cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bagdadin yliopisto
Oppilaitoksen lainopillinen kollegio aloitti toimintansa vuonna 1908 ja lääketieteellinen kollegio 1927. Vuonna 1957 oppilaitos muutettiin virallisesti yliopistoksi, ja se alkoi myöntää akateemisia oppiarvoja. Yliopiston islamilaisten tieteiden kollegio katsoo, että sen juuret ovat jo Abu Hanifan moskeijan yhteyteen perustetussa madrasassa, joka perustettiin vuonna 1067.
Yliopisto sai 1950-luvulla uuden kampuksen, jonka suunnittelivat arkkitehdit Walter Gropius, Louis McMillen ja Robert McMillan. Kampusta laajennettiin 1982. Yliopisto oli vuonna 2018 Timesin yliopistojen ranking-listalla sijalla 800–1 000.
Huomautus
Selain varoittaa, että yliopiston omat sivut voivat olla haitalliset.
Four Strong Winds
Four Strong Winds on kanadalaisen Ian Tysonin folk-tyylinen kappale vuodelta 1961. Tyson levytti sen vuonna 1963 yhdessä silloisen vaimonsa kanssa duona nimeltä Ian & Sylvia. Nykyisin laulu tunnetaan ehkä parhaiten Neil Youngin versiona vuodelta 1978.
Laulu kertoo maatalouden pätkätyöläisten elämästä: laulun kertoja joutuu lähtemään töihin kauas rakkaimmastaan. Suhde alkaa olla ohi, mutta mies suunnittelee silti yhteistä tulevaisuutta jossakin uudessa asuinpaikassa. Laulussa mainitaan kylmät talvet ja Albertan provinssi.
Vuonna 2005 kanadalaiset CBC-yleisradioyhtiön kuuntelijat valitsivat kappaleen Kanadan kaikkien aikojen parhaaksi lauluksi.
Syntyhistoria
Ian & Sylvian singlelevytys nousi Kanadan Top Teniin, ja samanniminen albumi viiden parhaan joukkoon albumilistalla. Duo pääsi esittämään lauluaan Johnny Cashin televisioshow’hun ja folkohjelmaan Hootenanny. Nuottijulkaisun jälkeen muutkin folk-artistit alkoivat tehdä kappaleesta versioitaan.
Levytyksiä
Laulusta on tehty lukemattomia levytyksiä, yhtenä tunnetuimmista kanadalaisen Neil Youngin versio vuodelta 1978 (albumilla Comes a Time), jonka singlejulkaisu nousi muun muassa Yhdysvaltojen adult contemporary -listan 20 parhaan joukkoon. Vuonna 1965 Bobby Bare teki laulusta countrymusiikkilistan kymmenen parhaan joukkoon nousseen tulkinnan. Muita levyttäjiä ovat Joan Baez, The Band, Harry Belafonte, Carter Family, Johnny Cash, Judy Collins, John Denver, Bonnie Dobson, Bob Dylan, Flatt & Scruggs, Waylon Jennings, The Kingston Trio, Sarah McLachlan, The Seekers, Hank Snow ja ruotsiksi Hep Stars.
Sauvo Puhtila on tehnyt lauluun kaksikin suomenkielistä sanoitusta, nimillä ”Minne kaunis katoaa” (levyttäjänä Anki, Bosse ja Robert 1968) ja ”Neljä vahvaa tuulta” (levyttäjinä Barbara Helsingius 1966, Tarja Ylitalo 1982 sekä Matti ja Teppo 1984). Eero Aven suomensi sen nimellä ”Muistojen hurmaa” vuoden 1989 albumilleen Onnen sävel.
Tiutisen koulu
thumb|Tiutisen koulua Seuratien puolelta Tiutisen koulu oli Kotkan Tiutisen saarella sijainnut peruskoulu. Koulu sijaitsi Tiutisen keskiosassa Seuratien ja Alakoulukujan välissä. Koulussa toimivat esikoulu sekä vuosiluokat 1–6. Sen oppilasmäärä oli vuonna 2015, esiopetusoppilaat mukaan lukien noin 40. Syksyllä 2016 koulu lakkautettiin ja sen oppilaat siirtyivät Hakalan kouluun.
Historia
Kotkan kaupunginjohtaja Henry Lindelöf esitti Tiutisen koulun lakkauttamista vuonna 2011, mutta Kotkan kaupunginhallitus torjui esityksen. Sama toistui vuonna 2013.
Helmikuussa 2016 koulun lakkauttamisesta tehtiin päätös äänin 26-25. Oppilaat siirtyivät syksyllä Hakalan kouluun.
Aiheesta muualla
60.46872°N, 26.98269°W
Legoanimaatio
Legoanimaatio (engl. Brickfilm) on yksi monista animaatiotekniikoista. Legoanimaatioita tehdään yleensä stop motion -tekniikalla, mutta jotkut alan harrastajat käyttävät myös normaalia videokuvausta tai tietokoneavusteista animaatiota. Riippumatta käytetystä tekniikasta, legoanimaatiossa tulee käyttää tanskalaisen Lego Groupin muovisia Lego-rakennuspalikoita tai muita Lego-tuotteita.
Historia
Legoanimaation historia yltää ainakin 1980-luvulle. Varhaisin tunnettu legoanimaatio on vuodelta 1989 peräisin oleva australialainen The Magic Portal. 1997 nähtiin ensimmäinen suomalainen legoanimaatio, kun Oulun musiikkivideofestivaalit palkitsi yleisön suosikkina ja tuomariston kunniamaininnalla Antti Haarasen ja Jaakko Huukin ohjaaman animaatiomusiikkivideon Tjad & Jasupehmo: Avaruuslimonadi. Kesällä 2000 legoanimaatiot tulivat suuren yleisön tietoon, kun harrastelijaryhmä tAAt esitti Assembly 2000-messuilla legoanimaationsa LeGorson.
Muutamien viime vuosien aikana legoanimaatioiden tekeminen on yleistynyt maailmalla huimaa vauhtia ja ehkä tunnetuimmalta legoanimaatioille omistetulta Brickfilms-sivustolta löytyykin nykyisin jo tuhansia legoanimaatioita lyhyistä aloittelijoiden tekemistä aina ammattimaisesti toteutettuihin elokuviin saakka. Monilla legoanimaatioilla yritetään matkia tai parodioida erilaisia mediota tai historian tapahtumia esimerkiksi kuuluisia sotien taisteluita tai tunnettuja viihdesarjoja ja pelejä. Myös YouTubessa on runsaasti legoanimaatioita.
Elina Liikanen
Elina Liikanen (s. 26. toukokuuta 1959 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija, taidemaalari ja kuvittaja. Vuonna 1997 Liikanen teki kirjan Babybook, jossa on monia piirroksia vauvoista ja niiden arjesta. Liikasella on ollut näyttelyitä vuodesta 1983, jolloin hän valmistui. Vuonna 1988 Liikanen sai Suomen taideyhdistyksen dukaattipalkinnon. Liikasen teoksia on useissa kokoelmissa ja esillä julkisissa tiloissa. Muun muassa vuonna 1999 valmistunut sekatekniikalla tehty teos ”Lentävät lääkärit” on Vallilan terveysasemalla. Liikanen on pitänyt useita yksityisnäyttelyitä eri gallerioissa ja osallistunut useisiin yhteisnäyttelyihin. Liikasen sukujuuret ovat rajantakaisessa Karjalassa sekä Savossa.
NRP Honório Barreto (F485)
NRP Honório Barreto (runkonumero F485) oli Portugalin laivaston vuonna 1969 vesillelaskettu João Coutinho -luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Bazánilta Espanjasta, missä köli laskettiin heinäkuussa 1968. Alus laskettiin vesille 16. elokuuta 1969 ja otettiin palvelukseen 15. huhtikuuta 1971.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1999.
Huronjärvi
Huronjärvi on yksi viidestä Pohjois-Amerikan Isostajärvestä ja tilavuudeltaan maailman seitsemänneksi suurin järvi. Se erottaa Michiganin osavaltion Yhdysvalloissa Ontarion provinssista Kanadassa. Georgian Bay, järven itäisin osa, kuuluu kokonaan Kanadalle.
Huronjärven erottaa Michiganjärvestä kapea Mackinacsalmi, joten järvet ovat maantieteellisesti samaa vesialuetta. Molempien järvien pinta on 177 metriä merenpinnan yläpuolella. Joskus niitä pidetään samana järvenä, jolloin ne ovat maailman suurin makeavetinen järvi. Huronjärven pinta-ala on 59 600 km² ja se sisältää vettä 3 540 km³. Sen keskisyvyys on 59 metriä ja suurin syvyys 229 metriä.
Huronjärvessä sijaitsee Manitoulin Island, maailman suurin makeavetisessä järvessä sijaitseva saari.
Aiheesta muualla
thumb|left|250px|Huronjärven rantaa.
Lancia Thema
Lancia Thema on Lancian vuosina 1984–1994 valmistama edustusluokan automalli, joka korvasi Lancia Gamman ja Trevin. Mallin seuraajaksi tuli Lancia Kappa. vasen|pienoiskuva|Lancia Thema SW Giorgetto Giugiaron suunnittelema Thema esiteltiin Torinon autonäyttelyssä marraskuussa 1984. Se oli osa italialais-ruotsalaista Tipo 4 -yhteistyöhanketta, jonka tuloksina syntyivät myös Alfa Romeo 164, Saab 9000 ja Fiat Croma. Näistä Thema ja 9000 olivat ensimmäisinä esitellyt mallit. vasen|pienoiskuva|Lancia Thema 8.32 Bensiinimoottoreina olivat vapaasti hengittävä 2,0-litrainen (120 hv), turboahdettu 2,0-litrainen (165 hv) sekä 2,8-litrainen V6 (147 hv). Ainoa dieselmoottori oli turboahdettu 2,5-litrainen (100 hv). vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (1988) Lancia Thema. Neliovisen sedanin rinnalle esiteltiin Geneven autonäyttelyssä maaliskuussa 1986 Pininfarinan muotoilema viisiovinen farmarimalli. Edellisenä vuonna Zagato oli suunnitellut farmarikorisen konseptimallin Themasta, mutta tuotantoon eteni lopulta Pininfarinan versio. Thema oli Tipo 4 -hankkeen automalleista ainoa, jonka sai farmarikorisena.
Vuonna 1986 mallistoa täydensi huippumalli Thema 8.32, jossa oli moottorina Ferrarin 2,9-litrainen V8. Mallimerkintä tulee moottorin kahdeksasta sylinteristä ja 32 venttiilistä.
Street Lethal
Street Lethal on yhdysvaltalaisen heavy metal-yhtye Racer X:n vuonna 1986 julkaistu debyyttialbumi.
Kirjaintyyppi
Nimitykset
Aiheen termistössä esiintyy häilyvyyttä. Toisinaan kirjaintyypistä käytetään lyhyempää nimitystä kirjasin, mikä kuitenkin tarkkaan ottaen viittaa yksittäiseen kirjakkeeseen, esimerkiksi 'A'. Englannin kielen vaikutuksesta yleistynyt fontti on tullut maallikoille laajalti tutuksi mikrotietokoneiden ja tekstinkäsittelyohjelmien yleistyttyä 1980–1990-luvuilla. Eräissä ohjelmissa font-sanan suomennoksena on esiintynyt kirjasinlaji. Ainakin Markus Itkonen on puoltanut kirjasintyypin ja kirjasinlajin asemasta käytettäväksi rinnakkaismuotoa kirjaintyyppi. Englannin kielessä font tarkoittaa kuitenkin joko yksittäistä kirjasinta tai, laajemmassa merkityksessä, kirjaintyypin yksittäistä muunnelmaa, kirjasinleikkausta. Esimerkiksi Helvetica, Helvetica Italic, Helvetica Bold ja Helvetica Bold Italic ovat saman kirjaintyypin eri kirjasinleikkauksia.
Ryhmittely
thumb|Kirjaintyyppien kaksi pääryhmää ovat päätteellinen (serif) [[antiikva ja päätteetön (sans-serif) groteski. Kuvan esimerkki on kirjoitettu PT Serif- ja PT Sans -kirjaintyypeillä.]] pienoiskuva|Sama sana kirjoitettuna eri kirjaintyyleihin kuuluvilla kirjaintyypeillä. Ylhäältä alas: antiikva, groteski, egyptienne, goottilainen, skripti ja fantasia- ja koristekirjaimet. Kirjaintyypit voidaan luokitella eri pääryhmiin, joita kutsutaan kirjaintyyleiksi. Järjestelytapoja on useita, mutta mikään niistä ei ole noussut universaaliksi standardiksi. Monet nykyaikaiset kirjaintyypit eivät myöskään sovi mihinkään historialliseen pääryhmään.
Antiikvat
Antiikva (eng. serif, roman) on nykyisten suuraakkosten perusta. Antiikvat perustuvat antiikin Rooman latinalaisiin aakkosiin, joita hakattiin kiveen piirtokirjoituksiksi. Antiikvakirjaimissa on pääteviivat. Osa nykyisin käytössä olevista antiikvoista suunniteltiin jo 500 vuotta sitten renessanssin aikana. Varhaisia renessanssiantiikvoja ovat esimerkiksi Jenson, Bembo ja Garamond. Ne ovat tyyliltään hiukan kalligrafisia. Siirtymäkauden antiikvoja ovat Baskerville, Bulmer ja Perpetua. Uusantiikvoja ovat Bodoni, Didot ja Walbaum. Niiden kaikki isot kirjaimet ovat aiemmista tyyleistä poiketen yhtä leveitä, ja paksujen ja ohuiden viivojen ero voi olla suuri. Varhaisia vahvapäätteisiä antiikvoja ovat Century, Bookman ja Excelsior. Vahvapäätteisiä kirjaintyyppejä alettiin luoda 1850-luvulla uudistuneiden sanomalehtipainojen tarpeisiin. Kaiverretun kaltaisia antiikvoja ovat Goudy Trajan, Président ja Augustea.
Groteskit
Groteskeissa (eng. sans serif) ei ole pääteviivoja. Varhaisia groteskeja ovat esimerkiksi Akzidenz-Grotesk, Helvetica ja Univers. Geometrisia groteskeja ovat Futura, Erbar ja Kabel. Varhaisia humanistisia groteskeja ovat Gill Sans, Syntax ja Frutiger.
Egyptiennet ja clarendonit
Egyptienne-kirjaintyypit (eng. slab serif) kehitettiin Pariisissa 1800-luvun alussa. Egyptiennessä päätteen liitos on suora, Clarendonissa taas kaareva. Egyptienneihin tai senkaltaisiin kirjaintyyppeihin luetaan esimerkiksi Courier, Clarendon, Egizio ja Rockwell.
Goottilaiset eli murretut kirjaintyylit
Goottilaiset kirjaintyypit (eng. blackletter) perustuvat keskiaikaiseen tekstaukseen. Goottilaisiin kirjaintyyppeihin luetaan esim. Fette Fraktur ja Tannenberg.
Skriptit eli kalligrafiset kirjaintyylit
Skriptikirjaintyypit (eng. script) ovat vapaaseen käsialakirjoitukseen perustuvia kirjaintyyppejä. Skriptejä ovat esim. Zapfino ja Mistral.
Fantasia- ja koristekirjaimet
Fantasia- ja koristekirjaimiin (eng. novelty) kuuluu hyvin laaja ja monipuolinen kirjaintyyppien kirjo. Tämänkaltaisiin kirjaintyyppeihin kuuluvat esim. Comic Sans ja Neuland.
Ryhmittely leveysvaihtelun mukaan
Useimpien kirjaintyyppien eri kirjaimet ovat vaihtelevan levyisiä, ja niiden välissä on tyhjää tilaa melko tasaisesti. Tasalevyisessä kirjaintyypissä sen sijaan jokainen merkki varaa ladelmassa yhtä leveän tilan, eli kapeat kirjaimet kuten i ja j saavat ympärilleen enemmän tyhjää tilaa kuin leveämmät kirjaimet. Tämä idea periytyy kirjoituskoneista, ja osa tasalevyisistä kirjaintyypeistä jäljitteleekin ulkoasultaan kirjoituskoneiden kirjaimia. Tasalevyisiä kirjasimia käytetään edelleen pääte-emulaattoreissa, ASCII-grafiikan tuottamiseen tai ohjelmakoodin kirjoittamiseen, koska se helpottaa ohjelmakoodin ja komentojen luettavuutta. Niitä käytetään myös julkaisutoiminnassa; useimmat kustantajat suosittelevat käsikirjoituksien lähettämistä tasalevyisillä kirjasimilla kirjoitettuna, koska se helpottaa tekstin sana- ja merkkimäärän arvioimista. Yleisimpiä tasalevyisiä kirjasimia ovat Courier ja X-ikkunoinnin fixed-perhe.
Rakenne
pienoiskuva|Kaavakuva kirjaintyypin rakenteesta. (Kuvassa Adobe Garamond Pro) Useimmat kirjaintyypit jakavat peruslinjan, kuvitteellisen vaakaviivan, jolla merkit lepäävät. Pienten kirjainten, eli gemenoiden peruskorkeutta kutsutaan x-korkeudeksi. X-korkeudelle syntyvää kuvitteellista viivaa taas kutsutaan gemenalinjaksi. Monissa kirjaintyypeissä kuitenkin osa kuvioista on peruslinjan alapuolella ja osa gemenakuvioista gemenalinjan yläpuolella. Kirjaintyypin alimmaksi laskeutuvan merkin pohjalla olevaa kuvitteellista viivaa sanotaan alalinjaksi, ja sitä merkin osaa, joka laskeutuu peruslinjan alapuolelle kutsutaan alapidennykseksi. Ylälinja taas syntyy gemenalinjasta ylöspäin korkeimmalle ulottuvan merkin huipulle, ja tätä merkin osaa kutsutaan yläpidennykseksi.
Kirjaimia on historiallisesti painettu käyttämällä fyysisiä kirjakkeita, joiden koko on määrittänyt tekstin pistekoon. Tämän seurauksena eri kirjantyypit ovat usein erikokoisia samassa pistekoossa yhä digitaalisena aikanakin. Kirjaintyyppien vaihteleva x-korkeus selittää kirjaintyyppien vaihtelevan koon. Suuren x-korkeuden fontit ovat samassa pistekoossa suurempaa, ja näin ollen säilyttää luettavuuden paremmin pienissäkin pisteko'oissa ja on tilankäytöltään tehokkaampi. Pistekoko ilmaistaan pisteinä (pt). Yksi piste vastaa 1/72 tuumaa, eli 0,3528 millimetriä. Tietokoneen ruudulla pistekoko useimmiten vastaa tiettyä määrää vertikaalisia pikseleitä, eikä niinkään tekstin fyysistä korkeutta.
Tietokonefontit
Alun perin tietokoneiden graafisissa käyttöliittymissä käytettiin näytöllä pikseleinä määriteltyjä ja käsin piirrettyjä bittikarttana tallennettuja fontteja. Kehittyneissä lasertulostimissa alettiin käyttää fontteja, joiden muodot on määritelty vektorigrafiikalla erilaisilla käyrillä, joiden sisus täytetään 'musteella' (ns. outline font). (PostScript Type 1 -fonteissa neliöllisiä Bézier-käyriä, TrueType-fonteissa neliöllisiä B-spline-käyriä ). Näiden vektorifonttien piirto ruudulle on ongelmallista näytön pienen tarkkuuden vuoksi. Siksi vektorifonteissa käytetään ns. vihjeistystä (hinting) joka parantaa jälkeä matalan resoluution laitteilla. Jotkut vektorifontit sisältävät myös käsin piirretyt tai parannetut versiot kirjaimista näytöllä näytettäväksi. Renderöinnin työläyden vuoksi näytölle piirrettäessä tarvittavat fontit tyypillisesti renderöidään vain kerran ja tallennetaan välimuistiin esimerkiksi näytönohjaimen tekstuurimuistiin.
Laadun ja luettavuuden parantamiseksi esim. TrueType-kirjasimissa käytetään virtuaalikonetta, joka ajaa kirjasinten mukaan pakattua tavukoodia. OpenType on TrueTypen laajennus. Näytöillä kirjasinten renderöinnissä käytetään mm. reunanpehmennystä ja pienemmän kuin pikselin tarkkuuden tekniikoita (esim. ClearType).
Infografiikassa
thumb|Yhdysvaltalainen tiekyltti, jossa käytetään [[Highway Gothic -kirjaintyyppiä.]] Infografiikassa, kuten valtateiden ja lentoasemien opasteissa, on 1950-luvulta alkaen käytetty usein niitä varten suunniteltuja kirjaintyyppejä. Niiden täytyy muodostaa selviä sanakuvia, jotka ovat luettavissa nopeasti ja luotettavasti myös etäältä. Niiden eräs tunnusomainen piirre on niiden "avoimuus" eli se, että niiden kaaret ovat lyhyitä ja avonaisia. Merkittävimpiä tällaisia kirjaintyyppejä ovat esimerkiksi Britannian maantieviittoihin suunnteltu Transport, Yhdysvaltojen valtateiden kirjaintyyppi Highway Gothic, Pariisin liikennelaitoksen Parisine ja monen lentoaseman suosima Frutiger.
Näyttöruuduissa
Tietokoneiden näyttöjä ajatellen on 1900-luvun lopulta alkaen suunniteltu kirjaintyyppejä, jotka ottavat huomioon näyttöjen pienen pikselitiheyden ja etenkin pienten fonttikokojen ongelmallisuuden. Näyttöruutuja varten suunnitelluista kirjaintyypeistä on jätetty pois sellaiset yksityiskohdat, jotka eivät erottuisi ruudulla. Sen vuoksi ne voivat näyttää paperille painettuina kömpelöiltä.
thumb|150px|Microsoftin ilmaiset [[Arial, Verdana ja Georgia ovat olleet www-sivujen yleisimpiä kirjaintyyppejä vuodesta 1996 lähtien.]] Microsoft toi vuonna 1996 käyttöjärjestelmäänsä Matthew Carterin suunnittelemat Verdana- ja Georgia-kirjaintyypit, ja Apple toi 2000-luvun alussa käyttöjärjestelmäänsä Lucida Granden. Vuonna 2007 Microsoft otti käyttöön groteskin Calibrin ohjelmistojensa oletusfonttina.
Etuharus
thumb|150px|Keulaharus punaisella mastonhuipputakilassa.
Keulaharus tai etuharus on harus, joka tukee purjeveneen mastoa edestäpäin. Usein kuulee keulaharuksesta käytettävän myös nimeä förstaagi. Keulaharus on yleensä teräsvaijeria. Yhdessä peräharuksen ja vanttien kanssa keulaharus pitää mastoa pystyssä.
Keulaharukseen myös kiinnitetään veneen keulapurje eli fokka tai genua. Keulapurje voi kiinnittyä keulaharukseen joko pistoolihaoilla tai se voidaan pujottaa erityiseen profiiliin. Nykyisin on yleistynyt myös keulapurjeen rullalaite, jossa purje rullataan haruksen ympärille silloin, kun sitä ei tarvita.
Keulaharuksen yläpään kiinnityspiste mastossa vaihtelee. Jos harus kiinnittyy maston huippuun, puhutaan mastonhuipputakilasta tai "toppirikistä". Jos harus kiinnittyy jonkin matkaa maston huipun alapuolelle, on kyse osatakiloidusta veneestä. Tässä takilassa on etuna mahdollisuus säätää purjeita taivuttamalla maston ohutta huippua takaharuksen sekä mahdollisesti myös barduunoiden avulla.
Ranskan Grand Prix 1967
Ranskan Grand Prix 1967 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 2. heinäkuuta 1967 kuuluisan Le Mansin radan sisään rakennetulla Bugatti Circuit’lla. Kilpailun voitti hallinnut maailmanmestari Jack Brabham oman tallinsa autolla. Tämä Ranskan GP jäi ainoaksi Bugatti Circuit’lla ajetuksi.
The Philosophical Review
The Philosophical Review on neljästi vuodessa ilmestyvä englanninkielinen filosofinen tiedejulkaisu, jota toimittaa Cornellin yliopiston Sage School of Philosophyn opettajakunta ja jota julkaisee Duke University Press.
Emma-gaala
Emma-gaala, myös Emma Gaala, on Musiikkituottajat ry:n järjestämä gaala, jossa palkitaan suomalaisen musiikkialan henkilöitä. Letti- ja sarvipäinen Emma-patsas painaa lähes neljä kilogrammaa. Gaalassa valitaan muun muassa vuoden artisti, vuoden yhtye sekä jaetaan genrekohtaisia palkintoja. Palkintoa on myönnetty vuodesta 1983 alkaen, ei kuitenkaan vuosina 1988–1990. Viimeisimmät palkinnot jaettiin Emma-gaalassa 2023, jossa palkittiin vuoden 2022 parhaat artistit.
Saman palkinnon (Vuoden kotimainen artisti) viisi kertaa peräkkäin on saanut vain Lauri Tähkä & Elonkerjuu (vuosina 2006–2010). Chisu on ensimmäinen tuottaja-Emman saanut nainen. Vuoden vientituotteen esiintymiskieli on ollut aina englanti (vuonna 2012 palkintoa voittanutta Värttinää lukuun ottamatta). Eniten Emma-palkintoja on saanut vuoteen 2022 mennessä Nightwish (yhteensä 16 kappaletta).
Palkitut vuosittain
Palkinnot jaetaan edellisen vuoden menestyneille taiteilijoille. Esimerkiksi vuonna 2022 palkittiin vuoden 2021 ansioituneita musiikkialan henkilöiltä. Alla mainitut ovat siis palkittu aina seuraavan vuoden Gaalassa.
Lähteet
https://www.emmagaala.fi/fi/arkisto
Ryhmä (sotilasyksikkö)
Ryhmä on yleensä ryhmänjohtajana toimivan aliupseerin johtama sotilasjoukko. Siihen kuuluu yleensä 5–10 sotilasta. Joissain erikoistehtävissä voi ryhmää johtaa upseeri, jolloin ryhmän jäsenet ovat aliupseereita. Näin voi olla esimerkiksi joissain tiedusteluryhmissä.
Historiaa
Ensimmäisen maailmansodan aikana jalkaväki siirtyi ketjutaktiikasta ryhmätaktiikkaan.
Toisen maailmansodan aikana jalkaväkiryhmään kuului jopa 10–12 sotilasta. Ryhmän pääaseena oli pikakivääri (BAR, Bren) tai kevyt konekivääri (MG-34, Browning M1919A6). Muu miehistö oli aseistettu pulttilukkoisin kiväärein, ja toimi lähinnä tukena ja ammustenkantajina ryhmäaseelle. Ryhmänjohtajalla saattoi olla konepistooli. Kaikki aseet saattoivat käyttää eri patruunaa. Sodan edetessä ryhmien konetuliaseiden määrä kasvoi, ja jopa puolet miehistä aseistettiin konepistoolein. Wehrmacht lisäsi ensimmäisenä toisen konekiväärin etenkin panssarijoukkojen jalkaväelle. Neuvostoliiton iskuarmeijoissa ja joissain Saksan joukoissa aseistettiin koko ryhmä konepistoolein, jolloin myös pikakivääri/konekivääri saattoi olla mukana.
Nykyään
Rynnäkkökiväärien käyttöönoton jälkeen sotilaan perusaseena ryhmän koko pieneni 6–8 mieheen tulivoiman kasvaessa. Yhdellä miehellä on edelleenkin konekivääri (Suomessa joko 7,62 KvKK 62 tai PKM-konekivääri). Rynnäkköpanssareita ja panssaroitujen miehistönkuljetusajoneuvoja käyttävien joukkojen ryhmän koko pieneni siihen, mikä ajoneuvoon mahtui. Tätä kompensoitiin joissain armeijoissa ottamalla rynnäkkökivääreiden lisäksi ryhmän aseistukseen toinen konekivääri ryhmän ajoneuvon aseistuksen lisäksi, johon kuuluu raskaita aseita kuten raskas konekivääri, tykki ja ohjuksia.
Esimerkkejä Suomen puolustusvoimien ryhmistä
thumb|250px|Lääkintäryhmä suorittaa hoitotoimenpiteitä [[Normandian maihinnousussa.]]
Perustietoja
Ryhmä tai partio on pienin taktinen yksikkö myös aselajeissa, joissa ryhmä toimii tykin tai taisteluajoneuvon käyttäjinä, rakentaa viestiyhteyksiä tai johtaa tulenkäyttöä. Ryhmä voi myös toimia erikoisryhmänä, kuten lääkintäryhmänä. Ryhmän puolustusasemaa kutsutaan pesäkkeeksi. Pesäke muodostuu yksittäisten taistelijaparien tuliasemista ja on osa joukkueensa tukikohtaa. Ryhmää johtaa ryhmänjohtaja. Ryhmän lyhenne Suomen puolustusvoimissa on iso R-kirjain ja ryhmänjohtajan puolestaan RJ, sotilasslangilla ryhmyri.
Porin teatterinuoret
Porin Teatterinuoret ry (PTN) on Suomen suurin lasten- ja nuorten harrastajateatteri. Yhdistykseen kuuluu 200 aktiivijäsentä ikähaarukalla 9-20+, kaikkiaan jäseniä on 300. Yhdistys on Satakunnan harrastajateatteriliitto Hartekan, Suomen Harrastajateatteriliiton (SHTL) ja Työväen näyttämöiden liiton jäsen.
Historia
Porin Teatterin nuoret- nimellä aloittaneen yhdistyksen perustivat vuonna 1971 Ritva Siikala ja Noora Männistö ja nimi vaihtui Porin Teatterinuoriksi 1975. Aluksi paikkana oli Porin Teatteri, mutta 1973 otettiin käyttöön Porin Työväenopiston tilat ja myöhemmin toimipisteitä perustettiin eri kaupunginosiin. Jäseniä oli aluksi 20, mutta luku oli 200 jo vuonna 1976. Vuonna 1981 Teatterinuoret muutti Annankatu 6:ssa sijaitsevaan vanhaan teollisuuskiinteistöön, joka sai nimen Kulttuuritalo Annankatu 6 eli Annis.
Toiminta
Teatterinuorten ohjelmistoon kuuluu sekä klassikkonäytelmiä että ohjaajien omia tekstejä ja dramatisointeja. Vuosittain ensi-iltoja tulee seitsemisen kappaletta, yksi jokaiselta ryhmältä. Ohjaajat ovat saaneet teatterialan koulutuksen tai ovat kokeneempia näyttelijöitä Teatterinuorten omista riveistä. Harjoitukset ja esitykset pidetään pääsääntöisesti Kulttuuritalo Annankatu 6:n tiloissa. Teatterinuoret järjestää säännöllisesti ohjaajatyöpajoja, joissa jokainen ryhmästä ohjaa osan näyelmästä ja näyttelee toisten ohjaamissa kohtauksissa. Lisäksi ovat pikkujoulujuhlat, Päivänkakkaraleiri (a.k.a. Kakkis) ja Teatterivierailu, joilla pyritään kasvattamaan ja pitämään yllä ryhmien välistä yhteishenkeä. Yhdistyksen johtokuntaan kuuluu lapsia, nuoria ja ohjaajia, jotka yhdessä hallinnoivat organisaatiota. Improvisaatiokeikkoja on tehty tilauksesta eri järjestöjen tapahtumiin, kuten pikkujoulujuhliin.
Pamela Dean
Pamela Dean Dyer-Bennet, taiteilijanimeltään Pamela Dean, (s. 18. tammikuuta 1953) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on tunnettu erityisesti fantasiakirjoistaan. Deanin tunnetuimmat teokset lienevät Tam Lin vuodelta 1991 ja The Secret Country -trilogia vuosilta 1985, 1986 ja 1989.
Dean kuului aikanaan Minneapolisin The Scribblies -kirjailijaryhmään, joka kirjoitti yhdessä teoskokoelmaa nimeltä Liavek. Hän on kuuluu lisäksi joukkoon fantasiakirjailijoita, jotka arvostavat 1800-luvun kerrontatyyliä ja viittaavat itseensä leikillisesti nimellä Pre-Joycean Fellowship (vapaasti suomennettuna ”Joycea edeltänyt seura”).
Teokset
Dean on kirjoittanut yhteensä kuusi romaania ja useita novelleja. Hänen novellejaan on julkaistu muun muassa Liavek-kokoelmissa. Deanin teoksia ei ole julkaistu suomeksi.
Burka
right|thumb|Kaksi burkaan pukeutunutta afgaaninaista kesäkuussa 2005. thumb|Ostoksilla burka yllä. thumb|Burkia myyvä kauppa Kabulissa Burka, burkha tai burqa, Afganistanissa ; chador tai chadari), on musliminaisten käyttämä kankainen kaapu, joka peittää koko vartalon kasvoineen. Sitä käytetään pääasiassa Afganistanissa, Pakistanissa ja Pohjois-Intiassa. Tavallisesti burka on sininen, mutta myös muun värisiä löytyy. Burkan käyttöä perustellaan islamilaisen lain vaatimuksilla. Suurin osa maailman musliminaisista ei kuitenkaan käytä burkaa vaan vähemmän peittävää hijabia tai niqabia.
Ennen talibanhallintoa burkaa käytettiin harvoin Afganistanissa. Talibanin otettua vallan vaadittiin naisilta burkan käyttöä kaikilla julkisilla paikoilla. Myös talibanien hallinnon väliaikaisesti kaaduttua monet naiset pukeutuivat burkaan oman turvallisuutensa tähden.
Teologiset perustelut
Muslimit perustelevat huivin käyttöä tavallisesti Koraanin määräyksillä, mutta tarkalleen ottaen kyse on tällöin puhetavasta. Muslimit eivät itse hae šariaa koskevia ohjeita Koraanista, vaan saavat ne uskonoppineilta ja imaameilta. Islam jopa kieltää maallikkoa itse tulkitsemasta Koraania. Jami at-Tirmidhi, yksi "kuuden kirjan" kokoelmista, sisältää hadithin, jonka mukaan Abd Allah ibn Abbas kuuli Jumalan lähettilään sanovan: ”Se, joka selittää Koraania omin päin, on ansainnut tulisen istuimen.”
Koraani
Koraani ei anna tarkkaa ohjetta naisten pukeutumisesta. Siihen kuitenkin viitataan Valon suurassa 24 ja Ryhmien suurassa 33. Jakeessa 24:31 naisia kehotetaan peittämään (eri käännösten mukaan) joko rintansa, povensa tai kaulansa hunnulla. Säkeiden kielitieteellisestä tulkinnasta on kiistelty. Jakeessa esiintyy ei-arabialainen sana chumur, jonka at-Tabari 900-luvulla kääntää huiviksi. Christoph Luxenberg lukee merkit arameankieliseksi sanaksi gmar, joka tarkoittaa vyötä. Hänen mukaansa Koraani kehottaa naisia sitomaan kangasvyön uumilleen eikä panemaan huivia päähänsä. Seuraava kohta on kuitenkin selvempi:
Teologinen tulkinta
Peittävän pukeutumisen teologiset perustelut löytyvät islamilaisesta šarialainsäädännöstä. Vuonna 1991 julkaistu šaria-käsikirja Reliance of the Traveller and Tools of the Worshipper toteaa useimpien uskonoppineiden joitakin hanafeja lukuun ottamatta katsovan, että nainen ei voi poistua kotoaan peittämättä kasvojaan olipa siten olemassa mahdollisuus kiusaukseen tai ei. Jos kiusauksen vaara on olemassa, kaikki ovat yksimielisiä pakosta peittää kasvot. Kyse on siten kiusauksen välttämisestä, ja islamilainen fatwa sanookin, että jos nainen pelkää herättävänsä houkutusta tai tulevansa houkutelluksi, hänen velvollisuutensa on peittää hunnulla kätensä ja kasvonsa.
Varhaisemman tulkinnan esitti 1000-luvulla elänyt Muhammad al-Ghazali, joka on islamin tärkeimpiä uskonoppineita ja mystikkoja. Ghazalin mukaan Eeva teki syntiä syödessään Paratiisissa hedelmän, jonka Jumala oli häneltä kieltänyt. Tämän johdosta Jumala rankaisi naista 18 eri tavalla, joista yksi on pakko käyttää huivia.
Muslimien asenteet
PEW-tutkimuskeskuksen vuonna 2013 tekemä laaja kansainvälinen kysely selvitti, miten muslimit eri puolilla maailmaa suhtautuivat šarian vaatimaan peittävään vaatetukseen. Siinä ei kysytty burkan tai niqabin käytöstä vaan saako nainen itse päättää, käyttääkö islamilaista huivia. Saharan eteläpuolisessa Afrikassa vain alle puolet (40 %) kannatti naisten oikeutta päättää huivin käytöstä. Kannatus nousi puoleen (53-56 %) Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Etelä Aasiassa. Yleisintä itsemääräämisen kannatus oli Itä-Euroopan maissa (88 %)
Jotkut naiset käyttävät huivia vapaaehtoisesti, koska haluavat noudattaa uskonnon vaatimuksia, toiset tekevät sen pakosta. Huivia paljon peittävämmän burkan ja niqabin käytön vapaaehtoisuuden aste ei ole tiedossa. Eräiden muslimien, kuten Suomen tataarien mielestä riittää, että pukeutuu yhteiskunnan yleisten normien mukaisesti.
Burkan ja niqabin kieltäminen
thumb|Maat, joissa on burka-kielto. Kuva vuodelta 2018. Burka on kielletty muutamissa maissa eri puolilla maailmaa. Vuoteen 2018 mennessä osittainen kielto oli voimassa Hollannissa, Italiassa, Espanjassa, Sveitsissä, Saksassa, Bulgariassa ja Kanadan ranskankielisessä provinssissa Quebecissä. Myös kourallinen Afrikan maita on kieltänyt kasvot peittävät hunnut ehkäistäkseen terrori-iskuja.
Keskustelua aiheesta
Burkan ja niqabin kieltäminen on kohdannut kiellon hyväksyneissäkin maissa poliittista vastarintaa. Tämän takia kielto on muotoiltu yleisemmin eli yleensä on kielletty kaikenlainen kasvojen peittäminen. Länsimaissa burkan ja niqabin kieltoa ovat muslimien ohella vastustaneet ihmisoikeusjärjestöt. Johanna Latvala Ihmisoikeusliitosta toteaa, että ihmisoikeusjärjestöt, kuten Amnesty Internationa l, ovat yksiselitteisesti tuominneet Belgian antaman burkakiellon. Hänen mukaansa naiset käyttävät burkaa yleensä omasta tahdostaan. Sen sijaan burkan vastustamiseen osallistuvat lähinnä keski-iän ylittäneet miehet.
Shontelle
thumb|Shontelle esiintymässä vuonna 2008. Shontelle Layne (s. 4. lokakuuta 1985) on barbadoslainen laulaja-lauluntekijä. Hän julkaisi debyyttialbuminsa Shontelligence Yhdysvalloissa marraskuussa 2008. Hänen toinen albuminsa No Gravity julkaistiin syyskuussa 2010. Hänen kuuluisimpia kappaleitaan ovat ”T-Shirt” ja ”Impossible”. Hän on sanoittanut Rihannan ”Man Down” -kappaleen.
Tammijärvi
Tammijärvi on Uudenmaan ja Kymenlaakson maakuntien rajalla, Loviisan Ruotsinpyhtäällä, Pyhtäällä ja Kouvolan Elimäellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 981 hehtaaria eli 9,8 neliökilometriä, se on 6,3 kilometriä pitkä ja 3,3 kilometriä leveä. Tammijärvi on eteläisen Kymenlaakson suurin järvi. Se sijaitsee Kymijoen läntisessä Hirvikoskenhaarassa ollen joen järvimäinen laajentuma. Siinä on 27 saarta, joiden pinta-ala on 6,24 hehtaaria. Saarista yksi on yli hehtaarin suuruinen ja muut saaret ovat kahta lukuun ottamatta yli aarin kokoisia. Karttaan nimettyjä saaria ovat Nuottasaari ja jokiuomassa sijaitseva Pöllönsaari. Järven eteläpuolella sijaitseva 2,4 kilometrin mittainen Hevossaari ei katsota olevan Tammijärven saari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 24,5 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0245 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 2,5 metriä ja suurin syvyys on 12,7 metriä. Järven rantaviivan pituus on 28,1 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 3,7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kymijoen alaosan alueella (14.11), jonka Kymijoen suuhaarojen alueeseen (14.111) järvi kuuluu. Sen vedenpinnan korkeus on 14,8 metriä mpy. Tammijärveen virtaa pohjoisesta Kymijoen läntinen Hirvikoskenhaara sekä Tallusjoki. Tammijärven eteläosassa Hevossaari erottaa siitä samalla vedenpinnantasolla olevan Suvijärven, jonne virtaa Riissalmi, ja Vuohijärven, jonne virtaa edellistä leveämpi Laitsalmi. Vuohijärven eteläpuolella Kymijoki haarautuu useisiin haaroihin, joista Suomenlahteen laskevat Ahvenkoskenhaara ja Pyhtäänhaara.
Historiaa
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 on Tammijärven rantaviivassa oleelisia eroja nykyiseen rantaviivaan. Vanhasta kartasta puuttuu nykykartassa oleva Talluslahti. Nykyinen vedenpinta on siten hieman aikaisempaa korkeammalla. Samaan päätelmään johtavat kaksi muutakin havaintoa: Ristiniemi oli Kalmbergin kartassa saari ja samoin oli Pakurannassa Hannussaarena ilmoitettu niemi. Vedenkorkeutta on nostettu voimalaistosten tarpeita ajatellen. Tammijärven alapuolisia rinnakkaisia joenuomia on padottu Puntinsaaren eri puolilla ja Ruotsinpyhtään kirkonkylällä. Puntinsaaren itäpuolella toimii Loosarinkosken voimalaitos. Kalmbergin kartan aikana järven lähellä sijaitsi vain Näsbyn kylä, jonka paikka oli hajulla. Järven ympäristö oli tulvaniittyjä, mutta peltomaata oli raivattu Nutanesistä, Linalahdelta ja Näsbyn ypäriltä.
Jussi (palkinto)
Jussien arvostus on vaihdellut sen historian aikana. Se oli tavoitelluin palkinto suomalaisen elokuvan kulta-aikana 1940- ja 1950-luvuilla, mutta menetti hohtonsa 1960- ja 1970-luvuilla. Jussit saivat vähitellen uudelleen arvostusta 1980-luvulla alkaneen säännöllisen televisioinnin sekä 1990-luvulle ajoittuneen suomalaisen elokuvan uuden nousun myötä. Tällä hetkellä Filmiaura palkitsee pitkiä suomalaisia elokuvia 15 eri kategoriassa.
Filmiaura palkitsi vuoteen 2022 asti erikseen vuoden parhaan mies- ja naispääosan esittäjät, mutta luopui vuonna 2023 palkintojen nais-mies-jaottelusta.
Elokuvajournalistien perustama
thumb|left|upright=0.5|Lehti-ilmoitus ensimmäiseen Jussi-gaalaan. thumb|Kuvanveistäjä [[Ben Renvall ja Jussi-patsaan malli.]] thumb|[[Ansa Ikonen saa parhaan naispääosan Jussin ensimmäisessä gaalassa 1944.]] Vuonna 1944 Helsingin aikakaus- ja päivälehtien elokuvatoimittajat perustivat Tapio Vilpposen aloitteesta yhteisen yhdistyksen. Sen nimeksi tuli Elokuvajournalistit ja perustamispäiväksi 16. syyskuuta 1944. Vilpposen aloitteesta yhdistys alkoi suunnitella vuosittaisen elokuvapalkinnon jakamista yhdysvaltalaisen Oscar-palkinnon tapaan. Palkinnon nimeksi ehdotettiin aluksi Aino-patsasta. Lopulta se sai nimensä kahdesti filmatisoidun Pohjalaisia-näytelmän miespäähenkilön Harrin Jussin mukaan. Kipsistä valmistetun 28,5 senttiä korkean Jussi-patsaan suunnitteli kuvanveistäjä Ben Renvall. Ensimmäiset patsaat jaettiin Helsingin ravintola Adlonissa 16. marraskuuta 1944.
Jussi-palkinto on tiettävästi Euroopan vanhin kansallinen elokuva-alan palkinto. Eurooppalaista kansallisista elokuvapalkinnoista tunnetuimpien joukossa ovat brittiläiset Bafta- (1947), ruotsalaiset Guldbagge- (1964) ja ranskalaiset César-palkinnot (1975). Jussi-palkinnon perustajiin kuulunut Annikki Arni muisteli myöhemmässä kirjoituksessaan, että palkinnon esikuvana oli yhdysvaltalaisen Oscar-palkinnon lisäksi ranskalainen Victoire.
Alkuvuosina Jussi-patsaat jaettiin voittajalta toiselle kiertäviksi, mutta vuodesta 1950 lähtien ne jaettiin henkilökohtaisiksi palkinnoiksi. Jussit jaettiin yleensä parhaasta ohjauksesta, käsikirjoituksesta, nais- ja miespää- sekä -sivuosista, kuvauksesta, lavastuksesta ja lyhytelokuvasta. Lisäksi vuodesta 1950 lähtien jaettiin Jussit musiikista ja edelleen vuodesta 1955 lähtien tuotannosta. Joinakin vuosina saatettiin jakaa ylimääräisiä Jusseja. Lisäksi alkuaikoina jaettiin vuosittain kunniakirjat 10–12 parhaalle ulkomaalaiselle Suomessa nähdylle elokuvalle sekä valittiin paras ulkomaalainen ohjaaja sekä mies- ja naisnäyttelijä. Suomalaisen ohjaaja-käsikirjoittaja Harry Lewingin aloitteesta yhdistys nimesi vuosina 1957–1960 joka kuukausi ensi-iltaohjelmistosta niin sanotun kuukauden elokuvan.
Hajoaminen ja uusi yhdistys
Elokuvajournalistien yhdistys alkoi riitaantua sisäisesti 1950-luvun lopulta lähtien. Syynä olivat uuden ja vanhan sukupolven väliset ristiriidat elokuvajournalismin tehtävästä. Riidat johtivat yhdistyksen lamaantumiseen vuonna 1961. Vanhempi sukupolvi kärsi äänestyksessä tappion ja irtisanoutui yhdistyksen toiminnasta. Uusi hallitus kokoontui viimeisen kerran viikon kuluttua riitaisan äänestykseen jälkeen. Lopulta yhdistys päätti toimintansa kevättalvella 1962. Näin Jussi-patsaiden jakoon tuli puolentoista vuoden tauko.
Seuraavana syksynä Elokuvajournalisteista irtisanoutunut vanhempi sukupolvi päätti perustaa oman yhdistyksen. Uusi Filmiaura-yhdistys perustettiin toimittaja Paula Talaskiven aloitteesta ja sen perustajajäseneksi tuli 21 henkilöä. Yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtaja toimi Ahti Sonninen ja sihteerinä Glory Leppänen. Filmiauran jäsenpohjasta tuli Elokuvajournalisteja laajempi, sillä sen jäsenistö koostui elokuvatoimittajien lisäksi muista kotimaisia elokuvia lähellä olevista toimintapiireistä. Seuraavana vuonna yhdistys ilmoitti ottavansa vastuulleen vuosittaisten Jussi-patsaiden jaon. Ensimmäinen jakotilaisuus järjestettiin yhteistyössä Tesvision kanssa 18. toukokuuta 1963. Samalla Jussien jakosääntöjä laajennettiin siten, että ehdokkaiksi otettiin mukaan myös televisiotyöt. Vuonna 1966 uusiksi kategorioiksi tulivat parhaan televisio- ja kaitaelokuvan Jussit. Lisäksi Filmiaura jakoi runsaasti koti- ja ulkomaisia kunniakirjoja. Vuodesta 1991 lähtien on jälleen keskitytty vain kotimaisiin pitkiin elokuvateattereissa esitettäviin elokuviin.
Arvostus hiipuu
thumb|right|Jussi-palkinnon voittajat ravintola Vaakunassa [[Jussi-palkinnot 1964|vuonna 1964.]] Suhtautuminen Jussi-palkintoihin on vaihdellut sen historian aikana. Alkuvuosina patsaat olivat kiihkeän kilvan ja arvostuksen kohde. Ne olivat Suomen ainoat elokuvapalkinnot, ja siten Jusseilla oli eräänlainen puolivirallinen leima. Vuosien kuluessa Suomeen syntyi runsaasti erilaisia elokuvapalkintoja, joista osa oli jopa rahallisia. Samaan aikaan television saapuminen suomalaiskoteihin romahdutti elokuvien katsojamäärät. Elokuvien laadun ja katsojamäärien laskiessa myös Jussien arvostus laski. 1960-luvulla lopulla palkintoa jopa halveksittiin niin, etteivät jotkut sen saajat vaivautuneet edes vastaanottamaan voittoaan – joillekin tähän saattoi olla syynä rahapalkinnon puute. Yksittäisissä julkisissa kirjoituksissa palkintotuomareiden ratkaisuja syytettiin jopa lahjotuiksi.
Ensimmäisen vuoden 1963 televisioinnin jälkeen kului useita vuosia ennen kuin Jussit palasivat televisiokatsojien eteen. Palkintojen jaon jatkot televisioitiin suositussa Jatkoaika-keskusteluohjelmassa vuonna 1969 Yleisradion TV1-kanavalla. Kului kuitenkin yli kymmenen vuotta ennen kuin lähes säännölliset lähetykset alkoivat vuodesta 1983 lähtien. Jussien arvostus oli alhaisimmillaan 1960- ja 1970-luvun radikalismin aallon aikana. 1970-luvulla taisteltiin elokuvan taloudellisen tuen puolesta, ja palkinnot olivat silloin sivuseikkoja. Vielä 1980-luvulla Jussien palkitsemistilaisuudet saattoivat olla vaatimattomia ja osanottajien pukeutuminen jopa arkista. Lehdet haikailevat aina 1990-luvun alkuun asti alkuaikojen Jussi-gaalojen juhlavuutta ja glamouria. Vaikeina aikoina Jussien jakamista suoritettiin sitkeästi pienessäkin piirissä, ja se alkoi saada jälleen osakseen arvostusta.
Jussien uusi nousu
Suomalaisen elokuvan uusi nousu alkoi, kun uusi sukupolvi alkoi tuottaa katsojia kiinnostavia tarinoita. Markku Pölösen keskelle lama-Suomea vuonna 1993 ensi-illan saanut Onnen maa keräsi suuren yleisön mielenkiinnon. Sitä ei kuitenkaan valittu alun perin edes ehdokaslistalle seuraavan vuoden Jussi-juhlaan, mutta elokuvaneuvos Kari Uusitalon vaatimuksesta se pääsi äänestykseen ja sai lopulta neljä palkintoa. Suomalainen elokuva heilui vielä 1990-luvulla kansainvälisistä voitoista täyteen lamaannukseen, kunnes vuonna 1999 koitti renessanssi. Tällöin kotimaiset elokuvat keräsivät yhteensä yli miljoonan katsojaa ja vuosittainen trendi on jatkunutkin lähes katkeamatta siitä lähtien. Vuonna 2010 suomalaiset elokuvat rikkoivat jo kahden miljoonan katsojan rajan.
Jussi-juhlien televisioinnit ovat keränneet suomalaisen elokuvan nousun myötä vuosittain noin puoli miljoona televisiokatsojaa. Nykyiset 14 palkintokategoriaa vakiintuivat vuonna 2002. Tämän jälkeen ainoa muutos on ollut uudelleen aloitettu betoni-Jussien jakaminen vuodesta 2008 lähtien. Vuonna 2003 päätettiin, että Klaus Härön elokuva Näkymätön Elina ei ole suomalainen vaan ruotsalainen elokuva. Filmiaura päätyi tulokseen pisteyttämällä elokuvan sen tekijöiden perusteella niin sanotulla talenttipisteytyksellä. Vuonna 2008 elokuvatuottajat uhkasivat boikotoida Jussi-juhlaa, mikäli dokumenttielokuvien kategoria olisi jätetty pois. Ehdokkuuskriteerit täyttäviä dokumenttielokuvia oli valmistunut vain kaksi, mutta Filmiaura pyörsi päätöksensä ja piti dokumentit mukana.
Vuoden 2020 Jussi-gaalaa jouduttiin siirtämään koronaviruspandemian takia maaliskuulta myöhempään ajankohtaan.
Palkinnonjakopaikat
Jussi-patsaita on jaettu yli 30 eri paikassa. Jakopaikkana on ollut ravintola 30 kertaa, elokuvateatteri 10 kertaa, Suomen elokuvasäätiön auditorio 4 kertaa, Yleisradion/Tesvisionin studiot 4 kertaa, teatteri 3 kertaa sekä joku muu paikka 15 kertaa (2013). Ravintoloista palkinto on jaettu useimmiten Vanhassa Maestrossa/Studio 51:ssä 7 kertaa sekä ravintola Fenniassa 4 kertaa. Vuonna 1962 valittiin palkitut, mutta ei järjestetty jakotilaisuutta. Muita jakopaikkoja ovat olleet muun muassa Finlandia-talo, Valkoinen sali, Kallion virastotalo ja Taivallahden kansakoulu. Vuonna 1996 sekä vuodesta 2009 eteenpäin palkinnot on jaettu Helsingin Kaapelitehtaan Merikaapelihallissa.
Valintamenetelmä
Jussi-voittajien valinta tapahtuu kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa 16-henkinen asiantuntijaraati valitsee kuhunkin kategoriaan kolme ehdokasta. Esiraati on vuosittain vaihtuva, ja siihen kuuluvat elokuva-alan tekijäjärjestöjen valitsemat jäsenet sekä Filmiauran hallitus. Toisessa vaiheessa kaikki Filmiauran jäsenet, noin 500 henkilöä, voivat osallistua Jussi-voittajien valintaan suljetussa kirjeäänestyksessä. Äänestys on salainen.
Vuonna 2023 parhaan miespääosan, parhaan naispääosan, parhaan miessivuosan sekä parhaan naissivuosan Jusseista luovuttiin ja ne korvattiin parhaan pääosan, parhaan sivuosan, parhaan näyttelijätulokkaan sekä valkokankaan valopilkun Jussi-palkinnoilla.
Nykyiset palkintokategoriat
Nykyisin Jussi-palkinnot jaetaan 16 eri kategoriassa:
Lisäksi jaetaan yleisöäänestyksen perusteella kunniakirja. Viime vuosina Filmiaura on saattanut jakaa myös betonista valmistetun Jussi-patsaan elämäntyöstä eli niin sanotun betoni-Jussin.
Entiset palkintokategoriat
Seuraavista kategorioissa on jaettu Jussi-palkintoja aikaisemmin, usein vain muutamana vuonna. Joillakin kategorioilla on ollut eri nimi eri vuosina:
Lisäksi on jaettu erikois-Jusseja, veteraani-Jusseja, kunniakirjoja ja ulkomaalaisten elokuvien Jusseja.
Tilastot
Jussi-palkinnot on jaettu vuoteen 2013 mennessä kaikkiaan 67 kertaa. Väliin ovat jäänet vuodet 1960, 1961 ja 1965. Elokuvajournalistit suorittivat jaon 17 kertaa ja Filmiaura puolestaan tähän mennessä 50 kertaa (2013). Runsaimmin Jussi-patsaita jaettiin vuonna 2013 (16 kappaletta) sekä vuosina 2008 ja 2010–2012 (15 kappaletta), jolloin jaettiin 14–15 tavallisen Jussin lisäksi yksi betoni-Jussi elämäntyöstä. Seuraavaksi eniten patsaita jaettiin vuosina 1963, 1966, 1992, 2002–2007 sekä 2009 (14 kappaletta). Vastaavasti niukimmin patsaita jaettiin vuosina 1958 ja 1968 (4 kappaletta).
Kotimaisia palkintoja on jaettu 675 kappaletta (2013) ja ulkomaalaisia 21 kappaletta. Lisäksi suomalaisia kunniakirjoja on myönnetty 250 kappaletta sekä lisäksi 21 kunniakirjaa ulkomaalaiselle henkilölle ja 585 ulkomaiselle Suomeen tuodulle elokuvalle. Vuonna 1992 Filmiaura päätti, ettei se jaa seuraavasta vuodesta lähtien enää kunniakirjoja vaan palkitsee ainoastaan pitkiä suomalaisia elokuvia.
Ulkomaille jaetut patsaat ja kunniakirjat
Kotimaisten elokuvien lisäksi Jussi-patsaita ja kunniakirjoja jaettiin myös ulkomaisille elokuville ja henkilöille. Ensimmäisen ulkomaisille jaetut Jussit olivat vuodelta 1955 ja ne oli patinoitu hieman eri väriseksi kuin kotimaiset. Palkinnon saivat itävaltalais-sveitsiläinen Maria Schell elokuvasta Viimeinen silta ja ranskalainen Gérard Philipe elokuvista Monsieur Ripois – naisten hurmuri ja Punaista ja mustaa. Schellin patsas oli saapunut perille säpäleinä, mutta vastaavasti Philipen patsas luovutettiin cocktail-tilaisuudessa Pariisissa. Jussin luovuttaneen Annikki Arnin mukaan Philipe arvosti huomionosoitusta. Samaten Arni kertoi nähneensä Jussi-kunniakirjoja elokuvastudioiden tai -toimistojen seinillä, kuten Pinewood Studiosilla ja Unifrancella.
Alice Cooper Goes to Hell
Alice Cooper Goes to Hell on Alice Cooperin albumi vuodelta 1976. Se oli jatkoa hänen edelliselle albumilleen Welcome to My Nightmare. Tällä albumilla Cooper kokeili ensimmäisen kerran diskomusiikkia. Alice Cooper Goes to Hell on humoristinen konseptialbumi, joka kertoo Alice Cooperin vierailusta helvetissä. Helvetti esitetään albumilla diskona/yökerhona.
NRP João Coutinho (F475)
NRP João Coutinho (runkonumero F475) oli Portugalin laivaston vuonna 1969 vesillelaskettu João Coutinho -luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Blohm + Vossilta Saksasta, missä köli laskettiin syyskuussa 1968. Alus laskettiin vesille 2. toukokuuta 1969 ja otettiin palveluskäyttöön 7. maaliskuuta 1970.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1. syyskuuta 2014.
Seututie 637
Seututie 637 on Jyväskylästä Laukaan kautta Äänekosken Konginkankaan taajamaan johtava seututie. Tien laatu vaihtelee huomattavasti valtatietasoisesta tiestä soratiehen. Nelostie kulki 1950-luvulla Jyväskylän ja Äänekosken välillä seututeiden 637 ja 642 linjaa.
Reitti
Kuusan jälkeen tie jatkuu Äijälän kautta Tankolammelle. Tämä osuus on pääosin kapeampi ja mutkaisempi kuin eteläisempi, ja sen liikennemäärät ovat keskimäärin noin 1 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tankolammella tie kulkee noin kilometrin matkan yhdessä kantatien 69 kanssa, kunnes erkanee Sumiaisiin päin.
Tankolammen ja Sumiaisten välillä tie on pääosin mutkaista soratietä. Tie kulkee Sumiaisten läpi, ja Sumiaisten pohjoispuolella tie on myös monin paikoin mutkainen mutta päällystetty. Tankolammen pohjoispuolella liikennemäärät ovat pääosin sangen vähäiset, vain noin 150–500 ajoneuvoa vuorokaudessa. Aivan tien pohjoisosassa tie ylittää Keiteleen Matilanvirran silalla, kulkee Konginkankaan läpi, ja noin parin kilometrin kuluttua tie päättyy valtatielle 4.
Whistler Sliding Centre
Whistler Sliding Centre on kelkkailurata Whistlerissä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. thumb|right|Rataprofiili
Historia
Whistler Sliding Centreä alettiin rakentaa kesäkuussa 2005, ja se valmistui joulukuussa 2007 Vancouverin olympialaisia varten. Se on maailman kovavauhtisin kelkkailurata. Olympialaisten harjoituksissa kuoli georgialainen ohjaskelkkailija Nodar Kumaritašvili. Radan osoittauduttua turhan vaaralliseksi, siihen on tehty uusia, alempia lähtöpaikkoja. Virallisia lähtöpaikkoja on nykyisin seitsemän. Nykyään rata toimii maailmancup- ja MM-kilpailuiden isäntäpaikkana ja kansallisena harjoituskeskuksena.
TUL:n pesäpallomestaruus 1935
TUL:n pesäpallomestaruudesta pelattiin kuudennen kerran vuonna 1935. Mestaruus palasi Helsinkiin yhden välivuoden jälkeen, tällä kertaa Kisa-Toverien ansiosta.
Länsilohko
x = ko. ottelun tulos puuttuu.
Lopputurnaus
7. - 8.9. Haminassa
Helsingin Kisatoverit voitti TUL:n mestaruuden joukkueella: Ensio Vuorinen, U.Virtanen, Y.Helander, H.Grönroos, Alpo Savolainen, V.Selin, V.Miettinen, J.Salovaara, M.Lentilä.
Salvatore Riina
pienoiskuva|Salvatore Riinasta pidätyksen yhteydessä otettu kuva ja sormenjäljet.