cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ferdinand III (keisari)
Kun Wallenstein murhattiin vuonna 1634, Ferdinandista tuli keisarillisen armeijan muodollinen ylipäällikkö kolmikymmenvuotisessa sodassa. Hän voitti ruotsalaiset Nördlingenin taistelussa ja karkotti siten heidät Etelä-Saksasta. Hänet valittiin viimein isänsä seuraajaksi vuonna 1636, vain muutamaa kuukautta ennen tämän kuolemaa.
Keisari Ferdinand oli realisti, joka ymmärsi, ettei kolmikymmenvuotinen sota ollut voitettavissa, ja alkoi etsiä tietä rauhaan. Sodan loppuvaiheessa hän antoi kaikille saksalaisille ruhtinaille oikeuden päättää omasta ulkopolitiikastaan – teko, jonka sanotaan jouduttaneen saksalais-roomalaisen keisarikunnan hajoamista.
Ferdinand oli yksi Westfalenin rauhansopimuksen allekirjoittajista.
Ferdinand kävi sotaa uudestaan ruotsalaisia vastaan liityttyään elokuussa 1656 mukaan Pohjan sotaan.
Ferdinand oli kolme kertaa naimisissa. Ensimmäinen vaimo oli Maria Anna Espanjalainen, toinen Maria Leopoldine (1632–1649); ja kolmas Eleonora II Gonzaga (1628–1686). Hän sai Maria Annan kanssa kolme lasta
Saksan 1. panssaridivisioona
'''Saksan 1. panssaridivisioona''' oli Saksan maavoimien vuonna 1935 perustettu panssariyhtymä, joka osallistui 1938 Itävallan ja Tšekkoslovakian liittämiseen Saksaan. Toisen maailmansodan alussa se osallistui Puolan, Luxemburgin, Belgian ja Ranskan valtaukseen. Länsi-Euroopan sotatoimien päätyttyä se jäi Ranskaan koulutettavaksi ennen siirtoaan Itä-Preussiin syyskuussa 1940.
Operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta 1941 divisioona ylitti Pohjoisen armeijaryhmän mukana Neuvostoliiton rajan edeten kohti Leningradia, kunnes yhtymä siirrettiin lokakuussa keskustan armeijaryhmään. Divisioona osallistui Moskovan taisteluun ja sen jälkeiseen vetäytymiseen. Taisteluissa pahoin kulunut divisioona lähetettiin tammikuussa 1943 Ranskaan täydennettäväksi ja se palasi itärintamalle marraskuussa osaksi Etelän armeijaryhmää, jonka mukana divisioona vetäytyi vuonna 1944 Unkariin ja edelleen Itävaltaan maaliskuussa 1945. Divisioonan jäänteet antautuivat 8. toukokuuta yhdysvaltalaisille, jotka laskivat divisioonan hajalle 13. toukokuuta.
Perustaminen
Divisioona perustettiin 15. lokakuuta 1935, jolloin siihen kuuluivat 1. kivääriprikaati, 1. panssariprikaati ja 73. kenttätykistörykmentti sekä divisioonajoukkoja. Kivääriprikaatin muodostivat 1. kiväärirykmentti ja 1. moottoripyöräpataljoona. Panssariprikaatin muodostivat Erfurthiin sijoitettu 1. ja Eisenachiin sijoitettu 2. panssarirykmentti. Henkilöstö tuli pääosin Thüringenista, mutta mukana oli merkittävästi myös saksilaisia ja preussilaisia ja myöhemmin täydennysmiehiä kaikkialta Saksasta. Divisioonan runkona olivat 3. (motorisoitu) ratsuväkidivisioona Weimarista ja II moottorikoulutuskeskus Thüringenista. Pääosa divisioonanesikunnasta tuli koulutuskeskuksesta ja operaatioesikunnasta ratsuväkidivisioonasta.
Viestipataljoona muodostettiin 16. ratsuväkirykmentin 6. viestikomppaniasta ja kivääriprikaatin esikunnan runko muodostettiin 1. moottoripyöräpataljoonasta Langensalzasta ja pääosa rykmenttien miehistä tuli 16. ratsuväkirykmentin I pataljoonasta Erfurtista. 1. kiväärirykmentti muodostettiin Weimarissa 11. ratsuväkirykmentistä ja 14. jalkaväkirykmentin I pataljoonasta (Kiväärirykmentti Meiningen). Panssariprikaatin ja 1. panssarirykmentin esikunnat muodostettiin moottorikoulutuskeskuksen I pataljoonasta Ohrdrufista, ja niiden miehistöt tulivat 5. ja 6. ratsuväkirykmenteistä. Eisenachiin sijoitettu 2. panssarirykmentti muodostettiin aiemmin Breslauun sijoitetusta 7. ratsuväkirykmentistä sekä koulutuskeskuksen II pataljoonasta.
Samana kesänä 4. motorisoitu tiedustelupataljoona oli jo perustettu 4. moottorikuljetuspataljoonasta (Leipzig) ja 37. panssarintorjuntapatteristo oli perustettu Eisenachissa ja Mühlhausenissa runkonaan Kasselissa olleen 5. moottorikuljetuspataljoonan 3. komppanian henkilöstö. Kenttätykistörykmentti, johon aluksi kuului vain yksi patteristo, oli uudelleen nimetty motorisoitu kenttätykistön koulutuspatteristo Ohrdruf. II patteristo perustettiin kesällä 1936 ilman kaadereita. Kumpikin patteristo sijoitettiin Weimariin. 37. motorisoitu pioneeripataljoona (myöhemmin panssaripioneeripataljoona) perustettiin vasta kesällä 1938 ja sielloinkin vain komppaniana, joka täydennettiin pataljoonaksi vasta 1939. 37. viestipataljoona perustettiin Weimarissa 16. ratsuväkirykmentin viestijoukkueesta. Divisioonaan ei kuulunut erillisiä huolto-, lääkintä ja korjausyksiköitä ennen kuin keväällä 1938. Pääosa divisioonan täydennyksistä sodan aikana tuli Wehrkreis IX:n alueelta.
Historia
thumb|left|Teatteriaukiolla Hitlerin tarkastettavana oleva panssarirykmentti 4. lokakuuta 1938 Divisioona osallistui 1938 Itävallan ja Sudeettialueiden miehittämiseen sekä seuraavana vuonna marssiin Prahaan.
Puolan valtaus
Divisioona sai elokuun puolivälissä 1939 käskyn siirtyä maan- ja rautatiekuljetuksin Puolan vastaiselle rajalle ja se saapui 21. elokuuta Sleesiaan, jossa divisioona liitettiin kenraali Erich Hoepnerin XVI armeijakuntaan. Ryhmitysalueella divisioonaan liitettiin Saksan ilmavoimiin kuuluva 83. motorisoitu ilmatorjuntapatteristo. Divisioona siirtyi Opoleen illan hämärtyessä 25. elokuuta, jossa olevat ryhmitysalueet oli miehitetty kello 22.00 mennessä. Tuntia myöhemmin saatiin määräys, joka kielsi vihollisuuksien aloittamisen ja määräsi eteentyönnetyt joukot vetäytymään.
Divisioona vastaanotti 31. elokuuta kello 16.55 koodiviestin ''Fall Weiß - 1.9. - 04.45 Uhr!'', joka tarkoitti hyökkäyksen aloittamista seuraavana aamuna. Viestin oikeellisuuden varmistuttua aloitettiin valmistelut ja kello 18.00 alkaen joukot siirtyivät takaisin ryhmitysalueille, jossa ajoneuvot ja joukot naamioitiin. Divisioona aloitti etenemisen suunnitelman mukaisesti jalkaväen ja pioneerien ylittäessä Liswartajoen. Kello viiteen mennessä oli joen itäranta miehitetty ja ensimmäiset tiedustelupataljoona 4:n tiedustelupartiot ylittivät joen tilapäissiltoja pitkin. Kello kuusi pääosa kenraali Kirchnerin motorisoidusta jalkaväkiprikaatista ylitti joen hyökäten Pankiin. Suurin este divisioonan etenemiselle oli puolalainen maasto soineen ja hiekka-alueineen, joita kutsuttiin tiestöksi.
Panssariprikaati eteni jalkaväen perässä joukkojen valmistautuessa Kłobuckin valtaukseen, mikä saatiin päätökseen ilta puoli yhdeksään mennessä. Divisioonan johdolla ei ollut selvyyttä yleisestä tilanteesta alueella ja siten divisioona ryhmittyi kaupungin ympäristöön puolustukseen. Puolen yön jälkeen joukot valmistautuivat jatkamaan etenemistä tankaten ajoneuvoja ja täydentäen varastoja. Divisioona valtasi 2. syyskuuta Garheckissa, Gidlessä ja Pławnossa Wartajoen ylittävät sillat ja se varmisti sillanpään. Alueen puolalaisjoukot tuhottiin jo ennen niiden ryhmittymistä puolustukseen. Muutamat puolalaisratsuväen ja panssarivaunujen tukeman jalkaväen tekemät vastahyökkäykset torjuttiin. Illalla divisioona oli edennyt 30 kilometriä ja kaksi kolmasosaa sen joukoista oli ylittänyt Warthen.
Ylitettyään vielä kaksi jokea puolimatkassa Piotrków Trybunalskiin ja varmistettuaan niiden takaiset alueet ja jalkaväen vallattua iltapäivällä 4. syyskuuta Kamienskin rakensivat pioneerit Radomkan ylittävän 20-tonnin sillan lähellä Rozprzaa. Panssarivaunut ylittivät sillan jatkaen etenemistään Widawkan sektorilla, mikä aiheutti Puolan asevoimien toisen puolustuslinjan luhistumisen. 2. panssarirykmentin vallattua eteläpuolella olleen strategisen sillan vahingoittumattomana divisioona kykeni jatkamaan etenemistään kohti Veikseliä.
Jalkaväki aloitti 5. syyskuuta hyökkäyksen Piotrków Trybunalskiin Puolan ilmavoimien rynnäköidessä ja tykistön tulittaessa. 1. panssarirykmentin osat kiersivät kaupungin eteläpuolelta torjuen Puolan panssarivaunujen tukeman jalkaväen ja ratsuväen hyökkäykset. Piotrków Trybunalski oli vallattu puoleen yöhön mennessä ja taisteluosasto Harpe hyökkäsi pohjoispuolella olleeseen Wolbórziin.
Syyskuun kuudennen päivän kello 20.00 mennessä oli Wolbórzin alue ohitettu ja puolalaisten vastahyökkäykset torjuttu. Divisioona oli edennyt 25 kilometriä ja taistellut ainakin kolmea puolalaista divisioonaa vastaan vallaten Tomaszówin sekä keräten yli 3000 sotavankia ja runsaasti erilaisia varusteita. Divisioona sai vielä samana yönä määräyksen jatkaa etenemistä kohti Veikseliä. Se hyökkäsi Glinnikin kautta ja divisioona saapui Varsovan eteläpuolella Veikselille. Auringon noustessa 8. syyskuuta divisioona divisioona puhdisti sillanpäätä ja saavuttaen Grójecin ja Chynówin. Iltapäivällä moottoripyöräpataljoonan 1. komppania valtasi lauttarannan Gora Brzuminissa, muttei kyennyt ylittämään jokea puolalaisten tulittaessa itärannalta. Lähellä Brzuminia tiedusteluosasto ylitti joen kumiveneillä muodostaen sillanpään joen itärannalle. Pioneerit rakensivat sillanpäähän ponttonisillan, joka mahdollisti joukkojen etenemisen.
Kahdeksannen päivän iltana divisioona oli 100 kilometriä Etelän armeijaryhmän pääjoukon etupuolella ollen ensimmäinen Veikselin ylittänyt saksalaisyhtymä. Divisioona laajensi sillanpäätä aina 15. syyskuuta saakka, jolloin se ryhmitettiin uudelleen ja siirrettiin XII armeijakuntaan Bzuran sektorille tukemaan 18. jalkaväkidivisioonaa. Puolan antauduttua reilua viikkoa myöhemmin divisioona palasi Weimariin, josta se siirrettiin marraskuun lopulla Saksan länsiosiin Dortmundiin.
Divisioona menetti ilmoituksensa mukaan Puolan taisteluissa 1.–25. syyskuuta 25 PzKpfw I, 29 PzKpfw II, 11 PzKpfw III, 16 PzKpfw IV ja neljä esikuntapanssarivaunua.
Länsirintamalla
thumb|right|1. panssarirykmentin Maasin ylitys ponttonisiltaa pitkin 14. toukokuuta 1940 Puolan sotaretken päätyttyä divisioona siirrettiin lepoon Eisenachin-Erfurtin-Weimarin alueelle, mistä se siirrettiin edelleen Dortmundiin marraskuun lopulla. Neljä ja puoli kuukautta myöhemmin maaliskuussa 1940 divisioona siirrettiin Moselin Eifelin alueelle esikunnan ollessa Cochemissa. Divisioona liitettiin 2. ja 10. panssaridivisioonan kanssa Heinz Guderianin XIX armeijakuntaan, joka kuului XLI armeijakunnan kanssa 12. armeijaan liitettyyn Ewald von Kleistin panssariryhmä Kleistiin. Armeijakunnan tehtävänä oli murtaa Maginot-linja Charlevillen ja Carignanin välisellä alueella, minkä jälkeen sen tuli kääntyä länteen ja murtautua Sommen suulle lähellä Amiensia ja Abbevillea vallaten Kanaalin satamat.
Divisioona vastaanotti 9. toukokuuta 1940 viestin Fall Gelb - 10.5.-05.35 Uhr ja se ylitti seuraavana aamuna Luxemburgin rajan. Pioneerit tuhosivat esteet. Laskuvarjopataljoona Garski oli pudotettu Nivesin ja Witryn ympäristöön ja heidän tehtävänsä oli tuhota Belgian rajalinnakkeet Witryn kohdalla. Laskuvarjojääkäreiden liityttyä 1. kivääriprikaatin kärkiyksiköihin oli belgialaisten toinen puolustuslinja saatu murrettua Bouillonissa. Bertrixin kautta edeten panssariprikaati kääntyi etelään kohti Sedania. Illalla 11. toukokuuta 1. panssarirykmentti ylitti Semoisin Bouillonin kohdalta ja hieman myöhemmin sitä seurasi kivääriprikaatin I pataljoona, joka tuhosi viimeiset vastarintapesäkkeet Bouillonista.
Pohjoisella sivustalla 1. moottoripyöräpataljoona varmisti Semoisin ylittävän sillanpään lähellä Mouzaivesia, mistä 2. panssarirykmentti ylitti joen. Kovasta ranskalaisten tykistötulesta huolimatta divisioona saavutti tavoitteensa Sedanin luoteispuolella. Yön aikana yksiköt kokoontuivat ja ylimenokalusto tuotiin eteen. Rynnäkköpioneerien kumiveneillä toimitettiin joen yli isku- ja tiedusteluosastoja sivuvaunullisine moottoripyörineen. Raskaat kuorma-autot olivat helppoja maaleja tykistölle. Aamun valjetessa 13. toukokuuta divisioona oli valmiina Maasin ylitykseen. Ylijohdon tykistöryhmä 101:n keskitys alkoi jalkaväen mukana olevien tulenjohtajien ohjaamana. Lisäksi ylimenoa tukivat ilmavoimien 3. ilma-armeijan lentokoneet. Kello 16 pioneeripataljoon 37:n syöksy- ja kumiveneet ylittivät Maasin. Kiväärirykmentti 1:n iskuosastojen suojaamat tulenjohtajat ohjasivat tykkitulen vihollisen asemiin. Tiedustelujoukot tuhosivat vihollisosastot Igesin ja Sedan välillä, minkä jälkeen sillanpää oli varmistettu.
Samana iltana taisteluosasto Balck työntyi ranskalaisten puolustusketjun läpi lähellä Sedania ja se miehitti kahdeksan kilometriä kaupungin keskustasta lounaaseen olevan Cheveugesin ylängön. Pääosa 5. kiväärirykmentistä eteni joen etelärantaa. Keskiyöhön mennessä kiväärirykmentti 1 saavutti Cheveugesin. Lähellä Gaulliersia tykistörykmentti 73:n kevyet patteristot ja ensimmäiset panssarivaunut ylittivät joen siltoja pitkin, minkä jälkeen Sedanin puolustus oli murrettu.
Guderian antoi 14. toukokuuta määräyksen hyökätä Chéveryyn ja jatkaa edelleen Rethelin kautta Vendresseen varmistaen eteläisen sivustan Stonnen pohjoispuolella. Käsky saatiin täytettyä huolimatta ranskalaisten toistuvista vastahyökkäyksistä.
Operaatio Punainen
Operaation toinen vaihe, operaatio Punainen alkoi 5. kesäkuuta. Panssarijoukot organisoitiin uudelleen viideksi armeijakunnaksi. 1. panssaridivisioona muodosti 2. panssaridivisioonan kanssa armeijaryhmä A:n panssariryhmä Guderianin XXXIX armeijakunnan, jonka komentajana oli kenraalieversti Rudolf Schmidt. Panssariryhmän toinen armeijakunta oli kenraaliluutnantti Georg-Hans Reinhardtin XLI armeijakunta, johon kuuluivat 6. ja 8. panssaridivisioona.
Divisioona läpäisi 10. kesäkuuta Weygand-linjan taisteltuaan Ranskan panssarijoukkojen Char B1 -vaunuja vastaan, jolloin kumpikin osapuoli kärsi kovia tappioita. Taistelun jälkeen divisioona vietti yön Junivillen ja Aussoncen välisen tien länsipuolella. Divisioona ylitti Aisnen ja Marnen ja eteni Maginot-linjan selustassa. Se valtasi Besançonin, ja lopulta yhtymä saavutti 17. kesäkuuta Sveitsin rajan, mistä se hyökkäsi seuraavana päivänä edelleen Belfortiin. Ranskan taisteluiden aikana divisioonasta kaatui ainoastaan 495 miestä.
Ranskan antauduttua 25. kesäkuuta divisioona jäi Ranskaan Loiren laaksoon koulutukseen. Syyskuussa yhtymä siirrettiin Zinten-Sensburg-Allensteinin alueelle Itä-Preussiin uudelleen organisointia varten. 2. panssarirykmentti siirrettiin vastamuodostettuun 16. panssaridivisioonaan, ja 1. panssarirykmentti lähetti kolme komppaniaa 18. panssaridivisioonaan kaadereiksi. Saman aikaisesti 1. panssariprikaatin esikunta lakkautettiin ja vasta perustettu 113. motorisoitu kiväärirykmentti liitettiin divisioonaan. Organisoinnin aikana 69. motorisoidun jalkaväkirykmentin III pataljoona liitettiin divisioonaan 1. kiväärirykmentin III pataljoonaksi ja 56. motorisoidun kenttätykistörykmentin II patteristo 73. panssaritykistörykmentin III patteristoksi. Divisioonaa vahvennettiin liittämällä siihen erillinen 702. raskas motorisoitu haupitsipatteri. Panssariyksiköt varustettiin uudelleen Pzkw III -vaunuilla, ja panssaritorjunta- ja tiedustelupataljoonat saivat uutta kalustoa. Vuoden lopulla divisioonaan kuului 155 panssarivaunua, joista 85 oli Pzkw III- ja 30 Pzkw IV -vaunuja.
Hyökkäys Neuvostoliittoon
Se siirrettiin 2. lokakuuta 1941 Keskustan armeijaryhmään, jonka mukana se osallistui Moskovan taisteluun. Divisioona ylitti Dneprin ja valtasi 13. lokakuuta Kalininin, missä se kävi kovia taisteluita aina marraskuun loppuun. Se osallistui marraskuun lopulla saksalaisten viimeiseen yritykseen vallata Moskova ja pääsi noin 30 kilometrin päähän tavoitteesta. Neuvostoliiton aloitettua talvella vastahyökkäyksen divisioona joutui koviin taisteluihin, joiden aikana se oli muun muassa saarrettuna, ja se joutui vetäytymään saavuttamistaan asemista. 14. joulukuuta päättyneessä Klinin taistelussa 1. panssarirykmentin vaununsa menettäneet aseistettiin kranaatein ja he joutuivat taistelemaan jalkaväkenä.
Vuonna 1942 divisioona osallistui puolustustaisteluihin Rževin tasangolla, joka oli kolmelta suunnalta neuvostojoukkojen saartama. Helmikuussa divisioonan yksi komppania saavutti jälleen määrävahvuuden eli 18 PzKw III -vaunua. Loput 1. panssarirykmentistä muodosti kaksi hiihtokomppaniaa. Divisioona taisteli 9. armeijan pohjoisosissa puoli vuotta. Keväällä divisioona vastaanotti muun muassa 37. panssarintorjuntapataljoonalle kaksitoista pitkäputkista 75 millimetrin panssarintorjuntakanuunaa ja saman verran 75 millimetrin jalkaväkitykkejä. Heinäkuussa divisioonaan liitettiin 73. panssaritykistörykmentin IV patteristo, mutta 1. panssarirykmentin piti luovuttaa pataljoona eteläisen armeijaryhmän 16. panssarikrenatööridivisioonalle. Maaliskuussa 1942 divisioona menetti moottoripyöräpataljoonansa.
Huolimatta supistuneesta vahvuudestaan divisioonan tuli pitää 9. armeijan huoltoreitti avoinna yhdessä 102. jalkaväkidivisioonan kanssa. Heinäkuun alussa lähellä Pushkeria 1. ja 2. panssaridivisioona saartoivat kaksi Neuvostoliiton ratsuväkiarmeijakuntaa, kaksi jalkaväkidivisioonaa, kaksi mekanisoitua prikaatia sekä muutaman laskuvarjopataljoonan. Jalkaväen tukemana divisioonat tuhosivat motissa olevat joukot ja saivat saaliikseen 218 panssarivaunua, 592 tykkiä ja 1 300 panssarintorjunta-asetta. Kuukautta myöhemmin neuvostojoukot murtautuivat Sytšovkasta itään ja repivät 9. armeijan saartorenkaaseen 40 kilometrin aukon, jonka 1. sekä 5. panssaridivisioona sulkivat. Divisioona torjui neuvostojoukkojen toistuvat vastahyökkäykset ja teki itse myös hyökkäyksiä vuoden loppuun.
Neuvostojoukkojen aloitettua talvihyökkäyksen 1942–1943 divisioona puolusti Belyita ja piti tärkeän Sytšovkan tien avoinna, vaikka joutui koviin taisteluihin. Bosinon taistelussa 1. panssarikrenatöörirykmentin I pataljoonan menetti kaikki upseerinsa joko kaatuneina tai haavoittuineina, mutta siitä huolimatta se piti asemansa ja kykeni tekemään jopa vastahyökkäyksen. Pataljoona sai avukseen 1. panssaritykmentin 2. komppanian, joka tuhosi 35 KV-2- ja T-34-vaunua kahdessa päivässä ja menetti komppanianpäällikön sekä kaksi kolmesta joukkueenjohtajasta. Komppanianpäällikkönä oli kersantti Georg Schaefer, jonka vaunu tuhosi yli 25 neuvostovaunua taistelussa. Hieman myöhemmin XLI ja XXX armeijakunnat varmistivat rintaman ja tuhosivat neuvostojoukkojen muodostaman sillanpään.
Levossa ja täydennettävänä
Pahoin heikentynyt 1. panssaridivisioona siirrettiin lepoon ja täydennettäväksi tammikuussa 1943. Se lähetettiin aluksi Amiensiin ja edelleen Coëtquidaniin Bretagneen, jossa se varustettiin ranskalaisilla Hotchkiss H-39 ja Somua S-35 -vaunuilla. Toukokuussa divisioona sai täydennyksenä 299. moottoroidun ilmatorjuntapatteriston. Divisioona lähetettiin kesäkuussa Pelopennosekselle Kreikkaan, koska ylin johto pelkäsi mahdollista liittoutuneiden maihinnousua alueelle. Italian irtautuessa syyskuussa sodasta divisioona saartoi Italian 11. armeijan, joka ei tehnyt merkittävää vastarintaa. Lokakuussa divisioona sai riittävästi PzKw V Tiikeri -vaunuja pataljoonan varustamiseksi sekä sata PzKw VI Panther -panssarivaunuja, jolloin saavutettiin lähes määrävahvuus.
Itärintamalla
Marraskuussa divisioona siirrettiin takaisin itärintamalle osaksi etelän armeijaryhmän 1. panssariarmeijaa lukuun ottamatta 1. panssarirykmentin I pataljoonaa, joka jäi Triesteen OB Southwestin liikkuvaksi reserviksi. Pataljoona palasi rykmenttiinsä vasta seuraavan vuoden lokakuussa. Divisioona osallistui Kiovan tasangon ja Žytomyrin (17.–18. marraskuuta) taisteluihin sekä Kiovan länsipuolitse tehtyyn vastahyökkäykseen marras-joulukuussa 1943 ja Žytomyrin-Berdytšivin taisteluun vuodenvaihteessa 1943–1944). Seuraavan vuoden yhtymä muodosti 1. ja 4. panssariarmeijan liikkuvan reservin ja taisteli pitkin rintamaa sen kriittisissä osissa.
Helmikuussa 1944 divisioona oli kärjessä pyrittäessä pelastamaan Tšerkasyyn saarretut XI ja XXXXII armeijakunnat. Saartorengasta ei saatu murrettua, mutta siitä huolimatta noin puolet saarretuista saatiin pelastettua. Maaliskuussa se pelasti 96. ja 291. jalkaväkidivisioonat neuvostojoukkojen aloitettua keväthyökkäyksensä. Kiivaissa taisteluissa yhtymän tappiot olivat raskaita ja 14. maaliskuuta panssarikrenatööripataljoonien vahvuus oli vain noin neljännes määrävahvuudesta ja samoin oli laita ilmatorjuntapattereissa ja 1. panssaritiedustelupataljoonassa. Kenttätykistön tilanne oli parempi: keveissä pattereissa oli puolet määrävahvuudesta ja raskaissa pattereissa 75 prosenttia. 37. panssaripioneeripataljoonassa oli noin 30 prosenttia määrävahvuudesta ja panssarirykmentissä ainoastaan 50–60 palveluskuntoista panssarivaunua.
Huhtikuussa divisioona joutui 1. panssariarmeijan mukana saarretuksi Kamanezin mottiin, josta se joutui murtautumaan ulos. Se osallistui myös Brodyn taisteluun, jossa se pelasti osan XIII armeijakunnasta, sekä taisteli Dneprin rannoilla, Pohjois-Ukrainassa. Elo-syyskuussa se osallistui koviin taisteluihin pyrittäessä tuhoamaan neuvostojoukkojen muodostama Baranovin sillanpää Veikselin länsirannalla. Vapauduttuaan divisioona lähetettiin etelään, missä se osallistui syyskuun lopulla Karpaateilla Duklan solan puolustukseen. Näiden lisäksi se osallistui vuonna 1944 vielä Sanin jokilinjan puolustukseen sekä taisteli Puolan itäosissa. Unkaria puolustettaessa 1. panssaridivisioona piti 8. armeijan vetäytymistien avoinna ja oli kärkenä useissa vastaiskuissa torjuttaessa neuvostojoukkojen läpimurtoja. Divisioona oli keskeisessä roolissa tehtäessä vastaisku Debrecenissä olevia neuvostojoukkoja vastaan.
Joulukuusta 1944 maaliskuuhun 1945 divisioona vastasi Székesfehérvárin eteläpuolisen alueen puolustuksesta ja esti neuvostojoukkojen etenemisen Graziin ja Wieniin. Rivien supistumisesta huolimatta divisioona oli kärkenä yritettäessä pelastaa Budapestissa saarroksiin joutunut reilun 30 000 miehen IX SS-vuoristoarmeijakuntaa. Saksalaisten eteneminen pysähtyi 28. tammikuuta vain viisitoista kilometriä ennen tavoitetta. Divisioona palasi lähtöalueelle Székesfehérváriin, missä pääosa divisioonasta tuhoutui maaliskuuhun mennessä samalla kun koko 6. armeija kului loppuun. Divisioona joutui saarroksiin Jenőssä 20. maaliskuuta, ja se murtautui ulos saartorenkaasta raskain tappioin.
Divisioonan jäänteet jatkoivat taistelua osana Grazin puolustusta vetäydyttyään Itävaltaan ja Styrian puolustustaistelussa sodan lopulla. Divisioona teki vielä 26. huhtikuuta vastahyökkäyksen. Sodan päättyessä divisioona oli Hartbergissa, josta se yritti päästä länteen antautuakseen länsiliittoutuneille. Divisioonan jäänteet ylittivät demarkaatiolinjan Linzin kaakkoispuolella ja antautui amerikkalaisille Mauerkirchenissä Ylä-Itävallassa 8. toukokuuta. Divisioona laskettiin hajalle 13. toukokuuta, ja pääosa joukoista lähetettiin kotiin heinäkuun lopulla.
Komentajat
Divisioonan komentajina olivat :
Erik Kihlman
Erik Lorenzo Kihlman (4. helmikuuta 1895 Vaasa – 16. lokakuuta 1933 Porvoo) oli suomalainen kirjallisuudentutkija.
Kihlmanin vanhemmat olivat hallintoneuvos Lorenzo Kihlman ja Ida Mathilda Ekström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1916 ja maisteriksi, lisensiaatiksi sekä tohtoriksi 1921.
Kihlman toimi Helsingin yliopiston kirjallisuudenhistorian dosenttina 1926–1933. Hän kuului Nya Argus -lehden toimitukseen 1918–1933 ja hän oli Uusmaalaisen osakunnan kuraattorina 1927–1930.
Erik Kihlman oli naimisissa 1926–1933 kirjailija Mikael Lybeckin tyttären Gunnel Lybeckin (k. 1933) kanssa.
Erik Kihlman, hänen vaimonsa Gunnel Kihlman, taiteilija Henry Ericsson ja tämän vaimo Mariquita Ericsson saivat surmansa maanantai-iltana 16. lokakuuta 1933, kun heidän autonsa syöksyi Porvoossa Porvoonjokeen. Surmansa saaneet olivat vierailleet kirjailija Jarl Hemmerin luona Porvoon runoilijakodissa ja olivat paluumatkalla sieltä, kun heidän autonsa tuli kovalla vauhdilla alas Nikolainkatua, rikkoi risteyksessä korokkeella olleen tienviitan ja syöksyi edelleen Porvoonjokeen.
Protection
Protection on Massive Attackin vuonna 1994 julkaistu albumi.
Tyyli
Protection nousi monien kriitikoiden listoilla vuoden 1994 parhaiden albumien joukkoon. Se on valittu legendaarisen Rolling Stone -musiikkilehden 'Kaikkien aikojen siisteimpien albumien listalle'. Kuten Massive Attackin tapauksessa yleisemminkin, albumi välttää tyylirajojen tarkkaa kategorisointia. Levykokonaisuus sisältää vaikutteita niin R&B:stä, hip hopista/rapista, reggaesta ja syntetisaattoripopista. Albumi noudattaa debyytin rakennetta kannessa käytettyä fonttia myöten.
DJ Mad Professor teki Protectionista vuonna 1995 remix-albumin No Protection.
Talvisääsket
Talvisääsket (Trichoceridae) on sääskiin kuuluva kaksisiipisten heimo, johon kuuluu noin 160 lajia kuudessa eri suvussa. Suomessa lajeista elää mahdollisesti 26. Lähes kaikki lajit ovat sopeutuneet kylmyyteen, ja ne elävät pääasiassa lauhkeassa ja kylmässä vyöhykkeessä sekä eteläisellä että pohjoisella pallonpuoliskolla. Talvisääsket muistuttavat hyttysiä ja vaaksiaisia. Hyttysistä poiketen ne ovat harmittomia, eivätkä ne pistä ihmistä.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Tyypillinen talvisääsken siiven suonisto. Cladoneura-suvulla toinen anaalisuoni (A2) on pidempi, ja se muistuttaa siten pikkuvaaksiaisten siipeä. Talvisääsket ovat hentoja, pitkäjalkaisia ja ohutruumiisia sääskiä, jotka muistuttavat hyttysiä ja vaaksiaisia. Ne eivät kuitenkaan pistä kuten hyttyset, eivätkä ne pudota jalkojaan läheskään yhtä helposti kuin vaaksiaiset. Talvisääskien ruumiin pituus on 3–9 millimetriä ja siiven pituus 3–12 millimetriä. Naaraat ovat yleensä suurempia kuin koiraat. Talvisääskien ruumiin väri vaihtelee kellertävästä mustaan. Niiden pää on pieni ja pyöreä, ja niiden tuntosarvet ovat pitkät ja ohuet, ja koostuvat 13–16 jaokkeesta. Suuosat ovat lyhyet ja huomaamattomat, mutta tuntorihmat ovat pitkät. Samoin kuin vaaksiaisilla, niillä on V-kirjaimen muotoinen uurre keskiruumiissa. Talvisääskillä on päänsä päällä kolme pistesilmää, jotka sekä vaaksiaisilta että hyttysiltä puuttuvat kokonaan. Talvisääskien siivet ovat läpikuultavat tai ruskehtavat, ja ne ovat lepoasennossa taitettuna takaruumiin päälle. Kaikilla lajeilla on samankaltainen siipien suonisto, joka muistuttaa pikkuvaaksiaisten suonistoa. Cladoneura-sukua lukuun ottamatta ne eroavat kuitenkin pikkuvaaksiaisista lyhyen ja voimakkaasti taipuneen toisen anaalisuonen perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö
Talvisääskiä on kuusi sukua, joista kolmen luonnollinen levinneisyys on pohjoisella ja kolmen eteläisellä pallonpuoliskolla, mutta lajimääräisesti ne ovat paljon yleisempiä pohjoisella pallonpuoliskolla. Lähes kaikki talvisääskilajit ovat sopeutuneet kylmään ilmastoon, ja ne suosivat lähinnä matalia lämpötiloja. Suurin osa talvisääskien lajeista elää pohjoisen pallonpuoliskon holarktisella alueella, ja ne suosivat lähinnä viileitä ja kylmiä seutuja lauhkeassa ja kylmässä vyöhykkeessä sekä subtrooppisen vyöhykkeen vuoristoseuduilla. Vaikka talvisääskistä on havaintoja kaikista eläinmaantieteellisistä alueista, on niiden esiintyminen etiopialaisella alueella on kyseenalaista. Niitä tavataan kaikista maanosista, mutta Afrikassa niiden levinneisyys on todennäköisesti rajoittunut maanosan pohjoisosaan. Talvisääskien levinneisyys on bipolaarinen eli niitä tavataan kummankin pallonpuoliskon napa-alueilla. Pohjoisimmillaan levinneisyys on yläarktisilla saarilla, esimerkiksi Huippuvuorilla, kun taas eteläisimmät talvisääsket elävät subantarktisilla ja antarktisilla kylmillä valtamerisaarilla. Eteläisimmät saaret, joilla talvisääskiä elää luontaisesti, ovat Aucklandsaaret ja Campbellsaaret, mutta ihmisen mukana tulleina vieraslajeina heimo on levinnyt jopa Antarktikseen kuuluvalle Kuningas Yrjön saarelle, missä elää yksi talvisääskilaji, Trichocera maculipennis.
Suurin osa talvisääskilajeista kuuluu sukuun Trichocera, jota esiintyy luontaisesti pohjoisella pallonpuoliskolla Euroopassa, Aasiassa, Pohjois-Afrikassa ja Pohjois-Amerikassa sekä vieraslajina myös eteläisellä pallonpuoliskolla. Trichocera-suvun kaikki lajit ovat kylmään sopeutuneita, mutta suvun sisällä vaikuttaa olevan erikoisen korkeita lämpötiloja sietävä lajiryhmä, joka on levittäytynyt laajalle alueelle Välimeren seudulla. Lajiryhmän lämmönkestävyys lienee mahdollistanut niiden selviytymisen eurooppalaisilla rahtilaivoilla tropiikin yli mahdollisesti toukkina tai munina, ja siten ne ovat voineet levitä myös eteläiselle pallonpuoliskolle historiallisena aikana. Muut pohjoisen pallonpuoliskon suvut ovat Paracladura Aasiasta ja Pohjois-Amerikasta sekä harvinainen Cladoneura Euroopasta, Aasiasta ja Pohjois-Amerikasta. Kummankin aikuisia yksilöitä tavataan lähinnä loppukesällä ja alkusyksyllä, ja usein myös lauhkeammista elinympäristöistä. Eteläisen pallonpuoliskon suvut ovat Zedura, Asdura ja Nothotrichocera. Niitä tavataan Uudessa-Seelannissa, Australiassa, Etelä-Amerikassa ja subantarktisilla saarilla.
Elinkierto
Talvisääskien biologian tuntemuksessa on useita aukkoja, eikä useimpien lajien elinkiertoa ja kehityskautta tunneta hyvin. Lisäksi niiden elinkierto ja aktiivisuuskausi voivat vaihdella paljon jopa saman lajin sisällä, ja ne voivat näyttää hyvin erilaiselta riippuen siitä, minkälaisessa ilmastossa lajia tutkitaan.
Yksilönkehitys
200px|pienoiskuva|oikea|Lajin [[Trichocera maculipennis toukkia kolmannessa ja neljännessä instaarissa eli kehitysvaiheessa.]] Naaras munii soikeita, läpikuultavia, kuivumisalttiita munia mätänevään orgaaniseen ainekseen. Toukat elävät mätänevässä tai lahoavassa aineksessa kosteissa tai märissä olosuhteissa. Ne myös syövät tätä ainesta, johon kuuluvat lehdet ja muu kasviaines, sienten itiöemät, lanta ja haaska. Ne voivat elää esimerkiksi metsän lehtikarikkeessa, komposteissa, sienissä, luolissa, lantatunkioissa, jyrsijöiden koloissa ja joskus varastoiduissa juureksissa. Antarktisilla saarilla toukkia on löydetty pingviinien ulosteesta ja linnunpesistä. Toukat voivat mahdollisesti kehittyä myös puiden oksien sammaleissa ja jäkälissä. Toukkien elinympäristöä kuvaillaan usein terrestriseksi, missä mielessä ne eroavat useista vaaksiaislajeista, joiden toukat ovat akvaattisia. Talvella elävien toukkien määritteleminen joko terrestrisiksi tai akvaattisiksi on kuitenkin hankalaa, sillä kosteimmillaan niiden elinympäristö on ajoittain lumen tai jään alla. Trichocera maculipennis -lajin toukkien tiedetään voivan käyttää kasvualustanaan myös puolinestettä tai nestettä, sillä ne voivat nostaa spiraakkelinsa eli hengitysaukkonsa sisältävän peräpäänsä pinnan yläpuolelle.
Aikuiset talvisääsket
Talvisääsket tunnetaan varsinkin pohjoisella pallonpuoliskolla siitä, että aikuiset ovat aktiivisia viileinä vuodenaikoina, myös silloin, kun useimmat muut hyönteiset ovat levossa. Erityisen hyvin tämä kuvaus sopii kylmään sopeutuneeseen Trichocera-sukuun, jonka aikuisia yksilöitä tavataan pääosassa pohjoista pallonpuoliskoa syksystä kevääseen, osittain myös talven läpi. Vuoristoissa ja kylmissä ilmastoissa, missä kesä on lyhyt ja viileä, aikuiset lentävät kuitenkin pääasiassa kesällä, sillä aktiivisuuskausi siirtyy progressiivisesti kesäkuukausiin, kun tullaan korkeammalle leveysasteissa tai korkeudessa merenpinnasta. Pohjoisen pallonpuoliskon kaksi muuta sukua, Cladoneura ja Paracladura, lentävät kuitenkin pääosin loppukesällä ja alkusyksyllä. Eteläisellä pallonpuoliskolla lauhkean vyöhykkeen talvisääskien aktiivisuus on huipullaan talvella, mutta Nothotrichocera-sukua tavataan vuoden ympäri. Nothotrichocera-lajien aikuiset voivat pakoilla kuumuutta kesähorrostamalla luolissa.
Useimmat talvisääsket syövät aikuisena kasvinesteitä, kuten mettä, mutta mahdollisia ravintoeroavaisuuksia lajien välillä ei tunneta hyvin. Niiden tiedetään myös voivan suorittaa elinkiertonsa syömättä lainkaan aikuisena, mikä on tärkeä piirre luolapopulaatioiden pärjäämiselle.
Vaikka useimmat talvisääsket ovat sopeutuneita kylmään, pakkanen tappaa aikuiset yksilöt melko herkästi. Lisäksi ne ovat alttiita kuivumiselle, mikä johtuu niiden heikosti kovettuneesta kutikulasta. Koiraat ovat alttiimpia kuivumiselle kuin naaraat, eivätkä ne siksi elä yhtä kauaa. Aikuisten talvisääskien luonnollista elinikää ei tarkalleen tunneta, mutta tasaisen ilmankosteuden ja sopivan matalan lämpötilan tiedetään pidentävän niiden selviytymistä. Niillä on parhaat selviytymismahdollisuudet luolissa ja lumen alla, joiden mikroilmastossa ne voivat elää useamman kuukauden verran. Britanniassa talvisääskiä on tavattu luolista vuoden ympäri. Pohjoisilla leveysasteilla ja boreaalisen vyöhykkeen talvessa ne pärjäävät lumikerroksen eristämän mikroilmaston ansiosta, ja ne ovat niin sanottuja lumihyönteisiä. Arktisessa talvessa ne eivät kuitenkaan pärjää. Talvisääsket eivät ole yhtä riippuvaisia lumesta kuin muut lumihyönteiset, sillä ne voivat pakoilla epäsuotuisia säätiloja myös luolissa ja halkeamissa sekä kivien ja puiden kaarnan alla, mikäli lämpötila pysyy suotuisana.
Subboreaalisen ja boreaalisen vyöhykkeen keväällä joillakin talvisääskillä on toinen sukupolvi ja lentokausi. Loppukeväällä lämpötila ja ilmankosteus ailahtelevat, ja ilmasto muuttuu lämpimämmäksi ja kuivemmaksi. Lämpötilan kohoaminen lisää koiraiden parveilua, mikä altistaa ne kuivumiselle, jota ne eivät tähän vuodenaikaan enää kestä. Siksi viimeiset talvisääsket ovat naaraita, jotka pysyttelevät suojemmassa kasvillisuuden muodostamassa mikroilmastossa.
Parveilu
pienoiskuva|oikea|Talvisääskiä parveilemassa [[Oulun Pilpasuolla toukokuussa]] Useimpien talvisääskien lisääntymistoimintoihin kuuluu koiraiden parveilu. Parveilukäyttäytyminen on herättänyt mielenkiintoa jo pitkään, sillä parvissa voi olla hyvin suuria määriä talvisääskiyksilöitä. Boreaalisessa vyöhykkeessä parveilu sijoittuu yleensä myöhäissyksyyn, mutta joillakin lajeilla voi olla toinen lentokausi keväällä. Parveilu tapahtuu yleensä iltapäivällä, ja se vaatii tietyn lämpötilan, ilmankosteuden ja valon yhdistelmän sekä tyynen sään, sillä talvisääsket ovat huonoja lentäjiä. Talvisääskien parvet kokoontuvat auringon lämmittämiin paikkoihin, kuten metsäaukeille, joenrannoille tai auringon lämmittämien kohteiden ylle. Parvet koostuvat saman lajin koiraista, jotka tanssivat ylös alas eri tahdissa, odottaen naaraiden lentävän parveen. Kokoontumalla yhteen koiraat ovat näkyvämpiä naaraille, mutta ne ovat myös helppo saalis pikkulinnuille. Parveilu tapahtuu kuitenkin sellaiseen aikaan, jolloin saalistajat ovat enimmäkseen epäaktiivisia. Naaraat lentävät parveen vain parittellakseen, jolloin paritteleva pari laskeutuu maahan. Tämän jälkeen naaras laskee hedelmöittyneet munat mätänevään ainekseen. Luolissa elävien populaatioiden talvisääsket eivät todennäköisesti parveile ollenkaan tai lähes ollenkaan.
Elämä lumessa
pienoiskuva|vasen|[[Talvisääski|Talvisääsken (Trichocera hiemalis) naaras lumessa]] Boreaalisessa vyöhykkeessä monet Trichocera-suvun talvisääskilajit ovat niin sanottuja lumihyönteisiä, joita voi leudossa ilmassa nähdä kävelemässä lumen päällä tai lentämässä jopa talven keskellä. Koiraat ovat lyhytikäisempiä ja altiimpia kuivumiselle kuin naaraat, joten lumessa näkee lähinnä talvisääskien naaraita. Vaikka pohjoisen talvisääsket ovat sopeutuneita kylmään, pakkanen tappaa ne melko herkästi, ja niiden selviytymiskeinona hyvin pohjoisilla leveysasteilla ja boreaalisen vyöhykkeen talvessa onkin lumikerroksen eristämään mikroilmastoon turvautuminen. Lumen alla lämpötila ja ilmankosteus pysyvät suotuisina talven yli, ja lumi voi myös mahdollistaa toukkien kehittymisen ja jopa aikuisten yksilöiden parittelemisen ja munimisen sekä koteloiden kuoriutumisen talvella.
Puut ja muu lumen läpi työntyvä kasvillisuus muodostavat ilmakäytäviä, joita pitkin talvisääsket kapuavat lumen päälle leutoina talvipäivinä. Kun lämpötila laskee, ne vaihtavat jälleen mikroilmastoa ja palaavat näitä kanavia pitkin lumen alle. Samalla tavalla käyttäytyvät myös lumivaaksiaiset ja lumikorennot. Vähintään noin 20 senttiä paksu lumikerros muodostaa talvisääskille suotuisan mikroilmaston, jossa lämpötila pysyy nollan celsiusasteen liepeillä. Sekä toukat että aikuiset pystyvät liikkumaan normaalisti tässä lämpötilassa, ja korkea ilmankosteus mahdollistaa aikuisten pitkäikäisyyden. Sekä aikuisilla että toukilla tiedetään olevan kyky alijäähtyä eli estää solujen jäätymistä, vaikka ympäristö on pakkasen puolella. Alijäähtyminen mahdollistaa boreaalisten lajien aikuisilla sen, että ne voivat sietää ainakin −4 celsiusasteen lämpötiloja jonkin aikaa. Tässä lämpötilassa ne voivat edelleen kävellä ja yrittää lentää, mutta pitkä altistus tappaa ne. Esimerkiksi eteläisimmässä Ruotsissa, missä talven läpi pysyvä lumikerros on harvinaista, talvisääsket paleltuvat helposti kylmempien pakkasjaksojen aikana.
Etelä-Norjasta kerätyssä tutkimusaineistossa lumen päällä liikkuvia talvisääskiä havainnoitiin kaikkina talvikuukausina, lokakuusta huhtikuuhun. Tyypillinen lämpötila havainnoille oli nollan celsiusasteen kieppeillä, useimmiten tyynessä, pilvisessä säässä, kun ilmankosteus oli korkea. Puolassa talvisääskien on todettu olevan aktiivisia lumessa lähes ainoastaan yli 70 prosentin ilmankosteudessa, ollen sitä aktiivisempia, mitä lähempänä ilmankosteus on sataa prosenttia. Norjassa tehdyt havainnot viittaavat siihen, että useat lajit voivat munia ja paritella lumen alla vielä talven ollessa kylmimmillään, ja vanhat kuoriutumattomat kotelot voivat mahdollisesti jopa kuoriutua myöhästyneinä talvella.
Kehityshistoria
pienoiskuva|oikea|Lajin [[Eotrichocera|Eotrichocera longensis fossiileja]] Talvisääskien heimo on hyvin vanha, ja sen vanhimmat tunnetut fossiilit ovat peräisin varhaisjurakauden Sinemurum-vaiheelta, noin 200–190 miljoonan vuoden takaa. Talvisääsket ovat varsin harvinaisia fossiiliaineistossa sekä sedimenttikivessä että meripihkassa, mutta sukupuuttoon kuolleen lajiston tiedetään silti olleen paljon nykyistä lajistoa monimuotoisempi. Fossiilien vähäinen määrä esimerkiksi vaaksiaisiin verrattuna selittyy pääosin talvisääskien erilaisilla elintavoilla. Vaaksiaisten yleisyys sedimenttikivessä johtuu niiden semiakvaattisista tai akvaattisista toukista verrattuna talvisääskien pääosin terrestrisiin toukkiin, joskin myös joillakin talvisääskillä on saattanut olla akvaattisia toukkia. Vaaksiaisten ja muiden kaksisiipisten runsas edustus meripihkassa puolestaan selittyy sillä, että ne ovat olleet aktiivisia myöhäiskeväällä ja kesällä, kun meripihkaa muodostuu, kun taas talvisääsket olivat luultavasti aktiivisia kylminä kuukausina, kun mahla oli kovettunutta. Fossiilisia talvisääskiä tunnetaan lähinnä lauhkeasta paleoilmastosta, harvemmin myös subtrooppisesta. Lähimpänä päiväntasaajaa elänyt talvisääskien edustaja oli varhaisliitukaudella elänyt Ewaurista. Sitä on löydetty meripihkasta paikallisesti runsaana, ja sen on täytynyt elää lämpimässä ja kosteassa subtrooppisessa ilmastossa.
Mesotsooisten talvisääskien fossiileja tunnetaan Euroopasta ja Aasiasta, kun taas kenotsooisia fossiileja tunnetaan Euroopasta ja Yhdysvalloista. Mesotsooisten ja kenotsooisten fossiilien välillä on varhaisliitukaudesta eoseeniin ulottuva suuri aukko, jonka ajalta fossiilit puuttuvat kokonaan. Neljästätoista erillisestä talvisääskien kehityslinjasta vain neljä on edelleen elossa, mutta aukon takia on epäselvää, milloin nämä kehityslinjat sammuivat. Luultavasti niiden sukupuutto oli osa laajempaa jurakautisten kaksisiipisten sukupuuttoaaltoa, joka johtui koppisiemenisten kasvien ilmestymisestä seuranneesta dramaattisesta elinympäristöjen muuttumisesta.
Luokittelu
Talvisääskien sukulaissuhteet muiden kaksisiipisten kanssa ovat edelleen epäselvät. Ne saattavat olla kaikista nykyisistä kaksisiipisistä basaalisimpia eli ”primitiivisimpiä”, jolloin ne olisivat varhaisimpana eriytynyt kaksisiipisten kehityslinja, joka on selvinnyt tähän päivään asti. Talvisääskien heimo on pieni, ja se sisältää vain noin 160 elossa olevaa lajia, joista noin 110 kuuluu Trichocera-sukuun. Heimon lajeista noin 20 on kuvattu pelkkien naaraiden perusteella. Elossa olevat lajit kuuluvat kuuteen sukuun ja kahteen alaheimoon. Sukupuuttoon kuolleita talvisääskiä tunnetaan noin 80 lajia yli kymmenessä suvussa. Kun elossa olevat ja sukupuuttoon kuolleet suvut lasketaan yhteen, on sukuja kuusitoista ja alaheimoja neljä.
Lajit Suomessa
Suomi kuuluu holarktiseen alueeseen, johon talvisääskien levinneisyys keskittyy. Euroopassa tavataan kahta sukua, joista ainakin toinen, Trichocera, elää varmuudella Suomessa. Suomesta on julkaistu tieto 24 Trichocera-lajista, mutta oletettavasti lajistoon kuuluu vielä yksi laji, josta ei kuitenkaan ole julkaistua tietoa. Toinen eurooppalainen suku, Cladoneura, elää oletettavasti Suomessa yhden lajin muodossa, mutta siitäkään ei ole julkaistua tietoa. Alla olevassa luettelossa on kaikki 26 mahdollisesti suomalaista lajia, joista kaksi epävarmaa on merkitty kysymysmerkillä.
Talvisääsket ja ihminen
Aikuiset talvisääsket voivat seurata ihmistä tämän tuottaman lämmön perässä tai tulla sisätiloihin sähkövalojen houkuttelemina, mutta ne ovat ihmiselle sinänsä täysin harmittomia. Perunoille ja muille vihanneksille aikuisista talvisääskistä ja niiden toukista voi kuitenkin olla haittaa. Koeoloissa aikuisten on todettu voivan levittää varastotauteja liikkuessaan mädäntyneiden ja tuoreiden perunoiden välillä etsimässä munintapaikkaa. Lisäksi joidenkin lajien toukat voivat olla tuholaisia vihanneksissa, erityisesti perunoissa, nauriissa ja rehujuurikkaissa, jotka ovat osittain mädäntyneet, kun ne on varastoitu kuopissa talven yli.
Talvisääsket ovat osittain synantrooppisia eli ne voivat elää ihmisen luomissa elinympäristöissä ja hyötyä niistä. Niitä tavataan useista erilaisista synantrooppisista elinympäristöistä, kuten kellareista, kaivoksista, tunneleista ja viherkatoista. Ihmisen toiminta on myös mahdollistanut niiden leviämisen vieraslajeina, ja Trichocera maculipennis on yksi harvoista Antarktiksella elävistä haitallisista vieraslajeista. Ei ole varmaa, onko kyseinen laji riippuvainen ihmisen toiminnasta Antarktiksella vai voiko se selvitä myös omin päin.
Laçınin piirikunta
thumb|250px|Laçınin piiri Azerbaidžanin kartalla. Laçınin piirikunta on Azerbaidžaniin kuuluva hallintoalue. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 1883 neliökilometriä.
Laçınin piiri sijaitsee Azerbaidžanin lounaisosan vuoristoseudulla Vuoristo-Karabahin ja Armenian välissä. Maan virallisen hallinnollisen jaon mukaan se rajoittuu pohjoisessa Kəlbəcərin, idässä Xocalın, Şuşan ja Xocavəndin sekä etelässä Qubadlın piireihin.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Laçınin piirissä oli 47 300 asukasta. Sen hallinnollinen keskus oli Laçınin kaupunki. Armenialaiset joukot valtasivat piirin Vuoristo-Karabahin sodan aikana vuonna 1992. Azerbaidžanin ilmoituksen mukaan sieltä pakeni muualle maahan 65 500 ihmistä.
Laçınin piiri oli osa de facto itsenäistä Vuoristo-Karabahin tasavaltaa. Valtaosa entisestä piiristä kuului Vuoristo-Karabahin Kašatagin piiriin ja pieni osa Šušin piiriin.
Vuonna 2020 syttyi uusi sota Azerbaidžanin ja Armenian välillä. Se päättyi maiden väliseen aseleposopimukseen, jonka mukaisesti Azerbaidžan sai takaisin muun muassa Laçınin piirikunnan. Sen joukot saapuivat alueelle 1. joulukuuta 2020. Venäläisiä joukkoja jäi valvomaan aselepoa Armenian ja Vuoristo-Karabahin väliselle tielle.
Ilana Verdansky
Ilana Verdansky on kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa Lost. Hahmoa esittää Zuleikha Robinson.
Ennen onnettomuutta
Ilanan menneisyys on pääosin tuntematonta. Myöhemmin paljastuu, että Jacob oli hänelle läheisin henkilö ja isähahmon kaltainen. Ennen vuotta 2007 Ilana oli hoidossa venäläisessä sairaalassa tuntemattoman onnettomuuden johdosta. Jacob vieraili Ilanan luona sairaalassa ja pyysi tätä tekemään hänelle palveluksen.
Myöhemmin Sayid kohtasi Ilanan baarissa. He keskustelivat työstään ja Sayid luuli Ilanan olevan prostituoitu. Sayidin hotellihuoneessa Ilana tainnutti Sayidin sekä kertoi olevansa palkkionmetsästäjä ja työskentelevänsä Peter Aviljonin perheelle. Ilana sanoi vievänsä Sayidin Guamiin vastaamaan teoistaan. Lentokentällä Sayid huomasi Jackin ja tajusi minne hän joutumassa. Sayid kysyi Ilanalta eivätkö he voi mennä toisella lennolla, mutta Ilana painotti että hänen on oltava juuri tällä lennolla. Ilana vitsaili lupaavansa ostaa jäniksenkäpälän Sayidille. Sayid huomasi Benin matkustajana lennolla ja kysyi Ilanalta, työskenteleekö tämä Benille, mihin Ilana vastasi kieltävästi. Sayid kertoi Ilanalle Benin olevan huijari ja syyllinen kansanmurhaan. Ilanan kysyttyä miksi hän työskentelisi sellaiselle henkilölle, Sayid vastasi hänelle: ”Minä työskentelin.” Lennon aikana kone joutui outoon valovälähdykseen ja putosi Hydra-saarelle.
Onnettomuuden jälkeen
Ilana herää tajuttomana koneesta ja huomaa Sayidin kadonneen. Hän kerääntyy yhteen muiden selviytyneiden kanssa ja huomaa Sunin olevan hyvin huolestunut kysyen tältä oliko tämä etsimässä jotakuta. Myöhemmin Caesar löytää Ilanan kanssa Hydra-aseman. Illalla Caesar kertoo Ilanalle Roxannen löytäneen viidakosta Musta-asuisen miehen, joka kertoo selviytyneille olevansa Locke. Seuraavana päivänä Locke, Ben, Sun ja Frank lähtevät salaa pääsaarelle, minkä seurauksena Ben joutuu ampumaan Caesarin. Myöhemmin Ilana, Bram ja kolme muuta selviytynyttä löytävät aseita ja ottavat johtajuuden itselleen. Frankin palattua Ilana kysyi häneltä ”mikä makaa patsaan varjossa?” Frank ei osaa vastata, jolloin Ilana tainnuttaa hänet. Ilana lähtee ryhmänsä kanssa pääsaarelle.
Frankin herättyä Ilana pahoittelee tekoaan ja sanoi hänelle ryhmänsä olevan ”ystäviä”. Ilana näyttää Frankille koneen ruumasta löytyneen laatikon sisällön, mikä järkyttää Frankia. Ilanan ryhmä suuntaa Jacobin mökille. Bram huomaa mökkiä kiertävän tuhkaringin rikkoutuneen, mistä ryhmä hätkähtää. Ilana menee sisälle mökkiin, joka paljastuu autioksi. Ilana löytää mökin seinältä Taweret-patsaan kuvan. Poistuttuaan mökistä Ilana sanoo jonkun muun kuin Jacobin käyttäneen mökkiä, jolloin ryhmä polttaa mökin. Ryhmän saavuttua nelivarpaisen patsaan luo, Ilana pyytää saada puhua Richardin kanssa. Ilana kysyy Richardilta ”mikä makaa patsaan varjossa?” mihin Richard vastaa: ”Hän, joka pelastaa meidät kaikki”. Ilana käskee näyttämään Richardille laatikon sisällön, mikä paljastui oikean Locken ruumiiksi. Ilana vaatii päästä Jacobin luo, mutta Richard kieltäytyy päästämästä häntä. Benin tultua patsaan luota, hän valehtelee Ilanalle Jacobin olevan kunnossa. Bram ei usko Beniä ja raahaa tämän väkisin patsaan sisälle ryhmänsä kanssa. He kohtaavat Musta-asuisen miehen, joka tappaa ryhmän.
Ilanan menee patsaan sisälle ja puhkeaa itkuun saatuaan tietää Jacobin kuolemasta. Ben valehtelee Ilanalle Locken muuttuneen savuhirviöksi ja tappaneen Jacobin sekä Bramin ryhmän. Ilana huomaa Richardin lähteneen ryhmänsä kanssa ja hän ehdotta matkaa Temppelille. Sun kuitenkin vaatii Locken ruumiin hautaamista. Selviytyneet suuntaavat rantaleiriinsä ja hautaavat Locken.