cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harvey Milk
Kaupunginvaltuutettu
Toinen Milkin huomion saanut lakiesitys oli tarkoitettu ratkaisemaan ongelma, joka oli viimeaikaisen kyselytutkimuksen mukaan kaupungin pahin: koirien ulosteet. Milk alkoi työskennellä asetuksen parissa kuukauden sisällä virkaanastujaisistaan. Asetuksessa koiranomistajat velvoitettiin keräämään lemmikkiensä jätökset kaduilta. Ehdotusta kutsuttiin nimellä ”pooper scooper law” ja San Franciscon televisio ja sanomalehdet käsittelivät sitä kattavasti. Milk oli kampanjamanagerinsa mukaan ”mestari hoksaamaan, mikä saisi hänet lehtien sivuille”. Hän kutsui lehdistön Duboce Parkiin selittämään, miksi asetusta tarvittiin, ja astui kameroiden käydessä ilmeisen vahingossa ikävään jätökseen. Hänen henkilökuntansa kuitenkin tiesi, että hän oli kierrellyt puistossa jo tuntia ennen lehdistötilaisuutta etsimässä sopivaa kuvauspaikkaa. Tapaus nousi kansallisiin uutisiin ja toi hänelle eniten fanipostia koko hänen poliittisen uransa aikana.
Milk ja Lira erosivat pian, mutta Lira soitti Milkille muutamaa viikkoa eron jälkeen ja pyysi häntä asuntoonsa. Milk saapui paikalle ja löysi Liran hirttäytyneenä. Lira oli kärsinyt jo aiemmin vakavasta masennuksesta, ja Anita Bryantin ja John Briggsin kampanjat olivat järkyttäneet häntä.
Briggsin aloite
Vuonna 1978 John Briggsin oli pakko luopua kampanjastaan Kalifornian kuvernööriksi, mutta hänen tukemaansa Briggsin aloitteeksi kutsuttua ehdotus 6:ta kannatettiin innokkaasti. Lakiehdotuksessa homot opettajat ja kaikki homojen oikeuksia tukeneet julkisten koulujen työntekijät olisi pakotettu eroamaan. Briggsin viesti ehdotus 6:n puolesta levisi koko Kalifornian alueelle, ja Harvey Milk osallistui jokaiseen Briggsin järjestämään tapahtumaan. Milk myös kampanjoi lakia vastaan koko osavaltiossa, ja vannoi että vaikka Briggs voittaisi Kaliforniassa hän ei tulisi voittamaan San Franciscossa. Briggs väitti heidän lukuisissa väittelyissään, jotka hioutuivat loppua kohti nopeatahtiseksi ja leikkimieliseksi kisailuksi, että homoseksuaalit opettajat tahtoivat hyväksi käyttää ja värvätä lapsia. Milk esitti vastineeksi viranomaisten keräämiä tilastoja, joiden mukaan pedofiilit olivat pääosin heteroseksuaaleja, ja torjui Briggsin esittämät näkökohdat lyhyin vitsein: ”Jos lapset todella matkisivat opettajiaan, nunnia kyllä juoksentelisi ympäriinsä helvetisti paljon enemmän.”
Gay pride -kulkueisiin osallistui San Franciscossa ja Los Angelesissa kesällä 1978 huomattavasti enemmän ihmisiä kuin aiemmin. Arviolta 250 000–375 000 henkeä osallistui San Franciscon Gay Freedom Dayn kulkueeseen; sanomalehtien mukaan korkeat osallistujamäärät johtuivat John Briggsistä. Järjestäjät pyysivät kulkueisiin osallistuvia kantamaan kameroita varten mukanaan kylttejä, joihin oli kirjoitettu heidän kotikaupunkinsa, jotta muut voisivat nähdä, kuinka kaukaa ihmisiä tuli asumaan Castroon. Milk ajoi avoautossa ja kantoi kylttiä, jossa luki: ”Olen Woodmeresta, New Yorkista.” Hän esitti version toivo-puheestaan, josta tuli hänen kuuluisimpansa ja jonka The San Francisco Examiner kertoi ”sytyttäneen väkijoukon”:
Vaikka taistelu homojen oikeuksien puolesta oli kokenut tuona vuonna useita tappioita, Milk pysyi optimistisena ja sanoi, että ”Jos homot häviävätkin näissä aloitteissa, ihmiset saavat silti tietoa. Anita Bryantin ja Daden piirikunnan vuoksi koko maa sai enemmän tietoa homoseksuaalisuudesta kuin koskaan aiemmin. Ensimmäinen askel on aina vihamielisyys, ja sen jälkeen voidaan istua alas ja puhua asiasta.”
Kalifornian entinen kuvernööri Ronald Reagan ilmoitti vastustavansa ehdotusta, koska se rikkoi mahdollisesti yksilönoikeuksia. Vastustuksestaan kertoivat myös kuvernööri Jerry Brown ja presidentti Jimmy Carter, jälkimmäinen Sacramentossa pitämänsä puheen jälkeen. 7. marraskuuta 1978 ehdotus hävisi äänestyksen yli miljoonalla äänellä, mikä hämmästytti aktivisteja. San Franciscossa 75 prosenttia äänesti ehdotusta vastaan.
Musta maanantai
10. marraskuuta 1978 eli kymmenen kuukauden kuluttua virkaanastujaisistaan kaupunginvaltuutettu White erosi valtuustosta väittäen, ettei hänen 9 600 dollarin suuruinen vuosipalkkansa riittänyt perheen elättämiseen. Milk oli myös tuntenut palkanalennuksen nahoissaan, kun hänen ja Scott Smithin oli ollut pakko sulkea Castro Camera kuukautta aiemmin. Päivien sisällä White pyysi valtuustopaikkaansa takaisin, mihin pormestari Moscone suhtautui aluksi myötämielisesti. Kuitenkin pohdinnan ja muiden valtuutettujen väliintulon jälkeen pormestari päätti nimittää Whiten tilalle jonkun, joka edusti paremmin Whiten kaupunginosan etnistä monimuotoisuutta ja valtuuston liberaalia suuntaa. 18. marraskuuta uutiset kertoivat kalifornialaisen Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenen Leo Ryanin murhasta. Hän oli Guyanan Jonestownissa katsomassa kaukaista yhteisöä, jonka San Fanciscosta muuttaneet Kansan temppelin jäsenet olivat perustaneet. Seuraavana päivänä kuultiin Kansan temppelin jäsenten joukkoitsemurhasta. Järkytys iski San Franciscoon asteittain, kun kaupungin asukkaat saivat tietää yli 400 Jonestownin asukkaan kuolleen. Dan White huomautti kahdelle avustajalleen, jotka työskentelivät hänen virkaan palauttamisensa puolesta: ”Näettekö tuon? Yhtenä päivänä olen etusivulla ja seuraavana siitä vain pyyhitty pois.” Pian kuolleiden määrä Guyanassa kohosi yli yhdeksän sadan.
Kaupunki tuskissaan
Pormestari Moscone oli hiljattain vahvistanut kaupungintalon turvallisuutta Jonestownin itsemurhien vuoksi. Guyanan tapahtumista selviytyneet kertoivat itsemurhaharjoituksista, joita Jones oli kutsunut ”valkeiksi öiksi”. Mosconen ja Milkin murhia koskeneita huhuja ruokki yhteensattuma: Dan Whiten sukunimi ja Jonesin harjoituksistaan käyttämä nimi olivat samat. Järkyttynyt piirikunnansyyttäjä kutsui pian Jonestownin jälkeen tapahtuneita murhia ”käsittämättömiksi”, mutta kielsi tapahtumien välillä olleen mitään yhteyttä. Kuvernööri Jerry Brown määräsi, että kaikki liput tuli Kaliforniassa laskea puolitankoon, ja kutsui Milkiä ”työteliääksi ja omistautuneeksi valtuutetuksi, San Franciscon homoyhteisön johtajaksi, joka piti lupauksensa edustaa kaikkia vaalipiirinsä asukkaita”. Presidentti Jimmy Carter ilmaisi järkytyksensä molemmista murhista ja lähetti kaupungille surunvalittelunsa. Kalifornian edustajainhuoneen puhemies Leo McCarthy kutsui tapahtunutta ”järjettömäksi tragediaksi”. The San Francisco Examinerin otsikko murhien jälkeisenä päivänä oli ”Kaupunki tuskissaan” ; lehden sivuilla murhista kertovat artikkelit oli painettu otsikon ”Musta maanantai” alle ja sivun toisella puolella kerrottiin, kuinka ruumiita tuotiin Guyanasta kotiin. Pääkirjoitus kuvasi San Franciscoa ”kaupungiksi, jolla on sydämessään enemmän surua ja tuskaa kuin minkään kaupungin tulisi joutua kestämään”, ja siinä kysyttiin miksi tällaisia tragedioita tapahtui, erityisesti ”miehille, joilla on niin paljon lämpöä ja visioita ja runsaasti energiaa”. Dan Whitea syytettiin kahdesta murhasta eikä häntä päästetty vapaaksi takuita vastaan. Häneen oli mahdollisuus käyttää kuolemanrangaistusta, sillä osavaltio oli aikaisemmin hyväksynyt lakiehdotuksen, jonka mukaan virkamiehen murhasta voitiin tuomita kuolemaan tai elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Eräässä murhia ympäröiviä kuukausia käsittelevässä analyysissä vuosia 1978 ja 1979 kutsuttiin ”San Franciscon satumaisen tahraisen historian henkisesti raskaimmiksi vuosiksi”.
32-vuotias White oli ollut armeijassa Vietnamin sodan aikana ja hänet oli valittu kaupunginosansa edustajaksi kovana rikollisuuden vastustajana. Kollegat pitivät häntä tyypillisen amerikkalaisena ja aikaansaavana ”all-American boyna”. Whiten oli ollut tarkoitus vastaanottaa seuraavalla viikolla palkinto siitä, että hän oli pelastanut naisen ja lapsen 17-kerroksisesta palavasta rakennuksesta toimiessaan palomiehenä vuonna 1977. Vaikka hän oli ainoa kaupunginvaltuutettu, joka oli aiemmin samana vuonna äänestänyt Milkin tukemaa homojen oikeuksia parantunutta asetusta vastaan, hänen kerrottiin sanoneen: ”Kunnioitan kaikkien ihmisten oikeuksia, myös homojen.” Milk ja White tulivat aluksi hyvin toimeen keskenään. Eräs Whiten avustajista (joka oli homo) muisti, että ”Danilla oli enemmän yhteistä Harveyn kun kenenkään muun valtuuston jäsenen kanssa.” White tuki homoille vanhuksille tarkoitettua keskusta ja Phyllis Lyonin ja Del Martinin 25. vuosipäivän ja pioneerityön kunnioittamista.
Sen jälkeen kun Milk oli äänestänyt Whiten kaupunginosaan rakennettavan mielisairaalan puolesta, White kuitenkin kieltäytyi puhumasta Milkille ja kommunikoi hänen kanssaan vain yhden hänen avustajansa välityksellä. Whiten muut tuttavat muistivat, että hän oli erittäin kiihkeä luonne. ”Hän oli impulsiivinen ... Hän oli äärimmäisen kilpailunhaluinen mies, pakkomielteisesti niin ... Luulen, ettei hän kyennyt hyväksymään tappiota”, San Franciscon apulaispalopäällikkö kertoi toimittajille. Whiten ensimmäinen kampanjamanageri jätti työnsä kesken kampanjan ja kertoi toimittajalle, että White oli itserakas ja että hän selvästi vastusti homoja, vaikka White kielsikin asian lehdistölle. Whiten tuttavat ja kannattajat kuvasivat häntä ”mieheksi, jolla on nyrkkeilijän temperamentti ja vaikuttava kyky hautoa kaunaa”. Whiten ja Milkin välillä juossut avustaja muisti, että ”Puhuessani hänelle tajusin, että hän näki Harvey Milkin ja George Mosconen edustavan kaikkea, mikä maailmassa oli vialla.”
Kun Milkin ystävät etsivät hänen kaapistaan pukua hautajaisia varten, he huomasivat, kuinka paljon viimeaikainen tulojen romahdus kaupunginvaltuutettuna oli vaikuttanut Milkin elämään. Kaikki hänen vaatteensa olivat hajoamassa; kaikissa hänen sukissaan oli reikiä. Hänet polttohaudattiin ja hänen tuhkansa jaettiin. Hänen lähimmät ystävänsä sirottelivat suurimman osan niistä San Franciscon lahteen. Osa niistä suljettiin kapseliin ja haudattiin jalkakäytävän alle 575 Castro Streetin eteen, jossa Castro Camera oli sijainnut. Virkaatekevä pormestari Dianne Feinstein valitsi Harry Brittin hänen seuraajakseen. Britt oli yksi neljästä henkilöstä, jotka Milk oli nimennyt nauhalla hyväksyttäviksi seuraajikseen, jos hänet surmattaisiin.
Oikeudenkäynti
Whiten oikeudenkäynnin valamiehistö koostui valkoisista, keskiluokkaisista sanfranciscolaisista, jotka olivat pääosin katolisia; homoja ja etnisten vähemmistöjen jäseniä ei päästetty valamiehistöön. Valamiehistö suhtautui syytettyyn ilmeisen myötämielisesti: jotkut sen jäsenet itkivät kuullessaan Whiten kyyneleiden täyttämän tunnustuksen, jonka lopussa kuulustelija kiitti Whitea rehellisyydestä. Whiten puolustusasianajaja Doug Schmidt väitti, ettei White ollut vastuussa teoistaan, sillä hän oli syyntakeeton: ”Hyvät ihmiset, hienot ihmiset, joilla on hieno tausta, eivät yksinkertaisesti murhaa ihmisiä kylmäverisesti.” Schmidt yritti todistaa, että Whiten ahdistunut mielentila johtui kaupungintalon poliitikkojen manipuloinnista: he olivat pettäneet ja hämmentäneet Whitea yhä uudelleen luvaten lopulta antaa hänelle hänen työnsä takaisin vain torjuakseen hänet jälleen. Schmidt sanoi, että roskaruoan syöpöttely murhaa edeltävänä yönä oli osoitus Whiten huonosta henkisestä tilasta ja pahentanut sitä, koska hänen tiedettiin yleensä pitäneen huolta ruokavaliostaan. Alueen sanomalehdet nimesivät puheenvuoron nopeasti Twinkie-puolustukseksi. White vapautettiin murhasyytteistä 21. toukokuuta 1979, mutta hänet todettiin syylliseksi molempien uhrien tappoon ja hänet tuomittiin vankeuteen seitsemän ja kahden kolmasosavuoden ajaksi. Koska tuomio lyheni jo istutun ajan ja hyvän käytöksen vuoksi, hän tulisi vapautumaan viiden vuoden kuluttua. Hän itki kuullessaan tuomion.
White Night -mellakat
thumb|Mellakoitsijoita [[San Franciscon kaupungintalon ulkopuolella 21. toukokuuta 1979. Kuva: Daniel Nicoletta]]
Virkaatekevä pormestari Feinstein, kaupunginvaltuutettu Carol Ruth Silver ja Milkin seuraaja Harry Britt tuomitsivat valamiehistön päätöksen. Kun se julistettiin kaupungin poliisiradiossa, joku poliisin yhtyeestä lauloi taustalla kappaletta ”Danny Boy”. Väkijoukko käveli jälleen Castro Streetiltä kaupungintalolle hoilaten ”Kostakaa Harvey Milk” ja ”Hän pääsi murhasta pälkähällä”. Sekasorto paheni nopeasti ja kiviä heiteltiin rakennuksen etuovia kohti. Milkin ystävät ja avustajat yrittivät estää tuhoa, mutta yli 3 000 hengen väkijoukko ei välittänyt heistä ja sytytti poliisiautoja tuleen. Mellakoijat työnsivät palavan lehtienjakelulaatikon kaupungintalon murretuista ovista sisään ja hurrasivat liekkien kasvaessa. Toimittaja kysyi eräältä mellakoitsijalta, miksi he tuhosivat kaupunkia, ja mellakoitsija vastasi: ”Kerro ihmisille vain, että söimme liian monta Twinkie-patukkaa. Siksi tämä tapahtuu.” Poliisipäällikkö käski poliiseja pitäytymään kostotoimista ja pysymään asemissaan. White Night -mellakoiksi nimetyt levottomuudet kestivät useita tunteja.
Myöhemmin samana iltana, 21. toukokuuta 1979, useita poliisiautoja täynnä mellakkavarusteisiin pukeutuneita poliiseja saapui Elephant Walk Barin eteen Castro Streetillä. Harvey Milkin suojatti Cleve Jones ja San Francisco Chroniclen toimittaja Warren Hinckle katsoivat vierestä, kun poliisit syöksyivät sisälle baariin ja alkoivat hakata sen asiakkaita sattumanvaraisesti. 15 minuutin taistelun jälkeen he lähtivät baarista ja hyökkäsivät kadulla kävelleiden ihmisten kimppuun. Poliisipäällikkö määräsi lopulta joukkonsa poistumaan kaupunginosasta. Aamuun mennessä 61 poliisia sekä sata mellakoitsijaa ja Castron homoa asukasta oli otettu sairaalaan. Kaupungintalon, poliisiautojen ja Elephant Walk Barin vahingot kohosivat yli miljoonaan dollariin.
Tuomion jälkeen piirikunnansyyttäjä Joseph Freitas joutui kohtaamaan raivostuneen homoyhteisön ja selittämään, mikä oli mennyt vikaan. Syyttäjä tunnusti, että hän oli säälinyt Whitea ennen oikeudenkäyntiä ja että hän ei ollut kysynyt Whiten tunnustuksen tallentaneelta kuulustelijalta (joka oli Whiten lapsuudenystävä ja hänen valmentajansa poliisin softball-joukkueessa) tämän ennakkoasenteista ja poliisin tuesta Whitelle, koska hän ei ollut halunnut nolata etsivää oikeudessa perheensä edessä. Freitas ei ollut myöskään kyseenalaistanut Whiten mielentilaa, mielenterveysongelmien puutetta tai tuonut esiin kaupungin politiikkaa ja ehdottanut motiiviksi kostoa. Kaupunginvaltuutettu Carol Ruth Silver todisti oikeudenkäynnin viimeisenä päivänä, etteivät White ja Milk olleet olleet ystävällisiä toisilleen, mutta hänenkin oli täytynyt ottaa itse yhteyttä syyttäjään ja pyytää päästä todistajaksi. Todistus oli ainoa, jossa valamiehistö kuuli miesten vaivautuneesta suhteesta. Freitas syytti valamiehistöä, jonka ”oikeudenkäynnin koko tunteellinen puoli” oli hänen mielestään vienyt mukaansa.
Jälkipyykki
Milkin ja Mosconen murhat ja Whiten oikeudenkäynti muuttivat kaupungin politiikkaa ja Kalifornian lakijärjestelmää. Vuonna 1980 San Francisco päätti lopettaa suorat kaupunginvaltuuston vaalit, koska syvästi jakautuneen valtuuston pelättiin vahingoittavan kaupunkia ja sen ajateltiin olleen yksi murhiin vaikuttanut tekijä. 1990-luvun puolivälissä syntynyt ruohonjuuritason liike vaalien palauttamiseksi onnistui tavoitteessaan ja kaupunki alkoi valita valtuustoonsa edustajia kaupunginosista jälleen vuonna 2000. Dan Whiten oikeudenkäynnin jälkeen äänestäjät päättivät Kaliforniassa muuttaa lakia, jotta syytetyt eivät pääsisi yhtä todennäköisesti vapaalle jalalle, jos he tiesivät mitä olivat tekemässä mutta väittivät olleensa täyttä ymmärrystä vailla. Syyntakeettomuutta ei enää hyväksytty puolustukseksi, mutta oikeusistuimet ottivat vastaan siitä kertovia todisteita pohtiessaan, miten jo tuomittua syytettyä tulisi rankaista. ”Twinkie-puolustuksesta” on tullut osa yhdysvaltalaista mytologiaa ja sillä tarkoitetaan yleensä oikeusjuttua, jossa murhaaja pääsee pälkähästä, koska hän on syöpötellyt roskaruokaa. Tarina Twinkie-puolustuksesta jättää huomiotta Whiten huonot poliittiset taidot, hänen suhteensa George Mosconeen ja Harvey Milkin ja sen, mitä San Francisco Chroniclen kolumnisti Herb Caen on kuvannut poliisin pandeemiseksi ”vastenmielisyydeksi (vähättely) homoseksuaaleja kohtaan”.
Dan White vietti vankilassa hieman yli viisi vuotta. Puolitoista vuotta vapautumisensa jälkeen 22. lokakuuta 1985 White löydettiin kuolleena käynnissä olleesta autosta entisen vaimonsa autotallista. Hän oli 39-vuotias. Whiten puolustusasianajaja kertoi toimittajille, että White oli ollut allapäin menetettyään perheensä ja surkutellut aiheuttamaansa tilannetta. Asianajaja lisäsi: ”Tämä oli sairas mies.”
Politiikka
Poliittisella urallaan Harvey Milk yritti parantaa hallinnon reagointikykyä kansalaisten ongelmiin, edistää homojen oikeuksia ja korostaa kaupunginosien merkitystä kaupungille. Jokaisen kampanjansa alussa Milk lisäsi julkiseen filosofiaansa uuden poliittisen kysymyksen. Vuoden 1973 kampanjan aikana hän keskittyi ensimmäiseen kysymykseen: hänen etujaan ei pienen liikeyrityksen omistajana otettu huomioon San Franciscossa, kaupungin kosiskelemien suuryritysten hallitsemassa kaupungissa, koska suuri talousinstituutio ei edustanut häntä. Vaikka hän ei piilottanut homouttaan, siitä ei tullut merkittävää kysymystä ennen Kalifornian edustajainhuoneen vaaleja vuonna 1976. Asia nousi esiin kaupunginvaltuuston vaaleissa Rick Stokesia vastaan käydyn kampanjan aikana, sillä se oli osa hänen yksilönvapauksia koskevia aatteitaan.
Milk uskoi vahvasti, että kaupunginosat vahvistivat yhteisöllisyyttä ja loivat kokemuksen elämästä pikkukaupungissa, ja että Castron tulisi tuottaa palveluita kaikille asukkailleen. Hän vastusti peruskoulun sulkemista; vaikka suurimmalla osalla Castrossa asuvista homoista ei ollut lapsia, Milk näki kaupunginosansa paikkana, jonne kaikki voisivat olla tervetulleita. Hän käski avustajiaan keskittymään katujen kuoppien täyttämiseen ja kehui, että viidenteen kaupunginosaan oli asennettu 50 uutta stop-merkkiä. San Franciscon asukkaiden suurin valituksen aihe olivat koirien ulosteet, joten Milk asetti etusijalle asetuksen, joka teki jätösten korjaamisen pakolliseksi. Randy Shilts huomautti, että ”jotkut voisivat väittää, että Harvey oli sosialisti tai että hän noudatti jotakin muuta ideologiaa, mutta todellisuudessa Harveyn poliittinen filosofia ei ollut koskaan monimutkaisempi kuin kysymys koirien jätöksistä; hallinnon tulisi vastata ihmisten perustarpeisiin.”
Tutkija Karen Fossin mielestä Milkillä oli suuri vaikutus San Franciscon politiikkaan siksi, että hän oli aivan erilainen kuin kaikki muut kaupungin poliitikot. Foss kirjoittaa: ”Milk sattui olemaan todella innostunut, karismaattinen hahmo, joka rakasti draamaa ja jolla ei ollut mitään menetettävää ... Naurun, takaiskujen, itsensä ylittämisen ja sisäpiiriläisen/ulkopuolisen asemansa avulla Milk onnistui luomaan ilmapiirin, jossa voitiin keskustella asioista. Hänellä oli myös keino tuoda yhteen vaalipiirinsä eri äänestäjäryhmien erimieliset äänet.” Milk oli ollut innostava puhuja jo aloittaessaan kampanjoinnin vuonna 1973, ja kaupunginvaltuutettuna hänen puhujantaitonsa ainoastaan kehittyivät. Hänen tunnetuimpia puheenaiheitaan alettiin nimittää ”toivo-puheeksi”, josta tuli koko hänen poliittisen uransa peruspuhe. Se alkoi vitsillä siitä, että homojen syytettiin värväävän riveihinsä vaikutuksille alttiita nuoria: ”Nimeni on Harvey Milk – ja haluan värvätä sinut”. Hänen ystävänsä ja avustajansa pitivät parhaana puheen versiota, jonka hän piti lähellä kuolemaansa ja jonka lopetus oli tehokkain:
Elämänsä viimeisinä vuosina Milk painotti, että homojen tulisi olla näkyvämmässä asemassa, jotta heihin kohdistuva syrjintä ja väkivalta saataisiin loppumaan. Vaikka Milk ei ollut kertonut äidilleen homoudestaan ennen tämän kuolemaa useita vuosia aiemmin, Milk kehotti muita tekemään niin nauhalla, jolla hän ennusti tulevansa salamurhatuksi:
Milkin salamurha ja hänen poliittisen uransa ovat kuitenkin kietoutuneet yhteen, osittain siksi, että hänet surmattiin suosionsa huipulla. Historioitsija Neil Miller kirjoittaa: ”Kukaan muu nykyajan yhdysvaltalainen homoliikkeen johtaja ei ole saavuttanut eläessään samaa asemaa kuin Milk saavutti kuollessaan.” Hänen perinnöstään on tullut moniselitteinen; Randy Shilts päättää kirjoittamansa elämäkerran toteamalla, että Milkin menestys, murha ja Whiten tuomion väistämätön epäoikeudenmukaisuus edustivat kaikkien homojen kokemusta. Milkin elämä oli ”homoseksuaalisen kokemuksen vertauskuva Yhdysvalloissa”. Frances FitzGeraldin mukaan Milkin legenda ei ole pysynyt voimissaan, koska kukaan ei kyennyt ottamaan hänen paikkaansa hänen kuolemansa jälkeisinä vuosina: ”Castro piti häntä marttyyrina, mutta ymmärsi hänen marttyyriutensa tarkoittavan loppua eikä alkua. Hän oli kuollut, ja hänen mukanaan myös suuri osa Castron optimismista, idealismista ja kunnianhimosta vaikuttivat kuolleen. Castro ei kyennyt löytämään hänen paikalleen ketään johon kiintyä, eikä mahdollisesti halunnutkaan ketään.” Milkin kuoleman 20-vuotispäivänä historioitsija John D'Emilio sanoi, että ”Perintö, josta luulen että hän haluaisi tulla muistetuksi, oli tarve elää oma elämänsä kaikkina aikoina rehellisesti.” Koska Milkin poliittinen ura oli niin lyhyt, Cleve Jonesin mielestä hänen kuolemansa oli sitä tärkeämpi: ”Hänen murhansa ja reaktio siihen tekivät homojen ja lesbojen osallistumisen poliittiseen prosessiin pysyväksi ja kiistattomaksi.”
Tunnustukset ja media
thumb|[[Sateenkaarilippu Harvey Milk Plazan yllä Castron kaupunginosassa.]]
San Franciscon kaupunki on kunnioittanut Milkiä nimeämällä useita paikkoja hänen mukaansa.Kaupungin nuorille tarkoitettu esittävän taiteen keskus on nimeltään Harvey Milk Recreational Arts Center. Douglassin peruskoulu Castron alueella nimettiin Harvey Milk Civil Rights Academyksi vuonna 1996 ja San Franciscon kirjaston Eureka Valleyn haara nimettiin myös hänen mukaansa vuonna 1981. Se sijaitsee osoitteessa 1 José Sarria Court, joka on vuorostaan nimetty Yhdysvaltain ensimmäisen avoimesti homon julkiseen virkaan ehdolle asettuneen miehen mukaan. Kun Milkin syntymästä oli kulunut 78 vuotta, hänen rintakuvansa paljastettiin San Franciscon kaupungintalon suuren portaikon yläpäässä. Toukokuussa 2008 Kalifornian edustajainhuone päätti edustaja Mark Lenon ehdotuksesta tehdä Harvey Milkin syntymäpäivästä muistopäivän. Kuvernööri Arnold Schwarzenegger kuitenkin käytti lakiin veto-oikeuttaan ja sanoi, että Milkin ”kontribuutioille tulisi edelleen antaa tunnustusta paikallisella tasolla”. San Franciscossa Market ja Castro Streetin risteyksessä Harvey Milk Plazan yllä liehuu valtava sateenkaarilippu. San Francisco Gay Democratic Club muutti nimensä Harvey Milk Memorial Gay Democratic Clubiksi vuonna 1978 ja kehuu, että se on demokraattisen puolueen suurin järjestö kaupungissa. New Yorkissa on Harvey Milk High School -ohjelma, joka keskittyy homojen, lesbojen, biseksuaalisten ja transsukupuolisten nuorten tarpeisiin ja toimii Hetrick-Martin-instituutissa.
Milk otettiin Time-lehden luetteloon 1900-luvun sadasta sankarista ja ikonista ”symbolina siitä, mitä homot voivat saavuttaa ja vaaroista, joita he kohtaavat tehdessään niin”. Oikuistaan ja julkisuustempuistaan huolimatta ”kukaan ei ymmärtänyt Milkiä paremmin, miten hänen julkinen roolinsa voi vaikuttaa ihmisten elämiin ... [hän] tiesi, että homojen ahdingon perimmäisin syy oli näkymättömyys.” The Advocate sijoitti Milkin kolmanneksi luettelossaan 1900-luvun ”40 sankarista” ja lainasi Dianne Feinsteinia: ”Hänen homoseksuaalisuutensa antoi hänen nähdä arvet, jotka kaikilla sorretuilla ihmisillä on. Hän uskoi, että mikään uhraus ei ollut liian suuri ihmisoikeuksien puolesta.” Harry Britt teki yhteenvedon Milkin vaikutuksesta iltana, jona Milk ammuttiin vuonna 1978: ”Mitä tahansa maailma on opettanutkaan meille itsestämme, voimme olla kauniita ja voimme saada juttumme kokoon ... Harvey oli profeetta ... hän eli näyn mukaan ... Jotain todella erityistä tulee tapahtumaan tässä kaupungissa ja sillä tulee olemaan Harvey Milkin nimi.”
Harvey Milkin mukaan on nimetty myös Yhdysvaltain laivaston säiliölaiva USNS Harvey Milk (T-AO-206).
upright=2|thumb|center|John Badenin laatima Harvey Milkiä esittävä seinämaalaus osoitteessa 575 Castro Street, jossa Milkin liike Castro Camera sijaitsi. Maalauksen aseesta tulee Milkin sitaatti: ”Jos luoti lävistää aivoni, tuhotkoon se jokaisen kaapin oven.”
Huomautukset
<references group=huom./>
HMS Earnest (1896)
HMS Earnest oli Britannian kuninkaallisen laivaston Earnest-luokan torpedovenehävittäjä.
Palvelus
Syyskuussa 1898 alus siirrettiin Välimerelle, mistä se palasi 1906 Britteinsaarille. Alus osallistui ensimmäiseen maailmansotaa. Alus myytiin 7. tammikuuta 1920 romutettavaksi Castlelle Plymouthiin.
Joseph Olita
Joseph Ogola Olita (31. maaliskuuta 1944 – 1. kesäkuuta 2014 Kogelo) oli kenialainen näyttelijä, joka esiintyi Idi Aminin roolissa elokuvissa Rise and Fall of Idi Amin (1981) ja Mississippi Masala (1991). Hänellä oli rooli myös elokuvassa Sheena – viidakon kuningatar (1984).
Olita kuoli kotonaan 70-vuotiaana 1. kesäkuuta 2014 äitinsä hautajaisia seuranneena yönä.
Leon Battista Alberti
Leon Battista Alberti (14. helmikuuta 1404 Genova – 25. huhtikuuta 1472 Rooma) oli italialainen taidemaalari, runoilija, kielitieteilijä, filosofi, muusikko, arkkitehti ja kaiken kaikkiaan renessanssinero.
Elämä
Alberti tutustui Firenzessä Donatelloon ja muihin sen ajan taiteilijoihin. Hän laati maalaustaiteesta kirjan Della Pittura (1436), joka sisältää ensimmäiset kuvaukset perspektiivistä, muun muassa keskeisperspektiivin matemaattisen kuvauksen ja niin sanotun Albertin ikkunan, joka oli perspektiivipiirtämiseen tarkoitettu kartesiolainen matriisi.
Humanistina Alberti korosti taiteiden järkeen ja tieteeseen pohjautuvaa luonnetta. Hän luopui uskonnollisesta symboliikasta ja haki ihanteensa klassisesta maailmasta.
Aarno Kemppainen
Aarno Eero Julius Kemppainen (5. syyskuuta 1886 Kittilä – 12. maaliskuuta 1947 Kuopio) oli suomalainen päätoimittaja.
Kemppaisen vanhemmat olivat metsätarkastaja Adolf Kemppainen ja Agatha Charlotta Ingman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 Kuopion lyseosta ja valmistui 1909 Suomen Liikemiesten Kauppaopistosta.
Amaranthe
Amaranthe on vuonna 2008 perustettu ruotsalais-tanskalainen metallimusiikkia esittävä yhtye, jonka musiikissa on vaikutteita melodisesta metallista, power metalista ja popmusiikista.
Aarno Kemppainen
Kemppainen oli Kuopiossa ilmestyneen Savotar-lehden päätoimittajana 1911–1918 ja Warkauden Lehden päätoimittajana 1928–1930. Hän on sen jälkeen vuodesta 1930 STT:n Kuopion toimiston johtajana.
Amaranthe
Toukokuussa 2009 yhtye joutui vaihtamaan nimensä Avalanchesta Amarantheksi. Marraskuussa 2013 yhtye ilmoitti Andreas Solveströmin jättäneen yhtyeen ja Henrik Englund Wilhelmssonin liittyneen uudeksi vokalistiksi hänen tilalleen.
Marraskuussa 2016 Jake E ilmoitti pitävänsä taukoa, mutta maaliskuussa 2017 hän jätti bändin pysyvästi ja liittyi uuteen Cyhra-yhtyeeseen. Hänen tilalleen tuli pysyvästi heinäkuussa 2017 Nils Molin, joka oli aluksi vain kiertueella mukana.
Yhtyeen laulaja Henrik Englund Wilhelmsson jätti yhtyeen vuonna 2022.
Amaranthe esiintymässä [[Tuska-festivaaleilla vuonna 2013.|thumb|300px]] pienoiskuva|300x300px|Nils Molin ja Henrik Englund Wilhelmsson
William Spottiswoode
thumb|William Spottiswoode William Spottiswoode (11. tammikuuta 1825 – 27. kesäkuuta 1883) oli englantilainen matemaatikko ja fyysikko. Hän opiskeli muun muassa Eton Collegessa ja Balliol Collegessa Oxfordissa, josta hän lähti vuonna 1846. Vuonna 1870 hänet valittiin Lontoon Matemaattisen Seuran puheenjohtajaksi. Fysiikan alalla hän tutki muun muassa polarisaatiota. Hänet valittiin vuonna 1878 sekä British Association for the Advancement of Sciencen että Royal Societyn puheenjohtajaksi. Hän kuoli vuonna 1883 ja on haudattu Westminster Abbeyyn.
Höyhenmätä
thumb|250px|Höyhenmädästä kärsivä [[kultatöyhtökakadu.]] Höyhenmätä (PBFD) on erittäin tarttuva virustauti, jota esiintyy papukaijoissa. Se aiheuttaa höyhenten, kynsien ja nokan kasvun epänormaaliutta sekä heikentää linnun immuunijärjestelmää aiheuttaen toissijaisia bakteeri- ja virussairauksia. Höyhenmätään ei ole hoitoa, mutta leviämistä voi estää eristämällä tartunnan saaneet yksilöt terveistä linnuista.
Syyttäjä (televisiosarja)
Syyttäjä on saksalainen rikossarja, jota on tuotettu vuodesta 2005 alkaen. Sarja on ZDF:n ja Odeon Filmin tuotantoa. Sarjaa on kuvattu seitsemän tuotantokautta, jaksoja on yhteensä 28.
Sarjan päähenkilö on syyttäjä Bernd Reuther (Rainer Hunold), joka palaa työn perässä vanhaan kotikaupunkiinsa Wiesbadeniin, josta hän on pysytellyt ikävien muistojen takia poissa jo vuosikymmeniä. Entisessä elämässään hän oli onnellinen, kunnes traaginen onnettomuus hajotti hänen perheensä. Reuther riitaantui myös silloin teini-ikäisen poikansa Thomasin (Marcus Mittermeier) kanssa. Isän poissaollessa pojasta on tullut poliisi, joka on ylennetty murharyhmän komisarioksi. Bernd Reutherin assistentti Corinna Nagold (Antje Schmidt) pyörittää syyttäjän toimistoa. Pojan murharyhmän tärkeät linkit ovat kollegat Kerstin Klar (Fiona Schwartz) ja Susanne Selbach (Radost Bokel).
Suomessa sarjaa on esittänyt aiemmin Yle TV2. Kesästä 2014 alkaen esityskanavana on Yle TV1, jonka ohjelmistoon saksalaisdekkarit siirtyivät vuoden 2014 alussa.
Hans Herrmann
Hans Herrmann (s. 23. helmikuuta 1928 Stuttgart, Baden-Württemberg, Saksa) on saksalainen entinen F1-kuljettaja. Hän osallistui 21 F1-osakilpailuun kausilla –, –, ja. Hän saavutti yhteensä 10 MM-pistettä ja yhden palkintosijan, joka tuli Sveitsin GP:stä 1954. Lisäksi hän ajoi nopeimman kierroksen Ranskan GP:ssä 1954, vaikka keskeytti kilpailussa.
thumb|Hans Herrmann ajamassa [[Porsche 718|Porsche 718:lla vuonna 1962.]] Herrmann osallistui myös Le Mansin 24 tunnin ajoon vuonna 1970 ajaen Porsche 917 -autoa, jolla voitti kilpailun yhdessä Richard Attwoodin kanssa. Vuosina 1958 ja 1969 hän saavutti kolmannen ja toisen sijan. Hän kilpaili myös Mille Migliassa, Targa Floriossa ja Nürburgringin 1 000 km kilpailussa.
Julien Jousse
thumb|250px|Julien Jousse kaudella 2007. Julien Jousse (s. 21. tammikuuta 1986 Les Issambres) on ranskalainen moottoriurheilija.
Ura
Jousse on kilpaillut Formula Ford sarjassa vuosina 2002-2003, Ranskan Formula Renault luokassa vuosina 2004-06 ja Formula Renault 3.5 -luokassa vuosina 2007-08. Vuonna 2009 Jousse kilpaili FIA Formula Two Championship -sarjassa saavuttaen yhden voiton. Hän kilpaili myös Superleague Formula -sarjassa saavuttaen yhden palkintosijan. Jousse jatkoi sarjassa kaudella 2010. Hänen nuorempi veljensä Maxime Jousse on myös moottoriurheilija.
Mario & Wario
Mario & Wario on Game Freakin kehittämä ja Nintendon julkaisema pulmapeli, joka on julkaistu ainoastaan Super Nintendo Entertainment Systemille Japanissa vuonna. Pelin pelaamiseen tarvitsee SNES-hiirtä.
Pelissä ideana on ohjata Wanda-keijua, jonka pitää saada Mario turvallisesti kentän läpi. Mario liikkuu vain eteenpäin, näkemättä mitään, koska hänellä on päässään ämpäri. Pelaajan tulee muun muassa lisätä tasanteita aina oikeaan aikaan ja varoa, ettei Mario joudu vaaraan.
Kauko Vainio (professori)
Kauko Juhani Vainio (1. toukokuuta 1913 Sääminki – 17. tammikuuta 1989 Heinola ) oli suomalainen ortopedi, joka sai professorin arvonimen.
Vainion vanhemmat olivat diplomi-insinööri Viljo Vainio ja Ester Johanna Koskinen ja puoliso vuodesta 1937 Vieno Sanelma Hyvärinen. Hän tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1930 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1939. Tohtoriksi hän väitteli 1956 ja sai sekä kirurgian että ortopedian erikoislääkärin pätevyyden 1951. Vainio oli Helsingin yliopiston ortopedisen kirurgian dosentti vuodesta 1956 vuoteen 1962. Hän työskenteli valmistuttuaan useissa eri sairaaloissa sekä Pohjois- että Etelä-Suomessa, Reumasäätiön sairaalan ortopedian ylilääkäri hänestä tuli vuonna 1952. Vainio, joka oli ortopedisen kirurgian uranuurtajia Suomessa, tutustui alaan jo 1950-luvun vaihteessa Yhdysvalloissa ja loi merkittävän kansainvälisen yhteistyöverkoston. Hänen sanotaan perehdyttäneen tuhat henkilöä eri puolilta maailmaa ortopediseen kirurgiaan ennen eläköitymistään vuonna 1975. Vainiolle myönnettiin ansioistaan professorin arvonimi vuonna 1970. Matti Äyräpään palkinnon hän sai myös vuonna 1970. Sotilasarvoltaan Vainio oli lääkintämajuri (1944).
Leif Kristian Nestvold-Haugen
Leif Kristian Nestvold-Haugen (s. 29. marraskuuta 1987) on norjalainen alppihiihtäjä.
Nestvold-Haugenin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Söldenin suurpujottelussa 25. lokakuuta 2009, jossa hän sijoittui 26:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran joulukuussa 2012 oltuaan kahdeksas Madonna di Campiglion pujottelussa. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Kranjska Goran suurpujottelussa maaliskuussa 2017. Hän sijoittui suurpujottelussa kolmanneksi Beaver Creekissä joulukuussa 2019 ja Garmisch-Partenkirchenissä helmikuussa 2020. Parisuurpujottelussa hän on sijoittunut parhaimmillaan neljänneksi Alta Badiassa joulukuussa 2016 ja pujottelussa neljänneksi Kitzbühelissa tammikuussa 2017.
Vancouverin olympialaisissa 2010 Nestvold-Haugen sijoittui suurpujottelussa 28:nneksi ja Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 kuudenneksitoista. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli pujottelussa 23:s ja suurpujottelussa 24:s. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui pujottelussa 12:nneksi ja suurpujottelussa 16:nneksi. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti suurpujottelussa pronssia ja oli pujottelussa viidestoista. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sai joukkuekilpailussa pronssia, oli suurpujottelussa kahdeksas ja pujottelussa kolmastoista. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui suurpujottelussa seitsemänneksi. Hän kuului Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 Norjan hopeajoukkueeseen, muttei päässyt laskemaan kilpailussa yhtään laskua.
Shunsuke Nagasaki
Shunsuke Nagasaki on japanilainen trampoliinivoimistelija. Hän kuului MM-hopeaa saaneeseen Japanin joukkueeseen Eindhovenin MM-kilpailuissa 2005 ja Québecin kisoissa 2007. Vuoden 2009 World Games -kilpailuissa Kaohsiungissa hän voitti Masaki Iton kanssa kultaa synkrotrampoliinissa. Nagasaki on myös osallistunut Kahjot ninjat -kilpailuun selviytyen finaaliin saakka.
Shunsuke Nagasakin suoritukset Kahjoissa Ninjoissa:
DBM
Dbm tai DBM voi tarkoittaa seuraavia:
Gunnar Sommerfeldt
Gunnar Ternstrøm Sommerfeldt (4. syyskuuta 1890 Kööpenhamina – 30. elokuuta 1947) oli tanskalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Gunnar Sommerfeldt kasvoi kansakoulunopettajan ottolapsena. Hän työskenteli Aarhusin teatterissa vuosina 1911–1915 ja aloitti elokuvauransa Nordisk Filmillä vuonna 1914. Sommerfeldtistä tuli pian yksi yhtiön päänäyttelijöistä ja hän myös ohjasi muutamia elokuvia.
1920-luvulla Sommerfeldt teki muutamia dokumenttielokuvia ja työskenteli jonkin aikaa elokuvateatterin johtajana. Hän vietti myöhemmin vaihtelevaa elämää ja kuoli vankilassa pidätettynä hotellipetoksesta.
Molva
Molva (Molva molva) on Pohjois-Atlantissa elävä, mateiden heimoon kuuluva turskakalalaji. thumb|right|Video molvasta elinympäristössään.
Koko ja ulkonäkö
Molva on päältä punaruskea, alta vaalea ja kyljistään kirjailtu pitkänomainen pohjakala. Sillä on kaksi selkäevää ja pitkähkö leukasäie. Kalan pituus on yleensä alle metrin, mutta suurimmillaan se voi kasvaa 2 m:n ja 45 kg:n mittoihin.
Levinneisyys ja elintavat
Molvan levinneisyys ulottuu Välimerestä Barentsinmerelle ja Islantiin ja sitä on tavattu Atlantin toiselta puolen Etelä-Grönlannissa ja Newfoundlandissa. Ruotsin länsirannikkoa molva tunkeutuu Juutinrauman eteläosaan. Se elää kovilla kivi- ja hiekkapohjilla yleisimmin 100-400 metrin syvyyksissä. Lisääntymään se tulee matalampiin vesiin.
Molva on petokala, joka saalistaa mm. turskaa, silliä, kampeloita sekä äyriäisiä, mustekaloja ja meritähtiä.
Kalastus ja käyttö
Molva on arvostettu ruokakala. Sitä pyydetään koukuilla, verkoilla ja pohjatrooleilla; se on myös urheilukalastuksen kohde. Kokonaisvuosisaaliit 2000-luvulla ovat olleet 35 000–40 000 tonnin välillä. Suurin pyytäjä on Norja.
Molvan liha on vaaleampaa kuin turskan, mutta niiden maku ja muut ominaisuudet ovat muuten hyvin samankaltaiset. Molvaa kaupataan tuoreena, kuivattuna, suolattuna ja pakastettuna. Nykyisin lähes kaikki Suomessa kaupattava lipeäkala on molvaa, espanjassa puolestaan molvan savustettu mäti on arvostettu herkku, huevas de maruca.
Haminalahden puutarhassa
Haminalahden puutarhassa on Ferdinand von Wrightin (1822–1906) öljyvärimaalaus, 43×57,5 cm. Teos on valmistunut noin 1856–1857, ja se kuvaa taiteilijan sisarta lapsineen suvun omistaman Haminalahden kartanon pihapiirissä. Lapset ruokkivat kesyjä lintuja suojassa auringonvarjon alla. Teos kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
Tausta
Maalauksen valmistumisen aikoihin koetettiin syventää suomalaisten suhdetta isänmaahansa lisäämällä heidän kiintymystään nimenomaan luonnonmaisemaan. Tämä oli varsinkin runoilija Johan Ludvig Runebergin tavoitteena. Hän sai ajatuksilleen tukea esimerkiksi kirjailija Sakari Topeliukselta. Toinen Suomen kansallinen merkkihahmo, J. V. Snellman, oli puolestaan sitä mieltä, että maahan sidottu isänmaanrakkaus osoittaa vain kansan alhaista sivistystasoa. On tulkittu, että tämä suomalaisille rakkaaksi tullut maalaus olisikin tullut rakkaaksi juuri siksi, että maalausta katsova ihminen voikin samaistua aidan tällä puolen olijoihin.
Kos
Kos on Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään. Se on yksi saariryhmän kahdestatoista pääsaaresta. Saaren pinta-ala on 290,27 km² ja asukasluku 33 388 (vuonna 2011). Hallinnollisesti saari kuuluu Kosin kuntaan, Kosin alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkaupunki on Kosin kaupunki.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Kosin eteläosan [[Díkaios (vuori)|Díkaios-vuori.]] pienoiskuva|vasen|Kosin saarta ilmasta nähtynä.
Kos sijaitsee Egeanmeren itäosassa alle 5 kilometrin päässä Turkin rannikosta. Kosin pohjoispuolella sijaitsevat saaret Kálymnos ja Psérimos, eteläpuolella Nísyros. Kosin koillispuolella on Turkin Bodrum ja sen niemimaa, kaakkoispuolella puolestaan Turkin puoleinen pitkä Datçan niemimaa. Kosin saari työntyy jonkin verran näiden kahden niemimaan väliseen pitkään Gökovanlahteen.
Saari on pitkä ja kapea koillis–lounaissuuntaisesti: pituutta sillä on noin 40 kilometriä ja leveyttä noin 8 kilometriä. Saaren pinta-ala on 290,27 neliökilometriä ja rannikon pituus 112 kilometriä. Kooltaan saari on Dodekanesian saariryhmän kolmanneksi suurin saari ja Kreikan saarista 16. suurin. Kosin pohjoisrannikolla on alavaa tasankoa, mutta eteläosassa kohoaa korkea, saaren pituussuuntainen vuorijono, joka päättyy jyrkästi mereen saaren etelärannikolla. Vuoria on myös saaren länsipäässä. Korkein vuori on Díkaios (846 metriä).
Hallinto, kaupungit ja kylät
Saaren suurimmat asutukset ovat Kosin kaupunki (19 432 asukasta), joka sijaitsee saaren koillisrannikolla; sekä Zipári (3 227 asukasta), Pylí (2 469), Kéfalos (2 156), Antimácheia (2 068) ja Kardámaina (1 650). (Katso myös: Luettelo Kosin kunnan kaupungeista ja kylistä.)
Historia
Kosin saaren varhaisia antiikin aikaisia nimiä olivat Meropis ja Nymfaia. Pausaniaan mukaan Kosin asukkaat tulivat Peloponnesoksen Epidauroksesta. Näitä kahta paikkaa yhdisti Asklepios-jumalan kultti, joka tuotiin emäkaupungista saarelle. Homeros kuvaa saarelaisten ottaneen osaa Troijan sotaan Feidippoksen ja Antifoksen johtamina sekä taistelleen mannermaan kaarialaisia vastaan.
pienoiskuva|vasen|Kosin [[Asklepieion (Kos)|Asklepieionin rauniot.]] Saaren varhaisimpana keskuksena toimi arkaaisella kaudella sekä klassisella kaudella aina vuoteen 366 eaa. saakka Astypalaia, myöhempi Isthmos, joka sijaitsi saaren länsiosissa. Saarella oli tuohon aikaan myös kaksi muuta polista eli kaupunkivaltiota, Kos Meropis ja Halasarna. Kosin polikset muodostivat jonkinlaisen yhteenliittymän, joka oli doorilaisen pentapoliin jäsen. Se liittyi Deloksen meriliittoon vuonna 477 eaa. ja tuli Ateenan vallan alle.
Myöhempi polis-keskus Kos perustettiin saaren varhaisempien kaupunkien yhteenliittymänä vuonna 366 eaa. Se sijaitsi samalla paikalla kuin nykyinen Kosin kaupunki. Saaren antiikin aikana tunnetuin kulttipaikka oli Asklepieion eli Asklepios-jumalan pyhäkkö ja siihen liittynyt parantola, joka sijaitsi (ja jonka arkeologinen alue edelleen sijaitsee) kaupungin lähellä. Siellä toimi kuuluisa Asklepiadien lääkärikoulukunta.
300-luvulta eaa. lähtien Kos oli merkittävä kauppamahti. Keisari Claudius antoi Kosille vapaavaltion oikeudet. Vuonna 142 Kosilla oli voimakas maanjäristys. Keisari Antoninus Pius rakennutti uudelleen järistyksen tuhoaman Kosin kaupungin. Kaupunki kärsi maanjäristyksestä jälleen vuonna 469 ja uudelleen 554, jolloin koko kaupunki tuhoutui.
pienoiskuva|[[Kos (kaupunki)|Kosin kaupunkia.]] pienoiskuva|Kamárin lahti ja [[Palaiókastro (saari)|Palaiókastron saari.]] Antiikin aikana Kos tunnettiin muun muassa viinistään, hyvin ohuesta koslaisesta silkistä, josta tehtiin suosittuja läpikuultavia naistenvaatteita (Coae vestes), sekä purppurakankaista. Kosilta olivat kotoisin lääketieteen isänä pidetty Hippokrates, komediakirjailija Epikharmos sekä maalari Apelles. Myös Ptolemaios II Filadelfos syntyi siellä. Valtiomuodoltaan Kos vaikuttaa olleen antiikin aikana monarkia.
Bysanttilaisena aikana Kosista tuli piispanistuin. Johanniittain ritarikunta hallitsi saarta vuosina 1315–1522. Tuolloin rakennettiin Kosin kaupungin Nerantzián linna. Ristiretkeläiset käyttivät Kosista nimeä Lango. Tuon ajan perua saarta on kutsuttu myös nimellä Stanchio tai Stanko, mikä perustuu ilmaisuun es tan Ko (ἐς τὰν Κῶ, ”Kosille”). Osmanien valtakunta valloitti saaren ja hallitsi sitä vuosina 1522–1912, minkä jälkeen se siirtyi Italialle vuosiksi 1912–1948. Toisen maailmansodan aikana saari oli myös saksalaisten ja sen jälkeen englantilaisten miehittämänä. Vuodesta 1948 lähtien saari on kuulunut Kreikkaan.
Nähtävyydet ja turismi
Kos on suosittu turistikohde. Turismi keskittyy Kosin kaupungin ympärille ja pohjoisrannikolle (mm. Tigkáki, Marmári), jossa on paljon suuria hotelleja ja rantoja. Myös Kardámaina ja Kéfalos ovat turisti- ja rantakohteita.
Saaren merkittävimpiin nähtävyyksiin kuuluvat Asklepieionin arkeologinen alue; Kosin kaupungin Nerantzián linna, arkeologiset alueet (mm. Kosin agora, Roomalainen odeion sekä Roomalainen talo) ja Kosin arkeologinen museo; sekä Antimácheian linna ja Palaió Pylín linnanrauniot. Suosittuja vierailukohteita ovat myös läheiset saaret, kuten Nísyroksen tulivuorisaari, Kálymnos ja Psérimos, sekä Bodrum Turkin puolella.
Liikenne
Kosin kaupungin satamasta on laivayhteydet Pireukseen sekä muun muassa Kálymnokselle ja Ródokselle. Kosin kansainvälinen lentoasema sijaitsee saaren keskiosissa Antimácheian lähellä, noin 22 kilometrin päässä Kosin kaupungista.
Pullinranta
Pullinranta on kaupunginosa Rovaniemellä 1,5 kilometrin päässä kaupungin keskustasta kaakkoon. Se sijaitsee Kemijoen varrella.
Benediktiinit
Pyhä Benedictus kirjoitti luostarisääntönsä noin vuosina 535–540 perustamaansa Montecassinon luostaria varten. Luostarisääntö tarjoaa ohjeet sekä luostarin hallintoa että hengellistä ja aineellista hyvinvointia varten. Sääntö yhdistää rukouksen, ruumiillisen työn ja opiskelun huolellisesti laadittuun päiväohjelmaan. Suomen lähimpiä luostareita ovat nykyään Ruotsissa nunnaluostarit Omberg, Mariavall ja miesten Sankt Benedikts Hus.
Suurimpia ja tunnetuimpia benediktiinikongregaatioita ovat Solesmes, Subiaco-kassineesinen eli Subiaco-montecassinolainen (Congrecatio Sublacensis-Cassinensis, jolla on kongregaatioiden joukossa erityinen asema siksi, että sen vanhimmat luostarit ovat Benedictuksen itsensä perustamia) ja amerikkalais-kassineesinen kongregaatio. Näiden lisäksi on lukuisia muita. Myös olivetaanit, kamaldoleesit, vallombrosiaanit ja silvestriinit kuuluvat benediktiinikonfederaatioon.
Benediktiineillä on myös maallikkojäseniä, oblaatteja, jotka ovat kiinnittäytyneet lupaustensa kautta johonkin tiettyyn luostariyhteisöön. He eivät välttämättä asu luostarissa, mutta kuuluvat sen piiriin ja hengelliseen ohjaukseen. He voivat käyttää nimensä jäljessä lyhennettä OSB Obl tai OblSB eli Oblatus Ordinis Sancti Benedicti.
Historia
pienoiskuva|250px|[[Montecassino|Monte Cassinon luostari]] Jo ennen Benedictusta lännessä oli luostareita. Niistä todistaa niin sanottu Regula magistri, ”mestarin sääntö”, johon Benedictus paljolti perustaa oman sääntönsä. Benedictus perusti ensimmäisen luostarinsa Italian Subiacoon, ennen kuin siirtyi Monte Cassinoon noin vuonna 530. Monte Cassinon luostari tuli esikuvaksi länsimaiselle luostarilaitokselle. Pyhän Benedictuksen luostarisääntö velvoitti munkkeja (ja myöhemmin myös nunnia Benedictuksen sisaren, pyhän Scholastican innoittamina) säännöllisten liturgisten hetkipalvelusten ohella ruumiilliseen työhön, tosin ruumiilliseksi työksi laskettiin myös kirjojen jäljentäminen ja opiskelu.
Benediktiineillä oli varhaiskeskiajalla huomattava asema teologeina, historiankirjoittajina ja käsikirjoitusten säilyttäjinä sekä koko läntisen Euroopan kristillistäjinä. Ensimmäinen painettuna julkaistu kokoelma varhaisia kristillisiä ja kirkkoisien tekstejä perustui ranskalaisten mauristibenediktiinien työhön, joka myöhemmin on sisältynyt niin sanottuun Mignen nimellä julkaistuun Patrologia latinaan ja Patrologia Graecaan. Myös useat paavit ovat olleet benediktiinejä Gregorius Suuresta alkaen.
Benediktiinit olivat ensimmäisellä kristillisellä vuosituhannella jokseenkin ainoa luostariyhteisöiden verkosto ja suurelta osin benediktiinien ansiosta länsimainen uskonnollinen, filosofinen ja kirjallinen kulttuuri säilyi kansainvaellusten Länsi-Euroopassa.
Benediktiinijärjestön sisällä syntyi myöhemmin useita uudistusliikkeitä, joista huomattavimmat ovat niin sanottu Clunyn liike, joka syntyi nimikkoluostarinsa ympärille 900-luvulla, sekä sisterssiläisjärjestö, sistersiaanit, joka sai alkunsa Citeaux’n benediktiiniluostarista vuonna 1098. Sistersiaanit eivät kuitenkaan kuulu benediktiinikonfederaatioon, vaikka seuraavatkin samaa sääntöä. Kuitenkin vasta 1200-luvulta alkaen saarnaaja- ja kerjäläisveljestöt (dominikaanit ja fransiskaanit) alkoivat syrjäyttää benediktiinisääntökunnan asemaa läntisessä kirkossa.
Laskostyräkki
Laskostyräkki (Euphorbia decaryi) on tyräkkien sukuun kuuluva siemenkasvi. Se kasvaa kotoperäisenä Madagaskarilla, ja on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Ulkonäkö ja koko
Laskostyräkki on pienikokoinen kasvi, joka muodostaa mattomaisia kasvustoja. Sen mehevä varsi on osittain maan alla. Lehdet kasvavat ruusukkeina varsien päässä, ja niiden reuna on voimakkaasti sahalaitainen. Kukat ovat beigejä ja kellomaisia. Lajilla on neljä muunnosta, jotka eroavat toisistaan hieman ulkonäöltään. Lisäksi poimutyräkki (Euphorbia cap-saintemariensis) on mahdollisesti sama kuin laskostyräkin muunnos Euphorbia decaryi var. robinsonii.
Levinneisyysalue ja elinympäristö
Laskostyräkkejä kasvaa vain Madagaskarilla. Niitä on löydetty vain muutamista erillisistä paikoista saaren eteläosista. Löytöpaikkoja on 30 kilometriä Ampanihystä etelään, Taolagnaron alue, Toliaran alue ja Ampotakan lähistö. Löydettyjen kasvien elinympäristö on vaihdellut paljon. Niitä kasvaa kuivissa kalkkipitoisissa pensasmaastoissa, hiekkamaastossa, dyyneillä, rannikkokivikoilla ja okiometsissä.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut laskostyräkin erittäin uhanalaiseksi, ja sitä uhkaavat elinympäristöjen muutokset ja yksilöiden kerääminen puutarhanviljelyä varten. Laji on myös listattu uhanalaisten lajien kauppaa koskevan CITES-sopimuksen liitteessä 1.