cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Intel Pentium M
pienoiskuva|Pentium M 730 Dothan. Intel Pentium M on P6-arkkitehtuuriin pohjautuva kannettaviin tietokoneisiin suunniteltu suoritin.
Suoritinta ei virallisesti myydä pöytäkoneisiin lainkaan, mutta jotkin emolevyvalmistajat ovat tehneet pöytäkone-emolevyjä, joihin Pentium M -suorittimen saa asennettua.
Pentium M sisältää lukuisia parannuksia edeltäjäänsä Intel Pentium III:een nähden, mm.
Banias
Ensimmäiset Pentium M -suorittimet perustuivat ytimeen koodinimeltään Banias, ja ne julkistettiin vuonna 2003. Banias oli valmistettu 0,13 µm:n valmistustekniikalla, ja siinä oli 1 megatavu L2-välimuistia. Suoritin toimi 64-bittisellä 4*100 MHz väylällä. Nopein Banias-pohjainen Pentium M -suoritin kävi 1,7 GHz:in kellotaajuudella.
Nopeimmat Banias-pohjaiset Pentium M -suorittimet kuluttivat täydessä rasituksessa 24,5 W tehoa. Suorittimesta oli saatavilla myös pienemmällä käyttöjännitteellä toimivia vähävirtaisempia LV- ja ULV-malleja. Näiden enimmäiskellotaajuus oli perusmallia pienempi, ja ne oli tarkoitettu erityisen pienikokoisiin kannettaviin tietokoneisiin.
Dothan
Seuraava versio oli koodinimeltään Dothan. Dothan oli valmistettu 0,09 µm:n valmistustekniikalla, ja siinä oli 2 MB L2-välimuistia.
Dothan toimi suurimmillaan 2,26 GHz:n kellotaajuudella.
Dothanin myötä Pentium M -suorittimissa siirryttiin kellotaajuuden mukaisesta nimeämiskäytännöstä mallinumeron mukaiseen nimeämiskäytäntöön. Kaikkien Pentium M -suorittimien ensimmäinen numero on 7, viimeinen numero ilmaisee väylätaajuuden, 0 = 4*133MHz = 533FSB väylä, 5 = 4*100MHz = 400FSB väylä. Keskimmäinen numero vaihtelee kellotaajuuden mukaan.
Dothan-pohjaiset Pentium M -suorittimet kuluttavat rasituksessa enimmillään 21 wattia sähköä, eli hiukan edeltäjäänsä vähemmän. Virrankulutus levossa oli kuitenkin hiukan kasvanut Baniaksesta, johtuen uuden valmistustekniikan aiheuttamasta suuremmasta vuotovirrasta.
Seuraajat
Seuraavan sukupolven malli, koodinimeltään Yonah, valmistettiin 0,065 µm:n valmistustekniikalla. Se oli kaksoisydinprosessori, eli sisälsi kaksi suoritinta samalla piirillä. Yonah oli ensimmäinen tuplaydin-pc-suoritin, jossa ytimillä oli yhteinen L2-välimuisti.
Yonahia ei kuitenkaan enää myyty Pentium M -nimellä, vaan nimellä Intel Core Duo, vaikka se pohjautuukin P6-arkkitehtuuriin.
Sekaannusta lisää se, että Intelin seuraavan kokonaan uuden suoritinarkkitehtuurin suorittimia myydään nimellä Intel Core 2 Duo, vaikka kyseessä on täysin uusiksi suunniteltu suoritin.
Ludovika Jakobsson
Ludovika Antje Margareta Jakobsson (o.s. Eilers, 25. heinäkuuta 1884 Potsdam, Saksa – 1. marraskuuta 1968 Helsinki) oli ensimmäinen suomalainen naisolympiavoittaja ja taitoluistelun kolminkertainen maailmanmestari. Yhdessä aviomiehensä Walter Jakobssonin kanssa hän voitti kultaa vuonna 1920 Antwerpenin kesäolympialaisissa järjestetyssä pariluistelussa. Kyseinen olympiavoitto oli itsenäisen Suomen ensimmäinen. Chamonix'n talvikisoissa vuonna 1924 pari voitti hopeaa. MM-kilpailuista pari voitti kolme kulta- ja neljä hopeamitalia.
SM-tasolla Jakobsson voitti naisten yksinluistelun SM-kultaa 1917 ja pariluistelussa vuonna 1921.
Fiona Apple
Fiona Apple McAfee-Maggart (s. 13. syyskuuta 1977, Manhattan, New York) on yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä. Hänen esikoisalbuminsa Tidal julkaistiin vuonna 1996 ja When the Pawn... vuonna 1999. Kolmannen albuminsa Extraordinary Machine Apple julkaisi vuonna 2005, neljännen The Idler Wheel... vuonna 2012 ja pitkän tauon jälkeen Fetch the Bolt Cutters -albumin vuonna 2020.
Apple palkittiin Grammy-palkinnolla vuonna 1998, kun hänen ”Criminal”-kappaleensa nimettiin parhaaksi naisartistin rock-esitykseksi. Voittonsa lisäksi Apple on ollut ehdolla seitsemän kertaa vuoteen 2020 mennessä.
Ura
Apple julkaisi debyyttialbuminsa Tidal vuonna 1996. Sitä myytiin Yhdysvalloissa lähes kolme miljoonaa kappaletta, eli kolminkertaisen platinalevyn verran. Applen toinen albumi When the Pawn... julkaistiin vuonna 1999. Applen kolmas albumi Extraordinary Machine valmistui 2003 ja julkaistiin 2005. Siltä levisi Internetiin useita kappaleita MP3-muodossa ennen virallista julkaisua. Kappaleiden levittyä P2P-verkkoihin fanit järjestivät Free Fiona -kampanjan Sony Music Entertainmentia vastaan, että se kiirehtisi albumin virallisessa julkaisussa. Extraordinary Machine nousi Yhdysvalloissa Applen tähän asti korkeimmalle saavuttamalle listasijalle 7. Se oli myös ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi parhaana pop-albumina.
Apple julkaisi viidennen studioalbuminsa Fetch the Bolt Cutters 17. huhtikuuta 2020 melkein kahdeksan vuoden tauon jälkeen. Albumi sai kriitikoilta erittäin hyvän vastaanoton: Metacritic-sivustolla albumin keskimääräinen arvosana oli julkaisupäivänä harvinaisesti täysi sata ja esimerkiksi Pitchfork antoi sille parhaan arvosanan ensimmäistä kertaa vuosikymmeneen. Albumia kehuivat myös muun muassa Rolling Stone, Time, The Guardian ja The Independent.
Ludovika Jakobsson
Jakobsson oli syntyjään saksalainen, mutta oli jo Suomen kansalainen voittaessaan olympiakultaa 1920.
Jakobssonit valittiin Suomen urheilun Hall of Fameen vuonna 2010 ja kansainväliseen taitoluistelun Hall of Fameen vuonna 2013.
HFA
Kannerin oireyhtymä eli varhaislapsuuden autismi jaetaan usein kahteen luokkaan henkilön kognitiivisen suoriutumisen perusteella. Jakoa syvästi ja lievästi autistisiin ei ole määritelty missään virallisesti, eikä sitä mainita tautiluokituksissa, mutta puhumattomista autisteista ja autisteista, joiden älykkyysosamäärä on alle 70, käytetään usein nimitystä LFA (Low Functioning Autism) eli syvä tai vaikea autismi. Muista Kannerin autisteista käytetään nimitystä HFA (High-functioning autism) eli lievä autismi, jota kutsutaan toisinaan myös hyvätasoiseksi autismiksi. .
Yhdysvalloissa lievää autismia saatetaan käyttää myös Aspergerin syndrooman (AS) synonyymina. Lievä autismi saattaakin olla joissain tapauksissa hyvin lähellä Aspergerin oireyhtymää. Lievästi autistisiksi kutsutut henkilöt eroavat Suomessa Asperger-diagnoosin saaneista vähintään siten, että heillä ilmeni jo ennen kolmen vuoden ikää poikkeavuutta leikeissä taikka kielellisessä tai sosiaalisessa kehityksessä
Kumilan pysäkki
Kumilan pysäkki oli rautatieseisake Pöytyän kunnan Kumilan kylässä. Liikennepaikka sijaitsi rataosalla nykyisten Kyrön ja Loimaan rautatieasemien välisellä osuudella, noin 50 kilometrin päässä Turun päärautatieasemalta.
Alun perin Kumilaan rakennettiin Knut Nylanderin suunnitelmien mukainen pieni, kaksihuoneinen pysäkkirakennus. Rakennus siirrettiin alkuperäiseltä paikaltaan vuonna 1934, ja se siirrettiin uudelleen vuonna 1980 Jokioisten Museorautatielle, jossa se on edelleen käytössä Jokioisten aseman asiakaspalvelu- ja liikenteenohjaustilana.
Pysäkkirakennuksen tilalle siirrettiin vuonna 1934 Hangon–Hyvinkään rautatieltä Thure Hellströmin suunnittelema vahtitupa. Rakennus purettiin 1999.
Piktit
Piktit taistelivat valtakuntaansa laajentaneita roomalaisia vastaan. He hävisivät useita taisteluita mutta onnistuivat estämään Skotlannin alistamisen roomalaisvaltaan, vaikka roomalaiset sitä yrittivätkin lakkaamatta. Piktit kääntyivät kristinuskoon roomalaisvallan jälkeen. Vuoden 900 jälkeen piktit sulautuivat lopullisesti eteläisempien skottien kulttuuriin.
Historia
Useat historioitsijat arvelevat nykyisin piktien olevan pohjoisen Skotlannin alkuperäisten asukkaiden jälkeläisiä. Heidän esi-isänsä tulivat Skandinaviasta Orkneysaarille ja levittäytyivät sieltä etelään. Vanhemman teorian mukaan piktit olisivat tulleet Skotlantiin vasta paljon myöhemmin, vain vähän ennen kuin roomalaiset kirjoittivat heistä ensimmäisen kerran.
Ensimmäisenä pikteistä kirjoitti roomalainen Tacitus, joka kirjoitti tosin vain kaledonialaisten heimosta. Roomalainen Eumenius käytti vuonna 297 pohjoisen Britannian heimoista ensimmäisenä nimitystä picti. Latinankielisen nimen picti, ’maalatut’, on katsottu tulleen siitä, että piktit värjäsivät ihoaan. Nykyisin kuitenkin arvellaan, että nimi tulee siitä, että piktit kutsuivat itseään nimellä pecht, ’esi-isät’. Nimityksellä pecht piktit tunnettiin Skotlannin kansantarinoissa vielä 1800-luvulla, ja sana oli käytössä pitkään myös alueen paikannimissä ja suullisessa perinteessä.
Roomalaisen Britannian kuvernööri Gnaeus Julius Agricola hyökkäsi vuonna 83 pohjoiseen Skotlantiin ja taisteli piktipäällikkö Calgacusta vastaan Mons Graupiuksella. Tacituksen mukaan Calgacuksella oli 30 000 miehen armeija ja Agricolalla 10 000 miestä. Agricola torjui piktien rynnäkön ja löi heidät, minkä jälkeen piktit vetäytyivät ja jatkoivat siitä eteenpäin sissisodalla välttäen taisteluita kentillä. Roomalaiset eivät koskaan pystyneet valloittamaan Skotlantia, koska siellä ei ollut kaupunkeja tai muita asutuskeskuksia valloitettavaksi tai viljelyksiä tuhottavaksi, kuten muualla Euroopassa. Piktit pystyivät myös siirtymään roomalaisten tieltä paikasta toiseen.
Keisari Hadrianus rakensi Hadrianuksen vallin vuonna 122 pohjoisen Britannian rannikolta rannikolle. Hadrianuksen valli ja myöhempi Antoninuksen valli eivät juurikaan pysäyttäneet piktien hyökkäilyjä, vaan ne toimivat Rooman valtakunnan näkyvänä rajana. Roomalaiset lähtivät Britanniasta vuonna 410, ja piktit jatkoivat elämistä Skotlannissa entiseen tapaansa.
thumb|Piktien kuningaskuntien arvioituja alueita Piktit alkoivat yhdistyä roomalaisajan lopulla ja muodostivat varhaisella keskiajalla vahvoja kuningaskuntia. Pikteillä on ilmeisesti ollut kaksi kuningaskuntaa, pohjoinen ja eteläinen, jotka yhdistyivät 500- tai 600-luvulla.
Piktit omaksuivat Northumbrialta keskitetyn hallinnollisen rakenteen. Piktit kävivät myös sotia Northumbrian kanssa. Vuonna 670 pohjoisten piktien kuningas Drest mac Donuel hävisi taistelussa northumbrialaisille, jotka nostivat piktien hallitsijaksi Brude mac Bilen. Brude kuitenkin torjui Northumbrian anglien valtapyrkimykset ja vakiinnutti piktien alueeksi nykyisen Skotlannin.
Constantin yhdisti piktit ja skotit vuonna 780. Viikinkien hyökkäykset toivat piktit ja skotit entistä lähemmin yhteen. Vuosina 875-876 viikingit hävittivät ja miehittivät Skotlantia. Æd oli piktien neljäs kuningas, joka hallitsi vuosina 876–878. Viimeinen piktihallitsija oli Giric, joka kuoli vuonna 899. Sen jälkeen pikteistä ei ole mainintoja historiassa, sillä he yhdistyivät skottien kanssa.
Yhteiskunta
thumb|Piktinainen. Käsin väritetty kaiverrus (1588). Piktit elivät tiiviissä yhteisöissä ja rakensivat talonsa puusta. He saattoivat rakentaa myös joitain Skotlannin megaliiteista.
Piktien yhteisöt muodostuivat saman klaanin perheistä. Klaaneja johti heimopäällikkö. Johtajuus ei periytynyt isältä pojalle vaan veljelle tai veljenpojalle. Klaanit tunnettiin latinankielisillä nimillä Caerini, Cornavii, Lugi, Smertae, Decantae, Carnonacae, Caledonii, Selgovae ja Votadini. Klaanit saattoivat sotia toisiaan vastaan, mutta ne yhdistyivät saman päällikön alle, kun niitä uhkasi yhteinen vihollinen.
Piktien elämä oli yleensä rauhallista. Heimon miehet olivat kaikki tarvittaessa sotureita, rauhan aikana maanviljelijöitä ja kalastajia. Naiset olivat tasa-arvoisia, ja myös he viljelivät maata ja kalastivat sekä hoitivat lapsia.
Pikteillä oli omat heimouskontonsa, joihin saattoi kuulua jumalatarten palvonta ja luontohartaus, johon liittyi pyhien paikkojen arvostaminen. Synnin käsitettä piktit eivät ilmeisesti tunteneet. Pyhä Ninian vei kristinuskoa piktien maille ensimmäisenä vuodesta 397 alkaen. Vuoteen 597 mennessä piktit oli suurimmaksi osaksi käännytetty kristinuskoon, vaikka vielä 600-luvun lopulla jotkut piktit vielä hyökkäilivätkin luostareiden kimppuun.
Pikteiltä muistokiviin ja merkkikiviin säilyneissä kaiverruksissa näkyy monia eläinaiheita, muun muassa käärmeitä, hirviä, kaloja ja eräässä kaiverruksissa julmannäköinen kirveellä varustautunut mies.
Suomen Geopoliittinen Seura
Suomen Geopoliittinen Seura on tieteellinen seura, joka ilmoituksensa mukaan pyrkii edistämään Suomea koskevaa geopoliittista tutkimusta, keskustelua ja tietämystä. Se on perustettu 2016.
Seuran puheenjohtaja on Pekka Visuri ja varapuheenjohtaja Heikki Talvitie. Muut hallituksen jäsenet ovat Anders Blom, Jaakko Blomberg, Timo Hellenberg, Ilkka Herlin, Jaakko Kalela, Maria Lähteenmäki, Henrik Meinander ja Risto Volanen. Yhdistyksen sihteeri on Alex Kransman.
Kritiikkiä
Toimittaja Laura Halminen kirjoittaa Helsingin Sanomissa: "Matti Vanhasen (kesk.) taustatiimissä vaikuttaa taantumukselliseksi väitetyn Suomen geopoliittisen seuran perustajajäseniä." Sitä on epäilty jopa Vladimir Putinin vaikutuskanavaksi.
Seuran puheenjohtaja Pekka Viusuri on kiistänyt, että Suomen geopoliittisella seuralla olisi mitään tekemistä Venäjän intressien edistämiseen eikä seuralla ole yhteyksiä vuonna 2012 perustettuun Suomen Arktiseen Seuraan, jota on myös pidetty Venäjän intressien edistäjänä.
Helsingin yliopiston historian professori Henrik Meinander ei ole taas vakuuttunut Geopoliittisen seuran toiminnasta ja katsoo, ettei seura täytä tieteellisen seuran kriteerejä, koska seuran hallituksessa ei ole geopolitiikkaan perehtyneitä tutkijoita, vaan Meinanderin näkökulmasta innokkaita harrastajia, joista pääosa on YYA-Suomen virkakoneiston tuotteita.
Abba P. Lerner
Abba Ptachya Lerner (28. lokakuuta 1903 – 27. lokakuuta 1982) oli yhdysvaltalainen keynesiläinen taloustieteilijä.
Vuonna 1937 Lerner muutti Yhdysvaltoihin, missä hän ystävystyi älyllisten vastustajiensa Milton Friedmanin ja Barry Goldwaterin kanssa.
Unihockey Igels Dresden
Unihockey Igels Dresden on vuonna 1996 perustettu saksalainen salibandyn erikoisseura Dresdenistä. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2013–2014 maan korkeimmalla sarjatasolla Unihockey-Bundesligassa.
Kalanruotokaavio
260px|thumb|Yksinkertainen kalanruotokaavio.
Kalanruotokaavio on laatujohtamisen ja prosessinkehittämisen työkalu, jota käytetään usein ryhmätyön apuvälineenä. Sitä kutsutaan usein myös Ishikawa-diagrammiksi japanilaisen keksijänsä professori Kaoru Ishikawan mukaan tai syy-seuraus-kaavioksi. Kalanruotokaavio on visuaalinen esitystapa ryhmitellyistä asioista, ja siinä jokainen ryhmä esitetään omalla ruodolla. Kalanruotokaaviota voidaan käyttää joko asioiden luokitteluun tai ongelmanratkaisuun (syy-seurauskaavio).
Asioiden luokittelu
Eri ryhmiin kuuluvia asioita jaotellaan seinälle/taululle piirrettyyn kalanruotoon, jossa on tyypillisesti alussa 6 "ruotoa". Ideoita voidaan siirrellä esimerkiksi värikkäiden liimautuvien muistilappusten avulla ryhmästä toiseen. Kun ryhmät alkavat olla selvillä, ruoto nimetään. Koska kalanruotokaavio soveltuu asioiden luokitteluun ryhmässä, se soveltuu hyvin aivoriihen jatkoanalyysiksi, tai vapaasti esitettyjen ajatusten luokitteluun. Luokittelun perusteella voidaan siirtyä kvantitatiivisempiin analyyseihin, esimerkiksi hajonta-analyyseihin tai paretodiagrammiin.
Ongelmanratkaisu
Kalanruotokaaviota käytetään usein ongelmanratkaisun apuna, havainnollistamaan asioiden syy-seuraussuhteita. Tällöin ruodon päässä on ongelma, ja ruodon haarat nimetään ongelmaan mahdollisesti johtavien asiaryhmien mukaan. Esimerkiksi haarat voidaan nimetä ihminen (henkilöstö), tekniikka (koneet ja välineet), ympäristö (toimintaympäristö), metodit, materiaalit ja mittarit. Näihin tyypillisiin ongelmia aiheuttaviin ryhmittymiin haetaan sitten aivoriihen omaisesti syitä. Haaroja voidaan myös lisätä tarpeen mukaan. Johtopäätösten tekoa vältetään, kunnes kaikki mahdolliset tekijät on huomioitu. Ongelman ratkaisun vaikeus saattaa alun perin johtua juuri siitä, että jokin tekijä tai alkusyy on jäänyt huomioimatta. Mahdollisten syiden tunnistamisen perusteella voidaan siirtyä kvantitatiivisempiin analyyseihin, esimerkiksi hajonta-analyyseihin tai paretodiagrammiin.
Aaro Vainio
Aaro Vainio (s. 2. lokakuuta 1993 Espoo) on suomalainen autourheilija, jonka toistaiseksi parhaat saavutukset ovat Kartingin Super KF:n Euroopan mestaruus ja MM-kilpailun kakkostila syksyllä 2009 Maranello Kart -tehdastallissa sekä Italian Super GT Cupin voitto 2017. Vainio on myös voittanut mm. KF3-luokassa EM- ja SM-kultaa. Kausina 2011–2013 Vainio kilpaili GP3-sarjassa. Vainio on kuulunut AKK-Motorsportin valmennusryhmään vuodesta 2007.
Eurocup Formula Renault
Vainio on karting-sarjoissa parhaiten menestynyt suomalainen, ja häntä pidetään yhtenä Suomen lupaavimmista nuorista rata-autoilijoista. Kaudella 2010 Vainio ajoi Formula Renault 2.0 Eurocupissa ranskalaisessa Tech 1 Racing -tallissa sijoittuen sarjan neljänneksi, ajettuaan kaksi kertaa kolmanneksi ja kolme kertaa toiseksi.
GP3-sarja
Vainio siirtyi kaudella 2011 GP3-sarjaan, jossa hän ajoi niin ikään Tech 1 Racingin autolla. Hän sijoittui kauden avauskisassa Turkin Istanbulissa 15:nneksi, lähdettyään matkaan joukon hänniltä ruudusta 30. Toisessa startissa hän joutui keskeyttämään avauskierroksen kolarointiin maanmiehensä Matias Laineen ja uusiseelantilaisen Dominic Storeyn kanssa. Vainion ja ylipäänsä suomalaisten ensimmäisen GP3-palkintosijan hän saavutti toukokuussa Barcelonan ensimmäisessä osakilpailussa sijoittumalla kolmanneksi. Toisessa startissa Vainion kisa meni pilalle varaslähdön takia. Valencian osakilpailuissa molemmat startit päättyivät Vainion osalta keskeytykseen. Saksan Nürburgringillä Vainio starttasi ensimmäiseen lähtöön viidennestä ruudusta ja ajoi kilpailussa seitsemänneksi. Toiseen lähtöön Vainio lähti käännetyn lähtöjärjestyksen mukaisesti eturivistä, mutta kolaroi kilpailussa toiseen kuljettajaan, sai rangaistuksen ja putosi lopulta 13:nneksi. Unkarin ensimmäisessä kilpailussa Vainio lähti ruudusta 4 ja sijoittui kilpailussa viidenneksi. Vainio keräsi 12 pistettä ja sijoittui sarjan 15:nneksi.
Kaudella 2012 Vainio jatkoi GP3-sarjassa, mutta siirtyi Lotus GP -talliin. ART:n nimellä tunnettu talli on voittanut valmistajien ja kuljettajien mestaruudet vuosina 2010 ja 2011. Sopimus julkistettiin virallisesti 20. tammikuuta. Vainio aloitti toisen GP3-kautensa ajaen aika-ajoissa kolmanteen lähtöruutuun. Lähdössä Vainio putosi viidenneksi, mutta hänet ohittaneet kuljettajat saivat rangaistuksen, joten Vainio nousi takaisin kolmanneksi ja piti sijoituksensa maaliin asti. Toisessa kisalähdössä Vainio sijoittui neljänneksi. Monacossa Vainio otti GP3-uransa ensimmäisen paalupaikan sekä osakilpailuvoiton. Unkarissa Vainio lähti toiseen kertaan paalupaikalta, mutta menetti heti startissa kärkipaikkansa ja oli maalissa lopulta viides.
Kaudella 2012 ennen Italian kilpailua Vainio oli kiinni sarjan mestaruudessa, mutta mestaruustoiveet karisivat Monzan kisassa tulleeseen aikasakkoon liian kovasta nopeudesta keltaisten lippujen alueella. Kauden jälkeen manageri Todt kertoi kauden päätöspalaverissa yhteistyön Vainion kanssa olevan ohi.
Vainio keräsi GP3-kaudella 2012 yhteensä neljä palkintokorokesijoitusta, yhden voiton ja kaksi paalupaikkaa. Vainio sijoittui loppupisteissä neljänneksi.
Vainio jatkoi jälleen GP3:ssa kaudella 2013, siirtyen uuden suomalaisen Koiranen GP -tallin kuljettajaksi. Vainio sijoittui kauden avauskilpailussa heti viidenneksi. Toiseen kilpailuun Vainio otti loistavan lähdön neljännestä ruudusta ja nousi kilpailun kärkeen. Hän piti kärkipaikkansa maaliin asti ja ajoi voittoon. Unkarissa Vainio toisti viimevuotisen temppunsa ja ajoi paalupaikalle viikonlopun ensimmäiseen kilpailulähtöön. Hän piti kärkipaikkansa lähdöstä maaliin asti ja ajoi kauden toiseen GP3-voittoonsa. Loppukausi oli Vainiolle vaikea ja hän ei voittonsa jälkeen päässyt kertaakaan pistesijoille. Kaksi viikkoa ennen kauden päätösviikonloppua Vainio ajautui budjettiongelmiin ja viimeinen kisa Abu Dhabissa jäi kokonaan ajamatta rahoituksen tyrehdyttyä. Vainio korvattiin vuoden 2010 Formula 2 -mestarilla Dean Stonemanilla. Vainio ehti saavuttaa GP3-kauden aikana kaksi voittoa, yhden kakkossijan ja yhteensä 75 pistettä.
GP3-kauden 2013 jälkeen Vainio sai yhteydenottoja useilta Formula Renault 3.5 -talleilta, mutta kaikissa tapauksissa täyden kauden tallipaikan hinta olisi ollut noin 800 000 euroa. Tällaisen budjetin kasaamiseen ei Vainiolla ollut mitään mahdollisuuksia.
Muut sarjat
Vainio ajoi parinsa Tuomas Tujulan kanssa Italian Super GT -sarjaa Lamborghinilla ja voitti sarjan mestaruuden vuonna 2017. Vuonna 2018 Vainio ajoi Saksassa GT3-luokan ADAC GT Masters -kisoja Team Rosbergin Lamborghini Huracan -autolla.
Kommentaattorina
Vainio lopetti kilpailemisen kolmeksi vuodeksi ja toimi kommentaattorina Formula 2 ja GP3-kilpailuissa MTV Maxilla. F1-kaudella 2016 hän toimi kommentaattorina Euroopan ja Saksan GP:ssä ja jatkoi pestissään satunnaisesti kaudesta 2017 eteenpäin.
Fran Drescher
Francine "Fran" Joy Drescher (s. 30. syyskuuta 1957 New York City, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, komedienne, tuottaja, käsikirjoittaja ja aktivisti. Hän on lisäksi toiminut ohjaajana ja kirjailijana. Drescher tunnetaan parhaiten roolistaan Fran Finena menestyneessä tilannekomediasarjassa Nanny (1993–1999). Fran teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1977 John Travoltan tähdittämässä elokuvassa Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa. Fran on tunnettu myös nasaaliäänestään. Frendit-sarjan hahmo Janice on eräänlainen parodia Drescheristä.
1980-luvulla Drescher sai tunnustusta komedianäyttelijänä elokuvista Hollywoodin svengijengi (1980), Tohtori Detroit (1983) ja Kaapelit irti! (1989). Samalla hän loi televisiouraa monissa sarjoissa vierailevissa rooleissa. Vuonna 1993 Drescher saavutti laajaa mainetta pääroolistaan Fran Finena omassa sitcomissaan Nanny, josta Drescher oli kahdesti Emmy- ja Golden Globe -ehdokkaana parhaasta naispääosasta. Lisäksi hän on saanut tunnustusta roolisuorituksistaan elokuvista Jack (1996) ja Tyttö ja tyranni (1997). Drescherillä on ollut Nannyn jälkeen kaksi omaa tilannekomediasarjaa, Mutsin kyydissä (2005–2007) ja Happily Divorced (2011–2013).
Varhainen elämä
Francine Joy Drescher syntyi Queensin Kew Gardensissa, New Yorkissa 30. syyskuuta vuonna 1957. Hänen vanhempansa ovat hääkonsultti Sylvia (s. 1934) ja järjestelmäanalyytikko Morton "Morty" Drescher (s. 1929). Franilla on häntä vanhempi Nadine-sisar. Drescherin aškenasijuutalaissuku on keskieurooppalaista alkuperää.
Vuonna 1973 Drescher tuli toiseksi "Miss New York Teenager" -kilpailussa, jonka hän paljasti ensimmäisessä omaelämäkerrassaan Enter Whining vuonna 1996. Fran kävi Hillcrest High Schoolia Queensin Jamaicassa, missä hän tapasi tulevan aviomiehensä Peter Marc Jacobsonin. Drescher valmistui Hillcrest High Schoolista vuonna 1975. Hillcrestissä yksi Franin luokkatovereista oli koomikko Ray Romano. Drescher ja Jacobson menivät vihille 4. marraskuuta vuonna 1978 heidän ollessaan 21-vuotiaita. High schoolin jälkeen Fran kävi Queens Collegea Flushingissa.
Uran alku
thumb|left|210px|Fran Drescher toukokuussa vuonna 2007. Drescher teki elokuvadebyyttinsä menestyneessä musiikki-/draamaelokuvassa Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa, joka sai ensi-iltansa vuonna 1977. Drescher teki elokuvassa pienen, mutta näyttävän roolin Connie-nimisenä tanssijana. Vuotta myöhemmin Drescher alkoi saada enemmän huomiota elokuvista American Hot Wax – kuumaa vahaa (1978) ja Pelon kesä (1978). Drescher teki myös dramaattisen roolin Miloš Formanin draamaelokuvassa Ragtime – toivon ja vihan aika (1981).
1980-luvulla Drescher sai menestystä luonnenäyttelijänä elokuvissa Hollywoodin svengijengi (1980), Tohtori Detroit (1983), Ensimmäinen leffa (1989), Kaapelit irti! (1989) ja Cadillac Man (1990). Drescherin tunnetuimpiin elokuvarooleihin lukeutuu myös Hei me rokataan! (1984), jossa hän näyttelee tiedottaja Bobbi Fleckmania. Vuodesta 1982 Drescher alkoi esiintyä myös televisiossa vierailevissa rooleissa. Hän on tehnyt vierailurooleja muun muassa sarjoihin Who's the Boss? (1985), Harryn lakitupa (1986) ja Alf (1990).
Nanny ja myöhemmät elokuvaroolit
Drescher ja Jacobson loivat oman televisiosarjansa Nannyn vuonna 1993, jota esitettiin CBS:llä vuodesta 1993 vuoteen 1999 asti. Nannyn ansiosta Drescheristä tuli maailmanlaajuisesti suuri tähti. Nanny on genreltään tilannekomedia, jossa Drescher näyttelee viehättävää ja pirteää Fran Fine -nimistä naista. Fran Finesta tulee ohimennen Margaret "Maggie" (Nicholle Tom), Brighton "B" (Benjamin Salisbury) ja Grace "Gracie" (Madeline Zima) Sheffieldin lastenhoitaja. Nokkeluutensa ja viehättävyytensä ansiosta Fran pääsee lasten leskeksi jääneen kalkkeutuneen ja asiallisen isän Maxwell Sheffieldin (Charles Shaughnessy) suosioon. Maxwell Sheffield on englantilainen herrasmies, joka työskentelee Broadwaylla tuottajana. Muissa rooleissa on muun muassa Daniel Davis, Lauren Lane, Renée Taylor, Ann Morgan Guilbert ja Rachel Chagall. Nannya tehtiin kuusi tuotantokautta ja jaksoja kertyi 147. Drescher toimi Nannyn tuottajana ja käsikirjoittajana. Hän myös ohjasi sarjan kolme jaksoa. Drescher sai Fran Finen roolista kaksi Emmy-ehdokkuutta parhaasta naispääosasta, ja kaksi Golden Globe -ehdokkuutta parhaasta naispääosasta vuosina 1996–1997. Fran Fine toi hänelle myös American Comedy Award- ja Satellite Award-ehdokkuudet (1996 ja 1997).
Aikakauslehti People valitsi Drescherin yhdeksi maailman kauneimmaksi naiseksi vuonna 1996.
Drescherin myöhempiin elokuvarooleihin lukeutuvat Francis Ford Coppolan ohjaama Jack (1996), Tyttö ja tyranni (1997), Ihmeentekijä (2000) ja Hotel Transylvania (2012). Drescher on myös lainannut ääntään Pearlille animaatioelokuvassa Huisi hai (2006).
Paluu televisioon
thumb|right|210px|Fran Drescher vuoden 2011 [[Cannesin elokuvajuhlat|Cannesin elokuvajuhlilla.]] Nannyn jälkeen Drescher teki paluun televisioon pää- ja sivuosissa. Vuonna 2003 Drescher esiintyi lyhytikäiseksi jääneen tilannekomedian Good Morning, Miamin jaksoissa Roberta Diazina. Vuonna 2004 Drescher esiintyi tv-spesiaalissa The Nanny Reunion: A Nosh to Remember, jossa esiintyivät Drescherin kollegat Nannystä.
Vuonna 2005 Drescher teki "comebackin" televisioon uuden tilannekomediansa Mutsin kyydissä kanssa. Sarjassa Drescher näytteli Fran Reevesiä, kahden lapsen keski-ikäistä äitiä, joka elää Riley Martinin (Ryan McPartlin) kanssa. Ryan on Frania puolet nuorempi eikä Ryan ole paljoa Franin poikaa vanhempi. Entinen Nanny-kollega Charles Shaughnessy näytteli Franin hurmaavaa entistä aviomiestä, Tediä. Mutsin kyydissä lopetettiin 17. toukokuuta 2006 kahden tuotantokauden jälkeen.
Vuonna 2006 Drescher teki vierailevan roolin Kova laki: Rikollinen mieli -sarjan jaksoon "The War at Home". Jakso esitettiin Yhdysvaltain televisiossa 14. marraskuuta. Samana vuonna Drescher lainasi ääntään naispuoliselle golemille Simpsonien jaksoon "Kauhujen talo, osa 17". Drescher vieraili vuonna 2008 Entouragen jaksossa "The All Out Fall Out", jossa hänen roolinsa oli rouva Levine.
Vuonna 2008 Drescher ilmoitti, että hänellä oli kehitteillä uusi sitcom nimeltään The New Thirty, jossa myös Rosie O'Donnell tulisi näyttelemään. Sarja olisi kertonut kahdesta vanhahkosta lukioystävyksestä selviytymässä keski-iän kriiseistä. Sitcom jäi kuitenkin toteutumatta. Vuonna 2010 Drescher palasi uudestaan television pariin oman päiväsaikaan esitettävän The Fran Drescher Tawk Show -nimisen talk show'n kanssa. Vaikka ohjelma debytoi vahvasti, se lopetettiin sen kolmen viikon koeajan jälkeen ohjelman saatua kohtalaista menestystä. Seuraavana vuonna Drescherin ja Peter Marc Jacobsonin luoma sitcom Happily Divorced debytoi TV Landin televisiokanavalla 15. kesäkuuta vuonna 2011. Happily Divorced -sarjassa Drescher näyttelee losangelesilaista floristi Fran Lovettia, jonka Peter-niminen aviomies tulee ulos kaapista 18 aviovuoden jälkeen. Drescher myös tuotti ja käsikirjoitti Happily Divorcedin jaksoja. Happily Divorced lopetettiin elokuussa 2013 34:n jakson jälkeen.
Drescher debytoi Broadwaylla 4. helmikuuta vuonna 2014 musikaalissa Cinderella äitipuoli Madamen roolissa.
Yksityiselämä
Drescher ja Jacobson erosivat vuonna 1996, ja heidän avioeronsa myönnettiin vuonna 1999. Heillä ei ollut lapsia. Drescher on työskennellyt HLBT-oikeuksien aktivistina Jacobsonin tullessa ulos kaapista. Drescher on kertonut avioeron ensisijaiseksi syyksi hänen tarvettaan muuttaa suuntaa elämässään. Avioeron jälkeen Drescher tapaili 16 vuotta häntä nuorempaa miestä. Drescher kertoi, että parisuhde auttoi häntä voittamaan syöpä, ja Drescher käytti tätä suhdetta inspiraationa sitcomin Mutsin kyydissä luomiseen. Drescher ja Jacobson ovat pysyneet ystävinä ja liikekumppaneina avioeron jälkeen.
Vuoden 1985 ryöstö ja raiskaus
Tammikuussa vuonna 1985 kaksi aseistautunutta ryöstäjää murtautui Drescherin ja Jacobsonin Los Angelesissa sijainneeseen asuntoon. Toinen heistä penkoi heidän kotinsa ja toinen raiskasi Drescherin ja hänen ystävänsä aseella uhaten. Jacobsonin kimppuun oli hyökätty ja hänet sidottiin. Jacobson pakotettiin todistamaan koko tapahtunut. Drescheriltä kesti monta vuotta toipua tapahtuneesta; häneltä meni vielä kauemmin myöntää tapahtunut lehdistölle. Hän kertoi Larry Kingin haastattelussa, että vaikka kokemus oli traumaattinen, hän kuitenkin löysi tapoja muuttaa sitä jollakin tavalla positiiviseksi. Kirjassaan Cancer Schmancer (2002) näyttelijätär kirjoitti: "Koko elämäni on vaihdellut negatiivisen ja positiivisen välillä." Drescherin raiskaaja, joka oli ehdonalaisessa vapaudessa rikoksen aikaan, palautettiin vankilaan ja hänet tuomittiin kahteen elinkautiseen.
Syöpätaistelu
thumb|left|210px|Drescher Dancer Against Cancerin lehdistötilaisuudessa vuonna 2010. Kahden vuoden oireilun ja väärien diagnoosien jälkeen Drescher otettiin Los Angelesin Cedars Sinai Hospitaliin 21. kesäkuuta vuonna 2000 tohtorien diagnosoitua häneltä kohtusyövän. Drescherille tehtiin välittömästi sairauden hoitamisen kannalta radikaalinen kohdunpoisto. Drescher sai terveen paperit eikä leikkauksen jälkeistä hoitoa tilattu.
Drescher kirjoitti kokemuksistaan toisessa kirjassaan Cancer Schmancer, joka julkaistiin vuonna 2002. Hänen kirjansa tarkoituksena on nostaa tietoisuutta miehille ja naisille syövän varhaisvaroitusmerkeistä.
Cancer Schmancer Movement
Drescher perusti kansainvälisen Cancer Schmancer Movementin 21. kesäkuuta vuonna 2007 oltuaan seitsemän vuotta terveenä. Tämä yleishyödyllinen järjestö on omistautunut asialle, jossa kaikkien naisten syövät tulisi diagnosoida syövän ensimmäisen vaiheen aikana, jolloin syöpä on kaikista vaiheista parannettavissa. Drescher juhli kymmenettä vuotta terveenä 21. kesäkuuta vuonna 2010.
Drescherin tavoitteena on elää niin kauan, että naisten kuolleisuusluvut putoavat naisten terveydenhuollon parannuttua ja syövän varhaisen havaitsemisen kasvettua.
Suorapuheisena terveydenhuollon puolestapuhujana Drescher sai Washingtonissa yksimielisen hyväksynnän H.R. 1245:lle, joka tunnetaan myös nimellä Johannan laki. Drescher on hyväksytty Congressional Recordiin.
Poliittinen toiminta
thumb|right|210px|[[Life Ball 2009; Bill Clinton, Fran Drescher ja Elke Winkens.]] thumb|left|210px|Drescher ja [[Goli Ameri.]] Goli Ameri nimitti demokraattisen Drescherin Yhdysvaltain diplomaatiksi 8. syyskuuta vuonna 2008. Drescherin virallinen arvonimi on Public Diplomacy Envoy for Women's Health Issues. Matkustellen ympäri maailmaa Drescher tukee Yhdysvaltain julkisen diplomatian pyrkimyksiä, johon kuuluvat työskentely terveysjärjestöjen kanssa, lisätä tietoisuutta naisten terveysongelmiin liittyvissä kysymyksissä, syövän tietoisuuteen ja havaitsemiseen, ja potilaiden valtuuttamiseen ja asianajoon. Drescherin ensimmäinen matka oli syyskuun lopussa, ja matkan pysähdyspaikkoina olivat Romania, Unkari, Kosovo ja Puola.
Palkinnot
Drescher on palkittu John Wayne Instituten Woman of Achievement Awardilla, Gilda Awardilla, City of Hope Woman of the Year Awardilla, Hebrew University Humanitarian Awardilla ja Albert Einstein College of Medicine’s Spirit of Achievement Awardilla.
Viimeksi Drescheriä kunnioitettiin City of Hope Spirit of Life Awardilla, jonka hänelle myönsi senaattori Hillary Clinton.
Drescher oli kunniavieraana Dancer Against Cancer -hyväntekeväisyystapahtumassa, joka pidettiin Hofburgin palatsissa Itävallan Wienissä 10. huhtikuuta 2010. Dancer Against Cancerissa Drescherille myönnettiin ensimmäinen My Aid Award hänen saavutuksistaan syövän ennaltaehkäisemisen ja kuntoutuksen tukijana.
Vaasan valtaus
Vaasan valtaus oli 28. tammikuuta 1918 tapahtunut Suomen sisällissodan sotilasoperaatio, jossa valkoiset valtasivat Vaasassa toimineet venäläiset varuskunnat ja ottivat kaupungin hallintaansa. Kyseessä oli osa kenraali C. G. E. Mannerheimin määräämää Pohjanmaan venäläisvaruskuntien aseistariisuntaa, jota valkoisten historiankirjoituksessa on pidetty myös niin sanotun vapaussodan alkuna.
Eversti Martin Wetzerin johtamat suojeluskuntalaiset saivat Vaasassa sijainneet kuusi venäläista kasarmia haltuunsa lähes kokonaan ilman vastarintaa. Huonosti motivoituneilla venäläisillä ei ollut juurikaan kiinnostusta puolustautumiseen, vaan he odottivat ainoastaan kevään aikana luvassa ollutta kotiuttamista. Lisäksi suurin osa venäläisistä upseereista oli valkoisten puolella, koska he eivät kannattaneet Venäjällä valtaan noussutta bolševikkihallitusta, eivätkä he siksi ryhtyneet johtamaan joukkojensa puolustusta. Vaasan sijoitetuista venäläisistä ainoastaan vallankumoukselliset merisotilaat tekivät jonkin verran vastarintaa, ja koko aamuyöllä alkanut operaatio päättyi viimeistenkin venäläisten antautumiseen seuraavan iltapäivän aikana.
Venäläiset joukot Vaasassa
thumb|Vaasan valtausta johtanut eversti Martin Wetzer Ensimmäisen maailmansodan aikana Pohjanlahden rannikolle sijoitettiin Saksan maihinnousun varalta runsaasti venäläisiä joukkoja, joiden keskuspaikkoina toimivat Vaasa ja Oulu. Syyskuun 1917 jälkeen niiden lukumäärä laski niin, että tammikuun lopussa syksyn 21 000 miehestä oli jäljellä enää noin 7 500. Vaasassa oli tuolloin 1 500–2 000 sotilasta, joista kuitenkin vain parisataa oli taistelukuntoisia. Suurimman osan varuskunnasta muodostivat ukrainalaiset jalkaväkisotilaat, joilla oli Venäjällä myös omia itsenäistymispyrkimyksiä, eivätkä he siksi olleet innokkaita taistelemaan maan etujen puolesta. Loput kannattivat bolševikkeja tai odottivat ainoastaan kevään aikana luvassa olevaa kotiuttamista. Jalkaväen yksiköiden lisäksi kaupunkiin oli sijoitettu rannikkotykistöä, Itämeren laivaston merisotilaita sekä erilaisia tiedustelu-, viesti- ja vakoiluosastoja. Sotilaita oli kuudella eri kasarmilla, jotka keskustan lisäksi sijaitsivat Palosaaressa ja Vaskiluodossa. Varuskunnan pääjoukko oli majoitettu Aleksanterintorin laidalle vanhaan kasarmiin, jonka lisäksi merisotilaita oli Rantakadun kasarmilla sekä Raastuvankadun kansakoululla.
Vapaussotakirjallisuus on väittänyt venäläissotilaiden syyllistyneen Vaasassakin laajasti erilaisiin väkivaltaisuuksiin ja ryöstöihin, mutta todellisuudessa kyse oli vain joidenkin yksittäisen sotilaiden toimista. Muutoinkin varuskunta pysyi levottoman syksyn 1917 aikana puolueettomana ja keskittyi vain sille määrättyihin sotilaallisiin tehtäviin. Vaasassa toimi sotilaiden valitsema varuskuntakomitea, joka marraskuun yleislakon aikana teki yhteistyötä työväenjärjestöjen ja sosiaalidemokraattisen kunnallisjärjestön kanssa, mutta työläisten johtaman miliisin ja suojeluskuntien välisissä yhteenotoissa se kuitenkin pysyi puolueettomana. Vielä 17. tammikuuta pidetyssä kokouksessa varuskuntakomitea totesi, ettei se aio puuttua eri osapuolten välisiin erimielisyyksiin. Vuoden 1917 lopusta lähtien oli esiintynyt joitakin aseellisia yhteenottoja, mutta nekin johtuivat lähinnä suojeluskuntalaisten provosoinneista, joita Vaasassa toiminut suojeluskuntapiirin johto pyrki hillitsemään.
Venäläinen upseeristo puolestaan ei tunnustanut lokakuun vallankumouksen myötä valtaan noussutta bolševikkihallitusta, vaan teki yhteistyötä suojeluskuntia johtaneen eversti Paul von Gerichin kanssa. Venäläisten päällikkönä toiminut vara-amiraali Nikolai Podgurski tiedotti valkoisia yksiköidensä tilasta, ja myös suurimmaksi osaksi upseerien perheenjäsenistä koostunut Vaasan venäläinen siviiliväestö tuki suojeluskuntalaisia avustamalla hyökkäysvalmisteluissa. Eversti von Gerichin mukaan venäläisten hoitama kaupungin puhelinlaitos oli jo joulukuun lopussa suojeluskuntalaisten halussa, ja salakuuntelun avulla he pysytyivät seuraamaan vallankumouksellisten sotilaiden toimia. On pidetty mahdollisena, että Vaasassa olleet venäläiset komentajat olisivat tehneet suomalaisten valkoisten kanssa salaisen sopimuksen antautumisesta aseistariisunnan yhteydessä, mutta tätä ei ole voitu osoittaa.
Suojeluskuntien toiminta
Kun Pohjanmaan suojeluskuntalaiset olivat syksyn 1917 aikana saaneet salakuljetettuja aseita Saksasta, alettiin usealla paikkakunnalla kokoamaan suojeluskuntaosastoja. Jäsenten määrä kasvoi pelkästään Etelä-Pohjanmaalla 11 500 mieheen, joten sisällissodan käynnistyessä suojeluskuntalaisilla oli jo miesylivoima venäläisiin nähden. Aseiden avulla suojeluskuntalaiset pystyivät myös ensimmäistä kertaa haastamaan venäläisiä, ja joulukuun aikana Vaasan seudulla tapahtuikin useita välikohtauksia. Osa venäläisistä upseereista kuitenkin toimi yhteistyössä suojeluskuntajohdon kanssa. Syksyllä 1917 Vaasan venäläisen sotaväen päällystö hyväksyi suojeluskuntien järjestäytymisen, ja myös harjoitukset tapahtuivat venäläisten suostumuksella, koska upseeristo piti niitä ensisijaisesti vallankumouksellisten sosialistien vastavoimana. Vaasan ympäristökunnissa venäläiset upseerit jopa kouluttivat suojeluskuntalaisia.
Kun senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvud nimitti kenraali C. G. E. Mannerheimin sotilaskomitean puheenjohtajaksi 15. tammikuuta, määräsi hän samalla Mannerheimin perustamaan kaksi puolisotilaallista yksikköä suojeluskuntien vahvimmalla tukialueella Etelä-Pohjanmaalla. Seutu oli joulukuussa valikoitunut valkoisten toiminnan keskukseksi hyvien kulkuyhteyksien sekä alueen heikon työväenliikkeen vuoksi. Valkoisen armeijan ylipäälliköksi nimitetty Mannerheimin saapui Vaasaan 19. tammikuuta ja perusti esikuntansa Vaasan läänin maaherran Teodor Heikelin asuntoon. Mannerheimin alkuperäisenä tarkoituksena oli evakuoida venäläiset joukot rauhanomaisesti, mutta 25. tammikuuta hän muutti suunnitelmaansa kuultuaan Karjalassa puhjenneista suojeluskuntien ja punakaartien välisistä yhteenotoista. Mannerheim päätti nyt luoda Etelä-Pohjanmaalle valkoisen armeijan tukialueen riisumalla venäläiset varuskunnat aseista. Hyökkäyksen ajankohdaksi hän määräsi 27.–28. tammikuuta. Mannerheim antoi Vaasan valtauksen esikuntapäällikkönsä, eversti Martin Wetzerin hoidettavaksi, ja siirsi turvallisuussyistä viime hetkellä oman esikuntansa Ylihärmään, mistä käsin hän johti koko Pohjanmaan operaatiota. Venäläiset upseerit olivat tietoisia tulevasta hyökkäyksestä, sillä Wetzer oli jo ennen valtauksen käynnistymistä neuvotellut venäläisen everstin kanssa Mannerheimin aikeista. Vaasassa oli jo syksystä lähtien toiminut myös työväen järjestyskaarti, mutta se ei vallankumouksen käynnistyessä uudelleenorganisoitunut punakaartiksi, ja näin kaupungissa vältyttiin valkoisten ja punaisten välisiltä yhteenotoilta.
Wetzerin käyttöön osoitettiin Vaasan, Mustasaaren, Koivulahden, Maksamaan, Vöyrin, Oravaisten ja Laihian suojeluskunnat, joita oli yhteensä 26. Ne käsittivät noin 1 680 miestä, joilla oli käytössään seitsemän konekivääriä.
Kasarmien valtaus
Hyökkäys alkoi Laihiaa lukuun ottamatta kaikkialla Pohjanmaalla 28. tammikuuta kello 3 aamuyöllä. Laihialla sijaitseva Hulmin varuskunta oli tarkoitus vallata jo edellisenä iltana, jotta sieltä saatuja aseita voitaisiin käyttää Vaasan valtauksessa. Hulmiin tehty hyökkäys kuitenkin onnistui vasta toisella yritämällä, eivätkä siihen osallistuneet joukot ehtineet Vaasaan. Vaasan varuskunnan venäläisen päällystön on kerrottu olleen aseistariisunnan alkaessa juhlimassa hotelli Ernstissä, eivätkä he osallistuneet kasarmien puolustamiseen.
Eversti Wetzer jakoi miehensä viiteen kolonnaan. Everstiluutnantti Waldemar Appelgrenin komentama Sepänkylän kolonna (700 miestä) saapuisi kaupunkiin idästä ja luutnantti Gustaf Schaumanin komentama Vanhan Vaasan kolonna (450 miestä) kaakosta, ja ne piirittäisivät keskustan kasarmialueen kahdelta suunnalta. Luutnantti Emil Bruunin komentama Gerbyn kolonna (180 miestä) saapuisi pohjoisesta valtaamaan Palosaaren kasarmit ja jääkärivänrikki Oskar Peltokankaan komentama Sundomin kolonna (150 miestä) tulisi etelästä merenjään yli valtaamaan Vaskiluodon tykistökasarmit. Luutnantti Wolter Asplundin komentama Vaasan suojeluskunta miehittäisi radioaseman, puhelinkeskuksen ja varikon sekä katkaisisi viestiyhteydet ulos kaupungista. Sepänkylän kolonnasta siirrettäisiin täydennysmiehiä Gerbyn kolonnan avuksi.
Vaskiluodon tykistökasarmit
Vaskiluodossa sijainneita tykistökasarmeja piiritti yhteensä 300–400 miestä. Suojeluskuntalaiset olivat edellisenä päivänä tehneet alueella tiedusteluja venäläisen vartiomiehen mitenkään sitä estämättä. Seuraavana yönä tehty hyökkäys jäätyneen merenlahden yli onnistui helposti, koska venäläisillä ei ollut minkäänlaista vartiointia. Puolustuksellisesti edullisen sijainnin johdosta hyökkääjät olisi ollut helppo pysäyttää esimerkiksi konekivääritulella. Ensimmäiseen kasarmiin eli Ekmanin huvilalle majoittuneet sotilaat antautuivat ilman vastarintaa kun valtausta johtanut Peltokangas ampui ulkona yhden varoituslaukauksen. Toisenkaan kasarmin miehistö ei halunnut taistella, mutta he eivät kuitenkaan olleet valmiita luovuttamaan aseitaan, minkä vuoksi komppanianpäällikkö Ernst August Mitts meni venäjänkielentaitoisen juristin Erik Dahlströmin kanssa neuvottelemaan sisälle rakennukseen. Mitts käski miehiään avaamaan tulen, mikäli hän antaa merkin pistoolinlaukauksella. Pian paikalle ratsasti Peltokangas, jonka pistooli laukesi ilmeisesti vahingossa hänen juostessaan sisälle rakennukseen. Suojeluskuntalaiset luulivat tämän olevan sovittu merkki, ja aloittivat tulituksen, vaikka neuvottelijat olivat vielä sisällä. Lopulta myös toisen kasarmin sotilaat antautuivat ilman vastarintaa, mutta eivät ymmärtäneet, miksi suojeluskuntalaiset aloittivat uhreja vaatineen tulituksen.
Rantakadun kasarmi
Keskustassa sijainneen Rantakatu 16:n kasarmin valtauksen alkaessa erään suojeluskuntalaisen pistooli laukesi vahingossa, minkä jälkeen päällikkönä toiminut jääkäri Max Jurvelius antoi määräyksen tulittaa esikunnan ja matruusien majoitustiloja. Unessa yllätetyt merisotilaat lähettivät lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen kaksi kivääreillä aseistettua neuvottelijaa. Arkkitehti J. E. Bruun yritti ottaa toiselta matruusilta kiväärin pois, jolloin tämä ampui Bruunia kohti ja haavoitti häntä käteen. Tämän jälkeen molemmat neuvottelijat ammuttiin ja loput venäläiset antautuivat ehdoitta.
Aleksanterintori
Aleksanterintorin laidalla piiritettiin samaan aikaan varuskunnan 500–600 miehen vahvuista jalka- ja ratsuväestä koostunutta pääjoukkoa. Kasarmialue oli saarrettu jo aamuyöllä, mutta everstiluutnantti Appelgren päätti suuria tappioita peläten olla hyökkäämättä. Paikalle saapuneen eversti Wetzerin mukaan vastarintaa ei kuitenkaan ollut odotettavissa, koska hän tiesi upseereiden todennäköisesti poistuneen kasarmeilta. Vallankumouksellisista merisotilaista poiketen jalkaväen sotilaat eivät pyrkineetkään puolustautumaan, vaan lähettivät kello 8 aikaan neuvottelijoita suojeluskunnan esikuntaan Koulukatu 25:een. Sodan jälkeen julkaistun Vaasan suojeluskuntapiirin Vasabygdens insats i frihetskriget -nimisen teoksen mukaan Wetzer katkaisi neuvottelut ollessaan tyytymätön venäläisten asenteeseen ja antoi uhkavaatimuksen, jossa heitä kehotettiin antautumaan kello 14 mennessä. Vaatimusta tehostettiin tuomalla kasarmin edustalle Vaskiluodosta kaksi tykkiä. Ne olivat kuitenkin vaarattomia, sillä tykeissä ei ollut lukkoja, eikä valkoisilla myöskään ollut niihin ammuksia.
Päivän aikana venäläisten asema huononi entisestään, kun piiritykseen saapui lisää suojeluskuntalaisia. Kello 13 alkoivat uudet neuvottelut, joihin venäläisiltä osallistui kuusi valtuutettua. Merisotilaiden kaksi edustajaa olivat rivimiehiä, mutta jalkaväen joukko-osastot lähettivät upseereita. Kaupungintalolla käydyt neuvottelut päättyivät kello 14.30, jolloin kaikki venäläisten valtuutetut allekirjoittivat sihteerinä toimineen Einar Hagmanin laatiman antautumissopimuksen. Sen mukaan koko Vaasan venäläinen varuskunta antautuu ja luovuttaa aseensa sekä ampumatarvikkeensa suojeluskunnalle. Miehistö internoitiin kasarmeille, mutta upseerit saivat asua yksityiskodeissaan sekä pitää revolverinsa ja miekkansa. Heillä oli myös oikeus liikkua vapaasti kaupungilla. Lisäksi antautumisesta oli tiedotettava kaikille Vaasan ja Seinäjoen pohjoispuolella oleville joukko-osastoille.
Kasarmien lisäksi suojeluskuntalaiset ottivat haltuunsa kaupungin puhelin- ja sähkökeskukset, joiden vartiomiehet ammuttiin valtausten yhteydessä. Palosaaren ja Hietalahden radioasemilla ei kohdattu lainkaan vastarintaa. Lyhyen ammuskelun jälkeen vallattiin myös Hietasaarenkadun tullikamari, jossa oli ollut pieni yksittäinen venäläisosasto.
Tappiot
Suojeluskuntalaisia kaatui Vaasassa vain kaksi. Venäläisten tappiot olivat luultavasti 15–19 miestä, jotka olivat suurimmaksi osaksi valkoisten surmaamia vartiomiehiä. Lisäksi ammuskeluissa kuoli neljä siviiliä. Valkoiset saivat venäläisiltä sotasaaliiksi 2 000 kivääriä, 15 konekivääriä ja neljä tykkiä.
Venäläisten toimet
Helsingissä toiminut Itämeren laivaston edustajisto Tsentrobalt oli pohtinut apujoukkojen lähettämistä jo ennen Vaasan valtausta, kun Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntalaiset olivat tehneet hyökkäyksiä venäläisiä sotilaita vastaan. Senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvud neuvotteli 24.–25. tammikuuta välisenä yönä esikuntalaiva S/S Kretšetillä Tsentrobaltin kanssa, kun venäläiset merisotilaat olivat uhanneet lähettää miehiä Tampereelta Vaasaan. Lopulta joukkoja ei kuitenkaan lähetetty, vaikka Vaasan radioasemalla palvellut sotilas lähetti valtauksen käynnistyttyä Helsinkiin radioviestin ja pyysi apuvoimia. Anarkistien hallintaan siirtynyt Tsentrobalt määräsi 8. helmikuuta risteilijä Bajanin purjehtimaan Vaasaan kukistamaan valkoisen senaatin ja vapauttamaan vangitut merisotilaat, mutta lopulta aluksen laivakomitea kieltäytyi tehtävästä äänestyksen jälkeen.
Pohjanlahden rannikkopuolustukseen päällikkönä toiminut vara-amiraali Podgurski puolestaan ryhtyi yhteistyöhön valkoisten päämajan kanssa. Helmikuussa hän antoi selvityksen Pohjanlahden miinoituksista, jotta jääkäreitä Saksasta tuoneet alukset pääsisivät turvallisesti perille. Myöhemmin Podgurski toimi Vaasassa jonkinlaisena suojeluskunnan piiriesikunnan hyväksymänä venäläisenä viranomaisena tittelillä ”Venäjän laivaston vanhempi päällikkö Vaasan kaupungissa”.