cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Näennäishistoria
Goottilainen historiankirjoitus
pienois|pysty|Ruotsin kuningas Eerik XIV. Liian suuri järjestysnumero johtui kuvitelluista edeltäjistä. Goottilainen historiankirjoitus oli uuden ajan Ruotsissa harjoitettu historiantutkimuksen tapa, jonka tehtävänä oli keksiä todisteita Ruotsin kuuluisasta menneisyydestä. Sen huomattavia hahmoja oli Olaus Magnus (k. 1557). Kun Kustaa Vaasa vuonna 1523 julistautui kuninkaaksi, hän otti käyttöön Olaus Magnuksen goottilaisen teorian. Sen mukaan ruotsalaiset olivat kaiken sivistyksen alkujuuri ja polveutuivat Nooan pojanpojasta Maagogista. Kustaan seuraaja Eerik sai järjestysnumerokseen 14, koska Olaus oli löytänyt hänelle 13 samannimistä edeltäjää. Goottilainen valtiomyytti oli Ruotsin suurvalta-ajan virallista historiaa. Olof Rudbeckin (k. 1702) mukaan antiikin Rooman ja Kreikan kulttuurit olivat saavutuksistaan velkaa Ruotsille. Monen muun hyvän ohella esimerkiksi kirjoitustaito oli keksitty juuri Ruotsissa.
Johannes Messenius esitteli 1600-luvulla suomalaiset Nooan pojan Thuiskonin jälkeläisiksi, jotka muinoin hallitsivat laajaa, Saksaan saakka ulottuvaa imperiumia. Daniel Juslenius kertoo 1700-luvun väitöskirjassaan Aboa Vetus et Nova, että vedenpaisumuksen jälkeen Maagogin johtamat Jaafetin jälkeläiset saapuivat Suomeen. Turusta tuli kuninkaiden asuinpaikka, jossa istuneita kruunupäitä olivat muun muassa Rostiofi, Atus I Otus sekä Froste.
Łódźin ghetto
thumb|330px|Tori Łódźin ghetossa.
Łódźin ghetto (saksalaisissa asiakirjoissa Litzmannstadtin ghetto) oli juutalaisten ghetto saksalaisten valtaamassa Puolassa Łódźin kaupungissa toisen maailmansodan aikana. Vain Varsovan ghetto oli sitä suurempi. Ghetosta piti alun perin tulla väliaikainen kokoamispaikka, mutta siitä tehtiin suuri teollisuuskeskus, joka tarjosi työvoimaa natsi-Saksalle ja Wehrmachtille. Huomattavan tuottavuutensa vuoksi ghetto selvisi elokuuhun 1944 saakka, jolloin jäljellä olevat juutalaiset kuljetettiin Auschwitziin. Łódźin ghetto tyhjennettiin Puolan ghetoista viimeisenä.
Gheton perustaminen
thumb|170px|left|[[Łódźin sijainti sodanjälkeisessä Puolassa.]] Saksalaiset joukot valtasivat silloisen Puolan länsiosissa sijainneen Łódźin syyskuussa 1939. Kaupungin juutalaisväestö oli Euroopan toiseksi suurin: 672 000 asukkaasta yli kolmasosa (233 000) oli juutalaisia. Kaupungille annettiin uusi nimi Litzmannstadt, ja arjalaistamisprosessissa väestöä odotti puhdistus: juutalaisia karkotus, puolalaisia orjuus halpana työvoimana. Jo miehityksen alkupäivinä juutalaiset joutuivat ryöstöjen ja pahoinpitelyjen kohteiksi. Ensimmäinen maininta gheton perustamisesta on joulukuulta 1939, jolloin siitä piti tulla vain väliaikainen juutalaisten kokoontumispaikka kuljetusten helpottamiseksi. Kaupungin oli määrä olla tyhjä juutalaisista 1. lokakuuta 1940 mennessä.
thumb|250px|Saksalaiset sotilaat ja juutalaiset poliisit vartioivat gheton sisäänkäyntiä.
Kaupungissa pantiin toimeen useita juutalaisvastaisia operaatioita. Juutalaisilta riistettiin heidän liikeyrityksensä ja ammattiasemansa, ja heidän oli ryhdyttävä käyttämään keltaista daavidintähteä. Synagogat suljettiin, ja juutalaisten oli pidettävä liikkeensä auki myös juhlapäivinään. Kaupungista pakeni joukoittain juutalaisia. 8. helmikuuta 1940 annettiin gheton perustamiskäsky. Tällöin juutalaisten asuma-alue oli jo rajoitettu muutamiin Vanhankaupungin katuihin ja niiden pohjoispuoleisen Baŀutyn kaupunginosan kortteleihin, joista ghetto myöhemmin muodostettiin. 1. maaliskuuta natsien alkuunpanemassa pogromissa surmattiin paljon juutalaisia. Seuraavien kahden kuukauden aikana alue eristettiin puusta ja vaijerista rakennetuilla aidoilla. Virallisesti juutalaiset oli suljettu ghettoon 1. toukokuuta.
Ghetto koostui kolmesta osasta, joita yhdistivät kahden läpikulkuväylän ylitse rakennetut sillat. Kaupungin ei-juutalaisille asukkaille tarkoitetut raitiovaunut kulkivat gheton alueen läpi Zgierska- ja Limanowskiego-katuja pitkin, mutta eivät pysähtyneet sen sisällä. Väkimäärä oli gheton perustamisvaiheessa noin 164 000, koska useat juutalaisista olivat paenneet. Seuraavina vuosina kuljetettiin ghettoon kymmeniätuhansia juutalaisia Saksasta, Itävallasta ja muualta Keski-Euroopasta, aina Luxemburgista saakka. Sinne asutettiin myös noin 5 000 henkeä käsittänyt romanijoukko, joka majoitettiin erilleen juutalaisista ns. romanileiriksi. Kun ghettoa alettiin tyhjentää, romanit joutuivat ensimmäisten joukossa pakkokuljetusten uhreiksi. Juutalaisten eristämisen muusta väestöstä hoitivat gheton rajoja partioivat saksalaiset. Gheton sisälle puolestaan perustettiin juutalainen poliisi, jonka tehtävä oli varmistaa, ettei kukaan yrittänyt paeta ghetosta. Gheton ulkopuolelta tavatun juutalaisen sai määräysten mukaan ampua. 10. toukokuuta kaikenlainen kaupankäynti juutalaisten ja ei-juutalaisten łódźilaisten välillä kiellettiin samanlaisten seurausten uhalla.
Rumkowski ja juutalaisneuvosto
thumb|300px|Nuori tyttö avustaa paperitehtaassa. Järjestyksen ylläpitämiseksi saksalaiset perustivat kuhunkin ghettoon erityisen juutalaisneuvoston, Judenratin. Łódźin ghetossa Judenratin johtaja eli Judenälteste oli Chaim Rumkowski, joka on yksi holokaustin historian kiistellyimmistä hahmoista. Natsit antoivat 62-vuotiaalle Rumkowskille, pilkkanimeltään kuningas Chaimille, valtuudet pitää ghetossa yllä järjestystä kaikin tarvittavin keinoin. Rumkowski itse uskoi lujasti gheton autonomiaan ja järjesti sen hallintoa monin tavoin perustaen muun muassa postitoimiston ja ghettorahan sekä huolehtien gheton puhtaanapidosta.
Vaikka Rumkowski oli toimistaan vastuussa saksalaiselle Hans Biebowille, ghetossa hän oli itsevaltainen johtaja, joka muutti juutalaisyhteisön valtavaksi saksalaisille hyödykkeitä valmistavaksi teollisuuskompleksiksi. Rumkowski oli vakuuttunut siitä, että vain riittävä tuottavuus voisi varmistaa saksalaisten riippuvuuden gheton työvoimasta ja siten juutalaisten selviytymisen. Siksi hän pakotti asukkaat työskentelemään kaksitoista tuntia päivässä surkeissa oloissa puu-, vaate-, sähkö- tai metallitavaran valmistuksessa. Łódź oli ennen sotaa tärkeä teollisuuden, etenkin tekstiiliteollisuuden keskus. Vuonna 1943 noin 95 prosenttia gheton aikuisväestöstä oli työssä sen tuotantolaitoksissa, joissa valmistettiin muun muassa käsinkoristeltuja univormuja Saksan armeijalle, vöitä, sadevarusteita ja saappaita. On mahdollista, että Łódźin ghetto säästyi pisimpään tuholta juuri tuottavuutensa ansiosta.
Gávdos (kunta)
Gávdos ( eli Δήμος Γαύδου, Dímos Gávdou) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Chanián alueyksikössä Kreetan alueella. Kunnan pinta-ala on 33,0 neliökilometriä ja väkiluku 152 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Kastrí.
Łódźin ghetto
Rumkowski ja juutalaisneuvosto
Rumkowskin hallinto oli ankara mutta tasapuolinen. Ruoka jaettiin tasan väestön kesken, ja salainen koulutus sekä kulttuuritoiminta kukoistivat. Olosuhteet olivat kuitenkin ankarat ja juutalaiset täysin riippuvaisia saksalaisista viranomaisista. Asukkaat näkivät nälkää ja taudit levisivät, mikä aiheutti kasvavaa tyytymättömyyttä Rumkowskia kohtaan ja johti muutamiin lakkoihin tehtaissa. Useimmissa tapauksissa Rumkowski luotti ghettopoliisin kykyyn tukahduttaa levottomuudet, mutta kerran pyydettiin apuun saksalaisia. Lakkoja esiintyi yleensä ruoka-annosten pienentämisen yhteydessä.
Näennäishistoria
Aiheesta muualla
Historieförfalskning
Gávdos (kunta)
Gávdoksen kunta käsittää Gávdoksen saaren. Lisäksi siihen kuuluu pienempi Gavdopoúlan saari. Kunta sijaitsee Välimeressä Kreetan saaresta noin 50 kilometriä etelään. Euroopan eteläisin kohta (34.80117°N, 24.1225°W) Trypitínniemi sijaitsee Gávdoksen saarella.
Łódźin ghetto
Rumkowski ja juutalaisneuvosto
Ankarimman arvostelun kohteeksi Rumkowski joutui kuitenkin vasta siinä vaiheessa, kun gheton asukkaiden pakkokuljetukset tuhoamisleireille alkoivat. Gheton johtaja päätti noudattaa myöntyvyyslinjaa ja suostua kokoamaan natsien vaatimat tuhannet juutalaiset juniin, joilla heidät kuljetettiin Chełmnon tuhoamisleirille (Chełmno nad Nerem, saks. Kulmhof) ja muille tuhoamisleireille. Myöntyvyyspolitiikallaan hän yritti väitteensä mukaan varmistaa mahdollisimman monen gheton asukkaan hengissä pysymisen, mutta arvostelijat pitivät häntä natsien yhteistoimintamiehenä. Vaikka kuljetusten päämäärä oli laajalti tiedossa, Rumkowski kiisti ghetossa kierrelleet huhut kuljetettujen kohtalosta.
Gávdos (kunta)
Kunnan osat
Gávdoksen kunta muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Łódźin ghetto
Elinolosuhteet
Juutalaisten neuvoston oli taisteltava myös kulkutauteja vastaan. Lääketarpeita oli saatavilla hyvin vähän, ja ghetto oli ääriään myöten täynnä väkeä. Siitä huolimatta asukkaille yritettiin järjestää sairaaloita ja apteekkeja. 164 000 ihmistä pakotettiin ahtautumaan neljän neliökilometrin laajuiselle alueelle, josta vain 2,4 neliökilometriä oli asumiskelpoista. Useimmista asunnoista puuttui viemäröinti ja juokseva vesi. Myös polttoainetta oli vähän, ja ihmiset polttivat mitä käsiinsä saivat talvesta selvitäkseen. Yhteensä noin 43 500 ihmisen arvioidaan kuolleen ghetossa nälkään ja tauteihin.
Varsinkin alkuaikoina gheton elämä oli hyvin järjestettyä. Poliittiset ryhmät ja muut yhteisöt kokoontuivat, sanomalehtiä ilmestyi ja kulttuuritoimintaa harrastettiin. Ghetossa oli yhteensä 48 eritasoista oppilaitosta, vanhainkoti, orpokoti, tuomioistuin ja vankila. Opetuksen lisäksi koulut pyrkivät varmistamaan lasten riittävän ravinnonsaannin: soppakeittiöt tarjosivat aterioita koululaisille ja tehtaissa työntekijöille. Kun koulurakennukset oli pakko elintilan saamiseksi ottaa asuinkäyttöön, muita hoitopaikkoja luotiin erityisesti pikkulapsille, joiden äitien oli oltava työssä. Kun koulut suljettiin vuonna 1941, salaiset päiväkodit jatkoivat toimintaansa ja huolehtivat niistä lapsista, joiden äidit olivat töissä tehtaissa.
Väkimäärä
Väkimäärä Łódźin ghetossa:
Leiri puolalaisille lapsille
Przemysłowa-kadulla toimi 8–16-vuotiaille puolalaisille lapsille ja nuorille tarkoitettu leiri. Se perustettiin 1. joulukuuta 1942 siinä tarkoituksessa, että sinne sijoitettaisiin ne lapset, joiden vanhemmat olivat vankilassa tai kuolleet. Suurta osaa leirille sijoitetuista lapsista syytettiin varkauksista, vastarinnasta tai kielletystä kaupankäynnistä. Olosuhteet olivat ankarat myös tällä leirillä: ruokaa tarjottiin vähän, ja kaikkien yli kahdeksanvuotiaiden oli tehtävä pitkiä työpäiviä. Leiri toimi kaupungin vapauttamiseen saakka. Vuodenvaihteessa 1943–1944 siellä asui 1 086 poikaa ja noin 250 tyttöä.
Zigeunerlager
thumb|200px|left|Romanien asuinalue ghetossa tyhjennyksen jälkeen.
5.–9. marraskuuta 1941 ghettoon tuotiin Itävallasta läheltä Unkarin rajaa 5 007 romania. Heidät sijoitettiin omalle, muusta ghetosta eristetylle asuinalueelleen (Zigeunerlager). Tämä leiri oli käytössä verraten vähän aikaa, vain muutaman kuukauden, minkä jälkeen asukkaat vietiin tuhoamisleireille.
Päätös romanileirin perustamisesta Łódźin ghettoon tehtiin lokakuussa 1941. Romanien nopea tuhoaminen oli ilmeisesti jo tällöin ajatuksena, ja ghetto oli vain välietappi matkalla Chełmnon tuhoamisleirille. Ghettoon kuljetettavien romanien määrä oli alkuperäisissä suunnitelmissa huomattavasti toteutettua suurempi. Romanit eristettiin juutalaisista omalle leirilleen kaksinkertaisella piikkilanka-aidalla ja leveällä kaivannolla. Lisäksi romani- ja juutalaisalueita rajaavien katujen kaikki ikkunat peitettiin. Eristämisen syy oli se, että romanien saapumisen pelättiin herättävän juutalaisissa levottomuutta ja häiritsevän siten gheton tuottavuutta. Ilmeisesti myös juutalaisneuvosto vaikutti eristämispäätökseen.
Zigeunerlager käsitti 15 rakennusta, joissa oli yhteensä 543 huonetta. Leiriin pääsi vain yhden sisäänkäynnin kautta. Olosuhteet romanighetossa olivat epäinhimilliset, ja satoja kuoli tauteihin. Juutalaisten tapaan romaneilla oli omat järjestyksenvalvojansa ja leirinvanhin. Ghettoon saavuttaessa romaneilta riistettiin sekin vähä, jonka he olivat Itävallasta saaneet ottaa mukaansa. Yhteen huoneeseen majoitettiin 10–25 henkeä, ja ahtauden vuoksi alkeellinenkin puhtaanapito oli vaikeaa. Käymälöitä ei ollut riittävästi, huonekaluista kuten vuoteista puhumattakaan. Aluksi ruoka Zigeunerlageriin toimitettiin juutalaisten puolelta, ja ruokailun piti onnistua 1 000 kulholla sekä 2 000 lusikalla. Jopa juutalaisgheton ahtauteen tottunut lääkäri Arnold Mostowicz, joka vieraili romanileirissä marraskuun lopussa, oli näkemästään järkyttynyt.
Kuljetukset
Tungosta ghetossa pahensi noin 40 000 ihmisen kuljetus sinne ympäröiviltä alueilta ja muista Euroopan maista sekä keskitysleireiltä, erityisesti Theresienstadtista. 10. joulukuuta Rumkowski ilmoitti, että ghetosta siirrettäisiin pois 20 000 juutalaista. Tämän joukon valitsisi juutalaisten neuvosto rikollisista, uusien tulokkaiden hyväksikäyttäjistä ja niistä, jotka kieltäytyivät tekemästä työtä. Joukon valikointiin perustettiin erityinen evakuointikomitea. Todellisuudessa lähtijät kuljetettiin Chełmnoon, ensimmäiselle operaatio Reinhardin yhteydessä perustetulle tuhoamisleirille. Siellä heidät tapettiin kaasutusautoissa, sillä kaasukammioita ei ollut vielä rakennettu. Auton pakokaasut johdettiin tiiviiksi tilkittyyn sisätilaan, ja lopuksi kuolleet uhrit voitiin kuljettaa suoraan joukkohautoihin. 15. toukokuuta 1942 mennessä ghetosta oli viety pois arviolta 55 000 ihmistä. Natsit yrittivät edistää kuljetuksia vähentämällä ruokatoimituksia ja lupaamalla kuljetettaville aterian.
thumb|240px|Lapsia lähdössä tuhoamisleirille.
Kauhustaan huolimatta vanhemmat ymmärsivät, että uhraus saattaisi pelastaa ainakin joidenkin jäljellä olevien juutalaisten hengen. Seuraavan puolentoista vuoden ajan näyttikin siltä, että Rumkowski oli ollut oikeassa, sillä kuljetukset lakkasivat lasten luovutuksen jälkeen. Vuonna 1944 Łódźin gheton 70 000 asukasta muodostivat koko Itä-Euroopan suurimman juutalaiskeskittymän. Ghetto oli muutettu suureksi työleiriksi, jossa selviytyminen riippui täysin työkyvystä. Koulut ja sairaalat suljettiin, ja uusia tehtaita muun muassa aseiden tuotantoon perustettiin. Puna-armeija oli enää vähän matkan päässä ghetosta.
Juan de Soan de Gotó
Pyhä Juan de Soan de Gotó (myös Juan Soan, Juan de Goto tai Juan Gotolainen; jap. ; n. 1578 Gotō-saaret, Japani – 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli japanilainen kristittynä kasvatettu katekeetta, jesuiitta, pyhimys ja marttyyri Nagasakissa. Hän oli japanilainen, vain 19-vuotias ristiinnaulitsemisensa aikana ja kuoli jesuiittojen Paolo Miki ja Giovanni Kisai kanssa. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX julisti hänet pyhimykseksi 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Łódźin ghetto
Gheton loppu
Łódźin gheton kohtalosta väiteltiin natsijohdon korkeimmalla tasolla niinkin varhain kuin vuonna 1943. Heinrich Himmler vaati gheton täydellistä tuhoamista ja pienen työntekijämäärän siirtämistä Majdanekin keskitysleirille Lubliniin. Albert Speer puolestaan kannatti gheton säilyttämistä halpana työvoiman lähteenä, joka oli erityisen tärkeä Saksan sotamenestyksen kääntyessä huonompaan suuntaan.
Toukokuussa 1944 gheton väkimäärä oli noin 75 000. Kesällä ghetto päätettiin vihdoin sulkea ja jäljellä oleva asujaimisto siirtää tuhoamisleireille. Himmler antoi tyhjentämiskäskyn 10. kesäkuuta. Asukkaille kerrottiin, että heidät vietäisiin Saksaan korjaamaan ilmahyökkäysten aiheuttamia tuhoja. [23. kesäkuuta ja 14. heinäkuuta välisenä aikana Chełmnoon vietiin noin 7 000 juutalaista. Kun taistelurintama lähestyi, loput väestöstä Rumkowski mukaan lukien päätettiin kuljettaa Auschwitziin. Ghetto lakkautettiin elokuun lopussa. Noin yhdeksänsadan ihmisen onnistui piilotella raunioissa neuvostojoukkojen tuloon asti. Gheton kautta kulkeneista 204 000 juutalaisesta selvisi sodasta hengissä yhteensä vain 10 000.
Chaim Rumkowskin kohtalona oli kuolema Auschwitzissa, joskin tarkka kuolintapa on epäselvä. Eräiden väitteiden mukaan Rumkowskin surmasivat juutalaiset jo matkalla keskitysleirille tai huoneessa, jossa riisuuduttiin kaasukammiota varten. Toiset sanovat SS-miesten teloittaneen hänet erillään heti leirille saavuttua.
Vastarinta ghetossa
thumb|300px|Lapset etsivät tyhjältä tontilta jotakin poltettavaksi kelpaavaa.
Łódźin gheton juutalaiset eivät järjestäneet samanlaista aseellista vastarintaa kuin Varsovan gheton, Vilnan gheton tai Białystokin gheton asukkaat. Rumkowskin auktoriteetti, ruoan ja aseiden salakuljettamisen mahdottomuus ja toivo selviämisestä tuottavuuden avulla estivät aseellisen kapinan yritykset. Gheton johtaja vastusti voimakkaasti kaikenlaista vastarintaa puheissaan, joissa hän uhkasi lähettää kapinoitsijat tuhoamisleireille.
Łódźissa käytiin kuitenkin monin eri tavoin henkistä vastarintaa. Ghetossa harjoitettiin jatkuvaa rikasta kulttuuri- ja uskonnollista toimintaa. Kymmenet koulut ja lastentarhat jatkoivat toimintaansa ankarista oloista huolimatta. Ghetossa toimi yhteiskunnallisia organisaatioita, jotka järjestivät jopa lakkoja. Kulttuuritarjontaan kuului teatteriesityksiä, konsertteja ja kiellettyjä uskonnollisia kokoontumisia. Tällaista toimintaa kuvaa juutalaisten neuvoston järjestämä ghettoarkisto, joka pyrki dokumentoimaan gheton arkipäivää tuleville sukupolville. Dokumentoijat alkoivat jopa luoda gheton tietosanakirjaa ja kerätä ghettoslangin sanastoa. Myös väestöstä pidettiin tarkkaa kirjaa.
Gheton elämästä otettiin kiellettyjä valokuvia, joista useat ovat jopa värillisiä. Yksi valokuvaajista, Henryk Ross, onnistui hautaamaan tuhansia negatiiveja maahan juuri ennen gheton sulkemista vuonna 1944. Ross selvisi sodasta hengissä ja palasi kaivamaan kuvat esiin gheton vapautuksen jälkeen. Tämän arkiston ansiosta gheton arjesta tiedetään paljon. Rossin otoksista on sittemmin koottu Lodz Ghetto Album -näyttely ja toimitettu valokuvakirja. Näyttely oli kesällä 2006 esillä VB-valokuvakeskuksessa Kuopiossa. Mendel Grossman oli toinen gheton valokuvaaja, jonka kuvia on säilynyt jälkipolville. Hän otti kuvia kameralla, jonka hän oli piilottanut takkinsa sisään. Ghetossa kirjanpitäjänä toiminut itävaltalainen Walter Genewein puolestaan otti ghetosta satoja väridioja, jotka löytyivät 1980-luvun lopulla. Geneweinin diojen pohjalta puolalainen elokuvaohjaaja Daniusz Jabŀoński on tehnyt dokumenttielokuvan Fotoamator (1998; engl. Photographer).
Gheton vastarintaan kuului myös kuljetusten pakoilu. Kuljetuksen välttäneet eivät olleet enää oikeutettuja ruoka-annoksiin, mutta he saattoivat selvitä muiden avun turvin vähäisiä ruoka-annoksia jakamalla. Aktiivisempaan vastarintaan kuuluivat sabotaasit tehtaissa; työssä hidasteltiin Wehrmachtin kustannuksella. Päiväkirjamerkinnöissä on myös todisteita suunnitelmista, joita oli tehty aseelliseen vastarintaan ryhtymisestä gheton lopun häämöttäessä. Niiden toteuttaminen ei kuitenkaan ollut Łódźin gheton olosuhteissa mahdollista.
Aitoelämänlanka
Aitoelämänlanka (Ipomoea purpurea syn. Pharbitis purpurea) on koristeena kasvatettu köynnöskasvi. Elämänlangaksi kutsutaan myös isokiertoa eli karhunköynnöstä (Calystegia sepium), joka on kiusallinen rikkaruoho. Lajit erottaa mm. siitä, että aitoelämänlangan lehdet ovat tasaisen herttamaiset, kun taas isokierron lehdet ovat kulmikkaammat.
Ulkonäkö ja koko
Aitolämänlangan varret voivat kasvaa kahdesta kolmeen metriä pitkiksi. Lehdet ovat vaaleanvihreitä ja muodoltaan herttamaisia. Hyvissä olosuhteissa lehdistöstä tulee hyvin runsas. Kukat ovat suppilon muotoiset. Yksittäinen kukka kestää vain muutaman päivän, mutta kasvi tuottaa kierteisiä nuppuja niin paljon, että kukkia riittää koko kesäksi. Kukka vaihtaa väriä vanhetessaan. Kukan halkaisija on tyypillisesti 3–6 senttimetriä.
Alkuperä
Aitoelämänlanka on kotoisin Meksikosta ja Keski-Amerikasta.
Kurajärvi (Hailuoto)
Järveä kuivatettiin 1930-luvulla, mutta kuivatusuoman tukkeuduttua järven vedenpinta palautui hitaasti entiselleen. Suoritettaessa laajoja suo-ojituksia 1980–1990-lukujen vaihteessa järvi oli tarkoitus jättää luonnontilaiseksi. Laskuojan suulle rakennettu lietepato esti myös kalojen nousun kutemaan järveen. Keväällä 1991 vesi kuitenkin kulutti tien padon ohitse. Seuraavana vuonna järveen siirrettiin kaloja harrastusmielessä.
Vuonna 1993 järven pinta oli laskenut jo kymmeniä senttejä, paljastaen pohjakivikkoa joka oli ollut veden peitossa kuivinakin kesinä. Laskuojan penkkoja jouduttiin tukemaan kymmenillä kivikuormilla vuonna 1994 sortumisen estämiseksi ja poisvirtauksen hidastamiseksi. Siitä huolimatta järvi valui tyhjiin vuoden 1994 aikana, ja oli kuivana vuoden 1996 loppuun saakka.
Bago (alue)
Bago on hallinnollinen alue Myanmarin eteläisessä keskisessä osassa. Aluetta rajaa pohjoisessa Magwayn sekä Mandalayn alueet, idässä Kayinin ja Monin osavaltiot sekä Martabaninlahti, etelässä Yangonin alue ja lännessä Ayeyarwadyn alue sekä Rakhinen osavaltio. Osavaltion pinta-ala on 39 404 km² ja pääkaupunki Bago.
Vuonna 2014 alueen väkiluku oli 4,86 miljoonaa.
Piirikunnat
Osavaltio jakautuu neljään piirikuntaan:
Petteri Niittynen
Niittynen on toiminut kuuden kauden ajan Porin Ässien Nuorten SM-liigajoukkueen päävalmentajana (2009-2013 ja 2014-2016). Hänet valittiin Nuorten SM-liigan vuoden valmentajaksi kaudella 2011-2012. Tätä ennen Niittynen on toiminut useiden eri ikäryhmien vastuuvalmentajana niin Porin Ässissä kuin Tampereen Kooveessa. Vuonna 2006 Ässien U16 -joukkue saavutti SM-pronssimitalin Niittysen valmennuksessa. Niittynen on toiminut myös Porin Ässät ry:n hallitusjäsenenä.
Niittysellä ei ole pelaajataustaa aikuisten sarjoista. Hän on junioripelaajana edustanut Porin Ässiä.
Fuenlabrada
Fuenlabrada on kaupunki Madridin itsehallintoalueella Espanjassa. Se sijaitsee metropolialueella 20 kilometriä itsehallintoalueen ja maan pääkaupungista Madridista etelään. Kaupungin väkiluku vuonna 2016 oli 194 171, josta yli 65 prosenttia nuorta väestöä. Väkiluku on kasvanut huomattavasti 1970-luvulta, jolloin Fuenlabrada oli vain 2 000 asukkaan pikkukylä.
Fuenlabradan talous on perinteisesti nojannut maatalouteen, mutta on väkiluvun kasvamisen myötä muuttunut entistä teollisemmaksi. Nykyään kaupungissa toimii yli 4 000 yritystä, ja siitä on muodostunut yksi itsehallintoalueen taloudellisista hermokeskuksista. Kaupungissa toimii yli 70 oppilaitosta, joista merkittävimpänä Kuningas Juan Carlosin yliopisto. Kaupungissa on myös uusi, vuonna 2004 avattu sairaala.
Fuenlabradan yhdistää Madridiin ja muihin metropolialueen kaupunkeihin useat moottoritiet, Cercanías-lähiliikennejunat sekä Madridin metron MetroSur-linja.
Heuliez
Heuliez oli vuosina 1920–2013 toiminut ranskalainen yritys, joka valmisti ja suunnitteli automalleja monille autovalmistajille. Se oli erikoistunut tekemään pieniä eriä farmari- ja avomalleja.
Heuliezin valmistamat automallit:
Rauli Ylitalo
Hän toimi vuosina 2008–2016 Findie ry:n puheenjohtajana. Keväällä 2012 Ylitalo valmistui Humanistisesta ammattikorkeakoulusta, jossa opiskeli kulttuurituotantoa.
Ylitalon ohjauksia ovat muun muassa lyhytelokuvat Rasvainen tiistai (2014) ja ''Congratulations! You Have a New Match!'' (2018).
Vuonna 2017 Ylitalon ohjaama Turmion Kätilöiden Dance Panique -musiikkivideo voitti yleisöpalkinnon Oulun Musiikkivideofestivaaleilla.
CONCACAF Champions League
CONCACAF Champions League on vuosittainen kansainvälinen jalkapalloturnaus, joka pidetään CONCACAF:n alueella (Pohjois-Amerikka, Keski-Amerikka ja Karibia).
Kilpailu perustettiin vuonna 1962, jolloin sen nimi oli CONCACAF Champions' Cup. Turnaus on samankaltainen kuin UEFA:n Mestarien liiga ja Etelä-Amerikan Copa Libertadores, mutta se ei ole ollut läheskään yhtä merkittävä tai arvostettu. Syynä on turnauksen taloudellisesti vähäinen merkitys ja se, että kolmen maan (Meksiko, Costa Rica ja Yhdysvallat) suurseurat ovat pikkuseuroihin nähden ylivoimaisia. Meksikolaiset seurat ovat alkaneet osallistua Copa Libertadoresiin, jolloin cupin arvostus Meksikossa väheni entisestään. Vuoden 2008 Champions' Cupin jälkeen turnauksen tilalle perustettiin CONCACAF Champions League.
Vuodesta 2005 lähtien turnauksen voittaja on saanut paikan FIFA:n seurajoukkueiden maailmanmestaruuskilpailuissa.
Sarjajärjestelmä
CONCACAF Champions League koostuu karsintakierroksesta, lohkovaiheesta ja pudotuspeleistä. Karsintakierroksella 16 joukkuetta pelaavat kaksiosaisen karsintaottelun, jonka voittaja pääsee lohkovaiheeseen. Lohkovaiheeseen pääsee lisäksi suoraan kahdeksan joukkuetta. Lohkovaiheessa joukkueista muodostetaan neljä 4 joukkueen lohkoa, joissa pelataan kaksinkertainen sarja. Lohkojen kaksi parasta pääsevät jatko-otteluihin. Puolivälierät, välierät ja finaali pelataan kaksiosaisena.
Samoa
Samoa, viralliselta nimeltään Samoan itsenäinen valtio, on noin 200 000 asukkaan saaristovaltio Tyynellämerellä. Yhdessä Amerikan Samoan kanssa se muodostaa Samoan saariston, joka on osa Polynesian saariryhmää. Perinteiset elinkeinot, kalastus ja maanviljely, ovat herkkiä luonnontuhoille.
Sijainti ja pinnanmuodot
thumb|vasen|Samoan yksityiskohtaisempi kartta thumb|vasen|[[Savai’in saaren etelärannikkoa]] Samoa sijaitsee Tyynellämerellä 130 kilometriä Amerikan Samoasta länteen, noin 2 900 kilometriä koilliseen Uudesta-Seelannista ja 4 200 kilometriä Havaijista lounaaseen.
Samoa koostuu kahdesta suuresta saaresta, Upolusta ja Savai’ista, sekä seitsemästä pienemmästä saaresta, joista kaksi on asutettuja. Kolme neljäsosaa maan väestöstä asuu Upolulla, jossa sijaitsee myös pääkaupunki Apia. Maan korkein kohta on Mauga Silisili (1 866 m) Savai’illa. Molemmat pääsaaret ovat tuliperäisiä ja kallioisia. Saaria ympäröi koralliriutta ja laguuni. Joet ovat lyhyitä, matalia ja virtaavat suoraan saarien keskiosista rannikoille.
Ilmasto
Trooppiset syklonit aiheuttavat Samoalla tuhoa säännöllisin väliajoin.
Luonto
Ennen ihmisten saapumista Samoaa peittivät trooppiset sademetsät ja pilvimetsät. Samoan ja Amerikan Samoan alankometsistä on tuhottu noin 80 prosenttia. Taaro- ja kookosplantaasit ovat rannikolla korvaneet alkuperäiset metsät. Samoalla ja Amerikan Samoalla, jotka kuuluvat samaan ekoalueeseen, elää edelleen 536 kukkakasvi- ja 226 saniaislajia. Kasveihin kuuluu yli sata orkidealajia. Saarten tuliperäinen maaperä mahdollistaa tiheän kasvillisuuden, mutta se on myös herkästi erodioituvaa.
Samoalla elää 37 maalintulajia, monet niistä kotoperäisiä. Maalla eläviä matelijoita on ainakin yhdeksän lajia, esimerkiksi liskoja ja käärmeitä. Lepakkolaji samoanlentäväkoira (Pteropus samoensis) on CITES-listalla, koska sitä metsästetään ruoaksi ja myytäväksi Tyynenmeren markkinoilla. Myös kookosrapuja pyydystetään syötäväksi sellaisia määriä, että ne harvinaistuvat koko ajan. Vaikka Samoan ensimmäinen kansallispuisto avattiin jo vuonna 1978 Upolulle, maan luonnonsuojelupyrkimykset ovat olleet löyhiä, ja eroosion aiheuttamat valumat ovat vahingoittaneet koralliriuttoja. Saastuminen on ongelma etenkin Apian ympäristössä, ja vuoden 1998 metsäpalot tuhosivat neljänneksen Savai’in metsistä.
Suurvaltapolitiikan pelinappulana
Samoa sijaitsee strategisesti merkittävällä merireitillä, joten Saksa, Britannia ja Yhdysvallat kiinnostuivat 1800-luvulla saarista. Saksa ja Yhdysvallat ajautuivat sodan partaalle Samoan kriisin aikana. Yhdysvallat sai 1878 käyttöönsä nykyisen Amerikan Samoan puolella sijaitsevan Pago Pagon sataman. Saksa haki maaperää puolestaan Apiasta, ja yhdysvaltalaiset ja brittiläiset sotalaivat haastoivat saksalaiset näiden pommittaessa joulukuussa 1888 Apiaa. Tilanne raukesi, kun hurrikaani upotti maaliskuussa 1889 kaikki kolme Yhdysvaltain alusta sekä kolme saksalaista alusta. Kiistely saarista ratkaistiin lopulta vuoden 1899 sopimuksella, jonka mukaan Saksa ja Yhdysvallat jakoivat Samoan saariston.
Samoan jako tehtiin ilman samoalaisten konsultointia, ja monet paheksuivat tekoa voimakkaasti. Saksan Samoalla syntyi jo 1908 Mau a Pule -liike päällikkö Lauaki Namulauʻulu Mamoen johdolla, kun matait olivat pettyneitä saksalaisten yritykseen muuttaa perinteistä faʻa Sāmoa -järjestelmää. Lauaki ja yhdeksän muuta johtohenkilöä antautuivat kuitenkin pian, ja heidät karkotettiin Saipanille.
Pian ensimmäisen maailmansodan syttymisen jälkeen elokuussa 1914 Uusi-Seelanti lähetti hyökkäysjoukot valtaamaan ja miehittämään Saksan Samoan. Tarkoituksena oli estää Saksan Samoan käyttö laivaston tankkauspisteenä Tyynellämerellä. Uusi-Seelanti uudelleennimesi Saksan Samoan Länsi-Samoaksi ja jatkoi sen miehitystä ensimmäisen maailmansodan päättymiseen saakka. Versailles’n rauhansopimus vuonna 1919 lopetti Saksan vaatimukset saaria kohtaan ja antoi niiden hallintamandaatin Uudelle-Seelannille.
Vuosien 1918–1919 influenssapandemia levisi Samoalle marraskuussa 1918 uusiseelantilaiselta matkustaja-alukselta, jota ei ollut laitettu karanteeniin toisin kuin aiemmin laivan vieraillessa Fidžillä. Potilaita kuoli sellaisella vauhdilla, että omaiset eivät ehtineet eivätkä jaksaneet järjestää perinteisiä hautajaismenoja, vaan vainajat käärittiin mattoihin ja haudattiin joukkohautoihin. Jälkikäteen kuolleiden määräksi arvioitiin 8 500 eli 22 prosenttia Samoan väestöstä. Epidemia on arvioitu yhdeksi 1900-luvun pahimmista, ja se vaikutti Uuden-Seelannin hallintoon saarilla.
Itsenäisyys
Uusi-Seelanti hallitsi Länsi-Samoaa Kansainliiton mandaatilla ja myöhemmin YK:n valtuutuksella. Itsenäisyysliike alkoi vahvistua 1920-luvulla ja organisoitui liikkeeksi nimeltä O le Mau a Samoa, lyhyesti Mau. Se aloitti passiivisen vastarinnan: valtuustot eivät kokoontuneet ja lapsia ei lähetetty hallituksen kouluihin. Vuonna 1929 Maun ja Uuden-Seelannin poliisin välillä tapahtui myös verisempi yhteenotto niin sanottuna mustana lauantaina.
Vuonna 1935 työväenpuolue voitti Uuden-Seelannin vaalit ja tunnusti Maun poliittisen aseman. Itsehallinto kehittyi kuitenkin hitaasti, osittain 1930-luvun laman ja maailmansodan takia. Maailmansodan jälkeen siirtomaat alkoivat itsenäistyä muuallakin, ja YK painosti myös Uutta-Seelantia luopumaan Samoasta. Uusi-Seelanti antoi 1940-luvun lopulla perustaa valtioneuvoston ja parlamantin, ja niitä seurasi muita poliittisia uudistuksia.
Samoa itsenäistyi lopulta 1. tammikuuta 1962, ja sen monarkiksi tuli Malietoa Tanumafili II. Länsi-Samoa oli ensimmäinen itsenäisyytensä takaisin saanut polynesialainen valtio 1900-luvulla. Maa muutti nimekseen Samoa vuonna 1997, mikä johti jännitteiden kasvuun Samoan ja Amerikan Samoan välillä.
Samoa siirtyi vuonna 1892 itäisemmälle aikavyöhykkeelle helpottaakseen asiointia Yhdysvaltojen ja Euroopan kanssa. Nykyisin Australia ja Uusi-Seelanti ovat kuitenkin Samoalle tärkeämpiä kauppakumppaneita, ja maa palasikin 29. joulukuuta 2011 samalle aikavyöhykkeelle, jonka se oli hylännyt. Pääministeri Tuila’epa Sailele Malielegaoin aloitteesta Samoan tieliikenne siirtyi vuonna 2009 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi eli samanlaiseksi kuin Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Samoalla puhkesi 2019 tuhkarokkoepidemia, johon kuoli kolmen ja puolen kuukauden aikana 83 ihmistä. Sairaalahoitoa tarvitsi 1 868 ihmistä. Maassa oli epidemian takia kuusi viikkoa kestänyt hätätila.
Politiikka
thumb|[[Apian hallintorakennuksia]] Samoan poliittinen järjestelmä yhdistelee parlamentaarista demokratiaa ja saariston perinteisiä tapoja. Vuoden 1962 perustuslaki, joka astui voimaan maan itsenäistyessä, muotoili Samoan hallintojärjestelmän brittiläisen mallin mukaiseksi, mutta otti huomioon myös samoalaiset perinteet. Samoan itsenäistymisajan kaksi suurpäällikköä saivat elinikäisen hallintomandaatin. Heistä toinen, Tupua Tamasese Mea’ole, kuoli 1963 ja sen jälkeen Malietoa Tanumafili II piti virkaa vuoteen 2007. Hänen seuraajakseen valittiin viiden vuoden kaudeksi Tupua Tamasese Mea’olen poika Tuiatua Tupua Tamasese Efi. Valtionpäämiehen eli o le Ao o le Malon kaudet on rajattu kahteen, ja hänen asemansa on lähinnä seremoniallinen Tuimalealiʻifano Vaʻaletoʻa Sualauvi II valittiin toiselle kaudelle elokuussa 2022.
Lainsäädäntöelimenä toimii yksikamarinen parlamentti (Fono), johon valitaan viisivuotiselle kaudelle vähintään 51 jäsentä. Jos naisten osuus edustajista on alle kymmenen prosenttia, enintään viisi lisäedustajaa voidaan valita naisten määrän kasvattamiseksi. Vain päälliköt (matai) voivat asettua ehdokkaiksi. Päälliköitä on rekisteröity 30 000, mutta vain 16 000 on Samoalla, heistä vain kahdeksan prosenttia on naisia. Parlamentin enemmistö valitsee pääministerin, jonka valtion päämies sitten nimittää virallisesti virkaansa.
Samoan ensimmäiset puolueet perustettiin 1970-luvun lopulla, ja Human Rights Protection Party (HRPP) hallitsi poliittista kenttää usean vuosikymmenen ajan. HRPP:n aseman haastoi vasta 2020-luvulla uusi Faʻatuatua i le Atua Samoa ua Tasi (FAST), johon oli loikannut useampi entinen HRPP-poliitikko. HRPP ja FAST saivat vuoden 2021 vaaleissa yhtä monta paikkaa, mutta lopulta täydennysvaalien ja loikkauksien jälkeen FAST julistettiin vaalien voittajaksi. FAST:n johtaja Naomi Mataʻafa aloitti pääministerinä.
Hallintoalueet
thumb|Hallintoalueet. 1-5 Upolulla, 7-11 Savai'illa. Samoa jakautuu 11 poliittiseen hallintoalueeseen (itūmālō). Ne perustuvat historiallisiin hallintoalueisiin, ja jokaisella on perinteiseen järjestykseen perustuva perustuslaki. Alueet jakautuvat edelleen pienempiin aleusiin (faipule), jotka ovat tilastollisia ja vaalien käytössä olevia alueita. Suluissa 11 poliittisen hallintoalueen vuoden 2020 asukasmäärä :
Talous
Samoan talouden keskeisimpiä tekijöitä ovat kehitysapu, ulkomailla työskentelevien samoalaisten tekemät rahalähetykset, matkailu, maanviljelys ja kalastus. Samoan talous romahti koronaviruspandemian seurauksena, sillä vuosina 2020–2022 bruttokansantuote laski yhteensä 15 prosenttia. Matkailun tyrehtyminen vaikutti koko talouden suuntaan. Talous on kääntynyt taas kasvuun vuonna 2023 matkailijoiden paluun, rahalähetysten kasvun ja julkisten invenstointien lisääntymisen ansiosta.
Vuonna 2020 maatalous tuotti 8,3 prosenttia Samoan bruttokansantuotteesta, mutta 62 prosenttia maataloudesta oli omavaraismaataloutta. Taaro on eniten viljelty kasvi, ja muita tärkeitä viljelykasveja ovat jamssi, banaani ja malaijienleipäpuu.
Samoan maanteistä noin kaksi viidesosaa on päällystettyjä. Niihin kuuluvat rannikkovaltatiet sekä pääkaupungin Apian tärkeimmät kadut. Kansainväliset lennot tulevat Faleolon kansainväliselle lentoasemalle, ja lisäksi Apiasta on lauttayhteys Pago Pagolle Amerikan Samoalle. Samoan pääsaarten välillä on myös lento- ja lauttayhteys.
Väestö
Samoan väkiluku vuoden 2021 väestönlaskennan mukaan oli 205 557. Väestönkasvu oli ollut 4,9 prosenttia edellisestä vuoden 2016 väestönlaskennasta. Syntyvyys on korkea, mutta väestönkasvua rajoittaa runsas maastamuutto lähinnä Uuteen-Seelantiin, Australiaan ja Yhdysvaltoihin. Eliniänodote väestönlaskennassa oli naisille 77 vuotta ja miehille 74 vuotta. Samoalaiset ovat nuoria, sillä mediaani-ikä on 22 vuotta.
Samoalaiset ovat enemmistöryhmä saarilla (92,6 %). Muusta väestöstä suurin osa on eurooppalaisten ja polynesialaisten jälkeläisiä. Samoalaiset kääntyivät pian kristinuskon tulon jälkeen kristityiksi, ja syrjäisimpiinkin kyliin alettiin rakentaa kirkkorakennuksia. Samoan kongregationalistinen kristillinen kirkko on suurin kirkko, ja vuonna 2021 siihen kuului 27 prosenttia asukkaista. Seuraavaksi suurimmat kirkot olivat katolinen kirkko (19 %), myöhempien aikojen pyhien liike (18 %), metodismi (12 %) ja Assemblies of God (10 %). Kristittyjen lisäksi maassa on pieni määrä hinduja, buddhalaisia, muslimeja, bahá’íta ja juutalaisia, joista suuri osa asuu pääkaupunki Apiassa.
Samoan puhutuin kieli on polynesialainen samoan kieli. Sen lisäksi maassa on parisataa englanninkielistä. Viralliset kielet ovat samoa ja englanti, englantia puhutaan toisena kielenä.
Kulttuuri
thumb|upright|Samoalainen [[peʻa-tatuointi]] Perinteinen samoalainen kulttuuri, Fa’a Samoa, on voimakas tekijä samoalaisessa elämässä ja politiikassa. Kyläpäälliköt, joiden katsottiin jatkavan perinnettä ja kulttuuria, olivat päättävässä asemassa vuoteen 1991 asti, jolloin maassa otettiin käyttöön yleinen äänioikeus. Päätöksentekijät valitaan edelleen näiden kyläpäälliköiden joukosta. Samoa on pitänyt historialliset tapansa, sosiaalisen järjestelmänsä ja kielensä vuosisatoja jatkuneesta eurooppalaisesta vaikutuksesta huolimatta. Kielestä on erikseen arkimuoto ja kohteliaisuusmuoto. Samoan kieltä arvellaan vanhimmaksi säilyneeksi polynesialaiseksi kieleksi. Samoalaiset ovat Uuden-Seelannin maorien jälkeen toiseksi suurin polynesialainen kansanryhmä.
Samoalaisessa kulttuurissa tatuoinneilla on merkittävä asema, ja esimerkiksi miehet menevät 12- tai 13-vuotiaana paikalliselle tatuoijalle eli tufugalle. Sekä miesten peʻa että naisten malu ovat osa siirtymäriittiä. Miehillä tatuoinnit ovat hyvin tummia ja jatkuvat polvilta vyötärölle, ja naisille ne ovat vaaleampia ja kattavat vain jalan yläosat. Lähetyssaarnaajat hävittivät monilta Tyynenmeren saarilta tatuointiperinteen, mutta Samoalle se säilyi. Sieltä se on levinnyt 1900-luvulla uudestaan muun muassa Tahitille.
Uskonto on tärkeässä asemassa vapaa-ajan ja sosiaalisen elämän hallitsijana. Monissa pikkukylissä elämä pysähtyy joka ilta iltarukouksen ajaksi.
Samolaiseen arkiruokaan ovat perinteisesti kuuluneet kala ja kana, salaatti, juurekset kuten jamssi ja taaro, leipäpuunhedelmät ja kookospähkinät sekä kahvi ja kaakao. Ulkomailta tuodaan riisiä, voita, jauhoja ja sokeria. Päivän pääateria syödään yhdessä illalla.
Musiikki
Ennen eurooppalaisten saapumista Samoalle siellä käytettiin ainakin pate- ja fala-nimisiä lyömäsoittimia. Pate on koverrettu puunrungosta, fala rullalle kääritty matto. Sittemmin myös kielisoittimet ukulele ja sielo ovat tulleet suosituiksi.
Samoan kansallislaulu on ”The Banner of Freedom”, jonka sävelsi ja sanoitti Sauni Iiga Kuresa (1900–1978).
Urheilu
thumb|[[Samoan naisten rugby union -maajoukkue|Samoan ja Alankomaiden rugby union -maajoukkueet vastakkain]] Samoan suosituimpia urheilulajeja ovat rugby, australialainen jalkapallo ja kilikiti, jota pelataan monissa kyläyhteisöissä. Se on Samoan kansallispeli, ja se kehittyi 1800-luvulla lähetyssaarnaajien ja merimiesten esittelemän kriketin pohjalta.
Samoa on osallistunut vuodesta 1984 kesäolympialaisiin 3–11 urheilijan joukkueella. Ainoa mitalisti on painonnostosa hopeaa voittanut Ele Opeloge. Samoan jalkapallomaajoukkue ei ole koskaan selvinnyt OFC Nations Cupin lopputurnaukseen, joka on Oseanian mestaruusturnaus. FIFA-rankingissa Samoa on ollut korkeimmillaan vuonna 2007 sijalla 146.
André Theuriet
thumb|André Theuriet André Theuriet (8. lokakuuta 1833 Marly-le-Roi – 23. huhtikuuta 1907 Bourg-la-Reine) oli ranskalainen runoilija, romaanikirjailija ja näytelmäkirjailija. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Käytyään koulun Bar-le-Ducissa Theuriet toimi opettajana Toursissa vuosina 1859–1863. Sen jälkeen hän siirtyi opiskelemaan oikeustiedettä Pariisiin. Oikeustieteen opiskelujen päätyttyä hänestä tuli toimistopäällikkö Ranskan valtiovarainministeriöön. Hänet valittiin Ranskan akatemiaan 1896.
Messerschmitt
Messerschmitt AG oli saksalaisen Willy Messerschmittin (1898–1978) vuonna 1938 Bayerische Flugzeugwerke (BFW) -yrityksen pohjalta perustama lentokonetehdas, jossa valmistettiin pääasiassa sotilaslentokoneita.
Tuotanto
Tehdas valmisti 1930-luvun lopussa Messerschmitt 108 -urheilukoneen, joka toimi kehitysalustana Bf109-hävittäjälle. Toisen maailmansodan aikana se valmisti myös suuria kuljetuskoneita.
Konetyypit, jotka oli suunniteltu jo BFW:n aikana, säilyttivät virallisessa tyyppimerkinnässään Bf-lyhenteen, myöhemmät saivat lyhenteen Me. Tunnetuimpia olivat Messerschmitt Bf 109, Messerschmitt Bf 110, maailman ensimmäinen palveluskäyttöön otettu suihkuhävittäjä Messerschmitt Me 262 sekä rakettihävittäjä Messerschmitt Me 163 Komet.
Messerschmitt 109 -koneeseen löyhästi perustuva, Daimler-Benz DB 601 -moottorinen Me 209 piti hallussaan potkurikoneiden vaakalennon nopeusennätystä vuodesta 1938, kunnes menetti 1969 ennätyksen yhdysvaltalaiselle lentokoneelle. Aikanaan Messerschmittin tehtaan kilpailijan Heinkelin omistaja Ernst Heinkel väitti hänen suunnittelemansa Heinkel He 112 -hävittäjän prototyyppi oli nopeampi kuin Messerschmitt. Nopeuskilpaan liittyi päätös Luftwaffen päähävittäjän valinnasta ja siihen on voinut kytkeytyä poliittista peliä. Saksan ilmailuministeriö oli päättänyt, että Heinkel on vain pommikoneiden tekijä.
Toisen maailmansodan jälkeen tehdas ei toiminut muutamaan vuoteen, Willy Messerschmitt työskenteli Espanjassa ja Egyptissä. Me 163 -rakettihävittäjän suunnittelija Alexander Lippisch oli siirretty pysyvästi Yhdysvaltoihin.
1950-luvun lopulla Saksaan uudelleen käynnistetyn Messerschmittin tehtaan tuotantoon kuului esimerkiksi kääpiöauto Messerschmitt KR, jotka Suomessa rekisteröitiin moottoripyöriksi. Rauhansopimuksen salliessa tehtaan lentokonetuotanto alkoi 1950-luvun puolivälissä uudelleen, jolloin se oli pääosin lisenssivalmisteisia sotilaskoneita.
Yhtiö fuusioitui 1960-luvulla Bölkowin ja Blohm + Vossin kanssa MBB-yhtymäksi (Messerschmitt-Bölkow-Blohm), joka on nykyisin osa EADS-yhtymää.
Sepseskaf
Sepseskaf hallitsi Egyptiä vuosina 2503–2498 eaa. Hän saattoi olla Egyptin neljännen dynastian viimeinen faarao, ellei hänen seuraajanaan sitten ollut eräs Djedefptah, jonka olemassaolosta on viitteitä kirjallisuudessa.
Sepseskaf poikkesi perinteistä ja rakennutti hautapaikakseen tasakattoisen mastaban Saggaraan, eikä pyramidia kuten esi-isänsä. Mastaba oli suuri, lähes sata kertaa 75 metriä, ja pohjois-etelä-suunnassa.
Pakkaus
Tarkoitus
Pakkauksen tehtävänä on
Lasipakkaukset
Lasista valmistettuihin pulloihin tai purkkeihin pakataan erityisesti nestemäisiä elintarvikkeita, lääkkeitä, kosmetiikkaa ja kemikaaleja. Lasipakkauksen ominaisuuksiin kuuluvat läpinäkyvyys, kemikaalien sietokyky ja kovuus. Ympäristönäkökulmasta lasi on teoriassa ikuista ja käytännössäkin helposti kierrätettävää, sillä se voidaan sulattaa uudelleen käytettäväksi rajattoman monta kertaa. Esteettisestä ja markkinoinnillisesta näkökulmasta lasipakkaus on monen tuotteen perinteinen, arvostettu ja näyttävä säilytystapa, ajatellaanpa vaikka viini- tai hajuvesipulloa tai hillopurkkia. Lasipakkausten huonoja puolia ovat särkyvyys, painavuus ja hajoamattomuus luonnossa.
Kuitupakkaukset
Kuitupakkauksiksi sanotaan metsäteollisuuden tuottamista puukuiduista valmistettuja pakkauksia, jotka ulottuvat paperisäkeistä ja käärepapereista kartonkipakkauksiin ja aaltopahvilaatikoista kananmunien kennopakkauksiin. Kuitupakkausten etuja ovat keveys ja hyvät painotekniset ominaisuudet, jotka mahdollistavat näyttävän ja informatiivisen pakkausgrafiikan. Kuitupohjaisia pakkausmateriaaleja on kehitetty soveltuvaksi hyvin erilaisiin käyttötarkoituksiin yhdistämällä niihin muita materiaaleja, kuten muovikerroksia, joko päällystämällä tai laminoimalla. Tällaisista yhdistelmäpakkauksista esimerkki on nestepakkauskartongista valmistettavat maito- ja mehutölkit. Kuivat elintarvikkeet, kuten jauhot, riisi ja makaronit, pakataan usein paperipusseihin tai kartonkirasioihin.
Metallipakkaukset
Metallipakkauksiin käytetään alumiinia, terästä, tinaa ja näiden yhdistelmiä. Yleisin materiaali on tinattu teräslevy eli tinapelti. Alumiini on hyvä mutta kallis pakkausmateriaali, mikä johtuu valtavasta sähköenergian tarpeesta jalostettaessa bauksiittimalmia alumiiniksi. Siksi alumiinipakkaukset, kuten olut- ja virvoitusjuomatölkit, pyritään kierrättämään ja sulattamaan uudelleen alumiiniksi. Uusiokäyttöprosessissa kuluu energiaa vain viisi prosenttia verrattuna alumiinin valmistamiseen bauksiitista.
Kestäviä ja valotiiviitä metallipakkauksia käytetään paljon elintarviketeollisuudessa (säilykepurkit, tahnaputkilot, einesruokien alumiinivuoat ja juomatölkit) sekä kemianteollisuudessa (muun muassa maalipurkit).
Muovipakkaukset
Ympäristön kannalta muovin ongelmana on, että uusia biomuoveja lukuun ottamatta muovit eivät maadu, koska mitkään eliöt eivät kykene niitä hajottamaan. Jos kierrätystä tai muuta jätehuoltoa ei ole kunnolla järjestetty, muovipakkauksista voi syntyä isoja ympäristöongelmia kuten valtamerten valtavat muovijätelautat.
Muovin kierrätystä uusiokäyttöön hankaloittavat monet eri muovityypit, jotka pitäisi erotella toisistaan. Tämä on vaikeaa, vaikka muovipakkauksiin nykyisin merkitäänkin niissä käytetty muovilaatu. Silti esimerkiksi Saksan ympäristöviranomaisten mukaan sikäläiset muovikassit on tehty jopa 80-prosenttisesta uusiomuovista.
Menetelmät
Elintarviketeollisuudessa pakkaamisella on suuri merkitys tuotteen puhtauden, tuoksun, eheyden, kuivuuden, säilyvyyden ja turvallisuuden varmistamiseksi, ja pakkauksissa onkin kaasu- ja mikrobitiivis suljenta sekä tiiviit materiaalit. Käytetyimmät pakkaustekniikat ovat:
Pakkaussuunnittelu
Pakkaussuunnittelu on tekniikan alue, jossa sovelletaan muotoilua, graafista suunnittelua ja varsinkin elintarvikkeiden pakkauksessa biologista ja lääketieteellistä tietämystä. Pakkauksilla pystytään vähentämään tuotehukkaa huomattavasti varsinkin elintarvikkeissa. Pakkauksesta käyvät ilmi tuotemerkintätiedot.
Pakkausteollisuus
Pakkauksia on tarvittu vuosituhansia elintarvikkeiden ja muiden tavaroiden säilytyksessä ja kuljettamisessa. Vasta teollinen vallankumous loi nykyaikaisen pakkausteollisuuden. Länsimaissa pakkausala alkoi kehittyä nopeasti 1950-luvulla, jolloin tuotteita alettiin suojata paremmin hävikin pienentämiseksi ja tuotteiden herätearvon eli myyvyyden parantamiseksi. 1900-luvun loppuvuosina pakkaamisen ympäristövaikutukset nousivat osaksi kulutusyhteiskunnan kritiikkiä.
Pakkaamisen historiaa
Ruoan ja erilaisten tavaroiden säilytyksessä ja kuljettamisessa on aina tarvittu jonkinlaisia pakkauksia. Kuivien ja kiinteiden tavaroiden kuljettamiseen käytettiin luonnonmateriaaleista käsin valmistettuja kääreitä, naruja, koreja, pusseja, säkkejä, tuokkosia, vakkoja tai arkkuja. Nestemäisille aineille tarvittiin keraamisia, metallisia tai lasisia astioita ja pulloja, nahasta tai eläinten rakosta valmistettuja leilejä eli lekkereitä, puisia tynnyreitä tms. Keraamisia ja lasiastioita tehtiin jo Egyptissä 3000 eaa., peltilaatikoita alettiin valmistaa 1700-luvulla ja metalliset säilyketölkit keksittiin 1810-luvulla Napoleonin armeijan muonitustarpeisiin. Vielä 1950-luvulla länsimaisissakin kodeissa käytettiin uudelleen tavaroiden mukana tulleet narut, pussit ja muut pakkaukset, ja maitoa haettiin kaupasta tai läheisestä maatalosta omalla astialla. Nykyinen kertakäyttöpakkausten valtakausi alkoi oikeastaan vasta 1960-luvulla.
Ensimmäisiä kehittyneitä elintarvikepakkauksia säilykepurkkien ohella olivat lasiset maito-, olut- ja virvoitusjuomapullot, joita varten kehitettiin monissa maissa pullonpalautus- ja kierrätysjärjestelmiä. Suomessa ja eräissä muissa maissa kokeiltiin 1970-luvulla maidon pakkaamista maitopusseihin, jotka olivat sisäpinnaltaan mustia polyeteenimuovipusseja. Kotona litran vetoinen pussi laitettiin sille erityisesti suunniteltuun muoviseen kaatimeen. Maitopussit rikkoutuivat ja vuotivat usein, ja 1970-luvun lopulta alkaen Suomessa ja kaikkialla maailmassa maidon ja monien muiden juomien ja nestemäisten elintarvikkeiden pakkaukset ovat perustuneet nestepakkauskartonkiin. Sitä käyttävistä pakkausmenetelmistä maailmanlaajuisesti tunnetuiksi nousivat ruotsalainen Tetra Pak ja norjalainen Elopak. Maitopurkkeja ja muita elintarvikepakkauksia käytetään yhä enemmän arkiaterioilla myös tarjoiluastioina.