cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul Tibbets
pienoiskuva|Paul Tibbets vuonna [[2003.]] Paul Warfield Tibbets Jr. (23. helmikuuta 1915 – 1. marraskuuta 2007) oli yhdysvaltalainen lentäjä ja prikaatikenraali Yhdysvaltain ilmavoimissa. Tibbets muistetaan parhaiten siitä, että hän oli komentaja sekä pääohjaaja lentokoneessa, josta pudotettiin atomipommi Hiroshimaan 6. elokuuta 1945. Tibbets oli myös operaatio Silverplaten (myös tunnettu Projekti Albertana) lentokoulutustoiminnan johtaja ja 509. raskaan erityispommitusrykmentin päällikkö (509th Composite Group).
Elämä
Paul Warfield Tibbets Jr. syntyi Quincyssä, Illinoisissa. Hänen isänsä oli Paul Warfield Tibbets ja äitinsä Enola Gay Tibbets (o.s. Haggard). Nuorena Paul muutti Floridaan, missä hän harjoitti lääketieteen opintoja 1930-luvun alussa.
Tibbets liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin vuonna 1937. Hänet nimitettiin vuonna 1938 vänrikiksi (Second lieutenant). Toisessa maailmansodassa Tibbets lensi muun muassa pommitustehtävissä Tyynellämerellä sekä Euroopassa. Hän lensi ensimmäisessä Britanniasta Saksaan tekemässä USAF:n pommitushyökkäyksessä. Afrikan maihinnousun yhteydessä Tibbets muun muassa lennätti korkea-arvoisia upseereja kuten Mark Clarkin sotatoimien alaisille lentokentille.
Eversti Tibbets antoi B-29-pommikoneelleen nimeksi Enola Gay äitinsä mukaan 5. elokuuta 1945. Hänen äitinsä nimen esikuvana oli Enola, sankaritar kirjassa, josta tämän isä oli pitänyt. Tibbets pudotti Enola Gaylla ihmiskunnan ensimmäisen sotilaallisesti käytetyn atomipommin, Little Boyn ("Pikkupoika"), Japaniin 6. elokuuta. Kun Tibbetsiltä myöhempinä vuosinaan kysyttiin, olisiko hän valmis pudottamaan uudelleen atomipommin Japaniin, hän vastasi, että samoissa olosuhteissa tekisi sen uudestaan. Myös pommittaja Thomas W. Ferebee puolusteli omaa osuuttaan sanoin: ”Jonkunhan se oli tehtävä!”.
Tibbets oli itse päättänyt vakaasti mielessään nämä seuraavat kaksi asiaa: hän sekä ohjaa konettaan itse että komentaa Erikoislentohyökkäystä nro 13. Sitä "ei estäisi mikään voima maailmassa", kuten hän myöhemmin totesi. Nagasakin iskun jälkeen Tibbets valmistautui komentamaan myös mahdollisen 3. atomipommi-iskun. Siihen oli Pu-239 Mk.3 atomipommin ydin olemassa Los Alamosissa. Tuo ydin oli nimeltään aluksi Rufus, sittemmin Demon Core eli Paholaisydin.
Hämähäkkimies (animaatiosarja) (1. tuotantokausi)
Hämähäkkimies-animaatiosarjan 1. tuotantokausi käynnistyi Yhdysvalloissa 19. marraskuuta 1994 ja päättyi 11. kesäkuuta 1995 Fox Kidsillä. Sarja kertoo 19-vuotiaasta Empire State Universityn yliopistolla opiskelevasta Peter Parkerista, joka toimii supersankari Hämähäkkimiehenä. Sarjan alku poikkeaa jossain määrin hahmon alkuperäisestä sarjakuvasovituksesta, sillä sarjan alkaessa Peter on jo saanut yliluonnolliset voimansa käyttöönsä ja rikoksien pysäyttäminen Hämähäkkimiehenä on hänelle jo arkipäivää.
Paul Tibbets
Elämä
Tibbetsin alaisista usea, muun muassa pommituslaivueen tutkaupseeri, luutnantti Jacob "Jake" Beser, kuvaili everstiä "mitä hienoimmaksi herrasmieheksi joita ilmavoimissa palvelee". Tibbets tulikin tunnetuksi tiukkana ja vaativana, mutta varsin lojaalina sekä joviaalina esimiehenä. Hän oli myös erittäin taitava lentäjä sekä omasi jo aiempaa esimiehen vastuuta. Siksi hänet valittiinkin tuhansien joukosta huippusalaiseen tehtävään. Tibbets vastasi myös vaativasta koulutustoiminnan toteuttamisesta. Usea kollega oli valittu jonkin aiemman sotilaslentotehtävän hyvin hoidetun suorituksen perusteella. Esimerkkinä vaikkapa Charles Sweeney sekä Kermit K. Beahan, jotka olivat Nagasakin pommituksen keskeisimmät henkilöt.
Hämähäkkimies (animaatiosarja) (1. tuotantokausi)
Liskojen yö (Night of the Lizard)
Jakso alkaa, kun kaksi New Yorkin viemärityöntekijää törmää metrossa Liskoon. Miehet yrittävät paeta nousemalla tikkaita pitkin takaisin kadulle ja autoonsa, mutta Lisko saa vietyä toisen miehistä mukanaan viemäreihin. Autolla pois kaasuttava mies aiheuttaa kaupungin liikenteessä kaaoksen, mutta Hämähäkkimies saa pysäytettyä hätääntyneen kuskin. Myöhemmin Daily Buglen konttorilla J. Jonah Jameson kertoo Eddie Brockille ja Hämähäkkimiehen siviiliminä Peter Parkerille, että se joka saa otettua valokuvan tästä ylikokoisesta hirviöstä, palkitaan tuhannen dollarin rahasummalla.
Paul Tibbets
Elämä
Pommitusharjoitusten ollessa vielä koulutusvaiheessaan ja lentävän yksikön siirryttyä Wendoverista Tinianille alkoi Tibbetsin avioliitto rakoilla pahasti. Hän erosikin ensimmäisestä vaimostaan Luciesta, jonka kanssa oli syntynyt kaksi poikaa: Paul Jr. (III) ja Gene. Lucieta kuvailtiin "Southern Belle" -tyyppiseksi, eläväiseksi Etelävaltojen kaunottareksi. Sodan jälkeen Tibbets meni naimisiin vuonna 1953 Andrea Tibbetsin (o.s. Quattrehomme) kanssa. Vuonna 1959 hänet ylennettiin prikaatikenraaliksi. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1966 ja kuoli 92 vuoden ikäisenä syksyllä 2007. Viimeisinä vuosinaan hän kärsi muun muassa sydämen vajaatoiminnasta.
Hämähäkkimies (animaatiosarja) (1. tuotantokausi)
Liskojen yö (Night of the Lizard)
Viemäreihin suuntaava Hämähäkkimies saa otettua kuvan liskon jalanjäljestä, ja päättää viedä kuvan tohtori Curt Connorsin analysoitavaksi yhdessä Debra Whitmanin kanssa. Heidän Connorsin toimistolle saapuessaan tulee kuitenkin sähkökatkos. He menevät tutkimaan hänen toimistoaan, kunnes kuulevat Connorsin käskevän heitä poistumaan. Debra huomaa kauhistuneena Connorsin muuttuneen liskoksi, joka pakenee ikkunasta. Saadaan selville, että toisen kätensä menettänyt Connors on geenimanipulaation avulla kasvattanut itselleen uuden käden, mutta muuttunut samalla itse hirviöksi. Eddie Brock joutuu Liskon hyökkäyksen kohteeksi yrittäessään kuvata tätä, mutta pääsee piiloutumaan Hämähäkkimiehen ja Liskon taistellessa. Lisko kaappaa vaimonsa mukaansa viemäreihin, ja Hämähäkkimiehen on pelastettava tämä. Viemäristä hän löytää myös sittenkin eloon jääneen kadonneen viemärityöntekijän, jonka Lisko on vanginnut. Hämähäkkimies saa selville, että Lisko on vanginnut vaimonsa, koska tarvitsee apua kehittäessään laitetta joka parantaa kaikki haavat ja vammat, mutta muuttaa käyttäjänsä samanlaisiksi liskoiksi. Hämähäkkimies kuitenkin ehtii käyttää laitetta ja muuttaa Liskon takaisin ihmiseksi.
Paul Tibbets
Elämä
Tibbetsin pojanpoika Paul W. Tibbets IV jatkaa 393. pommituslaivueessa isoisänsä työtä B-2 Spirit -häivekoneen pommituslentäjänä. pienoiskuva|Paul Tibbets kuvattuna sotilasuransa aikana.
Hämähäkkimies (animaatiosarja) (1. tuotantokausi)
Liskojen yö (Night of the Lizard)
Eddie Brock yrittää jääräpäisesti todistaa Connorsin olevan Lisko, mutta Jameson ei usko tämän väitteisiin. Brock vie Jamesonin poliisien kera Connorsin talolle, jossa hän vannoo syövänsä päivän lehden, mikäli Connors ei ole Lisko. Oven avaakin tuiki tavallinen Connorsin perhe, ja Brock joutuu pitämään sanansa. Peterin täti May Parkerilla on laskuja rästissä, ja hän on menossa vararikkoon. Peter on saanut tuhannen dollarin palkkion myytyään kuvat Hämähäkkimiehen ja Liskon kamppailusta Daily Buglelle, ja hän antaa palkintorahat tädilleen.
Skorpionin myrkky (The Sting of the Scorpion)
J. Jonah Jameson palkkaa Tri Stillwellin muuttamaan mitättömän konnan supersankariksi neogeenisen rekombinaattorin avulla taistelemaan Hämähäkkimiestä vastaan. Mutta jokin menee vikaan ja konna (nyt Skorpioni) kääntyy luojaansa vastaan ja Hämähäkkimiehen täytyy pelastaa päivä ennen kuin Skorpioni räjäyttää kaupungin OsCorpilla.
Tappajarobotti (The Spider Slayer)
Maksaakseen velkansa rikollispomolle, joka tunnetaan nimellä Kingpin, Norman Osborn palkkaa Spencer Smythen rakentamaan vahvan robotin nimeltään Tappajarobotti nappaamaan ja tuhoamaan Hämähäkkimiehen. Myöhemmin, kun Hämähäkkimies on saanut robotin pysäytettyä, Kingpin palkkaa Alistair Smythen, Spencerin pojan rakentamaan lisää Tappajarobotteja.
Tappajarobottien paluu (Return of the Spider Slayers)
Alistair Smythe, Spencer Smythen (jota luullaan nyt kuolleeksi) poika rakentaa useita robotteja tuhoamaan Hämähäkkimiehen ja kaikki, jotka ovat vastuussa hänen isänsä "kuolemasta".
Vaarallisia harhakuvia (The Menace of Mysterio)
Mysterio naamioituu Hämähäkkimieheksi rikoksia varten huijatakseen Hämähäkkimiestä menettämään maineensa.
Tohtori Mustakala - Tuhon lähettiläs (Dr. Octopus: Armed and Dangerous)
Hämähäkkimies taistelee Tohtori Mustekalaa vastaan, joka on kidnapannut Peterin silloisen tyttöystävän Felicia Hardyn ja J. Jonah Jamesonin luonnaita vastaan.
Avaruuden asukas 1/3 (The Alien Costume, Part One)
Samalla, Eddie Brock valehtelee Hämähäkkimiehen varastaneen Prometheum X:n, vaikka varas oli tosiasiassa Sarvikuono. Nyt Daily Bugle on luvannut miljoonan dollarin kiinniottopalkkion Hämähäkkimiehestä. Kingpin saa Sarvikuonolta Prometheum X:n, jonka sanotaan olevan plutoniumia voimakkaampaa ainetta. Unessaan Hämähäkkimies näkee pukunsa taistelevan mönjää vastaan, ja uni päättyy siihen, kun ihmismäisen muodon ottanut mönjää nielaisee Peter Parkerin. Hämähäkkimies herää keskeltä Manhattania mustassa puvussa tietämättään, miten on sinne päätynyt. Uusi puku tekee Hämähäkkimiehestä nopeamman, vahvemman ja kestävämmän. Hän myös pystyy muuttamaan asuaan ihan miksi tahansa. Jokin kuitenkin muuttuu myös Hämähäkkimiehen luonteessa. Hänen käytös toisia kohtaan on röyhkeää. Tämän saavat kokea muun muassa Peterin kilpakosija Flash Thompson sekä May-täti.
Alistair Smythe haluaa tutkia Prometheum X:ää rauhassa, mutta siihen tarvitaan lisää tutkimuslaitteita, jotka ovat vain hallituksen laboratoriossa. Sarvikuono saa Kingpiniltä uuden keikan. Hämähäkkimies haluaa puhdistaa maineensa, ja Sarvikuonoon asennettu jäljityslaite johdattaa Hämähäkkimiehen tämän jäljille laboratorion luo. Uusien voimiensa ansiosta Hämähäkkimies pystyy leikiten heittelemään Sarvikuonoa pitkin seiniä, tivaten tältä tämän työnantajan nimeä. Sarvikuono ei halua kuitenkaan vasikoida Kingpiniä, vaan sanoo mieluummin menevänsä vankilaan. Hämähäkkimies ei aio olla niin armollinen, vaan on aikeissa tappaa Sarvikuonon, kunnes tajuaa, että hänen käytöksensä ei ole normaalia. Hän antaa Sarvikuonon olla ja poistuu paikalta. Hämähäkkimies on ihmeissään. Hän katsoo itseään kerrostalon ikkunan heijastuksesta, ja näkee välähdyksen liskomaisesta olennosta...
Avaruuden asukas 2/3 (The Alien Costume, Part Two)
Kun Hämähäkkimiehen mustan puvun todetaan olevan elossa, sankari silti käyttää sitä saadakseen Prometheum X:n. Samalla, J. Jonah Jameson saa selville Eddie Brockin valehdelleen, että Hämähäkkimies varasti Prometheum X:n, antaen hänelle potkut ja peruuttaen miljoonan dollarin palkkion. Kingpin on huolissaan, että Brock olisi saanut selville hänen olevan rikollispomo, joten Smythe palkkaa Tärisyttäjän tappamaan Brockin. Myöhemmin Hämähäkkimies pääsee eroon "puvusta", mutta pian se löytää uuden omistajan.
Avaruuden asukas 3/3 (The Alien Costume, Part Three)
Eddie Brockin saadessa symbiootin, heistä tulee yhdessä Venom, joka saa kaikki symbiootin aikaisemmat tiedot. Brockin mielestä Hämähäkkimies on syyllinen hänen työpaikkansa, asuntonsa ja terveytensä menettämiseen, ja hän haluaa Hämähäkkimiehen kuolevan...
Kraven Saalistaja (Kraven the Hunter)
Hämähäkkimies löytää itsensä keskeltä ongelmia, kun tohtori, nimeltä Mariah Crawfold pakenee vainoojansa Afrikasta Amerikkaan ja tämä vainooja on Kraven Saalistaja.
Menninkäinen 1/2 (The Hobgoblin, Part One)
Hämähäkkimies päätyy keskelle Norman Osbornin, Wilson Fiskin ja Menninkäisen juonikuvioita.
Menninkäinen 2/2 (The Hobgoblin, Part Two)
Hämähäkkimies haluaa voittaa Menninkäisen tämän hyökätessä May-tädin ja Harry Osbornin kimppuun, vaikka se tarkoittaisi yhteistyötä Norman Osbornin ja Wilson Fiskin kanssa.
Kameleontti (Day of the Chameleon)
Hämähäkkimiehen täytyy pysäyttää terroristi Kameleontti tapattamasta kahta tärkeää diplomaatikkoa.
Lemmen pelisäännöt
Lemmen pelisäännöt on yhdysvaltalainen vuonna 2003 ABC Family -televisiokanavalla ensiesitetty romanttinen komedia, jonka on ohjannut Douglas Barr. Elokuvan päähenkilö on Carly Popen esittämä Melissa ”Mel” Rochester, joka saa aikuisena tilaisuuden maksaa kalavelat hänet kouluaikoina ilkeästi nolanneelle vanhalle ihastukselleen Drew’lle (Brian Austin Green).
Claude Miller
thumb|Miller vuonna 2003. Claude Miller (20. helmikuuta 1942 Pariisi – 4. huhtikuuta 2012 Pariisi ) oli ranskalainen elokuvaohjaaja.
Miller voitti ainoan César-palkintonsa vuonna 1982. Hän oli ehdolla Cannesin Kultaisen palmun (1998, 2003) ja Berliinin Kultaisen karhun (2000) saajaksi. Hänelle myönnettiin Cannesissa tuomariston palkinto vuonna 1998 elokuvasta Huviretki painajaisiin.
Millerin muita Suomessa esitettyjä elokuvia ovat Sittenkin rakastan sinua (1977), Komedia meistä rakastavaisista (1978), Pikku varas (1988), Säestäjä (1992) ja Hymy (1993).
Pyymosa
Rauhoitetut Herukkapuro ja Pyymosa edustavat eteläsuomalaista lehtoluontoa parhaimmillaan. Pyymosan lehto on 13,5 hehtaarin laajuinen pähkinälehto, joka sijaitsee aivan Petikon täyttömäen lounaissivustalla (koordinaatit artikkelissa). Lehtoa on myös laajalla Vestran suojelualueella, jossa voi lisäksi nähdä vanhaa metsää ja suoluontoa. Komeita korpimaita Petikossa edustaa Pyymosan korpi, joka löytyy Espoon ja Vantaan rajalla sijaitsevan Odilammen itäpuolelta, kilometrin verran Pyymosan lehdosta länteen.
Marek Hovorka
Marek Hovorka (s. 8. lokakuuta 1984 Dubnica nad Váhom, Tšekkoslovakia) on slovakialainen jääkiekkoilija, joka pelaa Puolan pääsarja Polska Hokej Liga-joukkue JKH GKS Jastrzębiessa. Elite Prospects -sivston Ulf Anderssonin mukaan Hovorka on taitava sentteri, jolla on hyvät hyökkäyspään vaistot. Hän on myös nopea luistelija.
Seuraura
Hovorka on MHC Martinin kasvatti. Hän debytoi seuran miesten joukkueessa kaudella 2003–2004, jolloin Hovorka pelasi Extraligassa 48 runkosarjaottelua tehopistein 5+8=13. Kaudeksi 2004–2005 hän siirtyi HK 32 Liptovský Mikulášin riveihin. Kaudella 2006–2007 Hovorka oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 11+26=37. Kauden 2007–2008 lopulla hän siirtyi Tšekin Extraligassa pelanneen HC Slovan Ústečtí Lvin joukkueeseen. Joukkue putosi kauden päätteeksi 1. česká hokejová ligaan.
Kaudeksi 2008–2009 Hovorka palasi kasvattajaseuraansa MHC Martiniin. Joulukuussa 2008 hän palasi HC Slovan Ústečtí Lvin riveihin pelaamaan Tšekin 1. ligaa. Hovorka voitti sarjan mestaruuden, mutta Slovan jäi karsintojen päätteeksi kuitenkin ilman sarjanousua Extraligaan. Kaudella 2009–2010 hän voitti 1. ligan pudotuspelien jäähypörssin 90 minuutillaan. Hovorka eteni Slovanin kanssa liigan finaaleihin, mutta mestaruuden vei kuitenkin KLH Chomutov otteluvoitoin 4–3. Hovorka pelasi kauden aikana myös kaksi Extraliga-ottelua BK Mladá Boleslavissa. Kesken kauden 2010–2011 hän siirtyi Slovanista HC Kladnon Extraliga-joukkueeseen. Kaudella 2011–2012 Hovorka oli tehoilla 14+18=32 joukkueen paras maalintekijä Jaroslav Kallan kanssa ja toiseksi paras pistemies hänen jälkeensä. Hovorka voitti myös Extraligan ulkomaalaisten pistepörssin.
Kesken kauden 2012–2013, lokakuussa 2012 Hovorka siirtyi Kladnosta HC Sparta Prahaan. Kaudeksi 2013–2014 seura vuoksi hänet HC Karlovy Varyn joukkueeseen. Kaudeksi 2014–2015 Hovorka siirtyi Tšekin 1. ligan KLH Chomutoviin. Hän oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 26+28=54, joilla Hovorka jakoi liigan maalipörssin viidennen sijan HC Kladnon Miloslav Hořavan ja HC Slovan Ústí nad Labemin David Tůman kanssa. Hän voitti myös 1. ligan ylivoimamaalipörssin 13 osumallaan ja voittomaalipörssin myöskin 13 osumallaan. Pudotuspeleissä Hovorka oli seitsemällä syöttöpisteellään Chomutovin paras syöttäjä Nikola Gajovskýn kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi 1. ligan mestaruuden. Hovorka oli Extraligan karsinnoissa joukkueensa paras pistemies tehoilla 5+5=10. Chomutovin kausi päättyi sarjanousuun.
Hovorka siirtyi kesken kauden 2015–2016, joulukuussa 2015 Chomutovista HC Vítkoviceen. Kaudeksi 2016–2017 hän palasi kotimaahansa ja siirtyi HC Košicen joukkueeseen. Hovorka pelasi siellä neljä Mestarien liigan ottelua, kunnes ennen ensimmäistäkään runkosarjaottelua, syyskuussa 2016 hän siirtyi henkilökohtaisten syiden vuoksi toisen Extraliga-joukkueen, MsHK Žilinan riveihin. Hän sijoittui tehoilla 23+37=60 koko liigan pistepörssissä toiseksi edellään vain HC Košicen Ladislav Nagy. Hovorka oli myös pudotuspeleissä joukkueensa paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 5+9=14 ja hän jakoi Žilinan sisäisen maalipörssin voiton Radim Hruškan kanssa. Kaudeksi 2017–2018 Hovorka palasi vuoden mittaisella sopimuksella Košiceen.
Maajoukkueura
Hovorka edusti Slovakiaa Pyeongchangin olympiakisoissa 2018. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin Hovorka voitti hopeaa. Yhteensä hän on pelannut 34 A-maaottelua tehopistein 2+6=8.
Piero Umiliani
Piero Umiliani (17. heinäkuuta 1926 Firenze, Italia – 14. helmikuuta 2001 Rooma, Italia) oli italialainen elokuvasäveltäjä. Hän teki sävellyksiä useisiin eksploitaatioelokuviin 1960- ja 1970-luvuilla, muun muassa spagettiwesterneihin ja gialloelokuviin.
Yksi Umilianin tunnetuimmista sävellyksistä on ”Mah Nà Mah Nà”. Sävellys tehtiin alun perin vuoden 1968 Ruotsista kertovaa mondo-dokumenttia Svezia, inferno e paradiso varten. Siitä tuli entistäkin tunnetumpi, kun se esitettiin Seesamtiessä muppetien laulamana.
Shitsu Nakano
Shitsu Nakano (1. tammikuuta 1894 – 19. elokuuta 2007) oli pitkäikäinen japanilainen. Kuollessaan hän oli maailman neljänneksi vanhin elossa oleva ihminen.
Shitsu Nakano oli kuuden päivän ajan myös vanhin japanilainen; häntä vuoden vanhempi Yone Minagawa menehtyi 13. elokuuta 2007.
Herrasmiessopimus
Herrasmiessopimus on suullinen sopimus, joka perustuu molemminpuoliseen luottamukseen. Aikaisemmin käytettiin myös englannista periytyvää nimitystä ”gentlemannisopimus”.
Herrasmiessopimus tehdään yleensä, kun virallista tai muodollista sopimusta ei ole mahdollista tai ei nähdä tarpeen tehdä. Osapuolet sopivat keskenään tietyistä menettelytavoista ja luottavat toisiinsa. Lakiterminä herrasmiessopimusta käytetään joskus kuvaamaan suullista sopimusta.
Termiä käytetään joskus kuvaamaan sanattomia sopimuksia. Tästä esimerkkinä muun muassa ensimmäisessa maailmansodassa käydyssä juoksuhautasodan alkuvaiheessa tietyillä rintamalohkoilla tehtiin sanattomia tulitaukosopimuksia. Esimerkiksi tietty brittien lohko ei tulittanut saksalaisten asemia ja päinvastoin.
Mongolian vaakuna
thumb|250px|Mongolian vaakuna
Mongolian vaakuna otettiin käyttöön vuonna 1992 kommunistihallinnon romahdettua. Siinä on paljon buddhalaisia symboleja, kuten dharmapyörä, lootuksenkukka ja kolme jalokiveä.
Suomen ympäristöministeriö
Suomen ympäristöministeriö (YM ) on hallintoelin, joka vastaa valtioneuvoston ja eduskunnan käsittelyyn tulevien ympäristö- ja asuntoasioiden valmistelusta. Vuoden 2013 lopussa ministeriössä työskenteli 236 vakinaista ja 47 määräaikaista virkamiestä. Ympäristöministeriön tavoitteena on ympäristövastuullinen ja osallisuutta tukeva yhteiskunta, monimuontoinen luonto sekä hyvinvointia edistävä elinympäristö. Ministeriö toimii kansallisesti ja kansainvälisessä yhteistyössä.
Ympäristöhallinnon lähivuosien haasteet ovat hyvän elinympäristön sekä kulutuksen ja tuotannon ekotehokkuuden edellytysten parantaminen, ympäristöstä aiheutuvien terveyshaittojen vähentäminen, luonnon monimuotoisuuden köyhtymisen merkittävä hidastaminen, Itämeren tilan parantaminen sekä ilmastonmuutoksen hillitseminen.
Yhdyskuntien suunnittelua ja rakentamista kehittämällä tavoitellaan hyvinvoinnin kohentumista ja samalla ympäristökuormituksen ja -haittojen vähentymistä. Väestön ikääntyessä on varauduttava erilaisiin asumisen ja yhdyskuntien tarjoamien palvelujen kysynnän muutoksiin.
Perustaminen
Ympäristöministeriö aloitti toimintansa 1.10.1983 ja on näin ollen Suomen toiseksi nuorin ministeriö. Sen juuret ovat vuonna 1969 perustetussa vesihallituksessa, jolla oli erittäin voimakas rooli Suomen runsaiden vesistöjen suojelussa. 1960-luvulla luonnonsuojelu oli vielä lapsenkengissä ja Suomessa sen ylin viranomainen oli luonnonsuojeluvalvoja. Kun vesihallintoa kehitettiin, heräsi ajatus koko ympäristöhallinnon kehittämisestä ja ensimmäisen kerran oman ministeriön perustamista esitti Suomen luonnonsuojeluliitto vuonna 1970. Presidentti Urho Kekkonen otti kantaa luonnonsuojeluun vuoden 1970 uudenvuodenpuheessaan nimeämällä alkaneen vuoden teemaksi ympäristön suojelun.
Erilaisten komiteoiden ja työryhmien jälkeen Sorsan hallitus päätti esittää vuonna 1973 laajan ympäristöhallinnon perustamista, jota kuitenkin vastustettiin monilla tahoilla. Rajuimmin asiaa vastaan oli Kuopion lääninhallitus, jonka mielipide kiteytyi lausunnon viimeiseen virkkeeseen: "Varjele meitä sodalta, rutolta ja ympäristöministeriöltä".
Ympäristöhallinnon uudistamista koskeva lakiehdotus hyväksyttiin eduskunnassa ja Sorsan hallitus asetti ministeriöiden toimialajakoa selvittävän keskushallintokomitean. Viimein vuonna 1976 se päätyi esittämään ympäristöministeriön perustamista.
Ministeriötä vastusti voimakkaasti muun muassa maa- ja metsätalousministeriö (MMM), joka ehdotti itsensä muuttamista myös ympäristöasioista vastaavaksi superministeriöksi, luonnonvarainministeriöksi. MMM:n mielestä ehdotus ympäristöministeriöstä oli "kummallinen, omalaatuinen, täysin asiaton, hämärä ja keinotekoinen". Sen sijaan sisäasiainministeriöstä uudelle toimijalle löytyi kannatusta, vaikka se menettäisikin ympäristöasioiden lisäksi myös asuntohallinnon.
Vielä vuonna 1977 taistelu oli hyvin voimakasta puolin ja toisin, kun maa- ja metsätalousministeriö esitti edelleen ympäristöasioiden siirtämistä sisäasiainministeriöstä itselleen sekä uuden luonnonvarain- ja ympäristönsuojeluministeriön perustamista. Lisäksi vesihallitus esitti sen muuttamista ympäristönsuojelun keskusvirastoksi.
Perustamisen eteneminen oli hidasta, sillä ympäristöasioista vastaava ministeri vaihtui usein eri hallituksissa. Vasta Koiviston II hallituksessa oli yksi ja sama ministeri, Johannes Koikkalainen, kaikkien ympäristöasioiden takana. Sorsan II:n hallituksen aloittamalla ja Koiviston II:n hallituksen jatkamalla työryhmällä oli tavoitteena ympäristöhallinnon uudistaminen ministeriöajatuksen pohjalta. Sorsan III hallitus päätti viimein vuonna 1982 esittää ministeriön perustamista, minkä eduskunta hyväksyi äänin 124-51. Vielä ennen tätä kiisteltiin sekä hallituksessa että eduskunnassa siitä, pitäisikö perustaa suppeampi ympäristönsuojeluministeriö vai laajempi ympäristöministeriö, jolle kuuluisi ympäristön- ja muun luonnonsuojelun lisäksi kaavoitus-, rakennus- ja asuntotoimi.
Äänestyksessä hallituksen ja opposition väliset rintamalinjat repesivät molemmin puolin. Ministeriö perustettiin kansanrintamahallituksen vasemmistoryhmien sekä pääoppositiopuolue Kokoomuksen äänillä. Sen sijaan hallituspuolueista Keskusta ja RKP äänestivät hanketta vastaan.
Ajankohtaisista tapahtumista muun muassa vuonna 1979 tapahtuneiden Koijärvi-liikkeen ja säiliöalus M/T Antonio Gramscin öljyonnettomuuden itämerellä on arvioitu osaltaan johtaneen ympäristöministeriön perustamiseen.
Alkuvaiheet
Ensimmäiseksi ympäristöministeriksi nimitettiin SDP:n Matti Ahde, joka oli aloittanut Sorsan IV:n hallituksen sisäasiainministerinä viisi kuukautta aikaisemmin. Uusi ministeriö ja sen johdossa ollut ympäristöasioissa kokematon ministeri herättivät vahvoja epäluuloja. Ympäristöministeriö sai pilkkanimen kuristusministeriö, jota syytettiin vuoron perään maaseudun autioittamisesta, kapasiteetin puutteesta, täsmentämättömistä ja järjettömistä suojeluvaatimuksista sekä asioiden tarpeettomasta ruuhkauttamisesta.
Shiratsuyu-luokka
Shiratsuyu-luokka oli Keisarillisen Japanin laivaston kymmenen hävittäjän muodostama alusluokka, jonka alukset valmistettiin vuosina 1933-1937. Ne olivat palveluksessa toisen maailmansodan aikana.
Suomen ympäristöministeriö
Alkuvaiheet
Luonnon- ja ympäristönsuojelun ensimmäisiä mittavia askeleita otettiin runsaasti Ahteen nelivuotiskaudella. Konkreettisia saavutuksia olivat mm. Ounasjoen erityissuojelu, mittavan soidensuojelualueiden verkoston perustaminen, asetukset useiden kasvien ja eläinlajien rauhoittamisesta sekä toimenpiteet liikenteen päästöjen rajoittamiseksi.
Ahteen aikana Suomi solmi Neuvostoliiton kanssa sopimuksen ympäristönsuojelun yhteistyöstä sekä liittyi sopimuksiin Etelämantereen sekä kulttuuri- ja luonnonperinnön suojelemiseksi. Valtioneuvosto teki periaatepäätöksen jätteiden hyödyntämisestä vuonna 1986 ja kahta vuotta aikaisemmin valmistui Riihimäelle ongelmajätteiden käsittelylaitos.
Hallintoasioiden merkittävin vuosi oli 1986, jolloin vesihallitus liitettiin ympäristöministeriön organisaatioon.
Ympäristönsuojelusta trendi-ilmiö
Sorsan hallituksen tilalle nimitettiin Holkerin sinipunahallitus vuoden 1987 vaalien jälkeen. Ympäristöministerin salkku jäi SDP:n haltuun ja sen sai kansanedustaja Kaj Bärlund. Demarien ruotsinkieliseen siipeen kuulunut ministeri istui koko hallituksen nelivuotiskauden, mutta jäi siltikin tuntemattomaksi suurelle yleisölle.
Bärlund oli ministerinä voimakkaan taloudellisen kasvun aikana, jolloin talouden pyörät kulkivat vinhasti ylikuumenemisen asteelle saakka. Ekoaatteesta tuli muotia, minkä ansiosta talouselämä "vihertyi" ja ympäristöystävällisyydestä tuli myyntivaltti taakan sijasta.
Yksi merkittävimmistä asioista Bärlundin toimikaudella olivat ns. metsäsodat. Ympäristöaktivistit saivat aikaiseksi kahakoita metsänhakkuutyömailla Kessissä, Murhijärvellä ja Talaskankaalla. Varsinkin toiminta metsähallituksen Talaskankaan hakkuutyömaalla sai runsaasti valtakunnallista julkisuutta ja se herättikin vilkkaan keskustelun metsien monimuotoisuudesta sekä vanhojen aarnimetsien säilyttämisestä jälkipolville.
Muuta
pienoiskuva|Ympäristöministeriön toimipaikka Aleksanterinkadulla. Ympäristöministerin salkun painoarvo on ollut hyvin erilainen eri hallituksissa. Ministeriölle kuuluvilla asuntoasioilla on monesti lihotettu muiden ministereiden salkkuja. Vanhasen ja Jäätteenmäen kabineteissa asuntoasioista on vastannut alue- ja kuntaministeri Hannes Manninen. Lipposen I:ssä asuntoasioista päätti STM Sinikka Mönkäre ja Lipposen II:ssa 2. valtiovarainministeri Suvi-Anne Siimes. Ahon hallituksessa ympäristöministereitä oli kerrallaan kaksi. Sirpa Pietikäinen oli vastuussa koko hallituskauden ympäristöasioista ja asuntoasioista piti huolen ensin Pirjo Rusanen sekä hänen jälkeensä Anneli Taina.
Kansliapäälliköt
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Ympäristöministeriön kansliapäällikköinä:
Flygvapenmuseum
thumb|260px|Flygvapenmusem (2002)
Flygvapenmuseum on Ruotsin ilmavoimien ilmailumuseo Linköpingissä.
Sen näyttelyssä on täten Ruotsin ilmavoimien käyttämiä lentokoneita, etenkin Saabin valmistamia. Sen kokoelmiin kuuluu 120 konetta, joista kaikki eivät ole esillä. Osa näytteille asetetuista Ruotsin ilmavoimien väreihin maalatuista lentokoneista ei ole koskaan ollut Ruotsissa käytössä, vaan museo on hankkinut niitä vaihtamalla mm. Lansen- ja Draken-koneita ulkomaiden kanssa. Tämä ei täysin vastaa museon toimintaperiaatteita, mutta tuo yleisön nähtäville kattavasti Ruotsin ilmavoimien lentokaluston konetyypit. Museo uudistettiin vuonna 2010.
Lauri Maskula
Lauri Alaksander Maskula (14. marraskuuta 1893 Turku – 26. elokuuta 1953 Turku ) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat konemestari Karl Viktor Maskula ja Aleksandra Moisio. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Ritva Aron kanssa.
Opinnot
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1915 ja liittyi Varsinaissuomalaineen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa syyslukukaudella vuonna 1915. Hän kävi Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuosina 1929–1930 ja yleisen osaston vuosina 1932–1933 sekä Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930.
Jääkäriaika
Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Kaartin Jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan päälliköksi, josta hänet siirrettiin 25. syyskuuta 1918 alkaen 3. konekiväärikomppanian päälliköksi Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, jonka nimi muutettiin myöhemmin Porin rykmentiksi. Armeijasta hän erosi 16. huhtikuuta 1919 ja liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, niissä toimi aluksi IV pataljoonan ja sittemmin 2. rykmentin II pataljoonan komentajana ja otti osaa Veskelyksen, Niiniselän, Matrossan, Polovinan, Suollusmäen ja Salmenniskan taisteluihin. Retkikunnasta palattuaan hän astui uudelleen armeijan palvelukseen, ja hänet sijoitettiin 26. elokuuta 1919 Porin rykmentin 3. konekiväärikomppanian päälliköksi sekä 1. tammikuuta 1920 alkaen rykmentin ase- ja konekivääriupseeriksi. Hänet siirrettiin 27. huhtikuuta 1921 alkaen 1. Erillisen konekiväärikomppanian päälliköksi ja 26. syyskuuta 1923 alkaen Hyökkäysvaunurykmentin 2. patteriston komentajaksi sekä 6. joulukuuta 1924 alkaen toimistoupseeriksi Sotaväen esikuntaan. Porin rykmentin III pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 5. syyskuuta 1925 ja II pataljoonan komentajaksi 29. kesäkuuta 1928 sekä edelleen 6. elokuuta 1935 esikuntapäälliköksi 1. divisioonan esikuntaan.
Talvi- ja jatkosota
Talvisotaan hän osallistui YH:n aikana Kannaksen Armeijan esikunnan päällikön apulaisena; sodan syttyessä hänet komennettiin esikuntapäälliköksi 1. divisioonaan, ja hän osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Rauhan tultua hänet siirrettiin 2. prikaatin komentajaksi, kunnes hänet määrättiin 1. prikaatin komentajaksi.
Jatkosodan sytyttyä hänet määrättiin komentamaan Jalkaväkirykmentti 1:tä, jonka hän johdatti taisteluihin Ojajärvellä, Kaukolassa ja Kaarlahdella, Räisälässä, Sakkolassa, Taipaleessa, Valkjärvellä, Kirjasalossa ja Lempaalassa. Vuonna 1943 hänet siirrettiin 19. prikaatin komentajaksi, ja hän osallistui taisteluihin akselilla Lempaala–Metsäpirtti–Taipale.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen Maskula siirrettiin Rauman sotilaspiirin komentajaksi ja vuonna 1945 edelleen Lounais-Suomen sotilasläänin komentajaksi. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1952 ja siirtyi tapaturmantorjuntatarkastajaksi vakuutusyhtiö Sampoon. Hän menehtyi seuraavana vuonna sydänkohtaukseen, ja hänet haudattiin Turkuun.
Luottamustoimet
Hän toimi Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuonna 1923 ja 1. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1924, 1926, 1927–1929, 1931, 1934–1935 ja 1937 sekä Jalkaväenharjoitusohjesääntökomitean jäsenenä vuosina 1919–1920. Konekivääriharjoitusohjesääntökomitean jäsenenä hän toimi vuosina 1922–1923 ja Oy Tikkakosken valmistamia Maxim-konekiväärin lukkoja tutkimaan määrätyn komitean jäsenenä vuonna 1923 sekä pikakiväärikomitean jäsenenä vuosina 1924–1925.
Todor Živkov
Todor Hristov Živkov (7. syyskuuta 1911 – 5. elokuuta 1998) oli Bulgarian johdossa 1954–1989. Hän oli Bulgarian kommunistisen puolueen johtaja 1954–1989 ja valtioneuvoston puhemies, maan valtionpäämies 1971–1989.
Elämäkerta
Živkov syntyi Pravetsin kylässä 60 kilometriä Sofiasta köyhään maanviljelijäperheeseen. Hän muutti nuorena Sofiaan etsimään töitä, kouluttautui kirjaltajaksi, omaksui marxismin ja liittyi 1928 laittoman Bulgarian kommunistisen puolueen nuorisojärjestöön ja puolueeseen 1933. Toisen maailmansodan aikana Živkov järjesti kansan vapautusarmeijan maan saksalaismiehittäjiä vastaan ja avusti puna-armeijaa sen saapuessa Bulgariaan syyskuussa 1944. Vuonna 1945 hän sai aseman Neuvostoliiton tukemassa uudessa hallituksessa ja kansanmilitian johdossa, jossa tehtävässä hän osallistui tuhansien kommunistien vastustajien pidätyksiin.
Vuonna 1949 hän sai keskuskomitean täysjäsenyyden, ja 1951 hänestä tuli puolueen politbyroon täysjäsen. Vuonna 1954 hän syrjäytti Nikita Hruštšovin tuella stalinisti Vălko Tšervenkovin puolueen johdosta. NKP:n 22. puoluekokouksen jälkeen Živkov onnistui lopulta syrjäyttämään Tšervenkovin vuonna 1961. Vuodet 1962–1971 hän oli pääministeri ja vuodesta 1971 valtioneuvoston puhemies. Živkov solmi suhteet Kreikan kanssa vuonna 1964. Živkov esti upseeriston ja puolueen jäsenien vallankaappausyrityksen keväällä 1965. Bulgaria sai runsaasti apua Neuvostoliitolta viisivuotissuunnitelmalle vuosiksi 1966–1970, ja siitä tuli tähän aikaan nopeimman taloudellisen kasvun maan sosialististen maiden joukossa.
Živkov kollektivisoi maatalouden ja korosti maanviljelyn koneistamista. Neuvostoliiton tuki auttoi maan teollistamisessa. Živkovin hallinto vähensi huomattavasti Tšervenkovin ajan vainoja, mutta vastusti suuria poliittisia tai taloudellisia muutoksia. Živkovin hallinnon alla kuitenkin kaikki uudistamisvaatimukset tukahdutettiin kovilla otteilla. Tuhansia henkilöitä oli vangittuna ympäri maata. Živkov oli tunnettu uskollisuudestaan Leonid Brežneville ja läheisestä liittolaisuudestaan Neuvostoliittoon kylmän sodan aikana.
1960-luvun alussa hän ehdotti Bulgarian liittämistä osaksi Neuvostoliittoa sosialistisena neuvostotasavaltana, mutta ehdotus hylättiin.
Ulkopolitiikassa Živkov seurasi tarkasti ja uskollisesti Neuvostoliiton johtoa. Hän hyväksyi Hruštšovin destalinisaation, sekä Brežnevin johdon Hruštšovin syrjäyttämisen jälkeen. Hän lähetti Bulgarian joukot mukaan Tšekkoslovakian miehitykseen 1968. Bulgarian tiedustelupalvelua syytettiin vuoden 1981 kiusallisen puolalaisen paavi Johannes Paavali II:n murhayrityksen järjestämisestä. Sittemmin salamurhatun bulgarialaisen toisinajattelijan ja loikkari Georgi Markovin mukaan Živkov palveli Neuvostoliiton etuja paremmin kuin Neuvostoliiton johtajat itse. Živkov lisäsi maan riippuvuutta Neuvostoliitosta kulttuurin, armeijan ja talouden osalta, mikä viimein koitui hänen tappiokseen kun hän yritti vastustaa Mihail Gorbatšovin glasnostia ja perestroikaa.
Vuonna 1989 maa oli raskaissa veloissa. Välttääkseen huomion kiinnittymisen talouden ongelmiin Živkov korosti nationalistista politiikkaa ja kävi maan turkkilaista vähemmistöä vastaan. Talous romahti kun 300 000 bulgarianturkkilaista pakeni Turkkiin. Marraskuussa 1989 Živkovin syrjäyttivät muut politbyroon jäsenet ulkoministeri Petăr Mladenovin johdolla, josta tuli itse kommunistisen puolueen johtaja.
Živkov tunnettiin nepotismista. Siinä missä bulgarialaiset eivät saaneet matkustaa ulkomaille, Živkovin perhe teki matkoja etenkin länsimaihin. Živkov yritti saada lapsiaan mukaan puolueen hierarkiaan. Tyttärensä Ljudmilan miehestä Ivan Slavkovista tuli valtion television ja Bulgarian olympiakomitean johtaja. Poika Vladimir Živkov sen sijaan tunnettiin playboy-elämäntyylistään ja alkoholinkäytöstään, mikä esti hänen korottamisensa komsomolin johtoa korkeammalle. Hän osteli velaksi kalliita BMW- ja Mercedes-Benz-länsiautoja. Sukulaisille ja tuttaville järjestettiin ylellisiä kulutustavaroita ja ilmainen terveydenhoito. Živkov perusti kauppoja, joista puolueen virkailijat saattoivat ostaa länsivaluutoilla. Ravintola-, hotelli- ja yökerhoiltoja järjesteltiin ympäri maata puolueen virkailijoille. Živkovilla oli monta huvilaa ympäri Bulgarian Mustanmeren rannikkoa.
Tytär Ljudmila pääsi politbyroohon ja kulttuuriministeriksi. Hän omaksui itämaista filosofiaa, harrasti mystiikkaa ja vegetarianismia marxismi-leninismin sijaan, mikä ei sopinut puolueen vanhalle kaartille. Ljudmila kuoli vuonna 1981 epäselvissä olosuhteissa 38-vuotiaana.
Tuomiot
Vuonna 1990 Živkov sai syytteen erityisen törkeästä kansan omaisuuden kavaltamisesta. Syyskuussa 1992 hän sai seitsemän vuoden vankeustuomion vallan väärinkäytöstä ja valtion varojen kavaltamisesta, ja hänet tuomittiin noin miljardin dollarin korvauksiin. Hän ei istunut tuomiotaan vankilassa korkean ikänsä vuoksi. Tammikuussa 1993 häntä vastaan nostettiin syyte valtiopetokesta. Syytteen mukaan hän oli ehdottanut Bulgarian liittämistä Neuvostoliittoon.
Živkov kuoli 1998 keuhkokuumeeseen.
Sandown
thumb|Sandown Pier Sandown on suosittu virkistyspaikka Wightsaaren kaakkoisrannikolla Etelä-Englannissa. Sen naapuri on etelässä Shanklin. Ne sijaitsevat Sandown Bayn poukamassa Englannin kanaalissa ja ovat kuuluisia upeasta rannastaan. Sandownin lähettyvillä sijaitsi ennen Sandownin linna.
Sandownin ystävyyskaupungit ovat Tonnay-Charente Ranskassa ja St. Pete Beach Floridassa, Yhdysvalloissa.
Asukkaita Sandownin kaupunkialueella on vajaat 12 000. Lahden rannalla olevien kaupunkien (the Bay cluster) yhteinen asukasluku vuonna 2010 oli 21 800.
Luonnonkauneus
Sandown on tyypillinen viktoriaaninen merenrantakaupunki ja sen erikoisuus on ympäröivä luonnonkauneus. Sen pohjoispuolella sijaitsee Culver Down, kalkkikumpu, joka on avoinna yleisölle ja sen omistaa pääasiassa National Trust. Culver Down suosii monia villieläimiä ja sen reunoille pesiviä lintuja. Lähellä sisämaata sijaitsee Sandownin tasanko, yksi harvoista Wightsaaren makeanveden kosteikoista. Alueella sijaitsee Alverstone Mead Local Nature Reserve, joka on suosittu paikka lintujen tarkkailuun. Etäämmällä sisämaassa Borthwoodin metsämaa tarjoaa kävelyreittimahdollisuuksia.
Kaikista merkittävin luontoalue on Special Area of Conservation, joka peittää merellisen sublitoraalisen alueen. Erikoisen alhaisen laskuveden aikaan kivettynyt metsä paljastuu osittain näkyviin merenpohjasta Sandown Bayn pohjoisosassa ja rannalle ajautuukin usein kivettyneiden puiden osia.
Turismi
Sandown on ollut suosittu merellinen virkistäytymispaikka aina viktoriaanisesta ajasta lähtien hiekkarantojen ja suotuisien säiden ansiosta. Se onnistui, muiden wightsaarelaisten virkistäytymiskohteiden kanssa, yhdistämään Sandownin Ventnoriin rautatiellä saaren etelärannikolla ja Rydeen pohjoisrannikolla. Sandownin rautatieasema on vieläkin vanhan toimivan rautatien varrella, joka tätä nykyä kulkee Ryde Pieriltä Shankliniin.
Nykyään Sandownin kävelykatu rehentelee viktoriaanisilla ja edvardiaanisilla hotelleillaan. Sandown Pier tarjoaa laajat huvittelumahdollisuudet pelikeskuksineen ja leikkipaikkoineen. Se tarjoaa myös mahdollisuuden kalastaa. Pohjoisempana on Wightsaaren eläintarha, suurten kissaeläinten pyhäkkö ja muita mahdollisuuksia virkistäytyä joihin lukeutuu muun muassa 18 reiän golfrata, geologinen museo Dinosaur Isle sekä tenniskenttiä ja keilaratoja.
Kuuluisia yhteyksiä
Yhtyeiden Level 42 ja The Bees jäsenet kävivät Sandown High Schoolin ja aloittivat musikaalisen uransa Sandownissa. Näytelmäkirjailija Anthony Minghella on myös koulun entinen oppilas.
Trikotillomania
thumb|Tyypillistä trikotillomaniapotilaan epätasaista karvattomuutta. Trikotillomania (TTM) eli karvojennyppimishäiriö on pakko-oireisen spektrin häiriö, jossa yksilöllä ilmenee pakonomaista tarvetta nyppiä irti omia hiuksiaan, silmäripsiään, kulmakarvojaan tai muita kehon karvoja. Tämä johtaa merkittävään hiusten tai ihokarvojen lähtöön, jotka usein yritetään kätkeä kampauksen, peruukin tai hatun alle.
Oireet
Trikotillomaniasta kärsivillä syntyy voimakkaita ja voimistuvia tarpeita nyppiä karvojansa. He kokevat helpotusta nypittyään karvojansa. Nyppiminen voi kohdistua mihin tahansa kehon karvoihin, mutta tavallisesti nypitään hiuksia, kulmakarvoja tai silmäripsiä. Joillain saattaa olla myös pakonomaista tarvetta nyppiä toisten ihmisten ja eläinten karvoja tai mattojen nukkaa. Nyppimistä ilmaantuu joko hetkittäin pitkin päivää tai jopa useiden tuntien kestoisissa jaksoissa.
Yleensä karvojen nyppiminen pyritään salaamaan tai kieltämään, vaikka se olisi johtanut huomattavaankin hiusten tai karvojen lähtöön. Stressaavat, uudet ja epämiellyttävät tilanteet laukaisevat usein uuden kohtauksen.
Syyt
Pakonomaisen karvojennyppimisen taustalla olevia syitä ei täysin tunneta. Nyppiminen voi olla esimerkiksi joidenkin yksilöiden reaktiota stressiin tai ahdistukseen. Muita karvojennyppimishäiriön aiheuttajia voivat olla aivokemian epätasapainotila, kuten pakko-oireisessa häiriössä, murrosiän aiheuttamat hormonitason muutokset ja tuskan tunteeseen liittyvä itsetuhoisuus. Karvojennyppiminen voi olla joillekin siitä kärsiville myös eräs riippuvuuden muoto.
Hoito
Trikotillomanian oireet korostuvat stressin takia, siksi itsehoidollisena keinona nyppimishäiriöstä kärsivän kannattaa pyrkiä vähentämään stressiä esimerkiksi erilaisilla rentoutusmenetelmillä.
Irja Kilpeläinen
Irja Inkeri Kilpeläinen (17. kesäkuuta 1911 Perniö – 23. toukokuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen teologi, kirjailija ja nimimerkkiä Naapurin Liisa käyttänyt pakinoitsija.
Trikotillomania
Hoito
Tahdosta riippumatonta ja pakonomaista trikotillomaniaa voidaan hoitaa pakko-oireiden häiriön hoidossa käytetyillä serotoninergisillä lääkkeillä olantsapiinilla ja N-asetyylikysteiinillä, jotka voivat lievittää oireita merkittävästi. Jotkut häiriöstä kärsivät ovat saaneet selvää hyötyä kognitiivisesta psykoterapiasta, käyttäytymisterapiasta ja hypnoosista.
Irja Kilpeläinen
Ura
Kilpeläinen oli aloittamassa 1930-luvun lopulla Suomen evankelis-luterilaisen kirkon nais- ja nuorisotyötä. Hän oli tällöin evankelis-luterilaisessa kirkossa ensimmäinen työntekijä, joka painotti naisten ja tyttöjen huomioon ottamista seurakuntatyössä. Hän oli käynnistämässä 1940-luvulla maakunnallisia kristillisiä teinikokouksia ja leiririppikoulujen pitoa. Myöhemmin Kilpeläinen kehitti kirkon sairaalasielunhoitoa ja työnohjausta.
Trikotillomania
Epidemiologia
Hiusten ja muiden karvojen nyppiminen on suhteellisen tavallista lapsuudessa. Trikotillomaniaksi kehittyvää nyppimistä ilmenee noin 1–3 prosentilla ihmisistä. Oireilu alkaa useimmiten nuorena lapsena tai varhaismurrosiässä. Karvojennyppimishäiriötä esiintyy osalla peräti vuosikymmeniä. Oireiden voimakkuus vaihtelee, ja ne ilmaantuvat jaksoittain. Stressi on usein laukaisijana aikuisiässä syntyvässä uudessa nyppimisjaksossa.
Irja Kilpeläinen
Ura
Kilpeläinen opiskeli 1950-luvulla Yhdysvalloissa ja aloitti sen pohjalta lähimmäislähtöisen sielunhoitotyön. Hän toimi Hesperian sairaalassa sairaalateologina, ja kehitti siellä Suomeen sopivaa potilaskeskeistä sielunhoitoa. Kehittämäänsä menetelmää hän esitteli monissa teoksissaan, esimerkiksi kirjassa Osaammeko kuunnella ja auttaa. . Hän oli tuottelias ja luettu kirjailija, ja levitti kirjojensa kautta työmenetelmiään. Eläkevuosinaan hän siirsi kirjojensa painopisteen kuoleman kohtaamiseen, mutta kirjoitti myös elämäkerrallisia ja muistitietoon pohjautuvia teoksia.
Trikotillomania
Epidemiologia
Trikotillomania on selvästi yleisempää naisilla kuin miehillä. Ero on poikkeuksellisen suuri mielenterveyden häiriölle, neljän suhde yhteen. Lapsuudessa sukupuolten välillä ei sen sijaan ole eroa.
Perinnöllisillä tekijöillä saattaa olla osuutta trikotillomaniassa, sillä sitä on keskimääräistä useammin myös siitä kärsivien lähisukulaisilla.
Joachim Fest
pienoiskuva|Joachim Fest vuonna 2004. Joachim Clemens Fest (8. joulukuuta 1926 Berliini, Saksa – 11. syyskuuta 2006 Kronberg im Taunus, Saksa) oli saksalainen toimittaja, kirjailija ja historioitsija. Hänet tunnetaan natsi-Saksan asiantuntijana. Vuonna 1973 ilmestyi saksaksi Festin laaja Adolf Hitleristä kertova elämäkerta. Fest on myös useassa teoksessa perehtynyt Hitlerin pääarkkitehdin ja varusteluministerin Albert Speerin elämänvaiheisiin. Hän toimi myös Speerin avustajana tämän kirjoittaessa muistelmiaan. Festin kirjan Der Untergangin pohjalta tehtiin palkittu elokuva Perikato (2004). Joachim Fest teki myös mittavan uran lehtimiehenä, muun muassa kulttuuritoimituksen esimiehenä Frankfurter Allgemeine Zeitung -lehdessä vuosina 1973–1993.
Katja Snoeijs
Katja Snoeijs (s. 31. elokuuta 1996) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Alankomaiden naisten maajoukkueessa helmikuun 2021 loppuun mennessä kahdeksan maaottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi Turkkia vastaan marraskuussa 2019.
Seuratasolla Snoeijs edustaa ranskalaisseura Girondins de Bordeaux'ta, jonne hän siirtyi vuonna 2020 kotimaansa PSV:stä.
Pekka Karma
Pekka Heikki Karma (s. 3. huhtikuuta 1944 Nivala ) on suomalainen lääkäri. Hän on ollut 1979–1990 Tampereen yliopiston korva-, nenä- ja kurkkutautiopin professori ja vuodesta 1990 Helsingin yliopiston. Vuodesta 1993 hän oli HYKSin johtajaylilääkäri ja vuodesta 2000 johtava ylilääkäri. Hän on tutkinut välikorvan histopatologiaa, mikrobiologiaa ja immunologiaa.
Karma valmistui lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1973.
Gundishapurin akatemia
pienoiskuva|250px|Gundishapurin akatemian ajatellut rauniot Gundishapurin akatemia (myös Jondishapoor, Jondishapur, Jondishapour, Gondeshapur, Gondê Shâpûr) on viime aikoihin asti säilynyt historiankirjoituksen myytti. Sen mukaan Gundishapurin kaupungissa, joka sijaitsi nykyisen Iranin alueella Khūzestānissa, lähellä Bagdadia, olisi sijainnut sassanidien valtakunnan älyllinen keskus.
Uudet käsitykset
Uusimman tutkimuksen nojalla väitteet opetussairaalasta, suuresta kirjastosta, yliopistosta tiedekuntineen ja kääntämistoiminnan keskuksesta eivät pidä paikkaansa. Arvellaan kuitenkin, että kaupungissa oli teologeille tarkoitettua opetusta sekä sairaala. Lisäksi kaupungista siirtyi vuonna 765 al-Mansurin henkilökohtaiseksi lääkäriksi Jurjis ibn Bukhtishu, ja hänen jälkeläisensä jatkoivat palvelua hovissa. Nestoriolaisten kristittyjen merkitys oli suuri kreikkalaisen sivistyksen siirtäjinä, mutta heidänkään toimintansa ei keskittynyt Gundishapuriin. On arveltu, että Gundishapurin maine lääketieteen keskuksena syntyi siitä, että kalifien henkilääkärit olivat tulleet sieltä.
Beninin maantiede
pienoiskuva|Beninin sijainti Afrikassa Benin on kapea, avaimen muotoinen, pohjois-eteläsuunnassa sijaitseva kaistale Länsi-Afrikassa, Päiväntasaajan ja Kravun kääntöpiirin välissä. Benin rajautuu Togoon lännessä, Burkina Fasoon ja Nigeriin pohjoisessa, Nigeriaan idässä ja Benininlahteen etelässä.
Alueen pinta-ala 112 622 neliökilometriä, joka on hieman suurempi kuin esimerkiksi Bulgarian. Beninin pinta-ala on noin kolmannes Suomen (338 448 neliökilometriä) pinta-alasta. Benin ulottuu Atlantin valtamereltä 700 kilometrin päähän pohjoiseen Niger-joelle. Rannikko on 121 kilometriä pitkä, mutta maa on leveimmässä kohdassa noin 325 kilometriä leveä.
Benin on alueeltaan eräs Länsi-Afrikan pienimmistä; pinta-alaltaan noin kahdeksasosa Nigerian, sen itänaapurin koosta. Se on kaksi kertaa niin suuri kuin Togo, sen läntinen naapuri. Beninin maanpinnan korkeus vaihtelee vain vähän, keskimäärin 200 metriä.
Makkabealaiset
thumb|[[Wojciech Stattlerin maalaus Makkabealaiset vuodelta 1842.]] Makkabealaiset oli juutalainen pappis- ja hallitsijasuku, jonka jäsenet hallitsivat Juudeaa noin vuosina 165–37 eaa. Suku kapinoi seleukideja vastaan niin sanotun makkabilaiskapinan aikana.