cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etelä-Afrikan kulttuuri
Valkoinen rockmusiikki
thumb|Johnny Clegg konsertoimassa la fête de l'Humanité-konsertissa Ranskassa. thumb|Koos Kombuis 1960-luvulla maahan alkoi syntyä myös valkoisten muusikoiden rock- ja pop-yhtyeitä, jotka esiintyivät rotuerotellun maan valkoiselle yleisölle. 1970-luvulla maan suosituin yhtye oli Four Jacks and a Jill, joka esiintyi kiertueilla myös Britanniassa, Yhdysvalloissa, Australiassa ja Rhodesiassa. Vaikka Four Jacks and a Jill ei esittänyt kantaa ottavaa tai kapinallista musiikkia, maan konservatiiviset piirit protestoivat voimakkaasti sitä vastaan. Vielä kiistellymmäksi nousi 1966 perustettu Freedom's Children -yhtye, joka esitti Grateful Dead ja Jefferson Airplane vaikutteista acid rockia.
Kwaito
Mustien townshipeissa syntyi 1980- ja 90-luvun aikana uudet musiikinlajit bubblegum ja kwaito, jotka ottivat vaikutteita yhdysvaltalaisesta disko- ja tanssimusiikista. Kwaito on nykyisin maan kaupallisesti merkittävin musiikkityyli, jossa rytmi on voimakkaasti korostunut ja jossa on piirteitä hip-hop- ja rapmusiikista. Vuonna 2004 kuollut Brenda Fassie oli näiden "township pop" -tyylien tunnetuin ja kiistellyin edustaja. Hän nousi kuuluisuuteen vuonna 1985 hitillään "Weekend Special". Fassie oli avoin yksityiselämänsä suhteen ja kertoi tiedotusvälissä avio- ja huumeongelmistaan.
Kirjallisuus
thumb|Olive Schreiner
Ensimmäiset eteläafrikkalaiset kaunokirjalliset teokset kirjoittivat maahan tulleet valkoiset siirtolaiset, joiden suhtautuminen maan alkuperäisväestöön oli usein asenteellista. Aikakauden seikkailukirjoissa valkoiset siirtomaaherrat esitettiin yleensä sankarillisina ja mustille jäi rooli vihollisina tai palvelijoina. Tunnetuin tämän aikakauden kirjailija on H. Rider Haggard, joka seikkailuteokset kuten Kuningas Salomon kaivokset ja Allan Quartermain olivat aikansa myyntimenestyksiä.
Eteläafrikkalaisen kirjallisuuden perusteoksena pidetään usein Olive Schreinerin teosta The Story of an African Farm, joka käsitteli monia aikakautensa yhteiskunnan piirteitä ja jossa on havaittavissa jo siirtomaaideologiaa vastustaneita piirteitä. Teos sai vaikutteita Emily Brontën Humisevasta harjusta. Schreinerin teos Trooper Peter Halkett of Mashonaland oli Cecil Rhodesin julman siirtomaapolitiikan kritiikki.
Mustan kirjallisuuden synty
Musta eteläafrikkalainen kirjallisuus syntyi 1900-luvun alkupuolella. Ensimmäiset mustat kirjailijat olivat lähetyskoulujen kouluttamia ja pyrkivät palauttamaan maan mustan väestön omanarvontunnon palaten sankarilliseen afrikkalaiseen historiaan. Ensimmäinen mustan kirjoittama romaani oli Solomon Thekiso Plaatjen vuonna 1920 valmistunut Mhudi. Se kertoo tswanojen sodasta Shaka Zulua vastaan ja myös ensimmäisistä kosketuksista sisämaahan asettuneiden valkoisten kanssa. Plaatje toimi myös ANC:n ensimmäisenä pääsihteerinä vuonna 1912 ja hänen teoksensa Native Life in South Africa oli mustien eteläafrikkalaisten syrjinnän ensimmäisiä kuvauksia. Maailmansotien välisenä aikana eteläafrikkalaisen kirjallisuuden keskeisin vaikuttaja oli Sarah Gertrude Millin, jonka teoksissa esiteltiin aikakauden hierarkkisia rotuteorioita.
1940-luvulla Musta eteläafrikkalainen kirjallisuus puhkesi kukkaan. Peter Abrahamsin Mine Boy (1946), kuvasi maalta kaupunkeihin muuttaneiden mustien huonoja oloja. Abrahamsin myöhemmissä teoksissa käsiteltiin muun muassa roturyhmien välistä rakkautta. 1940-luvulla esiin nousi myös Herman Charles Bosman, jonka Groot Maricon alueelle sijoittuvat novellit ovat tehneet hänestä yhden rakastetuimmista eteläafrikkalaisista kirjailijoista. Samana vuonna kun Kansallispuolue nousi maassa valtaan ja alkoi toteuttaa uutta apartheid-politiikkaa julkaisi valkoinen Alan Paton teoksensa Itke, rakastettu maa, joka nosti mustien aseman maassa koko maailman tietoisuuteen. Kirjasta tuli kansainvälinen myyntimenestys. Teos käsittelee korruption ja anteeksiantamuksen teemoja ja siitä välittyy Patonin syvä kristillinen vakaumus. Paton osallistui myöhemmin aktiivisesti maan politiikkaan liberaalipuolueen johtajana ja vastusti voimakkaasti maan apartheid-järjestelmää.
Gordimer ja afrikaanerikirjallisuus
Vuonna 1991 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut Nadine Gordimer julkaisi ensimmäiset novellinsa 1950-luvun alkupuolella. Gordimerin kaunokirjallisissa teoksissa on havaittavissa kirjailijan kehitys liberaalista valkoisesta kohti radikaalimpaa ajattelua ja pyrkimystä antaa maan mustien vapaustaistelulle ääni. Burger's Daughter (1979) kuvaa valkoisten aktivistien osallistumista maan vapaustaisteluun. Kirjailijan mahdollisesti vaikuttavin teos July's People (1981) puolestaan esittää tulevaisuudennäkymän valkoisen ylivallan lopullisesta romahtamisesta maassa ja sen mahdollisista vaikutuksista sekä maan valkoiselle, että mustalle väestölle.
1960-luvulla myös afrikaanerikirjallisuuden piiristä nousi lukuisia uusia kirjailijoita, joiden teokset käsittelivät usein poliittisia aiheita. Sekä englanniksi, että afrikaansiksi kirjoittaneen Andre Brinkin kirjoista tuli ensimmäisiä afrikaansiksi kirjoitettuja kiellettyjä kirjoja Etelä-Afrikassa. Kirjailijan teos Valkoinen kuiva kausi kuvasi mustan aktivistin kuolemaa poliisin käsissä.
Musta tietoisuus ja J. M. Coetzee
thumb|John M. Coetzee Varsovassa, Puolassa (7. kesäkuuta 2006)
1970-luvulla maan musta kirjallisuus nousi uuteen kukoistukseen musta tietoisuus -liikkeen vanavedessä. Musta tietoisuus korosti mustien kulttuurin merkitystä ja rotusolidaarisuutta. Kirjallisuudesta tuli tärkeä kanava uusien poliittisten ajatusten edistämisessä. Liikkeen piiristä nousseista kirjailijoista merkittävimpiä olivat Mongane (Wally) Serote, Sipho Sepamla, Oswald Joseph Mbuyiseni Mtshali, Christopher van Wyk, Mafika Gwala ja Don Mattera, joiden runoja esitettiin usein mielenosoituksissa ja poliittisissa kokouksissa.
Sanomalehdet
Etelä-Afrikassa on 20 päivittäistä ja 13 viikoittaista sanomalehteä, joista valtaosa on englanniksi. Suurten kaupunkien sanomalehtien levikki on noin 14,5 miljoonaa ja pienempien paikallislehtien 5,5. Maassa on myös useita yleis- ja erikoistuneita uutisverkkosivustoja. Toimittajat ilman rajoja on arvioinut maan lehdistön maailman 26:ksi vapaimmaksi, mikä on parempi sijoitus kuin esimerkiksi.
Suurin päivittäin ilmestyvistä lehdistä on tabloidi Daily Sun, joka on suunnattu mustalle työväenluokalle. Sitä myydään Gautengin, Limpopon, Mpumalangan ja North West provinsseissa. Alun perin valkoiselle väestölle suunnatun The Star -lehden lukijoista jo 50 % on mustia. Lehti perustettiin alun perin itäisessä Kapmaassa vuonna 1887, mutta muutti Johannesburgiin 1889. Lehteä myydään koko maan alueella. Suurimpiin afrikaansinkielisiin sanomalehtiin lukeutuvat vuonna 1974 perustettu Beeld ja vuonna 1915 alkunsa saanut Die Burger. Beeldin toimitus sijaitsee Gautengin Johannesburgissa ja Die Burger ilmestyy Northern Capen ja Western Capen provinsseissa. Suurin zulunkielinen sanomalehti on Isolezwe, joka ilmestyy maanantaista perjantaihin. Lehti avasi myös maailman ensimmäisen zulunkielisen verkkosivuston.
Terttu Nousiainen
Terttu Sisko Sipi, o. s. Nousiainen, käytti kirjailijanimeä Terttu Nousiainen (14. tammikuuta 1922 Vieremä – 25. huhtikuuta 1998 Pori) oli suomalainen lastentarhanopettaja ja lastenkirjailija.
Etelä-Afrikan kulttuuri
Sanomalehdet
Apartheid-järjestelmän aikana valtio pyrki suitsemaan vapaata tiedonvälitystä muun muassa lainsäädännöllä ja häirinnällä. Varsinaista ennakkosensuuria ei kuitenkaan ollut, vaan sen sijaan maassa oli yli 120 eri säädöstä ja lakia, jotka säätelivät mitä voitiin julkaista ilman syytteeseen joutumista. Lakien perusteella esimerkiksi maan vankiloista tai poliisin ja puolustusvoimien toiminnasta ilman kyseisten organisaatioiden lupaa. Tämän lain perusteella maan lehdistö ei saanut kirjoittaa Etelä-Afrikan 10 vuotta jatkuneesta sodasta Angolassa, koska hallitus kielsi joukkojen olemassaolon. Sensuurista huolimatta jotkut eteläafrikkalaiset sanomalehdet onnistuivat raportoimaan maan hallituksen toiminnasta myös kriittisesti. John Vorsterin hallitus kaatui ja Pieter Willem Botha nousi maan pääministeriksi, kun Rand Daily Mail -sanomalehti paljasti vuonna 1978, että Vorster ja Valtion turvallisuustoimiston johtaja kenraali Hendrik J. van den Bergh olivat käyttäneet laittomasti valtion varoja uutismedioiden manipuloimiseen ja yrittäneet ostaa ulkomaalaisia sanomalehtiä, muun muassa Washington Star -lehden.
Terttu Nousiainen
Nousiaisen vanhemmat olivat rovasti Edvin Johannes Nousiainen ja Olga Maria Räisänen. Hän oli naimisissa vuodesta 1958 Kauko Arvo Uolevi Sipin kanssa.
Etelä-Afrikan kulttuuri
Televisio
Televisiolähetykset alkoivat Etelä-Afrikassa vasta vuonna 1975 ja se oli viimeisiä Afrikan maita ilman säännöllistä televisiotarjontaa. Syynä tähän oli maan hallituksen vastustus, joka pelkäsi television heikentävän sen maan viestimien hallintaa. Perustamisestaan asti Etelä-Afrikan televisiolähetykset on lähetetty värillisinä ja käyttäen PAL-standardia. Etelä-Afrikan julkisen palvelun televisioyhtiöllä SABC:llä oli monopoli televisiolähetyksissä vuoteen 1986 asti, jolloin tilausperiaatteella toiminut MNet-kanava perustettiin. Vuoden 1994 jälkeen maahan on perustettu lukuisia uusia kanavia niin SABC:n kun yksityisten toimijoiden taholta. Sekä SABC, että MNet lähettävät ohjelmaan Afrikan laajuisesti.
Maan katsotuin televisiokanava on SABC1, jonka ohjelmistoon kuuluu uutisia, viihdettä ja urheilua useilla eri kielillä. SABC2 lähettää valtaosan SABC:n afrikaansinkielisestä ohjelmasta ja sisältää myös paljon paikallisesti tehtyjä ohjelmia. SABC3 on pääsääntöisesti englanninkielinen ja sen ohjelmistoon kuuluu paljon yhdysvaltalaisia ja brittiläisiä komedioita ja draamoja. MNet toimii tilausperiaatteella ja sen lähetyssignaali on salattu. Sen ohjelmistoon kuuluu lastenohjelmia, draamaa, urheilua ja elokuvia. MNet ei tuota uutisia.
Urheilu
Etelä-Afrikan suosituimmat urheilulajit ovat rugby, kriketti ja jalkapallo. Apartheidin aikana kaikki maan urheiluelämä oli täysin rotueroteltua ja tämän vuoksi muun muassa maailmanluokan kriketinpelaaja Basil D’Oliviera joutui muuttamaan Englantiin 1960-luvulla ja loi uran Englannin maajoukkueessa. Vuonna 1968 Englannin maajoukkueen tullessa maaotteluun Etelä-Afrikkaan maan hallitus esti D’Olivieran pääsyn maahan.
Urheilulla on myös ollut merkittävä asema maan apartheid-historian haavojen parantamisessa. Merkittävä hetki koettiin vuonna 1992, kun Etelä-Afrikka sai 32 vuoden tauon jälkeen osallistua jälleen olympialaisiin. Naisten 10 000 metrin kilpailussa voitosta kamppailivat eteläafrikkalainen Elana Meyer ja etiopialainen Derartu Tulu. Viime metreillä Tolu ohitti Meyerin ja hänestä tuli ensimmäinen afrikkalainen nainen, joka voitti olympiakultaa niin sanotussa "isossa lajissa". Kilpailun jälkeen Tolu, musta afrikkalainen, ja Meyer, afrikaaneri, syleilivät toisiaan kietoutuneena maidensa lippuihin yleisön hurratessa.
Eteläafrikkalaisia maailmanmestareita löytyy muun muassa uinnista, yleisurheilusta, lainelautailusta ja nyrkkeilystä.
Rugby
thumb|Eteläafrikkalainen Stormers-rugbyjoukkue.
Rugby yhdistettiin Etelä-Afrikassa erityisen läheisesti apartheid-hallintoon ja afrikaanerinationalismiin. Vaikka peli kehitettiinkin alun perin brittiläisissä yksityiskouluissa ja sitä pelasi siirtomaissa korkea-arvoiset siirtomaavirkamiehet, Etelä-Afrikassa siitä muotoutui ennen kaikkea afrikaanerien pelaama peli. Mustille eteläafrikkalaisille se edusti apartheid-poliisin, -armeijan ja -hallituksen urheilulajia.
Vuonna 1995 presidentti Nelson Mandela pukeutui maan rugbymaajoukkueen Springboksien kapteenin Francois Pienaarin pelipaitaan ja juhli joukkueen, jossa oli vain yksi musta pelaaja, maailmanmestaruutta. Pienaarin ja Mandelan voitonhalausta pidetään merkittävänä maan kansanryhmien välisenä sovinnon merkkinä.
Jalkapallo
Mustien parissa ylivoimaisesti suosituin urheilulaji on jalkapallo. Monien mielestä maan suurin urheiluhetki on vuoden 1996 jalkapallojoukkueen Bafana Bafanan ("pojat") voitto jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailuissa. Maan jalkapallojoukkueiden taso on viime vuosina parantunut ja eteläafrikkalaisia pelaajia pelaa enenevässä määrin suurissa eurooppalaisissa liigoissa.
Ruoka
Eteläafrikkalainen keittiö ilmentää maan monikulttuurista taustaa.Maan alkuperäisväestön ravinto koostuu edelleen pääasiassa riistasta, juureksista ja maissista sekä proteiinipitoisista hyönteisistä kuten heinäsirkoista. Natalin alueella intialaisesta ruuasta tuli hyvin suosittua ja myös alueen zulut ryhtyivät valmistamaan niistä omia muunnelmiaan. Monet eteläafrikkalaiset pitävät currya ja riisiä maan kansallisruokana. Maan afrikaanerien ruokakulttuurin, jonka juuret ovat hollantilaisessa keittiössä, keskeinen elementti on eräänlainen grillijuhla braai. Braain kuuluu yleensä ainakin poikkeuksellisen rasvainen korianterilla maustettu boerewors.
Pátria (1903)
Pátria oli Portugalin laivaston vuonna 1903 vesillelaskettu tykkivene.
Valmistus
Alus tilattiin Lissabonin laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 27. kesäkuuta 1903.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1931.
Hotelli Torni Tampere
Hotelli Torni Tampere, virallisesti Solo Sokos Hotel Torni Tampere, on lokakuussa 2014 avattu hotelli Tampereella. Hotelli muodostuu uudesta hotellirakennuksesta ja vanhoista Museoviraston suojelemista veturitalleista. Hotellirakennus on 88,5 metriä korkea, ja siinä on 25 maanpäällistä kerrosta – Torni Tampere on Suomen korkein hotelli. Hotellissa on 305 huonetta ja 730 vuodepaikkaa. Sen liiketoiminnasta vastaa S-ryhmän Sokotel Oy. Hotelli on kokonaan savuton, ja sille on myönnetty Allergia- ja Astmaliitto ry:n Allergiatunnus.
Tornitalon rakentaminen alkoi marraskuussa vuonna 2012, ja sen urakoi SRV. Työnaikaisena nimenä hankkeella oli ”Tornihotelli”. Nimikilpailussa saaduista ehdotuksista raati kannatti hotellille nimeä ”Turbiini”. Hotelli avattiin asiakkaille 15. lokakuuta 2014. Tampereen kaupungin yhdyskuntalautakunnan ympäristö- ja rakennusjaosto myönsi vuoden 2014 Hyvän rakentamisen palkinnon hotelli Torni Tampereelle. Jaosto perusteli valintaa toteamalla hotellin olevan kaupunkikuvan kannalta yksi Tampereen merkittävimmistä rakennuksista kautta koko kaupungin historian.
Korkeus
thumb|left|200px|Rakenteilla oleva Tampereen tornihotelli lounaasta nähtynä. Hotellirakennus on 88,5 metriä korkea. Ennen sen valmistumista Tampereen korkein hotelli oli 63-metrinen Sokos Hotel Ilves ja Suomen korkein hotelli 69,5-metrinen vuonna 1931 valmistunut Hotelli Torni Helsingissä. Toimistorakennuksista Suomen korkein on energiayhtiö Fortumin pääkonttori Espoossa: sen korkeus on 83,6 metriä.
Suomen korkeimman tornitalon ja asuinrakennuksen titteliä pitää hallussaan 134 metriä korkea Majakka Helsingin Kalasatamassa. Suomen korkein rakennus on Tampereen Näsinneula, jonka varsinaisen torniosan korkeus on 134,5 metriä, teräsmaston kera 168 metriä.
Sijainti ja arkkitehtuuri
Hotelli Torni Tampere sijaitsee lähellä Tampereen rautatieasemaa vanhojen Museoviraston suojelemien veturitallien kupeessa. Hotellissa on reilun 300 huoneen majoitustilat sekä ravintola- ja kokoustilat. Hotellin rungon betonielementtien ja betonisten julkisivuelementtien toimittaja on Parma. Arkkitehti Sampo Valjus on käyttänyt julkisivuissa mustaksi värjättyä betonia ja terästä. Hotellin julkisivuvalaistuksen suunnittelusta vastasi tamperelainen VALOA Design Oy. Hotelli Torni Tampereelle myönnettiin Vuoden valaistuskohde 2015 -palkinto Habitare-messuilla 9. syyskuuta 2015. Hotellin julkisivuvalaistuksella korostetaan sekä Museoviraston suojelemien veturitallien että uudisrakennuksen ainutlaatuista arkkitehtuuria.
Palvelut
Hotellissa on kolme ravintolaa: katutasossa vanhassa veturitallissa on seurusteluravintola Paja Bar ja ruokaravintola Grill it! sekä hotellin ylimmässä, 25. kerroksessa, seurusteluravintola Moro Sky Bar. Paja Bar on sisustettu manserockin henkeen, mikä näkyy esimerkiksi koriste-esineissä ja ruokalistoissa. Grill it! keskittyy grillattaviin ruokiin. Moro Sky Bar on Tampereen ensimmäinen skybar sekä Suomen korkeimmalla sijaitseva baari ja terassi.
Hotellin 17. kerroksessa sijaitsee työskentelytila Visio Klubi. Siellä on erilaisia työpisteitä ja sohvaryhmiä pienimuotoisiin palavereihin ja päätetyöskentelyyn.
Base-hypyt
Ensimmäinen base-hyppy hotellista tehtiin pian avajaisten jälkeen, 21. marraskuuta 2014. Hotellin kattoterassille tehtiin tämän jälkeen muutostoimia, joilla toivottiin hyppäämisen estyvän. Seuraava hyppy tapahtui 17. lokakuuta 2015.
Napero-Finlandia
Napero-Finlandia on vuodesta 1993 asti järjestetty sadunkirjoituskilpailu, joka on tarkoitettu peruskoulun 1.-6.-luokkien oppilaille. Kilpailun järjestää taivalkoskelainen Päätalo-instituutti. Sen tarkoituksena on kannustaa lapsia kirjoittamisen ja kirjallisuuden pariin ja luovuuden kehittämiseen. Kilpailun tulokset julkaistaan Sadun päivänä 18. lokakuuta.
Napero-Finlandia palkittiin vuonna 2011 Lastenkirjainstituutin myöntämällä Onnimanni-palkinnolla.
Paavo Jaale
Pekka ”Paavo” Jaale (alun perin Johansson, 21. lokakuuta 1895 Helsinki – 5. joulukuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen monipuolinen urheilija, joka tunnetaan parhaiten yleisurheilusta päälajeinaan keihäänheitto ja kymmenottelu. Keihäänheitossa hänestä tuli olympiamitalisti. Lisäksi Jaale oli jalkapallossa maajoukkuepelaaja. Muita urheilulajeja hänellä olivat uinti ja telinevoimistelu.
Catalina Sandino Moreno
thumb|Catalina Sandino Moreno [[Cannesin elokuvajuhlat|Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2008.]] Catalina Sandino Moreno (s. 19. huhtikuuta 1981 Bogotá, Kolumbia) on kolumbialainen näyttelijä.
Pirttikylän kirkko
Pirttikylän kirkko on Närpiön Pirttikylässä sijaitseva Närpiön seurakunnan kirkko. Vuonna 1783 valmistuneen kirkon on suunnitellut rakennusmestari J. Elfström, joka on suunnitellut myös Raippaluodon ja Sulvan kirkot. Riegerin urkutehtaan urut valmistuivat 1933. Kirkko ympäristöineen kuuluu Museoviraston luetteloimiin valtakunnallisesti merkittäviin kulttuurihistoriallisiin ympäristöihin.
Pirttikylästä tuli alkuun rukoushuonekunta Närpiöön, mutta se sai kappelioikeudet 1730, ja 1859 siitä tuli kirkkoherrakunta.
Pirttikylän seurakunta kuului aiemmin Närpiön seurakuntayhtymään. Se yhdistettiin 1. tammikuuta 2014 Närpiön seurakuntaan. Sitä ennen seurakuntaan kuului 845 jäsentä. Omaa kirkkoherraa sillä ei ollut yhdistymisvaiheessa.
Täpläperhoset
Kuvaus
Täpläperhoset ovat yleensä keskikokoisia tai suuria. Siipien yläpinnan väritys on usein kirkas ja huomiota herättävä, mutta joukossa on myös siiviltään läpinäkyviä lajeja. Siipien alapinnalla on usein naamioiva suojaväri. Siipien kirkkailla väreillä on ennen kaikkea saalistajia varoittava merkitys, sillä heimon lajit ovat yleensä joko pahanmakuisia tai myrkyllisiä. Etenkin varhain keväällä lentävillä lajeilla värityksellä on merkitystä myös auringon lämmön keräämisessä. Täpläperhosten siipikuvioinnissa on ryhmälle tunnusomainen, useista poikkiviiruista ja silmätäplistä muodostuva kaava.
Nokkaperhosten (Libytheinae) alaheimoa lukuun ottamatta täpläperhosten molemmilla sukupuolilla etummainen raajapari on lyhyt ja kävelyyn kelpaamaton. Naaraat käyttävät tynkämäisiä eturaajojaan munimispaikan tunnusteluun, mutta koiraat eivät luultavasti käytä eturaajojaan lainkaan. Tunnusomaisena piirteenä tuntosarvien alapinnalla on kolme pitkittäisharjannetta ja naaraan munanasettimeen liittyy muilta perhosryhmiltä puuttuva von Sieboldin elin. Koiraat etsivät parittelukumppania joskus jopa kilometrien pituisilla partiointilennoilla. Toukat ovat karvaisia tai piikkisiä.
Muun muassa banaanilla ja kookospalmulla elävien kaarnasiipien (Brassolis) ja pöllökkäiden (Caligo) lajeja sekä muutamia kaposiipilajeja lukuun ottamatta täpläperhosiin ei kuulu mainittavia viljelykasvien tuholaisia.
Taksonomia
Aiemmin hopeatäplät luettiin omaan alaheimoonsa (Argynniinae), mutta varsinkin toukkien rakenteiden samankaltaisuuksien perusteella ne luetaan nykyään kaposiipien kanssa samaan aurinkoperhosten alaheimoon (Heliconiinae).
Thankful
Thankful voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Vaimoni on noita
Vaimoni on noita (Bewitched) on vuosina 1964–1972 tehty yhdysvaltalainen television komediasarja. Sen päähahmoja olivat nuori aviopari, mainosmies Darrin ja kotirouva Samantha Stephens (Elizabeth Montgomery), joka on oman äitinsä tavoin noita.
Henkilöt
Sarjan vakiovieraana esiintyi Samanthan äiti Endora (Agnes Moorehead), joka paheksuu tyttärensä avioliittoa "kuolevaisen" kanssa. Vierailulla kävi usein myös muita Samanthan sukulaisnoitia ja velhoja, mm. ovennuppeja keräilevä täti Clara ja käytännön piloja harrastava setä Arthur. Stephensit saavat toisella tuotantokaudella tyttären, Tabathan, joka on perinyt äitinsä noitavoimat. Myöhemmin he saivat myös pojan, Adamin joka vaikuttaa isänsä tapaan olevan kuolevainen.
Stephensien riesana oli utelias naapurin rouva Kravitz. Vakihahmona esiintyi myös Darrinin esimies Larry Tate vaimoineen.
Suomessa
Sarjaa esitettiin Suomessa alun perin jo 1960-luvun lopulla; myöhemmin sarjaa esitti vuodesta 2005 lähtien Nelonen.
Elokuva
Aiheesta tehtiin vuonna 2005 elokuva, jonka aiheena oli tv-sarjan henkiinherättäminen.
Terschelling
Asutuskeskuksia
(Sulkeissa paikkakunnan nimi länsifriisin kielellä.)
Aiheesta muualla
thumb|left|250px|Kartta Terschellingin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
thumb|center|700px|Terschelling panoraamakuva, kuvassa vasemmalla majakka Brandaris.
Muckle Flugga
Muckle Flugga on asumaton saari Skotlannin Shetlandsaarilla. Se sijaitsee Britteinsaarten pohjoisimman asutun paikan, Unstin, pohjoispuolella. Muckle Fluggan pohjoispuolella on vielä Out Stack.
Atsugi
Atsugi on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Sagamijoen varrella Jokohaman länsi- ja Sagamiharan eteläpuolella. Kaupungissa on 225 132 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 93,84 neliökilometriä. Atsugi on nimitetty yhdeksi Japanin erityiskaupungeista.
Muckle Flugga
Muckle Fluggalla on Thomas ja David Stevensonin vuonna 1854 rakentama majakka. Ennen majakan automatisointia maaliskuussa 1995 saari oli Britteinsaarten pohjoisin asuttu saari.
Atsugi
Atsugin kunta syntyi Japanin kunnallishallinnon perustamisen yhteydessä vuonna 1889. Atsugia palveleva, Tokion ja Odawaran välinen Odakyū-rautateiden Odawara-linja avattiin vuonna 1927. Kaupunki Atsugista tuli kuntaliitoksen myötä vuonna 1955, minkä jälkeen se on urbanisoitunut voimakkaasti osana Suur-Tokiota.
Näköala sillalta
Näköala sillalta (A View from the Bridge) on yhdysvaltalaisen Arthur Millerin näytelmä, joka kantaesitettiin yksinäytöksisenä vuonna 1955 Martin Rittin ohjauksessa. Se menestyi huonosti, ja Miller laajensi näytelmän kaksinäytöksiseksi; tämä versio tunnetaan nykyisin alkuperäistä paremmin. Pidempi versio kantaesitettiin Lontoon West Endissä Peter Brookin ohjaamana 11. lokakuuta 1956.
Juoni
Italialaissukuinen satamatyöläinen Eddie asuu New Yorkin Brooklynin rannassa vaimonsa Beatricen ja orvoksi jääneen veljentyttärensä, 18-vuotiaan Catherinen kanssa. Eddie kohtelee tyttöä insestisen pakkomielteisesti ja vainoharhaisen suojelevasti. Kun pari vaimon serkkupoikaa tulee Sisiliasta New Yorkiin laittomina siirtolaisina, Eddie ja Beatrice majoittavat heidät asuntoonsa. Catherine rakastuu heistä nuorempaan, kauniiseen, laulavaiseen a vaaleatukkaiseen Rodolphoon, ja pian he haluavat mennä naimisiin. Eddie tekee kaikkensa estääkseen liiton. Hän syyttää Rodolphoa homoseksuaaliksi, joka haluaa mennä naimisiin vain saadakseen kansalaisuuden. Lopulta Eddie ilmiantaa vaimon serkut maahanmuuttoviranomaisille. Ennen karkotuspäätöksen voimaanpanoa serkuista vanhempi, Marco, surmaa Eddien. Kaiken tämän kertoo näytelmässä takaumina antiikin teatterin kuoron tavoin myötätuntoinen lakimieshahmo, joka lopuksi rinnastaa näytelmän tapahtumat antiikin myytteihin.
Näköalassa sillalta Miller käsittelee New Yorkin ja New Jerseyn satamatyöläisiä, aivan kuten 1950-luvun alussa yhdessä Elia Kazanin kanssa työstämässään käsikirjoituksessa The Hook, jonka Kazan myöhemmin sovitti elokuvaksi Alaston satama. Miller sanoi kuulleensa näytelmän aiheeksi ottaman tarinan eräältä lakimieheltä.
Elokuva- ja oopperasovituksia
Italialainen elokuvaohjaaja Luchino Visconti ohjasi Näköalan sillalta näyttämölle Italiassa vuonna 1958 ja otti sen tarinasta sitten vaikutteita elokuvaansa Rocco ja hänen veljensä (1960). Amerikkalainen Sidney Lumet ohjasi näytelmän pohjalta ranskalais-italialaisen elokuvan Näköala sillalta (Vu du pont), pääosissa Raf Vallone (Eddie), Maureen Stapleton (Beatrice) ja Carol Lawrence (Catherine). Se oli ensimmäinen kerta kun Yhdysvaltain valkokankaalla nähtiin miesten välinen suudelma, joskin tarinassa nöyryyttävänä osoituksena siitä, että toinen mies olisi homoseksuaali.
Säveltäjä Renzo Rossellini, elokuvaohjaaja Roberto Rossellinin veli, sävelsi Millerin näytelmän pohjalta oopperan Uno sguardo dal ponte, joka kantaesitettiin Roomassa 1961. Vuonna 1999 toinen oopperaversio, jonka musiikin teki William Bolcom Arthur Millerin laatimaan librettoon, kantaesitettiin Chicagossa, jossa Eddie Carbonen roolin esitti Kim Josephson. Tätä teosta on esitetty myös New Yorkin Metropolitanissa 2002, Washingtonin kansallisoopperassa 2007 sekä Euroopassa alkukielellä 2011 ja saksaksi 2003.
Näytelmä Suomessa
Suomessa näytelmää on esittänyt muun muassa Kansallisteatteri vuonna 2003 Michael Baranin suomennoksena ja Antti-Einari Halosen ohjaamana. Eddie Cochranin roolin näytteli Juha Muje.
Fletcher vastaan Peck
Fletcher vastaan Peck on Yhdysvaltain korkeimman oikeuden vuonna 1810 antama päätös, joka toimii ennakkotapauksena korkeimman oikeuden oikeudelle kumota osavaltioiden lakeja Yhdysvaltain perustuslain vastaisina.
Ismael Falcón
Ismael Gómez Falcón (s. 24. huhtikuuta 1985 Cádiz, Cádizin maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla La Ligassa pelaavaa Celta Vigoa.
Dassault Rafale
Dassault Rafale (ranskalainen ääntämys: ​[ʁafal], ”puuska”) on 4. heinäkuuta 1986 ensilentonsa lentänyt ja 12. joulukuuta 2000 lähtien palvelukäytössä ollut neljännen sukupolven ranskalainen suihkuhävittäjä. Se on nykyaikaisin ja kehittynein Dassault Aviationin valmistama suihkuhävittäjä, ja sen kilpailijoita ovat Lockheed Martin F-35 Lightning II, Eurofighter Typhoon, Saab JAS 39 Gripen ja Mikojan MiG-35. Dassault Rafaleita on valmistettu yhteensä 120 konetta Ranskan ilmavoimille ja laivastolle.
Rafale oli yksi HX-hävittäjähankkeen ehdokkaista F/A-18 Hornetin seuraajaksi Suomen Ilmavoimille.
Yleistietoa
thumb|left|Dassault Rafale lennolla [[Pariisin ilmailunäyttelyssä vuonna 2007.]] Dassault Rafale on kaksimoottorinen suihkuhävittäjä, joka on suunniteltu toimimaan useissa erilaisissa taistelurooleissa, kuten viholliskohteiden tiedustelua, ilmaherruuden saavuttamista tai maamaalien kimppuun iskemistä vaativissa tehtävissä. Monipuolisuutensa ansiosta Dassault Rafalesta on valmistettu useita malleja, jotka ovat palvelukäytöstä poistettu perusmalli Rafale A, kaksipaikkainen Rafale B, Rafale A:n korvaajaksi suunniteltu Rafale C, Ranskan laivaston palvelukäyttöön tarkoitettu ja kehittyneemmällä avioniikalla varustettu Rafale M ja puutteellisen rahoituksen takia peruutettu Rafale N.
Dassault Rafalen avioniikkajärjestelmään lukeutuvat heijastusnäyttö, nykyaikainen sensorilaitteisto, lennonohjausjärjestelmä. Thalesin valmistama RBE2-mallinen AESA-tutka. Elektro-optinen OSF-maalinhakujärjestelmä. Dassault Rafalessa on myös konetyyppiä varten suunniteltu elektroninen omasuojalaitteisto Thales SPECTRA, johon kuuluvat ohjusvaroitusjärjestelmä, viestintäyhteyksien häirintäjärjestelmä sekä soihtujen ja silpun laukaisujärjestelmä vihollisen laukaisemien ilmatorjuntaohjusten harhauttamiseksi. Rafalen hyvä kiihtyvyys ja ohjautuvuus ovat peräisin kahdesta SNECMA M88 -mallin jälkipolttavasta ohivirtausmoottorista, jotka on suunniteltu helposti huollettaviksi ja polttoainetta vähäkuluttaviksi. Ranskan ilmavoimat on myös suunnitellut asentavansa koneisiin uuden DAMOCLES-lasermittauslaitteiston.
Dassault Rafalen asejärjestelmä on suunniteltu siten, että hävittäjän siipien ja rungon alle voidaan asentaa monipuolisesti eri mallisia ilmasta-ilmaan-ohjuksia ja ilmasta-maahan-ohjuksia. Hävittäjä on yleensä aseistettu MBDA-puolustustarvikeyrityksen valmistamilla MBDA Apache-, MBDA MICA - ja MBDA Meteor - ja Exocet-ohjuksilla, mutta Rafale voidaan aseistaa myös Matran valmistamilla R.550 Magic -ohjuksilla tai yhdysvaltalaisilla AIM-9 Sidewinder -, AIM-120 AMRAAM - ja AIM-132 ASRAAM -ohjuksilla. Dassault Rafale kykenee myös kantamaan SCALP EG -risteilyohjuksia ja ASMP-ydinohjuksia. Ranskan ilmavoimien suunnitelmien mukaan koneita voidaan lähiaikoina aseistaa myös AASM-täsmäpommeilla. Rafalen aseistukseen kuuluu erilaisten ohjusten ja pommien ohella myös 30 millin GIAT 30/719B -mallin konetykki, jonka tulinopeus on noin 2 500 laukausta minuutissa.
Kehitystyö
thumb|left|Palvelukäytöstä poistettu Rafale A ilmailunäyttelyssä. 1970-luvun puolivälissä Ranskan ilmavoimat ja laivasto päättivät yhdessä vanhentuneiden F-8 Crusader - ja SEPECAT Jaguar -suihkuhävittäjien korvaamisesta uudemmalla ja lento-ominaisuuksiltaan monipuolisemmalla hävittäjällä. Huhtikuussa 1983 Ranskan puolustusministeriön muodostaman komitean jäsenet päättivät siitä, että uuden hävittäjän valmistaisi ranskalainen ilmailualan yritys Dassault Aviation. Ensimmäinen valmistunut Dassault Rafale ilmestyi Ranskan ilmavoimien kokoonpanohallista syksyllä 1985, ja konetyyppi lensi ensilentonsa 4. heinäkuuta 1986. Dassault aloitti konetyypin massatuotannon toukokuussa 1988. Päätös aloittaa Rafalen massatuotanto johti siihen, että Ranska irtautui sopimuksesta Eurofighter Typhoonin kehittämiseksi.
1990-luvun alussa Ranskan ilmavoimat teki Dassault Rafalen lento-ominaisuuksilla kokeita, joiden seurauksena alkuperäinen perusmalli Dassault Rafale A poistui palvelukäytöstä ja sen tilalle tuli Dassault Rafale C, joka lensi ensilentonsa jo vuonna 1991. Kaksipaikkaisen Rafale B -mallin ja merivoimille lentotukialuskäyttöön tarkoitetun Rafale M -mallin prototyypit lensivät ensilentonsa vuonna 1993, mutta myöhästyneiden toimitusten takia Rafale M:n ensimmäinen tuotantomalli lensi ensilentonsa vasta vuonna 1999. Dassault lakkautti Rafale N -mallin kehitystyön, koska puolustusministeriön myöntämä budjetti ei ollut tarpeeksi suuri ja kehitystyö oli myöhästynyt useita kertoja aikaisemmin. Palvelukäyttöön otettuja Rafalen malleja on myös huollettu ja niihin on asennettu kehittyneempiä avioniikkajärjestelmiä.
Ranska tilasi Dassaultilta alun perin 292 konetta, joista 232 oli tarkoitettu ilmavoimille ja 60 laivastolle. Kahdesta erillisestä tilauspyynnöstä huolimatta Ranskalle on tällä hetkellä toimitettu vasta 120 hävittäjää. Joulukuussa 2004 Ranskan puolustusministeriö lähetti Dassaultille kolmannen tilauksen 59 Rafalesta, mutta määrää saatetaan vähentää noin kymmenellä koneella.
Palvelukäytössä
thumb|Dassault Rafale M lähtee lennolle lentotukialus [[USS Enterprise (CVN-65)|USS Enterprisen kannelta. Rafale oli ensimmäinen yhdysvaltalaiselle lentotukialukselle laskeutunut ranskalainen hävittäjä.]] 12. joulukuuta 2000 Dassault ilmoitti Dassault Rafalen astumisesta palvelukäyttöön, minkä jälkeen Ranskan ilmavoimat muodostivat ensimmäisen Rafale-laivueensa 18. maaliskuuta 2001 ja ottivat sen aktiiviseen palvelukäyttöön 25. kesäkuuta 2004. Ensimmäinen Ranskan laivastolle valmistettu Rafale-laivue toimitettiin vuonna 2002, ja laivasto otti sen aktiiviseen palvelukäyttöön vuonna 2002. Ranskan puolustusministeriön mukaan Rafale on ollut konetyyppinä täysin aktiivisessa palvelukäytössä vuoden 2007 puolivälistä lähtien.
Dassault Rafalet osallistuivat sotatoimiin ensimmäisen kerran vuoden 2002 operaatio Héraclèsissa, jossa ne lensivät Afganistanin ylitse. Tehtävän aikana hävittäjät eivät kuitenkaan havainneet vihamielistä toimintaa, joten ne palasivat takaisin lentotukialus FS Charles de Gaullelle. Maaliskuussa 2007 kuusi Rafale-hävittäjää lensivät Afganistanin ilmatilaan ja pudottivat täsmäpommeja, koska Ranska halusi kokeilla hävittäjien ominaisuutta pudottaa pommeja. 28. maaliskuuta samana vuonna Rafalet pudottivat pommeja alankomaalaisten Nato-joukkojen tueksi Etelä-Afganistanissa, mikä oli Rafalen ensimmäinen todellinen osallistuminen taistelutehtävissä. Vuonna 2007 Ranskan puolustusministeriö myös julkisti suunnitelmansa siitä, että Dassault Rafale tulee korvaamaan lähiaikoina F-8 Crusaderin, Dassault Super Étendardin, Mirage F1:n, Mirage 2000:n ja SEPECAT Jaguarin.
Dassault Rafale on palvelukäytössä ainoastaan Ranskassa, vaikka Dassault on yrittänyt myydä hävittäjiä muihin maihin. Vuonna 2002 Dassault yritti myydä Rafaleja Korean tasavallan ilmavoimille, mutta lopulta Korean tasavallan puolustusministeriö valitsi Boeingin F-15E Strike Eaglen ja Dassault syytti maata Yhdysvaltain tukemisesta.
Rafale osallistui Intian tarjouskilpailuun ilmavoimien 126 hävittäjän hankinnasta, minkä Rafale myös voitti.
Tammikuussa 2006 ranskalaiset sanomalehdet uutisoivat Libyan ilmoittaneen 13–18 Rafalen hankkimisesta, mutta Libyan hallitus ei ole tehnyt virallista lausuntoa asiasta. Helmikuussa 2007 Sveitsi kertoi harkitsevansa Rafalen korvaamaan ilmavoimiensa vanhentuneet F-5 Freedom Fighterit. Brasilia ja Ranska kävivät laajoja kauppaneuvotteluja, joihin osana kuuluu 36 hävittäjää. Näitä kauppoja ei lopulta solmittu, Saab JAS 39 Gripenin tultua valituksi. pienoiskuva|Dassault Rafale, jonka alla AM39 Exocet-meritorjuntaohjus
Veli-Pekka Lehto
Veli-Pekka Lehto (s. 1949) on suomalainen lääkäri. Hän on ollut Oulun yliopiston patologisen anatomian professori 1987 alkaen ja vuodesta 2002 Helsingin yliopiston patologisen anatomian professori. Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet solun viestiproteiinien rakenteet ja toiminnot.
Lohko A jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2008
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 2008 Lohko A:ssa pelasivat isäntämaa Ghana sekä Guinea, Marokko sekä Namibia.
Ottelut
20. tammikuuta
21. tammikuuta
28. tammikuuta
Maalit
3 maalia 2 maalia 1 maali
Kortit
Tilasto sisältää vain punaiset ja vähintään kaksi keltaista korttia saaneet pelaajat
punaiset kortit keltaiset kortit
Sigurd Savonius
Sigurd Johannes Savonius (2. marraskuuta 1884 Hämeenlinna – 31. toukokuuta 1931 Helsinki ) oli suomalainen keksijä. Koulutukseltaan hän oli diplomiarkkitehti, mutta käytti ammattinimikkeenään insinöörin titteliä. Hän valitsi tietoisesti tehtäväkseen keksijän uran.
Savonius oli erityisen kiinnostunut ilman virtauksesta ja tuulivoimasta. Hän rakensi Suomen ensimmäisen tuulitunnelin. Hänen tunnetuin keksintönsä on savonius-roottori, joka muuntaa tuulen ja veden pitkittäistä liike-energiaa pyörimisliikkeeksi ja sitä kautta sähköksi tai suoraan käyttövoimaksi erinäisiin tarpeisiin.
Jean Nicolas Billaud-Varenne
thumb|Jean Nicolas Billaud-Varennen muotokuva. [[Jean-Baptiste Greuzen maalaus vuodelta 1790.]] Jean Nicolas Billaud-Varenne (etunimenä myös Jacques; 23. huhtikuuta 1756 La Rochelle – 3. kesäkuuta 1819 lähellä Port-au-Princea, Haiti) oli Ranskan vallankumouksen aikainen radikaali poliitikko, joka oli vaikutusvaltaisimmillaan terrorin aikana.
Billaud-Varenne oli asianajajan poika. Hän opiskeli 1770-luvulla lakitiedettä Pariisin ja Poitiersin yliopistoissa, ja toimi opettajana oratoriaanien hengellisen veljeskunnan koulussa Juillyssa vuoteen 1783. Vuonna 1785 hän siirtyi asianajajaksi Pariisiin. Billaud-Varenne vihasi aristokraatteja ja suurporvareita, ja vuonna 1787 hän alkoi julkaista kirkon ja Ranskan hallituksen vastaista kiihotusta sisältäviä lentokirjasia. Vallankumouksen puhjetessa vuonna 1789 hän liittyi nopeasti jakobiiniklubiin. Hän vaikutti Pariisin kommuunissa ja oli yksi elokuun 1792 Tuileries’n palatsin valtauksen suunnittelijoista. Hän oli tärkeä tekijä myös niin sanottuja syyskuun murhia järjestettäessä.
Billaud-Varenne valittiin syyskuussa 1792 Pariisin edustajana kansalliskonventtiin, jossa hän teki aloitteen tasavallan julistamisesta. Hän ajoi innokkaasti myös kuningas Ludvig XVI:n, kuningatar Marie Antoinetten ja Orléansin herttua Philippen tuomitsemista rikoksista vallankumousta vastaan. Sen jälkeen hän siirsi huomionsa hyökkäyksiin girondisteja vastaan. Billaud-Varennesta tuli helmikuussa 1793 jakobiiniklubin puheenjohtaja. Hän liittoutui radikaaleja sosiaalisia uudistuksia ajaneiden hébertistien eli Jacques Hébertin kannattajien kanssa ja sai tukea alemmilta kansankerroksilta, sanskuloteilta. Billaud-Varenne julkaisi vuonna 1793 teoksen Éléments du républicanisme (”Tasavaltalaisuuden alkeet”), jossa esitettiin hébertistien vaatimukset vaurauden uudelleenjakamisesta ja valtion velvollisuudesta tarjota kaikille työtä.
Billaud-Varenne valittiin hébertistien tuella Ranskan tosiasiallisena halituksena toimineeseen Yhteishyvän valiokuntaan yhdessä ystävänsä Jean-Marie Collot d’Herbois’n kanssa 6. syyskuuta 1793. Billaud-Varenne oli syyskuussa 1793 myös kaksi viikkoa kansalliskonventin puhemiehenä. Hänen aloitteestaan säädettiin joulukuussa 1793 laki, joka alisti Ranskan paikalliset viranomaiset yhteishyvän valiokunnalle. Valtataistelun kiihtyessä Maximilien Robespierre järjesti maaliskuussa 1794 Hébertin lähimpine tukijoineen teloitetuiksi. Vastapainona tälle Billaud-Varenne ja Collot d’Herbois painostivat Robespierren tuhoamaan huhtikuussa myös jakobiinien maltillista siipeä edustaneen Georges Dantonin ryhmän. Billaud-Varenne allekirjoitti ensimmäisenä Dantonin pidätysmääräyksen. Kun vallanhimoisen Robespierren arveltiin kääntyvän seuraavaksi heitä vastaan, Billaud-Varenne ja Collot d’Herbois olivat keskeiset henkilöt salaliitossa, joka kukisti Robespierren niin sanotulla thermidorin vallankaappauksella heinäkuussa 1794. Billaud-Varenne erosi yhteishyvän valiokunnasta 1. syyskuuta 1794, koska hänen mielestään taantumus oli voittamassa.
Antti Halonen (jääkiekkoilija)
Antti Halonen (s. 2. helmikuuta 1982 Kajaani) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 302 runkosarjaottelua tehopistein 22+43=65 ja keräten 525 jäähyminuuttia sekä 31 playoff-ottelua tehopistein 2+1=3 ja keräten 30 jäähyminuuttia. Halonen voitti Suomenmestaruuden Turun Palloseurassa vuonna 2010. Vuonna 2007 hän johdatti Kajaanin Hokin Mestiksen-mestaruuteen joukkueensa kapteenina. Halonen pelasi urallaan myös kaksi kautta Ruotsissa. Hän oli pelityyliltään peruspuolustaja, mutta Halosta peluutettiin uransa lopulla ajoittain myös nelosketjun hyökkääjänä. Hän oli varsin fyysinen pelaaja, mistä kertoo mm. kolmella ammattilaiskaudella kerätyt yli 100 jäähyminuuttia.
Seuraura
Halonen on Kajaanin Hokin kasvatti. Hän siirtyi B-juniori-ikäisenä Rauman Lukkoon kaudeksi 1998–1999. Halonen voitti seuraavan kauden 1999–2000 päätteeksi A-nuorten SM-pronssia. Kaudella 2000–2001 hän sijoittui tehoilla 9+22=31 koko A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain Jokereiden Esa Puumalainen. Halonen siirtyi kaudeksi 2001–2002 Mestis-joukkue Kalevan Palloon. Hän kuului alkukaudella joukkueen runkopelaajiin ja teki kauden aikana Mestiksessä kaikkiaan 23 runkosarjaottelussa yhden syöttöpisteen. Halonen voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Loppukautensa hän vietti kuitenkin lähinnä KalPan A-nuorissa.
Kaudeksi 2002–2003 Halonen siirtyi kasvattajaseuransa Kajaanin Hokin miesten joukkueeseen, joka oli noussut edellisenä keväänä Mestikseen. Hänen ensimmäinen kokonainen Mestis-kautensa toi 37 runkosarja- ja kahdessa playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Kaudella 2003–2004 Halosen vastuu Hokissa kasvoi ja hän teki runkosarjassa 13 tehopistettä, mutta keräsi myös 116 jäähyminuuttia. Halonen teki joukkueen seurakohtaisen yhden kauden jäähyennätyksen Mestiksessä ja sijoittui sarjan jäähypörssissä neljänneksi. Kaudella 2004–2005 hänen teholukemansa +17 oli Hokin paras.
Viidennellä Hokki-kaudellaan 2006–2007 Halonen nousi joukkueen kapteeniksi. Hänen runkosarjansa jäi vain 27 ottelun mittaiseksi, sillä Halosen kausi alkoi vasta lokakuussa 2006 elokuussa tulleen polvivamman takia. Vuodenvaihteessa hän oli puolestaan noin kuukauden sivussa nivusvamman vuoksi. Halonen onnistui ottelumäärästään huolimatta sivuamaan Mestiksen yhden kauden piste-ennätystään tehoilla 3+11=14. Hänen teholukemansa +10 oli koko kevään 2007 pudotuspelien paras. Halonen johdatti Hokin kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuteen.
Halonen nousi kaudella 2009–2010 TPS:n kapteenistoon. Hän sai kiekolliseen peliinsä uusia ulottuvuuksia ja teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 6+14=20. Halonen keräsi myös 119 jäähyminuuttia, joilla hän voitti TPS:n sisäisen jäähypörssin. Halonen voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Yhteensä hän keräsi kolmen TPS-kauden aikana 164 runkosarjaottelussa 351 jäähyminuuttia, joilla Halonen sijoittuu joukkueen kaikkiaan aikojen runkosarjan jäähypörssissä viidenneksi.
Kaudeksi 2010–2011 Halonen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Ruotsin Elitserienin Timrå IK:hon. Hänen ensimmäisen sopimuskautensa teholukema +6 oli joukkueen paras. Kahden Timråssa vietetyn vuoden jälkeen Halonen palasi kolmivuotisella sopimuksella Kalevan Palloon kaudeksi 2012–2013. Kaudella 2013–2014 hän pelasi loukkaantumisten takia vain 19 runkosarjaottelua. Lokakuussa 2014 Halonen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.
Maajoukkueura
Halonen pelasi kolme poikien maaottelua.
The Hour
The Hour voi viitata:
Mediassa:
Hugo Lahtinen
Hugo Jalmari Lahtinen (29. marraskuuta 1891 Tampere – 29. joulukuuta 1977 Tampere) oli suomalainen viisiottelija, pituushyppääjä ja olympiamitalisti.
Seuratasolla Lahtinen edusti Tampereen Pyrintöä. Hän toimi Suomen yleisurheilujoukkueen valmentajana Amsterdamin olympiakisoissa 1928 ja Los Angelesin olympiakisoissa 1932, joissa Suomi saavutti yhteensä 25 mitalia. Hän piti myös 400 metrin juoksun Suomen ennätystä silloin hallussaan ajalla 51,7. Hän on ensimmäinen suomalainen seitsemän metrin ylittäjä pituushypyssä.
Lahtinen työskenteli Tampereen yhteiskoulun voimistelunopettajana vuosina 1928–1946. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1915 Jenny o.s. Lahtinen. Heidän poikansa Esa Lahtinen oli pesäpalloilija ja pesäpallovalmentaja, ja Esan pojista Timo ja Juha olivat jääkiekkoilijoita ja Timo menestyi myös jääkiekkovalmentajana.
Etelä-Portimo -72
Etelä-Portimo -72 eli Et-Po 72 on jääkiekkoseura Ylitornion kunnasta. Se tulee nimensä mukaan Etelä-Portimon kylästä. Seura on perustettu vuonna 1972. Kaudella 2018–2019 seuran edustusjoukkue pelaa Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla eli II-divisioonassa.
Seura voitti II divisioonan lohkonsa kaudella 2000-2001 ja nousi lopulta Suomi-sarjaan. Joukkue on selvinnyt kahdesti Suomi-sarjan pudotuspeleihin. Näin kävi heti sen ensimmäisellä kaudella Suomi-sarjassa ja toisen kerran kaudella 2005-2006. Molemmilla kerroilla seura putosi jatkosta heti ensimmäisellä pudotuspelikierroksella.
Seuran kotihallina toimii noin 560 katsojaa vetävä Sportia-Areena.
Kasvatit SM-liigassa
200px|thumb|right|[[Toni Koivisto pelasi jo 13-vuotiaana Et-Po 72:n miesten joukkueessa "kalottiliigaa" ja siirtyi vuotta myöhemmin Rauman Lukon C-nuoriin. Tällä hetkellä Koivisto pelaa Lukon SM-liigajoukkueessa.]] Juniorivalmentaja Matti Järvenpää ja Väinö Isomaa houkkuttelivat 1990-luvulla useita Et-Po -72:n junioreita Rauman Lukkoon, tunnetuimpana Toni Koiviston. Myös Matias Isomaa, Krister Pietsalo ja Jani Rautio pelasivat SM-liigassa. Tuomas Rautio ja Juha Pietsalo pelasivat Lukon junioreiden jälkeen myöhemmin I-divisioonassa. Lukkoon houkuteltiin myös Väinö Isomaan poika ja Matiaksen veli Markus, joka kuitenkin kuoli Raumalla liikenneonnettomuudessa.
Toinen SM-liigauran tehnyt Et-Po -kasvatti Jarkko Kauvosaari siirtyi kasvattajaseurastaan Vaasan Sportiin, josta hän jatkoi A-juniorina Lukkoon.
Alkuperäisasukasjäljittäjät
150px|thumb|oikea|Kuva aboriginaalijäljittäjä [[Tommy Windichistä]] Alkuperäisasukasjäljittäjät olivat Australian aboriginaaleja, jotka palvelivat Ison-Britannian alaisuudessa jäljittäjinä ja poliisijoukkoina. He olivat erinomaisia jäljittäjiä johtuen heidän kiertelevästä elämäntavastaan, Australian rajaseutusodissa he osoittautuivat tehokkaiksi yksiköiksi toiminnassa muita aboriginaaleja vastaan, tosin he syylistyivät useisiin verilöylyihin aboriginaaleja vastaan kohdistettujen kostotoimenpiteiden aikana.
Jäljittäjät
Ensimmäisen kerran aboriginaaleista värvättyjä jäljittäjiä lienee käytetty vuonna 1834 Länsi-Australiassa kun kaksi aboriginaalijäljittäjää värvättiin etsimään kadonnutta kymmenvuotiasta poikaa Fremantlessa. Toinen tunnettu tapaus, jossa käytettiin aboriginaalijäljittäjiä, oli kolmen lapsen katoaminen Wimmerassa. Aboriginaalijäljittäjä nimeltä Djungadjinganook löysi heidät yhdeksän päivän etsimisen jälkeen. Kadonneiden etsimisen lisäksi monet Australian sisäosia tutkineet retkikunnat käyttivät aboriginaalijäljittäjiä.
Ratsupoliisi
Ensimmäinen alkuperäisasukasratsupoliisiyksikkö perustettiin vuonna 1842 Victoriassa Port Phillipin alueella. Heitä käytettiin turvaamaan kultaesiintymiltä Melbourneen tulevia retkikuntia. Lisäksi eurooppalaiset uskoivat, että koulutetut aboriginaalit hylkäisisivät kiertelevän elämäntapansa ja asettuisivat aloilleen, jolloin he toimisivat esimerkkinä myös muille aboriginaaleille.
Kontéla
Kontéla on maalaiskunta Kayesin alueen Bafoulabén piirissä Malissa. Sen keskuskylä Goundara sijaitsee piirin keskiosassa 140 kilometriä Bafoulabésta koilliseen. Kunnassa on 21 500 ja kylässä 600 asukasta (vuonna 2009).
Kontélan kunta rajoittuu etelässä Bafoulabén piirin Oualian, lounaassa Bafoulabén, luoteessa Tomoran, koillisessa Diallanin ja idässä Kitan piirin Séféto Ouestin kuntiin. Maisemaa leimaavat kukkulat ja tasangot. Pysyviä vesistöjä ei ole. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 28 kylää. Niistä suurin on 1 800 asukkaan Tombinasso. Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Lisäksi on fulbeja ja jahankoja. Vallitseva uskonto on islam, mutta kunnassa on myös protestantteja ja animisteja.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, kaupankäynti, käsityöammatit ja hedelmäpuiden viljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, riisi, maissi, lehmänpapu, maapapu, fonio, bataatti ja vihannekset. Myytäväksi kasvatetaan maapähkinää. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja siipikarja. Mayodanissa ja Toumbinassoussa pidetään viikoittaiset markkinat.