cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Somalit
Klaanit
Klaanit ovat somalien perinteinen ja tärkein sosiaalinen ryhmä, jolla on myös kulttuurista ja poliittista merkitystä. Klaanius periytyy isän mukaan; lapsi kuuluu samaan klaaniin kuin isänsä. Lapset saavat oman nimensä lisäksi isänsä ja isoisänsä nimen. Tapana on ollut opetella kaikkien esivanhempien nimet jopa 30 sukupolvea taaksepäin. Tästä lapset ovat samalla oppineet klaanin, johon kuuluvat. Avioliitto ei vaikuta nimeen eikä siihen, mihin klaaniin ihminen kuuluu. Vainajaa kutsutaan kuitenkin hautajaisissaan äitinsä nimen mukaan, ettei tulisi erehdystä, sillä perinteisesti uskotaan, että vain äidistä voidaan olla varmoja. Klaanit jakautuvat usein alaklaaneihin, jotka voivat jakautua vielä moniin alaklaaneihin. Perinteisesti avioliitot ovat yhdistäneet klaaneja, sillä ne on solmittu eri klaanien välillä. Käytäntö on kuitenkin muuttunut 1990-luvun sisällissodan myötä, ja nykyään on yleisempää mennä naimisiin saman klaanin jäsenen kanssa.
Klaanit on somalipaimentolaisten perinteinen poliittinen järjestelmä. Sen pohjalta on sodittu, sovittu ja soviteltu taloudellisista eturistiriidoista. Klaanijärjestelmän pohjalta eri intressiryhmät ovat liittyneet yhteen tai eronneet. Klaanit eivät ole puhtaasti sukujärjestelmä, vaan pienemmät klaanit ovat voineet liittyä suurempiin ilman sukulaisuutta. Klaanien sukupuu ei siten välttämättä kerro geneettisestä sukulaisuudesta.
Somalian itsenäistyessä 1960-luvulla Somalian nuorisoliitto päätti luopua klaanijärjestelmästä ja siirtyä puoluejärjestelmään, sillä klaanijärjestelmää pidettiin syynä Somalian hajanaisuuteen. Siad Barren aikana klaanit kiellettiin, mutta Barre itse hyväksikäytti klaanien välisiä ristiriitoja hallitessaan maata. Barren kukistuttua klaanijärjestelmästä on jälleen tullut avoin poliittisen vallankäytön väline.
Suurimmat somalialaiset klaanit ovat: Darod, Hawiye ja Isaaq. Darodit pääosin asuvat ja oleskelevat Puntmaan alueilla, Hawiyet taas Etelä-Somaliassa ja Isaaqit pohjoisemmalla Somalimaassa.
Yleensä somalit uskovat, että jotkut klaanit ovat Jemenistä tai Syyriasta peräisin kuten Darod ja Isaaq. Heidän yleisimmät argumenttinsa ovat, että nimet Darod ja Isaaq eivät voi olla todellisia nimiä, vaan pikemminkin somalialaisia lempinimiä (naneis) joita somalit antavat toisilleen ulkonäön, persoonallisuuden, tiettyjen saavutusten tai erityisten ominaisuuksien vuoksi. Yleensä luetellessa sukupuuta ei käytetä esivanhempien lempinimiä.
Somalien diaspora
thumb|right|180px|[[Zahra Abdulla on somalialaissyntyinen suomalainen kätilö-sairaanhoitaja ja Helsingin kaupunginvaltuutettu.]] Somalian sisällissota johti pakolaisuuteen ja kansalliseen hajaannukseen, diasporaan 1990-luvun alussa. Sodan vuoksi moni, erityisesti koulutettu somali, lähti Eurooppaan, Lähi-itään ja Pohjois-Amerikkaan, mikä heikensi entisestään Somalian tilannetta. Suurin osa Euroopan, Pohjois-Amerikan ja Lähi-idän somaleista saapui alueelle pakolaisina.
Ensimmäiset Suomen somalit tulivat maahan vuonna 1991 poliittisina pakolaisina Neuvostoliitosta, jossa somaleja opiskeli paljon. Somaliasta on muuttanut Suomeen pakolaisina ihmisiä myös suoraan sisällissotaa pakoon. Somalit ovat arabien jälkeen Suomen toiseksi suurin ei-eurooppalainen etninen ryhmä. Vuonna 2018 Suomessa asui 21 000 henkilöä, joiden äidinkieli oli somali.
Euroopassa somaliyhteisöt ovat kasvussa. Euroopan suurin somaliyhteisö asuu Britanniassa. Vuoden 2001 laskennassa Britanniassa asui noin 43 500 somalia. Suurin osa Britannian somaleista asuu Lontoossa, Sheffieldissä, Birminghamissa, Cardiffissa, Liverpoolissa, Manchesterissä, Leedsissä, Leicesterissä ja Boltonissa. Toinen merkittävä somaliyhteisö Euroopassa sijaitsee Rotterdamissa ja Amsterdamissa.
Pohjois-Amerikassa suurin somaliyhteisö asuu Kanadassa. Suurin osa Kanadassa asuvista somaleista asuu Torontossa ja Ottawassa. Kanadassa asuu noin 38 000 somalia. Yhdysvalloissa asuu 36 000 somalia, joista suurin osa asuu Minneapolisissa, Columbuksessa, Washingtonissa, Seattlessa ja Atlantassa.
Suurin somaliyhteisö Lähi-idässä asuu Arabiemiirikunnissa, jossa asuu noin 25 000 somalia. Somalit ovat suurin afrikkalainen yhteisö Arabiemiirikunnissa. Suurin osa Arabiemiirikuntien somaleista asuu Dubaissa.
Somalien alkuperä
Geneettisten DNA-tutkimusten mukaan Somalit ja Afrikan Sarven väestö edustaa omanlaatuista ja erityistä biologista väestöryhmää:
"'Huomattavin geneettinen ero on Saharan etelä-ja pohjoispuolisen väestönosan välillä. Afrikan Sarven väestö sijoittuu näiden välimaastoon (Tishkoff et al. 1996a, 1998a, 1998b; Kidd et al. 1998). Geneettisten tutkimusten valossa somalien esivanhemmat ovat eronneet hyvin varhaisessa vaiheessa muusta Saharan eteläpuolisen alueen väestöstä muuttaen pois Afrikasta ja kansoittaneet muut mantereet. Tätä näkemystä tukee mm. äskettäiset mtDNA analyysit (Quintana-Murci et al. 1999).'"
Somalin kieltä puhuneet kansat asuivat jo ainakin 2000 vuotta sitten nykyisessä lounaisessa Etiopiassa. Ensimmäiset maininnat somaleista ovat 1400-luvulta etiopialaisissa lähteissä, mutta arabialaiset maantieteilijät kertovat suurimmasta klaanista, Hawiyesta, jo 1100-luvulla.
Luettelo Juan Ramón Jiménezin tuotannon suomennoksista
Tämä on luettelo Juan Ramón Jiménezin tuotannon suomennoksista'''.
Intian kongressipuolue
Intian kongressipuolue on intialainen poliittinen puolue, viralliselta nimeltään Intian kansalliskongressi, lyhenteenä INC. Puolue on perustettu vuonna 1885, ja sen perustajana pidetään brittivirkamies Allan Octavian Humea.
Puolueen johtaja oli heinäkuun 2019 alkupäiviin saakka Rahul Gandhi. Hän erosi puolueen kärsimän vaalitappion vuoksi. . Intian edellinen pääministeri Manmohan Singh (2004–2014) oli kongressipuolueesta.
Puolue oli keskeisessä roolissa Intian itsenäistymisessä vuonna 1947. Sen tuolloinen johtaja Jawaharlal Nehru toimi maan ensimmäisenä pääministerinä, ja myös hänen tyttärensä Indira Gandhi ja tämän poika Rajiv Gandhi ovat olleet pääministereitä. Myös maailmansotien välisen ajan Intian itsenäisyysliikkeen johtaja Mahatma Gandhi toimi kongressipuolueessa. Hän ei ole sukua Indira Gandhille.
Puolue on vaaliliitossa nimeltä Yhdistynyt edistyksellinen allianssi (United Progressive Alliance, lyh. UPA). Viime aikoina kongressipuolue on kokenut suuria vaalitappioita Intian kansanpuolueelle. Puolueen kaikkien aikojen surkein vaalitulos 44 paikkaa parlamentin alahuoneessa tapahtui vuonna 2014. Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa kongressipuolue nosti paikkamääräänsä kahdeksalla.
Ideologia
Puolue syntyi vuonna 1885 maltillisen nationalistisena. Ajatuksen kansalliskongressista sanotaan syntyneen 17 miehen kokoontumisessa Chennain teosofisen kongressin yhteydessä joulukuussa 1884. A. O. Hume oli pääroolissa kongressin luomisessa, ja maaliskuussa 1885 alettiin kutsua väkeä liikkeen ensimmäiseen kongressiin Poonaan joulukuuksi (aluksi nimellä Indian National Union).
Itsenäistymisen aikoihin ja jälkeen puolueen politiikka oli pitkään lähellä sosialismia ja suunnitelmataloutta. Valtiolla on suuri rooli (mm. kaivokset, suurteollisuus ja sähköntuotanto olivat sosialistisia, ja esimerkiksi hintoja säänneltiin) mutta jonkin verran kapitalismiakin sallittiin. Nehru omaksui Neuvostoliitosta viisivuotissuunnitelmat.
Vuodesta 1981 puolue on tehnyt talousliberaaleja uudistuksia maan köyhyyden vähentämiseksi. Vuonna 1991 pääministeri P. V. Narasimha Rao käynnisti laajan uudistusohjelman. Valtionyhtiöitä yksityistettiin ja talous avattiin vapaakaupalle, joka pelasti konkurssin partaalla olleen valtion romahtamiselta. Raoa on kutsuttu myös talousuudistusten isäksi.
Erityisesti tunnetaan Indira Gandhin käynnistämä vihreä vallankumous. Se sai nimensä Intian vehnäsadon lisäämisohjelmasta, jossa tuotanto kohosi 12,3 miljoonasta tonnista 20 miljoonaan tonniin vuosina 1964–1970. Uudistus vaati myös maareformia. Bengalissa osavaltioparlamentti hyväksyi zamindar-reformin jo vuonna 1953. Maatila sai olla enintään 10 hehtaarin kokoinen. Valtion oli määrä ottaa ylijäämämaata jaettavaksi tilattomille omaksi, elinikäiseksi vuokramaaksi tai sopimusviljelysmaaksi. Maareformin toteutus on kuitenkin viivästynyt.
Takaji Shimizu
thumb|Shimizu Takaji (1896-1978) - Shinto Muso-ryun 25. epävirallinen pääopettaja ja 1900-luvun tärkein ja vaikutusvaltaisin henkilö [[Shintō Musō-ryū jōjutsu/jōdōssa ja ZNKR seitei jōdōssa]]
Takaji Shimizu (, 1896–1978) oli japanilainen taistelulajien opettaja. Häntä pidetään Shintō Musō-ryūn 25. pääopettajana. Shimizun pyrkimyksenä oli tehdä Shintō Musō-ryū jōdōa laajemmin tunnetuksi mm. opettamalla sitä ulkomaalaisille ja kehittämällä sen pohjalta Japanin kendoliitolle vakioidun kata-sarjan.
Elämäntyö
Takaji Shimizu aloitti 17-vuotiaana jō-harjoittelun Hanjiro Shiraishin opissa (1913). Viisi vuotta myöhemmin (1918) hän sai mokurokun ja edelleen kaksi vuotta myöhemmin menkyon Shintō Musō-ryūssa. Vuonna 1927 Musō-ryū jōjutsusta vaikuttunut Hakudo Nakayama järjesti hänelle tilaisuuden esitellä jō-tekniikoita Tokion poliisilaitoksella. Shimizu piti yhdessä Takayama Kenichin kanssa esityksen poliisien tekniselle raadille, joka oli niin vakuuttava, että Tokion poliisi otti oitis jōjutsutekniikoita omaan harjoitteluunsa. Vuonna 1930 muutettuaan Tokioon Shimizu alkoi opettaa Mumon dojolla (entinen Teiken-nyrkkeilysali). Vuotta myöhemmin Jigorō Kanō kutsui Shimizun opettamaan jōjutsua Kōdōkan judodōjōlla. Tämän jälkeen käynnistyi opetus myös meripartiolaisille. Shimizu kutsuttiin Tokion poliisin vakituiseksi jōjutsu opettajaksi 1931. Vuonna 1933 perustettiin poliisin erikois- ja mellakkayksikkö (Tokubitsu kebitai) jonka varustukseen kuului myös jō. Shimizu vastasi uuden poliisiyksikön teknisestä koulutuksesta. Juuri tästä alkoi Shimizun pitkäaikainen yhteistyö Tokion vaikutusvaltaisimpien kendo-opettajien kanssa. Poliiseille opetettavaa jōjutsua alettiin kutsua keijo-jutsuksi tai poliisin sauva-taidoksi.
Vuonna 1939 Shimizu matkusti valloitettuun Mantšuriaan. Matsui Kenjin mukaan hän opetti jōjutsua vuosittaisilla käynneillään yhteensä 1 500 000 ihmiselle. Vuonna 1940 Shimizu muutti opetuksensa nimen jōjutsusta jōdōksi ja perusti ensimmäisen yhdistyksen Dai Nihon jōdōkai.
Hävityn sodan jälkeen suurin osa budo-opetuksesta, varsinkin aseelliset lajit, olivat pikään miehityshallinnon SCAP langettamassa harjoituskiellossa. Jōdō muodosti tästä poikkeuksen poliisin ammattitekniikkana. Tämä johti siihen, että 1955–1956 perustettiin uusi liitto, Nihon jōdō Renmei/Zen Nihon jōdō renmei.
Vuonna 1965 Shimizu aloitti opetuksen Renbukan-dōjōlla Tokiossa jatkaen kuolemaansa saakka. Tämä koulukunnan päädojo lopetti toimintansa muutamaa vuotta myöhemmin.
ZNKR Seitei Jodo
Vuonna 1964 Ichizō Otofuji vieraili Shimizun luona Tokiossa. Neuvottelun aiheena oli Shimizun ZNKR:lle (Zen Nihon kendō renmei, Japanin kendoliitto) laatima ehdotus jōdōn seitei (l. vakioiduksi malli-) sarjaksi. Vuonna 1968 Shimizu ja Asakichi Nakajima esittivät tarkoitukseen valitun tutkimuskomission hyväksymän kihon- ja katasarjan ZNKR:n hallitukselle. Seitei jō -katat hyväksyttiin 1969, ja samana vuonna ne esitettiin ensi kertaa yleisölle (Shimizu tachi, Otofuji jō) ja ZNKR seitei jōdō otettiin virallisesti mukaan Japanin kendoliiton systeemiin. Samassa näytöksessä esiteltiin myös ZNKR iaidō ensi kertaa.
Shimizu Takaji oli ottanut elämäntehtäväkseen jōdōn tunnetuksi tekemisen. Jōdōta hän edisti opetustoimintansa ja ZNKR-yhteyksiensä kautta. Jopa kirjallisuudessa Shimizu pyrki tuomaan jōdōa esiin. Hän tekikin yhteistyötään kirjailija Eiji Yoshikawan kanssa tämän kirjoittaessa suurta romaaniaan Musashista. Musō Gonnosuke on tässä teoksessa mieliinpainuvasti kuvattu. Shimizu kuoli 1978 nimeämättä itselleen seuraajaa.
Kirjallisuuslähteet
Shimizu Takaji
High Peak
High Peak on noin asukkaan hallintopiiri (borough) Derbyshiren kreivikunnassa pohjoisessa Keski-Englannissa. Se sijaitsee kreivikunnan luoteisosassa Peak Districtin ylänköalueella, Suur-Manchesterin ja Etelä-Yorkshiren metropolialueiden välissä, ja sen hallinnollisena keskuksena toimii Chapel-en-le-Frithin kunta.
High Peakin alueella sijaitsee eteläisten Penniinien korkein huippu Kinder Scout (636 m). Koko hallintopiiri on Peak Districtin kansallispuiston rajojen sisäpuolella länsireunalla olevia laaksoja lukuun ottamatta. Pohjois- ja itäosien nummien kallioperä muodostuu hiekkakivestä ja sen alapuolisesta kalkkikivestä, joka on näkyvissä vain lounaisosien laaksoissa.
Suur-Manchesterin alueen tekstiiliteollisuus ulottuu Glossopin ja New Millsin kaupunkeihin hallintopiirin länsilaidalla. Buxton on vanha kylpyläkaupunki, jonka lähistöltä louhitaan kalkkikiveä, valusavea ja blue john -nimistä fluorisälpää. Hallintopiiri on suosittu matkailukohde kalliokiipeilijöiden, riistanmetsästäjien ja luolatutkijoiden keskuudessa.
Kunnat
Glossopin ja Buxtonin kaupunkien ympäristöt eivät muodosta omaa kuntaansa (unparished area), ja niiden alueella asuu noin ihmistä. Muu osa hallintopiiristä on jaettu 23 kuntaan (civil parish). Alla on lueteltu kunnat, joissa oli vähintään asukasta vuonna 2018:
Okehazaman taistelu
Okehazaman taistelu oli Japanin Sengoku-kaudella käyty taistelu, jossa Oda Nobunaga kukisti Imagawa Yoshimoton.
Taistelun kulku
Touko- tai kesäkuussa 1560 Imagawa-klaania johtanut Imagawa Yoshimoto johti 35 000 sotilaan armeijansa kohti Kiotoa. Oda-klaanin alueilla Owarin provinssissa hänen joukkonsa valloittivat Washizun ja Marunen linnoitukset ja pystyttivät leirin Dengaku-hazaman puustoiseen solaan. Nobunaga sai tietää tiedustelijoiltaan vihollisensa liikkeistä ja vastasi tähän johtamalla omat joukkonsa Zenshōjin temppeliin lyhyen matkan päähän.
Nobunaga päätti yllättää vastustajansa. Hän jätti pienen joukon sotilaita temppelille varustettuna lukuisin sotalipuin, jotta vaikuttaisi siltä, että hänen pääjoukkonsa on temppelillä. Samalla hän johti noin 1 500 sotilaan pääjoukkonsa metsän kautta Imagawan selustaan.
Imagawan joukot eivät osanneet odottaa hyökkäystä ja olivat juhlineet voittojaan laululla, tanssilla ja sakella. Myös alkava sade auttoi Odan sotilaita etenemään huomaamattomasti, ja he saapuivat leirille iltapäivällä. Kun myrsky lakkasi, Nobunagan miehet hyökkäsivät leiriin pohjoisesta. Imagawan joukot joutuivat kaaokseen, pakenivat hyökkääjiä ja jättivät komentajansa teltan suojelematta. Imagawa Yoshimoto ei tiennyt hyökkäyksestä vaan saapui ulos teltasta ojentaakseen humaltuneita miehiään. Hän huomasi vastustajansa liian myöhään, mutta onnistui torjumaan ensimmäisen keihääniskun. Seuraava samurai vei hänen päänsä.
Yoshimoton ja lähes kaikkien vanhempien upseerien kuoltua jäljelle jääneet Imagawan miehet liittyivät Odan armeijaan. Taistelun seurauksena Imagawa-klaani kuihtui, ja useat tätä seuranneet liittyivät Odaan, näiden mukana Tokugawa Ieyasu.
Ingo Goritzki
Ingo Goritzki (s. 22. helmikuuta 1939 Berliini) on saksalainen oboisti.
Goritzki opiskeli ensin huilun- ja pianonsoittoa Freiburgissa, kunnes löysi tiensä oboen pariin. Hän opiskeli sitä Helmut Winschermannin johdolla Detmoldissa. Lisäksi hän täydensi opintojaan vuoden ajan Pariisissa ja osallistui Pablo Casalsin sekä Sándor Véghin pitämille mestarikursseille Zermattissa. Goritzki saavutti menestystä useissa kansallisissa ja kansainvälisissä kilpailuissa. Hän toimi Baselin sinfoniaorkesterin ensioboistina ja soitti Radio Frankfurtissa. Lisäksi hän on esiintynyt monien saksalaisten ja ulkomaalaisten orkesterien solistina sekä kansainvälisillä festivaaleilla, kuten Oregon Bach Festivalilla. Goritzki on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Merlin Ensemble Wienin ja Ensemble Villa Musican kanssa. Hän on levyttänyt useille eri levy-yhtiöille.
Goritzki pääsi vuonna 1976 Hannoverin musiikki-, teatteri- ja mediayliopiston professoriksi ja siirtyi sittemmin Stuttgartin musiikin ja esittävien taiteiden yliopistoon. Hän oli mukana perustamassa Stuttgartin musiikkiakatemiaa ja on toiminut Rottweilin Sommersprossen-musiikkifestivaalin taiteellisena johtajana. Goritzki on myös pitänyt mestarikursseja eri puolilla maailmaa ja opettanut Internationale Bachakademie Stuttgartissa.
Adolfo Pérez Esquivel
Adolfo Pérez Esquivel (s. 26. marraskuuta 1931) on argentiinalainen kansalaisaktivisti ja arkkitehti. Hänet tunnetaan globalisaation ja etenkin Amerikkojen vapaakauppa-alueen vastustajana sekä väitteistään, että Argentiinan poliisi värvää lapsia puolisotilaallisiin joukkoihin, jotka hän rinnastaa Hitler-Jugendiin.
Adolfo Pérez Esquivel kannattaa väkivallattomia protestoinnin keinoja. Tätä varten hän on perustanut järjestön Servicio Paz y Justicia América Latina (Latinalaisen Amerikan rauhan ja oikeuden palvelu). Järjestö toimii Latinalaisessa Amerikassa läheisessä yhteistyössä kristillisten pasifistiryhmien kanssa tukien maatyöläisiä ja ammattiyhdistysliikettä näiden taistelussa ihmisoikeuksien puolesta. Hän on ollut toimintansa vuoksi vankeudessa yli vuoden.
Pérez Esquivelille myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1980. Vastaanottopuheessaan hän totesi, että palkinnon todelliset saajat ovat ”latinalaisen Amerikan kansat, ensi sijassa pienimmät ryhmät – alkuasukkaat, maa- ja tehdastyöläiset, hiljaa työtä tekevät ihmiset, joista moni on uskovainen”. Esikuvikseen hän mainitsi Mahatma Gandhin ja Martin Luther Kingin.
Kardymovo
Kardymovo on kaupunkityyppinen taajama ja Kardymovon piirin keskus Smolenskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Smolenskista 25 kilometriä itään. Taajama on myös Smolenskista itään johtavan Venäjän rautateiden päärataverkostoon kuuluvan radan varrella; taajamassa on rautatieasema (Kardymovo).
Vuonna 2010 taajamassa asui 2 522 ja koko piirissä 6 319 henkeä.
Nikula v. Suomi
Nikula vastaan Suomi oli Euroopan Ihmisoikeustuomioistuimen käsiteltävänä ollut sananvapauden loukkaustapaus (nro. 31611/96) vuonna 2002. Tapaus on saanut huomiota muun muassa alan kansainvälisissä käytännön ja tieteellisissä julkaisuissa.
Ihmisoikeustuomioistuimen mukaan Suomen valtio oli tuomitessaan Nikulan herjauksesta loukannut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10. artiklaa, jonka mukaan sananvapaus on turvattava. EIT-jutun loppuvaiheessa asiaan osallistui amicus curiaen roolissa kansainvälinen ihmisoikeusjärjestö Interights ja juristeja muun muassa Kanadasta, Britanniasta, Belgiasta, Ranskasta, Australiasta ja Etelä-Afrikasta.
Tuomioistuin päätti äänin 5–2, että Nikulalle oli maksettava korvausta epäsuorasta vahingosta 5 042 euroa, taloudellisesta vahingosta 1 900 euroa ja kuluja 6 500 euroa.
Michael Portillo
Michael Denzil Xavier Portillo (s. 26. toukokuuta 1953) on brittiläinen televisioesiintyjä ja entinen konservatiivipuolueen parlamenttiedustaja ja ministeri. Hän juonsi 2010-luvulla televisiossa Euroopan rautatiehistoriasta kertovan matkailuohjelmasarjan Junamatka Eurooppaan, jota seurasivat sarjat Junamatka Yhdysvaltoihin , Junamatka Itään ja Junamatka Australiaan.
Elämä ja ura
Portillo syntyi Busheyssä Hertfordshiressä espanjalaisen tasavaltalaisen pakolaisen Luis Gabriel Portillon (1907–1993) ja tämän skotlantilaisen puolison Cora Waldegraven (1919–2014) perheeseen. Portillon isä Luis oli uskovainen roomalaiskatolilainen, joka osallistui 1930-luvulla vasemmistolaiseen toimintaan. Hän pakeni Madridista 1939, kun kenraali Franco nousi valtaan, ja lähti maanpakoon Englantiin. Luis Portillosta tuli vuonna 1972 Lontoossa toimivan Espanjan pakolaishallituksen diplomaattisen osaston johtaja. Michael Portillon äidinisä oli tehtailija John Blyth Kirkcaldystä
Portillo on ollut Espanjan kansalainen neljävuotiaasta lähtien, ja espanjalaisen nimijärjestelmän mukaisesti hänen Espanjan passissaan lukee Miguel Portillo Blyth.
Portillo opiskeli historiaa Cambridgen yliopiston Peterhousessa ja suoritti tutkinnon hyvin arvosanoin. Juuri Cambridgessä opiskellessaan Portillo tutustui konservatiiviseen suuntaukseen Peterhousen oikeistolaisen historian professorin Maurice Cowlingin vaikutuksesta, kun Portillo oli aiemmin lapsena ollut työväenpuolueen kannattaja
Portillo työskenteli jonkin aikaa merenkulkualan yrityksessä ja sitten kolme vuotta konservatiivipuolueen tutkimusosastolla. Vuoden 1979 vaaleissa Portillon tehtävänä oli valmentaa Margaret Thatcheriä lehdistötilaisuuksia varten. Vaalivoiton jälkeen Portillo toimi energiaministerin neuvonantajana ja samalla 1981–1983 yhdysvaltalaisessa Kerr-McGee-öljy-yhtiössä.
Thatcherin kannattaja ja euroskeptikko Portillo edusti 1984–1997 Lontoon Enfield Southgaten vaalipiiriä brittiparlamentin alahuoneessa ja sitten 1999–2005 Kensingtonin ja Chelsean vaalipiiriä. Hän toimi 1992–1994 John Majorin hallituksessa valtiovarainministeriön pääsihteerinä (Chief Secretary to the Treasury), sitten 1994–1995 työministerinä ja 1995–1997 puolustusministerinä. Vuonna 1995 hänen arveltiin haastavan John Majorin puoluejohtajana ja pääministerinä, mutta hän ei haastanut.
Portillo hävisi parlamenttipaikkansa vuoden 1997 vaaleissa, mutta hänet valittiin uudelleen kaudelle 2000–2005. Hän kilpaili puoluejohtajan paikasta vuonna 2001.
Naevius
Gnaeus Naevius (n. 264 - 194 eaa.) oli roomalainen runoilija ja dramatisti. Hänen tiedetään syntyneen Campaniasta ja tunteneen kreikkalaista kulttuuria.
Michael Portillo
Elämä ja ura
Poliittisen uran jälkeen Portillo on työskennellyt mediassa. Hän on ollut vakiovieraana television This Week -ohjelmassa ja Radio 4:n The Moral Maze -sarjassa. Hän on ollut tekemässä televisiodokumentteja, muun muassa 2010 läpi vuosikymmenen jatkunutta matkaohjelmaa Great British Railway Journeys BBC2-kanavalle (suom. Junamatka Eurooppaan ja Junamatka Amerikkaan).
Naevius
Naevius osallistui ensimmäiseen puunilaissotaan (264-241 eaa.), mutta omistautui sittemmin runojen kirjoittamiselle. Hänen merkittävin teoksensa on kertomaruno De bello punico (Puunilaissota). Runoteoksensa hän kirjoitti tyylillisesti Homerosta jäljitellen, mutta onnistui tekemään sen kansanomaisesti. Naevius onnistui vapauttamaan latinankielisen runouden jäykästä muotosidonnaisuudestaan, hänellä säe alkoi elää.
Näytelmiensä aiheet Naevius ammensi roomalaisesta maailmasta ja roomalaisten elämästä.
Kuvataideakatemian ylioppilaskunta
Kuvataideakatemian ylioppilaskunta (KUVYO) oli Kuvataideakatemian ylioppilaskunta, joka lopetti toimintansa Taideyliopiston aloittaessa toimintansa 1.1.2013. Toimintaa jatkaa Taideyliopiston ylioppilaskunta.
Näkyvää Kuvataideakatemian ylioppilaskunnan järjestämää toimintaa olivat mm. ryhmänäyttelyt, juhlat, info- sekä keskustelutilaisuudet. Uutta ylioppilaskunnan toiminnassa oli mm. 2007 alkanut oma residenssi Utön saarella.
Anna-Liisa
Anna-Liisa on suomalainen naisen yhdysnimi. Se on kahden nimen, Annan ja Liisan, yhdistelmä. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on annettu 18 892 henkilölle. Nimi on ollut erityisen suosittu 1920-luvulta aina 1950-luvun loppuun saakka, jolloin noin 15 000 lasta sai nimekseen Anna-Liisan. Noin 80 % suomalaisista Anna-Liisoista on syntynyt juuri tuona aikana. Anna-Liisa on Suomen yleisin yhdysnimi.
Nimipäivä
Anna-Liisalla ei ole suomenkielisessä kalenterissa omaa nimipäivää, mutta Annan nimipäivä on 9. joulukuuta ja Liisan 19. marraskuuta.
Nimen alkuperä
Katso Anna ja Liisa.
Shakti (yhtye)
pienoiskuva|Shakti esiintymässä vuonna 1976. Shakti oli akustinen yhtye, joka yhdisteli intialaista ja jazzmusiikkia. Sitä pidetään yhtenä ensimmäisistä maailmanmusiikkiyhtyeistä. Shaktissa soittivat brittiläinen kitaristi John McLaughlin ja viulisti Lakshminarayana Shankar, tablisti Zakir Hussain, R. Raghavan (mridangam) ja T. H. Vinayakram (ghatam). Yhtye perustettiin 1970-luvun alkupuolella, mutta aktiivisimmillaan se toimi vuosina 1975–1977.
Yleisurheilun alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 2017
Kilpailuihin osallistui lähes tuhat urheilijaa 45 eri maasta. Suomesta urheilijoita oli mukana 42. Venäjän ollessa poissuljettuna kansainvälisestä yleisurheilusta dopingin vuoksi kävelijä Klavdija Afanasjeva ja pikajuoksija Kristina Sivkova osallistuivat kisoihin itsenäisinä urheilijoina Euroopan yleisurheiluliiton EAA:n lipun alla.
Dallape
Dallape voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Integraalitesti
Integraalitesti on tapa tutkia ei-negatiivisen sarjan suppenemista.
Testin varhaisen muodon kehittivät Intiassa 1400-luvulla Keralan koulussa Madhava ja hänen seuraajansa. Euroopassa sen kehittivät myöhemmin, mahdollisesti itsenäisesti, Maclaurin ja Cauchy. Testiä kutsutaankin joskus nimellä Maclaurinin–Cauchyn testi.
Sarja
suppenee, jos ja vain jos integraali
on äärellinen. Tässä f(x) on positiivinen aidosti vähenevä funktio, joka on määritelty välillä [ 1, ∞[ ja joka on f(n) = an kaikilla n. Jos integraali hajaantuu, myös sarja hajaantuu.
Hendrix (kappale)
”Hendrix” on suomalaisen rap-artistin Lukas Leonin kappale, jolla vierailee Aleksanteri Hakaniemi. Se julkaistiin Lukas Leonin Mä-albumin ensimmäisenä singlenä 27. marraskuuta 2018. Kappaleen on kirjoittanut Lukas Leon, Aleksanteri Hakaniemi, Jimi Pääkallo, Cheek ja Rafael Elivuo. Tuotannosta vastaa Elivuo.
Kappale kertoo Lukas Leonin mukaan ”vapaudesta Jimi Hendrix -vertauksen kautta”. Kappale sai alkunsa Lukas Leonin näkemästä Jimi Hendrix -dokumentista. Seuraavana päivänä hän keskusteli aiheesta Aleksanteri Hakaniemen kanssa, joka totesi: ”Hendrix, se olis siisti biisin nimi.”
”Hendrix” nousi parhaimillaan Suomen virallisen single- ja striimauslistan neljännelle sijalle. Kappale on striimannut kultaa.
Kappaleeseen kuvattiin Okko Käyhkön ohjaama musiikkivideo.
Jalmari Saari
Valfrid Hjalmar ”Jalmari” Saari (24. maaliskuuta 1873 Jämsä – 29. syyskuuta 1925 Jämsä) oli suomalainen maanviljelijä ja suojeluskuntalainen, joka tunnetaan Suomen sisällissodan aikana keväällä 1918 tehdyistä Jämsän mielivaltaisista teloituksista. Hänen avustajanaan toimivat muun muassa Johannes From, Veikko Sippola ja Tyko Iso-Lukkari. Joukkio on vastuussa ainakin 70 ihmisen surmaamisesta muutaman sotakuukauden aikana. Suurin osa murhatuista oli jämsäläisiä työväenliikkeen aktiiveja, mutta osalla taas ei ollut juurikaan tekemistä minkään järjestötoiminnan kanssa. Lisäksi he eivät osallistuneet punakaartien mukana sotatoimiin, koska Jämsä sijaitsi valkoisten hallussa olleella alueella. Saaren arvioidaan itse olleen osallisena ainakin 57 teloituksessa.
Sisällissodan aika
Saari oli yksi Jämsän vuonna 1917 perustetun suojeluskunnan johtajista. Sisällissodan sytyttyä hänet valittiin huolehtimaan vangituista punaisiksi epäillyistä henkilöistä. Vankeja säilytettiin ja heitä kuulusteltiin Saaren kartanossa. Osa vangeista lähetettiin eteenpäin, mutta monia punaisia ja sellaisiksi epäilemiään Saari ja From teloittivat omavaltaisesti. Saari osallistui henkilökohtaisesti ainakin 57 vangin teloitukseen. Teloitukset tapahtuivat aluksi Saaren kartanon riihen seinää vasten, mutta pian ne siirrettiin huomion välttämiseksi Jämsän kirkon kivisen kellotapulin alakertaan.
Saari apulaisineen kävi tappamassa ihmisiä Jämsän lisäksi muun muassa Tampereella, Seinäjoella ja Kokkolassa, jossa opettaja Kaarlo Isomäen onnistui paeta teloittajiltaan. Vuonna 1920 Isomäki järjesti Saaren oikeuteen eteen ja Sotaylioikeus tuomitsi hänet vuotta myöhemmin elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen yllytyksestä murhaan. Korkein oikeus kuitenkin vapautti Saaren toukokuussa 1921 käyttäen perusteena valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin joulukuussa 1918 antamaa armahdusasetusta, joka vapautti sisällissodan valkoiset sodan aikaisista rikoksista.
Sodan jälkeen
Sisällissodan jälkeen Saaren talossa työskenteli parin vuoden ajan 25 Tammisaaren vankileiriltä tuotua punavankia, jotka raivasivat uutta peltoa, rakensivat kivinavetan sekä tekivät tilalle Jämsän keskustasta johtaneen tien ja Märäsojan ylittäneen puusillan.
Jalmari Saari kuoli syksyllä 1925. Hän oli mennyt illalla 28. syyskuuta 1925 kartanonsa viljankuivaamona toimineeseen riiheen. Saari kiipesi sekoittamaan kuivuvaa viljaa ja nähtävästi putosi pimeässä pää edellä riihen uunin ja palomuurin väliseen rakoon. Saari sai pahoja palovammoja, lisäksi terävä kivensärmä katkoi hänen kylkiluitaan ja lävisti keuhkot. Aamulla löydettäessä Saari oli vielä elossa, mutta kuoli myöhemmin sairaalassa. Epäselväksi jäi, oliko kyseessä tapaturma vai tönäisikö joku Saarta.
Jalmari Saaren kuoltua kartanoa isännöi vuoteen 1928 saakka hänen veljensä Frithiof Saari. Tämän kuoltua tila siirtyi nuorimman sisaren Hiljan pojalle professori Pauli Tuorilalle.
Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua
thumb|right|300px|Saint-Simon Perrine Viger-Duvigneaun kuvaamana, [[Versaillesin linna]] Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua, joka tunnetaan yleensä nimellä Saint-Simon (16. tammikuuta 1675 Pariisi – 2. maaliskuuta 1755) oli ranskalainen kirjailija, joka tuli kuuluisaksi Muistelmillaan (Mémoires), joissa hän kuvaa aikansa hovielämää.
Nuoruus
Saint-Simon oli Saint-Simonin herttuan Claude de Rouvroyn ja tämän toisen puolison Charlotte de L’Aubesminin ainoa poika. Syntyessään hän sai arvonimen Chartresin vidame, joka on kreiviä alempi, mutta paronia ylempi ranskalainen aatelisarvo. Hän sai aikakautensa parhaimman kasvatuksen ja samalla hän ystävystyi Chartresin herttuan, tulevan sijaishallitsijan kanssa. Toinen Saint-Simonin henkilöön voimakkaasti vaikuttanut henkilö oli Armand Jean le Bouthillier de Rancé, joka oli Trappen-luostarijärjestön perustaja ja hänen isänsä läheinen ystävä, joka toimi Saint-Simonin uskonnollisten asioiden mentorina.
Tuleva kirjailija oli kiinnostunut erityisesti historiasta ja erityisesti häntä innostivat muistelmat, jotka antoivat hänelle "halun kirjoittaa muistelmissa, sen mitä näkisi, ja siinä tahdossa ja toivossa jotta olisi jotakin ja tietäisi enemmän kuin oman aikansa asiat". Saint-Simon alkoi kirjoittaa tulevia muistelmiaan heinäkuussa vuonna 1694. Hän ei laiminlyönyt ainoatakaan fyysistä harjoitusta ratsastamisineen ja miekkailuineen, koska hän ilmoitti palvelevansa armeijassa.
Saint-Simonin isä, joka oli jo 86 vuoden ikäinen, vehkeili vuonna 1691 hänet liittymään muskettisotureihin, ja niin hän osallistui vuonna 1692 Namurin piiritykseen. Vähän myöhemmin Ludvig XIVsta antoi hänelle johdettavaksi Royal-Roussillonin kolmannen ratsuväkikomppanian. isä kuoli 1693, ja Saint-Simonista tuli Saint-Simonin herttua ja Ranskan pääri kahdeksantoista ikäisenä. Vähän tämän jälkeen Saint-Simon osti Royan-Carabiniers-rykmentin ja hänestä tuli everstin arvoinen upseeri (mestre de capm), Hän otti uuden asemansa hyvin vakavasti ja liittyi välittömästi François Luxembourgin vastaiseen suureen operaation, koska tämä olisi halunnut poista Saint-Simonin päärin arvon. Hän ei myöskään hyväksynyt Ludvig XIV aviottomille lapsille (Mainen herttualle ja Toulousen kreiville) annettuja arvoja, jotka korottivat heidän päärien yläpuolelle.
Saint-Simon avioitui 1695 Marie-Gabrielle de Durfot de Lorgen kanssa. Puoliso on Lorgen marsalkka-herttuan vanhin tytär, jonka äiti on tavallista aatelitonta sukua, mutta toi avioliittoon huomattavat myötäjäiset. Saint-Simonin avioliitto vaikutti aikakauden mittapuiden mukaan hyvin onnelliselta. Avioliiton ensimmäinen lapsi, tytär Charlotte syntyi 8. syyskuuta 1696, Lapsi oli syntymästään asti rujo ja asui koko ikänsä vanhempiensa luona. Seuraavaksi syntyi kaksi poikaa, jotka eivät kuitenkaan ole henkisesti ja fyysisesti kovinkaan häikäiseviä ja tämä julmasti vahingoitti hänen ylpeyttään isänä ja herttuana. Muistelmissaan hän ei juurikaan mainitse lapsiaan.
Saint-Simon johti 1697 viimeisen kerran marsalkka Choiseulin lippujen alla sotaretkeä Elsassiin. Kyseessä on hänen viimeinen olonsa armeijassa: hän kestää entistä huonommin velvollisuuksia, jotka velvoittavat häntä viettämään kaksi kuukautta vuodessa rykmentissään.
Saint-Simonin ensimmäinen poika Jacques-Louis syntyi heinäkuussa 1698. Poika sai vidame de Chartresin arvonimen. Tämä lapsi, joka on kooltaan paljon vähäisempi kuin isänsä oli vastasyntyneenä, oli aiheuttava paljon harmia isälleen, jolta hän ei näytä perineen ei älyllisiä ominaisuuksia eikä kunniallisuutta.
Herttuan toimen poika Armand-Jean syntyi 12. elokuuta 1699. Hänen tittelikseen tuli Ruffen markiisi.
Kun Saint-Simon 1702 lopullisesti jätti taakseen rykmenttinsä lähteäkseen mukaan hovielämään, herttua Saint-Simon totesi upseeriylennyksissä nuorempien upseereiden mennen arvoisaan hänen itsensä ohitse. Nuorten joukossa on Ayen kreivi, joka on tuleva Noaillesin herttua ja joka muodostuu hänen elinikäiseksi vihollisekseen. Kun Saint-Simon huomasi tämän tapahtuneen vääryyden, niin hän päätti jättää armeijan terveydellisten syiden verukkeella. Kuningas Ludvig XIV pitää häntä tämän päätöksen tähden pitkän aikaa tiukoilla.
Versailles
Vuonna 1709 Saint-Simon menetti huoneistonsa. Pontchartain kreivi lainasi hänelle omaansa, joka sijaitsi toisessa kerroksessa ns. ministerirakennuksessa. Sittemmin vuonna 1710 Saint-Simon – tai oikeammin hänen vaimonsa sai nimityksen Berryn herttuattaren hovinaiseksi – sai käyttöönsä ison huoneisto, jossa olivat aiemmin asuneet Sforzan herttuatar ja Antin herttuatar. Uudessa huoneistossa oli muin mukavuuden lisäksi keittiö, joka mahdollisti Saint-Simonille säännöllisten illallisten ja iltapaloja tarjoamisen, jotka tapahtumat puolestaan rikastuttivat hänen mustelmiaan.
Vuonna 1711 Monseigneur, eli Ludvig XIV vanhin poika, kuoli. Saint-Simon oli Burgundin herttuan ystävä. Herttua oli ensimmäisenä kruununperimyksessä isänsä jälkeen jos hänen isoisänsä Ludvig XIV kuolisi. Mutta vuonna 1712 Burgundin herttua puolestaan kuoli. Lohdutuksekseen Saint-Simon ryhtyi kirjoitusprojektiin, jossa käsiteltiin liberalismin linjaa aristokratian parissa. Hän uneksi monarkkisesta, mutta tuolloista vähäisemmästä itsevaltiudesta, mutta hän oli ollut kuitenkin mikään tasa-arvoisuutta veisaava kanttori; hän halusi palauttaa aristokratialle, joka olisi tiukasti hierarkkisesti järjestäytynyt, keskeisen roolin politiikassa, jopa tietynlaisen hegemonian. Hänen kirjoituksensa, jotka olivat joka allekirjoitettuja tai nimettömiä, liikkuivat hovissa ja hänestä tuli eräänlainen persoonallisuus. Hän jatkoi kuitenkin taisteluaan arvojärjestyksestä ja pauhasi teräviä näkemyksiään äpäröitä vastaan. Eritoten hänen kohteensa oli Mainen herttua, joka oli keskeisessä asemassa oleva kuninkaan avioton lapsi. Näin hän toimi etenkin vuoden 1714 vuoden lain jälkeen, sillä lailla oli suotu Ludvig XIV aviottomille lapsille perimysoikeus valtaistuimeen.
Saint-Simonin poliittiset ajatukset perustuivat rooliin, jonka hän olisi antanut Ranskan pääreille, joihin hän itse myös lukeutui. Hänelle tämä ryhmä oli merkki kaikkein korkeimmasta aristokratiasta ja siten myös ranskalaisesta yhteiskunnasta ja sen luonnollisena tehtävänä oli neuvonantaminen kuninkaalle. Ministerijärjestelmä, jota suunniteltiin Henrik IV:n aikana, mutta runnottiin voimalla lävitse Ludvig XIV:n aikana, Järjestelmää pidettiin kaiken pahan perikuvana, koska se oli korvannut "neuvonantajien" ja aristokratian roolin. Toisaalta Saint-Simon kuvitteli uskomattomasti Ludvig XIV hallinnon toimivan eräänlaisen toteuttavan hallintomallin periaatteella, jossa kuningas päätti yksin asioista ja sitten hän määräsi kaiken toteutettavaksi ministerien ja valtiosihteereiden välitykselle, näiden ”vähäpätöisten ihmisten”, aatelittomien ja juuri aateloitujen avulla. Uskalsiko Saint-Simon moittia kuningasta suoraan erässä Burgundin herttuan kuoleman jälkeen hovissa kiertäneessä tekstissä, jossa hän moitti kuningasta ”vain itsensä hyväksi hallitsemisesta”?
right|thumb|200px|Saint-Simonin herttuan patsas [[Pariisin kaupungintalolla (Hôtel de Ville de Paris).]]
Sijaishallitsijan varjossa
Syyskuussa vuonna 1715 Ludvig XIV kuoli. Orléansin herttua, joka oli Saint-Simonin lapsuudenystävä, tuli sijaishallitsijaksi. Nyt tuli hänen tilaisuutensa, jolloin hänen poliittiset teoriansa voisivat toteutua. Hänestä tuli Sijaisneuvoston jäsen ja hän on isä järjestelmälle, jotka kutsuttiin ”polysynodiksi”, jossa ministereiden tilalla valittiin neuvosto, jossa dominoi korkea aristokratia. Saint-Simonille se oli ainoa kyllin korkea rooli aristokratialle ja eritoten ranskaan pääreille, neuvonantajaksi syntyneille, vaan ei virkamiehille, vaikka olisivatkin huomattavia henkilöitä. Tämän tähden hän myös kieltäytyi hänelle tarjotusta finanssineuvoston puheenjohtajan (ministerin) tehtävästä, jonka hän luovutti erään vannoutuneen vihamiehensä, Noaillesin herttuan haltuun.
Sitä vastoin Saint-Simonin herttua hyväksyy hovin kaikkien suurimmat kunnianosoitukset: vyötäröltä kiristetyn takin käytön sekä oikeus suureen saapumiseen kuninkaan luokse. Hän salli myös itselleen annettava Ludvig Pyhän suurristin, joka tavallisesti oli varattu vain sotilaille. Sain-Simonin kunniallisuus esti häntä käyttämästä hyväkseen tilaisuutta vallan pitäjien parissa, jotta hän olisi voinut paikata oman vaikea taloudellisen tilanteensa. Sitä vastoin hän korjasi vaurioituneen ylpeytensä osallistumalla Ludvig XIV aviottomien lasten syrjäyttämiseen kuningasperheen prinssien joukosta.
Vähemmän kykenevä poliittisiin manöövereihin, Saint-Simonin herttuan syrjäytti kardinaali Dubois, entinen sijaishallitsijan kotiopettaja ja tulevan pääministeri. Filip Orléans kuitenkin säilytti herttuan kanssa ystävyytensä ja jopa vuokrasi tälle Meudonin linnansa vuonna 1719. Tämä oli erinomaisen merkittävä kunnianosoitus, ja sitä seurasivat erilaiset tarjoukset tehtävistä, joista Saint-Simon kieltäytyi mitä erilaisimmilla syillä.
Vuonna 1721 hän hyväksyi Espanjaan suuntautuvan lähetystön johtajan tehtävät. Hän ihaili Espanjaa suuresti ja lähetystön tehtävänä oli naittaa Ludvig XV jollekin espanjalaiselle infantelle, muta tämä kullankimalteinen episodi, jonka seurauksena hän näki itsenä ja Espanjan grandena oli kuitenkin hänen henkilökohtainen joutsenlaulunsa: kun hän palasi matkalta vuonna 1722, niin kardinaali Dubois nimitettiin pääministeriksi. Vuonna 1723 tapahtunut sijaishallitsijan kuolema poisti häneltä kaikki mahdollisuudet valtaan nousemiseen, koska hänen viimeinen ystävänsä oli poistunut. Niin hän otti etäisyyttä hoviin.
Nyt Saint-Simonin herttua vetäytyi La Ferté-Vidamen linnaansa, jossa hän vietti maalaisaatelin tyypillistä elämää. Hän oli kohtuullisen huolestunut talonpoikien elinolosuhteista ja purki uudistamaan maatalouden teknisiä välineitä ja maatalouden taitoja. Hän myös keskittyi kirjoittamaan ja toimittamaan historiallis-genealogisia tutkielmia. Hän luki myös Dangeaun päiväkirjan, ja niin hän vuodesta 1739 ryhtyi kokoamaan muistiinpanojaan, ja alkoi kirjoittaa tekstiä, jotka ovat hänen muistelmansa (Mémoires). Vuonna 1749 hän sai muistelmien toimitustyön päätökseen ja ne päättyivät vuoteen 1723 sijaishallitsijan kuolemaan. Hän pohti myös jatkoa muistelmille, mutta niistä ei koskaan kirjoitettu. Saint-Simonin herttua kuoli vuonna 1755.
Kirjalliset näkökohdat
Mikä parasta Saint-Simon on saanut oikean ja todellisen kirjailijan tittelin. Hänen proosatekstinsä ihailijat ovat lukuisat muiden ranskalaisten kirjailijoiden joukossa, ja hän yksi niin harvoja muistelmakirjailijoita, joita luetaan heidän kirjallisen ilmaisunsa tyylin tähden. Kuitenkin Saint-Simon itse tunnustaa: "En kannusta itseäni kirjoittamaan hyvin". Akateemisesta näkökulmasta katsottuna, hän kertoo totuuden. Hänen kieliopillinen taitonsa ei suinkaan ole aina täsmällistä ja hänen sanastonsa on vanhanaikaista. Sanaston on jähmettynyt Ludvig XIV:n alkuaikoina käytetyn kielen tasolle.
Muistelmat eivät ole homogeeninen teos. Runollisiin kohtauksiin, kuten poismenneiden henkilöiden muotokuviin ja Ludvig XIV ruumiinvalovisaisiin, liittyy vastakohtana "tunnelit", joille nykyaikainen lukija on huomattavasti vastaanottavampi. Näin hän myös kirjoittaa pitkiä tekstejä, joissa käsitellään valtakunnan korkeimpien henkilöiden hierarkiaa. Tämän taustalla on se tosiasia, että Saint-Simon ei tyytynyt vain kertomaan omasta ajastaan, vaan hän markkinoi voimakkaasti myös omia poliittisia ajatuksiaan.
Kirjallinen perintö
Suuret ranskalaiset kirjailijat, ovat saaneet vaikutteita Saint-Simonin herttuan kirjoituksista. Heistä voidaan tässä mainita kaksi, Stendhal ja Proust.
Ensimmäinen kirjailijoista saattoi tutustua Muistelmiin vain niistä julkaistujen (1781–1819) katkelmien avulla, ennen kuin perilliset saivat haltuunsa käsikirjoituksen ja antoivat luvan ensimmäiseen julkaisemiseen vuonna 1829. Se oli epätäydellinen mutta kehittämiskelpoinen. Stendhal oli lumoutunut Muistelmista, ja siksi hän totesi kuuluisan sutkautuksena: "Minulla on kaksi intohimoa, pinaatit ja Saint-Simon!" Stendhal omaksui monia Saint-Simonin "nykyaikaisia" kirjallisia prosesseja, joita herttua käytti saaden ilmaisunsa vanhakantaiseksi, eritoten subjektiivisen ilmaisun, joka muodostui kun jokin tapahtuma kuvattiin yksityiskohtaisesti jonkun yhden henkilön kokemana ja näkemänä. Stendhal kuvaa kirjassaan Parman kartusiaaniluostari (La Chartreuse de Parme) hovin juonitteluja ja useita henkilöitä tavalla, joka on suoranaisesti Saint-Simonin inspiroimaan ja jota kirjailija toisaalta avoimesti siteeraa.
Marcel Proust oli kiihkeä muistelmankirjoittajan ihailija, jonka tyyliin hän myös loi pitkän ja herkullisen teoksensa ”Pastiches et mélanges” 1919. Teoksessa À la recherche du temps perdu mieliin palautettu 1900-luvun alkuvuosien aristokraattisten salonkin teemat, ovat yhtä paljon Proustin omia mondeeneja muistelmia kuin Ludvig XIV hovin tapahtumia, joita Proust oli lukenut Saint-Simonin herttuan muistelmista. Hovin tapahtumia siteerataan usein Proustin teoksessa, varsinkin kohdissa joissa paroni Charlus’in henkilön värikylläinen elämä tuodaan esille.
Proust on myös etsinyt keinoja, joilla hän eräissä teoksensa kohdissa kertoo tavalla, jota Saint-Simon kutsui, mutta josta hän ei kylläkään anna yhtään esimerkkiä, "Mortemartin henkevyydeksi". Markiisitar de Montespan kuului tämän korkea-arvoisen perheen jäseniin. Proust haluaa tämän henkevyyden näkyvän teoksessaan eriten Guermantesin herttuattaren henkilössä, Hän on ilmaissut olevansa täysin tyytyväinen herttuattaren henkilökuvan lopputulokseen. Proust oli lumoutunut herttuan kirjallisesta onnistumisesta, jossa hän onnistuneesti kuvaa kolmekymmentä vuotta ennen kirjoitushetkeä kadonnutta maailmaa, Kuten muistelmakirjoittaja-herttua, niin Proustin Kadonneen ajan kertojakin tajuaa myöhemmin, että elämän pettymykset ja kuoleman varmuus voidaan ylittää kirjallisuuden avulla.
Historialliset näkökohdat
Saint-Simon seuraa historiallista aiettaan. Hän perustelee sen eräässä esipuheessaan, jossa muistutaan Titus Livuksen Ab Urbe Conditan johdannosta. Herttua aloittaa, että historia on "suositeltävä tutkimusaihe", jota pyhimykset harrastavat, ja vielä parempi, sitä harrastaa myös itse Pyhä henki (tämä on viittaus Raamatun historiankirjoihin). Painottaen, että asianmukaista kristityn harrastamaa lukemista ja historian kirjoittamista, Saint-Simon asettuu voimakkaasti tukemaan valistusta ja hyökkää sen vastustajia vastaan: ei ole oikein vaieta edeltäjien virheistä ja puutteista armeliaisuuden nimissä.
Saint-Simon määrittelee tämän jälkeen mitä historian tulee olla, ei vain yksinkertaista tapahtumien kirjaamista, vaan myös niiden alkuperän, niiden syiden ja niiden jatkumisen sekä niiden keskinäisten sidossuhteiden kirjaamista. Tämä merkitsee herttualle itselleen, että hän ei voi olla kirjoittamatta historian toimijoista ilman kuvausta heidän persoonallisuudesta, heitä liikuttaneista voimista sekä suhteista heidän välillään. Lopultakin, kuka voisi kuvailla historiaa paremmin kuin sen itse kokenut ja elänyt?
Kaikki tämä osoittaa Saint-Simonin herttuan mukaan olemassaolon turhuutta ja ambitioiden mitättömyyttä. Historia täyttää moraalisen tarkoituksen paremmin kuin mitkään moraalioppaat, sillä historia leimaa lukijansa. "Ne ovat mielipiteitä ja neuvoja, jota lukija saa jokaisesta siveltimenvedosta, jolla tarkkaillaan henkilöitä sekä jokaisesta tapahtumasta, joka tilapäisenä kerrotaan, ja tunteenpurkauksista, joita on tapahtunut". Niin, historia puhuu yleisesti kuolleista ihmisistä, se voi olla joko totta säikäyttämättä ketään
Mustapääkerttu
Mustapääkerttu (Sylvia atricapilla) on pieni muuttolintu. Sakari Topeliuksen Sylvian joululaulu ja muut hänen Sylvian laulut -sarjansa runot kertovat Italiassa talvehtivasta kertusta, mahdollisesti juuri mustapääkertusta.
Koko ja ulkonäkö
Mustapääkerttu on 13,5–15 cm pitkä. Päältä mustapääkerttu on likaisenharmaa ja vatsapuolelta vaaleamman oliivinharmaa. Koiraalla on musta ja naaraalla sekä nuorella koiraalla punaruskea päälaki. Ensimmäisen talven koiraalla voi vielä olla päälaella ruskeaa. Nokka ja jalat ovat harmaat ja silmä musta.
Mustapääkertun kutsuääni on terävä naksahdus ”tsäk”. Laulu alkaa lehtokerttumaisella, vaimeahkolla lavertelulla, joka säkeen lopussa kohoaa kirkkaisiin, kauas kantaviin, hieman surumielisiin huilumaisiin vihellyksiin. Alun lavertelu usein lyhentyy tai jää kokonaan pois keskipäivän kuumuudessa ja Etelä-Euroopassa. Mustapääkerttu voi muiden kerttujen tapaan laulaa myös muiden lintujen matkinnoista sekä kitinöistä ja rahinoista koostuvaa pitkää varjolaulua.
Kanadan Fed Cup -joukkue
Kanadan Fed Cup -joukkue edustaa Kanadaa Fed Cupissa. Se toimii Kanadan tennisliiton alaisuudessa. Kanada osallistui Fed Cupiin ensimmäisen kerran vuonna 1963. Kaiken kaikkiaan Kanada on pelannut 171 maaottelua, joista voittanut 102 ja hävinnyt 69. Kanada on päässyt parhaimmillaan välieriin vuonna 1988 ja puolivälieriin vuosina 1964, 1967 ja 1987.
Mustapääkerttu
Koko ja ulkonäkö
Vanhin suomalainen rengastettu mustapääkerttu on ollut 8 vuotta 1 kuukautta 19 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen 11 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys
Mustapääkerttu pesii koko Euroopassa sen pohjoisimpia osia lukuun ottamatta sekä Aasian läntisimmässä osassa. Euroopassa arvioidaan pesivän 25–49 miljoonaa paria. Suomessa mustapääkertun yhtenäinen levinneisyys ulottuu lännessä rannikkoa myöten Oulun seudulle ja idässä Pohjois-Karjalan korkeudelle. Suomessa arvioidaan pesivän nykyisin noin 85 000 paria. Suomen pesimäkanta on kasvanut 1950-luvulta lähtien ja samalla laji on levittäytynyt pohjoisemmaksi.