cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Itseiskiihtyvyys
Nopeus erityisessä suhteellisuusteoriassa
Erityisessä suhteellisuusteoriassa hiukkasen liikerataa kuvataan maailmanviivalla, joka on Minkowskin avaruuden parametrisoitu käyrä. Hiukkaseen kiinnitetty kello näyttää itseisaikaa (ominaisaika, engl. proper time) \tau. Valitaan jokin inertiaali, ja otetaan kaksi lähekkäistä pistettä (aika-avaruuden tapahtumaa) maailmanviivalta. Merkitään koordinaattien erotusta nelivektorilla, jonka pituuden neliö on Lorentz-invariantti intervalli. Jos koordinaatistoksi valitaan hetkellinen lepokoordinaatisto, jossa dx=dy=dz=0, niin. Tästä nähdään, että d\tau on Lorentz-invariantti eli kaikille havaitsijoille sama.
Nopeus määritellään paikan derivaattana koordinaatistoajan suhteen, ja kiihtyvyys  nopeuden derivaattana koordinaatistoajan suhteen.
Lorentz-kerroin on
Nelinopeus määritellään nelipaikkavektorin derivaattana itseisajan suhteen:
, missä \mathbf X on paikkavektori valitussa inertiaalissa.
Itseisnopeus (ominaisnopeus, engl. proper velocity, tunnus usein myös w tai η) poikkeaa nopeudesta \mathbf v siten, että se määritellään paikan derivaattana hiukkasen itseisajan suhteen:
Itseisnopeus saadaan ilmaistua koordinaatistoajan suhteen käyttämällä Lorentz-kerrointa, jolloin
Itseisnopeus ei sellaisenaan ole Lorentz-invariantti.
Nelinopeus voidaan ilmaista komponenttimuodossa. Vektori osoittaa maailmanviivan tangentin suuntaan, ja sen pituuden neliö on vakio ||U||2 = U ⋅ U = c2. Vektorin pituus on siis aina vakio, ja geometrisesti se on maailmanviivan yksikkötangenttivektori.
Kiihtyvyys erityisessä suhteellisuusteoriassa
Nelikiihtyvyys määritellään nelinopeuden derivaattana itseisajan suhteen:
,
missä \gamma on Lorentz-kerroin nopeudella ja vastaavasti \dot\gamma on Lorentz-kertoimen derivaatta koordinaatistoajan t suhteen:
.
Erikoinen ominaisuus on se, että nopeus \mathbf v ja kiihtyvyys \mathbf a (kolmivektoreita) esiintyvät nelikiihtyvyydessä sekä aika- että avaruuskomponenteissa.
Edellinen nelikiihtyvyyden kaava on yleispätevä, ja sovellettavissa myös pyörimisliikkeeseen tai vastaaviin tilanteisiin. Voidaan osoittaa, että nelikiihtyvyys \mathbf A ja nelinopeus \mathbf U ovat aina ortogonaalisia. Geometrisesti \mathbf A on maailmanviivan kaarevuusvektori, joka kuvaa sen poikkeamista suorasta viivasta.
Erikoistapauksessa, jossa ja, eli hiukkasen kiihtyessä x-akselin suunnassa, saadaan
Hetkellisesti mukana liikkuvassa lepokoordinaatistossa ja, jolloin
Nelikiihtyvyys on nolla, kun lepokoordinaatistossa kolmikiihtyvyys on nolla.
Itseiskiihtyvyys
Nelikiihtyvyyteen liittyvä Lorentz-invariantti suure on skalaaritulo.
James Garfield
James Abram Garfield (19. marraskuuta 1831 – 19. syyskuuta 1881) oli Yhdysvaltojen 20. presidentti. Ennen sisällissotaa Garfield toimi opettajana ja myöhemmin rehtorina Western Reserve Eclectic Institute -nimisessä collegessa. Sisällissodan sytyttyä Garfield liittyi Unionin armeijaan, jossa hän nousi johtamistaitojensa ansiosta nopeasti kenraalimajuriksi. Garfield jätti armeijan lopulta presidentti Lincolnin pyynnöstä vuonna 1863 ja palveli tämän jälkeen Yhdysvaltain kongressissa aina vuoteen 1881 asti. Kongressissa Garfield keskittyi erityisesti talousasioihin ja hänet tunnettiin muun muassa jalometallikantaan sidotun dollarin kannattajana.
Itseiskiihtyvyys
Itseiskiihtyvyys
Hyödynnetään kolmea kaavaa
James Garfield
Garfield valittiin yllättäen republikaanisen puolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 1880 presidentinvaaleihin, kun yksikään puolueen kolmesta kärkiehdokkaasta ei saanut tarpeeksi tukijoita taakseen. Poikkeuksellisen tiukoissa vaaleissa Garfield voitti demokraattien Winfield Scott Hancockin. Garfieldin kausi presidenttinä jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä Charles J. Guiteau ampui häntä heinäkuussa 1881, mistä saamiinsa vammoihin hän kuoli syyskuussa samana vuonna.
Itseiskiihtyvyys
Itseiskiihtyvyys
,
ja
siten, että merkitään v_\parallelnopeuden \mathbf{v} sitä komponenttia, joka on yhdensuuntainen kiihtyvyydelle \mathbf a, ja vastaavasti kohtisuoraa komponenttia v_\perp, jolloin skalaaritulo.
missä
Tuloksesta nähdään, että skalaaritulo on aina negatiivinen.
Määritellään itseiskiihtyvyysvektori seuraavasti:
Nyt itseiskiihtyvyysvektorin pituuden neliöksi saadaan, joka on selvästi Lorentz-invariantti ja kaikille havaitsijoille sama. Nelikiihtyvyys \mathbf A kuvaa geometrisesti maailmanviivan poikkeamista suorasta viivasta, joten tämän avulla määritelty itseiskiihtyvyys kuvaa hiukkasen "tuntemaa" kiihtyvyyttä sen liikkuessa maailmanviivaansa pitkin ja siirtyessään "hetkellisestä lepokoordinaatistosta seuraavaan".
Kun hiukkasen nopeus \mathbf{v} ja kiihtyvyys \mathbf a ovat yhdensuuntaisia, itseiskiihtyvyys on
Tässä itseiskiihtyvyys on itseisnopeuden derivaatta koordinaatistoajan (ei itseisajan) suhteen. Lineaariselle kiihtyvyydelle pätee itseiskiihtyvyyden ja koordinaatistokiihtyvyyden välillä
Nopeuden ja kiihtyvyyden Lorentz-invariantteja skalaareja ovat
ja.
Massattomat valonnopeudella liikkuvat hiukkaset?
Valonnopeudella liikkuvalle hiukkaselle itseiskiihtyvyys on määrittelemätön.
Vastaavasti relativistisessa kvanttielektrodynamiikan teoriassa (QED) hiukkanen on olemassa hiukkasena emissiossa ja absorptiossa, mutta valonnopeudessa aaltopakettina ilman määriteltyä kulkureittiä.
James Garfield
Nuoruus
James Abram Garfield on sukujuuriltaan ranskalais-brittiläinen. Hän syntyi Orangessa Ohiossa sijainneessa hirsimökissä 19. marraskuuta 1831. Jamesin isä, maanviljelijä Abraham Garfield, kuoli alle kaksi vuotta hänen syntymänsä jälkeen, minkä takia hänen äitinsä Eliza Ballou Garfield joutui kasvattamaan Jamesin ja tämän kolme sisarusta, Thomasin, Mehitabelin ja Maryn yksin. Jamesin toinen veli, James Ballou, kuoli lapsena ennen Jamesin syntymää.
James Garfield oli nuorena kiinnostunut seikkailukirjoista ja halusi isona merimieheksi. Perheensä heikon rahatilanteen takia hän kuitenkin päätti teini-ikäisenä perustaa kaksi Ohion kanavaa liikennöivää lauttaa. Vuosina 1851–1853 (joidenkin lähteiden mukaan 1854 ) Garfield kävi Western Reserve Eclectic Institute (nykyinen Hiram College) -nimistä koulua Hiramissa. Opiskelun ohessa hän työskenteli osa-aikaisena opettajana ja kirvesmiehenä. Vuonna 1854 Garfield alkoi opiskella Williams Collegessa Williamstownissa, Massachusettsissa, jossa hänet tunnettiin ahkerana opiskelijana ja hyvänä puhujana. Ahkeran opiskelun lisäksi Garfieldin kerrotaan nauttineen opiskeluaikanaan muun muassa metsästyksestä ja kalastuksesta sekä naisista. Jossain vaiheessa opintojaan Garfieldin on kerrottu tapailleen yhtä aikaa kolmea eri naista.
Valmistuttuaan collegesta vuonna 1856 Garfield palasi Eclectic Instituteen ja ryhtyi opiskelemaan kreikkaa ja latinaa. Vuotta myöhemmin hänet valittiin koulun presidentiksi. Ecletic Instituten velvollisuuksiensa ohella Garfield vihittiin protestanttisen Disciples of Christ -kirkon pastoriksi ja hän opiskeli lakia itsenäisesti. Vuonna 1858 Garfield meni naimisiin opettajana toimineen vanhan opiskelijatoverinsa Lucretia Rudolphin kanssa. Garfieldille myönnettiin lupa lakimiehen ammatin harjoittamiseen Ohiossa vuonna 1860 tai 1861.
Poliittisen uran alku ja sotilasura
Garfield vastusti jo opiskeluaikanaan orjuutta ja kannatti hiljattain perustettua republikaanipuoluetta. Vuonna 1856 Garfield kampanjoi Ohiossa republikaanien presidenttiehdokkaan John C. Frémontin puolesta.
Vuonna 1861 Etelävaltiot erosivat Yhdysvalloista, ja uusien maiden, etelän Konfederaation ja pohjoisen Unionin, välille syttyi sisällissota. Pian sisällissodan syttymisen jälkeen Garfield liittyi Unionin armeijaan ja auttoi kokoamaan Ohion 42. vapaaehtoisjalkaväkirykmenttiä. Rykmentissä hänestä tehtiin aluksi everstiluutnantti ja jo muutaman viikon päästä eversti. Vaikka Garfield ei ollut aiemmin palvellut armeijassa, hän oli hyvä johtaja. Garfieldin johtama prikaati ajoi marraskuussa 1861 Konfederaation joukot eteläisestä Kentuckysta. Kentuckyn taistelujen lisäksi Garfield palveli muun muassa Shilohin ja Chickamaugan taisteluissa sekä Corinthin piirityksessä. Syyskuuhun 1863 mennessä Garfield oli ylentynyt jo kenraalimajuriksi, mikä teki hänestä koko Unionin armeijan nuorimman kenraalimajurin. Garfield toimi myös Cumberlandin armeijan komentajan kenraalimajuri William S. Rosecransin esikuntapäällikkönä.
Anikó Kéry
Anikó Kéry (s. 31. maaliskuuta 1956 Budapest) on unkarilainen telinevoimistelija. Hän kuului Unkarin olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Münchenin kesäolympialaisissa 1972 naisten joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisessa moniottelussa hän oli 17:s, ja yksittäisillä telineillä hän sijoittui parhaimmillaan 13:nneksi. Hänen tyttärensä Anikó Kapros on olympialaisissakin kilpaillut tennispelaaja.
James Garfield
Poliittisen uran alku ja sotilasura
Vuoden 1863 loppupuolella Garfieldilla oli avioliiton ulkopuolinen suhde New Yorkissa asuneen Lucia Calhounen kanssa. Garfield myönsi myöhemmin syrjähyppynsä vaimolleen ja sai tältä anteeksi.
Luettelo maanjäristyksistä
Tämä on luettelo voimakkuudeltaan, vaikutuksiltaan tai uhrien määrältään suurista maanjäristyksistä. Lista on toistaiseksi varsin epäyhtenäinen (pohjaluettelon rajausperusteet epäselvät), vaillinaisesti lähteistetty ja puutteellinen. Lukuisia merkittäviä ja historiallisia maanjäristyksiä uupuu listalta (11.2.2023 tilanne).
¹ - järistysten voimakkuus ilmoitetaan nykyään usein momenttimagnitudina (Hiroo Kanamorin luoma asteikko), sillä Richterin asteikko on suurissa järistyksissä epäluotettava. ² - momenttimagnitudi (MW)
Gary Brooker
Gary Brooker (29. toukokuuta 1945 Lontoo, Englanti – 19. helmikuuta 2022 ) oli Procol Harumin perustajajäsen, kosketinsoittaja, laulaja ja lauluntekijä.
Brooker syntyi Lontoon itäosissa Hackneyssä ja perusti 14-vuotiaana ensimmäisen yhtyeensä, The Paramountsin. Siitä tuli nopeasti suosittu paikallisten nuorten parissa, ja se sai EMI:ltä levytyssopimuksen. Yhtyeen esikoissingle ”Poison Ivy” ilmestyi vuonna 1964, ja se oli pienimuotoinen hitti. The Paramountsin menestyksestä huolimatta Brooker perusti 1966 uuden yhtyeen, Procol Harumin. Sitä olivat perustamassa myös jo The Paramountsista tuttu Robin Trower sekä Keith Reid.
Procol Harum julkaisi kesällä 1967 suurimman hittinsä, kappaleen ”A Whiter Shade Of Pale”. Se on yksi historian menestyneimpiä singlejä, ja sitä on myyty yli 10 miljoonaa kappaletta ympäri maailmaa. Ensimmäisessä Brit Awards -gaalassa 1977 kappale valittiin Queenin ”Bohemian Rhapsodyn” kanssa Britannian vuosien 1952–1977 parhaaksi pop-singleksi. Procol Harum ei pystynyt toistamaan ”A Whiter Shade Of Palen” menestystä, ja sai vain kaksi muuta kappaletta Britannian singlelistoille. Yhtye oli kuitenkin merkittävässä asemassa nostamassa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa progressiivista rockia suosioon.
Procol Harum hajosi 1977, kun sen kokoonpano oli vaihtunut monta kertaa pienen ajan sisällä. Brooker julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa No More Fear Of Flying vuonna 1979. Sen jälkeen häneltä ilmestyivät albumit Lead Me To The Water (1982) ja Echoes In The Night (1985). Brooker teki yhteistyötä silloisen naapurinsa Eric Claptonin kanssa albumille Another Ticket (1981). Brooker työskenteli uransa aikana myös George Harrisonin, Alan Parsons Projectin, Kate Bushin ja Ian McDonaldin kanssa.
Procol Harum palasi yhteen vuonna 1991, ja Brooker oli heti mukana sen paluualbumilla, The Prodigal Strangerillä. Yhtye jatkoi sen jälkeen ahkerasti keikkailua ja äänittämistä. Brookerin viimeinen konsertti Procol Harumin kanssa oli Sveitsissä 2019. Yhtye jäi seuraavana vuonna hetkeksi tauolle koronapandemian takia.
Brooker kuoli helmikuussa 2022 syöpään.
James Garfield
Yhdysvaltain kongressissa
Garfield valittiin 1862 Ohion edustajana Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen. Garfield ei sodan vuoksi voinut kampanjoida lainkaan valintansa puolesta, mutta hän voitti vaalit tästä huolimatta. Garfield oli haluton jättämään armeijaa kesken sotatoimien, mutta päätti ottaa virkansa vastaan presidentti Abraham Lincolnin pyynnöstä loppuvuodesta 1863.
Garfield palveli yhtäjaksoisesti Yhdysvaltain kongressissa vuoteen 1881 asti. Ensimmäisellä kongressikaudellaan Garfield oli yksi kongressin radikaaleimmista republikaanipoliitikoista, mutta ajan myötä hänen jyrkimmät näkemykset laantuivat. Garfield osasi myös myöhemmässä vaiheessa tasapainotella puolueensa vanhoillisen Stalwartin ja progressivistisen half-breed-siipien välillä. Garfield myös suostui usein erilaisiin kompromissiratkaisuihin. Suhtautuminen Garfieldin sovitteluhakuisuuteen oli kaksijakoista: toisten mielestä kompromissien hyväksyminen oli merkki opportunismista, toisten mielestä taas käytännönläheisestä suhtautumisesta politiikkaan. Sisällissotaa seuranneella jälleenrakennuksen aikakaudella Garfield kannatti ajatustapaa, jossa entisiin etelävaltioihin suhtauduttiin suopeasti.
thumb|1870-luvun alussa Garfield liitettiin mukaan Crédit Mobilier of America -yrityksen ympärillä pyörinyttä lahjusskandaalia. Vuonna 1873 julkaistussa pilakuvassa [[setä Samuli kehottaa skandaaliin sotkeutuneita poliitikkoja suorittamaan harakirin.]] Kongressissa Garfield erikoistui talousasioiden hoitamiseen. Rahapolitiikassa Garfield kannatti (oman vaalipiirinsä yleisen mielipiteen vastaisesti) dollarin sitomista jalometallikantaan. Lisäksi hän vastusti rahan määrän lisäämistä sisällissodan aikana painetuilla vihreäselkäisillä dollareilla, koska ne olivat fiat-rahaa eli niitä ei ollut sidottu mihinkään jalometallikantaan. Ajatusmaailma oli erityisesti itärannikon ”kultakärpäsiin” kuuluneiden republikaanien mieleen. Kultakärpäset olivat yleensä pankkiireja ja tukkukauppiaita, jotka olivat lainanneet jalometallikantaan sidottuja dollareita muille ihmisille. Koska vihreäselkäisten dollarien todellinen ostovoima oli pienempi kuin niiden nimellisarvo, velkojen takaisinmaksu olisi vihreäselkäisinä dollareina aiheuttanut heille taloudellisia tappioita. Talouspolitiikassa yleensä Garfield vastusti rautateiden sääntelyn lisäämistä ja maatilojen tukemista julkisin varoin, mitä hän vertasi kommunismiin. Garfield myös vastusti ammattiliittoja ja kannatti liittovaltion joukkojen käyttämistä työtaistelujen rikkomiseen. Tullimaksujen suhteen Garfieldilla sen sijaan ei ollut voimakkaita mielipiteitä, vaan hänen mielipiteensä vaihtelivat eri hyödykkeiden mukaan.
1870-luvun alussa Garfield joutui osalliseksi Crédit Mobilier of America -yritykseen liittyvään lahjusskandaaliin. Crédit Mobilier of America oli rakennusyhtiö, joka teki rakennustöitä valtiontukia saaneelle Union Pacific Railroad -rautatieyhtiölle. Garfield ja useat muut kongressiedustajat olivat osakkaina Crédit Mobilier of Americassa, mikä herätti epäilyjä siitä, että osakkaina olleet kongressiedustajat olisivat käyttäneet asemaansa kongressissa heikentääkseen yritykseen kohdistunutta viranomaisvalvontaa. Garfield ei koskaan saanut tuomiota lahjusskandaaliin liittyen, mutta hän oli lähellä hävitä vuoden 1874 kongressivaalit sen takia.
Vuoden 1876 presidentinvaaleissa Garfield tuki republikaanien ehdokasta Rutherford B. Hayesia. Epäselvän äänestystuloksen jälkeen Garfield nimitettiin kongressin komissioon, jonka oli tarkoitus päättää, olisiko sekavan presidentinvaalin voittaja republikaani Rutherford B. Hayes vai demokraatti Samuel J. Tilden. Garfield äänesti Hayesin puolesta, joka lopulta julistettiinkin vaalien voittajaksi.
Vuonna 1880 Garfield valittiin Yhdysvaltain senaattiin. Hän ei kuitenkaan ottanut virkaa vastaan, koska republikaanipuolue nimitti hänet yllättäen puolueen presidenttiehdokkaaksi.
Nousu presidentiksi
thumb|Garfieldin valinta republikaanien presidenttiehdokkaaksi oli suuri yllätys. Pilakuvassa puoluekokouksen ennakkosuosikki [[Ulysses S. Grant ja tämän tukijat "antautuvat ehdoitta" puolueen sisäisen kamppailun voittaneelle Garfieldille.]] Istuva presidentti Rutherford B. Hayes oli luvannut olla hakematta toiselle kaudelle, ja hän piti lupauksensa. Republikaanien kansallisessa puoluekokouksessa kesäkuussa 1880 republikaanit eivät tahtoneet päästä sopuun puolueen presidenttiehdokkaasta. Ensimmäisillä äänestyskierroksilla eniten ääniä keräsi stalwartilaisiin kuulunut entinen presidentti Ulysses S. Grant, jota seurasivat halfbreedilainen senaattori James G. Blaine ja näiden kahden välinen kompromissiehdokas, valtiovarainministeri John Sherman. Garfield oli puoluekokouksessa mukana Ohion edustajana ja kannatti Shermania. Kukaan ehdokkaista ei kuitenkaan saanut valintaan vaadittua enemmistöä, jolloin valintatilaisuus ajautui pattitilanteeseen. 34. äänestyskierroksella Wisconsin edustajat päättivät yllättäen tukea Garfieldia ja antoivat tälle 16 ääntä, vaikka Garfield oli aikaisemmilla kierroksilla saanut vain yhden tai kaksi ääntä kullakin kierroksella eikä hän ollut lähelläkään kärkikolmikkoa. Seuraavalla kierroksella Garfieldin taakse tuli lisää kannattajia ja hän sai jo 50 ääntä. Tämän jälkeen Blainen ja Shermanin tukijat päättivät yhdessä asettua Garfieldin taakse, jotta Grant ei voittaisi esivaaleja. 36. kierroksella Garfield sai 399 ääntä Grantin 306 ääntä vastaan ja voitti näin esivaalit mustana hevosena. Vuoden 1880 puoluekokous on yhä republikaanisen puolueen eniten kierroksia vaatinut puoluekokous (vertailun vuoksi, viimeksi republikaanit tarvitsivat ehdokkaan valintaan enemmän kuin yhden kierroksen vuoden 1948 presidentinvaaleissa).
Myöhemmin Garfieldin varapresidenttiehdokkaaksi valittiin stalwartien tukema entinen tullimies Chester A. Arthur. Arthur valittiin republikaanien varapresidenttiehdokkaaksi Garfieldin tietämättä, ja Garfield hyväksyi valinnan, joskin vastahakoisesti, koska tiesi tarvitsevansa vaaleissa puolueen stalwartien tuen.
Vaaleissa Garfield sai vastaehdokkaakseen demokraattien kenraali Winfield Scott Hancockin, joka oli Yhdysvalloissa suuri sotasankari. Garfield ja Hancock olivat melko yksimielisiä tärkeimmistä poliittisista kysymyksistä. Yksi harvoista suurista mielipide-eroista löytyi tullipolitiikasta: Garfield oli jo kongressissa ottanut voimakkaasti kantaa Yhdysvaltain tullipolitiikkaan, kun taas Hancock piti koko tullipolitiikkaa pelkkänä ”paikallisena kysymyksenä”. Varsinaisten asiakysymysten lisäksi demokraatit yrittivät kiinnittää äänestäjien huomiota Crédit Mobilier of American skandaaliin, johon Garfield oli liitetty mukaan. Garfield taas levitti vaalien alla itsestään ryysyistä rikkauksiin -tarinaa. Garfield päätti kuitenkin vaalikampanjan aikaan pitää Rutherford B. Hayesin neuvon mukaisesti melko matalaa profiilia.
Puolueiden välisen vastakkainasettelun lisäksi Garfieldin täytyi vaalit voittaakseen saada myös oman kahtia jakautuneen puolueensa tuki. Republikaanit pitivät Garfieldia yleensä enemmän half-breedien kuin stalwartilaisten kannattajana, minkä takia Garfieldin täytyi houkutella myös stalwartilaisia puolelleen. Tämän saavuttaakseen Garfield tapasi elokuussa 1880 republikaanisen puolueen johtajia New Yorkissa ja lupasi, että tulisi presidenttinä nimittämään puolueen kaikkien siipien kannattajia omaan lähipiiriinsä. Vaikka Garfieldin lupaukset olivat epämääräisiä, kokousta alettiin kutsua ”Fifth Avenuen sopimukseksi”.
Garfieldin ja Hancockin välinen kansanäänestys oli yksi Yhdysvaltain historian tiukimmista. Garfield sai kansanäänestyksessä vain 7 368 ääntä enemmän kuin Hancock, mikä tarkoitti alle 0,1 prosentin eroa. Jos pienpuolueiden ehdokkaiden äänet otetaan huomioon, Garfield sai vain 48,3 prosenttia kaikista äänistä. Yhdysvalloissa käytössä olleen valitsijamiesjärjestelmän vuoksi Garfield kuitenkin voitti valitsijamiesvaalit äänin 214–155. Garfieldin kannatuksen ydinalueita olivat Yhdysvaltain pohjoiset osavaltiot sekä Keskilänsi, Hancockin taas eteläiset osavaltiot. New Yorkin osavaltio osoittautui vaaleissa vaa’ankieliosavaltioksi: Garfield voitti osavaltion 35 valitsijamiestä alle kahden prosentin marginaalilla, ja Hancock olisi voittanut vaalit, jos hän olisi saanut New Yorkin puolelleen.
Presidenttinä
Garfield vannoi virkavalansa 4. maaliskuuta 1881. Virkaanasujaispuheessaan hän korosti muun muassa afroamerikkalaisten yhteiskunnallisen aseman parantamista. Garfield vietti valtaosan lyhyeksi jääneestä presidenttikaudestaan nimittäessään kabinettiaan ja muita korkeita virkamiehiä. Vaikka Garfield pyrki nimittämään korkeisiin virkoihin sekä stalwartin että half-breedin kannattajia, half-breedit saivat selvästi korkeampia nimityksiä kuin stalwartit: half-breedin johtaja James Gillespie Blaine nimitettiin ulkoministeriksi ja New Yorkin sataman tullimaksujen kerääjäksi valittiin half-breedeihin kuulunut William H. Robertson, mikä sai stalwartin johtohahmoihin kuuluneen Roscoe Conklingin raivoihinsa. Muita merkittäviä nimityksiä olivat muun muassa William Windomin nimittäminen valtiovarainministeriksi, Abraham Lincolnin pojan Robert T. Lincolnin nimittäminen pääasiassa tämän sukutaustan vuoksi sotaministeriksi ja Grantin vastustajana tunnetun Wayne MacVeaghin nimittäminen oikeusministeriksi.
Garfield ryhtyi maaliskuussa 1881 tutkimaan niin kutsuttua Star Route -skandaalia, jota kongressi oli alkanut tutkia jo ennen Garfieldin presidenttikautta. Skandaali liittyi postilaitoksen yksityisille yrityksille ulkoistamiin Yhdysvaltain harvaan asuttujen länsi- ja eteläosien postireitteihin. Jotkin yksityisiä postireittejä hoitaneet yritykset olivat ensin tarjoutuneet hoitamaan näitä postireittejä olemattomalla hinnalla, mutta pian sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen ne olivat neuvotelleet itselleen Yhdysvaltain kongressissa huomattavasti suuremman korvauksen reittien hoitamisesta. Skandaalin paljastuttua Garfield pakotti postilaitoksen toisen varajohtajan Thomas Bradyn eroamaan ja myöhemmin skandaaliin liitettiin myös useita muita korkeissa poliittisissa viroissa olleita henkilöitä, joista moni kuului Garfieldin omaan puolueeseen. Useimmat skandaalissa ryvettyneet henkilöt erotettiin viroistaan tai vietiin oikeuteen vasta Garfieldin kuoleman jälkeen.
thumb|Charles J. Guiteau ampui Garfieldia 2. heinäkuuta 1881.
Murha
Stalwarteja tukenut kiihkoilija Charles J. Guiteau ampui aamulla 2. heinäkuuta 1881 Baltimore and Potomac -rautatieasemalla Garfieldia kahdesti lähietäisyydeltä British Bulldog -revolverilla. Mielenterveysongelmista kärsinyt Guiteau oli suuttunut Garfieldille, koska häntä ei ollut nimitetty konsulinvirkaan Eurooppaan. Guiteau antautui poliisille ilman vastarintaa ja ilmoitti kuuluvansa stalwarteihin. Garfield loukkaantui vakavasti, ja hän vietti viimeiset kolme elinkuukauttaan maaten Valkoisessa talossa. Lääkärit eivät pystyneet useista yrityksistä huolimatta paikallistamaan Garfieldin selässä ollutta luotia, minkä takia hän kuoli lopulta 19. syyskuuta 1881 infektioon ja sisäiseen verenvuotoon. Hänet on haudattu Lake View Cemetary -hautausmaalle Clevelandiin. Garfieldin haudalle rakennettiin myöhemmin 50 metrin korkuinen hautamonumentti.
Pian Garfieldin kuoleman jälkeen varapresidentti Chester A. Arthur vannoi virkavalansa ja nousi presidentiksi. Garfieldin murhannut Charles J. Guiteau tuomittiin vuonna 1882 kuolemaan ja hänet hirtettiin 30. kesäkuuta 1882.
Yksityiselämä
thumb|Garfield meni naimisiin [[Lucretia Rudolph Garfield|Lucretia Rudolphin kanssa vuonna 1858. Kuva on vuosien 1870–80 väliltä.]] James ja Lucretia Rudolph Garfield menivät naimisiin 11. marraskuuta 1858 Ohion Hiramissa. Pari sai yhteensä seitsemän lasta: Eliza Arabellan (1860–1863), Harry Augustuksen (1863–1942), James Rudolphin (1865–1950), Maryn (1867–1947), Irvin McDowellin (1870–1951), Abramin (1872–1958) ja Edwardin (1874–1876). Lapsista viisi selvisi aikuisikään asti ja kaksi päätyi myöhemmin isänsä jalanjäljissä mukaan politiikkaan. Harry Augustus työskenteli politiikan tutkimuksen professorina Princetonin yliopistossa ja presidentti Woodrow Wilsonin polttoaineiden sääntelyä hoitaneen viraston johtajana ensimmäisen maailmansodan aikaan. James Rudolph taas toimi presidentti Theodore Rooseveltin sisäministerinä.
Myöhempiä arvioita
Garfieldin presidenttikausi oli niin lyhyt, että hänen jälkensä Yhdysvaltain poliittisessa historiassa jäi hyvin pieneksi. Jos Garfield ei olisi kuollut kesken virkakautensa, hän olisi joutunut reagoimaan vuonna 1881 alkaneeseen suureen talouslamaan. New College of Floridan historian professori Justus Doenecke on epäillyt, että Garfieldin voimakkaat mielipiteet jalometallikantaan sidotun valuutan ja laissezfairelaisen talouspolitiikan puolesta olisivat sopineet huonosti laman hoitamiseen. Doenecken mukaan Garfield olisi saattanut edistää kansalaisoikeuksien toteuttamista, mutta liittovaltion joukkojen vetäydyttyä vanhoista etelävaltioista hänen mahdollisuutensa vaikuttaa kansalaisoikeuksien toteutumisen puolesta olisivat olleet rajalliset.
Presidenttien suorituksia arvioivilla listoilla Garfield on yleensä korkeintaan keskitasoa. Esimerkiksi Siena Collegen vuonna 1995 historian ja politiikan tutkimuksen professoreille suunnatussa kyselyssä Garfield sijoittui sijalle 27/41. C-SPAN-televisiokanavan vuosina 2000 ja 2009 historioitsijoille ja Yhdysvaltain presidenttiyttä ammatikseen tutkiville osoitetussa kyselyssä Garfield sijoittui sijoille 29/41 ja 28/42.
Ratchet & Clank: Rift Apart
Ratchet & Clank: Rift Apart on Insomniac Gamesin kehittämä ja Sony Interactive Entertainmentin julkaisema tasohyppelypeli. Se julkaistiin 11. kesäkuuta 2021 PlayStation 5:lle. Pelin tapahtumat sijoittuvat Ratchet & Clank: Nexus -pelin jälkeen. Peli tulee ilmestymään 26. heinäkuuta 2023 myös Microsoft Windowsille.
Inna Makarova
Inna Vladimirovna Makarova (28. heinäkuuta 1926 – 25. maaliskuuta 2020 ) oli venäläinen näyttelijä. Hän valmistui Gerasimovin elokuvainstituutista Moskovassa ja aloitti uransa teatterissa.
Ratchet & Clank: Rift Apart
Pelaaminen
Rift Apart on kuitenkin pelisarjan ensimmäinen peli, jossa esitellään reaaliaikainen välitön matkustaminen eri ulottuvuuksienvälisten portaalien kautta. Tämän ominaisuuden hyödyäntämiseksi pelaajien on käytettävä uutta tekniikkaa nimeltä ”repeämähihna”, joka vie pelaajan ulottuvuusrepeämän kautta helposti toiseen paikkaan samalla planeetalla tai kyseisen planeetan vaihtoehtoisen version ympäristöön. Pelissä esiintyy sekä aiemmista peleistä tuttuja planeettoja, niiden vaihtoehtoisia versioita että kokonaan uusia planeettoja.
Juoni
Tohtori Nefarious varastaa Dimensionaattorin, lombaxien kehittämän laitteen, ja aikoo sen avulla tuhota kaiken orgaanisen elämän kaikissa universumeissa. Ratchet ja Clank pysäyttävät laitteen, mutta samalla aukeaa useita repeämiä eri ulottuvuuksiin. Ratchet päätyy eroon Clankistä ja päätyy ulottuvuuteen, jota hallitsee keisari Nefarious, Nefariouksen kyvykkäämpi vaihtoehtoinen versio. Clank tapaa naispuolisen lombaxin nimeltä Rivet, joka kuuluu keisari Nefariousta vastustavaan vastarintaliikkeeseen. Ratchetin, Clankin ja Rivetin on yhdessä pysäytettävä Nefariouksen molempien versioiden suunnitelmat.
Inna Makarova
Makarova voitti jo vuonna 1949 Stalin-palkinnon. Vuonna 1985 hänelle myönnettiin lisäksi Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvo.
Näyttelijä Natalja Bondartšuk on Inna Makarovan ja elokuvaohjaaja Sergei Bondartšukin tytär.
Kansainvälinen liiga
Kansainvälinen liiga oli jääkiekkosarja, joka perustettiin entisen Neuvostoliiton pääsarjan raunioille. Sarjassa pelasi pääsarjan nyt useissa eri maissa sijaitsevat joukkueet.
Neuvostoliiton kaaduttua maan pääsarjasta tuli ensin IVY:n mestaruussarja, joka oli toiminnassa vain vuoden. Vuonna 1992 perustettiin uusi Kansainvälinen liiga, jotta joukkueet entisten eri neuvostovaltioiden alueilta voisivat osallistua siihen. Sarjaa pelaattiin vuoteen 1996 asti, jolloin perustettiin kansallinen Venäjän jääkiekon superliiga, johon ulkomaalaiset joukkueet eivät enää saaneet osallistua.
Mari Kiviniemi
Mari Johanna Kiviniemi (s. 27. syyskuuta 1968 Seinäjoki) on suomalainen keskustaa edustava poliitikko. Hän oli kansanedustaja vuosina 1995–2014 ja keskustan puheenjohtaja 2010–2012. Hän oli Suomen pääministeri vuosina 2010–2011.
Tausta
Kiviniemi kävi koulunsa Jalasjärvellä ja vietti lukiossa vuoden vaihto-oppilaana Länsi-Saksassa. Ylioppilaaksi kirjoitettuaan vuonna 1988 hän aloitti kansantaloustieteen opiskelut Helsingin yliopistossa. Kiviniemi valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1994 ja kirjoitti pro gradu -tutkielmansa aiheesta "Optimaalinen patenttijärjestelmä teknisen kehityksen edistäjänä".
Poliittinen ura
Kiviniemi nousi eduskuntaan vuoden 1995 vaaleissa jalasjärveläisenä Vaasan vaalipiiristä 9 308 äänellä. Hän toimi Vanhasen ensimmäisen hallituksen aikana pääministeri Matti Vanhasen talouspoliittisena neuvonantajana (2004–2005) ja Paula Lehtomäen äitiysloman ajan ulkomaankauppa- ja kehitysministerinä syyskuusta 2005 maaliskuuhun 2006.
Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Kiviniemi valittiin eduskuntaan ainoana keskustalaisena Helsingin vaalipiiristä 7 385 äänellä. Vaalikampanjaansa Kiviniemi käytti lähes 66 000 euroa, josta 57 350 euroa ohjattiin Huomisen Suomi ry -nimisen tukiyhdistyksen kautta. Lahjoittajia ei kerrottu. Tukiyhdistyksen puheenjohtajana toimi Turkistuottajien viestintäjohtaja Päivi Mononen-Mikkilä ja rahastonhoitajana Kiviniemi. Kiviniemi tunnetaan turkistarhauksen puolestapuhujana.
Ennen valintaansa keskustan puheenjohtajaksi Kiviniemi toimi Vanhasen II hallituksessa hallinto- ja kuntaministerin tehtävissä vuosina 2007–2010.
Keskustan puheenjohtaja ja pääministeri
Kiviniemi nousi pääministeriksi 22. kesäkuuta 2010 puolueen puheenjohtajan ja pääministerin tehtävistä jättäytyneen Matti Vanhasen tilalle. Tätä ennen kesäkuussa 2010 Kiviniemi oli valittu puolueensa puheenjohtajaksi keskustan Lahden puoluekokouksessa. Vuoden 2010 aikana Kiviniemi korosti usein, että eläkejärjestelmän kestävyyttä parantavat uudistukset kuten työurien pidentäminen pitää saada tehdyksi tulevaisuuden hyvinvoinnin turvaamiseksi.
Koulujen kieltenopetuksesta Kiviniemi on sanonut keskustan olevan sitoutunut pakkoruotsiin, mutta toisaalta hän on myös kannattanut vapaaehtoisuuden lisäämistä Itä-Suomessa, jolloin vaihtoehtona olisi venäjä.
Eduskuntavaalien 2011 alla Kiviniemi painotti kasvua ja tiedotusvälineiden useista kysymyksistä huolimatta ei kertonut mistä keskusta leikkaisi tulevalla vaalikaudella valtion kestävyysvajeen korjaamiseksi. Hän oli ainoa puoluejohtaja, joka kieltäytyi esittämästä leikkauskohteita. Vuoden 2011 eduskuntavaalikampanjaansa Kiviniemi käytti yhteensä 41 650 euroa, josta puolue antoi hänelle 35 995 euroa. Yrityksiltä Kiviniemi sai tukea 2 000 euroa ja yksityishenkilöiltä 3 655 euroa. Yle pyysi anteeksi Kiviniemeltä virheellistä väitettään hänen liittyvän vaalirahakohuun 27.1.2011.
Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa keskusta kärsi suurtappion ja sen edustajaluku hupeni 51:stä 35:een. Huhtikuussa 2012 Kiviniemi ilmoitti, ettei tavoittele puolueen puheenjohtajuutta kesän puoluekokouksessa. Syyksi hän esitti keskustan vaalitappion sekä puolueen pienen kannatuksen mielipidemittauksissa. Hän totesi kantavansa vastuuta siitä, ettei puolue ole päässyt nousemaan riittävän rivakasti, mutta eräiden arvioiden mukaan taustalla saattoi olla myös pettymys siihen, että Paavo Väyrynen ja Mauri Pekkarinen haastoivat hänet jo lyhyen puheenjohtajuuden jälkeen.
Kotimaan politiikan jälkeen
Heinäkuussa 2014 Kiviniemi nimitettiin ensimmäisenä suomalaisena Pariisissa toimivan OECD:n apulaispääsihteeriksi kahden vuoden kaudeksi. Hänen tilalleen kansanedustajaksi nousi Terhi Peltokorpi.
28. huhtikuuta 2016 OECD:n neuvosto päätti jatkaa hänen toimikauttaan kahdella vuodella, 24. elokuuta 2018 asti.
Toukokuussa 2018 Kiviniemi nimitettiin kaupan alan edunvalvontajärjestö Kaupan liiton toimitusjohtajaksi tammikuusta 2019 alkaen.
Yksityiselämä
Kiviniemi on ollut naimisissa vuodesta 1996 lähtien toimitusjohtaja Juha Louhivuoren kanssa. Parilla on kaksi lasta, vuonna 1997 syntynyt Hanna ja vuonna 2000 syntynyt Antti. Mari Kiviniemen isä on entinen siipikarjayrittäjä, agronomi ja maanviljelysneuvos Antti Kiviniemi ja äiti yliagronomi Kaija Kiviniemi.
Unreal Engine
Unreal Engine on Epic Gamesin kehittämä pelimoottori, joka oli käytössä yhtiön vuonna 1998 julkaistussa pelissä Unreal. Pelimoottori on käytettävissä Windows-, OS X-, Linux-, PlayStation 4-, Xbox One-, Adobe Flash-, Android-, iOS-, ja Nintendo Switch -alustoilla. Tämän lisäksi Unreal Engine toimii myös joillakin vanhemmilla pelikonsoleilla kuten Sega Dreamcast. Pelimoottorin muokkain toimii Windows-, OS X- ja Linux-alustoilla.
Unreal Engine sisältää tuen UnrealScript-komentosarjakielelle, jota käytetään moottorin lähdekoodissa ja pelin sisäisten tapahtumien luomisessa. UnrealScript muistuttaa C, C++ ja Java -ohjelmointikieliä.
Pelimoottori tukee erilaisia virtuaalitodellisuuslaseja sekä tehostetun todellisuuden laitteita ja alustoja kuten Oculus VR, SteamVR ja Samsung Gear VR.
Historia
Unreal Enginen ensimmäisen version teki Epic Gamesin perustaja Tim Sweeney. Hän oli aiemmin tehnyt kehitystyökalut shareware-peleihinsä ZZT (1991) ja Jill of the Jungle (1992), ja alkoi tehdä pelimoottoria vuonna 1995 peliä varten, josta myöhemmin tuli Unreal. Vuosien kehityksen jälkeen moottori esiteltiin pelin julkaisun yhteydessä vuonna 1998. MicroProse ja Legend Entertainment olivat tosin lisensoineet pelimoottorin käyttöönsä vuonna 1996, joten se oli heidän käytössään jo ennen tätä. Sweeney kertoi haastatteluissa tehneensä 90 prosenttia pelin koodista, sisältäen grafiikan piirtämisen, työkalut ja verkko-toiminnallisuuden.
Aluksi Unreal Engine piirsi 3D-grafiikkaa vain prosessorin avulla, mikä oli ohjelmistorenderöintiä. Myöhemmin se pystyi hyödyntämään näytönohjainten laskentatehoa keskittymällä erityisesti 3dfx:n näytönohjaimille suunniteltuun Glide-rajapintaan. Vaikka OpenGL ja Direct3D olivat tuettuja, suorituskyky oli tällöin heikompi Glideen verrattuna, koska niiden tekstuurienhallinta oli tuolloin puutteellista. Sweeney arvosteli erityisesti kuluttajille suunnattujen OpenGL-ajurien laatua kuvaillen niitä "äärimmäisen ongelmallisiksi, bugisiksi ja testaamattomiksi", ja leimasi toteutuksen koodin "pelottavaksi" verrattuna Direct3D:n siistimpään ja yksinkertaisempaan tukeen. Äänen osalta Epic käytti konekielellä luotua Galaxy Sound System -ohjelmistoa, joka integroi sekä EAX- että Aureal-ääniteknologiat, ja mahdollisti tracker-musiikin käyttämisen, mikä antoi pelisuunnittelijoille joustavuutta siinä, miten pelin musiikkeja soitettiin tietyissä kohdissa kenttiä. Quaken Reaper Bots -lisäosan tekijä Steve Polge loi tekoälyjärjestelmän perustuen tietoon, jonka hän oli saanut edelliseltä työnantajaltaan IBM:ltä suunnitellessaan reititinprotokollia.
Vuonna 2014 Unreal Engine 4:n myötä pelimoottori muuttui kuukausimaksulliseen tilauspohjaiseen malliin sekä kiinteään viiden prosentin rojaltimaksuun pelimyynnistä. Tilaajille on saatavilla myös pääsy pelimoottorin C++-kieliseen lähdekoodiin.
Vuonna 2020 pelimoottorin käyttö muuttui rojaltimaksuttomaksi, kunnes peli tuottaa miljoona dollaria. Aiemmin pelimoottoria pystyi käyttämään ilman rojaltimaksua kunnes peli tuottaa.
Unreal Engine 5 -pelimoottorin ennakkojulkaisuversio julkaistiin vuoden 2021 toukokuussa pelikehittäjille. Yleisesti saatava julkaisuversio on julkaistu huhtikuussa 2022. Unreal Engine 5:n uusiin ominaisuuksiin kuuluvat geometriajärjestelmä Nanite ja valaistusjärjestelmä Lumen. Lumen toimii reaaliaikaisesti ja vähentää tarvetta esilasketulle valaistukselle (Lightmap), sekä osaa käyttää laitteistotukea säteenseurannalle. Nanite on mikro-polygonitekniikka, joka tuottaa hienojakoisia yksityiskohtia: tekniikka päättelee tarvittavat yksityiskohdat ja automaattiset yksityiskohtatasot. Julkaisun aikana tekniikassa on vielä puutteita kuten kasvillisuuden käsittelyssä, mutta näiden odotetaan paranevan päivitysten myötä.
Agritubel
Agritubel kilpaili pääasiassa UCI Europe Tour -sarjassa, mutta sai villillä kortilla osallistumisoikeuden vuosien 2006, 2007, 2008 ja 2009 Ranskan ympäriajoon. Vuonna 2006 tallin ajajat kilpailivat useissa UCI ProTour-sarjan kilpailuissa, mukaan lukien Pariisi–Nizza-ajo, La Flèche Wallonne, Liège-Bastogne-Liège ja Critérium du Dauphiné Libéré.
Inside
Inside on saksalaisen Eloyn toinen studioalbumi.
Kappaleet
Kaikki kappaleet Eloy
Väinö Hämäläinen
Väinö Hämäläinen voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Olli Ketola
Olli Ketola on suomalainen muusikko, tuottaja ja miksaaja.
Ketola on Nicole -yhtyeen kitaristi. Hän perusti Biotech Records levy-yhtiön vuonna 2001.
Macedo de Cavaleiros
Macedo de Cavaleiros on kunta Bragançan piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 699,1 km² ja väkiluku noin 15 800.
Macedo de Cavaleirosin nykyinen pormestari on Duarte Moreno. Kunnan juhlapäivä on 29. kesäkuuta.
Ajeé Wilson
Ajeé Wilson (s. 8. toukokuuta 1994 Philadelphia ) on yhdysvaltalainen keskimatkojen juoksija, päämatkansa 800 metrin sisäratojen maailmanmestari ja kaikkiaan viisinkertainen MM-mitalisti. Hän edustaa Juventus Track Clubia.
Wilson sijoittui 800 metrillä viidenneksi Monctonin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010. Seuraavana vuonna hän voitti alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuden Lillessä ajalla 2.02,64. Hän voitti 800 metrin alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden Barcelonassa 2012 ajalla 2.00,91.
Wilson sijoittui 2013 Moskovan MM-kilpailuissa 800 metrillä viidenneksi. Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 hän karsiutui saman matkan alkuerissä. Hän voitti kultaa IAAF World Relays -kilpailujen 4 × 800 metrin viestissä 2014. Saman vuoden maanosien cupissa hän oli toinen. Hän voitti vuoden 2015 IAAF World Relays -kilpailuissa kultaa DMR-viestissä.
Wilson saavutti Portlandin sisäratojen MM-kilpailuissa 2016 hopeaa 800 metrillä ajalla 2.00,27. Rio de Janeiron olympialaisissa hän karsiutui välierissä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sai pronssia ajalla 1.56,65. Hän sai Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018 hopeaa 800 metrillä ajalla 1.58,99. Maanosien cupissa 2018 hän oli 800 metrillä toinen. Hän saavutti 800 metrillä pronssia Dohan MM-kilpailuissa 2019 ajalla 1.58,84. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui 800 metrin välierissä. Hän voitti saman matkan sisäratojen maailmanmestaruuden Belgradissa 2022 ajalla 1.59,09. Saman vuoden Eugenen MM-kilpailuissa hän oli 800 metrillä kahdeksas.
Wilson on voittanut 800 metrin Yhdysvaltojen-mestaruuden ulkoradoilla 2014, 2017, 2018 ja 2019 sekä hallissa 2013, 2014, 2016, 2018, 2020 ja 2022. Hän voitti maansa hallimestaruuden 600 metrillä 2017 ja 1 000 metrillä 2019.
Wilson jäi helmikuussa 2017 tehdyssä dopingtestissä kiinni Zeranolin käytöstä. Hän sai varoituksen.
Sisäradat
AR = maanosan ennätys
Divine Infekt
Divine Infekt on Psyclon Ninen esikoisalbumi, joka julkaistiin 15. syyskuuta 2003.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Ner0.
Sergei Bondartšuk
thumb|Bondartšuk ja [[Orson Welles Neretva-joen taistelu -elokuvan ensi-illassa Sarajevossa marraskuussa 1969.]] Sergei Fjodorovitš Bondartšuk (25. syyskuuta 1920 – 20. lokakuuta 1994) oli venäläinen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -näyttelijä. Hänen Leo Tolstoin romaaniin perustuva elokuvansa Sota ja rauha (1968) voitti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon.
Bondartšukin muita elokuvia ovat Ihmisen kohtalo (1959) ja Waterloo (1970). Ohjaaja oli Sosialistisen työn sankari, Stalin-palkittu ja Neuvostoliiton kansantaiteilija. Hän istui Cannesin ja Venetsian elokuvajuhlien tuomaristossa.
Bondartšuk kuoli sydänkohtaukseen 74-vuotiaana, ja hänet haudattiin Novodevitšin hautausmaalle. Näyttelijä Natalja Bondartšuk on Sergei Bondartšukin ja Inna Makarovan tytär.
Kelloselkä
thumb|[[Kelloselän koulu kesäkuussa 2015]] Kelloselkä on kylä Sallan kunnassa noin 16 kilometrin päässä koilliseen Sallan keskustasta kantatie 82:n varrella. Nimi Kelloselkä tulee saamen kielen sanasta Kielas. Kielas tarkoittaa "Isoa maata, josta lähtee kannas kuin nurin käännetyn veneen köli, ja usein se on jokien välissä". Kylä sijaitsee Aatsinkijoen ja Kello-ojan välissä, johon työntyy kannas, köli, korkeammasta maasta, joka nykyään tunnetaan Kelloselkä-nimellä. Kylässä on noin 140 asukasta. Kylässä on rajavartioasema, ja rautatieasema. Kelloselässä on myös rataosuuden Laurila–Kelloselkä itäinen päätepiste. Radan liikenne lakkasi joulukuussa 2012.
Kelloselän ala-aste toimi vuoteen 2014 saakka.
Kelloselän läpi kulkee UKK-reitti joka on osa Euroopan kauko­vaellus­reitti E10:ä. Matkailutie Via Karelian toinen päätepiste sijaitsee Sallan Kelloselän rajanylityspaikalla.
Historia
Talvisodassa kylän valtasi Neuvostoliiton 122. divisioona 10. joulukuuta 1939, jonka hyökkäystä vastassa oli Erillinen pataljoona 17 (Er.P 17). Taisteluita käytiin nykyisen kantatie 82 varrella Aatsinkijoen länsipuolella, jossa suomalaiset viivyttivät Neuvostoliiton etenemistä ja hankkivat aikaa pääjoukkojen ryhmittymiseen puolustusasemiin kylän keskustaan. Väärinkäsitysten vuoksi näistä asemista vetäydyttiin lähes taisteluitta seuraavan yön aikana. Kelloselkä pysyi Neuvostoliiton miehittämänä Moskovan rauhaan asti. Kylän asukkaat oli evakuoitu sodan tieltä 3. joulukuuta 1939, ensin autoilla Kemijärvelle ja siitä eteenpäin junalla. Suuri osa kyläläisistä evakuoitiin Karunkiin.
Jatkosodan syttyessä Neuvostoliitto pommitti kylää 25. kesäkuuta 1941. Kylä ei jatkosodan aikana ollut sotatoimialueena vaan rintama oli idempänä. Partisaanit tekivät kuitenkin iskuja kylän alueella katkaistakseen saksalaisten huoltoreitin.
Kylän syrjäisimmät talot ja lapsiperheet oli evakuoitu jo heinäkuussa 1944 ennen Lapin sodan syttymistä. Evakkopitäjiä olivat Kempele, Halsua, Kortesjärvi, Kaustinen, Säräisniemi, Kälviä, Pyhäsalmi ja Ylä-Veteli. Taistelutoimintaa saksalaisten ja suomalaisten välillä ei Kelloselässä käyty. Vetäytyessään pohjoiseen saksalaiset jättivät jälkeensä paljon miinoja jotka sitten vaativat siviiliuhreja sodan jälkeen.
Ensimmäinen radio kylään hankittiin 1920, ensimmäinen puhelin 1948 ja ensimmäinen televisio 1965. Sähköt saatiin loppuvuodesta 1949.
Postitoimisto aloitti kylässä sotien jälkeen. Postitoimisto lopetettiin 28. toukokuuta 1991.
Kelloselän rajanylityspaikka avattiin virallisesti liikenteelle 27. syyskuuta 2002. Avauksen suorittivat Venäjän ja Suomen pääministerit Mihail Kasjanov ja Paavo Lipponen.
Muuta
Osa Aki Kaurismäen elokuvan Ariel kohtauksista on kuvattu Kelloselässä.
Islannin kansallismuseo
pienoiskuva|Pysyvän näyttelyn keskeinen nähtävyys on Valþjófsstaður-ovi, ja sen kaiverrus, joka kuvaa tunnettua [[Ritarisaagat|ritarisaagaa, jossa ritari surmaa lohikäärmeen ja vapauttaa näin leijonan, josta tulee hänen kumppaninsa.]] Islannin kansallismuseo on museo Reykjavíkissa Islannissa. Se perustettiin nimellä Forngripasafnið eli Antiikkikokoelma 24. helmikuuta 1863, mutta sen nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1911. Vuonna 1950 museo siirtyi nykyiselle paikalleen, Suðurgata-kadun varteen, mitä ennen se sijaitsi Reykjavíkin eri ullakoilla, mukaan lukien kulttuuritalon ullakolla noin 40 vuoden ajan.
Museon pysyvä näyttely käsittelee Islannin historiaa ja sisältää noin 2 000 esinettä aina Islannin asuttamisesta nykypäivään.
Natalja Bondartšuk
thumb|right|250px|Bondartšuk vuonna 2012 Natalja Sergejevna Bondartšuk (s. 10. toukokuuta 1950) on venäläinen näyttelijä ja elokuvaohjaaja, joka muistetaan muun muassa Harin roolista Andrei Tarkovskin Solariksessa (1972).
Bondartšuk syntyi Moskovassa elokuvaohjaaja Sergei Bondartšukin ja näyttelijä Inna Makarovan tyttärenä. Hän opiskeli Gerasimovin elokuvainstituutissa ja teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1969.
Bondartšukin ensimmäinen ohjaus on vuodelta 1982.
Sisterssiläiset
Sisterssiläinen sääntökunta (Ordo cisterciensis) eli sisterssiläiset on katolinen sääntökunta, jossa on luostareita sekä nunnille että munkeille. Se perustettiin vuonna 1098 Cîteaux'n apottiluostarin aloitettua toimintansa. Sääntökunnan perustaja oli Robert de Molesme (k. 1110), joka halusi noudattaa tiukasti pyhän Benediktuksen sääntökunnan sääntöjä. Perustaja itse oli benediktiiniläismunkki mutta näki benediktiiniläisten ajautuneen liian kauas esikuvansa pyhän Benediktuksen ohjeista ja hän halusi perustaa luostariyhteisöjä, joissa elettäisiin täysin omavaraisina ja keskityttäisiin rukoukselle, opiskelulle ja työlle. Ensin he pitivät itseään reformoituneita benediktiiniläisinä, mutta vaihtoivat pian habitinsa valkoiseksi osoittaakseen elävänsä toisin kuin mustissa kulkevat Benediktiinit ja ottivat nimekseen ensimmäisen luostarin mukaisen nimen. Nimi Sisterssiläinen (ranskaksi Cistercien) tulee Cisterciumista, joka on Cîteaux:n kylän latinankielinen nimi.
Kaikkein tunnetuin sisterssiläinen oli pyhä Bernhard Clairvauxlainen (1090, Fontaine-lès Dijon – 20. elokuuta 1153, Clairvaux), jonka ansiota on sääntökunnan voimakas kehitys 1100-luvun alkupuolella. Järjestön luostarit eroavat muista vastaavista arkkitehtuurinsa ja ornamentiikkansa yksinkertaisuuden ja koruttomuuden vuoksi. Asuina jäsenillä on valkoinen kaapu, jossa on musta huppu. Siksi jäseniä kutsutaan joskus "valkoisiksi benediktiiniläisiksi" tai "bernhardilaisiksi" pyhän Bernhardin mukaan.
Länsimainen luostarijärjestelmä ja pyhä Benedictus
Benedictus Nursialaisen laatimissa säännöissä luostarielämän keskeisin sisältö oli Jumalan tahdon toteuttaminen, joka toteutui ensi kädessä kahdeksan päivittäisen liturgian ja messun (seitsemän päiväsaikaan ja yksi yöaikaan) toteuttamisella ja tämä rytmitti koko vuorokauden. Näiden messujen ohessa munkkien päivittäistä työtä säätelivät työnteko, lukeminen, ateriat ja uni, sillä Benedictus, joka oli saanut oppinsa erämaan munkeilta, joiden mukaan "laiskuus oli sielun vihollinen", piti tarpeettomana sallia ainoatakaan vapaata joutohetkeä. Kuitenkin, huolimatta viisaudesta ja humaanista laadukkuudestaan, jotka sävyttävät sääntöjä, niin ne eivät todellisuudessa kehittyneet kuin vasta pari sataa vuotta myöhemmin uudelleenkirjoitettuina. Tämä tehtävän suorittivat Kaarle Suuri ja hänen poikansa Ludvig Hurskas.