cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sinfonia nro 5 (Šostakovitš)
Dmitri Šostakovitšin sinfonia nro 5 d-molli op. 47 valmistui huhti-heinäkuussa 1937. Sinfonia kantaesitettiin Leningradissa 21. marraskuuta samana vuonna; Leningradin filharmonikkoja johti Jevgeni Mravinski. Teokselle annettiin lisänimi "Neuvostosäveltäjän vastaus oikeutettuun kritiikkiin", sillä Šostakovitšin tyyliä oli arvosteltu edellisenä vuonna hyvin kielteisesti Pravdassa ("Sekasotkua musiikin asemesta"). Viidennen sinfonian kantaesitys sai valtaisat suosionosoitukset, kertoman mukaan ne kestivät kauemmin kuin itse sävellys, ja teos kuuluu yhä säveltäjänsä suosituimpiin. Teos on haluttu nähdä myös neuvostoliittolaisen totalitarismin kritiikkinä.
Solomon Volkovin toimittamissa muistelmissa Šostakovitš toteaa sinfonian finaalista:
"Minun mielestäni pitäisi olla kaikille selvää, mistä viidennessä sinfoniassa on kysymys. Se on riemua ruoskan alla, kuten Boris Godunovissa. Aivan kuin meitä lyötäisiin ruoskalla ja annettaisiin tuomio: 'Teidän tulee iloita, teidän tulee iloita!' Ja lyöty ihminen nousee, töin tuskin jaloillaan pysyen. Kulkea raahustaa. Ja mutisee: 'Meidän tulee iloita, meidän tulee iloita.' Mikä apoteoosi se on olevinaan? Täytyy olla täysin tylsämielinen ollakseen ymmärtämättä sitä. Sen havaitsi jopa [Aleksandr] Fadejev. Hän kirjoitti muistikirjaansa, yksityistä käyttöä varten, että viidennen finaali on peruuttamaton tragedia. Hänen on täytynyt tuntea se venäläisen alkoholistin sielullaan. Ihmiset, jotka tulivat viidennen kantaesitykseen mitä parhaimmalla tuulella, itkivät. Ja triumfinomaisesta finaalista puhuminen seitsemännen yhteydessä on täysin typerää." (Dmitri Šostakovitšin muistelmat, s. 217–218.)
Morrissey on käyttänyt osaa sinfoniasta avauslauluna albumilla Southpaw Grammar.
Kuantan
thumb|250px|Kuantanin moskeija. thumb|250px|Kuantanin rantaa.
Kuantan on Malesian Pahangin osavaltion pääkaupunki. Kuantan sijaitsee Malakan niemimaan itärannalla, Etelä-Kiinan meren rannikolla Kuantan-joen suulla, puolessa välissä Singaporen ja Kota Bharun välillä. Kaupungissa on asukkaita 461 000.
Asukkaista noin puolet on malaijeja ja kolmannes etnisiä kiinalaisia. Kaupungin väestöä työllistävät turismi, kalastus, puunjaolostusteollisuus ja petrokemian teollisuus. Se on merkittävä satama, josta pääsee Kuala Lumpuriin kahta moottoritietä pitkin. Turisteja houkuttavat alueen rannat ja vesiputoukset sekä miellyttävä ilmasto.
Toivekonsertti
Toivekonsertti voi tarkoittaa:
Koko kosmokomiikka
Koko kosmokomiikka on Italo Calvinon novellien kokoelma, joka ilmestyi postuumisti 1997. Teos on täydennetty laitos teoksesta Kosmokomiikkaa.
Nuestra Señora del Carmen (1770)
Nuestra Señora del Carmen oli Espanjan laivaston vuonna 1770 vesillelaskettu 36-tykkinen fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Reales Astilleros de Esteirolta Ferrolista. Alus laskettiin vesille vuonna 1770.
Palvelus
Alus suojasi 5. huhtikuuta 1800 päällikkönään Don Fraquin Porcel kahden muun fregatin kanssa kolmentoista kauppalaivan saattuetta, joka oli matkalla Cádizista Limaan. Aluksella oli matkustajana Buenos Airesin arkkipiispa Don Pedro Ynsencio Bejarano. Cádizin saartoa valvonut Britannian kuninkaallisen laivaston 36-tykkinen Amazon-luokan fregatti HMS Emerald havaitsi espanjalaiset. Emerald kuului kontra-amiraali John Thomas Duckworthin laivueeseen, jonka muut alukset olivat 74-tykkiset linjalaivat HMS Leviathan ja HMS Swiftsure sekä polttolaiva HMS Incendiary.
Brittilaivue ajoi takaa espanjalaisia avaten lopulta tulen saatuetta saattaneiden fregattien takilaan pysäyttääkseen alukset. Espanjalaiset Nuestra Señora del Carmen ja Santa Florentina antautuivat. Nuestra Señora del Carmenilla sai tykkitulessa surmansa yksitoista ja haavoittui kuusitoista miehistönjäsentä. Saattueesta vallattiin lisäksi yhdeksän kauppalaivaa.
HMS Carmen
Vallatut alukset siirrettiin 7. huhtikuuta Gibraltarille. Nuestra Señora del Carmen liitettiin joulukuussa kuninkaalliseen laivastoon nimellä HMS Carmen päällikkönään William Selby. Aluksen sijoituspaikkana oli Välimeren laivasto. Alus saapui 2. joulukuuta Portsmouthiin, missä se makasi tämän jälkeen ankkurissa. Alus myytiin helmikuussa 1802 ankkuripaikallaan.
Konvehti
thumb|Suklaakonvehteja Konvehti on täytetty suklaa- tai sokerimakeinen. Konvehteja voidaan koristella erilaisilla kastikkeilla tai rouheilla. Konvehdit pakataan usein rasiaan, jossa ne ovat niille upotetuissa koloissa.
Suomalaisista konvehtivalmistajista tunnetuimpia ovat Fazer ja Panda. Tunnettu valmistaja on myös belgialainen Leonidas. Suomessa konvehteja ostetaan erityisesti jouluksi.
Valmistus
Suklaakonvehteja valmistetaan usein niin, että kiinteät täytteet viedään kuljetinhihnalla rivissä kuorrutuskoneeseen ja niiden päälle valutetaan suklaakerros. Liköörikonvehdin teossa kuuma sokeriliuos valutetaan maissitärkkelyspuuterissa oleviin syvennyksiin. Liuokseen muodostuu jäähtyessään kuori, jonka päälle suklaa valutetaan.
Historia
Sveitsiläisen apteekkarin poika Jean Neuhaus keksi suklaakonvehdin eli pralinen Brysselissä vuonna 1912. Suklaata myytiin tuolloin apteekeissa, koska sillä katsottiin olevan terveydellisiä vaikutuksia. Neuhaus halusi tehdä suklaasta houkuttelevamman, ja konvehdin keksimisen jälkeen hänen yrityksestään tuli kuuluisa ja menestyvä. Neuhaus on edelleen menestyvä konvehtien valmistaja Brysselissä.
Sané-luokka
Sané-luokka oli Ranskan laivaston kolmen aluksen muodostama puurunkoinen parkkitakiloitu risteilijäluokka. Vuonna 1873 luokan alukset luokiteltiin 2. luokan risteilijöiksi.
Veijareita ja pyhimyksiä (albumi)
Veijareita ja pyhimyksiä on Tommi Läntisen debyyttialbumi sooloartistina. Se julkaistiin vuonna 1994.
Giambattista Marini
pienoiskuva|180px|L´Adone -teoksen kansi vuodelta 1623. pienoiskuva|180px|Lira, 1674. Giambattista Marini (myös Marino, 18. lokakuuta 1569 Napoli, Napolin kuningaskunta – 25. maaliskuuta 1625 Napoli) oli napolilainen runoilija. Hän kehitteli mahtipontisen runouden barokkityylin, jota kutsutaan marinismiksi. Marinin pääteoksena pidetään mytologista runoelmaa nimeltä Adone (1623).
Elämä
Marini opiskeli aluksi vanhempiensa painostamana lakia, mutta kieltäytyi jatkamasta ammatissa. Hänen elämänsä vuoden 1590 jälkeen oli värikästä. Hän vaelteli Italian ja Ranskan hoveissa, oli jatkuvissa rahavaikeuksissa sekä ongelmissa lain kanssa. Hän sai sensuurista huolimatta kuitenkin julkaistua jatkuvasti runojaan, jotka saavuttivat suurta suosiota. Suurta osaa hänen teksteistään kierrätettiin ensin käsikirjoituksina ja julkaistiin vasta myöhemmin. Esimerkiksi hänen mytologinen sarjateoksensa La sampogna valmistui 1596, mutta julkaistiin vasta 1620.
Marini palveli erään napolilaisen prinssin sihteerinä, jonka jälkeen hänet pidätettiin moraalittomuudesta vuosina 1598 ja 1600. Hänet kuitenkin vapautettiin vaikutusvaltaisten ihailijoiden myötävaikutuksella. Hän muutti Roomaan ja nautti kardinaali Pietro Aldobrandinin suojelusta. Aldobrandini oli paavin sukulaispoika. Parivaljakko matkusteli ympäri Italian kaupunkeja. Marini yritti julkaista joitakin runojaan Parmassa, minkä inkvisitio kuitenkin esti. Hän sai julkaistuksi varhaisen Le rime -kokoelman 1602 sekä kaksiosaisen La lira -kokoelman 1608 ja 1614.
Giambattista marinomuutti samana vuonna takaisin Napoliin, jossa vietti sensuurista huolimatta loppuelämänsä.
Mököinen
Mököinen on Salon kaupunginosa ja vanha Uskelan kylä. Mököisten kaupunginosa käsittää Mököistenmäen alueen sekä pienen alueen Helsingintien varressa Vähäjoen vastarannalla. Kaupunginosa rajoittuu Tahkonkatuun, Perniöntiehen, Otsonkatuun, Helsingintiehen ja Pahkavuoren mäkeen.
Palvelut
Alueella sijaitsee peruskoulun ala-aste Uskelan koulu. Helsingintien varressa on pienliiketiloja.
Historia
Mököisten kylän kantatila on sijainnut Mököistenmäellä ja kylän niityt molemmin puolin Vähäjokea. Kun Salon kauppala perustettiin Salonjoen varteen, päätettiin jättää Mököinen kauppala-alueen ulkopuolelle. Mököisiin alkoi syntyä vähävaraisten asuntoja, sillä kauppala-alueen ulkopuolella rakentamista ei ollut säädelty ja asuminen oli halvempaa. Sääntelemätöntä rakentamista yritettiin saada kuriin 1913 tekemällä Mököisiin kaava, jota ei koskaan vahvistettu. Lopulta Mököinen liitettiin Saloon vuonna 1932.
Röyhelökarpeet
Röyhelökarpeet (Cetrelia) on karpeiden heimoon kuuluva suku. Liuskat ovat lehtimäisiä, pyöreitä, niiden reunat kääntyvät ylöspäin ja ne muodostavat ruusukkeita. Yläpinnalla on valehuokosia. Yläpinta on harmaa ja alapinta on sisempää musta ja reunoilta ruskea. Sukuun kuuluvia lajeja ovat lehtokarve (C. cetrarioides) ja röyhelökarve (C. olivetorum), jotka ovat molemmat erittäin uhanalaisia.
Martti Innanen
Martti Mikko Sakari ”Huuhaa” Innanen (20. maaliskuuta 1931 Helsinki – 3. joulukuuta 2014 Helsinki ) oli suomalainen muusikko, laulaja, kirjailija ja taidemaalari. Hän tuli tunnetuksi kappaleillaan ”Elsa, kohtalon lapsi”, ”Urjalan taikayö”, ”Gunnar vierasmaalainen” ja ”Kumiteräsaappaat”. Innanen tunnettiin erityisesti parodisista kappaleistaan, joilla hän pilkkasi mielestään huonoa suomalaista musiikkimakua, kuten iskelmää ja tangoa. Martti Innaselle on vuonna 1968 ainoana suomalaisena myönnetty yhdysvaltalaisen Billboard-lehden vuotuinen tunnustuspalkinto.
Martti Innanen teki myös ohjelmia Yleisradiolle, kirjoitti kirjoja ja piti naivistisen taiteensa näyttelyitä. Innasen satiirinen asenne suomalaisuuteen yhdisti hänen musiikkiaan ja maalauksiaan. Omien sanojensa mukaan hän ei koskaan pyrkinyt suuren yleisön suosikiksi.
Innasen 1970-luvulla käyttöön ottama lisänimi ”Huuhaa” oli hänen itsensä mukaan suomennos jazz-muusikko Dizzy Gillespien taiteilijanimestä. Innasen mukaan sana ’dizzy’ tarkoittaa suomeksi huuhaata.
Lapsuus ja nuoruus
Martti Mikko Sakari Innanen syntyi 20. maaliskuuta 1931 tuolloin Helsingin Neitsytpolulla sijainneella Kätilöopistolla. Hän vietti lapsuutensa Kalliossa ja Ullanlinnassa virkamiesperheen lapsena. Hänen isänsä oli poliisi. Perhe asui vuoteen 1937 asti Toinen linja 5:n kaksikerroksisessa puutalossa ja myöhemmin Ullanlinnan Pietarinkadulla. Koulua Innanen kävi ensin Tehtaankadun kansakoulussa, josta hän vuonna 1942 siirtyi oppikouluun Helsingin Norssiin. Norssin aikoina, noin 15-vuotiaana, Innanen löysi tavaramerkikseen muodostuneen parodisen ilmaisutavan.
Musiikkiura
Norssin päätyttyä vuonna 1949 Innanen ei ollut kiinnostunut jatko-opinnoista. Taide sekä erityisesti jazz-musiikki olivat viehättäneet häntä lapsesta asti, joten Innanen ryhtyi ammattimuusikoksi soittaen aluksi rumpuja. Vuonna 1952 hänen soittimekseen vakiintui kuitenkin kitara. Innanen perusti vuonna 1954 oman MI-yhtyeen, joka läpäisi Yleisradion koesoittotilaisuuden ja teki keikkoja tanssimusiikkia soittaen aina vuoteen 1964 asti. Sen jälkeen hän toimi kolme vuotta kitaristina Åke Sjöblomin yhtyeessä ja sitten vuoden Rolf Kronqvistin orkesterissa.
Musiikillisesti Martti Innanen löi itsensä läpi vuonna 1967. Hän tunsi entuudestaan levy-yhtiö Finndiscin perustajat Erik Lindströmin ja Rolf Kronqvistin. Innanen ehdotti Lindströmille, että Finndisc julkaisisi hänen radiossa puhumiaan Seikkailija Joe Smithin tarinoita levyllä. Lindström kuitenkin vastaavasti ehdotti, että Innanen ryhtyisi laulajaksi ja levyttämään iskelmäparodioita. Innanen suostui, ja hänen ensimmäinen levynsä oli Lindströmin säveltämä tangoparodia ”Elsa, kohtalon lapsi”. Single oli listaykkösenä neljä kuukautta, ja sitä myytiin yli 25 000 kappaletta. Innasen mukaan ”umpitollo Suomen kansa” otti parodian tosissaan ja piti kappaletta ”hirveän hienona”. Ensilevyä seurasivat samana vuonna 1967 niin ikään Innasen tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuvat ”Esteri, tyttö sadepisarain” ja ”Urjalan taikayö”. Myös Innasen esikoisalbumi Rakkauden ja onnensatumaan täysivaltainen suurlähettiläs oli myyntimenestys. Albumilla oli Innasen kaikkien siihen mennessä singlelevyillä ilmestyneiden kymmenen kappaleen lisäksi mukana aiemmin julkaisematon kappale ”Koiravaljakko”. Albumi oli myydyimpien LP-levyjen tilastossa joulukuussa 1967 seitsemännellä ja tammikuussa 1968 kuudennella sijalla. thumb|right|Martti Innanen televisiostudiossa syyskuussa 1968. ”Urjalan taikayö” -kappale synnytti yleisen mielikuvan Innasesta maaseudulta Helsinkiin tulleena ja kotiseudulleen haikailleena artistina. Tästä Innanen ei koko elämänsä pääkaupunkiseudulla asuneena erityisemmin ilahtunut, eikä hän myöskään koskaan rakentanut kesämökkiä Urjalan kunnan hänelle lahjoittamalle tontille.
FS Albatros (1930)
Palvelus
Albatros liitettiin Välimeren laivaston 7. viirikköön, jonka mukana se osallistui Genovan pommitukseen kesäkuussa 1940. Ranskan, jolloin aluksen taempaan kattilahuoneeseen osui kranaatti. Alus palasi aselevon astuttua voimaan Touloniin, ja se oli osan ajasta sijoitettuna viirikkönsä mukana Pohjois-Afrikkaan.
Martti Innanen
Musiikkiura
Martti Innanen jätti vahtimestarin työnsä Yleisradiossa vuonna 1968 ja ryhtyi ammattimuusikkona vapaaksi taiteilijaksi. Samana vuonna Innanen osallistui ensimmäiseen Syksyn sävel -kilpailuun Erik Lindstömin säveltämällä ja Saukin sanoittamalla kappaleella ”Miesten mies”, joka sijoittui kahdeksanneksi. Innaselta ilmestyi myös hitti, iskelmäparodia ”Gunnar vierasmaalainen”, jonka innoittamana Innanen teki seuraavan vuoden puolella viisi kuukautta kestäneen ja paljon julkisuutta saaneen kiertueen Gunnar-nimisen pässin kanssa. Innanen perusteli tempausta ironisesti sillä, että pässin täytyi kiinnostaa suomalaista yleisöä, koska se mainittiin ulkomaalaisena ja siksi sen täytyisi olla ”jotain todella erikoista ja parempaa”. Samana vuonna yhdysvaltalainen Billboard-lehti myönsi Innaselle vuotuisen tunnustuspalkintonsa parhaana kansallisena taiteilijana, ja hän on toistaiseksi ainoa kyseisen palkinnon saanut suomalainen. Niin ikään vuonna 1968 ilmestynyt ”Kumiteräsaappaat” oli Innasen viimeinen listahitti seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi.
FS Albatros (1930)
Palvelus
Marraskuussa 1942 Yhdysvaltain joukot nousivat maihin Casablancassa, jonne alus oli sijoitettuna. Se kärsi pahoja vaurioita ja jouduttiin ajamaan matalikolle uppoamisen estämiseksi. Hylky nostettiin joulukuussa ja hinattiin sodan päätyttyä Touloniin, jossa se sijoitettiin 31. heinäkuuta 1944 erityisreserviin. Aluksi alusta käytettiin varaosina, mutta se päätettiin 1945 kunnostaa ja palauttaa palvelukseen koululaivana.
Varojen puute ja useat viiveet siirsivät palvelukseen astumista aina syyskuuhun 1948. Aluksen etummaiset kattilat ja etummainen savuhormipari poistettiin sekä erilaisia asejärjestelmiä asennettiin sen palveluksen lopun aikana. Alus siirrettiin reserviin 10. syyskuuta 1956 ja poistettiin alusluetteloista 9. syyskuuta 1959.
Martti Innanen
Musiikkiura
Vuonna 1969 Innanen julkaisi kaksi singlelevyä, joista ensimmäinen ”Mitäs menneistä” / ”Muistatko Tiltun” jäi viimeiseksi Finndiscin Safir-merkille tehdyksi julkaisuksi. Samana vuonna Erik Lindström ja Rolf Kronqvist lopettivat Finndiscin pyörittämisen ja myivät sen Scandia-Musiikille. Muutamaa vuotta myöhemmin Scandia – ja sen myötä Innasen alkuvuoteen 1969 saakka ilmestyneiden kappaleiden oikeudet – puolestaan siirtyi Musiikki Fazerin omistukseen. Innasen toinen vuonna 1969 tekemä single ”Hikiänkoski kuohuu” / ”Dasvidania – näkemiin” ilmestyi tosin vielä Lindströmin tuottamana, mutta EMI-yhtiön julkaisemana. Vuonna 1979 Finnlevy julkaisi uudelleen henkiin herätetyllä Safir-levymerkillä kokoelmalevyn Huuliveikot, jolle oli valittu Innasen, Irwin Goodmanin ja Juha Vainion menestyneimpiä Finndisc-kauden levytyksiä.
Martti Innasen keikkatahti ja suosio hiipuivat 1970-luvulle tultaessa. Vuonna 1971 häneltä ilmestyi kommunistinuoria pilkannut single ”Radikaalipentujen laulu”, joka kuitenkin asetettiin radiossa soittokieltoon. Vuonna 1978 julkaistiin Innasen uran toinen albumi, Discophon-yhtiön tuottama Päreitä kainalossa. Sen kappaleet olivat osittain uusia orkesteriversioita kappaleista, jotka oli alun perin julkaistu hänen vuonna 1974 kotonaan äänittämällään kasetilla Päreitä kainalossa eli tuhkaluukku auki. Innanen saavutti vuonna 1978 uransa viimeisen listahitin kappaleella ”Borneolaisen passipoliisin parempi huuhaalaulu”. Vuoden 1980 Syksyn sävel -kilpailussa hän sijoittui neljänneksi omalla kappaleellaan ”Marduusialainen kissantervauslaulu”. Samana vuonna ilmestyi myös albumi Kissantervaaja.
Innanen lopetti keikkailun vuonna 1985 ja ryhtyi radiopakinoitsijaksi. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1993. Hän teki vielä vuonna 1994 jäähyväiskeikan Kyröskosken lavalla, jossa hän esiintyi noin 40 lampaan kanssa. Innasen viimeiset levytykset olivat kolme vuotta myöhemmin äänitetyt kappaleet ”Orpo pihalaulaja” ja ”Sudennahkaviitta”, jotka ilmestyivät CD-levyllä Umpirautaa.
Innasen päätettyä aktiivisen muusikonuransa hänen tuotantoaan alettiin julkaista kokoelmina. Vuonna 1996 Warner Music, jonka omistukseen Musiikki Fazer oli muutamaa vuotta aiemmin siirtynyt, julkaisi Innasen tunnetuimpia kappaleita sisältäneen kokoelman 20 suosikkia -sarjassa otsikolla ”Elsa, kohtalon lapsi”. Vuonna 2011 ilmestyi Warner Musicin ”Musiikin mestareita” -sarjassa kahden CD-levyn kokoelma Borneolaisen passipoliisin 38 parempaa huuhaalaulua, jolla olivat kaikki kappaleet albumeilta Rakkauden ja onnensatumaan täysivaltainen suurlähettiläs ja Päreitä kainalossa sekä lisäksi vuosina 1968–1973 julkaistujen singlelevyjen kappaleet.
Vuonna 2011 Helsingin Sanomille antamassaan 80-vuotishaastattelussa Innanen suhtautui laulu-uraansa nuivasti eikä halunnut juuri puhua siitä. Hän kertoi kuitenkin oppineensa, että ”tämän umpitollon kansan musiikillista sivistystä ja huumorintajua ei voi aliarvioida koskaan liikaa”.
Sanoittaessaan Innanen käytti toisinaan salanimeä Topi Kutvonen ja sekä säveltäessään että sanoittaessaan salanimeä Tauno Taunola.
Radioura
Martti Innanen toimi muusikonuransa lisäksi Yleisradion vahtimestarina vuodesta 1953 lähtien. Hän aloitti radiossa vuonna 1965 lukemaan parodista seikkailusarjaansa Seikkailija Joe Smith. Hän kirjoitti myös kuunnelmia, kuten villin lännen parodian Kostajan käsi ei vapise – ei ainakaan paljon. Tuolloin Innanen tarjosi Joe Smithin tarinoita myös levy-yhtiölle, mutta päätyi lopulta levyttämään inhoamiaan tangoja vuonna 1967. Vuonna 1974 radiossa kuultiin salapoliisiparodia ”Synccä linna”. Vuonna 1990 aloittaneelle Radiomafialle Innanen teki kolme ohjelmasarjaa. Hän kirjoitti myös pakinoita paikallisradioille. Innasen puhe-esityksiä on myöhemmin julkaistu uudelleen CD-levyillä Joe Smith Rasilian satemetsässä (2000) ja Horolan Elinan ihmeelliset seikkailut (2004).
Kirjailija
Läpimurtonsa kirjailijana Innanen teki samoihin aikoihin kuin hän nousi suosioon muusikkona, vuonna 1967. Tuolloin ilmestyi hänen ensimmäinen teoksensa Seikkailu viitakossa. Toinen kirja, Lippa vinossa, julkaistiin kaksi vuotta myöhemmin. Kun Innasen keikkakysyntä 1970-luvun alussa väheni, hän panosti erityisesti kirjallisiin töihinsä. Samalla vuosikymmenellä Innanen kirjoitti omalla nimellään seksiparodioita miestenlehtiin: ensin Kalleen ja Jalluun, myöhemmin Rattoon ja vielä 1980-luvulla Nykypostiin. Hän levytti myös pornografisia huumorilauluja. Vuonna 1981 hän julkaisi siihen asti kunnianhimoisimman kirjansa, jännitysromaanin Frank Armoton.
Taidemaalari
Innanen kiinnostui naivistisesta kuvataiteesta vuonna 1950 nähtyään Aleksanterinkadun liikkeiden ikkunoissa Håkan Brunbergin tauluja. Innasen ensimmäinen oma maalaus oli vuonna 1973 valmistunut Kameli Kärsämäen asemalla. Viimeiset kaksikymmentä elinvuottaan Innanen työskenteli yksinomaan kuvataiteilijana. Hän järjesti elokuussa 1976 Galleria Taidepisteessä Helsingissä ensimmäisen yksityisnäyttelynsä, minkä jälkeen näyttelyissä seurasi seitsemän vuoden tauko Innasen keskittyessä kehittämään tekniikkaansa. 1980-luvun puolivälissä näyttelyitä oli parin vuoden välein. Sittemmin Innanen kohosi kansainvälisesti tunnustetuksi naivistiksi.
Maalauksissaan Innanen vei parodian äärimmilleen. Valtaosa hänen teoksistaan sijoittuu maalaismaisemaan ja niiden usein pitkät nimet kuvastavat paikkakuntaa: Tyrnävän Viljon hirmuinen rumpusoolo, Kärsämäen käsilläseisoja ja Porvoon Svenska talande Bättre Andersson. Innasen maalausten tyypillinen suomalaishahmo on karvalakkipäinen, nenää kaivava mies. Yleisiä hahmoja ovat myös ihmissudet, jotka teemana kiinnostivat Innasta lapsesta asti. Hän pyrki kuvaamaan ihmissutensa poikkeuksellisesti ystävällisinä ja lastenkirjamaisina.
Martti Innanen voitti vuonna 1995 naivistisen taiteen Prix Suisse et Prix Europe de Peinture Moderne International -pääpalkinnon, jolla hän sai osakseen mainetta ja arvostusta. Voiton myötä Innanen pyrki irtautumaan Huuhaa-lisänimestään siinä kuitenkaan onnistumatta.
Henkilökuva ja luonnehdintoja
Martti Innasen iskelmäparodioita ja maalaustuotantoa yhdistää satiirinen asenne suomalaisuuteen. Innanen ei omien sanojensa mukaan koskaan pyrkinyt suuren yleisön suosioon. Populaarimusiikin museon, Pomuksen, mukaan Martti Innasen 1960-luvun sanoitustyyli oli uskalias, koska hän teki selkeitä tangoparodioita ivaamaan suomalaisten huonoa musiikkimakua. Rohkeaksi asian tekee se, että tangoa on pidetty suomalaiselle tanssilavayleisölle ”vakavana, suorastaan pyhänä asiana”. Sivuston mukaan Innasen musiikki tullaankin aina muistamaan nimenomaan tango- ja iskelmäparodioista. Parodioiden tekoon Innasta innoitti maaseudun tanssilavojen yleisö, jolla oli tapana vaatia yhtyeitä soittamaan tangoa. Innaselle tällaiset kehotukset olivat tulleet tutuiksi hänen kierrettyä Suomea tanssiorkesterien kitaristina. Lisäksi hän oli lapsuudessaan viettänyt kesiä maalla, sillä hänen isänsä oli kotoisin Parikkalasta ja äiti Kivennavalta. Innasen hiteissä satirisoidaan iskelmäkliseitä ja suomalaista tuohikulttuuria.
Maarit Niiniluoto kuvaa Martti Innasta monilahjakkuudeksi, joka kirjoitti, puhui, lauloi ja maalasi, muttei koskaan kertonut mitään itsestään. Hänen tauluissaan oli visioita, jotka olisivat voineet olla hänen lauluistaan. Niiniluoto uskoo Innasen olleen herkkä ihminen, mutta salanneen sen.
Maaseudun Tulevaisuus -yhtyeen solisti Juissi Vainiolan mukaan Innanen oli suomalaisen huumorimusiikin saralla mestari, jonka tuotanto oli ylitse muiden. Osaamista korostaa, että sekin osa kansasta, joka ottaa iskelmämusiikin vakavasti, arvostaa hänen tuotantoaan. Vainiolan mukaan Innasen sanoitukset loivat mielikuvan metsäsuomalaisesta onnenmaasta, jossa oltiin köyhiä mutta onnellisia ja työteliäitä – ja jos rakkaudessa ei aina tullutkaan menestystä, olivat tallella kauniit muistot.
Ylen musiikkitoimittaja Josper Knutas on sanonut, että Innasella on pieni merkitys jazz-musiikille ja suunnaton merkitys parodiselle musiikille, mutta hänen suurin merkityksensä on kuvataiteessa. Knutaksen mukaan Innasen taulut ovat kuvia hänen musiikistaan. Knutas kuvaa Innasta Suomen ykkösnaivistiksi ja tylyksi totuuden puhujaksi. Innanen oli muun muassa sanonut suomalaisen olevan ”ihmisen ja ryssän risteytys”.
Lisänimen Huuhaa Innanen otti käyttöön 1970-luvulla. Se oli hänen mukaansa suomennos jazz-muusikko Dizzy Gillespien taiteilijanimestä. Innasen mukaan sana ’dizzy’ tarkoittaa suomeksi huuhaata. Toisen version mukaan nimi on peräisin jazz-muusikoiden käyttämästä sanasta hoohey. Innasen mukaan huuhaa on muusikkohuumoria, jota on mahdoton selittää. Hän itse ei pitänyt nimen tuomasta leimasta.
Yksityiselämä
Martti Innanen oli naimisissa Pirkko Innasen kanssa. Urheiluselostaja Mikko Innanen (s. 1967) on Martti Innasen poika.
Turun kuntaliitokset
thumb|450px|[[Turun seutukunta|Turun seudun vuoden 2013 kuntajakoselvitykseen osallistuneet kunnat. {{legend|#5fd35f|Kunta halukas osallistumaan kuntajakoselvitykseen}} {{legend|#ffdd55|Kunta halukas osallistumaan kuntajakoselvitykseen, mutta vastustaa pakkoliitoksia}} {{legend|#2ad4ff|Kunta jättänyt asian toistaiseksi pöydälle}} {{legend|#8a916f|Kunta voi halutessaan osallistua selvitykseen vapaaehtoisesti}} {{legend|#ff5555|Kunta kieltäytynyt kuntajakoselvitykseen osallistumisesta}} ]]
Turun kuntaliitokset ovat tapahtuneet vuosina 1931–1973 ja ne ovat kasvattaneet Turun pinta-alan kymmenkertaiseksi. 1930-luvulla Turku oli vielä pinta-alaltaan pieni ja tiivis maalaiskuntien ympäröimä ydinkaupunki. 1900-luvun vaihteen ja 1960-luvun muuttoliikkeet sekä yhteiskunnallisen säätelyn muuttuminen ovat aiheuttaneet paineita ja luoneet mahdollisuuksia kuntaliitoksille.
Varsinais-Suomen liitto on hahmotellut Turun kaupunkiseudusta nauhamaista suurkaupunkia. Raision ja Kaarinan kaupunginjohdot ovat kuitenkin olleet haluttomia tekemään kuntarakenneselvityksiä Turun kanssa. Vuonna 2006 valtioneuvosto määräsi Turun lähialueen kunnat yhteiseen selvitystyöhön kuntarakenteen uudistamisesta. Turun kaupunginjohtaja Mikko Pukkinen esitti kesäkuussa 2007 kuntaliitosta Turun ympäryskuntien kanssa. Pukkinen esitteli kaksi vaihtoehtoista kuntaliitosmallia kunta- ja palvelurakennehankkeen ohjausryhmälle. Ensimmäisessä vaihtoehdossa Turun ydinkaupunkiseutu oli yhdistynyt siten, että siihen olisivat kuuluneet Turku, Raisio, Kaarina, Naantali, Lieto sekä mahdollisesti Masku ja Rusko. Toisessa Pukkisen vaihtoehdossa Turkuun olisi liitetty Kaarina, Lieto ja Rusko. Pukkinen perusteli kuntaliitosta erityisesti keskuskaupunki Turun ongelmien ratkaisuna.
Vihreiden kansanedustaja Osmo Soininvaara kommentoi verkkoblogissaan helmikuussa 2008, että hänen mielestään Turun seudulla tarvitaan kiireesti kuntien pakkoliitos. Soininvaaran mukaan Turun seudun kuntien pakkoliitos on kiireellisempi asia kuin pääkaupunkiseudun liitosmahdollisuuksien pohtiminen. Soininvaara kirjoitti verkkoblogissaan, että "Turun ympäristökunnat ovat jättäneet Turun puristuksiin, haalivat hyvätuloiset veronmaksajat ja jättävät Turun yksin kantamaan koko seudun sosiaaliset ongelmat". Soininvaaran kirjoitti myös, ettei hänen mielestään ole sosiaalisesti tervettä eikä oikeudenmukaista, että seudun asukkaat jakautuvat asumaan alueittain tulotason mukaan. Soininvaaran mukaan hyväosaisten muuttaminen "republikaanivyöhykkeille" on koko Turun kaupunkiseudun kannalta tuhoisa sairaus.
Kataisen hallitus uudisti edellisten hallitusten aloittamaa kunta- ja palvelurakenneuudistus -hanketta vuonna 2012 siten, että se asetti Suomeen 66–70 kuntajakoselvitysaluetta. Selvitysalueiden kuntien tulee osallistua selvitykseen, mikäli kunta täyttää yhdenkin hallituksen kuntarakennelakiesityksen selvitysperusteen. Lisäksi kunnalla on selvitysvelvollisuus, jos alueella ei muuten ole saavutettavissa toiminnallista kokonaisuutta. Turun kuntajakoselvitysalueeseen mukaan määrättiin edellä mainittujen ehtojen perusteella Turun lisäksi Kaarina, Raisio, Naantali, Lieto, Tarvasjoki, Aura, Rusko, Masku, Nousiainen, Mynämäki, Sauvo ja Paimio sekä mahdollisesti Marttila, Kustavi, Taivassalo ja Vehmaa. Kuntien tulee tehdä kuntajakoselvitykset ja ilmoittaa niihin perustuvat yhdistymisesitykset viimeistään 30. huhtikuuta 2014.
Turun laajeneminen ennen itsenäisyyden aikaa
1400-luvun alkupuolella Turkuun liitettiin alueita Kaarinasta. Turun kaupunki omisti Saarenpisun (nyk. Peltola) ja Sotalaisten toisen talon. Piispa, tuomiorovasti ja tuomiokirkko omistivat toisen Sotalaisten taloista, Pispalan ja Karppakullan talot. Näistä muodostettiin yhteinen jakokunta, joka liitettiin hallinnollisesti Turkuun ja jota kutsuttiin eteläiseksi takamaaksi. Kutsuttu alue ulottui Aurajoen rannalta Nummenmäen syrjää Skanssiin ja Peltolaan asti.
1600-luvulla Turun laajeneminen Aurajoen pohjoisella rannalla johti siihen, että osa Maarian kunnan Aninkaisten kylästä liitettiin Turun laitumeksi ja takamaaksi. 1630 Kustaa II Aadolf lahjoitti Kaniksen ja Puolalan tilat kaupungille. 1640 kuningatar Kristiina liitti lahjoitukseen Huhkolan ja Mättälän talot. Ruissalo luovutettiin Maarialta Turun kaupungille 1845.
Työläisten esikaupunkialueiden liittäminen
Ennen ensimmäistä kuntaliitosta Turun alue käsitti ruutukaava-alueen nykyisen Ratapihankadun ja Kupittaankadun välillä sekä niin sanottuja takamaita Pohjolassa ja Itäharjulta Vasaramäkeen ulottuvalla alueella. Nämä alueet oli kaavoitettu jo 1800-luvun alkupuolella, mutta niissäkin riitti runsaasti rakentamattomia tontteja aina 1910-luvulle saakka, joten Turun kaupungin rajojen sisälle ei muodostunut samanlaisia työläiskaupunginosia kuin esimerkiksi Helsinkiin.
Tämän keskusta-alueen ulkopuoliset alueet Aurajoen eteläpuolella kuuluivat Kaarinaan, pohjoispuolella Maariaan. Näiden kuntien alueelle Turun rajan välittömään läheisyyteen muodostuivat työläisten asuntoalueet muun muassa Raunistulaan ja Nummenmäelle. Maalaiskuntiin syntyneet esikaupungit muodostuivat ennen pitkää näille kunnille raskaiksi taloudellisiksi taakoiksi. Rakentamisen kannalta oli myös ongelmallista se, ettei maalaiskunnilla ollut mahdollista toteuttaa yksityistä maanomistajaa sitovaa asemakaavaa. Historioitsija Veikko Laakso kuvaa vuosisadan vaihteen tilannetta kirjoittaessaan, että ”ristiriita paikallishallinnon vanhan rakenteen ja yhteiskunnan luontaisen kehityksen välillä kävi ajan myötä yhä jyrkemmäksi”. Ongelmia yritettiin ratkaista muodostamalla Raunistula, Nummenmäki ja Vähäheikkilä taajaväkisiksi yhdyskunniksi, joilla oli rajoitettu itsehallinto-oikeus, vaikka ne yhä kuuluivat Kaarinan ja Maarian kuntiin.
Suomen esikaupunkikunnat alkoivat ratkoa ongelmaansa yhdessä vuonna 1918. Ne olivat tulleet siihen lopputulokseen, että kuntia vaivaaviin ongelmiin yhä varteenotettavampi ratkaisu oli alueliitokset. Valtakunnallisessa maalaiskuntien kokouksessa esitettiinkin hallitukselle esikaupunkialueiden yhdistämistä kaupunkeihin. Pian tämän jälkeen Kaarina esitti valtioneuvostolle valtion omistuksessa olleen Vähäheikkilän alueen sekä yksityisessä omistuksessa olleiden esikaupunkialueiden liittämisestä Turkuun. Esitykset tehtiin erikseen, sillä tuohon aikaan vallinneen käsityksen mukaan yksityisen omistamaa maata ei voitu liittää kaupunkiin ilman maanomistajan lupaa. Kumpikaan esityksistä ei johtanut lopputulokseen. Vähäheikkilän alueen liittäminen Turkuun kaatui siihen, että alueliitos olisi vaikuttanut myös seurakunnan alueisiin ja siten papiston etuuksiin, eikä aluemuutos siksi ollut mahdollista ilman kirkon hyväksyntää. Hyväksyntää kaarinalaiset eivät saaneet, koska osapuolet eivät päässeet sopuun oikeasta korvauksen määrästä. Muiden alueiden liittäminen tyssäsi siihen, että päätösten haluttiin odottavan uuden kuntalain valmistumista, joka astui voimaan vuonna 1925. Saman kohtalon koki Maarian kunnan esitys Raunistulan liittämisestä Turkuun.
Ennen vuoden 1925 kuntalakia ja yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta kunnallisvaaleissa 1919, Turun kaupungin suhtautuminen alueliitoksiin oli penseää. Yhtäältä oltiin huolissaan taloudellisista tekijöistä, sillä maan ostoja pidettiin ainoa laillisena tapana liittää yksityisten omistamia alueita kaupunkiin. Toisaalta kaupunginvaltuuston porvarillisella ja ruotsinkielisellä enemmistöllä oli huoli siitä, mitä esikaupunkialueiden liittäminen tekisi valtuuston valtasuhteille. Molemmat edellä mainitut lakimuutokset johtivat Turussa valtuustoaloitteisiin esikaupunkiongelman ratkaisemiseksi. Turun esikaupunkikomitean mietinnössä 1928 todettiin, että kaupungin ja esikaupunkien aikaisempi vastakkainasettelu oli perusteeton. Komitea katsoi, että esikaupunkialueet sekä muutaman kilometrin levyiset suojavyöhykkeet pitäisi liittää Turkuun. Suojavyöhykkeiden tarkoitus oli ehkäistä uuden esikaupunkiongelman syntymistä heti alueliitosten jälkeen. Seuraavana vuonna Turun kaupunginvaltuusto pyysi valtioneuvostoa asettamaan selvitysmiehen alueliitosten toteuttamisesta. Selvitysmieheksi määrättiin Jaakko Passinen.
Passinen toimi selvittäjänä myös toisessa kuntaliitoksessa, joka toteutui ennen Maarian ja Kaarinan kunnan liitoksia. Turun kaupunki oli nimittäin saanut vuonna 1927 omistukseensa Raisioon kuuluneita alueita Pansion alueelta, ja nämä maat sekä vähäisiä määriä muita alueita liitettiin Turkuun 1.1.1931. Liitos sujui riidoitta ja se toteutettiin ilman taloudellisia korvauksia kummallekaan osapuolelle. Liitetyn maa-alueen laajuus oli 7,26 km² ja vesialueiden 2,84 km².
Maarian ja Kaarinan alueliitoksista Passinen esitti vuonna 1933, että Maariasta Turkuun liitetään 49 km²:n ja Kaarinasta Turkuun 35 km²:n laajuiset alueet. Toisin kuin Turku oli toivonut, liitos ei koskenut Raisiota eikä Kakskerran kuntaa. Passinen esitti, että liitos toteutettaisiin heti vuoden 1934 alusta. Taloudellisen laskusuhdanteen ja liitoksen kalleuden vuoksi Turku kuitenkin pelkäsi veroäyrin nousevan 11 markasta 18,50 markkaan, joten Turku esitti liitoksen lykkäämistä vuoteen 1937. Tämä esitys voitti liitokset hylkäävän esityksen niukasti 25–18 pääasiassa vasemmiston ja edistyspuolueen edustajien äänin. Maaria ja Kaarina taas vaativat valtioneuvostolta pikaista päätöstä. Koska Kaarinan kunnan taloudellinen tila oli Maariaa heikompi, alueliitokset toteutuivat Kaarinan osalta ensin, mutta kuitenkin vasta vuoden 1939 alusta. Tässä liitoksessa Turku laajeni Kaarinan suuntaan nykyisiin rajoihinsa asti (22,55 km²). Maarian osalta alueliitos tapahtui vuoden 1944 alusta, ja jaossa Turkuun liitettiin Hirvensalo ja Maarian eteläosa, siten että kunnanraja kulki jonkin verran nykyisen ohitustien pohjoispuolelta (60,75 km²), minkä lisäksi Turku sai omistukseensa Jäkärlän ja Ylitalon tilat. Näissä liitoksissa Turkuun liitettiin sekä Kaarinan että Maarian vanhat kirkonkylätkin, samoin kuin niiden alueella sijainneet taajaväkiset yhdyskunnat.
Vuonna 1945 pantiin vireille Mälikkälää koskeva alueliitos Raisiosta. Turku oli saanut Mälikkälän kartanon omistukseensa vaihtokaupassa samana vuonna ja katsoi, että kaupungilla oli paineita laajeta länteen. Raision Mälikkälä ja pieniä alueita Maariaan kuuluneesta Suikkilasta ja Teräsrautelasta liitettiin Turkuun 1.1.1949 (3,78 km²). Raisio oli vaatinut Turulta korvausta näistä alueista menettämiensä veronmaksajien vuoksi, mutta Turku oli katsonut, ettei Raisiolla ollut oikeutta korvaukseen, koska veronmaksajat kävivät töissä valtaosin Turussa. Valtioneuvosto päätti ettei korvaukseen ollut aihetta.
Pienet alueliitokset
Kun pääosin Kaarinaa ja Maariaa koskeneet kuntaliitokset oli tehty, ei vähään aikaan ollut paineita kuntaliitoksille. Kuntaliitosten yhteydessä liitetyt maa-alueet riittivät pitkään takaamaan kaupungin kasvun, eikä villejä esikaupunkialueita enää muodostunut vuoden 1931 asemakaavalain jälkeen.
Turun rajoihin tehtiin kuitenkin kolme pientä tarkistusta vuosina 1957, 1966 ja 1967. Vuoden 1957 alusta Turkuun liitettiin alueita Maariasta ja Ruskosta Turun uutta lentoasemaa varten. Vuonna 1966 liitettiin kaupunkiin sen omistama Vepsän saari ja virkistysalue. Vuonna 1968 liitettiin Raisiosta Upalingon-Pernon alue teollisuuden ja sataman laajenemistarpeiden vuoksi. Raisio valitti liitoksesta hallinto-oikeudelle, mutta turhaan.
Kokonaisten kuntien liitokset
thumb|Turun pinta-alan kehitys 1930–2007. Vuonna 1958 tehtiin Turun kaupunginvaltuustossa aloite kaupunkiliitoksista. Siinä todettiin, että Turun seudun kasvu oli jo pitkään tapahtunut naapurikunnissa mutta naapurikuntien asukkaat kävivät töissä Turussa ja käyttivät muun muassa Turun liikennepalveluja maksamatta veroa näitä ylläpitävälle Turulle. Lisäalueiden tarve ei tässä vaiheessa ollut vielä niin suuri, että aloite olisi johtanut toimenpiteisiin. Vasta vuonna 1964 tehty valtuustoaloite johti kuntaliitosneuvotteluihin. Maaria liitettiinkin molemminpuolisessa sovussa Turkuun 1.1.1967.
Kunta- ja palvelurakenteen uudistus 2000-luvulla
thumb|Turun seudun väestö kunnittain vuonna 2012. Vanhasen I hallitus käynnisti keväällä 2006 kunta- ja palvelurakenteen uudistuksen tähtäävän PARAS -hankkeen, jonka tavoitteena oli luoda lisää vahvoja peruskuntia, jotka muodostuisivat työssäkäynti- tai asiointialueista. Vanhasen II ja Kiviniemen hallitus jatkoivat hanketta vuoteen 2011 asti siten, mutta hanke perustui pitkälti kuntien vapaaehtoiseen yhteistyöhön.
Kataisen hallitus uudisti hanketta vuonna 2012 siten, että se asetti Suomeen 66-70 kuntajakoselvitysaluetta. Selvitysalueiden kuntien tulee osallistua selvitykseen, mikäli kunta täyttää yhdenkin hallituksen kuntarakennelakiesityksen selvitysperusteen. Selvitysperusteet ovat:
Turun kuntajakoselvitysalueeseen mukaan määrättiin edellä mainittujen ehtojen perusteella Turun lisäksi Kaarina, Raisio, Naantali, Lieto, Tarvasjoki, Aura, Rusko, Masku, Nousiainen, Mynämäki, Sauvo ja Paimio sekä mahdollisesti Marttila, Kustavi, Taivassalo ja Vehmaa. Kuntien tulee tehdä kuntajakoselvitykset ja ilmoittaa niihin perustuvat yhdistymisesitykset viimeistään 30. huhtikuuta 2014. 12. suurimmalle kaupunkiseudulle, mukaan lukien Turkuun, hallitus on varautunut asettamaan myös kuntajakoselvittäjän vuoden 2013 aikana.
Valtiovarainministeriön mukaan selvitysalue muodostaa luontevan työssäkäynti- ja asiointialueen sekä alueen asukkaidenkin näkökulmasta yhtenäisen alueen. Alue olisi yhdyskuntarakenteellisesti eheä kokonaisuus, jonka työssäkäyntialueen ydin on nykyinen Turku, mutta alueen sisäinenkin työssäkäynti on vilkasta. Ehdotettu uusi kunta olisi vahva elinkeinopoliittinen toimija valtakunnallisessa kaupunkiseutujen välisessä kilpailussa. Uusi kunta olisi väestörakenteeltaan elinvoimainen, riittävän suuri vastatakseen itsenäisesti peruspalveluistaan ja sen talous olisi vahva. Haasteeksi ministeriö mainitsee suuren kuntamäärän erilaisten hallintokulttuurien ja palvelujen järjestämistapojen yhteensovittaminen. Turun-Sanomien lokakuussa 2013 tekemässä kyselyssä suurin osa Varsinais-suomalaisista kansanedustajista ilmoitti kannattavansa kuntaliitoksia.
Somankidy
Somankidy (myös Somankidi) on kaupunkikunta ja sen keskustaajama Kayesin alueen Kayesin piirissä Malissa. Se sijaitsee Senegaljoen rannalla 25 kilometriä Kayesista luoteeseen. Kunnassa on 6 900 ja keskustaajamassa 6 400 asukasta (vuonna 2009).
Somankidyn kunta rajoittuu pohjoisessa Kayesin piirin Bangassin ja etelässä Kéméné Tambon kuntiin. Vesistöjä ovat Senegalin lisäksi ajoittain kuivuvat Belou- ja Sankarajoet. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu kaksi pienempää asutusta. Asukkaat ovat soninkeja, fulbeja, bambaroita ja khasonkoja. Yleisin kieli on soninke. Vallitseva uskonto on islam.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kaupankäynti ja käsityöammatit. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, hirssi, maapähkinä, lehmänpapu ja riisi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja vähäisessä määrin kamelit. Kaupankäynti suuntautuu Kayesiin.
Kunnassa toimii alakoulu, koraanikoulu ja terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja.
Jukka Kuoppamäen parhaita vol. 2
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Marie Antoinette (elokuva)
Marie Antoinette on Sofia Coppolan käsikirjoittama ja ohjaama elokuva, joka sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2006. Elokuva kertoo Ranskan kuningattaresta Marie Antoinettesta ja perustuu löyhästi Lady Antonia Fraserin kirjoittamaan elämäkertaan Marie Antoinette: The Journey. Elokuva ei kuitenkaan ole kokonaan faktaperäinen, ja siihen on sekoitettu elementtejä ja yksityiskohtia nykypäivän popkulttuurista.
Elokuvassa Marie Antoinettea näyttelee Kirsten Dunst, joka oli pääosassa myös Coppolan esikoiselokuvassa Virgin Suicides. Muissa osissa ovat muun muassa Jason Schwartzman, Judy Davis, Rip Torn, Rose Byrne, Steve Coogan, Asia Argento ja Marianne Faithfull.
Elokuvan musiikkituottajana on toiminut Brian Reitzell ja kuvaajana Lance Acord. Tuottajina ovat Ross Katz ja Sofia Coppola sekä vastaavina tuottajina Fred Roos ja Francis Ford Coppola.
Elokuva on kuvattu kokonaisuudessaan Ranskassa Versaillesin ja Chantillyn palatseissa.
Juoni
Nelitoistavuotias Maria Antonia Josepha Johanna (Kirsten Dunst) on kaunis ja hurmaava mutta naiivi Itävallan keisarinna Maria Teresian (Marianne Faithfull) nuorin tytär. Keisarinna valitsee nuorimman tyttärensä tämän pikkuserkun, Ranskan kruununprinssi Ludvig XVI:n (Jason Schwartzman), vaimoksi. Näin keisarinna sinetöi kahden kilpailevan maan, Itävallan ja Ranskan, välisen liiton.
Marie Antoinette matkustaa Ranskaan ja luopuu kaikesta, mikä sitoo hänet vanhaan kotimaahansa. Hän tapaa Ludvig XV:n (Rip Torn) ja tulevan aviomiehensä eli Ranskan kruununprinssin. Pian sen jälkeen kruununprinssi ja Marie Antoinette menevät naimisiin. Nuorenparin liiton kunniaksi nostetaan malja ja heitä kannustetaan tekemään perillinen mahdollisimman pian. Seuraavana päivänä kerrotaan kuitenkin, ettei parin hääyönä ”tapahtunut mitään”.
Aika kuluu. Marie Antoinette, jota seuraa jatkuvasti epätoivottu palvelijoiden ja aatelisnaisten virta, alkaa tuntea Versailles'n hovielämän tukahduttavaksi. Hovimiehet väheksyvät häntä ulkomaalaisena, vieläpä itävaltalaisena, ja syyttelevät häntä jatkuvasti siitä, ettei hän ole tehnyt kuninkaallista perillistä.
Ranskan hovissa rehottavat juorut, ja Marie Antoinette ruokkii niitä jatkuvasti uhmaamalla hovin rituaalisia muodollisuuksia: hän käy aviomiehensä ja tämän ystävien kanssa metsällä, taputtaa oopperassa ja halveksii usein aristokraatteja ja näiden perheitä.
Vuosien mittaan Maria Theresa jatkaa kirjoitteluaan tyttärelleen ja neuvoo, miten tehdä vaikutus kruununprinssiin ja vietellä tämä. Hän myös neuvoo tytärtään lakkaamaan halveksimasta Madame du Barrya (Asia Argento), joka on Ludvig XV:n alhaista syntyperää oleva rakastajatar ja jota miltei koko hovi inhoaa. Madame du Barryn väheksyminen on kuitenkin miltei sama asia kuin itse kuninkaan käytöksen kritisoiminen. Viimein Marie Antoinette puhuu Madame du Barrylle huomauttamalla palatsin vastaanotossa: ”Versailles'ssa on paljon väkeä tänään.” Siirryttyään eteenpäin suurlähettiläs Mercyn (Steve Coogan) kanssa Marie Antoinette kuitenkin huomauttaa äskeisten sanojen ollen viimeiset, jotka hän tulee koskaan sanomaan du Barrylle.
Marie Antoinette alkaa vähitellen sopeutua uuteen elämäänsä ja ympäröi itsensä muutamilla uskotuilla. Hän löytää lohtua myös prameiden vaatteiden ja kenkien ostelusta, ylenpalttisten leivonnaisten syömisestä (jotka Laduréen leipomo teki elokuvaa varten) ja uhkapelien pelaamisesta hovinaistensa kanssa. Eräänä yönä Marie Antoinette, hänen aviomiehensä ja muutamat ystävät osallistuvat anonyymeinä Pariisissa pidettyihin naamiaisiin. Naamiaisissa Marie Antoinette tapaa ruotsalaisen kreivi Axel von Fersenin (Jamie Dornan).
Kun Ludvig XV viimein kuolee, hänen pojastaan, Ludvig XVI:stä kruunataan Ranskan kuningas. Sekä Ludvig XVI että hänen vaimonsa Marie Antoinette pelkäävät olevansa liian nuoria hallitsijoiksi.
Ranskan työväenluokan keskuudessa lisääntyvästä köyhyydestä ja levottomuudesta huolimatta Marie Antoinette ei luovu tuhlailevasta elämäntyylistään. Sillä välin Ludvig jatkaa sijoittamistaan ulkomailla käytyihin sotiin, minkä seurauksena Ranska joutuu yhä syvemmälle velkakierteeseen.
Marie Antoinetten veli, Pyhän Rooman keisari Joosef II (Danny Houston), saapuu vierailulle ja moittii sisartaan jatkuvista juhlista sekä epämääräisistä tuttavuuksista, mutta Marie Antoinette ei ota neuvoja kuuleviin korviinsa. Sitten Joosef tapaa kuninkaan kuninkaallisessa eläintarhassa ja selittää tälle seksuaalisen kanssakäymisen ”mekaniikkaa” käyttämällä esimerkkinä ”avainten tekemistä”. Kuninkaan lempiharrastus on nimittäin lukkojen ja avaimien teko. Sinä yönä kuningas ja Marie Antoinette harrastavat seksiä ensimmäistä kertaa, ja joulukuun 18. päivänä vuonna 1778 nuori kuningatar synnyttää tytön, Marie Thérèsen. Pikkuprinsessan kasvaessa Marie Antoinette kuluttaa yhä enemmän aikaansa Petit Trianonissa, joka on Versailles'n mailla sijaitseva pieni linna. Samaan aikaan Marie Antoinette aloittaa myös suhteen von Fersenin kanssa.
Veijareita ja pyhimyksiä
Veijareita ja pyhimyksiä (The Persuaders!) on ITC Entertainmentin 1970–1971 tuottama televisiosarja. Sen pääosissa esiintyivät Tony Curtis (Danny Wilde) ja Roger Moore (lordi Brett Sinclair; koko nimi Brett Rupert George Robert Andrew Sinclair, Marnockin 15. jaarli). Sitä tehtiin 24 jaksoa.
Marie Antoinette (elokuva)
Juoni
Kun Ranskan vallankumous alkaa, kuninkaallinen perhe päättää jäädä Ranskaan toisin kuin suurin osa aatelistosta. Mellakoivat pariisilaiset pakottavat kuninkaallisen perheen jättämään Versailles'n ja lähtemään Pariisiin. Elokuva päättyy, kun kuninkaallinen perhe istuu vaunuissa matkalla kohti Tuileries'n palatsia. Elokuvan viimeisessä kuvassa nähdään kuningattaren tuhoutunut makuuhuone.
Elokuvan musiikki
Seuraavassa on listattu elokuvan lopputeksteissä mainitut musiikkikappaleet, niiden tekijät ja esittäjät:
Veijareita ja pyhimyksiä
Televisiosarjaan pohjautuva kirja Veijareita ja pyhimyksiä vauhdissa/The Persuaders! 1 ilmestyi 1972. Kirjan tekijänä on Frederick E. Smith. Kirja sisältää kaksi tarinaa, "Pelin Avaus"/Overture ja "Lapsuuden ystävä"/Angie..Angie. Ne pohjautuvat Brian Clemensin ja Milt Gelmanin televisiokäsikirjoituksiin. Yksi suomentajista oli Juice Leskinen.
Syksyllä 1971 Veijareita ja pyhimyksiä oli Katso-lehden lukijaäänestyksessä Suomen neljänneksi suosituin televisio-ohjelma Naapurilähiön, brittisarjan Mennään bussilla ja Kivikasvojen jälkeen. Ääniä se sai etenkin miehiltä ja nuorilta. Sarjan katsojaluvut ylsivät Suomessa puolentoista miljoonan tuntumaan.
Televisiosarjan jaksoja julkaistiin Suomessa myös VHS-videoina, kaksi jaksoa kullakin kasetilla, nimellä Veijareita ja pyhimyksiä: Kilpajuoksu kuoleman kanssa & Sporting Chance sekä Veijareita ja pyhimyksiä: Velhoja ja veijareita. Näiden lisäksi julkaistiin VHS:llä televisioelokuvat Kovaa peliä Lontoossa (London Conspiracy, 1976) ja Tehtävä Monte Carlossa (Mission Monte Carlo, 1976).
Game Boy Advance SP
Game Boy Advance SP (GBA SP) on Nintendon suunnittelema ja valmistama Game Boy -konsolisarjan käsipelikonsoli. GBA SP oli Game Boy Advancen seuraaja. Lyhenne SP tulee sanasta Special. Laite julkaistiin Japanissa 14. helmikuuta ja Suomeen se ilmestyi vuoden 2003 maaliskuun lopulla.
Kaikki Game Boy-, Game Boy Color- ja Game Boy Advance -pelit toimivat GBA SP:llä ongelmitta. Eli toisin kuin Game Boy Micro ja Nintendo DS Lite, GBA SP on viimeinen Nintendon käsikonsoli, jolla voi pelata vanhojakin Game Boy -pelejä.
GBA SP on ollut erittäin suosittu ja on myynyt vuoden 2009 kesäkuun loppuun mennessä jo alkuperäistä GBA:ta enemmän – noin 43,5 miljoonaa kappaletta.
Tekniset tiedot
Vuoden 2005 loppupuolella Nintendo julkaisi Game Boy Micron yhteydessä SP:stä uuden mallin, jossa sivuvalaistu näyttö oli korvattu taustavalaistulla. Uudistusta ei juuri mainostettu. SP:hen laitettiin alun perin sivuvalaistu näyttö, koska se kuluttaa vähemmän virtaa kuin taustavalaistu.
Suurmestari (sarjakuvahahmo)
Suurmestari, oikealta nimeltään En Dwi Gast, Marvel-kustantamon luoma sarjakuvahahmo. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui The Avengers -lehden numerossa 69. Suurmestari on yksi Universumin vanhimmista. Hän on taitava oppimaan kaikkien sivilisaatioiden pelit. Hänet kuvaillaan joissain medioissa myös Keräilijän ”veljeksi”.