cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanadan Grand Prix 2007
Kierrokset 51−70
Kierroksella 59 turva-auto poistui radalta ja kilpailu jatkui. Pari kierrosta myöhemmin alkoi totinen taistelu kun Kovalainen yritti hiillostaa edellään kolmantena ajanutta Wurzia ja Alonso edellään viidentenä ajanutta Räikköstä. Satō puolestaan ohitti kierroksella 66 seitsemännessä sijassa kiinni olleen Schumacherin. Vain kaksi kierrosta myöhemmin Satō ohitti myös ongelmista kärsineen maailmanmestari Alonson tyylikkäästi shikaanissa nousten kuudenneksi. Kaksi kierrosta myöhemmin kilpailu päättyi Lewis Hamiltonin voittoon, Nick Heidfeldin ollessa toinen ja F1-debyyttinsä 10-vuotispäiviään juhlineen Alexander Wurzin ollessa kolmas. Suomalaisittain Heikki Kovalainen ylsi uransa siihen asti parhaaseen tulokseen oltuaan neljäs, Kimi Räikkönen oli viides, Takuma Satō kuudes, Fernando Alonso seitsemäs ja Ralf Schumacher oli kahdeksas. Voitollaan Hamilton nousi yksin MM-sarjan johtoon kahdeksan pisteen erolla Alonsoon
Jussi-palkinnot 1953
Jussi-palkinnot 1953 jaettiin 17. lokakuuta 1953 järjestetyssä jakotilaisuudessa ravintola Adlonissa Helsingissä. Palkinnot jaettiin elokuville, jotka olivat saaneet ensi-iltansa välillä 1.10.1952–30.9.1953.
T2
T2 on ruotsalaisen rockyhtye Takidan ensimmäinen EP-levy. Se julkaistiin vuonna 2000.
Aoede
Aoede on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä, epäsäännöllinen, Pasiphaë-ryhmän kuu. Sen löysi ryhmä Havaijin yliopiston astronomeja vuonna 2003. Kuu sai silloin väliaikseksi nimekseen S/2003 J 7.
Aoede on halkaisijaltaan noin 4 kilometriä ja se kiertää Jupiteria noin 23 044 000 kilometrin etäisyydellä kiertoajan ollessa 714,657 päivää. Radan inklinaatio on 160° ja eksentrisyys 0,6012.
Nykyisen nimensä kuu sai maaliskuussa 2005 kreikkalaisesta mytologiasta yhdestä kolmesta alkuperäisestä boiotialaisesta muusasta, Aoidesta.
2.0 (elokuva)
2.0 on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut intialainen tamilinkielinen tieteiselokuva, jonka on ohjannut Shankar. Se on jatko-osa elokuvalle Enthiran vuodelta 2010. Pääosia näyttelevät Rajinikanth, Akshay Kumar ja Amy Jackson. Musiikin on säveltänyt A. R. Rahman.
Vastaanotto
Box Office India julisti 2.0:n ”superhitiksi”.
Agrippina Vaganova
upright|thumb|Agrippina Vaganova Jules Perrot’n baletissa La Esmeralda [[Pietari (kaupunki)|Pietarissa (1910).]]
Agrippina Jakovlevna Vaganova (26. kesäkuuta (J: 14. kesäkuuta) 1879 Pietari – 5. marraskuuta 1951 Leningrad) oli venäläinen balettitanssija ja pedagogi sekä balettitekniikan ja koulutusmetodin kehittäjä. Hänen uransa jakaantuu kahteen osaan: uraan tanssijana, joka ei ollut aivan niin menestyksekäs kuin hän olisi toivonut, sekä uraan pedagogina, joka johti merkittävään baletin didaktiikan uudistustyöhön. Jälkimmäisestä hänet muistetaan ja hänen ansionsa tunnustetaan maailmanlaajuisesti. Venäläinen koulu tunnetaankin nykyään Vaganova-metodina, vaikka Vaganovan työn pohjana toki oli edeltävä perinne, ja hänen jälkeensä kehitystyötä ovat jatkaneet muut. Pietarin valtiollinen balettikoulu on nykyään nimetty hänen mukaansa.
Tanssijana
Tanssijanuraansa Mariinski-teatterissa Vaganova itse muisteli usein pienellä katkeruudella. Taitavana tanssijana hän sai lempinimen ”variaatioiden kuningatar”, mutta hänen uransa jäi johtavien ballerinojen kuten Anna Pavlovan ja Tamara Karsavinan varjoon. Hän sai ballerinan arvonimen vasta vuotta ennen jäähyväisesiintymistään, ja 1916 hän jätti näyttämön syvästi pettyneenä. Ongelmiensa syytä pohtiessaan itsekriittinen ja itseltään paljon vaativa Vaganova totesi tanssitekniikassaan puutteita ja kehittymisensä siinä pysähtyneen. Hän oli tyytymätön sekä itseensä että myös vanhaan opetuksen tapaan. Niinpä hän otti tavoitteekseen ymmärtää sen puutteita ja etsiä parannusta - sekä toisten tanssijoiden työskentelyä seuraamalla että yrittämällä itse hakea uutta lähestymistapaa opettamiseen.
Vaganovan ensimmäiset päätelmät syntyivät vertailemalla ranskalaista ja italialaista opetusmetodia, jotka molemmat olivat 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa venäläisessä baletissa käytössä. Ranskalaista koulua edustivat Vaganovaa opettaneet tunnetut baletinopettajat Nicholas Legat ja Paul Gerdt. Gerdtin tyyli puolestaan periytyi tanskalaisen Johanssonin (jonka oppilaana Vaganova myös opiskeli) kautta August Bournonvillelta, ja hänen tyylinsä taas aina ranskalaisen koulun alkulähteiltä ja Jean-Georges Noverrelta saakka. Vaganovan mielestä traditionaalinen ranskalaismallinen tanssitunti viljeli pehmeitä ja sulokkaita, mutta tarpeettoman koristeellisia ja keinotekoisia liikkeitä. Hän arvosteli tyylin roikkuvia kyynärpäitä ja ”elegantisti” levitettyjä sormia. Opetus ei hyödyntänyt vartalon ja käsivarsien energiaa, tunnit olivat liian rauhallisia ja kevyitä. Virtuoosista tekniikkaa ei näillä keinoin saatu syntymään.
Kouluttajana
Vaganovan uran toinen vaihe, pedagogina vaikuttaminen, alkoi heti vallankumouksen jälkeen, kun hän 1918 alkoi opettaa ensin yksityisessä koulussa ja kolmen vuoden kuluttua valtion balettikoulussa. Hänen opetusmetodinsa muotoutui 1920-luvulla, joka oli neuvostobaletille vaikeaa aikaa. Sitä syytettiin feodaaliseksi jäänteeksi ja tuomittiin tuhoutumaan vanhanaikaisena uuden aikakauden myötä. Myös balettikoulua vaadittiin täydellisesti uudistettavaksi. Vaganovan kehitystyö ei tietenkään heti voinut tuottaa näkyviä tuloksia. Vähitellen hänen oppilaansa pääsivät näyttämään taitojaan. Vaikka aluksi onnistumisia pidettiin sattumanvaraisina yksittäisinä ilmiöinä, oli lopulta selvää, että koulutuksessa tehty uudistustyö oli uusien ballerinakykyjen, kuten Galina Ulanovan ja Natalja Dudinskajan, taustalla.
Vaganova kehitti systeemiään kiinteässä yhteydessä näyttämöllä tehtyyn työhön. Jo nuoren koreografiaa uudistaneen Mihail Fokinin teoksia hän oli tutkinut tarkasti ja seurasi edelleen koreografian kehityssuuntia. Teosten uudet liikeideat hän otti heti käyttöön opetukseensa. Uusissa neuvostobaleteissa alkoikin näkyä vahvistunut ja puhdistunut esiintymistyyli. Leningradin balettiryhmälle syntyi taiteellisesti yhtenäinen linja, jonka tunnusmerkkejä olivat liikkeen harmonisuus, käsien ilmaisullisuus, teräksenvahva vartalon kannatus ja luonteva pään asento. Nämä kaikki olivat juuri Vaganovan opetuksen tuotteita. Hän halusi oppilailtaan ilmaisullisuutta, muodon tarkkuutta ja tanssin energisyyttä, joka sopi uusien teosten (Pariisin liekit, Bahtšisarain suihkulähde) suurten ajatusten, lyyrisyyden ja sankarillisuuden ilmaisemiseen. Myös miesten tanssitekniikka sai vaikutteita Vaganovalta, vaikkei hän koskaan miehiä suoraan opettanutkaan. Vahva vartalo ja käsien käyttö hyppyjen ja piruettien apuna siirtyi heille Vaganovan opeista kiinnostuneiden opettajien välityksellä. Lopulta Vagnovan kirjan Basic Principles of Classical Ballet julkaiseminen levitti metodin koko neuvostobaletin maailmaan.
Metodin merkittäviä piirteitä olivat perusteellinen opetusprosessin suunnittelu, harjoitusten huomattava monimutkaisuus virtuoosisen taidon tuottamiseksi ja erityisesti pyrkimys opettaa tanssijoita lähestymään jokaista liikettä hyvin tietoisesti. Heidän tuli liikkeen suorituksen hallinnan lisäksi pystyä selittämään, mikä on sen oikea suoritustapa ja mitä sen tekemisellä tavoitellaan. Heidän piti osata etsiä epäonnistuneeseen suoritukseen johtaneet syyt ja näin kehittää liikkeiden oikeaa koordinaatiota. Keskivartalon hallinnan harjoittaminen oli Vaganovan mukaan pääedellytys esteettömälle tanssiliikkeelle ja vaikeampien liikeosien, hyppyjen ja piruettien, onnistumiselle. Erityistä huomiota hän kiinnitti épaulmentnin (olkapäiden ja pään kääntämiset) jatkuviin muunteluihin harjoituksissa. Käsiliikkeiden huolellista harjoittamista hän piti yhtä tärkeänä kuin jalkojen ojennuksien ja aukikierron kehittämistä. Käsien tuli ilmaisullisuuden ja taiteellisen vaikutelman viimeistelemisen lisäksi olla aktiivisena apuna hypyissä ja käännöksissä. Tämä johti erityisesti pyörimistekniikan kehittymiseen Vaganova-metodissa. Hänen oppilaidensa piti ”tanssia koko kehollaan”, saavuttaa liikkeiden harmonia ja suuri ilmaisullinen laajuus.
Aloittelijoiden oli Vaganovan mielestä hyödyllistä tehdä paljon toistoja liikkeistä, mutta edistyneiden piti saada tehtäväkseen runsaasti erilaisia muunnelmia. Opettajan tuli huolellisesti suunnitella tuntinsa etukäteen, improvisointiin Vaganova ei uskonut. Kehittääkseen oppilaidensa luovaa aloitekykyä, hän usein pyysi näitä kehittelemään lyhyitä adagio tai allegro -sarjoja opiskellun materiaalin pohjalta. Hän ei koskaan jäänyt tyytyväisenä toistamaan saavutuksiaan, vaan yritti jatkuvasti kehittää opetustaan edelleen. Jatkuva uuden etsiminen onkin tärkeä opinkappale, jonka Vaganova jätti seuraajilleen. Hän ei koskaan pitänyt metodiaan lopullisesti lukkoon lyötynä ja muutokset kieltävänä. Hänen metodiaan ovatkin seuraavat polvet jatkuvasti kehittäneet ja rikastuttaneet edelleen. Se on levinnyt kansainvälistymisen myötä myös laajalle muualle maailmaan ja on Suomessakin yleisesti käytössä baletin opetuksessa.
KJT Hockey
KJT Hockey Ry (KJT) on Keravan ja Tuusulan alueen jääkiekkoseurojen muodostama yhdistys, jonka jäseniä ovat Shakers Juniorit ry, Tuusulan Juniorikiekko ry sekä TuusKiekko ry. Tämä yhdistysten yhdistys on luotu ensisijaisesti juniorijääkiekkoilun organisoinnin helpottamiseksi jäsenseurojen toiminta-alueella. KJT on Suomen Jääkiekkoliiton jäsenseura. Seurassa on neljä päätoimista työntekijää: toiminnanjohtaja, valmennuspäällikkö, taitovalmentaja ja junioripäällikkö.
Toiminta nykyisin
Nykyään KJT-nimisiä joukkueita pelaa ainoastaan lapsikiekkovaiheen ikäluokissa G-D, tyttöjen ikäluokissa sekä aikuisten harrastekiekossa. Ikäluokkien C2-A toiminta on järjestetty KJT Haukat-nimen alla. Näiden ikäluokkien pelaajaoikeudet ja sarjapaikat ovat KJT Haukat ry:n hallinnassa. Tuossa yhdistyksessä on jälleen mukana edellä mainittujen KJT-yhdistysten lisäksi myös Jääurheiluseura Haukat ry Järvenpäästä.
Seurayhteisön (KJT, Haukat, KelA) toiminta-alueella on noin 120 000 asukasta ja seitsemän jäähallia. Seura tekee tiivistä yhteistyötä Järvenpään Haukkojen kanssa ja nuorten vaiheen toiminta organisoidaan yhteistyössä KJT Haukat-joukkueissa.
Iván Kaviedes
pienoiskuva|Ivan Kaviedes Aucas 2012 Jaime Iván Kaviedes Llorenty (s. 24. lokakuuta 1977 Santo Domingo de los Colorados, Ecuador) on ecuadorilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
KJT Hockey
Toiminta nykyisin
Seuran harrastustoiminnan osa-alueita ovat kilpakiekko, harrastekiekko ja tyttökiekko. KJT Hockeyn tavoitteena on tarjota jäsenilleen mahdollisuus harrastaa ja kehittyä pitkäjänteisesti aina Leijona-kiekkokoulusta aikuiskiekon sarjoihin saakka.
Iván Kaviedes
Kaviedes on yksi Ecuadorin parhaista pelaajista ja hän oli ensimmäinen ecuadorilainen pelaaja eurooppalaisessa ammattilaisjoukkueessa. Hän nousi kuuluisuuteen tehtyään yhden kauden aikana 43 maalia Club Sport Emelecin riveissä kotimaassaan. Tämän jälkeen hän siirtyi Italian Serie A:han Perugian joukkueeseen. Kaviedes ei kuitenkaan menestynyt siellä, ja hän on sen jälkeen pelannut useissa joukkueissa Euroopassa ja Etelä-Amerikassa, muun muassa argentiinalaisseura Argentinos Juniorsissa.
KJT Hockey
Toiminta nykyisin
Seuran Lastenkiekko-vaiheen urheilutoiminta pyritään organisoimaan siten, että E-D -ikäluokissa kärkijoukkue Blue pelaa ikäluokassaan eteläisen alueen ylimmällä sarjatasolla. Tällöin ikäluokan kärki pääsee pelaamaan koko ajan parhaita vastaan. Tämä takaa kilpailukykyisten joukkueiden muodostumisen myös kilpakiekkovaiheessa C2-junioreista ylöspäin. Tyttöpelaajille seura tarjoaa mahdollisimman pitkään mahdollisuuden harjoitella ja pelata poikajoukkueiden mukana.
Iván Kaviedes
Kaviedes pelasi Ecuadorin maajoukkueessa Japanin ja Etelä-Korean MM-kisoissa 2002 sekä Saksan MM-kisoissa 2006 ; jälkimmäisissä hän teki Ecuadorin kolmannen maalin alkulohko-ottelussa Costa Ricaa vastaan. Kaikkiaan hän pelasi 57 maaottelua ja teki niissä 16 maalia vuosina 1998–2011.
Aldaarihapot
thumb|250px|Glukaarihappo on esimerkki aldaarihaposta Aldaarihapot ovat useita hydroksyyliryhmiä sisältäviä hydroksikarboksyylihappoihin kuuluvia orgaanisia yhdisteitä. Aldaarihappojen voidaan katsoa syntyvän aldooseista, kun hiilivetyketjun molempien päiden ryhmät ovat hapettuneet karboksyylihapporyhmiksi. Aldaarihappojen nimet johdetaan vastaavien happojen nimistä korvaamalla nimien pääte -oosi päätteellä -aarihappo. Useista aldaarihapoista käytetään myös triviaalinimiä esimerkiksi glukaarihappo on sakkariinihappo, galaktaarihappo on limahappo ja treaarihappo on viinihappo.
Aldaarihapoista tärkeimpiä ovat viinihappo, glukaarihappo, galaktaarihappo ja ksylaarihappo. Näistä glukaarihappoa valmistetaan hapettamalla tärkkelystä tai glukoosia typpihapolla. Galaktaarihappoa ja ksylaarihappoa valmistetaan hapettamalla laktoosia, ksyloosia tai ksylaaneja typpihapolla. Hapetusprosessiin on pyritty löytämään ympäristöystävällisempiä ja tehokkaampia vaihtoehtoja ja platina- tai kultakatalysoitu hapetus ilman avulla on osoittautunut lupaavaksi. Aldaarihapot muodostavat herkästi rengasrakenteisia estereitä eli laktoneja. Aldaarihapot ovat tyypillisesti joko optisesti aktiivisia yhdisteitä tai optisesti inaktiivisia mesoyhdisteitä.
Air Indian lento 855
Air Indian lento 855 oli Air Indian kansainvälinen reittilento Bombayn lentoasemalta Dubain kansainväliselle lentoasemalle. Uudenvuodenpäivän iltana 1978 lentoa operoinut Boeing 747 syöksyi Arabianmereen. Kaikki koneessa olleet 213 matkustajaa ja miehistön jäsentä saivat surmansa onnettomuudessa. Tapaus oli aikansa kolmanneksi pahin lentoturma.
Taustaa
Lennolla oli mukana 190 matkustajaa ja 23 miehistön jäsentä. Heistä 20 oli lentoemäntiä. Ohjaamossa oli kolme lentäjää. Kapteeni oli 51-vuotias Madan Lal Kukar, jolla oli lähes 18 000 tunnin lentokokemus, perämies 43-vuotias Indu Virmani, jolla oli yli 4 500 tunnin lentokokemus, ja lentomekaanikkona 53-vuotias Alfredo Faria, jolla oli yli 11 000 tunnin lentokokemus. Lennolla ollut Boeing 747-200, nimeltään Emperor Ashoka, oli ollut yli kuusi vuotta palveluksessa, ja oli Air Indian ensimmäinen malliaan.
Tapahtumien kulku
Lento nousi Bombayn lentoasemalta suunnitellulle reitilleen kello 20:12 paikallista aikaa. Päästäkseen suuntaan kohti Dubaita, kone oli käännettävä oikealle länsiluoteeseen kohti Dubaita. Kun käännös oli suoritettu, kapteenin kallistumamittari näytti teknisen vian vuoksi, että kone oli edelleen kallistuneena oikealle. Kapteeni ihmetteli asiaa, mihin perämies ei reagoinut. Lentomekaanikko sen sijaan huomasi kapteenin mittarin näyttävän eri asentoa kuin ohjaamon keskellä oleva varamittari. Miehistö ei voinut varmistaa asentoa katsomalla ulos, sillä Aurinko oli jo laskenut ja taivas oli pimeä. Kapteeni menetti asentotajunsa ja alkoi kääntää konetta lisääntyvästi vasemmalle. Kallistuman kasvaessa lentomekaanikko yritti varoittaa kapteenia: "Älä katso sitä mittaria..." Siitä huolimatta kone kallistui 108 astetta vasemmalle, mikä aiheutti myös nopean korkeudenmenetyksen. Kone putosi noin 40 asteen syöksykulmassa Arabianmereen vain 101 sekuntia nousun jälkeen.
Onnettomuuden jälkeiset tapahtumat ja tutkinta
Kun selvisi, ettei kukaan jäänyt henkiin onnettomuudesta, menehtyneiden omaiset nostivat oikeusjutun Boeingia vastaan Yhdysvalloissa. Juttu kuitenkin hylättiin.
Onnettomuustutkinnassa todettiin, että onnettomuuden aiheutti pääsyissään kapteenin asentotajun menetys, mikä johtui viallisesta kallistumamittarista. Tämä oli taas johtanut hätäisiin ohjausliikkeisiin ja koneen liikaan kallistamiseen. Osasyyksi todettiin se, ettei perämies puuttunut kapteenin toimintaan tai yrittänyt ottaa konetta hallintaansa. Kallistumamittarin viat eivät ole kovin yleisiä, mutta niitä voi tapahtua raskaiden käännöksien aikaan tai virransyöttöongelmien vuoksi.
Rainelippu
Rainelippu on yleensä valtion aluksilla käytetty lippu, joka nostetaan aivan aluksen keulassa olevaan pystysuoraan rainetankoon (engl. jackstaff), josta lipun nimitys on peräisin. Rainelippu on yleensä neliön muotoinen.
Rainelipun paikka, rainetanko, eroaa muista laivalla olevista tangoista siten, että se on yleensä aluksen ainoa horisonttiin nähden pystysuorassa oleva tanko. Muut tangot ja mastot yleensä ovat ainakin hieman perään päin kallellaan.
Suomen rainelippu
Gösch Pavillon (marine) דגל ימי Bandera wojenna Bandeira marítima
The Morning Never Came
The Morning Never Came on suomalaisen gothic death/doom- yhtyeen Swallow the Sunin ensimmäinen studioalbumi. Levyn yhdysvaltalainen versio julkaistiin vuonna 2005 Century Median kautta.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut J. Raivio.
Sävellykset & sanoitukset : J. Raivio
1503 Kuopio
1503 Kuopio on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1938 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty suomalaisen kaupungin mukaan.
Kuopion likimääräinen läpimitta on 33 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,63 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 4 vuotta ja 3 kuukautta.
Tuomas Heikki Härkönen
Tuomas Heikki (Henrik Tuomas) Härkönen (16. heinäkuuta 1850 Alavus – 2. elokuuta 1882 Alavus) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Härkösen vanhemmat olivat Tuomas Tuomaanpoika Latva-Härkönen ja Margareeta Juhontytär Haapala ja puoliso Ebba Liisa Jaakontytär Härkönen. Härkönen oli suomalaisuusaatteen kannattaja, joka oli talonpoikaissäädyssä Alavuden tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1877–1878. Hän teki valtiopäivillä ehdotuksen Suomen jakamisesta kansakoulupiireihin niin, että jokaiseen piiriin tulisi perustaa ainakin yksi kansakoulu. Härkönen oli säädyn yksityisen valitusvaliokunnan jäsen. Hän joutui vaimoineen salamurhan uhriksi vuonna 1882.
Marraskuun singlet
Marraskuun singlet on suomalaisen metalliyhtye Viikatteen 11. kesäkuuta 2008 ilmestynyt kokoelma-albumi. Levy sisältää Viikatteen Marraskuun lauluja I, sekä Marraskuun lauluja II -albumeilta julkaistut singlet b-puolineen, sekä Marraskuun lauluja I & II julkaistut kappaleet ”Uurastaja”, ”Hallamaat” ja ”Suruvaippa”, jotka on irrotettu omiksi kuvitteellisiksi singleiksi, ja joiden Marraskuun singleille lisätyt b-puolet jäivät bändin sanojen mukaan julkaisematta nauhojen katoamisen vuoksi.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 7.
World of Warcraft: The Burning Crusade
World of Warcraft: The Burning Crusade (lyhyesti TBC tai BC) on Blizzard Entertainmentin kehittämä ja Vivendi Universalin julkaisema ensimmäinen lisäosa World of Warcraft -MMORPG-pelille. Peli julkaistiin 16. tammikuuta 2007.
Uudistukset
Ensimmäiset tiedot lisäosan uudistuksista paljastettiin BlizzCon 2005 -tapahtumassa. Nykyään kaikki uudistukset ovat voimassa lisäosan ostaneille. Lisäosan voi myös ladata suoraan tietokoneelle World of Warcraftin kotisivustolta ja kehittää accountin tavallisesta rahasummasta lisäosaa varten tai kokeilla 10 päivän ilmaista testiaikaa, kuten alkuperäisessä pelissä. Uudistukset:
Verihaltia
Lauman uusi pelattava rotu, verihaltiat, ovat osa Kalmoruton tuhoaman Quel'Thalasin tuhosta selviytyneistä korkeahaltioista. Nämä haltiat nimesivät rotunsa uudelleen kuolleiden veljiensä mukaan. Aluksi verihaltiat tekivät yhteistyötä ihmisten kanssa sotamarsalkka Garithosin alaisuudessa, mutta pian kävi yhä kasvavissa määrin selväksi, etteivät nämä olleet enää tervetulleita Liittoumaan.
Nyt Azerothiin jääneet verihaltiat hakevat Lauman apua päästäkseen Outlandiin yhdistäkseen voimansa Illidanin kanssa saadakseen sen palkkion, mikä heille oli avustaan luvattu. Verihaltioiden liitto Lauman kanssa järjestyi pitkälti Hyljättyjen epäkuolleiden kuningattaren, Sylvanas Windrunnerin, kautta, joka oli itse korkeahaltia ennen kuolemaansa.
Verihaltiat ovat onnistuneet vakiinnuttamaan tukevan jalansijan Quel'Thalasiin ja nostattaneet vanhan kaupunkinsa tornit ja rakennukset, jotka tuhoutuivat Kalmoruton hyökkäyksessä Quel'Thalasin piirityksen aikana. Verihaltiat ovat jatkuvasti Wretchedien, taianhimossa järkensä menettäneiden verihaltioiden uhan alla.
Heidän kotimaansa Quel'Thalas reunustaa Deatholmen aluetta, joka kuhisee Kalmoruton jäänteitä, jotka riivasivat verihaltiain pääkaupunkia vuosia. Eräs verihaltioiden ja Hyljättyjen ryhmittymä, Tranquillien, pitää tehtävänään puhdistaa alueen epäkuolleista.
Draenei
Draeneit olivat alun perin mahtava ja kehittynyt rotu, nimeltään eredar. Palavan Legioonan perustaja, Pimeyden titaani Sargeras, kiinnostui heistä heti. Hän houkutteli eredareja liittymään joukkoihinsa. Osa näistä alkoikin palvella Legioonaa muuttuen jättimäisiksi man'ari eredar -nimisiksi demoneiksi, jotka ovat samalla myös seuraavana Palavan Legioonaan komennossa Sargerasin jälkeen. Osa eredareista kuitenkin pakeni profeetta Velenin ja mystisen Pyhää Valoa kanavoivan rodun, naarujen, avulla. Näistä pakenijoista tuli uusi rotu, draenei, joka tarkoittaa "karkotettua".
Siitä lähtien Sargeras on jahdannut pakenevia draeneita halki tunnetun maailmankaikkeuden. Jossakin vaiheessa draeneit asettuivat rauhalliseen maailmaan, jonka he nimesivät itsensä mukaan Draenoriksi. Lopulta Palavan Legioonan demonit kuitenkin löysivät tämän neitseellisen maailman ja kävivät draeneita vastaan juonitellen yleensä rauhalliset örkit käymään sotaan näitä vastaan. Draeneit melkein kuolivat sukupuuttoon, mutta voimakkaimmat johtajat, myös Velen, säilyivät hengissä. Lopulta Velen johti suuren osan jäljelle jääneistä draeneista pakoon Exodarilla, joka oli yksi kristallisen tukikohdan, Tempest Keepin, siivistä.
Muut siivet vallanneet verihaltiat olivat kuitenkin sabotoineet sitä, joten se putosi Azerothiin. Nyt he liittyvät Liittoumaan pääasiassa johtuen vihastaan verihaltioita ja örkkejä kohtaan.
Aiheesta muualla
World of Warcraft World of Warcraft World of Warcraft
Haukilahden historia
Haukilahti on Suur-Tapiolan suuralueeseen kuuluva Espoon kaupunginosa, jonka alueella on ollut pysyvää asutusta 1700-luvulta lähtien. Haukilahden asukasluku alkoi kasvaa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa, kun alueen maita lohkottiin huvilatonteiksi helsinkiläisille loma-asukkaille. Asukasluvun kasvu voimistui merkittävästi 1930-luvulla kun alueen liikenneyhteydet paranivat Jorvaksentien valmistuessa. Sotien jälkeen alueelle asutettiin myös jonkin verran siirtoväkeä, mutta suurimman väestönkasvun kaupunginosa koki 1950-luvun lopun ja 1970-luvun välisenä aikana, jolloin sinne rakennettiin paljon esikaupunki-alueille tyypillisiä rivi- ja kerrostaloja. Alueen ensimmäinen yleiskaava astui voimaan vuonna 1974.
Haukilahden rakentamisesta 1950-luvulta lähtien vastasivat yksittäiset rakennusyhtiöt ja arkkitehdit toisin kuin monissa muissa Helsingin ympäristön lähiö- ja esikaupunkihankkeissa. Haukilahden rakennuskanta onkin tästä syystä vaihtelevaa.
Alueen ensimmäiset asukkaat
Varhaisimmat ihmisen jättämät merkit Haukilahdessa ovat pronssikautiset röykkiöhaudat Hauenkalliolla vesitornin lähellä. Haukilahti oli tuolloin vielä kallioinen ja osin soistunut saari. Haukilahden hautaröykkiö on pronssikaudelle tyypillinen hiidenkiuas, jossa polttohaudatun vainajan ympärille on ensin tehty kivikehä ja sen päälle vasta varsinainen hautaröykkiö. Sitä tutkittiin vuonna 1913, ja sieltä löytyi saviastioiden paloja sekä palaneita luita.
Gäddvikin kylä mainitaan ensi kertaa vuoden 1544 maakirjassa, jossa se oli merkitty kuulumaan Espoon keskiaikaiseen nimismiespitäjään, Finnovikeniin. Gäddvikistä itään sijaitsi Björnvikin kylä, ja kylien raja oli myös Porvoon ja Raaseporin läänien raja. Gäddvik puuttuu kirjoista vuodesta 1560 aina vuoteen 1756, jolloin alueelle muutti virolaisia torppareita. Haukilahden alueelle oli merkitty 1774 tehtyyn Gräsan kartanon maita esittävään karttaan kuusi torppaa. 1800-luvulle mennessä torppien määrä oli kasvanut yhdeksään.
Venäjän vallan ja ensimmäisen maailmansodan aika
Varakkaat helsinkiläiset alkoivat 1800-luvun lopulla perustaa Haukilahteen huviloitaan. Gräsagårdin kartanon maista lohkottiin muun muassa Toppelundin huvilapalsta kauppias Mauritz Svenssonille. Vuoteen 1917 mennessä Gräsagårdin kartanosta oli erotettu 28 erillistä palstaa. Vuonna 1924 valmistunut palstajako näkyy edelleen kaupunginosan tonttirakenteessa.
Venäjän keisarikunta päätti rakentaa Helsingin ympärille kantalinnoitetun maalinnoituksen, Krepost Sveaborgin, josta oli tarkoitus tulla osa Suomenlahden rannikoille rakennettua Pietari Suuren merilinnoitusta. Linnoituksen tärkeimpänä tehtävänä oli suojata Pietaria sulkemalla Suomenlahti vahvoilla rannikkolinnoituksilla Porkkala-Tallinna-linjan kohdalta. Merilinnoitusten lisäksi sisämaahan rakennettiin niitä täydentävät maalinnoitukset, joista merkittävimmät sijaitsivat Viipurin, Tallinnan ja Helsingin ympäristöissä. Hajautetun järjestelmän mukaisesti rakennettu linnoitusketju ympäröi kaupunkia jotakuinkin nykyistä Kehä I:tä seuraillen.
Haukilahteen sijoittui maarintaman tukikohta XXXIV (34), jonka linnoitustyöt alkoivat ensimmäisen maailmansodan ollessa jo käynnissä keväällä 1916. Haukilahden ja Westendin raja-alueen korkeimmille kohdille rakennettiin 14 erillistä asemaa, jotka rakentuivat suojahuoneista, A- ja C-tyyppien ampuma- ja tähystyspesäkkeistä sekä näitä yhdistäneistä betonirakenteisista vallihaudoista. Linnoituksen eteläisimpään osaan rakennettiin kallioon räjäytetty ammusluola. Haukilahdesta etelään sijaitsi myös Miessaaren merilinnoitus. Linnoitteita ei koskaan käytetty taisteluissa, ja asemat jäivät osin keskeneräisiksi venäläisten poistuessa Suomesta itsenäistymisen jälkeen 1918.
Maailmansotien välinen aika
Haukilahden kehitys pysyi pitkään muuta Espoota hitaampana, sillä sinne ei ollut nopeita maaliikenneyhteyksiä Helsingistä tai muualta Espoosta. Rakentaminen alkoi lisääntyä vasta 1920-luvulla, kun Svenska Småbruk och Egna Hem -yhdistys alkoi myydä 3–6 hehtaarin huvilapalstoja kymmenen vuoden maksuajalla. Useat varakkaat helsinkiläisperheet hankkivat lomanviettopaikan Haukilahden alueelta, jossa toimi vielä tuolloin saha, jolla oli rannalla oma puutavaran lastaussatama. Kulku Haukilahteen tapahtui vielä 1930-luvulla laivalla, mutta tilanne muuttui, kun valtio päätti 1932 rakentaa Jorvaksentien (nykyinen Länsiväylä) torjuakseen työttömyyttä Helsingin länsipuoleisilla alueilla. Uusi tie lyhensi matka-aikaa Helsinkiin merkittävästi ja johti alueen palstoittamisen kiihtymiseen.
Vuoden 1924 kesäolympialaisten mitalitaulukko
Vuoden 1924 kesäolympialaisissa oli mukana urheilijoita 44 eri maasta, jotka kilpailivat 126 eri tapahtumassa. 28 maan urheilijat saavuttivat mitalisijoja. Eniten olympiavoittoja saavuttivat Yhdysvaltain urheilijat.
Haukilahden historia
Maailmansotien välinen aika
Maa-alaltaan suuren Toppelundin palstan omisti 1930-luvulla Valdemar Bonsdorff. Hän rakennutti alueelle kasvihuoneet, joiden jäänteet ovat edelleen nähtävissä. Palsta vaihtoi omistajaa 1939, kun sen osti Wärtsilän silloinen pääjohtaja Wilhelm Wahlforss. Toppelund toimi Wahlforssin perheen kesäpaikkana.
Toinen maailmansota
Haukilahden Pitkänkallionmäelle sijoitettiin talvisodassa Helsingin ilmatorjunnan 51. Valonheitinpatterin seitsemäs jaos, jonka tehtävänä oli valaista Helsinkiin pimeän turvin pyrkiviä pommikoneita. Jaoksen varustukseen kuului Strömbergin valmistama hakuvalonheitin ja Goerz-kuulosuunnin. Jaos aloitti toimintansa 13. lokakuuta 1939, kun se oli vastaanottanut kalustonsa. Jaoksen asuintiloiksi pakko-otettiin Pitkänkallionmäen lähiympäristössä sijainnut johtaja Baderin talo; lisäksi johtaja Salo luovutti huvilansa vapaaehtoisesti samaan tarkoitukseen.
Valonheitinjaoksen vahvuus kasvoi yli 30 mieheen, kun se sai 15. lokakuuta täydennysjoukkoja. Miehistö sai loka-marraskuun aikana kaluston huoltokoulutusta ja suoritti valaisuharjoituksia. Valonheittimelle järjestettiin runsaasti viihdytystilaisuuksia ennen sodan syttymistä 30. marraskuuta 1939. Läntinen jaos, johon Haukilahden valonheitinpatteri kuului, ei joutunut koko talvisodan aikana pommitusten kohteeksi. Viholliskoneet sen sijaan pudottivat lentolehtisiä läheisen hiekkakuopan alueelle sodan alkupäivinä. Talvisodan ennätyspakkaset koettelivat myös Pitkänkallionmäen patteria, kun esimerkiksi 18. tammikuuta 1940 lämpötila laski −39 asteeseen mäellä. Valonheitinpatteri ei päässyt kertaakaan suorittamaan varsinaista tehtäväänsä eli viholliskoneiden valaisua, sillä viholliskoneet suorittivat vain kaksi yöpommitusta Helsinkiin talvisodan aikana. Jaoksen lottakanttiini lopetettiin Moskovan rauhan solmimisen jälkeen maaliskuun lopulla ja sen miehistö kotiutettiin 5. huhtikuuta.
Haukilahden valonheitinpatteri palasi toimintaan 12. heinäkuuta 1941 yleisen liikekannallepanon jälkeen. Asemat kunnostettiin, niistä vedettiin puhelinyhteys Helsingin paikallistorjuntakeskukseen ja lottakanttiini jatkoi jälleen toimintaansa. Miehistö majoittui jatkosodan ajan talvisodan tapaan lähellä sijainneisiin huviloihin. Vihollisen pommituslennot rajoittuivat alkuun häirintäpommituksiin. Vuoden 1942 tammi-maaliskuun pommitukset tuhosivat Helsinkiä, ja niiden jälkeen ilmapuolustus päätti siirtyä tehokkaaksi osoittautuneeseen sulkuammuntataktiikkaan. Torjunta tehostui entisestään keväällä 1943, kun Helsinkiin saatiin ilmatorjuntatutkia ja uusia IT-tykkejä. Pitkänkallionmäen patteri osallistui myös Kalle Nurmen komennossa Helsingin suurpommitusten torjuntaan. Haukilahden patterista vastasivat naislotat heinäkuun 1944 lopusta aina 15. lokakuuta 1944 saakka, jolloin patteri lopetti lopullisesti toimintansa.
Sotien jälkeiset vuodet
Haukilahden rakennuskanta kasvoi selvästi 1950-luvulle tultaessa alueen parantuneiden liikenneyhteyksien ansiosta. Vuoden 1957 peruskartassa on nähtävissä Haukilahden pohjoisosaan syntyneet uudet pientaloalueet. Kaupunginosan tiestö oli vielä melko alkeellista, eteläosan rakentaminen hyvin vähäistä ja maankäyttö yleisesti ottaen suhteellisen tehotonta. Kerros- tai rivitaloja ei ollut vielä rakennettu. Haukilahden rantojen asutus oli pääasiassa huvilamuotoista ja kausiluontoista. Uudenmaan lääninhallitus määräsi 4. toukokuuta 1950 Haukilahteen rakennuskiellon kaavan laatimista varten. Kiellon aikana tehtiin jonkin verran rakentamista poikkeusluvilla.
1960-luku
1960-luvulla asutus alkoi Jorvaksentien laidalla lisääntyä hiljalleen. Rannan lähellä oli vielä 60-luvun alussa maatila, kalastustila ja huvila-asuntoja ja Jorvaksentie oli ainoa tieyhteys Haukilahdesta Westendiin. Kaupunginosassa vielä tänäkin päivänä sijaitseva Pattisten puisto toimi Battiksen tilan laidunalueena aina vuoteen 1958, jolloin tila luopui lehmistään. Myös ammattimainen kalastustoiminta Haukilahden alueella päättyi kahden viimeisen ammattikalastajan lopettaessa toimintansa 1960-luvun alussa. Kaupunginosan rakentaminen tapahtui 1960-luvun alkuvuosina yhden rivitalon vuositahdilla. Haukilahden rakentaminen voimistui entisestään, kun Espoosta tuli kauppala 1963. Kunnallinen kaavoitusmonopoli syntyi Espoossa 1966, kun oikeudet kaavoitukseen siirtyivät lääninhallitukselta kunnalle. Tämän seurauksena kaikille asuinalueilla alettiin laatia yleiskaavaa. Haukilahden kaavoitustyöt annettiin arkkitehti Risto Sammalkorven tehtäväksi, kaavan luonnos valmistui tammikuussa 1964. Kaavoituksen aikanakin rakennustoiminta jatkui poikkeusluvin.
Haukilahden muutos nykyistä asuaan kohti alkoi Sammalkorven tekemästä kaavaluonnoksesta, jossa suurin osa teistä oli jo nykyisillä paikoillaan. Luonnoksen mukaan Haukilahdentie (nykyinen Haukilahdenkatu) olisi toiminut sisäänajoväylänä Jorvaksentieltä, josta se olisi kaartanut kauppakeskuksen, Pattisten pellon ja Sorsakiven ohi Westendiin. Muista pääväylistä Mellstenintie ja Toppelundintie olivat luonnoksessa jo nykyisillä paikoillaan. Muuten tavallisen asemakaavaluonnoksen erikoisin piirre on Haukilahteen suunniteltu metro. Rata olisi tullut suunnitelmien mukaan Tapiolasta ja ylittänyt Länsiväylän nykyisen Ahventien kohdalla. Asemaa suunniteltiin Haukilahdenkadun ja Hauenkalliontien risteykseen, mistä metro olisi jatkanut Hauenkalliontietä seuraten kohti Matinkylää. Asemakaavassa suunniteltu metro ei toteutunut, mutta rakennusvaiheessa olevan Länsimetron lähin asema oli 2014 tulossa Niittykumpuun. Haukilahden tiestöä nimeämään asetettiin erityinen kadunnimitoimikunta, jonka tekemistä ehdotuksista osa on käytössä edelleen alueen teiden nimistössä. Haukilahden alueella säilytettiin kahdeksan vanhaa kadunnimeä, joista viisi saivat myös suomenkielisen vastineen.
Nopeimman rakentamisen vaihe oli vuosina 1963–1967. Alueen rakentaminen tehtiin paloittain, ja siitä vastasivat useat rakennusyritykset. Haukilahden asuntokanta kasvoi 1960-luvulla noin 30-kertaiseksi, ja alueelle nousi yli 1 300 uutta asuntoa. Uudet rakennukset olivat pääasiassa rivi- ja kerrostaloja. Haukilahden sataman ruoppaaminen ja rakentaminen aloitettiin 1966 alueen asutuksen lisääntyessä. Vanha kauppakeskus valmistui 1962. Kaupunginosan maamerkiksi muodostunut vesitorni sai rakennusluvan 14. marraskuuta 1966. Tornin rakentaminen aloitettiin 1967, ja se otettiin käyttöön syyskuussa 1968. Torni maksoi lähes kolme miljoonaa markkaa.
Yksittäiset rakennusyritykset rakensivat uudet rakennukset Haukilahden alueelle 1960-luvun alussa tontti kerrallaan, minkä seurauksena suurimmasta osasta rakennuksia tuli arkkitehtuuriltaan vaihtelevia ja yksilöllisiä. Alueelle rakennettiin esimerkiksi paljon atriumtyyppisiä rivitaloja, joissa yksityisen sisäpihan ympärille on sijoitettu rakennuksen yksityiset sisätilat. Rakennusmateriaaleina 1960-luvun rakennuksissa käytettiin pääasiassa puuta, tiiltä ja niiden yhdistelmiä. Rakennukset olivat paikan päällä tehtyjä elementtirakentamisen sijasta, jolloin niissä tehtiin paikoin arkkitehdin näkemyksestäkin poikkeavia teknisiä ratkaisuita. Haukilahden rakennuksia suunnittelemassa olivat muun muassa arkkitehdit Matti Aaltonen, Jaakko Laapotti ja Toivo Korhonen.
1970-luvulta nykypäivään
Haukilahden keskeisimmät alueet olivat jo 1970-luvun vaihteessa rakennettu. Alueen ensimmäinen kaava saatiin voimaan vasta 6. toukokuuta 1974 sisäministeriön vahvistettua sen. Kaava lähinnä vahvisti jo valmistuneen rakentamisen tilan. Sama 1974 vahvistettu kaava oli edelleen 2000-luvulla suurimmin osin voimassa Haukilahden alueella; muutokset ovat olleet lähinnä niin sanottuja yhden tai kahden tontin kokoisia ”postimerkkikaavoja”. Rakennustahti hidastui, ja 1970-luvulla tuli enää 674 ja 1980-luvulla 411 uutta asuntoa. Vuonna 1985 käynnistyi vielä entisen Toppelundin palstan eteläosan kaavoitus. Espoo oli ostanut sen omistaneelta perikunnalta viisi vuotta aiemmin. Kaava valmistui 1988, ja alueelle oli sijoitettu siinä pientalotontteja. Entisen Toppelundin palstan pohjoisosaan valmistuivat 1980-luvulla Toppelundin koulu, monitoimitalo Simpukka, Haukilahden kirjasto ja -päiväkoti. Haukilahden sataman asemakaava vahvistettiin 1986, mistä käynnistyivät nykymuotoisen sataman ruoppaus- ja rakennustyöt. Vuosina 1986–1988 sataman rakentamiseen käytettiin kaikkiaan noin kuusi miljoonaa markkaa.
1990-luvun lama ja kaavoitetun rakennusmaan loppuminen vähensivät uusien asuntojen rakentamista, ja vuosikymmenen aikana uusia asuntoja nousikin puolet vähemmän 1980-lukuun nähden. Haukilahteen valmistuivat 1990-luvulla muun muassa uusi kauppakeskus Länsiviitta ja rannan läheisyydessä sijaitseva Toppelundin päiväkoti. Haukilahden nykyinen satama vihittiin pitkien rakennustöiden jälkeen käyttöön elokuussa 1997. 2000-luvulla uusia rakennuksia tuli enää alle 100, mikä johtuu pitkälti juuri kaavoitetun maan loppumisesta alueella. 2000-luvun puolivälissä Haukilahden asunnoista noin 24 prosenttia oli vuokra-asuntoja.
McLaren MP4/4
McLaren MP4/4 oli yksi ylivoimaisimmista Formula 1 -autoista. McLaren-talli kilpaili kyseisellä autolla kaudella 1988 ja sen suunnitteli Gordon Murray.
Haukilahden historia
1970-luvulta nykypäivään
Kaupunginosan rakennuskanta ei näyttänyt 2010-luvun alussa enää merkittävästi kasvavan, sillä alueelle oli tarkoitus rakentaa vain 32 uutta asuinrakennusta seuraavan vuosikymmenen aikana. Tilanne voi tosin olla 2010-luvulla muuttumassa, sillä Espoon kaupunki suunnitteli syyskuussa 2014 esimerkiksi kaavoittavansa uuden asuinalueen Toppelundinpuiston Mellstenintien puoleiseen laitaan.
McLaren MP4/4
Kausi 1988 oli McLarenin ylivoimaista hallintaa, sillä se voitti 15 kilpailua 16:sta, joista kymmenen oli kaksoisvoittoja. Ylivoimaisesta johdosta keskeytettiin vain kerran. Tämä tapahtui Monzassa, kun Senna ajoi kolarin ohittaessaan Jean-Louis Schlesseria kierroksella. Kauden ainoa kilpailu, jota McLaren ei voittanut oli Italian Grand Prix, jonka Gerhard Berger Ferrarillaan voitti Prostin keskeytettyä moottoririkon takia. Ehkä paras esimerkki MP4/4:n ylivoimasta oli Monacon Grand Prix. Aika-ajoissa Senna oli 1,5 sekuntia nopeampi Prostia, jolla oli sama auto kuin Sennalla, kun taas Prost oli yli sekunnin seuraavaa autoa nopeampi. Kauden lopussa McLaren voitti sekä valmistajien että kuljettajien mestaruuden (Senna voitti, Prost toinen kolmen pisteen päässä Sennasta), mutta Sennan ja Prostin välit tulehtuivat pahasti.
MP4/4 voitti kaiken kaikkiaan 15 kilpailua, saavutti 15 paalupaikkaa ja 199 pistettä, kaikki yhden kauden aikana.
Aleksi Mäkelä
Tane Aleksanteri ”Aleksi” Mäkelä (s. 20. marraskuuta 1969 Helsinki) on suomalainen ohjaaja ja tuottaja. Hän on ohjannut muiden muassa elokuvat Häjyt (1999), Pahat pojat (2003), kaksi Vares-elokuvaa (2004, 2007), Matti (2006), Rööperi (2009), Kotirauha (2011) ja Kaappari (2013). Vuonna 2009 Mäkelä sai elokuvataiteen valtionpalkinnon.
Aleksi Mäkelän isä oli näyttelijä Vesa Mäkelä.
Ensimmäiset työt
Mäkelän ensimmäinen ohjaus oli vuonna 1988 valmistunut televisioelokuva Uimataidoton, jonka pääosia esittivät Samuli Edelmann, Santeri Kinnunen ja Niko Saarela. Heistä tuli myöhemmin Mäkelän luottonäyttelijöitä yhdessä Kari Hietalahden ja Juha Veijosen kanssa. Mäkelän seuraava ohjaustyö oli vuonna 1989 televisioon valmistunut road movie 1249 km, jossa näytteli samoja näyttelijöitä kuin Mäkelän esikoisohjauksessa.
Seuraavana vuonna valmistui televisioelokuva Olinkin jo lähdössä, jota seurasi Mäkelän ensimmäinen täyspitkä elokuva Romanovin kivet. Elokuvan tuotti Spede Pasanen. Toimintaelokuva laman aikaisessa Suomessa maksoi runsaat viisi miljoonaa markkaa, ja se sai ensi-iltansa 26. marraskuuta 1993 Helsingissä. Paul Jyrälä voitti elokuvasta Jussin parhaasta äänisuunnittelusta.
Vuosina 1994–1995 Mäkelä ohjasi Vintiöt- ja Shampanjaa ja vaahtokarkkeja -televisiosarjat. Vuonna 1994 hän ohjasi toisen kokopitkän elokuvansa Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat kolmen miljoonan markan budjetilla. Elokuva sai useita Jussi-palkintoja: Juha Veijonen voitti parhaan miespääosan Jussin ja Mäkelä ensimmäisen ohjaus-Jussinsa. Elokuvan tuotti Mäkelän tuleva työllistäjä Markus Selin.
Vuosina 1996–2004 Mäkelä ohjasi televisiosarjoja Peltiheikit, Trabant Express, Tähtitehdas, Muodollisesti pätevä, Äkkiä Anttolassa, Kylmäverisesti sinun sekä Käenpesä.
Läpimurto ja menestys
Kahden kokopitkän elokuvan jälkeen Mäkelä ohjasi Häjyt (1999). Elokuvan tekeminen maksoi kuusi miljoonaa markkaa ja jäi suurmenestyksestä huolimatta lipputuloissa tappiolle. 327 000 suomalaista kävi katsomassa elokuvan teattereissa, ja miljoonat ovat nähneet sen lukuisissa televisioesityksissä. Elokuva sai seitsemän Jussi-ehdokkuutta, voittaen niistä yhden (Kalevi Haapoja, paras miessivuosa).
Lähes yhdeksän miljoonan markan budjetilla tehty Lomalla-elokuva valmistui vuonna 2000. Mäkelän ohjauksessa nähtiin vanhat tutut näyttelijät, joista Outi Mäenpää palkittiin Jussi -palkinnolla parhaasta naispääosasta.
Mäkelän ohjaamasta Pahat pojat -elokuvasta (2003) tuli yksi kaikkien aikojen suurimmista kotimaisista katsojamenestyksistä, jonka näki teattereissa yli 614 000 katsojaa. Ennen elokuvan ilmestymistä epäiltiin, pystyykö Mäkelä tekemään toisen Häjyjen kaltaisen hyvin suositun kotimaisen elokuvan. Pahat pojat keräsi lopulta viisi Jussi-ehdokkuutta ja kaksi voittoa (Paras kuvaus ja paras äänisuunnittelu).
Pahojen poikien jälkeen Mäkelä ohjasi Reijo Mäen suosittuihin dekkareihin pohjautuvan Vares – yksityisetsivä -elokuvan (2004). Hän ohjasi myös elokuvan jatko-osan, V2 – Jäätynyt enkeli, joka sai ensi-iltansa vuonna 2007.
Vuonna 2006 Mäkelä julkaisi toistaiseksi suurimman menestyselokuvansa Matin, joka perustui mäkihyppääjä Matti Nykäsen elämään. Elokuva teki historiaa keräten huikeat katsojamäärät vasta muutamassa päivässä ja rikkoen useita ennätyksiä. Mäkelä vahvisti elokuvalla paikkansa suurien suomalaisten kaupallisten ohjaajien joukossa.
Mäkelän vuonna 2009 ilmestynyt Rööperi-elokuva perustuu Harri Nykäsen ja Tom Sjöbergin Rööperi – rikoksen vuodet 1955–2005 -kirjaan. Elokuva menestyi teattereissa hyvin.
Mäkelä ohjasi lokakuussa 2011 elokuvateattereihin ilmestyneen Kotirauha-elokuvan.
Vuonna 2013 ilmestyi Mäkelän 11. elokuva Kaappari, joka perustuu liikemies Aarno Lamminpartaan vuonna 1978 aseella uhaten tekemään lentokonekaappaukseen. Pääosaa elokuvassa näyttelee Kari Hietalahti.
Mäkelän ohjasi vuonna 2014 ensi-iltaan tulleen elokuvan Kummeli V, joka oli koomikkoryhmä Kummelin viides elokuva.
Mäkelän uusin elokuva on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut Olen suomalainen.
Jurassic Park III
Jurassic Park III on Joe Johnstonin ohjaama elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2001. Elokuvan on tuottanut Universal Pictures ja Amblin Entertainment. Se on kolmas Jurassic Park -sarjan elokuva. Kolmannen elokuvan juoni ei enää pohjaudu Michael Crichtonin kirjaan, paitsi muutamien kohtausten osalta. Nämä olivat ensimmäisessä romaanissa, mutta jätettiin ensimmäisestä elokuvasta pois, esimerkiksi Pteranodon-kohtaus kokonaisuudessaan.
Henri de la Rochejaquelein
thumb|Henri de la Rochejaquelein, [[Pierre-Narcisse Guérinin maalaama postuumi muotokuva vuodelta 1816.]] Henri de la Rochejaquelein (1772 Saint-Aubin de Baubigné – 28. tammikuuta 1794 Nuaillé) oli ranskalainen kreivi, joka toimi yhtenä vastavallankumouksellisen Vendéen kapinan komentajista.
La Rochejaquelein kuului vanhaan aatelissukuun, joka oli vaikutusvaltainen Poitoun seudulla. Hänet kasvatettiin sotilasuralle ja hänestä tuli vain 13-vuotiaana armeijan aliluutnantti. Hän liittyi vuonna 1792 kuningas Ludvig XVI:n henkivartiokaartiin ja osallistui elokuussa Tuileries’n palatsin puolustukseen monarkian kukistuessa. Tasavallan perustamisen jälkeen La Rochejaqueleinin isä ja veljet pakenivat Ranskasta, mutta hän itse palasi kotiseudulleen Vendéehen. Hän liittyi maaliskuussa 1793 puhjenneeseen tasavallan vastaiseen talonpoikien kapinaan, ja kohosi pian kapinallisten katolisen ja kuninkaallisen armeijan esikuntaan. Maurice d’Elbéen haavoituttua Cholet’n taistelussa la Rochejaquelein valittiin 19. lokakuuta 1793 nuoresta iästään huolimatta kapina-armeijan uudeksi ylikomentajaksi (généralissime). La Rochejaquelein löi tasavallan armeijan Lavalissa 26. lokakuuta ja vei sen jälkeen joukkonsa pohjoiseen Bretagnen rannikolle, jossa niiden oli tarkoitus yhdistää voimansa mahdollisten englantilaisten maihinnousujoukkojen kanssa. Hänet kuitenkin lyötiin takaisin Granvillen edustalta 14. marraskuuta. Paluumatkalla hän voitti eräitä pieniä kahakoita, mutta kärsi tappion Angersissa 4. joulukuuta ja Le Mansissa 12. joulukuuta.
Jurassic Park III
Juoni
Rahapulmien kanssa painiskeleva paleontologi Tri Alan Grant saa houkuttelevan tarjouksen; varakas Kirbyn seikkailijapariskunta haluaa Grantin oppaaksi lennolleen Isla Sorna -dinosaurussaaren yli. Vastoin Grantin tahtoa retkikunta päättää kuitenkin laskeutua, jolloin selviää, että Kirbyt etsivätkin kadonnutta poikaansa saarelta. Pian dinosaurukset hyökkäävät ja ryhmä joutuu aloittamaan hengenvaarallisen matkan kohti rannikkoa. Saarella he kohtaavat vanhoja tuttuja dinosauruksia, kuten Velociraptoreita, mutta myös uusia dinosauruksia, kuten Spinosauruksen. Elokuvaan on ensimmäisen osan tapaan lisätty dinosaurusten keskinäinen taistelu, tällä kertaa kohtaavat Tyrannosaurus ja Spinosaurus.
Henri de la Rochejaquelein
La Rochejaquelein kuoli Nuaillén lähellä tammikuussa 1794, kun antautumassa ollut tasavaltalaissotilas yllättäen ampui hänet. Paikalle haudattu ruumis löydettiin vuonna 1816 ja haudattiin uudelleen hänen kotipaikkakunnalleen.
Henri de la Rochejaqueleinin veljiä olivat kenraaleina toimineet ja markiisin arvon saaneet Louis ja Auguste du Vergier de La Rochejaquelein.
Grande
Grande (monilla kielillä ”Suuri”) voi viitata seuraaviin:
1518 Rovaniemi
1518 Rovaniemi on tähtitieteilijä Yrjö Väisälän vuonna 1938 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty suomalaisen kaupungin mukaan.
Rovaniemen likimääräinen läpimitta on 16 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,22 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 3 vuotta ja 4 kuukautta.
Logiikka
Logiikka (kreikan sanasta λογική [logikē], johdettu sanasta λόγος [logos], ”sana”, ”järjestys”, ”järki”) on tieteenala, joka tutkii päättelyn ja ajattelun muotoja, erityisesti deduktiivista päättelyä. Päättely on deduktiivista, jos se säilyttää totuuden siten, että oletusten ollessa tosia johtopäätös ei voi olla epätosi. Logiikka on perinteisesti nähty filosofian osana, mutta 1900-luvulla osa logiikan saralla tehtävästä tutkimuksesta eriytyi matematiikan osaksi. Logiikan tutkimus on myös muodostunut osaksi tietojenkäsittelytiedettä.
Usein sanalla ’logiikka’ viitataan täsmälliseen symboliseen tekniikkaan tai menetelmään, jolla voidaan tutkia argumentin deduktiivista pätevyyttä tai deduktiivisesti pätevien argumenttien muotoja, joko yleisesti tai tarkoittaen tiettyä logiikan järjestelmää.
Logiikan historia
Useat muinaiset kulttuurit ovat soveltaneet erilaisia systemaattisen ajattelun menetelmiä. Tieteellisenä ajattelun ja päättelyn muotojen tutkimisena se kehittyi alkujaan kolmessa paikassa: Kiinassa 400-luvulla eaa., sekä Intiassa ja Kreikassa 300- ja 100-lukujen välillä eaa.
Nykyaikaisen logiikan teoriat ovat kreikkalaisen logiikan perillisiä, vaikkakin on ehdotettu, että Boolen algebran kehittäjät olisivat olleet tietoisia intialaisesta logiikasta. Kreikkalaisen logiikan historia ei ole kuitenkaan pelkästään eurooppalaista, vaan Euroopan keskiaikaiset loogikot saivat sen islamilaisen maailman aristoteelisesta logiikasta ja siihen tehdyistä kommentaareista.
Euroopan ulkopuolisen logiikan perinteet eivät ole säilyneet nykypäivään. Kiinassa Qin-dynastia tukahdutti logiikan tutkimisen, ja sen tilalle tuli Han Feizin legalistinen filosofia. Islamilaisessa maailmassa puolestaan ash'ari-koulukunnan nousu tukahdutti alkuperäisen logiikan tutkimuksen. Intiassa logiikan tutkiminen jatkui 1700-luvun alkupuolelle, mutta se päättyi pian siirtomaa-ajan alettua.
Logiikan lajeja
Logiikkaa on tutkittu historian saatossa erilaisissa muodoissa. Siinä missä aristoteelinen logiikka on ollut kiinnostunut lähinnä hyvästä argumentoinnista, matemaattinen logiikka ja analyyttinen filosofia ovat painottaneet enemmän logiikkaa itseään tutkimuskohteena, jolloin logiikkaa on tutkittu abstraktimmalla tasolla.