cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sikkim Krantikari Morcha
Sikkim Krantikari Morcha (lyh. SKM, 'Sikkim Revolutionary Front', 'Sikkimin vallankumouksellinen rintama') on vuonna 2013 perustettu intialainen puolue. Puolueen puheenjohtajasta Prem Singh Tamangista tuli Sikkimin osavaltion pääministeri vuonna 2019 SKM:n voitettua Sikkimin osavaltiovaaleissa enemmistön. Tamang oli ennen nykyistä puoluettaan toiminut Sikkim Democratic Front -puolueessa, mutta erosi myöhemmin syytettyään entistä puoluettaan nepotismista ja johtamiskyvyn puutteesta. Tamang oli vankilassa 2017-2018 syytettynä hallituksen varojen väärinkäytöstä.
Intian kansanpuolue yritti liittoutua SKM:n kanssa Sikkimin osavaltiovaalien 2019 edellä, mutta liittoa ei syntynyt. Sikkimin lainsäädäntökokouksen 32 paikasta 17 meni SKM:lle, loput 15 kilpailevalle Sikkim Democratic Front -puolueelle. SKM:n sai Sikkimin osavaltion ainoan paikan Intian parlamentin alahuoneeseen.
Marija Itkina
Marija Leontjevna Itkina (, 3. helmikuuta 1932 Smolensk – 1. joulukuuta 2020 ) oli neuvostoliittolainen pikajuoksija. Hän oli 1950-luvun lopussa ja 1960-luvun alussa maailman paras juoksija naisten 400 metrillä, joka ei tuolloin vielä kuulunut olympialaisten ohjelmaan.
Itkina osallistui arvokisoihin ensimmäisen kerran Bernin EM-kilpailuissa 1954. Tuolloin hän voitti kultaa 200 metrillä ajalla 24,3 ja 4 × 100 metrin viestissä ajalla 45,8. Melbournen 1956 olympialaisissa hän oli mukana viestijoukkueessa, joka sijoittui neljänneksi ajalla 45,6.
Vuonna 1957 Kansainvälinen yleisurheiluliitto alkoi noteerata virallisesti naisten 400 metrin juoksun maailmanennätystä. Itkina paransi ME-tulosta tuona vuonna kahdesti, ensin Minskissä aikaan 54,0 ja kuukausi myöhemmin Moskovassa aikaan 53,6. Laji tuli vuonna 1958 EM-kilpailujen ohjelmaan ja Tukholman EM-kilpailuissa Itkina voitti sen ensimmäisen Euroopan mestaruuden ajalla 53,7. Lisäksi hän sai 200 metrillä pronssia ajalla 24,3. Vuonna 1959 hän paransi Krasnodarissa maailmanennätyksen aikaan 53,4. Rooman 1960 olympialaisissa hänen saaliinaan oli kolme neljättä sijaa: 100 metrillä (11,4), 200 metrillä (24,7) ja 4 × 100 metrillä (45,2).
Belgradin EM-kilpailuissa 1962 Itkina voitti toistamiseen 400 metrin Euroopan mestaruuden ja sivusi samalla maailmanennätystään 53,4. Tokion 1964 olympialaisissa laji oli vihdoin myös olympiaohjelmassa mutta Itkina jäi loppukilpailussa viidenneksi ajalla 54,6. Vuonna 1965 hän paransi ennätyksensä aikaan 52,9 mutta maailmanennätys oli tuolloin jo sekunnin parempi.
Universiadeissa Itkina voitti 200 metrin mestaruuden Pariisissa 1957 ajalla 24,6. Näidenkin kilpailujen ohjelmaan naisten 400 metrin juoksu tuli vasta vuonna 1967.
Camera Obscura
Camera obscura on kuvan heijastava optinen laite. Erisnimenä se voi viitata esimerkiksi seuraaviin:
Chariklon renkaat
300px|pienoiskuva|Taiteilijan näkemys Chariklosta renkaineen Chariklon renkaat on rengasjärjestelmä kentaureihin kuuluvan pikkuplaneetan (10199) Chariklo ympärillä. Renkaat löydettiin 3. kesäkuuta vuonna 2013 Euroopan eteläisessä observatoriossa, Chilessä Chariklon peittäessä tähden UCAC4 248-108672. Havainto oli odottamaton, sillä etsinnöistä huolimatta pikkuplaneetoilta ei ollut aikaisemmin löydetty renkaita. Tästä syystä Chariklon tähdenpeittoa tutkivat tähtitieteilijät eivät odottaneet löytävänsä renkaita. Chariklon renkaiden löytyminen oli siis ensimmäinen kerta, kun näin pieneltä kappaleelta löydettiin renkaat. Aikaisemmin rengasjärjestelmät tunnettiin ainoastaan Aurinkokunnan jättiläismäisiltä kaasuplaneetoilta (Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus).
Chariklon läpimitta on noin 248 ± 18 km, ja sillä on kaksi rengasta, joiden etäisyys pikkuplaneetasta on noin tuhat kertaa pienempi kuin Maan ja Kuun välinen etäisyys. Renkaiden läpimitat ovat noin 7 ja 3 km, ja niitä erottaa 9 km leveä rako. Renkaiden etäisyydet Chariklosta ovat 391 ja 405 km. Renkaat koostuvat todennäköisesti osittain vesijäästä, ja ne voivat olla jäänne törmäyksestä, ja niitä saattavat pitää kasassa Charikloa kiertävät kilometrin kokoiset kuut, joita ei ole vielä löydetty.
Rengasjärjestelmän löytyminen selittää myös sen, miksi Chariklon havaittiin hiljalleen himmentyvän ja vesijään häviävän sen spektristä vuosien 1997–2008 välisenä aikana, jolloin renkaiden asento Maahan nähden muuttui.
Tammikuussa 2015 joukko astronomeja esitti mahdollisuuden, että myös kentaurilla 2060 Chiron on renkaita.
ORP Ślązak (1921)
ORP Ślązak oli Puolan laivastolle Versaillesin rauhansopimuksen mukaisesti luovutettu Saksan keisarillisen laivaston torpedovene SMS A-59, joka oli siten 1918 itsenäistyneen maan laivaston ensimmäisiä aluksia.
Valmistus
Saksan keisarikunnan laivasto tilasi aluksen Stettiner Maschinenbau A. G. Vulcanilta Stettinistä Saksasta ja sen köli laskettiin vuonna 1916 telakkanumerolla 479. Alus laskettiin vesille 13. huhtikuuta 1917 ja se otettiin palvelukseen 9. kesäkuuta 1917 torpedoveneenä nimellä SMS A-59. Valmistuessaan aluksen aseistuksena oli kaksi 8,8 cm KL/30 -tykkiä ja yksi 45 cm torpedoputki.
Palvelus
Ensimmäisessä maailmansodassa alus palveli Saksan keisarikunnan laivastossa Flanderissa ja sen jälkeen miinanraivaajalaivueessa, mistä se vapautui 30. syyskuuta 1920. Versailles'n rauhassa alus oli määrätty luovutettavaksi sotakorvauksena Puolalle. Luovutettu alus oli huonossa kunnossa ja se huollettiin Rosythissä, minkä jälkeen se luovutettiin 28. syyskuuta 1921 Puolalle.
Alus otettiin koeajojen jälkeen virallisesti Puolan merivoimien palvelukseen 15. lokakuuta 1921 nimellä ORP Ślązak. Se palveli torpedoveneviirikössä. Alus oli toimitettu aseistamattomana, joten siihen asennettiin kaksi 47 millimetrin wz. 85 Hotchkiss -tykkiä ja kaksi 7,92 millimetrin Maxim wz. 08 -konekivääriä. Tykit vaihdettiin 1924 75 millimetrin Scheider wz. 97 -tykkiin. Samalla aseistusta täydennettiin kahdella 450 millimetrin torpedoputkella.
ORP Ślązak osallistui laivastovierailuihin, joita tehtiin muun muassa 1923 Libauhun ja Riikaan sekä 1929 Kööpenhaminaan. Alus saattoi 1930 matkustaja-alus Poloniaa, joka kuljetti presidentti Ignacy Mościckin viralliselle vierailulle Viroon.
Alus oli vuodesta 1937 koululaivana ja palveli ilmavoimien maalialuksena. Toisen maailmansodan puhjetessa alus oli Puckissa, jossa se ei osallistunut taisteluihin. Alus joutui saksalaisten käsiin, ja se romutettiin.
Idi Amin
Idi Amin Dada (n. 1925 Uganda – 16. elokuuta 2003 Jedda, Saudi-Arabia ) oli ugandalainen kenraali ja sotilasdiktaattori, joka hallitsi maata vuosina 1971–1979. Amin muistetaan parhaiten hallintokautensa aikana harjoittamistaan julmuuksista, joissa murhien, kidutusten ja sieppausten uhreiksi joutui satojatuhansia ugandalaisia.
Kuwaitin kuvernementit
thumb|Kuwaitin kuvernementit
Idi Amin
Nuoruus
Idi Aminin varhaisesta elämästä ei tiedetä paljoakaan, ja hänen syntymävuotensakin on epävarma. Usein arvioidaan hänen syntyneen vuonna 1925 tai 1926. Makereren yliopiston tutkijan Fred Guweddekon mukaan Amin syntyi 17. toukokuuta 1928 Kampalassa. Guweddekon mukaan hänen vanhempansa olivat katolisuudesta islamiin kääntynyt kakwa-heimoon kuulunut maanviljelijä Amin Dada (alkujaan Andreas Nyabire) ja lugbara-heimon noitatohtori Assa Aatte. Aminin vanhemmat erosivat vuonna 1931, ja Amin kasvoi äitinsä suvun luona Mawalessa Luwerossa. Hänen siskonsa ja veljensä kuolivat vuonna 1932. Vuonna 1936 hän muutti sheikki Ahmed Husseinin luokse ja vuonna 1940 Bomboon enonsa Yusuf Tanaboon luokse.
Kuwaitin kuvernementit
Kuwait jakautuu kuuteen kuvernementtiin (muhafazat). Mubarak Al-Kabir eli Mobarak al kabeer erotettiin Hawallista vuonna 1999. Asumattomat Bubiyanin ja Warbahin saaret tilastoidaan joskus omaksi yksikökseen.
Idi Amin
Nuoruus
Amin kävi vuosina 1941–1944 Bombossa sijainnutta islamilaista koulua, jossa opetettiin Koraania. Sen jälkeen hän teki sekalaisia töitä.
Ekstraliga
Ekstraliga (ven. ja ) on Valko-Venäjällä korkein pelattava jääkiekkosarja. Ekstraligassa pelaa kaudella 2013–2014 10 joukkuetta.
Idi Amin
Sotilasura
Amin menestyi sotilaana ja yleni, vaikka olikin lukutaidoton. Hänestä tuli toinen Ugandan vain kahdesta ugandalaissyntyisestä upseerista ennen maan itsenäistymistä, mikä teki hänestä maassa hyvin arvostetun. Amin tunnettiin upseerina raaoista otteistaan heimoriitojen tukahduttamisessa. 1960-luvun alkuvuosina Aminin johtama pataljoona osallistui paikallisiin karjasotiin Ugandassa ja Keniassa. Vuonna 1962 pataljoona hyökkäsi kenialaiseen kylään ja tappoi sen asukkaita Turkanan verilöylyssä. Valitukset päätyivät Nairobiin, ja brittien tekemissä tutkimuksissa paljastui, että verilöylyssä menehtyneitä oli kidutettu, pahoinpidelty kuoliaaksi ja jopa haudattu elävältä. Vasta itsenäistyneen Ugandan johtaja Milton Obote ei uskaltanut vaatimuksista huolimatta asettaa suosittua ja vaikutusvaltaista Aminia syytteeseen, sillä oli poliittisesti mahdotonta tuomita maan toista alkuperäisväestöä edustavaa upseeria. Obotea tukeneiden ja Aminia tukeneiden sotilaiden välille alkoi kuitenkin syntyä juopaa, ja Amin alkoi koota oman heimonsa miehistä itselleen joukkoja pahan päivän varalle.
Vuonna 1966 Aminin joukot hyökkäsivät Oboten käskystä Bugandan kuninkaan palatsiin. Satoja ihmisiä kuoli, ja kuningas pakeni Englantiin. Operaatio kasvatti Aminin mainetta ugandalaisten keskuudessa.
Tammikuussa 1970 Ugandan armeijan kakkosmies murhattiin sen jälkeen, kun hän oli haukkunut Aminia pelkuriksi Oboten salamurhayritystä seuranneiden tapahtumien johdosta. Amin oli pääepäilty, mutta hän esti murhatutkimukset eikä syytteitä nostettu. Tässä vaiheessa Aminille uskolliset eteläisestä Sudanista värvätyt islaminuskoiset sotilaat olivat ylenneet jo armeijan kaikille tasoille.
Ugandan johtajana
Tammikuussa 1971, kun Obote oli konferenssissa Singaporessa, Aminin joukot tekivät sotilasvallankaappauksen pääkaupunki Kampalassa, ja Amin julisti itsensä maan johtajaksi. Moni ugandalainen näki aluksi Aminin vapauttajana, sillä Oboten diktatuuri oli ollut hyvin epäsuosittu. Aminin odotettiin tuovan Ugandaan demokratian ja vapauden. Amin kiersi maata ja piti hurraaville väkijoukoille puheita, joissa hän lupasi rakentaa sairaaloita ja asuintaloja. Hän tukeutui aluksi kokeneisiin poliitikkoihin mutta määräsi hallituksensa virkamiehet pukeutumaan sotilasunivormuihin ja noudattamaan sotilaallista kuria. Hallitukseensa hän otti niin muslimeja kuin kristittyjäkin. Kuukausi vallankaappauksen jälkeen Amin julisti sotilashallituksensa olevan vallassa vähintään viiden vuoden ajan.
Ulkomaat tunnustivat Aminin hallituksen nopeasti. Länsimaat pitivät Aminia länsimielisempänä kuin Obotea. Amin alkoi myös Israelin pyynnöstä tukea Sudanin kapinallisia.
Amin aloitti vastustajiensa eliminoinnit jo vallankaappauksen iltana, kun hän teloitutti Obotelle uskollisia upseereita. Myöhemmin hän teloitutti myös Oboten tukijoita hallinnossa. Kaksi yhdysvaltalaista toimittajaa surmattiin kun he olivat alkaneet tutkia väitteitä joukkomurhista. Neljä kuukautta vallankaappauksen jälkeen Amin antoi sotilailleen luvan ampua jokainen rikoksesta tai rikoksen suunnittelusta epäilty. Ugandan kaupungit kaikuivat laukauksista kun ihmisiä teloitettiin.
Amin liittoutui Libyan johtajan Muammar Gaddafin kanssa vuonna 1972. Vastineeksi Libyan tarjoamasta taloudellisesta ja sotilaallisesta tuesta Amin katkaisi läheiset suhteensa Israeliin. Hän karkotti Ugandasta israelilaiset neuvonantajansa ja rakennuttajat, alkoi arvostella sionismia ja vaati Israelia palauttamaan haltuunottamansa arabien maat. Lopulta hän vaati koko Israelin hävittämistä ja ylisti Adolf Hitleriä ja holokaustia. Amin alkoi myös korostaa omaa muslimiuttaan ja alkoi edistää islamia Ugandassa muun muassa rakennuttamalla moskeijoita.
Elokuussa 1972 Amin määräsi Ugandan intialaiset ja pakistanilaiset poistumaan maasta kolmessa kuukaudessa. Ugandan taloutta pyörittäneiden aasialaisten lähdettyä maan talous romahti, kun kaupankäynti ajautui sekasortoon ja peruselintarvikkeet katosivat kaupoista. Intia katkaisi suhteensa Ugandaan aasialaisväestön karkotuksen yhteydessä. Myös Britannia katkaisi diplomaattisuhteet, kun Amin kansallisti 85 brittiläistä yritystä. Lopulta britit vetivät viimeiset kaksi lähettilästään maasta 1977, jolloin Amin julisti ”kukistaneensa Ison-Britannian” ja myönsi itselleen arvonimen Brittiläisen Imperiumin valloittaja.
Oboten sissijoukot yrittivät syyskuussa 1972 vastavallankaappausta, mutta se epäonnistui. Tapahtuman jälkeen Amin tiukensi sortotoimiaan entisestäänkin.
Kun Ugandan talous oli syöksykierteessä ja ihmisiä pakeni maasta, Amin tiukensi otettaan maastaan salaisen poliisinsa avulla. Hän perusti kolme organisaatiota vastaamaan kansalaisten ja sotilaiden valvonnasta, pidätyksistä ja yhä kiihtyvistä teloituksista ja murhista. Hän surmautti tuhansittain ministereitä, tuomareita, liikemiehiä, kirkonmiehiä ja muita epäiltyjä vihollisiaan. Ruumiita syntyi niin paljon, että niitä alettiin lopulta kipata Niiliin.
Amin valittiin Afrikan yhtenäisyysjärjestön puheenjohtajaksi vuonna 1975. Sen seurauksena Aminia vastustaneet Tansanian presidentti Julius Nyerere ja Sambian johtaja Kenneth Kaunda boikotoivat järjestön kokousta. Amin käytti asemaansa puheenjohtajana edistääkseen arabien asiaa Lähi-idässä.
Kesällä 1976 neljä palestiinalaista ja saksalaista terroristia kaappasi lentokoneen Ateenan ja Tel Avivin välillä ja laskeutui Libyaan. Koska Idi Amin oli Palestiinan vapautusjärjestön tukija, hän salli koneen jatkaa Ugandaan Entebben lentokentälle. Syntyi panttivankitilanne, jossa terroristit uhkasivat tappaa israelilaismatkustajat. Amin tuki terroristien vaatimuksia. Tilanne ratkesi kun Israelin kommandot vapauttivat panttivangit ja surmasivat terroristit. Tapaus paljasti nöyryytetyn Aminin sotavoimien taitamattomuuden ugandalaisille ja koko maailmalle.
Entebben tapauksen jälkeen Amin ryhtyi vainoamaan Ugandan kristittyjä ja murhautti seuraavana vuonna maan arkkipiispan, joka oli arvostellut Aminia. Murha tuomittiin maailmalla, ja sen seurauksena moni maa katkaisi diplomaattisuhteensa ja kauppasuhteensa Ugandaan. Jännitteet kasvoivat myös Aminin lähipiirissä, ja hän riitautui varapresidentin ja puolustusministerin kanssa.
Syrjäyttäminen ja maanpako
Amin olisi halunnut palata kotimaahansa mutta ei saanut Ugandan hallitukselta lupaa. Amin ei joutunut koskaan oikeuteen huolimatta valtakautensa aikana tapahtuneista murhista ja muista rikoksista. Aminin valtakaudella Ugandassa murhattiin arviolta yli 300 000 ihmistä. .
Heinäkuussa 2003 Aminin terveydentila romahti, ja hän vajosi koomaan. Hän oli useita viikkoja hoidossa Saudi-Arabian parhaimpiin kuuluvassa sairaalassa Jeddassa mutta kuoli 16. elokuuta. Hänet haudattiin muutamia tunteja kuolemansa jälkeen jeddalaiselle hautausmaalle. Hänelle järjestettiin vaatimattomat hautajaismenot.
Käyttäytyminen
pienoiskuva|upright|Karikatyyri Idi Aminista. Amin pukeutui brittiläistyyliseen sotilasunivormuun, jonka rintamus oli täynnä hänen itselleen myöntämiään arvomerkkejä. Hän otti valtakautensa aikana itselleen useita mahtipontisia arvonimiä. Hänen virallinen arvonimensä oli ”Hänen korkeutensa, elinikäinen presidentti, sotamarsalkka Al Hadji Tri. Idi Amin, VC, DSO, MC, Kaikkien maan eläinten ja merten kalojen herra sekä Brittiläisen imperiumin valloittaja Afrikassa yleisesti ja etenkin Ugandassa”. Muita Aminin käyttämiä titteleitä olivat muiden muassa ”toisen maailmansodan sankari” ja ”Skotlannin viimeinen kuningas”.
Amin keksi erilaisia tapoja nöyryyttää maassa asuvia brittejä. Hän lähetteli tiheään kirjeitä muiden maiden valtionjohtajille ja antoi näille neuvojaan. Hän puhui auliisti lehtimiehille ja esiintyi avoimena ranskalaisessa dokumenttielokuvassa vuonna 1974. Lännessä hänen leppoisa esiintymisensä ja naurettava pukeutumistyylinsä tulkittiin osoitukseksi harmittomuudesta. Ennen pitkää Aminista tulikin länsimaissa pilkan kohde, ja hän oli suosittu pilapiirrosten aihe.
Aminista kerrottiin huhuja, joiden mukaan hän olisi harjoittanut uhriensa ruumiilla verirituaaleja ja jopa syönyt heidän lihaansa. Amin myös itse väitti syöneensä ihmislihaa ja kertoi sen olevan suolaisempaa kuin leopardin liha. Amin vierailikin usein ruumishuoneilla viettämässä kahdenkeskistä aikaa ruumiiden kanssa, ja jokiin ja kaduille heitetyiltä ruumiilta puuttui joskus sisäelimiä.
Yksityiselämä
Amin oli moniavioinen, mikä on muslimimiehille sallittua mutta silti harvinaista Ugandassa. Hänen vaimonsa synnyttivät hänelle kymmeniä lapsia. Vuonna 1974 Amin erosi kolmesta vaimostaan, jätti vain yhden, ja otti seuraavana vuonna toisen vaimon.
Amin oli 1950-luvulla Ugandan nyrkkeilymestari raskaassa sarjassa. Aminilla oli suomalainen nyrkkeilijäystävä Elis Ask, jonka hän kutsui heinäkuussa 1977 Ugandaan. Amin kustansi Askin matkan. Amin voitti myös kerran Ugandan uintimestaruuden.
Subutai
pienoiskuva|Subutain nimi [[Mongolin kirjaimisto|mongolialisin aakkosin.]] Subutai (n. 1175–1248, ) oli Tšingis-kaanin sotapäällikkö vuosina 1206-1227 ja Ögödei-kaanin sotapäällikkö vuosina 1227-1241. Hän johti mongolijoukot läpi Aasian kohti Eurooppaa. Hän valloitti muun muassa Pohjois-Kiinan, Keski-Aasian, Persian ja Itä-Euroopan.
Nuoruus
Subutain syntymäajaksi mainitaan usein vuosi 1175, mutta tästä ei ole täyttä varmuutta. Syntymäpaikaksi mainitaan usein Baikal-järven rannikolla. Hänen perheensä kuului ns. metsämongoleihin, jotka olivat tunnettuja seppiä ja kävivät kauppaa Tšingis-kaanin klaanin kanssa.
Sotilasura
Ensimmäiset joukot Subutai sai komentoonsa ollessaan 22-vuotias ja viisi vuotta myöhemmin hänet ylennettiin kenraaliksi.
Strategisesti taitava Subutai saavutti monia voittoja, ja kun Tšingis-kaani vuonna 1206 kokosi mongoliheimot yhdeksi valtakunnaksi, hän nimitti Subutain sotapäällikökseen. Subutai nousi nopeasti ns. Tšingis-kaanin "neljän koiran" joukkoon. Vuonna 1212 Subutain johtama joukko oli yksi ensimmäisistä Tšingisin joukoista, jotka saapuivat valloittamaan Kiinaa, ja tässä onnistuttuaan Subutaille myönnettiin titteli batai, joka tarkoittaa kutakuinkin ritaria.
Sotaretket Eurooppaan
pienoiskuva|Mongolien sotaretkien kulku Euroopassa Yksi Subutain merkittävimmistä taisteluista oli Kaltšikjoen taistelu, jossa mongolit kohtasivat Kiovan ruhtinaiden liittoutuman. Voitettuaan ruhtinaat mongolikenraalien kerrotaan juhlineen kiinnijääneiden ruhtinaiden päälle asetetulla lankulla, jonka alle nämä murskaantuivat.
Mongolit hävittivät Kiovan kaupungin 6. joulukuuta 1240 ja kertoman mukaan kuolleiden luut näkyivät kaupungissa vielä vuosikymmenten ajan. Seuraavaksi mongoliarmeija käänsi katseensa Unkariin. Muhin taistelussa vuonna 1241 Subutai onnistui ylittämään Sajójoen vastoin Unkarin kuningas Béla IV:n odotuksia, minkä johdosta unkarilaiset jäivät saarroksiin ja mongolit voittivat taistelun. Tämän jälkeen Subutain armeijan kerrotaan tappaneen noin puolet Unkarin kuningaskunnan asukkaista ja hävittäneen sekä Budan että Pestin.
Subutain sotaretket Euroopassa päättyivät vuonna 1242, kun mongoliarmeija palasi kotiin. Syiksi tähän on esitetty niin muonavarojen tyrehtymistä, huonoa säätä ja sitä, että uutiset Ögödein kuolemasta saavuttivat viimein Subutain ja Batu-kaanin ja mongolien piti palata valitsemaan uusi suurkaani.
Joidenkin kertomusten mukaan Subutai oli niin ylipainoinen, että hän kulki mittatilaustyönä tehdyillä vaunuilla. Väitteelle ei tosin ole löydetty mitään historiallisia todisteita.
Viimeiset vuodet
Subutai ehti todistamaan Ögödein seuraajan, Güyük-kaanin, kruunajaisia vuonna 1246, joissa oli myös läsnä fransiskaanimunkki. Munkin kirjoitusten mukaan Subutai oli valtavan arvostettu, käytännössä kuninkaallisten vertainen, ja yksi harvoista paikalla olleista, joka oli henkilökohtaisesti tuntenut Tšingis-kaanin. Subutain loppuelämästä ei ole juuri tietoja.
Subutai kuoli vuonna 1248 jossain Tuuljoen alueella (nykyisen Ulan Batorin lähistöllä). Hän oli yksi harvoista mongolien sotapäälliköistä, joka kuoli vanhuuteen. Subutain jälkeläiset palvelivat muutaman sukupolven ajan armeijassa, kunnes alkoivat siirtyä siviilihallintoon. Vielä muutama sukupolvi tämän jälkeen Subutain sukulinja katosi historiankirjoituksista ja on siksi jäänyt epäselväksi.
Van Gogh -museo
thumb|right|Van Gogh -museo
Van Gogh -museo on kahdessa rakennuksessa Amsterdamissa Alankomaissa sijaitseva taidemuseo, jossa on maailman suurin Vincent van Goghin maalausten kokoelma. Museon kokoelmissa on myös muiden 1800-luvun taiteilijoiden töitä. Pysyvästi esillä on yli kaksisataa van Goghin maalausta sekä lukuisia piirroksia ja kirjeitä. Van Gogh -museossa kävi vuonna 2013 yli 1,4 miljoonaa vierasta. Kyseessä on Alankomaiden eniten kävijöitä kerännyt museo.
Kommilan ratapiha
Kommilan ratapiha on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkolla Varkauden kaupungissa Pohjois-Savon maakunnassa rataosalla Varkaus-Kommila. Liikennepaikan etäisyys Helsingin päärautatieasemalta on 429,7 ratakilometriä mitattuna Pieksämäen ja Kouvolan asemien kautta. Rautateitse matkaa Pieksämäen asemalle on 53,6 kilometriä ja Varkauden asemalle 7,8 kilometriä.
Kommilan ratapiha toimii Stora Enson tavaraliikenteen luovutusratapihana. Liikennepaikalla on ainoastaan tavara- ja vaihtotyöliikennettä.
Kommilassa turvalaitteena on varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Opastimien opasteet eivät ole riippuvaisia vaihteiden asennosta, tämän takia suurin nopeus ratapihalla on 30 km/h.
Sidney Sonnino
Sidney Sonnino (11. maaliskuuta 1847 Pisa – 24. marraskuuta 1922 Rooma) oli italialainen paroni ja poliitikko. Hän toimi Italian pääministerinä vuosina 1906 ja 1909–1910 sekä ulkoministerinä ensimmäisen maailmansodan aikana 1914–1919. Hänellä oli keskeinen rooli Italian liittymisessä sotaan ympärysvaltojen puolelle vuonna 1915 ja hän yritti huonolla menestyksellä varmistaa, että Italia saisi sodanjälkeen merkittäviä aluelaajennuksia Itävalta-Unkarin kustannuksella.
Varhaisempi ura
thumb|left|Sonnino nuorena. Poliittisen uransa alkuvaiheessa Sonnino tunnettiin nimenomaan talouskysymysten asiantuntijana. Hän toimi vuonna 1889 lyhyen aikaa rahaministeriön alivaltiosihteerinä ja joulukuussa 1893 hänet nimitettiin Francesco Crispin hallituksen valtiovarainministeriksi keskellä suurta talouskriisiä. Tehokkailla toimilla, säästöillä ja määräämällä asetuksilla uusia veroja hän onnistui pelastamaan Italian valtiontalouden vararikon partaalta. Myös pankkilainsäädäntö uudistettiin. Sonnino jätti valtiovarainministerin tehtävän jo huhtikuussa 1894, mutta jatkoi vielä rahaministerinä (Ministro del Tesoro), kunnes Crispin hallitus kaatui vuonna 1896. Seuraavina vuosina Sonnino johti parlamentissa konservatiivista oppositiota. Hän arvosteli Luigi Luzzattin uhkarohkeaa talouspolitiikkaa ja tuki pääministeri Luigi Pellouxin 1899–1900 ajamaa kyseenalaista ”yleisen turvallisuuden lakia”. Kun Pellouxin hallituksen yritykset tukahduttaa sosiaalisia levottomuuksia aiheuttivat Italiassa perustuslaillisen kriisin, Sonnino vaati luopumista parlamentarismista ja toivoi kuninkaan ottavan paljon vahvemman roolin päätöksenteossa, mihin vuoden 1848 perustuslaki periaatteessa antoi mahdollisuuden. Perustuslakikiista päättyi kuitenkin parlamentin puolustajien voittoon.
Vuonna 1901 Sonnino perusti äänitorvekseen Il Giornale d'Italia -lehden.
Sonnino toimi kahdesti pääministerinä, mutta ei saanut kummallakaan kerralla parlamentilta tukea hallitustensa politiikalle. Hänen molemmat hallituksensa olivat laajapohjaisia koalitioita. Ensimmäinen istui helmikuusta toukokuuhun 1906, ja kaatui Etelä-Italian rautateiden ostamista koskeneeseen kiistaan. Toinen hallitus istui joulukuusta 1909 maaliskuuhun 1910, ja sen kaatoi vastarintaa kohdannut esitys valtion taloudellisesta tuesta suurille varustamoille.
Ulkoministerinä
Maailmansotaa edeltäneinä vuosina Sonnino oli kannattanut hyviä suhteita sekä Saksaan ja Itävalta-Unkariin että Isoon-Britanniaan. Vuoden 1914 heinäkuun kriisin aikana hän vaati Italian liittymistä sotaan keskusvaltojen puolelle, mutta sodan puhjettua Antonio Salandran hallitus valitsi kuitenkin puolueettomuuden, mikä heijasteli yleistä mielipidettä Italiassa. Sonnino uskoi, että voidakseen saada itselleen irredenta-alueet Italian tulisi osallistua sotaan voittavalla puolella. Saksan ensimmäisten vastoinkäymisten jälkeen hän alkoi epäillä, että se saattaisikin olla ympärysvaltojen puoli. Kun Salandran hallituksen ulkoministeri markiisi di San Giuliano kuoli, Sonnino tuli hänen tilalleen ulkoministeriksi marraskuussa 1914. Hän ryhtyi nyt neuvottelemaan sodan kummankin osapuolen kanssa Italian mahdollisuuksista saada tulevissa rauhanjärjestelyissä Itävalta-Unkarilta alueita palkkiona liittymisestään sotaan. Tultuaan siihen tulokseen, ettei Itävalta-Unkari ollut halukas sopimukseen, hän käänsi huomionsa kokonaan ympärysvaltojen puoleen. Huhtikuussa 1915 hän allekirjoitti pääministeri Salandran kanssa salaisen Lontoon sopimuksen, jossa Iso-Britannia ja Ranska suostuivat tukemaan Italian aluevaatimuksia. Sen jälkeen Sonnino taivutteli Italian hallituksen julistamaan sodan Itävalta-Unkarille, mikä toteutui 23. toukokuuta, parlamentin ollessa lomalla. Saman vuoden elokuussa Sonnino sai ylipuhuttua hallituksen julistamaan sodan myös Turkille, vaikka pääministeri Salandra vastusti sitä.
Sonnino oli odottanut sodasta lyhyttä, mutta siitä tulikin pitkä ja kuluttava. Hän säilytti asemansa ulkoministeriä koko sodan ajan, vaikka Italian hallitus vaihtui kahdesti vuosina 1916 ja 1917. Sonnino ei halunnut luopua Italialle vuonna 1915 luvatuista aluelaajennuksista. Elokuussa 1916 hän kannusti Paolo Bosellin hallituksen julistamaan sodan myös Saksalle, jotta Italian sitoutuminen ympärysvaltoihin tulisi selvemmäksi. Keväällä 1917 järjestetyissä Saint-Jean-de-Mauriennen neuvotteluissa Sonnino vastusti kaikkia muutoksia Lontoon sopimuksen ehtoihin, ja teki siten tyhjäksi mahdollisuudet ryhtyä Itävalta-Unkarin kanssa salaisiin rauhanneuvotteluihin, joita keisari Kaarle I oli niin sanotulla Sixtus-kirjeellään ehdottanut.
Sodan jälkeisessä Pariisin rauhankonferenssissa Sonnino oli Italian edustajana yhdessä pääministeri Vittorio Orlandon kanssa. He joutuivat pettymään, sillä Italia ei saanut kaikkia ympärysvaltojen sille sodan aikana lupaamia alueita. Varsinkin Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin tavoitteet kansallisesta itsemääräämisoikeudesta sotkivat italialaisten suunnitelmat. Erityisesti Sonnino kiisteli Wilsonin kanssa Fiumen kaupungin kohtalosta ja uuden Jugoslavian valtion muodostamisesta Italian naapuriksi. Wilsonin vedottua julkisesti italialaisiin oman kantansa puolesta Sonnino oli valmis harkitsemaan joistain vaatimuksista joustamista, mutta pääministeri Orlando pysyi taipumattomana varsinkin Fiumen suhteen ja päätti vetää Italian valtuuskunnan pois rauhanneuvotteluista kahden viikon ajaksi huhtikuun 1919 lopussa. Italialaisten pettymys rauhanehtoihin johti Orlandon hallituksen kaatumiseen kesäkuussa 1919, minkä jälkeen Sonnino vetäytyi politiikasta. Hän jätti saman vuoden vaaleissa edustajakamarin, mutta hänet nimitettiin vielä vuonna 1920 senaattoriksi.
Mevalonihappo
Mevalonihappo (C6H12O4) on karboksyylihappo, jonka rakenteessa on myös kaksi hydroksyyliryhmää. Mevalonihappo on tärkeä yhdiste terpeenien ja steroidien biosynteesissä. Yhdisteen ionimuoto ja suolat ovat mevalonaatteja.
Kemialliset ominaisuudet
Mevalonihappo esiintyy tasapainossa laktoninsa mevalonolaktonin (C6H10O3) kanssa. Laktoni hydrolysoituu muodostaen mevalonihappoa ja erityisesti laktonimuotoa käytetään biokemiallisissa tutkimuksissa. Mevalonihapon biologisesti aktiivinen muoto on +-mevalonihappo, kun taas mevalonilaktoni esiintyy luonnossa (R)-(-)-konformaationa. Mevalonihappoa voidaan syntetisoida käyttämällä lähtöaineina 4-asetoksi-2-butanonia ja etyylibromiasetaattia.
Biokemiallinen rooli
thumb|left|250px|Kaavio mevalonaattireitistä Mevalonihappoa muodostuu hydroksyylimetyyliglutaryyli-koentsyymiA:sta HMG-CoA-reduktaasientsyymin katalysoimana. Statiinit ovat HMG-CoA-reduktaasin estäjiä. Mevalonaattikinaasi katalysoi fosfaattiryhmän esteröitymisen 5-asemassa olevaan hydroksyyliryhmään. Tämän jälkeen yhdisteestä muodostetaan pyrofosfaatti ja poistetaan karboksyyliryhmä hiilidioksidina, jolloin muodostuu isopentenyylipyrofosfaattia.
Caution
Caution on Mariah Careyn 15. albumi, joka julkaistiin 16. marraskuuta 2018.
Miliband
Miliband on seuraavien henkilöiden sukunimi
Tuomari
Tuomari on tuomioistuimen kokoonpanoon kuuluva henkilö, joka tuomioistuimen jäsenenä käsittelee ja ratkaisee sen käsiteltäviksi saatetut asiat. Tuomareiden toimintaa säännellään tuomioistuinlain III osassa.
Lasíthi
Lasíthi voi viitata seuraaviin maantieteellisiin kohteisiin Kreetan saarella Kreikassa:
Gripsholmin linna
thumb|Gripsholmin linna
Gripsholmin linna sijaitsee pienehkössä Mariefredin kaupungissa Strängnäsin kunnassa Södermanlandin maakunnassa, Mälarenjärven saaressa Ruotsissa. Linnan rakennutti kuningas Kustaa Vaasa vuonna 1537. Rakennusmestarina oli saksalainen Henrik von Cöllen.
Bo Joninpoika Grip rakennutti alueelle alun perin linnakkeen vuoden 1380 tienoilla. Nykyinen linna on nimetty linnakkeen mukaan. Kuningatar Margareeta osti linnan Bo Joninpojan jälkeläisiltä 1400-luvun alussa. Se siirtyi 1400-luvun loppupuolella Sten Sturelle, joka lahjoitti sen 1498 perustamalleen kartusiaaniluostarille. Kustaa Vaasa takavarikoi 1526 linnakkeen luostarilta itselleen. Vuonna 1537 hän ryhtyi rakentamaan paikalle uutta linnaa, joka otettiin juhlallisesti käyttöön 1544, tosin keskeneräisenä.
Gripsholmin linnaa käytettiin moneen otteeseen vankilana. Eerik XIV piti veljeään Juhanaa ja tämän puolisoa Katariina Jagellonicaa vankeina Gripsholmissa 1563–1567. Kuningas Sigismund syntyi Gripsholmissa. Juhana III puolestaan sulki Eerikin ja tämän puolison Kaarina Maununtyttären Gripsholmiin vuosiksi 1571–1573. Myös Kustaa IV Aadolf oli joitakin kuukausia vankina Gripsholmissa tultuaan syöstyksi valtaistuimelta 1809.
Gripsholmia käytettiin myös asuntolinnana. Kaarle IX:n leski Kristiina asui linnassa 1600-luvun alussa ja Kaarle X Kustaan leski Hedvig Eleonoora 1600-luvun loppupuolella. Hedvig Eleonoora uudisti linnaa perusteellisesti. Kustaa III ja Kustaa IV Aadolf käyttivät linnaa ajoittain asuntonaan. Kustaa III suunnitteli linnaan suuria uudistuksia, mutta niistä vain muutamat, kuten teatteri ja valtiollinen viinanpolttimo, toteutuivat.
Kuningas Oskar II:n suojeluksessa perustettiin vuonna 1889 yhdistys, joka otti tehtäväkseen palauttaa Gripsholmin linna Hedvig Eleonooran uudistuksia edeltäneeseen asuun. Entisöintityöt valmistuivat 1903.
Gripsholmin linna on museona. Vuodesta 1822 linnassa on ollut Ruotsin valtion muotokuvakokoelma, jossa nykyään on noin 4 500 teosta.
Robert Smith (täsmennyssivu)
Robert Smith tai Bob Smith voi tarkoittaa muun muassa seuraavia henkilöitä:
Heinolan kirkonkylän siunauskappeli
Arkkitehtuuri
Kappeli on suoraviivainen harjakattoinen rakennus. Pohjoispäädyssä sijaitsee kappelin pääsisäänkäynti. Itä- ja länsisivuilla on molemmilla kolme ikkunaa. Eteläpuolella sijaitsee sisäänkäynti kappelin alakertaan, jossa sijaitsevat vainajien säilytystilat. Kappeli on kivirakenteinen, sinne mahtuu noin 50 saattajaa ja se on pinta-alaltaan 132 neliömetriä.
Kappelin historiaa
Siunauskappelin rakentamista alettiin suunnitella vuonna 1954. Kuitenkin lopullinen päätös sen rakentamisesta tehtiin 15. marraskuuta 1955. Tähän pitkään suunnitteluvaiheeseen vaikutti mm. Heinolan maaseurakunnan varojen vähäisyys, eri rakennemateriaalien valinta ja Mikkelin tuomiokapitulin puuttuminen asiaan. Kappelin on suunnitellut arkkitehti Martti Riihelä.
Tarkka rakennustöiden aloitusajankohta ei ole tiedossa, mutta ne aloitettiin urakkasopimuksen mukaan viimeistään 2. toukokuuta 1956. Harjannostajaisia päästiin viettämään hieman ennen juhannusta 1956 ja kappeli valmistui 19. lokakuuta 1956. Siunauskappelin vihki käyttöön Mikkelin hiippakunnan piispa Martti Simojoki 2. marraskuuta 1956.
Ensimmäiset korjaustyöt kappelissa suoritettiin 1970-luvun alkupuolella. Sinne asennettiin uusi lämmityslaite, ja kappeli maalattiin sisäpuolelta, koska vanha öljylämmityslaite oli noennut kappelin sisätiloja. Uuden maalauksen oli suunnitellut taiteilija Viena Mertsalmi. Samalla vuosikymmenellä kappelin alakertaan asennettiin myös kylmälaitteet.
Pienempiä korjaustöitä siunauskappelilla suoritettiin seuraavilla vuosikymmenillä mm. arkkunosturin uusiminen. Suuremmat korjaustyöt aloitettiin syksyllä 2009. Kappeliin ei ollut sen rakennusvaiheessa rakennettu vesijohtoja, joten se liitettiin vesijohtoverkkoon. Myös kappelin viemäröinti uusittiin. Sen lisäksi kappeliin rakennettiin nykyaikainen inva-WC ja seurakunnan työntekijöille taukotila kappelin alakertaan. Vanhat arkkujen jalustat purettiin pois, ja niiden tilalle asennettiin uudet kylmälaitteet. Myös kappelin valaistus on uusittu vastaamaan nykyajan vaatimuksia.
K-pop
Historia
K-pop on saanut vaikutteita esimerkiksi kansainvälisestä rap-musiikista, pohjoisamerikkalaisesta R&B-nykymusiikista, Hi-NRG-tanssimusiikista sekä japanilaisesta (j-pop) ja kiinalaisesta (mandopop) populaarimusiikista.
K-popissa keskeisiä ovat ”idolit” (idols) ja idoliryhmät (idol groups). Niiden historia alkoi vuonna 1992 aloittaneesta Seo Taiji & Boys -yhtyeestä, joka yhdisteli yhdysvaltalaista musiikkia koreankielisiin sanoituksiin ja nousi Etelä-Koreassa suureen suosioon. 1990-luvulla yhtyettä seurasi idoliryhmien ensimmäinen sukupolvi, johon kuulivat esimerkiksi poikabändit H.O.T. ja Sechs Kies. Myöhemmätkin k-pop-yhtyeet ovat pitkälti tukeutuneet näiden varhaisten ryhmien luomiin tyyli- ja markkinointiesikuviin. 1990-luvulla MTV vaikutti musiikin visuaalisuuteen, jonka jälkeen korealainen musiikkiohjelmakulttuuri on lähtenyt eri suuntaan. Musiikkiohjelmissa näytetään usein live-esiintymisiä musiikkivideoiden sijaan, mutta esiintyminen voidaan nauhoittaa etukäteen.
1990-luvun lopulta lähtien K-pop on kasvattanut kansainvälistä suosiotaan. Sen menestystä ei voikaan erottaa eteläkorealaisen populaarikulttuurin aallosta (hallyu), joka vaikutti ensin Itä-Aasiassa ja toi myöhemmin esimerkiksi eteläkorealaiset draamasarjat globaaliin tietoisuuteen. Itä-Aasiassa suosiota saavuttivat jo yhtyeiden H.O.T. ja Sechs Kies lisäksi muun muassa Shinhwa ja g.o.d, tyttöbändit Baby Vox, Fin.K.L ja S.E.S. sekä BoA.
2000-luvulla K-popin kansainvälinen suosio kasvoi ja sen tuotanto kansainvälistyi. K-pop-konsertteja alettiin pitää yhä useammin ulkomailla, ja K-pop-yhtyeisiin ryhdyttiin ottamaan myös muita kuin eteläkorealaisia jäseniä: esimerkkejä tällaisista yhtyeistä ovat 2PM, Miss A, f(x), EXO ja Super Junior.
2010-luvulla K-popin suosio on edelleen kasvussa. Siihen on vaikuttanut huomattavasti muun muassa rap-artisti PSY, jonka hitin ”Gangnam Style” musiikkivideo saavutti ensimmäisenä yli miljardi katselukertaa Youtubessa vuonna 2012. Merkittävä tekijä on ollut myös vuosikymmenen puolivälissä tapahtunut poikabändi BTS:n globaali läpimurto ja yhtyeen yhdysvaltalaisissa palkintogaaloissa saama huomio. Muita kansainvälisesti tunnettuja K-pop-yhtyeitä ovat muun muassa Blackpink, EXO, Big Bang, Got7 ja Twice.
Japanilaisten raporttien mukaan ensimmäisen sukupolven hallyu-aalto alkoi vuonna 2003 korealaisella draamalla Winter Sonata, jossa olivat Bae Yong-joon ja Choi Ji-woo. Toisen sukupolven aalto seurasi vuosina 2010–2012 poikabändillä TVXQ ja tyttöyhtyeellä Kara. Kolmannen sukupolven aaltoa ovat BTS ja Twice.
Internetin ja sosiaalisen median sanotaan tehneen vallankumouksen miten yksilöt kohtaavat ja kuluttavat populaarikulttuuria ja suuresti monipuolistanut populaarikulttuurin virtauksia ja vaikutuksia. Aiemmin perinteiset media-alustat kuten televisio ja radio ovat kontrolloineet mitä näemme ja kuulemme. Itä-Aasialainen populaarikulttuuri tarjoaa vaihtoehtona monimuotoisuutta, jota länsimaiset fanit vaativat enemmän kuin aiemmin. Suosio on näkynyt muun muassa kielikurssien osallistujamäärissä ja turismissa.
Piirteitä
Toisinaan K-popia suositellaan tarkasteltavaksi musiikkigenren sijaan kokonaan omana alanaan, sillä siihen liittyy tietynlaisen musiikkityylin lisäksi lukuisia ulkomusiikillisia piirteitä. Keskeisiä tekijöitä ovat muun muassa nopeatempoiset koreografiat, värikäs pukeutuminen ja näkyvä meikki sekä naisilla että miehillä. Visuaalisuus yleensä ottaen on hyvin olennaista, ja K-pop-artisteiksi valikoituukin usein moniosaajia, jotka kykenevät paitsi laulamaan myös tanssimaan, näyttelemään ja toimimaan malleina. Tämän vuoksi musiikkityyliä myös hallitsevat enimmäkseen yhtyeet, vaikka sooloartistejakin toki on.
K-pop-yhtyeet ovat tavallisimmin tyttö- tai poikabändejä, ja yhdessä ryhmässä voi olla yli kymmenenkin henkeä. Yksittäisen yhtyeen jäsenillä on usein omat roolinsa. Tyypillisesti yhtyeessä on esimerkiksi johtaja, päävokalisti, pääräppäri, tanssinjohtaja, maknae (nuorin jäsen), madnae (vanhin jäsen) ja visual eli alan kauneusihanteet parhaiten täyttävä jäsen.
K-popin menestykselle olennaisia ovat olleet musiikkivideot, joita katsotaan esimerkiksi YouTubessa ja jaetaan sosiaalisessa mediassa. Tyypillisesti k-pop-kappaleet ovat R&B-tanssikappaleita, joissa on rap-osuuksia ja englanninkielisiä lauseita. On myös tavallista, että kappaleesta tai jopa albumista julkaistaan lisäksi esimerkiksi kokonaan japaninkielinen versio.
Albumien mukana on haluttuja esineitä kuten valokuvia ja julisteita ja fanit ostavat useita kopioita kerätäkseen kaikki erilaiset valokuvat sekä saadakseen kuitteja, joilla voi saada paremman mahdollisuuden päästä fanitapaamisiin.
Harjoitteluaika
Korealaisen harjoittelujärjestelmän mukaan artistit valitaan viihdeyhtiöön koe-esiintymisten kautta. Harjoitteluaika voi kestää vuosia. Tyypillinen päivä harjoittelijalle koostuu laulun ja tanssin harjoittelusta myöhään iltaan. Harjoittelu voi tapahtua koulunkäynnin ohella. Harjoitteluaikaan investoidun rahan määrä voi vaikuttaa palkkioihin debyytin jälkeen. Usein artistilta odotetaan myös kykyä näytellä ja esiintyä mainoksissa. Korean kielen kurssit kuuluvat osana muista maista tulevien harjoittelijoiden koulutusta.
Harjoittelijasopimus ei takaa debyyttiä esiintyvänä artistina ja monet tekevät sopimuksia kahdesta vuodesta eteenpäin. Yhtiöt pitävät oikeuden päättää tai olla uusimatta sopimusta. Eräiden harjoittelijoiden mukaan yhtiö ei määrännyt harjoittelurutiinia, mutta oli selkeää ettei ilman kovaa harjoittelua saisi mahdollisuutta debyyttiin. Yhtiöt tekevät tositelevisio-ohjelmia, joissa harjoittelijat kilpailevat sijasta debyytin tekevään yhtyeeseen.
Usein artistit muuttavat yhteisiin asuntoloihin ollessaan harjoittelijoina. Myöhemmin he voivat muuttaa erilleen mutta voivat myös halutessaan asua yhdessä.
Tunnettuja artisteja ja yhtyeitä
Kaikkien aikojen kansainvälisesti menestynein K-pop-yhtye on poikabändi BTS. Tyttöbändeistä parhaiten tunnetumpiin kuuluvat Girls’ Generation ja Blackpink. Sooloartisteista kansainvälistä huomiota ovat saaneet muun muassa BoA ja Hyuna.
BTS:n levy-yhtiönä toimii Big Hit Entertainment, joka oli ennen yhtyeen menestystä melko pieni tekijä eteläkorealaisella musiikkialalla. Ennen Big Hitin yllättävää menestystä K-popia hallinnoikin käytännössä vain kolme levy-yhtiötä: SM Entertainment, YG Entertainment ja JYP Entertainment. Tunnettuja SM:n tuottamia artisteja ovat olleet esimerkiksi poikabändit TVXQ, Super Junior, Shinee ja EXO sekä sooloartisti BoA ja tyttöbändi Girls’ Generation. YG:n ensimmäisiä artisteja olivat Se7en ja 1TYM, myöhemmin Big Bang, 2NE1 ja Blackpink. JYP:n artisteihin kuuluvat Rain, Got7, 2AM ja 2PM sekä Twice.
Fanikulttuuri
K-pop on tunnettu intensiivisestä ja poikkeuksellisen järjestäytyneestä fanikulttuuristaan. Yhtyeillä ja artisteilla on omat fanikuntansa eli fandominsa, joilla on kaikilla omat nimensä, ominaispiirteensä ja usein myös logonsa. Monilla faneilla on suosikkiyhtyeen lisäksi suosikkijäsen eli bias.
K-pop-artistit pitävät aktiivisesti yhteyttä faneihinsa erityisesti sosiaalisen median, henkilökohtaisten live-lähetysten ja perinteisten fanitapaamisten avulla. K-pop-kulttuuri on vahvasti läsnä myös eteläkorealaisessa televisiossa, jossa esitetään useita erityisesti K-pop-artisteja varten räätälöityjä varietee-ohjelmia: usein konseptina on, että yhden tai useamman yhtyeen jäsenet keskustelevat keskenään, esittelevät taitojaan ja kilpailevat leikkimielisesti toisiaan vastaan. Tunnettuja televisio-ohjelmia ovat muun muassa Weekly Idol ja Ask Us Anything (Knowing Brothers). Lisäksi monet K-pop-artistit juontavat musiikkiohjelmia sekä näyttelevät draamasarjoissa.
K-pop-kulttuurissa jokaiselle kappaleelle on usein oma, erityinen fanilaulunsa. Fanilaulu on joko levy-yhtiön tai fanikunnan itsensä laatima. Niissä lyriikoista lauletaan vain tiettyjä osuuksia, minkä lisäksi niihin kuuluu usein yhtyeen jäsenten nimien luettelemista tietyissä kohdin ja tietyssä järjestyksessä. Fanilauluja lauletaan myös televisio-lähetyksissä, ja mediassa niiden avulla arvioidaan artistien suosiota. Myös fanitaide ja fanifiktio ovat olennainen osa K-pop-kulttuuria.
Markkinointi
K-pop-artisteille on tavanomaista, että he tekevät rutiininomaisesti "paluita" albumijulkaisujen yhteydessä vaikka eivät ole olleet välillä poissa, tauolla tai urheilutermein hävinneet tai kokeneet takaiskua. Ensimmäinen esiintyminen uuden albumin tai singlen julkaisun jälkeen on "paluu", jolloin artistilla voi olla uusi "konsepti" kuten teemallinen ulkoasu.
Artisteilla on tiukkaan säädelty imago, johon vaikuttaa levymerkin lisäksi lakipykälät: artistilla voi olla tatuointeja, mutta Korealaisessa televisiossa ne eivät saa näkyä ja on peitettävä. Tatuointeja Koreassa saavat tehdä vain lääkärit. Kirkkaat hiusvärit olivat 1990-luvulla kiellettyjä Korealaisessa televisiossa ja ne oli piilotettava hatuilla tai huiveilla. Artistien skandaalit vaikuttavat myös levy-yhtiöiden osakkeisiin.
Kritiikki
K-pop-alaa on toisinaan kritisoitu muun muassa tuotteistamisesta ja artistien huonosta kohtelusta. K-pop-yhtyeet ovat tyypillisesti levy-yhtiöiden kokoamia, ja ennen mahdollista debyyttiä aloitteleva artisti on usein vuosia harjoittelijana. Harjoitteluaika, joka tähtää valmiisiin esiintyjiin ja viimeisteltyihin produktioihin, on usein hyvin kilpailullinen. Got7:n jäsen Jackson Wang on kertonut, että harjoittelijoille muun muassa järjestetään jatkuvasti testejä, joissa epäonnistuminen saattaa tarkoittaa potkuja levy-yhtiöstä. Valtaosa harjoittelijoista on lisäksi hyvin nuoria: suuri osa heistä on vielä lukiossa ja osa jopa yläasteella
K-pop-artistin elämä voi olla todella valvottua. On hyvin tavallista, että erityisesti artistien syömistä ja internetinkäyttöä rajoitetaan, minkä lisäksi julkista seurustelua ei katsota hyvällä. Imago on artisteille kaiken kaikkiaan hyvin tärkeä, eikä heidän ole sopivaa esimerkiksi kiroilla, riidellä tai käyttää juurikaan alkoholia. Sen sijaan heiltä odotetaan tietynlaista käytöstä ja olemusta, jota opetellaan usein jo harjoitteluaikana.
K-pop-ala tunnetaan ehdottomista työsopimuksistaan, jotka sitovat artistit usein vuosiksi levy-yhtiöön. Myös artistien palkkaus on saanut huomiota. Entisen tyttöbändi Crayon Popin jäsen Way on kertonut, että levy-yhtiö Chrome Entertainment kieltäytyi toisinaan maksamasta yhtyeen jäsenille palkkaa - sen sijaan heidän katsottiin olevan velkaa yhtiölle, ja heitä vaadittiin maksamaan "velkansa" tekemällä lisää ilmaista työtä. On myös tyypillistä, ettei debytointia edeltävältä harjoitteluajalta makseta palkkaa lainkaan, vaan jopa vuosia kestävä harjoitteluaika rahoitetaan velalla, vanhempien tuella tai muilla töillä. Kolmessa suuressa yhtiössä (SM, YG ja JYP) artistille maksetaan heti debyytin jälkeen, mutta joissakin yhtiöissä on aika, jolloin artistin tuotot menevät näihin investoidun rahan takaisin maksamiseen. Kohtuuttomiin takaisinmaksuihin on puututtu ja ne on rajattu vain suoraan artistiin investoituihin kustannuksiin.
Palkkioiden jakaantuminen vaihtelee yhtiöiden mukaan: useissa yhtiöissä palkkiot jaetaan lähes tasan artistin ja yhtiön välillä, mutta eräät yhtiöt ottavat suurimman osan lähes kaikista tuloista. SM Entertainment on tunnettu voittojen jakaantumisen jäykkyydestä, joka on johtanut oikeudenkäynteihin yhtiötä vastaan.
Toisinaan raskas elämäntyyli on ajanut K-pop-artisteja myös eroamaan yhtyeistä. SM Entertainmentin poikabändi EXO muun muassa menetti kolme jäsentään, Krisin, Luhanin ja Taon, näiden lähdettyä yhtyeestä vuosina 2014–2015. Joukkopako sai huomiota erityisesti siihen liittyvien oikeudenkäyntien vuoksi: työsopimuksia ei ollut helppo purkaa, ja jäsenet vetosivatkin oikeudessa muun muassa epäinhimillisiin työolosuhteisiin sekä siihen, että yhtyeen kiinalaisia ja eteläkorealaisia jäseniä kohdeltiin eriarvoisina. SM Entertainmentia oli jo aikaisemmin syytetty ulkomaalaisten artistiensa syrjinnästä ja epäreilusta kohtelusta: kiinalainen Han Geng jätti Super Juniorin niin ikään oikeudenkäynnin avulla vuonna 2009. Nimenomaan kiinalaisten artistien lähdön osasyyksi on tosin arveltu sitäkin, että K-pop-taustansa vuoksi he menestyvät ja tienaavat todella hyvin sooloartisteina Kiinassa. Lisäksi esimerkiksi EXO:n Kris on maininnut yhdeksi lähtönsä syyksi koti-ikävän.
Näkyvästi K-pop-artistien työolot ja julkisuuspaineet nousivat kansainväliseen keskusteluun joulukuussa 2017, kun SM Entertainmentin poikabändin Shineen päävokalisti Kim Jong-hyun teki itsemurhan 27-vuotiaana. Jättämässään kirjeessä hän kertoi masennuksestaan ja uupumuksestaan. Tapahtuma herätti paljon keskustelua myös Etelä-Koreassa, jossa mielenterveysongelmat ovat perinteisesti olleet tabu.
Toinen kansainvälisiin otsikoihin noussut tapaus on The East Light -yhtyeen jäseniin kohdistunut raaka henkinen ja fyysinen väkivalta: Media Line Entertainmentin tuottaja pahoinpiteli alaikäisiä poikia toistuvasti tarkoituksenaan saada nämä harjoittelemaan kovemmin. Yhtyeen rumpali Lee Cheok-seol toi asian julkisuuteen vuonna 2018, minkä jälkeen vuonna 2016 perustettu yhtye hajosi ja levy-yhtiö haastettiin oikeuteen. Lee on myös kertonut veljensä Seung-hyunin, yhtyeen basistin, kärsivän vakavista mielenterveysongelmista tapahtumien johdosta.
Erot yhtiöissä
Artistien levymerkit ja managerointitoimistot eroavat toimintatavoissaan merkittävästi: eroja on muun muassa palkkioiden jakaantumisessa ja harjoitteluajan kustannuksien maksussa. Alalle on pyritty saamaan standardoituja sopimuksia.
JYP Entertainmentin Park Jin-young on haastattelussa kertonut pitävänsä artistiensa terveyttä ja hyvinvointia ensisijaisena. YG Entertainmentin toimitusjohtaja Yang Hyun-suk on sanonut lähestymistapaansa päinvastaiseksi ja pitävänsä kykyä ja kovaa työtä tärkeämpänä. Park Jin-young on sanonut myös priorisoivansa asioita kuten rehellisyyttä, vilpittömyyttä ja vaatimattomuutta artistissa muiden asioiden edelle.
Reformit
Vuonna 2017 alan yhtiöitä on määrätty lopettamaan epäreilut "orjasopimukset" harjoittelijoille ja kielletty purkamasta sopimuksia kyseenalaisilla perusteilla. Myös standardoituja sopimuksia esitetty: sääntöjen mukaan sopimukset eivät saisi ylittää seitsemää vuotta. Arviolta vain 40% managerointitoimistoista käytti standardoitua sopimusta. Toimistoja on rekisteröity, jotta nämä saataisiin hallintaan ja arviolta 200 – toimistoa oli aiemmin näkymättömissä. Lisäksi tietoisuutta asioista on pyritty lisäämään.
Asenteet idolien tapailemiseen ovat myös muuttumassa.
Megumi Takase
Megumi Takase (s. 10. marraskuuta 1990 Hokkaido) on japanilainen jalkapalloilija.