cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen Senioripuolue
Historia
SSP perustettiin 1990-luvun alussa, kun Suomen Eläkeläisten Puolue hajosi riitoihin. Uuden puolueen puuhamiehiä olivat SEP:stä erotetut Olavi Kaartinen ja Paavo Sirkiä. Kiistan seurauksena SEP:stä erosi myös muita jäseniä. SEP:n johdon mielestä kaksikko oli vahingoittanut puoluetta ”toiminnallisesti ja taloudellisesti”. Erimielisyydet koskivat muun muassa vaaliliittoja. Enemmistö kannatti yhteistyötä kristillisten kanssa, mutta Kaartinen puhui SMP:n puolesta. Sirkiä kritisoi SEP:tä myös riidanhaluisesta puolueohjelmasta sekä suurituloisten puolustamisesta. Puolueiden välit olivat hyvin kireät 1990-luvun alussa, ja kiistoja puitiin niin julkisuudessa kuin oikeudessakin. Vuosikymmenen lopussa välit paranivat ja puolueet näkivät yhdistymisen mahdolliseksi.
Puolueen poliitikoista tunnetuin oli entinen Hämeenlinnan kaupunginjohtaja ja sosiaalidemokraattien kansanedustaja Leo Kohtala, joka siirtyi sitoutumattomana EKA:n riveihin kunnallisvaalien 1992 alla. Kohtala oli vaaleissa koko kaupungin ääniharava.
Senioripuolue poistettiin puoluerekisteristä huhtikuun 2011 eduskuntavaalien jälkeen. Yhdistyksen jäsenrekisteriin kuului tuolloin noin 500 henkilöä, joista 100 oli maksanut jäsenmaksunsa samana vuonna. Kesäkuun puoluekokouksessa valittiin Anja Koivistoisen johtama uusi hallitus, kun vanha johto luopui tehtävistään. Seniorit päättivät pyrkiä takaisin rekisteriin. Helmikuussa 2012 puoluehallitus päätti aloittaa korttikampanjan välittömästi. Toukokuun kokouksessa puoluehallitus pohti yhteistyötä muiden pienpuolueiden kanssa, mutta päätti jatkaa toistaiseksi itsenäisenä. 7. kesäkuuta 2012 puoluehallitus päätti senioreiden liittymisestä Itsenäisyyspuolueen jäsenyhdistykseksi. Yhdistymisen tavoitteeksi asetettiin läpimurto tulevissa valtiollisissa vaaleissa. Suomen Senioripuolue erosi kuitenkin Itsenäisyyspuolueesta kesällä 2013, koska eläkeläisten asioita ei saatu riittävästi esille Itsenäisyyspuolueessa.
Vaalit
Senioripuolue osallistui omalla listallaan eduskunta-, europarlamentti- ja kunnallisvaaleihin vuosina 1991–2011. Ensimmäisiin eduskuntavaaleihinsa puolue asetti ehdokkaita Helsingin ja Uudenmaan vaalipiireissä, Turun eteläisessä ja pohjoisessa, Hämeen eteläisessä ja pohjoisessa sekä Kymen vaalipiirissä. Parhaiten puolue menestyi Hämeen eteläisessä vaalipiirissä, jossa se sai 1,1 prosenttia annetuista äänistä. Muualla kannatus jäi 0,1–0,4 prosenttiin.
Eduskuntavaaleissa 2007 SSP asetti ehdokkaita kahdeksassa vaalipiirissä. Puolueella oli yhteensä 58 ehdokasta, joiden keski-ikä oli 63,7 vuotta – selvästi muita puolueita korkeampi. Puolue on tehnyt vaaliliittoja muun muassa KTP:n, Ekologisen puolueen/KIPU:n, SMP:n, liberaalien, perussuomalaisten, Remonttiryhmän, nuorsuomalaisten ja kristillisten kanssa
Kunnallisvaaleissa puolue asetti ehdokkaita parhaimmillaan 12 kunnassa (1992 ja 2008). Vuonna 2000 EKA:lla oli lista vain kolmessa kunnassa. Syksyn 2008 vaaleissa SSP sai edustajansa Jämsän ja Lahden valtuustoihin. Jämsässä puolueen varapuheenjohtaja sai valtuustopaikan paikkakunnan toiseksi parhaalla äänimäärällä (290). Aiemmin puolueella oli valtuutettuja myös Hämeenlinnassa (1993–2008) ja Imatralla (1993–1996). Vaaleissa 1992 ELKA sai Hämeenlinnassa 9,0 prosenttia äänistä ja neljä valtuutettua. Vuosina 2001–2008 puolueen ainoa valtuutettu oli konstaapeli Paavo Sirkiä.
Puolue osallistui toimintansa aikana kaikkiin Suomessa käytyihin eurovaaleihin. Vuonna 1996 puolueella oli kuusi ehdokasta ja vaaleissa 1999 viisi. Vaaleissa 2004 ja 2009 puolue asetti täyden 20 ehdokkaan listan. Vuonna 1999 EKA oli vaaliliitossa Perussuomalaisten ja KIPU:n kanssa.
Organisaatio
SSP:llä oli vaalipiiritasolla organisoituja paikallisosastoja (piirijärjestöjä) suurimmassa osassa vaalipiireistä. Vaalitoimisto sijaitsi Tampereella.
S-korsetti
thumb|"Vanha" viktoriaaninen korsetti vasemmalla ja "uusi" edvardiaaninen korsetti oikealla S-korsetti (engl. s-curve corset, straight front corset, s-bend corset) eli edvardiaaninen korsetti on korsettityyppi, jota käytettiin 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Sille ominaista on suora, jäykkä ja tiheästi luutettu etumus, joka korsetin leikkausten avulla kääntää lantion taakse ja rinnan edemmäs. Historialliset s-korsetit ovat rinnan alapuolelle ulottuvia toisin kuin monet edeltäjänsä. Lopputulos on s-kirjaimen muotoinen kurvikas ryhti, jugendille tyypillinen joutsenkaari, jolle ajan muotivaatteet perustuvat. S-siluetti on hyvä esimerkki alusvaatteen tärkeydestä ja suoranaisesta määräävyydestä muodin peruslinjoille.
thumb|left|100px|S-korsetti Korsetin kehitti ranskalainen korsetintekijä Inez Gaches-Sarraute, jolla oli lääketieteellistä tuntemusta. Ajatuksenaan Gaches-Sarrautella oli kehittää terveellinen, mukava ja luonnollisempi korsetti. Sitä markkinoitiin uuden ajan naiselle, joka on voimakas ja terve ja välittää mukavuudestaan. Todellisuudessa s-korsetti ei toiminut niin kuin sen oli tarkoitus, eikä sitä haluttu terveyskorsettina käyttääkään. Kapea vyötärö ei ollut muodin ihanteena kadonnut minnekään, ja s-korsetilla oli entistä kapeampi lopputulos mahdollinen, joskin tiukalle nyöritettynä sen terveysriskit ja aiheuttama rasitus olivat suurempia kuin aikaisempien korsettimallien. Korsetti aiheutti monille erityisesti selkäkipuja, sillä se taivutti selkää luonnottomaan asentoon ja saattoi avata nikamia.
S-korsetti oli viimeinen yleisesti käytetty korsettimalli. 1910-luvun aikana naisen muodikas figuuri muuttui tasapaksummaksi, joskaan korsetteja ei hylätty vielä silloinkaan vaan siirryttiin joustavampiin ja enemmän hoikkuutta kuin kurvikkuutta korostaviin alusvaatteisiin ja linjoihin. Modernit korsetit, joita käytetään nykyään enemmän ja enemmän, eivät yleensä ole s-mallia, vaan perinteisiä niin sanottuja viktoriaanisia korsetteja.
Linja 6 (Pariisin metro)
Paris Métro Ligne 6 (linja 6) on yksi Pariisin metron linjoista. Se muodostaa eteläisen puolen kehämäisestä linjasta (Linja 2 muodostaa pohjoisen osan). Se kulkee Charles de Gaulle-Étoile-aukiolta (Riemukaari) Pariisin eteläosien kautta Place de la Nationille muun muassa Eiffelin tornin ohi ja Montparnassen kautta. Linja on Pariisin metron kuudenneksi käytetyin noin 104 miljoonalla matkalla vuodessa.
Turismi
Linja 6 kulkee seuraavien turistinähtävyyksien kautta:
Luigi Vanvitelli
pienoiskuva|Casertan palatsin fasadi Luigi Vanvitelli (26. toukokuuta 1700 Napoli – 1. maaliskuuta 1773 Caserta) oli italialainen arkkitehti, joka tunnetaan parhaiten Casertan palatsin suunnittelijana.
Vanvitelli opiskeli Niccolò Salvin johdolla, ja he suunnittelivat yhdessä Berninin piirtämän Palazzo Chigin fasadin laajennuksen. Vanvitelli suunnitteli useita rakennuksia, muun muassa Chiesa del Gésu –kirkon, kunnes alkoi työskennellä Casertan palatsin parissa. Palatsin tilaaja oli Espanjan kuningas Kaarle III, joka oli myös Napolin ja Sisilian kuningas. Palatsin oli määrä olla Bourbon-suvun kesäpalatsi, ja sen esikuvana oli Versaillesin palatsi. Casertan palatsissa on 1 200 huonetta, upea portaikko sekä kappeli ja teatteri. Palatsi puutarhoineen on nykyisin UNESCOn maailmanperintökohde.
Vanvitelli suunnitteli myös paavi Klemens XII:n tilauksesta Lazzaretton ja Arco Clementinon Anconaan sekä Napolin Chiesa dell’Annunciatan ja San Agostinon luostarin. Vanvitelli suunnitteli lisäksi Carolinon akveduktin, joka toi vettä Napoliin.
Sovellettu reserviläisammunta
Sovellettu reserviläisammunta (lyh. SRA) on Reserviläisurheiluliiton kilpaurheilulaji, joka on tarkoitettu suomalaisten reserviläisten tilanteenmukaisen ampumataidon vertailuun ja kehittämiseen.
SRA:ssa käytetään pääasiassa itselataavaa reserviläiskivääriä tai karbiinia eli nykyaikaisen sotilasaseistuksen kaltaisia aseita, mutta myös pistoolia, haulikkoa sekä tarkkuuskivääriä. Sarjatuliaseiden käyttöä ei ole erikseen kielletty kilpailuissa, mutta sarjatulen käyttö on kielletty, jollei sitä erikseen sallita. Tällä tavoin lajia voi harrastaa täysipainoisesti ns. siviiliaseilla, koska lupateknisesti on hyvin hankalaa saada sarjatuliaseita muuten kuin keräilyllisin perustein, jolloin aseet määrätään pääsääntöisesti ampumakieltoon. Jokaista yhtäjaksoista ampumasuoritusta vastaavaa rastia varten laaditaan kuvitteellisen taistelutilanteen mukainen ampumatehtävä, jonka ampuja suorittaa ennalta annetun tilannekuvauksen edellyttämällä tavalla. Rasteihin kuuluu usein nopeatempoista liikkumista, lippaanvaihtoja, ovien avaamista yms. ampumasuoritusta monipuolistavaa toimintoa. Rastilla on usein liikkumista ja ampumista rajoittavia ja ohjaavia rakenteita, kuten seiniä, rikelinjoja ja tunneleita.
SRA:ssa kilpaillaan vakio-, avoin- ja TST-luokissa. Luokan määrää kilpailijan käyttämät aseet ja muu varustus. Vakioluokassa merkittävä rajoitus on aseiden elektronisten ja optisten tähtäinlaitteiden kielto. TST-luokassa kilpailijalla tulee olla rastisuorituksen aikana päällä taistelukäyttöön soveltuva varustus, jonka minimipaino on 12 kg. Kilpailussa suorituksen pisteytys perustuu ampumatarkkuuteen ja suoritukseen käytettyyn aikaan. Näiden suhteesta muodostuu nk. osumakerroin, joka määrää kilpailijan sijoituksen. Kaikki kilpailijat ampuvat samat rastit, mutta tulokset lasketaan erikseen molemmille luokille.
Lajin harrastajalta, SRA-ampujalta, vaaditaan erityisen koulutuksen ja ampumakokeen hyväksytty suorittaminen, jotta henkilö voi osallistua kilpailuihin ja harjoituksiin. Koulutuksen tarkoituksena on varmistaa ampujan hallitsevan turvallisen aseenkäsittelyn lajin sääntöjen mukaisesti. Lisäksi vaaditaan asiaankuuluva vakuutus.
Poliisin ylijohdon lokakuussa 2007 vahvistaman aselupakäytäntöjen yhtenäistämisohjeen perusteella sovellettu reserviläisammunta ja practical-ammunta olivat käytännössä ainoita syitä, joiden perusteella voidaan myöntää ampuma-aseen hallussapitolupa itselataavaan kertatulikivääriin, jonka lipaskapasiteetti on yli kolme patruunaa. Yhtenäistämisohje oli voimassa vuosina 2007-2009. Ohje suorastaan esittää esimerkkinä 18-vuotiaan hakijan, jonka harrastuneisuus rajoittuu kaupallisella ampumaradalla käymiseen.
SRA on Reserviläisurheiluliiton rekisteröimä tavaramerkki. Lajin ensimmäiset säännöt on kehitetty Reserviläisurheiluliiton hallituksen toimeksiannosta työryhmällä Tomi Kallio, Dan Ahlsted ja Ilkka Juutilainen.
Tähtilampun alla
Tähtilampun alla on J. Karjalaisen kokoonpanolla J. Karjalainen yhtyeineen tekemä äänite. Albumi on äänitetty joulukuussa 1991 Finnvoxissa Helsingissä ja Keltaisessa talossa Kosken asemalla (laulut). Miksattu ja masteroitu Finnvoxissa tammikuussa 1992.
Kappaleet
Kaikki säv. ja san. J. Karjalainen, ellei toisin mainita.
Albumin myynti ja menestyminen
Tähtilampun alla ylitti Suomessa sekä kulta- että platinalevyrajan jo julkaisuvuonnaan. Albumia on myyty Suomessa yli 71 000 kappaletta. Se on J. Karjalaisen uran neljänneksi eniten myynyt albumi. Emma-gaalassa albumin kappale ”Mies, jolle ei koskaan tapahdu mitään” voitti vuoden sävellyksen Emma-palkinnon. Lisäksi J. Karjalainen voitti vuoden miessolistin palkinnon, ja albumin tuottanut Janne Haavisto palkittiin vuoden tuottajana.
Pyhä Jaakko Suomessa
Suomalaiset joutuivat keskiajalla kosketuksiin Pyhän Jaakon eli Pyhän Jaakobin kultin kanssa.
Pyhästä Jaakosta tuli suosittu suojelija Hansaliiton keskuudessa Pyhän Nikolauksen ja Pyhän Gertrudin ohella. Hansan vaikutus alkoi 1300-luvulla. Kaiken aikaa oli Ruotsin mahtimiehillä pyrkimyksenä estää Hansan mahdin paisumista. Joka tapauksessa Hansakin toimi Jaakobin kultin levittäjänä. Jaakobille omistettuja kirkkoja perustettiin useimpiin Itämeren hansakaupunkeihin.
Heartbreaker (Led Zeppelinin kappale)
”Heartbreaker” esitettiin ensimmäistä kertaa livenä 10. lokakuuta 1969 Pariisin Olympia-teatterissa pidetyssä konsertissa.
Pyhä Jaakko Suomessa
Jaakolle omistettujen kirkkojen perustaja ei Suomessa ollut kuitenkaan Hansa. Niiden sijainti viittaa siihen, että ne on perustettu varsin varhaisessa kristinuskon vaiheessa Suomessa. Yksikään näistä paikkakunnista ei ollut enää merkittävä kauppapaikka.
Heartbreaker (Led Zeppelinin kappale)
Kappaleen rakenne
Kappale alkaa Pagen kitarariffillä ja jatkuu samalla teemalla jonkin aikaa, kunnes Page aloittaa kitarasoolon. Kappale saa uuden ilmeen ja nopeamman tempon, joka kuljettaa sitä kohti loppua. Lopuksi kappale päätetään samalla hitaammalla teemalla, joka kuultiin alussa.
Pyhä Jaakko Suomessa
Sen sijaan ne ovat olleet kauppapaikkoja viikinkiajalla. Niistä viimeisimmätkin näyttävät syntyneen aikana, jolloin Tanska yritti vakauttaa valtaansa Suomessa ja Pohjois-Virossa, silloin kuin Lundin piispa vielä johti käännytystyötä Suomessa. Ensimmäiset saarnamiehet tulivat viikinkien matkassa.
Yhteistä Pyhälle Jaakolle omistetuille kirkoille ja kappeleille ovat samansuuntaiset, kansan muistitietoon perustuvat, kertomukset paikkojen historiasta.
Lohjalla on paikka, jossa kansan muistitiedon mukaan on muinoin ollut Pyhälle Jaakolle pyhitetty kirkko. Professori Heikki Ylikangas on kirjoittamassaan Lohjan historiassa päätellyt, että tanskalaisten ristiretki vuoden 1200 tienoilla on suuntautunut tänne ja että kirkko olisi heidän rakennuttamansa.
Kalliopääsky
Kalliopääsky (Ptyonoprogne rupestris) on pääskyihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kalliopääsky muistuttaa Suomessa pesivistä pääskyistä eniten törmäpääskyä. Yleisväritykseltään lintu on kuitenkin tummempi kuin törmäpääsky, myös siivet ovat leveämmät. Hyvä tuntomerkki on lennossa näkyvä pyrstön valkeiden täplien rivi. Kalliopääsky on noin 14 senttimetrin pituinen ja painaa keskimäärin noin 24 grammaa.
Pyhä Jaakko Suomessa
Seudulta löytyy myös olettamukselle tukea paikannimistöstä, esimerkiksi Tanila. Kauppapaikan vaikutusalueella vaikutti ylimyssuku Hogenskild, joka mainitaan Rengon historiassa lahjoituksen tekijänä. Suku on alkujaan ikivanha skånelainen ylimyssuku. Se oli Tanskassa valtioneuvossuku ja Ruotsissakin vaikutusvaltainen. Rengon historian yhteydessä mainittu Hogenskild (mielen kilpi) eli ja vaikutti Kalmarin unionin aikaan.
Rymättylässä on Pyhälle Jaakolle pyhitetty kivikirkko. Se oli valmistunut vuoteen 1450 mennessä. Sen muurauttajina ja ylläpitäjinä olivat Viljainen- ja Poikko-nimiset kartanot ja niiden omistajat Rengonpoika-Fincke suku. Pyhän Jaakon kultti lienee paikkakunnalla paljon vanhempi. Muinaisuudessa se on ollut huomattava kauppapaikka, jonka merkityksen Turku siltä vähitellen kasvaessaan vei.
Kalliopääsky
Esiintyminen
Suomessa se on harvinaisuus, sillä se on tavattu vain neljästi. Laji on tavattu Lemlandin Lågskärillä vuosina 1988 ja 2003, Porvoon Söderskärillä vuonna 2009 ja Rovaniemellä vuonna 2018.
Pyhä Jaakko Suomessa
Pyhämaan nimistöstä löytyy viitteitä monen kansallisuuden vaikutuksesta. Lappalaiset, virolaiset, kainuulaiset, friisit ja skandinaavit ovat antaneet osansa nimistöön. Jo hyvin varhain saari oli kaupparauhan rauhoittama, pyhä, niin kuin suomalaiset kutsuivat yhteisellä sopimuksella rauhoitettua paikkaa. Skandinaavit asettuivat asumaan Pyhämaalle ja Uudenkaupungin saaristoon noin vuoden 1000 paikkeilla. He olivat jo silloin kristittyjä. Historiantutkimus pitää Kalannin saaristoa Pyhämaata Iniöön saakka kristinuskon varhaisimpana esiintymisalueena. Suojeluspyhimys oli Pyhä Jaakob. Todennäköisyydellä heillä on ollut pieniä puukirkkoja, joista ei ole jäänyt maastoon merkkejä. Seurakunnallinen järjestäytyminen tapahtui vasta 1639 eli kauan sen jälkeen kuin Pyhämaa oli menettänyt kaupallisen kukoistuksensa.
Kaikille näille rannikolla sijaitseville Pyhän Jaakon kulttia palvoville paikkakunnille oli yhteistä, että niihin oli jo varhain muuttanut skandinaaveja. Pirkkala, jonka suojeluspyhimys on niin ikään Pyhä Jaakko, sijaitsee kaukana sisämaassa, mutta laajan vesireittiverkoston solmukohdassa. Se on ollut kuuluisa kauppapaikka, johon sen nimikin viittaa Birkan suomalaisena johdannaisena. Birka on alkujaan friisinkielinen sana, joka on tarkoittanut erikoisehdoin toimivaa kauppa-aluetta. Birka-nimisiä alueita on useita, ja kun suomalaiset ovat yrittäneet sen suomentaa, on syntynyt Koivisto-niminen kauppapaikka.
Kalliopääsky
Elinympäristö
Kalliopääskyt viihtyvät kallioisilla, metsättömillä vuorenrinteillä, missä on jokia, puroja tai muita vesistöjä. Sitä tavataan jopa 4 kilometrin korkeudella vuoristossa. Talvehtivat parvet elävät soiden ja järvien hyönteismassojen äärellä. Parvissa voi olla joitakin satoja yksilöitä.
Pyhä Jaakko Suomessa
Todennäköisesti sisämaahankin on muuttanut skandinaaveja jo pakanuuden ajalla. He toivat mukanaan saarnamiehet. Birkkarit eli pirkkalaiset olivat puolittain sotaisina ja liikkuvina kauppamiehinä taipuvaisia ottamaan Pyhän Jaakobin suojelijakseen, olihan Jaakob sotilaiden ja matkustavaisten suojelija. Renko on toinen sisämaassa sijaitseva paikkakunta, jossa on Pyhän Jaakon kirkko. Se sijaitsee Härkätien varressa ja on varhain ollut pirkkalaisten kauppapaikka. Se oli toinen paikkakunta, jonka lappalaiset muistivat katkeruudella verottajanaan Pirkkalan lisäksi.
Rengon ja Janakkalan papeilla oli 1700-luvulla perimätietoon pohjautuva käsitys, että Rengon kirkko oli muinaisuudessa ollut emäkirkko. Sieltä johdettiin seurakuntatyötä laajalla alueella, johon kuului Mäskälä, Janakkala, Hausjärvi, Loppi, Lehijärvi ja Hattulan Metsäkansa. Metsäkansalla tarkoitettaneen sitä väestöä, joka asui Hattulan alueella ryhmäkylien ulkopuolella lähellä Renkoa. Mainittakoon, että tämä edellä kuvattu lähetysseurakunnan alue yhtenäinen murrealue.
Kalliopääsky
Lisääntyminen
Kalliopääskyt pesivät yksittäisparein tai pieninä, tavallisesti alle 10 parin yhdyskuntina. Pesä on savesta muurattu kuppi, joka on kiinnitetty pystysuoraan kallioon, kallionhalkeamaan tai onkaloon, harvemmin rakennukseen tai maantiesiltaan. Molemmat puolisot muuraavat pesää noin 9–20 päivää. Naaras munii tavallisesti kolmesta viiteen munaa, joita pääasiassa naaras hautoo 13–17 päivää. Molemmat emot hoitavat poikasia, jotka lentävät pesästä 24–27 päivän ikäisinä, minkä jälkeen emot huolehtivat niistä vielä 1–3 viikkoa. Pesii yleensä kaksi kertaa kesän aikana.
Pyhä Jaakko Suomessa
Pyhän Jaakon kuvia löytyy Suomesta nelisenkymmentä. Kirkkoruhtinaat kilpailivat keskenään vallasta, ja on luultavaa, että Jaakon kultin leviäminen on estetty ja sitä on suorastaan yritetty juuria pois, koska se oli Lundin piispan johtamaan lähetystyön tulosta eikä sopinut ruotsalaisille. Mainittakoon, että Ahvenanmaalta ei löydy ainoatakaan Pyhälle Jaakolle omistettua kirkkoa. Siitä huolimatta, että Ahvenanmaalta oli kiinteät yhteydet Gotlantiin Lundiin. Ahvenanmaa oli jo vuoden 1000 paikkeilla käännytetty. Valtapyyteistä johtuen Hansan levittämä Jaakon kultti ei levinnyt Suomessa.
Kalliopääsky
Ravinto
Kalliopääsky on hyönteissyöjä, joka muiden pääskyjen lailla syö ilmameren hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Pyhä Jaakko Suomessa
Aika yleinen on historiantutkijain käsitys, että legenda ensimmäisestä ristiretkestä olisikin vain legenda, joka on laadittu tukemaan ruotsalaisten omistusoikeutta Suomeen tanskalaisia vastaan.
Punakaarti
pienoiskuva|Punakaartin sotilas ja sairaanhoitaja sisällissodan aikana. Punakaarti on yleisnimitys, jolla kutsutaan Suomen työväenliikkeen 1900-luvun alun puolisotilaallisia joukkoja. Punakaarteja perustettiin kahdessa vaiheessa, aluksi suurlakon seurauksena vuosina 1905–1906, ja niiden lakkauttamisen jälkeen uudelleen vuosina 1917–1918. Tunnetuin punakaartiksi kutsuttu joukko on vuoden 1918 sisällissodassa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijana taistellut Suomen Punainen Kaarti.
Ensimmäiset punakaartit olivat pääosin aseistamattomia ammattiyhdistysliikkeen jäsenistä muodostettuja ryhmiä, jotka syntyivät vuoden 1905 suurlakon aikana perustetusta kansalliskaartista. Joulukuussa 1905 punakaartit saivat virallisen aseman sosialidemokraattisen puolueen sisällä, mutta ne lakkautettiin Viaporin kapinan väkivaltaisuuksien seurauksena elokuussa 1906.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen perustettiin aluksi väliaikaisia lakko- ja työväenkaarteja, jotka Suomen Ammattijärjestö myöhemmin syksyllä vakinaisti porvarillisten suojeluskuntien vastavoimaksi nimellä Suomen työväen järjestyskaarti. Niistä puolestaan muodostettiin tammikuussa 1918 Suomen kansanvaltuuskunnan armeijana sisällissodassa toiminut Suomen Punainen Kaarti. Sisällissodan jälkeen punakaarteja yritettiin vielä organisoida Pohjois-Suomessa, mutta niiden toiminta loppui vuoteen 1921 mennessä.
Suurlakon kansalliskaarti
pienoiskuva|Johan Kock (1861–1915). Ensimmäiset järjestysmiehistöt syntyivät jo Helsingin Senaatintorilla huhtikuussa 1902 tapahtuneen kutsuntamellakan jälkeen. Niiden tarkoitus oli ylläpitää järjestystä, jotta jatkossa estettäisiin venäläisten joukkojen käyttäminen kutsuntalakkojen mielenosoittajia vastaan. Varsinaisesti kaartit saivat kuitenkin alkunsa syksyn 1905 suurlakon aikana, jolloin myös poliisivoimat olivat lakossa, ja Suomen suuriruhtinaskunta ilman järjestysvaltaa. Työväestön hallitsema keskuslakkokomitea päätti ensimmäisenä lakkopäivänä 30. maaliskuuta ottaa Helsingin järjestyksenpidon haltuunsa vastineeksi sille, etteivät työläiset päässeet mukaan porvariston ja kenraalikuvernöörin välisiin neuvotteluihin.
Työmies-lehden toimittaja Kaarlo Luodon aloitteesta perustettiin kansalliskaarti, jonka nimi viittasi vuoden 1789 Ranskan vallankumoukseen. Siihen liittyivät aluksi myös porvaristoa edustaneet ylioppilaat. Kansalliskaartin päälliköksi valittiin työläisten kannattama entinen vanhan väen kapteeni Johan Kock, jonka alaisuudessa ylioppilaat suostuivat lopulta palvelemaan omana osastonaan. Toisena lakkopäivänä kansalliskaarti miehitti Senaatintorin laidalla sijainneen pääpoliisiaseman ja lähetti järjestyspatrulleja eri puolille kaupunkia.
Suurlakko alkoi työväestön ja porvariston yhteisenä protestina venäläistämistoimia vastaan, mutta jo muutaman päivän kuluttua osapuolten välille syntyi erimielisyyksiä, mitkä lopulta johtivat kansalliskaartin hajoamiseen. Ylioppilaiden erottua he muodostivat oman suojeluskaartinsa, jonka päälliköksi tuli kapteeni Gösta Theslöf. Viimeisenä lakkopäivänä 6. marraskuuta tilanne kärjistyi jo lähelle väkivaltaista yhteenottoa, kun kansalliskaarti yritti sulkea ennen lakon virallista päättymistä avattuja kauppoja Helsingin keskustassa. Theslöf oli komentanut aseistetut ylioppilaat avaamaan tulen aseistamattomia kansalliskaartilaisia vastaan, kunnes tilanne lopulta raukesi Kockin määrättyä omat miehensä vetäytymään. Kansalliskaarti oli käytännössä aseistamaton. Sen hallussa oli vain pieni määrä käsiaseita, joilla ei olisi pärjätty venäläiselle sotaväelle tai helsinkiläisiltä asekauppiailta kivääreitä saaneille ylioppilaille. pienoiskuva|vasen|Kaarlo Luodon johtama ”punainen kaarti” järjestäytyneenä Senaatintorille. Nimitys ”punainen kaarti” syntyi jo suurlakon alussa, mutta alun perin sillä tarkoitettiin vain kahta Kaarlo Luodon komentamaa rykmenttiä, jotka käyttivät punaisia käsivarsinauhoja. Väriin ei Suomessa vielä tuolloin liittynyt sen myöhempää poliittista merkitystä, vaan esimerkiksi osa kansalliskaartiin kuuluneista työläisistä käytti valkoisia nauhoja. Nimitys kuitenkin levisi nopeasti, ja jo lakon päättyessä porvaristo kutsui kansalliskaartia yleisesti ”punaiseksi kaartiksi”. Luodon kokoama ”punakaarti” oli sotilaallisen mallin mukaan organisoitu. Se harjoitteli Kaisaniemen puistossa tai Kallion ja Punavuoren työläiskaupunginosissa, samalla kun osa miehistöstä partioi eri puolilla kaupunkia. Perjantaina 3. marraskuuta punakaarti hääti poliisilaitokselta epälojaaleina pidetyt ylioppilaat, joita Luoto kuvaili ”tiukkoihin trikoisiin pukeutuneiksi urheilijoiksi”. Hänen mukaansa heidän tilalleen tuli nyt ”miehiä”.
Järjestyskaarteja perustettiin lakon aikana myös lukuisiin muihin kaupunkeihin, sekä joihinkin maalaispitäjiin. Torstaina 2. marraskuuta eri puolille maata lähetettiin sähkeitä, joissa kehotettiin perustamaan sotilaallisesti järjestäytyneitä punaisia kaarteja. Helsingin ulkopuolella kaartit koostuivat kuitenkin pääosin työväestöstä, joten samankaltaista hajoamista ei muualla juurikaan nähty. Venäläinen sotaväki puuttui kansalliskaartin toimintaan ainakin Viipurissa, jossa se hajotettiin voimatoimin ja 175 jäsentä vangittiin. Kansalliskaartin historiikin kirjoittaneen K. V. Wallinin (myöh. Voionmaa) mukaan lakon loppuvaiheessa Helsingin punaiseen kaartiin kuului noin 2 900 miestä, kun koko kansalliskaartin vahvuus pääkaupungissa ilman ylioppilaita oli 6 450 miestä.
Punakaarti saa virallisen aseman
pienoiskuva|Helsingin punakaartin lipun vihkiminen Kaisaniemen puistossa marraskuussa 1905. Suurlakon päätyttyä kansalliskaarti luovutti järjestysvallan takaisin entiselle poliisikunnalle. Senaatintorilla järjestetyssä Helsingin viimeisessä kansankokouksessa kansalliskaarti kuitenkin päätettiin säilyttää ennallaan. Samalla toiminta laajennettiin koko maan kattavaksi ja kaikkien kansalliskaartien ylipäälliköksi valittiin Johan Kock. Vanhat nimitykset jäivät nopeasti pois käytöstä ja työväen kaarteja alettiin yleisesti kutsumaan ”punaisiksi kaarteiksi”.
Punakaartien asema työväenliikkeen sisällä virallistettiin 20.–22. marraskuuta Tampereella järjestetyssä SDP:n ylimääräisessä puoluekokouksessa. Uusi puoluehallinto hyväksyi kaartien säännöt, joissa tehtäväksi määriteltiin kansalaisten hengen ja omaisuuden suojeleminen mahdollisen uuden suurlakon aikana, sekä työväen kokoontumis- ja sananvapauden turvaaminen. Punakaartin edellytettiin toimivan puolueohjelman mukaan ja noudattavan puoluehallinnon ohjeita. Kaikkien jäsenten toivottiin myös kuuluvan työväenyhdistyksiin. Tehtävänsä jättäneen Kockin tilalle uudeksi ylipäälliköksi valittiin Kaarlo Luoto. Punakaartit oli tarkoitettu vain väliaikaisiksi, sillä niiden oli määrä lopettaa toimintansa, kun keisari vahvistaisi päätöksen yleisellä ja yhtäläisellä äänioikeudella valittavasta yksikamarisesta eduskunnasta. Samaan aikaan myös porvaristo alkoi Helsingissä kokoamaan omaa suojeluskuntaansa. pienoiskuva|vasen|Punakaartin rintamerkki suurlakon ajalta Turusta. Merkissä on teksti ”VAPAUS”. Suurlakon jälkeen kiristyneessä ilmapiirissä punakaartin linja vähitellen jyrkkeni, ja järjestystehtäviin tarkoitetusta kaartista tuli hyökkäysluonteinen vallankumousarmeija. Jo suurlakon aikana oli esillä ajatus aseellisesta vallankumouksesta. Sen juuret olivat marxilaisessa luokkataisteluopissa, mutta myös sortovuosien yhteiskunnallinen levottomuus vahvisti väkivaltaisen toiminnan ihailua ja hyväksyntää. Kun senaatti vahvisti poliisivoimia, koki työväenliike, että toimenpide oli suunnattu juuri sitä vastaan. Radikaali punakaarti muodosti aikaisemmin väkivallattomuutta korostaneeseen pasifistiseen työväenliikkeeseen aivan uudenlaisen organisaation, johon sen veteraanit ja SDP:n puoluehallinto suhtautuivat epäluuloisesti, ja usein myös avoimen kielteisesti. Punakaartien jäsenet olivat yleensä nuoria, jotka olivat liittyneet työväenjärjestöihin vasta suurlakon aikana. Myös niiden johto oli suurimmaksi osaksi uusien työväenliikkeen jäsenten käsissä.
Kun keisari Nikolai II vahvisti uuden vaalilain ja valtiopäiväjärjestyksen 20. heinäkuuta, oli punakaartin sääntöjen mukainen tehtävä täytetty. Seuraavana päivänä Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla alkaneessa kokouksessa kaartin edustajisto kuitenkin päätti edelleen jatkaa toimintaa. Kokouksessa irtaannuttiin lähes kokonaan puolueen määräysvallasta ja käännyttiin jopa puoluejohtoa vastaan. Itsenäisyyttä haluttiin korostaa muun muassa punakaartin omalla sanomalehdellä, jonka perustamisesta kuitenkin luovuttiin taloudellisten edellytysten puuttuessa. Punakaartien jäsenmäärä oli kasvanut niin, että kesään mennessä jäseniä arvioitiin olevan jo 25 000. Samalla se alkoi tosissaan nousemaan SDP:n rinnalle vakavasti otettavaksi työväenliikkeen toimijaksi.
Viaporin kapina ja Hakaniemen mellakka
pienoiskuva|Viaporin kapinan yhteydessä pidätettyjä punakaartilaisia viedään poliisiasemalle. Kockin johtama punakaarti toimi läheisessä yhteistyössä venäläisten vallankumouksellisten kanssa ja heinä–elokuun vaihteessa 1906 se osallistui omatoimisesti Viaporin merilinnoituksessa puhjenneen sotilaskapinan tapahtumiin ilman puoluejohdon lupaa. Kapinan käynnistyttyä 30. heinäkuuta Kock julisti omatoimisesti seuraavaksi päiväksi Helsinkiä koskevan suurlakon. Kaartin lähetystö, johon Kockin lisäksi kuuluivat puoluejohdolle aikaisemmin täysin tuntemattomat John Mannerstam ja Jean Boldt, vaati puoluetta julistamaan maanlaajuisen lakon. Heidän pyrkimyksensä herättivät puoluejohdossa ja suurlakkokomiteassa voimakasta vastarintaa, ja kumpikin asettui vastustamaan lakkoa. Lopulta puoluehallinto siirsi asian suurlakkokomitealle, joka päätyi julistamaan Helsinkiä koskevan lakon, välttyäkseen mahdollisilta väkivaltaisuuksilta. Lakkoa kannattivat muun muassa Kaarlo Luoto, Eero Haapalainen ja Matti Kurikka, jotka näin pyrkivät vahvistamaan omaa asemaansa kokonaan uudessa tilanteessa, kun SDP:n vanhat johtohahmot olivat menettäneet auktoriteettinsa. Esimerkiksi Eetu Salin ja Taavi Tainio huudettiin alas puhujakorokkeelta Helsingin työväentalon pihalla järjestetyssä kokouksessa, jossa oli tarkoitus hillitä kapinaan liittyneitä punakaartilaisia.
Viaporin kapinan viimeisenä päivänä 2. elokuuta tilanne punakaartin ja ylioppilaiden suojeluskaartin välillä kärjistyi väkivaltaiseksi yhteenotoksi. Suojeluskaarti yritti pitää raitiovaunuliikenteen käynnissä, mutta ylioppilaiden miehittämät vaunut pysäytettiin Hakaniemen torilla. Vihainen väkijoukko piiritti suojeluskaartilaiset ja alkoi paiskimaan heitä kivillä, jonka jälkeen torilla syntyi laukaustenvaihtoa. Ratsupoliisi onnistui rauhoittamaan tilanteen hetkeksi, mutta kun paikalle saapui uusi 60:n suojeluskaartilaisen osasto sekä kymmenen punakaartia tukenutta venäläistä matruusia, puhkesi uusi laukaustenvaihto, jonka seurauksena kaksi punakaartilaista ja seitsemän suojeluskaartin jäsentä sai surmansa. Tilanne raukesi, kun ylioppilaat pakenivat paikalta ja venäläiset kasakat hajottivat paikalle jääneen väkijoukon. Kyseessä oli ensimmäinen punakaartien ja suojeluskuntien välinen väkivaltainen selkkaus.
Viaporin kapinan kukistuttua vangittiin noin sata punakaartilaista, joista 77 tuomittiin eri pituisiin kuritushuonerangaistuksiin. Johan Kock onnistui kuitenkin aktivistien avulla pakenemaan Ruotsin ja Iso-Britannian kautta Yhdysvaltoihin, jossa hän kuoli vuonna 1915. Kapinan yhteydessä surmansa saaneiden punakaartilaisten tarkkaa määrää ei tiedetä, mutta kaatuneiden ja teloitettujen määräksi arvioidaan noin 150.
Lakkauttaminen
pienoiskuva|Punakaartin kokousedustajia heinäkuussa 1906 [[Vanha ylioppilastalo|Vanhan ylioppilastalon edustalla.]] Viaporin kapinan epäonnistuminen oli punakaartille raskas isku ja Hakaniemen tapahtumien johdosta se menetti myös porvarillisten aktivistien tuen. SDP:n johdolle tarjoutui nyt mahdollisuus päästä eroon puolueen asemaa uhanneesta kaartista. Tampereella ilmestynyt Kansan Lehti julkaisikin vaatimuksen punakaartin erottamisesta ja lakkauttamisesta. Kun senaatti Hakaniemen mellakan seurauksena määräsi 3. elokuuta sekä punakaartit että ylioppilaiden suojeluskaartit lakkautettavaksi, ratkesi kiusallinen tilanne puoluejohdon kannalta sopivasti.
Asia otettiin käsittelyyn elokuun lopussa Oulussa pidetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa, jossa punakaartin johtoon kuuluneet Jussi Tuominen ja Jussi Vatanen ilmoittivat, etteivät olleet tietoisia Kockin salaisina pitämistä kapinaan liittyvistä suunnitelmista. Punakaartin arvostelua kokouksessa ei kuitenkaan kuultu, sillä turkulainen räätälimestari ja pitkän linjan sosialidemokraatti Kaarlo Kalke oli jättänyt kirjallisen toivomuksen, että siitä pidättäydyttäisiin puheenvuoroissa. Sen sijaan kaartia puolustettiin muun muassa sillä, että se oli poliisia paremmin onnistuneet pitämään järjestystä yllä esimerkiksi levottomassa Kymenlaaksossa. Joidenkin puoluekokousedustajien mukaan punakaartit olisi pitänyt muuttaa vapaapalokunniksi tai urheiluseuroiksi, koska pelkona oli, että lakkauttamisen myötä työväenyhdistysten jäseniä menisi mukaan porvarillisen Voimaliiton toimintaan. Jatkamisen ongelmana taas nähtiin, että senaatin päätöksen jälkeen kaartien olisi pitänyt toimia maanalaisesti, mikä oli työväenliikkeelle täysin vieras ajatus. Punakaartien edustajana ollut Jussi Tuominen kannatti myös lakkauttamista, mutta vaati puheessaan, että niiden myönnettäisiin tehneen suuren palveluksen työväenasialle.
Lopulta puoluekokous päätti yksimielisesti lakkauttaa punakaartit. Osa puoluekokousedustajista kuitenkin perusti SDP:lle maanalaisesti toimivan aseellisen rinnakkaisjärjestön punakaartien korvaajaksi. Salaisessa kokouksessa olivat mukana muun muassa Väinö ja Sulo Wuolijoki sekä työläisaktivisteissa vaikuttaneet Timo Korpimaa ja Leo Laukki. Heidän mukaansa Suomen työväenliikkeen piti valmistautua Venäjällä tapahtuvan vallankumoukseen, jonka tukemista he pitivät ainoana keinona autonomian vakiinnuttamiselle ja kansanvaltainen kehityksen jatkumiselle. Salaisia kaarteja toimi ainakin Turussa sekä erityisesti Viipurissa ja sen ympäristössä, jossa saatiin paljon vaikutteita radikaaleilta venäläisiltä vallankumouksellisilta ja jopa anarkisteilta. Rinnakkaisjärjestön perustaminen tuli muiden sosialidemokraattien tietoon jo syyskuussa 1906. Puoluejohto tuomitsi ne jyrkästi, ja samalla kaartien toiminta alkoi hiipumaan, kun yleinen mielenkiinto kohdistui tuleviin vaaleihin ja niiden jälkeen käynnistyvään eduskuntatyöhän. Lisäksi oma vaikutuksensa oli myös työväenliikkeen vanhemman polven suhtautumisella, esimerkiksi Yrjö Mäkelin arvosteli maanalaista toimintaa säännöllisesti Kansan Lehdessä.
Osa maanalaisista järjestöistä ryhtyi yhteistyöhön työläisaktivistien kanssa, mutta heidänkin toimintansa tyrehtyi jo vuoden 1907 aikana salaisen kirjapainon paljastuttua, ja sitä pyörittäneen insinööri Severi Alanteen lähdettyä maanpakoon Pohjois-Amerikkaan. Yhdysvaltoihin jo aikaisemmin paennut Johan Kock oli kuitenkin edelleen yhteydessä maanalaisiin kaarteihin, jotka odottivat hänen vielä eräänä päivänä palaavan punakaartin johtajaksi. Heinäkuussa 1907 Kock perusti Suomen ja Venäjän vallankumouksen yhdistyksen, joka julkaisi Suomeen levitettyjä lentolehtisiä ja Köyhälistön Tahto -nimistä sanomalehteä. Seuraavan syksyn aikana maanalaisten järjestöjen toiminta tyrehtyi lopullisesti, kun työväenliike keskittyi käynnistyneeseen eduskuntatyöhön. Matti Kurikka perusti vielä vuonna 1908 Suomen Suoja -nimisen järjestön, jonka tarkoituksena oli aseellinen vastarinta Venäjän hallitusta vastaan, mutta se ei saanut suurta kannatusta.
Taistelu järjestysvallasta alkaa
pienoiskuva|Turun esikaupungin [[Maarian lakkokaarti toukokuussa 1917.]] Keisari Nikolai II:n syrjäyttäminen maaliskuun 1917 vallankumouksessa kaatoi järjestysvallan myös Suomessa, kun kenraalikuvernööri Franz Albert Seyn vangittiin 16. maaliskuuta. Tämän jälkeen eri puolilla maata järjestettiin suuria kansankokouksia, joissa hänen alaisuudessaan olleita tsaarin poliisivoimia vaadittiin eroamaan. Senaatti yritti hillitä omavaltaisesti toimineita kansalaisia, mutta lopulta poliisi menetti asemansa kokonaan. Vastuu järjestysvallasta siirtyi venäläiselle sotaväelle, joka puolestaan luovutti sen järjestäytyneelle työväelle.
Kun SDP:n paikallisosastojen yhdessä paikallisten viranomaisten kanssa perustamien järjestystoimikuntien ja -neuvostojen asema kevään kuluessa vakiintui, alettiin järjestysmiehiä kutsuva miliiseiksi. Toisilla paikkakunnilla miliisin perustaminen tapahtui työväestön ja porvariston yhteisymmärryksessä, mutta paikoitellen porvarilliset kaupunginvaltuustot yrittivät palauttaa syrjäytetyn poliisilaitoksen aseman. Maaliskuun loppuun mennessä kansanmiliisijärjestelmään siirtyi yhteensä 18 kaupunkia. Porvaristo pelkäsi nyt, että työväki kaappaisi kaiken järjestysvallan, ja näin valtatyhjiön täyttämisestä käynnistyi syksyyn asti kestänyt kamppailu. Miliisijärjestelmä jäi kuitenkin lyhtyikäiseksi, sillä poliisiasioista vastaava senaattori Allan Serlachius antoi käskyn sen lakkauttamisesta jo toukokuun lopussa.
Kevään ja kesän lakkokaartit
Toukokuun aikana työväenliikkeen piirissä alettiin kuitenkin organisoimaan järjestyskaarteja, jotka luonteeltaan muistuttivat elokuussa 1906 lakkautettuja punakaarteja. 12. toukokuuta Helsingin Kaisaniemessä pidettiin parinsadan entisen punakaartilaisen kokous, jossa ryhdyttiin suunnittelemaan niiden uudelleenperustamista. Uusilla kaarteilla katsottiin olevan sama tehtävä kuin vuosina 1905–1906 eli järjestyksen ylläpito, kansalaisten suojeleminen sekä työväenliikkeen sanan- ja kokoontumisvapauden turvaaminen. Porvarillisen Helsingin kaupunginvaltuuston rinnalle perustettu Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta kuitenkin vastusti hanketta. Samaan aikaan myös muualla Suomessa aktivoiduttiin, esimerkiksi Porissa sosialidemokraattinen paikallisjärjestö perusti erityisen työväen järjestyskunnan ja Tampereella 16. toukokuuta pidetyssä järjestäytyneiden työläisten kokouksessa päätettiin perustaa oma miliisimiehistö.
Työväen järjestyskaarti syntyy
pienoiskuva|Simo Saarikon hautajaissaattue Ypäjällä. Sosialidemokraattinen puolue suhtautui kielteisesti aseellisiin kaarteihin aina syksyyn 1917 saakka, jolloin tilanne muuttui porvariston perustamien suojeluskuntien myötä. Yhteiskunnallinen epävakaus oli erilaisten työtaistelujen ja maatalouslakkojen myötä kärjistynyt pitkin kesää, kunnes ensimmäinen väkivaltainen yhteenotto tapahtui Huittisissa 13. heinäkuuta. Ensimmäinen kuolonuhrin vaatinut välikohtaus tapahtui 9. elokuuta, kun poliisi ampui Ypäjälla maatalouslakon yhteydessä työmies Simo Saarikon (s. 1884). Huittisten meijerikahakan ja elokuussa seuranneiden elintarvikemellakoiden seurauksena porvaristo alkoi perustamaan omia suojeluskuntiaan, johon työväenliike vastasi muodostamalla omia järjestyskaartejaan. Vielä toukokuussa uusia punakaarteja vastustanut Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta päätti 3. syyskuuta perustaa Sosiaalidemokraattisen puolueen järjestysmiehet -nimisen organisaation. Se erosi olennaisesti kevään ja kesän tilapäisistä lakkokaarteista, ollen niiden sijaan suoraa jatkoa vuonna 1906 ”toistaiseksi” lakkautetuille punakaarteille. Järjestön säännöt olivat puolueen hyväksymät ja se toimi työväenyhdistysten sekä ammattiosastojen valvonnassa. Järjestön piirissä toimi myös aineksia, jotka pyrkivät muodostamaan siitä aseellisen vallankumousjärjestön. Nämä onnistuivatkin hankkimaan pienen määrän aseita venäläisiltä bolševikeilta.
Lokakuun puoliväliin mennessä kaarteja oli perustettu 17 kaupunkiin ja 20 maalaiskuntaan. Niiden jäsenmääräksi on tuossa vaiheessa arvioitu noin 7 000–8 000. Suurin osa kaarteista toimi Uudenmaan, Turun ja Porin sekä Viipurin läänien teollisuuspaikkakunnilla. Puolueen kiinnostus kaarteja kohtaan lisääntyi entisestään lokakuussa järjestettyjen eduskuntavaalien jälkeen, kun vasemmisto menetti niissä vuotta aikaisemmin saavuttamansa enemmistöaseman. Venäjän väliaikainen hallitus oli Suomen porvariston myötävaikutuksella hajottanut edellisen eduskunnan heinä–elokuun vaihteessa valtalaista syntyneen kiistan seurauksena. Toimenpide aiheutti työväenliikkeessä suurta katkeruutta ja monin paikoin oltiin valmiita turvautumaan punakaartien kaltaisiin ulkoparlamentaarisiin keinoihin. Kun porvaristo perusti saman aikaan aseistettuja suojeluskuntia, katsottiin, että myös työväenliikkeen piti saada vastapainoksi oma taistelujärjestö. Painetta tuli myös kentältä, sillä jatkuva inflaatio, työttömyys ja maata vaivaava elintarvikepula lisäsi työläisten ja köyhälistön keskuudessa vaatimuksia suorasta toiminnasta, kun parlamentaarinen tie näytti loppuun kuljetulta. pienoiskuva|Työväen järjestyskaartin rintamerkki. 20. lokakuuta työväenlehdissä julkaistiin Suomen Ammattijärjestön (SAJ) julistus, jossa kehotettiin puolueen paikallisjärjestöjä sekä ammattiosastoja perustamaan järjestyskaarteja odotettavissa olevaa suurlakkoa varten. Tarkoitus oli luoda maanlaajuinen kaarti, joka kykenisi pysäyttämään koko suuriruhtinaskunnan elinkeinoelämän. Samalla valmistauduttiin myös Venäjällä tapahtuvaan vallankumoukseen, joka vaikutukset heijastuisivat Suomeenkin. Julistuksen jälkeen kaartin säännöt laadittiin nopeasti ja ne julkaistiin lehdistössä neljä päivää myöhemmin. Sääntöjen pohjana olivat vuosien 1905-06 punakaartin säännöt, mutta nimeksi tuli nyt Suomen Työväen Järjestyskaarti, koska punakaartin vanhasta maineesta haluttiin eroon. Kaarteja perustettiin nopeasti eri puolille maata, niin että kolmen viikon kuluttua niitä oli jo yhteensä 237. Kaupunkien ja teollisuuspaikkakuntien lisäksi järjestyskaarteja perustettiin myös maaseutupitäjiin. Jäseniä niissä oli tuolloin noin 30 000.
Marraskuun yleislakko
Marraskuuta 1. päivänä lehdistössä julkaistiin SDP:n puoluejohdon laatima kymmenkohtainen Me vaadimme -ohjelma, jossa esitettiin muun muassa Suomen itsenäistymisen toteuttamista Venäjän hallituksen tehtävällä sopimuksella sekä perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koollekutsumista. Lisäksi se sisälsi työväenliikkeen vaatimia yhteiskunnallisista uudistuksia. Venäjällä 7.–8. marraskuuta tapahtuneen vallankumouksen innoittamana SAJ ja SDP perustivat venäläisen mallin mukaisen Työväen vallankumouksellisen keskusneuvoston, joka Me vaadimme -ohjelmaa vauhdittaakseen julisti yleislakon alkavaksi 14. marraskuuta.
Keskusneuvoston tarkoituksena oli, että lakon aikana valtaa käyttäisivät paikalliset lakkokomiteat, mutta useilla paikkakunnilla se siirtyikin omavaltaisesti toimineille työväen järjestyskaarteille. Ne tekivät muun muassa kotitarkastuksia, joissa varakkaiden porvarien asunnoista etsivät takavarikoitavia elintarvikkeita sekä aseita. Suojeluskunnat olivat yleensä heikosti aseistettuja, joten tarkastuksiin suotuttiin vapaaehtoisesti, mutta joillakin paikkakunnilla syntyi sisällissotaa enteileviä väkivaltaisia yhteenottoja. Helsingissä järjestyskaarti sai venäläisiltä vallankumouksellisilta matruuseilta kivääreitä, joiden turvin se vangitsi pari sataa porvaria sekä miehitti Säätytalon, ja esti näin jopa senaatin työskentelyn. Yleislakon päättyessä 20. marraskuuta punakaarteissa oli kirjoilla jo 50 000 jäsentä.
SDP:n puoluejohto tuomitsi lakon päätyttyä järjestyskaartien omavaltaiset toimet, ja marraskuun viimeisenä päivänä niiden uudeksi johtoelimeksi valittiin viisimiehinen ”ylin toimikunta”. Samalla järjestyskaartin ylipäälliköksi valittiin aikaisemmin Venäjän armeijassa luutnanttina palvellut Ali Aaltonen, kun pietarinsuomalainen Adolf Taimi kieltäytyi tehtävästä. Aaltosella oli jopa sotakokemusta Venäjän–Japanin sodasta. Tämän jälkeen puolue yritti ottaa kaartit lopullisesti uudelleen hallintaansa Tampereella 16.–18. joulukuuta pidetyssä työväenkaartien edustajainkokouksessa. Äänestyksen jälkeen hyväksyttiin uudet säännöt, joiden mukaan kaartit olivat SDP:n ja SAJ:n ehdottoman vallan alaisina. Suurimpien kaupunkien kaartit olivat kuitenkin jo radikalisoituneet niin, etteivät ne olleet enää puolueen tai keskusammattijärjestön kontrollissa.
Sisällissota
pienoiskuva|Helsingin punakaartin Portun pataljoonan konekiväärikomppania.
Suomen Punainen Kaarti perustetaan
Suomen itsenäistymisen jälkeen vastakkainasettelu työväestön ja porvariston välillä jatkoi kärjistymistään ja osapuolten aseistautuessa tilanne kehittyi kohti väkivaltaista yhteenottoa. Ensimmäinen punakaarti syntyi 6. tammikuuta 1918, kun Helsingin työväen järjestyskaarti uudelleenorganisoitiin Helsingin punakaartiksi, ja samalla se julistautui itsenäiseksi puolueesta riippumattomaksi järjestöksi. Kolme päivää myöhemmin tapahtui kaksi kuolonuhria vaatinut Sipoon kahakka, kun Helsingin punakaarti yritti suorittaa Sipoossa elintarvike- ja asetakavarikoita. Vastauksena Helsingin punakaartin toimille antoi porvarienemmistöinen eduskunta viikkoa myöhemmin senaatille valtuudet vahvan järjestysvallan luomiseen. Järjestyskaartien ylipäällikkö Ali Aaltonen oli samaan aikaan matkustanut Neuvosto-Venäjälle hankkiakseen työväen järjestyskaarteille aseistusta, ja onnistui lopulta saamaan noin 10 000 kivääriä ja kymmenkunta tykkiä. 16. tammikuuta senaatti myönsi rahoituksen poliisivoimien perustamiseksi, ja ilmoitti, ettei niitä ole tarkoitettu maassa vielä ollutta venäläisiä sotaväkeä vastaan. Tämä kiihdytti mielialoja entisestään, kun työväenliike tulkitsi, että poliisi oli näin ollen muodostettu sen kukistamiseksi.
Seuraavan viikon aikana eri puolilla maata nähtiin useita väkivaltaisia välikohtauksia. Merkittävin oli 19.–20. tammikuuta Viipurissa tapahtunut Pietisen tehtaan kahakka, jota osa tutkijoista pitää jopa sisällissodan todellisena alkuhetkenä. Muita yhteenottoja olivat Taavetin kahakka Luumäellä ja Ruotsilan kahakka Kiikassa. SDP:n puoluejohto vastusti pitkään aseellista vallankumousta, mutta joutui lopulta taipumaan radikaalien punakaartien painostuksen alaisena. Päätökseen vaikutti myös senaatin 25. tammikuuta antama julistus, jossa suojeluskunnista tehtiin Suomen virallinen armeija. Työväenliike piti tätä avoimena sodanjulistuksena työväenluokkaa vastaan, ja seuraavana päivänä pidetyssä kokouksessa Suomen Työväen Järjestyskaarti ja Helsingin punakaarti yhdistettiin Suomen Punaiseksi Kaartiksi. Työväenkaarteja toimi sodan aattona jo 375 kunnassa.
Vallankumous käynnistyy
pienoiskuva|Turun naiskaartin Helena Aalto (s. 1898) ja Elli Vuokko (s. 1890), jotka teloitettiin Lahdessa toukokuussa 1918. Punaisen kaartin perustamisen jälkeen myöhään illalla 26. tammikuuta Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty merkiksi vallankumouksen alkamisesta. Seuraavana päivänä porvarilliset poliitikot pitivät vielä kokouksen Säätytalossa, mutta pakenivat paikalta punakaartin annettua heistä pidätysmääräyksen. Tämän jälkeen aloitettiin hallintorakennusten ja muiden yhteiskunnan toiminnan kannalta keskeisten rakennusten miehittäminen ja maanantaina 28. tammikuuta koko pääkaupunki oli käytännössä punakaartin hallussa. Samana päivänä muodostettiin vallankumoushallitukseksi Suomen kansanvaltuuskunta, jonka johtoon valittiin Kullervo Manner. Porvarillinen senaatti pakeni Vaasaan, jossa se pian jatkoi toimintaansa.
Työväenjärjestöjen vallankumousjulistuksen jälkeen punakaartit ottivat aluksi Helsingin lisäksi haltuunsa Viipurin, Kouvolan, Lahden ja Riihimäen suojatessaan Pietarista saapunutta asejunaa. Tampereella, Turussa, Porissa ja Kotkassa punaisten ylivoima oli niin suuri, että suojeluskuntalaiset vetäytyivät kaupungeista suosiolla, kun taas punaiset jättivät Pohjanmaan vapaaehtoisesti valkoisten haltuun. Kun nämä ottivat vielä vallan aseellisesti Lapissa, Kainuussa, Savossa ja suurimmassa osassa Karjalaa, muodostui punaisen ja valkoisen Suomen välinen raja helmikuun loppuun mennessä linjalle Pori–Tampere–Lahti–Lappeenranta–Viipuri. Sodan käynnistyessä punakaartin johdossa tehtiin myös heti henkilövaihdoksia, kun holtittomasta alkoholikäytöstään tunnettu Ali Aaltonen vaihdettiin Eero Haapalaiseen 27. tammikuuta. Hänen apulaisekseen nimitettiin pietarinsuomalainen Adolf Taimi.