cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalkapallo
Jalkapallo on Britteinsaarilla 1800-luvun loppupuolella kehitetty pallopeli, jossa kaksi joukkuetta pyrkii ensisijaisesti jalkoja ja päätä käyttäen saamaan pallon vastapuolen maaliin useammin kuin vastustaja. Se on maailman suosituin urheilulaji. Arvioiden mukaan jopa noin puolet maailman ihmisistä joko seuraa tai harrastaa jalkapalloa. Sitä pelataan ammattimaisesti jokaisella asutulla mantereella. Suosituinta jalkapallo on Euroopassa ja Latinalaisessa Amerikassa, isossa osassa Afrikkaa ja tietyissä Aasian maissa.
Pelin luonne
thumb|left|225px|Jalkapallo-ottelu käynnissä.
Jalkapallo-ottelussa on kaksi 11 pelaajan muodostamaa joukkuetta (10 kenttäpelaajaa ja maalivahti), jotka yrittävät saada pallon vastustajan maaliin. Ottelu koostuu kahdesta 45 minuuttia kestävästä puoliajasta, johon sisältyy tarvittaessa myös lisäaika. Puoliaikojen välillä on 15 minuutin tauko. Enemmän maaleja tehnyt joukkue voittaa ottelun. Ratkaisevissa peleissä 90 peliminuutin jälkeen tilanteen ollessa tasan pelataan jatkoaika, jonka kesto on 2×15 minuuttia. Sen jälkeen pelataan tarvittaessa rangaistuspotkukilpailu.
Tavallisesti jalkapalloa joko kuljetetaan potkimalla sitä eteenpäin tai joukkuetovereille syöttämällä joko maata pitkin tai ilmassa. Pallon liikutteluun käytetään etupäässä jalkoja, mutta joskus myös päätä ja vartaloa. Maalivahti on ainoa pelaaja, joka saa koskea palloon käsillään. Poikkeuksena on sivurajaheitto, jota suorittaessa pelaaja saa heittää palloa.
Tyypillisesti peliväline pyritään saamaan vastustajan maaliin rakentamalla tilanteita, joissa on mahdollista ohittaa maalivahti. Maalit tehdään tavallisesti potkaisemalla pallo kohti maalia siten, että maalivahti ei kykene sitä torjumaan. Pelaajat pyrkivät tavallisesti ottamaan pallon oman joukkueensa haltuun syötönkatkoilla, pallonriistoilla ja taklaamalla palloa kuljettavaa pelaajaa sekä sijoittumalla siten, että vastapuolen pelaajien on vaikea syöttää palloa tai laukaista.
Jalkapallossa peli on koko ajan käynnissä, paitsi jos pallo menee kentän rajojen ulkopuolelle tai tuomari viheltää pilliin katkaistakseen pelin esimerkiksi sääntörikkomuksen takia. Pelikelloa ei pysäytetä pelikatkon ajaksi.
Pelipaikat ja taktiikka
Kenttäpelaajat jaetaan puolustajiin, keskikenttäpelaajiin ja hyökkääjiin sen mukaan, miten lähellä tai kaukana omaa maalia pelipaikka on. Nykyisin käytetyin taktiikka on 4–4–2, joka on jopa muodostunut eräänlaiseksi jalkapallopelin numeraaliseksi symboliksi. Tässä pelijärjestelmässä kentällä on neljä puolustajaa (kaksi laitapuolustajaa ja kaksi keskuspuolustajaa eli topparia), neljä keskikenttäpelaajaa ja kaksi hyökkääjää. 4–4–2:sta on useita variaatioita, kuten ”timantti”, jossa yksi keskikenttäpelaaja pelaa ylempänä, yksi alempana ja kaksi laidoilla, ja ”joulukuusi”, jossa kolme keskikenttäpelaajaa pelaa linjassa alempana ja yksi ylempänä toisen hyökkääjän rinnalla.
Toinen nykyisinkin käytetty muodostelma on 4–3–3, jossa keskikentän keskellä saattaa pelata niin kutsutun kymppipaikan pelinrakentaja, ja keskushyökkääjän apuna on kaksi hyökkäävää laitapelaajaa. Eräänlainen puolustusvoittoinen muoto 4–3–3:sta on 4–5–1, jota käytetään etenkin vaikeissa vieraspeleissä.
Kolmas tavallinen tapa ryhmittää pelaajat on 3–5–2, johon turvautui esimerkiksi Saksan liittotasavallan vuoden 1990 maailmanmestaruusjoukkue, jossa aiemmin yksi puolustaja pelasi usein alempana, liberona. Viidestä keskikenttäpelaajasta kaksi oli oikeastaan hyökkääviä laitapuolustajia, joten muodostelmaa on kutsuttu myös 5–3–2:ksi.
Nykyjalkapallossa ryhmitys voi vaihtua dynaamisesti pelin aikanakin tilanteen mukaan. Yhdistelmät vaihtuvat pelaajien mukaan kentällä.
Taktiikan historiaa
thumb|right|200px|4–4–2-taktiikka. Maalivahti kuvattu mustalla, puolustajat sinisellä, keskikenttäpelaajat keltaisella ja hyökkääjät punaisella.
Jalkapallon ensimmäiset taktiikat olivat erittäin hyökkäysvoittoisia, sillä jos palloa syötti tuolloin eteenpäin, tilanne oli paitsio. Englantilaisjoukkueet pelasivat 1800-luvun puolivälissä 1–1–8-systeemillä, jossa hyökkääjiä oli kahdeksan ja sekä keskikenttäpelaajia että puolustajia oli yksi. Vuodesta 1866 lähtien syötöt olivat sallittuja myös eteenpäin ja hyökkääjien määrä vähentyi.
1900-luvun alussa oli yleistä pelata viidellä hyökkääjällä, kolmella keskikenttäpelaajalla ja kahdella puolustajalla. Tämä vaikutti olennaisesti siihen, että maalimäärät muodostuivat tuolloin usein suuremmiksi kuin tavallisessa nykyjalkapallo-ottelussa; vuoden 1938 MM-kisoissa tehtiin keskimäärin 4,7 maalia ottelua kohden, kun taas vuoden 2006 kisoissa tehtiin keskimäärin vain 2,3 maalia yhdessä pelissä. Myös eri pelipaikkojen edustajat nimettiin toisin: oli esimerkiksi rakentajia ja tukimiehiä. Myös välihyökkääjistä saatettiin puhua viiden miehen hyökkäyslinjan myötä.
Vuonna 1925 paitsiosääntöä muutettiin siten, että syöttöä vastaanottavan hyökkääjän ja vastajoukkueen päätyrajan välissä täytyi olla enää kaksi vastapuolen pelaajaa aiemman kolmen sijasta. Se muutti myös taktiikkaa ja yleiseksi taktiikaksi muuttui Herbert Chapmanin kehittämä niin sanottu WM-systeemi, jossa oli kolme puolustajaa, kaksi puolustavaa ja hyökkäävää keskikenttäpelaajaa sekä kolme hyökkääjää. Tämä taktiikka oli ensimmäinen, jossa oli mukana toppari.
Brasilia esitteli 1950-luvulla uuden 4–2–4-taktiikkansa. Samoihin aikoihin Italiassa taas kehitettiin Catenaccioksi kutsuttu taktiikka, jossa neljän puolustajan linjan alapuolella oli yksi puolustaja, joka toimi eräänlaisena liberona. Taktiikka oli aiempia puolustusvoittoisempi, sillä se oli ensimmäisiä, jossa hyökkääjiä oli vain kaksi. Englannin maajoukkueen valmentaja Alf Ramsey keksi 1960-luvulla nykyisinkin yleisen 4–4–2-taktiikan, joka poisti perinteiset laitahyökkääjät moniksi vuosiksi englantilaisten liigajoukkueiden kokoonpanoista. Noihin aikoihin peli alkoi mennä lähemmäksi nykyisin yleisimpiä taktiikoita, mutta poikkeuksena oli Alankomaiden joukkue, joka kehitti 1970-luvulla totaalisen jalkapallon, jonka ideana oli, että pelaajilla ei ollut vakituisia pelipaikkoja, vaan taktiikka luotti pelaajiin, jotka pystyivät pelaamaan lähes millä paikalla tahansa.
1990-luvun alussa tuli voimaan sääntömuutos, jonka seurauksena joukkueen maalivahti ei saanut enää ottaa oman pelaajan syöttöä käsiinsä. Tämän seurauksena valmentajat alkoivat peluuttaa joukkueitaan hyökkäävämmillä taktiikoilla ja tiukan puolustuksen merkitys pelissä väheni hieman. 2000-luvun taktiikoita on enää hankala kuvata numeroyhdistelmillä, sillä pelaajien liikkeet muuttavat taktisia kuvioita pelien aikana.
Historia
thumb|215px|Kiinalainen piirros 1500-luvulta esittää [[Cuju|tsu chun pelaajia.]]
Nykymuotoinen jalkapallopeli on lähtöisin Englannista. Samantapaisia pelejä oli jo aiemmin pelattu muun muassa Song-dynastian Kiinassa (tsu chu), Etelä-Amerikan intiaanien parissa, antiikin Kreikassa (episkyros, phaininda), Rooman valtakunnassa (harpastum), 600-luvulla Japanissa (kemari). Keskiajalla eri puolilla Eurooppaa pelattiin väkivaltaisia pallopelejä. Englannissa pelattiin mob footballia, Ranskassa pelattiin 1100-luvulta lähtien soulea ja Italiassa kansansuosioon nousi gioco de calcio.
Sanan jalkapallo ensimmäinen kirjallinen maininta on vuodelta 1409. Lajin pelivälineeseen viitattiin ensimmäistä kertaa samalla nimellä vuonna 1486. Yhdysvalloissa käytetty sana soccer syntyi 1800-luvun lopulla. Se johdettiin nimen association football alusta.
Jalkapallon nykysäännöt perustuvat vahvasti 1800-luvun puolivälissä laadittuihin määräyksiin, joilla pyrittiin yhdenmukaistamaan eri puolilla Englantia sisäoppilaitoksissa pelattuja jalkapalloa muistuttavia pelejä. Ensimmäiset nykyisenkaltaiset säännöt jalkapallolle laadittiin Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa vuonna 1848 kokouksessa, jossa olivat koolla edustajat Etonista, Harrow’sta, Rugbysta, Winchesteristä ja Shrewsburystä. Merkittävintä kokouksessa laadituissa säännöissä oli tuohon aikaan suositun käsillä pelaamisen kieltäminen. Cambridgessa laaditut säännöt eivät kuitenkaan tulleet heti käyttöön koko maassa, vaan jalkapalloa pelattiin yhä myös monin erilaisin vaihtoehtoisin säännöin.
Vuonna 1863 perustettiin Englannin jalkapalloliitto, Football Association eli FA. Saman vuoden aikana pidettiin vielä viisi muuta kokousta, joissa muotoiltiin ensimmäiset jalkapallon viralliset säännöt. Viimeisessä kokouksessa Blackheathin edustaja ilmoitti seuransa eroavan FA:sta, koska säännöistä oli pudotettu pois kaksi pykälää: jalkapallon kuljettaminen kädessä kiellettiin, samoin kuin vastustajan sääreen potkiminen, kamppaaminen ja kiinnipitäminen. Tämän seurauksena jalkapallo ja rugby lähtivät lajeina ratkaisevasti eri teille: osa seuroista perusti vuonna 1871 Rugby Football Unionin. Yksitoista FA:n jäljelle jäänyttä joukkuetta ratifioivat jalkapallon 14 alkuperäistä sääntöä. Nykymuotoisen jalkapallon ensimmäinen ottelun pelasivat Barnes ja Richmond 19. joulukuuta vuonna 1863 Englannissa.
Nykyisin jalkapallon säännöt määrittää International Football Association Board (IFAB). Sen perustivat vuonna 1882 FA, Skotlannin jalkapalloliitto (Scottish Football Association), Walesin jalkapalloliitto (Football Association of Wales) sekä Pohjois-Irlannin jalkapalloliitto (Irish Football Association). Vuonna 1904 perustettiin Pariisissa kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA eli Fédération Internationale de Football Association, joka sitoutui noudattamaan IFAB:n sääntöjä. Jalkapallon kasvavan suosion seurauksena IFAB:iin pääsi edustajia myös FIFA:sta vuonna 1913. Nykyään IFAB:n hallituksessa istuu neljän brittiläisen jalkapalloliiton edustajat sekä neljä FIFA:n edustajaa.
thumb|250px|Ensimmäisen [[FA Cupin loppuottelujoukkue Royal Engineers A.F.C. vuodelta 1872.]] Englannin jalkapalloliitto järjesti vuonna 1871 jäsenseuroilleen cupkilpailun, josta syntyi maailman vanhin jalkapallokilpailu FA Cup. Vuotta myöhemmin alettiin pelata maaotteluita Englannin ja Skotlannin maajoukkueiden välillä.
Jalkapallon kasvava suosio vaikutti nopeasti myös seurojen panostukseen. Parhaille pelaajille alettiin maksaa korvauksia jo 1880-luvulla menetetystä työajasta. Englannin jalkapalloliitto halusi ylläpitää lajin amatööri-imagoa ja uhkasi ryhtyvänsä rangaistustoimiin ammattilaispelaajia vastaan. Osa seuroista uhkasi puolestaan perustaa oman lajiliiton, jolloin FA:n oli taivuttava ammattilaisuuden laillistamiseen vuonna 1885.
Englannin liiga (The Football League) perustettiin vuonna 1888 Aston Villan puheenjohtajan William McGregorin aloitteesta. Liigaa pelattiin ensimmäisen kerran kaudella 1888–1889 kahdentoista keski- ja pohjoisenglantilaisen joukkueen voimin. Lauantai-iltapäivien otteluista tuli suosittua ajanvietettä erityisesti työväenluokkaisten miesten keskuudessa, ja lajin vetovoimaa kiihdyttivät entisestään sanomalehtien kirjoittelu otteluista sekä vedonlyöntimahdollisuudet.
1920-luvulla monet Euroopan maat olivat siirtymässä kohti ammattilaisuutta, mutta olympialaisissa saivat kilpailla vain amatöörit. Tuolloin FIFA päätti alkaa järjestää MM-kisoja, ja ensimmäinen turnaus pelattiinkin jo vuonna 1930 Uruguayssa. Kisoihin osallistui 13 joukkuetta, ja mestaruuden voitti isäntämaa nujerrettuaan finaalissa Argentiinan maalein 4–2. MM-turnauksia alettiin pelata neljän vuoden välein, mutta toinen maailmansota katkaisi rytmin jo kolmannen turnauksen jälkeen. Kun kisoja jatkettiin 1950-luvulla, Brasilia oli noussut maailman kärkipäähän. Se voittikin maailmanmestaruuden vuosina 1958 ja 1962.
1970-luvulla jalkapallon suosio ympäri maailmaa jatkoi kasvuaan ja yhä useammilla mailla oli mahdollisuudet päästä arvokisoihin. Esimerkiksi Zaire pääsi MM-kisoihin 1974 ensimmäisenä mustan Afrikan maana. MM-kisoja laajennettiinkin vuoden 1978 jälkeen, ja Espanjan kisoihin 1982 osallistui aiemman 16 sijasta 24 joukkuetta. Myös Euroopan-mestaruuskilpailut lisäsivät suosiotaan ja vuoden 1980 kisat olivat ensimmäiset, joissa pelattiin alkulohkoja.
1990-luvulla Afrikan maat nousivat kohti maailman huippua. Ensimmäinen MM-kisoissa lähelle mitalipelejä päässyt afrikkalaisjoukkue oli Kamerun, joka johti puolivälieräänsä Englantia vastaan vuonna 1990, mutta lopulta hävisi numeroin 3–2. Tämän jälkeen myös Nigeria ja Senegal pääsivät pudotuspeleihin, mutta yksikään Afrikan maa ei ole vieläkään saanut mitalia MM-tasolta.
Naisten jalkapallon historia
thumb|250px|British Ladies Football Clubin, brittiläisen naisjalkapalloseuran joukkue vuodelta [[1895.]]
Ensimmäinen virallinen naisjoukkueiden välinen jalkapallo-ottelu pelattiin vuonna 1895. Siinä kohtasivat Pohjois- ja Etelä-Englannin joukkueet, ja ottelun voitti pohjoinen lukemin 7–1. Ensimmäistä kansainvälistä ottelua saatiin odottaa vuoteen 1920 saakka. Tuolloin vastakkain pelasivat englantilainen Dick Kerr's Ladies ja ranskalainen A French XI. Englantilaisjoukkue voitti ottelun numeroin 2–0 25 000 katsojan edessä. Vielä myöhemmin samana vuonna pelattiin ottelu, jota oli katsomassa 53 000 katsojaa. Tämä oli siihen mennessä suurin katsojamäärä, joka oli koskaan seurannut naisjoukkueiden välistä ottelua. Vuonna 1921 Englannin jalkapalloliitto FA kielsi jalkapallon naisilta, sillä liiton mielestä laji ei sovi heille. Naiset perustivat oman liittonsa vuonna 1969. Peli alkoi kehittyä jälleen 1970-luvun vaihteessa ja vuonna 1972 pelattiin ensimmäinen virallinen naisten maaottelu. Ottelussa Englanti voitti Skotlannin 3–2. Englannissa alettiin pelata kansallista sarjaa vuonna 1991.
Maanosien sisäisistä mestaruuskilpailuista vanhimmat ovat EM-kilpailut, joita on pelattu vuodesta 1984 alkaen. MM-kilpailuja on järjestetty vuodesta 1991 lähtien. Turnauksen historian menestyneimpiä joukkueita ovat Yhdysvallat ja Saksa kahdella mestaruudellaan. Turnaus järjestetään neljän vuoden välein ja seuraavat kilpailut pelataan Kanadassa vuonna 2015. Olympialaisten ohjelmaan naisten turnaus tuli vuonna 1996, ja se on ollut mukana kaikissa kisoissa siitä lähtien. Ensimmäisen turnauksen voitti Yhdysvallat.
Seurajoukkueiden kilpailuista ehkä merkittävin on Mestarien liiga, jota on pelattu vuodesta 2001 lähtien. Menestyneimpiä ovat saksalaiset joukkueet, sillä yhdeksän kauden jälkeen vain kolme voittoa on mennyt muualle kuin Saksaan.
Seurajoukkuekilpailujen historia
Samankaltaista kilpailua, Copa Libertadoresia on pelattu Etelä-Amerikassa vuodesta 1960 lähtien, tosin yksittäinen kilpailun edeltäjäturnaus järjestettiin jo vuonna 1948. Siinä voitot ovat jakautuneet melko tasaisesti, sillä kilpailun on voittanut 22 eri joukkuetta. Menestynein on argentiinalainen Independiente seitsemällä mestaruudellaan. Nuorempia seurajoukkuekilpailuja ovat Afrikan Mestarien liiga, jota on järjestetty vuodesta 1965 ja Asian Champions League, jota pelattiin ensimmäisen kerran vuonna 1967, mutta jota ei pelattu vuosina 1972–1985. Seurajoukkueiden maailmanmestaruuskilpailuja on järjestetty säännöllisesti vuodesta 2005 lähtien. Brasilialainen Corinthians on voittanut sen kahdesti.
Säännöt
thumb|250px|[[Keltainen kortti]] thumb|250px|[[Vapaapotku]]
Nykyään jalkapallon viralliset säännöt koostuvat 17 säännöstä. Samojen sääntöjen on suunniteltu sopivan jalkapallon kaikille tasoille, vaikkakin esimerkiksi kansallisella tasolla nuorten, vanhojen, naisten ja muihin sarjoihin on tehty joitakin muutoksia.
Joukkueet ja pelaajat
thumb|left|Maalivahti on joukkueen ainoa pelaaja, joka saa (rajaheittoja lukuun ottamatta) koskea palloon käsillään.
Jalkapallojoukkueesta kentällä saa olla kerrallaan korkeintaan yksitoista pelaajaa. Kentällä olevista pelaajista yksi on maalivahti. Kilpailusäännöt määrittelevät pelaajien minimimäärän, jolla ottelua on vielä mahdollista jatkaa. Ison kentän peleissä erotuomarilla on oikeus lopettaa ottelu, jos joukkueen pelaajien lukumäärä jostakin syystä vähenee alle seitsemän. Ottelun saa aloittaa seitsemällä (7) pelaajalla, jos jostain syystä pelaajia puuttuu.
Kuka tahansa pelaaja saa koskea kädellään palloon sivurajaheittoa suorittaessaan, mutta muulloin vain maalivahti pelatessaan omalla rangaistusalueellaan.
Lisäksi joukkueeseen kuuluu vaihtopelaajia, joita voidaan vaihtaa kentälle esimerkiksi pelaajan loukkaantuessa, väsyessä tai pelitaktisista syistä. Tavallisimmin vaihtoja on kolme, ellei toisin sovita. Kentältä pois vaihdettu pelaaja ei saa enää palata kentälle samassa ottelussa. Jos kaikki vaihdot on käytetty ja maalivahti loukkaantuu, jonkun pelaajan pitää mennä maalivahdiksi. Pelipaita pitää vaihtaa tai laittaa maalivahdin paita päälle.
Pelaajien varusteisiin kuuluvat paita, jossa on oltava hihat, lyhyet pelishortsit, sukat, säärisuojat ja kengät. Pelaajat eivät saa käyttää mitään esineitä, jotka voivat olla vaaraksi hänelle tai muille pelaajille mukaan lukien kaikki korut, poikkeuksena erilaiset tuet/kipsit, joita saa käyttää kunhan erotuomari hyväksyy niiden käyttämisen. Sääntö on tehty pelaajien turvallisuuden hyväksi. Virallisesti koruja ei saa käyttää myöskään teipattuna.
Toimitsijat
Jalkapallo-ottelua johtaa erotuomari, jolla on sääntöjen 5. kohdan mukaan täysi toimivalta soveltaa sääntöjä siinä ottelussa, johon hänet on määrätty. Erotuomarin ottelussa tekemät ratkaisut ovat lopullisia. Erotuomarin apuna on kaksi avustavaa erotuomaria sivurajoilla. Monissa suuremman luokan otteluissa on lisäksi neljäs kentän ulkopuolella toimiva erotuomari, jonka tehtäviin kuuluu muun muassa teknisten alueiden ja vaihtojen valvonta ja maalituomarit, jonka tehtäviin kuuluu tarkkailla pelaajien rikkeitä maalin edustalla ja vahtia käykö pallo maalissa. Jos erotuomari ei kykene jatkamaan ottelua, hänet korvaa joko avustava erotuomari tai neljäs erotuomari, sen mukaan miten on ennalta määrätty.
Jalkapallokenttä
thumbnail|350px|Jalkapallokentän mitat.
Jalkapallokentän alustana on tavallisesti erityisesti korkeampitasoisissa otteluissa lyhyeksi leikattu ruoho, mutta myös hiekka on yleinen pelialusta alemmilla sarjatasoilla. Otteluita voidaan pelata myös keinotekoisella nurmimatolla.
Kansainvälisissä aikuisten otteluissa kentän tulee olla 100–110 metriä pitkä ja 64–75 metriä leveä. Muissa otteluissa vaatimukset ovat vapaammat: pituus 90–120 metriä ja leveys 45–90 metriä. Kentän tulee olla pitempi pituus- kuin leveyssuunnassa. Pelikenttä merkitään rajoin, jotka kuuluvat alueeseen, jota ne rajoittavat. Rajat saavat olla korkeintaan 12 cm leveitä.
Pelikenttä jaetaan kahteen kenttäpuoliskoon, jotka erottaa toisistaan keskiviiva. Keskiviivan puolivälissä on keskipiste, jota ympäröivän keskiympyrän säde on 9,15 metriä.
Jalkapallokenttää rajoittavat sivuilla sivurajat ja päädyissä pääty- eli maalirajat. Kentän molemmissa päädyissä päätyrajan keskellä sijaitsee maali, jonka edessä on maalialue (5,5 m) ja rangaistusalue (16,5 m). 11 metrin päässä maalista on rangaistuspotkupiste.
Maalit sijaitsevat kummankin päätyrajan keskikohdassa. Maalikehikko koostuu kahdesta pystypylväästä eli tolpasta, joista kumpikin on yhtä etäällä kentän kulmissa sijaitsevista kulmalipuista. Tolpat yhdistää vaakasuora poikkipalkki eli ylärima. Etäisyys ylärimasta maahan on 2,44 metriä (8 jalkaa) ja tolppien välinen etäisyys toisistaan 7,32 metriä (8 jaardia).
Pelikentän jokaisessa kulmassa on vähintään 1,5 metriä korkea kulmalipputanko, jossa on kulmalippu. Samanlaiset liput ovat joskus myös kentän keskirajan kohdalla molemmin puolin pelikenttää vähintään metrin päässä sivurajasta.
Pelikatkot
right|250px|thumb|Rangaistuspotku thumb|250px|Hiekalle ja kovalle tekonurmelle tarkoitetut tiheänappulaiset niin sanotut turffikengät. Perinteisissä kengissä on yleensä isot napit, jotka voivat olla myös vaihdettavia. Kumpikin puoliaika alkaa kentän keskipisteestä suoritetusta aloitus- eli alkupotkusta, jonka aikana kummankin joukkueen pelaajien tulee sijaita omalla kenttäpuoliskollaan. Samaten joukkueen, joka ei suorita aloituspotkua, kaikkien pelaajien tulee olla keskiympyrän (säde 9,15 m) ulkopuolella, kunnes aloituspotku on suoritettu. Aloituspotku suoritetaan myös aina hyväksytyn maalin jälkeen sekä jatkoajan puoliaikojen alussa. Aloituspotkun jälkeen pallo on pelissä, kunnes se menee maaliin, ylittää jonkun pelialueen rajoista tai erotuomari muuten katkaise pelin.
Pelin keskeytyksen jälkeen se voidaan aloittaa uudestaan kahdeksalla eri tavalla:
Pallo
Sääntö numero 2 määrää, että pallo on pyöreä, tehty sopivasta materiaalista, ilmalla täytetty, sen ympärysmitta on 68–70 cm, massa 410–450 g (kuivana) ja paine 0,6–1,1 ilmakehää. Normaalipallokokoa kuvataan numerolla 5. Lasten peleissä käytetään pienempiä kokoja 4 ja 3.
Maantieteellinen sijoittuminen
thumb|400px|Jalkapallon suosio maailmalla. Värin tummuus kuvaa pelaajien määrää 1 000 asukasta kohti. Vihreällä ovat ne maat, joissa jalkapallo on maan suosituin urheilulaji, punaisella ne, joissa se ei ole.
Jalkapalloa pelataan ammattimaisesti jokaisella mantereella (pois lukien Etelämanner) ja se on ykköslaji useimmissa Euroopan, latinalaisen Amerikan, Afrikan ja Aasian maissa. Miljoonat ihmiset ympäri maailmaa seuraavat jalkapalloa paikan päällä erityisillä jalkapallostadioneilla, ja vielä suurempi ihmismäärä seuraa otteluita television välityksellä.
FIFA:n keväällä 2007 julkaistun tutkimuksen mukaan enemmän kuin 265 miljoonaa ihmistä yli 200 maassa pelaa jalkapalloa. Jalkapallon yksinkertaiset säännöt sekä muun muassa erikoisvälineiden vähäisyydestä johtuva harrastamisen helppous tekevät siitä erityisen suositun lajin. Englantilaislähtöisen lajin leviämiseen eri puolille maailmaa on epäilemättä vaikuttanut 1900-luvun voimakas brittivaikutus ympäri maailmaa. Laji on levinnyt enemmänkin brittien kansainvälisen kaupan ja merenkulun kuin Brittiläisen imperiumin kautta; monilla brittiläiseen imperiumiin kuuluneilla alueilla, kuten Intiassa ja Etelä-Afrikassa, ovat muut brittilajit (kuten rugby ja kriketti) perinteisesti olleet jalkapalloa suositumpia, kun taas jalkapallon asema on ollut erityisen vahva monilla sellaisilla Manner-Euroopan ja Etelä-Amerikan alueilla, jotka eivät koskaan kuuluneet imperiumiin. Tästä esimerkkinä on Uruguay, johon jalkapallo tuli brittiläisten merimiesten mukana, vaikka maa ei kuulunut brittiläiseen imperiumiin.
Eurooppa
Nykyaikainen jalkapallo kehitettiin Englannissa 1800-luvulla. Euroopan jalkapalloliitto Uefa perustettiin vuonna 1954, ja myös Kansainvälinen jalkapalloliitto Fifa perustettiin Euroopassa, vuonna 1904. Maajoukkuetasolla Euroopan menestyneimmät joukkueet ovat Saksa ja Italia, joilla on kummallakin neljä maailmanmestaruutta. Ranska on voittanut kaksi maailmanmestaruutta ja Englanti ja Espanja ovat voittaneet yhden maailmanmestaruuden. Eniten Euroopan-mestaruuksia on Saksalla ja Espanjalla, kolme mestaruutta kummallakin. Englannilla on kaksi olympiavoittoa.
Euroopan merkittävimmät sarjat ovat Englannin Valioliiga, Saksan Bundesliiga, Espanjan Primera División, Ranskan Ligue 1 ja Italian Serie A.
Suomi
thumb|[[Sami Hyypiä, Suomen menestyneimpiä jalkapalloilijoita]]
Suomi oli 1920-luvun lopulta 1980-luvulle eräs Euroopan heikoimmista jalkapallomaista. 1990-luvulta alkaen Suomi on noussut maanosan alempaan keskikastiin, toisaalta koska ulkomaiden tasokkaissa sarjoissa pelaavien suomalaisammattilaisten määrä on kasvanut muun muassa vapaampien EU-säännösten vuoksi, toisaalta koska Euroopan jalkapalloon on tullut lukuisia uusia pienmaita. Suomen paras sijoitus FIFA:n rankingissa on 33. tila vuodelta 2007.
Suomi ei ole koskaan selviytynyt miesten puolella MM--turnaukseen. EM-lopputurnauksessa Suomi pelasi ensimmäisen kerran vuonna 2021. Suomalaisista jalkapalloilijoista menestyneimpiin kuuluvat Jari Litmanen ja Sami Hyypiä, jotka ovat pelanneet eurooppalaisissa huippuseuroissa ja voittaneet Mestarien liigan. Suomen naiset selvisivät vuoden 2005 EM-turnaukseen ja etenivät välieriin saakka. Suomen jalkapallomaajoukkue toimii Suomen Palloliiton alaisuudessa.
Muu Amerikka
Pohjois-Amerikan, Keski-Amerikan ja Karibian jalkapalloliitto on CONCACAF. Meksiko on alueen selvästi menestyksekkäin maajoukkue, ja se on järjestänyt kaksi MM-lopputurnausta. Myös Yhdysvallat ja Costa Rica ovat selviytyneet useasti MM-kilpailuihin.
Yhdysvallat
Yhdysvaltain ja Kanadan seurajoukkueet pelaavat Major League Soccer -sarjassa. Yhdysvallat on naisten jalkapallon suurmaa, joka on saavuttanut kolme naisten maailmanmestaruutta ja neljä olympiakultaa. Yhdysvalloissa on enemmän rekisteröityjä jalkapalloilijoita kuin missään muussa maassa, peräti 18 miljoonaa. Näistä noin 40 prosenttia on naisia ja tyttöjä. Jalkapallo onkin Yhdysvaltain collegeissa naisten urheilulajeista suosituin.
Jalkapallolla on ollut vaikeuksia juurtua Yhdysvaltoihin. Siellä peli on tunnettu nimellä soccer, kun jalkapallo-nimitys on varattu maan toiselle kansallispelille, rugbyyn perustuvalle amerikkalaiselle jalkapallolle. Jalkapalloa yritettiin toisen maailmansodan jälkeen ensi kerran toden teolla tuoda Amerikkaan 1970-luvulla, jolloin Pelén vetoavulla aloitettiin jalkapallon ammattilaisliiga North American Soccer League eli NASL. NASL:ssä tehtiin amerikkalaista yleisöä ajatellen eräitä sääntömuutoksia: pelikello pysäytettiin katkojen ajaksi ja paitsio määriteltiin erillisen paitsiolinjan avulla. Sittemmin myös Yhdysvalloissa on siirrytty käyttämään tavallisia jalkapallon sääntöjä. Jalkapalloa yritettiin saada suositummaksi Yhdysvalloissa kesällä 2007, kun David Beckham siirtyi Los Angeles Galaxyn riveihin. Siirto herätti hetkellisen buumin Yhdysvalloissa, mutta jo seuraavana vuonna katsojamäärät olivat kääntyneet laskuun.
Afrikka
Afrikkalaiset pelaajat ovat menestyneet hyvin Euroopan sarjoissa, mutta maajoukkueiden menestys MM-lopputurnauksissa on jäänyt keskinkertaiseksi. Parhaiten on menestynyt Kamerun, joka on viidessä lopputurnauksessaan selviytynyt kerran puolivälieriin. Nigeria ja Kamerun ovat kumpikin voittaneet yhden olympiakullan. Eniten maanosan mestaruuksia on Egyptillä, seitsemän mestaruutta. Myös Egyptin seurajoukkueet ovat maanosan parhaita.
Aasia
Aasian jalkapalloliitto AFC perustettiin vuonna 1954. Etelä-Korea ja Japani järjestivät vuoden 2002 MM-lopputurnauksen. Niissä Etelä-Korea selvisi välieriin, mikä on toistaiseksi Aasian maajoukkueiden historian suurin menestys. Kiinan Superliigaan on hankittu useita muiden maanosien huippupelaajia ja -valmentajia, mutta Kiinan maajoukkue ei ole koskaan saavuttanut menestystä.
Oseania
Oseanian maanosaliitto on OFC. Oseania ei ole saavuttanut jalkapallossa menestystä. Australia jätti Oseanian liiton vuonna 2006, ja nykyisin Uusi-Seelanti on alueen vahvin maajoukkue. Oseanian MM-karsintojen voittaja joutuu karsimaan lopputurnauspaikasta maanosaliittojen välisessä jatkokarsinnassa.
Maajoukkuekilpailut
Merkittävin kansainvälinen jalkapallokilpailu ja maailman seuratuin urheilutapahtuma on jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut, jotka FIFA järjestää neljän vuoden välein. Kilpailua edeltävät alueelliset alkukarsinnat, joiden parhaat pääsevät varsinaiseen lopputurnaukseen. Nykyään lopputurnaukseen osallistuu 32 maata kerrallaan, vuoteen 1998 asti 24, ja vuoteen 1978 asti 16 muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta. Seuraava miesten MM-jalkapallon lopputurnaus järjestetään Yhdysvalloissa, Meksikossa ja Kanadassa 2026.
Maanosaliittojen cup eli Confederations Cup järjestetään kahdeksan joukkueen turnauksena, jossa pelaa kuuden maanosan mestarit, hallitseva maailmanmestari sekä turnauksen isäntämaa. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1992 Kuningas Fahdin cupina, ja Fifa on järjestänyt sitä vuodesta 1997 alkaen. Kilpailu järjestetään nykyisin neljän vuoden välein seuraavan vuoden MM-turnauksen esiturnauksena samassa maassa kuin tuleva lopputurnaus.
Kesäolympialaisissa jalkapallo on ollut vuodesta 1900, poikkeuksena Los Angelesin kisat 1932. Koska ammattilaispelaajat eivät saaneet osallistua kilpailuun, Itä-Euroopan maat voittivat kaikki mestaruudet vuosien 1952–1980 välillä. Vuoden 1984 kisoista alkaen myös ammattilaisten osallistuminen on sallittu. Kesäolympialaisissa 1992 tehtiin sääntömuutos, jonka mukaan joukkueissa sai olla korkeintaan kolme yli 23-vuotiasta pelaajaa.
thumb|300px|Maanosien [[FIFAn alaiset jalkapallojärjestöt. Australia siirtyi Oseanian liitosta (OFC) Aasian liittoon (AFC) vuoden 2006 alussa.]]
Euroopan-mestaruuskilpailut on pelattu vuodesta 1958 alkaen. Kilpailu järjestetään neljän vuoden välein, ja nykyisin lopputurnaukseen osallistuu 24 maata.
Etelä-Amerikan mestaruusturnaus Copa América pelataan nykyisin neljän vuoden välein aina MM-kisojen jälkeisenä vuonna. Kilpailu on järjestetty virallisesti vuodesta 1916 alkaen ja epävirallisesti jo vuonna 1910. Se on maailman vanhin edelleen järjestettävä kansainvälinen jalkapallokilpailu. Vuodesta 1993 alkaen kilpailuun on kutsuttu myös Etelä-Amerikan ulkopuolisia joukkueita kuten Yhdysvallat ja Meksiko. Eniten voittoja on Uruguaylla (15) ja Argentiinalla (14).
CONCACAF Gold Cup on Pohjois-Amerikan, Keski-Amerikan ja Karibian mestaruusturnaus. Se on pelattu nykymuotoisena ja nykyisellä nimellään vuodesta 1991 alkaen. Sen edeltäjäturnauksia on järjestetty vuodesta 1941 alkaen. Nykyisin kilpailua hallitsevat Meksiko ja Yhdysvallat.
Copa Centroamericana on Keski-Amerikan mestaruusturnaus, joka on järjestetty vuodesta 1941 alkaen. Kilpailu herätettiin 30 vuoden tauon jälkeen henkiin vuonna 1991, minkä jälkeen Costa Rica on voittanut eniten mestaruuksia, seitsemän kappaletta.
Pan-Amerikan kisoissa on pelattu jalkapalloa vuodesta 1951 alkaen. Nykyisin kilpailuun saavat osallistua alle 21-vuotiaat pelaajat. Argentiinalla on eniten kultamitaleja.
Afrikan-mestaruuskilpailut järjestetään kahden vuoden välein. Ensimmäinen kilpailu järjestettiin vuonna 1957. Nykyisin kilpailuun pääsee karsintojen kautta 16 joukkuetta. Eniten voittoja on Egyptillä, seitsemän kappaletta.
Aasian-mestaruuskilpailut on järjestetty vuodesta 1956 alkaen. Japani on voittanut turnauksen useimmin, neljä kertaa, joista kolme 2000-luvulla. Myös Aasian kisoissa pelataan jalkapalloturnaus.
Oseanian-mestaruuskilpailut järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1973. Kilpailu on järjestetty kymmenen kertaa vuoteen 2016 mennessä. Australia oli mukana vuosina 1980–2004 ja voitti neljä mestaruutta. Sen jälkeen Uusi-Seelanti on voittanut kaksi turnausta kolmesta.
Kansalliset sarjat
Euroopan kovatasoisimpina jalkapallosarjoina pidetään yleisesti Englannin Valioliigaa, Saksan Bundesliigaa, Italian Serie A:ta ja Espanjan Primera Divisiónia. Nämä liigat houkuttelevat huippupelaajia ympäri maailmaa ja ovat myös selvästi muita sarjoja edellä eurocupmenestyksen perusteella lasketussa UEFA:n Euroopan sarjojen rankinglistassa.
Raha on tärkeä asia nykypäivän jalkapallossa. Siitä osoituksena on Euroopan Mestarien liiga, jossa liikkuvat isot summat esimerkiksi televisiosopimusten ansiosta. Sen voittaminen onkin huippuseuroille erittäin tärkeää suurien palkintosummien ja näkyvyyden vuoksi.
Toisaalta tasokasta jalkapalloa pelataan Euroopan ulkopuolellakin esimerkiksi Brasiliassa ja Argentiinassa. Tästä osoituksena on se, että 2000-luvun seurarankingin 25 parhaasta joukkueesta seitsemän on jommastakummasta valtiosta. Näiden sarjojen vertaaminen eurooppalaisiin on vaikeata, sillä eurooppalaiset ja eteläamerikkalaiset joukkueet kohtaavat harvakseltaan.
Suomessa maan korkein sarjataso on Veikkausliiga. Tätä seuraavat Ykkönen ja Kakkonen. Nämä sarjat ovat valtakunnallisia ja niitä johtaa Suomen Palloliitto. Liiton sarjojen alla pelataan vielä Suomen Palloliiton piirien sisäisiä sarjoja.
Kansalliset cupit
Voittaja jatkaa -periaatteella pelattavien cup-kilpailujen ”äiti” on Englannin FA Cup. Se on maan sarjaakin vanhempi kilpailu. Sittemmin cupeja on ryhdytty pelaamaan kaikissa merkittävissä palloilumaissa. Niille ovat tunnusomaisia eri sarjatasoja edustavien joukkueiden kohtaamiset ja pelit, joissa alemmalla sarjatasolla pelaava joukkue voittaa itseään ennakkoon paremman joukkueen.
Kansainväliset seurajoukkuekilpailut
Euroopassa on pelattu myös Eurooppa-liigaa, cup-voittajien cupia sekä Euroopan supercupia.
Muiden maanosien seurajoukkueiden mestaruuskilpailuja ovat Afrikan Mestarien liiga, Concacafin Mestarien liiga, Aasian Mestarien liiga, Oseanian Mestarien liiga sekä Etelä-Amerikan Copa Libertadores ja Copa Sudamericana.
Seurajoukkueiden maailmanmestaruuskilpailu on järjestetty vuodesta 1960 alkaen. Kilpailu pelattiin pitkään vain Euroopan ja Etelä-Amerikan mestarien välisenä otteluna tai otteluparina nimellä Intercontinental Cup. Nykyisin kilpailuun osallistuvat kuuden maanosaliiton mestariseurat. Kilpailua ovat senkin jälkeen hallinneet Euroopan ja Etelä-Amerikan joukkueet.
Suurimmat pelaajat
thumb|right|140px|Brasilialaista kolminkertaista maailmanmestaria [[Peléä pidetään yhtenä kaikkien aikojen suurimmista pelaajista.]]
Historiaa
Ensimmäiset kuuluisiksi tulleet huippupelaajat pelasivat jo 1900-luvun alussa. Esimerkiksi maajoukkueessa vuosina 1914–1930 pelannut brasilialainen Arthur Friedenreich nousi maankuuluksi, ja häntä kutsutaankin jalkapallon ensimmäiseksi supertähdeksi. 1920-luvun olympiajalkapallo toimi MM-kilpailujen edeltäjänä, ja parhaista pelaajista tuli katsojien idoleita. Uruguay oli tuolloin menestyneimpiä joukkueita ja muun muassa sen kapteeni José Nasazzi oli tunnettu.
Brasilian menestysjoukkueiden tähtiä 1950- ja 1960-luvuilla olivat etenkin Pelé, jota on monissa yhteyksissä kutsuttu kaikkien aikojen parhaaksi pelaajaksi sekä Garrincha, joka oli brasilialaisfanien rakastama yleisön hauskuuttaja. Samoihin aikoihin Neuvostoliiton joukkueessa pelannut Lev Jašin on valittu 1900-luvun parhaaksi maalivahdiksi. 1960-luvun tähtiä oli myös Mosambikissa syntynyt ja Portugalia edustanut Eusébio, joka oli Afrikan ensimmäisiä supertähtiä. Hän voitti Portugalin liigan maalikuninkuuden seitsemän kertaa.
thumb|140px|[[Diego Maradona vuoden 1986 maailmanmestarina.]] Brasilian maailmanmestarijoukkueessa vuonna 1970 pelannutta hyökkääjä Jairzinhoa pidetään yhtenä parhaista laitahyökkääjistä. Seuraavissa kaksissa MM-kisoissa finaalissa pelanneen Alankomaiden joukkueen Johan Cruijff valittiin 1900-luvun parhaaksi eurooppalaiseksi pelaajaksi. Cruijff on vaikuttanut voimakkaasti myös nykyajan pelityyliin. 1980-luvun kirkkain tähti oli Diego Maradona, joka johdatti maansa Argentiinan joukkueen kapteenina maailmanmestaruuteen vuonna 1986 ja jota pidetään Pelén ohella yhtenä kaikkien aikojen parhaista jalkapalloilijoista.
1990- ja 2000-luvuilla huippupelaajia on tullut entistä useammista maista, ja näiden kahden vuosikymmenen aikana maailman parhaan pelaajan palkinto Kultainen pallo on jaettu peräti 13 eri maan edustajalle.
Parhaiden pelaajien luettelot
Eri tahot ovat julkaisseet luetteloja kaikkien aikojen parhaista jalkapalloilijoista. Englantilaisen The Guardianin vuonna 2014 julkaiseman ”MM-kisojen kaikkien aikojen top-100 jalkapalloilijaa” -luettelon kokosivat 40 kansainvälistä jalkapalloasiantuntijaa. Luettelon 20 kärkinimeä vuosien 1930–2010 MM-kisojen suoritusten perusteella olivat Pelé, Diego Maradona, Franz Beckenbauer, Ronaldo, Zinédine Zidane, Johan Cruijff, Lothar Matthäus, Gerd Müller, Garrincha, Michel Platini, Eusébio, Paolo Maldini, Jairzinho, Bobby Charlton, Xavi, Romário, Just Fontaine, Paolo Rossi, Dino Zoff ja Bobby Moore.
Stadionit
right|thumb|Jalkapallostadion [[Bolt Arena Helsingissä.]] Huipputason jalkapallo-ottelut pelataan lähes poikkeuksetta hyvin hoidetuilla stadioneilla, joille mahtuu tuhansia katsojia.
Maailman suurin jalkapallostadion on Korean demokraattisen kansantasavallan Pjongjangissa sijaitseva Rŭngrado, jonka kapasiteetti on 150 000. Stadionilla järjestetään jalkapallo-otteluita kuitenkin epäsäännöllisesti, suurin säännöllisessä käytössä oleva jalkapallostadion on Intian Kalkutassa sijaitseva 120 000 -paikkainen Yuva Bharati Krirangan.
Euroopan suurin stadion on Barcelonan Camp Nou, jonka kapasiteetti on 98 934. Camp Nou on FC Barcelonan kotistadion. Muita suuria stadioneja Euroopassa ovat muun muassa Moskovassa sijaitseva Lužniki, jolle mahtuu 84 745 katsojaa ,Dortmundissa oleva Signal Iduna Park, jonka katsojakapasiteetti on 81 264. ja Estadio Santiago Bernabeu Madridissa, jonka katsomokapasiteetti on noin 82 000.
1950-luvulla maailman suurin jalkapallostadion oli Rio de Janeirossa sijaitseva Maracanã-stadion, jonka yleisöennätys on arviolta 200 000 katsojaa. Yleisöennätys syntyi vuoden 1950 MM-turnauksen mestaruuden ratkaisseessa ottelussa Uruguay–Brasilia. Tällä hetkellä stadionin kapasiteetti on kuitenkin vain 74 000. Toinen merkittävä ja tällä hetkellä suurin stadion latinalaisessa Amerikassa on Méxicossa oleva Estadio Azteca, jossa on pelattu vuosien 1970 ja 1986 MM-loppuottelut.
Jalkapallo ilmiönä
thumb|right|200px|[[Eintracht Frankfurtin ultra-kannattajien tekemä tifo]]
Jalkapallo on erittäin suosittu yleisölaji. Esimerkiksi Saksan Bundesliigan otteluissa kaudella 2008–2009 otteluissa kävi keskimäärin yli 40 000 katsojaa. Erityisen innokkaat fanit, joita kutsutaan ultriksi, seuraavat useimmat suosikkijoukkueensa ottelut ja kannattavat omiaan erityisen vahvasti. Kannatuksen varjopuoli on huliganismi, johon kuuluu muun muassa katsomotappeluita. Joskus huliganismi johtaa kuolonuhreihin. Heysel-stadionilla vuonna 1985 Liverpoolin fanit hyökkäsivät Juventuksen kannattajien kimppuun, ja seuranneessa tungoksessa kuoli 39 ihmistä. Tunnettuja jalkapallotapaturmia on myös ottelua valvoneiden poliisien virheistä johtunut Hillsborough'n onnettomuus, jossa henkensä menetti lähes sata katsojaa.
Huippujalkapallo on taloudellisesti huomattavaa liiketoimintaa, ja huippupelaajien siirroista maksetaankin kymmeniä miljoonia euroja. Jotkut yrittäjät ovat ostaneet seuroja, kuten venäläinen miljardööri Roman Abramovitš, joka osti Chelsea FC:n vuonna 2003 ja hankki seuralle monia kalliita pelaajia varojaan säästelemättä. Menestyneet joukkueet saavat runsaasti rahaa muun muassa katsojatuloista, oheistuotteista ja paitamainoksista, jotka maksavat joissakin tapauksissa jopa parikymmentä miljoonaa euroa. Tuloistaan huolimatta huippuseurat ovat toisinaan olleet satojen miljoonien eurojen veloissa. Rahaa on mukana myös vedonlyönnissä, joka lisääntyy jatkuvasti.
Jalkapallo ja jalkapalloilijat ovat olleet useiden tietokirjojen, historiakirjojen, elämäkertojen, lehtien ja elokuvien aiheena. Merkittäviä jalkapallolehtiä ovat muun muassa France Football ja FourFourTwo. Jalkapalloaiheisista sarjakuvista tunnetuimpia on Buster. Jalkapalloa käsittelevät elokuvat ovat usein täysin sepitteellisiä, mutta joidenkin elokuvien aiheena ovat tunnetut ottelut. Jälkimmäisestä esimerkkinä on elokuva Bernin ihme, jonka päätapahtuma on vuoden 1954 MM-kisojen finaali, joka tunnetaan tällä nimellä.
Algeria
Algerian demokraattinen kansantasavalta eli Algeria on noin 44,6 miljoonan asukkaan valtio Pohjois-Afrikassa Välimeren rannalla. Sen rajanaapureita ovat koillisessa Tunisia, idässä Libya, kaakossa Niger, lounaassa Mali sekä Mauritania ja lännessä Länsi-Sahara ja Marokko. Algeria kuuluu Maghreb-maihin ja on pinta-alaltaan Afrikan suurin maa.
Maantiede
thumb|vasen|Algerian kartta
Pinnanmuodot ja vesistöt
Algerian pohjoisosassa on kaksi geologisesti nuorta rinnakkain kulkevaa vuorijonoa Tell-Atlas ja Saharan Atlas sekä niiden välissä oleva Ylätasankojen alue. Vuoristot erottavat Välimeren rannikon Saharasta.
Saharan Atlaksen eteläpuolelta alkaa laaja Saharan aavikko. Algerian Saharasta noin neljäsosa on hiekka-aavikkoa (erg), josta suurin on Itäinen Iso erg, missä on jopa 2–5 metriä korkeita dyynejä. Iso osa Saharasta on kivistä ja kuivaa hamadaa. Algerian kaakkoisosassa on puolestaan Saharan keskellä kohoavat Ahaggarin ja Tassili n’Ajjer. Ahaggarissa on Algerian korkein vuori, 2 918 metriä korkea Tahat.
Välimereen virtaavista joista monet ovat lyhyitä ja jyrkkiä. Pisin niistä on Ylätasangoilta alkunsa saava Chelif, jota tosin on paikoin hyvin voimakkaasti käytetty keinokasteluun ja talousvedeksi. Tell-Atlaksen eteläpuolella on vain väliaikaisia jokiuomia vadeja. Niistä monet virtaavat vajoamiin, jossa on chott-nimellä tunnettuja suolasoita. Saharassa monet Ahaggarilta syntyvät väliaikaiset joet virtaavat historiallisissa laaksoissa. Keitaita on paikoissa, joissa Saharan pohjavesi ulottuu pintaan asti.
Ilmasto
Algerian ilmasto on kuiva ja kuuma, mutta rannikkoalueella ja Tell-Atlaksen alueella vallitsee välimerenilmasto. Kesät ovat kuumia ja kuivia, talvet lauhoja ja kosteita. Vuoristoisilla alueilla talvet voivat olla ankaria, eikä lumikaan ole epätavallista. Algeria on altis sirokolle, kuumaa pölyä ja hiekkaa sisältävä tuuli on yleinen kesällä.
Luonto
Algerian kasvillisuus on kaikkialla kuivuudenkestävää, sillä kasvien pitää olla sopeutunut vähintään kausittaiseen kuivuuteen. Metsiä on vain noin kahdella prosentilla maa-alasta, ja monet rannikkovuoristojen metsistä on hakattu. Metsiä löytyy lähinnä vaikeakulkuisimmilta vuoristoilta. Etelämpänä kasvillisuus on kuivaa ruohotasankoa, ja Saharassa on enää kasveja, jotka eivät tarvitse enää juuri ollenkaan vettä. Keitaat ja vadien pohjat pitävät yllä monipuolisempaa kasvillisuutta.
Varhaishistoria ja roomalaisaika
thumb|vasen|Kalliotaidetta [[Tassili n’Ajjerista]]. pienoiskuva|vasen|Antiikin [[Thamugadin raunioita, keskellä Rooman keisarin Trajanuksen riemukaari.]]
Vuonna 2018 julkaistun tutkimuksen mukaan Algerian vanhimmat kivityökalut ovat 2,4 miljoonaa vuotta vanhoja. Ne ovat kuuluneet jollekin Hominini-lajille. Neandertalinihmisten Levalloisin ja Moustier-kulttuuriin kivikirveitä on noin 45 000 vuoden takaa. Aterin kulttuuri on puolestaan alueella kehittynyt erikoistunut kulttuuri. Tassili n’Ajjerissa on puolestaan maailman laajimpiin kuuluva kalliotaidealue, jonka vanhimmat kuvat ovat jopa 12 000 vuotta vanhoja.
Algeria on ollut pitkään Euroopan, Afrikan ja Lähi-idän maiden välinen kulkureitti. Paikalliseen väestöön on siten pitkään sekoittunut verta muilta alueilta, ja berberien paimentolaiskansan alkuperää selitetään tällä tavoin. Berberit ovat asuttaneet aluetta ainakin 2000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Foinikialaiset levittäytyivät alueelle Karthagosta ja hallitsivat rannikkoseutuja 800-luvulta eaa. alkaen. Berberit perustivat myös 200-luvun eaa. lopulta alkaen kuningaskuntia (tunnetuin Numidia), jotka puunilaissotien aikana itsenäistyivät. Rooman voitettua Karthagon myös berberikuningaskunnat joutuivat Rooman valtakunnan alle vuoteen 24 mennessä.
Arabeista ranskalaisiin
Suurten kansainvaellusten myötä alueelle tuli germaaniperäisiä vandaaleita. Vandaalit voitettiin lopulta ns. vandaalisodassa Justinianus I:n aikana vuosina 533–534 itäroomalaisen sotapäällikkö Belisariuksen johdolla. Bysantin keisarikunta hallitsi itäisempiä osia Algeriasta 600-luvun lopulle, kunnes arabit valloittivat alueen ja väestö islamilaistui. Arabit eivät kuitenkaan juuri onnistuneet alistamaan berbereitä valtaansa.
Espanja alkoi 1500-luvulla valloittaa alueen rannikkokaupunkeja, minkä johdosta tunnustettiin Ottomaanivaltakunnan yliherruus alueella. 300 vuoden ajan Algeria olikin yksi valtakunnan provinsseista. Tuohon aikaan barbareskit toimivat aktiivisesti Algerian rannikolla, ja sieppasivat eurooppalaisia kristittyjä orjiksi sekä Välimerellä purjehtivista laivoista että rannikon asukkaiden joukosta, etenkin Espanjasta ja Italiasta.
Vuonna 1830 Ranska miehitti osia Algeriasta. Vastarinta kesti kuitenkin vuosikymmeniä, minkä vuoksi Ranskan oli Tafnan sopimuksessa (1837) tunnustettava Abd al-Qadir (1830–1847) emiiriksi. Eurooppalaiset saivat hiljalleen lähes täyden poliittisen, taloudellisen ja yhteiskunnallisen valta-aseman. Algeriaan rakennettiin myös uusia yhteyksiä, sairaaloita ja kouluja, mutta ne olivat tarkoitettu lähinnä eurooppalaisille. Algeriaan muutti myös paljon uudisasukkaita, ja vuonna 1881 maassa asui 300 000 eurooppalaista, joista noin puolet oli ranskalaisia.
Ranskan hallintokoneisto romahti toisen maailmansodan seurauksena, ja Pohjois-Afrikka oli väliaikaisesti angloamerikkalaisessa hallinnassa. Sodan jälkeen osa algerialaisista sai Ranskan kansalaisuuden, mutta tämä ei nationalisteille riittänyt. Sétifissä tapahtuneessa kansannousussa 84 eurooppalaista siirtolaista murhattiin, ja sen seurauksena syntyneissä verilöylyssä tapettiin lähteistä riippuen 8 000 – 45 000 muslimia. Verilöyly oli myös yksi itsenäisyyssodan edeltäjistä.
Ranskan kansalliskokous myönsi vuonna 1947 kaikille algerialaisille Ranskan täyden kansalaisuuden. Samalla Algeriaan perustettiin kaksi parlamenttia, joista toinen edusti 1,5 miljoonaa eurooppalaista ja toinen 9 miljoonaa muslimia. Vaalit peukaloitiin eurooppalaismyönteisimmiksi, ja kansallismieliset voimat alkoivat huomata, että vaatimuksiin ei todennäköisesti reagoida ilman väkivaltaa.
Algeria itsenäiseksi valtioksi 1962
thumb|Algerian ensimmäisen presidentti [[Mohammed Ahmed Ben Bella itsenäisyyssodan aikana.]] Kansallinen vapautusrintama FLN aloitti sodan ranskalaisia vastaan vuonna 1954. Ranska lähetti neljän vuoden aikana lähes puoli miljoonaa sotilasta. Sota sai myös kansainvälistä huomiota, kun ranskalaiset muun muassa pommittivat kyliä ja kiduttivat vankeja. Charles de Gaulle lupasi syyskuussa 1959 algerialaisille mahdollisuuden päättää tulevaisuudestaan. Tämä synnytti myös ranskalaisten maanalaisen järjestön OAS:n, jonka tarkoituksena oli terrori-iskuilla häiritä rauhanneuvotteluita. Rauhansopimus saatiin aikaan 1962, ja se johti maan täyteen poliittiseen itsenäisyyteen. Kahdeksan vuotta kestäneen sodan aikana ranskalaislähteiden mukaan kuoli 300 000 – 500 000 algerialaista. Algerialaislähteiden mukaan kuolleita oli jopa 1,5 miljoonaa. Ranskalta puolestaan kaatui 27 000 sotilasta.
Algerian ensimmäinen presidentti Mohammed Ahmed Ben Bella istui vuoteen 1965, jolloin hänen puolustusministerinsä, sosialisti Houari Boumédiènne syrjäytti hänet Ben Bellan sosialististen uudistusten epäonnistuttua. Boumédiènnen kuoleman jälkeen presidentiksi valittiin vuonna 1979 Chadli Bendjedid. Bendjedid liberalisoi Algeriaa, mutta hänen aikanaan maa ajautui myös taloudellisiin vaikeuksiin. Öljynhinta romahti 1980-luvun puolivälissä, ja ulkomaanvelka alkoi kasvaa dramaattisesti. Työttömyys oli laajaa, ja maahan iski myös paha kuivuuskausi. Vuoden 1988 levottomuuksien jälkeen helmikuussa 1989 kirjoitettiin uusi perustuslaki, joka teki Algeriasta monipuoluevaltion. Uusista puolueista islamistinen Islamilainen pelastusrintama FIS sai laajaa kannatusta.