cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Husön ratsastuskeskus
1900-luku
Vuodesta 1917 kartanon omistivat Bertel Frithiof Huber ja hänen vaimonsa Dolores (o.s. Thornberg). Tilan kokonaispinta-ala oli tuolloin 400 ha, peltoa oli 65 ha. Tilalloli kahdeksan hevosta ja lehmää. Erikoisalana oli perunan ja heinän viljely. Aikaisemmin tilalla oli ollut tiilitehdas. Huberin perhe myi Husön kartanon Helsingin kaupungille vuonna 1962. Vasta 47 vuoden kuluttua kartano päätyi Helsingin omalle alueelle vuoden 2009 alueliitoksessa.
Kaupunki vuokrasi rakennukset ja osan pelloista Olssonin perheelle, ja tilasta tuli hevostila. Olssonit harjoittivat ravi- ja ratsuhevoskasvatusta ja vähitellen myös ratsastuskoulutoiminta sai alkunsa.
1984 ratsastuskoulu siirtyi Airi Iso-Lotilalle, ja tallit täyttyivät opetushevosista. Kartanon maille rakennettiin maneesi vuonna 1989. Uusi talli valmistui 1994.
2000-luku
Iso-Lotlan tytär Ani Paananen ja tämän puoliso Ilpo Paananen jatkoivat ratsastuskeskuksen pitämistä kesäkuuhun 2009 asti, jonka jälkeen Husön Ratsastuskeskuksen osti heiltä Thermanin perhe. Lähinnä perheen äiti Leila Therman on mukana päivittäisessä työssä ratsastuskeskuksessa.
Esko Paltanen
Esko Paltanen (28. marraskuuta 1937 Pori - 8. kesäkuuta 1989 Toronto, Kanada) oli suomalainen jääkiekkovaikuttaja.
Paltanen oli pitkään mukana jääkiekon taustaorganisaatioissa. Hän oli Suomen Jääkiekkoliiton vahvoja miehiä 1970-luvulla. Paltanen toimi liiton toimitusjohtajana 1972–73 ja 1988–89. Hän oli myös mukana liittohallituksessa ja -valtuustossa 1970-luvulla.
Paltanen kuoli 1989 sairauskohtaukseen ollessaan Suomen Jääkiekkoliiton toimitusjohtajana. Suomen Jääkiekkomuseo on aateloinut Paltasen Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 63.
Leidenin yliopisto
Leidenin yliopisto (Universiteit Leiden) on Leidenin kaupungissa sijaitseva Alankomaiden vanhin yliopisto. Kahdeksankymmenvuotisen sodan kapinajohtaja Vilhelm I Oranialainen perusti yliopiston vuonna 1575. Alankomaiden hallitsijasuvulla on edelleen läheiset suhteet yliopiston kanssa.
Nykyisin yliopisto on kansainvälisesti arvostettu, ja sillä on yhdeksän tiedekuntaa, yli 50 laitosta ja yli 150 perustutkinto-ohjelmaa.
Yliopisto kuuluu Coimbra-ryhmään, Euroopan tutkimusyliopistojen liittoon sekä Europaeumiin.
Historia
Vuonna 1575 vasta muodostuneella Alankomaiden tasavallalla ei ollut pohjoisosissaan yhtään yliopistoa. Etelässä Espanjan Alankomaissa, nykyisen Belgian alueella oli Leuvenin yliopisto, mutta se oli tiukasti espanjalaisten hallinnassa. Vilhelm Oranialainen perusti yliopiston Leideniin tarkoituksena kouluttaa sekä protestanttisia kirkonmiehiä että muita oppineita Alankomaiden tarpeisiin. Ironisesti Vilhelmin vastustajan keisari Filip II:n nimi esiintyy yliopiston perustamisasiakirjassa, koska hän oli vielä de jure Hollannin kreivi. Filip reagoi kieltämällä kaikkia alamaisiaan opiskelemasta Leidenissä.
Leiden houkutteli pian huomattavia oppineita puoleensa, ja 1600-1700-luvuilla sillä oli maine korkealaatuisena yliopistona, jonne tultiin opiskelemaan kaukaa. 1800-luvun lopulla yliopiston maine kohosi jälleen, etenkin luonnontieteiden alalla, ja siitä tuli yksi Euroopan johtavaista yliopistoista. Se on säilyttänyt korkean tieteellisen tason ja maineen, ja on edelleen sekä Alankomaiden että koko Euroopan parhaita yliopistoja.
Yliopisto tänään
Leidenin yliopistolla ei ole varsinaista kampusaluetta, vaan sen rakennuksia on ympäri kaupunkia. 1998 se laajeni Haagiin, missä sillä on sivukampus.
Yliopisto on jaettu seitsemään tiedekuntaan: arkeologian, hallintotieteiden ja kansainvälisten suhteiden, humanististen tieteiden, oikeustieteen, lääketieteen, luonnontieteiden ja yhteiskunta- ja käyttäytymistieteiden tiedekuntiin.
Leidenin yliopiston yhteydessä on joukko museoita ja tutkimuslaitoksia, kuten Alankomaiden kuninkaallinen Kaakkois-Aasian ja Karibian tutkimuksen instituutti KITLV (per. 1851), Leidenin observatorio (per. 1633), kansallinen arkeologinen museo Rijksmuseum van Oudheden jonka Egyptin ja Intian osastot ovat erityisen huomattavat; Alankomaiden muinaisaikojen museo ja kolme etnografista museota; sekä kasvitieteellinen puutarha Hortus Botanicus, joka on Alankomaiden vanhin ja yksi vanhimpia maailmassa.
Huomattavia henkilöitä
Spinoza-palkinnon saajista 25 on ollut Leidenin yliopiston professoreita.
Neljä Leidenin tutkijaa on saanut Nobelin palkinnon:
Leidenissä vaikuttaneita tutkijoita ja opettajia:
Leidenissä opiskelleita:
Khan el-Khalili
pienoiskuva|Bab al-Badistan, yksi Khan el-Khalilin porteista. Khan el-Khalili on souk eli markkinapaikka Egyptin pääkaupungissa Kairossa. Alkuperäinen, vuonna 1382 valmistunut rakennus toimi karavaaniseraljina.
Khan el-Khalilin rakennutti emiiri Djaharks el-Khalili. Alueelle on alun perin haudattu fatimidien kalifaatin kalifeja. Sulttaani Qaytbayn jälkeen 1400-luvun lopulla siitä tuli tärkeä ulkomaankaupankeskus.
Alueella tehtiin itsemurhaisku vuonna 2005 ja pommi-isku vuonna 2009.
Nestori Parkkari
Nestori Parkkari (3. lokakuuta 1904 – 1. kesäkuuta 1975) oli suomalainen kommunisti. Hän toimi 1920-luvulta lähtien maanalaisen kommunistisen liikkeen eri tehtävissä ja oli useaan otteeseen vangittuna toimintansa johdosta. Sotien jälkeen Parkkari vaikutti julkisessa vasemmistolaisessa työväenliikkeessä ja kirjoitti teoksia liikkeen historiasta.
Elämä
Parkkari oli 1920-luvun alusta alkaen aktiivisesti mukana kommunistien toiminnassa, varsinkin Suomen kommunistisessa nuorisoliitossa, ja hän oli poliittisista syistä vangittuna Tammisaaren pakkotyölaitoksessa. Vapauduttuaan keväällä 1927 Parkkari siirtyi julkisen mutta kommunistien ohjaaman Opintotyön Neuvontayhdistyksen järjestäjäksi. Työtehtävä jäi keväällä 1928, kun kommunisteja alettiin pidättää Jalmari Rasin paljastusten perusteella. Parkkari välttyi pidätyksiltä, ja hän toimi lyhyen aikaa maanalaisissa tehtävissä, kunnes pakeni Neuvostoliittoon. Saman vuoden elokuussa Parkkari osallistui Suomen kommunistisen nuorisoliiton edustajana Kommunistisen nuorisointernationaalin viidenteen konferenssiin. Vuosina 1928–1932 Parkkari kävi Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistoa Leningradissa. Palattuaan Suomeen hän joutui jälleen Tammisaareen. Keväästä 1934 seuraavan vuoden alkuun hän vastasi laitokseen suljettujen kommunistien opintotyöstä. Tehtävä jäi, kun Parkkari määrättiin kahdeksi vuodeksi eristysselliin.
Vapauttamisensa jälkeen Parkkari siirtyi töihin vastaperustettuun SKDL:ään ja meni naimisiin turvasäilössä sota-aikana olleen Elli Kumpulaisen kanssa. Hän kuului SKDL:n liittoimikuntaan. 1950-luvun puolivälissä Parkkari vaikutti SKDL:n lisäksi muun muassa SKP:n Satakunnan piirin ”huoltomiehenä” ja hän kuului puolueensa keskeisimpiin vaikuttajiin. Parkkari oli aktiivinen myös Työväen Sivistysliitossa ja kommunistien irtauduttua siitä, Kansan Sivistystyön Liitossa. 180px|thumb|Nestori Parkkari vuonna 1938
Satu Sirkiä
Satu Sirkiä on suomalainen televisiopersoona, joka työskenteli Nelosen uutisissa uutisankkurina ja toimittajana vuodesta 2000 alkaen vuoteen 2012 asti. Koulutukseltaan Sirkiä on valtiotieteiden maisteri. Hän on valmistunut Helsingin yliopistosta vuonna 2000. Ennen siirtymistään pääankkurin tehtävään Sirkiä työskenteli Nelosen uutisissa muun muassa lääketiedetoimittajana. Sirkiä on työskennellyt myös MTV3-kanavalla Huomenta Suomi -ohjelmassa ja Radio Novassa.
Huhtikuusta 2012 elokuuhun 2013 Sirkiä työskenteli viestintäkonsulttina SEK Public -viestintätoimistossa. Nykyisin Sirkiä työskentelee toimitussihteerinä Ylen Puoli seitsemän -ohjelmassa.
Nokiviistäjä
Nokiviistäjä (Pseudobulweria aterrima) on äärimmäisen uhanalainen Réunionin saarella elävä ulappalintu.
Kooltaan nokiviistäjä on noin 36 cm. Väriltään laji on tumman suklaanruskea. Kaulan, kurkun yläosan sekä siipien alapinnan höyhenet ovat väriltään hieman vaaleammat. Nokiviistäjä muistuttaa ulkonäöltään tyrskyliitäjää (Bulweria bulwerii) ja sokotrantyrskyliitäjä (Bulweria fallax), mutta eroaa niistä muun muassa lyhyemmän pyrstönsä vuoksi. Mauritiuksenviistäjällä (Pterodroma arminjoniana) on nokiviistäjää pidemmät siivet.
Nokiviistäjän elintavoista ei tiedetä kovin paljoa. Se tekee pesänsä kalliolle ja munii sinne joulukuussa. Nokiviistäjäkannan kooksi arvioidaan 100–800 yksilöä. Kannan vähentymisen syyksi arvioidaan lintuja saalistavien kissojen määrän lisääntymistä sekä valosaastetta
Aarne Olkkola
Aarne Olkkola on suomalainen entinen jalkapallovalmentaja.
Waterworld
Waterworld on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen post-apokalyptinen tieteiselokuva, jonka on ohjannut Kevin Reynolds. Waterworld oli aikansa kallein tuotanto, ja se ylitti alkuperäisen budjettinsa moninkertaisesti. Elokuvaa kuvattiin Tyynellämerellä ja Havaijin rannikolla. Elokuvaa sanottiin flopiksi, mutta se hankki lipputuloilla siihen sijoitetut rahat takaisin ja jäi vähän voitolle. Elokuvan lipputulot olivat 265 miljoonaa dollaria. Waterworld sai sekalaisia arvosteluja, joissa kiitettiin tulevaisuus-teemasta mutta kritisoitiin näyttelijäsuorituksia. Pääosissa esiintyvät Kevin Costner, Dennis Hopper, Jeanne Tripplehorn, Tina Majorino ja Michael Jeter. Lisäkuvauksia suoritettiin muun muassa Los Angelesissa, Huntington Beachilla ja Santa Catalinan saarella.
Juoni
Waterworld sijoittuu tulevaisuuteen, jolloin napajäät ovat sulaneet ja Maanpinta on suurimmaksi osaksi merien täyttämä, kaikkialla on vain vettä ja maa-aines on kullan arvoista. Kevin Costner on elokuvassa yksinäinen kulkija, joka purjehtii merillä ja jolla on kidukset ja räpylät. Huhutaan paikasta, jota vesi ei olisi peittänyt. Kuivamaa-nimisen paikan olemassaolosta kertoo huhujen lisäksi pikkutytön, Enolan (Tina Majorino) selkään tatuoitu kartta. Tytöstä pitää huolta Helen (Jeanne Tripplehorn). Tietoa kuivamaan sijainnista havitelevat monet, muun muassa savuttajiksi kutsuttu Smokers-jengi, jotka ovat Deacon-nimisen miehen (Dennis Hopper) johtamia merirosvoja.
André Burakovsky
André Marcus Burakovsky (s. 9. helmikuuta 1995 Klagenfurt, Itävalta) on ruotsalainen jääkiekkoilija ja Stanley Cup voittaja, joka pelaa NHL-joukkue Seattle Krakenissa. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä, mutta osaa pelata myös keskellä.
Seuraura
Burakovsky syntyi Itävallassa, kun hänen isänsä Robert pelasi Klangenfurter AC:n joukkueessa. André kuitenkin kasvoi pääasiassa Ruotsissa. Hänen kasvattajaseuransa on Malmö Redhawks, joiden alle 20-vuotiaiden junioreiden kolmanneksi paras pistemies Burakovsky oli tehoilla 17+25=42 kaudella 2011–2012. Hän pelasi samalla kaudella myös ensimmäiset miesten pelinsä Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa, jossa helmikuussa 2012 17 vuotta täyttänyt Burakovsky pelasi kymmenen runkosarja- ja kolme Kval-sarjan ottelua tehden yhden syöttöpisteen.
SKA Pietari varasi Burakovskyn 102. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2012. Kaudella 2012–2013 hän jatkoi Allsvenskan-pelejään Malmössä vuoden mittaisella sopimuksella. Kausi oli Burakovskylle ensimmäinen kokonainen Allsvenskanissa ja se toi hänelle 43 runkosarjaottelussa tehot 4+7=11.
Washington Capitals varasi Burakovskyn 23. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Samana kesänä myös OHL-joukkue Erie Otters varasi hänet CHL:n varaustilaisuuden viidentenä pelaajana. Burakovsky siirtyi Ottersiin kaudeksi 2013–2014. Elokuussa 2013 hän teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Washington Capitalsin kanssa, mutta Burakovsky lähetettiin harjoitusleirin päätteeksi kuitenkin Ottersin vahvuuteen. Hän oli kaudella 2013–2014 joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 41+46=87. Burakovsky sijoittui koko OHL:n maalipörssissä yhdeksänneksi. Kevään 2014 pudotuspeleissä hän oli Ottersin paras maalintekijä kymmenellä osumallaan. Burakovskylla oli myös joukkueen paras teholukema (+7).
Kaudeksi 2014–2015 Burakovsky otti paikkansa Capitalsin NHL-joukkueen avauskokoonpanosta. Hän teki näin ollen NHL-debyyttinsä kauden avauskierroksella 9. lokakuuta 2014 Montréal Canadiensia vastaan. Burakovsky sai ottelussa jääaikaa 15.58 minuuttia ja hän teki myös NHL-uransa avausmaalin, joka jäi Capitalsin 1–2-tappioon päättyneessä ottelussa joukkueen ainoaksi. Kaikkiaan Burakovsky teki tulokaskaudellaan 53 runkosarjaottelussa tehot 9+13=22 ja 11 playoff-ottelussa tehot 2+1=3. Hän pelasi kauden aikana myös AHL-joukkue Hershey Bearsissa 13 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun. Kauden 2015–2016 Burakovsky pelasi kokonaan NHL:ssä tehden 79 runkosarjaottelussa tehot 17+21=38 ja 12 playoff-ottelussa yhden maalin.
Kauden jälkeen Borakovskyn sopimus oli katkolla. Capitals päätti myydä hänet Colorado Avalancheen ja sai vaihdossa Scott Kosmachukin ja kaksi varausvuoroa.
Lokakuussa 2020 Burakovsky teki Avalanchen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen jonka cap hit on 4,9 miljoonaa dollaria.
Heinäkuussa 2022 Burakovsky teki vapaana agenttina viisivuotisen ja yhteensä 27,5 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Maajoukkueura
Burakovsky edusti Ruotsia MM-kilpailuissa vuonna 2016. Hän liittyi kisajoukkueen kesken turnauksen NHL-kautensa päätyttyä. Burakovsky pelasi turnauksessa toistaiseksi kaikki kolme A-maaotteluaan tehden yhden maalin. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä alkulohkon toiseksi viimeisessä ottelussa 15. toukokuuta 2016 Moskovan VTB Ice Palacessa Sveitsiä vastaan. Burakovsky sai ottelussa jääaikaa 11.12 minuuttia. Ottelu eteni voittomaalikilpailuun, jossa hän laukoi kahdesti ja osui molemmilla kerroilla. Burakovskyn toinen osuma ratkaisi Ruotsille 2–3-voiton.
Burakovsky pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa. Burakovsky teki turnauksessa tehot 3+4=7. Hänen kaikki kolme maaliaan syntyivät 29. joulukuuta 2013 alkulohkon ottelussa Norjaa vastaan, jolloin Burakovsky onnistui näin ollen tekemään kypärätempun.
Anatoli Afanasjev
Anatoli Afanasjev syntyi professorin perheeseen. Hän valmistui Moskovan yliopistosta vuonna 1971. Hänen ensimmäinen kertomuskokoelmansa V gorode, v 70-h godah (”Kaupungissa, 70-luvulla”) ilmestyi vuonna 1974. Romaanit Terve, Afinogen! (Privet, Afinogen!, 1976), Komandirovka (”Työmatka”, 1978), Bolno ne budet (”Ei tee kipeää”, 1980), I pomni obo mne (”Muista minut”, 1982) sekä kertomuskokoelma Melodija na dva golosa (”Sävelmä kahdelle äänelle”, 1983) tekivät Afanasjevista yhden 1970–1980-lukujen kaupunkiproosan tunnetuimmista edustajista. 1990-luvulla hän alkoi kirjoittaa nyky-Venäjää kuvaavia suosittuja rikosromaaneja.
Afanasjev hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1975. 1980-luvulla hän toimi Moskovan kirjailijajärjestön sihteerinä ja kuului vuodesta 1994 Venäjän kirjailijaliiton hallitukseen. Hän kuului myös kirjallisuuslehtien Literaturnaja Rossija ja Den toimituskuntiin.
André Burakovsky
Maajoukkueura
Burakovsky pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2011.
Pelityyli
Burakovskyn vahvuuksiin kuuluu nopeus, hyökkäyspään pelaaminen, kiekonhallinta, kädet, ketteryys, luistelu, suoraviivaisuus ja ruuhkissa pelaaminen. Burakovsky ei ole kuitenkaan luontainen maalintekijä, vaan hän syöttää huomattavasti useammin. Hänellä on kehitettävää myös fysiikassa ja puolustuspelaamisessa.
Šuruppak
Šuruppak tai Shuruppak, nykyinen Tall Faʾrah, oli muinainen sumerien kaupunki, joka sijaitsi etelään Nippurista, nykyisen Qadisiyyan maakunnan alueella Irakissa. Kaupunki oli alun perin Eufratin rannalla.
Paikalla 1900-luvulla tehdyt arkeologiset kaivaukset paljastivat kolme asutuskerrosta, jotka ulottuivat aina myöhäisestä esihistoriallisesta ajasta Urin kolmannen dynastian aikakaudelle saakka. Huomattavimmat löydöt olivat talojen rauniot sekä taulut, joissa oli nuolenpääkirjoitusta. Tämä osoittaa, että Šuruppakissa oli pitkälle kehittynyt yhteiskunta jo 3000-luvulla eaa.
Šuruppak on sumerilaisten vedenpaisumuskertomuksen tapahtumapaikka. Tarujen mukaan valtava vedenpaisumus tuhosi koko ihmiskunnan, lukuun ottamatta ainutta eloonjäänyttä, Ziusudraa. Suojelusjumala oli käskenyt Ziusudraa rakentamaan valtavan arkin, jonka avulla hän selvisi tuhoisasta tulvasta. Jälkeenpäin Ziusudra loi ihmiskunnan ja eläimet uudelleen, ja hän itse sai ikuisen elämän. Ziusudra vastaa Gilgameš-eepoksen Utnapištimia ja Raamatun Nooaa.
Arkkipiispa
Arkkipiispa (kreik. arche ’ensimmäinen’ ja episkopos ’kaitsija’) on kristillisen kirkon piispa sellaisessa hiippakunnassa, joka on erityisen tärkeä esimerkiksi kokonsa tai historiansa puolesta. Klassisesti arkkipiispan toimivalta kuvataan lauseella primus inter pares, ensimmäinen vertaistensa joukossa. Tämä tarkoittaa, että arkkipiispalla on ensimmäisenä piispana kunniasija ja siihen liittyviä tehtäviä, mutta vain toisinaan myös esimiesasema suhteessa muihin piispoihin.
Arkkipiispa evankelis-luterilaisessa kirkossa
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa arkkipiispa toimii kirkolliskokouksen, piispainkokouksen, kirkkohallituksen ja kirkon ulkoasiain neuvoston puheenjohtajana, mutta valvonta- tai johtotehtäviä hänellä ei ole. Arkkipiispa hoitaa kirkon suhteita toisiin kirkkoihin koti- ja ulkomaille. Arkkipiispan arvonimi on käytössä Ruotsin, Suomen, Latvian ja Viron luterilaisissa kirkoissa. Suomen kirkon arkkipiispa on Turun arkkipiispa. Nykyinen arkkipiispa on Tapio Luoma (2018−).
Historiaa
Suomen ensimmäinen arkkipiispa oli Jakob Tengström, joka vihittiin tehtäväänsä vuonna 1817. Venäläisten ottaessa eteläisen Suomen haltuunsa Suomen sodan alkuvaiheissa 1808 Turun piispa Tengström ja Porvoon piispa Zacharias Cygnaeus ymmärsivät, että Suomesta tulisi osa Venäjää. Tämän jälkeen Tengström tähtäsi toiminnassaan siihen, että Suomessa sopeuduttaisiin uuteen tilanteeseen ja venäläisten näkemyksiin. Venäläisten saavuttua Turkuun Tengström kävi venäläisten ylipäällikön luona tervehdyskäynnillä. Puheessaan hän lausui ilonsa sen johdosta, että keisari oli luvannut säilyttää Suomessa luterilaisen uskon ja perinnäisen kirkollisen järjestyksen.
Arkkipiispa ortodoksisessa kirkossa
Ortodoksisessa kirkossa arkkipiispa on perinteisesti käytettynä autokefaalisen tai autonomisen kirkon (kirkkokunnan) johtavan piispan nimitys. Vaikka kaikki piispat ovat vihkimykseltään samanarvoisia, on kirkon järjestyksen ja toiminnan kannalta ollut tarpeellista asettaa jotkut piispat tehtäviltään tai vastuiltaan merkittävämpään asemaan.
Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa on Helsingin hiippakunnan piispa ja hänen arvonimenään on korkeasti pyhitetty Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa. Nykyinen ortodoksinen arkkipiispa on arkkipiispa Leo. Ekumeenisen patriarkan siunauksesta hän saa käyttää arvonsa tunnuksena valkoista klobukkia. Arkkipiispa Leo on ortodoksisen kirkollishallituksen ja kirkolliskokouksen sekä ortodoksisten piispainkokouksen puheenjohtaja. 190px|thumb|Ortodoksiset arkkipiispat pitävät venäläisessä käytännössä valkeaa [[klobukki|klobukkia.]]
M7 Priest
thumb|Tätä M7 Priest -vaunua säilytetään [[Marylandissä, Yhdysvalloissa.]] M7 Priest (suom. ”pappi”) on yhdysvaltalainen 105 millimetrin panssarihaupitsi. Se otettiin käyttöön vuonna 1942. Tulikasteensa vaunutyyppi sai El Alameinin taistelussa. Apuaseena toimi 12,7 millimetrin Browning M2 -konekivääri. Voimanlähteenä toimi yhdeksänsylinterinen 375 hevosvoiman (280 kW) Continental-tähtimoottori.
Yhdysvaltain ohella asetyyppiä käyttivät Belgia, Filippiinit, Israel, Pakistan, Taiwan ja Yhdistynyt kuningaskunta. Britit pitivät vaunutyyppiä liikkumiskelpoisena ja luotettavana tykistöaseena. He tilasivat sitä paljon vuokraus- ja lainauslain nojalla. Myöhemmin M7 Priestit palvelivat miehistönkuljetusvaunuina (APC). Kutsumanimen lähtökohta viittasi saarnastuolia muistuttavaan konekiväärin ampuma-asemaan ja sijaintiin vaunussa.
Kutuzovskajan metroasema
Kutuzovskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 7. marraskuuta 1958.
Neoepinnula
Neoepinnula on käärmemakrillien (Gempylidae) heimoon kuuluva kalasuku.
Lajit
Sukuun kuuluu seuraavat kaksi lajia:
The Boppers
The Boppers on ruotsalainen vuonna 1977 perustettu Rock`n`Roll/Doo wop -yhtye jonka musiikkityylissä soi myös Rockabilly. The Boppers aloitti autotallibändinä Tukholman esikaupunkialueilla ja on konsertoinut ja levyttänyt siitä lähtien. Heidän omalla autenttisella äänellään ja puhtailla harmonioilla on myyty yli 2 miljoonaa äänitettä ja tuhansia konsertteja Skandinaviassa, Euroopassa ja Japanissa. 1980-luvulla Suomessakin suosioita saanut The Boppers on yksi menestyneimmistä nykypäivän Doo wop -yhtyeistä.
Alkuperäisen kokoonpanon muodostivat Ingemar Wallén, Ville Wallén, Peter Jezewski, Michel Jezewski, Mats Lagerwall ja Lasse Westerberg.
Virtaava demokratia
thumb|Kaavio, jossa äänet "virtaavat" vasemmalta oikealle. Sinisen katkoviivan oikealla puolella ovat varsinaiset äänestäjät, joiden käyttämä äänimäärä on heille omat äänensä delegoineiden äänestäjien lukumäärä, mukaan lukien äänestäjä itse. Virtaava demokratia (tai esimerkiksi delegatiivinen demokratia tai nestemäinen demokratia) on demokratian muoto, jossa äänestäjä voi joko äänestää itse tai delegoida äänensä jollekulle toiselle äänestäjälle. Tämä äänestäjä voi halutessaan edelleen delegoida oman äänensä ja kaikki saamansa äänet eteenpäin jollekulle toiselle. Äänestysvaihtoehdon kultakin varsinaiselta äänestäjältä saama äänimäärä on tällaisen ketjun päässä olevan varsinaisen äänestäjän saama mandaatti eli hänen takanaan olevien äänten summa, mukaan lukien hänen oma äänensä.
Virtaavan demokratian voi määritellä suoran demokratian ja edustuksellisen demokratian kompromissiksi. Sen etuna suoraan demokratiaan on nähty se, että siinä jokaisen äänestäjän ei tarvitse perehtyä tarkasti jokaiseen asiaan, josta äänestetään, vaan hän voi antaa päätäntävallan henkilölle, joka tuntee käsiteltävän asian. Tämä väitetysti parantaa voittaneiden päätösten laatua ja vähentää liiallisen yksinkertaistavia vaalikampanjoita.
Virtaavaa demokratiaa ovat käyttäneet omissa äänestyksissään esimerkiksi Saksan piraattipuolue ja ruotsalainen Demoex.
Sonaatti
Sonaatti (< ’soida’) on eräs taidemusiikin teostyyppi. Se on alun perin tanssi, joka on vähitellen muokkaantunut soitinmusiikiksi ja lopulta moniosaiseksi teokseksi. Sonaatteja on sävelletty pääosin pianolle, viululle, sellolle sekä muutamille puhaltimille. Näistä soittimista piano on ainoa, jolle yleensä ei ole säestystä, mutta on olemassa myös kahdelle pianolle sävellettyjä sonaatteja. Orkesterille sävellettyjä sonaatteja kutsutaan sinfonioiksi, ja orkesterille ja solistisoittimelle sävellettyjä sonaatteja konsertoiksi. Klassisen kauden konserttojen ensimmäinen osa poikkeaa hiukan sonaattimuodosta. Sonaatteja on sävelletty lisäksi pienille yhtyeille, kuten pianotrioille ja jousikvarteteille. Silloin sonaattia nimitetään esimerkiksi trioksi, kvartetoksi tai kvintetoksi soittajien määrän mukaan.
Sonaatin rakenne
Sonaatti koostuu useimmiten kolmesta tai neljästä osasta. Ensimmäinen osa on nopeahko, usein sonaattimuotoinen ja myös monesti draamattisin kaikista sonaatin osista. Vaikka ensimmäinen osa harvemmin poikkeaa konventiosta, se voi olla myös variaatiomuotoinen. Toinen osa on tavanomaisesti hidas. Siinä on usein laulava, rauhallinen melodia, mutta erityisesti Beethoven on käyttänyt myös marssityylisiä teemoja. Toisen osan rakenne vaihtelee paljon, mutta useimmin se on muotoa ABA; myös variaatiomuoto on mahdollinen. Sävellaji voi poiketa sonaatin pääsävellajista paljonkin, esimerkiksi Beethovenin 3. pianokonsertossa muut osat ovat c-mollissa, mutta toinen osa E-duurissa.
Sonaatteihin kuuluu joskus menuetti tai scherzo, jolloin sonaatissa on neljä osaa. Menuetti tai scherzo voi olla myös toisena sonaatissa. Menuetteja käytettiin erityisesti klassismin ajalla. Se on alun perin tanssi ja sonaatin osanakin se on säilyttänyt tanssillisuutensa ja muotonsa: menuetti-trio-menuetti. Scherzoa sonaatissa käytti ensimmäisenä Beethoven. Rakenne on samantyyppinen menuetin kanssa, mutta scherzo on leikkisämpi ja kenties myös vapaampi. Viimeinen osa on usein sonaatin nopein osa. Se voi olla rondo tai sonaattimuotoinen; myös variaatiot jostakin teemasta ovat mahdollisia. Jos sonaatti on sävelletty mollisävellajissa, ei sitä vanhan perinteen mukaan saa lopettaa molliin, joten kooda saattaa näin ollen olla duurissa. Tästäkin säännöstä on tietysti poikkeuksia.
Varhainen sonaatti
Varhaisbarokin aikana, 1600-luvun alkupuolella, termiä sonaatti käytettiin väljästi mistä tahansa joukolle instrumentteja sävelletystä teoksesta erotuksena lauletusta musiikista. Vuosisadan puoliväliin tultaessa canzona ja sonaattimuodot yhdistyivät, ja sonaatista tuli useampiosainen teos, jonka osien välille pyrittiin luomaan voimakas kontrasti ajan affektiopin mukaisesti. 1660-luvulle sonaatista oli muotoutunut kaksi rinnakkaista alalajia, sonata da camera eli kamarisonaatti ja sonata da chiesa eli kirkkosonaatti. Sonata da camera koostui tavallisesti tyylitellyistä tansseista ja sen ensimmäisenä osana oli preludi. Sonata da chiesaa saatettiin käyttää jumalanpalveluksissa tiettyjen vesperien tai muiden jumalanpalvelusten osien tilalla. Tämän vuoksi siihen ei kuulunut liian maallisina pidettyjä tansseja. Arcangelo Corelli oli italialaisen sonaatin mestari, ja hänen lukuisien sonaattiensa myötä sonata da chiesan osien rakenne vakiintui muotoon hidas-nopea-hidas-nopea.
1600-luvun loppupuolella sonaattien yleisin instrumenttikokoonpano oli kaksi melodiasoitinta, yleensä kaksi viulua ja basso continuo. Teostyyppiä nimitettiin triosonaatiksi sen kolmiäänisen rakenteen vuoksi, vaikka soittajia saattoikin olla useampia kuin kolme basso continuo -ryhmän kokoonpanon vaihdellessa. Säveltäjä Domenico Scarlatti sävelsi yli 500 sonaatiksi nimeämäänsä kappaletta cembalolle. Nämä olivat yksiosaisia eivätkä rakenteeltaan muistuta klassismin ajan sonaattia.
Klassismin ajan sonaatti
Joseph Haydnin varhaiset sonaatit eivät vielä noudattaneet tätä rakennetta ja ne olivatkin kokeiluja, jotka myöhemmin johtivat sonaatin muodon vakiintumiseen. Haydnin sonaatit saattoivat olla vaikkapa kaksiosaisia, jolloin ensimmäinen nopea osa tai keskimmäinen hidas osa ikään kuin puuttuivat.
Mozart kehitti sonaattia Haydnin jälkeen, pääosin vakiinnuttamalla rakennetta, mutta toisaalta myös ottamalla vapauksia. Mozartilla alkoi esiintyä myös neliosaisia sonaatteja, joissa toisena tai kolmantena on menuetti.
Beethoven sävelsi joskus menuetin sijaan luonteeltaan leikkisän scherzon. Beethovenilla oli myös merkittävä osuus siinä, että sonaatti musiikkityylinä siirtyi konserttisaleihin. Tämä liittyi osaksi Beethovenin monissa sonaateissa käyttämiin vahvoihin melodioihin, mutta toisaalta myös teosten vaativuuteen. Aiemmin sonaatit oli sävelletty pääasiassa harrastelijoille (ja konsertot sen sijaan ammattilaisille). Beethovenin sonaateista monet ovat kuitenkin niin vaikeita, että vain ammattilaiset voivat soittaa niitä kunnolla.
Romantiikan ajan sonaatti
Romantiikan aikana musiikki muuttui muodoltaan vapaammaksi. Tämä koski myös sonaatteja, joita sävellettiin ahkerasti vielä 1800-luvullakin, mutta joiden rakenne muuttui yhä vapaampaan suuntaan. Esimerkiksi Frédéric Chopinin kuuluisan toisen sonaatin tunnetuin kolmas osa on hidas surumarssi ja neljäs osa, joka on kuin kontrolloimaton ryöpsähdys surun jälkeen, lähenee muodottomuudessaan modernia musiikkia.
Uusien sonaattien säveltäminen väheni kuitenkin 1800-luvun kuluessa, vaikka esimerkiksi Franz Liszt teki tästä poikkeuksen. Hän sävelsi yhden pianokirjallisuuden vaativimmista teoksista, h-mollisonaatin, jonka puolituntiseen rakenteeseen on mahdutettu neljän osan materiaali sonaattimuodon sisään niin, että toinen, hidas osa ja kolmas scherzomainen muodostavat kehittelyjakson. Liszt kehitti myös sonaattia yhä vapaampaan suuntaan: sarjassa Vaellusvuosia II on teos Apres une lecture de Dante (sonata una quasi fantasia) eli niin sanottu Dante-sonaatti, joka muistuttaa varhaisempia sonaatteja enää vain etäisesti. Kuten h-mollisonaatti, on Dante-sonaattikin yksiosainen.
Muita romanttisen ajan sonaattisäveltäjiä olivat muun muassa Johannes Brahms ja Robert Schumann.
Moderni sonaatti
Moderneissa sonaateissa sonaattimuodon esiintyminen on erittäin harvinaista ja teosten osien määrä vaihtelee runsaasti. Modernilla sonaatilla ei siten ole enää kovinkaan paljon tekemistä klassismin ja romantiikan sonaattien kanssa, vaan ne pikemminkin lähenevät alkuperäistä Antonio Vivaldin konsertoissa esiintyvää muotoa, jonka ainoa kriteeri on nopean ja hitaan osan vaihtelu.
Moderneja sonaatteja ovat säveltäneet muun muassa Sergei Prokofjev ja Einojuhani Rautavaara.
Kuuluisia sonaatteja
pienoiskuva|Beethovenin jäähyväissonaatin alku
Animal (Keshan albumi)
Taustatietoa
Kesha vieraili Flo Ridan singlellä "Right Round", joka julkaistiin tammikuussa 2009. Kun se oli julkaistu, hän teki levytyssopimuksen RCA Recordsin kanssa ja alkoi tehdä debyyttialbumiaan, nimeltä Animal. Albumin tuottamisesta vastaavat mm. Dr. Luke, Max Martin, David Gamson ja Benny Blanco.
Singlet
Albumilta on julkaistu neljä singleä. Albumin ensimmäinen single "Tik Tok" julkaistiin 7. elokuuta 2009. Kappale sai suurta menestystä Uudessa-Seelannissa, Kanadassa ja Australiassa, joissa se meni singlelistan ykköseksi. 11 listaviikon jälkeen se nousi Billboard Hot 100 -listan kärkeen. 19. helmikuuta 2010 julkaistiin albumin toinen single "Blah Blah Blah" ja kolmas single "Your Love Is My Drug" julkaistiin 21. toukokuuta 2010. Neljäs single "Take It Off" julkaistiin 13. heinäkuuta 2010.
Erichin hallitus
Erichin hallitus oli Suomen tasavallan 6. hallitus. Se oli Kokoomuksen, Edistyspuolueen, Maalaisliiton ja RKP:n muodostama enemmistöhallitus, joka toimi 391 hallituspäivää 15. maaliskuuta 1920 – 9. huhtikuuta 1921. Presidentti K. J. Ståhlberg nimitti hallituksen muodostajaksi Helsingin yliopiston kansainvälisen oikeuden professorin Rafael Erichin, joka oli puoluekannaltaan kokoomuslainen.
Erichin hallituksen toimikaudella hyväksyttiin oppivelvollisuuslaki ja laki kansakoululaitoksen kustannuksista marraskuussa 1920. Tämä merkitsi käytännössä siirtymistä kirkollisesta oppivelvollisuudesta yhteiskunnalliseen. Joulukuussa 1920 eduskunta hyväksyi Suomen ensimmäisen sukunimilain, jonka mukaan jokaisella Suomen kansalaisella tuli olla sukunimi.
Hallituksen puoluejakauma
15.3.1920
9.4.1921
Nanase Kiryū
Nanase Kiryū (s. 31. lokakuuta 1989 Kanagawa) on japanilainen jalkapalloilija.
Sonderbundin sota
Sonderbundin sota oli Sveitsissä 3.–29. marraskuuta 1847 käyty sisällissota seitsemän katolisen kantonin muodostaman Sonderbund-liiton ja valtioliiton enemmistön välillä. Sota päättyi enemmistön nopeaan ja täydelliseen voittoon, ja tappiot olivat vähäiset molemmin puolin. Sodan seurauksena säädettiin vuonna 1848 Sveitsin perustuslaki, joka teki maasta liittovaltion.
Tausta
Sonderbundin perustivat 11. joulukuuta 1845 Luzernin, Urin, Schwyzin, Unterwaldenin, Zugin, Fribourgin ja Valais’n kantonit. Liitolla oli oma sotaneuvosto, johon kuului edustaja jokaisesta kantonista ja jolla oli oikeus kutsua koolle omat sotajoukot. Neuvoston puheenjohtajaksi valittiin Luzernia edustanut Constantin Siegwart-Müller. Vaikka liitto oli tarkoitettu puolustukselliseksi, sen sotaneuvostolle annetut valtaoikeudet rikkoivat Sveitsin liittosopimusta eli silloista perustuslakia. Sonderbund-liitto oli aluksi salainen, mutta sen olemassaolo tuli yleiseen tietoon kesäkuussa 1846, mikä pöyristytti Sveitsin liberaalit ja auttoi heitä saavuttamaan seuraavana vuonna enemmistön liittopäivillä. Liberaalienemmistöiset liittopäivät päättivät 20. heinäkuuta 1847, että Sonderbund oli lakkautettava.
Sonderbundiin kuuluneilla kantoneilla ei kuitenkaan ollut aikomusta noudattaa päätöstä. Liiton sotaneuvosto määräsi 16. lokakuuta miliisijoukkojensa liikekannallepanon. Tämän jälkeen liittopäivien enemmistö hyväksyi sotilaalliset vastatoimet, joita kannattivat kaikki liberaalien hallitsemat kantonit, myös katoliset Solothurn, Ticino ja St. Gallen. Viimeksi mainitussa päätös nostatti katolisten mellakoita, jotka kuitenkin tukahdutettiin pian. Konservatiivien hallitsemat kantonit eli protestanttiset Neuchâtel ja Basel-Stadt sekä katolinen Appenzell Innerrhoden jäivät puolueettomiksi. Myöhemmin myös Basel-Stadt liittyi enemmistön puolelle.
Sodan kulku
Sonderbundin joukkojen ylipäälliköksi tuli Johann Ulrich von Salis-Soglio, joka epäröi hyökkäyksen aloittamista. Siegwart-Müllerin johtama sotaneuvosto määräsi kuitenkin Sonderbundin joukot hyökkäämään Ticinoon, ja sotatoimet alkoivat 3. marraskuuta Sankt Gotthardin solan luona. Tämän seurauksena Sonderbund menetti uskottavuutensa vain puolustukseen tarkoitettuna liittona. Sankt Gotthardin sola oli Sonderbundille tärkeä, koska sitä kautta olisi ollut mahdollista kuljettaa tarvikkeita tai apujoukkoja Itävallan hallitsemasta Pohjois-Italiasta. Hyökkäys oli aluksi menestys mutta pysähtyi pian Biascaan. Sonderbundin joukot yrittivät vielä tämän jälkeen hyökkäystä Aargaun Freiamtiin, mikä ei onnistunut sen paremmin.
Valtioliiton yhteisten joukkojen kenraaliksi oli jo 21. lokakuuta valittu Guillaume-Henri Dufour, joka halusi varmistaa Sveitsin yhtenäisyyden sodan jälkeen. Sen vuoksi hän tähtäsi nopeaan voittoon siten, että uhreja tulisi kummallakin puolella mahdollisimman vähän. Hän päätti luottaa ylivoimaansa ja hyökkäsi ensin Freiburgiin, joka oli muista Sonderbundin kantoneista eristyksissä. Freiburg antautui 14. marraskuuta ja seuraavana vuorossa ollut Zug 21. marraskuuta. Toinen hyökkäys suunnattiin Luzernin kaupunkiin, joka haluttiin piirittää mahdollisimman nopeasti. Dufaurin joukkojen lähestyessä kaupunkia Sonderbundin sotilasneuvosto ja Luzernin kantonin hallitus päättivät aamulla 23. marraskuuta peräytyä Uriin. Samana päivänä valtioliiton joukot voittivat Gisikonin ja Meierskappelin taistelut. Kenraali Salis-Soglio ei ollut saanut sotaneuvostolta selviä ohjeita, joten Luzernin kaupungin raati päätti luovuttaa kaupungin Dufaurin joukoille, jotka kävivät ryöstelemään sitä. Sonderbundin sotaneuvosto lakkasi toimimasta ja hajautui 26. marraskuuta Flüelenissä. Urin, Schwyzin, Unterwaldenin ja Valais’n kantonit antautuivat kaikki 25.–29. marraskuuta, jolloin sota päättyi.
Ulkovalloista Ranska ja Itävalta olivat tukeneet Sonderbundin tavoitteita, mutta eivät ehtineet tulla sen avuksi sodan lyhyyden vuoksi. Ne jättivät tosin vielä 18. tammikuuta 1848 yhdessä Preussin ja Venäjän kanssa Sveitsille nootin, jossa uhattiin interventiolla, ellei kysymyksiä Sonderbundin hajottamisesta ja jesuiittojen karkottamisesta otettaisi uudelleen käsiteltäviksi. Voittoisat liittopäivät protestoivat tätä puuttumista Sveitsin sisäisiin asioihin. Ranskassa käynnistynyt ja Itävaltaan levinnyt vallankumousliikehdintä antoi pian Euroopan suurvalloille suurempia huolia, ja ne jättivät Sveitsin asian sikseen.
Seuraukset
Sonderbundin sodassa kuoli viimeisimpien laskelmien mukaan 93 henkeä, joista 60 valtioliiton ja 33 Sonderbundin armeijasta. Haavoittuneita oli vastaavasti 386 ja 124 eli yhteensä 510.
Sirkka Selja
Sirkka Selja (oik. Sirkka-Liisa Tulonen, 20. maaliskuuta 1920 Koski Hl – 17. elokuuta 2017 Hollola ) oli suomalainen runoilija ja kirjailija.
Sonderbundin sota
Seuraukset
Vuonna 1848 toteutetun rauhanjärjestelyn mukaan Sonderbundiin kuuluneet kantonit joutuivat maksamaan yhteensä 6 miljoonaa Sveitsin frangia korvauksia sodan tuhoista. Lisäksi Neuchâtel joutui maksamaan 300 000 frangia ja Appenzell Innerrhoden 15 000 frangia, koska ne olivat jääneet puolueettomiksi eivätkä asettuneet valtioliiton joukkojen tueksi. Korvauksia maksettiin 2,2 miljoonaa frangia vuoteen 1852 mennessä, jolloin korvausvelvollisuudesta luovuttiin. Sonderbundin johtajia syytettiin maanpetoksesta, mutta useimmat olivat paenneet ulkomaille. Oikeudessa ei voitu näyttää toteen, että kukaan sotaneuvoston johtajista olisi suunnitellut ulkomaisten sotavoimien hankkimista maahan, tarvikkeita lukuun ottamatta. Oikeusprosessi jatkui vuoteen 1855.
Sirkka Selja
Elämäkerta
Sirkka Seljan vanhemmat olivat maanviljelijä Jalmari Tulonen ja Hilja Auroora Eerola. Selja opiskeli Lahden Yksityisessä Tyttölyseossa, josta hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1942, ja sen jälkeen Helsingin yliopistossa.
Eiler Theodor Lehn Schiøler
Tohtori Lehn Schiølerin vanhemmat olivat Lauritz Eiler Theodor Schiøler (1835–1908) ja Augusta Thalia Petrea Lehn (1836–1901). Hän avioitui Ellen Dorthea Plumin kanssa.
Lehn Schiøler toimi pankkiirina ja Skandinavisk-Amerikansk Petroleums A/S-yhtiössä. Hän oli myös huomattava amatöörilintutieteilijä, jolla oli 25 000 länsipalearktisen linnun kokoelma, johon kuului myös luita ja munia. Vuonna 1925 hän teki tieteellisen tutkimusretken Grönlannin länsirannikolle. Hän lahjoitti kokoelmansa ja lintutieteellisen kirjastonsa museolle.
Lehn Schiølerin ja taiteilija Johannes Larsenin suurteos, Danmarks fugle, jäi keskeneräiseksi Schiølerin kuoltua.
thumb|200px|Selkälokin alalaji intermedius Lehn Schiøler nimesi selkälokin lounaisskandinaavisen alalajin intermedius (Dansk Ornithologisk Forenings Tidskrift Nr. 16 (1922)).
Kent (Sierra Leone)
Historia
1600- ja 1700-luvuilla Kent oli orjakaupan keskus. Portugalilaiset kaappasivat ihmisiä, jotka kuljetettiin Kentistä Banana Islandsille, jossa heidät tutkittiin. Useat kuljetettiin laivalla Amerikkaan. Kylässä oli useita orjahäkkejä, joista yhteen häkkiin mahtui 500 orjaa.
Kentillä oli osaa orjakauppaan senkin jälkeen, kun orjakauppa lakkautettiin Britanniassa. Britit partioivat aluetta laivoilla estääkseen laittoman orjakaupan. Kentistä tuli keskus sadoille vapautetuille afroamerikkalaisille ja länti-intialaisille orjille, jotka asettuivat kylään. Novascotialainen Peter During ja everstiluutnantti Charles McCarthy virallisesti perustivat ja nimesivät kylän samoihin aikoihin. Anglikaanisen kirkon lähetyssaarnaajat muuttivat orjahäkit kirkoiksi.
Talous
Kent on ollut tärkeä keskus palmunsiemeniin keskittyneeseen agrikulttuuriin 1800-luvulta asti. Palmuviini ja palmuöljy ovat vieläkin tärkeitä paikallisen talouden kannalta. Kalastus ja turismi ovat myös tärkeitä. Turistit matkustavat Kentiin rantaa varten ja kulkevat lähellä sijaitsevaan Banana Islandsille lautalla.
Harri Andersson
Harri Olavi Andersson (s. 28. marraskuuta 1946 Turku) on suomalainen maantieteilijä ja maantieteen emeritusprofessori. Hän toimi Turun yliopiston kulttuurimaantieteen professorina vuosina 2001–2012. Andersson oli myös yliopiston vararehtorina viisivuotiskaudella 2004–2009.
Andersson valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1973 ja lisensiaatiksi vuonna 1984. Samana vuonna hän väitteli tohtoriksi. Vuosina 1984–1985 Andersson oli tutkijana Kentuckyn yliopistossa Yhdysvalloissa. Hän oli Turun yliopiston assistentti vuosina 1976–1990 ja yliassistentti vuosina 1991–1995 ja 1996–1998. Apulaisprofessorina hän toimi vuodet 1993–1994 ja määräaikaisena professorina vuodet 1999–2001. Varsinaisena kulttuurimaantieteen professorina hän on toiminut vuosina 2001–2012. Vuosina 2004–2009 hän oli myös yliopiston vararehtori.
Tutkimuksessaan Andersson on keskittynyt erityisesti kaupunkitutkimukseen ja kaupunkisuunnitteluun. Hän on julkaissut tutkimusalaltaan yli sata artikkelia, kirjankappaletta ja tutkimusraporttia.
Säkkijärvi
Säkkijärvi oli Etelä-Karjalassa Viipurinlahden länsirannalla sijainnut Suomen kunta. Kunnasta jäi noin 90 prosenttia (448,7 km²) Neuvostoliitolle sotien jälkeen. Suomen puolelle jäänyt osa Säkkijärveä (43,9 km²) liitettiin vuonna 1946 Ylämaan ja Miehikkälän kuntiin. Säkkijärven kirkonkylän nimi on venäjäksi Kondratjevo.
Säkkijärvi tunnetaan erityisesti ”Säkkijärven polkasta”. thumb|150px|Säkkijärven epävirallinen perinnevaakuna.
Maantiede
Säkkijärvi sijaitsi Suomenlahden rannikolla noin 60 kilometriä Haminasta itään ja noin 40 kilometriä Viipurista länteen. Naapurikunnat olivat Virolahti, Miehikkälä, Ylämaa, Vahviala ja Viipurin maalaiskunta. Kuntaan kuului pohjoisosassa kumpuilevasta maastosta muodostunut ”ylämaa” ja eteläosan tasaisempi entinen merenpohja. Suomenlahdella oli lisäksi joitakin saaria kuten Teikarsaari. Säkkijärven alueella laskivat Suomenlahteen Santajoki ja Vilajoki. Säkkijärven kirkonkylä sijaitsi Santajoen varrella.
Historia
Asutusta alueella lienee ollut siitä asti, kun maa nousi merestä. Ruotsiin Säkkijärvi luettiin jo Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323. Säkkijärvi mainitaan vuonna 1541 Viipurin kappelina ja seurakunta itsenäistyi 1572. Vilajoen kartanon omisti 1600-luvun puolivälissä kenraaliluutnantti vapaaherra Göran Paikull ja Muhulahden kartanon v. 1678 Jürgen Mellin. Säkkijärvi jaettiin kahtia vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhassa (Ruotsiin jäi Säkkijärven aluetta enemmän kuin Suomessa pysyi 1940 voimaan tulleen rajan myötä). Vuonna 1743 Turun rauhassa Säkkijärven alueesta tuli kokonaan Venäjää, osaksi Vanhaa Suomea. Vielä 1700-luvun lopulla Säkkijärveen kuuluivat Lappeen Monolan ja Kälvälän kylät, Luumäen Suo-Anttilan kylä, Virolahden Muurikkalan, Alaurpalan ja Yläurpalan kylät sekä Viipurin pitäjän Gammalbyn ja Repolan kylät. Suomen suuriruhtinaskuntaan Vanha Suomi palautettiin vuonna 1812.
Säkkijärveltä esiintyi runsaasti muuttoa Yhdysvaltoihin ja Kanadaan 1900-luvun alkupuolella.
Vuonna 1921 Säkkijärvestä erotettiin Häsälä ja Rakkola uuteen Vahvialan kuntaan. Ylämaan kunnan perustamista valmisteltaessa 1924 Säkkijärven Ihakselasta liitettiin Näpin ja Hermusen kylät Luumäkeen. Vuonna 1929 Säkkijärvestä erotettiin Ylämaan kunta, johon liitettiin kylät Hujakkala, Hyttilä, Ihaksela, Lahnajärvi, Sirkjärvi, Säämälä, Timperilä, Villala ja Ylijärvi.
Talvisodassa kunnan alueella käytiin rajuja taisteluja neuvostoarmeijan noustua maihin Viipurinlahden jäätä pitkin. Säkkijärven kirkko paloi ilmapommituksen jälkeen 26.2.1940. Rintama kulki rauhan tullessa Säkkijärven poikki. Sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 pieni osa siihenastisen Säkkijärven alueesta pysyi Suomessa, mutta suurin osa sisältyi Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin. Säkkijärvi vallattiin takaisin jatkosodan alussa 23.8.1941. Neuvostoliiton puna-armeijan vastahyökkäyksessä kesällä 1944 suomalaisjoukkojen ja Saksan armeijan joukot torjuivat neuvostolaisten maihinnousuyritykset. Sodan syksyllä 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen mukaan Suomen joukkojen oli vetäydyttävä 1940 hyväksytylle rajalle. pienoiskuva|Kartta Säkkijärven seudun aluemuutoksista. Säkkijärvestä vuonna 1946 Miehikkälään ja Ylämaahan liitetyt alueet merkitty numeroilla 2 ja 3. Suomessa pysynyt alue (Väkevälän, Nurmelan ja Laisniemen kylät sekä pienempiä osia muutamista muista kylistä) liitettiin Ylämaan ja Miehikkälän kuntiin.
Neuvostoliitolle luovutettu kirkonkylä sai ensin Vladimir Leninin alkuperäisen sukunimen mukaan nimen Uljanovka vuonna 1948, mutta jo puolen vuoden päästä nimeksi tuli Suursaaren yllä 1943 alasammutun ja menehtyneen eversti Pjotr Kondratjevin mukaan.
Asukkaat ja elinkeinot
Säkkijärvellä oli ennen sotaa noin 8 700 asukasta. Asutus oli tavanomaista karjalaista talonpoikaisväestöä. Elinkeinoina olivat maatalous ja kalastus. Aiemmin 1800-luvulla oli myös ollut laivanrakennusta. Säkkijärveläinen puukäsityötaito oli tunnettua. Teollisuutta kunnassa ei juurikaan ollut. Suomen puolelle jäänyt Ylämaa on maan merkittävimpiä raakakiven tuottajia. Kiveä ei kuitenkaan louhittu ennen sotia. Asukkaat loppusijoitettiin evakkoon pääasiassa Pohjois-Kymenlaaksoon Valkealan ja Elimäen kuntiin. Alueella käytetty murre oli eteläkarjalaista ja erosi Kannaksen tunnetummasta karjalaismurteesta. Kunnassa oli itsenäisyyden aikana oma varuskunta, Rannikkotykistörykmentti 2. Taiteilija Hugo Simbergillä oli kesänviettopaikka Niemenlautan kartanossa Iivanalassa.
Liikenneyhteydet
Kunnan läpi kulki Helsinki–Viipuri-valtatie. Kirkonkylästä pohjoiseen lähti maantie Lappeenrantaan. Välittömästi kunnan pohjoispuolella kulki Pietarin rautatie, lähimmät asemat olivat Simola ja Pulsa. Vesireittejä Viipuriin ja muualle rannikolle hyödynnettiin myös. Hyviä satamapaikkoja ei kunnan alueella ollut.
Kyliä
Alahäme, Alaoutila, Heinlahti, Hujakkala (Ylämaa), Huovila, Hyppälä, Hyttilä (Ylämaa), Häsälä (Vahviala), Ihaksela (Ylämaa), Iivanala, Jokikylä, Kallola, Karvala, Kaukiala, Kolhola, Lahnajärvi (Ylämaa), Lahtiala, Laihajärvi, Laisniemi, Lavola, Muhulahti, Nisalahti, Nurmela, Paakkala, Rakkola (Vahviala), Ristsatama, Salajärvi, Santajoki, Siissala, Sirkjärvi (Ylämaa), Suurpäälä, Säkkijärvi kirkonkylä, Säämälä (Ylämaa), Tapiola, Teikarsaari, Timperilä (Ylämaa), Vilajoki, Vilaniemi, Villala (Ylämaa), Väkevälä,Ylijärvi (Ylämaa), Ylähäme, Yläoutila
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 17 koulupiiriin.
Entisten säkkijärveläisten järjestötoimintaa
Säkkijärven Neuvostoliiton puolelle jääneen osan asukkaat sijoitettiin jatkosodan jälkeen Kymenlaakson ja Etelä-Karjalan alueelle Haminaan, Kouvolaan, Lemille, Luumäelle, Savitaipaleelle, Sippolaan, Valkealaan ja Vehkalahdelle. Entiset säkkijärveläiset pitävät yhteyttä toisiinsa pitäjäseura Suomen Säkkijärvi-seura ry:n kautta. Pitäjäseura järjestää vuosittain säkkijärveläisten yhteisöjen ja sukututkijoiden tapaamisia, perinneruokakursseja, tupailtoja sekä muita tapahtumia. Suomen Säkkijärvi-seura ry kerää ja ylläpitää säkkijärveläistä valokuva-arkistoa. Seuralla on myös entiseen kuntaan liittyvää julkaisutoimintaa, muun muassa vuosittainen kuvakalenteri. Nuorisotoimintaa varten on perustettu Facebook-profiili ja -ryhmä.
Säkkijärvi-säätiö perustettiin pitäjän luovutuksen johdosta hallinnoimaan luovutettuja arkistoja ja omaisuutta. Säkkijärvi-lehti ilmestyy jo 70. vuosikertaansa (2015). Entisen Säkkijärven asukkailla ja heidän jälkeläisillään on useita sukuseuroja ja kylätoimikuntia.
Erkki Ala-Könni
Ala-Könni pysyi koko ikänsä aktiivisena etelä- ja keskipohjalaisen kulttuurin ystävänä ja kannattajana. Hän oli perustamassa Kaustisen kansanmusiikkijuhlia.
Erkki Ala-Könni sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon 1970. Vuonna 1998 paljastettiin Heikki Häiväojan suunnittelema Ala-Könnin muistomerkki synnyinkunnan Ilmajoen kunnantalon vieressä.
Antonio Salieri
Antonio Salieri (18. elokuuta 1750 Legnago – 7. toukokuuta 1825 Wien) oli italialainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän opiskeli lapsena cembalon ja viulun soittamista. Vuonna 1766 Salieri siirtyi Wieniin hovisäveltäjäksi. Siellä hän asui loppuelämänsä. Salieri ansioitui erityisesti oopperoiden säveltäjänä, ja hän oli aikansa arvostetuimpia säveltäjiä. Hän myös opetti monia tulevia arvostettuja säveltäjiä, kuten Ludwig van Beethovenia, Franz Schubertia ja Franz Lisztiä.
15-vuotiaana Salieri matkusti Wieniin, jossa hän tutustui keisari Joosef II:een, Metastasioon ja Gluckiin, joilla kaikilla oli vahva vaikutus häneen. Keisari otti nuorukaisen hovimuusikokseen, Metastasio opetti häntä säveltämään oopperalaulajan äänelle, ja Gluckista tuli hänen suojelijansa. Vuonna 1774 Salieri ylennettiin hovisäveltäjäksi, ja neljä vuotta myöhemmin hänet valittiin Wienin vaikutusvaltaisimpaan muusikonvirkaan, keisarilliseksi kapellimestariksi.
On väitetty, että Salierilla olisi ollut riitoja tai jonkinlaisia erimielisyyksiä Mozartin kanssa, mutta mikään luotettava dokumentti ei vahvista tätä väitettä. Fiktiivinen näytelmä Amadeus (1979) sekä siitä 1984 tehty elokuva ovat vakiinnuttaneet huhut yleisiksi harhaluuloiksi.
Salierin oopperoita käännettiin useille kielille, ja hän oli juhlittu mestari tällä saralla. L'Europa riconosciuta oli menestys La Scalassa 1778 ja Les Danaïdes vielä suurempi Pariisissa 1784. Salieri sävelsi usean tyylin oopperoita, opera seriaa, opera buffaa sekä singspielejä.