cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanadan historia
Varhaisimmat kontaktit
Viikinkien jälkeen Kanada sai käytännössä olla rauhassa eurooppalaisvierailijoilta yli 400 vuotta. Muutamia kävijöitä on kuitenkin väitetty olleen, mutta varmoja todisteita on hyvin vähän. Todennäköisesti ainakin lukuisat eurooppalaiskalastajat vierailivat Newfoundlandin matalikoilla jo 1400-luvulla, mutta eivät kertoneet matkoistaan, koska pelkäsivät menettävänsä hyvät kalavedet.
Espanjan kruunun alaisuudessa seilannut Kristoffer Kolumbus löysi 1492 Amerikan uudelleen etsiessään meritietä Aasiaan. Pian muutkin monarkit alkoivat lähettää retkikuntia. Venetsialainen Giovanni Cabotto eli englantilaisittain John Cabot saapui 1497 Kanadan rannikolle bristolilaista kauppiaiden ja kalastajien sekä todennäköisesti myös Englannin kuninkaan rahoittamana. Hän teki kaksi matkaa ja tutki Labradorin, Newfoundlandin ja ehkä myös Nova Scotian rannikoita. Cabot löysi rannikon kalaisat vedet, ja pian portugalilaiset, ranskalaiset ja espanjalaiset kalastajat saapuivat alueelle. Heitä seurasivat baskivalaanpyytäjät, joista monet pitivät päämaajaansa Labradorin Red Bayssä, josta tuli 1500-luvun suurin valassatama.
Asuttaminen
thumb|left|upright|[[Jacques Cartier|Jacques Cartier’ta pidetään Kanadan löytäjänä.]] Ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques Cartier saapui 1534 Saint Lawrencen lahdelle ja julisti maat kuuluvaksi Ranskalle. Tarinan mukaan kaksi hänen mukanaan ollutta irokeesia olisivat käyttäneet oman kielensä sanaa kanata (”kylä”) Stadaconan irokeesiasutuksesta, minkä Cartier olisi ymmärtänyt väärin paikannimeksi. Toisen teorian mukaan nimi olisi tullut espanjankielisestä ilmauksesta cà nada (”ei mitään täällä”).
Cartier purjehti vuonna 1535 Saint Lawrence -jokea pitkin pidemmälle. Hänen löytönsä innoittivat Ranskan kuningas Frans I:stä haastamaan Espanjan uuden maailman herruudesta ja perustamaan siirtokunnan. Jean-François Robervalin johdolla ranskalaiset perustivat 1541 Stadaconan lähelle Charlesbourg-Royalin. Sinne muutti noin 150 siirtolaista, mutta ensimmäisenä talvena suhteet intiaaneihin heikkenivät, ja he surmasivat yli 30 siirtokunnan asukkaista. Seuraavana keväänä hengiinjääneet palasivat Ranskaan. Englantilaiset eivät olleet paljoakaan kiinnittäneet huomiota Kanadaan, vaikka Cabot olikin käynyt rannikolla. Kuitenkin vuonna 1583 Humphrey Gilbert julisti nykyisen St. John’sin alueen kuuluvaksi Englannille.
thumb|[[Rupertinmaa]] Ranskalaiset hallitsivat turkiskauppaa käytännössä seuraavien vuosikymmenien ajan. Ranskalaiset perustivat Montrealin vuonna 1642, ja vuonna 1663 Ludvig XIV teki Uudesta-Ranskasta Ranskan siirtomaan. Tilanne muuttui, kun kaksi ranskalaista turkiskauppiasta Pierre-Esprit Radisson ja Médard des Groseilliers kertoivat briteille, että parhaat turkisalueet olivat Yläjärvestä länteen ja alueelle pääsisi helposti Hudsoninlahden kautta. Kaarle II perusti pian Hudson’s Bay Companyn ja antoi tälle yksinoikeuden Hudsoninlahden valuma-alueelle. Rupertinmaaksi kutsuttu alue käsitti noin 40 prosenttia nykyisestä Kanadasta, ja siihen kuului läntinen Quebec, luoteinen Ontario, Manitoba, suurin osa Saskatchewanista ja Albertasta sekä osia Luoteisterritorioista ja Nunavutista.
Ranska ei pitänyt Britannian aikeista valloittaa turkiskauppa ja perusti myös kauppapaikkoja sisämaahan. Britannia ja Ranska kävivät lukuisia taisteluita 1600- ja 1700-luvuilla sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikassa. Kuningatar Annan sodan päättäneessä Utrechtin sopimuksessa 1713 Ranska joutui hyväksymään Britannian vaatimukset Hudsoninlahdesta ja Newfoundlandista ja antamaan Britannialle Acadien Cape Bretonin saarta lukuun ottamatta. Taistelut loppuivat muutamaksi vuosikymmeneksi, kunnes ne käynnistyivät jälleen 1754 ranskalaisten ja intiaanien sodassa, joka oli osa Euroopassa käytyä seitsenvuotista sotaa. Sotaonni kääntyi nopeasti briteille, kun he valtasivat Louisbourgin linnoituksen, joka sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla Saint Lawrencen lahden suulla. Quebecin taistelussa 1759 britit kukistivat ranskalaiset lopullisesti, ja Pariisin sopimuksessa 1763 Ranska joutui antamaan koko Kanadan Britannialle.
Britannian hallinta
thumb|[[Ala-Kanada vihreällä ja Ylä-Kanada oranssilla.]] Brittiläisen Pohjois-Amerikan kuvernööri Guy Carleton antoi vuoden 1774 Quebec Actissä kanadanranskalaisile oikeuden omaan uskontoonsa ja hakea poliittisia tehtäviä sekä palautti ranskalaisen säädösoikeuden. Näin hän pystyi säilyttämään ranskalaisten uskollisuuden, ja Amerikan vallankumouksen (1775–1783) aikana suurin osa kanadanranskalaisista kieltäytyi tarttumasta aseisiin. Vallankumouksen jälkeen Kanadaan muutti noin 50 000 brittihallinnolle uskollista lojalistia, vaikkakin monet muuttajista olivat halvan maan perässä. Suurin osa saapui Nova Scotiaan ja New Brunswickiin. Noin 8 000 muutti Quebeciin, ja he muodostivat sen ensimmäisen merkittävän englanninkielisen vähemmistön.
thumb|left|[[Queenston Heightsin taistelu nykyisen Kanadan alueella vuoden 1812 sodan aikana.]] Vuoden 1812 sodassa Yhdysvaltain ja Britannian välillä Kanada oli merkittävä taistelukenttä. Yhdysvallat saavutti joitain voittoja Ylä-Kanadan länsiosissa, mutta britit tasoittivat tilannetta muualla. Britanniassa oltiin väsyneitä siirtomaiden sotiin, sillä Euroopassa käytiin heille tärkeämpiä Napoleonin sotia. Sodan aikana Yhdysvallat oli yrittänyt Kanadan liittämistä itseensä, mutta kanadalaiset olivat onnistuneet pysäyttämään pääosan hyökkäyksistä. Sodan päättänyt vuoden 1814 Gentin rauha palautti tilanteen sotaa edeltävään aikaan. Siinä kuitenkin käytännössä määriteltiin Kanadan ja Yhdysvaltain välinen raja Lake of the Woodsilta Atlantille, vaikkakin New Brunswickin ja Mainen raja varmistettiin vasta 1842. Lake of the Woodsista Kalliovuorille raja sovittiin 1842 kulkemaan pitkin 49. leveyspiiriä.
Pienen eliitin valta kasvoi erityisesti vuoden 1812 sodan jälkeen. Turhautuminen hallintoon laukaisi 1837 lopulta kapinan kummassakin siirtokunnassa. Vaikka kapinat tyrehdytettiin, ne antoivat briteille merkin siitä, ettei vallitseva tilanne voi jatkua. John Lambton lähetettiin selvittämään kapinoiden syitä. Hän tunnusti etnisten ristiriitojen olevan ongelmien taustalla, ehdotti ranskalaisen kulttuurin sulauttamista brittikulttuuriin ja sai näin lempinimekseen Radical Jack (”Radikaali-Jack”). Ajatukset sisällytettiin lopulta vuoden 1840 Union Actiin. Pian Ylä- ja Ala-Kanada yhdistettiin Kanadan provinssiksi, ja niitä hallinnoimaan muodostettiin parlamentti, johon kumpikin entisistä siirtokunnista sai yhtä monta edustajaa. Suurin osa kanadanenglantilaisista kannatti uutta järjestelmää, mutta kanadanranskalaiset olivat pettyneitä lakiin sisällytettyyn englannistamistavoitteeseen. Kanadanranskalaiset alkoivatkin enenevässä määrin käyttää asumastaan alueesta nimeä Quebec, vaikka se oli aiemmin ollut näiden parissa epäsuosittu.
Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta solmivat 15. kesäkuuta 1846 Oregonin sopimuksen, jonka mukaan brittiläisen Pohjois-Amerikan ja Yhdysvaltain raja kulki Kalliovuorilta Tyynelle valtamerelle pitkin 49. pohjoista leveyspiiriä. Tämä päätti 28 vuotta kestäneen yhteisen hallinnan Oregonin alueella. Yhdysvallat oli alun perin halunnut rajan kulkevan 54. leveyspiirin ja 40 minuutin kohdalla saadakseen yhteisen rajan Venäjän hallitseman Alaskan kanssa, mutta presidentti James K. Polk oli Meksikon kanssa käytävän sodan vuoksi valmis kompromissiin asiassa. Sopimus vahvisti Yhdistyneen kuningaskunnan omistusoikeuden Vancouverinsaareen. Myöhemmin Vancouverinsaaren ja mannermaan välisten San Juanin saarten omistuksesta käytiin rajaepäselvyyksien vuoksi kiistaa, kunnes välittäjänä toiminut Saksan keisari Vilhelm I totesi vuonna 1872 saarten kuuluvan Yhdysvalloille.
Muodostaminen ja laajentuminen
pienoiskuva|upright|vasen|[[John A. Macdonald, Kanadan ensimmäinen pääministeri]] Moderni Kanada syntyi Charlottetownissa, kun edustajia Nova Scotiasta, New Brunswickistä, Prinssi Edwardin saarelta, Ontariosta ja Quebecistä kokoontui muotoilemaan uuden kansakunnan perustuslain. Ryhmä kokoontui ensimmäisen kerran 1864, ja parlamentti hyväksyi perustuslain 1867. Alkujaan itsehallinnollinen Kanada tunnettiin nimellä Kanadan dominio. Dominiolle harkittiin aluksi useita muitakin nimiä, kuten Albertsland prinssi Albertin mukaan, Victorialand kuningatar Viktorian mukaan, Borealia, Norland, Transatlantia ja niin edelleen.
Tuore konfederaatio pyrki leviämään länteen. Sen hallitus, ensimmäisen pääministerin John A. Macdonaldin alaisuudessa, osti 1869 Rupertinmaan 300 000 punnalla. Harvaan asuttua maata alettiin kutsua nimellä Luoteisterritoriot. Rupertinmaa oli ollut Hudson’s Bay Companyn hallussa vuodesta 1670. Luovutuksesta päätettiin Rupertinmaan sopimuksella jo vuotta aiemmin, mutta Redjoen kapina viivästytti sopimuksen täytäntöönpanoa vuoteen 1870. Rupertinmaan alueella asui lähinnä alkuperäisasukkaita ja intiaanien sekä eurooppalaisten jälkeläisiä métisejä, joiden kanssa Kanadan hallitus ajautui erimielisyyksiin. Louis Riel johti Redjoen kapinaa. Hän onnistui valtaamaan Fort Garryn linnoituksen ja pakotti näin Kanadan hallituksen neuvottelemaan hänen kanssaan. Kanadassa suostuttiin Rielin vaatimuksiin métisien erioikeuksista, ja Luoteisterritorioista irrotettiin Manitoban provinssi, joka liitettiin dominioon 1870.
thumb|Kiinalaisia työmiehiä [[Canadian Pacific Railwayn rakennustyömailla 1884.]] Britannia perusti 1866 Brittiläisen Kolumbian siirtokunnan. Alueelle oli alkanut jo 1850-luvulla virtaamaan uudisasukkaita kultalöydösten ansiosta. Kultakaivokset ehtyivät kuitenkin pian, ja siirtokunta ajautui köyhyyteen. Brittiläinen Kolumbia liittyi dominioon 1871, kun Kanada oli luvannut hoitaa sen velat ja rakentaa 10 vuoden sisällä mantereen yhdistävän rautatien. Canadian Pacific Railway yhdisti 1885 läntisen Kanadan. Kanadan hallinto perusti 1873 North-West Mounted Policen, josta tuli myöhemmin Kanadan ratsupoliisi, tuomaan lakia maan länsiosiin. Samaan aikaan métisit aiheuttivat jälleen sekasortoa, kun monet heistä olivat muuttaneet nykyisen Saskatchewanin alueelle. Siellä he ottivat jälleen yhteen hallituksen maanmittaajien kanssa. He ottivat yhteyttä Louis Rieliin, joka aloitti 1885 cree-intiaanien tukemana kapinan. Rautatie toi hallituksen joukot paikalle muutamassa päivässä. Riel antautui toukokuussa, ja myöhemmin samana vuonna hänet hirtettiin maanpetoksesta.
1800-luvun lopulla teollistuminen, Yukonin kultalöydökset ja kanadalaistuotteiden kysynnän kasvu saivat maan talouden kukoistamaan. Lisäksi rautatie avasi helpomman mahdollisuuden uudiasutuksille, joten vuosien 1885–1914 aikana noin 4,5 miljoonaa siirtolaista tuli Kanadaan. Näihin kuului isoja ryhmiä muualta Amerikasta ja Itä-Euroopasta, erityisesti Ukrainasta. Optimismi valtasi kanadalaiset, ja pääministeri Wilfrid Laurier julisti, että 1900-luku on Kanadan vuosisata. Monet muuttivat preerioiden maatalousalueille, jossa uudisasukkaille irrotettiin 1905 kaksi uutta provinssia, Alberta ja Saskatchewan.
Ensimmäinen maailmansota ja itsenäistyminen
thumb|vasen|upright|Kanadalaisia joukkoja ensimmäisessä maailmansodassa [[Vimyn harjanteen taistelussa.]] Britanniassa syntyi 1800-luvun lopussa keskustelu siitä, pitäisikö Kanadan auttaa Britanniaa sodissa. Siirtomaaministeri Joseph Chamberlainin mukaan dominioiden periaatteena pitäisi olla auttaa emämaata. Kun toinen buurisota syttyi Etelä-Afrikassa 1899, monet kanadanenglantilaiset vaativat osallistumista, mutta kanadanranskalaiset Henri Bourassan johdolla puolestaan vastustivat ajatusta. Lopulta asiassa päästiin yhteisymmärrykseen, ja kanadalaiset lähettivät vapaaehtoisia taistelemaan brittijoukoissa.
Kanada osallistui osana brittiläistä imperiumia ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan ensimmäisinä vuosina yli 300 000 vapaaehtoista lähti Eurooppaan osallistumaan taisteluihin. Vuonna 1917 Kanadassa otettiin käyttöön asevelvollisuus, joka kiristi erityisesti kanadanranskalaisten mieliä. Quebecissä tuhannet protestoivat kaduilla. Sodan jälkeen pääministeri William Lyon Mackenzie King alkoi vaatia Kanadalle itsenäisyyttä. Hän vakuutti Britannialle, ettei kanadalaisia voinut jatkossa lähettää automaattisesti taistelemaan brittien puolesta, teki sopimuksia ilman Britannian lupaa ja lähetti Yhdysvaltoihin suurlähettilään. Kingin voimakastahtoisuus johti Westminsterin säädökseen, joka hyväksyttiin 1931 Britannian parlamentissa. Säädös vahvisti Kanadan ja muiden dominioiden itsenäisyyden, vaikka Britannia säilyttikin edelleen oikeutensa puuttua maiden perustuslakiin.
Lamasta toiseen maailmansotaan
thumb|Nälkämarssi [[Edmontonissa joulukuussa 1932.]] 1930-luvun lama koitteli erityisen pahoin Kanadaa, jonka talous oli riippuvainen luonnonvarojen hyödyntämisestä. Lama koitteli erityisesti työläisiä ja maanviljelöitä, jotka kärsivät muutenkin laajoilla alueilla Albertaa, Saskatchewania ja Manitobaa, kun pitkittynyt kuivuus ja viljelytekniikoiden aiheuttama maaperän köyhtyminen vaikeuttivat viljelytoimintaa. Monet muuttivat Brittiläiseen Kolumbiaan tai kaupunkiseuduille. Vastalauseena pääministeri Kingille ja tämän johtamille liberaaleille miljonääri Richard Bedford Bennettin konservatiivit saivat suuren vaalivoiton vuoden 1930 vaaleissa, mutta pääministerin virkaan päästyään Bennettillä ei ollut tarjota käytännön toimenpiteitä talouden elvyttämiseksi. Huolimatta siitä, että Bennett lahjoitti usein omista varoistaan apua pyytäneille ja lupasi ottaa jatkokaudellaan käyttöön Franklin D. Rooseveltin New Dealin kaltaisia uudistuksia, konservatiivit kärsivät murskatappion vuoden 1935 vaaleissa ja King palasi pääministeriksi.
Bennettin vuonna 1935 perustama Kanadan keskuspankki ilmoitti 1936, että preeriaprovinssit olivat lähes konkurssissa. Rowell–Siroisin komission raportissa pääteltiin, että liittovaltiolla oli huonot mahdollisuudet puuttua provinssien raha-asioihin. Sen ehdotuksesta provinssien hallinto- ja sosiaalipalvelujen vähimmäistaso muodostettiin, kun liittovaltio otti vastuulleen provinssien velat ja järjesti valtion työttömyysturvan. Näin liittovaltion asemaa vahvistettiin ja provinssien velkataakkaa pienennettiin.
Kanada julisti yhdeksän päivää Puolan offensiivin alkamisen jälkeen 10. syyskuuta 1939 sodan natsi-Saksalle. Alkuun Kanada pyrki pysymään erossa varsinaisista sotatoimista. Pääministeri King lupasi vaalikampanjassaan vuoden 1940 vaaleissa, että kanadalaisia sotilaita ei lähetettäisi maan ulkopuolelle. Maa toimittikin lähinnä raaka-aineita, ruokaa ja ammuksia liittoutuneille sekä koulutti niiden lentosotilaita. King kuitenkin joutui rikkomaan lupauksensa, ja 27. huhtikuuta 1942 järjestettiin kansanäänestys, jossa kysyttiin kansalta mandaattia asevelvollisuuden käyttöön ottamiseksi. Ehdotus sai selkeän (noin kahden kolmasosan) enemmistön puolelleen kaikkialla paitsi Quebecissa, missä sitä vastusti 78,9 prosenttia äänestäjistä. Kesti silti vuoteen 1944 asti, että kanadalaisia asevelvollisia alettiin lähettää maan ulkopuolelle taistelemaan.
Sodanjälkeinen aktiivisuus
thumb|left|[[Louis St. Laurent ja Kanadan pääministeri William Lyon Mackenzie King YK:n perustamiskokouksessa San Franciscossa.]] Kanada oli toisen maailmansodan voittajavaltioita, ja se ajoi aktiivisesti Yhdistyneiden kansakuntien perustamista. Kanada olikin yksi niistä 50 valtiosta, jotka allekirjoittivat YK:n peruskirjan San Franciscossa 1945. Maa oli tämän jälkeen aktiivinen monien YK:n organisaatioiden luomisessa; YK:n elintarvike- ja maatalousjärjestö perustettiin Quebecissa lokakuussa 1945, ja kanadalaiset vaikuttivat voimakkaasti Maailman terveysjärjestön ja Unicefin perustamiseen 1948. Montrealiin lisäksi sijoitettiin Kansainvälinen siviili-ilmailujärjestön päämaja.
Useimmat kanadalaiset halusivat jäädä kokonaan kylmän sodan ulkopuolelle, mutta maa asettui lopulta lännen puolelle. Tähän vaikuttivat Neuvostoliiton Ottawan-suurlähetystöstä länteen loikanneen Igor Guzenkon tapaus ja Winston Churchillin julistus siitä, että rautaesirippu kulkee Euroopan halki. Guzenko oli toiminut vuodesta 1943 lähetystön virkamiehenä, kun hän haki perheineen poliittista turvapaikkaa Kanadasta. Hän luovutti samalla 109 dokumenttia, jotka paljastivat neuvostoliittolaisen vakoilun myös Kanadassa. Kanadan ulkoministeri Escott Reid esitti kesällä 1947 mahdollisesti ensimmäisenä uutta länsiliittouman puolustusjärjestelmää. Nato perustettiinkin 1949. Yhdysvallat olisi halunnut siitä puhtaallisesti sotilaallisen järjestön, mutta Kanadan painostuksesta perustamisasiakirjaan liitettiin myös taloudellisia ja sosiaalisia tavoitteita.
pienoiskuva|upright|Rauhan nobelisti [[Lester B. Pearson.]] Suezin kriisin aikaan Kanadan ulkoasiainministeri Lester B. Pearson ehdotti YK:lle rauhanturvajoukkojen perustamista. YK:n yleiskokous hyväksyi ehdotuksen ja muodosti näin järjestön ensimmäiset todelliset rauhanturvajoukot. Kanada lähetti Suezille sotilaita ja varusteita. Monet historioitsijat pitävät tätä Kanadan merkittävimpinä toisen maailmansodan jälkeisistä diplomaattisista saavutuksista, ja Pearson sai ansioistaan Nobelin rauhanpalkinnon. Kanada on ollut jatkossakin aktiivinen YK:n rauhanturvaoperaatioissa.
Quebecin ja alkuperäisasukkaiden kysymykset ja uusi perustuslaki
Liberaalipuolueen Pierre Trudeausta tuli 1968 pääministeri. Samana vuonna perustettiin Quebecin itsenäisyyttä ajava Parti Québécois (PQ) -puolue. Trudeau vastusti liittovaltion hajoamista, eikä Quebecin vapautusarmeija (FLQ) ollut tyytyväinen liittovaltion politiikkaan. FLQ:n terrori huipentui syksyllä 1970, kun se kaappasi brittiläisen James Crossin ja Quebecin työministerin Pierre Laporten. Cross onnistuttiin neuvottelemaan vapaaksi, mutta Laporten murhan jälkeen FLQ:n kannatus heikkeni. Trudeau ajoi kaksikielisyyspolitiikkaa, mutta erityisesti PQ:n Réne Levesquen noustua Quebecin pääministeriksi provinssissa alettiin noudattaa yksikielisyyspolitiikkaa. Ranskasta tehtiin provinssin virallinen kieli. Kielipolitiikka oli muutenkin tiukkaa, ja korkein oikeus joutui lieventämään joitain määräyksiä perustuslain vastaisena. Oltuaan neljä vuotta vallassa PQ järjesti 20. toukokuuta 1980 kansanäänestyksen Kanadasta eroamisesta. Eroamisen vastustajat voittivat äänestyksen prosentein 59–41.
Trudeau alkoi kansanäänestyksen jälkeen ajaa perustuslakimuutoksia ja onnistui lisäämään perustuslakiin perustuslaillisten oikeuksien ja vapauksien julistuksen (Charter of Rights and Freedoms), vaikka Quebec ei hyväksynytkään muutosta. Uudessa perustuslaissa Kanada määriteltiin monikulttuuriseksi ja kaksikieliseksi kokonaisuudeksi, jonka kaikki provinssit olivat tasavertaisia. Joidenkin mielestä vasta uusi perustuslaki toi Kanadalle todellisen itsenäisyyden, sillä se katkaisi kaikki valtasuhteet Britanniaan, vaikka valtionpäämiehenä säilyi edelleen Britannian hallitsija.
thumb|[[Nunavutin territorio.]] Trudeaun jälkeen 1984 pääministeriksi tullut Brian Mulroney, joka pysyi virassa vuoteen 1993 asti, halusi kohentaa liittovaltion suhteita Quebeciin ja esitti 1987 Meech Laken sopimuksen, joka olisi lisännyt provinssien oikeuksia ja tunnustanut Quebecin erityiseksi yhteisöksi. Se kuitenkin kaatui, kun Manitoba ja Newfoundland eivät ratifioineet sitä määräaikaan mennessä. Mulroneyn hallinto esitti 1992 uuden Charlottetownin sopimuksen, joka olisi tunnustanut Quebecin erityiseksi ja poikkeavaksi provinssiksi, jonka erityisyys perustui muun muassa ranskan kieleen. Sekään ei saanut tarvittavaa kannatusta, kun siitä järjestettiin maan laajuinen kansanäänestys 26. lokakuuta samana vuonna. Samaan aikaan separatistinen politiikka vahvistui jälleen Quebecissa. PQ nousi uudestaan Quebecin johtoon 1993, ja provinssin pääministeri Jacques Parizeau oli valmis irtautumaan Kanadasta. Vuonna 1995 järjestettiin uusi kansanäänestys itsenäisyydestä. Vastustajat voittivat nyt hyvin niukasti prosentein 50,6–49,4.
Kanadan ja alkuperäisasukkaiden maankäyttöerimielisyydet kärjistuivat 1990-luvulla, jolloin tapahtui useita välikohtauksia kanadalaisten ja alkuperäiskansojen välille. Näistä merkittävin oli Okan selkkaus, jossa kuoli yksi poliisi. Tapahtuman jälkeen Mulroney asetti komission tutkimaan alkuperäiskansojen asemaa. Komission raportin perusteella annettiin suosituksia muun muassa alkuperäiskansojen koulutuksen parantamiseksi, tulojen rakentamiseksi ja maavaatimuksia käsittelevän elimen perustamiseksi. Alkuperäiskansojen maavaatimuksiin liittyi myös Nunavutin territorion perustaminen vuoden 1992 sopimuksen mukaan. Se muodostettiin 1999, ja siitä tuli Kanadan ensimmäinen hallintoalue, jonka väestön pääosa oli alkuperäisasukkaita.
Vapaakauppasopimusten myötä uudelle vuosituhannelle
thumb|left|[[NAFTA-sopimuksen allekirjoittaminen, takarivissä Meksikon presidentti Carlos Salinas de Gortari, Yhdysvaltain presidentti George Bush ja Kanadan pääministeri Brian Mulroney.]] Kanadan ja Yhdysvaltain läheiset suhteet johtivat 1988 vapaakauppasopimukseen maiden välillä. Vuonna 1992 se laajeni, ja perustettiin NAFTA, johon kuului myös Meksiko. Sopimuksen laajentamisesta muuallekin latinalaiseen Amerikkaan on ollut sen jälkeen puhetta. Vaikka erityisesti Yhdysvaltain ja Kanadan taloudellinen suhde on hyvä, maiden välillä oli vuonna 2003 poliittista kinaa Irakin sodasta. Jean Chrétienin hallitus piti Kanadan virallisesti sodan ulkopuolella, mikä herätti vastustusta erityisesti konservatiivisessa oppositiossa. Myös Yhdysvaltain Kanadan-suurlähettiläs Paul Cellucci moitti Kanadan linjaa, ja Chrétien jopa uhkasi lähettää Celluccin takaisin kotiin. Samana keväänä Torontoa koitteli pahin SARS-epidemia Aasian ulkopuolella.
Liberaalien Jean Chrétien toimi 10 vuotta Kanadan pääministerinä vuosina 1993-2003.
Chrétien jäi eläkkeelle 2003, ja Paul Martin seurasi häntä sekä liberaalipuolueen johdossa että pääministerinä. Pian tämän jälkeen liberaaleja alettiin epäillä korruptiosta. Heitä syytettiin 74 miljoonan dollarin antamisesta mainosalan yrityksille Quebecin itsenäisyyttä vastustaneeseen toimintaan. Liberaalit voittivat kuitenkin vuoden 2004 vaalit, vaikkakaan eivät saaneet enää enemmistöä parlamenttiin. Martin jatkoi vähemmistöhallituksen pääministerinä, ja parlamentti antoi hallituksella marraskuussa 2005 epäluottamuslauseen, kun korruptiota tutkinut komissio vahvisti tapahtuneen.
pienoiskuva|upright|Vuonna 2006 valittu pääministeri [[Stephen Harper.]] Ennenaikaisissa vuoden 2006 vaaleissa pääministeriksi nousi Stephen Harper. Kanadan parlamentti antoi marraskuussa 2006 Quebecin provinssille kansakunnan statuksen. Päätös herätti vastustusta, ja sitä on epäilty pääministeri Harperin yritykseksi nostaa kannatustaan quebeciläisten keskuudessa. Sisäministeri Michael Chong jätti eronpyyntönsä protestina päätöksen esittämiselle. Chong piti tätä etnisen nationalismin tunnustamisena. Kritiikkiä on herättänyt myös Kanadan mukanaolo Afganistanin sodassa. Kanadalaiset ISAF-joukkojen sotilaat ovat olleet voimakkaissa taisteluissa Etelä-Afganistanissa, ja 155 sotilasta oli kuollut 27. maaliskuuta 2011 mennessä. Kanadan sotilasoperaatio Afganistanissa tuli päätökseen vuonna 2011, jolloin alkoi 2 800 sotilaan kotiuttaminen.
Kanada selviytyi vuonna 2008 alkaneesta taantumasta paremmin kuin monet muut G8-valtiot tarkasti säädellyn pankkijärjestelmän ansiosta. Kanadasta tuli joulukuussa 2011 ensimmäinen Kioton pöytäkirjasta irtautunut maa.
Öljyn maailmanhinnan romahtamisen takia Kanadan talous suistui vuonna 2015 lamaan. Harperin asema heikentyikin juuri ennen vuoden 2015 vaaleja. Tilannetta pahensi uudestaan pinnalle tullut skandaali valtion varoja väärinkäyttäneistä senaattoreista. Vaikka Harper julisti syyskuussa budjettiylijäämästä ja oli mukana luomassa Trans-Pacific Partnership -sopimusta, Justin Trudeaun johtama liberaalipuolue sai murskavoiton. Liberaalipuolue sai edustajainhuoneeseen yksinkertaisen enemmistön, ja Trudeau nousi uudeksi pääministeriksi.
Donald Trumpin voitettua Yhdysvaltain presidentinvaalit 2016 Trudeau joutui tasapainoilemaan poliittisesti erilaisen johtajan kanssa. Trumpin uhattua vetää Yhdysvallat ulos Nafta-sopimuksesta Kanada, Yhdysvallat ja Meksiko aloittivat syyskuussa 2017 uudet sopimusneuvottelut. Kanadan ja Yhdysvaltain tilanne kärjistyi niin pahoin, että Trump uhkasi huhtikuussa 2018 asettaa tuontitulleja kanadalaiselle raudalle ja alumiinille, mikä nosti kauppasodan pelon. Kanadan, Meksikon ja Yhdysvaltain johtajat sopivat marraskuussa uudesta vapaakauppasopimuksesta, jossa Kanada myöntyi muun muassa aukaista maitotuotteiden markkinansa.
Trudean hallitus ajautui poliittisen skandaaliin helmikuussa 2019, kun hallitusta syytettiin oikeusministeri Jody Wilson-Raybouldin painostamisesta SNC-Lavalin-yhtiön korruptio- ja petostutkinnat. Wilson-Raybould erosi ja kertoi myöhemmin joutuneensa Trudeaun toimistossa työskennelleen Gerald Buttsin painostamaksi. Vaikka Trudeau laittoi kohun Wilson-Raybouldin ja Buttsin välisen kommunikaatio-ongelmien piikkiin, Kanadan eettisen neuvoston johtaja Mario Dion kertoi elokuussa Trudeaun henkilökuntineen puuttuneen SNC-Lavalinin tutkintaan. Skandaali tahrasi Trudeaun mainetta ja aiheutti liberaalipuolueen suosion laskua. Tämän jälkeen Trudeaun maine tasa-arvotaistelijana kärsi, kun kävi ilmi, että hän oli 1990-luvulla esiintynyt niin sanotussa blackface-meikissä. Liberaalit säilyttivät tästä huolimatta vuoden 2019 parlamenttivaaleissa paikkansa maan suurimpana puolueena, mutta Trudeau joutui muodostamaan vähemmistöhallituksen.
Adolf Glunz
Adolf ”Addi” Glunz (11. kesäkuuta 1916 Mecklenburg – 1. elokuuta 2002 Lüdenscheid) oli saksalainen hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Hän saavutti 71 ilmavoittoa, joista kolme itärintamalla. Hän ei joutunut kertaakaan alasammutuksi. Hän lensi 574 sotalentoa ja kohtasi vihollisen 238 kertaa.
J. Johan Lindberg
Jarl Johan Lindberg (18. syyskuuta 1921 Helsinki – 28. kesäkuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen professori ja kemisti.
Adolf Glunz
Ura lentäjänä
Glunz liittyi Luftwaffeen 1. syyskuuta 1939. Maaliskuussa 1941 hän liittyi 4./JG 52, joka toimi Englannin kanaalin rannikolla Ranskassa. Hänen ensimmäinen ilmavoittonsa oli Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien Spitfire 7. toukokuuta 1941 ja toinenkin Spitfire 19. toukokuuta. Hänet siirrettiin operaatio Barbarossan alkaessa itärintamalle, jossa hän saavutti kolme ilmavoittoa ja tuhosi kaksi panssarivaunua. Tämän jälkeen hänet siirrettiin takaisin Ranskaan JG 26:een. Hänen ilmavoittotilinsä kasvoi hitaasti siirtyessään Focke-Wulf Fw 190:een.
J. Johan Lindberg
Linbergin vanhemmat olivat majuri Alfons Lindberg ja Sigyn Naemi Saelan. Hänen puolisonsa oli sairaanhoitaja Helena Annikki Kuningas. Heidän lapsensa ovat Markus ja Klaus Lindberg.
Adolf Glunz
Ura lentäjänä
Hänen menestyksekkäin päivä oli 22. helmikuuta. Päivän ensimmäisellä lennolla hän ampui alas kaksi B-17:ää ja pakotti kolmannen pois muodostelmasta. Iltapäivällä hän ampui alas kaksi B-17:ää lisää ja yhden Thunderboltin.
J. Johan Lindberg
Lindberg väitteli filosofian tohtoriksi Helsingissä vuonna 1957. Hän toimi opettajana Helsingin yliopistossa 1951–1965 ja oli Teknillisen korkeakoulun fysikaalisen kemian apulaisprofessori 1966–1969. Vuosina 1967–1987 hän toimi Helsingin yliopiston polymeerikemian ensimmäisenä professorina. Lindberg edisti akateemisten ja teollisten tutkijoiden yhteistyötä, toimi Maanpuolustuksen tieteellisessä neuvottelukunnassa ja Suomen ja Neuvostoliiton tieteellis-teknisessä yhteistyökomiteassa. Åbo Akademi on myöntänyt hänelle kunniatohtorin arvon. Hänellä on noin 250 julkaisua ja patenttia puukemian, polymeerikemian ja fysikaalisen kemian alalta.
Adolf Glunz
Ura lentäjänä
13. lokakuuta 1944 hän oli lähimpänä menettää koneensa kun murtunut öljyputki aiheutti moottorin sammumisen kesken taistelun kahta Thunderboltia vastaan. Hän väisti Thunderboltit ja teki hätälaskun pellolle laskuteline sisällä.
Sodan lopulla hän lensi Messerschmitt Me 262:lla, mutta ei yhtään operatiivista lentoa, joten hän ei luonnollisesti saavuttanut Me 262:lla ilmavoittoja.
Lillian Copeland
Lillian Copeland (25. marraskuuta 1904, New York – 7. heinäkuuta 1964, Los Angeles) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka erikoistui heittolajeihin. Hän voitti kiekonheitossa olympiakultaa vuoden 1932 kesäolympialaisissa Los Angelesissa ja saavutti hopeaa vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa.
Urheilu-ura
Copeland oli erinomainen heittolajeissa, erityisesti kuulantyönnössä. Hän voitti amatööriurheilijoiden liiton AAU:n mestaruuden kuulantyönnössä viidesti vuosina 1924–1928 ja 1931. Lisäksi hän voitti mestaruuden myös kiekonheitossa vuosina 1926 ja 1927 sekä keihäänheitossa vuosina 1926 ja 1931.
Olympialaiset
Vuoden 1928 kesäolympialaiset olivat ensimmäiset, joissa naiset kilpailivat yleisurheilussa. Kuulantyöntö ja keihäänheitto eivät kuitenkaan olleet vielä kisaohjelmassa, joten Copeland kilpaili ainoastaan kiekonheitossa ja voitti olympiahopeaa Puolan Halina Konopackan jälkeen.
Vuonna 1931 hän aloitti opinnot Etelä-Kalifornian yliopistossa, eikä panostanut urheiluun enää yhtä paljon. Hänet kuitenkin valittiin vuoden 1932 kesäolympialaisten joukkueeseen ja hän kilpaili kiekonheitossa. Hän kilpaili kotikaupungissaan ja vei olympiavoiton viimeisellä heitollaan.
Urheilu-uran jälkeen hän työskenteli Los Angeles Countyn sheriffinvirastossa.
Omdurman
Kaupunki perustettiin 1880-luvulla Mahdiyyan aikana. Sen tunnetuimpuia nähtävyyksiä ovat Al-Mahdin mausoleumi, kamelimarkkinat, Sudanin suurin souq ja Khalifan kotimuseo. Hamed el-Nilin moskeijassa voi perjantaisin nähdä tanssivia dervissejä.
thumb|200px|left|Kartta Ohmdurmanin sijainnista, jossa myös [[Khartum ja Bahri]] thumb|200px|left|Al-Mahdin hauta Omdurmanissa.
Hernán Cortés
Hernán Cortés (1485 – 2. joulukuuta 1547) oli espanjalainen löytöretkeilijä ja konkistadori, joka Espanjan kuningas Kaarle I:n nimissä aloitti vuosina 1519–1521 käydyn Meksikon espanjalaisvalloituksen ja kukisti sotaretkellään asteekkien valtakunnan.
Nuoruus
Hernán Cortés syntyi Medellínin pikkukaupungissa Extremadurassa Keski-Espanjassa vuonna 1485. Hänen isänsä oli palvellut kapteenina Espanjan armeijassa. Perhe oli aatelistoa mutta melko köyhä. Cortés meni 14-vuotiaana opiskelemaan lakia Salamancaan mutta palasi kotiin jo kahden vuoden kuluttua.
Liityttyään armeijaan Cortés osallistui Espanjan sotaretkiin Italiassa vuonna 1501. Hänen piti osallistua Kristoffer Kolumbuksen neljännelle tutkimusmatkalle Länsi-Intiaan vuonna 1502, mutta hän katkaisi jalkansa juuri ennen lähtöä.
Amerikassa
Cortés pääsi Amerikkaan vihdoin vuonna 1504. Hän ryhtyi virkamieheksi Azuaan nykyisessä Dominikaanisessa tasavallassa. Vuonna 1511 hän palveli Diego Velázquezin joukoissa Kuuban valloitusretkellä. Myöhemmin hänelle annettiin maata Santiagon läheltä sekä virka Velázquesin siirtomaahallinnossa.
Velázques asetti vuonna 1518 Cortésin johtamaan suurta tutkimusretkeä Jukatanin niemimaalle nykyisessä Meksikossa, koska sieltä oli löydetty edistynyt intiaanikorkeakulttuuri ja kultaa. Cortésin piti perustaa alueelle pieni siirtokunta. Erimielisyyksien seurauksena Velázquez erotti Cortésin, mutta tämä lähti kuitenkin matkaan 11 laivalla 500 sotilaan ja 16 hevosen kanssa. Jukatanilla hän kohtasi kahdeksan vuotta aiemmin kadonneen papin, josta tuli rekikunnan tulkki. Cortés rantautui Grijalvajoen suulle ja kohtasi mayaintiaaneja, jotka antoivat Cortésille kultaa, tavaroita ja 20 naispuolista orjaa. Heistä yksi oli asteekkiprinsessa La Malinche, josta tuli Cortésin ja asteekkien välinen tulkki.
Cortés kuuli La Malinchelta asteekkien ja heidän pääkaupunkinsa Tenochtitlánin suurista rikkauksista. Retkikunta purjehti rannikkoa pitkin länteen ja perusti nykyisen Veracruzin paikalle pienen siirtokunnan keväällä 1519. Saadakseen miehistönsä osallistumaan sisämaahan suuntautuvaan tutkimusretkeen Cortés poltti laivansa ja jätti vain yhden laivan kullan rahtaamista varten.
thumb|Cortésin tutkimusretki Kuubasta [[Tenochtitlániin.]] Cortés liittoutui asteekkeja vastustaneiden intiaaniheimojen kanssa ja lähti marssille kohti Tenochtitlánia elokuussa 1519. Valtavasta lukumäärällisestä alivoimasta huolimatta hän löi asteekkijoukot Cholulan kaupungissa. Tenochtitlániin Cortés saapui marraskuussa 1519. Hän sai asteekeilta lahjaksi kultaa, mutta se ei saanut häntä lähtemään takaisin. Cortés otti asteekkihallitsija Montezuman panttivangikseen, julisti koko Meksikon kuuluvan Espanjalle ja alkoi kahmia asteekkien kultaa itselleen. Cortésin asteekeilta Espanjaan viemät rikkaudet rohkaisivat muitakin konkistadoreja lähtemään kullan etsintään muualle Amerikkaan.
Keväällä 1520 Cortés kuuli Pánfilo de Narváezin rantautuneen joukkoineen Veracruziin pidättääkseen Cortésin Kuuban kuvernöörin käskyjen uhmaamisesta. Cortés palasi rannikolle sotilasjoukon kanssa, vangitsi Narváezin ja otti hänen sotilaansa mukaansa taistelemaan asteekkeja vastaan. Cortésin poissaollessa asteekit olivat aloittaneet kapinan, ja Cortés joutui pakenemaan Tenochtitlánista kesäkuussa 1520 menetettyään puolet miehistään. Seuraavan vuoden keväällä Cortés teki vastahyökkäyksen intiaaniliittolaistensa ja espanjalaisten tuomien kulkutautien tuella, ja valloitti Tenochtitlánin loppukesään mennessä.
Kuningas nimitti Cortésin lokakuussa 1522 Uuden-Espanjan kenraalikapteeniksi. Pian sen jälkeen hän lähetti tutkimusretkikunnan länteen ja etelään etsimään reittiä Tyynellemerelle. Vuonna 1525 Cortés johti itse retkikuntaa nykyisen Hondurasin alueelle.
Cortés palasi Espanjaan vuonna 1528. Kuningas nimitti hänet Oaxacan markiisiksi ja antoi hänelle runsaasti maata Keski-Meksikosta sekä luvan tutkia Meksikon länsirannikkoa. Vuonna 1535 Cortés purjehti Meksikon länsirannikolta Kalifornian niemimaalle, minne hän perusti Santa Cruzin siirtokunnan.
Loppuelämä
thumb||Cortésin hautapaikka. Cortés palasi Espanjaan lopullisesti vuonna 1540 valittaakseen varakuninkaan kasvaneesta vallasta Meksikossa sekä menettämästään tutkimusretkestä pohjoiseen. Cortés ei koskaan enää saanut aiempaa asemaansa takaisin, ja hän asettui tilalleen Sevillaan, missä hän kuoli vuonna 1547.
Kiss (radioasema)
Kiss on suomalainen nettiradiokanava, jonka omistaa Bauer Media Groupin tytäryhtiö Bauer Media Oy. Kiss aloitti lähetykset 14. helmikuuta 2016 The Voicen entisillä taajuuksilla, ja se on suunnattu "hittimusiikista nauttiville nuorekkaille aikuisille". Nimestään huolimatta uudella Kissillä ei ole mitään tekemistä vuosina 1995–2007 toimineen Kiss FM:n kanssa. Kissin juontajat julkistettiin 29. helmikuuta 2016.
Suomen lisäksi Kiss-radiokanavia on myös Isossa-Britanniassa ja Norjassa.
Kissin fm-taajuuksilla aloitti 30. syyskuuta 2020 Basso, minkä jälkeen Kiss on jatkanut nettiradiona ja RadioPlay-sovelluksessa.
Kesähitti-äänestys
Radioasema The Voice pyöritti perinteistä Suomen Virallinen Kesähitti -äänestystä vuosina 2007–2015. Voicen lopetettua vuonna 2016 Kesähitti-äänestys jatkui Kissin taajuuksilla. Voittajakappaleet vuodesta 2016 lähtien ovat:
Nitroglykoli
Nitroglykoli, eli etyleeniglykolidinitraatti on kellertävä, öljymäinen räjähtävä nestemäinen kemiallinen yhdiste. Sitä valmistetaan nitraamalla etyleeniglykolia ja käytetään esimerkiksi räjähdysaineissa. Nitroglykoli on samantapainen nitroglyserolin kanssa valmistustavaltaan ja ominaisuuksiltaan, mutta vähemmän viskoottinen ja räjähdysherkempi.
Vaikutukset elimistöön ja ensiapu
Nitroglykoli saattaa aiheuttaa päänsärkyä ja verenpaineen laskua ihokosketuksen tai hengitysilman kautta. Ihokosketusta tulee välttää käyttämällä suojakäsineitä. Iholle joutunut räjähdysaine poistetaan ja alue pestään vedellä ja saippualla. Silmiin joutunut aine huuhdotaan runsaalla vedellä. Mahdollisen ärsytyksen jatkuessa otettava yhteys lääkäriin. Haalarit ja muut työvaatteet, joihin on kuivunut räjähdysainetta, voivat syttyä palamaan. Työvaatteisiin tarttunut räjähdysaine poistetaan mekaanisesti, jonka jälkeen työvaatteet pestään normaalilla vesipesulla.
Ympäristövaikutukset
Nitroglykoli ei juurikaan liukene veteen. Se hajoaa luonnossa erittäin hitaasti. Nitraatilla on vesistöön joutuessaan rehevöittävä vaikutus ja se likaa pohjavettä.
Sony α 300
Sony α 300 on Sony:n valmistama järjestelmäkamera, joka esiteltiin tammikuussa 2008 yhdessä sisarmalliensa α 200 ja α 350 kanssa. Yhteistä α 200- ja α 300-malleilla on 10,2 megapikselin APS-C -kokoinen CCD-kenno ja runkoon rakennettu kuvanvakain. Erotuksena α 200-mallista α 300:ssa on live view -toiminto, joka mahdollistaa kuvaamisen pokkarikameratyylisesti sommittelemalla kuva kameran takaosassa olevan näytön avulla, sekä taittuva nestekidenäyttö. α 350 eroaa α 300-mallista sensorinsa osalta, jossa on 14,2 megapikselin kenno. Kameran mukana pakkauksessa toimitetaan Sony DT -objektiivi (18–70mm / F3,5-5,6). Muistikorttina kamerassa toimii CompactFlash. Joissakin kameraa koskevissa tiedoissa mainitaan kameraan sopivan myös Sonyn Memory Stick pro duo -korttien, mutta tämä on harhaanjohtavaa sikäli, että Memory stick -kortit tarvitsevat adapterin. Näiden sovittimien saatavuus on kehno.
Sony on nimennyt kuvanvakaimensa Super Steady Shotiksi. Kuvainvakain on kameran rungossa ja se toimii liikuttamalla kameran kennoa liikkeen mukaisesti. Englanninkielinen termi toimintaperiaatteelle on sensor shift. Sonyn mukaan vakaimen tuoma etu kuvaustilanteessa on 2–3 f-arvoa. Arviot tukevat tätä väitettä. Rungon sisäisen kuvanvakautuksen hyvä puoli on, että se toimii kaikilla kameraan kiinnitettävillä objektiiveilla. Huonona puolena on, että etsimen läpi ei näe kuvanvakaimen toimintaan. Vastaavasti joidenkin muiden valmistajien (Canon, Nikon) käyttämä vakautusjärjestelmä näkyy etsimen läpi, mutta vakain on ostettava jokaiseen linssiin erikseen.
Tarvikeobjektiiveja Sonyn Alpha bajonet -kiinnitykseen valmistavat ainakin Sigma ja Tamron. Lisäksi vanhat Minoltan Alpha bajonet -kiinnitykseen valmistamat objektiivit sopivat kameraan. Minoltan objektiiveissa on huomioitavaa, että Rokkor ja Vectus mallimerkinnällä varustetut objektiivit eivät ole yhteensopivia. Lisäksi on huomioitava muuntokerroin kinofilmikokoisten ja APS-C kennolle tarkoitettujen objektiivien välillä. Sony α 300 kamerassa muuntokerroin on 1,5. Sonyn α 300-mallin korvaa vuoden 2009 lopulla uusi α 330.
Line Rider
Line Rider on verkkopeli, jonka ideana on piirtää rata, jota pitkin kelkalla lasketteleva hahmo sitten kulkee. Lineriderin kehitti syyskuussa 2006 slovenialainen Boštjan Čadež. Peliin on tehty tuhansia ratoja, joita on myös videoituna löydettävissä esimerkiksi YouTubesta ja Google Videosta.
Pelistä on olemassa mukaelmia, kuten Free Rider 2, jossa ohjataan pelaajan valinnan mukaan helikopteria, neliöä, autoa, BMX-pyörää, maastopyörää, yksipyöräistä, potkulautaa, kuumailmapalloa, pyörätuolia tai skeittilautaa. Canvas Riderissa Flash on korvattu HTML5:llä ja JavaScriptillä.
Luettelo pikkuplaneetoista: 380001–381000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 380001:stä ja päättyen 381000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Pascal Bodmer
thumb|Pascal Bodmer Pascal Bodmer (s. 4. tammikuuta 1991) on saksalainen mäkihyppääjä. Hän edustaa SV Messtetten -seuraa.
Bodmer sai junioreiden MM-kilpailuissa kultaa joukkuemäessä Zakopanessa 2008. Seuraavana talvena hän sai Strbske Pleson junioreiden MM-kilpailuissa hopeaa joukkuemäessä ja oli henkilökohtaisessa kilpailussa neljäs.
Bodmer kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Titisee-Neustadtissa helmikuussa 2007. Ensimmäisen pistesijansa hän sai muutamaa päivää myöhemmin oltuaan Klingenthalissa 29:s. Hän sijoittui toiseksi kauden 2009–2010 avauskilpailussa Kuusamossa. Tätä ennen hänen paras maailmancupsijoituksensa oli 19:s Oberstdorfin lentomäessä kaudella 2008–2009.
Arbeidernes ungdomsfylking
Arbeidernes ungdomsfylking (lyh. AUF) on Norjan työväenpuolueen nuorisojärjestö. Se on noin 7 500 jäsenellään (2020) Norjan suurin poliittinen nuorisojärjestö. AUF perustettiin nykyisessä muodossaan vuonna 1927, kun Venstrekommunistisk Ungdomsfylking ja Norges sosialistiske ungdomsforbund yhdistyivät. Työväenpuolueella oli kuitenkin oma nuorisojärjestö jo vuodesta 1903.
Monista AUF:n puheenjohtajista on myöhemmin tullut merkittäviä poliittisia vaikuttajia. Esimerkiksi Norjan entinen pääministeri ja Naton entinen pääsihteeri Jens Stoltenberg toimi AUF:n puheenjohtajana vuosina 1985–1989. AUF:n johdossa on ollut vuodesta 2020 Astrid Hoem.
Historia
AUF oli kasvoi voimakkaasti 1930-luvulla, ja vuonna 1938 sillä oli 33 000 jäsentä. Natsi-Saksan miehitetettyä Norjan sekä työväenpuolue että sen nuorisojärjestö olivat kiellettyinä vuosina 1940–1945. Monet AUF:n jäsenet osallistuivat vastarintatoimintaan. Sodan jälkeen AUF kasvoi entisestään, ja sillä oli hetkellisesti jopa 50 000 jäsentä.
1950-luvulla nuorisojärjestö noudatti melko tarkasti työväenpuolueen linjaa, mutta 1960-luvulla sen jäsenistö alkoi painottua opiskelijoihin, ja ”vuoden 1968 sukupolvi” alkoi vaatia emopuolueeltaan radikaalimpaa politiikkaa, etenkin ulkopolitiikan saralla. AUF vastusti Vietnamin sotaa ja Norjan Nato-jäsenyyttä sekä tuki palestiinalaisia. 1970-luvun alussa AUF vastusti Norjan liittymistä Euroopan yhteisöön, ja kun jäsenyys torjuttiin kansanäänestyksessä 1972, jäsenyyttä kannattanut työväenpuolueen pääministeri Trygve Bratteli erosi.
1990-luvulla AUF alkoi ajaa ympäristöasioita huomattavasti ponnekkaammin kuin työväenpuolue, ja tämä ero on siitä lähtien leimannut nuorisojärjestön ja emopuolueen suhteita. Vuoden 1994 kansanäänestyksessä AUF vastusti jälleen EU-jäsenyyttä, ja jäsenyyttä ajanut emopuolue kärsi taas tappion.
pienoiskuva|200px|AUF juhlimassa [[Støren hallitus|työväenpuolueen vaalivoittoa lokakuussa 2021.]]
Vuonna 1995 paljastui, että AUF:n Oslon-paikallisosasto oli vääristellyt jäsenmääriään saadakseen enemmän rahallista tukea. Paljastuksen jälkeen asiaa alettiin tutkia laajemmin ja vastaavanlaisia käytäntöjä paljastui muistakin nuorisojärjestöistä, mutta vain AUF:n osalta ne johtivat tuomioihin.
Utøya
pienoiskuva|200px|Utøyan kesäleirin osallistujia vuonna 2018.
AUF sai vuonna 1950 lahjoituksena Oslon luoteispuolella Tyrifjorden-järvessä sijaitsevan Utøyan saaren, jossa se on siitä lähtien järjestänyt koulutuksia ja leirejä.
Heinäkuun 2011 terrori-isku
AUF on kuitenkin jatkanut kesäleirien järjestämistä Utøyalla, jonne on pystytetty iskun uhreja kunnioittava muistomerkki. Vuonna 2021 kaksi terrori-iskusta selviytynyttä, Tonje Brenna ja Jan Christian Vestre, nousi ministereiksi Støren hallitukseen. Myös nykyinen AUF:n puheenjohtaja Astrid Hoem oli Utøyalla iskun aikana
Quan họ
pienoiskuva|Quan họ -laulajia [[Hoàn Kiếm (järvi)|Hoàn Kiếm -järvellä.]]
Quan họ on vietnamilaista 1200-luvulla kehittynyttä kansanmusiikkia. Se on improvisoitua laulumusiikkia, jossa harvoin käytetään soitinsäestystä. Quan họ syntyi Bắc Ninhin maakunnassa, mutta se on levinnyt myös muualle Vietnamiin. Quan họlla pyritään ilmaisemaan alueen yhteisöjen (usein kaksoiskylien) välistä henkistä, filosofista ja paikallista erityispiirrettä sekä vahvistamaan sosiaalista kanssakäymistä.
Kansanmusiikille ominaisia piirteitä ovat:
Cargolux
Cargolux on luxemburgilainen vuonna 1970 perustettu lentoyhtiö. Se on yksi Euroopan suurimmista rahtilentoyhtiöistä.
Cargolux oli ensimmäinen 747-400F-koneen asiakas, kun se otti tyypin käyttöön 17. marraskuuta 1993. Se oli myös 747-8F:n ensiasiakas. Ensimmäinen 747-8F toimitettiin yhtiölle marraskuussa 2011.
thumb|right|300px|Cargoluxin [[Boeing 747|Boeing 747-400F]]
Reittiverkosto
Cargoluxin rahtipalvelut kattavat seuraavat kohteet (Huhtikuussa 2021 ):
Laivasto
thumb|Cargoluxin Boeing 747-400F lähdössä [[Los Angelesin kansainvälinen lentoasema|Los Angelesin kansainväliseltä lentoasemalta.]] thumb|Cargoluxin Boeing 747-400ERF. thumb|Cargoluxin Boeing 747-8F "Cutaway"- värityksessä [[Prestwickin lentoasema|Prestwickin lentoasemalla.]] Laivaston keski-ikä heinäkuussa 2022 on 13,7 vuotta.
Onnettomuudet
Tammikuussa 2006 Shanghain Pudongin kansainväliselle lentoasemalle pysäköidyn lentokoneen nokkapyörä vetäytyi takaisin koneen sisään. Kukaan ei loukkaantunut onnettomuudessa.
Kööpenhaminan ooppera
thumb|Kööpenhaminan oopperatalo. thumb|Oopperatalon sisääntuloaula. Kööpenhaminan oopperatalo eli Operaen på Holmen on Kööpenhaminassa sijaitseva Tanskan kansallisoopperan toimitila, joka vihittiin käyttöön 15. tammikuuta 2005. Sen on suunnitellut arkkitehti Henning Larsen, ja sen aloitteentekijä ja rahoittaja oli Arnold Mærsk Mc-Kinney Møller.
Talossa on kaksi näyttämöä, suuri näyttämö, jonne mahtuu noin 1 500 katsojaa, ja Takkelloftet, jossa on 200 istumapaikkaa. Lisäksi talossa on aputiloja, kuten harjoitussaleja ja pukuhuoneita. Talossa toimii myös baletti ja siellä pidetään konsertteja.
Kritiikki
Arkkitehti Larsen on jälkikäteen vaitiololupauksestaan huolimatta paljastanut, millaisia rakentamisaikaisia ongelmia hänellä oli rahoittajan kanssa.
Polyynit
Polyynit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenteessa vaihtelevat yksöis- ja kolmoissidokset. Yksinkertaisin polyyni on diasetyleeni, H−C≡C−C≡C−H.
Syanopolyyneissä polyynimolekyylin päässä oleva vety on korvautunut syanoryhmällä. Näitä syntyy erityisesti avaruudesta, josta niitä havaittiin 1970-luvulla.
Luonnon polyynit
right|300px|Luonnon polyynit
Luonnossa esiintyy jopa satoja polyynejä, mutta useat niistä ovat melko pysymättömiä. Polyynejä esiintyy erityisesti kasveissa ja bakteereissa ja useita käytetään lääkinnällisiin tarkoituksiin. Rasvahappo (kuvassa numero 1) eristettiin myrttikasvien heimoon kuuluvan Paramacrolobium caeruleum -kasvin kaarnasta. Kasvin lehtiä on käytetty Jaavassa ja Indonesiassa syövän hoitoon.
Tiarubiini B (2) on pigmentti. jota esiintyy tuoksukkilajin sormituoksukin (Ambrosia trifida) osissa. Tätä kasvia ovat Afrikan ja Kanadan alkuperäisasukkaat käyttäneet ihovaivojen hoitamiseen.
Pirunnuijaa (Oplopanax horridus) on käytetty Amerikassa erilaisten sairauksien hoitoon. Yksi kasvista eristetyistä polyyneistä on oplopandioliasetaatti(3). Dihydromatricariahappoa (4) saadaan eräästä sylkikuoriaislajista.
Polyynien synteesiä tutkitaan polyynien mahdollisen lääketieteellisen käytön vuoksi.
Avaruuden polyynit
Nobel-kemisti Harold Kroto arveli 1970-luvulla Sussexin yliopistossa, että hänen tutkimiaan syanopolyynejä voisi löytyä myös avaruudesta. Kroto yhdessä tähtitieteilijöitä onnistuivatkin löytämään avaruuden molekyylipilvestä spektrin, joka kuului viisihiiliselle syanopolyynille. Kroton mukaan on mahdollista, että nämä molekyylit syntyvät punaisissa jättiläisissä, joiden lämpötila on riittävän korkea ja joissa on myös riittävästä hiiltä, vetyä ja typpeä
Imperium Galactica II
Imperium Galactica II on Digital Realityn kehittämä ja Infogramesin julkaisema reaaliaikainen strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna Windowsille. Peli on jatko-osa Imperium Galactica -pelille.