cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pilppa
Historia
Pilppa oli saamelaisten vanhaa metsästysaluetta ja alueen nimistökin kertoo noista ajoista. Ukonvuori Pienkolovedellä Ukonselän takana on vanha uhrivuori. Pyhälampi, Paljakka, Pyylinsaari jne. Lappi-nimi esiintyy nimistöissä eri muodoissa: Lapinjärvi, Lapinsalo, Lapinsuo, Lapinniemi ja Lapinoja. Pilppa tulee saamelaisesta nuolta tai keihästä tarkoittavasta sanasta. Pilpan Pölläkänpuoleisen Myllyniemen muotokin viittaisi ennen kanavan rakentamista keihääseen tai nuoleen. Alue oli rajaseutua ja Pähkinäsaaren rajakin 1323 kulki niin lähellä, että elämä oli usein vaarallista, kun vierailijoita liikkui niin idästä kuin lännestä. Olavinlinnan valmistumisen 1475 jälkeen tilanne hieman vakiintui. Savuja ei kuitenkaan siihen aikaan ollut Heinäveden suunnalla monia, ja alueen asiat hoidettiin Rantasalmen kautta. Kirkossakin käytiin 1700-luvulle saakka Rantasalmella saakka, ja kirkkoveneet olivat ahkerassa käytössä. Venäläisten pajarien ja ruotsalaisten aatelismiesten maiden rajaukset alustalaisineen ei ollut aina selvin rajoin merkitty. Kahinoita ja pienempiä taisteluja oli usein, joista paikannimetkin kertovat julmaa kieltään.
Pilpassa sijaitsi varhaisen Heinäveden suurin kantatila Hasunmäki. Koskesta vajaan kilometrin päässä Pölläkän suuntaan sijaitsi von Brunovin hovi. Kantatila oli useita tuhansia hehtaareja laaja käsittäen alueita nykyiselle kirkonmäelle saakka. 1800-luvulla hovirakennus siirrettiin kantatilan Hackmanille myynnin yhteydessä Rantasalmelle. Kerman saha aloitti 1793 toimintansa ja jo aikaisempi Pilpan asema vesireitin viimeisenä koskena toi lastauspaikan Lautaniemeen Pilpan kosken alapuolelle.
Aikaisempina vuosisatoina reitin kosket ja Koukunvirta olivat lohirikkaita ja niistä pyydettiin särvintä myyntiin asti. Kylässä on ollut asukkaita vuosisatojen läpi, mutta kiinteät asumukset lisääntyivät 1800-luvulla. Niinpä Juho Erik Luostarinen sai Hackamanilta piirimiehenä ollessaan 50 hehtaaria lampuotitilaksi vuonna 1846. Nimeksi annettiin Rantarautiala, ja rakennus nousi kantatilan hovin paikalle. Kylän asukasluku oli noussut myös sahan lastauspaikan ansiosta. Vesiliikenteen risteysasemana oleminen vilkastutti kylän elämää. Kylään nousi 1800-luvulla kaksi kauppaa, joita pitivät Löppöset ja Kangasniemet. 1867 tehtiin päätös tullimyllyn perustamisesta Pilpan koskeen. Kauppahuoneen makasiineissa saattoi olla 10 000 säkkiä viljaa kullakin talviselle savotalle ja kylille myyntiä varten.
Pilppaan tultiin kaukaa ostamaan alavesistä, Viipurista ja Itämeren ympäristöstä hankittuja tavaroita. Kauppa oli vilkasta tultaessa kohti 1900-luvun vaihdetta. Höyrylaiva Alli kävi Savonlinnasta kaksi kolme kertaa viikossa kylän laiturissa kosken alapuolella.
Kun Heinäveden reitin ensimmäinen sulkukanava Karvio valmistui 1895 niin haluttiin avata koko vesiväylä kanavien avulla Pilpasta Karvioon. Niinpä Pilpan kanavan rakennustyöt alkoivat 1903. Reitin koko projektia johti yli-insinööri Werner Lindberg, häntä avusti töitä johtavana insinöörinä Albert Wulff ja Pilpan töiden päällikkönä toimi insinööri Artur Nässling, joka vedätti puhelinlinjan Pilpasta Kermaan, josta myöhemmin tuli tärkeä tietoväylä kyläläistenkin käyttöön. Kanavan rakennuksen yhteydessä niemelle oli rakennettu jopa lyhyt rautatienpätkä kuljetuksia varten, joka kanavan valmistuttua purettiin. Kanava valmistui tilapäiseen käyttöön jo seuraavan vuoden lokakuussa mutta varsinainen virallinen käyttöönotto tapahtui 1905. Koskimylly jäi kanavarakennuksen jalkoihin. Lastauspaikka menetettiin Kermaan Sahan lähelle mutta sisävesiliikenne alkoi toden teolla Vääränkanavan avokanavan ja Vihonvuonteen ja Kerman sulkukanavien myös valmistuttua. Pilpan alueella oli myös kolme mäkitupaa, jotka Hackman purki 1900-luvun alkupuolella.
Kanavien valmistumisen jälkeen paikkakunta menetti solmukohdan merkityksensä ja kauppa hiljeni vähitellen. Viimeinen kyläkauppa lopetti 1970-luvulla. Kylässä oli parhaimmillaan toisen maailmansodan jälkeen satakunta asukasta. Matkustajalaivaliikenne alkoi kukoistaa 1900-luvun alkupuoliskolla. Heinävesi I ja Heinävesi II kulkivat samana päivänä Savonlinnan ja Kuopion välillä kohdaten yleensä Kerman ja Vihonvuonteen välisellä lampareella. Huvimatkat tulivat pilppalaisille tutuiksi varsinkin oluttarjoilun aloittamisen jälkeen 1950-luvulla. Yleensä huvimatkoja tehtiin pyhänseutuisin ja laivanpassuusta tuli kyläläisille mieleinen seurapiiritapahtuma. 1950-luvun puolivälissä kylä siis kukoisti, mutta muutamassa kymmenessä vuodessa kylä autioitui lähes kokonaan. Osasyynä oli tierakennuksen viivästyminen, koska lähin maantielle pääsy oli 4 km:n päässä Torvelan Puustisen rannassa. Kesällä oli vesitie ja talvella ajettiin hevosreellä.
Uittotyöt toivat paljon lisätuloja kanavien avautumisen jälkeen paikkakuntalaisille. Savon Uittoyhdistys hoiti Heinäveden reitin kanavien uitot. Alkuvuosikymmeninä Pilpassakin laskettiin nippuja kahdessa vuorossa. Miehet olivat kortteeria Luostarisessa elleivät mahtuneet uitontuvalle yöpymään. Talvella savotat olivat pääosassa. Lähisaloilla oli talvisin töissä useita kymmeniä miehiä.
Oopperalaulajatar Aino Ackte asui kesäisin Koukunpolvesta yli 2 km alavirtaan lähempänä Pohjataivalta olleessa Huvilassa, joka sijaitsee aivan myyttistä nähtävyyttä Ryöskän tupaa vastapäätä. Ryöskän tupa on kallioluola johon liittyy paljon vanhoja tarinoita. Koukunniemellä Ryöskän tuvasta itään puolitoista kilometriä mäen kallioharjanteella on iso neljän kiven päälle nostettu uhrikivi, jota koukunniemeläiset velloset kutsuivat kirkkokiveksi, koska kiven päälle noustua siitä näkyi Heinäveden kirkon torni.
Tervahöyryjä kulki 1930--50-luvuilla runsaasti. Lotjatroikat olivat myös melkein jokapäiväistä nähtävää. Vanhoja hinaajia löytyy vielä huvikäyttöön kunnostettuina. Puijo-laiva kulkee Kuopion ja Savonlinnan väliä.
Paul Tracy
Paul Tracy (s. 17. joulukuuta 1968 Scarborough, Kanada) on kanadalainen Champ Car -kuljettaja.
Ura
Tracy aloitti mikroautoissa jo nuorena. Vuonna 1985 Tracy 16-vuotiaana voitti nuorimpana kilpailijana Canadian Formula Ford -sarjan. Viisi vuotta myöhemmin hän voitti Indy Lights -mestaruuden.
Vuonna 1991 Tracy ajoi ensimmäisen Champ Car -kilpailunsa ja kaksi vuotta myöhemmin hän ajoi ensimmäisen täyden kautensa ja sijoittui kolmanneksi voittaen viisi osakilpailua. Tracyllä on eniten osakilpailuvoittoja Champ Car -sarjan aktiivikuskeista. Vuonna 2003 hän voitti koko sarjan ja seitsemän osakilpailua.
Justin Wilson
Justin Wilson (31. heinäkuuta 1978 Sheffield, Englanti, Iso-Britannia – 24. elokuuta 2015 Allentown, Pennsylvania, Yhdysvallat ) oli englantilainen autourheilija. Hän kilpaili kaudella 2003 Formula 1 -sarjassa, jonka jälkeen hän siirtyi Champ Car (nyk. IndyCar) -sarjaan Yhdysvaltoihin, jossa hän ajoi kuolemaansa saakka. Hän ajoi myös yhden kilpailun Formula E -sarjassa.
Paul Tracy
Ura
Indianapolis 500 -kilpailussa Tracy on ollut mukana viidesti. Hänen paras sijoituksensa on vuoden 2002 toinen sija.
Justin Wilson
Wilsonin nuorempi veli Stefan on myös autourheilija ja kilpaili Indy Lights-sarjassa.
Ura
Wilson aloitti uransa kartingilla Ison-Britannian sarjoissa vuonna 1987 ja siirtyi niistä aina suurempiin luokkiin. Ensimmäiseen merkittävään luokkaan hän osallistui vuonna 1998, jolloin hän voitti Formula Palmer Audi -sarjan mestaruuden. Vuonna 2001 Wilson voitti International Formula 3000 -sarjan mestaruuden. Formula 1 -sarjaan hän osallistui kaudella 2003. Wilson on kaikkien aikojen pisin F1-kuljettaja, 1,93 metriä pitkä. Aluksi hän ajoi Minardilla, mutta vaihtoi kauden kuluessa Jaguarille. Hän saavutti yhden pisteen ajettuaan kahdeksanneksi Yhdysvaltain GP:ssä. F1-uransa jälkeen hän siirtyi Champ Car -sarjaan. Hän oli parhaimmillaan sarjan toinen vuosina 2006 ja 2007. Samoina vuosina Wilson voitti Greg Moore Legacy Awardin. Vuodesta 2008 lähtien Wilson kilpaili IndyCar-sarjoissa. Hän ehti voittaa kolme kilpailua.
Vuonna 2015 Wilson teki debyytin Formula E -sähköautosarjassa osallistuessaan Venäjän GP:hen Andrettin riveissä.
Kuolema
Wilson menehtyi 24. elokuuta 2015 Poconon osakilpailussa päivää aikaisemmin saamiinsa vammoihin. Hänen edellään ulosajaneen Sage Karamin autosta irtosi keulapala, joka sinkoutui suoraan Wilsonin kypärään aiheuttaen vakavan päävamman. Hänet vietiin tajuttomana lääkärihelikopterilla sairaalaan Pensylvaniaan, jossa hän kuoli vammoihinsa vain päivää myöhemmin.
Kompostikäymälä
thumb|[[Kariketta käytetään tietyntyyppisessä kompostikäymälässä hajun sitojana]] thumb|Ruotsissa valtatie E6:en varrella oleva julkinen kompostikäymälä thumb|Erotteleva kompostikäymälä. 1: [[Humus osasto, 2: Ilmastointiputki, 3: Istuin, 4: Pisoaari, 5: Virtsan keräys ja haihdutus, A: Toinen kerros, B: Ensimmäinen kerros, C: Maakerros]]
Kompostikäymälä on kuivakäymälä, joka muuttaa jätteet lannoittavaksi mullaksi luonnon omalla mikrobitoiminnalla. Kompostoituminen tarvitsee happea, kosteutta, lämpöä ja aikaa. Suomessa käymäläjätteet kompostoituvat hyvissä olosuhteissa ulkoilmassa lannoittavaksi mullaksi noin kolmessa vuodessa. Parhaimmat kompostikäymälät ovat hajuttomia ja helppohoitoisia eivätkä tarvitse lisäaineita tai jälkikompostoimista. Nykyään kompostikäymälöiden käyttöä pyritään edistämään.
Rauhala (Miinala)
Rauhala on taajama Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piirin Miinalan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Lahdenpohjan koillispuolella kaupungin välittömässä läheisyydessä. Asukkaita on 153 henkeä (vuonna 2012).
Rauhalassa toimii puunjalostusyritys. Palveluihin kuuluu kirjasto ja kaksi kauppaa. Taajamassa on kaksi suojeltua 1900-luvun alun rakennusta.
Hiroyuki Ikeuchi
Hiroyuki Ikeuchi (, s. 24. marraskuuta 1976 Ibarakin prefektuuri, Japani) on japanilainen näyttelijä, joka on esiintynyt pääosin draamaelokuvissa ja televisiosarjoissa. Hänen isänsä on japaninkorealainen ja hänen äitinsä elsalvadorilainen.
Ikeuchi on esiintynyt muun muassa elokuvissa Blues Harp, Karisuma, Warau Iemon, Ip Man ja Space Battleship Yamato.
Hän harrastaa judon ohella kalastusta.
Saijanjoki
thumb|250px|Pato Saijanjoella. Saijanjoki on Vuoksen sivujoki Leningradin alueella Venäjällä. Sen pituus on 50 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 460 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Lempaalan mäiltä ja laskee Vuokseen Kiviniemen lähistöllä. Sen sivujokia ovat Tungelmajoki, Valkoja (Belaja) ja Petäjoki (Petrovka). Saijanjoen yläjuoksu toimi vuoden 1323 Pähkinäsaaren rauhasta lähtien Ruotsin ja Novgorodin sekä myöhemmin Suomen ja Venäjän rajajokena.
Aiheesta muualla
60.66389°N, 30.00389°W
Johan Lang
Johan Lang (17. elokuuta 1745 Raahe – 16. tammikuuta 1823 Raahe) oli suomalainen kauppias ja laivanvarustaja.
Langin puoliso n. vuodesta 1788 oli Sofia Widbäck (k. 1834)
Nykyään Langin kauppahuoneella toimii samaa nimeä kantava historiallinen kahvila, Langin Kauppahuone.
Serbian moottoritieverkko
Suunniteltu moottoritieverkko
Moottoritiet (Autoput)
Moottoriliikennetiet (Brzi put)
Lähteet
https://www.motorways-exits.com/
Novosibirsk
Novosibirsk, ent. Novonikolajevsk on 1,5 miljoonan asukkaan kaupunki Ob-joen yläjuoksulla Novosibirskin alueella Siperiassa Venäjällä. Kaupunki on myös Novosibirskin alueen ja Siperian liittovaltiopiirin hallinnollinen keskus ja Venäjän kolmanneksi suurin kaupunki.
Ilmasto
Novosibirsk sijaitsee Länsi-Siperian alangon kaakkoisosassa. Ilmasto on erittäin mantereinen kylmine ja lumisine talvineen sekä kuumine ja kuivine kesineen. Lämpötila on kesällä noin +20...+22 °C ja talvella −18...−20 °C, mutta voi laskea talvella −47 celsiusasteeseen ja nousta kesällä +35 celsiusasteeseen. Sää on suurimman osan vuotta aurinkoinen.
Historia
thumb|left|210px|Asutusta pari vuotta paikkakunnan perustamisen jälkeen vuonna 1895. Novosibirsk perustettiin vuonna 1893, kun Obin yli alettiin rakentaa siltaa Siperian rautatietä varten. Kaupunki siitä tuli 1903. Vuoteen 1925 saakka kaupungin nimi oli keisari Nikolai II:n mukaan Novonikolajevsk.
Vuonna 2018 kaupungissa paljastettiin Stalinin patsas.
Väestö
Nykyään Novosibirsk on asukasluvultaan Siperian suurin ja Venäjän kolmanneksi suurin kaupunki.
Oheinen taulukko kuvaa Novosibirskin väkiluvun kehitystä väestönlaskentojen kautta. Vuosien 1897, 1926 ja 1939 arvot ovat suuntaa antavia.
Liikenneyhteydet
Novosibirsk on tärkeä liikenteellinen solmukohta. Se sijaitsee Siperian radalla, ja sieltä erkanee rata etelään Barnauliin. Matkustajaliikenteen asemista merkittävin on Novosibirskin päärautatieasema, joka sijaitsee runsas 3 300 kilometriä Moskovasta itään. Kaupungissa on myös jokisatama ja kaksi lentokenttää, joista Novosibirskin kansainvälinen lentoasema (Tolmatšjovo) kuuluu Venäjän vilkkaimpiin matkustajaliikenteen lentoasemiin. Novosibirskin metro avattiin vuonna 1985.
Kaupungissa on kolme siltaa Obin yli.
Oppilaitokset ja kulttuuri
Novosibirskissä on korkeakouluja ja tutkimuslaitoksia sekä kaksi yliopistoa, joista Novosibirskin valtionyliopisto kuuluu Venäjän yliopistorankingissa kärkikymmenikköön. Kaupungissa on myös ooppera, baletti sekä useita teattereita, museoita ja taidegallerioita.
Urheilu
Novosibirskissä on useita palloiluseuroja. Jääkiekkoseura Sibir pelaa KHL-liigassa ja jääpalloseura Sibselmaš Venäjän jääpallon superliigassa. Kaupungissa on myös jalkapalloseura FK Sibir Novosibirsk, lentopalloseura Lokomotiv, koripalloseura BC Novosibirsk ja futsaljoukkue Sibirsk. Palloiluseurat ovat historian aikana olleet hyvin riippuvaisia Novosibirskin teollisuuskaupungin tehtaiden rahoituksesta.
Muuta
Novosibirskissä on Inkerin kirkon Siperian rovastikuntaan kuuluva seurakunta.
Oliwan katedraali
thumb|Oliwan katedraali thumb|[[Kašubi|Kašubinkielinen Isämeidän-rukous.]] 250px|thumb|[[Pommerin herttuoiden hauta katedraalissa.]] Oliwan katedraali on roomalaiskatolinen katedraali Gdańskissa, Oliwan kaupunginosassa. Katedraali on vihitty käyttöön 14. elokuuta 1594 ja se on Gdańskin roomalaiskatolisen arkkihiippakunnan tuomiokirkko, joka on pyhitetty Pyhälle kolminaisuudelle, Neitsyt Marialle ja Pyhälle Bernhard Clairvauxlaiselle.
Kirkon paikalla on aluksi ollut vuonna 1186 perusteun sisterssiläisluostarin kirkko. Nykyisen muotonsa se on saanut 1500–1600-luvuilla. Tuomiokirkko siitä tuli ensimmäisen kerran paavi Pius XI:n perustettua Gdanskin hiippakunnan 30. joulukuuta 1925 ja toisen kerran paavi Johannes Paavali II:n korotettua Gdanskin arkkihiippakunnaksi 1992.
Rakennus on kolmilaivainen basilika, joka noudattaa sisterssiläistä tyyliä. Sen korkeus on 17,7 m, leveys 19 m ja pituus 107 m. Julkisivua hallitsee kaksi 46-metristä kapeaa tornia, ja se on saanut nykyisen barokkityylisen muotonsa vuonna 1688. Kirkon sisustus muutettiin 1600-luvulla barokkityyliseksi arkkitehti Andreas Schlüterin suunnitelman mukaisesti.
Kirkossa on kahdet urut. Sisäänkäynnin yläpuolella olevat suuret barokkityyliset urut on rakentanut Johann Wilhelm Wulff (1763–1788). Urut on uusittu useasti, ja nykyisin ne ovat 95-äänikertaiset.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1977
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1977 oli vuonna 1930 perustetun Mestaruussarjan 46. kausi. Kaudella 1977 Mestaruussarja pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana.
Booker Ervin
Booker Telleferro Ervin II (31. lokakuuta 1930 – 31. heinäkuuta 1970) oli yhdysvaltalainen tenorisaksofonisti.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1977
Mestaruussarjan ja Suomen mestaruuden voitti Haka, joka varmisti neljännen mestaruutensa kolmanneksi viimeisellä kierroksella, kun se otti ratkaisevan pisteen 18. syyskuuta 0–0-tasapelissä Kiffeniä vastaan. Viimeisiksi sijoittuneet MP ja VPS putosivat I divisioonaan.
Booker Ervin
Ervin syntyi Denisonissa, Teksasissa. Hän soitti alun perin pasuunaa, mutta perehtyi tenorisaksofoniin Yhdysvaltain ilmavoimissa palvellessaan. Hän opiskeli musiikkia Bostonissa ja teki levytysdebyyttinsä Ernie Fieldsin yhtyeen kanssa vuonna 1956.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1977
Mestaruussarjan maalikuninkuuden kaudella 1977 voitti Hakan Matti Paatelainen 20 maalilla. Mestaruussarjan yleisömäärä kaudella 1977 oli yhteensä 253 921 henkeä eli keskimäärin 1 924 katsojaa ottelua kohti. Kauden suurin yleisömäärä nähtiin 3. heinäkuuta Lahden Kisapuistossa pelatussa ottelussa Reipas–Haka, kun ottelua saapui seuraamaan 5 534 katsojaa.
Booker Ervin
Ehkä parhaiten Ervin muistetaan yhteistyöstä, jota hän teki vuosina 1956–1962 jazzmusiikin legendan Charles Mingusin kanssa. Häntä kuullaan useilla Mingusin merkittävillä levyillä. 1960-luvulla hän johti omaa kvartettiaan ja teki yhteistyöttä Randy Westonin kanssa. Suuren osan vuosista 1964–1966 hän vietti Euroopassa.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1977
KuPS hävisi kaudella 1977–78 Euroopan Cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa belgialaiselle Club Bruggelle yhteismaalein 2–9. Reipas hävisi Cup-voittajien cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa länsisaksalaiselle Hamburger SV:lle yhteismaalein 3–13. Haka hävisi UEFA Cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa puolalaiselle Górnik Zabrzelle yhteismaalein 3–5.
Booker Ervin
Ervin kuoli munuaistautiin ennenaikaisesti vain 39-vuotiaana.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1977
Joukkueet
Mestaruussarjaan osallistui 12 joukkuetta, joista kymmenen kaudelta 1976 ja kaksi nousijaa kauden 1976 I divisioonasta. I divisioonan voittaja Kiffen ja toiseksi sijoittunut OTP nousivat suoraan. Nousijajoukkueet korvasivat edellisellä kaudella viimeisiksi jääneet GBK:n ja KPT:n.
Sarjataulukko
Lähde: Jalkapallokirja 1978
(M) = Suomen mestari; (P) = Putoaja
Maalintekijät
Lähde: Jalkapallokirja 1978
Yleisömäärät
Lähde: Jalkapallokirja 1978
Suomen mestarit
Lähteet: Jalkapallokirja 1981 ; Jalkapallokirja 1978
Euroopan Cup
1. kierros
Club Brugge voitti yhteismaalein 9–2.
Cup-voittajien cup
1. kierros
Hamburger SV voitti yhteismaalein 13–3.
UEFA Cup
Górnik Zabrze voitti yhteismaalein 5–3.
Lentopallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 2015
Lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2015 pelattiin Bulgariassa ja Italiassa 9.–18. lokakuuta. Ranska voitti kautta aikain ensimmäisen miesten Euroopan mestaruutensa lyömällä loppuottelussa kisojen yllätysjoukkueen Slovenian erin 3–0.
Pelipaikat
Turnaus pelataan Bulgariassa ja Italiassa neljässä eri kisapaikassa, joista kaksi sijaitsee Bulgariassa ja kaksi Italiassa. Semifinaalit ja mitaliottelut pelataan Arena Armeecilla Sofiassa.
Alkulohkot
Alkulohkoissa joukkueiden järjestys määräytyi ensisijaisesti voitettujen otteluiden määrän perusteella. Toissijaisesti ratkaisivat ottelupisteet, joita saa 3-0 ja 3-1 -voitosta 3, 3-2 -voitosta 2 ja 2-3 -tappiosta 1. Voittojen ja ottelupisteiden ollessa tasan ratkaisee eräsuhde, sitten eräpisteiden suhde ja lopuksi keskinäinen ottelu.
Lopulliset sijoitukset
5. sijasta eteenpäin samassa vaiheessa pudonneet sijoitetaan järjestykseen koko turnauksen saldon perusteella
Euroopan mestarit
Aguenier, Grebennikov, Rouzier, Toniutti, K. Tillie, N'Gapeth, Le Roux, Lyneel, Pujol, Le Goff, Maréchal, Lafitte, Rossard, Sidibé. Valmentaja: L. Tillie
4. kesäkuuta
4. kesäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 155. päivä (156. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 210 päivää.
Kuolleita
thumb|Giacomo Casanova
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 3. kesäkuuta, 5. kesäkuuta
Shenmue (pelisarja)
Shenmue on Segan julkaisema toimintaseikkailupelisarja, jonka kehittäjä on maineikas Yū Suzuki. Kaksi ensimmäistä osaa on julkaistu Sega Dreamcast -konsolille.
Sarjaan on julkaistu kolmas osa Shenmue III pitkän tauon jälkeen. Suzukin mukaan pelisarjaan kuuluisi kokonaisuudessaan neljä tai viisi peliä.
Mahamadou Diarra
Mahamadou Diarra (s. 18. toukokuuta 1981 Bamako, Mali) on malilainen jalkapalloilija, joka edustaa englantilaista Fulhamia. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Ura
Kesästä 2006 Real Madridia edustanut Diarra on pelannut aikaisemmin CSK:ssa, OFI:ssa, Vitessessä ja Lyonissa. Lyonissa hän oli mukana voittamassa Ligue 1:n mestaruutta kaikilla pelaamallaan neljällä kaudella. Mestaruusputki sai jatkoa Real Madridissa kausilla 2006–2007 ja 2007–2008. Diarra teki joukkueensa voittomaalin kauden 2006–2007 viimeisessä, mestaruuden varmistaneessa ottelussa Mallorcaa vastaan.
Lokakuussa 2008 Diarra loukkasi oikean polvensa maajoukkueensa ottelussa, ja lopulta joulukuussa varmistui vamman tarvitsevan leikkaushoitoa ja Diarran olevan poissa pelikentältä 6–9 kuukautta. Hänen pelinumeronsa 6 annettiin korvaajaksi hankitulle Lassana Diarralle.
27. tammikuuta 2011 Real Madrid ja Monaco pääsivät sopimukseen Diarran siirtymisestä ranskalaisseuraan.
Malin maajoukkuetta Diarra on edustanut vuodesta 2001. Hän toimii nykyään joukkueen kapteenina.
Nodong-1
Ohjuksen kehitystyö alkoi joskus 1980-luvun loppupuolella ja yhdysvaltalaiset havaitsivat ohjuksen vakoilusatelliitilla ensimmäisen kerran 1990. Sitä on testattu Pohjois-Koreassa vuonna 1993, mutta maantieteellisistä syistä sitä ei voida testata siellä koko lentomatkallaan. Ohjusta on testattu myös ulkomailla.
Tätä ohjusta on viety Pohjois-Koreasta Libyaan ja Iraniin sekä mahdollisesti Syyriaan ja Pakistaniin.
Pakistanissa Ghauri-ohjus perustuu ilmeisesti Nodongiin.
Steve Sandvoss
Stephen James "Steve" Sandvoss (s. 23. kesäkuuta 1980) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi New Yorkissa ja valmistui Harvardin yliopistosta. Hän on tullut urallaan tunnetuksi niin elokuvista kuin televisiostakin.
Ping
Ping on ohjelma, jolla mitataan laitteen saavutettavuutta tietokoneverkossa. Vian etsinnässä ping on yleensä ensimmäinen ohjelma, jolla varmistetaan että verkkoyhteys on toiminnassa. Ping lähettää laitteelle ICMP echo request -paketin, johon etätietokone vastaa omalla echo reply -paketilla.
Tyypillisesti työkalu tulostaa sekä lähetettyjen ja vastaanotettujen pakettien määrän että latenssin.
Nykyään suuri osa verkkoon kytketyistä koneista ei vastaa ping-paketteihin, sillä vieraiden koneiden pingaaminen on harvinaista muutoin kuin tietomurtoa edeltävässä kartoituksessa. Myös jotkin Internet-madot etsivät saastutettavia koneita ping-pakettien avulla. Tämän vuoksi suurin osa verkoista suodattaa ping-paketit, joiden kohteina on verkon työasemat, ja jopa osa tärkeistä sähköposti- ja web-palvelimista jättää vastaamatta niihin.
Lamminjärvi
Lamminjärvi voi tarkoittaa seuraavia:
Laki lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta
Laki lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta on Suomen perhe- ja lapsilainsäädännön perussäädöksiin kuuluva säädös, johon on sisällytetty tärkeimmät lapsenhuoltoa koskevat säännökset. Tämän lain ohella muun muassa avioliittolaki, isyyslaki, laki lapsen huoltoa ja tapaamisoikeutta koskevan päätöksen täytäntöönpanosta sekä lapsen oikeuksien sopimus ja lastensuojelulaki määrittelevät lapsenhuoltoon ja -suojeluun liittyviä oikeuksia, velvollisuuksia ja päätöksentekoa sekä lapsen kohtelua inhimillisenä ja oikeudellisena subjektina lapsi- ja perheoikeudessa.
1 § Lapsen huolto: Lapsen huollon tarkoituksena on turvata lapsen tasapainoinen kehitys ja hyvinvointi lapsen yksilöllisten tarpeiden ja toivomusten mukaisesti. Huollon tulee turvata myönteiset ja läheiset ihmissuhteet erityisesti lapsen ja hänen vanhempiensa välillä. Myös muita lapselle tärkeitä ihmissuhteita on vaalittava. Lapselle tulee turvata hyvä hoito ja kasvatus sekä lapsen ikään ja kehitystasoon nähden tarpeellinen valvonta ja huolenpito. Lapselle on pyrittävä antamaan turvallinen ja virikkeitä antava kasvuympäristö sekä lapsen taipumuksia ja toivomuksia vastaava koulutus. Lasta on suojeltava kaikenlaiselta ruumiilliselta ja henkiseltä väkivallalta, huonolta kohtelulta ja hyväksikäytöltä. Lasta tulee kasvattaa siten, että lapsi saa osakseen ymmärtämystä, turvaa ja hellyyttä. Lasta ei saa alistaa, kurittaa ruumiillisesti eikä kohdella muulla tavoin loukkaavasti. Lapsen itsenäistymistä sekä kasvamista vastuullisuuteen ja aikuisuuteen tulee tukea ja edistää.
Ping
Echo request pyyntöihin vastaamatta jättäminen rikkoo kuitenkin Internet-standardia, joka suosittaa jokaisen verkon laitteen kuuntelemaan ja vastaamaan pyyntöihin. Vastaamatta jättäminen on ongelmallista, kun ping-ohjelmaa pyritään käyttämään sen alkuperäiseen käyttötarkoitukseen, verkko-ongelmien selvittämiseen.
Kaikkien verkkojen tulisi suodattaa sisään tulevat ping-paketit, joiden kohdeosoitteena on verkon yleislähetysosoite. Muutoin verkkoa voi käyttää alustana smurf-hyökkäyksessä.
ICMP echo request -pakettien suodattamisen yhteydessä asiaan perehtymättömät ylläpitäjät usein suodattavat myös muuta ICMP-liikennettä. ICMP-liikenne on kuitenkin välttämätöntä verkon kunnolliselle toiminnalle, ja tämän vuoksi monissa verkoissa on hyvin oudosti käyttäytyviä ongelmia johtuen vääristä suodatinsäännöistä, jotka estävät IP-protokollan standardien mukaista toimintaa.
Esimerkkituloste
Ohessa on wikipedia.com -palvelimen pingaamisesta syntynyt tuloste: $ ping -c 5 wikipedia.com PING wikipedia.com (66.230.200.100) 56(84) bytes of data. 64 bytes from rr.pmtpa.wikimedia.org (66.230.200.100): icmp_seq=1 ttl=52 time=180 ms 64 bytes from rr.pmtpa.wikimedia.org (66.230.200.100): icmp_seq=2 ttl=51 time=172 ms 64 bytes from rr.pmtpa.wikimedia.org (66.230.200.100): icmp_seq=3 ttl=52 time=172 ms 64 bytes from rr.pmtpa.wikimedia.org (66.230.200.100): icmp_seq=4 ttl=52 time=168 ms 64 bytes from rr.pmtpa.wikimedia.org (66.230.200.100): icmp_seq=5 ttl=52 time=176 ms --- wikipedia.com ping statistics --- 5 packets transmitted, 5 received, 0% packet loss, time 4000ms rtt min/avg/max/mdev = 168.010/173.610/180.010/4.079 ms
Honkataipaleen rata
thumb|Honkataipaleen vanhan veturitallin raiteita ja ajoportin alareuna
Honkataipaleen rata oli Ristiinan kunnan rajalla sijainnut noin kuuden kilometrin pituinen, raideleveydeltään 1 000 mm:n kapearaiteinen tukinsiirtorata, joka oli rakennettu Kuolimojärven ja Mäntyharjun Kallaveden väliselle kannakselle tukinsiirtoa varten. Tällä Halla-yhtiön vuonna 1909 valmistuneella rautatiellä oli liikennettä keväästä 1910 vuoteen 1976.
Rata piti alun perin rakentaa leveäraiteisena (1 524 mm), mutta kilpaileva Enso-Gutzeit-yhtiö sai kuulla radanrakennusaikeista ja osti parhaimmat leveäraiteiseen siirtokuljetukseen sopivat maat. Halla-yhtiö muutti suunnitelmaansa ja rakensi ratansa hieman kauempaa, mutkaisempaan ja mäkisempään maastoon. Uusi 1 000 mm ratasuunnitelma perustui jäljelle jääneen maaston leveysrajoitteisiin, sekä siihen sopivan kaluston edullisempiin hintoihin. Radan pituudeksi tuli lähes 6 km ja sen lisäksi sivuraiteita n. 2 km.
1950-luvulla kaikki väki siirtyi vähin erin vakinaisiksi; liikennekauden ulkopuolella he tekivät metsätöitä ja silloin pidettiin myös lakisääteiset lomat. Veturien käytönvalvojana toimi Voikan tehtaiden käyttöinsinööri ja suuret korjaukset kävi tekemässä tehtaiden kattilaseppä; kuljettaja ja radan oma seppä tekivät pienet käytönaikaiset korjaukset. Pitkäaikaisin seppä oli Armas Tikka, josta koulutettiin aikanaan dieselveturille kuljettaja.
Radalla ei käytetty virkapukuja; lämmittäjän epävirallisena virkalakkina oli yleensä pitkälippainen mainoslakki, joka suojeli silmiä tulipesän hehkulta. Dieselveturin mukana tuli sen edelliseltä käyttöpaikalta eli Virkkalan–Ojamon rautatieltä peräisin ollut VR:n kuljettajan lakki. Vain dokumenttifilmiä varten miehet pukeutuivat tuliteriin, huolella silitettyihin kesävaatteisiin – Pöntisellä oli jopa kiillotetut kävelykengät.
Vuosina 1910–1971 käytössä ollut Krauss-veturi 6206/1909, 0-6-0WT on Minkiön Kapearaidemuseossa ja sitä loppuajat korvannut entinen Virkkalan–Ojamon rautatien niin sanottu Krokotiili-mallinen dieselveturi (Jung 13950/1960, 0-4-4-0dh) myytiin Sveitsiin. Dieselveturi on edelleen käytössä, joskin sen tehtäväksi on muutettu hätätilannekäyttö. Alkuperäinen veturitalli oli läpiajettava katos ja sijaitsi hiukan eri paikassa kuin vuoteen 2006 säilynyt peltinen rasvakuopalla varustettu talli. Uusi talli rakennettiin 1950-luvulla kun entinen todettiin jo yli-ikäiseksi ja muutenkin huonoksi huollon kannalta. Uusi talli toimi myös korjaamona.
Höyryveturia uusittiin jonkin verran käytön aikana: alkuperäinen savupiippu vaihdettiin toisenlaiseen ns. timanttipiippuun seisokin jälkeen joskus 1920-luvulla. Veturin kattila uusittiin vuonna 1950 Lokomon tekemään hiukan isompaan jolloin myös erilliset hiekka- ja höyrykuvut vaihtuivat PT-4-veturin tyyppiseen yhdistettyyn kupuun. Samoin savupiipuksi tuli nyt PT-4:n mallinen matala halkoturbiini, mutta koska se osoittautui ensimmäisen kautensa aikana paitsi liian kipinöiväksi metsäradalle myös kiistattoman huonoksi vedoltaan, niin se uusittiin: Voikan tehtaiden kattilapaja teki veturissa nykyisin olevan savupiipun kevääksi 1951 ja tehtaiden kattilaseppä yhdessä kuljettajan ja radan oman sepän kanssa asensi sen. Samoin kuljettajansuojusta on muutettu vähin erin umpinaisemmaksi vuosien varrella, koska alkuperäinen avoin katos ei oikein toimi Suomen oloissa.
Nykyinen kuljettajansuojus on Lokomon talvella 1950 tekemä. Samoin nykyinen veturinvihreä väri alkuperäisen kiiltävän mustan tilalla on samasta korjauksesta peräisin. Veturissa oleva vaijerilla toimiva etupuskin jota tarvittiin vauhdissa tehtyihin vaunuletkan irrotuksiin asennettiin noin vuonna 1921 alkuperäisen tilalle kun veturi kunnostettiin viisivuotisen seisokin jälkeen radan käynnistyessä maailmansodan ja vallankumouksien aiheuttamalta katkoltaan. Samoin dieselveturiin asennettiin heti aluksi kumpaankin päähän vaijerilla käytettävät kytkimet vauhdissa tehtäviä irrotuksia varten.
Rata tarkastettiin monien muiden kapearaideratojen lailla vuonna 1944 sotakorvauksia varten ja hylättiin suoralta kädeltä, koska se oli liian vanha ja lajissaan poikkeava venäläiseen standardiin nähden. Rata purettiin vuonna 1984 ja linjasta tehtiin autotie. Radasta on jäljellä kaksi maakellaria, joidenkin rakennusten perustuksia ja ulkopuoliselle vuokrattu radan henkilökunnan asuintalo. Kauan säilynyt veturitalli purettiin talvella 2006.
Lisäksi Kuolimojärveen johtavassa entisessä rampissa jäljellä osa vanhoista ratapölkyistä tai niiden jäännöksiä, Mäntyharjun Kallaveden puoleisesta vastaavasta kohdasta ne ovat jo hävinneet, siellä on vain rannassa oleva selvä veteen johtava luiska. Tämän puolen vedenalainen tutkimus odottaa aikaansa.
Pääradan vedenalaiset osat eli lastaus- ja purkuraiteiden tukirampit ovat osittain jäljellä. Niiden tutkimisen käynnistivät kesällä 1999 helsinkiläiset urheilusukelluskerhot HYKS urheiluseura ja Postin sukeltajat.
Muista Mäntyharjun uittoreittiin kuuluvista, kapeita kannaksia ylittämään tai koskia ohittamaan tehdyistä vaijerivetoisista radoista on osittain jäljellä ainakin Verlan tehdasmuseon alueella Jaalassa oleva rata, jonka kartoitus kuuluu samaan projektiin. Muiden kokonaisuuteen kuuluneiden ratojen kohtaloa ei vielä tunneta täysin; Orraintaipaleen vaijeriradasta tiedetään sen linjauksen olevan kevytliikenneväylänä ja ainakin Kuolimojärven puoleisen rampin toimivan veneiden laskuramppina, kiskot ja koneistot on purettu kokonaan pois, vedenalaisen osuuden tutkinta odottaa aikaansa. Voikosken ohitusradan kohtalo on toistaiseksi epäselvä; radan oletettu sijainti paikallistettiin alustavasti kesällä 2011 joskin tutkinta jäi pintapuoliseksi.
Johan Väänänen
Perhetaustat
Väänäsen vanhemmat olivat postinkantaja Juho Väänänen ja Maria Kinnunen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Martta Kinnusen kanssa, josta hän erosi vuonna 1932.
Opinnot
Väänänen kävi kansakoulun ja suoritti viisi luokkaa Joensuun lyseossa vuoteen 1920 mennessä.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania. Väänänen työskenteli postinkantajana Alatorniolla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 26. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota
Väänänen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan esikuntavääpeliksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan esikuntaan, josta hänet siirrettiin 15. huhtikuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika
Väänänen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, joka tunnettiin myöhemmin nimellä aluksi Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja myöhemmin Tampereen rykmentti. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina ja 3. tammikuuta 1919 lähtien 5. komppanian vääpelinä. Hänet siirrettiin 11. maaliskuuta 1920 Pohjois-Savon rykmentin 1. komppaniaan, missä hän toimi aluksi koulutusaliupseerina ja myöhemmin nuorempana upseerina. Väänänen erosi armeijasta 29. maaliskuuta 1922 ja palveli myöhemmin 1. huhtikuuta 1922 - 28. huhtikuuta 1923 välisen ajan nuorempana upseerina Lapin rajavartiossa ja 1. tammikuuta - 31. joulukuuta 1924 välisen ajan Punkalaitumen suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Myöhemmissä vaiheissa hän työskenteli vuosina 1925 - 1928 varastonhoitajana ja vuosina 1928 - 1930 rakennusurakoitsijana, jonka jälkeen hän työskenteli lähinnä satunnaisissa töissä.
Talvisota
Väänänen osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 25:ssä ja osallistui taisteluihin Kuhmossa. Välirauhan aikana hän oli hoidettavana eri sotilassairaaloissa, mistä päästyään hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 64:ään. Hänet haudattiin Poriin.
Etelänsormihirssi
Etelänsormihirssi (Eleusine indica) on yksivuotinen heinäkasveihin kuuluva viljalaji, joka on kotoisin tropiikista, todennäköisimmin Itä-Afrikan ylänkömailta. Se kasvaa 20–50 senttimetriä korkeaksi. Etelänsormihirssin lehtilavat ovat kaljut ja kouruiset. Kukintona on sormimaisesti haarova kerrannaistähkä, jossa on 2–15 yksittäistä tähkää. Tähkylät ovat litteitä, 3,5–8 millimetriä pitkiä ja 3–9-kukkaisia.
Sormihirssiä viljellään pääasiassa Afrikassa ja Intiassa, ja sitä käytetään ravintona muiden hirssien tavoin. Sitä käytetään myös arrakin valmistukseen. Sormi­hirssin jyviä voidaan säilyttää katovuosien varalta poikkeuksellisen pitkään, jopa kymmenen vuotta niiden pilaantumatta ja ilman kova­kuoriaisten aiheuttamia tuhoja.
Maitland Ward
thumb|Maitland Ward vuonna 2014. Maitland Ward (s. 3. helmikuuta 1977 Long Beach, Kalifornia, Yhdysvallat) on kalifornialainen näyttelijä jonka muistettavin rooli on ollut Jessica Forrester yhdysvaltalaisessa saippuasarjassa Kauniit ja rohkeat. Hän esitti Jessica Forresteria tuotantokausilla 1994–1996. Muita televisiosarjoja, joissa Ward on esiintynyt ovat muun muassa Koti kuntoon, Isojen poikien leikit, Käytäväpeliä ja Hoidon tarpeessa. Hän on esiintynyt myös muun muassa elokuvassa White Chicks (2004).
Vuonna 2019 hän siirtyi pornonäyttelijäksi.
Erich Neumann (psykologi)
Erich Neumann (hepr. אריך נוימן‎, 23. tammikuuta 1905 – 5. marraskuuta 1960) oli saksalaissyntyinen israelilainen juutalainen jungilainen psykologi.
Elämä, ajattelu ja teokset
Erich Neumann syntyi Berliinissä juutalaiseen perheeseen. Opiskeltuaan Berliinissä hän muutti vuonna 1934 vaimoineen Tel Aviviin. Hän jatkoi vierailuja Sveitsiin, jossa hän luennoi C. G. Jung -instituutissa.
Neumann käsitteli teoksissaan arkkityyppejen ja ihmisen tietoisen psyyken suhteen kehittymistä historiassa. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat The Origins and History of Consciousness (1949, alkuperäinen nimi Ursprungsgeschichte des Bewusstseins tarkoittaa sananmukaisesti "tietoisuuden alkuperän historiaa") ja The Great Mother (Die große Mutter, 1955).
Vaikutus
Amerikkalainen kulttuurikriitikko Camille Paglia on nimennyt The Origins and History of Consciousnessin vaikutteeksi itseensä ja kirjaansa Sexual Personae. Paglian mukaan se edustaa "jungilaisuutta oppineena ja parhaimmillaan". Hän harmittelee sitä, että feministinen arkeologi Marija Gimbutas "otti jungilaiseksi mentorikseen skolaarisen Neumannin sijaan popularisoivan Joseph Campbellin" ja tieteellisesti kestämätön ajatus kirjaimellisesta matriarkaatista sai alaa.
Kritiikki
Walter Kaufmann kirjoittaa Jungia käsittelevässä teoksessaan: "Suurelle osalle arkkityypeistä ja kollektiivisesta piilotajunnasta kertovasta kirjallisuudesta on tyypillistä kertakaikkisen pitkäveteinen, tarkoitukseton oppineisuus yhdistyneenä edes alkeellisen vastaväitteiden ja vaihtoehtojen huomioon ottamisen tyrmäävään poissaoloon". Hän nostaa The Origins and History of Consciousnessin esille "täydellisenä esimerkkinä" tästä. Kaufmannin mukaan Neumannin kirja on "pohjimmiltaan dogmaattinen ja sen käsitys todisteista ei ole kaukana teologien traktaateista, jotka 'todistavat' väitteitä lainaamalla joitakin harvoja Raamatun jakeita, jotka eivät läheskään todista sitä, mitä he väittävät. Hän on riemuissaan löytäessään jotain 'Syyriasta, Vähästä-Aasiasta ja jopa Mesopotamiasta'. Leviämistä hän ei koskaan edes käsittele vaihtoehtoisena selityksenä [kollektiivisen piilotajunnan samanlaiselle toiminnalle eri alueilla]."
Suolapunka
Suolapunka eli valkosuolapunka (Samolus valerandi) on merenrantaniityillä viihtyvä kasvi. Suomessa suolapunka on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi ja se on luonnonsuojeluasetuksessa erityisesti suojeltava laji. Suolapunka on rauhoitettu Manner-Suomessa.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|150px|Suolapungan kukka. Suolapunka on monivuotinen, 3–40 senttimetriä korkeaksi kasvava kalju merenrantakasvi. Kasvin juurakko on lyhyt ja pysty. Varren tyvessä kasvaa lehtiruusuke, ja varrella vuorottain lusikkamaisia, pyöreäkärkisiä meheviä varsilehtiä. Lehdet ovat ehytlaitaisia. Valkoiset kukat muodostavan kasvin latvaan harsun tertun. Toisinaan esiintyy myös lyhyempiä lehtihangoista lähteviä kukkaterttuja. Kellomaiset kukat ovat halkaisijaltaan noin 3 millimetriä ja niissä on viisi terälehteä. Siemenkota on pallomainen. Suolapunka kukkii Suomessa heinä-elokuussa.
Levinneisyys
Suolapunkaa esiintyy laajalti lauhkean vyöhykkeen eteläosassa ja lämpimän vyöhykkeen pohjoisosassa Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Lajia tavataan myös Afrikasta ja Australiasta. Etelämpänä se kasvaa sekä rannikoilla että sisämaassa, varsinkin vuoristoissa. Itämeren piirissä suolapunkaa tavataan vain rannikoilla. Sen esiintymät Suomessa ja samalla korkeudella Ruotsin puolella ovat lajin pohjoisimmat kasvupaikat maailmassa.
Federico Fellini
Federico Fellini (20. tammikuuta 1920 Rimini – 31. lokakuuta 1993 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Fellinin intohimoinen ja konfliktinomainen suhde naisiin ja synnyinmaahansa Italiaan ovat hänen elokuviensa kaksi keskeistä teemaa, ja ne ovat läsnä lähes kaikissa hänen elokuvissaan.
Varhainen elämä
Federico Fellini syntyi 20. tammikuuta 1920 Riminissä Adrianmeren rannalla. Hänellä oli pikkuveli ja pikkusisko. Fellini sairasti lapsena paljon ja hänellä oli kilpirauhasen toimintahäiriö. Hän oli jo pienenä kiinnostunut erilaisista taiteenlajeista kuten sirkuksesta, varieteesta ja elokuvista, ja hän alkoi pitää yhdeksänvuotiaana käsinukke-esityksiä sekä piirsi ahkerasti.
Fellini tapasi tulevan vaimonsa, radionäyttelijänä työskennelleen Giulietta Masinan, vuonna 1942. Kuultuaan Masinan esittämän osan itse kirjoittamassaan radiokuunnelmassa Fellini pyysi tätä treffeille, ja he menivät naimisiin 1943.
Elokuvaohjaajana
thumb|Federico Fellini (takana) Alberto Lattuadan kanssa vuonna 1950 ohjaamassa elokuvaa [[Varieteen valot.]] Fellini teki ohjaajadebyyttinsä vuonna 1950. Hän perusti ohjaaja Alberto Lattuadan kanssa tuotantoyhtiön, joka rahoitti elokuvan Varieteen valot (1950). Fellini ja Lattuada kirjoittivat ja ohjasivat yhdessä farssin kiertävistä vaudeville-esiintyjistä. Fellinin ja Lattuadan osuuksista elokuvan syntyyn on eri käsityksiä, mutta elokuvassa näkyy jo Fellinille tyypillisiä elementtejä, kuten katkeransuloinen tunnelma, marginaaliset kulkurihahmot ja välisoitot. Elokuva ei kuitenkaan menestynyt. Ennen seuraavaa ohjaustyötään Fellini käsikirjoitti jälleen muutaman elokuvan muille ohjaajille.
Fellinin ensimmäiset kolme elokuvaa olivat tyyliltään neorealistisia. Fellinin ensimmäinen täysin oma ohjaustyö, satiiri Valkoinen sheikki, valmistui vuonna 1952. Fellinin ohjaustyö oli siinä taidokkaampaa kuin Varieteen valoissa, mutta arvostelijat ja yleisö eivät hahmottaneet, oliko elokuva barokkiromanssi vai yhteiskunnallinen satiiri. Ajan myötä elokuvan maine on kuitenkin parantunut.
Fellinin seuraava ohjaus Vetelehtijät (1953) on satiiri, jossa seurataan viittä nuorta miestä pienessä rannikkokaupungissa. Elokuvassa näkyy Fellinin hienostunut ja aiemmasta kypsynyt ohjaustyyli, ja hänen roolihahmonsa ovat aiempaa monipuolisempia. Vetelehtijät oli myös Fellinin ensimmäinen menestys ohjaajana: elokuva toi hänelle jakelusopimuksen ja sille myönnettiin Venetsian elokuvajuhlien hopealeijona.
Vuonna 1954 valmistuneella tragedialla La Strada – Tie Fellini loi maailmanmaineensa. Se on runollinen tie-elokuva, joka kertoo kahden sirkuslaisen rakkaustarinan. Naispääosassa on Fellinin vaimo Giulietta Masina, kuten useassa myöhemmässäkin Fellinin elokuvassa. Fellini on luonnehtinut kuvallisesti rikasta La Stradaa oman myyttisen maailmansa katalogiksi. Elokuva sai Italiassa paljon katsojia ja voitti muun muassa parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon.
Huijarit (1955) on rikosdraama, joka kertoo petoksesta. Elokuva ei ollut menestys: sitä arvosteltiin siitä, että se muistutti Fellinin aiempia elokuvia ilman niiden tunneresonanssia. Myöskään elokuvan leikkausta ei pidetä onnistuneena.
Fellinin seuraava ohjaustyö Cabirian yöt (1957) on elokuva roomalaisen prostituoidun vaikeasta elämästä. Elokuvalle myönnettiin muun muassa parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinto, ja Giulietta Masina sai tunnustusta työstään pääroolissa.
Elokuva Ihana elämä (La dolce vita) valmistui vuonna 1960 ja sai Cannesin elokuvajuhlien kultaisen palmun. Tässä elokuvassa muotoutui lopullisesti "felliniläinen barokki": henkilökuvat muodostuvat ylenpalttisen rehevistä ja eriskummallisista hahmoista, todellisista elävistä karikatyyreista; juonenkulku on vailla todellista draamallista kehitystä; ajan käsittelyssä todellisuus ja fantasia sekoittuvat surutta keskenään.
Ihanan elämän ja Nino Rotan luoman kuivanpisteliään musiikin saavuttama suunnaton suosio eri puolilla maailmaa soi Fellinille mahdollisuuden ohjata kolme vuotta myöhemmin elokuva 8½ (1963), joka on hänen elokuvistaan kaikkein henkilökohtaisin ja kaikkein kunnianhimoisin. Tuomalla yleisön eteen omat elokuvantekijän fantasiansa ja kunnianhimonsa Marcello Mastroiannin hahmossa Fellini tarjoaa kaikkien nähtäväksi hyvin kiihkeän tulkinnan taiteellisesta luomistyöstä.
Vuonna 1969 valmistui liioittelevan suurellinen Fellinin Satyricon, joka oli Petroniuksen katkelmallisen teoksen Trimalkion pidot mukaelma. Tämän jälkeen seurasi sukellus syvälle lapsuuden muistoihin vuonna 1970 elokuvalla Klovnit – onnellisten maailma, joka oli tehty televisiolle mutta jota esitettiin myös elokuvateattereissa. Samaa omaan lapsuuteen pureutuvaa teemaa jatkoivat Fellinin Rooma vuonna 1972 ja eritoten Amarcord vuonna 1973, joka keskittyy ohjaajan lapsuuteen Riminissä sekä Benito Mussolinin fasistivallan alkuaikoihin.
Fellini oli tarinankertoja, joka sekoitti elokuvissaan ja haastatteluissaan todellisiin muistoihinsa paljon omasta mielikuvituksestaan. Hän sanoikin, että hänen elokuvissaan "kaikki ja ei mikään" oli omaelämäkerrallista, eikä hän lopulta enää kyennyt itsekään sanomaan, mikä todella oli tapahtunut ja minkä hän oli vain keksinyt.
Fellinin Casanova vuodelta 1976 tuo uudelleen hetkeksi näytteille Satyriconin mahtailevan ja suurieleisen barokin. Fellinin intiimi ja tunnustuksellinen elokuvakerronta saa jatkoa arvoituksellisessa televisioelokuvassa Orkesteriharjoitus vuonna 1979. Myös tämä elokuva pääsi television lisäksi elokuvateattereihin.
Fellinin liioitteleva ja ylenpalttisuudessaan kriittinen elokuvataide sai jatkoa vuonna 1980, kun valmistui Naisten kaupunki, pääosassa jälleen ohjaajan alter ego Marcello Mastroianni. Belle Époquen loppua, oopperan suurien diivojen mahtavuutta, valtamerihöyryjen suuruuden aikaa ja Euroopan tietä kohden ensimmäisen maailmansodan räjähdystä kuvataan elokuvassa Fellinin Laiva, joka valmistui vuonna 1983. Tämä elokuva on kunnianosoitus mykälle elokuvalle, sen mestareille ja taidokkaalle henkilöohjaukselle. Fellinin Laiva on todellinen hautajaisooppera, niin eräälle historian aikakaudelle kuin tavallaan myös Fellinille itselleenkin.
Fellinin Laivan jälkeen Fellini ohjasi pienimuotoiset ja intiimit elokuvat Ginger ja Fred (1985) ja Haastattelu (1987).
Fellinin viimeiseksi jäänyt elokuva on La voce della luna (1990). Se ei saanut Yhdysvaltain ensi-iltaa, ja se on jäänyt melko tuntemattomaksi.
Viimeiset vuodet
Viimeisen elokuvansa jälkeen Fellini ohjasi vielä vuonna 1992 televisiomainoksen Banca di Romalle. Hänelle myönnettiin vuonna 1993 Oscar-palkinto elämäntyöstään. Saman vuoden kesäkuussa Fellinille tehtiin ohitusleikkaus. Elokuussa hän sai aivohalvauksen ja kaksi kuukautta myöhemmin toisen. Hän kuoli 31. lokakuuta 1993. Hänet haudattiin Riminiin. Fellinin puoliso Giulietta Masina kuoli vajaat viisi kuukautta myöhemmin, 23. maaliskuuta 1994.
Arvostus, palkinnot ja vaikutus
Federico Fellinin elokuvat esiintyvät useiden huippuohjaajien suosikkielokuvien listoilla. Vuonna 2012 tehdyssä kyselyssä omaan top-10:eensä Fellinin elokuvia nostivat esimerkiksi Woody Allen (Amarcord ja 8½), Francis Ford Coppola (Vetelehtijät), Guillermo del Toro (8½) ja Martin Scorsese (8½). Tunnetun elokuvakriitikon Roger Ebertin top-10-listalla Fellinin elokuvista on Ihana elämä.
Fellinille myönnettiin vuonna 1993 Oscar-palkinto hänen elämäntyöstään. Neljä Fellinin elokuvaa voitti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon: La Strada (1956), Cabirian yöt (1957), 8½ (1963) ja Amarcord (1974). Fellinin elokuville myönnettiin Oscarien lisäksi satoja muitakin elokuva-alan palkintoja.
Fellinin elokuvat ovat vaikuttaneet useiden häntä seuranneiden ohjaajien töihin. Vetelehtijöiden asetelmaa ovat mukailleet esimerkiksi George Lucas (Svengijengi ’62, 1972), Martin Scorsese (Sudenpesä, 1973) ja Barry Levinson (Svengijengi vauhdissa jälleen, 1982). Cabirian öiden pohjalta Peter Stone käsikirjoitti musikaalin, jonka Bob Fosse ohjasi sekä teatteriin että elokuvaksi Sweet Charity (1969).
Käsikirjoittanut
Itse ohjaamiensa elokuvakäsikirjoitusten lisäksi Fellini laati käsikirjoituksen ainakin seuraaviin elokuviin: