cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jennifer Weiner
Opiskelu ja ura
Weiner syntyi armeijan tukikohdassa DeRidderissä, Louisianassa, josta hän muutti kaksivuotiaana siskonsa Mollyn ja vanhempiensa kanssa Simsburyyn, Connecticutiin. Ennen lukiosta valmistumista hänen elämäänsä kuului lähinnä perusopinnot ja "huonoja hius-ja vaatevalintoja". Vuonna 1987 Weiner valmistui Simsbury High School:ista ja aloitti opiskelun Princetonin yliopistossa, jossa hän otti myös monia luovan kirjoittamisen kursseja. 1991 hän valmistui hyvin arvosanoin ja päätti ryhtyä toimittajaksi. Hänet palkattiin Centre Daily Times -lehteen toimittajaksi. Myöhemmin hänet palkattiin Philadelphia Inquireriin kolumninsa ansiosta.
Perhe
Weiner avioitui lokakuussa 2001 Adam-nimisen lakimiehen kanssa ja 10. maaliskuuta 2003 syntyi heidän ensimmäisen lapsensa Lucy Jane. Weiner sai toisen tyttärensä Phoebe Pearlin 30. joulukuuta 2007. Koko perhe asuu Philadelphiassa, minne useat Weinerin kirjatkin sijoittuvat.
Jussi Jurkka
Jussi Tapani Jurkka oli suomalainen näyttelijä. Hän teki valtaosan 33-vuotisesta urastaan Suomen Kansallisteatterissa. Jurkan näyttelijän­työlle oli ominaista jyrkkyys ja terävyys, minkä takia hän päätyi monesti esittämään poikkeuksellisia rooli­hahmoja. Hänen intensiteettinsä ja älykkyytensä vetosivat niin teatteri- kuin elo­kuva­yleisöön ja hän saavutti useita taiteellisia voittoja vaativissa rooli­tehtävissä. Jurkan paneutuminen rooli­tehtäviin oli aina perusteellista ja kunnian­himoista. Hän oli luonteeltaan estynyt ja hermoherkkä, ja sai nuorena näyttelijänä usein esitettäväkseen vihaisten nuorten miesten rooleja.
Jurkka jätti kolmivuotisen Teatteri­koulun kesken vuonna 1949 kahden opinto­vuoden jälkeen. Hän työskenteli näyttelijänä Kotkan Maa­kunta­teatterissa 1949–1950, Intimiteatterissa 1950–1957 ja Kansallisteatterissa 1957–1982.
Elokuvissa Jurkka teki niin ikään väkeviä tulkintoja monimutkaisista hahmoista. Jurkan tunnetuimmat roolit valkokankaalla olivat Tuntemattoman sotilaan (1955) Lammio ja Punaisen viivan (1959) agitaattori Puntar­pää. Kaikkiaan Jurkka näytteli 32 elo­kuvassa. Televisiossa hän oli muun muassa Pentti Siimeksen ja Ritva Valkaman kanssa sketsisarjassa Parempi myöhään….
Jussi Jurkan elämästä julkaistiin Otavan kustantamana vuonna 2015 Lauri Meren kirjoittama 473-sivuinen kirja Tuntematon tähti: Jussi Jurkka.
Sukutausta
Jurkka kuului merkittävään näyttelijä­sukuun kummankin vanhempansa puolelta. Hänen vuonna 1922 avioituneet vanhempansa Eino Jurkka ja Emmi Jurkka (o.s. Tuomi) olivat kumpikin teatterin­johtajia ja näyttelijöitä. Myös hänen veljensä Sakari Jurkka ja sisarensa Vappu Jurkka työskentelivät näyttelijöinä samoin kuin enonsa Arvi Tuomi ja Valter Tuomi sekä serkkunsa Rauli ja Liisa Tuomi. Vanhemmat erosivat Jussin ollessa vasta vuoden ikäinen.
Jussi Jurkan ensimmäinen avio­puoliso oli näyttelijä Maikki Länsiö (1932–1996). Myös heidän tyttärensä Laura Jurkka (s. 1958) on näyttelijä. Jurkan toinen aviopuoliso oli näyttelijä Arja Pessa (1943–2015). Kumpikin avio­liitto päättyi eroon. Jurkka itse totesi avio­liitoistaan ironisesti, ettei hän ”koskaan mennytkään naimisiin, hänet vietiin molemmilla kerroilla”.
Julkisuudessa Jussi Jurkka viihtyi vain sen verran kuin oli tarpeen hänen ammattinsa kannalta. Erottuaan Pessasta 1970-luvun alussa hän jätti julkisuuden lähes tyystin.
Lapsuus ja nuoruus
Kun Emmi Jurkka alkoi syksyllä 1929 odottaa kuopustaan, perhe asui Turussa, jonne he olivat muuttaneet Viipurista. Eino ja Emmi Jurkan avio­liitto oli jo tuolloin lähellä päätepistettään. Kuopus syntyi turkulaisessa Alexandra Seikon synnytys­sairaalassa. Seuraavana vuonna Jurkat muuttivat Helsinkiin, mistä Eino Jurkka oli saanut teatterin­johtajan pestin. Emmi Jurkka ehdotti miehelleen avio­eroa, ja tämä suostui. Lapset jäivät Emmi Jurkan hoiviin. Eino Jurkka asui lähellä, mutta ei ollut juuri mukana lastensa elämässä.
Emmi Jurkka lapsineen vaihtoi asuntoa tuon tuosta, ja myös kotia­pulaiset vaihtuivat usein. Apulaisilla oli verraten vapaat oltavat, mutta myös suuri vastuu lapsista. Sakarin, Vapun ja Jussin suhteelliset ikä­erot olivat tuossa vaiheessa suuret, ja Sakari otti nuorempiin sisaruksiinsa nähden tietyn­laisen ”isän roolin”. Jussi Jurkka omaksui tarkkailijan osan. Hänen omin­takeinen huumorinsa ja tapansa hahmottaa asioita eri näkökulmista alkoi käydä ilmi hänen läheisilleen.
Lapsuutensa kesät Jussi Jurkka vietti Teri­joella, missä myös Arvi Tuomen perheellä oli kesä­huvila. Jurkat olivat tutustuneet paikka­kuntaan jo 1920-luvulla näyttelijä­pariskunta Joel ja Rosi Rinteen välityksellä. Terijoella sisarukset olivat lähinnä keskenään palvelijan kanssa Emmi Jurkan ollessa kesäkiertueella. Eino Jurkka vieraili silloin tällöin. Teri­joen tiivis ja virikkeellinen huvila­yhteisö hajosi toisen maailman­sodan myrskyihin, mutta se oli jättänyt jälkensä Jurkkien katraaseen. 1930-luvun lopussa Jurkat asuivat Töölössä Lallukan taiteilija­kodissa. Jussi Jurkkaan eivät tehneet vaikutusta niinkään Lallukan nimekkäät näyttelijät, vaan kuva­taiteilijat, joilta hän sai suunta­viivoja elämälleen. Eritoten interiöörit kiehtoivat tulevaa näyttelijää.
Eino Jurkalla oli varakkaita sukulaisia Jämsässä. Hänen äitinsä koti­tila Saaren kartano oli vieraiden hallinnassa, mutta hänen serkkunsa emännöi vaurasta Virka­järven tilaa. Emmi Jurkka lapsineen pääsi talvisotaa pakoon Virka­järvelle. Välirauhan aikana Emmi Jurkka sai kiinnityksen Tampereen Teatteriin ja muutti kaupunkiin, mutta Jussi ja Vappu jäivät lähes kaksin Lallukan asuntoon. Sakari Jurkka oli jatkosodan alussa hyväksytty vapaaehtoisena rintamalle. Vuonna 1942 Vappu ja Jussi muuttivat Tampereelle äitinsä luo, missä Jussi sai ensi­kosketuksensa teatteriin: hänellä oli pieni rooli Elinan surmassa syksyllä 1942. Jussi Jurkka sai Tampereella läheisiä ystäviä, mutta hänen koulun­käyntinsä ei ottanut sujuakseen.
Eino ja Emmi Jurkka lähtivät 1940-luvun puoli­välissä teatteri­kiertueelle, jolla oli mukana myös heidän kolme lastaan. Sakari Jurkalla oli jo hieman kokemusta näyttelijän ammatista. Vappu Jurkan keski­koulu­opinnot Tampereella olivat loppu­suoralla ja Jussi Jurkka oli lopen tympääntynyt koulun­käyntiin. Kiertue­numerona oli Ison­talon Antti, jossa Jussi Jurkka näytteli rengin roolin.
Teatterikoulu
Vuonna 1947 Suomen Teatteri­koulu muutettiin kolmi­vuotiseksi. Jussi Jurkka olisi joutunut odottamaan kolme vuotta, mikäli hän ei olisi pyrkinyt opin­ahjoon syksyllä 1947. Eino Jurkka arvioi ennalta, mitä pääsy­kokeissa tulisi tapahtumaan, ja neuvoi poikaansa sen varalta: ”tärkeintä on ottaa tilanne haltuun” ja tehdä jännityksen aiheuttamasta tärinästä rooli­henkilön ominaisuus. Jussi Jurkka noudatti neuvoa, ja hänet hyväksyttiin kouluun.
Teatteri­koulussa Jurkka oli omimmassa elementissään ja kurssinsa lahjakkain. Hänen kurssi­tovereitaan olivat muun muassa Ahti Haljala, Leo Jokela ja Kauko Vuorensola. Kahden viimeksi mainitun kanssa hän muodosti ystävä­piirin, joka otti bravuurikseen improvisaation. Jurkan kotona Vaasan­rinteellä käytiin into­himoisiakin taide­keskusteluja. Eino Jurkka asui lähellä, ja silloin tällöin opiskelijat saivat kuunnella hänen oppejaan.
Jussi Jurkan teatteri­koulu­vuosien merkittävä näytelmä oli Anton Tšehovin Lokki, jonka virolainen Liina Reiman toi kouluun osana näyttelijän­työn opetustaan. Jurkka teki vaikutuksen Konstantin Treplevin roolissa. Lokki esitettiin harjoitus­näytteenä myös kriitikoille, jotka arvioivat Jurkan eläytymiskykyiseksi ja sangen kypsäksi. ”Jussi Jurkan Konstantinin ympärille muodostui todella Tšehovin tunnelmaa…”, Ilta-Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti. Jurkan opinnot päättyivät kevät­lukukauteen 1949, syyt olivat pitkälti taloudelliset. Hän jäi vaille muodollista pätevyyttä, mitä hänen isänsä ei pitänyt lainkaan ongelmana. Tämä oli nähnyt poikansa lahjakkuuden, ja tiesi että käytännön työ opettaa parhaiten myös teatterissa. Eino Jurkka sopi Kotkan Maa­kunta­teatterin uuden johtajan Toppo Elonperän kanssa, että Jussi Jurkka aloittaisi Kotkassa syys­näytäntö­kaudella 1949. Jussi Jurkan ei tarvinnut enää todistaa taitojaan Elon­perälle, sillä hän oli antanut vahvat näytöt jo teatteri­koulussa.
Kotkan Maakuntateatteri
Jussi Jurkan tulo­rooli Kotkassa oli rivi­hahmo suositussa laulu­näytelmässä Tukki­joella. Jurkka rakensi vaatimattomasta hahmosta joka­paikan­höylän, joka touhusi korjaten ja nikkaroiden Pietolan tiluksilla, mutta ei kuitenkaan puuttunut varsinaiseen juoneen. Työ­yhteisössä Jurkka oli erinomainen yhteishengen rakentaja. Toisinaan hän sanoa pamautti eriävän näkemyksensä ohjaajille päin naamaa, mikä tuohon aikaan ei ollut suinkaan tavan­omaista. Pikkuhiljaa hän alkoi saada arvostusta ammatti­kunnassaan.
Jurkan ensimmäinen pää­rooli oli Michael Max Catton tragediassa Vihreät vedet. Isäänsä vihaava Michael edusti rooli­tyyppiä, josta Jurkka tuli tunnetuksi 1950-luvulla: neuroottiset nuoret miehet. Jurkan näyttelijän­laatuun tyyppi sopi erin­omaisesti. Kriitikot olivat vaikuttuneita Jurkan suorituksesta. ”Hänen Michaelinsa oli todella se yli­herkkä hermo­ihminen --- jotka lähentelivät runouden ilma­piiriä”, Etelä-Suomi-lehden Ester Kankkunen arvioi.
Kotkan naisväen suosioon Jurkka pääsi koulupoika Gabrielin roolillaan kappaleessa Viimeinen luokka. Jurkka teki roolin myös Helsingissä pariin otteeseen Leo Lähteen­mäen ollessa estynyt. Helsingin Sanomien Sole Uexküll-Gyllenband piti Jurkan vapautuneisuudesta ja eloisuudesta. Vielä tässä vaiheessa Jurkan akilleen­kanta­päänä olivat puutteet äänen­käytössä. Hänen maineensa kiiri, ja häntä kosiskeltiin Tampereen Työ­väen Teatteriin, turhaan. Hän ei lämmennyt myöskään Suomen Kansallis­teatterille.
Jussi Jurkasta tuli isä Kotkan-kaudellaan. Hän oli saattanut näyttelijä Mai-Brit Heljon raskaaksi. Jurkka ja Heljo olivat näytelleet yhdessä komedioissa Viimeinen luokka ja Olemmehan kaksi­kymmentä­vuotiaita, ja lapsi oli saanut alkunsa siinä sivussa. Tulokkaalla oli peräti neljä eri suku­nimeä ennen neljän vuoden ikää: ensin hänellä oli Heljon ensimmäisen avio­puolison suku­nimi. Äitinsä avio­eron jälkeen hän oli Heljo, ja Jurkan isyyden vahvistamisen jälkeen Jurkka. Kun Heljo avioitui uudelleen syksyllä 1954, hän sai luvan siirtää poikansa uuden puolisonsa nimelle.
Intimiteatteri
Teatteri­ohjaaja Mauno Manninen oli vahvasti mukana Jurkkien elämässä. Hän oli verkostoitunut sekä Helsingin että Tukholman teatteri­piireihin ja kaavaili omaa teatteriaan. Lyhyen Kotkan-kautensa jälkeen Jurkka kiinnostui Mannisen perustamasta Intimi­teatterista, jonka peri­aatteena oli palata teatterin alku­lähteille: kirjailijan tekstiin ja näyttelijän­työhön. Jurkka näytteli Intimi­teatterin avajais­näytelmässä Kurittomat vanhemmat Emmi Jurkan esittämän äidin poikaa. Kumpikin piti toistaan uransa parhaana vasta­näyttelijänä.
Jussi Jurkan voittoihin Intimi­teatterissa kuului muun muassa nuori Alving Henrik Ibsenin näytelmässä Kummittelijoita keväällä 1951. ”Jussi Jurkan poikkeuksellisen suuresta lahjakkuudesta ei voi erehtyä. Tuntuu siltä kuin tähän Jurkan taiteilija­perheen kuopukseen, 21-vuotiaaseen nuorukaiseen taiteelliset kyvyt olisivat heijastuneet mahdollisimman onnellisella tavalla”, Aamu­lehden Olavi Veistäjä kirjoitti. Tiina Rinne toimi näytelmän kuiskaajana, ja kertoi tuntemuksistaan yli kuusi vuosi­kymmentä myöhemmin: ”Emmin ja Jussin Kummittelijoita oli hyytävä. --- Se molempien intensiteetti ja yhteis­peli oli jotenkin niin järkyttävä.” Lasse Pöysti puolestaan arvioi 1990-luvulla Kummittelijoiden eräät kohtaukset suomalaisen teatterin huippu­hetkiksi.
Keisari Neron rooliinsa näytelmässä Britannicus Jurkka teki perusteellista pohja­työtä: hän matkusti Roomaan tutustumaan näytelmän alku­lähteisiin. Matkalla olivat mukana myös Mauno Manninen, Emmi Jurkka ja Tiina Rinne. Juna­matkalla Roomasta Venetsiaan Mannisen ja Jussi Jurkan välillä sattui vakava konflikti, joka jätti pysyvän jäljen Mannisen ja Jurkkien väleihin. Britannicus oli taiteellinen triumfi sekä Emmi että Jussi Jurkalle.
Lasse Pöysti ohjasi keväällä 1955 Intimi­teatteriin ranskalaisen huvi­näytelmän Etienne. Jurkan ja Pöystin välit olivat jossain määrin jännitteiset, ja Etiennen harjoituksissa ne jännittyivät entisestään. Seuraavana syksynä Jurkka näytteli niin ikään ranskalaisessa huvi­näytelmässä: André Roussinin Bobosse oli kassa­menestys. Jurkka näytteli Bobossen roolin, ohjauksesta vastasi Vivica Bandler. Jurkan viimeinen näytelmä Intimi­teatterissa oli Agatha Christien trilleri Kymmenen pientä neekeri­poikaa kevät­kaudella 1957. Jurkka sekä ohjasi näytelmän että näytteli pää­roolin. Kappaleesta oli uumoiltu menestystä, mutta se petti odotukset niin kaupallisesti kuin taiteellisestikin. Tällöin työilmapiiri Intimiteatterissa heikkeni.
Muutamasta ohi­lyönnistä huolimatta Intimi­teatterin taiteellinen taso ja katsoja­suosio olivat 1950-luvulla erin­omaisia: Jussi Jurkka ja Toivo Mäkelä ottivat tavakseen ilmoittaa ”suurellisesti”, etteivät he vajaille katsomoille näytellä viitsisikään. Jurkka itse piti Intimi­teatterin vuosiaan uransa tärkeimpinä.
1950- ja 1960-luvut
pienois|pysty|Jussi Jurkka, [[Tea Ista ja Tauno Palo Kansallis­teatterin Pienellä näyttämöllä Tennessee Williamsin näytelmässä Sopeutumisen aika vuonna 1962]] Kun Intimi­teatterin henki ja talous alkoivat heikentyä, Jurkka teki päätöksen siirtyä Suomen Kansallis­teatteriin. Hän oli saanut ensimmäisen tarjouksen Kansallis­teatterista 1955, eikä kaksi vuotta myöhemmin enää empinyt teatterin vaihtoa. Hän näytteli Kansallisessa uransa loppuun, noin neljännes­vuosi­sadan. Vuosina 1956 ja 1957 Jurkka vieraili myös sukunsa nimikko­teatterissa, huone­teatteri Jurkassa.
Jurkan läheisimpiä ystäviä Kansallis­teatterissa olivat edellisen suku­polven suur­näyttelijä Tauno Palo ja hänen puku­huone- ja ikä­toverinsa Pentti Siimes. Jurkka ja Siimes olivat kumpikin luonteeltaan varautuneita, mikä lienee tyypillistä taidokkaille koomikoille. Kansallis­teatterissa Jurkka näytteli tiuhaan Edvin Laineen ohjaamana, ja etenkin 1960-luvulla hän oli ennen kaikkea Laineen näyttelijä. Kaikkiaan Jurkka näytteli noin 20:ssä Laineen ohjaamassa tuotannossa. Toinen Jurkan kanssa paljon työskennellyt ohjaaja oli Jack Witikka: Jurkka näytteli noin kymmenessä hänen ohjaamassaan tuotannossa. Myös Arvi Kivimaa ohjasi Jurkkaa useasti.
Jurkan debyytti Kansallis­teatterissa oli Algernon Moncrieffin rooli Oscar Wilden salonki­komediassa Sulhaseni Ernest marras­kuussa 1957. Suulaan Algernonin rooli sopi mainiosti Jurkan näyttelijän­laatuun, mutta hänen puhe­tyylissään alettiin nähdä toistumista. Nuoremmat mies­näyttelijät olivat ottaneet Jurkan esi­kuvakseen ja tämän puhe­tyyli alkoi tarttua heihin. Vaikeasta alusta huolimatta Ernestistä tuli menestys, ja sitä esitettiin vielä 1960-luvun puolellakin.
Jurkalle ominaista vihaista nuorta miestä edusti muun muassa Jimmy Porterin rooli Witikan ohjaamassa teoksessa Nuori viha. Alison Porteria näytteli Tea Ista ja Alisonin ystävätärtä puolestaan Pia Hattara. Nuori viha sai ensi-iltansa tammi­kuussa 1958 ja sitä esitettiin Pienellä näyttämöllä 38 kertaa. Jurkka ja Ista muodostivat yleisön näkö­kulmasta sopivan näyttelijä­parin, vaikka he alkuun näyttelivät toisiaan vastaan ainoastaan Nuoressa vihassa.
Mika Waltarin komedia Miljoona­vaillinki oli 1950-luvun lopun menestys­näytelmä kautta Suomen. Kansallis­teatterin Suurelle näyttämölle sen ohjasi Edvin Laine; esitys­kertoja sille kertyi yli 80. Jurkka näytteli johtajan roolin. Hän teki saman roolin myös Miljoona­vaillingin elo­kuva­versiossa vuonna 1961. Myös Holger Salin ja Pentti Siimes esiintyivät samoissa rooleissa kuin näytelmässä. Koomisista rooleista Jurkan oma suosikki oli virka­mies Valentin de Barroyer ranskalaisessa epookki­komediassa Ihana seikkailu. Syys­kuussa 1960 ensi-iltansa saanutta näytelmää esitettiin yli 70 kertaa. Toivo Särkkä ohjasi näytelmään perustuvan saman­nimisen väri­elo­kuvan kesällä 1962. Elo­kuvassa oli mukana samoja näyttelijöitä kuin Kansallis­teatterissa, esimerkiksi Ruth Snellman, Rose-Marie Precht ja Esa Saario, mutta ei Jussi Jurkkaa.
Iän karttuessa Jurkan roolit alkoivat vaihtua nuorista vihaisista miehistä henkilöihin, jotka olivat jollakin tavoin vaikeita, jopa kieroutuneita. Hänen taiteellisiin voittoihinsa lukeutuu muun muassa Frantz von Gerlachin rooli Wilho Ilmarin ohjaamassa näytelmässä Altonan vangit. Suoritusta luonnehdittiin ”järkyttäväksi” ja se sai poikkeuksellisen paljon palsta­tilaa. Aikalaiset muistelivat Frantzia Jurkan ikimuistoisimpana roolina Kansallisteatterissa. Jurkan harvoihin Shakespeare-tehtäviin kuului Antonius Edvin Laineen ohjaamassa tragediassa Julius Caesar. Antoniuksen suurta puhe­kohtausta on pidetty yhtenä kautta aikain parhaista Shakespeare-tulkinnoista. Julius Caesar esitettiin 29 kertaa vuosina 1959–1960. Nimiroolin näytteli Jalmari Rinne.
Quentinin rooli Arthur Millerin näytelmässä Jälkeen syntiin­lankeemuksen oli Jurkalle psyykkisesti raskas. Jurkan rooli­hahmo on näyttämöllä lähes­tulkoon läpi koko esityksen, ja näyttelijöitä on runsaan­puoleisesti. Näytelmään kuuluvat muun muassa Quentinin vanhemmat, joita Kansallis­teatterin tuotannossa tulkitsivat Rauha Rentola ja Helge Herala, sekä vaimot, joita tulkitsivat Tea Ista, Kyllikki Forssell ja Asta Backman. Kriitikko Sole Uexküll kehui Jurkan tulkinnan älyllisyyttä ja kirkkautta. ”Merkittävintä Jussi Jurkan Quentinissa on kai se, että hänen etsintänsä ja itsensä kuuntelu on niin polttavan rehellistä…”, Uexküll analysoi.
Marras­kuussa 1966 sai ensi-iltansa puolalainen farssi Tango, jossa Jurkka teki Arturin roolin. Näytelmää esitettiin ensin Pienellä näyttämöllä, mutta hyvän menestyksensä johdosta se siirrettiin lopulta Suurelle näyttämölle. Esitys­kertoja kertyi yli 150 ja katsojia noin. Waltarin veijari­näytelmä Omena putoaa esitettiin Kansallis­teatterissa nimellä Nyt putoaa omena syksyllä 1968. Jurkka näytteli keskeisen Ventti-Villen roolin. Näytelmästä tuli menestys, jota esitettiin yli 60 kertaa. Unkarilaisessa komediassa Tótin perhe Jurkka näytteli tarkalla otteellaan majurin roolin. Näytelmä sai ensi-iltansa tammi­kuussa 1969 ja muodostui varsin suosituksi.
Jurkka oli 1960-luvun kuluessa mukana viidellä teatteri­kiertueella, joista neljällä Laineen ohjaamana. Kiertueiden näytelmiin kuului muun muassa Mika Waltarin komedia Myöhästynyt hääyö.
Jurkan taiteellinen menestys näkyi myös tili­kukkarossa. Hän oli vuonna 1962 Suomen toiseksi eniten ansaitseva näyttelijä: hänen vuosi­tulonsa oli noin. Vuoden 2019 rahan­arvon mukaan summa vastaa noin.
1970- ja 1980-luvut
1970-luku oli Jurkalle ammatillisesti hajanaisempi kuin edelliset vuosi­kymmenet. Vapun alla 1972 Kansallis­teatterissa sai ensi-iltansa laulu­näytelmä Tukki­joella. Se esitettiin Suomalaisen Teatterin sata­vuotis­juhlan kunniaksi. Pari­kymmentä vuotta aiemmin Jurkka oli tehnyt näytelmässä vaatimattoman sivu­osan, tällä kertaa hän näytteli pää­roolin suur­talon­poika Pietolana. Pietolan isäntä on leski­mies, joka asuu maa­tilallaan tyttärensä kanssa. Tila on rappiolla isännän saamattomuuden takia. Jurkka rakensi Pietolastaan eteenpäin pyrkivän miehen, joka innostuneisuudestaan huolimatta ei saa mitään aikaiseksi, ja hänen tulkintaansa ihastuttiin. Pietolan tytärtä näytteli Aila Arajuuri. Tuotannon ohjasi vierailevana ohjaajana Vili Auvinen. Sitä esitettiin aina vuosi­kymmenen loppuun asti yhteensä 343 kertaa. Katsojia se sai yli.
Pietola osoittautui hahmoksi, josta Jurkka saattoi ammentaa myös elo­kuvissa ja televisiossa. Matti Kassilan ohjaamassa rillumarei-laji­tyyppiä lämmittelevässä komediassa Meiltähän tämä käy (1973) Jurkka teki ronskein vedoin pontikan­keittäjä Nestorin roolin erään­laisena muunnelmana Pietolan isännästä. Mainos­television viihde­ohjelmassa Yllätys, yllätys (1973) Jurkka näytteli Römpän ukkoa. Hahmo oli ruudussa vain jokusen minuutin, mutta siitä tuli kuuluisin Jurkan tekemistä rähjäisistä äijä­tyypeistä. Römpän ukko muistettiin vielä vuosien päästä.
Syys­kaudella 1972 Jurkalla oli rooli muun muassa kirje­näytelmässä Nuori Ida Aalberg; näytelmää esitettiin noin 50 kertaa ja siitä tehtiin oma versionsa televisioon vuonna 1974.
Uransa myöhäis­vaiheessa Jurkka ei enää varsinaisesti viihtynyt Kansallis­teatterissa, mutta pysyi siellä, kun näkö­piirissä ei ollut parempaakaan vaihto­ehtoa. Hän saavutti merkittäviä taiteellisia voittoja 1970-luvun puoli­välissä esimerkiksi Edgarin roolissaan August Strindbergin näytelmässä Kuoleman­tanssi. Edgar oli mestarillisesti tulkittu, vaikka näytelmä kokonaisuudessaan jäi heiveröiseksi. Vuosi­kymmenen jälki­puoliskolla Jurkka sai edelleen isohkoja rooli­tehtäviä. Esko Elstelän ohjaama unkarilainen näytelmä Viimeistä seuraava yö huhti­kuussa 1976 oli vuosi­kausiin ensimmäinen tuotanto, jossa Jurkalla oli sivu­rooli. Marton László ohjasi syys­kaudella 1979 Shakespearen komedian Mitta mitasta. Jurkka näytteli Angelon roolin ja onnistui jälleen kerran. Angelo on komedian konna ja keskeinen antagonisti. Näytelmä kokonaisuudessaan sai tylyt lehdistö­arviot. Kassa­virran se kuitenkin pani liikkeeseen: esityksiä oli lähes 50 ja katsojia noin.
1980-luvulla Jurkka esiintyi kahdessa Kansallis­teatterin ensi-ilta­näytelmässä. Syksyllä 1980 hänellä oli Aksel Someron rooli Maria Jotunin komediassa Kultainen vasikka. Ohjelmistossa oli edelleen myös Minna Canthin Papin perhe, joka oli saanut ensi-iltansa syys­kaudella 1978; Jurkka näytteli siinä pastori Valtarin roolin. Jurkan sairastaman syövän takia esityksiä piti rytmittää hoito­jaksojen mukaan. Jurkka ei halunnut sytostaatti­hoitoa, sillä se olisi johtanut hiusten menettämiseen. Hän ei myöskään aina noudattanut lääkäreiden neuvoja. Röntgen­kuvien mukaan säde­hoidot olivat tehonneet, mutta lääkärit kielsivät auringon­oton. Lomallaan Portugalissa Jurkka oli kuitenkin koko ajan auringossa. Jurkan näyttelijän­testamentiksi jäi Antonio Salierin rooli Peter Shafferin näytelmässä Amadeus syksyllä 1981. Rooli­suoritus oli sekä taiteellinen että kaupallinen menestys. Tosin aivan viimeisessä esityksessä kuukautta ennen kuolemaansa Jurkan voimat olivat jo ehtyneet. Amadeusta esitettiin vielä vuosia Jurkan kuoleman jälkeen. Salierin esittäjäksi siirtyi Ismo Kallio.
Elokuvat
pienois|350px|[[Jussi-palkinnot 1959|Jussi-voittajat vuodelta 1959, Jussi Jurkka kolmantena vasemmalta.]] Jussi Jurkka näytteli 25 teatteri­elo­kuvassa vuosina 1948–1961, kun suomalainen elo­kuva eli niin sanottua studio­kauttaan. 1970-luvulla hän esiintyi kuudessa elo­kuvassa. Jurkan elo­kuva­taiteellinen esikuva varsinkin alku­aikoina oli ranskalainen Jean Marais. Vaikka elo­kuva­taide kiinnosti Jurkkaa, hän ei arvostanut sitä liki­mainkaan yhtä paljon kuin teatteri­a. Teatteri­lavalla näyttelijä hallitsi tilaa ja esitystä ja oli vastuussa näytöksen onnistumisesta. Elo­kuvissa ohjat olivat kuvaajien, leikkaajien ja ohjaajan käsissä. Useat näyttelijät eivät edes käyneet katsomassa omia elo­kuviaan.
Jurkka näytteli usein draamaelokuvissa ja melo­draamoissa. Hänen rooli­hahmonsa joutuivat perimmäisten kysymysten ääreen: usein kyse oli elämästä ja kuolemasta. Useat Jurkan tulkitsemat roolihahmot tekivät henki­rikoksen, joutuivat sellaisen uhriksi tai tekivät itse­murhan. Eräissä elo­kuvissa hänen hahmonsa romanttisen rakkauden kohteille kävi kalpaten, kuten Morsiusseppeleessä (1954). Kevyempää draamaa edustavat roolit Aino Räsäsen kartano­romanttisen Helena-sarjan kirjoihin perustuvissa elo­kuvissa. Jurkalla oli rooli myös kolmessa Väinö Linnan teksteihin perustuvassa teoksessa.
Jurkka oli jo lapsuudessaan mukana kahdessa elo­kuvassa. Vuonna 1940 hän oli sisarensa kanssa osana lapsilaumaa isänsä ohjaamassa musiikki­hupailussa Eulalia-täti ja samana vuonna hänellä oli pieni sivu­osa juoksu­poikana Hugo Hytösen komediassa Ketun­häntä kainalossa. Elo­kuvista kumpikin on säilynyt jälki­polville, mutta niitä ei ole esitetty televisiossa.
Jurkan tunnetuin elo­kuva­tehtävä lienee luutnantti Lammio Edvin Laineen ohjaamassa elo­kuvassa Tuntematon sotilas (1955). Elo­kuva sai miljoonittain katsojia, ja sen näyttelijät jäivät pitkäksi aikaa rooliensa vangeiksi. Myös näyttelijä Jussi Jurkka ja fiktiivinen luutnantti Lammio samaistettiin toisiinsa. Erään kerran Jurkka joutui ikävään väli­kohtaukseen Lammio-roolinsa takia.
Jack Witikan elo­kuvassa Silja – nuorena nukkunut (1956) Jurkan vasta­näyttelijänä oli Heidi Krohn. Laineen melo­draamassa Musta rakkaus Jurkka teki mies­pää­osan mielen­vikaisena Paulina vasta­näyttelijättärenään Eeva-Kaarina Volanen. Vuonna 1959 Jurkka sai mies­sivu­osan Jussi-palkinnon agitaattori Puntar­pään roolistaan Matti Kassilan elo­kuvassa Punainen viiva. Jurkan elo­kuva­rooleista muistettava on myös rattopoika Brunon osa Kassilan rikos­klassikossa Komisario Palmun erehdys (1960).
Jurkan komedia­tehtäviä olivat muun muassa taiteilijan rooli Matti Oraviston elo­kuvassa Tähtisilmä (1955), miespääosa lasitaiteilijana Kassilan elokuvassa Lasisydän (1959), vävyn rooli Laineen elo­kuvassa Myöhästynyt hääyö (1960) ja johtaja Vilhelmin osa Toivo Särkän elo­kuvassa Miljoona­vaillinki (1961). Valta­osa Jurkan elo­kuva­rooleista oli niin sanottua ”parempaa väkeä”. Köyhän kansan miehiä edusti muun muassa Siukolan rooli Laineen elo­kuvassa Akseli ja Elina (1970). Niin ikään vuonna 1970 Jurkka näytteli pää­majoitus­mestaria Kassilan sotadraamassa Päämaja, ja sai erin­omaisia arvioita rooli­suorituksestaan. Hän voitti toisen Jussi-palkintonsa yhteisesti rooleistaan Päämajassa ja Akselissa ja Elinassa. Jurkan viimeisten vuosien rooleihin lukeutuu poliisin osa Laineen elo­kuvassa Viimeinen savotta (1977).
Televisiotyöt
Vuonna 1965 Emmi, Sakari ja Jussi Jurkka näyttelivät Mainos-TV:n sarjassa Asemahotelli. Sarjasta tuli lopulta kymmen­osainen. Aarne Tarkas ohjasi marras­kuussa 1967 televisio­sovituksen näytelmästä Köysi, jossa Jussi Jurkka oli ollut mukana Intimi­teatterin-vuosinaan. Jurkkaa kiinnosti mahdollisuus näytellä Rupert Cadellin rooli, joka Intimi­teatterissa oli langennut Toivo Mäkelälle. Huhti­kuussa 1968 esitettiin Jurkka-show, jossa Jussi Jurkalla oli useita rooleja. Touko­kuussa oli vuorossa Eila Peit­salo -show. 1970-luvulle tultaessa Jurkan televisio­työt alkoivat harveta, mutta tunnetuin oli vielä edessä: vuonna 1979 Jurkka näytteli MTV:n suositussa Parempi myöhään… -sketsisarjassa. Hänen repliikkinsä ”hyvää ötyä” muodostui lentäväksi lauseeksi.
Suomalaisia elo­kuvia esitettiin televisiossa jo 1950-luvulta alkaen. Jurkan näyttelemistä elo­kuvista …ja Helena soittaa sai televisio­ensi-iltansa syys­kuussa 1962. Katsojia tilastoitiin noin. Morsius­seppele ensi­esitettiin koti­katsomoissa marras­kuussa 1966, jolloin televisio­vastaan­ottimien määrä oli huomattavasti suurempi. Elo­kuva sai noin miljoona katsojaa.
Runeberginkatu
Jussi Jurkka asui lukemattomissa eri asunnoissa lapsuus- ja nuoruus­vuosinaan. Ollessaan aviossa Länsiön kanssa hän muutti isohkoon perhe­asuntoon Töölön Runeberginkadulle. Koti­apulaiset eivät vaihtuneet yhtenään kuten Jurkan lapsuuden­kodissa: keskisuomalainen neiti Tammimetsä toimi pitkään kolmi­henkisen perheen koti­hengettärenä. Avio­eronsa jälkeen Jurkka lunasti Runebergin­kadun-asunnon omiin nimiinsä. Hän asui siinä myös Pessan kanssa, ja jäi siihen erottuaan Pessasta. Toisen avio­eronsa jälkeen Jurkka ei tuntenut tarvetta remontoida asunnosta pieleen menneen avio­liiton muistoja, kuten oli tapahtunut edellisen eron yhteydessä.
Kuolema
Jurkka oli ketju­polttaja. Alkoholia hän käytti harkiten, koska halusi käyttäytyä julkisilla paikoilla asiallisesti. Sen sijaan runsas alkoholin­käyttö koti­oloissa oli koitua kohtalokkaaksi: henkisesti kuormittava työ ja epäterveet elämän­tavat johtivat terveydellisiin ongelmiin 1970-luvulla. Jurkalla diagnosoitiin haima­tulehdus, minkä jälkeen hän luopui alkoholista. Hänellä oli vakavia ongelmia myös vatsa­happojen kanssa.
Jurkalla todettiin keuhkosyöpä alku­vuodesta 1981. Hän pyrki jatkamaan teatteri­työtään mahdollisimman normaalisti ja piti sairautensa suhteen matalaa profiilia. Viimeiset viikkonsa Jurkka vietti sairaalassa. Hän kuoli syöpään pitkänä­perjantaina 1982. Jurkan siunaus­tilaisuus oli koruton; mukana olivat hänen lapsensa ja sisaruksensa. Myös Jurkan viimeiseksi jäänyt nais­ystävä Outi Pakkanen oli paikalla. Jurkkien sukuhauta on Hietaniemen hautausmaan uurnalehdossa.
Valikoitu filmografia
Lähde:
Valikoituja televisio- ja radiorooleja
Lähde:
ArchiCAD
ArchiCAD on nykyisin saksalaiseen Nemetschek Groupiin kuuluvan Graphisoftin arkkitehtisuunnitteluun kehittämä kolmiulotteinen rakennussuunnitteluohjelmisto.
Ohjelmiston kuvaus
ArchiCAD on oliopohjainen, ja sen kehitys perustuu ajatukselle rakennuksen tietomallista. ArchiCAD tukee avointa IFC-tiedonsiirtomuotoa, jonka käyttö rakennussuunnittelun mallien tiedonsiirtomuotona on yleistymässä.
ArchiCAD-mallin tietokantaa voidaan käsitellä API-ohjelmointirajapinnan kautta sekä lukea sitä ODBC-ajurin avulla. ArchiCADissä on myös oma objektikieli GDL (Geometrical Description Language), joka mahdollistaa parametristen objektien toteutuksen. Näitä objekteja voidaan hyödyntää rakennussuunnittelun apuna ja useat valmistajat ovat julkaisseet GDL-objektikirjastoja tuotteistaan. Valmistajat ja suunnittelijat voivat hyödyntää objekteja tiedon siirtämisessä ja keskinäisessä kommunikaatiossa. Valmistusvaiheessa mallin objektit voidaan siirtää suoraan tuotemäärittelyiksi, jolloin esimerkiksi työstökoneille voidaan saada valmistustieto tiedostoina, ilman piirustusten tulkintaa.
Nykyään ohjelmaa käytetään myös muiden suunnittelualojen, kuten talotekniikan ja rakennetekniikan, suunnitelmien yhdistämiseen. Samalla käyttäjäkunta on laajentunut rakennusliikkeisiin, insinööritoimistoihin ja rakennustuotevalmistajiin.
Historia
ArchiCADin kehitys alkoi vuonna 1982; tuolloin ohjelmalla osallistuttiin Unkarin valtion tiedekilpailuprojektiin, jossa haettiin ratkaisua ydinvoimalan peruskorjauksen mallinnukseen. Ohjelman alullepanija ja Graphisoft-yrityksen perustaja on fysiikan tohtori Gabor Bojar, joka työskenteli aiemmin Budapestin yliopistossa. ArchiCAD kehitettiin nimenomaisesti arkkitehtisuunnitteluun, ja kehittäjätiimi koostuukin lähinnä arkkitehdeista.
ArchiCADin uusi versio julkaistaan vuosittain. Tuorein versio, ArchiCAD 21, julkaistiin vuoden 2017 kesäkuussa. Uusi versio sisältää muun muassa odotetut porras- ja kaidetyökalut ja Cinerender-renderointimoottorin. Lisäksi törmäystarkastelusta tulee osa ArchiCADiä.
Graphisoftin osake-enemmistö siirtyi vuonna 2006 saksalaiselle Nemetschek Groupille, joka omistaa muun muassa Maxonin Cinema 4D:n ja VectorWorks-ohjelmat ja on kehittänyt Allplan-ohjelmistoja.
Dike
pienoiskuva|Vuoden 1886 veistos Dike Astraiasta. Veistoksen nimikirjoitus "A," viittaa mahdollisesti tekijään [[August St. Gaudens. Korkeimman oikeuden sali, Vermont.]] Dike (, "oikeus") oli kreikkalaisessa mytologiassa oikeudenmukaisuuden ja oikeuden jumalatar. Hän oli myös yksi kolmesta toisen sukupolven horista sisariensa Eunomian ja Eirenen rinnalla. Useimmiten Diken vanhemmiksi mainitaan Zeus ja Themis, ja itse Zeus oli asettanut hänet vahtimaan ihmisten toimia. Siinä missä hänen äitinsä hallitsi jumalaista oikeudenkäyttöä, Dike itse oli maallisen oikeuden jumalatar. Hänen kerrotaankin tuoneen aina isälleen tiedoksi tapaukset, joissa tuomari oli tehnyt päätöksensä epärehellisin perustein.
Dike muistuttaa Astraiaa, ja kaiken vääryyden vihollisena hänen tehtävänsä oli osittain samankaltainen erinyksien kanssa; tosin sen lisäksi, että hän rankaisi väärintekijöitä, hän myös palkitsi hyveellisiä. Hänen vastakohtansa oli Adikia, epäoikeudenmukaisuuden jumalatar, ja heidät kuvattiinkin antiikin taiteessa usein yhdessä – Dike pitää Adikiaa kiinni ja rankaisee tätä sauvallaan tai kuristaa tätä. Dikellä kerrotaan olleen myös tytär, Heskyhia.
Thomas Gore
thumb|Thomas Pryor Gore. Thomas Pryor Gore (10. joulukuuta 1870 – 16. maaliskuuta 1949) oli Yhdysvaltain demokraattisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Mississippissä, muutti vuonna 1901 Oklahomaan ja tuli sieltä valituksi Yhdysvaltain senaatin jäseneksi vuosina 1907–1921 ja 1931–1937.
Gore menetti 8-vuotiaana tapaturmaisesti näön toisesta silmästään. Myös hänen toisen silmänsä näkö alkoi heiketä, ja muutaman vuoden kuluttua hän oli täysin sokea. Poliittisen uransa jälkeen hän toimi Washington DC:ssä lakimiehenä, kunnes kuoli 78 vuoden iässä.
Thomas P. Gore eli vuodesta 1900 avioliitossa Nina Belle Kayn kanssa. Pari sai kaksi lasta: Nina Goren (1903–1978) ja Thomas Notley Goren (1910–). Hänen tyttärenpoikansa on maineikas kirjailija Gore Vidal (1925–).
Elokuvavuosi 1923
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1923 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Thomas Gore
Paul D. Travis julkaisi vuonna 1967 Goren elämäkertateoksen Thomas P. Gore: Blind Senator from Oklahoma.
Elokuvavuosi 1922
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1922 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Craig Gordon
Craig Sinclair Gordon (s. 31. joulukuuta 1982 Edinburgh, Skotlanti) on skotlantilainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Celticiä ja on aiemmin pelannut myös Englannin Valioliigassa Sunderlandin joukkueessa. Hän on Skotlannin maajoukkueen ykkösmaalivahti ja on pelannut 52 maaottelua. Elokuussa 2007 Gordon siirtyi Sunderlandiin yhdeksällä miljoonalla punnalla. Summa on Britannian suurin, joka on maksettu maalivahdista.
Eit, Eip, Ep ja Ein
Eit, Eip ja Ein ovat VR:n antamat sarjatunnukset vuosina 1961–1985 valmistetuille teräskorisille pikajunavaunuille. Näistä niin sanotuista sinisistä vaunuista 11 ensimmäistä (23000–23010) valmisti saksalainen Esslingen, ja loput valmisti VR Pasilan konepaja. Esslingenin valmistamat 11 vaunua yhdessä alkupään CEit-vaunujen kanssa olivat ensimmäiset teräskoriset pikajunavaunut Suomessa. Kaikkia vaunuja on käytetty aikojen kuluessa niin pikajunissa, erikoispikajunissa kuin taajamajunissakin. Lähiliikenteeseen ne eivät sovellu eteistilojen ahtauden ja pienten ovien takia.
Kaikkien vaunujen sarjamerkinnäksi tuli aluksi Eit. Sarjamerkinnässä E tarkoitti 2-luokkaa, i avo-osastollista vaunua ja t teräsvaunua. Kaikissa vaunuissa oli tupakointiosasto. 1990-luvun puolivälissä muutettiin suurin osa Eit-vaunuista sarjoihin Eip ja Ein. Tällöin Ein-vaunusta tuli normaali 2-luokan päivävaunu; litteran viimeinen kirjain n merkitsee "vain tupakoimattomille". Eip-vaunuihin tehtiin lemmikkieläinosasto; litteran viimeinen kirjain tarkoittaa pieneläinosastoa. Ne vaunut, joihin ei tehty muutoksia, säilyttivät vanhan Eit-sarjamerkintänsä. Tosin viimeinen kirjain t sai nyt uuden merkityksen; se tarkoitti tupakointiosastoa. Ein- ja Eip-vaunuihin ei nimittäin tehty tupakointimahdollisuutta, ja niinpä ainoastaan Eit-vaunussa saattoi tupakoida. Vaunujen litteramuutosten yhteydessä numerointi säilyi ennallaan. Vuonna 2012 kymmenen Ein-vaunua muutettiin sarjaan Ep. Ep-vaunut eivät poikkea Eip-vaunuista lainkaan. Ep-vaunista yksi on museoitu ja kahdeksan romutettu vuonna 2019.
Vaunut voidaan rakennusvuoden perusteella jakaa uuteen ja vanhaan sarjaan. Vanha sarja käsitti vaunut 23000–23126, ja niitä rakennettiin vuosina 1961–1975. Vanhan sarjan vaunut tunnistaa helpoiten niiden sileästä katosta: siinä ei ole kattojäykisteitä. Uusi sarja käsittää vuosina 1977–1985 rakennetut vaunut 23127–23273. Uusissa vaunuissa on kattojäykisteet. Viimeiset vanhan sarjan vaunut poistettiin käytöstä syksyllä 2006. Osa vaunuista on muutettu 160 km/h nopeudelle soveltuviksi. Jotkut vaunut on muutettu Eity- ja Einy-vaunuiksi. Niitä käytettiin Sibelius-junassa ja niihin on tehty Venäjän liikenteen vaatimia muutoksia.
Kaksi Eit-vaunua, numerot 23002 ja 23114, ovat museoituina Haapamäellä. Näistä 23114 on ajokunnossa, mutta 23002 on erittäin huonossa kunnossa. Lisäksi 23104 sijaitsi aiemmin Kihniön ratapihalla Haapamäki-Pori-radan varrella, josta se siirrettiin Haapamäelle lavettikuljetuksella vuonna 2020 kunnostettavaksi Junakulttuuriyhdistykselle. Osa vanhoista Eit-vaunuista on myös siirretty puolustusvoimien käyttöön ja muutettu sarjaan Ems.
Ein 23232 ja Ep 23256 ovat museoituina Keitele-museolla Suolahdessa, Ein 23270 on museoituna Haapamäen Museoveturiyhdistyksellä Haapamäellä ja Ein 23212 ja 23246 ovat museoituna Höyryveturimatkat 1009:llä Kouvolassa.
Aiheesta muualla
VR blue carriages
Ultra (kulttuurilehti)
Ultra oli Suomessa vuonna 1922 ilmestynyt modernismia edustanut kulttuurilehti, Pohjoismaissa ensimmäinen lajiaan. Lehden alaotsikko oli "Kirjallistaiteellinen aikakauslehti – Tidskrift för ny konst och kultur". Artikkeleista vajaa kolmannes oli ruotsinkielisiä, runsas kaksi kolmannesta suomenkielisiä. Kaksikielisenä sen tavoitteena oli suomen- ja ruotsinkielisten kirjailijoiden yhdistäminen, ja lukijakunta oli pieni kaksikielisten älykköjen piiri.
Yleistä
Ultraa julkaistiin seitsemän numeroa, viimeinen kaksoisnumerona 7–8, yhteensä 128 kaksipalstaista sivua. Ultran toimitus sijaitsi Helsingissä Pohjoisen Rautatiekadun kerrostalon ensimmäisessä kerroksessa.
Lehden ulkoasua on kuvattu vaatimattomaksi. Painopaperi oli ohutta ja karkeaa, kannet kartonkimaista paperia, taitto ja ulkoasun suunnittelu eivät tehneet vaikutusta, ja kuvitus oli pääasiassa lainattu muualta. Lehden nimi kannessa oli kuitenkin silmiinpistävän voimakkaan punaisella, ja se ja lehden nimi ehkä jo sinänsä kuvastivat sen rohkeita tavoitteita.
Ultrassa käsiteltiin sekä Pohjoismaiden että Baltian uutta radikaalia taidetta mutta pidettiin myös ikkunat auki Eurooppaan, kuten Diktonius kirjoitti tavoitetta esittelevässä ohjelma-artikkelissaan. Useassa artikkelissa käsiteltiin teatteria. Toinen painopiste oli modernistinen runo, jonka kaikkien suomenruotsalaisten edustajien – Diktonius, Södergran, Björling ja Enckell – runoja lehdessä julkaistiin.
Tekijät
Ultran perustivat Hagar Olsson, Elmer Diktonius, Lauri Haarla ja Raoul af Hällström, sen päätoimittaja oli L. A. Salava ja julkaisija kustannusliike Daimon, jota johti Salava. Lehden taustavoimaksi on väitetty Diktoniuksen ytäväpiiriin kuulunutta Otto Wille Kuusista, jonka harrastuksiin kuuluivat runot ja musiikki. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 14. syyskuuta 1922 ja viimeinen 20. joulukuuta 1922.
Lehden kirjoittajakuntaan kuuluivat aikansa merkittävimmät kulttuurivaikuttajat, perustajien lisäksi muun muassa suomenkieliset Katri Vala, L. Onerva, Uuno Kailas, ruotsinkielisiä esimerkiksi Gunnar Björling, Rabbe Enckell, Eric Olsoni sekä Ruotsista Anna Lenah Elgström ja Harry Blomberg. Hällström oli tekemässä neljää ensimmäistä numeroa. Elmer Diktonius ei ollut varsinaisesti toimituskunnan jäsen, mutta hänen panoksensa oli merkittävä. Merkittävin oli kuitenkin Hagar Olssonin panos, ja hänen ja Diktoniuksen välille syntyikin skisma, kun Olssonin mielestä Diktonius ei huolehtinut lupaamista kirjoituksista ja käännöksistä. Edith Södergrania pyydettiin mukaan, mutta hän lykkäsi päätöstä. Myöhemmin hän kuitenkin päätti ryhtyä avustamaan lehteä ja teki sille käännöksiä ja kirjoitti runoja. Lehden kuvituksesta huolehti taiteilija Uuno Eskola, joka myös kirjoitti taiteista. Yksi lehden numeroista omistettiin hänelle. Eino Palola käsitteli teatteria. Viron puolelta kirjoitti kirjallisuudesta ja teatterista Ormi Arp.
Merkitys
Ultra on mainittu yhdeksi 1920-luvun johtavista kulttuurilehdistä, ja se oli modernismin edustajana Pohjoismaissa ensimmäinen lajissaan. Lehden suurin merkitys oli ehkä siinä, että se antoi palstatilaa nuorille kotimaisille modernisteille ja kertoi ulkomaisista suuntauksista ja kirjailijoista. Vaikka artikkelit olivat lyhyitä ja vailla analyyttistä otetta, niistä kuvastui se, että moderni suomalainen kirjallisuus oli osa kansainvälistä näyttämöä. Monet lehden kirjoittajista siirtyivät 1928 perustettuihin Tulenkantajat-lehteen ja Quosego-lehteen, jossa Diktonius oli jälleen vahva voima ja perustaja yhdessä Olssonin kanssa.
Kirjailija-kriitikko Onni Halla oli ilmeisesti vähätellyt lehteä, sillä Katri Vala kirjoitti hänelle joulukuussa 1922: "Eikö Ultra ole mitään? Nukutko sinä? Uusi maailma huutaa korvaasi ja sinusta se ei ole mitään!"
Lomittuminen
Lomittuminen on kvanttimekaniikassa kahden tai useamman kvanttisysteemin (esimerkiksi hiukkasen tai hiukkasjoukon) ominaisuus, jolle ei ole analogiaa klassisessa mekaniikassa. Lomittuneessa tilassa osasysteemeillä on ”ei-klassisia” korrelaatioita, minkä vuoksi mitattaessa yhden osasysteemin ennalta määräämätön ominaisuus tullaan samalla määrittäneeksi toisen osasysteemin vastaava ominaisuus.
Kahden hiukkasen lomittuminen
Oletetaan yksinkertaisuuden vuoksi esimerkkinä kaksi hiukkasta (tai kollektiivisesti käyttäytyvää hiukkasjoukkoa). Tätä hiukkasparia kuvataan aaltofunktiolla (tilavektorilla), joka on muotoa
,
missä \alpha kuvaa ”ensimmäisen” hiukkasen tilaa ja \beta ”toisen” hiukkasen tilaa. Oletetaan, myös yksinkertaisuuden vuoksi, että hiukkasilla on tasan kaksi vapausastetta, \uparrow ja \downarrow. Toisin sanoen,. Tällainen voisi olla esimerkiksi spin-1/2-hiukkanen, jonka kineettinen energia voidaan jostain syystä jättää huomiotta. Toinen (itse asiassa analoginen) vaihtoehto on kubitti.
Erilliset hiukkaset
Kahden toisistaan riippumattoman hiukkasen yleinen kokonaisaaltofunktio voidaan kirjoittaa:
,
mikä kuvaa vektoria neliulotteisessa tila-avaruudessa.
Lomittuneet hiukkaset
Jos hiukkaset sen sijaan muodostavat yhdessä kvanttimekaanisen parin, niin aaltofunktio on oltava muotoa:
.
Kaikkia neliulotteisen tila-avaruuden vektoreita ei kuitenkaan voida esittää tässä tulomuodossa koska kaksiulotteisen tila-avaruuden vektorien tensoritulona saatavat vektorit muodostavat neliulotteisen tila-avaruuden aliavaruuden. Esimerkiksi tilaa
ei voi esittää kahden erillisen hiukkasen aaltofunktioiden tulona. Tällaisen hiukkasparin sanotaan olevan lomittuneessa tilassa. Sama pätee myös tilalle:
Oleellista siis on, että kokonaistilaa ei voi esittää yhtenä yksittäisten hiukkasten tilojen tensoritulona.
Seurauksia
Oletetaan, että hiukkaspari on yllä mainitussa kokonaistilassa. Tällöin ensimmäisen hiukkasen mittaus antaa tuloksen ”\uparrow” todennäköisyydellä |c_{11}|^2 ja tuloksen ”\downarrow” todennäköisyydellä |c_{00}|^2. Tämä vastaa siis yleisen kvanttisuperpositiotilan ominaisuuksia. Lomittumisen idea selviää tarkastelemalla toisen hiukkasen mittausta – sen tulos nimittäin määräytyy täysin ensimmäisen hiukkasen mittaustuloksesta. Jos ensimmäinen mittaus antoi ”\uparrow”, myös toisen mittauksen on annettava ”\uparrow”. Vastaavasti tulosten on oltava samat tapauksessa, jossa mittaustulos on ”\downarrow”. Yhden hiukkasen mittauksessa saatu − kvanttimekaniikan mukaisesti satunnainen − tulos siis määrää täysin sen mitä toisen hiukkasen mittauksesta saadaan – riippumatta hiukkasten välisestä etäisyydestä. Mittaushetkellä ensimmäinen hiukkanen voi olla vaikkapa Espoon Otaniemessä ja toinen Tampereen Hervannassa. Toisin kuin aluksi ajateltiin, tämä ei kuitenkaan ole ristiriidassa suhteellisuusteorian kanssa, sillä mitään informaatiota ei mittauksista välity.
Kvanttilomittumista voidaan tutkia mittaamalla toteutuvatko Bellin epäyhtälöt. Saatujen tulosten avulla voidaan osoittaa, että kvanttilomittuminen rikkoo paikallisen reaalisuuden.
Lomittuneen tilan luominen
Lomittunut tila voidaan luoda esimerkiksi tietyissä hajoamisprosesseissa, joissa samassa koherentissa prosessissa muodostuu kaksi tai useampi hiukkasta.
Käyttö
Kvanttilomittumista käytetään kvanttilaskennassa sekä kvanttisalauksessa.
Mtšadi
thumb|Mtšadia Mtšadi on georgialainen maissileipä. Se on tyypillinen leipä maan länsiosassa, jossa käytetään vehnän sijaan maissijauhoja (Itä-Georgiassa vastaava leipä on puri). Perinteisesti mtšadi valmistetaan avotulella (ketsi). Mtšadi on kuiva leipä, joten sitä käytetään kastikkeen tai pataruoan kaapimiseen. Se on myös mauton, joten se muodostaa hyvän vastapainon muutoin mausteiselle länsigeorgialaiselle ruoalle. Vaikka leipä ei ole kosteaa, toisin kuin yhdysvaltalainen cornbread, sitä ei saa myöskään päästää täysin kuivumaan.
Zeta
Zeta voi tarkoittaa seuraavia:
G77
G77 eli 77 maan järjestö Yhdistyneissa kansakunnissa on löyhä kehittyvien maiden järjestö, joka edistää jäsentensä taloudellisia etuja ja parantaa niiden neuvotteluvoimaa YK:ssa. Järjestöön kuului alun perin 77 valtiota, mutta nykyisin siinä on 130 jäsentä.
G77 perustettiin 15. kesäkuuta 1964 77 maan yhteisellä julistuksella Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehitysjärjestön (UNCTAD) konferenssissa Genevessä. Ensimmäinen tapaaminen oli Algerissa 1967, jossa hyväksyttiin Algerin peruskirja ja perustettiin pysyvät organisaatiot.
G77:n toiminta rahoitetaan jäsenvaltioiden lahjoituksilla.
Saaren rautatieasema
Saaren rautatieasema on rautatieliikennepaikka Karjalan radalla Parikkalassa, noin kilometrin päässä entisen Saaren kunnan keskustaajamasta Akonpohjasta..
Karjalan radan uusi osuus Parikkalasta Tohmajärven Säkäniemeen, radan vanhalle linjalle, avattiin liikenteelle vuonna 1966, ja Saaren rautatieasema otettiin käyttöön muutamaa vuotta myöhemmin. Henkilöliikenne asemalla on lopetettu kesällä 2005, mutta matkustajalaituri on jäljellä pääraiteella. Nykyisin asemaa käytetään lähinnä liikenteenhoidollisissa tarkoituksissa junakohtauspaikkana.
Meet Me on the Equinox
Meet Me On The Equinox on yhdysvaltalaisen yhtyeen Death Cab for Cutien vuonna 2009 julkaistu kappale elokuvasta Twilight – Uusikuu. Yhtye kirjoitti kappaleen varta vasten elokuvaa varten, ja ensimmäistä kertaa se kuultiin 13. syyskuuta 2009 MTV Video Music Awards -gaalassa. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin lokakuussa 2009.
Tausta
Twilight-elokuvasarjan soundtrackeistä vastaava musiikkisuunnittelija ja tuottaja Alexandra Patsavas antoi joillekin New Moon -soundtrackille osallistuville artisteille ja yhtyeille oppaaksi kuvamateriaalia elokuvasta. Death Cab for Cutien kitaristi Chris Walla kertoi, että oli lukenut kaksi Houkutus-kirjasarjan osaa ennen kuin yhtye alkoi nauhoittaa kappalettaan heinäkuussa 2009. Hän lisäsi kuitenkin kappaleiden lyriikoiden olevan "enemmänkin vihjaavia kuin kirjaimellisia".
Laulaja Ben Gibbard kertoi, ettei ollut lukenut kaikkia Houkutuksen osia ja että laulu kertoo enemmän hänen omasta elämästään kuin Stephenie Meyerin luomasta kuvitteellisesta maailmasta. Gibbard kertoi: "Halusin vain jotakin, joka tavallaan tunnelmaltaan sopii tarinaan ja elokuvan kohtauksiin, jotta ne voitaisiin tavallaan laittaa yhteen, mutta joka ei kertoisi tarinaa jota katsotaan valkokankaalla".
Basisti Nick Harmer kertoi: "Me kirjoitimme "Meet Me On the Equinoxin" kuvastamaan keskeisiä teemoja ja motiiveja jotka kulkevat läpi Houkutus-sarjan ja me halusimme saada välitettyä sen epätoivoisen tunteen lopuista ja aluista jotka niin voimakkaasti vaikuttavat päähenkilöihin".
Kappaleen ensikuunteluvideo julkaistiin 9. syyskuuta 2009. Koko kappale kuultiin ensi kertaa 13. syyskuuta 2009 järjestetyssä MTV Video Music Awards -gaalassa.
Musiikkivideo
Kappaleen virallinen musiikkivideo julkaistiin 7. lokakuuta 2009.