cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grigori N. Neuimin
Grigori Nikolajevitš Neuimin ((J: 3. tammikuuta 1886) 22. joulukuuta 1885 – 17. joulukuuta 1946) oli venäläinen (neuvostoliittolainen) astronomi.
Hänen löytämikseen on merkitty 74 asteroidia, joista merkittävimpiä ovat Krimillä sijaitsevan terveyskylpylän Gaspran mukaan nimetty 951 Gaspra ja 762 Pulcova. Minor Planet Center kirjaa hänen löytönsä nimelle G. N. Neujmin, ja sukunimi esiintyy kirjallisuudessa siinä muodossa, mutta joissakin kielissä käytetään myös muotoja Neuymin ja Neuimin.
Hän löysi myös yksin tai yhdessä toisten kanssa muutamia säännöllisiä komeettoja, esimerkiksi 25D/Neujmin, 28P/Neujmin, 42P/Neujmin, 57P/du Toit-Neujmin-Delporte ja 58P/Jackson-Neujmin. Kuun kraatteri Neujmin on nimetty hänen kunniakseen, samoin asteroidi 1129 Neujmina.
Poliisiauto
pienoiskuva|Suomalainen poliisiauto. thumb|[[Ruotsi|Ruotsalainen poliisiauto.]] thumb|Brittiläinen poliisiauto.
Poliisiauto on poliisien virkatehtäviensä suorittamiseen käyttämä auto.
Poliisiautot Suomessa
Suomalaisen poliisiauton tunnistaa tummansinisistä raidoista pyöräaukkojen kohdilla, kaksikielisistä POLIISI- ja POLIS-teksteistä auton kyljissä sekä poliisimiekkatunnuksesta. Vuodesta 2016 lähtien ajoneuvoissa on käytetty vihreänkeltaisia heijastavia pintoja. Autoissa on mainittu yleinen hätänumero 112 ja auton yksikkötunnus. Poliisiautojen katolla on myös vilkkupaneeli, jossa sinisten hälytysvalojen lisäksi on valaistu POLIISI-teksti, sekä muita valoja. Tunnuksellisten autojen lisäksi Suomen poliisilla on käytössään tunnuksettomia autoja.
Poliisiautot Yhdysvalloissa ja Kanadassa
Pohjois-Amerikassa poliisiautojen väritys ja tyyppi vaihtelevat osavaltioittain. Yleisesti autot kuitenkin luokitellaan kolmeen kategoriaan:
Talletusmakasiini
pienoiskuva|[[1899 rakennettu Turun sataman warranttimakasiini on ollut hotelli vuodesta 1986 alkaen. ]]
Talletusmakasiini on varasto, johon pannaan säilöön ulkomailta saapuvia tavaroita niiden tullikäsittelyä varten.
Säännökset 1930-luvun Suomessa
Talletusmakasiinit olivat Suomessa yleisiä talletusmakasiineja, joilla oli oikeus antaa warrantteja.
Yleinen talletusmakasiini oli velvollinen ohjesääntönsä mukaan – ja mikäli siinä oli tilaa – ottamaan vastaan tavaroita siinä järjestyksessä kuin niitä tarjottiin. Talletusmakasiini ei saanut talletusaikana itse muuttaa niitä ehtoja, joilla tavaroita oli yleiseen talletusmakasiiniin pantu. Talletusmakasiinia oli kielletty antamasta lainoja, joista sinne pannut tavarat olivat vakuutena, eli toisin sanoen yleinen talletusmakasiini ei saanut harjoittaa panttilainausliiketoimintaa. Talletusmakasiini ei myöskään saanut käydä kauppaa siellä olevilla tavaroilla.
Tavara, joka uskottiin yleisen talletusmakasiinin haltuun, oli talletettava siten, että talteenpanija saattoi saada takaisin sen, mitä hän oli makasiiniin talteen pannut (varsinainen talletus), jollei makasiini ollut johonkin määrättyyn tavaralajiin nähden pidättänyt itselleen oikeutta antaa tallettajalle joko tallelle pantua tavaraa tai toista yhtä hyvää sen sijasta (epävarsinainen talletus). Tässä tapauksessa talteen voitiin panna yhdessä eri tallettajien samanlaatuisia tavaroita niin, että tavarat sekoittuivat keskenään. (Esimerkkinä sekoittuvasta tavarasta on vilja.)
Yleinen talletusmakasiini ei ollut velvollinen antamaan sinne talteenpantua tavaraa ulos ennen kuin kaikki tavaran tallettamisesta ja hoidosta aiheutuneet kustannukset oli täysimääräisesti maksettu, vaikka tavaran tallettaja olisi mennyt konkurssiin.
Talletusmakasiinin perustaminen
Yleisen talletusmakasiinin oli oikeutettu perustamaan kaupunki tai maalaiskunta, laillisesti syntynyt suomalainen yhtiö sekä sellainen yksityinen henkilö, joka oli oikeutettu harjoittamaan elinkeinoa Suomessa. Makasiinin perustamiseen vaadittiin kuitenkin erityinen lupa, jota haettiin valtioneuvostolta.
Hakemuksen liitteeksi oli liitettävä ehdotus laitoksen ohjesäännöksi ja tämän ehdotuksen tuli sisältää ilmoitus seuraavista asioista:
Warrantti
Se, joka oli pannut tavaran yleiseen talletusmakasiiniin, oli oikeutettu laitokselta saamaan siitä talletustodistuksen ja warrantin, jotka talletusmakasiinin oli annettava toisiinsa yhdistettyinä, mutta kuitenkin sillä tavalla, että nämä voitiin ottaa erilleen toisistaan.
Lakiviitteet
<references group=L />
Annie-gaala 1976
Annie-gaala 1976 oli viidettä kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1976 parhaille animaatioiden tekijöille.
Voittajat
Voittajat lihavoituna:
Gaetano Scirea
Gaetano Scirea (25. toukokuuta 1953 Cernusco sul Naviglio, Italia – 3. syyskuuta 1989 Babsk, Puola) oli italialainen jalkapalloilija.
Scirea oli pelipaikaltaan puolustaja. Yleensä hän pelasi liberona. Scireaa pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista puolustajista. Hänet tunnettiin tyylikkäänä herrasmiespelaajana.
Scirea aloitti ammattilaisuransa Atalantassa vuonna 1972. Vuonna 1974 hän siirtyi Juventukseen. Scirea saavutti seuran riveissä muun muassa seitsemän Italian-mestaruutta, kaksi Italian cupin voittoa, Euroopan cupin voiton, UEFA Cupin voiton, Cup-voittajien cupin voiton ja Intercontinental Cupin voiton. Hän on Juventuksen historian eniten otteluita pelannut pelaaja pelattuaan seuran riveissä 552 virallista ottelua vuosina 1974–1988.
Italian maajoukkueessa Scirea pelasi 78 ottelua ja teki niissä kaksi maalia vuosina 1975–1986. Hän edusti Italiaa MM-kisoissa vuosina 1978, 1982 ja 1986 sekä EM-kisoissa vuonna 1980. Scirea saavutti Italian riveissä maailmanmestaruuden vuonna 1982. Hän toimi myös Italian kapteenina.
Lopetettuaan pelaajauransa vuonna 1988 Scirea jatkoi työskentelyä Juventuksen palveluksessa. Hän kuoli ottelumatkalla sattuneessa auto-onnettomuudessa Puolassa vuonna 1989.
Mjakininon metroasema
Mjakinino on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 26. joulukuuta 2009.
Kalle-Kustaa Korkki
Kalle-Kustaa Korkki on kirjailija Aarne Haapakosken luoma kuvitteellinen seikkailusankari. Korkin ensiesiintyminen tapahtui yhdessä Pekka Lipposen kanssa tammikuussa 1945 Yleisradiossa alkaneessa moniosaisessa jännityskuunnelmassa Kalle-Kustaa Korkin seikkailut. Radiokuunnelmasta tuli suosittu, samoin molemmista sen päähenkilöistä. Kumpikin sankareista sai myös oman nimikkolehden. Korkin seikkailuista kertovia kirjoja ilmestyi vuodesta 1945 eteenpäin eri kustantajien julkaisemina. Pekka Lipponen aloitti seikkailunsa omassa nimikkokirjassaan 1957.
Vuonna 1959 Haapakoski hankki avustajakseen nuoren Seppo Tuiskun, joka omaksui nopeasti esikuvansa kirjoitustyylin ja ryhtyi Korkin ja Lipposen seikkailujen toiseksi "muistiinmerkitsijäksi". Haapakosken kuoltua Malagassa vuonna 1961 Tuisku vastasi yksinään Korkin ja Lipposen seikkailujen kirjoitustyöstä.
Korkin viimeinen seikkailu Gangsterivaltio ilmestyi vuonna 1964. Seuraavan vuoden ajaksi hän siirtyi Lipposen kanssa seikkailemaan yhteiseen nimikkolehteen Pekka Lipponen & Kalle-Kustaa Korkki. Tuolloin nykyaikaisemmat sankarit, kuten Jerry Cotton ja James Bond, olivat nousseet suosiossa ohi suomalaisten sankarimatkailijoiden ja heidän seikkailunsa päättyivät vuoteen 1965.
Kuunnelmasarjan synty
Yleisradion 25-vuotishistoriikin kirjoittajan Vilho Suomen mukaan Kalle-Kustaa Korkki -sarjan synty oli alkujaan ohjelmapäällikkö Ilmari Heikinheimon idea. Vuoden 1945 alussa Heikinheimo ehdotti, eikö radioon voitaisi saada vastaavaa kuin sanomalehtien sarjakuvat. Yleisradion pääjohtajaksi keväällä 1945 tullut Hella Wuolijoki ja uusi ohjelmapäällikkö Jussi Koskiluoma eivät erityisemmin pitäneet Kalle-Kustaa Korkista ja ensimmäinen Korkki-sarja olisi ilmeisesti jäänyt myös viimeiseksi ilman radion ajanvieteosaston uuden päällikön Antero Alpolan sitkeyttä. Wilho Ilmarin valinta Kalle-Kustaa Korkin rooliin oli Alpolan mukaan puhdas sattuma, sillä sarjan alkaessa ohjaaja oli toivonut siihen Joel Rinnettä, mutta tällä ei ollut aikaa eikä ehkä haluakaan. Tällöin oli turvauduttava ensimmäiseen käsiin saatuun näyttelijään, joka sattui olemaan Ilmari. Ohjaaja Jorma Nortimolle Kalle-Kustaa Korkki oli niin tärkeä, että vielä siirryttyään teatterinjohtajaksi Turkuun hän halusi aina ehdottomasti saapua Helsinkiin tekemään Korkki-kuunnelmia. Päiväpätkien tavaramerkiksi tuli Jalmari Rinteen jokaisen jakson lopussa persoonallisella äänellään lausuma "Jatkuu huomenna".
Kalle-Kustaa Korkki-nimen syntyhistoria
Kalle-Kustaa Korkin nimen syntyhistoria johtaa 1940-luvun Helsinkiin ravintola Savoyhin, jonne kirjailija Haapakoski seurueineen oli saapunut illanviettoon. Keskustelu siirtyi ajankohtaiseen asiaan: mikä nimeksi Pekka Lipposen seikkailutoverille? Muuan seurueen jäsenistä ehdotti etunimeksi Kalle-Kustaata oman poikansa mukaan. Ehdotus hyväksyttiin. Hetkeä myöhemmin joku salissa avasi samppanjapullon. Pullon suusta voimakkaasti poksahtanut korkki lensi kaaressa Haapakosken seurueen pöytään. Tämän yhteensattuman kautta Kalle-Kustaan sukunimeksi päätettiin antaa Korkki.
Sodanjälkeisen Suomen sankarit
Haapakosken luomat Korkki ja Lipponen sattuivat tulemaan yleisön tietoisuuteen parhaana mahdollisena ajankohtana, sillä sodan jälkeen tarvittiin kansakunnalle itsetunnon kohottajiksi uusia sankarityyppejä, joihin ihmiset voisivat samaistua ja joiden uroteoista voitaisiin olla ylpeitä.
Toistensa lähes täydelliset vastakohdat Kalle-Kustaa Korkki ja Pekka Lipponen täyttivät tämän tarpeen. He liikkuivat maailmalla kuin kotonaan ja veivät tietoa kotimaastaan hyvinkin eksoottisiin maapallon eri sopukoihin. Pekan ollessa äänekäs ja naisiin menevä savolainen, joka joutui jatkuviin kommelluksiin, oli Korkki hyvin käyttäytyvä herrasmiesseikkailija, jonka tehtäväksi jäi pelastaa Pekka milloin mistäkin pinteestä. Toistensa vastapainona pari toimi erinomaisesti. Vaikka kuva heitä ympäröivästä maailmasta ei vastannut todellisuutta, koettiin se viihdyttäväksi.
Taustatietoa Korkista
Kalle-Kustaa Korkki on syntynyt 3. maaliskuuta vuonna 1919, mikä käy ilmi seikkailusta Peli elämästä ja kuolemasta, jossa Korkki pelaa hengestään ruletissa. Koulutukseltaan Korkki on diplomi-insinööri. Buran öljykaupunkiin Uuteen-Guineaan sijoittuva tarina Mustan kullan joki kertoo, kuinka hänestä tuli Kansainvälisen Öljy-yhtiön palkkalainen, joka aikanaan kohosi päätarkastajaksi. Tässä tarinassa mainitaan ainoan kerran hänen teknisen alan korkeakouluopintonsa.
Korkki kuvattiin pitkäksi, leveäharteiseksi ja komeaksi. Naiset viihtyivät hänen ympärillään, mutta yleensä he vaihtuivat aina tarinan myötä. Varsinaisia heikkouksia ei Korkilla ollut itämaista taidetta lukuun ottamatta. Suomessa Korkki vieraili harvoin. Hän asui Yhdysvalloissa, jossa hänen työnantajansa Kansainvälisen Öljy-yhtiön päämaja sijaitsi. Korkin matkat suuntautuivat ympäri maailmaa, lähinnä öljyesiintymien perässä. Hän liikkui pääasiassa yksin tai Pekka Lipposen kanssa. Vaikka Korkki oli täysin kaupunkilaistunut olivat hänen juurensa todennäköisesti maaseudulla. Tähän viittaa Lipposen heitto: "Korkki on laatuisa mies vaikka onkin kotoisin Kangasniemeltä.
Rikollisuutta vastaan
Korkin seikkailuissa ja muissa rikostarinoissaan kirjailija Haapakoski käytti hyväkseen runsasta tietouttaan rikollisuudesta, sillä hän oli hankkinut laajan kirjaston kriminologiaa ja perehtynyt eri maiden rikosmuseoihin. Kansainvälisen Öljy-yhtiön päätarkastajana maailmalla matkustellessaan Korkki joutui öljygangsterien lisäksi tekemisiin myös muiden alojen rikollisten kanssa. Vaikeissakaan tilanteissa hän ei menettänyt malttiaan, vaan selviytyi neuvokkuutensa ja kylmäpäisyytensä avulla. Näillä matkoilla Korkki hankki itselleen paljon vihamiehiä, joista monet lupasivat palata kostamaan. Lähes aina vastustajat kuitenkin vaihtuivat seuraavassa seikkailussa. Yksi harvoja uuden tilaisuuden saaneita oli uhkapeligangsteri Erigo Mandell, jonka Korkki nujersi tarinassa Viesti Sargassomereltä. Vankilasta vapautunut Mandell otti Korkin vangikseen myöhemmin, mutta kuoli poliisien luoteihin Lontoossa tarinassa Peli elämästä ja kuolemasta.
Eräs Korkin pitkäaikaisista päävastustajista oli "Punainen Salamanteri" eli kansainvälinen naisrikollinen mrs Jeanella Ramiro-Oustbourgh. Hän ja Korkki törmäsivät ensi kerran nimikkotarinassa sarjan alkupuolella, jolloin kamppailun kohteeksi nousivat Kaukoidässä olevan Porto Rondan öljysataman osakkeet ja Kansainvälisen Öljy-yhtiön pääjohtaja James Trussin pojan henki. Myöhemmin Korkki kohtasi Punaisen Salamanterin uudelleen tarinassa Atomisalaisuus Kanarian saarilla. Tämän tapaamisen jälkeen rouva Ramiro-Oustbourgh häälyy monien öljykentistä käytyjen kamppailujen taustalla, mutta ei osallistu itse tapahtumiin. Muista Korkin naisvastustajista voidaan mainita Pariisissa vaikuttanut itämainen tanssijatar Sheid Aloaz, joka tunnettiin nimellä Kultainen Ristilukki. Nainen piti Korkkia vallassaan vahvan itämaisen huumeen avulla.
Jossain vaiheessa Korkki jäi eläkkeelle, mutta silti hän toimi ensi sijassa Kansainvälisen Öljy-yhtiön edun mukaan. Eläkepäivät alkoivat yllättäen jo toisessa seikkailussa Hopeinen pistoolinluoti: tässä seikkailussa Korkki sai ohimoilleen ensimmäiset harmaat hiuksensa haavoituttuaan vakavasti piilukkopistoolin hopealuodista. Myöhemmät seikkailut sijoittuivat kuitenkin Korkin aktiiviseen työaikaan, joten tarinat eivät ilmestyneet välttämättä aikajärjestyksessä.
Kaksi Outsideria
Vaikka Haapakosken ja Tuiskun kynänjälki erosikin toisistaan, eroa oli aluksi vaikea havaita. Tuisku kykeni omaksumaan edeltäjänsä tyylin, ja asiaa helpotti se, että lukijat eivät tienneet kirjailijan vaihtumisesta. Kaiken lisäksi Tuisku oli ollut mukana jo Korkki-sarjan alkutaipaleelta lähtien, sillä hän kirjoitti sekä kuudentena ilmestyneen kertomuksen Kuollut mies pelaa pokeria ja heti perään seuraavan seikkailun Öljygangsterin rippi.
Elokuvat
Hahmojen pohjalta tehtiin myös elokuva.
Epävirallinen televisioelokuva.
Lehdet
Kalle-Kustaa Korkin seikkailuja (eri kustantajia)
Annie-gaala 1977
Annie-gaala 1977 oli viidettä kertaa järjestetty palkintogaala, jossa jaettiin vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1977 parhaille animaatioiden tekijöille. Gaalan aikana palkittu Mel Blanc oli ensimmäinen henkilö, joka palkittiin äänityöstään animaation parissa.
Voittajat
Voittajat lihavoituna:
Degerby (Inkoo)
thumb|Degerbyn kylän keskusta. Degerby on kylä Inkoossa Uudellamaalla. Se oli vuonna 1946 lakkautetun Degerbyn kunnan kirkonkylä ja sijaitsee noin 50 kilometriä Helsingistä länteen.
Uudenmaan liitto valitsi vuonna 2006 Degerbyn vuoden uusmaalaiseksi kyläksi. Degerbyssä sijaitsee muun muassa Degerbyn kirkko ja Porkkalan vuokra-aikaan 1944–1956 keskittyvä Degerbyn Igor -museo. Kylässä toimii kyläyhdistys.
Teekkarilakki
thumb|right|Tamperelainen teekkarilakki edustaa Suomessa tavallisinta otaniemeläistä teekkarilakkityyppiä. Tämä yksilö on kulunut käytössä, mistä todistavat päällisen kuohuviinitahrat.
Fehmarn
Fehmarn on Saksalle kuuluva saari Itämerellä. Se sijaitsee Tanskalle kuuluvan Lollandin saaren eteläpuolella. Fehmarn on vuodesta 2003 myös kyseisellä saarella sijaitsevan kaupungin nimi. Saari ja kaupunki ovat osa Schleswig-Holsteinin osavaltiota.
Teekkarilakki
Teekkarilakki on ylioppilaslakkia muistuttava päähine, jota teekkarit käyttävät ensimmäisen opiskeluvuotensa vapusta lähtien. Lakkia käytetään Suomessa ja Ruotsissa. Suomessa lakki on valkoinen ja sen oikealle puolelle on kiinnitetty tupsullinen naru. Naru ja tupsu ovat mustaa silkkiä.
Fehmarn
Fehmarn on yhdistetty mantereelle 963,40 metriä pitkällä langerpalkkisillalla.
Teekkarilakki
Lakin käyttämisestä on määritelty yksityiskohtaisella ohjesäännöllä, joita Suomessa ylläpitävät kunkin teknillisen yliopiston ylioppilaskunta tai monialaisen yliopiston tapauksessa teekkariyhdistys. Yleisen säännön mukaan teekkarilakki on kesälakki, jonka käyttöaika alkaa vappuna ja päättyy syksyllä lakinlaskijaisiin. Lakin ulkomuoto, lakin käyttöön liittyvät perinteet ja lakkia koskevat säännöt vaihtelevat jonkin verran paikkakunnittain.
Historia
Ensimmäinen suomalaisten teekkareiden oma lakki, niin sanottu kuntalakki, otettiin käyttöön vuonna 1874 Teknologföreningenin piirissä, mutta jo vuonna 1876 perustettiin komitea, jonka tarkoitus oli muuttaa lakkia. Komitean mietinnön mukaan lakista tulisi myssy, jonka sivulla heiluisi tupsu, mutta jäsenistö äänesti myssyä vastaan ja halusi sen sijaan palata lakkiin. Toisessa äänestyksessä luovuttiin tupsustakin. Lopulta päädyttiin käyttämään mustaa ylioppilaslakin tapaista päähinettä, jossa olisi hopeinen kokardi mutta ei tupsua.
Kun vuonna 1884 Teknologföreningen jakaantui ruotsinkieliseen Teknologföreningeniin ja suomenkieliseen Polyteknikkojen Yhdistykseen, uusi järjestö ensi töikseen muutti teekkarilakkia: kokardi vaihtui kultaiseksi ja lakin päällinen harmaaksi silkiksi. Lakkia kiersi musta samettinauha, ja siihen kuului harmaa tupsu. Tupsun käytöstä oli alkuaikoina paljon kiistaa, ja vaikka Polyteknikkojen Yhdistyksen puheenjohtaja huomautti jäsenille, että polyteekkarilakkia ei saisi kantaa ilman tupsua, myönnettiin vuonna 1891 joillekin jäsenille oikeus käyttää tupsutonta lakkia.
Katainen
Katainen on suomalainen sukunimi ja voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Teekkarilakki
Historia
Vuonna 1893 lakin päällinen muutettiin valkoiseksi sametiksi ja tupsu mustaksi, ja tässä muodossa sitä käytetään Otaniemessä edelleen. Kun lakin ulkoasusta keskusteltiin vielä vuonna 1895 todettiin, että "erittäinkin tupsu miellyttää naisia".
Suomalaiset teekkarilakit
Teekkarilakkeja valmistaa helsinkiläinen E.R. Wahlman Oy sekä tanskalainen C.L. Seifert.
Otaniemen teekkarilakki
Otaniemessä on käytössä kaksi hiukan erilaista teekkarilakkia: TKY- ja TF-teekkarilakki. Otaniemen eli Teknillisen korkeakoulun (aik. Polyteknillinen opisto) teekkarilakki on lakeista vanhin. Se on täten myös suomalaisista teekkarilakeista ainoa, jota voi kutsua polyteekkarilakiksi. Se on kuusikulmainen, ja sen päällinen on ommeltu kahdesta kappaleesta. Tupsun naru on kiinnitetty lakin keskikohtaan ja reunukseen oikealle puolelle. Lakista on kaksi hieman eriävää versiota.
Solmu otaniemeläisen lakin tupsun narussa on yleensä merkki avioitumisesta. Kummankin kesälakin käyttöaika on 1. toukokuuta kello 0.00 — 30. syyskuuta kello 24.00. Varttuneemmat henkilöt käyttävät monesti teekkarilakkia jo vappuaattona kello 18.00 alkaen, mikä on yksiselitteisesti vastoin teekkarilakin käyttötarkoitusta, ellei Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan Teekkarijaosto ole myöntänyt lakinkäyttölupaa.
TKY-teekkarilakki
Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnan (TKY) myöntämä lakki on Otaniemessä yleisempi, ja sen ensimmäisen opiskeluvuoden vappuna saamiseksi vaadittavien esteettömyystodistusten myöntämisestä vastaavat killat. Esteettömyystodistuksen saamisen vaatimukset vaihtelevat killoittain, mutta yleensä ensimmäisen vuoden opiskelijan eli fuksin tulee kerätä fuksipisteitä tutustumalla teekkarikulttuuriin esimerkiksi erilaisten tapahtumien kautta.
TF-teekkarilakki
thumb|right|[[Teknologföreningenin teekkarilakki.]]
Teknologföreningenin (TF) eli Aalto-yliopiston ruotsinkielisen osakunnan jäsenet ovat pitäneet omanlaista teekkarilakkia vuodesta 1923. Suurimmat erot suomenkielisten teekkareiden käyttämään lakkiin ovat hieman suurempi kokardi (halkaisija 21 millimetriä) sekä lakin vuori, joka on TF-lakissa viininpunainen ja keltainen. Teknologföreningenillä on käytössä myös talvipäähine; ympärileikattu knalli. TF-lakin saamiseksi fuksivappuna tarvittavat fuksipisteet myöntää TF.
Tamperelainen teekkarilakki
Kun Tampereen teknillinen yliopisto aloitti Teknillisen korkeakoulun sivutoimipisteenä vuonna 1965, sen opiskelijat käyttivät otaniemeläistä teekkarilakkia. Yliopiston itsenäistyttyä vuonna 1972 lakki säilyi muuten entisellään, mutta sen kokardi vaihdettiin paikallisen ylioppilaskunnan tunnukseksi, jossa esiintyvät vasara ja hammasratas. Lakin jakamisesta vastaa Tampereen teknillisen yliopiston ylioppilaskunnan lakkauduttua Tampereen Teekkarit ry. Lakin käyttöaika on Suomen neidon lakituksesta (1. toukokuuta) lakinlaskijaisiin (30. syyskuuta). Muina aikoina lakkia saa käyttää erikoisluvalla, jonka myöntää Tampereen Teekkareiden hallitus tai sen valtuuttama taho.
Oululainen teekkarilakki
thumb|right|Oululainen teekkarilakki tuotantotalousteekkareiden kokardilla.
Oululainen teekkarilakki otettiin käyttöön vappuna 1960 Oulun yliopiston rehtorin ja hallintokollegion vastustuksesta huolimatta. Oululainen teekkarilakki on saanut vaikutteita ruotsalaisesta teekkarilakista sekä pohjoisesta neljäntuulenhatusta. Oululainen lakki on pyöreä, ja tupsu on kiinnitetty sen oikealla reunalla olevaan ulkonemaan. Lakin vuori on sinivalkoinen ja lakki on materiaaliltaan puuvillasamettia.
Nykyisin lakin jakamisesta vastaa Oulun Teekkariyhdistys ry (OTY). Fuksikaste (ja tarvittavat fuksipisteet) oikeuttavat fuksin noutamaan Teekkarilakkinsa vappupäivän aamuna kello 04.30 Rauhalassa alkavassa lakituksesta. Muille fukseille lakki jaetaan myöhemmin erityisessä surulakituksessa. Lakin saamisen myötä fuksi saa myös teekkarin arvonimen. Lakin käyttöaika on 30. huhtikuuta kello 12:00 — 30. syyskuuta kello 24:00. Muina aikoina lakin käyttöön vaaditaan OTY:ltä anottava lakkilupa. Tarkemmin lakin käytöstä on määrätty erityisessä lakkilaissa ja -asetuksessa.
Lappeenrantalainen teekkarilakki
thumb|right|Lappeenrantalainen teekkarilakki.
Lappeenrannan teekkarilakki on seitsenkulmainen, ja sen vuori on karjalaisittain punamusta. Muuten se muistuttaa Otaniemen lakkia. Kokardina käytetään ylioppilaskunnan tunnusta, aalef-kirjainta, jota ympäröi hammaskehä. Lakin myöntää Lappeenrannan teknillisen yliopiston ylioppilaskunta (LTKY). Lakin käyttöaika alkaa "wappurauhan rikkomisesta", joka tapahtuu Kurkipatsaan lakituksen yhteydessä (30. huhtikuuta kello 12), ja päättyy syksyllä vietettäviin lakinlaskijaisiin. Muina aikoina lakkia saa käyttää ylioppilaskunnasta anottavalla erikoisluvalla.
Turkulaiset teekkarilakit
Turussa teekkareita opiskelee kahdessa eri yliopistossa, joten lakkejakin on kahta tyyppiä.
Åbo Akademin teekkareiden lakki muistuttaa ulkoisesti tavallista ylioppilaslakkia, mutta senkin oikeaan reunaan on liitetty tupsu. Lakin vuori on keltamusta ja sen kokardina käytetään Åbo Akademis Studentkårin kokardia. Lakkia myöntävät Kemistklubben vid Åbo Akademi rf ja Datateknologerna vid Åbo Akademi rf. Lakki on ollut käytössä vuodesta 1960.
Turun yliopiston teekkareiden lakki on lähes samanlainen kuin Åbo Akademin lakki. Sen vuori on kuitenkin sinivalkoinen, ja kokardina on Turun yliopiston ylioppilaskunnan kokardi. Lakit myöntää Digit ry, Nucleus ry, Materiaalitekniikan kilta Adamas ry sekä Konetekniikan kilta Machina ry. Turun yliopistossa lakkia on käytetty vapusta 2000 alkaen.
Vaasalainen teekkarilakki
Vaasalainen teekkarilakki on teekkarilakeista tuorein: ensimmäiset vaasalaiset teekkarit saivat oman lakkinsa vappuna 2004. Lakki on malliltaan Otaniemen lakin kaltainen, mutta sen vuori on punakeltainen ylioppilaskunnan (VYY) värien mukaisesti ja kokardina käytetään yhdistyksen omaa kokardia.
Lakin käyttöoikeuden myöntää Tutti ry. Lakin nostajaisia vietetään vapunpäivänä (1. toukokuuta kello 00) ja laskiaisia syyskuun viimeisenä päivänä (30. syyskuuta). Muina aikoina lakkia saa käyttää Tutti ry:n hallituksen erikoisluvalla.
Teekkarilakki Ruotsissa
thumb|250px|Tukholman [[Kungliga tekniska högskolanin teekkareiden käyttämä teekkarilakki on harmaa. Vaaleanpunaiset pienet pallot eli spegatit kertovat lakin omistajan opiskelevan tietokonetekniikkaa.]] Ruotsissa teekkarilakki, tai teknologmössan, juontaa juurensa Chalmersin tekniseen korkeakouluun jossa sitä alettiin käyttää vuonna 1878. Lakin inspiraationa oli ehkä ollut norjalainen tupsullinen ylioppilaslakki. Ruotsin ja Norjan unionin aikana Chalmersilla ja KTH:lla opiskeli paljon norjalaisia. Alkuperäinen lakki oli valkoinen, kuten ylioppilaslakkikin, mutta nykyään eri kouluilla on käytössä muitakin värejä.
Teekkarilakkia käytetään seuraavissa kouluissa:
Carl Froch
Carl Froch (s. 2. heinäkuuta 1977 Nottingham) on englantilainen ammattilaisnyrkkeilijä. Hän on entinen kaksinkertainen WBC:n, IBF:n ja WBA:n ylemmän keskisarjan maailmanmestari.
Amatööriura
Froch aloitti nyrkkeilyssä kilpailemisen 11-vuotiaana. Amatöörinä hän saavutti 88 voittoa ja kärsi kahdeksan tappiota. Vuonna 2001 hän saavutti pronssimitalin Belfastin MM-kisoissa keskisarjassa. Englannin amatöörimestaruuden hän voitti keskisarjassa vuosina 1999 ja 2001.
Ammattilaisura
28. marraskuuta 2003, uransa yhdeksännessä ammattilaisottelussa, Froch kohtasi Alan Pagen Englannin ylemmän keskisarjan mestaruusottelussa ja vei voiton nimiinsä teknisellä tyrmäyksellä seitsemännessä erässä. Maaliskuussa 2004 hän voitti pisteillä Charles Adamun Brittiläisen kansainyhteisön mestaruusottelussa. Kansainyhteisön mestaruutta Froch puolusti Mark Woolnoughtia, Damon Hagueta, Matthew Barneyta, Ruben Groenewaldia, Dale Westermania, Brian Mageeta, Tony Dodsonia ja viimeiseksi marraskuussa 2007 Robin Reidiä vastaan. Toukokuussa 2008 hän voitti aiemmin tappiottoman puolalaisen Albert Rybackin neljännen erän teknisellä tyrmäyksellä.
Joulukuussa 2008 Froch otteli kanadalaista Jean Pascalia vastaan avoimena olleesta WBC-ammattilaisliiton ylemmän keskisarjan maailmanmestaruudesta. Ottelu kesti täydet 12 erää ja Froch julistettiin lopulta voittajaksi kaikin tuomariäänin.
Seuraavan vuoden huhtikuussa Froch puolusti mestaruuttaan entistä keskisarjan kiistatonta maailmanmestaria Jermain Tayloria vastaan. Ottelun kolmannessa erässä, ensimmäistä kertaa urallaan amatööriajat mukaan luettuna, Froch joutui luvunlaskuun, ja oli ottelussa tuomarien pistekorteissa tappioasemassa, kunnes viimeisessä erässä löi Taylorin keskeytyskuntoon.
Myöhemmin samana vuonna Froch otettiin mukaan kuuden huippunyrkkeilijän Super Six -turnaukseen. Ensimmäisessä Super Six -ottelussaan lokakuussa Froch kohtasi tappiottoman Andre Dirrellin. Ottelussa oli panoksena myös Frochin WBC-mestaruusvyö. Tasainen ottelu kesti täydet 12 erää ja Froch julistettiin lopulta voittajaksi hajaäänituomiolla: kahden tuomarin korteissa pisteet olivat Frochin hyväksi 115–112, kun yksi tuomari oli saanut Dirrelin voittajaksi pistein 113–114.
Seuraavaksi Froch otteli Super Six -turnauksessa tanskalaista Mikkel Kessleriä vastaan. Tanskassa käyty ottelu kesti täydet 12 erää ja lopulta Kessler julistettiin voittajaksi kaikin tuomariäänin. Ammattilaisuransa ensimmäisen tappion myötä Froch menetti Kesslerille myös WBC-liiton maailmanmestaruutensa. Froch kuitenkin vammautti Kesslerin toista silmää, jonka vuoksi tanskalainen joutui vetäytymään turnauksesta ja WBC:n mestaruus vapautui.
27. marraskuuta 2010 Froch kohtasi saksalaisen Arthur Abrahamin Helsingissä. Ottelun panoksena oli WBC:n mestaruus. Froch voitti ylivoimaisesti jokaisen erän ja hänet kruunattiin maailmanmestariksi. Turnauksen semifinaaleissa Froch puolusti mestaruuttaan 41-vuotiasta entistä mestaria, Glen Johnsonia vastaan. Froch kukisti Johnsonin pisteillä.
17. joulukuuta 2011 Froch kohtasi Andre Wardin Super Six -turnauksen finaaleissa. Ward kukisti Frochin yksimielisellä pistetuomiolla voittaen WBC:n ja WBA:n mestaruudet.
Heinolan museot
Heinolan museot muodostuvat kolmesta museokohteesta. Kaupunginmuseo kertoo Heinolan vaiheista esihistoriasta 1990-luvulle. Lisäksi siellä on interiöörejä tai niiden osia eri aikakausilta. Heinolan kaupunginmuseon kokonaan uudistettu perusnäyttely otsikolla Made in Heinola avattiin elokuussa 2020. Taidemuseossa on pysyvästi esillä Kokoelma Spranger, joka esittelee eurooppalaista posliinia 1700—1900-luvuilta sekä Ministeri P. J. Hynnisen taidesäätiön kirjasto. Taidemuseo järjestää vaihtuvia näyttelyjä ympäri vuoden. Lääninkivalteri Aschanin talon portilta astutaan 200 vuotta ajassa taaksepäin talon pihaan ja puutarhaan. Sisällä kustavilaisen ajan huonekalut, tapetit ja käyttöesineet, ovet ja ikkunat, kertovat maaherran ajan Heinolasta. Talon puutarha on laadittu 1700-luvun lopun tapaan ja joka kesä siellä kasvatetaan tuon ajan hyöty – ja koristekasveja. pienoiskuva|Heinolan kaupunginmuseo
Carl Froch
Ammattilaisura
26. toukokuuta 2012 Frochin ura oli vaakalaudalla. Hän kohtasi 30–0-tilastoisen Lucian Buten. Bute oli puolustava IBF:n maailmanmestari. Ottelu käytiin Frochin kotikaupungissa, Nottinghamissa. Froch yllätti maailman dominoivalla voittamattoman mestarin keskeytyskuntoon 5. erässä. Froch nousi kolminkertaiseksi maailmanmestariksi. Vyötään Froch puolusti amerikkalaista Yusaf Mackia vastaan. Froch tyrmäsi Mackin kolmannessa erässä.
25. toukokuuta 2013 Froch sai mahdollisuuden kostaa ensimmäisen tappionsa, kun hän kohtasi Mikkel Kesslerin uusinta-ottelussa Lontoossa. Kessler oli hallitseva WBA:n maailmanmestari. Kuten ensimmäinen kohtaaminen, oli toinenkin ottelu täyttä sotaa. Tällä kertaa Froch oli parempi ja yhdisti mestaruudet nousten IBF:n ja WBA:n mestariksi.
Heinolan museot
Kaupunginmuseo
Heinolan kaupunginmuseon rakennuksen julkisivua leimaa pitkä ikkunarivi, joka on saanut molempiin päihinsä korosteeksi päätykolmiot eli frontonit reunimmaisten ikkunoiden päälle. Koristelu on vähäistä keskittyen lähinnä kattolistassa kulkevaan hammaslistaan sekä kuistin ikkunoiden ruutujakoon. Talon rakennutti itselleen vuonna 1872 kauppias Ulrik Lindholm (1825–90). Hän oli kotoisin Hollolasta. Lindholm loi itselleen omaisuuden, johon kuului mm. viinatehdas ja useita kauppaliikkeitä. Hän määräsi testamentissaan koko omaisuutensa sosiaalisiin tarkoituksiin sekä mm. nykyisen museorakennuksen Heinolan kaupungille, joka muutti sen pian raatihuoneeksi. Heinolan kaupunginmuseo on toiminut rakennuksessa vuodesta 1984 lähtien. Taloa muutettaessa museoksi pyrittiin rakennuksen alkuperäistä asua palauttamaan mm. ottamalla esiin leveät lattialaudat, rakentamalla seiniä alkuperäisille paikoilleen sekä sulkemalla myöhemmin tehtyjä ikkuna- ja oviaukkoja. Rakennuksessa tehtiin remontti 2018-19, jossa uusittiin talotekniikkaa ja pintoja vanhaa kunnioittaen. Remontin yhteydessä laadittiin myös rakennushistoriaselvitys, jonka keskeiset tiedot julkaistiin perusnäyttelyn oheisjulkaisussa.
Carl Froch
Ammattilaisura
23. marraskuuta 2013 Froch puolusti vöitään voittamatonta maanmiestään, George Grovesia vastaan. Groves pudotti Frochin kanveesille avauserässä. Frochin onnistui tasoittamaan tilannetta, mutta haastaja oli niskan päällä, kunnes Froch satutti tätä 9. erässä. Grovesin otettua vastaan lyhyen iskusarjan tuomari keskeytti ottelun Frochin hyväksi. Keskeytystä pidettiin hätiköitynä ja uusintaottelu pantiin alulle. Toinen kohtaaminen oli myös todella tasainen, kunnes Froch pamautti vastustajaltaan tajun kankaalle 8. erässä.
Heinolan museot
Heinolan taidemuseo
Heinolan taidemuseo aloitti toimintansa vuonna 1991 rakennuksessa, joka on valmistunut n. 1830. Rakennusmestarina toimi puuseppä Jacob Nygrén (1768–1836). Talon rakentajalle ominaisia piirteitä rakennuksessa ovat ruusu- ja laakerinlehtikoristeet. Talon ulkoasu on säilynyt lähes alkuperäisenä. Länsipäätyyn on joitain vuosia valmistumisen jälkeen lisätty osa, jossa toimi puoti. Rakennuksen kadunpuoleista julkisivua leimaavat komeilla päätykolmioilla, veistetyillä ruusu-laakerinlehtiaiheilla ja konsoleilla koristetut ikkunat. Niiden nykyinen ruutujako on peräisin 1800-luvun lopun korjauksesta. Julkisivua rytmittävät valkoiseksi maalatut pilasterit sekä nurkkia korostavat harkotukset. Sisäpuolen korjauksessa 1986 palautettiin huonejako alkuperäiseksi ja kuistin sisäänkäynti alkuperäiselle paikalleen. Kaikki puulattiat, jotka voitiin korjata, korjattiin. Ovet, ikkunat ja rintapaneelit maalattiin öljymaaleilla alkuperäisen savenharmaiksi. Salin ja päätyhuoneen kattojen alkuperäiset kattomaalaukset puhdistettiin ja täydennettiin. Sisätiloihin on myös jätetty muutamia puhdistamattomia alkuperäisiä kohtia sekä kattoihin että seiniin. Talon rakennutti perheelleen kauppias Aleksander Toropoff (1780–1852). Se myytiin 1916 Heinolan kaupungille. Sen jälkeen rakennus toimi Heinolan kaupunginhotellin matkustajahuoneina. Hotellikauden jälkeen talossa oli koululuokkia ja sitten teollisuustiloja. Rakennus korjattiin 1985–86, minkä jälkeen siitä tuli käsityöläistalo työhuoneineen ja myymälöineen. pienoiskuva|Heinolan taidemuseo
Carl Froch
Ammattilaisura
Vuoden 2015 aikana Froch ei ole otellut kertaakaan loukkaantumisten takia. Hän on myös vapauttanut hallitsemansa mestaruusvyöt. Froch on myös osoittanut kiinnostusta kohdata keskisarjan WBA:n, IBO:n ja WBC:n maailmanmestari Gennady Golovkin.
Heinolan museot
Lääninkivalteri Aschanin talo
Lääninkivalteri Aschanin talon ympäristö kertoo 1700-luvun lopun kaupunkitalomiljööstä ja Heinolan perustamisajasta. Talo valmistui 1780-luvun alussa Kymenkartanon läänin lääninkivalterin (poliisimestarin) perheen kodiksi. Mansardi- eli taitekattoisessa rakennuksessa on ollut alkuaan punamullalla sivelty pystyvuorilaudoitus ja ikkunaluukuilla varustetut 16- tai 4-ruutuiset ikkunat. Nykyinen keltamullattu vaakavuorilaudoitus sekä kuusiruutuiset ikkunat ovat peräisin 1840-luvun korjauksesta, joka on ollut talon viimeinen suuri korjaus. Silloin uusi rakennusjärjestys kielsi yhtä kerrosta korkeammat puutalot samoin kuin tulisijalla varustetut ullakkohuoneet. Samoin kiellettiin taite- eli mansardikatot. Tämän määräyksen mukaan talon taitekatto muutettiin satulakatoksi (harjakatto). Entisöinnin yhteydessä 1980-luvulla taitekatto palautettiin. Talo edustaa monin tavoin 1700-luvun Heinolalle tyypillistä rakennusta, jossa on ns. karoliininen pohjakaava: keskellä on sali, sivuilla kaksi huonetta molemmin puolin ja salin edessä eteinen. Ullakkokerroksen molemmissa päissä on kamari. Rakennuksen sisäpuoli on säilynyt lähes kokonaan 1700-luvun asussa lukuun ottamatta keittiötä ja eteistä. Huoneissa on kustavilaiset paperitapetit sekä marmoroidut rintapaneelit. Ovet ovat kolmepeilistä rokokootyyppiä, katot ja lattiat alkuperäiset. Lääninkivalterin talo on Suomessa harvinainen sisämaan 1700-luvun kaupunkitalo. Sisustuksineen, ulkorakennuksineen ja puutarhoineen se kertoo nykypäivän ihmisille asumisesta ja elämisestä 1700-luvun Heinolassa. pienoiskuva|Lääninkivalteri Aschanin talo
Heinolan Taidemuseon Ystävät ry
Heinolan Taidemuseon Ystävät ry:n tarkoituksena on edistää taidemuseotoimintaa ja siihen liittyvää kuvataiteen harrastusta Heinolan alueella sekä toimia kuvataidetta harrastavien ja siitä kiinnostuneiden henkilöiden ja yhteisöjen yhdyssiteenä. Tarkoituksensa toteuttamiseksi yhdistys tukee Heinolan taidemuseota taide- ja muin lahjoituksin, järjestää luentotilaisuuksia ja tutustumiskäyntejä sekä retkiä taidetilaisuuksiin. Yhdistys voi ottaa vastaan avustuksia, lahjoituksia ja testamentteja, omistaa toimintaansa varten tarpeellista irtainta ja kiinteää omaisuutta sekä asianomaisen luvan saatuaan kerätä varoja järjestämällä arpajaisia, myyjäisiä ja talkootoimintaa. Yhdistyksellä on n. 400 jäsentä.
Etapit 1–10 Espanjan ympäriajossa 2007
Vuoden 2007 Espanjan ympäriajon etappien 1–10 tulokset:
Matti Ahde
Elämä ja ura
Matti Ahde oli seitsemänlapsisen perheen esikoinen. Sotien jälkeinen lapsuudenkoti oli niin köyhä, että rahaa ei ollut aina edes hellahuoneen vuokraan.
Ahde valmistui Pohjois-Pohjanmaan keskusammattikoulun iltalinjalta vuonna 1962 ja Työväen Akatemian kansankorkeakoulusta vuonna 1968. Hän työskenteli vuodet 1961–1964 Oulussa Typpi Oy:n sähköasentajana. Vuosina 1968–1970 hän työskenteli Sosialidemokraattisen nuorison keskusliiton järjestöohjaajana Oulussa. Vuosina 1972–1984 hän oli Oulun kaupunginvaltuutettu.
Ahde oli nuoruudessaan haaveillut liikunnanohjaajan ammatista, mutta haave kariutui loukkaantumiseen jalkapallo-ottelussa vuonna 1967.
Politiikka
Ahde valittiin SDP:n kansanedustajaksi Oulun läänin vaalipiiristä vuoden 1970 eduskuntavaaleissa. Hän istui eduskunnassa yhtäjaksoisesti vuoteen 1990 ja oli SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtaja vuosina 1975–1982 sekä puoluetoimikunnan jäsen 1972–1990. Vuosina 1984–1987 Ahde oli SDP:n toinen varapuheenjohtaja ja 1987–1990 ensimmäinen varapuheenjohtaja.
Ahde toimi sisäasiainministerinä Sorsan III hallituksessa 1982–1983, ympäristöministerinä Sorsan IV hallituksessa 1983–1987 sekä eduskunnan puhemiehenä 1987–1989. Presidentin valitsijamiehenä Ahde oli vuosina 1978, 1982 ja 1988. Ympäristöministerinä Ahde oli Suomen ensimmäinen.
Ahde valittiin uudelleen eduskuntaan vuoden 2003 vaaleissa. Hän oli valtiovarainvaliokunnan varapuheenjohtaja vuosina 2003–2007 ja tarkastusvaliokunnan puheenjohtaja vuosina 2007–2011. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Ahde ilmoitti saaneensa kampanjarahoitusta 21 010 euroa ”etujärjestöiltä, säätiöiltä, yhdistyksiltä ja vastaavilta” ja 17 459 euroa ”yrityksiltä” mutta ei nimennyt tahoja tarkemmin. Myöhemmin selvisi Ahteen saaneen Kehittyvien maakuntien Suomi -yhdistykseltä 10 000 euroa, jotka kierrätettiin Oulun työväenyhdistyksen kautta. Ahde ei enää asettunut ehdolle vuoden 2011 vaaleissa.
Tutkija Seppo Hentilän mukaan Itä-Saksan turvallisuuspalvelu Stasi piti Ahdetta yhtenä tärkeimmistä kontakteistaan SDP:ssä. Ahteen nimi on myös Alpo Rusin tutkimusten perusteella kootulla Vasemmalta ohi -kirjassa julkaistulla listalla suomalaisista, jotka olivat tiiviissä yhteistyössä Stasin kanssa. Vuonna 1971 Ahde yhtyi DDR:n edustuston päällikön valituksiin Demarin kirjoittelusta ja kertoi vuonna 1972 haluavansa lähteä yksityismatkalle DDR:ään. 1980-luvulla Ahde oli Suomi–DDR-Seuran varapuheenjohtaja. Kun Ahteen DDR-yhteyksiä puitiin julkisuudessa vuonna 2007, Ahde kiisti jyrkästi tavoitelleensa toiminnallaan poliittisia etuja.
Veikkaus
Ahde oli Veikkauksen hallituksen jäsen vuosina 1980–2001, josta puheenjohtajana vuodet 1990–1999 ja varapuheenjohtajana vuonna 2000. Vuonna 1990 Ahde siirtyi eduskunnasta Veikkauksen toimitusjohtajaksi. Hänet erotettiin vuonna 2001 luottamuspulan takia. Luottamuspula oli syntynyt, kun naispuoliset alaiset syyttivät Ahdetta ahdistelusta. Asian oli helmikuussa 2001 tuonut julkisuuteen toimittaja Harri Nykänen ensin Helsingin Sanomiin kirjoittamassaan artikkelissa ja hieman myöhemmin Ahteen nimeltä mainiten Neloskanavan Palaneen käry -ohjelmassa. Eduskunnan entisen apulaisoikeusasiamiehen Pirkko K. Koskisen tekemän selvityksen perusteella Veikkauksen hallitus katsoi huhtikuussa 2001, ettei Ahteella ollut edellytyksiä jatkaa tehtävässään.
Muutama viikko Ahteen irtisanomisen jälkeen Kalevi Sorsa katsoi mielipidekirjoituksessaan Uutispäivä Demarissa, että taustalla oli Kokoomuksen sisäpiirin juoni. Sorsan mielestä Ahteen erottamiseen olivat olleet vaikuttamassa silloinen kulttuuriministeri Suvi Linden, Veikkauksen hallituksen puheenjohtaja Ilkka Kanerva ja Ahteen tilalle väliaikaiseksi toimitusjohtajaksi valittu varatoimitusjohtaja Jussi Isotalo. Harri Nykästä Sorsa nimitti "maaniseksi sossunsyöjäksi". Muistelmissaan Ahde kuvasi erottamisensa olleen vuosia jatkuneen ajojahdin huipentuma ja hänen julkisen uransa synkin kokemus. Ahde ei itse katsonut saaneensa mahdollisuutta puolustautumiseen ja hän tunsi kärsineensä oikeusmurhan, josta toipuminen vei hänen omien sanojensa mukaan pari vuotta.
Urheilu
Ahde pelasi Oulun Palloseuran Suomi-sarjan eli nykyisen II-divisioonan jalkapallojoukkueessa kaudella 1966. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä. 1970-luvun alussa Ahde osallistui Oulun Työväen Palloilijoiden toimintaan.
Ahde toimi valtion liikuntaneuvoston puheenjohtajana vuosina 1975–1977. Hänet valittiin vuonna 1977 Suomen Työväen Urheiluliiton (TUL) puheenjohtajaksi. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1995. Tänä aikana tapahtui TUL:n yhdistyminen 1978–1979 ja syksyllä 1993 vanhanmuotoisen TUL:n alasajo. TUL:n yhdistyessä palasivat lähes kaikki TUL:stä vuonna 1959 eronneet Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton (TUK) seurat TUL:ään. Suomen urheilun eheytymisen seurauksena syksyllä 1993 SVUL ajettiin alas ja syntyi uusi keskusjärjestö Suomen Liikunta ja Urheilu (SLU). Ahteen rooli Suomen urheilun eheytyksessä johti TUL:n säilymiseen, vaikkakaan ei enää entisenlaisena kilpaurheilun keskusjärjestönä. Ahde toimi TUL:n edustajana Suomen olympiakomiteassa varapuheenjohtajana 1979–1996 ja sen jälkeen Suomen olympiayhdistyksen valtuuskunnan puheenjohtajana vuosina 1996–2004.
Ahde sai 1995 Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin tunnustuksena ansiokkaasta liikuntakulttuurin ja urheilun hyväksi tehdystä työstä. Hän toimi myös Salibandyliiton puheenjohtajana 2002–2012.
Yksityiselämä
Ahteen perheeseen kuului vaimo Hilkka Ahde sekä kolme lasta, joista yksi on Juha-Matti (s. 1980). Hilkka ja Matti Ahteen yhteisiä harrastuksia olivat hiihto, golf ja ooppera.
Matti Ahteen musiikkiharrastus kumpusi jo lapsuudesta, jolloin hän lauloi Oulun tuomiokirkon poikakuorossa. Kuoroon kuului samaan aikaan myös myöhempi iskelmälaulaja Jamppa Tuominen. Myöhemmin Ahde oli mukana työpaikkansa Typpi Oy:n työntekijöiden muodostamassa sekakuorossa, joka esitti julkisesti jopa oopperakuoroteoksia. Kuorolaulu ei 1960-luvulla ollut ylipäätään kovin yleinen harrastus. Ahde toimi Oopperan tukisäätiön hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1995 ja kuului Savonlinnan Oopperajuhlien valtuustoon sekä Kansallisoopperan hallitukseen. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki. Kansallisoopperan hallituksen jäsenenä Ahde oli mukana vuonna 1993 valmistuneen uuden oopperatalon rakennushankkeessa.
Ahteen vakavasta sairaudesta kerrottiin toukokuussa 2017, mutta hän ei halunnut kommentoida asiaa tarkemmin. Sairaus todettiin huhtikuussa. Ahde sai ministerin arvon vuonna 2017. Ahde kuoli joulukuussa 2019 haimasyöpään 73-vuotiaana kotonaan Helsingin Arabianrannassa. Vain pari viikkoa ennen kuolemaansa Ahde osallistui viimeiseksi jääneelle itsenäisyyspäivän vastaanotolle Presidentinlinnassa.
Peter Josef von Lindpaintner
thumb|right|Peter Josef von Lindpaintner, [[Josef Kriehuberin muotokuva]]
Peter Josef von Lindpaintner (9. joulukuuta 1791 Koblenz – 21. elokuuta 1856 Nonnenhorn) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Senni Kivi
Senni Kivi (26. elokuuta 1871 Hyvinkää – 18. huhtikuuta 1926 Tampere) oli suomalainen näyttelijä.
Ura
Senni Kivi näytteli Tampereen Teatterissa. Hänen roolityyppinsä olivat usein emäntiä ja akkoja, kuten Nummisuutareiden Martta ja Seitsemän veljeksen Männistön muori. Täti Cramerin testamentissa Kivellä oli nimiosa. Hän näytteli myös Maijan roolin laulunäytelmässä Tukkijoella.
Bertrand Barère de Vieuzac
Barère oli perustuslakia säätävän kansalliskokouksen jäsen. Hän perusti vallankumouksen ensimmäisen päivälehden Point du Jourin (Päivännousu). Sittemmin hänestä tuli konventin jäsen. Hän oli hurmehenkinen kaunopuhuja, joka sai terrorin aikana liikanimen "Giljotiinin Anakreon", ja tarkkaan harkitsevana juonittelijana hän pääsi keskustan johtajaksi, mikä merkitsi vaikutusvaltaista asemaa. Kuningasta tuomittaessa hän oli konventin puhemies. Kyseessä oli sama kuningas, jolle Barère oli aikaisemmin vaatinut kultaista valtaistuinta. Barère siirtyi Vuoripuolueeseen, kun puolue näytti voittavan. Hän myötäili taitavasti kulloinkin voitolla ollutta ja käänsi takkinsa tarpeen mukaan – kuitenkin niin taitavasti, ettei kukaan huomannut.
Barère muun muassa kirjoitti käytetyn kirjekuoren kääntöpuolelle Dantonin pidätysmääräyksen, jonka huomattavimmat vallankumousjohtajat – Billaud-Varenne, Vadier, Carnot, Le Bas, Saint-Just, Couthon, Robespierre ja Barère itse – allekirjoittivat. Kuori on säilynyt Ranskan valtionarkistossa.
Sharon
Sharon tarkoittaa seuraavia asioita ja henkilöitä:
Bertrand Barère de Vieuzac
Barère kuului yhteishyvän valiokuntaan ja tavallisesti esitteli sen raportit konventille. Hän otti osaa Robespierren kukistamiseen ja onnistui täten säilyttämään päänsä, mutta sai karkotustuomion terrorin johtajiin kuuluvana, sillä häntä pidettiin mitättömänä juoksupoikana, joka ei ansainnut mestausta.
Barère onnistui pakenemaan ja pääsi osalliseksi yleisestä armahduksesta ; Napoleonin noustua valtaan hän totesi olevansa epäsuosiossa. Palaavat Bourbonit karkottivat vuonna 1815 Barèren maasta kuninkaanmurhaajana. Vuonna 1830 hän palasi ja sai pienehkön poliisipäällikön viran synnyinkaupungissaan Tarbesissa Pyreneillä. Sitä hän hoiti elämänsä viimeisen vuosikymmenen.
thumb|200px|Nimikirjoitus
Harold Wilson
James Harold Wilson (11. maaliskuuta 1916 Huddersfield – 24. toukokuuta 1995 Lontoo) oli työväenpuolueen pääministeri Isossa-Britanniassa vuosina 1964–1970. Hänet valittiin toiseksi kaudeksi pääministerinä vuosina 1974–1976.
Varhaisemmat vaiheet
Wilson valmistui taloustieteen opinnoista parhailla arvosanoilla Oxfordin yliopistosta vuonna 1937. Hänet nimitettiin William Beveridgen tutkimusassistentiksi. Hän työskenteli yhtenä nuorimmista Oxfordin yliopiston opettajista. Hän tarjoutui vapaaehtoiseksi toiseen maailmansotaan, mutta määrättiin asiantuntijana virkamieheksi valtiontalouden hallintoon.
Vuonna 1945 hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen. Hän työskenteli hallituksen parlamentaarisena sihteerinä työministeriössä. Sitten ulkomaankaupan valtiosihteerinä, joka mahdollisti muutamia matkoja Neuvostoliittoon. 14. lokakuuta 1947 Wilson oli hyväksytty kauppa- ja teollisuusministeriksi ja hänestä tuli nuorin jäsen hallitukseen 20. vuosisadalla. Työväenpuolueen oppositiokaudella vuoden 1951 jälkeen hän käytti lehdistöä tehokkaasti hyväkseen. Vuodesta 1959 hän työskenteli alahuoneen puhemiehenä. Vuonna 1963 hänet valittiin työväenpuolueen johtajaksi.
Pääministerinä vuodet 1964–1970
Harold Wilsonista tuli Ison-Britannian pääministeri lokakuussa 1964. Hän sai niukan vaalivoiton. Tämä antoi huonon lähtökohdan hänen uudistusohjelmalleen. Wilson järjesti uudet parlamenttivaalit puolitoista vuotta myöhemmin, joissa hän sai 99 paikan enemmistön. Hän tehosti julkisuuskuvaansa käyttämällä kansanomaisesti piippua. Tästä tulikin hänen symbolinsa. Hän määräsi tuotteille 15 prosentin tuontimaksun. Tämä ei tietenkään lisännyt luottamusta EFTA:ssa. Hän otti lainaa amerikkalaisilta uudistaakseen Ison-Britannian teollisuutta. Vuosina 1966–1970 hän toteutti voimakkaan säästöohjelman. Marraskuun 18. päivänä 1967 Wilson devalvoi puntaa 14,3 prosentilla. Vaikutukset olivat hitaita. Maksutasealijäämä muuttui ylijäämäksi vuosien 1967–1970 välillä. Tämä kuitenkin mahdollisti jopa 15 prosentin palkankorotukset. Se toi tuloksia ja hinnat pysyivät alhaalla. Työväenpuolueen ammattiyhdistyksen henkilöt vastustivat Wilsonin uudistuksia. Vuonna 1965 Rhodesia julistautui itsenäiseksi Ian Smithin johdolla. Wilson asetti maan boikottiin ja öljysaartoon. Helmikuussa 1966 Wilson neuvotteli Moskovassa Vietnamin sodasta ja ydinaseiden levittämiskiellosta. Iso-Britannia päätti 22. helmikuuta 1966 rajoittaa puolustussopimuksiaan ja purkaa eräitä tukikohtiaan menojen supistamiseksi. Se vähensi sotilaallista tukea ja läsnäoloaan Afrikassa ja Aasiassa. Wilson hävisi vuoden 1970 parlamenttivaaleissa konservatiivien ehdokkaalle Edward Heathille. Vuoden 1974 vaaleissa työväenpuolue voitti ja Harold Wilson valittiin uudelleen pääministeriksi vuosiksi 1974–1976.