cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Legio III Cyrenaica
Vuonna 106 III Cyrenaica siirrettiin vasta valloitettuun Arabia Petraean provinssiin, jossa sillä oli leiri Bosrassa. Mutta jo vuonna 119 se palasi takaisin Egyptiin. On mahdollista, että siirrolla oli jotain tekemistä keisari Trajanuksen Parthian sodan ja/tai Aleksandrian juutalaisyhteisön kapinoimisella. Vuonna 125 legioona siirrettiin uudestaan Arabiaan. Vuosina 132–136 legioonan vexillatioita taisteli toisessa juutalaissodassa mutta alue oli toisella vuosisadalla pääosin rauhallinen. Keisari Antoninus Piuksen aikana III Cyrenaican vexillatioita taisteli maureja vastaan Mauretaniassa. Myöhemmin yksi vexillatio osallistui Lucius Veruksen Parthian sotaan 162–166. Vuonna 175 roomalainen kenraali Gaius Avidius Cassius julisti itsensä keisariksi luultuaan laillisen keisarin Marcus Aureliuksen kuolleen. III Cyrenaica asettui tukemaan Cassiusta mutta pian selvisi, että Aurelius ei ollutkaan kuollut. Lopulta Cassiuksen oma alainen murhasi hänet.
Keisarin Commoduksen kuoleman jälkeen puhjenneessa sisällissodassa III Cyrenaica tuki Gaius Pescennius Nigeriä, jonka hänen kilpailijansa Lucius Septimius Severus kuitenkin kukisti. Legioona saattoi osallistua Severuksen sotaan Parthiaa vastaan 100-luvun lopulla. Se oli varmasti mukana Caracallan Parthian sodassa vuosina 215–217. Myöhemmin se saattoi osallistua keisari Severus Alexanderin sotaan sassanideja vastaan.
Vuonna 260 sassanidit vangitsivat Rooman keisari Valerianuksen ja lukuisat Rooman valtakunnan itäosan provinssit itsenäistyivät palmyralaisen Septimius Odaenathuksen (260–267) ja hänen vaimonsa Zenobian (267–272) johdolla. Odaenathus otti alueen roomalaiset joukot hallintaansa ja hyökkäsi Mesopotamiaan kautensa aikana. Legio III Cyrenaica osallistui varmasti hyökkäykseen. Vuonna 272 keisari Aurelianus valtasi itäosat takaisin ja kukisti Palmyran valtakunnan.
Legioonan myöhempää historiaa ei tiedetä mutta se oli vielä Bosrassa 400-luvun alussa.
Majuanjärvi (Asikkala)
Majuanjärvi on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Iso-Äiniön kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,1 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Julie Eckerman
Julie (Catharina Juliana) Eckerman (myös muodossa Julie Ekerman; 1765 Tukholma – 18. lokakuuta 1800 Linköping) oli ruotsalainen porvaris- ja hovinainen, jota epäiltiin vakoilusta Venäjän hyväksi kuningas Kustaa III:n aikana.
Telhonjärvi
Telhonjärvi tai myös Telhojärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella Vakkilan kylän lähellä sijaitseva järvi. Järvi kuuluu Tarusjärven retkeilyalueeseen.
Julie Eckerman
Eckerman syntyi vuonna 1765 Tukholmassa perheeseen, jolla on vahva porvarillinen asema Itä-Götanmaan valtaeliitissä. Sekä äidin että isän puolelta hän oli porvarissukua, joka koostui pormestareista ja muista porvariston luottamusta nauttivista henkilöistä. Hänen äitinsä Catharina Ahlgren oli kääntäjä ja toimittaja. Hänen isänsä Bengt Edvard Eckerman teki kuitenkin uraa armeijassa.
Telhonjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 9,5 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Julie Eckerman
Julie Ekerman oli kolmevuotias hänen vanhempiensa päätyessä avioeroon. Isä lupasi avioeromenettelyn yhteydessä, että hän huolehtii avioliitossa syntyneistä lapsista, mutta hän täysin ei pitänyt lupaustaan. Hän kieltäytyi myös ottamasta vastaan ​​nuorimman lapsen isyyttä. Tapahtuma aiheutti perheen sosiaalisen maineen huononemista, mikä vaikutti pääasiassa äitiin ja lapsiin. Julie Eckerman ja hänen kolme sisarustaan ​​asuivat äitinsä kanssa Södermalmissa ja perhe eli köyhyydessä.
Telhonjärvi
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Heinjoen valuma-alueeseen (14.223) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 124,9 metriä mpy.
Julie Eckerman
Avioeron jälkeen molemmat vanhemmat avioituivat tahoillaan uudelleen ja muodostivat uudet perheet, mutta tämä ei parantanut Julie Eckermanin tai hänen sisartensa asemaa. Hänen äitinsä oli kuitenkin koulutettu ja yritteliäs nainen, joka varmisti, että lapset saivat koulutusta, todennäköisesti kotiopetuksen muodossa. Julie Eckermanin myöhemmin kirjoittamista kirjeistä näkyy, ​​että hän oli taitava kirjoittaja, jolla oli hyvä ruotsin ja ranskan kielitaito.
Suhteen aiheuttaman kohun lopettamiseksi kuningas Kustaa III vaati, että Carl Sparren on lopetettava suhteensa Eckermanin kanssa. Carl Sparre pyrki varmistamaan naisen tulevaisuuden etsimällä hänelle porvarillisen aviomiehen. Helmikuussa 1789 Julie Eckerman avioituikin Tukholmassa Nils Björckegrenin kanssa, joka nimitettiin samoihin aikoihin Carl Sparren junailemana Linköpingin pormestariksi. Sparre ylläpiti heidän talouttaan. Sparren kuoleman (1791) jälkeen puolisoiden elämä vaikeutui sekä taloudellisesti että sosiaalisesti, ja he erosivat vuonna 1798. Kaksi vuotta myöhemmin Julie Eckerman kuoli keuhkotautiin.
Abdelmajid Dolmy
Abdelmajid Dolmy (19. huhtikuuta 1953 Casablanca – 27. heinäkuuta 2017 Casablanca ) oli marokkolainen jalkapalloilija ja Afrikan mestari. Keskikentällä ja liberona pelannut Dolmy edusti seuratasolla suurimmaksi osaksi Raja Casablancaa. Hän oli voittamassa Marokon ensimmäistä Afrikan mestaruutta vuonna 1976 ja pelasi myös Marokon maajoukkueessa vuoden 1986 MM-kilpailuissa, jossa Marokko eteni ensimmäisenä afrikkalaismaana lohkovaiheesta jatkoon. Unesco palkitsi Dolmyn 15. lokakuuta 1992 Play Fair -palkinnolla. Hän ei saanut pitkän uransa aikana yhtään varoitusta tai ulosajoa.
Vuonna 2006 Dolmy nimitettiin Afrikan jalkapalloliiton luettelemaan kaksisataa parasta afrikkalaispelaajaa viimeisen viidenkymmenen vuoden aikana -listalle.
K-tyypin pääsarjan tähti
thumb|[[Epsilon Eridani on KV-luokan tähti eli "oranssi kääpiö", jollaiset ovat Aurinkoa hieman viileämpiä ja pienempiä.]]
K-tyypin pääsarjan tähti, joskus oranssi kääpiö/K-kääpiö on tähtitieteessä Aurinkoa kevyempi oranssi pääsarjan tähti. Niinpä oranssin kääpiön spektriluokka on K ja luminositeettiluokka V. Oranssit kääpiöt ovat jonkin verran Aurinkoa kevyempiä, viileämpiä, pienempiä ja himmeämpiä, mutta muistuttavat melko paljon Aurinkoa. Kooltaan tällaiset ovat pienempiä kuin keltaiset G-tyypin tähdet ja suurempia kuin punaiset M-tyypin tähdet.
K-tyypin pääsarjan tähtien on 0,45–0,8 kertaa Auringon massa ja pintalämpötila on 3 900–5 200 K. Säde 0,7–0,96 R☉, säteilyntuotto eli bolometrinen luminositeetti 0,08–0,6 L☉. Vaikka näitä tähtiä yleensä sanotaan oransseiksi, ne ovat yleensä keltaoransseja.
Suhteellisen vakaina pääsarjassa nämä tähdet viettävät 15–30 miljardia vuotta, kun Aurinko vain 10 miljardia vuotta. K-tyypin tähtiä on pääsarjan tähdistä noin 12 %.
Varsinkin kirkkaimmilla K-tyypin tähdillä saattaa olla elinkelpoisia planeettoja. Siihen että K-tyypin tähdeltä saattaa löytyä helpommin elämää kuin Auringon tyyppiseltä viittaa se, että K-tyypin tähdet ovat Auringon tyyppisiä yleisempiä ja pitkäikäisempiä. Myöskään varhaisen K-tyypin tähdissä (K0-K5) ei vuorovesilukkiutuminen estä planeettaa pyörimästä niin kuin punaisilla kääpiöillä ja tasaamasta planeetan lämpötilaa elämälle sopivaksi. Mutta toisaalta väitetään, että alle 0,8 AU etäisyydellä oleva Maan tyyppinen planeetta menettää paljon kaasukehäänsä voimakkaissa kaskustähden säteily- ja hiukkaspurkauksissa.
Aurinkoa melko lähellä olevia K-tyypin pääsarjan tähtiä ovat esimerkiksi Alfa Centauri B, Epsilon Indi 61 Cygnin molemmat komponentit, Epsilon Eridani ja Sigma Draconis.
Kasvihuonekaasu
thumb|370px|[[ikä ilmakehässä|Pitkäikäisten kasvihuonekaasujen maailmanlaajuisia trendejä vuonna 2002. Näiden viiden kaasun pakotevaikutus on ollut noin 97 % vuodesta 1750 alkaen. Loput 3 % ovat halogeeneja.]] thumb|280px|Viimeaikaiset muutokset maan ilmakehän hiilidioksidin ([[Hiili|CO2) pitoisuuksissa. Kuukausittaiset hiilidioksidin pitoisuusmittaukset näyttävät pientä vuodenaikojen mukaan tapahtuvaa oskillaatiota eli heilahdusvaihtelua, jonka huippukohta on pohjoisen pallonpuoliskon myöhäiskevään aikaan. CO2-pitoisuudet laskevat kasvukauden aikana, kun kasvillisuus sitoo hiilidioksidia ilmakehästä.]]
Kasvihuonekaasu on kaasu, joka ilmakehässä ollessaan päästää lähes kaiken auringonsäteilyn lävitseen, mutta absorboi suuren osan Maan pinnalta lähtevästä lämpösäteilystä aiheuttaen kasvihuoneilmiön. Kasvihuonekaasujen vaikutuksesta Maan pinnan lämpötila on huomattavasti korkeampi kuin se olisi ilman niitä. Maassa merkittävimmät kasvihuonekaasut ovat vesihöyry, joka aiheuttaa noin 36–70 % kasvihuoneilmiöstä (pilvet eivät sisälly lukuun); hiilidioksidi (CO2), joka aiheuttaa 9–26 %; metaani (CH4), joka aiheuttaa 4–9 %, sekä troposfäärin otsoni (O3), joka aiheuttaa 3–7 %. Typpioksiduuli (N2O) on ilmastovaikutukseltaan ihmiskunnan neljänneksi merkittävin kasvihuonekaasu, joka aiheuttaa 6 % ihmisperäisten kasvihuonekaasujen ilmastoa lämmittävästä vaikutuksesta. Kasvihuonekaasujen viipymisaika ilmakehässä vaihtelee muutamasta päivästä (vesihöyry) satoihin vuosiin (hiilidioksidi).
Kasvihuonekaasuille on yhteistä, että niiden molekyyleissä on vähintään kolme atomia. Tällaisilla molekyyleillä on useampia mahdollisia värähtelytapoja, minkä vuoksi ne voivat absorboida useita eri infrapunasäteilyn taajuuksia. Tämän vuoksi esimerkiksi kaksiatomiset typpi (N2) ja happi (O2) eivät toimi kasvihuonekaasuina. Mitä enemmän kaasumolekyylissä on atomeja, sitä enemmän sillä on mahdollisia värähtelytapoja ja sitä voimakkaampi on yleensä myös kaasun kasvihuonevaikutus. Niinpä esimerkiksi metaani (CH4) on selvästi voimakkaampi kasvihuonekaasu kuin hiilidioksidi (CO2).
Ilmakehän pitkäikäisten kasvihuonekaasujen pitoisuus oli vuonna 2005 460 ppmCO2e (= 460 miljoonasosaa hiilidioksidiekvivalenttia). Ilmakehän kasvihuonekaasujen pitoisuus nousee ihmisen toimien vuoksi jatkuvasti kiihtyvällä vauhdilla. Vuotuinen kasvuvauhti on tällä hetkellä kaksi miljoonasosaa vuodessa. Nykyisellä menolla ilmakehän kasvihuonekaasujen pitoisuus tulee lähes kolminkertaistumaan verrattuna nykytasoon tasolle 1 250 ppm.
Hiilidioksidipitoisuudet ilmakehässä ovat lisääntyneet 31 % ja metaanipitoisuudet 149 % esiteollisiin tasoihin nähden vuoden 1750 jälkeen. Nämä lukemat ovat merkittävästi korkeampia kuin kertaakaan aiemmin 650 000 vuoteen, mikä on pääteltävissä luotettavasti jäätiköiltä syväkairatuista näytteistä. Noin kolme neljäsosaa ihmisen aiheuttamista hiilidioksidipäästöistä viimeisten 20 vuoden aikana johtuu fossiilisten polttoaineiden käytöstä. Muut ihmisperäiset päästöt ovat pääasiassa seurausta maankäytöstä, erityisesti metsän hävityksestä.
Vesihöyry
Vesihöyryn arvioidaan aiheuttavan kasvihuoneilmiöstä noin 36–70 %. Vesihöyryn elinikä ilmakehässä on kuitenkin todella lyhyt, noin 7–10 päivää. Ihminen ei toiminnallaan suoraan lisää ilmakehän vesihöyrypitoisuutta, vaikka pitoisuudet voivat muuttua ilmaston lämpenemisen seurauksena. Lentoliikenteen yläilmakehään päästämällä vesihöyryllä on kuitenkin huomattava ilmastoa lämmittävä vaikutus.
Hiilidioksidi
Osa vapautuneesta hiilidioksidista sitoutuu valtamerten eliöihin sekä pohjoisen havumetsävyöhykkeen ja lauhkean vyöhykkeen metsien kasvuun. Metsän hävitys muualla maailmassa vapauttaa kuitenkin puuston sitomaa määrää enemmän hiilidioksidia.
Kestävät puutuotteet, kuten rakennukset, sitovat pieniä määriä hiiltä elinkaarensa ajan. Pitkällä ajalla hiilidioksidi sitoutuu myös tiettyihin kivilajeihin muodostaen karbonaatteja (ns. laattatektoniikka). Hiilen määrä maapallolla on vakio, joten ilman hiilidioksidipitoisuuden lisääntyminen johtuu siitä, että hiiltä siirtyy maapallon kivikehästä sen ilmakehään.
Typpioksiduuli
Typpioksiduuli (N2O) on ilmastovaikutuksella mitattuna Suomen toiseksi yleisin kasvihuonekaasu, joka muodostaa 8 % Suomen kasvihuonekaasupäästöistä. Typpioksiduulin ilmakehää lämmittävä vaikutus on noin 300 kertaa voimakkaampi kuin hiilidioksidin (CO2). Maatalous on ylivoimaisesti merkittävin typpioksiduulin lähde yli 80 % osuudellaan.
Typpioksiduulia muodostuu maaperässä nitraattien hajotessa. Suurimmat hehtaarikohtaiset typpioksiduulipäästöt syntyvät maanviljelyskäytössä olevilla ja metsitetyillä turvepelloilla. Typpioksiduulipäästöjä syntyy myös typpilannoitteiden valmistuksesta ja käytöstä sekä kotieläinten lannasta. Lisäksi energian tuotannosta ja katalysaattoriajoneuvojen käytöstä syntyy jonkin verran typpioksiduulipäästöjä.
Metaani
Metaani (CH4) on kasvihuonevaikutukseltaan Suomen kolmanneksi yleisin kasvihuonekaasu. Metaanin osuus Suomen kasvihuonekaasupäästöistä on 6 %. Metaanin elinikä ilmakehässä on vain noin 12 vuotta.
Metaania tuottavat suurimmaksi osaksi eläimet, mutta sitä syntyy myös kaikkialla, missä bakteerit hajottavat orgaanista ainesta hapettomassa tilassa, esimerkiksi soilla ja muilla kosteikoilla. Ihmisten tuottamaa metaania tulee karjanhoidosta, kaatopaikoilta ja riisiviljelmiltä, missä eloperäiset materiaalit mädäntyessään erittävät sitä. Lisäksi metaania pääsee ilmoille runsaasti fossiilisten polttoaineiden tuotannon ja kuljetusten yhteydessä.
Metaania hajottavat maaperän pintaosassa elävät pieneliöt ja ilmakehän hydroksyyli-ionit. Hiilimonoksidi eli häkä (CO) tuhoaa tehokkaasti hydroksyyli-ioneja ja heikentää näin ilmakehän kykyä hajottaa metaania. Liikenteen tuottama häkä siis ikään kuin kiertoteitse vaikuttaa vahvistavasti kasvihuoneilmiöön.
CFC-yhdisteet
CFC-yhdisteet eli kloorista (, Cl), fluorista (, F) ja hiilestä (, C) muodostuneet freonimolekyylit tuhoavat erityisesti yläilmakehän otsonikerrosta (O3), joka rikkouduttuaan päästää maahan enemmän auringon haitallista säteilyä (katso UV-säteily) ja näin ollen lisää lämpöä maapallolla.
CFC-yhdisteet keksittiin korvaamaan jäähdytyslaitteissa siihen asti käytettyjä rikkidioksidia (SO2) ja ammoniakkia (NH3), koska ne olivat myrkyllisyydellään aiheuttaneet useita ihmisuhreja. Aluksi CFC-aineita pidettiin täysin turvallisina ja vasta myöhemmin niiden vaarallisuus ilmakehälle huomattiin, sillä yksi CFC-molekyyli lämmittää ilmakehää saman verran kuin 10 000 hiilidioksidimolekyyliä.
Näitä yhdisteitä on erilaisissa jääkaapeissa. Aikaisemmin niitä käytettiin laajemmin esimerkiksi sumutinpulloissa, mutta nykyään niiden käyttö on kielletty maailmanlaajuisesti.
Otsoni
Otsoni (O3) eroaa muista kasvihuonekaasuista siten, että sitä syntyy ilmakehässä saastepilvien reagoidessa auringonvaloon. Otsonin kasvihuonevaikutus riippuu siitä, missä osassa ilmakehää otsonia on. Stratosfäärissä eli yläilmakehässä otsonin lisääntyminen viilentää maapalloa. Troposfäärissä eli alailmakehässä otsonin lisääntyminen puolestaan lämmittää maapalloa.
Ihmisen toiminnan vuoksi syntyvän otsonin aiheuttama kokonaisnettovaikutus tunnetaan nykyisin kohtalaisen hyvin ja sen arvioidaan olevan 19 prosenttia ihmisperäisten kasvihuonekaasujen aiheuttamasta globaalista lämpenemisestä. Lentokoneiden typenoksidipäästöistä muodostuvan otsonin arvioidaan muodostavan 17–38 prosenttia lentoliikenteen ilmastoa lämmittävästä vaikutuksesta.
Typenoksidit
Lentoliikenteen typenoksidipäästöillä on huomattava ilmastoa lämmittävä vaikutus.
Kasvihuonekaasujen päästöt
pienoiskuva|Maailman kasvihuonekaasupäästöt 1970–2020, gigatonnia [[hiilidioksidiekvivalenttia vuodessa: 1) CO2 fossiilisista polttoaineista ja teollisuudesta, 2) CO2 maankäytön muutoksista, ja 3) muut kasvihuonekaasut.]] Kasvihuonekaasujen päästöt syntyvät hyvin monista erilaisista lähteistä. Lähes kolme neljäsosaa maailman päästöistä syntyy energian käytöstä muun muassa teollisuudessa, rakennuksissa ja liikenteessä. Maatalous ja metsänhakkuu aiheuttavat lähes viidesosan päästöistä.
Zéa
Zéa on Pireuksen kaupungin kaupunginosa Ateenan metropolialueella Kreikassa. Se sijaitsee Fálironlahden rannalla Pireuksen niemen itäosassa. Antiikin aikana paikalla sijainnut Zean satama oli yksi antiikin Pireuksen satamista ja antiikin Ateenan pääsotasatama. Se toimi alueella sijaitsevassa luonnonsatamassa, joka on satamana myös nykyään.
Nykyinen Zéan satama (Λιμένας Ζέας, Liménas Zéas) on pääasiassa huvi- ja pienvenesatamana. Sen satama-altaan halkaisija on noin 400 metriä ja ympärysmitta noin 1,2 kilometriä. Nykyaikana satama on tunnettu vanhastaan myös nimellä Pasalimáni (Πασαλιμάνι, ”Paššan satama”).
Sataman länsipuolella sijaitsi antiikin aikana Zean teatteri, jonka rauniot ovat näkyvissä. Niiden vieressä sijaitsee nykyisin Pireuksen arkeologinen museo. Munikhian satama sijaitsi (ja sen paikalla nykyisin oleva Mikrolímanon satama sijaitsee) noin kilometrin itään Zéasta.
Delta blues
Delta blues (myös Mississippi Delta blues) on bluesmusiikin varhaisimpia tyylejä. Perinteistä delta bluesia esittää yksi henkilö — useimmiten mies — joka laulaa ja soittaa kitaraa. Sanoitukset käsittelevät esimerkiksi rakkautta, laitapuolen kulkijoita, uskontoa sekä yhteiskunnallisia aiheita. Soitossa suositaan improvisointia ja slide-kitaraa. Usein kitara- ja laulumelodiat vuorottelevat samankaltaisia sävelkulkuja toistaen.
Nimi
pienois|pysty|vasen|[[Mississippi Delta sijaitsee sisämaassa, eikä sitä tule sekoittaa Mississippin suistoon.]] Delta bluesin nimi viittaa Mississippi Deltaksi kutsuttuun alueeseen Mississippin osavaltion luoteisosassa. Tyylilaji syntyi tällä alueella ja monet kuuluisimmista genren muusikoista olivat kotoisin Deltasta, vaikka osa muuttikin sittemmin muualle Yhdysvaltoihin. Deltaa kutsutaan usein ”bluesin synnyinmaaksi”.
Tyylilliset erityispiirteet
Bluesmusiikin ytimessä on tunne, ”blues” eli melankolia. Se on tanssimusiikin säestämää runoutta, ja lauluääni onkin yleensä genren tärkein soitin. Jopa instrumentaalisessa bluesissa soolosoitin pyrkii usein jäljittelemään laululle ominaista itseilmaisua. Melodiat kulkevat yleensä erityisessä bluesasteikossa.
Varhaisilla delta blues -äänitteillä esiintyi yleensä vain yksi henkilö. Genren muusikot lauloivat ja säestivät itseään kitaralla ja käyttivät omaleimaisia tyylikeinoja. Improvisoituja laulumelodioita seurasi usein samankaltainen kitaramelodia. Slide-kitaraa voitiin soittaa esimerkiksi pullolla tai veitsellä. Lauluosuuksia ennakoi toistuva sointukierto eli vamp. Sointukaavat poikkesivat perinteisestä 12 tahdin bluesista, ja sekä laulu että soitto olivat aggressiivisempia kuin perinteisessä bluesissa. Tyypillisiä sanoitusten aiheita olivat onneton rakkaus, uskottomuus, kaksimielisyydet, kulkurielämä, vaeltaminen sekä uskonnolliset kertomukset pelastuksesta ja tuomiosta. Muusikot olivat lähinnä afroamerikkalaisia miehiä. Vaikka delta blues mielikuvissa yhdistetään yksin esiintyviin kitaristeihin, monet genren tärkeimmistä edelläkävijöistä konsertoivat kielisoitinyhtyeen säestyksellä.
Delta bluesin perinteinen tyyli vakiintui 1920-luvun lopulta alkaen, jolloin alkoi ilmestyä menestyneitä delta blues -levytyksiä. Toisen maailmansodan jälkeen jotkut genren muusikot alkoivat käyttää sähkökitaraa. Samalla delta bluesin vaikutus siirtyi muihin musiikin tyylilajeihin, kuten rockiin, sähköbluesiin ja folk bluesiin.
Synty
Blues syntyi Mississippin Deltan afroamerikkalaisen väestön parissa 1800-luvun lopulla. Vuosisadan vaihteeseen mennessä se oli jo vakiinnuttanut paikallisen suosionsa. Genren varhaisesta historiasta on säilynyt vain yksittäisiä kirjallisia mainintoja. Delta bluesia esitettiin esimerkiksi rautatieasemilla, tienvarsien salakapakoissa, plantaaseilla ja kadunkulmissa.
Varhaiset klassikot
Kaupallisia delta blues -äänitteitä alkoi ilmestyä 1920-luvun lopulla. Maineikkaimmat esiintyjät olivat lähinnä miespuolisia laulaja-kitaristeja. Tämä erotti tyylilajin vanhemmasta valtavirran bluesista, joka oli henkilöitynyt Bessie Smithin ja Ma Raineyn kaltaisiin naislaulajiin, joita säesti pieni yhtye. Varhainen delta blues -hitti oli Charley Pattonin ”Pony Blues” vuodelta 1929. Vuodesta 1930 alkaen Paramount Records julkaisi useita delta blues -äänitteitä Eddie ”Son” Houselta. Kolmas varhainen esikuva oli Tommy Johnson, jonka ”Big Road Blues” (1928) innoitti lukuisia blueskitaristeja. Kappaleen vaikutus kuului esimerkiksi Mississippi Sheiksin ”Stop and Listen Bluesissa” (1930).
Suuren laman myötä bluesin myyntiluvut romahtivat. Jokunen mississippiläismuusikko jatkoi silti levyttämistä. Skip James tunnettiin omaperäisestä kitaran- ja pianonsoitostaan. Hänen 1930-luvulla levyttämänsä ”Hard Time Killing Floord Blues”, ”Devil Got My Woman” ja ”I’m So Glad” jäivät aikanaan vähälle huomiolle, mutta vuosikymmenien varrella niistä muodostui standardeja. Booker ”Bukka” White saavutti menestystä jo vuoden 1937 kappaleellaan ”Shake ’Em on Down”. Vielä suositummaksi muodostuivat 1940 julkaistut ”Parchman Farm Blues” ja ”District Attorney Blues”, joiden yhteiskunnalliset teemat poikkesivat perinteisen bluesin sanoituksista.
”Delta bluesin kuningas”
Robert Johnson oli 1930-luvun merkittävin delta blues -muusikko, joka tunnetaan falsettilaulustaan ja taitavasta slidensoitostaan. Johnsonin esikuvia olivat esimerkiksi Son House, Skip James ja Tommy Johnson. Vuosina 1936–1937 Johnson äänitti sanantoniolaisessa hotellihuoneessa ja dallasilaisessa varastossa 29 kappaletta, joiden varaan hänen perintönsä rakentuu. Johnson kuoli 1938 juotuaan salakapakassa myrkytettyä viskiä. Hän oli kuollessaan vain noin 27-vuotias.
Johnson ei ollut eläessään erityisen suosittu, mutta hän saavutti legendaarisen maineen vuodesta 1961 alkaen, jolloin Columbia Records julkaisi kokoelman King of the Delta Blues Singers. Bluesin lisäksi Johnsonilla oli suuri vaikutus rockmusiikkiin. Vuonna 1990 julkaistu Robert Johnson: The Complete Recordings myi yli miljoona kappaletta ja voitti parhaan historiallisen albumin Grammy-palkinnon.
Valtavirtaistuminen
Mississippiläissyntyinen B. B. King oli aikansa vaikutusvaltaisimpia sähkökitaristeja. Hänen kauttaan delta bluesin perintö vakiintui osaksi jazzin, rhythm and bluesin ja valtavirran popin tyylikirjoa.
Niin ikään mississippiläinen John Lee Hooker soitti perinteikästä delta bluesia. Vuonna 1948 hänen kappaleensa ”Boogie Chillen” saavutti suosiota muidenkin kuin bluesin harrastajien parissa. Myöhemmin Hooker alkoi sekoittaa delta bluesiin vaikutteita rockista ja soulista.
Delta bluesin uusi tuleminen
Kiinnostus delta bluesia kohtaan kasvoi 1960-luvulla, jolloin Son House, Skip James ja Bukka White sekä lukuisat muut delta blues -muusikot saavuttivat uutta suosiota. Heidän konserttinsa vetivät suurempia yleisöjä ja levynsä myivät enemmän kuin ennen sotaa.
Delta bluesin perintö eli vahvana The Rolling Stonesin, The Beatlesin ja Bob Dylanin musiikissa. Vuonna 1965 perustettu bluesrock-yhtye Canned Heat nimettiin Tommy Johnsonin ”Canned Heat Bluesin” mukaan, ja Johnson-vaikutteista kitaransoittoa kuultiin esimerkiksi vuoden 1968 menestyskappaleessa ”On the Road Again”. Rocktrio Cream julkaisi vuonna 1966 oman versionsa Skip Jamesin ”I’m So Gladista”, ja pari vuotta myöhemmin saman kappaleen levytti Deep Purple.
Uuden sukupolven yhtyeiden bluesvaikutteiset menestyskappaleet innoittivat nuorisoa tutustumaan lajityypin varhaisiin klassikoihin. Pohjois-Mississippin blueskulttuuri on pysynyt elinvoimaisena vielä 2000-luvullakin. Maineikkaita delta bluesista ammentavia muusikoita ovat esimerkiksi R. L. Burnside (1926–2005) ja David ”Junior” Kimbrough.
Soulmate
Soulmate on englantilaisen poplaulaja Natasha Bedingfieldin toiselta studioalbumilta N.B. julkaistu single. Se julkaistiin albumin toisena singlenä 2. heinäkuuta 2007 ja se kohosi Ison-Britannian singlelistan sijalle seitsemän.
Laulussa mietitään, onko kaikille sielunkumppani. Kappale esitettiin tv-sarjassa The Hills.
Ison-Britannian julkaisu
(Julkaistu 2. heinäkuuta 2007)
Digitaalinen versio
(Julkaistu 5. heinäkuuta 2007)
Kaarlo Könönen
thumb|Könösen suunnittelema [[Kotkansaaren sairaala|Kotkansaaren sairaala.]] pienoiskuva|Kaarlo Könönen työpöytänsä ääressä. Ajankohta tuntematon Kaarlo Könönen (12. joulukuuta 1892 Hamina – 2. elokuuta 1965 Lahti) oli suomalainen arkkitehti. Hän valmistui arkkitehdiksi Helsingin teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1919. Könönen toimi vuosina 1922–1923 Kotkan kaupunginarkkitehtina. Hän suunnitteli Kotkansaarelle useita 1920-luvun klassisismia edustavia kerrostaloja, joista tunnetuin on 1927 valmistunut Vuorelankulma. Puolustusministeriön toimistoarkkitehtina hän oli vuoden 1924. Vuodet 1925–1929 Könönen työskenteli yksityisissä arkkitehtitoimistoissa, muun muassa Eliel Saarisen toimistossa Hvitträskissä.
Könönen toimi vuosina 1929–1955 Lahden kaupunginarkkitehtina, jolloin hänen tyylisuuntansa muuttui lähemmäksi funktionalismia.
Alcázar de San Juan
Alcázar de San Juan on kaupunki Kastilia-La Manchan itsehallintoalueella Espanjassa. Kaupungin asukasluku oli 30 967 vuonna 2016.
Hakostenjärvi
Hakostenjärvi tai myös Hakosenjärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella Vakkilan kylän lähellä sijaitseva järvi. Järvi kuuluu Tarusjärven retkeilyalueeseen.
Alcázar de San Juan
Alcázar de San Juan on perinteinen La Manchan alueen kaupunki. Keskusta sijaitsee Santa María -aukion (Plaza Santa María) ympärillä.
Hakostenjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,2 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Ilmalaiva
thumb|right|250px|U.S.S. Los Angeles [[Manhattanin yllä]]
Alcázar de San Juan
Kaupungin lähiseudulta on löydetty merkkejä pronssikauden ajan asutuksesta. Ilmeisesti alueella on sijainnut keltiberien leirejä ennen roomalaisten tuloa. Jotkut historioitsijat uskovat, että kaupungin paikalla sijaitsi alun perin ennen roomalaisaikaa paikkakunta nimeltä Alces, jonka Tiberius Sempronius Gracchus valloitti, kun seutu liitettiin Rooman valtakuntaan.
Kaupungissa on säilynyt mosaiikkeja roomalaisajalta 100- ja 200-luvulta. Arkeologisten kaivausten perusteella on todettu, että visigoottien valtakauden lopulla kylä alkoi kehittyä pieneksi kaupungiksi.
Museo del Hidalgossa, joka sijaitsee vanhassa 1500-luvun aatelistalossa, voi tutustua niiden hidalgojen elämään, jotka innoittivat Miguel Cervantesia kirjoittamaan Don Quijotesta.
Ilmalaiva
Ilmalaivoja kehitettiin voimakkaasti varsinkin Saksassa vuosina 1900–1936. Niillä matkustettiin säännöllisesti Saksasta jopa Atlantin yli Brasiliaan ja Argentiinaan asti. Zeppeliinit olivat tilastollisesti ottaen hyvin turvallisia, ilmalaiva Graf Zeppelin lensi 1,6 miljoonaa kilometriä yhdenkään matkustajan vammautumatta. Silti niille sattui pahoja onnettomuuksia, joista pahimmat ilmalaivoille R-101, USS Shenandoah, USS Akron ja Hindenburg. Ilmalaivoista luovuttiin muutaman hyvin tuhoisan onnettomuuden vuoksi ja koska lentokoneet kehittyivät luotettaviksi kulkuvälineiksi.
Rakenne
thumb|right|400px|Jäykkärunkoisen ilmalaivan rakenne. Ilmalaivat jaetaan kolmeen päätyyppiin: jäykkärunkoisiin eli zeppeliineihin, puolijäykkärunkoisiin ja jäykistämättömiin sen mukaan, mikä pitää ne muodossaan. Nykyisin käytössä olevat ilmalaivat ovat lähinnä kaasun paineella muotoonsa puhallettuja ilmapalloja, joissa yleensä on jäykistetty nokkakartio ja peräsin. Tällaisia ovat muun muassa Goodyear-yhtiön mainostarkoituksiin rakennetut ilmalaivat, jotka operoivat lähinnä Yhdysvalloissa, mutta ovat käyneet kaksi kertaa Suomessakin.
Puolijäykissä ilmalaivoissa on kölimäinen rakenne, joka kulkee rungon alla keulasta perään. Puolijäykän ilmalaivan runko pysyy jäykistämättömien ilmalaivojen tapaan muodossaan kaasunpaineen avulla.
Kohti ilmalaivoja
pienoiskuva|oikea|Giffardin ilmalaiva vuodelta 1852. pienoiskuva|oikea|Dupuy de Lomen ohjattava ilmapallo vuodelta 1872. pienoiskuva|oikea|Charles Renardin ja Arthur Constantin Krebsin La France -ilmalaiva vuodelta 1884. pienoiskuva|oikea|David Schwarzin ilmalaiva vuodelta 1896.
Vuonna 1709 kappalainen Barthelemi Laurent de Gusman (, 1685–1724) esitteli Portugalin kuninkaalle Juhana V:lle toimivan kuumailmapallon pienoismallin ja sai tältä maailman ensimmäisen patentin ilmalaivalle. Toteuttamatta jääneitä ilmalaivoja oli tarkoitus käyttää sotilaallisiin tarkoituksiin, muun muassa joukkojen kuljetuksiin ja niiden huoltoon.
Jo 1784 Jean-Pierre Blanchard käytti ilmapallossa veivattavaa potkuria. Hän ylitti ensimmäisenä Englannin kanaalin ilmapallolla, jonka käsin ohjattavilla heiluvilla siivillä ikään kuin soudettiin ilmassa. Samana vuonna ranskalainen kenraali Jean Baptiste Meusnier ehdotti amerikkalaisen jalkapallon muotoista ilmapalloa ja veneen muotoista koria ohjattavuuden parantamiseksi. Meusnierin ehdotus pallon voimanlähteeksi, 80 miehen voimin pyöritettävä potkuri, ei kuitenkaan ollut erityisen käytännöllinen.
1800-luvulla tehtiin erilaisia kokeita ohjattavilla ilmapalloilla ja potkurilla varustetuilla ilmalaivan esiasteilla. Ensimmäisen varsinaisen ilmalaivan rakensi ranskalainen Sansons vuonna 1839.
Henri Giffard rakensi vuonna 1852 höyrykoneella toimineen ilmalaivan, jolla lensi 27 kilometriä. Höyrykoneen teho oli kolme hevosvoimaa, ja se tuotti pallolle noin 10 kilometrin tuntivauhdin.
Vuonna 1863 tohtori Solomon Andrews rakensi ensimmäisen täysin ohjattavan, mutta moottorittoman ilmalaivan.
Vuonna 1872 Dupuy de Lome rakensi amerikkalaisen jalkapallon muotoista ohjattavaa ilmapalloa sotilaskäyttöön, koska oli käynnissä Saksan-Ranskan sota, jossa tarvittiin muun muassa viestinvälityskeinoa saarretun Pariisin ja ulkomaailman välillä. Sota ehti päättyä ennen ilmapallon valmistumista.
Insinööri Paul Haenlein lensi 13. joulukuuta 1872 Brnossa ensimmäisellä moottoroidulla ilmalaivalla, joka oli sikarin muotoinen. Pitkulaisen kaasupallon pituus oli 50 m ja paksuus enimmillään 9 m. Voimanlähde oli 5 hevosvoiman kaasumoottori, jonka polttoaine hiilikaasu saatiin kannatinpallosta. Kannatinpallon muodon säilyttämiseksi siihen pumpattiin ilmaa. Laitteen vauhti oli noin 19 km/h. Haenleinin systeemissä oli monia oivalluksia, mutta sen puutteet, muun muassa hiilikaasun heikko noste, jota täyttöilman pumppaaminen edelleen huononsi, estivät jatkokehittelyn.
1880-luvun alussa oli pari ilmalaivojen kehittelijää, ennen kuin Gaston Tissandier asensi sähkömoottorin ilmalaivaan, joka muistutti amerikkalaista jalkapalloa.
Ranskan armeija teki ensimmäisen täysin ohjatun, mutta lyhyen lennon La France -nimisellä sikarin muotoisella ilmalaivalla, jonka olivat suunnitelleet Charles Renard ja Arthur Constantin Krebs vuonna 1884.
Vuonna 1898 Alberto Santos-Dumont rakensi ensimmäisenä bensiinikäyttöisen ilmalaivan, jota kokeili Ranskassa Pariisissa Eiffel-tornin lähellä vuonna 1901.
Zeppeliinit
thumb|250px|LZ1:n ensilento [[Bodenjärvi|Bodenjärvellä  2.7.1900.]] thumb|250px|LZ4. Armeijasta eläkkeelle jäänyt saksalainen kreivi Ferdinand von Zeppelin, jota kiinnostivat lentävät laitteet, osti David Schwarzin leskeltä tämän ilmalaivan oikeudet, ja haki vuonna 1895 patenttia omalle tuosta johdetulle kehitelmälleen. Ensimmäistä zeppeliiniä alettiin rakentaa 1899 kelluvassa hallissa.
2. heinäkuuta 1900 Zeppelin lennätti ensimmäistä jäykkää ilmalaivaa LZ1, joka aloitti varsinaisen ilmalaivakauden. Se toimi vain 18 minuuttia ennen vian ilmaantumista, ja zeppeliini jouduttiin laskemaan maahan korjausta varten. Vaikka Zeppelinin ilmalaiva lensi nopeammin kuin ranskalainen La France aikoinaan, se ei kiinnostanut sijoittajia, ja niinpä Zeppelin joutui purkamaan LZ1:n.
Zeppelin onnistui saamaan rahaa uuden ilmalaivan, LZ2:n kehittelyyn vuonna 1906. Se menestyi suunnilleen yhtä huonosti kuin LZ1.
Vasta sen seuraaja LZ3 oli ensimmäinen todella toimiva zeppeliinityyppinen ilmalaiva, jolla lennettiin vuoteen 1908 45 kertaa, yhteensä 4398 kilometriä. Armeijaa kiinnosti LZ4, ja näytöslennolla LZ4 joutui laskeutumaan Stuttgartin lähellä Echterdingeniin, missä myrsky tempoi sen irti. Zeppeliini törmäsi puuhun ja paloi räjähdysmäisessä tulipalossa. Kukaan ei loukkaantunut, vaikka kaksi teknikkoa pelastui täpärästi hyppäämällä uhkarohkeasti pois.
Vuonna 1909 alkoivat ensimmäiset kaupalliset matkustajalennot ilmalaivalla LZ6.
Ferdinand von Zeppelinin yhtiö rakensi monia zeppeliini-ilmalaivoja Saksassa 1900-luvun alussa. Monet zeppeliinit tuhoutuivat onnettomuuksissa, jotka eivät kuitenkaan kaikki johtaneet kuolemantapauksiin.
Ensimmäisessä maailmansodassa
Ensimmäisessä maailmansodassa saksalaiset käyttivät zeppeliini-ilmalaivoja tiedusteluun ja pommittivat muun muassa Ison-Britannian kaupunkeja. Ilmalaivoilla saattoi kuljettaa suuria pommilasteja, ja alussa hävittäjälentokoneet eivät voineet nousta yhtä korkealle kuin ilmalaivat. Saksalaiset pommittivat Englannin itärannikon kaupunkeja öisin. Pommitukset pyrittiin keskittämään Lontoon sataman kaltaisiin sotilaallisesti merkittäviin kohteisiin, mutta epätarkkuutensa takia ne surmasivat etupäässä siviilejä. Pommituksissa kuoli yli tuhat henkeä, ja ne levittivät kauhua ja voimakasta saksalaisvihaa siviiliväestön keskuudessa.
Englantilaiset vastasivat alussa tehostamalla ilmatorjuntaa sekä asentamalla kuulosuuntimalaitteita ja valonheittimiä. Tämä ilmatorjunta oli vielä melko tehotonta. Vuonna 1916 kehitettiin voimakasmoottorisia korkealle nousevia hävittäjiä ja pommittajia, joiden konetuliaseilla saattoi ampua fosforiluoteja, joilla ilmalaivat saattoi tuhota.
Ilmalaivat maailmansotien välillä
Saksa oli ilmalaiva-alalla johtava maa ensimmäisen maailmansodan jälkeenkin. Ilmalaivoja rakennettiin Englannissa ja Yhdysvalloissa sodan jälkeen pitkälti saksalaisia zeppeliinejä kopioiden ja edelleen niiden pohjalta.
Saksassa Versailles’n rauhansopimus poisti pelistä Zeppelinin yhtiön kilpailijan Schütte-Lanzin, joka oli erikoistunut sotilasilmalaivoihin. Zeppelinin yhtiö sai valmiiksi elokuuhun 1919 mennessä LZ120 Bodensee-nimisen ilmalaivan ja myös LZ 121:n. Vuonna 1921 ensimmäisessä maailmansodassa taistelleet ympärysvallat vaativat näitä sotakorvauksiksi, ja Yhdysvaltojen oman ilmalaivaohjelman ajauduttua vaikeuksiin Zeppelin rakensi LZ 126:n, joka lensi Atlantin yli Lakehurstiin 12. lokakuuta. LZ 126 nimettiin uudella nimellä ZR-3 USS Los Angeles.
Saksassa koitti ilmalaivojen kultakausi 1928–1933, jolloin rakennettiin todella suuria ilmalaivoja, muun muassa 236-metrinen LZ-127 Graf Zeppelin ja suurin koskaan rakennettu ilmalaiva LZ-129 Hindenburg. Saksan ilmalaivat lensivät monesti Saksan ulkopuolellakin, Atlantin yli ja jopa koemielessä maailman ympäri. Graf Zeppelin vieraili matkallaan myös Helsingissä 24. syyskuuta 1930. Viimeisimmät mallit pystyivät ottamaan 112 tonnia lastia ja kulkemaan 135 km/h nopeudella.
Zeppeliinit olivat tilastollisesti ottaen hyvin turvallisia, ilmalaiva Graf Zeppelin lensi 1,6 miljoonaa kilometriä yhdenkään matkustajan vammautumatta. Silti niille sattui pahoja onnettomuuksia, joista pahimmat ilmalaivoille R-101, USS Shenandoah, USS Akron ja Hindenburg.
Vuonna 1921 ilmalaiva R 38 tuhoutui Yhdysvalloissa koelennollaan tappaen 44 miehistön jäsentä.
1930-luvulle asti ilmalaivat olivat vetytäytteisiä. Vedyn palamisherkkyyden pelättiin johtavan katastrofaalisiin onnettomuuksiin.
Onnettomuuden todettiin aiheutuneen törkeästä ylikuormituksesta sekä aluksen kokoon nähden ylipainoisista dieselmoottoreista. Osa kuormituksesta aiheutui yhdeksästä tonnista ylimääräistä polttoainetta, joka oli otettu mukaan vain siksi, ettei välttämätön tankkaus häiritsisi ja viivyttäisi Intiassa uuden lentolinjan avaamisen vuoksi pidettäviksi suunniteltuja juhlamenoja. Samoin aluksen kalustus oli juhlatilaisuutta varten uusittu: kevyet balsapuiset pöydät ja tuolit oli korvattu raskaalla antiikkikalustolla sekä alukseen oli tuotu suuri määrä raskaita itämaisia mattoja; samoin juhla-aterian ainekset päätettiin raahata mukana Englannista asti, koska pelättiin, ettei Intiassa olisi syystä tai toisesta saatu kaikkea tarvittavaa.
Englanti määräsi toisen ilmalaivansa, R 100:n romutettavaksi. Turvallisuuden parantamiseksi Zeppelin-yhtiö aikoi siirtyä heliumtäytteeseen.
Saksa ei kyennyt tuottamaan heliumia. Natsien noustua valtaan länsivallat ajoivat maan kauppasaartoon, jossa Saksalle ei saanut viedä sotilaskäyttöön soveltuvia tarvikkeita, ei myöskään heliumia ilmalaivojen täytteeksi. Näin ollen ilmalaiva Hindenburg täytettiin vedyllä. Hindenburg paloi 6. toukokuuta 1937 Lakehurstissa New Jerseyssä sähkökipinän sytyttämänä. 37 matkustajaa 97:stä kuoli, samoin yksi kenttätyöntekijä.
Hindenburg ei tuhoutuessaan palanut vetykaasupalolle tyypillisenä kirkkaana tulipallona, eikä yksikään matkustaja kuollut palavan kaasun aiheuttamiin palovammoihin. Palon syyksi on esitetty ilmalaivan päälliskankaan kyllästysainetta, jota on myöhemmin käytetty rakettipolttoaineena.
Hindenburgin onnettomuuden jälkeen monikaan ei enää ollut halukas matkustamaan ilmalaivoilla. Samaan aikaan lentokoneet olivat kehittyneet matkustajaliikenteeseen sopiviksi ja halvoiksi. Onnettomuuden jälkeen ilmalaivat jäivät kokonaan pois käytöstä matkustajaliikenteessä. thumb|right|250px|Yhdysvaltain laivaston toisen maailmansodan aikainen K-tyypin ilmalaiva.
Toinen maailmansota
Saksa ei käyttänyt ilmalaivoja toisessa maailmansodassa, mutta Yhdysvallat rakensi monen tyyppisiä jäykistämättömiä ilmalaivoja, joita käytettiin Pohjois-Atlantilla saattueiden tähystäjinä sukellusveneitä vastaan. Ne lensivät vuosikausia vielä sodan jälkeen koulutusmielessä, mutta lopulta viimeinenkin ilmalaivayksikkö lakkautettiin ja viimeiset ilmalaivat jäivät pölyttymään tarpeettomina suljettujen laivastoasemien nurkkiin kunnes hiljalleen romutettiin kun näitä rakennuksia purettiin tai remontoitiin uudiskäyttöön.
Nykypäivä
Alkuperäisiä zeppeliinejä ei ole säilynyt kokonaisina. Pariisin ilmailumuseossa le Bourgetissa on ensimmäisessä maailmansodassa alasammutun zeppeliinin moottori-gondoli ja miehistö-gondoli lähes täydellisinä, mukaan lukien esimerkiksi konekiväärit. thumb|right|250px|[[Goodyearin mainosilmalaiva.]] thumb|right|250px|[[Zeppelin NT -ilmalaiva Yokoso! Japan]]
Mainostaminen
Ilmalaivojen taloudellinen merkitys matkustajaliikenteelle on nykyään niiden rajallisen nopeuden takia olematon, joten ne on valjastettu etupäässä lentäviksi mainosjulisteiksi.
Turismi ja matkailu
Saksan Friedrichshafenissa nykyaikaiset Zeppelin NT -ilmalaivat lennättävät turisteja Bodenseen yllä. Vuonna 2007 Zeppelin-Reederei vei kiertoajelulle 12 000 matkustajaa. Ilmalaivan kyytiin pääsee myös Kaliforniassa. NT-laivojen toiminta ei ole taloudellisessa mielessä kovin kannattavaa. Suurempien laivojen tilanne olisi luultavasti toinen.
Pitkiin turistimatkoihin ilmalaivat sopisivat paremmin kuin lentokoneet tai helikopterit.
Erityisesti öljyn hinnan nousu ja tarve vähentää hiilidioksidipäästöjä on herättänyt kiinnostusta ilmalaivoihin. Laadituista suunnitelmista lennokkaimpia lienee Jean-Marie Massaudin "Miehitetyksi pilveksi" nimetty 210-metrinen lentävä hotelli.
Japanissa aletaan uudelleen tutkia ilmalaivojen kannattavuutta uudella Zeppelinin tehtaalla valmistetulla 75-metrisellä Yokoso! Japan -ilmalaivalla, jonka gondolissa on 12 matkustajapaikkaa. Yokoso! Japan -ilmalaiva vieraili Helsingin Malmin lentokentällä kesällä 2004. Tämä herättikin mediassa ja kansassa valtaisan kiinnostuksen, sillä lukuun ottamatta Goodyearin ilmalaivavierailua 1980-luvulla, aitoa "zeppeliiniä" ei ollut Suomessa nähty 74 vuoteen.
Zeppelin-Reederei & ZLT Zeppelin Luftschifftechnikin rakentamat ilmalaivat maksavat 15 miljoonaa dollaria. Ilmalaivojen maksiminopeus voi olla 160 kilometriä tunnissa ja matkustajakapasiteetti enimmillään muutama tusina matkustajaa. Ilmalaivojen vakavimmiksi puutteiksi on sanottu, että niiden liikenne on säästä riippuvaista ja vaatii suuria laskeutumisalustoja. Aikoinaan ilmalaivojen tukikohtina suunniteltiin käytettävän pilvenpiirtäjiä.
Rahti
Ranskan postilaitos tutkii parhaillaan ilmalaivojen soveltuvuutta postin kuljetukseen. Darpa tutki ilmalaivoja pitkän matkan rahtikuljetuksissa vuonna 2005.
Verrattuna lentokoneisiin niiden aiheuttama säteilypakote olisi 80–90 prosenttia pienempi.
Rahtikäyttöä haittaa kuitenkin se, että ilmalaivoja on vaikea hallita lastaus- ja purkuvaiheissa.
Alan yrittäjän kohtalo voi olla kova: esimerkiksi SkyCats-ilmalaivojen rakentaja meni konkurssiin. German Cargolifter -nimisen ilmalaivan suunniteltiin kuljettavan 160 tonnin rahteja 10 000 kilometrin matkojen päähän, mutta projekti ajautui vaikeuksiin sekä suunnittelun että rahoituksen suhteen ja päättyi epäonnistuneena sen jälkeen kun yksi maailman suurimmista hangaareista oli saatu rakennettua. Tämä tapahtui vuonna 2002.
Tähän päivään mennessä suurta rahtialusta ei ole onnistuttu rakentamaan, vaikka niitä on kehitellyt mm. Lockheed.
Muut: sotilaallinen ja tieteellinen käyttö
Ilmalaivojen käyttöä sotilaallisiin tarkoituksiin ja viestintään selvitetään.
DARPA:n WALRUS-projekti pyrki tuottamaan joukkojen kuljetusta varten uudenaikaisen ilma-aluksen, joka ei tarvitsisi mastoja, kiitoteitä tai varastohangaareja.
Ilmalaivat sopisivat tarkkailu- ja ilmavalvontatehtäviin lentokoneita ja helikoptereita paremmin.
Ilmalaivoilla on jonkin verran käyttöä tieteellisessä työssä ja niitä on käytetty esimerkiksi ilmakehätutkimuksen apuna.
P-791
Yhdysvalloissa esiteltiin elokuussa 2011 puolustusvälinevalmistaja Lockheed Martinin jättiläismäinen P-791-ilmalaiva viiden vuoden kehittelyn tuloksena. Yhtiön mukaan ilmalaiva soveltuu parhaiten rahdin kuljettamiseen syrjäisille seuduille, joihin on huonot kulkuyhteydet. Sitä voidaan käyttää myös sotilaallisiin kuljetus- ja valvontatehtäviin. P-791 voi pysytellä yli kuuden kilometrin korkeudessa jopa kolme viikkoa.
Stefano Colantuono
Ura pelaajana
Keskuspuolustajana urallaan pelannut Colantuono debytoi Serie A:ssa vuonna 1985 Pisa Calcion riveissä. Hän pelasi Serie A:ssa eri joukkueissa vuoteen 1990 asti. Vuonna 1991 hän pelasi myös yhden kauden futsalia BNL Roman riveissä, voittaen scudetton. Colantuono pelasi alasarjoissa aina vuoteen 2001 asti, jolloin hän lopetti uransa Serie C2:ssa pelanneen Sambenedettesen riveissä. Hän edusti urallaan 12 eri jalkapalloseuraa.
Ura valmentajana
Colantuono aloitti päävalmentajana lähes heti lopettamisensa jälkeen Sambenedettesen valmentajana. Vuonna 2004 Colantuono siirtyi Serie B:ssä pelanneen Catania Calcion valmentajan paikalta Serie A:n Perugia Calcion valmentajaksi. 2005 hän siirtyi ensimmäistä kertaa tuolloin Serie B:ssä pelanneen Atalanta BC:n valmentajaksi. Hän johdattikin heti ensimmäisellä kaudellaan bergamolaiset sarjanousuun. Kesällä 2007 Colantuono palkattiin Serie A:n US Palermoon. Hän sai potkut saman vuoden marraskuussa, mutta hänet kutsuttiin takaisin 2008 maaliskuussa. Colantuono sai lähteä uudelleen 2008 syyskuussa vain yhden sarjapelin jälkeen. Kesäkuussa 2009 hänet valittiin Serie B-seura Torino FC:n valmentajaksi, mutta jälleen hän sai lähteä marraskuussa huonojen esitysten jälkeen. Tammikuussa 2010 hänet kutsuttiin jälleen takaisin Torinoon, mutta hän joutui taas lähtemään kauden jälkeen. Näin Colantuono palasi Atalantan peräsimeen ja johdatti seuraavalla kaudella Serie B:ssä pelanneen Nerazzurrin Serie A:han.
Jorma Uotinen
Jorma Leo Kalevi Uotinen (s. 28. kesäkuuta 1950 Pori) on suomalainen tanssija ja koreografi. Hän on toiminut taiteellisena johtajana Helsingin kaupunginteatterin tanssiryhmässä (1987–1990), Suomen Kansallisbaletissa (1992–2001) ja Kuopio Tanssii ja Soi -festivaaleilla (2002–2019). Hänelle myönnettiin professorin arvonimi toukokuussa 2012.
Tanssijana ja koreografina Uotinen on toiminut Suomessa ja ulkomailla vuodesta 1970 alkaen useissa eri tanssiryhmissä. Hän on saanut urallaan useita suomalaisia ja kansainvälisiä palkintoja sekä kunniamainintoja.
Elämä ja ura
Makkaratehtaassa työskennellyt isä kuoli Uotisen ollessa kolmevuotias. Poika varttui Porin torin laidalla sijainneessa kodissaan ompelijaäidin ja sisarensa hoivissa, tutustui pihoilla näyttelijöiden lapsiin ja kiinnostui teatterista. Hän sai kymmenvuotiaana roolit näytelmistä Havukka-ahon ajattelija ja Täällä Pohjantähden alla. 19-vuotiaana Uotinen sairasti Guillain–Barrén oireyhtymän, joka vei häneltä puhe- ja liikuntakyvyn useiksi viikoiksi. Hän on kertonut päättäneensä tuolloin, että ryhtyisi tanssijaksi, jos paranisi. Uotinen sai puhe- ja liikuntakykynsä takaisin ja pääsi sittemmin Kansallisbalettiin. Hän jatkoi opintojaan Tukholmassa, Kööpenhaminassa ja Sveitsissä muun muassa Serge Golovinen (1924–1998) oppilaana.
Vuosina 1970–1976 Uotinen työskenteli Kansallisbaletissa. Sen jälkeen hän toimi 1976–1981 Carolyn Carlsonin johtamissa ryhmissä Groupe de Recherches Théâtrales (GRTOP) ja Teatro Danza la Fenice. Tätä ajanjaksoa Uotinen pitää uransa käännekohtana. Hän on tanssinut muun muassa Pariisin oopperassa, Milanon La Scalassa, Tanskan ja Ruotsin kuninkaallisissa baleteissa ja Berliinin Staatsoper Unter den Lindenissä. Uotinen on tehnyt viitisenkymmentä koreografiaa näyttämöteoksiin erityisesti Helsingin Kaupunginteatterissa ja Suomen Kansallisoopperassa.
Vuodesta 2006 lähtien Uotinen on toiminut Tanssii tähtien kanssa -ohjelman tuomarina. Kesällä 2014 hän piti Yle Puheessa keskusteluohjelmaa.
Uotinen on myös esiintynyt laulajana. Vuonna 1998 hän julkaisi albumin Tunteiden taivas ja vuonna 2006 albumin Sentimental Secrets. Tämän lisäksi hän teki laulun Zarkus Poussan kanssa televisiosarjassa Jokainen vieras on laulun arvoinen.
Uotinen on biseksuaali. Hän oli avoliitossa Helena Lindgrenin kanssa lähes 20 vuotta. He erosivat vuonna 1999.
Uotinen on UNICEFin hyvän tahdon lähettiläs. Vuonna 2007 hän oli ääninäyttelijänä Rottatouille-elokuvan suomenkielisessä versiossa ja vuonna 2009 Möröt vastaan muukalaiset -elokuvassa.
Vuonna 2018 Uotinen teki paluun tanssijana Compañía Kaari & Roni Martin in teoksessa Anna Karenina, jonka kaikki esitykset olivat loppuunmyytyjä ja joka sai kriitikoilta hyvän vastaanoton. Muun muassa Helsingin Sanomat totesi, että "Uotisen paluu näyttämölle on komea". Vuonna 2020 Uotinen jatkoi yhteistyötä Kaari ja Roni Martinin kanssa teoksella Uotinen goes Kekkonen, josta YLE toteutti täyspitkän tallenteen Kekkosen kotimuseossa Tamminiemessä.
Uotinen oli mukana deittiohjelmassa nimeltään First Dates Suomi, jossa hän toimi hovimestarina. Hän on myös toiminut yhtenä Talent Suomi -kykyjenetsintäohjelman tuomareista kuudennesta tuotantokaudesta lähtien.
Palkinnot ja kunniamaininnat
Vuonna 1984 Jorma Uotinen sai Jussi-patsaan parhaasta miessivuosasta elokuvassa Pessi ja Illusia. Vuonna 1985 Uotiselle myönnettiin Pro Finlandia -mitalin ja MTV:n kulttuuripalkinto.