cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiertokiitäjä
Koko ja ulkonäkö
Kiertokiitäjä on suurikokoinen perhonen, jota on vaikea sekoittaa muihin eurooppalaisiin lajeihin. Sen siipiväli on koiraalla 92–112 mm ja naaraalla 99–125 mm, joten naaraat ovat yleensä selvästi koiraita kookkaampia. Koiraan tuntosarvet ovat naaraan tuntosarvia leveämmät ja pitemmät. Etusiivet ovat harmaat, ja niissä on runsaasti tummaa kuviointia, joka on koiraalla selvärajaista, naaraalla suttuisempaa. Keskitäplä on pieni ja vaalea. Siiven etureunassa on kaksi tummaa laikkua. Takasiivet ovat harmaat, ja niissä on neljä tummaa poikkiraitaa. Ruumis on tukeva, harmaa, mutta takaruumis yläpuolelta voimakkaan vaaleanpunainen ja mustien poikkiraitojen kirjoma. Takaruumiin selkäpuolella on leveä, ruskea raita. Imukärsä on erittäin pitkä, jopa 130 mm. Verkkosilmät ovat huomiota herättävän suuret.
Toukka on kirjava, aluksi pohjaväriltään vihreä, ruskea tai kellertävä. Toukan väritys ja kuviointi vaihtelevat kehityksen aikana. Toukan peräpäässä on punamusta, kaareva piikki. Täysikasvuinen toukka saavuttaa 100–115 mm:n pituuden.
Levinneisyys ja lentoaika
Kiertokiitäjä on trooppisten ja subtrooppisten alueiden laji, jota tavataan Azoreilta ja Kanarialta Manner-Afrikkaan, Aasiaan, Australiaan ja Tyynenmeren saarille aina Tahitia myöten. Kiertokiitäjä on eräs runsaslukuisimmista vaeltavista kiitäjäperhoslajeista, ja sitä tavataan säännöllisesti laajalla alueella Euroopassa. Lentoaika on huhtikuusta lokakuuhun, ja lajilla on vakituisella elinalueellaan jopa neljä sukupolvea vuodessa. Alkukesästä pohjoiseen vaeltaneet yksilöt tuottavat syyssukupolven, joka on lennossa elo-syyskuussa ja jonka yksilöt ovat yleensä kookkaampia kuin Afrikassa kasvaneet. Säiden viilentyessä syksyllä osa yksilöistä lähtee vaeltamaan etelään.
Suomessa kiertokiitäjä on säännöllinen vierailija, jota tavataan joka vuosi mutta vaihtelevia määriä. Pohjoisimmat löydöt ovat Lapista ja havainnot painottuvat elo-syyskuuhun.
Elinympäristö ja elintavat
Kiertokiitäjä suosii kuivia ja avoimia ympäristöjä, kuten niittyjä ja välttelee metsiä. Se myös viihtyy avoimilla asuinalueilla. Päivisin perhonen lepää puiden rungoilla, seinillä tai jopa maassa ja lähtee lentoon vasta illan hämärtyessä. Perhonen lentää koko yön iltahämärästä aamunkoittoon eikä häiriinny kovastakaan sateesta tai tuulesta. Se saavuttaa jopa 55 km/h lentonopeuden. Ruokailupaikkanaan kiertokiitäjä suosii muodoltaan putkimaisia kukkia, erityisesti köynnöskuusamaa, valkotupakkaa ja syysleimua. Molemmat sukupuolet lentävät valolle, koiraat naaraita helpommin.
Naaras munii jopa 200 munaa parin viikon aikana laajalle alueelle. Toukat kuoriutuvat vajaan kahden viikon kuluessa ja toukkien kehittyminen vaatii runsaasti lämpöä. Nuoret toukat ovat aktiivisia yöllä, vanhemmat myös päivällä. Toukka on erittäin laiska liikkumaan, eikä liiku enempää kuin on tarpeen päästäkseen käsiksi ravintokasvin seuraavaan lehteen. Koteloitumispaikkaa etsiessään toukka saattaa siirtyä satojen metrien matkan. Täysikasvuinen toukka kaivautuu maaperään 10–20 cm:n syvyyteen ja koteloituu maan alle tekemäänsä onkaloon. Kotelo talvehtii, muttei yleensä kestä Euroopan talvia.
Ravintokasvi
Toukka elää erilaisilla kiertokasveilla (heimo Convolvulaceae).
Afar
Afar tarkoittaa seuraavia asioita:
Takehiro Watanabe
220px|thumb|Watanabe Lahdessa 2016. Takehiro Watanabe (s. 13. heinäkuuta 1993 Aizu-Wakamatsu) on japanilainen yhdistetyn hiihtäjä.
Nuorten MM-kilpailuissa 2013 hän saavutti pronssia joukkuekilpailussa ja saavutti henkilökohtaisissa kilpailuissa sijat viisi ja kuusi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli suurmäen henkilökohtaisessa kilpailussa 28:s. Yhdistetyn maailmancupissa Watanabe kilpaili ensimmäisen kerran Lahdessa maaliskuussa 2013. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Lahdessa helmikuussa 2014 oltuaan 27:s. Parhaimmillaan hän on ollut yhdeksäs Trondheimissa helmikuussa 2016.
Bronze Star
thumb|right|150px|Pronssitähti etupuolelta Bronze Star on Yhdysvaltain armeijan sotilasansiomitali, joka voidaan myöntää rohkeudesta taistelussa tai ansiokkaasta palveluksesta. Se on taistelussa myönnettävistä kunniamerkeistä neljänneksi korkein ja kaikista kunniamerkeistä yhdeksänneksi korkein.
Myöntämisperusteet
Pronssitähti voidaan myöntää kenelle tahansa, joka jollain tapaa palvellessaan Yhdysvaltain armeijaa tai palvellessaan yhdessä Yhdysvaltain armeijan kanssa 6. joulukuuta 1941 jälkeen, on osoittanut rohkeutta tai suoriutunut tai palvellut kiitettävästi. Teoksi ei kuitenkaan hyväksytä ilmalentojen aikana suoritettuja tekoja, sillä niitä varten on ilmavoimilla oma Air Medal. Kunniamerkkiin oikeuttava teko pitää tehdä taistelussa Yhdysvaltojen vihollista vastaan tai konfliktissa vastustavaa tai ulkomaista voimaa vastaan. Kunniamerkin voi saada myös sankaruudesta ystävällismielisten joukkojen palveluksessa vastustavaa asevoimaa vastaan, joka ei ole sodassa Yhdysvaltojen kanssa.
Pronssitähti myönnetään edellä mainituista ansioista niille, joiden teot eivät yllä Silver Starin edellyttämälle tasolle. Sen voi saada myös yksittäisestä arvokkaasta teosta tai ansiokkaasta palveluksesta, jotka eivät kuitenkaan ole Legion of Meritin arvoisia.
Historia
Alkuperäisen idean, josta myöhemmin tuli pronssitähti, keksi eversti Russell P. "Red" Reeder vuonna 1943. Hän uskoi moraalin paranevan, jos olisi olemassa kunniamerkki, jonka voisivat myöntää komppanioiden tai patteristojen kapteenit ansioituneille alaisilleen. Reederin mielestä kunniamerkin olisi pitänyt olla maavoimien vastine ilmavoimien myöntämälle Air Medalille. Hän ehdotti kunniamerkin nimeksi "ground medal". Idea sai vähitellen kannatusta, ja lopulta kenraali George C. Marshall kirjoitti muistiossaan 3. helmikuuta 1944 presidentti Franklin D. Rooseveltille:
Air Medal oli otettu käyttöön kaksi vuotta aikaisemmin nostamaan lentosotamiesten moraalia. Presidentti Roosevelt toimeenpani pronssitähden käytön 4. helmikuuta 1944 siten, että se myönnettiin ansioista 6. joulukuuta 1941 jälkeen. Presidentti John F. Kennedy muutti 24. elokuuta 1962 myöntämisperusteita siten, että kunniamerkin voi saada palvellessaan Yhdysvaltain armeijassa tai palvellessaan yhdessä Yhdysvaltain armeijan kanssa. Näin moni toisen maailmansodan liittoutuneiden sotilas sai pronssitähden, kuten myös YK:n sotilaat Korean sodasta ja Vietnamin sodan liittolaisten joukoissa palvelleet. Uudemmissa armeijan operaatioissa pronssitähtiä on myönnetty liittolaisille Persianlahden ja Irakin sodasta.
Ulkoasu
Pronssitähden, kuten myös hopeatähden on suunnitellut Rudolf Freund. Mitali on pronssista tehty symmetrinen viisisakarainen tähti, jonka sakaroiden kärkien kautta piirretyn ympyrän halkaisja on 1½ tuumaa (38mm). Etupuolella on tähden sisällä pienempi tähti, jonka sakaroiden kärkien kautta piirretyn ympyrän halkaisija on 3/16 tuumaa (4,8 mm). Kääntöpuolella on teksti "HEROIC OR MERITORIOUS ACHIEVEMENT" ja tila kunnimerkin saajan nimelle.
Kulmistaan pyöristetty suorakaiteen muotoinen metallirengas kiinnittää tähden punaiseen nauhaan. Nauha on 1 3/8 tuumaa (35 mm) leveä ja siinä on viisi pystysuoraa raitaa. Raidat ovat sijaitsevat nauhassa symmetriset siten, että aivan reunoilla on kaksi valkoista raitaa, joiden levveys on 1/32 tuumaa (1 mm). Keskellä on ultramariinin värinen 1/8 tuumaa (3 mm) leveä raita, jota reunustavat kaksi valkoista 1/32 tuumaa (1 mm) leveää raitaa.
SpeedFan
SpeedFan on ilmainen tietokoneohjelma, jota käytetään pääasiassa tietokoneen lämpötilojen, jännitteiden, tuulettimien nopeuksien tarkkailuun sekä säätelyyn. Ohjelma kykenee myös keräämään S.M.A.R.T. -tietoja ja/tai mahdollistaa FSB-nopeuksien muuttamista, sellaisilla emolevyillä, jotka tukevat näitä mahdollisuuksia. Ohjelmisto näyttää mm. järjestelmän, GPU:n, CPU:n sekä AUX:n -lämpötiloja. SpeedFanin käyttö on automaattista, kuitenkin myös manuaalinen lämpötilojen säätely on mahdollista, mutta ei suositeltavaa. Pohjimmiltaan SpeedFan on laitteistomonitori, joka käyttää hyväkseen digitaalisia lämpötila-antureita sekä muuttaa tuulettimien pyörimisnopeuksia lämpötilatietojen perusteella.
Mauno Mäki-Petäjä
Mauno Mäki-Petäjä (s. 1941 Kannus) on suomalainen eläkkeellä oleva ylikonstaapeli ja eräkirjailija. Mäki-Petäjä on kirjoittanut erätarinoita ja pakinoita lehtiin 1950-luvulta alkaen. Hänellä on ollut myös oma pakinapalsta Lestijoki-lehdessä "Varamies" nimimerkillä.
Saksan puolalaiset
Saksan puolalaiset ovat Saksassa asuvia puolalaisia. Saksan ja Puolan rajalla historiallisesti asuneiden puolalaisten lisäksi heitä on tullut suuressa mittakaavassa töihin Saksaan 1800-luvulta lähtien. Puolalaisia on Saksassa arviolta 2 000 000, ja heillä on virallinen vähemmistön asema.
Historia
Puolalaisia muutti Saksaan suuressa määrin 1800-luvun keskivaiheilta 1900-luvun alkuun. Puolalaisia muutti Saksaan maatalouden työvoimapulan tähden. Leutenot-nimellä tunnettu pula työntekijöistä johtui saksalaisten suuresta muuttoaallosta Yhdysvaltoihin. Puolalaiset vaikuttivat maatalouden lisäksi myös Ruhrin hiilikaivoksilla, joita oli alettu laajentaa 1800-luvun alulla. Puolalaiset perustivat Ruhrille monia puolalaisia seuroja. Ensimmäinen niistä oli katolilainen työseura Jednosch. Tärkeimpiä puolalaisten yhteyssiteitä oli puolankielinen lehti Wiarus Polski. Kun Preussissa alettiin pelätä slaavilaistumista, puolalaisia alettiin sulauttaa saksalaiseen yhteiskuntaan. 1890-luvulla lakkautettiin esimerkiksi puolalaiset koulut. Lisäksi vuodesta 1899 työpaikan säilyttämisen edellytykseksi asetettiin saksan kielen taito. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Ruhrin alueella oli arviolta 500 000 puolalaista, joista suuri osa muutti takaisin Puolaan sodan jälkeen. Alueelle jäi noin 150 000 puolalaista, jotka sulautuivat maailmansotien välillä nopeasti saksalaisiin. Toisessa maailmansodassa Natsi-Saksa otti noin 300 000 puolalaista sotavankia ja 1 000 000 siviiliä pakkotöihin. Sodan jälkeen suurin osa puolalaista palasi Puolaan. Puolalaisia on alkanut uudestaan tulla etenkin maatalouden palvelukseen 1990-luvulta lähtien. Suurin osa heistä työskentelee maassa väliaikaisesti.
SpeedFan
Joissakin tietokoneissa on jo valmiiksi sisäänrakennettu lämpötilamittari, yleensä tällaiset lämpömittarit ovat vähemmän edistyneitä kuin asiaan erikoistuneet ohjelmat.
Lähteet
Suomalaisen AfterDawn.com:in lataussivusto
Aiheesta muualla
SpeedFan -kotisivut
Plutoniumpentafluoridi
Plutoniumpentafluoria voidaan valmistaa valohajottamalla plutoniumheksafluoridia (PuF6) alle 520 nm aallonpituisella laservalolla.
Keski-Uudenmaan Yleisurheilu
Keski-Uudenmaan Yleisurheilu ry. on suomalainen yleisurheiluseura. Seura perustettiin vuonna 2010, kun Järvenpään Palon yleisurheilujaosto, Tuusulanjärven Urheilijoiden yleisurheilujaosto ja osa Keravan Urheilijoiden yleisurheilujaostosta yhdistyivät.
Final Fantasy XIII-2
Final Fantasy XIII-2 on Square Enixin Final Fantasy -roolipelisarjan videopeli.
Keski-Uudenmaan Yleisurheilu
Seuran maskottina on siili.
Seuran urheilijoita ovat muun muassa Niina Kelo, Mikko Halvari ja Antti Kempas.
Final Fantasy XIII-2
Peli on juonellisesti jatko-osa Final Fantasy XIII:lle. Peli kuuluu edeltäjänsä ohella Fabula Nova Crystallis Final Fantasy XIII -projektiin. Tammikuussa 2011 Square Enix paljasti pelin olevan kehityksessä ja että se julkaistaan PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle Japanissa joulukuussa 2011 ja muualla tammi–huhtikuussa 2012. Peli hyödyntää Crystal Tools -pelimoottoria.
Final Fantasy XIII-2 seuraaja on Lightning Returns: Final Fantasy XIII.
Pelaaminen
Pelin taistelusysteemi tulee olemaan muokattu versio Final Fantasy XIII:n Command Synergy Battle ja Paradigm-systeemeistä. Systeemien vanhat ominaisuudet palaavat ja mukana on uusia ominaisuuksia. Esimerkiksi peli sisältää ns. Cinematic Action -liikkeitä, jotka tapahtuvat pelin tietyissä kohdissa.
Toisin kuin Final Fantasy XIII:ssa, viholliset eivät ole näkyvillä vaan ne ilmestyvät tyhjästä, eli taistelut ovat satunnaisia. Taisteluja varten peliin on lisätty uusi ominaisuus nimeltä Mog Clock, jonka avulla pelaaja voi saada yliotteen taisteluissa. Näin pelaaja saa taistelun alkuun bonuksia, jotka helpottavat taistelua. Mikäli pelaaja ei saa painettua näppäintä oikeaan aikaan, ja joutuu viholliskontaktiin, taistelu tapahtuu standardina, jolloin pelaaja ei saa aloitusbonuksia, mutta viholliset eivät myöskään. Mutta jos pelaaja ei onnistu painamaan näppäintä ja viholliset ovat jo täysin selvillä pelaajan läsnäolosta, pelaaja joutuu taisteluun alakynnessä. Tämä systeemi toisin sanoen antaa pelaajalle mahdollisuuden itse päättää, onko taistelun tilanne normaali, etuoikeutettu vai väijytys.
Pelissä voi myös ottaa haltuun ja käyttää hirviöitä liittolaisina. Jokaisella hirviöllä on asetettuna yksi rooli, ja ne taistelevat sen mukaan. Kullakin hirviöllä on oma erikoistaito nimeltä Feral Link. Pelissä esiintyy myös uudenlaisia sivutehtäviä, Temporal Rift -nimisiä sokkeloita, joissa pelaajan on kerättävä kristalleja samalla kun itse alue katoaa. Pelin E3-trailerissa ilmenee, että jotkut Final Fantasy XIII:n eidoloneista palaavat uusin ominaisuuksin. Ainakin Odin ja Bahamut palaavat.
Hahmot
Pelissä on kolme hallittavaa hahmoa, kaksi päähahmoa ja yksi väliaikaisesti hallittava. Pelin päähenkilönä toimii Final Fantasy XIII:n päähenkilön Lightningin pikkusisko Serah Farron, jolla oli iso osa Final Fantasy XIII:n tarinassa, mutta siinä hän ei ollut pelattava hahmo. Lightning itse on väliaikaisesti pelattava hahmo. Lightning on nykyään ritarina Valhallassa ja hänen tehtävänsä on suojella jumalatar Etroa. Toinen varsinainen pelattava hahmo on salaperäinen nuori mies nimeltä Noel Kreiss. Noel on kotoisin tulevaisuudesta, jossa hän on ainoa elävä ihminen. Nyt hän yrittää estää sen tulevaisuuden.
Edeltävästä pelistä tuttuja hahmoja on lisäksi varmistettu Snow Villiers, joka on väliaikaisesti auttamassa tappeluissa, mutta ei varsinaisesti pelattava. Myös edellisestä pelistä tuttu Hope Estheim on mukana pelissä, joskaan hän ei ole pelattavana. Hän johtaa Academiaa, ja hänen assistenttinansa toimii Alyssa Zaidelle. Sazh Katzroyn tiedetään työskentelevän Gran Pulsen hyväksi, mutta enempää ei ole kerrottu hänen roolistaan.
Muita uusia hahmoja taas on esimerkiksi Caius Ballad, joka on mysteerinen violettihiuksinen mies. Hän on pelin antagonisti ja Noelin entinen ystävä ja opastaja. Hän on aikajanan vartija.
Pelin hahmosuunnittelija Tetsuya Nomura on todennut, että kaikki edeltävän pelin hahmot tullaan näkemään siten, että jokainen hahmo on muuttunut jotenkin.
Juoni
Pelin tapahtumat sijoittuvat kolme vuotta Final Fantasy XIII:n päättymisen jälkeen. Kun Lightning ystävineen tuhosivat Orphanin ja Oerba Dia Vanille sekä Oerba Yun Fang muuttuivat Ragnarokiksi estääkseen Cocoonia törmäämästä Gran Pulseen, fal’Cien valtakausi oli ohi ja Cocoonista selviytyneet ihmiset muuttivat asumaan Gran Pulseen, maailmaan jota he olivat aina pelänneet. Mutta nyt kun he olivat lopultakin nähneet totuuden Pulsesta, kaikki tämä pelko oli hävinnyt.
L'Cien tilasta vapauduttuaan Snown, Hopen ja Sazhin kanssa, Lightning tapaa jälleen siskonsa, Serahin, kun hän herää kristallitilastaan. Kuitenkin, Orphanin tuho ja Cocoonin tippuminen aiheuttaa sivufektin, joka vie Lightningin pois omasta ajastaan Valhallaan. Sen seurauksena moni uskoo että Lightning on kuollut ja uhrautui Vanillen ja Fangin mukana. Serah on ainoa joka uskoo siskonsa olevan elossa. Kaksi vuotta myöhemmin Snow Villiers, lähtee etsimään Lightningia Serahin vuoksi, mutta katoaa itse.
Vuoden päästä hirviöt hyökkäävät Serahin uuteen kotikaupunkiin New Bodhumiin, ja hänet pelastaa salaperäinen nuori mies nimeltä Noel Kreiss. Serah liittyy Noelin mukaan ja he lähtevät etsimään Lightningia. Lightning on joutunut toiseen maailmaan, joka on yhteydessä Gran Pulseen ja saanut tietää uudesta Gran Pulseen kohdistuvasta uhasta. Tässä maailmassa hän on joutunut palvelemaan jumalatar Etroa ja kohdannut salaperäisen miehen, Caius Balladin, joka vaikuttaisi tekevän samanlaista tehtävää kuin Lightning.
Jukka Torvinen (suomentaja)
Jukka Torvinen (s. 1960 Kotka) on suomalainen sarjakuva- ja kustannusalan vaikuttaja ja lastenkirjojen suomentaja.
Torvinen suomensi pääasiassa 1980-luvulla Satukustannus Oy:n julkaisemia satukirjoja ja oli toteuttamassa saman kustantamon julkaisemia Miina ja Manu -lastenkirjoja. Hän oli 1980–1990-luvuilla toimineen tamperelaisen Semic-sarjakuvakustantamon kustannustoimittaja ja valvoi tässä ominaisuudessa muun muassa Batman- ja Suomen MAD -sarjakuvalehtiä. Batman-lehden toimittajana hän oli vuosina 1994–1996. Hän myös suomensi osan Semicin julkaisemista Niilo Pielinen -albumeista. Nykyään Torvinen on käännössarjakuvia julkaisevan Egmont Kustannus Oy:n julkaisujohtaja. Hän on samalla myös Egmontin julkaiseman Jääkiekkolehden päätoimittaja.
Yhdessä veljensä Kimmo Torvisen (s. 1964) kanssa Jukka Torvinen on nimimerkillä ToTo muun muassa käsikirjoittanut Matti ”Niffe” Nisulan piirtämää Muumi-strippisarjakuvaa, joka käynnistettiin vuonna 1993 ”muumibuumin” innoittamana. Jukka ja Kimmo Torvisen perustama ToTo-tuotanto myös toimitti Semicin julkaisemaa Muumilaakson puuhalehteä ja teki muita kuvitustöitä. Torvisen veljekset suunnittelivat Helsingin henki -nimisen maskotin Helsingissä järjestetyille vuoden 1994 yleisurheilun EM-kisoille sekä logon vuoden 1997 jääkiekon MM-kisoille.
Heikki Korhonen (kirjailija)
Heikki Korhonen eli Korhos-Heikki (8. huhtikuuta 1884 Virrat – 6. toukokuuta 1957 Virrat) oli suomalainen kirjailija. Hän kirjoitti seuranäytelmiä ja karhunampuja Martti Kitusen elämäkerran.
Käytyään kansakoulun Korhonen toimi kauppa-apulaisena Aapo Kotalan kauppaliikkeessä Virroilla. Hän kävi urkurikoulun ja toimi sen jälkeen kolme vuotta kanttorina Ruovedellä ja seitsemän vuotta Karviassa. Tämän jälkeen hän toimi kanttorina Virroilla. Kanttorin työn ohella Korhonen osallistui aktiivisesti nuorisoseuratyöhön ja kunnalliseen toimintaan, josta voidaan mainita kuuluminen Virtain kunnanvaltuustoon. Hän toimi myös pitkän ajan Virtain ja Karvian säästöpankkien kamreerina ja kuului Virtain Säästöpankin hallitukseen. Korhonen toimi myös sanomalehtimiehenä ja toimitussihteerinä. Vuonna 1917 Korhonen muutti Karvialta kotipitäjäänsä Virroille ostaen Louhelan tilan, jossa hän asui perheineen toimien maanviljelijänä.
Korhosen aloitteesta pystytettiin vuonna 1936 Kotalan kylään Martti Kitusen muistomerkki.
Korhosen vanhemmat olivat Virtain Uuraisten Korhosen talollinen Herman Juhonpoika Korhonen (s. 1834) ja Vilhelmiina Yrjölä (1846–1908).
Teoksia
Nimellä Korhos-Heikki:
Marshallin kieli
pienoiskuva|Koronaviruksen oireista kertova juliste marshalliksi Marshallin kieli on austronesialainen kieli. Sitä puhuu äidinkielenään noin 43 900 ihmistä (1979) Marshallinsaarilla, yhteensä kielen puhujia on 54 600. Marshallin kieli kuuluu malaijilaispolynesialaisten kielten ryhmään. Siinä on kaksi päämurretta: läntinen ralik ja itäinen ratak. Kielen katsotaan olevan elinvoimainen.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan marshalliksi vuonna 1982.
Konsonantit
Marshallilla on runsaahko konsonantivarasto, ja lähes jokaisella konsonantilla on jokin toissijainen artikulaatio (palatalisointi, velarisointi, labialisointi). Konsonantit jaetaan palataalisoituihin ”kevyisiin” ja velarisoituihin ”painaviin”. Tämä kontrasti on verrattavissa venäjän koviin ja pehmeisiin tai goidelisten kielten leveisiin ja kapeisiin konsonantteihin.
Kielessä ei ole foneemista eroa soinnillisten ja soinnittomien konsonanttien välillä. Klusiilit voivat kuitenkin ääntyä allofonisesti soinnillisina vokaalien välissä kun ne eivät ole geminaattoja. Sananloppuiset klusiilit ovat usein laukeamattomia.
Liu'ut katoavat useissa ympäristöissä ympäröivien vokaalien assimiloituessa takaisuudeltaan ja pyöreydeltään. ei koskaan varsinaisesti edes esiinny sellaisenaan, vaan sitä käytetään vain edellämainitun ilmiön selittämiseen. Lisäksi ja  esiintyvät sellaisinaan vain sanan alussa tai lopussa.
voi ääntyä, , , , tai (tai niiden soinnillisina vastineina) vapaassa vaihtelussa.
Dorsaalit ovat yleensä velaarisia mutta hieman takaisempia;.
Nasaalit ääntyvät retrofleksisinä.
Tremulantit ovat koronaaleja ja täystremulantteja. ääntyy alveolaarisesti, mutta ääntyy dentaalisesti.
Painavat lateraalit ääntyvät velaarisina.
Vokaalit
Marshallissa on pystysuora neljävokaalinen systeemi, jossa foneemeilla on kuitenkin runsaasti allofoneja. Eri lähteet analysoivat vokaaleille eri allofonit.
Kun vokaali esiintyy sellaisten konsonanttien välissä, joilla on eri toissijainen artikulaatio, sen äännearvo on seuraavan taulukon mukainen:
Fonotaksi
Ainoastaan homorgaaniset konsonanttirykelmät ovat sallittuja; rykelmän kaikilla konsonanteilla tulee siis olla sama artikulaatiopaikka. Seuraavissa tapauksissa tapahtuu konsonanttiassimilaatio:
Tyhjissä ruuduissa konsonanttien väliin tulee epenteettinen vokaali, jonka korkeus riippuu sitä ympäröivistä vokaaleista.
Numeraalit
Marshallin kielen numeraalit yhdestä kymmeneen ovat:
Metsäohrat
Metsäohrat (Hordelymus) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi vain yksi laji: metsäohra (Hordelymus europaeus).
Metsäohrat ovat monivuotisia ja kasvutavaltaan löyhästi mätästäviä heiniä, joilla on lyhyt juurakko. Varret ovat alaosistaan karvaisia. Lehdet ovat leveitä, lehtitupet ovat ahtaita ja kieleke on lyhyt. Metsäohrien kukintona on päättöparinen kerrannaistähkä, jossa on tähkylöitä joka puolella vartta. Tähkylät ovat kolmen tähkylän ryppäinä ja jokaisessa tähkylässä on kaksi kukkaa. Tähkyläryppäiden alimmat kukat ovat kaksineuvoisia ja ylimmät hedekukkia. Kaleet sekä ulkohelpeet ovat karvamaisia ja kaleissa on pitkä, vihnemäinen ota. Metsäohrien kukinto muistuttaa ohrien (Hordeum) ja rantavehnien (Leymus) kukintojen välimuotoa.
Suomen kuningaskuntahanke (1742)
thumb|250px|Herttua Peter Holstein-Gottorp, jota ehdotettiin Suomen kuninkaaksi. Suomen kuningaskuntahanke vuonna 1742 on huonosti tunnettu tapahtuma Suomen historiassa. Hanke tapahtui hattujen sotaa seuranneen niin sanotun pikkuvihan aikana, jolloin Venäjä miehitti Ruotsilta valtaamaansa Suomea. Venäjän keisarinna Elisabet antoi tällöin niin sanotun Elisabetin manifestin, jossa hän lupasi tehdä Suomesta itsenäisen kuningaskunnan. Suomen kuninkaaksi ehdotettiin saksalaista Holstein-Gottorpin herttuaa Karl Peter Ulrichia, josta myöhemmin tuli Venäjän kruununperijä ja tsaari Pietari III. Turkuun kutsuttiin Suomen säätyjen edustajat ja pidettiin Turun maapäivät.
Elisabetin manifesti
Elisabetin manifesti oli Venäjän juuri valtaan nousseen keisarinnan 18. maaliskuuta 1742 antama julistus, jota venäläiset levittivät sodan aikana suomenkielisinä käännöksinä suomalaisille. Se sisälsi lupauksen, että Venäjä antaisi Suomelle itsenäisyyden, jos suomalaiset luopuisivat taistelusta. Tutkijat ovat kiistelleet, oliko lupauksessa mitään perää. Lupaukseen ei Venäjän tarvinnut enää palata, kun sen sodankäynti sujui menestyksekkäästi. Se johti Suomen miehittämiseen, jota kutsutaan pikkuvihaksi. Elisabetin manifestilla ja sen jälkeisillä maapäivillä arvellaan olleen merkitystä suomalaisten asennoitumiseen myöhemmissä tapahtumissa, kuten Anjalan liitto ja Porvoon valtiopäivät.
Lupauksen tarkoitus
Lupaus oli aktiivisesti voimassa kesän 1742 ajan. Kun Ruotsin armeijan 16 000 miestä antautui Helsingissä, Elisabet tosiasiassa petti lupauksen mutta ilmoitti kuitenkin, että asiaan voidaan palata, jos Suomen säädyt sitä tahtovat ja jos Suomi pystyy myös taloudellisesti seisomaan omilla jaloillaan. Kun Suomi joutui pikkuvihan ajaksi Venäjän miehittämäksi, keisarinna järjesti Vaasan maapäivät, jotka oli tarkoitus avata 28. syyskuuta 1742. Niiden avulla Venäjä halusi järjestää miehitysajan hallintoa. Suomen valtiollista asemaa ei käsitelty. Kokousta johti Venäjän edustajana kenraali von Kinderman. Esityslistalla oli 11 kohtaa, esimerkiksi Venäjän armeijan huoltotarpeet ja postinkuljetuksen järjestäminen. Maapäivien alku kuitenkin viivästyi, kun papisto vetosi Elisabetin manifestiin, jonka lupaukset he halusivat selitettävän totta tarkoittaviksi. Kenraali von Kindermann vakuutti asian olevan niin. Lopulta noin viikon mittainen kokous pidettiin lokakuussa.
Keisarinna perääntyy lupauksestaan
Valtiollisen aseman kannalta merkittävämpi kokous oli Turun maapäivät, jonka kenraali Keith kutsui koolle lokakuun 18. päiväksi 1742. Paikalla oli Suomen vaikutusvaltaisimpia henkilöitä. Erityisesti pohdittiin virkamies- ja kielioloja, sillä varsinaissuomalaiset vaativat vain suomalaisten nimittämistä alueen virkoihin. Päähuomio kuitenkin kohdistui siihen, että kokous valitsi lähetystön keisarinnan puheille. Tarkoitus oli pyytää keisarinnalta herttua Karl Peter Ulrichia Suomen hallitsijaksi. Keisarinna kuitenkin ilmoitti, ettei hän halua keskustella hallitsijakysymyksestä eikä ota lähetystöä vastaan.
Turun maapäivillä venäläiset ilmoittivat, että he haluavat parantaa Suomessa suomen kielen käyttöä valtionhallinnossa ja että Suomesta tulisi itsenäinen kuningaskunta. Poliittinen tilanne kuitenkin muuttui nopeasti ja itsenäinen Suomi hävisi nopeasti Venäjän suunnitelmista. Kyseisen hankkeen lyhytikäisyydestä kertonee se, että suomalaisten delegaatio ei edes ehtinyt valmistautua ja lähteä Pietariin ennen kuin Venäjän keisarinna Elisabet jo ilmoitti, ettei ota lähetystöä vastaan. Suomen kuninkaaksi valittu Holstein-Gottorpin herttua ei luultavasti koskaan saanut tietää valinnastaan Suomen kuninkaaksi.
Karl Peter Ulrichista tuli myöhemmin Venäjän keisari ja hänen jälkeläisistään vuoden 1809 jälkeen myös Suomen suuriruhtinaita. Toinen Holstein-Gottorpin suvun haara puolestaan nousi vuonna 1751 Ruotsin valtaistuimelle.
Etelä-Afrikan energiapolitiikka
Etelä-Afrikan energiapolitiikka kertoo Etelä-Afrikan energiankäytöstä ja energiapolitiikasta ja eri sidosryhmien näkemyksistä energian käytön kehitykseen ja ohjaamiseen mukaan lukien energiantuotanto, jakelu ja kulutus. Siihen sisältyvät lait, sopimukset, verot ja ohjauskeinot.
Vuonna 2016 Etelä-Afrikka tuotti 69 % energiastaan kivihiilellä, 14 % öljyllä ja 11% uusiutuvilla energianlähteillä (mukaanlukien jätteet). Sekä ydinvoiman että maakaasun osuudet olivat 3%.
Etelä-Afrikan tavoitteena on nostaa uusiutuvan energian osuudeksi 41 % vuoteen 2030 mennessä, josta yli puolet on tarkoitus toteuttaa tuulivoimalla.
Tällä hetkellä Etelä-Afrikka kuitenkin tuottaa 35 % koko maanosan hiilidioksidipäästöistä, ja on koko maailmankin 14. eniten CO2-päästöjä tuottava valtio.
Sähköntuotanto
IEA:n raportin mukaan vuonna 2007 Etelä-Afrikka tuotti hiilestä sähköä 247 TWh ja käytti sähköä yhteensä 239 TWh.
Valtio-omisteinen ESKOM tuottaa 96 % koko maan sähköstä. Yhtiön tuotantokapasiteetista 83% koostuu kivihiilivoimaloista, ja sen maksimituotantokapasiteetti vuonna 2018 oli 48 GW.
Energiantuotantomuodot
thumb|Arnotin kivihiilivoimala [[Mpumalangassa]]
Kivihiili
Etelä-Afrikassa on maailman viidenneksi eniten kivihiilivarantoja, noin 66,7 miljardia tonnia (2016). Arvioiden mukaan ne riittävät vielä yli 50 vuodeksi nykyistä kulutustahtia. 24% maan kivihiilituotannosta meni vientiin vuonna 2016.
Öljy
Etelä-Afrikka tuo yli 99% käyttämästään öljystä, josta yli 90% tulee Saudi-Arabiasta, Nigeriasta ja Angolasta. Suurin osa öljystä jalostetaan maan sisällä. Etelä-Afrikan jalostuskapasiteetti pitää sisällään kuusi öljynjalostamoa ja se on Afrikan toiseksi suurin Egyptin jälkeen.
Maakaasu
Etelä-Afrikan käyttämästä maakaasusta 82 % tuodaan 865 km pitkää Sasolin maakaasuputkea pitkin Mosambikista, loput tuotetaan omavaraisesti.
Uusiutuva energia
thumb|Goudan 138 MW:n tuulivoimala [[Länsi-Kapissa]]
UNEPin mukaan Etelä-Afrikan hiilivarat ovat hidastaneet uusiutuvan energian kehitystä.
ESKOM rakensi maan ensimmäisen sähköverkkoon liitetyn tuulivoimalan vuonna 2002 Länsi-Kapin Klipheuweliin demonstraatiotarkoituksiin.
Uusiutuvaa energiaa on kuitenkin kehitetty maassa lähinnä REIPPP (Renewable Energy Independent Power Producer's Programme) -ohjelman avulla joka aloitettiin vuonna 2011. Ohjelman kautta maahan on saatu yli ESKOMin rinnalle 60 itsenäistä energiantuottajaa ja vuosien 2012-2016 välillä maan uusiutuvan energian kapasiteetti nelinkertaistui nopeasti 4000 MW:iin.
Vuoden 2020 loppuun menessä tuuli- ja aurinkovoiman kapasiteetti oli 5027 MW, ja energiaa sillä tuotettiin vuoden aikana yhteensä 12,4 TWh. IEA:n laskelmien mukaan uusiutuvan energian osuus koko maan tuotannosta jakautui vuonna 2020 seuraavasti: 2,0 % tuulivoimaa, 2,1 % vesivoimaa, 1,3 % aurinkovoimaa ja 0,1 % bioenergiaa.
Tuulivoimalakapasiteettia maassa oli vuonna 2020 yhteensä 1980 MW, 22 eri tuulivoimalassa.
Aurinkoenergian osalta maassa käytetään sekä aurinkokennoja sekä myös merkittävissä määrin keskittävää aurinkovoimaa. Vuonna 2014 maassa oli asennettuna maailman 9. eniten (2,5 GW) aurinkokennokapasiteettia. Vuonna 2020 maassa oli kuusi keskittävää aurinkovoimaa (CSP, Concentrated Solar Power) hyödyntävää aurinkovoimalaitosta, joista neljä ovat 100 MW ja kaksi 50 MW kokoisia.
Poliittinen ohjaus
Maan energiapolitiikkaa on ohjattu mm. seuraavilla asetuksilla ja ohjelmilla:
Afarin kieli
Afar on kuušilaisiin kieliin kuuluva afroaasialainen kieli. Äidinkielenään sitä puhuu arviolta noin 1 379 200 ihmistä. Heistä suurin osa asuu Etiopiassa, Eritreassa ja Djiboutissa. Vain 1–3 % kielen puhujista on luku- ja kirjoitustaitoisia. Afar on melko läheistä sukua sahon kielelle, ja afarin ei katsota olevan uhanalainen.
Kielellä on virallinen asema Eritreassa. Djipotissa afarilla ei ole virallisen kielen asemaa, mutta se on yksi maan kansallisista kielistä. Etiopiassa kielellä on virallinen asema Afarin osavaltiossa, Etiopiassa.
Konsonantit
Lähde:
Vokaalit
Kaikki vokaalit voivat esiintyä niin lyhyinä kuin pitkinäkin.
Lähde:
Atintania
Atintanian pohjoispuolella sijaitsi Illyria, itäpuolella Parauaia, eteläpuolella Molossia ja länsipuolella Khaonia. Livius kuvaa alueen huonoksi maaperältään ja karuksi ilmastoltaan.
Aluetta asutti alun perin sille nimensä antanut atintanien heimo, jonka jäsenistä käytettiin etnonyymejä Atintan ja Atintanos. Atintanit mainitaan historiassa ensimmäisen kerran vuonna 429 eaa., kun nämä avustivat ambrakialaisia näiden hyökkäyksessä Peloponnesokselle. Sotaretkellä atintaneilla ja molosseilla oli yhteinen komentaja. Ensimmäisen makedonialaissodan jälkeen vuonna 204 eaa. Atintania liitettiin Makedonian valtakuntaan. Myöhemmällä ajalla alue luettiin osaksi Khaoniaa.
Rostovin ydinvoimalaitos
Rostovin ydinvoimalaitos (, toisinaan myös ) on Venäjän Rostovin alueella sijaitseva ydinvoimalaitos. Se on rakennettu 16 kilometriä Volgodonskin kaupungin koillispuolelle, Donin alajuoksulle padotun Tsimljanskin tekojärven etelärannalle. Aluekeskus, miljoonakaupunki Rostov-na-Donuun on noin 205 kilometrin matka. Voimalaitoksen omistaa ja sen toiminnasta vastaa Venäjän valtion Rosenergoatom-osakeyhtiö.
Kahdella VVER-1000 -ydinreaktoriyksiköllään voimala tuotti noin 40 prosenttia Rostovin alueen käyttämästä sähköenergiasta. Yksiköt on otettu tuotantokäyttöön vuosina 2001 ja 2010. Ensimmäisen voimalayksikön rakentamistyö tosin alkoi alun perin jo 1979, mutta keskeytettiin vuonna 1990, jolloin yksikkö oli 95-prosenttisesti valmis. Sittemmin rakennustöitä jatkettiin mukautetuin suunnitelmin.
Ydinvoimalan yksikkö 3 liitettiin sähköverkkoon 27.12.2014 ja tuotantokäyttöön 17.9.2015. Yksikkö 4 oli rakenteilla vielä helmikuussa 2016. Rakentajan tavoitteena oli saada tämäkin 1100 megawatin VVER V-320 -tyyppisellä ydinreaktorilla varustettu voimalayksikkö valmiiksi vuonna 2017.
Victory Through Air Power
Victory Through Air Power on Walt Disneyn tuottama elävää kuvaa ja animaatiota yhdistelevä propagandaelokuva vuodelta 1943. Elokuva perustuu Alexander de Severskyn samannimiseen kirjaan. Elokuva pyrki vaikuttamaan siihen, millaista strategiaa Yhdysvallat käyttäisi toisessa maailmansodassa. Seversky tähdensi pitkän kantaman pommikoneiden ja ilmaherruuden merkitystä sekä taisteltaessa natsi-Saksaa vastaan että hyökättäessä Japaniin. Hän piti maavoimia ja laivaston pieniä hyökkäyskoneita siltä osin merkityksettöminä.
Jo ennen kuin Yhdysvallat liittyi toiseen maailmansotaan, The Walt Disney Company oli alkanut tuottaa koulutuselokuvia Yhdysvaltain armeijalle ja laivastolle ja propagandaelokuvia hallitukselle. Syynä olivat paitsi isänmaallisuus, myös työpula ja studion lakonuhka. Disney-studiosta tuli jopa hallituksen haara, elokuvatehdas, jonka tuotannosta 94 prosenttia meni hallitukselle.
Walt Disney halusi vaikuttaa sodan kulkuun. Hän innostui Severskyn kirjasta vuonna 1942 ja vakuuttui sen ideoista. Niinpä hän hankki elokuvaoikeudet ja ryhtyi suunnittelemaan elokuvaa. Asevoimien edustajat eivät innostuneet Severskyn näkemyksistä, ja laivasto jopa lupasi tarjota studiolle niin paljon tilauksia, ettei muiden elokuvien teolle jäisi tilaa. Victory Through Air Power ei ollut hallituksen rahoittama vaan studion oma tuotanto, ja sen toivottiin tuottavan voittoa.
Elokuvaa alettiin kuvata lokakuussa 1942, ja siinä yhdistetään piirroselokuvaa ja studiossa kuvattua Severskyn esitelmöintiä.
Victory Through Air Power alkaa johdannolla, jossa ylistetään kenraali Billy Mitchelliä. Piirrosjakso ”Ilmailun historiaa” kuvaa huumorin ryydittämänä lentokoneiden vaiheita Yhdysvalloissa alkaen Wrightin veljeksistä aina toisen maailmansodan aikoihin. Johdannon jälkeen Seversky esitelmöi sodan syistä ja siinä käytetyistä strategioista sekä puolustaa strategisia ilmapommituksia. Hänen näkökohtiaan havainnollistetaan piirrosanimaatioilla, jotka ovat välillä ”erittäin kekseliäitä”. Elokuvan päätteeksi esitetään ihannoituna, isänmaallisena ja osin vertauskuvallisena piirroselokuvana tuleva taistelu, joka noudattaa ehdotettua strategiaa: Yhdysvaltain kotka iskee Japanin mustekalan sydämeen.
Elokuva sai arvostelijoilta ristiriitaisen vastaanoton, eikä se menestynyt teattereissa, vaan tuotti noin 400 000–500 000 dollaria tappiota. Myöhemmin elokuvasta leikatut otteet, varsinkin ”Ilmailun historia”, lopulta kattoivat tappiot. Elokuvan musiikki sai Oscar-ehdokkuuden.
Yhdysvaltain laivasto suhtautui elokuvaan kielteisesti, kun taas Britannian ilmavoimat arvosti sitä. Elokuvan näkivät presidentti Franklin D. Roosevelt ja Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Winston Churchill.
Teatterikierroksen jälkeen elokuvaa ei esitetty yli kuuteenkymmeneen vuoteen. Victory Through Air Power julkaistiin Yhdysvalloissa DVD:llä vuonna 2004. Elokuvaa ei ole levitetty Suomessa. Ruotsissa sen esittäminen kiellettiin vuonna 1944.
Moskovskajan metroasema
Moskovskajan metroasema tarkoittaa seuraavia asioita:
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2004
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2004 järjestettiin 3.–4. heinäkuuta Kajaanissa.
InfraRecorder
InfraRecorder on ilmainen, avoimen lähdekoodin CD/DVD-kirjoitusohjelma Windowsille. Ohjelman kehittämisen aloitti Christian Kindahl. InfraRecorder käyttää Cdrtools-ohjelmistokirjastoa levyjen polttamiseen.
Toiminnot
InfraRecorder tukee levyjen päällekirjoitusta ja kaksipuolisia DVD:itä. InfraRecorderia voidaan käyttää myös polttamaan ISO-kuva levylle. Ohjelma osaa niin ikään myös luoda levyistä ISO-kuvia.
Pentti L. Pullinen
Pentti L. Pullinen (k. joulukuussa 2004) oli suomalainen sotakirjailija. Salmin pitäjässä syntynyt Pullinen kertoi kahdessa sotavuosiin sijoittuneissa romaaneissaan suomalaisesta sotilaasta Pasi Toikasta joka jää haavoittuneena venäläisten vangiksi, joutuu pakkotyöleirille Siperiaan mutta onnistuu palaamaan sieltä takaisin Suomeen.
Needle in a Slunk Stack
Needle in a Slunk Stack on Bucketheadin 27. studioalbumi, joka julkaistiin 24. syyskuuta 2009. Nimi viittaa populaariseen englanninkielen sanontaan Needle in a haystack.
Jääkiekko talviolympialaisissa 2014 – miesten karsinnat
Jääkiekon olympiakarsinnat vuoden 2014 Sotšin turnaukseen alkoivat marraskuussa 2012 Karsintojen lopputurnaukset pelattiin helmikuussa 2013 ja niiden voittajat Itävalta, Latvia sekä Slovenia etenivät Sotšin olympiaturnaukseen.
Ennakkokarsinta
Ennakkokarsinta pelattiin Zagrebissa, Kroatiassa 17.–19. syyskuuta 2012, ja sen voittaja Kroatia pääsi G-lohkon esikarsintaan. Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja (UTC+2)
Esikarsinta
Esikarsinta pelattiin 8.–11. marraskuuta 2012 kolmessa eri lohkossa, ja esikarsinnan lohkovoittajat pääsivät karsinnan lopputurnaukseen.
Lohko G
G-lohkon turnaus pelattiin Budapestissä, Unkarissa. Ottelut Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja (UTC+1)
Lohko H
H-lohkon turnaus pelattiin Kiovassa, Ukrainassa. Ottelut Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja (UTC+2)
Karsinnan lopputurnaus
Karsinnan lopputurnaus pelattiin 7.–10. helmikuuta 2013, ja lohkojen voittajat pääsivät olympialaisiin.
Lohko D
D-lohkon turnaus pelataan Bietigheim-Bissingenissä, Saksassa. Ottelut Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja. (UTC+1)
Lohko E
E-lohkon turnaus pelattiin Riiassa, Latviassa. Ottelut Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja. (UTC+2)
Lohko F
F-lohkon turnaus pelattiin Vojensissa, Tanskassa. Ottelut Ottelujen alkamisajat paikallisia aikoja. (UTC+1)
Karsiutuneiden lopulliset olympiasijoitukset
Sijoituksilla oli merkitystä Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n maailmanrankingeihin vuosina 2014-–2017.
Allan Simonsen (autourheilija)
Allan Simonsen (5. heinäkuuta 1978 Odense, Tanska – 22. kesäkuuta 2013 Le Mans, Ranska) oli tanskalainen autourheilija. Hän aloitti kilpauransa vuonna 1999 Tanskan Formula Ford -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden. Vuonna 2007 Simonsen voitti Itävallan GT -luokan mestaruuden ja vuonna 2009 Asian Le Mans Series -sarjan GT2-luokan mestaruuden.
Muistopalkinto
Bathurstin 12 tunnin ajon paalupaikkapalkinto on nimetty Simonsenin muistoksi.
Czarnkówin-Trzciankan piirikunta
Czarnkówin-Trzciankan piirikunta on yksi Ison-Puolan voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 86 990. Siihen kuuluvat seitsemän kuntaa ovat Czarnków, Drawsko, Krzyż Wielkopolski, Lubasz, Połajewo, Trzcianka ja Wieleń. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Czarnkówin-Trzciankan piirikunnan asukkaista 50,4 prosenttia oli naispuolisia ja 49,6 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 19,3 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 60,8 prosenttia ja eläkeikäiset 20 prosenttia väestön keski-iän ollessa 40,6 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 850 lasta. Czarnkówin-Trzciankan piirikunnan väkiluvun ennakoidaan pienenevän 75 820 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Craig Muni
Craig Douglas Muni (s. 19. heinäkuuta 1962 Toronto, Ontario) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija, joka jäi eläkkeelle vuonna 1998. Muni pelasi NHL:ssä 819 ottelua, ja voitti kolme Stanley Cupia Edmonton Oilersissa. Muni pelasi NHL-urallaan myös Toronto Maple Leafsissa, Chicago Blackhawksissa, Buffalo Sabresissa, Winnipeg Jetsissä, Pittsburgh Penguinsissa ja Dallas Starsissa. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Ura
Muni pelasi ensimmäistä kertaa NHL:ssä kaudella 1981–1982, jolloin hänen tililleen kertyi kolme NHL-ottelua. Muni siirtyi Torontosta AHL:ään, ja teki siellä 20 pistettä. Lopulta Muni siirtyi AHL:n kautta Edmonton Oilersiin, jossa hän pelasi seitsemän kautta, ja voitti kolme Stanley Cupia. Muni siirtyi Chicagon kautta Buffaloon, jossa pelasi kolme kautta. Hän pelasi vielä Winnipegissä kaudella 1995–1996, ja siirtyi Pittsburghiin, jossa pelasi yhden kauden. Munin viimeinen seura oli Dallas Stars, jossa hän pelasi 40 ottelua tehoin 1+1=2. Muni sai NHL:ssä yhteensä 147 tehopistettä.
Duratrax
Duratrax on yhdysvaltalainen radio-ohjattujen pienoismallejen valmistaja. Tunnetuimpia malleja ovat evader bx, evader st, mini quake yms. yms. Evader bx ja st ovat 1/10 takavetoisia sähkökrossiautoja. Mini quake on puolestaan 1/18 luokan minimonsteri.
Moskovskajan metroasema (Nižni Novgorodin metro)
Moskovskaja on yksi Nižni Novgorodin metron asemista. Se avattiin 20. marraskuuta 1985.
Shimanemaru
Shimanemaru oli keisarillisen Japanin laivaston Shimanemaru-luokan lentokoneidenkuljetusalus toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin tyypin 1TL tankkerina Kawasakin telakalta Kōbesta. Sen köli laskettiin 8. kesäkuuta 1944, ja alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 17. joulukuuta. Alus valmistui 28. helmikuuta 1945.
Palvelus
Alus upposi 24. heinäkuuta 1945 Shidonlahdella Kagawan prefektuurin lähellä, kun brittiläinen lentokone havaitsi ja pommitti alusta. Alus myöhemmin nostettiin ja romutettiin Naniwassa vuonna 1948.
Tšekin ja Slovakian liittotasavalta
Tšekin ja Slovakian liittotasavalta (,, lyh. ČSFR) oli valtio Euroopassa. Se syntyi rauhanomaisesti Tšekkoslovakian sosialistisesta tasavallasta loppuvuonna 1989 olleen samettivallankumouksen seurauksena. Liittotasavallan olemassaolo loppui samettierossa 1993, kun Tšekki ja Slovakia erosivat ja niistä tuli itsenäisiä valtioita.
Lähteet
Checoslovaquia
Émile Coué
thumb|220px|Émile Coué Émile Coué (1857–1926) oli ranskalainen apteekkari. Hän kehitti huomiota herättäneen itsesuggestiomenetelmän, jolla voi lieventää neuroosien oireita.
HMS Bath
HMS Bath (viirinumero I17) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä USS Hopewell, joka luovutettiin Kuninkaalliselle laivastolle hävittäjiä tukikohdista -sopimuksen mukaisesti.
Valmistus
Yhdysvaltain laivasto tilasi aluksen Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 19. tammikuuta 1918. Alus laskettiin vesille puoli vuotta myöhemmin 8. kesäkuuta nimellä USS Hopewell (runkonumero DD-181) kumminaan rouva Grote Hutcheson ja otettiin palvelukseen 22. maaliskuuta 1919 Portsmouthissa Virginiassa ensimmäisenä päällikkönään kapteeniluutnantti R. E. Rodgers.
Alus nimettiin kesäkuussa 1812 Yhdysvaltain laivastoon liittyneen Pollard Hopewellin mukaan. Hän ilmoittautui 21. elokuuta USS Chesapeakelle, joka lähti merelle 1. kesäkuuta 1813 päällikkönsä Lawrencen johdolla kohdatakseen HMS Shannonin. Seuranneessa taistelussa Lawrence ja Hopewell saivat surmansa ja Chesapeake vallattiin.
Palvelus
Hopewell lähti 19. huhtikuuta 1919 Norfolkista liittyäkseen Uuden Englannin vesillä 3. hävittäjälaivueeseen. Alus oli toukokuussa partioimassa Azoreilla avustamassa Atlantin ylilentoa. Se palasi 8. kesäkuuta New Yorkiin viivästyneen huollon vuoksi, minkä jälkeen alus palasi laivueeseensa elokuussa koeammuntoihin. Talvella 1920 alus oli harjoituksissa sekä maalilaivana Karibialla.
Alus palasi toukokuun alussa Uuteen Englantiin, missä se oli aina syyskuuhun kouluttaen reserviläisiä ja osallistuen viirikön harjoituksiin. Alus saapui 22. syyskuuta Charlestoniin, jossa se osallistui vastaaviin tapahtumiin. Alus palasi New Yorkiin toukokuussa 1921 kouluttamaan reserviläisiä. Se siirtyi Newportiin 10. lokakuuta ja se oli Charlestonissa sijoitettuna reserviin 10. huhtikuuta saakka, jolloin se lähti Philadelphiaan. Alus poistettiin palveluksesta 17. heinäkuuta 1922.
Alus palautettiin 17. kesäkuuta 1940 palvelukseen Yhdysvaltain varautuessa sotaan. Se oli puolueettomuuden valvontaan liittyvissä tehtävissä partioiden Uuden Englannin rannikolla. Alus saapui 18. syyskuuta Halifaxiin Kanadaan, jossa se poistettiin palveluksesta 23. syyskuuta sekä siirrettiin hävittäjiä tukikohdista -sopimuksen nojalla Britannialle.
HMS Bath
Britannian kuninkaallinen laivasto otti 23. syyskuuta 1940 Halifaxissa aluksen palvelukseen nimellä HMS Bath. Alus lähti 29. syyskuuta Halifaxista St. Johnsin, Newfoundlandin ja Belfastin kautta Devonportiin, jossa lokakuun alussa Newfoundlandin kautta Plymouthiin, josta se siirrettiin lokakuussa telakalle huollettavaksi ja muutostöitä varten. Se palasi palvelukseen marraskuun alussa 1. miinalaivueeseen Kyle of Lochalshiin.
Alus suojasi 8. marraskuuta HMS St. Albansin ja HMS St. Marysin kanssa miinalaiva HMS Adventurea Irlannin merellä ja lopulta koko 1. miinalaivuetta operaatioissa SN43, SN44 ja SN45. Se suojasi 18. marraskuuta laivueensa mukana 1. miinalaivuetta pohjoisen sulun rakentamisessa operaatiossa SN3. Alus liittyi vielä samana päivänä St. Albansin ja St. Marysin kanssa paikallissuojueeksi saattueeseen WS4B, mistä ne erkanivat seuraavana päivänä palaten kotisatamaan. Alus suojasi laivueensa mukana pohjoisen sulun rakentamista operaatiossa SN11.
Alus suojasi 8. joulukuuta laivueen mukana operaatiossa SN10 pohjoisensulun laajentamista. Se liittyi 18. joulukuuta Clydessä St. Albansin kanssa paikallissuojaksi saattueeseen WS5A, mistä ne erkanivat 20. joulukuuta palaten Clydeen. Alus suojasi tammikuussa 1941 joukkojenkuljetussaattue TC8:aa luoteisen reitin alueella ennen kuin se siirrettiin Chathamin telakalle huollettavaksi. Aluksen ollessa telakalla käytiin keskusteluja sen siirtämisestä Norjan laivastolle.
KNM Bath
Bath siirrettiin 8. huhtikuuta 1941 Norjan laivastolle, missä se säilytti nimensä KNM Bath. Alus määrättiin suojaamaan läntisen reitin alaisuudessa Atlantin saattueita. Alus vaurioitui 16. huhtikuuta kolaroituaan koeajojen aikana, minkä vuoksi se siirrettiin Tynessä telakalle. Alus lähti telakalta 19. toukokuuta Tobermoryyn koulutettavaksi. Se liittyi 5. kesäkuuta koulutuksen päätyttyä Liverpooliin sijoitettuun 5. saattajaryhmään, jonka mukana se suojasi Britteinsaarten ja Gibraltarin välisiä saattueita.