cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lauri Kiianlinna
Lauri Kiianlinna syntyi eversti Ilkka Kiianlinnan ja Olga Komosen perheeseen ja avioitui vuonna 1993 ATK-suunnittelija Kaarina Ruuthin kanssa. Kiianlinna tuli ylioppilaaksi 1963 ja valmistui Kadettikoulusta 1967 ja Sotakorkeakoulusta 1977. Hän toimi Uudenmaan jääkäripataljoonassa vuodesta 1967 opetusupseerina  ja vuonna 1971 komppanianpäällikkönä. Toimistoupseeri Viestikoelaitoksessa hän oli 1971–1975, toimistoupseeri ja toimistoesiupseeri pääesikunnassa 1977–1983 ja apulaissotilasasiamies Moskovassa 1983–1986. Kiianlinna toimi pääesikunnassa erityistehtävissä 1986–1987, toimistopäällikkönä 1988–1991 ja osastopäällikkönä 1991–1993. Sotilasasiamiehenä Moskovassa hän työskenteli 1993–1995, Savon Prikaatin komentajana 1995–1998 ja Maanpuolustuskorkeakoulun hallintojohtajana vuodesta 1998. Prikaatikenraaliksi hän yleni 2001 Itäisen maanpuolustusalueen esikuntapäällikkönä. Kiianlinna oli ylennetty vänrikiksi 1964, luutnantiksi 1967, yliluutnantiksi 1971, kapteeniksi 1973, majuriksi 1980, everstiluutnantiksi 1987 ja everstiksi 1992.
Kiianlinna voitti Suomen mestaruuden junioreiden olympia- ja kuvioammunnassa 1963 ja puolustusvoimien mestaruuden sotilaskolmiottelussa vuonna 1965.
David Wikander
David Wikander (21. heinäkuuta 1884 Säfsnäs, Taalainmaa – 15. marraskuuta 1955) oli ruotsalainen urkuri ja säveltäjä.
Elämä ja ura
Wikander oli vanhempiensa kuudesta lapsesta vanhin. Hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa, jonka urkuri-, kanttori- ja musiikkipedagogitutkinnoista valmistui lukuvuodella 1909–1910. Wikander työskenteli musiikinopettajana vuosina 1913–1927 tyttöjen Ateneum-yksityiskoulussa ja vuosina 1914–1944 Matteus Folkskolassa. Hänet nimitettiin urkuriksi Tukholman Suurkirkkoon vuonna 1920. Hän oli mukana perustamassa kirkon opetusinstituutio Schola Cantorumia vuonna 1934. Wikander osallistui vuonna 1936 kirkon virsikirjaa ja vuonna 1941 liturgista käsikirjaa työstäneiden komiteoiden toimintaan. Useat hänen melodiansa otettiin käyttöön vuoden 1937 virsikirjassa. Nykyisessä, vuonna 1986 hyväksytyssä Ruotsin kirkon virsikirjassa on neljä hänen sävelmäänsä, virret 401, 417, 570 ja 624.
Wikander valittiin Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi vuonna 1941. Hänelle myönnettiin Litteris et Artibus -mitali vuonna 1952. Samana vuonna hän jäi eläkkeelle Suurkirkon urkurin tehtävistä.
Tuotanto
Wikander oli tuottelias kirkkomusiikin säveltäjä ja sovittaja. Hänen hengellisten kuoroteostensa joukossa ovat Motett på Domsöndagen (1931) ja Petrus Damianuksen tekstiin sävelletty Ad perennis vitae fontem (1945). Eräs suurimuotoinen teos Wikanderilta on kantaatti, jonka hän sävelsi Olaus Petrin kuoleman 400-vuotismuistolle (1952). Wikanderin teoksiin uruille kuuluvat Passacaglia över koralen Jag ville lova och prisa (1944), Tre pingstmelodier (1950) ja Julmusik över koralen En jungfru födde ett barn i dag (1951).
Laajimmin huomioitu Wikanderin teoksista on kuitenkin maallinen kuoroteos Kung Liljekonvalje, joka alun perin sävellettiin mieskuorolle vuonna 1919 ja julkaistiin tässä muodossa 1920. 1920-luvun alussa Wikander teki teoksesta sekakuoroversion, jossa se tuli tunnetuimmaksi. Sävellyksen sanoina on käytetty Gustaf Frödingin samannimistä runoa. Muita maallisia kuoroteoksia Wikanderilta ovat Förvårskväll (sanat: Ragnar Jändel) ja Dofta, dofta, vit syrén.
Heike monogatari
thumb|Yksityiskohta Heike monogatarin kohtausta esittävästä taideteoksesta 1600-luvun paikkeilta. Heike monogatari eli Tarina Taira-klaanista on 1200-luvulta peräisin oleva japanilainen tarina Taira-klaanin noususta ja tuhosta Heian-kauden Genpei-sodan aikana. Alun perin tarinan kerronta oli osa musiikillista perinnettä, mutta nykyisin se tunnetaan lähinnä japanilaisen kirjallisuuden klassikkoteoksena.
Tarina
Heike monogatari kertoo nimensä mukaisesti Taira-klaanin traagisen tarinan sen noususta ja lopulta tappiosta. Japani oli Heian-kauden aikana hajonnut eri soitilasklaanien voimakeskittymiin, joista erityinen merkitys oli hovin voimakkailla klaaneilla Fujiwaralla, Minamotolla ja Tairalla. Eri klaanit kamppailivat maasta ja resursseista keskenään, mikä johti lopulta Taira- ja Minamoto-klaanien väliseksi Genpei-sodaksi. Sota päättyi vuonna 1185 käytyyn Dan no uran taisteluun, joka merkitsi Taira-klaanin tuhoa ja vasta 6-vuotiaan keisari Antokuan surmaa. Heike monogatari kuvastaa aikansa mukaista buddhalaisuuden ajattelutappaa, jossa kaikki on katoavaista ja maallinen elämä valheellista. Erityistä kritiikkiä saa osakseen Taira-klaanin päämies Taira no Kiyomoria. Tarinan sankarihahmo on Minamoto Yoshitsune. Kokonaisuudessaan Heike monogatari on huomattavan pitkä ja se koostuu kaikkiaan 12 kirjasta ja 200 jaksosta.
Historia
Heike monogatarin tarkkaa alkuperää ei tunneta. Tarinan on joskus arveltu muotoutuneen Genpei-sodan jälkeisinä vuosikymmeninä 1200-luvulla. Ensimmäinen maininta tarinasta historiallisissa lähteissä on peräisin Yoshida Kenkōn teoksesta Joutilaan mietteitä (Tsurezuregusa) vuosien 1330–1332 paikkeilta. Yoshidan mukaan tarinan oli koonnut Shinanon maaherra Yukinaga, joka opetti sen sokealle munkki Shōbutsulle. Kummankaan henkilön historiallisuudesta ei kuitenkaan ole varmuutta. Onkin pidetty todennäköisempänä, että tarina on muotoutunut itse asiassa vähitellen useiden eri tekijöiden käsissä.
Heike monogatari tunnetaan nykyisin ennen kaikkea kirjallisuutena, mutta alun perin se oli musiikillista perinnettä. Japanin historian Kamakura-kaudella Heike monogataria esittivät sokeat buddhalaiset munkit (biwa hōshi) biwaa soittaen. Ennen Heike monogataria yleisiä heidän esityksiään olivat kiinalaiset eepokset. Heike monogatarista tuli kuitenkin nopeasti hyvin suosittu ja monet munkit erikoistuivat pelkästään sen esittämiseen. Ympäri maata kiertelevät munkit esittivät tarinaa niin ylä- kuin alaluokkienkin yleisöille. Akashi Kakuichi vakiinnutti esitykset omana koulukuntanaan vuonna 1371. Tarinan esittämisen perinne siirtyi myöhemmin munkeilta sokeiden miesten Tōdō-killalle, joka sai esitysten yksinoikeuden. esittäjien merkitys oli erityisen suuri tavalliselle kansalle, joka ei yleensä ollut lukutaitoista. Tōdō-killan esittäjät esiintyivät rikkaiden mesenaattien ja soturien kodeissa ja 1600-luvulla Heike monogatari vakiintui samureiden seremonialliseksi musiikiksi. Esitykset käsoittivät tavallisesti koko tarinan pituudesta johtuen vain muutaman luvun, Vuonna 1776 vakiintui Heike mabushi, eli lyhennelmä koko teoksesta.
Hyyppärän harjualue
Hyyppärän harjualue on Natura 2000 -suojeluohjelmaan kuluva suojelualue Varsinais-Suomen ja Uudenmaan maakunnissa. Se sijaitsee osaksi Salossa entisten Suomusjärven ja Kiikalan kuntien alueella, osaksi Somerolla entisen Somerniemen kunnan alueella ja osaksi Lohjalla entisen Nummen kunnan alueella. Alueeltaan se vastaa likimain Kolmanteen Salpausselkään kuuluvaa Kiikalannummen reunamuodostumakompleksia.
Natura alueeseen kuuluu harjuja, harjualueen raviineja, lähteitä, puroja, järviä, lampia, soita ja kallioita, ja järvien rannat ovat usein soistuneita. Kallioista merkittävä on Säräjärven luona kohoava Särämäki. Se on luonnoltaan monipuolinen ja on myös koko Varsinais-Suomen maakunnan korkein kohta.
Monet alueen lähteet ja lähteiköt, puronotkot ja paikoin vanhat metsät ovat luonnonarvoiltaan merkittäviä. Näihin kuuluu muiden muassa Varesjärvestä alkunsa saavan Varesjoen notko sekä alueen useista lähteistä alkunsa saavat eri vesistöihin laskevat puronotkot. Harvinaisempia luontotyyppejä ovat lehto-, harmaaleppä- ja lähdekorvet. Harvinaista kasvillisuutta liittyy myös Särämäen kalliojaksoon ja Hyyppärän harjualueen reunamuodostuman harjumaastoon. Samoin linnusto on luonnon monipuolisuudesta johtuen edustavaa.
Kuka lohduttaisi Nyytiä?
thumb|Nyyti, kirjan kuvitusta.
Kuka lohduttaisi Nyytiä? on Tove Janssonin kirjoittama ja kuvittama muumiaiheinen kuvakirja vuodelta 1960. Sen on suomentanut Kirsi Kunnas. Kirjassa pikkuinen Nyyti seikkailee Muumilaaksossa ja Yksinäisillä vuorilla.
Juoni
Pieni Nyyti Nyytiäinen asuu yksin pienessä talossaan. Hän pelkää, sillä ulkona tallustelevat pelottavat hemulit. Mörkö ulisee. Hän päättää lähteä matkaan, mutta on koko ajan aivan yksin, koska ei uskalla puhua kenenkään kanssa. Homssut ja Vilijaanat vilistelevät ohi tämän tästä. Nyyti löytää merenrannasta pullopostia, jonka on kirjoittanut Tuittu. Tuittu on myös yksinäinen, ja Nyyti päättää lähteä etsimään tätä. Hän saa apua Rontilta, joka on kalastamassa homssujen kanssa. Rontti kertoo, että Tuittu mahtaa olla Mörön luona. Nyyti kulkee läpi karvamönkiäisiä kuhisevan metsän, mutta pelästyy kovin, kun vuoren takaa kuuluu Mörön kammottavaa mörinää. Mörinän loputtua Nyyti suuttuu itselleen ja päättää pysyä urheana Tuitun vuoksi. Pian Nyyti onkin kasvokkain Mörön kanssa, jonka takana Tuittu hytisee. Nyyti esittää kunnon sotatanssin ja puraisee Mörköä hännästä. Sitä Mörkö ei ollut osannut odottaa, vaan ällistyy ja juoksee pakoon. Nyyti ja Tuittu ovat molemmat hyvin ujoja, ja Nyyti päättää kirjoittaa Tuitulle kirjeen, jossa selittää asiat. Se osoittautuu hyvin vaikeaksi, mutta lopussa hän antaa Tuitulle kirjeen ja ruusuja. Vilijaana johdattaa heidät kohti uutta elämää homssujen hurratessa.
Tarina muualla
Tarinan pohjalta on tehty kuunnelma, jonka on säveltänyt ruotsalainen Peter Lundblad. Sen on laulanut suomeksi Reijo Karvonen. Kuunnelma ilmestyi vinyylilevyllä vuonna 1979. Muusikko Pekka Streng käyttää suomennoksen säkeitä laulussaan "...ja Tuittu ruusut sai" (1972).
Kähtävä
Kähtävä on Alavieskan kylä Rautiontien eli yhdystie 7720:n varrella, kunnan keskustasta noin 4 km Rautioon päin. Kylässä on noin 250 asukasta.
Historia
Kylän alueelta löytyneet kampakeraamiset esineet on ajoitettu noin 3000 eaa. -vuosituhannelta peräisin oleviksi. Pähkinäsaaren rauhan rajakirjassa mainitaan Kähtävän jääneen Novgorodin omistukseen, mutta Ruotsilla olevan kuitenkin majavien pyyntioikeus Kähtävänojan alueella. Tutkija Aarre Alopaeus on arvioinut kylän nimen juontuvan Pähkinäsaaren rauhan aikoihin ja olevan peräisin latinan kielisestä, käki-lintua tarkoittavasta kedheve-sanasta. Kotimaisten kielten tutkimuskeskus on puolestaan arvellut nimen juontuvan inarinsaamen kielen termistä kähtee, joka tarkoittaa kaakkuria.
Kähtävänojan varrelle ensimmäiset pysyvämmät asukkaat asettuivat 1400-luvun lopulta, ja 1500-luvulta on löydetty mainintoja neljästä talosta.
Zetterberg
Zetterberg ['settärbäri] on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Agiá (Lárisa)
Agiá on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Αγιάς, Dímos Agiás), joka sijaitsee Lárisan alueyksikössä Thessalian alueella. Koko kunnan pinta-ala on 668,3 neliökilometriä ja väkiluku 11 470. Varsinaisen Agián kaupungin väkiluku on 3 169 (vuonna 2011).
Agiá sijaitsee Thessalian koilliskulmassa Thermaikoslahden rannalla. Nykyinen Agián kunta muodostui, kun Agiá, Evrymenés, Lakéreia ja Melívoia yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Agián kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Valkokangas (TV-ohjelma)
Valkokangas oli Yle TV1:n esittämä ajankohtaisohjelma, jossa esiteltiin Suomen elokuvateattereihin ensi-iltaesitykseen saapuvia elokuvia. Ohjelman juontajana, toimittajana ja tuottajana toimi Kaarle Stewen.
Ohjelman jokaisessa jaksossa esitettiin lyhyitä näytteitä itse elokuvasta sekä elokuvan tekijöistä tehtyjä haastatteluja ja dokumenttiotteita elokuvan tekemisestä.
Ohjelman ensimmäinen jakso lähetettiin joulukuussa 1980 ja sitä esitettiin kerran kuukaudessa kanavan kevät- ja syysohjelmistokausina. Ohjelmaa esitettiin TV1-kanavalla usean vuoden ajan 80-luvun loppupuolelle saakka. Vuodesta 1991 TV1:n elokuvien ajankohtaisohjelmana toimi Noitaympyrät.
Mario Berti
Mario Berti (1881–1964) oli italialainen upseeri ensimmäisessä maailmansodassa, Espanjan sisällissodassa ja toisessa maailmansodassa.
Hän syntyi La Speziassa yläluokkaiseen perheeseen. Perhe oli melko varakas pääasiassa isän perittyä maata La Speziasta. Berti ei avioitunut eikä hänellä ollut lapsia, mutta hänellä oli kaksi veljenpoikaa sekä sisarentytär.
Ensimmäisessä maailmansodassa hän yleni everstiksi huolimatta nuoresta iästään. Hän palveli sodan syttyessä Libyassa ja sen jälkeen 1916 Trenton rintamalla, jossa hän osallistu Asiagon taisteluun. Winston Churchill antoi hänelle brittiläisen DSO:n urheudesta taistelussa.
Espanjan sisällissodassa Berti oli kenraalin arvoisena 9. jalkaväkidivisioona Pasubion komentajana ja edelleen 3. ratsuväkidivisioona Amedeo Duva d’Aostan komentajana ennen siirtymistään vapaaehtoisarmeijakunnan komentajaksi 1937 kenraali Francon pyynnöstä. Hän johti armeijakuntaa Aragonian operaatioiden aikana. Vuodesta 1939 alkaen hän palveli Italian XV armeijakunnan komentajana aina vuoteen 1940.
Toisen maailmansodan alkaessa Berti oli Italian armeijan esikuntapäällikkönä. Espanjan sisällissotaan osallistuminen oli kuluttanut maan resursseja niin, ettei se voinut heti liittyä Saksan rinnalle. Berti ilmoitti muun muassa tämän Benito Mussolinille, joka siirsi hänet sivuun esikuntapäällikön tehtävästä.
Hänet siirrettiin Libyan lähettilääksi, ja Rodolfo Graziani otti hänen paikkansa Mussolinin luottomiehenä. Grazianin epäonnistuttua hyökkäyksessä Egyptiin Berti kieltäytyi auttamasta. Kesällä 1940 Berti määrättiin korvaamaan Francesco Guidi Italian 10. armeijan komentajana, missä tehtävässä hän vei joukkonsa Egyptiin 9. syyskuuta 1940 alkaneessa hyökkäyksessä.
Italian hyökkäys Kreikkaan esti Libyassa olevien joukkojen täydentämisen, eikä Sidi Barraniin pysähtynyttä hyökkäystä ei voitu jatkaa. Berti joutui ennen joulukuun puoleen väliin suunniteltua hyökkäystä sairauslomalle, jolloin hän luovutti tehtävänsä Italo Gariboldille.
Berti palasi komentajaksi 14. joulukuuta 1940 brittien aloitettua operaatio Compassin. Giuseppe Tellera otti 23. joulukuuta komentajuuden Bertiltä.
Berti erosi armeijasta Italian antauduttua 8. syyskuuta 1943, minkä jälkeen hän vietti loppuelämänsä La Speziassa.
Olli Sirén
Hän on entinen viestintätoimisto Miltton Creativen toimitusjohtaja. Nykyään Sirén toimii suunnittelijana Milttonilla.
Sirén on kotoisin Porvoon maalaiskunnasta, josta hän muutti lukiolaisena Helsinkiin. Hän on työskennellyt dj:nä Radio Helsingissä ja freelance-tuottajana.
Kaupunkitoimittajat ry valitsi Sirénin vuoden 2011 kaupunkilaiseksi. Aiemmin hän ryhmineen sai Suomi-palkinnon ravintolapäivän kehittämisestä. Palkittu ja maailmalle levinnyt Aleppon kellot -kampanja käynnistyi Olli Sirénin ehdotuksesta.
Sirén on ollut ideoimassa myös We Love Helsinki -tapahtumia, esimerkiksi Lasten Kaupunki -tapahtumaa ja Soivaa Korttelia sekä Kuorokäytävä-tapahtumaa Sofiankadulla, ja suunnitteilla on kivijalkakeittiö, joka olisi kaikkien ruoanharrastajien käytössä.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2003
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2003 olivat kautta aikain 23. jääpallon MM-kilpailut ja ne järjestettiin Arkangelissa Venäjällä. Vuodesta 2003 lähtien MM-turnausta alettiin järjestää joka vuosi, aiemman joka toisen vuoden sijasta. Turnaus oli alun perin määrä järjestää Norjassa, mutta maa päätti luopua kisajärjestelyistä suuren taloudellisen riskin takia.
Osallistuneita maita oli yhdeksän: Norja, Ruotsi, Venäjä, Suomi, Kazakstan, Yhdysvallat, Valko-Venäjä, Alankomaat ja ensikertalainen Viro.
Joukkueet pelasivat lohkoissaan yksinkertaisen sarjan, jossa voitosta sai kaksi, tasapelistä yhden ja tappiosta nolla pistettä. A-lohkon neljä parasta selvisi mitaliotteluihin. Viides pelasi sijoitusottelussa B-lohkon voittajan kanssa.
MM-kultaa voitti Ruotsi, se voitti loppuottelussa Venäjän maalein 5-4. Pronssia sai Kazakstan, joka voitti Suomen pronssiottelussa. Mitalisija oli Kazakstanille ensimmäinen jääpallon MM-turnauksissa.
Knut Samuel Sirelius
Knut Samuel Sirelius (9. helmikuuta 1827 Hämeenlinna – 3. marraskuuta 1867 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Sireliuksen vanhemmat olivat kauppias Magnus Gustaf Sirelius ja Eeva Mikontytär ja puoliso vuodesta 1865 Emilia Charlotta Sjöman (k. 1891). Sirelius tuli ylioppilaaksi 1842 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1847 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1852. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hänet vihittiin 1860. Hämeenlinnan kaupunginlääkärinä Sirelius toimi 1853–1856 ja Haminan kadettikoulun lääkärinä 1857–1858, joskin hän oli tuolloin enimmäkseen ulkomailla opiskelemassa. Vuonna 1859 Sirelius nimitettiin synnytys- ja lastentautiopin dosentiksi ja Helsingin synnytyslaitoksen johtajaksi ja kätilöopettajaksi. Hän oli Helsingin yliopiston synnytys- ja lastentautiopin professori vuodesta 1861. Sirelius laati alan ensimmäisen suomenkielisen oppikirjan Oppikirja suomalaisille kätilöimille (1861), josta ilmestyi vuonna 1873 uudistettu painos nimellä Suomalainen oppikirja kätilöimille.
Viljam Pylkäs
Viljam Pylkäs (28. helmikuuta 1912 Valkjärvi – 6. helmikuuta 1999 Lempäälä) oli suomalainen maanviljelijä, joka oli Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas esiintyvän sotilassankari Antero Rokan esikuva. Tämä käy ilmi Väinö Linnan Pylkkäälle lähettämästä kirjeestä :
Nuoruus ja talvisota
Viljam Pylkäs syntyi Karjalankannaksen Valkjärvellä, mutta muutti jo lapsena perheensä mukana Sakkolaan, Haparaisten kylään. Hän suoritti asepalveluksen Karjalan Kaartissa 6. syyskuuta 1933 – 21. elokuuta 1934 ja sai koulutuksen konekivääriampujaksi. Talvisodassa hän palveli Er.P 6:n konekiväärikomppaniassa. Pylkäs osallistui konekivääriampujana erittäin raskaisiin taisteluihin joulukuun lopussa 1939 Keljan kylän alueella Vuoksen rannalla. Näin Pylkäs taisteli melkein oman maatilansa alueella. Pataljoona menetti Keljan taisteluun osallistuneista miehistään kolmasosan.
Pataljoonan komentaja majuri Saarelainen joukkoineen siirtyi 14. tammikuuta 1940 Taipaleenjoelle Kirvesmäen lohkolle Suvannon rantaan. Taipaleenjoen maasto oli kovien taisteluiden jälkeen aavemaisen hiiltynyttä ja metsät tykistökeskityksissä silpoutuneet. Neuvostoliittolaiset tekivät lukuisia hyökkäyksiä voimakkaiden tykistökeskitysten ja panssarivaunujen avustamina, mutta hyökkäykset lyötiin takaisin. Konekivääriampuja Viljam Pylkkäällä oli oma tärkeä osa näiden massiivisten hyökkäysten torjumisessa. Pylkkään pataljoona taisteli Taipaleenjoella määrällisesti ylivoimaista vihollista vastaan päivittäin lähes kuukauden ajan. Vihollinen lyötiin takaisin raskaissa lähitaisteluissa ja lopulta Saarelaisen pataljoonan taisteluvahvuus oli enää 341 miestä (alun perin pataljoonan vahvuus noin 750).
Jatkosota
Tuntemattoman sotilaan kuuluisan kohtauksen, jossa Rokka tappaa noin 50 vihollista, esikuva oli Viljam Pylkkään konepistoolilla tuhoamat 83 vihollissotilasta Pertjärvellä. Asemasotavaihe alkoi JR 8:lle 1. helmikuuta 1942 Pertjärvellä Syvärin yläjuoksulla. Rintamalinja oli siellä yksittäisiä vartioasemia ja niiden välissä koskematonta metsää. Naapurirykmentti oli suomenruotsalainen JR 61 jossa palveli myös vapaaehtoisia sotilaita Ruotsista. Huhtikuun alussa neuvostoliittolaiset tekivät kovia hyökkäyksiä suomalaisten rintamalinjaa vastaan. Torjuttuaan konekiväärillään omaan asemaansa kohdistuneen hyökkäyksen Pylkäs sai määräyksen joukkueenjohtaja Einari Kokkoselta mennä auttamaan naapurirykmentin sotilaita.
Pylkäs otti mukaansa sotamies Kärkkäisen. Lumisessa maastossa lyhyillä syöksyillä Pylkäs ja Kärkkäinen etenivät JR 61:sen laitimmaiseen kenttävartioon. Tässä kohdassa hyökkäävät neuvostoliittolaiset joutuivat kahlaamaan rinnettä ylös syvässä lumessa. Pylkäs sai JR 61:sen sotilailta käyttöönsä Suomi-konepistoolin, ja Kärkkäinen useita vaihtolippaita. He syöksyivät ulommaiseen vartioasemaan. Sadat neuvostoliittolaiset hyökkäsivät ylös rinnettä jo aivan lähietäisyydellä. Pylkäs ampui konepistoolin ensimmäisen 40 patruunan lippaan tyhjäksi. Hyökkääjät kuitenkin kävivät raivoisasti eteenpäin. Pylkäs ampui konepistoolillaan lippaan toisensa perään. Pylkkään takana olevat sotilaat alkoivat tuoda ryömien lisää konepistoolin lippaita Kärkkäiselle, joka puolestaan antoi niitä Pylkkäälle.
Kaikkiaan Viljam Pylkäs ampui Suomi-konepistoolillaan 17 lippaallista, 680 patruunaa. Taistelun aikana hän ampui 83 vihollista, lukumäärä varmistui kun etumaasto päästiin tutkimaan taistelun jälkeen. Pylkkäälle myönnettiin tästä taistelusta neljännen luokan vapaudenristi miekkojen kera 26. toukokuuta 1942. Saksan armeijan upseerit kuulivat tästä hyvin poikkeuksellisesta suorituksesta, ja niinpä Pylkkäälle myönnettiin myös Saksan armeijan rautaristi. Tämän kunniamerkin vastaanottoon hänet vietiin divisioonan komentaja kenraalimajuri Heiskasen autosaattueessa. Saksalainen kenraali Erfurth jakoi rautaristit, sillä tällöin myös kaksi kenraalia sai rautaristin. Muistellessaan tapausta Kaarlo Nuorvalan vuonna 1955 tekemässä haastattelussa Pylkäs myönsi taistelun järkyttäneen häntä syvästi: ”Minua aivan kammotti enkä voinut olla ajattelematta, että sota on todella kauheata.” Pylkäs muisteli myös Väinö Linnan, joka oli kuullut tapauksesta tilanteen rauhoituttua, sanoneen hänelle: ”Vähältä piti, ettei Selma jäänyt leskeksi.”
Alkukesästä 1942 Viljam Pylkkään ryhmä siirtyi Homorovitsaan, Syvärin eteläpuolelle. Käytiin asemasotaa ja Pylkäs teki paljon puhdetöitä, muun muassa valmisti sormuksia sotasaalismetallista myyntiin. Asemasotavaiheen aikana Pylkäs osallistui joihinkin pienempiin hyökkäysten torjuntoihin, mutta rintamalinja oli vakiintunut Syvärillä aina Neuvostoarmeijan suurhyökkäyksen alkuun asti. 9. kesäkuuta 1944 alkoi neuvostoarmeijan suurhyökkäys, jonka painopiste oli Karjalankannaksella. Viljam Pylkäs oli lomalla omalla maatilallaan Sakkolassa peltotöissä hyökkäyksen alkaessa. Hän avusti perheensä jälleen evakkomatkalle kohti Sisä-Suomea ja lähti itse palaamaan omaan joukko-osastoonsa.
Äänislinnan kaupungissa Pylkäs näki, että koko armeija oli vetäytymässä. JR 8 oli jättänyt asemansa Syvärillä ilman taisteluita 18. kesäkuuta 1944 ja vetäytyi kohti länttä Itä-Karjalan metsissä. Pylkkään löydettyä oman ryhmänsä se jatkoi vetäytymistä nopeassa marssitahdissa vihollisen ahdistaessa takaa. Tulemajärvelle saavuttiin 4. heinäkuuta 1944. Vetäytyminen jatkui, ja erään joen ylityksessä Pylkäs haavoittui. Luoti murskasi hänen käsivartensa luita. Hänet siirrettiin Sisä-Suomeen jatkohoitoon.
Eläkkeelle jäätyään Viljam Pylkäs muutti Lempäälään ja kuoli 6. helmikuuta 1999.
Pylkäksen ystävä ja sotatoveri Toivo Ruuna (Tuntemattoman sotilaan Suen Tassun esikuva) asui myös sodan jälkeen Lempäälässä jossa hänellä oli pienviljelystila Säijän kylässä.
Parkkila
Parkkila voi olla
Saunakylä (Jämsä)
Saunakylä on Jämsässä sijaitseva yleinen sauna ja ulkomuseo. Se sijaitsee valtatie 9:n itäpuolella noin seitsemän kilometriä Himoksesta koilliseen ja 13 kilometriä Jämsän keskustasta koilliseen. Etäisyys Jyväskylän keskustaan on 44 kilometriä ja Tampereelle runsaat sata kilometriä.
Muuramen Saunakylä
Saunakylän edeltäjä Muuramen Saunakylä perustettiin Muurameen vuonna 1983 ja sen vihki käyttöön silloinen tasavallan presidentti Mauno Koivisto. Muuramen Saunakylässä oli enimmillään noin 30 saunaa. Saunakylä oli Muuramen kunnan omistuksessa vuodesta 1985. Toiminta Muuramessa loppui vuonna 2010 ja saunakylälle alettiin etsiä uutta paikkaa seuraavana vuonna.
Saunojen siirtäminen
Muuramen kunta etsi saunakylälle vielä keväällä 2011 uutta yrittäjää yhteistyössä Jyväskylän seudun kehittämisyhtiö Jykesin, Jyväskylän kaupungin ja Sauna from Finland -hankkeen kanssa ja Muuramen kunnanjohtaja Ari Ranta-aho uskoi, että Saunakylä avattaisiin kesän aikana. Muurame halusi irtautua omistuksistaan pääosin kustannussyistä. Muurame kävi neuvotteluja Jyväskylässä sijaitsevan Savutuvan apajan kanssa, mutta Jämsän kaupungin otettua yhteyttä marraskuussa neuvottelut aloitettiin uudelleen. Jämsä halusi Muuramen saunakylän alueelleen matkailukohteeksi Himoksen läheisyyteen, ja toivoi saavansa hankkeeseen valtiolta rahoitusta.
Uudeksi sijainniksi kaavailtiin alkuun Kukkaismäkeä, jonne saunat oli tarkoitus siirtää kesällä 2012. Kylän hallintaa varten oli tarkoitus perustaa Suomen Saunamuseoyhdistys, mutta yhdistyksen rekisteröinnin hitauden takia saunojen siirtoa ei saatu aloitettua ajallaan. Kaupunginjohtaja Ranta-ahon mukaan tavoitteena oli, että saunoja voisi alkaa siirtää yhdistyksen rekisteröimisen jälkeen esisopimuksella heinä–elokuussa. Sijainnin muuttumisesta huolimatta Muuramen kunnan nimen oli tarkoitus pysyä saunakylän nimessä.
Siirto Kukkaismäkeen ei toteutunut, vaan maaliskuussa 2013 kerrottiin, että saunat siirretään Patapirtin yhteyteen. Suomen Saunakultuuri ry:n varapuheenjohtaja Marko Simonen perusteli paikkaa Himoksen läheisyydellä ja saunojen sopimisella Patapirtin kokonaisuuteen: ”Sijainti Himoksen välittömässä läheisyydessä on parempi Jämsän matkailua ajatellen tulevaisuudessa. Kylä sopii siihen idylliin ja kokonaisuuteen todella hienosti. Himoksen läheisyys on myös hyvä siinä.” Saunoja oli tarkoitus alkaa siirtää tulevana kesänä.
Göran Hägg
Göran Olof Waldemar Hägg (7. heinäkuuta 1947 – 30. syyskuuta 2015 Italia ) oli ruotsalainen kirjailija, keskustelija, kriitikko ja kirjallisuustieteen dosentti.
Häggin esikoisteos, runokokoelma Ögon, ilmestyi 1972. Läpimurtoteos oli puhetaidon opas Hyvin puhuttu (Praktisk retorik, 1998). Lisäksi hän on kirjoittanut historiallisia teoksia, myös kaunokirjallisia, ja Ruotsin kirjallisuushistoriaa käsittelevän teoksen Den svenska litteraturhistorien (1996).
Hägg sairastui syyskuussa 2015 Italian-matkalla ja kuoli neljän päivän kuluttua.
Nonaggressioperiaate
Nonaggressioperiaate (NAP) on yhteiskuntafilosofian piirissä esiintyvä oppi, jonka mukaan voimankäyttöä ei pidä aloittaa muiden ihmisten kehoa tai omaisuutta kohtaan: väkivallan käyttö on sallittua vain itsepuolustukseksi ja silloinkin vain kohtuullisessa määrin. Periaatteen esittämät voimankäyttörajoitukset koskevat kaikkia yhteiskunnan osia, myös julkista valtaa.
Nonaggressioperiaate on olennainen osa oikeistolibertarismia, jossa periaatteen nähdään johtavan täydelliseen kapitalismiin, sillä sen mukaan omistusoikeus on kaikissa oloissa loukkaamaton. Nonaggressioperiaatteesta ei seuraa tiukkaa, kaiken väkivallan kieltävää pasifismia, mutta väkivallan aloittamisen se kieltää aina.
Joidenkin libertaristien mielestä ennaltaehkäisevä isku rauhan säilyttämiseksi ei kuitenkaan kuulu kiellon piiriin. Koska tämä kuitenkin vesittää nonaggressioperiaatteen idean, useimpien mukaan myös tällaiset iskut ovat periaatteen nojalla kiellettyjä.
Kansalaistottelemattomuus on nonaggressioperiaatteen mukaista, koska väkivalta on mahdollista aloittaa myös lain perusteella.
Individualistiset anarkistit, objektivistit, anarkokapitalistit ja uusliberaalit katsovat verotuksen rikkovan nonaggressioperiaatetta. Näkemyksen mukaan valtion veronkanto on moraalitonta toimintaa, ei vain käytännön toimenpide.
Osmanien valtakunta
Osmanien valtakunta (, ; myös Osmanivaltio, Osmanien imperiumi, Ottomaanien imperiumi, Ottomaanien valtakunta, Turkin sulttaanikunta tai Turkki) oli vuosina 1299–1923 vallinnut imperiumi. Osmanit olivat muslimeja, mutta valtakuntaan kuului monia kansoja, jotka säilyttivät oman kulttuurinsa ja uskontonsa. Valtakunnan hajottua siitä muodostettiin nykyinen Turkin tasavalta.
Nimi
Nimi ”Osman” tulee persian kautta arabian kielen erisnimestä Uthman (, joka on myös englannin kielen sanan ”Ottoman” taustalla. Turkkilaiset omaksuivat sanan persian kautta, jossa äänne th oli korvautunut äänteellä s. Suomessa on perinteisesti puhuttu Osmanien valtakunnasta, mikä vastaa myös turkkilaisten omaa käytäntöä. Maata voidaan kutsua myös Turkiksi ja asukkaita turkkilaisiksi silloinkin, kun puhutaan ajasta ennen nykyistä Turkin valtiota.
Historia
pienoiskuva|left|Osman I:n alueet hänen valtakautensa alussa ja päättyessä.
Nousu
Turkkilaiset saapuivat Vähä-Aasiaan eli Anatoliaan, kun seldžukit vuonna 1071 kukistivat Manzikertin taistelussa Bysantin joukot. Yksi turkkilaisheimoista perusti tämän jälkeen Rūmin sulttaanikunnan. Vuonna 1301 rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja Osman I otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi Osmanivaltioksi pääkaupunkinaan Söğüt. Murad I:n aikana osmanit valtasivat Edirnen, minkä jälkeen suurvisiiri Çandarlı Halil pašša loi valtakunnalle uuden armeijan janitsaarit.
1400-luvun alussa sulttaani Bayezid I:n viisi poikaa sotivat toisiaan vastaan 11 vuotta kestäneen interregnumin ajan, jolloin valtakunnalla ei ollut kiistatonta vallanperijää. Veljistä Mehmed I selviytyi voittajaksi ja peri valtaistuimen 1413. Hänen poikansa Murad II kävi sotaa valtakunnan perimisestä setäänsä vastaan ja lisäksi hänen aikanaan Mustafa Çelebi, viimeinen Bayezid I:n pojista, nostatti Bysantin tuella kaksi kapinaa saadakseen vallan itselleen. Vastaavia perimyssotia pelännyt Mehmed II antoi muualla ja myös osmanien keskuudessa kyseenalaisena pidetyn lakiasetuksen, joka mahdollisti sulttaanin veljien teloittamisen kruununtavoittelijoina valtaannousun yhteydessä. Tämän jälkeen myös muut valtakamppailua pelänneet sulttaanit saattoivat käyttää veljessurmaa valtansa vakiinnuttamisen keinona.
Vuonna 1453 Mehmed II valtasi Konstantinopolin Bysantilta päättäen samalla tämän tuhatvuotisen valtakunnan aikakauden. Mehmed II, lisänimeltään Valloittaja, valtasi myös suuria osia Balkanilta, Anatoliasta ja Mustanmeren rannikolta tehden Osmanien valtakunnasta aikansa suurvallan. Lisäksi hänen aikanaan Krimin kaanikunnasta tuli osmanien tärkein vasallivaltio ja liittolainen useissa sodissa.
1500-luvulla siihen liitettiin Selim I:n (1512–1520) alaisuudessa Egypti, Hijaz (Mekan ja Medinan alueet), Palestiina, Algeria ja alueita Punaisenmeren rannalta. Suleiman I Suuren (1520–1566) aikana Ottomaanien valtakuntaan liitettiin lisäksi Välimeren rantakaistale Egyptistä Tunisiaan, Kaksoisvirranmaa, Unkari ja alueita Euroopassa aina Wieniin asti.
Osmanien valtakunnan laajeneminen Eurooppaan pysäytettiin Wienin piirityksessä vuonna 1529 ja Lepanton taistelussa 1571, jolloin paavin, Venetsian ja Espanjan laivastot voittivat osmanit.
Wien yritettiin vallata uudelleen 1683 suuressa Turkin sodassa. Sota päättyi osmanien tappioon, ja heidät ajettiin lopullisesti Tonavan eteläpuolelle.
Rappeutuminen ja mureneminen
Valtakunnan rappeutumisen perussyy oli hovin etääntyminen kansasta. Sulttaani saattoi joutua perinpohjaisesti virkamiehistön (suurvisiirin) manipuloimaksi. Lopulta usea hallitsija keskittyi haaremiinsa, virkamiehistön sisäisiin juonitteluihin ja huvitteluun. Tästä teki havaintoja vuonna 1600 hovissa vieraillut englantilainen diplomaatti Sir Thomas Sherley. Koska myös sulttaanin pojat elivät suljetussa hovissa, he eivät saaneet tulevissa tehtävissään tarpeellisia hallitustaitoja tai tietoja kansan elämästä.
Osmanien valtakunta koki tulppaanikautena tunnetun talouskasvun ja voimakkaan kulttuurillisen renessanssin ajan vuosina 1718–1730, jolloin maa avautui länteen ja länsikin kiinnostui itämaisesta kulttuurista. Valtakunta eli verrattain rauhallista aikaa 1700-luvulla, minkä vuoksi se jäi jälkeen sotateknologiassa ja sodankäyntitaidoissa.
Osmanivaltakunta rappeutui ja sen valta Euroopassa murentui lopullisesti 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Niinpä Kreikka itsenäistyi vuonna 1832 käytyään kolmivuotisen vapaussodan Osmanivaltiota vastaan. Alistettujen kansojen irtautumisen vuoksi valtakuntaa alettiin nimittää Euroopan sairaaksi mieheksi. Vuoteen 1913 mennessä osmanisuurvalta oli menettänyt lähes kaikki Euroopassa olevat alueensa sekä kaikki Pohjois-Afrikan alueensa. Tämä johtui toisaalta valtion sisäisestä rappiosta, toisaalta Venäjän avusta kapinallisille ja panslavistisen aatteen leviämisestä.
Venäjä pyrki 1800-luvun puolivälistä lähtien aktiivisesti laajentamaan alueitaan Balkanilla serbejä tukemalla, koska se halusi pääsyn Välimerelle. Venäjän lopullinen tavoite oli Bosporinsalmen ja Konstantinopolin hallinta.
Krimin sota
Krimin niemimaan omistus, Balkanin ja Mustanmeren hallinta sekä Venäjän halu saada lämminvesisatama Mustanmeren rannalta ja näin ympärivuotinen kulku Välimerelle olivat kysymyksiä, joiden vuoksi Venäjä ja Osmanien valtakunta kävivät keskenään monta sotaa samoilla alueilla. Samat kysymykset johtivat myös Krimin sodan syttymiseen, vaikka pintapuolisesti syy oli uskonnollinen. Vuonna 1774 Kutšuk Kainardžissa solmitussa rauhassa osmanit sallivat Venäjälle oikeuden rakentaa ortodoksinen katedraali Istanbuliin. Venäläiset, jotka kokivat olevansa ortodoksisen kirkon suojelijoita, laajensivat tämän oikeuden kattamaan koko Osmanivaltakunnan alueilla asuvien ortodoksien edunvalvontaa ja julistivat Venäjän ortodoksien suojelijaksi turkkilaisten alueilla. Osmanit kuitenkin kiistivät tällaisen oikeuden olemassaolon ja uusi sota alkoi lokakuussa 1853.
Aluksi Venäjä menestyi sodassa, mutta sotaonni kääntyi, kun turkkilaiset saivat uusia liittolaisia. Sotaan liittyivät maaliskuussa 1854 Britannia, joka hyötyi kaupasta turkkilaisten kanssa ja Ranska, joka ajoi katolisen kirkon valtaa Euroopassa. Molemmat halusivat myös ehkäistä Venäjän laajenemisen Balkanille. Kolmivuotinen sota päättyi Venäjän tappioon. Pariisin rauhassa 1856 Mustameri julistettiin neutraaliksi alueeksi, mikä tarkoitti Venäjän sotilaallisen vallan heikkenemistä siellä. Osmanien vaikutusvalta heikkeni myös Balkanilla, sillä sopimus takasi Valakialle ja Moldovalle laajan autonomian.
Balkanin kapina ja sota Venäjää vastaan 1875–1878
Balkanin kapina Turkkia vastaan alkoi 1874 ja johti Venäjän hyökkäykseen Turkin alueelle keväällä 1877. Venäläiset valtasivat 1878 Bulgariassa sijaitsevan Šipkan solan ja pääsivät lopulta noin kymmenen kilometrin päähän Turkin silloisesta pääkaupungista Konstantinopolista eli nykyisestä Istanbulista.
Sodan seurauksena Serbia ja Montenegro itsenäistyivät ja Bulgaria sai autonomian Turkin yhteydessä.
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäisessä maailmansodassa Osmanien valtakunta taisteli Saksan rinnalla keskusvaltojen puolella. Venäjä julisti sodan osmaneille 5. marraskuuta 1914 ja seuraavana päivänä sotaan liittyivät Ranska ja Britannia. Puolessa vuodessa osmanien 800 000 miehen armeija oli neljän rintaman sodassa. Sota kesti osmanien osalta neljä vuotta ja siihen osallistui kaikkiaan 2,8 miljoonaa miestä, joista 325 000 kuoli taisteluissa.
Turkin itsenäisyyssota
Turkin itsenäisyyssota käytiin vuosina 1919–1923 ensimmäisen maailmansodan jälkinäytöksenä. Se johti nykyisen Turkin tasavallan syntymiseen 29. lokakuuta 1923 presidentiksi nousseen Kemal Atatürkin johtamana. Osmanivaltakunnan historian katsotaan päättyneen tähän.
Hallitsijat
Ensimmäiset hallitsijat kutsuivat itseään nimellä bey. Vuodesta 1383 eteenpäin arvonimi oli sulttaani, jonka alaisuudessa maata hallitsivat visiirit.
Käytettyjen nimien kirjoitustapa vaihtelee käytetyn arabialaisen kirjaimiston translitterointijärjestelmän mukaan.
Kulttuuri
Osmaninturkki oli keinotekoinen hovin ja virkakoneiston käyttämä kieli, jota kirjoitettiin arabialaisin kirjaimin. Vuonna 1928 Turkin tasavallassa otettiin käyttöön Istanbulin alueella käytettyyn puhekieleen pohjaava nykyturkki. Siitä seurasi mm. seuraavia muutoksia: kirjaimisto vaihdettiin latinalaiseksi ja kieltä puhdistettiin arabialaisista ja persialaisista vaikutteista (joidenkin arvioiden mukaan jopa kaksi kolmasosaa osmanin sanastosta oli lainaa näistä kielistä – myös vaikutus kielioppiin oli suuri), sekä luotiin runsaasti uudissanoja. Kielitieteessä sana osmani kielen nimenä tarkoittaa osmanivaltiossa käytettyä turkin kieltä, erotukseksi myöhemmästä turkin kielestä tai muista turkkilaisista kielistä.
Runous oli johtava kirjallisuuden laji Osmanien valtakunnassa. Ensimmäinen turkkilainen romaani kirjoitettiin vasta vuonna 1872. Lehdistöllä oli 1800-luvulla tärkeä rooli helppolukuisen kielen ja jatkokertomuksina ilmestyneiden romaanien leviämisessä. Turkkilainen lehdistö syntyi 1830-luvulla.
Loukás Výntra
Loukás Výntra (s. 5. helmikuuta 1981 Město Albrechtice, Tšekkoslovakia) on kreikkalais-tšekkiläinen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja tai puolustava keskikenttäpelaaja.
Výntran isä on tšekki ja äiti kreikkalainen.
Seurajoukkueura
Výntra siirtyi Kreikan suurseuraan Panathinaikosiin vuonna 2004 Paniliakosista. Hän edusti seuraa yhdeksän kauden ajan ja pelasi tänä aikana yhteensä 203 sarjaottelua.
Tammikuussa 2013 Výntra siirtyi espanjalaisseura Levanteen.
Karl Wilhelm Sirén
Karl (Kaarlo) Wilhelm Sirén (22. kesäkuuta 1795 Jämsä – 18. toukokuuta 1866 Pietari) oli suomalainen pappi ja Inkerinmaan Lempaalan ja Pietarin Pyhän Marian suomalaisen seurakunnan kirkkoherra.
Sirénin vanhemmat olivat Korpilahden kappalainen Karl Sirén (1761–1809) ja Maria Lovisa Lucander. Hän kävi Porvoon lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1817. Sirén vihittiin papiksi Porvoon hiippakuntaan Turussa 1819.
Sirén toimi pappina Viipurissa sekä Pietarin ruotsalaisessa ja suomalaisessa seurakunnissa. Hän oli Lempaalan kirkkoherrana Inkerissä vuodesta 1825 (astui virkaan 1828) ja Pietarin suomalaisen Marian seurakunnan kirkkoherrana vuodesta 1838 alkaen. Sirén sai konsistorineuvoksen arvon 1863.
Sirén oli suomalaisuuden harrastaja ja oli perustamassa lainakirjastoa ja suomalaista koulua, jota pidetään ensimmäisenä suomalaisena oppikouluna. Hän julkaisi 1841 saksaksi Lempaalan historiikin, joka on julkaistu 1959 Kirkkohistoriallisen seuran vuosikirjassa. Koulu sai nimen P. Marian Suomalainen Koulu, ja se aloitti poikakouluna 1844. Tyttökoulu perustettiin 1849.
Sirén oli naimisissa vuodesta 1826 Maria Margareta Lovisa Enckellin (k. 1866) kanssa jonka isä oli Orimattilan kirkkoherra Karl Henrik Enckell (1772–1809). Heidän poikiaan olivat Suomen kenraalikuvernöörinkanslian toimituspäällikkö Karl Sirén (1829–1877) ja postihallituksen kassanhoitaja, valtioneuvos Reinhold Wilhelm Sirén (1837–1903), Tytär Olga Sirén oli naimisissa vuodesta 1851 kauppaneuvos Nikolai Kiseleffin kanssa.
Juntolovo
thumb|200px|Juntolovon kunnallishallintoalue Pietarin kartalla. Juntolovo on kunnallishallintoalue Pietarin Primorjen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee kaupungin pohjoisosassa Kivinenän pohjoispuolella. Kunnallishallintoalueen länsipuolella on entisen Lahdensuon (ven. Lahtinskoje boloto) käsittävä Juntolovon metsänsuojelualue.
Kalevi Numminen (vuorineuvos)
Teuvo Kalevi Numminen (26. maaliskuuta 1932 Eurajoki – 29. maaliskuuta 2015 Espoo ) oli suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos. Hän sai tekniikan tohtori h.c. arvon.
Numminen valmistui ylioppilaaksi 1951 ja diplomi-insinööriksi 1957 (TKK). Hän toimi Imatran Voima Oy:n suunnittelijana 1957–1970, sen Loviisan atomivoimalaitoksen projektipäällikkönä 1971–1976 ja siirtyi johtokunnan jäseneksi 1976. Hallituksen jäsen hän oli vuodesta 1975, toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1982, pääjohtaja 1993–1997. Hän oli valvontavastuussa strategisesta suunnittelusta, liiketoiminnan kehityksestä ja johdon kehityksestä sekä sisäisestä tarkastuksesta. Hän oli myös IVO International Oy:n hallituksen puheenjohtaja.
Hän oli Teknillisen korkeakoulun voimalaitosopin assistentti ja vt. professori 1957–1969. Luottamustehtävissä hän oli muun muassa Suomen säätöteknillisen seuran puheenjohtaja 1963–1967.
Species Plantarum
thumb|200px|Ensimmäisen osan kansi. Species Plantarum on ruotsalaisen luonnontutkijan Carl von Linnén kirjoittama teos vuodelta 1753. Kirjassa Linné luettelee kaikki tuntemansa kasvilajit ja antaa niille kaksiosaisen tieteellisen nimen aikaisempien monisanaisten kuvausten sijaan.
Species Plantarumin ilmestymisaika on sovittu lähes kaikkien kasviryhmien nomenklatuurin alkamisajankohdaksi, ei kuitenkaan sammalten ja osan levistä.
Kroatian miesten lentopallomaajoukkue
Kroatian miesten lentopallomaajoukkue edustaa Kroatiaa lentopallon kansainvälisissä otteluissa. Se oli vuonna 2017 lentopallon maailmanrankingissa sijalla 50.
Kroatia selviytyi MM-kisoihin ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan kerran vuonna 2002, jolloin kisat pelattiin Buenos Airesissa, Argentiinassa. Se hävisi kaikki kolme alkulohkon otteluaan: Italialle 0–3, Kanadalle 1–3 ja Puolalle 0–3. Siten se ei päässyt 16 parhaan jatko-otteluihin.
EM-kisoissa Kroatia pelasi ensimmäisen kerran Italian ja Serbia ja Montenegron kisoissa 2005. Kuuden joukkueen alkulohkossaan se hävisi Puolalle 0–3, Venäjälle 2–3 ja Italialle 1–3 mutta voitti Portugalin 3–2 ja Ukrainan 3–0. Kisojen lopputaulukossa Kroatian sijoitus oli kahdeksas.
Vuoden 2007 EM-kisoissa Venäjällä Kroatia jäi lohkonsa viimeiseksi eikä selviytynyt 12 parhaan jatko-otteluihin. Sen lopullinen sijoitus turnauksessa oli neljästoista. Joukkueen parhaat pistemiehet olivat Igor Omrcen ja Toni Kovacevic. Passarina pelasi Inoslav Krnic. Joukkuetta valmensi Radovan Malevic.
Joukkue oli jälleen mukana vuoden 2015 EM-kisoissa voitettuaan karsintalohkon, jossa pelasivat Alankomaat, Montenegro ja Romania. Lopputurnauksessa se sijoittui kuudentoista joukkueen turnauksessa sijalle 15 voittamatta erääkään Ranskalta, Italialta ja Virolta. Taakse jäi kuitenkin Valko-Venäjä heikommalla eräpisteiden suhteella.
Frank Caeti
Franklin "Frank" Caeti (s. 11. marraskuuta 1973) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa ääniroolista piirroselokuvassa MADtv.
Nuraghe
pienoiskuva|Oristanon pohjoispuolella sijaitseva Nuraghe Losa. Nuraghet ovat tornimaisia, muinaisia muuraamattomia kivirakennelmia Sardiniassa. Niitä rakennettiin Sardiniassa pronssikaudella ja varhaisella rautakaudella. Nuragheja saatettiin rakentaa jo kuparikaudella tai jopa aiemminkin. Nuragheja muistuttavia rakennelmia on löydetty muualta Välimeren seuduilta, muun muassa Korsikalta, Pantellerialta ja Baleaareilta. Kreikkalaiset tholos-haudat muistuttavat rakenteeltaan nuragheja.
Historia
Ei tiedetä varmasti, milloin nuragheja alettiin rakentaa, ei kuitenkaan ennen vuotta 6000 eaa.; jonkin verran niitä luultavasti rakennettiin jo 3500-luvulla eaa. Nuraghien rakentaminen oli runsaimmillaan pronssikaudella noin 1800-luvulta eaa. alkaen; jotkin olivat käytössä vielä roomalaisten saapuessa saarelle noin vuonna 200 eaa. Noin 1800–1500-luvuilla eaa. tehtiin ”protonuragheja”, jotka liittyivät Sardinian pronssikautisen Bonnanaro-kulttuurin B-vaiheeseen. Protonuraghet olivat ylhäältä katsottuina pyöreitä, soikeita, D-kirjaimen muotoisia, puolisuunnikkaita tai suorakaiteita.
Nuraghien käyttötarkoitusta ei täysin tunneta. Niiden turviin on voitu paeta vihollista, mutta niitä on käytetty myös asuntoina. Näistä kartiomaisista rakennelmista on saanut nimensä tuolloin Sardiniassa vallinnut kulttuuri, josta käytetään nimitystä nuraghe-kulttuuri (tai vaihtoehtoisesti nuraghe-sivilisaatio). pienoiskuva|Nuraghe Sardiniassa. Niiden rakentamisessa ei käytetty laastia, vaan rakenteen lujuus perustui tarkasti sommiteltuihin kivenlohkareisiin. Suurimmat tornit ovat halkaisijaltaan kymmenmetrisiä; korkeutta tornilla saattaa olla yli 15 metriä. Joissakin tapauksissa useita torneja on yhdistetty toisiinsa muurein, jolloin on muodostunut pieni linnoitus. Joidenkin tornien ympärille on myös aikoinaan kehittynyt asutusta. Niitä on rakennettu paikoin yksittäin, paikoin ”nuraghekyliksi”.
Sardiniasta on löydetty todisteita noin 7 000 nuraghen olemassaolosta. Monet niistä ovat säilyneet hyvin näihin päiviin asti. Suurimpia nykyaikaan asti säilyneistä nuragheista ovat Su Nuraxi di Barumini ja Nuraghe di Sant’Antine.
Paul Rothchild
Paul Allen Rothchild (18. huhtikuuta 1935 Brooklyn, New York – 30. maaliskuuta 1995 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen musiikkituottaja 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla. Hänet tunnetaan työstään The Doorsin, Janis Joplinin, Loven ja The Paul Butterfield Blues Bandin kanssa.
Parkkila (Haapajärvi)
Parkkila on Haapajärven kylä, joka sijaitsee kantatien 58 varrella 12 km kunnan keskustasta Kärsämäelle päin. Vuoden 2000 lopulla kylässä oli noin 240 asukasta.
Parkkilassa on 3-opettajainen koulu, jonka yhteydessä on kyläläisten omatoimisesti rakentama urheilu- ja harrastetila Settisali. Parkkilassa on myös oma kauppa.
Nuoruus on ikuinen
Nuoruus on ikuinen on suomalaisartisti Tuulin kappale, joka julkaistiin hänen tulevan toisen studioalbumin ensimmäisenä singlenä 17. tammikuuta 2014. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Joonas Angeria ja Axel Ehnström.
Kappaleeseen tehty musiikkivideo julkaistiin singlen kanssa samana päivänä, 17. tammikuuta 2014.
Robert Rooba
Robert Rooba (s. 2. syyskuuta 1993 Tallinna, Viro) on virolainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue JYPissä. Hän toimii joukkueen kapteenina, ja on siten ensimmäinen virolainen kapteeni SM-liigassa. Rooba on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Pelityyliltään Roobaa on luonnehdittu voimahyökkääjäksi. Tämän lisäksi häntä on kuvattu suoraviivaiseksi ja tunnolliseksi pelaajaksi, josta kehittyi maalintekijä pelatessaan SM-liigajoukkue JYPissä. Rooba on tehopisteillään SM-liigan kaikkien aikojen tehokkain virolainen, ja hän oli myös ensimmäinen virolaispelaaja KHL:ssä.
2000-luvun ensimmäinen vuosikymmen
Tallinn Purikadin kasvattama Rooba pelasi ensimmäiset miesten pelinsä kaudella 2007–2008 Viron liigassa kasvattajaseuransa ja alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa vain 14-vuotiaana. Hän muutti 17-vuotiaana Espooseen isänsä Jüri Rooban kanssa ja siirtyi Espoo Bluesin C-nuoriin kaudeksi 2008–2009. Rooba suoritti Suomessa asuessaan Tallinnan Rocca al Maren lukiota etäopiskelijana tenttimällä parin viikon välein Tallinnassa. Hän siirtyi Bluesiin sillä hetkellä Viron alle 18-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentajana toimineen Hannu Järvenpään houkuttelemana, joka kutsui Rooban aluksi Kiekko-Espoon harjoituksiin, josta hänet nostettiin suoraan korkeammalle tasolle Bluesiin.
2010-luvulla
Heinäkuussa 2012 NHL-varaamaton Rooba osallistui Detroit Red Wingsin kehitysleirille. Kaudeksi 2012–2013 hän teki Bluesin kanssa 1+1-vuotisen SM-liigasopimuksen. Hän pelasi kauden aikana kaksi SM-liigaottelua. Rooba pelasi miesten pelejä myös kolmen ottelun verran lainalla Mestis-joukkue KooKoossa tammikuussa 2013. Suurimman osan kaudestaan hän pelasi kuitenkin Bluesin SM-hopeaa voittaneissa A-nuorissa. Huhtikuussa 2013 Rooba teki Bluesin kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.
Rooba avasi maalitilinsä SM-liigassa kauden 2013–2014 avauskierroksella 12. syyskuuta 2013 Turun Palloseuraa vastaan. Hänet palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kahden tähden tähtipelaajana. Roobasta tuli SM-liigan kaikkien aikojen toinen virolainen maalintekijä hänen esikuviinsakin kuuluneen Toivo Suursoon jälkeen. Kaikkiaan Rooba teki SM-liigassa kauden aikana 36 runkosarja- ja yhdessä pudotuspeliottelussa tehot 1+3=4. Huhtikuussa 2014 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Bluesin kanssa. Saman vuoden joulukuussa Rooba teki joukkueen kanssa taas 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.