cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yukon
Maantiede
thumb|vasen|Ivvavikin kansallispuisto. Yukonia rajaavat idässä Luoteisterritoriot, lännessä Alaska, ja etelässä Brittiläinen Kolumbia. Yukonilla on hieman merirajaa Pohjoiseen jäämereen. Suurin osa Yukonista sijaitsee pohjoisen napapiirin eteläpuolella. Yukon-joki virtaa Yukonista Alaskaan. Alueella kasvaa pääasiassa havupuita. Kanadan korkein vuori Mount Logan (5 959 metriä) sijaitsee Yukonissa.
Ilmasto
Pääkaupunki Whitehorsen keskilämpötila on tammikuussa −18,7 celsiusastetta ja heinäkuussa +14 celsiusastetta. Pohjoisemmassa Dawson Cityssä on tammikuussa −30,7 astetta ja heinäkuussa +15,6 astetta. Vuosittainen sademäärä Whitehorsessa on 269 millimetriä ja Dawson Cityssä 183 millimetriä.
Historia
Yukonin nimi tulee alueen pääjoen Yukonin paikallisesta nimestä ”Yu-kun-ah”. Yukon irrotettiin Luoteisterritorioista omaksi territoriokseen vuonna 1898. Kolme vuotta aiemmin se oli luotu Luoteisterritorioiden piiriksi. Yukonissa koettiin Klondiken kultaryntäys 1890-luvun lopulla, jolloin sen väkiluku nousi 40 000:een. Kultaryntäyksen seurauksena alueelle luotiin hallintorakenteet.
Asukkaat
Yukonissa on yksi suurempi kaupunki (city), kolme pienempää kaupunkia (town), neljä kylää (village), kaksi pikkukylää (hamlet), 13 erillistä yhteisöä (unincorporated community) ja kahdeksan maaseutuyhteisöä. Suurimmat asutuskeskukset asukaslukuineen ovat pääkaupunki Whitehorse (25 085), Dawson City (1 375), Watson Lake (790), Haines Junction (613) ja Carmacks (493).
Yukonin väkiluku vuoden 2011 väestönlaskennassa oli 33 897. Sen väkiluku kasvoi edeltävän viiden vuoden aikana 11,6 prosenttia, enemmän kuin yhdessäkään toisessa Kanadan provinssissa tai territoriossa. Vuonna 2016 Yukonissa asui 35 874 ihmistä, 5,8 prosenttia vuotta 2011 enemmän. BKT per asukas vuonna 2014 oli 70 370 Kanadan dollaria. Elinajanodote vuosina 2009–2011 oli naisilla 79,6 vuotta ja miehillä 75,2 vuotta. Imeväiskuolleisuus oli 2,2/1 000.
Politiikka
Paikallisvaaleissa vuonna 2016 Liberal Party sai parlamenttiin 11 paikkaa 19:stä, Yukon Party kuusi paikkaa ja New Democratic Party kaksi paikkaa. Pääministeri on liberaalien Sandy Silver. Liittovaltiota territoriossa edustaa komissaari Angélique Bernard.
Talous
Yukonin tärkeimmät mineraalit ovat kulta ja hopea. Vuonna 2006 Yukonissa oli 148 maatilaa. Villieläinten turkikset ovat tärkeä elinkeino maaseudun ja syrjäseutujen asukkaille. Joista pyydystetään lohta, harmaanieriää ja siikaa. Yukonissa kävi vuonna 2006 noin 400 000 turistia, ja turismi on suurin työllistäjä yksityisellä sektorilla.
Liikenne
Yukonia yhdistää ympäröiviin alueisiin valtatie ja rautatie. Whitehorsen lentokentän läpi kulkee vuosittain noin 230 000 matkustajaa.
Bartimeus-trilogia
Bartimeus-trilogia on Jonathan Stroudin kirjoittama kolmiosainen fantasiakirjasarja. Kirjasarjassa seurataan Bartimeus-džinnin ja Nathaniel-maagin seikkailuja vaihtoehtotodellisuudessa, jossa vallassa ovat maagit, jotka voivat manata demoneja vastahakoisiksi apureikseen. Trilogia oli ehdokkaana Mythopoeic-palkinnolle vuonna 2006.
Jylänki
Jylänki on järvi Suonenjoen itäosassa Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 2,6 neliökilometriä. Etäisyys Kuopiosta on 36 kilometriä etelälounaaseen.
Maantiede
Jylängin pituus kaakosta luoteeseen on 2,85 kilometriä. Altaan leveys lounaasta koilliseen on yli kilometrin. Järven eteläosaa jakaa Tervaniemi, jonka länsipuolella sijaitsee Autiolahti ja itäpuolella järven kaakkoisosan muodostava lahti. Koillisrannalla sijaitsee suultaan avoin Tulilahti. Noin kahdeksasosa Jylängistä on enintään metrin syvyinen. Vähintään kuusi metriä syvää on noin neljäsosa järven alasta. Syvin piste, 14 metriä, sijaitsee Tervaniemen länsipuolella.
Jylängin saariluku on neljä. Selkeästi laajin saari on noin kuusihehtaarinen Isosaari Tervaniemen luoteispuolella. Isosaaren eteläpuolella sijaitsee Pienisaari. Jylängin rannoilla on metsämaata ja pieniä peltoalueita. Järven eteläpuolitse kulkee yhdystie 16219.
Jylängin vesitilavuus on 9 910 000 kuutiometriä.
Jylänki (04.268.1.002) kuuluu Jylängin valuma-alueeseen (04.268), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Sorsaveden valuma-alue (04.26) ja ensimmäinen jakovaihe on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Jylänki on laajin Jylängin valuma-alueen kymmenestä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Seuraavaksi laajimmat ovat Iso-Viitanen ja Palokki.
Gondit
pienoiskuva
Gondit ovat Keski-Intiassa asuva alkuperäiskansa. Heitä on huomattavia määriä Madhya Pradeshin, Maharashtran, Chhattisgarhin, Andhra Pradeshin ja Orissan osavaltioissa. Gondeja on nykyisin noin neljä miljoonaa.
Gondien kieli on sukua telugulle ja muille dravidakielille. Nykyisin noin puolet gondeista puhuu gondia. Heidän uskontonsa on panteistinen, mutta monet ovat kääntyneet hindulaisuuteen.
Gondien perinteinen ammatti on ollut maanviljely ja karjankasvatus. Gond-yhteiskunta on korkeasti arvostettu intialaisten heimojen keskuudessa, mutta kuitenkin heidän maitaan on lunastettu heiltä kiihtyvällä tahdilla 1960-luvulta lähtien.
Gondwana eli "Gondien maa" on epäselvästi määritelty alue lounaisessa Madhya Pradeshissa, itäisessä Maharashtrassa ja osissa Chhattisgarhia, Andhra Pradeshia ja Orissaa. Alueella oli lukuisia gondien kuningaskuntia 1400-luvulta 1700-luvun puoleen väliin. Alue on antanut nimensä Gondwanalle, muinaiselle suurmantereelle.
Punakulta
thumb|MB&F:n punakultainen kello Horological Machine 3 Punakulta on metalliseos, jossa on kullan lisäksi seosmetallina pääosin kuparia. Metalliseoksen värisävy riippuu käytetyistä metalleista ja näiden sekoitussuhteesta. Kuparin lisääminen tekee kultapohjaisesta seoksesta punertavaa.
Lähteet
Gold Colored gold
Berylliumjodidi
Berylliumjodidi (BeI2) on berylliumin ja jodin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa berylliumjodidi on väritöntä kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta, mutta liukenee esimerkiksi etanoliin.
Berylliumjodidia valmistetaan kuumentamalla berylliumia ja jodia tai vetyjodidin ja berylliumin tai berylliumkarbidin välisellä reaktiolla.
Berylliumjodidi voidaan pelkistää metalliseksi berylliumiksi.
Käsipallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2011
Vuoden 2011 naisten käsipallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Brasiliassa 2.–18. joulukuuta. Turnaus käytiin ensimmäistä kertaa Amerikan mantereella ja kolmannen kerran Euroopan ulkopuolella. Kisoihin selvisi karsintojen kautta 24 maata. Puolustavana mestarina turnaukseen lähti kolme edellistä maailmanmestaruutta voittanut Venäjä.
Lohkojako
Lohko A
Lohko B
Lohko C
Lohko D
İznik
İznik on kaupunki ja piirikunta Bursan maakunnassa Turkissa. Sen asukasluku oli vuonna 2010 noin 44 000.
Maantiede
Kaupunki sijaitsee İznik-järven itärannalla hedelmällisessä järvenrantalaaksossa, jossa sitä rajaavat kukkulat pohjoisesta ja etelästä. Sen läntinen muuri nousee järvestä, joten muuri on toiminut hyvin hyökkäysten torjumiseksi järveltä päin. Kymmenmetrinen muuri ympäröi kaupunkia viiden kilometrin pituudelta, ja kaksoisvallihauta tarjoaa lisäsuojaa. Muurissa on yli sata tornia. Kaupungin ainoat sisääntuloväylät ovat kolme porttia kaikilla maanpuoleisilla sivuilla. Nykyään muuriin on avattu useita reikiä teitä varten, mutta suurin osa muurista on jäljellä, ja siksi kaupunki on suosittu matkailukohde.
pienoiskuva|vasen|İznikin kaupunkia.
Antiikki
İznikin kaupungin paikka on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla. Antiikin aikaisen kaupungin perusti Antigonos I hellenistisen kauden alussa noin vuonna 316 eaa. Se sai nimen Nikaia (usein Nikea, lat. Nicaea), kun Lysimakhos nimesi sen uudelleen vaimonsa mukaan vuonna 301 eaa.
Nikaia tunnetaan ennen kaikkea siitä, että siellä pidettiin vuosina 325 ja 787 ekumeeniset kirkolliskokoukset, Nikaian ensimmäinen ja Nikaian toinen kirkolliskokous.
pienoiskuva|vasen|Nikaian roomalaisen teatterin rauniot.
The Queen
The Queen (esitetty televisiossa Suomessa myös nimellä Kuningatar) on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut Stephen Frearsin ohjaama brittiläinen draamaelokuva. Sen on käsikirjoittanut Peter Morgan. Elokuvan pääosassa kuningatar Elisabet II:na on Helen Mirren. Muissa päärooleissa ovat Michael Sheen, James Cromwell, Helen McCrory, Alex Jennings ja Sylvia Syms.
Elokuva antaa yksityiskohtaisen kuvan kuningatar Elisabet II:n ja Tony Blairin (Michael Sheen) välisestä vuorovaikutuksesta prinsessa Dianan kuoleman jälkeen. The Queen keskittyy heidän taisteluunsa löytää kompromissi Dianan kuoleman käsittelyssä, kun vaihtoehtoina olivat sen pitäminen kuninkaallisen perheen yksityisenä tragediana tai kansan vaatimana laajempana surunosoituksena.
Helen Mirrenin roolisuoritus pääosassa sai runsaasti ylistäviä arvosteluita ja hän voitti roolistaan useita palkintoja, kuten Oscarin, BAFTAn, Golden Globen, SAG-palkinnon ja Venetsian elokuvajuhlien näyttelijäpalkinnon. Lisäksi elokuvalle meni mm. parhaan elokuvan BAFTA ja parhaan käsikirjoituksen Golden Globe.
Arvioita
Anna-lehteen kirjoittaneen Lauri Lehtisen mukaan ”hienovaraisen nautittava The Queen on yhtä aikaa satiirinen ja lempeä jämähtäneen instituution muotokuva”.
Kanchipuram
pienoiskuva|vasen Kanchipuram, Kanchi tai Kancheepuram on kaupunki ja kunta Tamil Nadun osavaltiossa, Intiassa. Se on Kancheepuramin piirikunnan keskus. Vuonna 2011 siellä asui 221 749 asukasta. Historiallisella ajalla kaupunki on kutsuttu nimillä Kachi ja Kachiampathi.
Kanchipuram on tunnettu temppeleistään ja silkkisistä sareistaan. Kaupungissa on useita merkittäviä temppeleitä, kuten Shivalle omistettu Ekambareswararin temppeli. Kanchipuramissa silkkisarit ovat kuuluisia koko Etelä-Intiassa ja niitä arvostetaan jopa Pohjois-Intiassa asti.
Kanchipuram on Etelä-Intian vanhimpia kaupunkeja. Se oli tamilin ja sanskritin kielien oppineisuuden keskus. Kanchipuramin loiston aika kesti 300–luvulta 800-luvulle, jolloin se oli Pallava-dynastian pääkaupunki.
Keith Armstrong
Keith Thomas Armstrong (s. 11. lokakuuta 1957 Corbridge, Englanti, Iso-Britannia) on englantilais-suomalainen jalkapallovalmentaja, joka on tehnyt myös mittavan pelaajauran Suomessa.
Tausta
Armstrong varttui Newcastlessa vuokratalossa. Jo kolmivuotiaasta lähtien hän pelasi jalkapalloa kadulla. Ensimmäinen Armstrongin paikan päällä näkemä liigaottelu lienee sijoittunut kauteen 1967–1968, jolloin Newcastle voitti Southamptonin 3–0 ottelussa, jossa katsojia oli 35 000. Sen jälkeen koululle mentiin kahdeksaksi, vaikka tunnit alkoivat vasta yhdeksältä. Tunnin verran pelattiin jalkapalloa ennen koulun alkamista.
Pelaajaura
Armstrong tuli Suomeen vuonna 1979 Oulun Palloseuraan lainapapereilla suosikkiseurastaan Newcastle Unitedista. Suomessa Armstrong pelasi kaiken kaikkiaan yhdeksässä eri seurassa ja voitti kolme Suomen mestaruutta. Hän pelasi urallaan myös Hongkongissa.
Tie Suomeen
Päätyminen OPSiin vuonna 1979 oli sattuman kauppaa. Armstrong kertoo olleensa allekirjoittamassa sopimusta Newcastlen kanssa, kun manageri Bill McGarrylle soitettiin. McGarry oli aiemmin luvannut lainata yhden pelaajistaan Suomeen pariksi kuukaudeksi. Matkalle aiottiin lähettää Jim Pearson, mutta hän loukkaantui. Pearsonin sijaan Suomeen päätyi Armstrong, jonka nouseminen Newcastlen edustusjoukkueeseen ja peliajan saaminen näytti tuolloin epätodennäköiseltä.
Vuonna 1984 muutosta Suomeen tuli perhesyiden takia pysyvä. Armstrong sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1991.
Valmentajaura
RoPSin hän johdatti Suomen Cupin finaaliin. Hän valmensi RoPS:ssa kaksi kautta, joiden jälkeen hän vaihtoi TP-Seinäjokeen, koska rovaniemeläisseuran johtoporras oli etsinyt uutta valmentajaa huolimatta Armstrongin jatkohaluista. TP-Seinäjoen hän nosti Veikkausliigaan, mutta vaihtoi itse kuitenkin seuraa Ykköseen pudonneeseen FC Hakaan.
Armstrong aloitti Hakassa vuonna 1997 ja nosti sen heti takaisin Veikkausliigaan. Tämän jälkeen Haka voitti harvinaiset kolme mestaruutta peräkkäin (1998, 1999, 2000). Europeleissä Armstrong ei kuitenkaan saavuttanut menestystä, vaikkakin Haka pääsi Mestarien liigan kolmannelle karsintakierrokselle Liverpoolia vastaan.
Vuonna 2002 Armstrong siirtyi Hakasta toiseen suomalaiseen suurseuraan Helsingin Jalkapalloklubiin. HJK:n hän palautti kultakantaan ottamalla kaksi mestaruutta vuosina 2002 ja 2003. Näin Armstrongilla oli koossa jo viisi Suomen mestaruutta valmentajana. Kaudella 2004 HJK ei kuitenkaan kyennyt enää uusimaan mestaruuttaan ja se sijoittui sarjataulukon keskivaiheille. Kaudeksi 2005 HJK nuorensi joukkuettaan paljon. Armstrong luotsasi sen kuitenkin ehkä hieman yllättäenkin Veikkausliigan toiselle sijalle ja vuonna 2006 uusi hopeasijan. Kaudella 2007 HJK ei menestynyt seurajohdon ja yleisön asettamien odotusten mukaisesti, minkä johdosta Armstrong erotettiin joukkueen peräsimestä syyskuussa joukkueen ollessa kahdeksannella sijalla liigassa.
Vuosina 2012–2014 Armstrong toimi urheilutoimenjohtajana Seinäjoen Jalkapallokerhossa. Kaudella 2015 hän valmensi Tampereen Ilvestä, mutta sai sieltä potkut lokakuussa 2015. Amstrong nosti asiasta oikeusjutun Ilvestä vastaan, ja sen käsittely Pirkanmaan käräjäoikeudessa alkoi toukokuussa 2016. Käräjäoikeus asettui seuran kannalle jutussa ja määräsi hänet korvaamaan Ilves Edustus Oy:lle 15 903 euroa. Armstrong valitti tuomiosta Turun hovioikeuteen. Marraskuussa 2017 hovioikeus kumosi käräjäoikeuden tuomion ja määräsi Ilveksen maksamaan Armstrongille 17 200 euron korvaukset työsopimuksen perusteettomasta päättämisestä. Lisäksi Ilves joutui maksamaan Armstrongin oikeudenkäyntikuluja käräjäoikeudessa 13 000 euroa ja hovioikeudessa 12 000 euroa sekä maksamattomista puhelin- ja tietoliikennekuluista 1 022,58 euroa.
Marraskuussa 2016 FC Haka julkisti tehneensä 1+1-vuotisen valmentajasopimuksen Armstrongin kanssa. Lokakuussa 2017 sopimusta jatkettiin kahdella vuodella.
Vuosina 1999 (Haka), 2000 (Haka) ja 2003 (HJK) Armstrong on palkittu vuoden jalkapallovalmentajan tittelillä.
Armstrong perusti syksyllä 2006 oman koulutusyrityksen, Keke Armstrong Oy:n.
Ura kommentaattorina
Valmennusuran ohella Armstrong on toiminut kommentaattorina televisiossa. Hänen ensimmäinen tehtävänsä kommentaattorina sattui vuonna 1998 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen yhteydessä. Hän oli jalkapallotietämyksensä takia pidetty, ja pystyi myös kokoamaan itsensä kyyneleiden partaalta Englannin hävittyä Argentiinalle rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Kisojen jälkeen Ilta-Sanomat järjesti äänestyksen kisojen suosituimmasta kommentaattorista, ja Armstrong voitti ylivoimaisesti.
Logistikas
Logistikas Oy on vuonna 1997 perustettu suomalainen logistiikka-alan yritys, joka on vuonna 2020 muodostetun konsernin emoyhtiö. Konserniin kuuluvat Logistikas Palvelut Oy, Logistikas Hankinta Oy, Logistikas Vaasa Oy ja Logistikas Tehdaspalvelut Oy.
Keith Armstrong
Ura kommentaattorina
Armstrong on sittemmin ollut studiokommentaattorina muun muassa useissa jalkapallon MM- ja EM-kisoissa sekä Nelosen Mestarien liigan ja Canal+:n Englannin valioliigan lähetyksissä. Armstrong on toiminut myös Futis+-ohjelman asiantuntijana.
Logistikas
Konsernin pääomistaja on suomalainen pääomasijoittaja Sievi Capital. Muut omistajat ovat Olderman Oy, Piccolo Group Oy sekä hallituksen jäseniä ja johdon avainhenkilöitä. Yhtiön toimitusjohtaja on Toni Brigatti ja hallituksen puheenjohtaja Tomas Hedenborg.
Keith Armstrong
Ura kommentaattorina
Armstrong sanoo, että kommentaattorin työssä on hyväksi, ”että ei ole niin hyvä suomi”. Hänen sanotaan selittävän jalkapalloa samalla tavalla kuin sitä selitetään 10-vuotiaille junioreille.
Logistikas
Logistikas työllistää noin 250 logistiikka-alan ammattilaista. Yritys toimii kymmenellä paikkakunnalla sekä omissa logistiikkakeskuksissa (100 000 m²) että asiakkaiden tiloissa hoitamassa sisälogistiikkatehtäviä. Tulosyksiköt sijaitsevat Raumalla, Jyväskylässä, Nokialla, Olkiluodossa, Porissa, Suolahdessa, Vaasassa, Hämeenlinnassa, Jämsässä ja Saarijärvellä.
Keith Armstrong
Muuta
Armstrong osallistui keväällä 2006 Tanssii tähtien kanssa -ohjelmaan kilpailijana.
Logistikas
Logistikas-palvelukokonaisuus sisältää lähi-, sisä- ja projektilogistiikan, teollisuuspakkaamisen, paikallisvarastoinnin ja kokoonpanon palvelutuotteet, sekä hankinta- ja asiantuntijapalvelut. Vuonna 2022 Logistikas Oy:n liikevaihto oli noin 31,8 milj. euroa.
Saarisjärvi (Virrat)
Saarisjärvi on Pirkanmaalla Virroilla Kangasniemenkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 16,1 hehtaaria, se on 900 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Uurasjärven alueeseen (35.481) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 116,1 metriä mpy.
Jari Rinne (juoksija)
Jari Tapani Rinne (s. 4. toukokuuta 1961 Espoo) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija. Hän edusti vuodesta 1979 lähtien Lahden Ahkeraa ja hänen valmentajanaan toimi Yrjö Oksanen. Kalevan kisoista Rinne saavutti 200 metrin juoksusta hopeaa vuonna 1985 ja 400 metrin juoksusta kaksi hopeaa vuosina 1983 ja 1985 sekä pronssia vuonna 1981. Lisäksi hän oli viestijuoksun SM-kilpailuissa mukana voittamassa 4 x 100 metrin viestijuoksusta kolmea kultaa vuosina 1984, 1985 ja 1986 sekä 4 x 400 metrin viestijuoksusta kultaa vuonna 1984 sekä hopeaa vuonna 1983. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1986 jälkeen.
Heinikanjärvi
Heinikanjärvi on Nilakkaan laskeva järvi Jokijärven kylässä Pielavedellä Pohjois-Savon länsiosassa. Sen pinta-ala on kaksi neliökilometriä. Etäisyys Kuopiosta on 54 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede
Heinikanjärven pituus kaakosta luoteeseen on 2,8 kilometriä. Järvi koostuu selkeäpiirteisestä altaasta, joka soukkenee etelässä kapeaksi lahdeksi. Altaan suurin leveys on noin kilometrin. Allasta jakavia niemiä ei ole ja ainoa saari on nimetön luoto altaan koillisrannan tuntumassa. Noin viideosa Heinikanjärvestä on vähintään kuusi metriä syvä. Kuuden metrin syvyyskäyrän sisään jäävä alue muodostaa yhtenäisen vyöhykkeen järven eteläosaan ja sen sisällä sijaitsee noin puolitoista hehtaaria laaja 15–16 metriä syvä alue.
Heinikanjärven rannat ovat metsämaata. Pientaloja on harvassa, tiheimmin niitä on rakennettu järven koillisrannan Heinikanrannan alueelle. Järven eteläosan syvänteen itäpuolella kohoaa Heinikanmäki, jonka laki on noin 173 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 65 metriä järvenpintaa korkeammalla. Se on varsin hyvin kehittynyt kalottimäki, jonka moreenikalotista valtaosa on peltoa. Kun Muinais-Päijänteen vedenpinta oli transgressiovaiheessa kohonnut noin 108 metrin korkeuteen, Heinikanjärvi oli osa Muinais-Päijännettä.
Heinikanjärven vesitilavuus on 7 633 000 kuutiometriä.
Heinikanjärvi (14.737.1.001) kuuluu Heinikanpuron valuma-alueeseen (14.737), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen vesistössä (14). Toinen jakovaihe on Nilakan alue (14.73) ja ensimmäinen jakovaihe on Rautalammin reitin valuma-alue (14.7). Heinikanjärvi on Heinikanpuron valuma-alueen ainoa yli hehtaarin laajuinen vakavesi.
Uusi-Ruotsi
Uusi-Ruotsi oli vuonna 1638 perustettu Ruotsin siirtomaa Pohjois-Amerikan itärannikolla Delawarejoen ja Delawarenlahden molemmin puolin. Siihen kuuluneet alueet ovat nyt Yhdysvaltain Pennsylvanian, Delawaren ja New Jerseyn osavaltioiden alueella. Siirtokunnassa eli ruotsalaisten lisäksi myös suomalaisia. Siirtokunnan keskuspaikkana oli Fort Kristina, joka sai nimensä Ruotsin kuningatar Kristiinalta.
Uusi-Ruotsi antautui Uusien-Alankomaiden joukoille vuonna 1655, minkä jälkeen se kuului hollantilaisille, kunnes englantilaiset valloittivat Uudet-Alankomaat lokakuussa 1664.
Ensimmäinen matka
Syksyllä 1629 Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolf kiinnostui Atlantin yli suuntautuvasta kaupankäynnistä. Hänen kuoltuaan vuonna 1632 valtakunnankansleri Axel Oxenstierna ja Tukholman maaherra Klas Larsson Fleming veivät eteenpäin kuninkaan ajatusta mantereiden välisistä kauppasuhteista. Kumpikin miehistä kuului viisimiehiseen holhoojahallitukseen, joka oli valittu hoitamaan valtion tehtäviä kuninkaan tyttären Kristiinan alaikäisyyden aikana.
Oxenstierna suunnitteli aluksi Afrikkaan Guineanlahden Kultarannikolle suuntautuvaa kauppamatkaa, mutta hankkeesta luovuttiin. Ruotsiin yhteyttä pitänyt Uusien-Alankomaiden entinen kuvernööri Peter Minuit käänsi Oxenstiernan ja Flemingin kiinnostuksen Pohjois-Amerikkaan. Minuit oli valmis johtamaan siirtolaiset Amerikan itärannikolle nykyiseen Delawareen. Retken arvioitu hinta oli 24 000 Hollannin floriinia (tuolla aikakaudella yleisesti käytetty valuutta). Siirtokunnan perustajina toimi hallituksen lisäksi Uuden-Ruotsin kauppayhtiö, jonka osakkaista puolet oli hollantilaisia. Yhtiö uskoi siirtokunnan mahdollisuuksiin tuottaa taloudellista voittoa majavannahoilla ja tupakalla, joiden kysyntä oli nousussa ympäri Eurooppaa. Hallituksen tehtäväksi jäi siirtolaisten hankkiminen, mikä oli vaikeata koko Uuden-Ruotsin historian ajan, sillä ruotsalaisilla ei ollut kiinnostusta erämaiden asuttamiseen.
Minuit aloitti pitkän merimatkan valmistelut loppuvuodesta 1636 ja matkusti Ruotsiin varhain 1637. Sairastuttuaan Tukholmassa saman talven aikana Minuit siirsi matkan alkamista myöhemmäksi. Lisäksi sopivien merikelpoisten alusten löytäminen vei aikaa ja Ruotsin hallitus hidasteli siirtokunnan lähettämisessä. Loppusyksyllä matkaan lähteneet purjealukset Kalmar Nyckel ja Fågel Grip joutuivat kovaan myrskyyn Pohjanmerellä ja kadottivat yhteyden toisiinsa. Alusten vauriot korjattiin Texelissä Hollannissa, ja korjauskustannukset nostivat huomattavasti matkan arvioitua budjettia. Merimatka yli Atlantin sujui ongelmitta, ja alukset saapuivat Delawarejoelle lopputalvella 1638.
Maakauppoja intiaanien kanssa
Ennen ruotsalaisten saapumista Hollannin, Englannin ja Ranskan siirtokunnat olivat ehtineet asuttaa mantereen itärannikkoa jo yli vuosikymmenen. Maat Delawarejoen molemmin puolin olivat kuitenkin säästyneet siirtolaisasutukselta ja kuuluivat yhä alueen alkuperäisille asukkaille delaware-intiaaneille. Useita intiaanijohtajia saapui 29. maaliskuuta 1638 neuvottelemaan siirtolaisten kanssa ja Mitatsimint-niminen päällikkö suostui myymään oman heimonsa maata uudelle siirtokunnalle. Alue ylettyi etelässä Schuylkilljoelle ja muodosti kaikkiaan noin sadan kilometrin pituisen kaistaleen, jolla ei ollut läntisiä rajoja.
Uuden-Ruotsin ensimmäinen linnake Fort Kristina rakennettiin nykyisen Wilmingtonin kaupungin paikalle Christinajoen varrelle. Uuden Amsterdamin kuvernööri Willem Kieft lähetti kirjeen, jossa hän ilmoitti Delawarejoen laaksojen kuuluneen jo vuosia Uusien-Alankomaiden alueisiin. Hollantilaiset eivät kuitenkaan ryhtyneet toimenpiteisiin Uutta-Ruotsia vastaan, vaan antoivat näiden jäädä rakentamaan siirtokuntaansa.
Kristinan linnakkeen rakentamisen aikoihin Minuit lähetti osan miehistään tekemään kauppaa Virginian brittiläisten siirtolaisten kanssa. Britannian kuningas Kaarle I oli kuitenkin evännyt kauppaluvan maiden välillä, joten ruotsalaiset palasivat takaisin tyhjin toimin. Kesällä 1638 Minuit jätti siirtokunnan ja poikkesi St. Christopherin saarille ottamaan alukseen tupakkalastin. Ennen oman laivansa lähtöä Minuit vieraili hollantilaisessa aluksessa, jonka äkillinen myrsky kuljetti merelle. Minuitin uskotaan hukkuneen laivan mukana.
Laihat vuodet
Uuden-Ruotsin ensimmäiseksi kuvernööriksi valittiin kapteeni Måns Nilsson Kling (Mauno Klinga). Hänen alaisenaan toimi 24 ruotsalaista ja suomalaista uudisasukasta. Siirtokunnan ensimmäiset vuodet osoittautuivat tappiollisiksi, sillä kauppatavaraa oli niukasti ja siirtolaisia vähän. Paikalliset intiaanit opettivat siirtolaisille maanviljelyä ja metsästystä ja auttoivat heitä selviämään yli talven. Vuonna 1639 luutnantti Peter Hollander Ridder, josta tuli Uuden-Ruotsin toinen kuvernööri, teki uusia maakauppoja Kekesikkun-nimisen delawarepäällikön kanssa. Talvella 1640–1641 siirtokunnan tulevaisuudennäkymät vaikuttivat yhä huonoilta ja Uusi-Ruotsi harkitsi siirtymistä Uusien-Alankomaiden hallinnon alle. Asuinolojen alkeellisuus, ravinnon niukkuus ja juomaveden likaisuus aiheuttivat joitakin kuolemaan johtaneita tauteja. Kauppatavaroiden vähyys katkaisi kaupankäynnin intiaanien kanssa, ja New Havenista lähetetyt brittiläiset alukset alkoivat tehdä matkoja Delawarejoen intiaanien kauppapaikoille.
Uuden-Ruotsin kukoistuskausi
thumb|200px|Pennsylvanian ensimmäisen asutuksen kartta. Ruotsalaisalukset Fama ja Svan toivat helmikuussa 1643 mukanaan uusia siirtolaisia ja kauppatavaroita. Länsi-Intian ja Kanariansaarten kautta purjehtineiden alusten matka oli viivästynyt Faman menetettyä yhden mastoistaan ja ajauduttua matalikolle.
Svanin mukana saapunut everstiluutnantti Johan Printz oli määrätty merentakaisen siirtokunnan uudeksi kuvernööriksi. Seuraavien kuukausien aikana hän ryhtyikin kehittämään Uuden-Ruotsin asutusta ja puolustusta. Printz oli saanut ohjeet ylläpitää hyviä suhteita intiaaneihin ja tunnustaa heidän oikeutensa maanomistuksessa. Mutta ristiriitoja syntyi, kun hollantilaiset ja osaksi englantilaisetkin vaativat itselleen maa-alueita, jotka Uusi-Ruotsi oli jo ostanut. Intiaanit olivat saattaneet myydä samoja maita useampaan kertaan ja oli mahdoton päättää, mitkä kaupoista olivat laillisia. Ratkaistaakseen riitakysymyksen Printz päätti sulkea muut siirtokunnat pois Delawarejoelta tai pakottaa ne tunnustamaan Uuden-Ruotsin ylivallan.
Vuoden 1643 aikana Uusi-Göteborg nousi pienelle saarelle vastapäätä nykyistä Philadelphiaa. Sitä seurasivat New Jerseyyn rakennettu Uusi-Elfsborg ja Schuylkilljoen varren Uusi-Vasa ja Uusi-Korsholma. thumb|Fort Kristinan pienoismalli
Taantuma
Uuden-Ruotsin ja susquehannojen välinen kaupankäynti johti hetkelliseen väkivallan aaltoon, kun eräs delawarein sodanhaluisista ryhmistä surmasi eri yhteyksissä viisi ruotsalaista. Sama ryhmä tulitti Printzin yksityisasuntoa ja poltti metsää, josta puusepät ottivat rakennusmateriaalia. Myöhemmin useita delawarepäälliköitä saapui Printzin luo pyytämään anteeksiantoa rikoksista, jotka oli tehty heidän tietämättään. Printz otti vastaan intiaanien tuomat lahjat, mutta teki selväksi, että jos väkivaltaisuudet jatkuisivat, delawaret maksaisivat ne omalla hengellään.
Vuonna 1649 Uusi-Ruotsi koki taantumisen aikaa. Monet Ruotsissa tapahtuneet poliittiset muutokset veivät maan hallituksen huomion muihin asioihin, ja tuhansista lähetetyistä majavannahoista huolimatta myös ruotsalaisten kauppiaiden kiinnostus Uutta-Ruotsia kohtaan katosi. Saman vuoden aikana Ruotsista Delawareen siirtolaisia kuljettanut Katt ajautui Karibianmerellä matalikolle, eikä yksikään siirtolaisista selvinnyt perille.
Uuden-Amsterdamin kuvernööri Peter Stuyvesant hyödynsi Uuden-Ruotsin vastoinkäymisiä ja antoi määräyksen rakentaa Fort Casimirin alueelle, joka oli jo kertaalleen myyty ruotsalaisille. Printz sai keskeytettyä linnakkeen rakennustyöt, mutta Uusien-Alankomaiden poliittinen ja sotilaallinen uhka oli ilmeinen. Uusi-Ruotsi odotti turhaan täydennystä kotimaastaan, sillä 1650-luvun alkuvuosina yksikään laiva ei tuonut lisää siirtolaisia eikä kauppatavaraa. Vuonna 1653 Printz luopui virastaan kirjoitettuaan sitä ennen selonteon siirtokunnan ongelmista valtakunnankansleri Oxenstiernalle ja kreivi Pietari Brahelle. Ruotsin valtakunnanneuvosto käsitteli asiaa ja teki päätöksen lähettää siirtokuntaan lähes 300 uutta siirtolaista ja 40 sotilasta. Uuden-Ruotsin kuvernöörin virkaa hoitanut Printzin vävy Johan Papegoja päätettiin korvata Ruotsista lähetetyllä Johan Risinghillä. Kuljetukseen valittiin purjealukset Örn ja Gyllen Haj.
Siirtokunnan elvyttäminen
Syksyllä 1653 alkanut matka Delawareen ei sujunut odotetusti. Pääasiassa tavarankuljetukseen tarkoitettu Gyllene Haj vaurioitui jo Ruotsin vesillä ja pääsi matkaan vasta kuukausia myöhemmin. Siirtolaisia kuljettanut Örn sai vuodon Jyllannin rannikolla. Pohjanmerellä voimakas myrsky hidastutti laivan menoa, ja se jouduttiin korjaamaan Weymouthissa Englannissa. Selvittyään läpi talven Örn joutui kevällä 1654 Karibianmerellä uusiin vaikeuksiin. Huono hygienia ja puhtaan juomaveden puute altistivat matkustajat sairauksille, ja noin sata menehtyi punatautiin ja erilaisiin kuumesairauksiin.
21. toukokuuta 1654 Örn saapui Delawarejoelle ja ankkuroi hollantilaisten hallussa olleen Fort Casimirin edustalle. Ensimmäisenä tehtävänään Risingh valtasi tukikohdan ja pakotti 22 hollantilaista vannomaan uskollisuudenvalan Ruotsin hallitukselle. Päivää myöhemmin Örn jatkoi matkaansa Fort Kristinaan, jossa Risinghin ensimmäiseksi tehtäväksi jäi sairaanhoidon järjestäminen. Virginian englantilaiset kauppiaat avustivat myymällä omia elintarvikkeitaan. Myös paikalliset intiaanit kantoivat päivittäin Fort Kristinan edustalle lihaa ja kalaa, mutta välttelivät siirtolaisia sairastumisen pelosta.
Yksi Risinghin tehtävistä oli saada takaisin Virginiaan paenneet siirtolaiset. Tehtävä osoittautui vaikeaksi, sillä pakolaiset eivät halunneet palata Uuteen-Ruotsiin. Intiaanien kanssa käydyt neuvottelut onnistuivat paremmin. Useat susquehannojen päälliköistä vierailivat Risinghin asunnolla sopimassa uusista maakaupoista, joiden tuloksena Uuden-Ruotsin omistamat maat laajenivat Marylandiin. Risingh suunnitteli satamaa Chesapeakenlahdelle ja suuren asutuskeskuksen rakentamista lahden rantaan.
Uuden-Ruotsin antautuminen
thumb|left|200px| Uuden-Ruotsin kasvu lisäsi vastatoimia Uudessa Amsterdamissa. Syksyllä 1654 Ruotsista tullut Gyllene Haj purjehti tuntemattomasta syystä Delawarenlahden ohi ja eksyi Hudsonjoen suulle, jossa Stuyvesantin sotilaat valtasivat sen. Suurin osa aluksen miehistöstä ja siirtolaisista taivutettiin Stuyvesantin vallan alle. Tapaus oli merkittävä takaisku Uudelle-Ruotsille, joka menetti uusien siirtolaisten lisäksi suuren määrän rakennus- ja kauppatarvikkeita.
Risingh sai tiedon valmisteilla olevasta hyökkäyksestä intiaanien välityksellä. Hän järjesti pikaisen sotaneuvoston ja lähetti vakoilijoita Uuteen Amsterdamiin. Nämä vahvistivat intiaanien epäilyt ja kertoivat hollantilaisten noin 700 miehen sotajoukoista. Risingh järjesti mahdollisimman paljon ampumatarvikkeita ja ruokaa Kristinan ja Trinityn (entinen Fort Casimir) linnakkeisiin ja sijoitti niihin noin 300 Finlandista, Uplandista ja muilta siirtokunnan taajaväkisimmiltä seuduilta kerättyä puolustajaa.
Elokuun lopulla 1655 Stuyvesantin johtama laivasto purjehti ylös Delawarejokea mukanaan 317 sotilasta. Stuyvesantin laivasto ankkuroi linnakkeiden edustalle, mutta aluksista ei annettu tulituskäskyä. Sen sijaan hollantilaisten lähettämä viestinviejä toi Kristinan linnakkeeseen antautumiskehotuksen. Risingh katsoi vastarinnan hyödyttömäksi ja suostui neuvottelujen jälkeen antautumaan ilman vastarintaa. Antautumisehtojen mukaan Risingh sai viedä siirtokuntaa koskevat asiakirjat maansa hallitukselle, mutta Uuden-Ruotsin kauppayhtiön julkiset rakennukset ja omaisuus luovutettiin hollantilaiselle kauppayhtiölle. Antautumiskirjan allekirjoittivat kummankin siirtokunnan kuvernöörit. Risingh ja osa sotilaista palautettiin Ruotsiin, mutta halukkaat uudisasukkaat saivat jäädä asumaan tiloilleen Alankomaiden hallinnan alaisina.
Syksyllä 1664 Uudet-Alankomaat antautui englantilaisille joukoille.
Siirtolaisten alkuperä
Ruotsalainen historioitsija Ivan Bill arveli vuonna 1983, että Uuteen-Ruotsiin saapui vuosina 1638–1664 noin tuhat siirtolaista. Yli puolet heistä oli suomalaisia, sillä vuonna 1636 alkaneet suomalaisvainot asettivat metsäsuomalaiset epäedulliseen asemaan, ja heistä haluttiin eroon. Suomalaisten harjoittama kaskenpoltto ja metsien asuttaminen kiellettiin Ruotsissa. Ainoastaan ne suomalaiset, jotka olivat hankkineet tiloihinsa erityisen luvan, välttyivät asuntojensa polttamiselta ja saivat jäädä aloilleen.
Ensimmäisen varsinaisen siirtolaisretkikunnan lähtiessä Ruotsista toukokuussa 1641 suurin osa sen siirtolaisista oli Värmlannista kerättyjä suomalaisia maanviljelijöitä. Kaksi vuotta myöhemmin kuvernööri Printzin mukana saapuneissa siirtolaisissa oli useita Pohjanmaalta ja Vaasasta tulleita suomalaisia, jotka olivat lähteneet mukaan Mustasaaressa asuneen Printzin ehdotuksesta.
Siirtokunnan loppuaikoina suomalaisten ja Värmlannin metsäsuomalaisten osuus kasvoi uudelleen. Kun Mercurius-alus purjehti Delawareen talvella 1655–1656, sen 106 matkustajasta 92 oli mainittu suomalaisiksi. Retkeä johtanut Johan Papegoja ei osannut suomea vaan joutui palkkaamaan tulkin. Aluksen lähtiessä Ruotsista jäi satamaan yli sata siirtolaista, jotka olivat turhaan ehtineet myydä talonsa ja kaiken omaisuutensa puolihintaan.
Delawarejoen varrella asuneet suomalaiset loivat neljä siirtolaisasutusta, jotka olivat Finlandia, Lapland, Upland ja Takamaa. Siellä asuneet Marttiset, Kokkiset, Rambot ja muut olivat laajoille alueille levinneiden sukujen kantaisiä. Suomalaisasutus ulottui myös eteläiseen New Jerseyyn, jossa Mullica Hill ja Mullicajoki ovat yhä muistuttumassa suomalaisesta uudisviljelijästä Erkki Mullikasta.
Suomalaiset sukunimet ovat vuosisatojen aikana muuttuneet tunnistamattomiksi. Marttisesta tuli Morton, Räsäsestä Rawson, Kokkisesta Cock tai Cox ja Kolehmaisesta Coleman. John Morton, yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista, oli Martti Marttisen jälkeläisiä. Suomalaiset olivat myös ensimmäisinä asuttamassa nykyistä Philadelphiaa.
Kaupankäynti ja elinkeinot
Ensimmäinen Uudesta-Ruotsista tuotettu turkiserä myytiin Hollantiin ja siitä saatiin hieman yli 15 000 floriinia. Delawaresta lähetetty tupakka jaettiin ruotsalaisten osakkaiden kesken. Vuoden saatavat osoittautuivat selvästi tappiollisiksi, koska retkikunnan kulut vastaavana aikana olivat kaiken kaikkiaan 36 000 floriinia. Tämä johti 1640-luvun alussa Ruotsin kauppayhtiön osakkaiden väliseen sisäiseen riitaan, jonka seurauksena hollantilaiset myivät osakkeensa ruotsalaisille. Yhtiön johtajana jatkoi Klas Larsson Fleming ja uuteen johtokuntaan valittiin Pietari Brahe.
1640-luvun taitteessa tupakan kysyntä lisääntyi moninkertaiseksi koko Euroopassa. Delawaressa lastatut tupakkalastit työllistivät kauppayhtiöiden lisäksi lukuisia salakuljettajia. Turkuun ja Porvooseen vuonna 1644 kuljetettu suuri suolaerä tuotti hyvät voitot. Turkiskauppa toimi taustalla pienessä mittakaavassa lukuun ottamatta vuotta 1648, jolloin Delawaresta toimitettiin Uuden-Ruotsin historian suurin turkislasti, joka pääosin kulkeutui Venäjälle.
Karjatalous kuului metsästyksen ja kalastuksen ohella olennaisena osana siirtokunnan elinkeinoihin. Ensimmäiset kotieläimet olivat tulleet Hollannista ja myöhemmin karjaa lähetettiin myös Ruotsista. Virginian britit suostuivat myymään Ruotsin siirtokunnalle nautoja ja tammoja, ja syksyllä 1654 siirtolaiset raivasivat suuria maa-alueita keväistä maissinistutusta varten.
Kieli ja uskonto
Uuden-Ruotsin virallinen kieli oli ruotsin kieli. Suomalaisten joukossa suurin osa oli syntynyt tai asunut Keski-Ruotsissa, mutta joukosta löytyi myös yksinomaan suomea puhuvia. Vaikka suomalainen kansanaines oli enemmistönä linnakkeiden ulkopuolella asuneiden siirtolaisten keskuudessa, heidän oli opeteltava ruotsin kieli, samoin heidän jälkeläistensä.
Toisen retkikunnan mukana Delawareen saapunut pastori Roerus Tolkillus piti Fort Kristinan yksityisasunnoilla säännöllisiä jumalanpalveluksia ruotsiksi. Rukoushuoneen valmistuttua vuonna 1642 kirkollismenot siirtyivät sen tiloihin, ja tätä vuotta voidaankin pitää varsinaisena Delawaren luterilaisen seurakunnan perustamisvuotena. 1640-luvun aikana pastori Johannes Campanius teki lähetystyötä paikallisten intiaanien keskuudessa ja käänsi myöhemmin Martti Lutherin Vähän Katekismuksen heidän kielelleen.
Siirtokunnan perintö
thumb|left|[[Nothnaglen hirsimökki New Jerseyssä on nykyään National Register of Historic Places -rekisteriin merkitty suojelukohde.]] Merkittävin Uuden-Ruotsin välityksellä Amerikkaan kulkeutuneista asioista oli siirtolaisten taito rakentaa hirsimökkejä. Yhdysvaltalaiset tutkijat Terry G. Jordan ja Matti E. Kaups ovat esittäneet kirjassaan The American Backwoods Frontier, että hirsisalvosrakennukset tulivat uudelle mantereelle juuri suomalaissiirtolaisten välityksellä. Eräs vanhimmista edelleen pystyssä olevista hirsirakennuksista on Nothnaglen hirsimökki, jonka suomalaiset ja ruotsalaiset rakensivat New Jerseyn Gibbstowniin vuosina 1638–1643. Tässä ja muissa vastaavissa rakennuksissa käytettiin naulojen sijaan puisia kiilamaisia vaarnoja. Mökkien takat rakennettiin Ruotsista kuljetetuista tiilistä. Suomalaisten erityistaito hirsimökkien rakentamisessa levisi muiden siirtolaisten keskuuteen halki mantereen aina länsirannikolle saakka.
thumb|Jäljennös Kalmar Nyckelistä Uudesta-Ruotsista on jäänyt muistuttamaan Swedesboron pikkukaupunki New Jerseyssä ja siellä oleva Pyhän Kolminaisuuden kirkko, joka yhä tunnetaan ”vanhana ruotsalaisena kirkkona”. Amerikanruotsalainen historiallinen museo (American Swedish Historical Museum) sijaitsee eteläisessä Philadelphiassa ja sisältää monia näyttelyesineitä, asiakirjoja ja artefakteja Uuden-Ruotsin ajalta.
Suomen hallitus lahjoitti 29. toukokuuta 1938 Wäinö Aaltosen veistämän Delaware-monumentin suomalaisten amerikansiirtolaisten 300-vuotisjuhlan muistoksi. Patsas pystytettiin Chesterin kaupunkiin Pennsylvaniassa. Vuonna 1997 Wilmingtonin telakka laski vesille purjealus Kalmar Nyckelin näköisjäljennöksen. Vesillelasku tapahtui lähellä alkuperäistä Fort Kristinaa. Aluksella järjestetään opinto- ja turistimatkoja Delawarejoella.
Barbara Erickson London
Barbara Jane ”BJ” Erickson London (1. heinäkuuta 1920 Seattle, Washington, Yhdysvallat – 7. heinäkuuta 2013 Los Gatos, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lentäjä. Hän kuului toisen maailmansodan aikana Women Airforce Service Pilots -järjestöön (WASP), joka lensi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien lentokoneita muissa kuin taistelutehtävissä. Hän oli ainoa WASP:n lentäjä, joka sai Air Medal -ansiomitalin toisen maailmansodan aikana.
Varhaiset vuodet
Barbara Jane London (omaa sukua Erickson) syntyi Seattlessa, Washingtonissa 1. heinäkuuta 1920. Opiskellessaan Washingtonin yliopistossa kotitalouden opettajaksi hän työskenteli Boeingin tehtailla B-17 Flying Fortress -koneiden kokoonpanolinjalla. Toisena opiskeluvuotenaan hän liittyi vuonna 1940 Civilian Pilot Training Program -lentokoulutusohjelmaan, jossa kymmentä miestä kohden opiskeli vain yksi nainen. Hän voitti koulutusohjelman lentäjien välisen kilpailun Seattlessa, ja ohjelmasta valmistuttuaan hänestä tehtiin lennonopettaja. Hän lensi niin tavallisilla lentokoneilla kuin vesitasoilla. Hänen äitinsä tuki hänen päätöstään ryhtyä lentäjäksi.
Würzburger Kickers
Würzburg Kickers on saksalainen jalkapalloseura, joka pelaa Saksan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla. Kickers putosi sarjaan kaudeksi 2021–2022 2. Bundesliigasta
Barbara Erickson London
Sotavuodet
pienoiskuva|London (siivellä istuvista oikeanpuoleinen) ja muita WAFS:n lentäjiä maaliskuussa 1943. pienoiskuva|London (eturivissä vasemmalla) WASP:n palveluksessa vuonna 1943. Vuonna 1942 London kutsuttiin sähkeellä liittymään kokeneiden naislentäjien muodostamiin Women’s Auxiliary Ferrying Squadron -joukkoihin (WAFS), jotka lensivät siirtolentoja Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien sotilaskoneilla vapauttaakseen siirtolentoja normaalisti lentäneitä miehiä rintamalle. 22-vuotias London kuului nuorimpiin WAFS:ään kutsuttuihin. Hän lähti Seattlesta kesken opettamansa kurssin ja matkusti New Castlen lentotukikohtaan Delawareen. Siellä hänet hyväksyttiin kahdeksantena lentäjänä mukaan WAFS:ään.
Vuonna 1943 London siirrettiin Long Beachiin, jossa hänestä tuli 6. siirtolentoryhmään sijoitettujen 80 naisen komentaja 23-vuotiaana. Hän teki tunnetuimman suorituksensa 29. heinäkuuta 1943 alkaen, kun hän lensi 8 000 mailia (lähes 13 000 kilometriä) kymmenessä päivässä. Hän lensi ensin P-51 Mustangin Long Beachistä Indianan Evansvilleen, jossa hän yöpyi ja lähti seuraavana päivänä P-47 Thunderboltilla kohti San Pedroa Kaliforniassa. Hän saapui perille 1. elokuuta ja jatkoi jälleen seuraavana päivänä C-47 Skytrainilla Long Beachistä Fort Wayneen, Indianaan. Sen jälkeen hän oli muutaman päivän sijoitettuna siirtolento-osaston päämajaan Cincinnatissa, kunnes lähti 7. elokuuta Thunderboltilla paluumatkalle Evansvillestä San Pedroon. Hän lensi kymmenen päivän aikana ainakin 40 tuntia, mikä vastasi tyypillistä kuukauden lentotuntimäärää. Tästä saavutuksestaan hänelle myönnettiin Air Medal -ansiomitali. Hän oli ainoa WAFS:n tai WASP:n lentäjä, joka sai Air Medalin sodan aikana, joskin muille myönnettiin mitaleita sodan päätyttyä.
WAFS yhdistyi elokuussa 1943 naislentäjiä kouluttaneen Women’s Flying Training Detachmentin (WFTD) kanssa Women Airforce Service Pilots -järjestöksi (WASP). London jatkoi joukkojen komentajana Long Beachissä. Elokuun 1944 alussa WASP:n kokeneimmista lentäjistä valittiin hänet ja Florene Miller kokeiluun, jossa he lensivät reittilennon omaisia joukkojen- ja tavarankuljetuslentoja Romulusin ja Chicagon välillä. He lensivät lentoja kahden viikon ajan, ja niistä vastannut upseeri raportoi heidän suoriutuneen erinomaisesti.
Sotatilanteen parannuttua Euroopassa WASP-ohjelma lakkautettiin 20. joulukuuta 1944. Edellä mainittujen konetyyppien lisäksi London lensi WAFS:n ja WASP:n palveluksessa B-17 Flying Fortresseja ja C-54 Skymastereita ollen jokaisen konetyypin kohdalla ensimmäisiä niitä lentäneitä naisia. Hän oli ainoa WASP:n jäsen, joka oli ollut sekä kokoamassa että lentämässä Flying Fortresseja.
Sodan jälkeen
Sodan päätyttyä London meni naimisiin lentäjä Jack London Jr.:n kanssa. Hän olisi halunnut jatkaa töitä lentäjänä, mutta lentoyhtiöt vastasivat hänen hakemuksiinsa lähettämällä hänelle hakulomakkeen lentoemännän tehtäviin. Sen sijaan London perusti miehensä ja muiden veteraanien kanssa United States Aviation -yrityksen, joka tarjosi lennonopetusta, tilauslentoja ja lentokoneiden varaosamyyntiä. Hän myi yrityksen, kun sitä perustamassa olleet veteraanit hajaantuivat eri tahoille Korean sodan alettua. WASP:ssä niin ikään palvellut Betty Gillies pyysi Londonia mukaan järjestämään vuosittaista All-Woman Transcontinental Air Race -kilpailua, ja hän jatkoi tehtävässä 1960-luvun puoliväliin. Hän osallistui kilpailuun itse joka vuosi lukuun ottamatta niitä vuosia, joina hänen tyttärensä syntyivät. Hän perusti myös naislentäjien Ninety-Nines-järjestön Long Beachin jaoston.
Vuonna 1966 London palasi lentokonemyynnin pariin ja työskenteli Barney Frazier Aircraft -yhtiössä vuoteen 1983 saakka. Eläköidyttyään hän toimi ilmailualan konsulttina avustaen lentokoneiden ostossa ja myynnissä. Gathering of Eagles -järjestö valitsi Londonin yhdeksi vuoden ilmailulegendoista vuosina 1991 ja 2006. Long Beachin lentoaseman lähistöllä sijaitseva katu nimettiin hänen mukaansa 2005. London kuoli 93 vuoden iässä Kalifornian Los Gatosissa 7. heinäkuuta 2013.
Londonin molemmista tyttäristä ja neljästä hänen lapsenlapsestaan tuli lentäjiä. Hänen esikoistyttärensä Terry London Rinehart oli yksi ensimmäisistä yhdysvaltalaisten lentoyhtiöiden palkkaamista naislentäjistä.
Olivia Borlée
Borlée oli Osakan MM-kisoissa 2007 mukana Belgian joukkueessa, joka voitti 4 × 100 metrin viestijuoksussa MM-pronssia. Joukkueessa juoksivat lisäksi Hanna Mariën, Élodie Ouédraogo ja Kim Gevaert. Belgia juoksi täsmälleen samalla joukkueella Pekingin olympialaisissa 2008 alun perin hopealle 4 × 100 metrin viestissä. Loppuaika 42,54 oli Belgian-ennätys. Joukkue nousi myöhemmin olympiavoittoon kun edelle sijoittunut Venäjän joukkue hylättiin dopingin takia.
Borlée karsiutui 200 metrin välierissä Göteborgin EM-kisoissa 2006 ajalla 23,90, Berliinin MM-kisoissa 2009 ajalla 23,42, Barcelonan EM-kisoissa 2010 ajalla 23,44 ja Helsingin EM-kisoissa 2012 ajalla 23,66.
Kreikankielinen Wikipedia
pienoiskuva|220px|Kreikankielisen Wikipedian logo Kreikankielinen Wikipedia on Wikipedian kreikankielinen versio. Wikipedia on Βικιπαίδεια kreikaksi kirjoitettuna. Se aloitettiin 1. joulukuuta 2002. Nykyään artikkeleita on yli.
Teaser
Teaser, teaseri eli tiiseri on lyhyt esittelyfilmi, joka esittelee pian ilmestyvää elokuvaa, videopeliä tai televisio-ohjelmaa. Teaserista ei yleensä saada selville juonta, vaan sen on tarkoitus kertoa tietyn elokuvan, pelin tai televisio-ohjelman olevan tulossa. Teasereita esitetään useimmiten elokuvateattereissa ja niiden pituus on keskimäärin 30–60 sekuntia.
Citroën C3
Citroën C3 on Citroënin vuodesta 2002 lähtien valmistama pieni henkilöautomalli, joka pienemmän Citroën C2:n kanssa korvasi Citroën Saxon.
Citroën C3 I (2002–2009)
Ensimmäisen sukupolven C3 esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2001. Se oli ensimmäinen malli, joka perustui PSA-konsernin uudelle PF1-pohjalevylle. Pyöreäksi muotoiltu uusi malli tarjosi edeltäjäänsä huomattavasti suuremmat sisätilat. Vuonna 2003 tuli markkinoille kaksiovinen C3 Pluriel, joka on muunneltavissa tavallisesta umpiautosta avoautoksi ja lava-autoksi. vasen|pienoiskuva|Citroën C3 X-TR Vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestistä C3 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Ensimmäisen sukupolven facelift-malli. Vuonna 2004 esiteltiin C3 X-TR, jonka olemusta on muutettu maastohenkisemmäksi mustilla puskureilla, lokasuojien levityksillä ja kattokaiteilla.
C3 koki syksyllä 2005 pienen kasvojenkohotuksen, jossa näkyvimmät muutokset tehtiin etupuskuriin. Myös takavaloja uudistettiin.
Citroën C3 II (2009–2016)
Toisen sukupolven C3 esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2009. Se on muotoiltu edeltäjänsä tavoin pyöreäksi, mutta on sitä pidempi, leveämpi ja korkeampi. Vuotta aiemmin oli jo esitelty pieni tila-automalli C3 Picasso.
Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä C3 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Toisen sukupolven facelift-malli. Geneven autonäyttelyssä keväällä 2013 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut C3, joka sai uudet puskurit ja etusäleikön. Uudessa etupuskurissa oli LED-päiväajovalot.
Citroën C3 III (2016–)
Kolmannen sukupolven C3 ensiesiteltiin kesäkuussa 2016 Pariisissa, tämän jälkeen suurelle yleisölle syksyllä järjestetyssä Pariisin autonäyttelyssä. Edeltäjäänsä verrattuna uusi C3 on viisi senttimetriä pidempi kokonaispituudeltaan ja seitsemän senttimetriä akseliväliltään, mutta viisi senttimetriä matalampi. Malliin saa Citroën C4 Cactuksessa esitellyt auton kylkiä kolhiintumiselta suojaavat Airbump-ilmatyynyt sekä kaksivärimaalauksen. Auto perustuu edelleen samalle PF1-pohjalevylle kuin mallin kaksi edellistä sukupolvea.