cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ferrari F2004
Ferrari F2004 on Ross Brawnin, Rory Byrnen ja Aldo Costan suunnittelema auto, jolla Ferrarin F1-talli kilpaili kaudella 2004. Auto oli radalla ylivoimainen. Sillä voitettiin 15 kisaa 18:sta. Michael Schumacher voitti 13 kilpailua ja toinen kuljettaja Rubens Barrichello kaksi. Ferrari voitti valmistajien sarjan ja Schumacher kuljettajien MM-tittelin. Kaudella 2004 valmistajien MM-sarjassa MM-pisteitä kertyi 262. Kauden kahdessa ensimmäisessä kilpailussa Ferrari käytti F2004M ja keräsi niissä 10 pistettä. F2004:ään perustuu A1 Grand Prix-sarjassa vuodesta 2008 käytetty "Powered by Ferrari" -auto.
20 suosikkia – Yhtenä iltana
20 suosikkia – Yhtenä iltana on Hectorin kokoelma-albumi vuodelta 1997. Levy on Hectorilta toinen ja viimeinen osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjassa.
Renne Haverinen
Renne Reinhold Haverinen (1863 Kuhmo – 1898 Kuhmo) oli Kuhmon Matokankaalla asunut kruununtorppari, joka toimi useita kertoja paikallisena oppaana Akseli Gallen-Kallelalle ja Louis Sparrelle heidän Kainuuseen ja Vienan Karjalaan suuntautuvilla maalausretkillään.
Lukillios
Lukillios ( tai Loukillios, ensimmäinen vuosisata) oli antiikin kreikkalainen epigrammirunoilija, joka parodioi sekä oman aikansa ilmiöitä että menneiden polvien sovinnaisuuksia. Lukillioksen tuotteliain kausi ajoittuu keisari Neron valtakauden alkupuolelle, kun hän oli saanut taiteiden ystävänä itseään pitävältä keisarilta rahoituksen.
Lukillios parodioi muun muassa erilaisia julkisia piirtokirjoituksia, kuten hauta- ja votiivikirjoituksia sekä urheilukisojen voittajille osoitettuja ylistyksiä. Myös eri kirjallisuuslajit olivat Lukillioksen pilkan kohteina. Esimerkiksi hän parodioi Leonidas Taraslaisen romanttisen köyhyyden ylistystä. Eniten Lukillios irvaili erilaisia ihmistyyppejä (esim. laihoja ihmisiä), ruokatapoja ja ammatteja (esim. lääkäreitä) stereotypioita ja liioittelua viljellen. Kuvaava esimerkki Lukillioksen ivailusta on kateellinen ristiinnaulittu: ”Nähdessään toisen ristiinnaulitun, jolla oli korkeampi risti, Diofantes kuoli kateudesta.”
Lukillioksen kreikka on lähellä puhekieltä, mutta säkeet ovat huolellisesti sommiteltuja. Roomalainen epigrammirunoilija Martialis on saanut ilmeisiä tyylivaikutteita Lukilliokselta.
Lukilliokselta on säilynyt 123 epigrammia, jotka ovat mukana Kreikkalaisessa antologiassa.
Rastis
pienoiskuva|Rastis elokuussa 2021. Rastis on kunnallinen monitoimitalo ja kulttuurikeskus Itä-Helsingissä Vuosaaressa. Keskus sijaitsee Vuosaaren metroaseman vieressä ja se keskittää ruotsinkielisen päiväkodin, peruskoulun (Nordsjö lågstadieskola , luokat 1–6) ja nuorisokeskuksen. Aiemmin kiinteistöissä toimi myös kulttuuritoimisto, joka vuonna 2010 siirrettiin Vuotaloon 200 metrin päähän Rastiksesta.
Historia
pienoiskuva|Rastiksen pihaa elokuussa 2021. Vuosaaressa on ollut ruotsinkielistä koulutoimintaa vuodesta 1883, ensin yksityisesti ja vuodesta 1923 lähtien kunnan toimesta. Toiminta oli pitkään jaettu Rantakiventien vanhan kyläkouluun (alemmille luokille) ja Puistopolun peruskoulun tiloihin. Tammikuussa 1996 Helsingin kaupunginhallitus päätti rakentaa ruotsinkielistä koulua, päivähoitoa ja nuorisotoimintaa kattavan talon.
Marraskuussa 1997 ruotsalaisuuden päivänä avattu Rastis on keskittänyt ruotsin kielen opetuksen Vuosaaressa. Keskittämistä pidetään tärkeänä ruotsinkielisen paikallisen väestön yhteenkuuluvuuden kannalta. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Carl-Johan Slotte. Sisätiloissa ja pihalla on kuvanveistäjä ja performanssitaiteilijan Jan-Erik Anderssonin veistoksia ja hänen mukaansa nimettyjä tiloja. Andersson kirjoitti myös sadun eräänlaisena konseptina talon taiteelle. Teokset suunniteltiin vuorovaikutteisesti koululaisten kanssa.
Jouni Ilomäki
Jouni Jaakko Ilomäki (s. 5. helmikuuta 1962 Lapua ) on entinen suomalainen painija ja nykyinen valmentaja. Työelämässä hän on Suomen puolustusvoimien päävalmentaja. Omalla painiurallaan hän edusti Suomea olympialaisissa vapaapainin 82 kg:n sarjassa Los Angelesissa 1984 ja Soulissa 1988. Seuratasolla hän edusti Kuortaneen Kuntoa. Nykyisin hän on Suomen vapaapainin maajoukkueen valmentaja.
Taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 2023
Vuoden 2023 taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Espoon Metro Areenassa 25.–29. tammikuuta 2023. Alun perin kilpailut oli tarkoitus järjestää Helsinki-hallissa (aiemmassa Hartwall-areenassa).
La Couvertoirade
thumb|250px|La Couvertoiraden kylä La Couvertoirade on kunta Aveyronin departementissa Midi-Pyrénées'n hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 153 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. La Couvertoiradein pinta-ala on 62 neliökilometriä.
Kunta on valittu kauneimpien ranskalaiskylien Les Plus Beaux Villages de France -järjestön jäseneksi.
Ad Astra
thumb|[[Akseli Gallen-Kallela: Ad Astra, toinen versio vuodelta 1907.]]
Ad Astra (latinankielisestä sanonnasta per aspera ad astra, ”vaikeuksien kautta tähtiin”) on Akseli Gallen-Kallelan vuonna 1894 maalaama symbolistisen tyylisuunnan teos. Taiteilija teki maalauksesta toisinnon vuonna 1907. Maalaus kuvaa punaisessa meressä seisovaa alastonta naista, jonka hulmuavat hiukset muodostavat auringon kehän kaltaisen kehyksen hänen kasvoilleen. Kosteasilmäisen naisen kädet ovat kohotettuina taivasta kohti; vuoden 1907 versiossa naisella on kämmenissä stigmat. Taustalla paistaa suuri täysikuu.
Maalauksen ensimmäinen versio kuuluu yksityiskokoelmaan, toinen versio kuuluu Villa Gyllenbergin taidemuseon kokoelmaan.
Charles Darwin Foundation
Charles Darwin Foundation for the Galapagos Islands (CDF) on kansainvälinen yleishyödyllinen järjestö. Sen päämääränä on tuottaa tieteellistä tietoa ja teknistä apua Galápagossaarten suojelemiseksi.
Charles Darwin Foundation perustettiin vuonna 1959. Sen keskeisin tukikohta on Santa Cruzin saarella Puerto Ayorassa sijaitseva Charles Darwin -tutkimusasema, jossa työskentelee yli sata tieteilijää, opetushenkilöä, tutkimusavustajaa ja tukihenkilöä.
Charles Darwin Foundationin hallinnollinen elin on yleiskokous. Kerran vuodessa kokoontuvan yleiskokouksen tehtäviin kuuluvat muun muassa johtokunnan valitseminen, toimintatapojen määritteleminen ja järjestön toimintasuunnitelman ja budjetin lopullinen hyväksyminen. Sekä Ecuadorin hallituksella että Unescolla on pysyvä paikka yleiskokouksen jäsenistössä.
Kimmo Obiora
Kimmo Obiora (s. 17. joulukuuta 1975 Nigeria) on nigerialais-suomalainen karateka. Hän on yhdeksänkertainen suomenmestari ja nuorten EM-pronssimitalisti. Hän voitti hopeaa olympiakisojen ulkopuolisten lajien World Gamesissa. Koulutukseltaan Obiora on turvallisuusalan tradenomi. Sotilasarvoltaan Obiora on luutnantti reservissä ja hän on palvellut KFOR-joukoissa.
Yoann Offredo
Yoann Offredo (s. 12. marraskuuta 1986 Savigny-sur-Orge) on ranskalainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Française des Jeux -tallissa 2008, ja edusti samaa joukkuetta, nimeltään sittemmin FDJ, vuoteen 2016. Viimeisillä ammattilaiskausillaan 2017–2020 hän kilpaili Wanty - Groupe Gobert -tallissa.
Saavutuksia
Lähteet: Cyclingbase, Cycling Archives
Cirrhitus rivulatus
Cirrhitus rivulatus on suurikokoinen haukkakaloihin kuuluva kala, joka elää Tyynenmeren koralliriutoilla.
Koko ja ulkonäkö
Cirrhitus rivulatus on suurin haukkakaloista; se voi kasvaa 60 cm pitkäksi ja painaa yli neljä kiloa. Sillä on melko litteä ja korkea vartalo. Pohjaväri vaihtelee oliivinvihreästä punertavaan, siinä on neljä leveää tummaa pystyraitaa joiden reunat ovat koboltinsiniset. Päässä on samanlaisia raitakuvioita.
Alkuperä ja elinympäristö
Tätä haukkakalaa tavataan Tyynenmeren itäosassa Kalifornian, Meksikon ja Keski- ja Etelä-Amerikan pohjoisosan rannikoilla. Sen levinneisyysalue ulottuu etelässä Kolumbian edustalle ja Galapagossaarille, pohjoisessa Kalifornianlahdelle. Se elää koralliriutoilla ja pysyttelee matalan veden alueilla, missä se tyypillisesti nyhjöttää jollain kallionkielekkeellä maastoutuen taustaansa erinomaisesti.
Mikroftalmia
thumb|Molemminpuolinen mikroftalmia homotsygootilla [[merlekoiralla]] pienoiskuva|Mikroftalmia ihmisellä kuvassa vasemmanpuoleisessa silmässä Mikroftalmia eli pienisilmäisyys (termi tulee Kreikan kielen sanoista: μικρός micros = pieni: ὀφθαλμός ophthalmos = silmä) on vakava, synnynnäinen silmien alueen epämuodostuma. Vaikeimmissa tapauksissa potilaan silmäkuopissa ei ole mitään tervettä tai riittävän kehittynyttä silmäkudosta, millä hän kykenisi näkemään.
Yleisyys
Mikroftalmiatapauksia diagnosoidaan vuosittain vain yksi 10000 lasta kohden. Yleensä mikroftalmia ilmenee vain toisessa silmässä; molemminpuolinen pienisilmäisyys on hyvin harvinaista.
Mikroftalmia ei tiettävästi vaikuta potilaan elinikään, mutta osa silmän kasvua säätelevistä geeneistä vaikuttaa myös sydämen, aivojen ja munuaisten kehitykseen. Potilas on siis aina tutkittava, jotta muut mahdolliset ongelmat voidaan sulkea pois ennen hoidon aloittamista.
Syyt
Mitään varmaa selitystä sairaudelle ei ole, vaikka aiheeseen liittyviä teorioita onkin useita.
Monet lääkärit epäilevät poikkeavuuden syyksi geenivirhettä, joka on peräisin joko toiselta tai kummaltakin vanhemmalta.
Toisen teorian mukaan poikkeavuuden aiheuttaa raskaudenaikainen altistuminen esimerkiksi ympäristömyrkyille, tietyille lääkkeille, viruksille tai torjunta-aineille.
Hoito
Mikroftalmiaa hoidetaan hyvin pitkälti samaan tapaan kuin anoftalmiaa eli silmättömyyttä. Potilaan silmien koko vaikuttaa osaltaan valittavaan hoitomuotoon, sillä mikroftalmia voi ilmetä molemmissa tai vain yhdessä silmässä.
Mikroftalmiaa ei voida hoitaa raskauden aikana, vaikka se huomattaisiinkin jo niin varhaisessa vaiheessa. Kokonaista silmää ei ainakaan toistaiseksi voida myöskään siirtää ihmiseltä toiselle. Kehitteillä on kuitenkin erilaisia menetelmiä, joiden avulla voitaisiin korjata osia silmästä, esim. siirtää verkkokalvo tai kasvattaa uusi näköhermo.
Eräs hoitomuoto on asettaa potilaan silmäkuoppiin hydrogeelityynyt ja ommella silmäluomet kiinni tikeillä. Täytteet korvaavat potilaan puuttuvan silmäkudoksen niin, että kasvot muotoutuvat kuten niiden kuuluukin.
Ratkaisu potilaan hoidosta on tehtävä mahdollisimman pian lapsen syntymän jälkeen, koska kalloluu muotoutuu ja kasvaa lähes kokonaan silmien ympärille. Liian pienet silmät ja/tai niiden puuttuminen kokonaan aiheuttaa sen, että potilaan silmäkuopat eivät kasva oikein, ja hänen kallonsa alkaa pian muotoutua kapeaksi ja painuneeksi.
Lähteet
Valitut Palat, vuoden 2008 toukokuun numero https://nei.nih.gov/health/anoph/anophthalmia
Sook-Yin Lee
thumb|Sook-Yin Lee Sook-Yin Lee on kanadalainen muusikko, näyttelijä ja mediapersoona. Hänet tunnetaan parhaiten Shortbus-elokuvan pääroolista.
Lee oli 1990-luvulla laulajana vancouverilaisessa vaihtoehtorock-yhtyeessä Bob's Your Uncle. Kun yhtye hajosi, Lee lähti soolouralle. Hän julkaisi useita sooloalbumeja ja näytteli teatteri-, elokuva- ja televisioprojekteissa.
Lee työskenteli VJ:nä MuchMusic-kanavalla vuosina 1995–2001. Hän juonsi muun muassa päivittäistä vaihtoehtomusiikin ohjelmaa The Wedge. Vuonna 2002 hänet valittiin juontamaan CBC Radio Onen populaarikulttuuriohjelmaa Definitely Not the Opera.
Vuonna 2003 hän päätyi keskelle kiistaa, kun CBC uhkasi erottaa hänet, koska hänet oli otettu pääosaan John Cameron Mitchellin elokuvaan Shortbus, jossa hän harrastaa seksiä ja masturboi valkokankaalla. Kun heidän tilanteensa sai huonoa julkisuutta, ja useat tunnetut henkilöt, kuten ohjaaja Francis Ford Coppola, R.E.M.-yhtyeen Michael Stipe, näyttelijä Julianne Moore ja taiteilija-muusikko Yoko Ono tulivat heidän puolelleen, CBC luovutti.
Lee on määritellyt itsensä biseksuaaliksi.
Suomen maakuntajoukot
thumb|right|250px|Tammikuusta 2017 alkaen kaikki Maavoimien maakuntakomppaniat käyttävät samaa joukko-osastotunnusta Maakuntajoukot ovat Suomen puolustusvoimien kokoonpanoon kuuluvia alueellisia joukkoja, jotka muodostetaan reserviin kuuluvista vapaaehtoisista asevelvollisista ja muista vapaaehtoisista, jotka täyttävät Puolustusvoimien kriteerit ja ovat sitoutuneet toimimaan kriisiaikana maakuntajoukoissa. Maakuntajoukkojen koulutuksesta vastaa Puolustusvoimat sekä Puolustusvoimien valvonnassa Maanpuolustuskoulutusyhdistys (MPK).
Jean-Louis Curtis
Jean-Louis Curtis, oik. Louis Laffitte (1917 Orthez, Ranska – 1995 Pariisi, Ranska ) oli ranskalainen kirjailija.
Suomen maakuntajoukot
Maakuntajoukkoihin kuuluvat Etelä-Karjalan, Etelä-Kymenlaakson, Etelä-Pohjanmaan, Etelä-Savon, Helsingin, Hiidenveden, Itä-Uudenmaan, Kainuun, Kanta-Hämeen, Keski-Uudenmaan, Lapin, Keski-Pohjanmaan, Pohjois-Karjalan, Pohjois-Kymenlaakson, Pohjois-Pohjanmaan, Pohjois-Savon, Lapin, Pirkanmaan, Pohjanmaan, Päijänteen, Päijät-Hämeen, Satakunnan, Suomenselän, Uudenmaan, Varsinais-Suomen ja Ylä-Lapin maakuntakomppania sekä merivoimien yhdeksän maakuntajoukkoa.
Jean-Louis Curtis
Curtisin omaperäinen tyyli on ironista ja eleganttia. Kulkematta muotivirtausten mukana hän on Honoré de Balzacin tavoin kuvannut ihmisen persoonallisuutta ja historian tapahtumia usein nuorten sankarien kautta.
Suomen maakuntajoukot
Pääesikunta laati vuonna 2003 selvityksen, jonka mukaan maakuntajoukot olisivat puolustusvoimien sodanajan paikallispuolustusjoukkoja. Vapaaehtoiset, sijoituskelpoiset reserviläiset voisivat hakeutua niihin ja sitoutua niiden toimintaan. Koulutuksen saatuaan joukko tai sen osa voisi ehkä toimia (varusmiesten lisäksi tai heidän asemastaan) myös palo- ym. siviiliviranomaisten tukena mutta vain jos nämä erikseen pyytävät virka-apua. MPK:llä olisi merkittävä rooli maakuntajoukkojen rekrytoinnissa ja kouluttamisessa. Maakuntajoukon tyypillisiä tehtäviä olisivat kohteensuojaus, valvonta ja vartiointi sekä koulutus ja virka-apu. Suunniteltiin, että maakuntajoukkoihin sijoitetut saisivat henkilökohtaisen varustuksen, jota he voisivat säilyttää kotonaan, aseita lukuun ottamatta.
Jean-Louis Curtis
Curtis sai Goncourt-palkinnon 1947 teoksesta Les Forêts de la nuit. Hän oli Ranskan akatemian jäsen vuodesta 1986.
Suomen maakuntajoukot
Valmistelu
Vapaaehtoinen maanpuolustustyö tuli mahdolliseksi, kun Suomi yksipuolisella päätöksellään 21. syyskuuta 1990 julisti Pariisin rauhansopimuksen aserajoitusartiklat sisältävän III luvun mitättömäksi. Kyseinen luku kielsi myös armeijan ulkopuolisen sotataitojen koulutuksen. Vuonna 1993 maanpuolustusjärjestöt perustivat Maanpuolustuskoulutus ry:n, jonka tehtävä on johtaa ja organisoida vapaaehtoista maanpuolustuskoulutusta. Säädösperusta toiminnalle saatiin vuonna 1994, ja organisaatiota kehitettiin vähitellen koko 1990-luvun loppupuoli. Pääperiaatteena oli, että MPK antaa koulutusta yksilöille, mutta puolustusvoimat harjoittaa joukkokokonaisuuksia. Vuoden 2001 puolustuspoliittisessa selonteossa päätettiin kehittää tuntuvasti vapaaehtoista maanpuolustuskoulutusta. Puolustusministeri Jan-Erik Enestam asetti 1. lokakuuta 2002 ministeriötason työryhmän pohtimaan sitä, miten vapaaehtoisen maanpuolustuskoulutuksen tehtävät, vapaaehtoiset järjestöt sekä niiden tuottamat palvelut voitaisiin kytkeä viranomaisten toimintaan. Raportti julkaistiin 1. kesäkuuta 2004, ja siinä ehdotettiin – pääesikunnan edellisenä vuonna tekemän selvityksen pohjalta –, että luotaisiin uusi puolustusvoimien sodan ajan joukkotyyppi nimeltä maakuntajoukot.
Maakuntajoukkojen tukena olisivat koulutus- ja tukiyksiköt, joissa voisivat toimia halukkaat yli 18-vuotiaat Suomen kansalaiset. Maanpuolustuspiireillä olisi alueellisia toimintakeskuksia, joissa voisivat kouluttautua ja harjoitella sekä maakuntajoukkoihin sijoitetut, MPK:n kurssilaiset että muutkin halukkaat, kuten palontorjunta- ja väestönsuojeluryhmät.
Valmisteluvaiheessa esitettyä kritiikkiä
Valmisteluvaiheessa merkittävimmät periaatteelliset vastalauseet tulivat Suomen rauhanliitto – YK-yhdistys ry:ltä, Vihreältä liitolta ja Vasemmistoliitolta. Puolustusministeriön laatiman lausuntotiivistelmän mukaan Vasemmistoliitto katsoi, että ainoastaan puolustusvoimien palkattu henkilökunta voi antaa sotilaallista koulutusta. Puolue kritisoi myös Maanpuolustuskoulutus ry:n organisaation raskautta ja piti maanpuolustustahdon edistämistä periaatteessa tarpeettomana ja vahingollisena. Vihreä liitto piti tarpeettomana, että valtiovalta puuttuisi vapaaehtoisen maanpuolustustyön epäsotilaallisiin osiin, kuten esimerkiksi vapaaehtoisiin pelastustoimen tai turvallisuusalan yhdistyksiin. Suomen rauhanliitto puolestaan piti lakiehdotusta tarpeettoman raskaana ja pelkäsi sen johtavan erityisesti naisvaltaisten alojen militarisoimiseen. SDP kannatti ehdotusta, mutta korosti parlamentaarisen valvonnan asemaa. Tärkeimpänä muutoksena SDP edellytti, että valtioneuvosto nimittäisi enemmistön Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen hallituksen jäsenistä.
Pelastusalan järjestöt, muun muassa Suomen Punainen Risti, vastustivat sitä, että vapaaehtoinen maanpuolustustyö ulottuisi niiden hoitamalle alueelle, eli rauhan ajan vapaaehtoiseen pelastuspalveluun.
Suomalaisen rauhanliikkeen piirissä suurimmaksi uhaksi nähtiin, että maanpuolustustoiminta saa poliittisesti värittyneitä piirteitä.
Laki vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta
thumb|300px|Satakunnan maakuntakomppania valtakunnallisessa lippujuhlapäivän paraatissa 2009 Helmikuussa 2007 eduskunta hyväksyi hallituksen esityksen maakuntajoukkoja ja muuta vapaaehtoista maanpuolustusta koskevaksi lainsäädännöksi (HE 172/2006). Ehdotuksen mukaan maakuntajoukot muodostavat uuden puolustusvoimien joukkotyypin, jonka jäsenet kootaan tehtävään sitoutuneista reserviläisistä. Maakuntajoukot voivat toimia kantahenkilökunnan johtamina virka-aputehtävissä, mutta tarkoituksena ei ole luoda virka-apuosastoja, jotka olisivat jatkuvassa välittömässä valmiudessa.
Virka-aputehtävään osallistuvaan sovelletaan rikoslain (39/1889) 45 luvun 1 §:n 1 momentin ja 2 momentin 1 kohdan sekä 2―8 §:n säännöksiä. Henkilö on mainittujen säännösten alainen siitä, kun virka-aputehtävä alkaa, siihen kun virka-aputehtävä päättyy.
Laki vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta sisältää säännökset maakuntajoukon jäsenen sosiaalisista etuuksista ja oikeudellisesta vastuusta. Joukon jäsen on vastuussa haltuunsa annetuista varusteista. Toisaalta hänellä on soveltuvin osin samat oikeudet kuin varusmiehellä. Hänellä on oikeus harjoituksissa ilmaiseen vaatetukseen, muonitukseen ja sotilasmajoitukseen sekä ilmaisiin matkoihin harjoitusalueelle. Päivärahaa maakuntajoukon jäsen saa vähintään varusmiehen alimman päivärahan verran. Reserviläispalkkaa ei sen sijaan hallituksen esityksen mukaan makseta. Maakuntajoukon jäsen rinnastetaan vahingonkorvausasioissa varusmieheen: valtio vastaa hänen ulkopuolisille aiheuttamastaan vahingosta.
Kansainvälisoikeudellisesti maakuntajoukon jäsenet ja muut vapaaehtoisesti kriisiajan tehtäviin sijoitetut rinnastetaan sotilaisiin. Tätä ei kuitenkaan kirjattu lakiin, sillä puolustusvaliokunta katsoi, ettei kansallisella lailla voida säätää kansainvälisen oikeuden tulkinnasta tavalla, joka sitoisi muita valtioita.
Eduskunnan puolustusvaliokunta muokkasi mietinnössään paljon lakiehdotuksen merkittävintä uutta säädöstä, lakia vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta. Muutokset olivat kuitenkin enimmäkseen teknisiä. Muutokset, jotka oli tarkoitus tehdä vanhaan puolustusvoimista annettuun lakiin, hylättiin ja siirrettiin uuteen puolustusvoimista annettuun lakiin, joka oli samaan aikaan eduskunnan käsittelyssä. Hallituksen esitys olisi antanut vain nykyiselle ja aikaisemmalle kantahenkilökunnalle oikeuden johtaa kouluammuntoja, mutta puolustusvaliokunta antoi tämän oikeuden myös puolustusvoimien erikseen hyväksymille reserviläisille. Virka-aputehtäviin osallistuville reserviläisille säädettiin oikeus saada reserviläispalkan suuruinen korvaus. Lisäksi täsmennettiin, että vapaaehtoisia reserviläisiä saisi käyttää virka-apuun ulkomailla vain silloin, kun reserviläinen antaa tähän erikseen suostumuksensa. Sotilaallisten voimakeinojen osalta lakia selkiytettiin siten, että siinä on sama periaate kuin puolustusvoimien virka-avusta poliisille annetussa laissa: poliisin apuna toimittaessa sotilaallisia voimakeinoja saavat käyttää vain puolustusvoimien virkamiehet. Maakuntajoukkojen käyttöperiaatteita rajattiin vastaavasti. Reserviläisjärjestöjen toiveista huolimatta virka-aputehtävien johto pidettiin tiukasti puolustusvoimien palkatun henkilökunnan vastuulla.
Keskustelu eduskunnassa
Muut eduskuntapuolueet olivat esitykseen tyytyväisiä. Eduskunta hyväksyi lakiehdotuksen puolustusvaliokunnan esittämässä muodossa 14. helmikuuta 2007 äänin 160 puolesta, 15 vastaan ja 24 poissa. Tasavallan presidentti Tarja Halonen vahvisti lain 11. toukokuuta 2007.
Maakuntajoukkojen organisaatio
Maakuntajoukkotoiminta on aloitettu vuonna 2004 koeluontoisesti muutamissa sotilaslääneissä. Syksyllä 2006 alettiin kaikissa muissakin sotilaslääneissä koota ensimmäisiä maakuntajoukkoja. Maakuntajoukkoja on perustettu 29 kappaletta. Kokonaisuudessaan yksiköissä on n. 5 000 reserviläistä. Puolustusministeriön ilmoituksen mukaan tyypillinen vapaaehtoinen on 38-vuotias perheellinen mies, jolla on akateeminen tai keskiasteen koulutus.
Maakuntajoukkoja on tarkoitus käyttää ainakin muiden sodan ajan joukkojen perustamisen suojaamiseen, paikallispuolustukseen, tärkeiden kohteiden suojaamiseen sekä virka-aputehtäviin. Joukkojen varsinaisesta organisaatiosta on melko vähän julkista tietoa. Paras lähde tässä mielessä on Pohjois-Karjalan maakuntakomppaniasta julkistettu tiedonanto sekä merivoimien maakuntajoukon tehtäväkuvaus Rannikon puolustajassa 3/2006. Perusperiaatteena maakuntajoukkojen organisaatiossa on, että ne perustuvat tavanomaisiin puolustusvoimien sodan ajan joukkojen kokoonpanoihin. Niitä varten ei siis ole mitään erityistä organisaatiotyyppiä. Tavanomainen maakuntakomppania perustunee jalkaväkikomppanian rakenteeseen Pohjois-Karjalan maakuntakomppanian tapaan. Eri lähteiden mukaan yksikön nimikkeenä on ilmeisesti torjunta-, jalkaväki-, maakunta- tai vartiokomppania. Pohjois-Karjalan maakuntakomppaniaan kuuluu Yksikössä on tarkoitus olla kaksi upseeria joukkuetta ja kaksi aliupseeria ryhmää kohti. Kokonaisvahvuus olisi 13 upseeria, 42 aliupseeria ja 120 miestä: yhteensä 175 henkeä. Yksikön suorituskykyvaatimukset olisivat yhdistelmä jalkaväkikomppanian, vartiokomppanian ja sotilaspoliisikomppanian vaatimuksista. Näistä ainakaan vartio- ja sotilaspoliisikomppanian suorituskykyvaatimukset eivät ole julkista tietoa. Yksikön käytössä olevasta kalustosta ei ole myöskään erityisiä tietoja. Voidaan olettaa, että komppanioissa käytettävät kranaatinheittimet ovat kevyitä 81 mm:n kranaatinheittimiä, sillä Suomessa raskaita heittimiä käytetään komppanioittain pataljoonan tulitukiaseina. Mahdollinen panssarintorjunta-aseistus käsittänee erityyppisiä sinkoja ja miinoja kullekin yksikölle suunnitellun tehtävän mukaan.
Helsingin maakuntakomppanian organisaatio, joka perustuu torjuntakomppania (A)-kokoonpanoon, muistuttaa Pohjois-Karjalassa käytettävää. Yksikköön kuuluu kolmen jalkaväkijoukkueen lisäksi kuitenkin myös panssarintorjuntajoukkue, jonka aseistuksena ovat raskaat singot ja raskaat kertasingot. Komppanian kokonaisvahvuus on yli 230 henkeä.
Koulutus ja valmius
Maakuntajoukkojen vapaaehtoiselta henkilöstöltä edellytetään hyvää fyysistä kuntoa ja kenttäkelpoisuutta sekä nuhteetonta elämäntapaa. Käytännössä tämä tarkoittaa samaa toimintakykyä kuin mitä ammattisotilailta vaaditaan. Toimintakykyyn kuuluvat fyysinen suorituskyky ja kenttäkelpoisuus. Fyysien suorituskyvyn mittarina on lihaskuntotesti ja 12 minuutin juoksutesti. Kenttäkelpoisuuden mittarina ovat ampumataito, suunnistustaito ja marssitaito. Kuntotasoa osoitetaan vuosittaisilla kenttäkelpoisuuskokeilla.
Uudenmaan pilottimaakuntajoukoista julkaistujen tietojen perusteella sen henkilöstölle tarjotaan keskimäärin yhden viikonloppuharjoituksen verran koulutusta kuukaudessa. Sitä, kuinka moneen harjoitukseen joukkoon sitoutuneen tulee osallistua, ei ole ilmoitettu. Lisäksi maakuntakomppanian henkilöstön tulee asua maakuntakomppanian toiminta-alueella, millä pyritään varmistamaan, että henkilöstöllä on paikallistuntemusta.
Maakuntajoukon koulutus jakaantuu sotilaalliseen ja virka-apukoulutukseen. Alkuvaiheessa vaikuttaisi siltä, että päällystön kohdalla johtamis- ja kouluttajakoulutusta on varsin paljon. Rannikon puolustaja -artikkelin mukaan maakuntajoukon pitäisi perustamisvaiheen jälkeen kyetä hoitamaan oma rauhan ajan koulutuksensa Sotilaallisen koulutuksen osuuden tulisi olla noin neljä viidennestä, kun taas virka-aputehtäviin valmistauduttaisiin n. 20 % ajasta. Päällystötehtäviin sijoitetut reserviläiset on koulutettu Reserviupseerikoulun järjestämissä kertausharjoituksissa, joilla on yhtenäistetty johtajien koulutus-, suunnittelu- ja johtamisvalmiudet.
Maakuntajoukoille suunnitellut tehtävät vaihtelevat huomattavasti. Se, mikä niille on yhteistä, on keskimääräistä suurempi vaativuus. Maakuntajoukkojen valmiustasosta ei ole julkista tietoa. Hallituksen esityksen 172/2006 mukaan maakuntajoukkojen ei ole tarkoitus olla ympärivuorokautisessa nopeassa lähtövalmiudessa, mutta toisaalta niillä pitäisi pystyä korvaamaan varusmiehistä koottuja virka-apuosastoja.
Maakuntajoukot ovat saaneet tehtävistään kritiikkiä eräiltä ammattisotilailta. Toisin kuin rauhanliikkeen ja vasemmiston suunnalta tullut kritiikki, tämä arvostelu kohdistuu joukkojen tehtävien liian pieneen kokoon ja rauhanomaisuuteen. Seppo Ruohosen, eläkkeellä olevan upseerin, mielestä maakuntajoukot ovat osa alueellisen puolustuksen doktriinin alasajoa. Hänen näkemyksensä mukaan tavoitteena on korvata aiemmat, huomattavasti vahvemmat paikallispuolustusyksiköt vain yhdellä virka-apuun keskittyvällä komppanialla maakuntaa kohti. Tässä olisi otettu mallia Bosniasta ja Afganistanista, missä suomalaiset ovat tehneet siviilien ja sotilaiden yhteistyötä vastaavankokoisilla yksiköillä. Puolustusvoimat ei ole vastannut kritiikkiin.
Peter Hultqvist
Hultqvist toimi Ruotsin puolustusministerinä 2014–2022. Hän on istunut valtiopäivillä vuodesta 2006 ja johtanut valtiopäivien puolustusvaliokuntaa vuosina 2011–2014. Hultqvistin äiti oli kotoisin Kuusamosta. Hänet vietiin sotalapsena Ruotsiin, jonne hän jäi pysyvästi. Hultqvist on selittänyt tämän olevan taustatekijänä hänen erityissuhteelleen Suomeen ja suomalaisiin niin henkilökohtaisella kuin poliittisella tasolla.
Suomen maakuntajoukot
Toteutunut käyttö
Vapaaehtoisesta maanpuolustuksesta annetun lain tultua vuoden 2008 alussa voimaan Puolustusvoimat on alkanut hyödyntää maakuntajoukkojen yksiköitä virka-aputehtävissä. Ensimmäisenä virka-aputehtävän sai Hiidenveden komppania, joka jakeli vettä 3.–7. tammikuuta vesikriisistä kärsineille nokialaisille. Tehtävään osallistui 42 reserviläistä komppanian varapäällikön, yliluutnantti Jouni Laineen johdolla. Komppanialle valitun palvelusajanjakson sisältämän viikonlopun aikana puolustusvoimat oli kotiuttanut edellisen saapumiserän miehistöstä valtaosan, mutta uusi saapumiserä ei ole vielä astunut palvelukseen. Myöhemmin Nokialla palvelivat myös ainakin Pirkanmaan, Varsinais-Suomen, Keski-Suomen ja Etelä-Pohjanmaan maakuntakomppaniat, kukin viikon ajan. Yhteensä Nokialla palveli virka-aputehtävissä useita satoja reserviläisiä.
Helsingissä pidettiin 4.–5. joulukuuta 2008 Etyjin ulkoministerikokous, johon osallistui yli 1 200 ulkomaalaista vierasta. Näitten suojelemiseksi pantiin toimeen laaja turvallisuusoperaatio, johon Puolustusvoimat osallistui 500 sotilaan suuruisella virka-apuosastolla. Osastosta 120 henkilöä oli Helsingin maakuntakomppaniasta. Virka-apuosaston päätehtävänä oli kohteiden vartiointi. Maakuntajoukkoja on käytetty myös Jukolan viestin järjestelyiden yhteydessä poliisin virka-apuna.
Nigina Abduraimova
Nigina Abduraimova (s. 7. heinäkuuta 1994 Taškent) on uzbekistanilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 144 syyskuussa 2014. Hän on voittanut urallaan kaksi ITF-turnausta kaksinpelissä.
Abduraimova pelasi WTA-turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran syntymäkaupungissaan Taškentissa syyskuussa 2009. Siellä hän voitti ensimmäisellä kierroksella Lesja Tsurenkon, mutta hävisi toisella kierroksella Stefanie Vögelelle. Syyskuussa 2014 hän pääsi välieriin Taškentin turnauksessa, jossa hän voitti muun muassa ensimmäisellä kierrokselle Lara Arruabarrenan. Välierässään hän hävisi ykköseksi sijoitetulle Bojana Jovanovskille.
Komposti
thumb|Avoin puutarhakomposti Komposti on biologisesti hajoavaa orgaanista jätettä, siis kasvi- ja eläinperäisiä aineita, joita eliöt hajottavat. Kompostin ja tunkion ero on siinä, että tunkiossa on vallalla anaerobiset bakteerit eli hapettomassa tilassa elävät mädättäjäbakteerit, kompostissa aerobinen hajotus on pääosassa ja makrohajottajien (muun muassa matojen) osuus on merkittävä. Kompostoinnin tuote, kompostimulta, on hyvä kasvualusta kasveille.
Kompostoituminen
Kompostoituminen tarkoittaa biojätteen hajoamista ravinteiksi. Kompostoitumista tapahtuu luonnossa normaalisti, esimerkiksi havumetsän maaperässä karike kompostoituu hitaasti. Ihminen taas voi koota jätteitä kasoiksi ja pyrkiä vauhdittamaan kompostoitumista. Kompostin hoidon tarkoituksena on pitää hajoaminen tehokkaana jotta kompostin lämpötila pysyy tarpeeksi korkeana, että haitalliset bakteerit ja rikkaruohojen siemenet tuhoutuvat. Suomen oloissa jätteen hajoaminen lämpimässä kompostissa jatkuu myöhempään syksyyn kuin hoitamattoman tunkion. Jotta komposti toimisi hyvin, siinä täytyy olla sopivassa suhteessa hiiltä, happea, typpeä ja vettä.
Kompostien käyttö
Talousjätteestä noin kolmasosa on biohajoavaa. Taajama-alueilla ruoantähteitä sisältävät avokompostit ja tunkiot ovat kiellettyjä muun muassa hajuhaittojen ja rottien leviämisen estämiseksi, sen sijaan luukulla suljettavan laatikon sisällä oleva kompostori tai pelkkien puutarhajätteiden avokompostointi on sallittu.
Kompostori
Kompostori on säiliö, jonka sisällä kompostoidaan puutarha- ja talousjätettä. Sana otettiin Biolan Oy:n käyttöön tuotenimen osaksi, kun professori Toivo Rautavaara oli käynyt Itävallan puutarhamessuilla ja nähnyt siellä teollisesti valmistetun ”kompostin tekijän”. Yhteistyössä Biolanin kanssa kehitettiin Itävallan mallin innoittamana ensimmäinen suomalainen kompostoitumista nopeuttava laite, jonka nimeksi otettiin Kompostori. Konemuovi Oy valmisti muuntajan koppeja, jonka muotilla ensimmäiset Biolan Kompostorit syntyivät vuonna 1977.
Suomessa
Suomessa kiinteistön tulee tehdä kompostointi-ilmoitus jätehuoltoviranomaiselle vuoden 2022 loppuun mennessä, jos kiinteistössä kompostoidaan keittiössä syntyvää biojätettä, eikä kiinteistö kuulu biojätteen keräyksen piiriin.
IVL A.22 Hansa
I.V.L. A.22 Hansa oli suomalaisen Ilmailuvoimien lentokonetehtaan 1920-luvulla valmistama yksimoottorinen ja -tasoinen, kaksipaikkainen meritoimintakone. Koneita valmistettiin saksalaisen Hansa und Brandenburgische Flugzeugwerken myymällä lisenssillä 120 kappaletta.
Taustaa
Norja osti brittien suostumuksella W 33:n valmistuslisenssin tammikuussa 1921. He ehtivät - ennen suomalaisia - kerätä monta rautatievaunullista W 33:n puolivalmisteita. Norja valmisti vuosina 1921–1929 kaikkiaan 12 W 33 -lisenssikonetta (Måke II ja Måke III), jotka oli varustettu 260 hv:n Mercedes-moottoreilla.
Hankinta Suomeen
pienoiskuva|Latvialle myyty Hansa 4.G.100. Suomalaiset pääsivät tutustumaan W 29-koneeseen Libaussa syksyllä 1918. Suomi osti toukokuussa 1921 rajoittamattoman valmistuslisenssin suuremmasta W 33-koneesta. Ennen valmistuksen aloitusta suunnitelmat jouduttiin päivittämään ja kääntämään suomeksi. Vuotta myöhemmin toukokuussa 1922 hankittiin myös lujuuslaskelmat. Koska lisenssi koski vain koneen rakennetta, jouduttiin mm. aseiden ja pommien sijoittelu suunnittelemaan itse. Myös moottorin vaihtuminen alkuperäisestä Maybach-moottorista 300 hv:n FIAT-moottori pakotti moneen muutokseen. Valtion Lentokonetehtaan edeltäjän - Ilmailuvoimien Lentokonetehtaan - tekemät muutostyöt olivat niin mittavat, että oman tyyppimerkinnän (I.V.L. A.22 "Hansa") antaminen koneelle oli perusteltua.
Ensimmäinen Hansa valmistui 15. lokakuuta 1922 ja toinen 15. marraskuuta 1922. Vuonna 1923 rakennettiin 24 Hansaa ja vuonna 1924 40 Hansaa. Yksilönumerosta 60 alkaen Hansaa rakennettiin varastoon, sillä ilmavoimien tarve oli tyydytetty ja merilentoeskaaderien hallit täynnä. Valmistus piti lopettaa 78:n Hansan jälkeen vuonna 1925 mutta työllisyyssyistä rakentamista jatkettiin. Viimeinen Hansa valmistui ja luovutettiin heinäkuussa 1926.
Kaikkiaan rakennettiin 120 Hansaa, joista 118 Suomen ilmavoimille ja kaksi myytiin vuonna 1926 Latvialle. Valmistusmäärä oli Suomen ilmailun historian suurin kunnes PIK-20-purjekoneiden valmistusmäärä 1970-luvulla ylitti sen.
Käyttö Suomessa
Suomen ilmavoimat käytti Hansaa meritoimintakoneena ja talvisin suksikoneena 1923–1935. Vuoden 1932 loppuun mennessä oli poistettu käytöstä jo 105 Hansaa; tyypin viimeinen lento lienee tapahtunut 3. elokuuta 1935 lentonäytöksessä Suur-Merijoella. Viimeiset poistot kirjattiin vuonna 1936.
Hansoilla lennettiin yli 35 000 tuntia. Onnettomuuksia tapahtui 20 ja niissä menetti henkensä 42 ihmistä. Hansan meritoimintakoneena korvasi Blackburn Ripon.
Museokoneita Suomessa
pienoiskuva|IL-2 Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla kesäkuussa 2008. Suomen ilmailumuseossa on yksi Hansa, IL-2 (entinen 4.D.2), valmistusnumero 2.
Plasmapulssimoottori
Plasmapulssimoottori (, lyh. PPT) on avaruusalusten sähköpropulsiotekniikka, jossa nopeasti purkautuva rajallinen sähkövarasto, kuten kondensaattori, synnyttää ajoaineplasman läpäisevän valokaaren, jossa vaikuttava itseinduktioilmiö saa plasman kiihtymään ulos moottorista sähkömagneettisen Lorentzin voiman vaikutuksesta.
Moottori toimii nimensä mukaisesti pulsseittain, mutta pulssitiheys on tyypillisesti hyvin korkea, minkä seurauksena moottorin työntövoima vaikuttaa tasaisen jatkuvalta. Moottorityyppi kykenee pitkiin ja hitaisiin kiihdytyksiin, joilla voidaan saavuttaa suuria kemiallisia raketteja vastaavia liikemääriä huomattavasti pienemmällä ajoaineen kulutuksella. Plasmapulssimoottorit kuuluvat sähköpropulsion kolmesta päähaarasta sähkömagneettiseen propulsiohaaraan.
Muiden sähköpropulsiotekniikoiden tapaan plasmapulssimoottorien tuottama työntövoima on varsin heikkoa. Ne kykenevät kuitenkin kiihdyttämään ajoaineensa erittäin suuriin nopeuksiin, minkä seurauksena sen käytön hyötysuhdetta mittaava ominaisimpulssi voi moottorityypin osalta olla suhteellisen korkea 800–1 200 sekuntia. Luku on huomattavasti parempi verrattuna esimerkiksi kemiallisten rakettien alle 500 sekuntiin, joskin jää sähköpropulsiomenetelmien keskuudessa häntäpäähän.
Plasmapulssimoottorit ovat rakenteellisesti pienempikokoisia, keveämpiä ja rakenteellisesti kestäviä muihin sähköpropulsiotekniikoihin verrattuna. Moottorityyppi on tosin rakenteellisesta yksinkertaisuudestaan huolimatta yksi monimutkaisimpia mallintaa sen taustalla olevien fysiikan perusperiaatteiden osalta, mikä on johtanut suureen määrään heikkohyötysuhteisia (tuotetun työntövoiman hyötysuhde alle 20 %) PPT-malleja. Tästä huolimatta moottorityyppi on yksi selvitetyimmistä propulsiotekniikoista piensatelliittien osalta sen matalan tehonkulutuksen, luotettavuuden, keveyden ja kohtuullisen ominaisimpulssin seurauksena.
Rakenne ja toimintaperiaate
pienoiskuva|Plasmapulssimoottorin yksinkertaistettu kaavio. Plasmapulssimoottorin pääosat ovat anodi- ja katodikisko, ajoainetanko, ajoaineen syöttöjousi ja sytytystulppa. Moottorin elektroniikkapuolen muodostaa tehonsyöttöyksikkö, joka varaa kiskojen rinnalle kytketyn korkeajännitekapasitorin. Tehonsyöttöyksikkö ottaa virtansa satelliitin virransyöttöväylästä.
Työkierto
Plasmapulssimoottorin plasmantuoton työkierto koostuu neljästä päävaiheesta:
Ajoaine
Aiemmin työntövoiman ajateltiin tulevan pelkästä ajoaineesta, mutta tuoreemman 2010-luvun alun tutkimustiedon valossa
Vaikka Teflon ei itsessään tuota 2010-luvun alun tutkimustiedon valossa merkittävää osaa moottorin työntövoimasta, on sen läsnäololla moottorin työntövoimaa nostava vaikutus. Teflonin on arvioitu tarjoavan matalaresistanssisen väylän sähköpurkauksen alkamiselle, ja näin katalysoivan varsinaisen elektrodien kulumisesta syntyvän ajoaineplasman muodostumista.
Varhaisista visioista kylmään sotaan
Plasmapulssimoottorien kehitys oli 1960-luvun alulla Neuvostoliiton ohella käynnissä Yhdysvalloissa, missä niiden parissa työskentelivät Fairchild Republic ja Massachusettsin teknillisen korkeakoulun Lincoln-laboratorio. Ensimmäinen yhdysvaltalainen plasmapulssimoottori laukaistiin LES-6-satelliitin kyydissä syyskuussa 1968, ja sitä käytettiin satelliitin asennonsäätöön vuosikymmenen ajan. Sarjan myöhemmissä, vuonna 1976 laukaistuissa LES-8- ja LES-9-satelliiteissa oli tarkoitus kokeilla pulssiplasmamoottoreita asemanpitotehtävissä, mutta liki valmiiksi kehitetty sähköpropulsiojärjestelmä korvattiin lopulta yksinkertaisemmalla kylmäkaasumoottorilla. Plasmapulssimoottorien käyttökohteena LES-sarjaa seurasi Yhdysvalloissa vuonna 1974 laukaistu SMS-sääsatelliitti, jossa moottorityyppiä käytettiin pyörimisakselin prekession hallintaan.
Plasmapulssimoottoreita käyttivät myös Yhdysvaltain laivaston Transit-satelliittinavigaatiojärjestelmän parantamiseksi vuosina 1975–1976 laukaistut Triad-2- ja Triad-3-prototyyppisatelliitit (TIP II ja TIP III), sekä myöhemmät vuosina 1981–1988 laukaistut tuotantosarjan Nova-navigaatiosatelliitit. TIP-ohjelman satelliiteissa käytettiin kahta redundanttia plasmapulssimoottoria kiertoradalla esiintyvän heikon ilmanvastuksen vaikutuksen kumoamiseen. Moottoreissa oli yksi kilogramma teflon-ajoainetta, joka riitti Triad-satelliiteissa 10 vuoden operointiin. Myöhemmillä Nova-satelliiteilla oli 8–9 vuoden käyttöikä. Triad- ja Nova-satelliittien plasmapulssimoottoreita käytettiin yhteensä noin 50 miljoonaan pulssiin ohjelman 20 vuoden keston aikana. Moottorien kyky korjata jopa 10-11 g:n ratahäiriöitä teki satelliittien efemerideistä varsin tarkat, ja mahdollisti niihin perustuneen varsin tarkan paikannuksen.
Uuden vuosituhannen sovellukset
Moottorikehityksen suuntaus muuttui 2000-luvulle tultaessa. Uudet satelliitit siirtyivät käyttämään kolmiakselivakautusta aiemman spin-stabiloinnin sijasta. 2000-vuosikymmenen hankkeet kärsivät tosin useista epäonnistumisista, ja monista kehitetyistä plasmapulssimoottoreista vain kaksi laukaistiin onnistuneesti. Näistä ensimmäinen oli osana Nasan New Millennium -ohjelmaa laukaistu EO-1-kaukokartoitussatelliitti, jonka plasmapulssimoottori oli jatkokehitelmä varhaisemmista LES-, TIP/Nova- ja SMS-satelliiteissa käytetyistä moottoreista. Plasmapulssimoottoria käytettiin satelliitin poikkiakselin suuntaiseen asennonsäätöön.
Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen vuonna 1996 Princetonin yliopiston sähköpropulsio- ja plasmadynamiikkalaboratorio (lyh. EPPDyL, engl. Electric Propulsion and Plasma Dynamics Lab) käynnisti yhteisen kehityshankkeen COMPASS P3OINT -avaruusmission toteuttamisesta Venäjän tiedeakatemian maapallon magneettikentän, ionosfäärin ja radioaaltojen etenemisen tutkimusinstituutin (lyh. IZMIRAN) kanssa. Venäläiset olivat kiinnostuneita käyttämään Kompas-satelliitissa yhdysvaltalaisia LES-8- ja -9-satelliitteja varten kehitettyä plasmapulssimoottoria, jota ei ollut lopulta laukaistu kyseisten satelliittien hyötykuormana. Tutkimuslaitosten yhteistyön lopulliset tulokset olivat 2010-luvun alun tiedon valossa epäselvät, eikä ole varmaa, päätyikö yhdysvaltalaissuunnitteinen propulsioyksikkö koskaan Kompasin kyytiin. Satelliitti laukaistiin Baikonurin alusta 45:ltä joulukuussa 2001, mutta se lopetti toimintansa varsin pian laukaisun jälkeen, eikä ehtinyt tuottaa minkäänlaista käyttökelpoista dataa.
Kompas-ohjelma jatkui Venäjällä ensimmäisen satelliitin epäonnistumisesta huolimatta. Ohjelman toinen satelliitti, Kompas-2 oli varustettu Venäjällä valmistetulla teflon-ajoainetta käyttäneellä plasmapulssimoottorilla. Satelliitti laukaistiin toukokuussa 2006 muunnetun Štil-SLBM-ohjuksen kyydissä K-84-sukellusveneestä Barentsinmerellä. 86-kilogrammaisen satelliitin oli tarkoitus tutkia maanjäristyksiä ja niihin liittyviä ilmiöitä, mutta senkään käyttöönotto ei sujunut ongelmitta. Satelliitin tila oli laukaisun jälkeen epäselvä, eikä ollut varmuutta, oliko se hallitsemattomassa pyörimisliikkeessä ja olivatko sen aurinkopaneelit avautuneet. Liian vähäisten tehovarantojen takia IZMIRAN ilmoitti tieteellisten hyötykuormien käytön olevan mahdotonta, mikä käytännössä kuoletti koko satelliitin. Tilanne muuttui kuitenkin marraskuussa 2006, kun Kompas-2 onnistuttiin herättämään uudelleen henkiin ja saatiin vihdoin käyttöön.
Mikro- ja nanosatelliittien propulsioksi
Dawgstar-satelliitti oli yksi kolmesta Yhdysvaltain ilmavoimien tutkimuslaboratorion (AFRL) ION-F-satelliittimissioon kaavaillusta satelliitista. ION-F-hankkeen tavoitteena oli osoittaa plasmapulssimoottorien käyttökelpoisuus kolmen satelliitin muodostaman konstellaation muodostelmalennossa, asemanpidossa ja kiertoradan hallinnassa. Dawgstarin plasmapulssimoottori kehitettiin Primex Aerospace ja Washingtonin yliopiston yhteishankkeena. ION-F-hankkeen oli tarkoitus valmistella myöhempää TechSat-21-hanketta, mutta molemmat jäivät lopulta toteutumatta. ION-F oli ollut tarkoitus laukaista avaruussukkulan kyydissä, mutta laukaisu lykkääntyi Columbia-sukkulan tuhouduttua vuonna 2003 lennolla STS-107 ja peruttiin lopullisesti jonkin aikaa myöhemmin.
AFRL kehitti myös omaa μPPT:nä tunnettua pienkokoluokan plasmapulssimoottoria vuodesta 2001 alkaen. Moottorin pieni koko mahdollisti sähköpurkauksen käynnistymisen koaksiaalirakenteisten elektrodien välillä olleessa PTFE-ajoaineessa ilman ulkoista purkauksenkäynnistäjää (engl. discharge initiator). Moottoria oli alun perin tarkoitus käyttää TechSat-21:ssä, mutta hanke peruuntui vuonna 2003. μPPT:n kehitystä jatkettiin tästä huolimatta yhteistyössä Busekin kanssa, ja projektin tuloksena syntyi Micro Propulsion Attitude Control System (MPACS) -nimellä tunnettu propulsioyksikkö. Satelliitin vakautukseen käytettiin painovoimagradianttimenetelmää, mutta sen gradienttipuomin aukeaminen tapahtui suunniteltua aiemmin ja satelliitti joutui epävakaaseen tilaan vuosien ajaksi.
Tervajoen vesistö
Tervajoen vesistö (vesistöaluetunnus 07) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Tervajoki laskee Suomenlahdessa Viipurinlahteen. Vesistöalue jakautuu sekä Suomen että Venäjän puolelle.
Vesistöalueen sijainti
Tervajoen vesistöalueen pinta-ala on 203,89 neliökilometriä, josta 107,8 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 96,09 neliökilometriä Venäjälle. Valuma-alueen järvisyys on 3,86 %. Valuma-alueen luoteisosa työntyy Suomessa Lappeenrannan alueelle. Vesistöalueen alajuoksu kuuluu Leningradin alueen Viipurin piirille. Tervajoen vesistöalue rajautuu koillis- ja pohjoispuolella sijaitsevaan Hounijoen vesistöön (06) ja luoteispuolella lyhyesti Vilajoen vesistöön (08). Vilajoen väliin työntyy pieni Nisajoen valuma-alue (86.002).
Pääuoman kulun ja pituuden määritys
Joen pääuomaa ei kuvailla tässä tunnetuissa lähteissä. Suomessa valitaan jokiverkoston pääuomaksi yleensä se jokihaaran uoma, jossa virtaa eniten vettä. Kun joen alajuoksulta noustaan yläjuoksulle päin, voidaan Tervajoen pääuoma päätellä luotettavasti vesistöviranomaisten tietoja käyttäen. Tervajoen pääuoma on alajuoksulla hyvin selkeästi havaittavissa. Alajuoksun uomaa Tervajärvelle asti kutsutaan Venäjällä nykyään Polevajaksi ja Tervajärvestä ylöspäin Tervajoeksi. Venäjän puolella sen sivu-uomat ovat Orijärvenpuroa lukuun ottamatta varsin lyhyitä. Suomen puolella sivu-uomat ovat hieman pitempiä ja ne muodostuvat järvistä toiseen virtaavista vesistöreiteistä. Luhanojan valuma-alueen pinta-ala on noin 14 neliökilometriä, joka on selvästi pienempi kuin Tervajoen uoman 32 neliökilometriä. Säämälässä joesta haarautuu moneen suuntaan ojahaaroja. Laitjärvestä alkava laskuojan valuma-alueella on useita järviä ja tämän pinta-ala on noin 5 neliökilometriä. Pääuomaksi tulee siten edelleen Tervajoki, jonka yläpuolinen valuma-alueen pinta-ala on 25 neliökilometriä. Seuraavassa jokihaarassa Lipiäisestä tulevan ojasta ei ole valuma-aluetietoja tässä käytettävissä, mutta vesistöviranomaisten Paikkatietoikkunassa latvavesien vahvimmaksi uomaksi on merkitty jokihaarasta toinen eli Purajoki. Purajoki saa alkunsa Simolan eteläpuolella sijaitsevasta Ruokosesta.
Vesistöalueen jako
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Vesistöalueen maankäyttö
Vesistöalueen maankäyttö voidaan esittää seuraavalla tavalla. Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 84,4 %, maatalousalueita 8,0 %, kosteikkoja ja soita on 1,0 % ja rakennettuja alueita on 2,2 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 4,4 %. Tässä ei ole tietoa, sisältyykö valuma-alueen lukuihin myös Venäjän puoleiset alueet.
Luontoarvoja
Tervajoki on tyypitetty pieneksi kangasmaiden joeksi, jonka ekologinen tila on vuonna 2018 luokiteltu hyväksi. Joki on kuitenkin kärsinyt sivu-uomien ympäröivien metsien ja peltomaiden ojituksista sekä haja-asutuksen kuormituksesta ja sen vedenväri on tummentumassa. Joen vesi onkin tumman väristä, humuspitoista ja ravinnetilanne vastaa rehevää. Tervajoen valuma-alueella ei sijaitse pistekuormittajaa.
Vielä 1960-luvulla vesistössä eli meritaimenta, mutta viimeiset havainnot siitä ovat 1970-luvulla. Tervajoella on joitakin nousuesteitä, joiden poistamista pohditaan. Valuma-alueen koskia on vuonna 2022 suunniteltu kunnostettavaksi meritaimenien potentiaalisiksi lisääntymispaikoiksi. Joen kiinnostavimmat kosket Suomen puolella ovat Tervajoessa sijaitsevat Rautakoski, Lieskoski ja Vanhanmyllynkoski.
Sivujokia ja järviä
Venäjän puoleisia sivu-uomia on ei ole verkkopalveluiden karttoihin merkitty nimillä, vaan ne on poimittava muista lähteistä. Pääuomaan kuuluva Tervajärvi on yleensä merkitty venäläisellä nimellään. Sen lisäksi on kaksi suurempaa järveä. Tervajoen suussa sijaitsevaan Tervajoen kylään tulee Löytöjärvestä  alkava laskuoja. Se on pinta-alaltaan noin 90 hehtaarin kokoinen järvi. Toinen on Ukonjärvi, joka sijaitsee valtionrajalla. Sen pinta-ala on 70 hehtaaria eikä senkään laskuojan nimeä näy verkkopalveluiden kartoissa.
Suomen puolella alimmainen sivuoja on Kynsikkäänoja, joka alkaa Kynsikkäästä. Nutikan kylässä pääuoman viereisestä Vanhanpellonjärvestä tulee pääuomaan vaatimaton oja. Rummun kylässä vasemmalta yhtyy Vääräoja, joka saa vetensä pääasiassa ojitetulta Lepikkoniemensuolta. Luhdanoja on vesistöviranomaisten mukaan merkittävä sivu-uoma, koska sille on määritetty vesistöalue. Sen valuma-alueella sijaitsee useita järviä. Myös Laitjärven laskuoja valuma-alueella on paljon järviä. Purajoen valuma-alueella on muutamia pieniä järviä.