tärkeää katujen solmukohtaa, minkä lisäksi rata olisi ollut mahdollinen laskeutumispaikka amerikkalaisille helikoptereille. Hyökkäys ravirataa kohti alkoi aamulla 31. tammikuuta. 13.00 amerikkalaiset olivat edenneet parin korttelin päähän raviradasta, mutta hyökkäys tyrehtyi vietkongin asemiin. Hyökkäys jatkui samana päivänä helikopterien ilmatuen avulla ja lopulta ravirata vallattiin. Saman yönä saatiin vahvistuksia helikopteilla raviradalle.
Etelä-Vietnamin armeijan joukot aloittivat lopulliset yritykset vallata kaupunginosa 5. helmikuuta. Poliittisista syistä vastuu valtauksesta annettiin etelävietnamilaisille ja amerikkalaisjoukot vedettiin pois paikalta. Vain muutamaa päivää myöhemmin amerikkalaiset palasivat etelävietnamilaisten pyynnöstä. Suurin osa kaupunkia vallattiin 7. maaliskuuta mennessä. Satunnaisempia yhteenottoja käytiin kuitenkin vielä maaliskuun loppuun saakka. Kuuluisaksi tullut valokuva, jossa Saigonin poliisipäällikkö Nguyễn Ngọc Loan teloittaa vietkongin jäseneksi epäillyn vangin otettiin 1. helmikuuta.
Seuraukset
thumb|Kuolleita amerikkalaisia sotilaspoliiseja (paareilla) ja vietkongin taistelijoita (taustalla). Suurempi tết-hyökkäys päättyi joitakin viikkoja Saigonin taistelujen jälkeen. Saigonissa vietkong ja pohjoisvietnamin armeija eivät saavuttaneet yhtäkään päätavoitteistaan ja samalla ne olivat kärsineet raskaita tappioita. Vietkongin johtava poliittinen upseeri Saigonissa Trần Văn Đắc loikkasi vietkongin puolelta. Yhdysvalloissa tết-hyökkäys oli saanut valtavaa mediahuomiota. Erityisen paljon uutisoitiin suurlähetystön taisteluista Saigonissa. Negatiivisella uutisoinnilla oli huomattavat poliittiset vaikutukset.
Vapaudenpatsas
Vapaudenpatsas, varsinaiselta nimeltään Vapaus valaisee maailmaa , on suuri naishahmoa esittävä patsas New Yorkin edustalla Liberty Islandin saarella. Patsas on Ranskan kansan lahja Yhdysvalloille juhlistamaan Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksesta 1776 alkanutta maiden välistä ystävyyssuhdetta. Monumenttia ehdotti ranskalainen Édouard de Laboulaye vuonna 1865, ja hän ja kuvanveistäjä Frédéric Auguste Bartholdi yhdessä suunnittelivat patsaan. Ranskalaiset tekivät itse patsaan kuparista, raudasta ja teräksestä ja vastasivat sen kokoamisesta Yhdysvalloissa, ja yhdysvaltalaiset tekivät jalustan. Vapaudenpatsas paljastettiin 28. lokakuuta 1886.
Vapaudenpatsas esittää Vapauden jumalatarta. Sen vasemmassa kädessä on lakitaulu, jossa lukee Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen päivämäärä, oikeassa kädessä on valistuksen soihtu, ja vasemmalla jalallaan jumalatar talloo rikkoutuneita kahleita. Patsaan naishahmo on 46 metriä korkea ja koko patsas jalustoineen 93 metriä korkea. Patsas tuli tunnetuksi paitsi vapauden symbolina, myös siitä, että se toivotti New Yorkiin vuosina 1886–1924 laivalla saapuneet miljoonat siirtolaiset tervetulleiksi.
Rakenne, mitat ja väri
thumb|Vapaudenpatsas sisältä nähtynä. Kuvassa näkyy sen keskuspyloni, kierreportaat sekä tapa, jolla runko on yhdistetty kuparilevyihin. Vapaudenpatsaan sisällä oleva ristikkorakenne on putlattua rautaa ja ruostumatonta terästä. Sen keskellä on nelijalkainen ristikkotorni, jonka sisällä on kierreportaat. Sisätornin jalat on yhdistetty vaaka- ja diagonaalisuuntaisella ristikolla, ja se on yhdistetty ulompaan ristikkokehykseen. Patsaan pinta on 2,4-millimetriseksi pakotettua kuparipeltiä, joka on kiinnitetty ulompaan kehykseen yli 300 000 niitillä. Patsaassa on 28 tonnia kuparia yli 300 levynä, ja se oli aikansa suurin kuparirakennelma. Jalustan seinät ovat enimmillään kuuden metrin paksuiset. Jalusta valettiin betonista ja päällystettiin graniittilohkareilla. Sen julkisivussa on pylväskoristeluja.
Patsas on nykyisin väriltään vihreä. Sen alkuperäinen väri oli kuparinruskea, mutta se alkoi patinoitua vuonna 1900, ja patsas oli kokonaan vihreä vuoteen 1906 mennessä. Patsaan soihtu on kullattu.
Laboulayen ajatus
thumb|upright=0.6|left|[[Édouard de Laboulaye, Vapaudenpatsaan ideoija.]] Ajatuksen patsaasta keksi ranskalainen Yhdysvaltain-ystävä, presidentti Abraham Lincolnin ihailija, lain ja politiikan tutkija Édouard de Laboulaye (1811 –1883 ). Vuoden 1848 vallankumouksessa Ranska oli luopunut monarkiasta, mutta vuonna 1852 keisari Napoleon III otti vallan itselleen. Ranskan liberaalit, joihin Laboulaye lukeutui, pitivät Yhdysvaltoja esimerkkinä maasta, joka oli pystynyt luomaan vakaan nykyaikaisen tasavallan.
Laboulaye oli julkaissut vuosina 1855–1866 kolmiosaisen teoksen Yhdysvaltain historiasta. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua hän julkaisi artikkelin ”Yhdysvallat ja Ranska”. Laboulaye korosti artikkelissa maiden välistä historiallista sidettä, joka juonsi juurensa Yhdysvaltain vapaussotaan. Laboulaye ihaili erityisesti ranskalaista kenraalia Lafayettea, joka oli osallistunut vapaussotaan. Yhdysvaltain Pariisin-konsulikenraali John Bigelow levitti Laboulayen artikkelia pamflettina ympäri Eurooppaa ja Yhdysvaltoja. Laboulaye ei itse koskaan käynyt Yhdysvalloissa, mutta häntä arvostettiin siellä suurena Amerikan-ystävänä, ja hän sai Harvardin yliopiston kunniatohtorin arvon 1864.
Bartholdin suunnitelma
thumb|upright=0.6|[[Frédéric Auguste Bartholdi, Vapaudenpatsaan suunnittelija.]] Vapaudenpatsaan suunnittelija Frédéric Auguste Bartholdi (1834–1904) oli tavatessaan Laboulayen jo arvostettu kuvanveistäjä. Bartholdi kertoi vuonna 1885 rahankeräystapahtuman pamfletissaan, että Laboulaye kuvaili ensimmäiseksi ajatustaan yhteistyönä rakennettavasta monumentista vuonna 1865 järjestämillään päivällisillä, joilla Bartholdi oli mukana.
Vapautta ja tasavaltalaisuutta juhlistavaa patsashanketta ei voinut aloittaa vielä 1860-luvulla Ranskan poliittisen tilanteen vuoksi. Bartholdi alkoi kuitenkin kerätä hankkeeseen ideoita sen ajan kuvanveistotaiteesta. Häneen ilmeisesti vaikutti ainakin Auguste Dumontin 1830-luvulla tekemä Vapauden henki -veistos, jossa vapautta edustava hahmo kohottaa soihdun ja pitää rikkinäisiä kahleita toisessa kädessään. Myös roomalaisesta taiteesta periytynyttä sädekruunua oli käytetty tuohon aikaan vapautta juhlistavissa veistoksissa ja mitaleissa. Lähi-idässä aikaisemmin matkustellut ja sieltä vaikutteita ottanut Bartholdi oli luonut jo 1860-luvun lopulla suunnitelman vastavalmistuneen Suezin kanavan suulle tehtävästä suuresta majakkaveistoksesta, jossa naishahmo kohottaa lyhtyä. Suunnitelmaa ei kuitenkaan toteutettu. Myöhemmin Bartholdi kiisti Suezin majakan ja Vapaudenpatsaan yhteyden.
Bartholdin ensimmäinen matka Yhdysvaltoihin
thumb|upright|left|Punaisella nuolella merkitty Liberty Islandin sijainti [[Hudson (joki)|Hudsonjoen suulla Manhattanista etelään.]] Laboulaye ja Bartholdi tapasivat uudelleen vuoden 1871 alussa ja keskustelivat patsashankkeen varainhankintasuunnitelmasta. Miehet halusivat patsaan valmistuvan viidessä vuodessa, jotta sen paljastus voisi tapahtua Yhdysvaltain itsenäisyyden 100-vuotisjuhlien aikana. Kumpikaan ei ollut itse käynyt Yhdysvalloissa, joten Laboulaye ehdotti että Bartholdi menisi sinne mahdollisimman pian keräämään vaikutelmia maasta ja hankkimaan rahoitusta.
Bartholdi purjehti Yhdysvaltoihin ystävänsä, pankkiirin pojan Simonin kanssa kesäkuussa 1871. Matkan aikana hän opiskeli englantia, jota hän ei aiemmin ollut osannut. Kun laiva saapui New Yorkin edustalle, Bartholdi luonnosteli vihkoonsa jättimäisen pronssisen naisen patsaan sataman edustalle. Hän majoittui hotelliin Broadwaylle ja lähti seuraavana aamuna 22. kesäkuuta lautalla tutkimaan satamaa uudelleen. Hän havaitsi sen edustalta kolme saarta, joista pienin, Bedloe’s Island, sopisi parhaiten patsaan sijoituspaikaksi. Hän tutki saarta seuraavien viikkojen ajan ja varmistui sen sopivuudesta. Bartholdin mielestä laivareitin varrella oleva patsas toimisi samanaikaisesti sekä kauas näkyvänä majakkana että kansakunnan yhdistäjänä. Tuolloin saari tosin kuului Yhdysvaltain valtiolle, ja sillä oli armeijan rakennuksia ja tähdenmuotoinen linnake.
New Yorkissa Bartholdi tapasi sanomalehtien julkaisijoita ja kaupungin rikkaimpia liikemiehiä, mutta kukaan heistä ei kiinnostunut patsashankkeesta. New Yorkista Bartholdi jatkoi maan itäosan muihin suurkaupunkeihin. Washington DC:ssä hän tapasi senaattorin ja Ranskan-ystävä Charles Sumnerin. Tämä oli innostunut hankkeesta ja kehotti Bartholdia palaamaan kaupunkiin syksyllä kun kongressi taas kokoontuisi. Philadelphiassa Bartholdi tapasi presidentti Ulysses S. Grantin, joka Bartholdin mukaan piti hankkeesta ja vakuutteli Bartholdille, että paikan löytäminen patsaalle ei olisi vaikeaa.
Matkansa aikana Bartholdi valmistautui työhönsä myös opettelemalla ymmärtämään amerikkalaisten arvoja ja luonnetta. Hän tutki esimerkiksi Washingtonin Capitolin uusklassista arkkitehtuuria, joka kuvaa maan tasavaltalaisia ihanteita. Bartholdi turhautui kuitenkin toistuvasti siihen, ettei suunnitelma herättänyt Yhdysvalloissa juurikaan kiinnostusta. Moni piti yhteistyöhanketta liian kalliina ja velvoittavana maassa, joka oli vasta toipumassa sisällissodasta.
Koska kongressin kokoontumiseen oli vielä yli kuukausi, Bartholdi lähti yksin junamatkalle koko maan poikki tutustuakseen siihen paremmin ja hakemaan samalla lisää tukea hankkeelleen. Kun hän oli palannut ja kongressi vihdoin kokoontui, se edellytti että Ranska hoitaa hankkeelle ensin rahoituksen ennen kuin Yhdysvallat voisi osallistua siihen. Bartholdi totesikin tuolloin äidilleen kirjoittamassaan kirjeessä, että hänen matkastaan ei ollut jäänyt käteen mitään selkeää tulosta. Ennen paluumatkaa Ranskaan Bartholdi asui jonkin aikaa Newportissa Rhode Islandissa vanhan taiteilijaystävänsä John La Fargen luona. Tämä rohkaisi Bartholdia viemään hanketta eteenpäin ja sai Bartholdille myös hyödyllisen toimeksiannon friisin tekemisestä Bostoniin. Newportissa Bartholdi teki ensimmäisen pienoismallinsa patsaastaan. Siellä Bartholdi myös tutustui arkkitehti Richard Morris Huntiin, josta tuli myöhemmin Vapaudenpatsaan jalustan suunnittelija. Huntin maku oli uusklassinen kuten Bartholdinkin. Tapaaminen ei kuitenkaan johtanut miesten yhteistyöhön ennen kuin vuosikymmentä myöhemmin. Newportissa Bartholdi tapasi myös tulevan vaimonsa Jeannen.
Varainkeruukampanja Ranskassa
thumb|Vapaudenpatsas [[Liberty Islandilla (Bartholdin aikaan vielä nimeltään Bedloe’s Island). Taustalla näkyy Jersey City.]] Bartholdi palasi Ranskaan vuonna 1871. Maan epävakaassa tilanteessa Laboulaye oli sillä välin paennut Pariisista Normandiaan, missä miehet tapasivat toisensa joulukuussa 1871. Laboulaye rohkaisi Bartholdia jatkamaan työtään patsaan suunnittelun parissa samalla kun hän itse järjestelisi varainkeruukampanjaa. Laboulayen aika kului seuraavien kolmen vuoden aikana kuitenkin Ranskan hallituksen kokoamisen avustamisessa ja sotakorvausten keräämisessä Preussille hävityn sodan jälkeen. Näinä vuosina Bartholdi työskenteli kolmen muun veistoksen parissa, joista Lafayettea esittävä veistos oli tarkoitus julkaista New Yorkissa 1876.
Ranskassa perustettiin 1874 Ranskalais-amerikkalainen unioni (Union Franco-Amèrocaome), puheenjohtajanaan Laboulaye, jonka tehtävänä oli hankkia varoja patsasprojektia varten. Samalla sovittiin, että ranskalaiset rakentaisivat patsaan ja amerikkalaiset jalustan. Komitea keräsi Ranskassa viiden vuoden aikana 400 000 frangia. Varat patsaan tekemiseen kerättiin eri tavoin: Ranskassa muun muassa julkisin maksuin, viihdetapahtumin ja arvonnoin, ja Yhdysvalloissa teatteriesitysten, taidenäyttelyjen, huutokauppojen ja nyrkkeilyottelujen avulla.
Ranskassa julkinen mielipide oli patsassuunnitelmalle myönteinen ja sen tuki laaja. Jotkut poliitikot huomauttivat kuitenkin siitä, että Yhdysvallat ei ollut tukenut Ranskaa sodassa Preussia vastaan 1870–1871, vaan oli pysynyt puolueettomana. Sen lisäksi Yhdysvallat oli auttanut Preussia avustamaan saksalaisia, jotka olivat saarron aikana Pariisissa. Yhdysvallat ei ollut joidenkin mielestä myöskään tukenut Ranskaa sen vallankumouksen jälkeen ja näin unohtanut maiden välisen ystävyyssopimuksen ja Ranskan osuuden Yhdysvaltain itsenäistymisessä.
Huhtikuussa 1876 Laboulaye julisti varainhankintatilaisuudessa Pariisiin suuressa oopperassa:
Patsaan suunnittelu
thumb|upright|Patsaan pystyleikkaus, josta näkyy sen sisärakenne ja [[Gustave Eiffelin suunnittelema pyloni.]] Bartholdi teki patsaasta mallin, jonka Laboulaye hyväksyi vuonna 1875. Samana vuonna Laboulaye anoi presidentti Grantilta lupaa käyttää Bedloe’s Islandia (nykyiseltä nimeltään Liberty Island) patsaan sijoituspaikaksi, vuonna 1812 saarelle valmistuneen tähdenmuotoisen Fort Wood -linnakkeen muurien sisäpuolelle. Lokakuussa 1875 newyorkilainen Harper's Weekly julkaisi luonnoksen Vapaudenpatsaan suunnitellusta ulkoasusta. Silloin yhdysvaltalaiset näkivät patsaan kuvan ja lukivat sen kuvauksen ensi kertaa, vaikka sen rakentamista ei vielä ollutkaan aloitettu rahoituksen puutteessa.
Patsaan alkuperäinen nimi oli Vapaus valaisemassa maailmaa (La Liberté éclairant le monde). Vapautta kuvaavat patsaat olivat perinteisesti pidelleet käsissään miekkaa ja kilpeä, mutta Bartholdin suunnittelema patsas kannatteli valistuksen soihtua ja polki kahleita, jotka Bartholdi mahdollisesti lainasi Abraham Lincolnin muotokuvasta. Patsaan päähineen valonsäteiden idean hän otti antiikin taiteesta, jossa ne kuvasivat jumalallista innoitusta; säteitä oli käytetty myös tuon ajan ranskalaisessa taiteessa kuvaamaan vapautta, totuutta, uskoa ja tasavaltaa. Bartholdi halusi kuvata seitsemällä säteellä patsaan seitsemälle maanosalle ja seitsemälle merelle säteilemää valoa. Viimeiseksi Bartholdi valitsi patsaan vasempaan käteen lakitaulun, joka viittasi Yhdysvaltain perustuslakiin. Taulun kanteen tuli Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen päivämäärä osin roomalaisin numeroin, July IV, MDCCLXXVI.
Bartholdi antoi patsaalle kontraposto-asennon, joka kuvasi varmuutta jo saavutetusta sekä tulevaisuuden odotusta. Hän myös suoristi patsaan asennon alkuperäisestä suunnitelmastaan, mikä antoi sille voimaa.
Vapaudenpatsaan kasvojen mallin tai esikuvien henkilöllisyys ei ole koskaan selvinnyt. Mallin henkilöllisyyttä alettiin arvailla Ranskassa heti kasvojen paljastuksen jälkeen: Malliksi ehdotettiin vallankumouksessa kaatunutta nuorta naista, ompelukonetehtailija Isaac Merritt Singerin leskeä Isabella Eugenie Boyeria, Bartholdin vaimoa Jeannea, sekä Bartholdin äitiä Charlottea, jonka ilme valokuvien perusteella muistuttikin hiukan patsasta. Mahdollisesti Bartholdi käytti äitiään patsaan kasvomallina ja vaimoaan sen käsivarsien mallina.
Rakentaminen
thumb|left|upright|Vapaudenpatsaan valmis pää näytteillä Pariisissa vuonna 1878. Bartholdi valitsi patsaan materiaaliksi kuparin, sillä se on kevyttä, mukautuvaa ja levyinä helposti rahdattavaa. Patsaan valmistajaksi hän valitsi pariisilaisen Gaget, Gauthier & Co. -valimon, jolla oli paljon kokemusta patsaista ja kuparitöistä. Patsaan ensimmäiseksi insinööriksi valittiin Eugène Viollet-le-Duc, jonka vastuulla oli suunnitella patsaan sisärakenne. Viollet-le-Duc ehdotti, että patsas täytettäisiin hiekalla, jotta siitä tulisi tukeva.
Bartholdi aloitti patsaan rakentamisen vuonna 1876. Hän määräsi patsaan tekijät keskittymään aluksi soihtua pitävään käteen, jotta se saataisiin valmiiksi Yhdysvaltain itsenäisyyden satavuotisjuhliin Philadelphassa. Bartholdi matkusti Yhdysvaltoihin kesällä 1876. Soihtukäsi ei kuitenkaan ehtinyt maahan heinäkuun 4. päivän juhliin. Turhautunut Bartholdi joutui jäämään maahan odottelemaan sen saapumista, joka tapahtui viimein 20. elokuuta. Syyskuussa New Yorkissa paljastettiin Bartholdin veistämä Lafayetten patsas, joka teki Bartholdista kaupungissa samalla hyvin kuuluisan. Matkansa aikana Bartholdi myös tapasi uudelleen viisi vuotta aiemmin Newportissa tapaamansa Jeannen. He menivät naimisiin joulukuussa 1876 Newportissa, ja pariskunta palasi Ranskaan seuraavan vuoden helmikuussa. Philadelphian Centennial Exposition -näyttelystä patsaan soihtukäsi vietiin näytteille New Yorkiin, missä se oli vuoteen 1882 asti.
Vuonna 1881 valmistuivat patsaan viimeisetkin kuparilevyt: niitä alettiin liittää patsaan rakenteisiin Parc Monceau -puistossa, jossa paikalliset saivat patsaan samalla ihailtavakseen. Vuonna 1883 Édouard de Laboulaye kuoli. Patsas valmistui heinäkuussa 1884, ja se odotti koottuna Pariisissa yli puolen vuoden ajan, kun sen rahtaamista Bedloe's Islandille valmisteltiin.
Viimeinen vieras
Viimeinen vieras (alkuteos The Visitor (UK), Running Blind (US)) on Lee Childin kirjoittama vuonna 2000 ilmestynyt jännityskirja. Kirja kertoo Jack Reacherista, jonka epäillään murhanneen seksuaalisen ahdistelun vuoksi armeijan palveluksesta eronneita naisia. Vahvin syyte Reacheria vastaan on FBI:n erikoisagentin Julia Lamarrin tekemä rikollisten profilointi, jonka perusteella Reacher on hyvin pitkälti samanlainen kuin naiset murhannut henkilö. Kirjan alussa Reacher pelastaa mafian kiristyksen uhriksi joutuneen ravintolanpitäjän.
Vapaudenpatsas
Varainkeruukampanja Yhdysvalloissa ja jalustan tekeminen
Yhdysvaltain kongressi oli hyväksynyt vuonna 1877 patsaan lahjoituksen ja sijoituspaikan, ja maassa aloitettiin varainkeruu jalustan rakentamiselle. Varainkeruukomitean puheenjohtajaksi nimettiin senaattori William Maxwell Evarts. Komitea keräsi seitsemässä vuodessa 125 000 dollaria (nykyrahassa noin 2,7 miljoonaa).
Varainkeruukomitean puheenjohtaja Evarts pyysi jalustan suunnittelijaksi yhdysvaltalaista arkkitehtia Richard Morris Huntia, joka tunnettiin muun muassa New Yorkiin suunnittelemistaan näyttävistä kartanoista. Arkkitehti suostui tehtävään innostuneena, sillä hän oli aina ollut Ranskan ystävä ja uskoi Vapaudenpatsaan merkitykseen. Hän oli myös jo aiemminkin suunnitellut näyttäviä patsaiden jalustoja.
Viimeinen vieras
Tapahtumien edetessä murhasyyte poistuu Reacherin harteilta, eikä häntä pidätetä. Reacher tekee myös listan seksuaalisen ahdistelun vuoksi armeijan palveluksesta eronneista naishenkilöistä, joita on 91. Hän huomaa, että murhapaikat sijaitsevat etäällä toisistaan ja kaikissa tapauksissa murhat on tehty talossa sisällä ja että murhatut henkilöt asuivat syrjäisillä paikoilla. Tämän perusteella hän on varma, että murhattavia henkilöitä on vielä 11 eikä 88. Murhaajalla on myös säännöllinen rytmi. Henkilöitä kuolee aina kahden viikon välein. Murhaaja tappaa uhrinsa kylpyammeeseen, johon on laitettu vihreää naamiointiväriä joka on samanlaista kuin armeijan käyttämä. Uhreille ei ole tehty väkivaltaa, ja näyttää siltä kuin he olisivat suostuneet vapaaehtoisesti. Reacher usuttaa kaksi New Yorkissa toimivaa rikollisjärjestöä kahakoimaan keskenään toivoen saavansa siten selville pimeästi pistooleita myyvän henkilön. Samaan aikaan murhaaja luopuu kahden viikon murharytmistä. Käydessään seuraavan murhatun henkilön Alison Lamarrin talossa Reacher huomaa autotallissa olevan pesukonelaatikon. Tästä Reacher päättelee, että murhaaja lähettää maalin etukäteen pesukonelaatikossa murhattavan taloon. Hiljaiseloa kestää muutaman päivän, kunnes kaikki seitsemän elossa olevaa naista saavat pesukonelaatikon, joka sisältää kymmenen täyttä purkkia armeijan vihreää naamiointiväriä.
Vapaudenpatsas
Varainkeruukampanja Yhdysvalloissa ja jalustan tekeminen
Hunt otti tavoitteekseen suunnitella jalusta, joka olisi suuri mutta ei kuitenkaan veisi huomiota itse patsaalta. Hän pyrki yhdistämään jalustassa Egyptin pyramidien ja asteekkitemppelien arkkitehtuurin. Hunt sai vaikutteita Aleksandrian Faroksen majakasta ja antoi ensimmäiselle luonnokselleen sen mukaan nimeksi Pharos I. Hunt valmisti jalustan ensimmäisen suunnitelman muutamassa kuukaudessa. Hänen ensimmäiset luonnoksensa vuosilta 1883 ja 1884 komitea kuitenkin hylkäsi liian kalliina ja liian korkeina. Hunt madalsi jalustan korkeutta ja suunnitteli sen uudelleen nimellä Pharos II. Huntin suunnitelma hyväksyttiin lopulta vuoden 1884 kesällä. Gustave Eiffel suunnitteli patsaan tukirakenteet jatkumaan jalustan läpi maan alle. Neljän teräspalkin välissä oli kuilu, jossa kulkivat portaat ja hissi.
Viimeinen vieras
Reacher menee yhdessä FBI:n agentin Lisa Harperin kanssa Rita Scimecan luo. Scimcean autotallista löytyy pahvilaatikko, joka sisältää naamiointiin käytettävää vihreää väriä.
Vapaudenpatsas
Varainkeruukampanja Yhdysvalloissa ja jalustan tekeminen
Vuonna 1883 alkoivat jalustan perustusten kaivaukset Bedloe’s Islandilla Charles P. Stonen johdolla. Jalustan ensimmäinen kivi laskettiin 5. elokuuta 1884. Työt kuitenkin keskeytettiin marraskuussa rahojen loputtua.
Lehtikustantaja Joseph Pulitzer ryhtyi tukemaan The World -lehdessään varainhankintaa ja kritisoi maan rikkaita ja keskiluokkaa, jotka eivät olleet tarjonneet projektille riittävästi tukeaan. Pulitzer alkoi julkaista lehdessään jokaisen lahjoittajan nimen, ja hän kirjoitti itse intohimoisia vetoomuksia lehteensä. Pian lahjoituksia alkoikin virrata niin varakkailta kuin tavallisiltakin yhdysvaltalaisilta. Jalustan rakentamiseen vaadittu 100 000 dollaria saatiin vihdoin kerättyä täyteen 11. elokuuta 1885. Yksittäisiä lahjoittajia oli ollut viiden kuukauden aikana 120 000, joista kaikkein viimeisenä lahjoitti 250 dollaria keksijä Thomas Alva Edison. Jalustan rakennustyöt jatkuivat, ja se valmistui vuoden 1886 huhtikuussa.
Patsaan laivaaminen New Yorkiin, kokoaminen ja paljastus
thumb|upright|[[Edward Moran, Vapaudenpatsaan paljastustilaisuus, 1886]] Vaikka jalustan rakentaminen oli vuoden 1885 alussa vielä seisoksissa New Yorkissa, Bartholdi sulki Pariisissa seisseen patsaan yleisöltä ja alkoi purkaa sitä osiin lähetettäväksi New Yorkiin.
Patsas lähetettiin New Yorkiin toukokuussa 1885 ranskalaisen Isère-fregatin kyydissä, ja se saapui perille kesäkuussa. Patsas oli 350 kappaleena 214 kontissa, ja se koottiin perillä neljässä kuukaudessa. Fregatti joutui 1. kesäkuuta kovaan myrskyyn sen ollessa lähes puolimatkassa.
Valmis patsas oli ensin tarkoitus paljastaa loppukesällä 1886. Bartholdi siirsi tapahtuman kuitenkin syksyyn, sillä sää olisi silloin miellyttävämpi ja newyorkilaisia paikalla enemmän.
Patsaan tukirakenteen suunnittelija Gustave Eiffel ei päässyt paikalle valvomaan patsaan pystyttämistä, sillä hän oli kiireinen Eiffel-tornin rakennustöiden kanssa Pariisissa. Työtä valvoivatkin hänen tarkkojen ohjeidensa mukaan Hunt ja Stone.
Lokakuun 20. päivänä 1886 lähes valmis patsas peitettiin kankaalla, ja se valmistui kolme päivää myöhemmin. Patsaan paljastustilaisuus oli 28. lokakuuta 1886 presidentti Grover Clevelandin ja juhlavieraiden silmien edessä kosteana ja sumuisena päivänä. Tilaisuutta edelsi suuri paraati New Yorkissa ja useita juhlapuheita patsaan juurella. Bartholdi ei itse puhunut tilaisuudessa yleisön pyynnöstä huolimatta. Bartholdi paljasti seremoniassa patsaan vahingossa hiukan ennen aikojaan, kun juhlapuhuja piti puheessaan tauon. Huonon sään vuoksi juhlailotulitus järjestettiin vasta marraskuun 1. päivänä. Yhdysvaltain lehdistö kirjoitti paljastustilaisuudesta innostuneesti: Paljastusseremonian aikana ryhmä suffragetteja protestoi veneestään sitä, että vaikka Vapaudenpatsas olikin nainen, naisilla ei tuolloin ollut Yhdysvalloissa vielä poliittisia oikeuksia. Samoin afroamerikkalaisten lehti The Cleveland Gazette julkaisi patsaan julistamalle vapauden ajatukselle kriittisen pääkirjoituksen suojattomien ja sorrettujen afroamerikkalaisten näkökulmasta, vaikka lehti muuten ylistikin patsasta.
Paljastusseremonian lopussa oli jo hämärää, ja kun saarella olleet 3500 ihmistä alkoivat poistua laiturille, syntyi ryntäys, jossa ihmisiä loukkaantui. Loppuillasta New Yorkin osavaltion kauppakamari järjesti Manhattanilla suuret juhlat Bartholdin kunniaksi.
Vuoden 1886 jälkeen
thumb|left|upright=0.6|Alkuperäinen soihtu vuodelta 1886. Se korvattiin uudella vuonna 1986. Vanha soihtu on esillä Vapaudenpatsaan näyttelyssä. thumb|upright|Patsaan kruunun sisällä [[Yhdysvaltain ensimmäinen nainen Nancy Reagan avaamassa näköalapaikkaa uudelleen käyttöön vuonna 1986 suuren kunnostusprojektin jälkeen.]] Vuonna 1888 patsaan sisuksiin asennettiin valurautaiset kierreportaat. Emma Lazaruksen kirjoittama sonetti kaiverrettiin plakaatiin ja kiinnitettiin patsaan juurelle vuonna 1903. Patsaan ensimmäinen hissi asennettiin 1907. Sen pintaa korjattiin ensimmäisen kerran vuonna 1918. 30. heinäkuuta 1916 saksalaiset sabotöörit räjäyttivät pommin läheisellä Black Tom -saarella. Patsas kärsi 100 000 silloisen dollarin edestä vaurioita sirpaleista, eikä sen soihtuun ole turisteilla sen jälkeen ollut pääsyä.