cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matteo Carrara
thumb|right|200px|Matteo Carrara
Matteo Carrara (s. 25. maaliskuuta 1979 Alzano) on italialainen maantiepyöräiijä. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 2001 Colpack-Astro-joukkueessa. Kaudeksi 2003 hän siirtyi De Nardi-Colpack -talliin. Kaudella 2004 hän kilpaili Lampre-joukkueessa ja seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Barloworld-Valsir-talliin, mutta palasi kaudeksi 2006 Lampreen. Kauden 2007 hän ajoi Unibet.com-tallissa ja kauden 2008 belgialaisessa Quick·Step - Innergetic -joukkueessa. Ammattilaisuransa viimeiset vuodet 2008–2012 hän edusti Vacansoleil-tallia.
Arvo Tamminen
Arvo August Tamminen (24. heinäkuuta 1904 Alatornio – 22. huhtikuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen elokuvatuottaja, kuvaaja ja ohjaaja.
Tamminen aloitti elokuvauransa kuvausapulaisena jo 1920-luvulla ja hän toimi monien dokumenttielokuvien kuvaajana aina 1950-luvulle saakka. Tamminen kierteli 1947–1950 Yhdysvalloissa suomalaissiirtolaisten parissa ja kuvasi siellä useita filmidokumentteja muun muassa siirtolaisten elämästä (Autolla halki Amerikan (1950), Autolla Floridaan (1949), Amerikkaa suomalaissilmin (1949), Suomalaiset farmareina (1949), Suomalaisia Hollywoodissa (1949), Suomalaisia kalastajia Tyynellämerellä (1949), Suomalaisia kesäjuhlia U.S.A:ssa (1950)). Hän ohjasi ja kuvasi siellä myös pitkän dokumenttielokuvan Sydämeni laulu.
Jovianus
thumb|250px|Jovianus Jovianus (n. 332–17. helmikuuta 364) oli Rooman keisari vuosina 363–364. Edellinen keisari Julianus Apostata oli kuollut taistelussa Persian Sapor II:ta vastaan. Sotilaat huusivat Jovianuksen keisariksi. Jovianuksen oli pakko tehdä rauha epäedullisin ehdoin. Hän lähti tämän jälkeen kohti kotia. Jovianus oli kristitty, toisin kuin Julianus. Hän kuoli häkämyrkytykseen kahdeksan kuukauden valtakauden jälkeen, ennen kuin ehti palata Konstantinopoliin. Myös ylensyönti ja myrkylliset kalkkihöyryt on esitetty mahdollisina kuolinsyinä.
Namdalseid
Namdalseid on Norjan kunta Pohjois-Trøndelagin läänissä, Namsfjordenin vuonon lounaisrannalla ja sen samanniminen keskustaajama. Sen rajanaapureita ovat koillisessa Namsos, etelässä Steinkjer, Verran ja Åfjord ja lännessä Roan, Osen sekä Flatanger.
Ranskan Sudan
Ranskan Sudan oli nykyisen Malin valtion alueen käsittänyt Ranskan siirtomaa Ranskan Länsi-Afrikassa vuosina 1880–1958. Ranska valloitti alueen vuosina 1878–1898. Sen rajat ja viralliset nimet vaihtelivat eri aikoina.
Oikeudenmukaisuusvaatimuksia
Oikeudenmukaisuusvaatimuksia (, ”(Kaupunkien) oikeudenmukaisuusvaatimuksia”) oli Aristoteleen kirjoittama antiikin kreikkalainen teos, joka kokosi yhteen kreikkalaisten kaupunkivaltioiden (polis) tekemiä päätöksiä. Se on eräs esimerkki Aristoteleen tekemistä historiallisista tutkimuksista. Teos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan joitakin katkelmia.
Ranskan Sudan
Siirtomaan talous perustui maanviljelyyn ja karjanhoitoon. Se tuotti emämaata varten lähinnä maapähkinän ja puuvillan kaltaisia raaka-aineita. Ranskan Sudaniin syntyi afrikkalainen sivistyneistö, joka ryhtyi toisen maailmansodan jälkeen aktiiviseen poliittiseen toimintaan. Autonominen Sudanin tasavalta perustettiin vuonna 1958. Senegalin kanssa muodostetun Malin liittovaltion hajottua siitä tuli itsenäinen Malin tasavalta vuonna 1960.
Oikeudenmukaisuusvaatimuksia
Sisältö
Teos käsitti yhden kirjan ja se tunnetaan muun muassa Diogenes Laertioksen maininnasta. Teoksen kreikankielisen nimen dikaiōmata viittasi antiikin Kreikassa yleisesti todistusaineistona käytettyihin dokumentteihin ja edelleen oikeutukseen ja oikeudenmukaisuusvaatimuksiin. Aristoteleen teoksen tapauksessa teoksen nimellä oli viimeksi mainittu sivumerkitys.
Ranskan Sudan
Siirtomaan valloitus
Ennen ranskalaismiehitystä nykyisen Malin alueella oli useita valtioita. Niistä suurimmat olivat Samori Tourén hallitsema mandinkavaltakunta Wasulu Nigerjoen yläjuoksulla, sulttaani Ahmadu Tallin tukulorivaltakunta joen keskijuoksulla ja Tieba Traorén senufovaltio Kenedugu etelässä. Keskenään sotineet afrikkalaisvaltiot kärsivät sisäisistä valtataisteluista ja alistettujen heimojen kapinoista. Ne eivät kyenneet vastustamaan nykyaikaisesti aseistetun siirtomaa-armeijan vähitellen edennyttä hyökkäystä.
Oikeudenmukaisuusvaatimuksia
Sisältö
Teos kokosi yhteen ennen kaikkea kaupunkivaltioiden tekemiä päätöksiä koskien maa-alueita. Aristoteles kokosi teoksen Makedonian kuningas Filippos II:n käyttöön, jotta tämä voisi sovitella sen avulla kaupunkien välisiä rajakiistoja. Aristoteles kutsuttiin työhön sen jälkeen kun Filippos oli voittanut kreikkalaiset Khaironeian taistelussa vuonna 338 eaa., ja teoksella oli keskeinen rooli Filippoksen järjestellessä kreikkalaisten kaupunkivaltioiden asioita voittonsa jälkeen.
Ranskan Sudan
Siirtomaan valloitus
Länsi-Sudanin valtaamista tavoitellut Ranska laajensi aluettaan lännestä Senegalista käsin. Senegalin kuvernöörin Louis Faidherben aikana vuonna 1854 alettiin rakentaa Médinen linnoitusta Senegaljoen yläjuoksulle. Tukulorivaltakunnan hallitsijan Umar Tallin kanssa solmittu sopimus vakiinnutti Ranskan valtapiirin Bafingjoelle saakka. Ranskalaiset tiedustelijat matkailivat alueella solmien sopimuksia paikallisten päälliköiden kanssa.
thumb|Länsi-Sudan 1880-luvun lopussa. Kaksikymmentä vuotta kestänyt Länsi-Sudanin alistaminen alkoi vuonna 1878. Gustave Borgnis-Desbordesin ja Joseph Gallienin johtamaan ensimmäiseen vaiheeseen kuului vähittäinen eteneminen kohti Nigerjokea. Ranskalaiset perustivat linnoitukset Bafoulabéen vuonna 1879, Kitaan vuonna 1881 ja Bamakoon vuonna 1883. Vuonna 1880 alettiin rakentaa rautatietä Kayesin ja Bamakon välille. Ahmadun kanssa solmittiin vuonna 1881 sopimus, jonka perusteella ranskalaiset saivat purjehtia Nigerjokea pitkin.
Oikeudenmukaisuusvaatimuksia
Sisältö
Eräässä teoksesta säilyneessä katkelmassa mainitaan Oropoksen maa-alueiden jako ateenalaisten kesken. Toisessa katkelmassa puolestaan viitataan Aleksanteri Epeiroslaisen sotaretkeen, jonka tämä teki suur-kreikkalaisen Taraksen siirtokunnan avuksi vuonna 334 tai 333 eaa. Tämän vuoksi on ehdotettu, että teos olisi julkaistu vasta Aleksanterin aikana ja sen tarkoituksena olisi ollut vastata Filippoksen järjestelyitä vastaan nousseeseen tyytymättömyyteen. Erään toisen ehdotuksen mukaan teos olisi kyllä koottu Filippoksen käyttöön mutta julkaistu Aleksanterin aikana laajennettuna käsittelemään myös suur-kreikkalaisten alueiden asioita.
Ranskan Sudan
Siirtomaan valloitus
Berliinin konferenssista vuonna 1884 alkaneen toisen vaiheen tavoitteena oli Samorin, Ahmadun ja Tieban alistaminen diplomatian keinoin Ranskan vasalleiksi. Paikallisten päälliköiden kanssa solmituilla protektoraattisopimuksilla Ranskan alaisuuteen joutuivat laajat alueet Bafingin, Falémén ja Gambian yläjuoksuilla sekä Fouta Djallonin pohjoisrinteillä. Ahmadun kanssa solmittiin uusi sopimus vuonna 1887. Samorin kanssa kolmivuotisten taistelujen jälkeen vuonna 1886 solmittu sopimus mahdollisti Mamadou Laminen johtaman kapinan kukistamisen Senegalissa. Seuraavan vuoden protektoraattisopimus Samorin kanssa laajensi Ranskan aluetta Niger- ja Tinkissojoelle saakka. Siguiriin perustettiin vuonna 1888 tärkeä linnoitus. Dinguirayen emiirin Aguibu Tallin, Futa Djallonin sulttaanien ja Kenedugun Tieban kanssa solmitut liitot estivät brittien etenemisen Gambiasta ja Sierra Leonesta. Wasulun ja Kenedugun sota vuosina 1887–1888 heikensi molempia ja pakotti Samorin uusiin alueluovutuksiin.
Vuonna 1890 alkanut kolmas vaihe liittyy siirtomaavaltojen väliseen kilpailuun ja tarpeeseen miehittää aikaisemmin vain kartalle piirretyt etupiirialueet. Ranskan Sudanin ensimmäinen kuvernööri Louis Archinard aloitti hyökkäyksen tukulorivaltakuntaa vastaan, jota hallitsivat Kaartan alueen Nioroon siirtynyt Ahmadu ja hänen Ségouun jäänyt poikansa Madani. Ségou vallattiin Mari Diarran johtamien bambaroiden tuella vuonna 1890 ja Nioro vuonna 1891. Mari Diarran johtama kapina kukistettiin ja Ségoun valtaistuimelle asetettiin vähäksi aikaa Kaartan entisen bambarahallitsijan poika Bodian Coulibaly. Nigerin vasemmalle rannalle Sansandingiin perustettiin Mademba Syn johtama nukkevaltio. Ahmadu pakeni Macinan pääkaupunkiin Bandiagaraan, josta hänet karkotettiin vuonna 1893. Tukulorivaltakunnan viimeinen jäänne oli ranskalaisten Bandiagaraan asettama Ahmadun veli Aguibu, joka hallitsi vuoteen 1902 saakka.
thumb|Ranskan Sudan vuonna 1893. Segun, Kaartan ja Macinan alueiden valtauksen jälkeen ranskalaiset saattoivat keskittyä Samori Tourén mandinkavaltakunnan tuhoamiseen. He perustivat jo vuonna 1891 linnoituksen Nigerin itäpuolelle Kankaniin ja hävittivät Wasulun pääkaupungin Bissandougoun. Samorin sissisodan hävityksistä kärsineet heimot asettuivat ranskalaisten puolelle, ja hänen uudelleen aseistautunut armeijansa siirtyi itään Kongin alueelle. Ranskalaisten taisteluissa kärsimät tappiot koskivat lähinnä heidän bambarasotilaista koostunutta alkuasukasarmeijaansa. Sota kävi kuitenkin suhteettoman kalliiksi, mikä herätti arvostelua kotimaassa. Keskustelu armeijan omavaltaisuudesta saavutti huippunsa vuonna 1894, kun Timbuktun vastoin siviilikuvernöörin määräystä vallannut Eugène Bonnierin retkikunta tuhoutui tuaregien kanssa käydyssä taistelussa. Joseph Joffren lisäjoukot löivät tuaregit, mutta taistelut Timbuktun ja Gaon seuduilla jatkuivat vielä monen vuoden ajan.
Ranskalaisten vahvistetut joukot valloittivat vuosina 1895–1898 nykyisen Burkina Fason mosivaltiot ja Kenedugun pääkaupungin Sikasson. Kenedugun viimeinen hallitsija Babemba Traoré teki taistelussa itsemurhan. Ranskan ja Britannian länsiafrikkalaisten siirtomaiden rajat vahvistettiin vuonna 1898, ja Liberiaa kohti vetäytynyt Samori jäi ranskalaisten vangiksi. Britannia tunnusti Senegalista Tšadiin ulottuneen Ranskan Länsi-Afrikan vuoden 1899 julistuksella, vaikka sen itäosa oli yhä miehittämättä.
Ranskan Sudanin hallinto
thumb|Katin varuskunta 1900-luvun alussa. thumb|Alkuasukasjoukkojen tarkastus Timbuktussa. thumb|[[Bakoyejoen ylittävä rautatiesilta Toukotossa.]] thumb|Kenraalikuvernöörin käynti Bamakon asemalla. thumb|Rautatien pääteasema [[Koulikorossa.]] thumb|Jokilaiva lähtee Kayesista. thumb|Postialus Nigerjoella. thumb|Kuvernöörin residenssi Bamakossa. thumb|Katu Bamakossa. Siirtomaan rajat ja viralliset nimet muuttuivat moneen kertaan, mutta yleisessä kielenkäytössä se tunnettiin koko ajan Ranskan Sudanina. Vuonna 1880 perustettiin sotilasalue, jota kutsuttiin nimellä Ylä-Senegal. Sen keskuspaikkana toimi aluksi Médinen linnoitus ja vuodesta 1881 lähtien Kayes. Alue nimettiin Senegalin kuvernöörin alaiseksi Ranskan Sudaniksi 18. elokuuta 1890. Ranskan Sudan erotettiin Senegalista vuonna 1892 ja seuraavana vuonna sen sotilashallinto korvattiin siviilihallinnolla.
Ranskan Länsi-Afrikan muodostamisen yhteydessä vuonna 1895 osia Ranskan Sudanista liitettiin Senegaliin ja Ranskan Guineaan. Vuonna 1899 laajoja alueita liitettiin Guineaan, Dahomeyhin ja Norsunluurannikkoon ja siirtomaan nimeksi tuli Ylä-Senegal ja Keski-Niger. Siitä ja Senegalin yhteyteen kuuluneista protektoraateista muodostettiin Senegambia ja Niger vuonna 1902.
Pleistoseeninen villiinnytys
Brasilia
Brasilialainen ekologi Mauro Galetti ehdotti pleistoseenin uudelleenrakentamista vuonna 2004. Pleistoseenikauden lopussa ihmisen levitessä Euraasian ulkopuolella kuoli sukupuuttoon suuri määrä isokokoisia eläinlajeja. Galetti ehdotti norsujen tuomista sirkuksista ja eläintarhoista yksityisille maille Brasilian cerradoon.
Ranskan Sudan
Ranskan Sudanin hallinto
Vuonna 1904 perustettiin Ranskan Länsi-Afrikan federaatioon kuulunut Ylä-Senegal ja Niger. Vuoteen 1911 saakka siihen kuului myös Nigerin sotilasalue (nykyinen Nigerin tasavalta) ja vuoteen 1919 Ylä-Volta. Siirtomaan pääkaupunki siirrettiin vuonna 1908 Kayesista Bamakoon.
Pleistoseeninen villiinnytys
Pohjois-Amerikka
Paul S. Martin totesi vuonna 2005, että suuri osa Pohjois-Amerikan alkuperäisestä megafaunasta eli esimerkiksi mammutit, maalaiskiaiset ja sapelihammaskissat kuolivat sukupuuttoon ihmisten saavuttua mantereelle. Hän ehdotti ekologisen tasapainon palauttamista korvaamalla ne lajeilla, joilla on samanlaisia ekologisia rooleja, kuten aasialaisilla tai afrikkalaisilla norsuilla. Naturen kiistanalainen pääkirjoitus vuonna 2005 vaati norsujen, leijonien ja gepardien palauttamista keskilännen suojelluille preeria-alueille. Kirjoituksen oli allekirjoittanut suuri joukko biologeja.
Ranskan Sudan
Ranskan Sudanin hallinto
Vuonna 1920 alue nimettiin jälleen Ranskan Sudaniksi. Osa lakkautetusta Ylä-Voltasta liitettiin siihen vuonna 1932. Alue palautettiin vuonna 1947, jolloin Ylä-Volta perustettiin uudelleen. Osa Hodhin alueesta liitettiin Mauritaniaan vuonna 1944.
Pleistoseeninen villiinnytys
Siperian pleistoseeninen puisto
Tutkija Sergei A. Zimov perusti vuonna 1988 Koillis-Siperiaan Pleistoseenin puiston testatakseen mahdollisuutta palauttaa alueelle suuria laiduntajia ja petoeläimiä. Zimovin tavoitteena on luoda uudelleen pleistoseenin lopussa pääosin kadonneen arotundran kaltainen ekosysteemi. Hankkeen avulla on tarkoitus tutkia laiduntavien eläinten vaikutusta ikiroutaan ja sen sulamiseen. Zimovin tutkimusten mukaan talvilaidunnus edistää maaperän jäähtymistä talvella. Hankkeessa on tuotu alueelle jakutian poneja, poroja, lumilampaita, vapiteja, jakkeja, biisoneita ja hirviä. Zimovin hanke on kiistanalainen. Conservation Biology -lehdessä julkaistussa kirjeessä pleistoseenia palauttamaan pyrkiviä syytettiin "Frankensteinin ekosysteemien" luomisesta. Kirjeen mukaan "suurin ongelma ei ole mahdollisuus palauttaa menetettyjä vuorovaikutuksia, vaan pikemminkin riski saada uusia, ei-toivottuja vuorovaikutuksia. Kirjoittajat ehdottivat, että kadonneen megafaunan palauttamisen sijasta luonnonsuojelijoiden tulisi pyrkiä palauttamaan olemassa olevat lajit alkuperäisiin elinympäristöihinsä.
Ranskan Sudan
Ranskan Sudanin hallinto
Ranskan Sudanin hallinto oli samanlainen kuin muissa Ranskan Länsi-Afrikan siirtomaissa. Kuvernöörin (vuoteen 1937 saakka virallisesti varakuvernöörin) johtama alue oli jaettu ranskalaisten komendanttien johtamiksi piireiksi, jotka puolestaan jakautuivat afrikkalaisten päälliköiden johtamiksi kantoneiksi. Siirtomaan kuvernööri oli Dakarissa istuneen Ranskan Länsi-Afrikan kenraalikuvernöörin alainen. Ranskan Sudanin kuvernööreinä toimivat muun muassa William Ponty (1899–1908), Jean Henri Terrasson de Fougères (1924–1931) ja Edmond Jean Louveau (1946–1952).
Siirtomaavallan vakiintuminen
Alueella sijainneet protektoraatit lakkautettiin vuonna 1904, ja valta siirtyi kokonaan ranskalaisen hallintokoneiston käsiin. Perinteisen eliitin joukosta nimitetyistä kantoninpäälliköistä tuli virkamiehiä, joiden tuomiovalta siirtyi vuonna 1912 kantonien tuomioistuimille. Siirtomaan talous perustui pakkotyöhön, väestön maksamaan henkilöveroon ja kauppiailta kerättyihin maksuihin, jotka eivät kuitenkaan riittäneet kattamaan armeijan ja hallinnon kuluja. Järjestelmän paikallisia tukipylväitä olivat henkilöverosta osansa saaneet kantoninpäälliköt, olojen vakiintumisesta hyötyneet kauppiaat sekä siirtomaa-armeijan sotilaat ja aliupseerit, joista bambarat muodostivat kaksi kolmasosaa.
Ranskan Sudanin vientituotteita olivat arabikumi, puuvilla, maapähkinä, elävä karja, kulta, norsunluu, strutsinsulat ja ensimmäiseen maailmansotaan saakka kautsu. Tuonti koostui tehdasvalmisteisista kankaista, elintarvikkeista ja suolasta. Yleensä rahana peritty henkilövero edisti rahatalouden kehitystä. Dakarin–Nigerin rautatien valmistuminen Kayesin ja Bamakon välille vuonna 1904 ja kokonaan vuonna 1923 houkutteli alueelle ranskalaisia kauppahuoneita, jotka ostivat raaka-aineita pilkkahintaan ja myivät kalliita teollisuustavaroita. Orjuuden lakkauttaminen virallisesti vuonna 1905 synnytti työvoimareservin, joka asutti sodassa autioituneita alueita, työskenteli puuvilla- ja maapähkinäpelloilla sekä hakeutui ansiotöihin Senegaliin, Gambiaan ja Norsunluurannikolle.
Pohjoisen tuaregit ja Bandiagaran ylängön dogonit jatkoivat vastarintaa 1910-luvulle saakka. Ensimmäisen maailmansodan taistelukentille värvättiin Ranskan Sudanista etupäässä väkisin 72 000 sotilasta, ja elintarvikkeiden pakko-otot herättivät tyytymättömyyttä. Vuosina 1915–1918 syntyi kapinaliikkeitä Bélédougoussa, Mustan-Voltan ja Banin välisellä alueella sekä Firhunin johtamien tuaregien keskuudessa, mutta Ranskan armeija tukahdutti ne kovin ottein.
Maailmansotien välinen aika
Kapinaliikkeiden seurauksena siirtomaahallinto etsi tukea perinteiseltä afrikkalaiselta eliitiltä. Vuonna 1919 perustettiin kuvernöörin arvohenkilöistä nimittämät kantonineuvostot ja seuraavana vuonna kuvernöörin apuna toiminut Ranskan Sudanin hallintoneuvosto, jonka afrikkalaisjäseniä alettiin valita vaaleilla vuonna 1925. Äänioikeuden sai muutama tuhat arvohenkilöä, virkamiestä, kauppiasta, siirtomaa-armeijan entistä upseeria ja palkittua sotaveteraania. Bamakoon, Kayesiin ja Moptiin perustettiin viranomaisten nimittämät kaupunkineuvostot. Valtaosa afrikkalaisista oli kuitenkin edelleen Ranskan alamaisia, joilla ei ollut kansalaisoikeuksia. Alamaisia koski usein mielivaltainen alkuasukaslainsäädäntö, jonka perusteella heidät voitiin määrätä pakkotyöhön tai armeijaan.
Vuonna 1921 suoritetun väestönlaskennan mukaan Ranskan Sudanissa oli 2,5 miljoonaa asukasta, joista 1 164 oli Ranskan kansalaisia. Väestö kasvoi noin neljän prosentin vuosivauhtia. Kaupunkiväestön lisääntymisestä huolimatta yli 95 prosenttia siitä oli puolittain omavaraistaloudessa eläviä maanviljelijöitä.
Ranskan Sudan oli maailmansotien välisenä aikana Länsi-Afrikan vilja-aitta, josta vietiin maataloustuotteita muihin siirtomaihin. Tuotanto kasvoi nopeasti 1930-luvun alun lamavuosia lukuun ottamatta, ja kausitöistä naapurimaiden plantaasiviljelmillä muodostui pysyvä ilmiö. Maataloustuotannon rakenne säilyi monipuolisena maapähkinän ja puuvillan viljelyn laajentumisesta huolimatta.
Alueen teollisuus oli hyvin vähäistä ja se liittyi lähinnä keinokasteluprojekteihin ja rautatien toimintaan. Ensimmäinen pieni vesivoimalaitos valmistui Félouun vuonna 1927. Teollisuutta suurempi merkitys oli perinteisillä käsityöammateilla. Kaupankäyntiä hallitsivat suuret ranskalaisyritykset. Viennin arvo saavutti aikaisemmin paljon suuremman tuonnin vuonna 1939.
Sotien välisen ajan yhteiskunnalliset muutokset liittyvät taistelukentiltä palanneisiin sotaveteraaneihin, kansallisen sivistyneistön syntyyn, orastavaan ammattiyhdistysliikkeeseen ja politiikkaan sekä islamilaisiin herätysliikkeisiin. Alkuasukaslainsäädännön alaisuudesta vapautetut sotaveteraanit tukivat siirtomaavaltaa, mutta puolustivat toisaalta voimakkaasti omia etujaan. Ranskalaisen koulutuksen saanut nuori sivistyneistö työskenteli opettajina ja virkailijoina, ja heistä muodostui 1930-luvun vaihteessa syntyneen kolonialismin vastaisen liikkeen ydinjoukko. Ensimmäisiä sudanilaisia nationalisteja olivat radikaali Tiemoko Garan Kouyaté ja feodalismiin kallistunut Fily Dabo Sissoko. 1930-luvun alussa syntyi sivistyneistön yhdistystoimintaa, ja vuosikymmenen puolivälin jälkeen perustettiin ensimmäiseksi kansalaisjärjestöksi laskettava Foyer du Soudan. Afrikkalaiset rautatieläiset perustivat ammattiyhdistyksen Senegalin Thièsissä vuonna 1929.
Ranskan kansanrintamahallitus aktivoi poliittista toimintaa. Sen eurooppalaiset kannattajat perustivat vuonna 1937 Amis du rassemblement populaire du Soudan français -järjestön, johon hyväksyttiin myös afrikkalaisia. Kansanrintaman myötä syntyi myös opettajien ammattiliitto, jonka johtajiin kuuluivat Mamadou Konaté ja Mamby Sidibé. Tavallisen kansan tyytymättömyys kanavoitui hamallismin kaltaisiin suufilaisveljeskuntiin, joita siirtomaahallinto piti erityisen vaarallisina.
Toisen maailmansodan alkaessa Ranskan armeijaan kutsuttiin noin 60 000 sudanilaista. Sota lamautti siirtomaan talouden ja poliittisen elämän. Vichyn hallituksen menetettyä otteensa Länsi-Afrikasta vuonna 1943 alueelle syntyi demokratialiike, johon vaikuttivat ranskalaiset kommunistit. Ranskan afrikkalaisten siirtomaiden kuvernöörien kokouksessa Brazzavillessä vuonna 1944 laadittiin ohjelma, joka muodosti lähtökohdan sodanjälkeisille uudistuksille.
Tie itsenäisyyteen
Vuonna 1946 hyväksytyn Ranskan neljännen tasavallan perustuslain mukaan Ranskan Länsi-Afrikasta ja Sudanista tuli osa Ranskan unionia. Alue sai edustajansa Ranskan kansalliskokoukseen, senaattiin, unionin yleiskokoukseen ja Ranskan Länsi-Afrikan suureen neuvostoon. Paikalliseksi kansanedustuslaitokseksi perustettiin kuvernöörin johtama alueneuvosto. Vuosina 1945–1946 hyväksytyt lait lakkauttivat alkuasukaslainsäädännön ja antoivat siirtomaiden asukkaille kansalaisoikeudet. Äänioikeutta laajennettiin uusiin väestöryhmiin, mutta vuoden 1946 kansalliskokousvaaleihin sai osallistua yhä vain kaksi prosenttia sudanilaisista.
Ralph Neville
thumb|Chichesterin tuomiokirkon alttari, jonka taakse Neville on haudattu. Ralph Neville (k. 1244) oli Chichesterin piispa ja Englannin lordikansleri. Hänet valittiin Canterburyn arkkipiispaksi ja Winchesterin piispaksi, mutta vaalien tulokset mitätöitiin. Hän kuoli 1. helmikuuta 1244.
Ranskan Sudan
Tie itsenäisyyteen
Kommunistien kanssa yhteistyötä tehnyt Sudanin liitto joutui 1950-luvun vaihteessa viranomaisten vainon kohteeksi ja menetti kannatustaan edistyspuolueelle. Tilanne muuttui ammattiyhdistysliikkeen kasvun ja maalaisväestön aktivoitumisen myötä. Työväestön heräämisessä suuri merkitys oli vuosien 1947–1948 rautatielakolla. Sudanin liitto osallistui työläisten ja maataloustyöväen yhdistystoiminnan järjestämiseen ja vaati nykyaikaista työlainsäädäntöä, joka tuli voimaan vuonna 1952. Äänioikeutettujen määrä moninkertaistui 1950-luvun alussa ja saavutti miljoonan rajan Ranskan kansalliskokousvaaleissa vuonna 1956. Sudanin liitto löi vaaleissa kilpailijansa ja lähetti parlamenttiin ensimmäistä kertaa pääsihteerinsä Modibo Keïtan. Vallanvaihdon vahvistivat saman vuoden kaupunginvaltuustovaalit, joissa Keïta valittiin Bamakon kaupunginjohtajaksi, sekä vuoden 1957 aluekokousvaalit, joissa Sissokon ja Hamadoun Dickon edistyspuolue kärsi murskatappion. Siitä eronnut Jean Silvandre oli jo aikaisemmin ajautunut politiikan sivuraiteille.
Ranskan kansalliskokouksen vuonna 1956 hyväksymä puitelaki oli yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden lisäksi säätänyt aluehallinnon uudistuksen, joka vahvistettiin presidentin asetuksella vuonna 1957. Ranskan Sudan sai muiden siirtomaiden tavoin aluekokouksen valitseman hallituksen, jonka puheenjohtajana toimi emämaan nimittämä alueen päämies eli entinen kuvernööri. Sudanin liitto muodosti hallituksen, jonka varapuheenjohtajaksi valittiin puoluejohtoon kuulunut Jean-Marie Koné. Aluekokous ja hallitus ryhtyivät toteuttamaan uudistuksia ja afrikkalaistamaan virkakuntaa, mihin liittyi myös kantonin- ja kyläpäälliköiden toimien lakkauttaminen.
Sudanin liitto kannatti Länsi-Afrikan yhtenäisyyden säilyttämistä ja Ranskan kanssa liittoutuneiden autonomioiden federaatiota. Sen emopuolueessa RDA:ssa oli asiasta erilaisia näkemyksiä. Guinean Sékou Touré vaati välitöntä itsenäisyyttä ja Norsunluurannikon Félix Houphouët-Boigny vastusti liittovaltiota. Sudanin liitto piti täyttä itsenäisyyttä ennenaikaisena ja kehotti hyväksymään Charles de Gaullen ehdottaman Ranskan viidennen tasavallan perustuslain vuoden 1958 kansanäänestyksessä. Perustuslaki sai alueella 97 prosentin kannatuksen.
Aluekokous julisti uuteen perustuslakiin nojautuen entisen Ranskan Sudanin Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi Sudanin tasavallaksi 24. lokakuuta 1958. Ranskan Länsi-Afrikan hajottua Sudanin tasavallan, Senegalin, Ylä-Voltan ja Dahomeyn edustajat ryhtyivät suunnittelemaan Malin liittovaltiota, joka julistettiin Dakarissa tammikuussa 1959. Pian sen jälkeen vahvistettiin autonomisen Sudanin tasavallan perustuslaki. Maaliskuun 1959 lainsäädäntökokousvaaleissa Sudanin liitto sai kaikki edustajainpaikat ja pääministeriksi tuli puolueen johtaja Modibo Keïta. Maahan pystytettiin yksipuoluejärjestelmä.
Kesäkuussa 1960 itsenäistyneeseen Malin liittovaltioon jäivät lopulta vain Sudanin tasavalta ja Senegal. Niiden johtajien väliset ristiriidat kärjistyivät nopeasti, ja Senegal julistautui itsenäiseksi elokuussa 1960. Liittovaltion hajoamisen seurauksena Sudanin tasavalta julistautui itsenäiseksi Malin tasavallaksi 22. syyskuuta 1960.
Kulttuurin uudet muodot
thumb|Alkuasukassotilaiden lasten koulu. thumb|Timbuktun tori ja katolinen lähetysasema. thumb|Moskeija Ségoussa. Länsi-Sudanin kansoilla on rikas kulttuuriperintö, johon kuuluu myös arabiankielinen kirjallinen perinne. Siirtomaavalta toi alueelle länsimaisen koulutuksen, tieteen ja kulttuurin, jotka muodostivat vähitellen synteesin perinnäistapojen kanssa.
Alueen ensimmäinen ranskalainen koulu oli Kayesiin vuonna 1886 perustettu panttivankikoulu, joka nimettiin myöhemmin päälliköiden poikien kouluksi. Se siirrettiin Bamakoon vuonna 1915.
Ranskan Länsi-Afrikan koulujärjestelmä sai alkunsa vuonna 1903. Maaseudun yksiluokkaiset alkeiskoulut opettivat ranskan kieltä ja laskentoa sekä antoivat käsityksen Ranskan historiasta ja sen siirtomaista Afrikassa. Niiden rinnalla toimi kolmeluokkaisia piirikouluja ja arabiankielisiä koraanikouluja. Järjestelmä laajeni aluksi hyvin hitaasti. Vuonna 1933 Ranskan Sudanissa oli 78 koulua, joissa opiskeli yli 11 000 oppilasta, heistä alle tuhat tyttöjä. Koraanikouluissa oli 8 000 oppilasta. Vuonna 1939 alkeiskoulua kävi 3,6 prosenttia ikäluokasta.
Bamakoon avattiin vuonna 1923 yläalkeiskoulu, joka muuttui vuonna 1949 Terrasson de Fougèresin lyseoksi. Dakarin lääketieteellinen opisto avasi vuonna 1924 Bamakoon eläinlääketieteellisen osaston ja vuonna 1939 perustettiin tekninen opisto. Maanviljelytaitoja opettaneen alkeiskoulun tueksi avattiin vuonna 1935 Katibougoun maatalous- ja opettajaopisto.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen syntynyt länsiafrikkalainen sivistyneistö oli suurelta osin valmistunut Senegalissa sijainneesta William Pontyn normaalikoulusta. Eurooppalaisen koulutuksen saaneiden määrä oli Ranskan Sudanissa kuitenkin hyvin pieni, laskelmien mukaan 836 keskikoulun käynyttä vuosina 1905–1947. Koulutuspalvelut laajenivat toisen maailmansodan jälkeen, ja vuonna 1955 niihin käytettiin 22 prosenttia siirtomaan budjetista. Alueella oli tuolloin 38 000 opiskelijaa ja noin tuhat opettajaa.
Siirtomaahallinto oli kiinnostunut alueen luonnonvaroista ja inhimillisistä resursseista ja pyrki edistämään niiden tieteellistä tutkimusta. Bamakoon perustettiin vuonna 1930 Länsi-Afrikan tutkimuskomitean osasto, ja Dakarissa vuonna 1938 toimintansa aloittanut Ranskan mustan Afrikan tutkimusinstituutti avasi sinne aluekeskuksensa vuonna 1944.
Myös nuori sudanilaissivistyneistö kiinnostui maansa historiasta ja perinteistä. Ensimmäinen paikallisen kirjailijan julkaisema teos lienee ollut Moussa Travélén kansanperinnekokoelma vuodelta 1923. Häntä seurasivat Fily Dabo Sissoko ja Mamby Sidibé, mutta ensimmäiset kaunokirjalliset teokset ilmestyivät vasta 1950-luvulla. Ranskankielisiä kertomuksia, romaaneja ja runoja kirjoittivat Sissoko, Seydou Badian Kouyaté ja Mamadou Gologo.
Lukutaidottoman maalaisväestön keskuudessa eurooppalainen vaikutus jäi vähäiseksi. Kontaktit arabimaailmaan sen sijaan säilyivät, ja islam jatkoi leviämistään animistien keskuudessa. Vuonna 1948 Ranskan Sudanin väestöstä jo puolet oli muslimeja. Ranskalaisten mukana saapuneiden kristittyjen lähetyssaarnaajien saavuttama menestys jäi vaatimattomaksi.
Sinfonia nro 8 (Sibelius)
thumb|right|Kahdeksannen sinfonian luonnos [[Kansalliskirjasto (Suomi)|Kansalliskirjaston kokoelmissa.]] Jean Sibeliuksen sinfonia nro 8 oli hänen viimeinen suuri sävellysprojektinsa, joka ei kuitenkaan koskaan valmistunut. Hän omistautui teoksen työstämiselle eripituisina ajanjaksoina 1920 -luvun puolivälistä noin vuoteen 1938 asti, kuitenkaan koskaan julkaisematta sitä. Tänä aikana Sibelius oli maineensa huipulla ja hän oli niin suomalainen kansallinen merkkihenkilö kuin kansainvälisesti arvostettu säveltäjäkin. Sitä, kuinka paljon Sibelius sai valmiiksi kahdeksannesta sinfoniasta, ei tiedetä; Sibelius toistuvasti kieltäytyi julkaisemasta sitä esitettäväksi ja vakuutteli tekevänsä kuitenkin työtä sen parissa senkin jälkeen, kun hän oli polttanut perheensä myöhempien ilmoitusten mukaan nuotit ja niihin liittyvän materiaalin vuonna 1945.
Sibeliuksen kuoleman jälkeen vuonna 1957 uutiset kahdeksannen sinfonian tuhoamisesta tulivat julki, ja teoksen oletettiin iäksi hävinneen. Kun 1990-luvulla säveltäjän lukuisia muistivihkoja ja luonnostelmia luetteloitiin, tutkijat esittivät ensi kertaa mahdollisuuden, että jotakin kadonneen sinfonian musiikista olisi saattanut pelastua. Vaikka jotkin musiikintutkijat ovat spekuloineet, että jos lisää sinfonian osasia pystytään tunnistamaan, koko teoksen rekonstruointi voisi olla mahdollista, niin toiset ovat esittäneet, että tämä on epätodennäköistä ottaen huomioon jäljelle säilyneiden materiaalien monitulkintaisuuden. Myös Sibeliuksen itsensä hylkäämän musiikin esittäminen julkisesti on asetettu kyseenalaiseksi.
Alku
Ensimmäinen, tarkasti päiväämätön viittaus kahdeksanteen sinfoniaan Sibeliuksen päiväkirjassa on syyskuulta 1926: ”Tarjouduin luomaan jotakin Amerikkaan.” Kuitenkin jotkin alun ideoista ja aiheista uutta sinfoniaa varten olivat miltei varmasti kirjoitettu muistiin aiemmin, sillä Sibeliuksen sävellystapoihin kuului asettaa sivuun teemoja ja motiiveja käytettäväksi myöhempiin projekteihin. Eräs seitsemännen sinfonian jäljellä säilyneistä luonnoksista sisältää ympyröidyn motiivin, jossa on merkintä "VIII". Vuoden 1927 elokuuhun mennessä Sibelius pystyi tiedottamaan The New York Times -sanomalehden musiikkikriitikolle ja suurelle ihailijalleen Olin Downesille, että hän oli kirjoittanut kahdeksannen sinfonian kaksi ensimmäistä osaa paperille ja säveltänyt lopun päässään.
Vuoden 1928 alkupuolella Sibelius suoritti yhden säännöllisistä matkoistaan Berliiniin säveltääkseen ja imeäkseen itseensä kaupungin musiikkielämää. Hän lähetti Ainolle viestejä työn edistymisestä eteenpäin. Palattuaan syyskuussa kotiin Ainolaan hän kertoi siskolleen, että hän tekee "uutta teosta, joka lähetetään Amerikkaan. Se vaatii vielä aikaa. Mutta kyllä se siitä". Kuitenkin kun joulukuussa 1928 hänen tanskalainen julkaisijansa Wilhelm Hansen kysyi häneltä teoksen edistymisestä, Sibelius oli vähemmän yhteistyöhaluinen; Sibelius kertoi, että sinfonia oli olemassa vain hänen päässään. Tuon jälkeen Sibeliuksen sinfonian edistymistä koskevista ilmoituksista tuli monitulkintaisia, joskus ristiriitaisia ja vaikeasti seurattavia.
Sinfonian edistyminen ja Sibeliuksen välttelevyys
Todennäköisesti Downesin kehotuksesta Sibelius oli luvannut maailman ensi-illan Serge Koussevitzkylle ja Bostonin sinfoniaorkesterille. Vuosien ajan säveltäjän ja Downesin välisessä pitkittyneessä kirjeenvaihdossa Sibelius epäröi ja ilmaisi asioita välttelevästi. Tammikuussa 1930 hän sanoi, että sinfonia ”ei ollut läheskään valmis ja en osaa sanoa milloin siitä tulee valmis”, mutta elokuussa sinä vuonna hän kertoi Koussevitzkylle, että esitys vuoden 1931 kevääksi oli mahdollinen. Mitään ei seurannut tästä. Vuoden 1931 kesällä Sibelius kertoi Downesille, ettei vain kahdeksas sinfonia ollut miltei valmis nuottien painajille, vaan että hänellä myös oli useita muita uusia keskeneräisiä teoksia. Siitä rohkaistuneena Koussevitzky joulukuussa 1931 ilmoitti Boston Evening Transcript -lehden avulla teoksen kuuluvan orkesterin esityskauteen 1931–32. Tämän johdosta Sibelius lähetti pikaisen sähkeen, jonka yleisenä viestinä oli, ettei sinfonia olisi kuitenkaan valmis tuohon esityskauteen mennessä.
Koussevitzky päätti esittää sitten kaikki Sibeliuksen sinfoniat Bostonin Sinfoniaorkesterin esityskaudella 1932-33, ja kahdeksannen sinfonian maailman ensiesitys olisi ollut huipentumana. Kesäkuussa 1932 Sibelius kirjoitti Koussevitzkylle ja ehdotti, että kahdeksas sinfonia pitäisi asettaa lokakuun loppupuolelle. Viikkoa myöhemmin hän perui sanansa: ”Olen todella hermostunut siitä. Älä ilmoita julkisesti esitystä”. Lisälupaukset joulukuulle 1932 ja tammikuulle 1932 eivät tuoneet yhtään nuotteja. Koussevitzkyn toivo oli tähän mennessä hiipumassa mutta silti hän kysyi vielä kerran vuoden 1933 kesällä. Sibelius oli välttelevä; hän ei luvannut lähettää mitään mutta "palaisi asiaan myöhempänä ajankohtana".
Viivytellen samalla Koussevitzkyn kanssa Sibelius työsti edelleen sinfoniaa. Vuonna 1931 hän vietti taas aikaa Berliinissä ja kirjoitti Ainolle toukokuussa 1931, että "sinfonia etenee suurin askelin". Sinfonian edistyminen keskeytyi sairastumisen vuoksi mutta vuoden loppua kohti Sibelius vakuutti luottavaisesti: ”Kirjoitan 8. sinfoniaani ja olen silkkaa nuoruutta. Miten selittää tämä?" Toukokuussa 1933 torjuessaan edelleen Koussevitzkyn kysely-yrityksiä Sibelius kirjoitti päiväkirjaansa, että hän oli syvästi uppoutuneena sävellystyöhön: "On kuin olisin tullut kotiin. Taiteessani. Työskentelen I osan parissa, ts. taon sitä. Otan kaiken toisella tavoin, syvemmin. Mustalainen luonani. Romanttista.” Myöhemmin tuona kesänä hän tiedotti eräälle journalistille, että hänen uusi sinfoniansa oli miltei valmis: "Se tulee olemaan tunnustus koko olemassaolostani – kuudestakymmenestäkahdeksasta vuodesta. Se jää varmaankin viimeisekseni. Kahdeksan sinfoniaa ja sata laulua. Se saa riittää."
Hän lupasi saattaa työn päätökseen jo vuonna 1930. Sibelius tilasi runsaasti nuottipaperia ja kopioitutti suuren teoksen 1930-luvun puolivälin tienoilla. Vuodelta 1937 on säilynyt kuitti, jonka mukaan Sibelius sidotutti suuren käsikirjoituksen. Hän lupasi Serge Koussevitzkylle vuosina 1931 ja 1932, että tämä saisi johtaa ensiesityksen, ja Basil Cameronille 1933 luvattua Lontoon esitystä ehdittiin jopa mainostaa yleisölle.
Epäonnistuminen
Monet eri ilmoitukset näyttivät vahvistavan, että sinfonian julkaisu oli käsillä. Leevi Madetoja mainitsi vuonna 1934 teoksen olleen käytännössä valmis; ruotsalaisen journalistin Kurt Nordforsin artikkelin mukaan kaksi osaa oli valmistuneena ja loput luonnosteltu. Kun paine tehdä sinfonia loppuun lisääntyi, Sibeliuksesta tuli entistä syrjäänvetäytyvämpi ja haluttomampi puhumaan edistymisestään. Joulukuussa 1935, 70-vuotissyntymäpäiviensä yhteydessä järjestetyn haastattelun aikana hän ilmaisi, että oli hylännyt koko vuoden työnsä.
Sibeliuksen paperien joukosta löytynyt kuitti viittaa teokseen nimellä "Symphonie", jonka Weilin Göös sitoi elokuussa 1938. Vaikka ei ole osoitettu varmaksi, että tämä maksutapahtuma liittyi kahdeksanteen sinfoniaan, Sibelius-tutkija Kari Kilpeläinen huomauttaa, että mitkään aikaisempien sinfonioiden nuoteista eivät sisällä numeroimatonta otsikkoa ”Symphonie” ja kysyy: ”Olisiko hän voinut jättää pois numeron estääkseen uutisia nyt valmistuneen kahdeksannen sinfonian leviämisestä? Vai eikö hän antanut teokselle numeroa ollenkaan, koska hän ei ollut siihen tyytyväinen?” Säveltäjän tytär Katarina puhui itseluottamuksen puutteesta, joka vaivasi hänen isäänsä tänä aikana ja jota pahensivat kahdeksatta sinfoniaa ympäröivät jatkuvat odotukset ja häly: "Hän halusi siitä parempaa kuin muut sinfoniat. Lopuksi se muuttui painolastiksi, vaikka siitä niin paljon oli jo kirjoitettu. Loppujen lopuksi en tiedä, olisiko hän sen hyväksynyt."
Sibelius pysytteli Suomessa talvisodan aikana huolimatta Yhdysvaltain turvapaikkatarjouksista. Sodan päätyttyä maaliskuussa 1940 hän muutti perheineen asuntoon Kammiokadulle Helsingin Töölössä, jossa he pysyivät vuoden ajan. Tuona aikana heidän luonaan kylässä kävi pianisti Martti Paavola, joka pystyi tutkimaan Sibeliuksen kassakaapin sisältöä. Paavola kertoi myöhemmin oppilaalleen Einar Englundille, että siellä pidettyjen nuottien joukossa oli sinfonia, "mitä todennäköisimmin kahdeksas".
Sinfonian tuhoaminen
Sibeliuksen palattua Ainolaan hänen aikansa vei uusien sovitusten teko vanhoista kappaleista. Silti hänen mielensä palasi usein nyt ilmeisen etenemättömään sinfoniaan. Helmikuussa 1943 hän kertoi sihteerilleen Santeri Levakselle, että toivoi saavansa valmiiksi ”suuren teoksen” ennen kuolemaansa, mutta syytti sotaa siitä, ettei hän kyennyt edistymään. Kesäkuussa hän keskusteli sinfoniasta tulevan vävynsä Jussi Jalaksen kanssa ja antoi toisen syyn sen valmistumattomuudelle: ”Joka sinfoniaani varten olen kehittänyt erikoisen tekniikan. Se ei saa olla ulkokohtaista vaan sen pitää olla elettyä.” Sibelius kertoi myös Jalakselle, että kaikki raakaluonnokset tuli polttaa hänen kuolemansa jälkeen; hän ei halunnut kenenkään antavan näille hylätyille sävellyskatkelmille nimeä "Sibelius letzten Gedanken" (Sibeliuksen viimeiset ajatukset).
Johonkin aikaan 1940-luvun puolivälissä, mahdollisesti kesällä 1945, Sibelius ja Aino polttivat yhdessä suuren määrän säveltäjän nuottikäsikirjoituksia Ainolassa. Ei ole mitään muistiin kirjattuja tietoja siitä, mitä hävitettiin, mutta Levas kertoo säveltäjän elämäkerrassa: ”Elokuun lopulla vuonna 1945 hän kertoi minulle hävittäneensä koko teoksen: ’Kahdeksas sinfoniani on ollut moneen kertaan »valmis», lainausmerkeissä puhuen. Kerran olen sen jo polttanutkin.’”
Aino Sibelius kertoi tapahtumasta myöhemmin: ”1940-luvulla meillä toimeenpantiin suuri autodafee, polttajaiset. Mieheni oli kerännyt joukon käsikirjoituksia pyykkikoriin ja poltti niitä ruokasalin avotakassa. Siinä meni Karelia-sarjan osia – myöhemmin minä näin irtirevittyjen sivujen jäännöksiä – ja paljon muuta. Minulla ei ollut voimia katsoa tätä kauhistusta, vaan vetäydyin pois huoneesta. Siksi en tiedä mitä hän tuleen heitti. Mutta tämän jälkeen mieheni olemus oli tyynempi ja hänen mielensä valoisampi.”
Kuitenkin vielä 1950-luvulla Jean Sibelius totesi, että kahdeksas sinfonia on valmis luonnoksena. Kansallisarkistoon tallennettua aineistoa läpi käyneet tutkijat ovat löytäneet sieltä aineistoa ja rekonstruoineet katkelmia, joiden oletetaan kuuluvan kahdeksannen sinfonian luonnoksiin.
Nors Josephson on ollut sitä mieltä, että koko sinfoniakin olisi mahdollista konstruoida, mutta Timo Virtanen on torjunut ajatuksen. Hän on kirjoittanut katkelmia puhtaaksi, ja Helsingin kaupunginorkesteri on John Storgårdsin johdolla kokeillut niiden soittamista. Paul Voigtin jäämistöstä siirtyi mahdollisesti pahvilaatikollinen nuotteja Anni Kemppaiselle, mutta niiden kohtalosta ei ole tietoa. Nuotteja ei ole löytynyt, mutta Kemppaisen jäämistöstä löytyi yllättäen muutamia kiinnostavia kirjeitä, kun tämän pojantytär lehtikirjoituksen herättämänä ryhtyi tutkimaan papereita.
Sibelius ei puhunut sinfoniasta lehtimiehille, mutta hän kertoi sinfoniasta kollegoilleen ja ystävilleen. Nämä lausunnot ovat kuitenkin ristiriitaisia. Joidenkin mukaan kaksi osaa oli kirjoitettu valmiiksi, joidenkin mukaan Sibeliuksella oli vain mielikuva teoksesta. Jopa 1950-luvulla, pitkän aikaa sen jälkeen kun teosta väitettiin valmiiksi ja tuhotuksi, Sibelius sanoi, että kahdeksas sinfonia oli työn alla. Joka tapauksessa teos katosi hänen mukanaan.
Säilyneitä osia
Lyhyitä otteita teoksen hahmotelmista on säilynyt seitsemännen sinfonian marginaaleissa, ja muutamia pieniä luonnoksia on löytynyt Helsingin yliopiston kirjastosta.
Hallituksen esitys
Hallituksen esitys (lyhenne HE) on Suomen Perustuslain 70 §:n mukaan kansanedustajan aloitteen rinnalla toinen tapa, jolla lain säätäminen voi tulla eduskunnassa vireille. Käytännössä valtaosa laeista hyväksytään hallituksen esityksen pohjalta. Hallituksen esitykset valmistellaan Valtioneuvoston ministeriöissä. Esityksen antamisesta Valtioneuvosto päättää yleisistunnossaan.
Hallituksen esitys on vakiomuotoinen rakenteellinen asiakirja, jossa on lyhyt selostus esityksen pääasiallisesta sisällöstä, yleisperustelut, yksityiskohtaiset perustelut, lakiehdotukset ja, jos kyse on aiemman lain muutoksesta, myös rinnakkaistekstit.
Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen kesällä 2011 julkaiseman selvityksen mukaan eduskunnan valiokunnat hyväksyvät vähän yli puolet hallituksen lakiesityksistä sellaisenaan ja ilman muutoksia. Vajaaseen puoleen esityksistä valiokunnat esittävät jonkinlaisia muutoksia. Lakiehdotusten sisältöä koskevat muutokset lähinnä täsmentävät ja täydentävät hallituksen esityksiä, mutta eivät muuta merkittävästi niiden asiasisältöä. Huomattava osa muutoksista koskee lakiehdotusten kieltä ja teknisiä seikkoja.
Artemisionin taistelu
Artemisionin meritaistelu käytiin Persian sekä Kreikan kaupunkivaltioiden muodostaman helleenisen liiton laivastojen välillä osana persialaissotia vuonna 480 eaa. Se sijoittui Artemisionin niemen edustalle. Tradition mukaan taistelu käytiin samana päivänä kun Thermopylain taistelu.
Kreikkalaisten laivasto
Herodotoksen mukaan ennen taistelua kreikkalaisten laivastoon kuului:
Lisäksi mukana oli yhdeksän viisikymmenairoista laivaa (pentekontoros). Vaikka spartalaiset lähettivät vain 10 laivaa, vaativat he saada johtaa laivastoa. Ateenalaiset suostuivat tähän koska he halusivat säilyttää laivaston yhtenäisyyden. Kreikkalaiset päättivät kohdata persialaisten laivaston Artemisionin kohdalla Euboian edustalla. Lisäksi laivastoon liittyi taistelun aikana 53 ateenalaista kolmisoutua. Yhteensä ateenalaiset siis lähettivät 200 kolmisoutua.
Taistelu
Laivastot kohtasivat toisensa ensimmäisen kerran Thessalian rannikon edustalla, lähellä Thermopylain solaa, jonka kautta kreikkalainen armeija aikoi tukkia persialaisten pääsyn Kreikkaan. Ateenalaisten komentaja Themistokles halusi pidätellä persialaisia niin kauan että Euboia saataisiin evakuoitua. Persialaiset lähettivät kuitenkin 200 laivaa Euboian eteläpuolitse aikomuksenaan saartaa kreikkalaiset Euboian ja mantereen väliseen salmeen.
Seuraavana päivänä kreikkalaiset tekivät hyökkäyksen persialaisten päälaivastoa vastaan. Persialaiset yllättyivät täysin ja kreikkalaiset saivat vallattua 30 laivaa. Taistelun jälkeisenä iltana alkoi yllättäen kova myrsky, joka tuhosi persialaisten 200 laivaa joiden piti kiertää Euboian ympäri. Seuraavana päivänä 53 ateenalaista kolmisoutua liittyi laivastoon. Kreikkalaiset päättivät hyökätä heti ja saivat tuhottua kilikialaisia laivoja.
Seuraavana päivänä persialaiset purjehtivat kreikkalaisia vastaan puoliympyrän muotoisessa muodostelmassa. Heidän aikomuksensa oli saartaa kreikkalaiset Artemisioniin. Seuranneessa taistelussa persialainen laivasto valtasi viisi kreikkalaista alusta. Ateenalainen Kleinias, Alkibiadeen isä, tuhosi myös suuren määrän vihollisen laivoista. Kreikkalaiset kärsivät kuitenkin suuria tappioita. Herodotoksen mukaan puolet ateenalaisten laivoista tuhoutuivat tai vaurioituivat niin ettei niitä voitu enää korjata.
Taistelun jälkeen
Kreikkalainen laivasto perääntyi taistelun jälkeen Salamiin saarelle Ateenan edustalla, jonne ateenalaiset oli evakuoitu. Laivastot kohtasivat toisen kerran Salamiin taistelussa syyskuussa 480 eaa.
Kanō-koulukunta
pienois|[[Kanō Masanobu, Zhou Maoshu arvostamassa lootuksia, 1400-luku.]] Kanō-koulukunta oli yksi merkittävimmistä japanilaisen maalaustaiteen koulukunnista. Se sai alkunsa Muromachi-kaudella. Koulukunnan perustivat Kanō Masanobu (1434–1530) ja hänen poikansa Kanō Motonobu (1476–1559).
Kanō-koulukunnalle ovat tyypillisiä värikkäät suuret paperityöt ja yksiväriset silkkimaalaukset. Paperitöitä käytettiin sermeissä ja liukuovissa. Niiden aiheina olivat maisemat, linnut ja muut luonnonaiheet, ja niiden tausta peitettiin usein lehtikullalla. Upeimpia esimerkkejä Kanō-liukuovista on Kioton Nijō-linnassa. Silkkimaalauksissa näkyy selviä vaikutteita kiinalaisista tussipiirroksista.
Harmokääpä
Harmokääpä (Postia tephroleuca), joskus myös harmohaprakääpä, on yleensä kuusella elävä kääpälaji, mutta sitä on tavattu myös muilla havu- ja lehtipuilla. Itiöemät kasvavat vielä kuorellisilla maapuilla.
Lyijykomppania
Lyijykomppania on suomalainen heavy metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 1981 Lead Company -nimisenä. Yhtye suomensi nimensä vuonna 1983 ja hajosi pari kuukautta myöhemmin. Yhtye kasattiin uudelleen kokoon vuonna 1990 ja se hajosi taas vuonna 1998. Yhtye kuitenkin kokoontui jälleen vuonna 2003. Tuolloin yhtyeessä vaikuttivat Jarkko Strandman (laulu ja kitara), Lemmy Lindström (basso) ja Esa Moilanen (rummut). Tämä kokoonpano oli voimassa vuoteen 2006, jolloin Jarkko Strandman poistui yhtyeestä.
Harmokääpä
On epäselvää, onko harmokääpä oma lajinsa vai vain erilainen kasvumuoto maitokäävästä. Maitokääpään verrattuna harmokääpä on selkeämmin puoliresupinaattinen ja sen lakit hennompia. Tuoreena itiöemä on pehmeä, kuivana harmokäävästä tulee säikeisen hauras. Yläpinnassa on tuoreena heikko savunruskea sävy, joka kuivuessaan muuttuu harmaaksi. Tasainen tai hieman kovera alapinta on tuoreena valkoinen ja kuivuessaan kellertyvä. Kulmikkaita pillejä on 3–5 millimetrillä. Malto valkoinen tai yläpinnan puolelta harmahtavaa, mallossa voi olla myös harmaita kasvukaaria. Maultaan harmokääpä on nuorena makeahko ja vanhana hapahko.
Lyijykomppania
Keväällä 2006 yhtyeen laulaja-basistiksi liittyi Petteri Virtanen, jolloin Lemmy Lindström siirtyi soittamaan basson sijasta kitaraa. Lindström poistui omasta tahdostaan yhtyeestä vuonna 2007 keskittyäkseen perustamaansa Wizard of Nord -yhtyeeseen. Hänen paikkansa Lyijykomppaniassa otti Joni Rossi.
Harmokääpä
Harmokäävän voi sekoittaa myös kanadankääpään tai tulvakääpään.
Lyijykomppania
Yhtyeen perustajajäsen Esa Moilanen menehtyi syyskuun lopussa 2022.
Diskografia
Studioalbumit
Kokoelma-albumit
Singlet
Endgame – Loppupeli
Endgame — Loppupeli on yhdysvaltalaisen kirjailijan James Freyn yhdessä Nils Johnson-Sheltonin kirjoittama nuortenkirja. Samannimisen kirjasarjan ensimmäinen osa julkaistiin samanaikaisesti 30 eri maassa. Kirja kertoo kahdestatoista teini-ikäisestä pelaajasta, jotka ovat tuhansia vuosia vanhojen kansojen edustajia. Nuoret ovat valmistautuneet koko ikänsä ihmiskunnan kohtalon määrittävään loppupeliin, joka on juuri alkamassa.
Peli
Jokainen kirjasarjan kirja sisältää mysteerin, jonka ratkaisu vaatii lukijalta ongelmanratkaisu- ja päättelytaitoa. Kirjasta löytyvien vihjeiden perusteella lukijan on mahdollista löytää jonnekin päin maapalloa piilotettu avain ja voittaa täten 500 000 Yhdysvaltain dollarin arvoinen kulta-aarre.
Kirjojen lisäksi Endgame-kokonaisuus yhdistää internetin, sosiaalisen median ja mobiilipelin, joka julkaistaan vuonna 2015. Endgame — Loppupeli -kirjasta on myös tekeillä 20th Century Foxin tuottama elokuva.
Ioánnina
Ioánnina on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Ιωαννιτών, Dímos Ioannitón), joka sijaitsee Ioánninan alueyksikössä Epeiroksen alueella. Kaupunki on Epeiroksen pääkaupunki sekä alueyksikkönsä hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 402,0 neliökilometriä ja väkiluku 112 486. Varsinaisen Ioánninan kaupungin väkiluku on 65 574 (vuonna 2011).
Ioánnina sijaitsee Pamvótida-järven länsirannalla. Järvessä sijaitsee Ioánnina-saari (Nisí Ioannínon). Ioanninan perusti Itä-Rooman keisari Justinianus I. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Ioánninan arkeologinen museo. Ioánninan lentoasema sijaitsee kaupungista noin viisi kilometriä luoteeseen.