cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irwinin lapset
thumb|255px|Irwinin lapset -yhtyeen logo. thumb|255px|Irwinin Lapset [[Vihreät Niityt -musiikkitapahtumassa 2007.]]
Irwinin Lapset on Ari Lahden ja Risto Tajakan vuonna 1981 Valkeakoskella perustama Irwin Goodmanin (oik. Antti Hammarberg) tekemää musiikkia soittava yhtye. Yhtye saavutti pian yllättävän medianäkyvyyden värikkäällä esiintymisellään ja Irwiniltä perityillä maneereillaan. Irwinin Lasten oma ura pelkkänä cover-yhtyeenä ei kuitenkaan kantanut pitkälle. Vasta yhteistyö itsensä Irwin Goodmanin kanssa toi enemmän esiintymiskokemusta. Yhtye toimi vuosina 1982–1990 Irwinin taustayhtyeenä. Yhteistyö alkoi tiivistyä Irwinin noustua osin yhtyeensä avustamana 1984 vuosien hiljaisemman kauden jälkeen uudelleen suosioon ennen ainuttakaan uutta levytystä tai minkäänlaista promootiota. Heti Irwinin taiteilijaeläkehakemuksen hylkäämisen jälkeen hän ja yhtye nousivat Helsingissä Vanhan Ylioppilastalon esiintymislavalle. Tiedotusvälineet olivat automaattisesti paikalla. Irwinin Lasten oman lyhyen levytysuran (2 singleä Työmiehen Twist and Shout/Reteesti vaan ja Raha Ratkaisee/Kaksi nuorta kovanaamaa ja 1 Lp Omiin nimiin!) jälkeen Irwiniltä julkaistiin syksyllä 1984 ensin single Härmäläinen Perusjuntti (säv.I. Goodman-A. Lahti-K. Halonen ja san. E. von Retee) ja perään samanniminen Lp, joka myi kultalevyn verran. Irwinin Lapsista tuli Irwinin taustayhtye. Pian Irwin valitsi moniäänisestä yhtyeestä kolme mukaansa ja esiintyi trion kanssa koko 1980-luvun lopun. Rentun ruusu (säv. K. Halonen - san. E. von Retee) (1988) räjäytti lopullisesti potin, ja Irwin oli jälleen suosionsa huipulla. Yhteistyötä jatkui lähes Irwinin kuolemaan asti. Irwinin lapset vaipui hiljaiseloon Irwinin kuoltua 1990-luvun alussa, mutta on esiintynyt ja levyttänyt jälleen 2000-luvulla.
Alkuaikojen kokoonpanot (1981-1998)
Alkuperäinen kokoonpano (1981-1983)
Ensilevytyskokoonpano (1984)
Irwinin takaisin parrasvaloihin nostanut ja LP-levyn tehnyt kokoonpano (1984)
Irwinin kanssa keikkoja tehnyt kokoonpano (1984)
Vuosi 1985 -kokoonpano bändinä ja Irwinin kanssa
Irwinin Lapset -triona ja Irwinin mukaansa valitsema kiertuekokoonpano (1985-1990)
Arin uudelleen kokoama Irwinin Lapset mm. Irwinin muistokonsertit (1991-)
kokoonpano (2014-)
kokoonpano (2020-)
Alone in Heaven
Alone in Heaven on Sonata Arctican kappale ja kolmas single yhtyeen seitsemänneltä studioalbumilta Stones Grow Her Name. Se julkaistiin 30. elokuuta 2013.
Singlestä julkaistiin yhtyeen jäsenten nimikirjoituksilla varustettu 500:n kappaleen painos, jota myytiin yhtyeen nettisivuilla.
Sävilampi (pohjoinen)
Sävilampi on Pirkanmaalla Ikaalisissa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Sävijoen alueeseen.
Jagdpanther
Jagdpanther (Sd.Kfz 173) oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen Panther-panssarivaunun alustalle perustuva raskas panssarintorjuntavaunu. Jo käytössä olevaa runkoa hyödyntämällä vältettiin uusien vaunujen yleisesti kohtaamat luotettavuusongelmat. Nimi ”Jagdpanther” (kirjaimellisesti ”metsästyspantteri”) tarkoittaa gepardia.
Saksalaisten aiemmat yritykset raskaan panssarintorjuntavaunun saralla eivät olleet täysin onnistuneet: Porschen suunnitteleman prototyyppi-Tigerin (Tiger (P)) alustalle rakennetun, superraskaan Ferdinandin ensiesiintyminen Kurskin taistelussa oli ollut pettymys ja Panzerkampfwagen IV:n pohjalta laadittu Nashorn taas liian kevyesti panssaroitu ja haavoittuva vihollisen tulelle. Kurskissa oli kuitenkin tehnyt debyyttinsä myös myöhemmin erittäin taistelukykyiseksi osoittautunut Panther-panssarivaunu, joka katsottiin sopivaksi alustaksi uudelle projektille.
Saksalaiset suosivat rynnäkkötykkejä jo siitäkin syystä, ettei niiden valmistuksessa vaadittu tornin kehän vaikeasti saatavia kuulalaakereita. Pantherin kääntyvä torni korvattiin kiinteällä tornilla, jonka seinämät oli, alarungon tapaan, kallistettu panssarin suojavaikutuksen tehostamiseksi erittäin kaltevaan kulmaan. Vaunu aseistettiin 88 millimetrin Pak 43/3- tai 43/4 L/71-panssarintorjuntakanuunalla, joka oli lähes identtinen Tiger II:n Kwk 43 L/71-panssarivaunukanuunan kanssa. Ase kykeni käytännössä tuhoamaan minkä tahansa liittoutuneiden panssarin yli kilometrin päästä. Lähipuolustusta varten oli etulevyyn asennettu 7,92 millimetrin MG-34-konekivääri. Miehistöön kuuluivat vaununjohtaja, ampuja, ajaja, lataaja ja konekivääriampujana toimiva radisti.
Jagdpantherin tuotanto alkoi tammikuussa 1944, mutta liittoutuneiden pommitusoffensiivin Saksan teollisuudelle tuottamat vauriot tekivät suunnitelmien mukaisen tuotannon mahdottomaksi. Lopullinen valmistusmäärä oli vain 392 vaunua.
Jagdpantherit olivat mekanisoitujen panssarintorjuntayksiköiden kalustona ja päästyään rintamalle sodan loppuvaiheessa ne kunnostautuivat taisteluissa huomattavalla tavalla. Mielenkiintoisena yksityiskohtana mainittakoon, että itse Adolf Hitler piti Jagdpantheria erinomaisena ratkaisuna ja katsoi vaunun olevan jopa Tiger II:ta parempi. Tämä lienee myös totuus, sillä alhaisemman painonsa, huokeamman valmistushintansa ja suuremman liikkuvuutensa ansiosta Jagdpanther olisi ollut saksalaisille joukoille huomattavasti sitä mielekkäämpi vaihtoehto. Jagdpantheria on pidetty sodan teknisesti parhaana vaununa.
Vasikkalampi (Jyväskylä, keskusta)
Vasikkalampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä kaupunkialueen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Jagdpanther
Tärkeimmät ampumatarvikkeet
pienoiskuva|Jagdpantherin keskituotantoversio Ranskassa vuonna 1944.
Läpäisyarvot Walter J. Spielbergerin teoksesta: Panzer-kampfwagen Panther und seine Abarten.
Vasikkalampi (Jyväskylä, keskusta)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Tuomiojärven–Palokkajärven alueeseen (14.291) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 105,5 metriä mpy.
Unreal
Unreal on Epic Gamesin kehittämä ja GT Interactiven julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli julkaistiin Microsoft Windowsille vuonna 1998 ja seuraavana vuonna Mac OS:lle. Peli on Unreal -pelisarjan ensimmäinen osa ja käyttää Unreal Engine -pelimoottoria.
Laszlo Gati
Laszlo Gati (25. syyskuuta 1925 Timișoara – 20. heinäkuuta 2014 ) oli romanialaissyntyinen kapellimestari, viulisti ja alttoviulisti. Hän aloitti opintonsa Romaniassa, mutta muutti vuonna 1946 Budapestiin, jossa hän sai opetusta muiden muassa Zoltán Kodálylta. Vuonna 1957 Gati emigroitui Kanadaan. Siellä hän toimi Igor Markevitchin ja Zubin Mehtan johtaman Montrealin sinfoniaorkesterin alttoviulistina. Markevitch oli myös hänen opettajansa. Vuonna 1964 hän täydensi opintojaan Hans Swarowskyn johdolla Nizzassa Canada Councilin myöntämän apurahan turvin.
Arvi Liikkanen
Arvi Anton Liikkanen (1. joulukuuta 1912 Sippola – 8. tammikuuta 1980 Sippola) oli Mannerheim-ristin ritari numero 114. Jalkaväkirykmentti 25:ssä joukkueenjohtajana toiminut Liikkanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 4. kesäkuuta 1943. Sotilasarvoltaan hän oli kersantti. Sotien jälkeen Liikkanen työskenteli paperityöntekijänä Myllykoski Oy:ssä.
Demoni
pienois|pysty|Assyrialais-babylonialainen demoni [[Pazuzu, pronssiveistos noin 800–700 eaa.]] Demoni on eräänlainen henkiolento tai jumaluus, usein paha. Uudessa testamentissa ja joissain muissa yhteyksissä demoneiksi on kutsuttu pahoja henkiä, paholaista ja riivaajia. Antiikin Kreikassa demonit olivat epämääräisiä jumaluuksia persoonallisten jumalten vastakohtana. Demoneiksi on kutsuttu myös ihmisten omia suojelushenkiä.
Piirteet
Demonit kuvataan paljon ihmistä mahtavammiksi. Niiden voimat ovat kuitenkin rajalliset, eivätkä ne ole aina kuolemattomia. Demonit nähdään usein erillisten näkymättömien luonnonvoimien, kuten tuulen tai sairauksien, antropomorfisina hahmoina. Henkiolentoina demonit ovat tavallisesti näkymättömiä ja ilmentyvät vain vaikutustensa, kielen tai merkkien välityksellä. Jos demoni ottaa näkyvän muodon, sen hahmo saattaa olla omalaatuinen tai tutun näköinen, tai hirviömäinen. Monessa kulttuurissa demonien uskotaan käyttäytyvän ihmisten tavoin ja saavan lapsia keskenään tai ihmisten kanssa.
Kreikassa
Antiikin kreikkalaisilla daimoni oli muun muassa Homeroksen mukaan jumaluusolento, joka oli ihmisen kaksoisolento tai suojelushenki. Sokrates kertoi, että hänellä on oma daimonion, joka antoi hänelle neuvoja. Myöhemmin demoneista tuli alempien jumalolentojen yleisnimi. Platonin oppilas Ksenokrates määritteli demonit pahoiksi henkiolennoiksi.
Juutalaisuudessa
Muinaiset mesopotamialaiset ja kanaanilaiset uskoivat kaukaisissa ja vaarallisissa paikoissa asuvan demoneita. Tällaisiin demoneihin viitataan myös Heprealaisen Raamatun joissakin varhaisissa kirjoituksissa, ja niitä kuvaillaan villieläiminä tai sellaisiin yhdistyneinä. Babylonialaisilta omaksuttu Lilith kuvattiin alun perin yön demoniksi, myöhemmin Aadamin ensimmäiseksi vaimoksi. Jahven kerrottiin joskus lähettäneen pahoja henkiä rankaisemaan israelilaisia tai näiden vihollisia. Saatana alettiin kuvata demonina vasta Babylonin vankeuden jälkeisissä kirjoituksissa. Raamatun kreikankielisessä käännöksessä varhaisen Heprealaisen Raamatun pahoja henkiä samoin kuin myöhemmin kuvattuja epäjumaliakin alettiin kutsua daimoneiksi. Juutalaisessa apokryfisessä ja pseudepigrafisessa kirjallisuudessa kaikki demonit nähtiin Jumalan vihollisina. Eräs tunnetuimmista demoneista oli Azazel. Talmudissa jotkin demonit nähtiin kuolleiden pahojen jättiläisten sieluina, joita laskettiin olevan yli 400 000. Kabbalassa demoneilla on tärkeä osa, ja ne kuvataan kuolevaisina mutta pitkäikäisinä.
Kristinuskossa
thumb|[[Antonios Suuri|Pyhä Antonios demonien piinaamana. Pyhän Antonioksen piina. Michelangelo, n. 1487–1488.]] Kristinuskossa kaikki demonit ovat pahoja ja palvelevat Saatanaa sielujen tuhoamiseksi. Demonit voivat aiheuttaa ikävää vainoamista, tartuntoja, ahdistusta ja riivausta. Niitä on rajaton määrä.
Demonien alkuperä on kristinuskon käsityksen mukaan langenneissa enkeleissä, jotka seurasivat Luciferia kun Jumala karkotti hänet taivaasta (Jesaja 14:12). Uuden testamentin aikoina demonit samastettiin Saatanan johtamiin langenneisiin enkeleihin. Kristinuskon levitessä maailmalle demonien joukkoihin liitettiin myös paikallisia pakanajumalia ja -jumalattaria sekä luonnonhenkiä.
Uudessa testamentissa kerrotaan, kuinka Jeesus paransi ihmisiä manaamalla heistä demonit ulos. Kristinuskon varhaisten askeettien ja pyhimysten kerrottiin taistelleen demonien hyökkäyksiä vastaan. Justinos Marttyyri näki demonit langenneiden enkelien ja ihmisnaisten aviottomina lapsina. Irenaeus suositteli manausta demonien karkottamiseksi. Tertullianuksen mukaan demonit ovat vaarallisia, älykkäitä ja viisaita, ja niillä on yliluonnollisia kykyjä. Origeneen mukaan demonit eivät langenneet himon vaan ylpeyden seurauksena, eivätkä ne olleet pahoja vielä syntyessään vaan omasta tahdostaan. Origeneen mukaan demonit hyökkäävät ihmisen kimppuun pahojen ajatusten ja riivauksen kautta, ja myös ihmiset saattavat muuttua demoneiksi.
Kiinnostus demoneihin kasvoi kristinuskossa huomattavasti vuoden 1100 jälkeen. 4. Lateraanikonsiili julisti vuonna 1215, että paholainen ja muut demonit luotiin hyviksi, mutta muuttuivat omasta tahdostaan pahoiksi. Demonologiasta tuli kristillisen teologian alalaji, ja alettiin pohtia muun muassa sitä, onko demoneilla ruumista. Tuomas Akvinolaisen mukaan demonit ovat pelkkää henkeä mutta osaavat tehdä itselleen valeruumiin ja sitä kautta vaikuttaa ihmisiin.
Aluksi demonien ei uskottu harjoittavan seksiä ihmisten kanssa, mutta 1300-lukuun mennessä teologit olivat hyväksyneet tämänkin ajatuksen. Miespuolsen demonin incubusin nähtiin ahdistelevan naisia ja naispuolisen succubusin miehiä.
Inkvisition noitaoikeudenkäynneissä demonien merkitys kasvoi entisestään. Demonien arveltiin olevan tärkeässä osassa ihmisten houkuttelemisessa syntiin, pahoihin tekoihin ja noituuteen.
Demoneita on luokiteltu monin tavoin. Joidenkin kristillisten teologien mukaan demonit voidaan jakaa yhdeksään luokkaan:
Islamissa
Islamin yleisimpiä demoneita ovat jinnit, jotka muistuttavat ontologisesti niin kreikkalaisten daimoneja kuin juutalaiskristillisiä enkeleitä ja paholaisiakin. Ennen Muhammedin aikaa Mekan arabit uhrasivat jinneille ja pyysivät niiltä palveluksia. Koraanin mukaan jinnien ruumiit luotiin savuttomasta liekistä, ja niitä on sekä mies- että naispuolisia sekä niin hyviä kuin pahojakin. Jinnejä esiintyy runsaasti myös islamilaisessa kansanperinteessä ja kirjallisuudessa, kuten Tuhannen ja yhden yön taruissa.
Muissa Aasian uskonnoissa
Hindulaisuudessa demonien kaltaisia olentoja ovat rakshasat, pishachat ja vetalat. Ne kummittelevat hautausmailla, uhkaavat eläviä, ja syövät ihmislihaa. Hindulaisuudessa ja myös buddhalaisuudessa asurat ovat kateellisia tai vihamielisiä jumaluuksia tai demoneja, ja pretat ovat ikuisesti nälkää näkeviä henkiä. Iranilaisessa uskonnossa demoneita kutsutaan daevoiksi.
Magiassa
Demonien nimiä ja esiinmanausloitsuja kuvaillaan loitsukirjoissa eli grimoireissa. Demoneja manataan esiin etenkin ennustamisen, aarteiden löytämisen ja loihtimisen avuksi. Demonin manauksen aikana maagia suojaa taikapiiri.
Aoristi
Aoristi on joidenkin kielten aikamuoto tai aspekti, joka yleensä ilmaisee tapahtumaa menneisyydessä, mutta ei samoin kuin perfekti tai imperfekti. Aoristia esiintyy erityisesti indoeurooppalaisissa kielissä.
Utain
Utain oli Tampereen yliopiston toimittajakoulutuksen viikkolehti. Lehti ilmestyi vuodesta 2002 lähtien painettuna ja vuodesta 2003 lähtien verkkolehtenä. Lehteä julkaisi Tampereen yliopiston Viestinnän, median ja teatterin yksikkö, entinen tiedotusopin laitos. 2017 lehti yhdistyi monimediajulkaisu Moreenimediaan.
Aoristi
Aoristi käännetään yleensä imperfektillä. Nykykielistä aoristia käytetään kreikassa ja slaavilaisissa bosnian, serbian, kroaatin, sloveenin, bulgarian ja sorbin kielissä sekä sanskriitissa. Muinaiskreikassa aoristi tarkoittaa "määrittämätöntä"; aoristi ei aina ilmaise tapahtuma-aikaa, mutta se viittaa tyypillisesti siihen, että kyseessä on hetkellinen tai ainutkertainen tapahtuma (vastakohtana jatkuvalle tai toistuvalle toiminnalle, johon käytetään preesensiä).
Utain
Lehti ilmestyi kerran viikossa torstaisin opetuskausina, lokakuusta helmikuuhun. Painettu lehti oli luettavissa verkossa digilehtenä. Lisäksi julkaistiin verkkolehteä.
Aoristi
Muinaiskreikka
Muinaiskreikan kielessä (mukaan lukien koinee eli hellenistinen kreikka) aoristi ilmaisee tapahtumaa tai tilannetta, jota puhuja tai kirjoittaja haluaa kuvata loppuun suoritetuksi kokonaisuudeksi. Aoristi rakentuu kahdella eri tavalla; useimmat verbit taipuvat ns. "ensimmäisessä aoristissa", muutama taas "toisessa aoristissa". Molemmilla muodoilla on täysin sama merkitys.
Utain
Lehden nimi yhdistyi Tampereen yliopistoon (uta.fi). Sen pohjana oli muinaissuomalainen verbi utaista, joka tarkoittaa utelemista ja kyselemistä. Lehden tarkoituksena oli toimia yliopiston toimittajaopiskelijoiden opetuslehtenä ja julkaisufoorumina. Lehti uudistui syksyllä 2011.
Lehden ensisijaisena tarkoituksena oli toimia oppimisympäristönä tiedotusopin opiskelijoille. Toimittajina työskenteli tiedotusopin pääaineopiskelijoita ja kuvajournalismin opiskelijoita. Opetus viikkolehden toimituksessa on toimitustyön simulaatiota, joka tarjoaa mahdollisuuden soveltaa journalismista ja yhteiskunnasta omaksuttuja tietoja sekä taitoja ammatillisessa ympäristössä.
Aoristi
Muinaiskreikka
(sulkumerkeissä kirjainten ääntämys IPA:lla)
Eli α:sta ja ε:stä tulee η, ο:sta taas ω. Esim. sanavartalo ἐρωτά- eli erotá- (epäillä) on aoristimuodossa ἠρώτησ- eli ērótēs-.
Toinen aoristi taas muodostetaan liittämällä ε-augmentti preesensvartalon sijasta ns. "toisen aoristin vartalon" alkuun. σ-suffiksia ei käytetä. Sanan toisen aoristin vartalo voi näyttää hyvin erilaiselta kuin saman sanan preesensvartalo ja se pitää oppia ulkoa. Alla olevassa taulukossa näkyvät joidenkin sanojen preesens- ja toisen aoristin vartalot rinnakkain:
Toisen aoristin vartalon loppuun liitetään sitten temaattinen vokaali -ο- tai -ε- ja sen perään persoonasuffiksi.
Tekstinäytteet
Aoristi ilmaisee mennyttä tapahtumaa indikatiivimuodossa, muttei välttämättä itsessään menneisyyttä. Sillä voi siis viittaa myös nykyiseen tai tulevaan tapahtumaan:
Urasiili
Urasiili (U) on RNA:ssa esiintyvä pyrimidiiniemäs. DNA:ssa sitä vastaa tymiini (T) ja se muodostaa kahden vetysidoksen avulla emäsparin adeniinin (A) kanssa. Kun urasiiliin liitetään metyyliryhmä, syntyy metylaatioreaktion seurauksena tymiini.
Alexander Archipenko
pienoiskuva|Alexander Archipenko, Nainen kampaamassa hiuksiaan, 1914. [[Israel Museum, Jerusalem.]] Alexander Porfiryevich Archipenko ( 30. toukokuuta 1887 Kiova, Ukraina – 25. helmikuuta 1964 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen modernistinen kuvataiteilija. Archipenko syntyi Ukrainassa mutta muutti jo nuorena ulkomaille. Hän työskenteli ja opiskeli Pariisissa ja Berliinissä.
Archipenko asettui Yhdysvaltoihin vuonna 1923. Hän teki sekä veistoksia että maalauksia kubismin hengessä. 1930- ja 1940-luvulla hän suuntautui klassisempaan naturalismiin ja alkoi käyttää perinteisiä kuvanveistäjien materiaaleja, kuten pronssia ja marmoria. 1950-luvulla hän palasi värikkäiden teollisten materiaalien pariin.
Antarès-luokka
Antarès-luokka on Ranskan laivaston kolmen miinantorjunta-aluksen muodostama alusluokka.
Alukset
Luokan alukset valmistettiin korvaamaan navigointikoulutuksessa sekä Brestiin johtavan väylän kartoituksessa Agile-luokan vanhentuneet miinanraivaajat. Alusten runko muistuttaa troolarien runkoa ja ne on varustettu hinattavalla DUBM 41B -kaikuluotaimella ja lisäksi ne on varustettu raivaimin.
Kanelipuut
Kanelipuut (Cinnamomum) on kasvisuku, johon kuuluu useita satoja lajeja Aasiasta ja Australiasta. Ne ovat ainavihantia puita tai pensaita. Monilla lajeilla on erityisen voimakas tuoksu, ja siksi niistä valmistetaan mausteita ja öljyjä.
Lajit
Kanelipuista ovat taloudellisesti merkittävimpiä seuraavat lajit:
Äänekkyys
Äänekkyys eli kuuluvuus (tunnus N ) on psykoakustiikan suure, joka kuvaa kuinka kovana ääni havaitaan. Äänekkyyden yksikkö on soni eli sooni. Yksi soni vastaa aistimusta, jonka aiheuttaa 1 000 hertsin taajuinen äänes äänenpainetasolla 40 desibeliä. Soniasteikko on tasavälinen mitta-asteikko. Yksikön kehitti psykologi Stanley Smith Stevens.
Talonpoikaismarssi
thumb|upright=1.2|Talonpoikaismarssin pääjuhla Senaatintorilla. Talonpoikaismarssi oli Helsingissä 7. heinäkuuta 1930 järjestetty äärioikeistolaisen lapuanliikkeen mielenosoitus, johon osallistui yli 12 000 eri puolilta Suomea saapunutta liikkeen kannattajaa. Se oli lapuanliikkeen lyhyeksi jääneen historian merkittävin voimannäyttö, joka oli suunnattu ensisijaisesti kommunisteja vastaan, mutta sen tarkoituksena oli myös painostaa Suomen hallitusta. Senaatintorilla pidetyn pääjuhlan kutsuvieraina olivat muun muassa tasavallan presidentti L. K. Relander, pääministeri P. E. Svinhufvud hallituksineen sekä oikeistopuolueiden kansanedustajia, maan sotilasjohtoa ja sisällissodan valkoisen armeijan ylipäällikkö kenraali C. G. E. Mannerheim. Ulkoisilta piirteiltään talonpoikaismarssi muistuttikin 16. toukokuuta 1918 järjestettyä valkoisten voitonparaatia.
Äänekkyys
Äänen intensiteetti ja äänipainetaso ovat absoluuttisia suureita, jotka riippuvat vain äänen värähtelyn tehosta. Mutta psykologisena suureena äänekkyys riippuu monesta asiasta, kuten äänen taajuudesta, intensiteetistä ja kuuntelevasta yksilöstä. Yleensä matalat ja korkeat äänet havaitaan hiljaisempina kuin keskiäänialueeseen kuuluvat äänet. Vuonna 1933 Bell-puhelinyhtiössä tehtiin ensimmäiset äänekkyyskäyrät kuunteluttamalla puhtaita säveliä kuulokkeilla koeryhmälle. Vakioäänekkyyskäyrästöjä on tehty myöhemminkin, mutta tätä Fletcherin–Munsonin käyrästöä pidetään yhä merkittävänä.
Talonpoikaismarssi
Talonpoikaismarssin alkuperäisenä tarkoituksena oli liian maltillisena ja toimettomana pidetyn Kyösti Kallion hallituksen kaataminen. Kun päätavoite toteutui jo muutamaa päivää ennen marssia, keskittyi mielenosoitus vastustamaan kommunismia. Lapuanliikkeen johtaja Vihtori Kosola vaati puheessaan eduskunnalta kommunistien toiminnan kieltävää lainsäädäntöä. Muita pääpuhujia olivat hurmoshenkisiä uskonnollisia puheita pitäneet papit K. R. Kares ja Väinö Malmivaara, jotka vaativat muun muassa kristinuskon rienauksen lopettamista. Vasemmistolaisten lisäksi tapahtuma herätti vastustusta maltillisen oikeiston piirissä, sillä lapuanliikkeen pelättiin marssin yhteydessä yrittävän vallankaappausta.
Lapuanliike syntyy
Etelä-Pohjanmaalla syksyllä 1929 syntyneen kansanliikkeen taustalla oli Suomen sisällissodan valkoisten veteraanien keskuudessa vallinnut jyrkkä kommunisminvastaisuus. Liike levisi nopeasti eri puolille maata, mutta joillakin paikkakunnilla kohteena olivat myös muut kuin kommunistit, sillä esimerkiksi Viitasaarella toiminut ryhmä Viitasaaren Isänmaalliset Kansalaiset halusi kitkeä Suomesta lisäksi juutalaiset ja vapaamuurarit. Lapualla 1. joulukuuta 1929 pidetty kansalaiskokous vaati kommunistien toiminnan estämistä ja lähetti Helsinkiin lähetystön, joka toimitti vaatimukset kansanedustajille, hallitukselle ja presidentille. Painostuksen tuloksena eduskunta hyväksyi joulukuussa 1929 lakimuutoksen, joka mahdollisti ”vastoin lakia ja hyviä tapoja” toimivien yhdistysten lakkauttamisen. Maaliskuussa perustettiin kommunisminvastainen järjestö Suomen Lukko, joka siirtyi pian Vihtori Kosolan johtamien radikaalien äärioikeistolaisten käsiin ja josta ryhdyttiin yleisesti käyttämään nimitystä Lapuan liike. Samalla se ryhtyi toteuttamaan laittomuuksia, jolloin suurin osa parlamentaarisia menettelytapoja korostaneista jäi pois toiminnasta.
Ajatus mielenosoituksesta
Hieman ennen lapuanliikkeen syntyä lyhytikäinen äärioikeistolainen järjestö Lalli-liitto oli suunnitellut jo elokuuksi 1929 kahdentoistatuhannen miehen marssia Helsinkiin aikomuksena keskeyttää eduskunnan työskentely, kaapata valta ja asettaa diktaattori. Lalli-liiton johto kaavaili marssin johtoon Vientirauha-järjestöstä tuntemaansa Vihtori Kosolaa, mutta Kosola ei tullut mukaan liiton toimintaan eikä epämääräinen hanke edennyt mihinkään.
Ajatus Helsingissä järjestettävästä suuresta kommunisminvastaisesta mielenosoituksesta esitettiin Lapualla 16. maaliskuuta 1930 pidetyssä kansankokouksessa. Tapahtuma ei vielä tuolloin toteutunut, mutta hanke pysyi esillä koko kevään. Samaan aikaan lapuanliike jatkoi painostustoimiaan, jolloin väkivaltaisuuksien kohteeksi joutuivat kommunistien ohella myös liikettä vastustaneet sosialidemokraatit ja porvarit. Ranskasta palannut P. E. Svinhufvud osallistui 14. kesäkuuta Helsingissä vaikuttaneiden lapuanliikkeen kannattajien kokoukseen, jossa hän kuuli ensimmäistä kertaa hallituksen painostamiseksi suunnitellusta suurmielenosoituksesta. Sen tarkoituksena oli maltillisen pääministerin Kyösti Kallion erottaminen, jotta hänen tilalleen saataisiin jyrkempänä oikeistolaisena pidetty Svinhufvud.
Vielä 19. kesäkuuta Vasa-Posten kertoi, että lapuanliike oli joutunut luopumaan suuresta joukkotapahtumasta sen korkeiden kustannusten vuoksi. Lehden mukaan Helsinkiin lähetettäisiin vain pieni ”hyökkäysjoukko” ja eri puolille Pohjanmaata sijoitettaisiin lisävoimia, jotka tarpeen vaatiessa olivat valmiit lähtemään pääkaupunkiin. Lopullinen päätös suojeluskuntamarssiksi kutsutusta marssista tehtiin Lapualla 20.–21. kesäkuuta järjestetyssä 300-henkisessä valtakunnallisessa kokouksessa. Kokouksessa vain eräät Karjalan maalaisliittolaiset edustajat epäilivät marssin tarkoituksenmukaisuutta, ja heidätkin saatiin vakuuttumaan selittämällä marssi pelkäksi mielenosoitukseksi. Marssia valmistelemaan valittiin 31-henkinen Lapuanliikkeen valtuuskunta, johon kuului vain viisi talonpoikaa ja loput olivat upseereja, liikemiehiä, pankinjohtajia, pappeja, lääkäreitä ja juristeja. Valtuuskunta laajeni myöhemmin 35-henkiseksi. Marssin komentajiksi valittiin kolmikko Vihtori Kosola, Vihtori Herttua ja Iivari Koivisto, joista aletiin käyttää nimitystä ”Lapuan johto”. Järjestelyt olivat tuolloin jo niin pitkällä, että muun muassa mielenosoittaja kuljettavat junat oli varattu ja heidän muonituksensa järjestetty.
Ajankohdaksi valittiin maanantai 7. heinäkuuta, jolloin eduskunta aloitti kommunistien toiminnan rajoittamiseksi tarkoitetun tasavallan suojelulain käsittelyn. Mielenosoituksen nimeksi annettiin ”talonpoikaismarssi”, jolla haluttiin korostaa enemmistönä lapuanliikkeessä olleiden talonpoikien merkitystä ja samalla viitata vuoden 1918 ”talonpoikaisarmeijaksi” kutsuttuun valkoiseen armeijaan. Liikkeen johtajiin kuulunut Lapuan kirkkoherra K. R. Kares keksi nimen Ruotsin vuoden 1914 Bondetåget-marssin mukaan, mutta lisäksi hänen mielessään olivat keskiajalla käynnistyneet talonpoikien kuninkaissakäynnit. Esikuvana pidetään myös Benito Mussolinin valtaannousua edistänyttä fasistien Rooman marssia vuonna 1922. Talonpoikaismarssin tavoin myös Ruotsin ja Italian marsseissa äärioikeisto hyökkäsi talonpoikien johdolla parlamenttia, liberaaleja ja vasemmistoa vastaan.
Hallitus vaihtuu
Kallion hallitus oli Lapuan liikkeen painostuksen edessä voimaton, kun se ei suojeluskuntien uskollisuudesta epätietoisena pystynyt ryhtymään vastatoimiin. Eduskunta kutsuttiin koolle 1. heinäkuuta kesken kesälomien käsittelemään suojelulakia sekä viittä erilaista kommunistilakia. Lapuanliikkeen lähetystö saapui samana päivänä tapaamaan presidentti Relanderia ja vaati kommunistien toiminnan kieltämisen lisäksi siirtymistä enemmistövaalitapaan, yhden miehen vaalipiireihin sekä veronmaksukykyyn sidottuun äänioikeuteen. Seuraavana päivänä Relander painosti hallituksen eroamaan eduskunnan antamasta luottamuslauseesta huolimatta. Vallankaappausyrityksen varalta puolustusministeri Juho Niukkanen ehti vielä ennen eroaan siirtää Lapuan patruunatehtaan ja Ilmajoen asevarikon ammusvarastot Etelä-Suomeen. Svinhufvud nimitettiin uudeksi pääministeriksi 4. heinäkuuta. Hän ei poikkeuksellisesti ottanut eduskuntaryhmiä mukaan hallitusneuvotteluihin vaan antoi lapuanliikkeen johdon vaikuttaa sen ohjelmaan ja kokoonpanoon.
Seuraavana aamupäivänä lapuanliikkeen aktiivit tunkeutuivat Säätytalossa eduskunnan perustuslakivaliokunnan kokoukseen, josta he sieppasivat SSTPV:n kansanedustajat Eino Pekkalan ja Jalmari Rötkön. Svinhufvudin hallitus oli jo ensimmäisessä istunnossaan tehnyt presidentin esityksestä periaatepäätöksen koko kommunistien eduskuntaryhmän vangitsemisesta, ja sisäministeri E. V. Kuokkanen antoi iltapäivällä 5. heinäkuuta vangitsemismääräyksen, jonka perusteluna oli epäily ”maanpetoksellisesta toiminnasta”. Hallitus vaati myös Pekkalan ja Rötkön luovuttamista viranomaisille, tai se ei osallistuisi talonpoikaismarssin juhlallisuuksiin. Lapuanliikkeen taustavaikuttajat Kai Donner ja S. J. Pentti kehottivat pitämään heidät Lapualla, mutta lopulta Vihtori Kosola taipui vaatimukseen pelätessään hallituksen poissaolon pilaavan marssin.
Svinhufvud suhtautui marssiin alusta lähtien epäilevästi ja oli jo hallituksen muodostamisen aikana yrittänyt saada lapuanliikkeen johtoa luopumaan ajatuksesta. Tapahtuma kuitenkin järjestettiin, vaikka esitetyt vaatimukset olivat menneet läpi. Hallituksen kaatamiseksi suunniteltu marssi muuttui nyt äärioikeiston yleisisänmaalliseksi kommunisminvastaiseksi mielenosoitukseksi. Tutkija Juha Siltalan mukaan siitä tuli lapuanliikkeen ja valtiovallan ”mahtavasti lavastettu kädenlyönti”. Valtiovalta pyrki vielä asettamaan kyyditysten lopettamisen ehdoksi marssin vastaanottamiselle. Lapuanliikkeen johto julkaisi juuri ennen marssia varauksellisen julistuksen, jonka mukaan ”kommunisteihin kohdistuvat yksityiset estämistoimenpiteet” tulisi lopettaa, jos uusi hallitus ryhtyisi pikaisiin toimiin ”kommunismin hävittämiseksi isänmaastamme”. Tämä ele riitti valtiojohdolle, vaikka ehdotonta kyydityskieltoa ei annettu.
Ennakkosuhtautuminen marssiin
Kommunisminvastainen mielenosoitus oli aluksi suomenkielisen porvariston yhteinen hanke, mutta lapuanliikkeen radikalisoituessa ja vallankaappaushuhujen lisääntyessä siihen alettiin suhtautua epäilevästi. Lopulta Maalaisliitto tekikin päätöksen jäädä tapahtumasta sivuun. 16. kesäkuuta Santeri Alkion kotiin Laihialle kokoontui joukko Etelä-Pohjanmaan maalaisliittolaisia, muun muassa Jalo Lahdensuo, Juho Koivisto, Artturi Leinonen, E. M. Tarkkanen sekä Lapuan ensimmäistä kansalaiskokousta johtanut Kustaa Tiitu, jotka esittivät, ettei yksikään puolueen kannattaja lähtisi mukaan. Puolueen lisätty keskushallitus antoi 19. kesäkuuta Leinosen luonnokseen perustuneen julkilausuman, jossa puolueen kannattajia ei suoraan kielletty osallistumasta marssiin, mutta pois jäämisen annettiin ymmärtää olevan toivottavaa. Ilkan päätoimittaja Leinonen oli yksi lapuanliikkeen perustajista ja Suomen Lukon puheenjohtaja, mutta hän oli kevään aikana menettänyt otteensa radikalisoituneesta liikkeestä. Seinäjoella oli tarkoitus järjestää 22. kesäkuuta lapuanliikkeen vastainen kokous, mutta se peruttiin, kun maalaisliittolaisille luvattiin, että mielenosoitus on suunnattu vain kommunismia vastaan. Saman päivän lehdissä julkaistiin liikkeen johdon allekirjoittama julkilausuma, jossa vakuutettiin kaikki puheet fasismista ja diktatuurista vääristelyksi.
Vakuutteluista huolimatta Maalaisliiton lehdet kirjoittivat edelleen marssia vastaan. Tiukimmin kielteistä linjaa edusti aluksi Helsingissä ilmestynyt puolueen pää-äänenkannattaja Suomenmaa, joka kuitenkin kääntyi viime hetkellä myönteiselle kannalle. Saarijärven Paavon lehtitalon pihamaalla Jyväskylässä pidettiin yleinen kokous, jonka antamassa julkilausumassa keskisuomalaisia kehotettiin jäämään pois marssilta, koska sitä pidettiin uhkana tasavaltalaiselle valtiojärjestykselle. Muista puolueen lehdistä muun muassa Kokemäellä ilmestynyt Lalli sekä Savonlinnassa ilmestyvä Itä-Savo kehottivat lukijoitaan pysymään kotona. Leinonen puolestaan moitti Ilkassa lapuanliikkeen asettamaa järjestelyvaltuuskuntaa ”herraskaiseksi” todeten, että ”olipa talonpoikaismarssia valmistelemassa kuusi talonpoikaakin”.
Sosiaalidemokraattiset lehdet pitivät talonpoikaismarssia sopimattomana eduskunnan painostamisena ja vaarallisena uhkana. Myös monet edistyspuolueen lehdet, kuten Helsingin Sanomat, suhtautuivat siihen kriittisesti. Helsingin Sanomat kirjoitti vielä marssipäivän pääkirjoituksessaan, ettei marssia olisi puolueen mielestä pitänyt järjestää. Ruotsinkielisissä sanomalehdissä suhtautuminen vaihteli. Varovaista linjaa edustanut Hufvudstadsbladet suhtautui marssiin varauksellisen myönteisesti, vaikka arvostelikin lapuanliikkeen laittomuuksia. Kriitikkoja oli esimerkiksi Nylandiin ja Vasabladetiin kirjoittanut Arvid Mörne, joka arveli lapuanliikkeen kommunisminvastaisuuden olevan ainoastaan osa sen suurempaa fasistista ohjelmaa. Hän varoitti ruotsinkielisiä osallistumasta lainaten Aitosuomalaista, jonka mukaan liikkeen voittaessa myös suomenruotsalaisille koittaa ”viimeinen hetki”.
Kokoomuksen lehdet suhtautuivat marssiin alusta alkaen hyvin myönteisesti ja paheksuivat maalaisliittolaisten ja edistyspuoluelaisten lehtien viileää asennetta. Lotta Svärd -järjestön johtohahmoihin kuulunut Hilja Riipinen kirjoitti järjestön lehdessä haltioituneena Lapuan miesten retkestä ”punaista kumousta vastaan”. Hän uskoi, että Suomen naiset tuntevat suurta kiitollisuutta jokaista marssiin osallistunutta miestä kohtaan.
Tapahtuma herätti huomiota myös ulkomailla, sillä talonpoikaismarssista ja ennakoidusta vallankaappauksesta kirjoitettiin Japanissa saakka. Ruotsissa osa oikeistolehdistä kannatti marssia avoimesti. Esimerkiksi Tukholmassa ilmestynyt Stockholms Dagblad ylisti tapahtumaa etusivullaan. Eri puolilla Eurooppaa Suomea kuitenkin yleisesti luonnehdittiin lapuanliikkeen toimien johdosta fasistiseksi näennäisdemokratiaksi.
Valmistelut
Talonpoikaismarssin käytännön järjestelyistä vastasi Suojeluskuntain yliesikunta, jonka puoleen lapuanliikkeen johto kääntyi 27. kesäkuuta. Suojeluskuntien päällikön Lauri Malmbergin mukaan lapualaisilta puuttuivat kaikki marssin järjestelyihin vaaditut edellytykset. Yliesikunta nimesi pääjärjestäjiksi vuonna 1929 armeijan palveluksesta eronneen eversti Paavo Talvelan, joka oli yliesikunnan entinen toimistopäällikkö, sekä Helsingin suojeluskuntapiirin päällikön, eversti Woldemar Hägglundin, josta tuli marssin esikuntapäällikkö. Majoituksesta vastasi yliesikunnan jaostopäällikkö majuri K. E. Levälahti. Myös puolustusvoimat osallistui järjestelyihin lähettämällä yhteysupseereita. Lapuanliike lähetti kesä–heinäkuun vaihteessa Helsinkiin Nestori Saarenheimon johtaman usean kymmenen miehen vahvuisen Etelä-Pohjanmaan iskujoukon, jonka päätehtävä oli kommunistikansanedustajien sieppaaminen, mutta joka osallistui myös talonpoikaismarssin valmisteluun.
Lapuanliikkeen johdolla ei ollut juurikaan taloudellisia edellytyksiä marssin järjestämiseen, mutta he saivat apua liikettä lähellä olevilta elinkeinoelämän edustajilta. Liikemiehet antoivat taloudellista tukea takaamalla marssin kustannuksia aina 320 000 markkaan saakka. Summa oli lopulta paljon vaadittua suurempi, sillä kustannukset nousivat vain noin 60 000 markkaan. Mukana oli lähinnä metsäteollisuuden edustajia sekä Suomen Lastauttajain Työnantajaliitto, joten takauspäätöstä voidaan pitää vastapalveluksena Vientirauhan hieman aikaisemmin murtamasta satamalakosta. Takaajina olivat muun muassa Rudolf Walden, Gösta Serlachius, Walter Ahlström, Jacob von Julin, Einar Ahlman, Aleksander Lampén, A. M. Lassenius, Henry Hackman, Leonard Baumgartner, Hjalmar Eklöf, Gustaf Löfgren ja Kalle Wälimaa. Taloudellisista järjestelyistä vastasi Suomen Puunjalostusteollisuuden Työnantajaliiton toimitusjohtaja P. H. Norrmén. Osa kustannuksista jätettiin kokonaan maksamatta järjestäjien luottaessa tavarantoimittajien ”isänmaalliseen mieleen”.
Viranomaiset pyrkivät torjumaan vallankaappauksen uhan lukuisilla varotoimilla. Vapaaehtoiset yleisesikuntaupseerit suunnittelivat reitin ja aikataulun, jotka estivät marssijoita piirittämästä Heimolan talossa kokoontunutta eduskuntaa. Sotaväki asetettiin hälytysvalmiuteen ja provokaatioiden välttämiseksi Etelä-Pohjanmaalta saapunutta iskujoukkoa pidettiin tarkkaan silmällä. Talonpoikaismarssiin liittyvästä kabinetti­politiikasta vastannut Vihtori Herttua tapasi marssin alla yleisesikuntapäällikkö K. M. Walleniuksen, joka kertoi armeijan suhtautuvan marssiin myötämielisesti mutta ilmoitti heidän myös tarvittaessa palauttavan järjestyksen. Walleniuksen mukaan ehdoton vaatimus oli, ettei minkäänlaista ”hulinaa” tai väkivaltaisuuksia saa esiintyä. Sisäministeri Kuokkasen määräyksestä kommunistien hallussa olleet Helsingin ja Vallilan työväentalot sekä Kirjapaino Työn huoneisto ja Koiton talo suljettiin sunnuntai-iltana marssin ajaksi.
Yliesikunnassa laadittujen järjestyssääntöjen mukaan marssijoiden piti sitoa vasempaan käsivarteensa lapuanliikkeen tunnuksella varustettu sinimusta käsivarsinauha. Suojeluskuntien univormu ja käsivarsinauha olivat kenraali Malmbergin kesäkuussa antaman käskyn mukaisesti kiellettyjä, ja ainoastaan järjestysmiehillä oli tunnusmerkkinään myös valkoinen suojeluskuntanauha. Talkootyönä ommellut käsivarsinauhat kustansi lapuanliikkeen aktiivien liepeillä liikkunut seikkailija Minna Craucher, joka oli toiminut myös liikkeen varainkerääjänä ja ilmoitushankkijana. Säännöt kielsivät luvattoman joukosta poistumisen, mutta kaduilla ei myöskään saanut kulkea yli viiden miehen ryhmissä. Kantakaupungin alueelta poistuminen oli kielletty, ja erityisesti varoitettiin Pitkänsillan ylittämisestä Hakaniemen, Kallion ja Sörnäisten työläiskaupunginosiin. Myös alkoholin käyttö oli kielletty. Marssi oli mahdollisesti tarkoituksella suunniteltu muistuttamaan kenraali Mannerheimin johtamaa vuoden 1918 valkoisten voitonparaatia. Töölön pallokentällä pidetyn katselmuksen jälkeen joukot marssisivat Senaatintorille kahdessa rivistössä. Toinen kulki reittiä Toivonkatu–Turuntie (nyk. Mannerheimintie)–Salomonkatu–Annankatu–Bulevardi–Pohjoisesplanadi–Unioninkatu ja toinen reittiä Sallinkatu–Turuntie–Runeberginkatu–Arkadiankatu–Fredrikinkatu–Bulevardi–Eteläesplanadi–Kauppatori–Mariankatu–Aleksanterinkatu.
Lapuanliikkeen toiveena oli, että kaikki Suomen 600 kuntaa olisivat lähettäneet marssille virallisen edustajansa, joka olisi kantanut kotikuntansa nimikylttiä. Kuntien toivottiin myös maksavan osallistujien matka- ja ruokakulut, mutta sekään ei toteutunut, sillä marssijat joutuivat saapumaan omalla kustannuksellaan. Vastaanottokomitean kanslia perustettiin Helsingin yliopiston pohjalaisten osakuntien rakennukseen Ostrobotnialle. Komitea jakoi yleisölle Vanhan ylioppilastalon aulassa ilmaisia pääsylippuja Senaatintorin tapahtumaan, kun taas Pallokentälle myytiin portilta 5 ja 10 markan hintaisia lippuja. Sunnuntai-iltana Helsinkiin saapuneille osallistujille oli varattu koulumajoitus. Majoituspaikaksi oli varattu muun muassa Suomalainen lyseo. Ruokahuollosta vastasi 162 Lotta Svärd -järjestön naista muonituspäällikkö Eva Tigerstedtin johdolla. Soppatykeillä varustettuja muonituspaikkoja oli seitsemän, jotka sijaitsivat Hesperian ja Hakasalmen puistoissa, Eläintarhassa, Munkkiniemenkadulla, Suomalaisella lyseolla sekä kolmella kansakoululla Punavuoressa ja Ullanlinnassa. Muonituspaikat toimivat myös kokoontumispaikkoina, joista marssijat siirtyivät Töölön pallokentälle.
Osallistujat
Marssin osallistujamääräksi suunniteltiin alun perin 40 000, mutta turvallisuussyistä se päätettiin rajata 10 000 mieheen. Kun ilmoittautuneita oli edelleen huomattavasti enemmän, rajattiin marssi 24 vuotta täyttäneille. Sillä pyrittiin myös turvaamaan tapahtuman pysyminen rauhallisena, kun mukana oli vain sotilaskuriin tottuneita vanhempia miehiä. Nuoremmille oli samaksi viikonlopuksi järjestetty suojeluskuntapiirien juhlia eri puolille maata. Lopulliseksi osallistujamääräksi tuli noin 12 600. Marssijoukko oli järjestetty suojeluskuntapiirien mukaisesti 21 pataljoonaan, joissa oli yhteensä 75 komppaniaa. Ne oli edelleen jaettu joukkueisiin ja kahdeksan miehen vahvuisiin ryhmiin.
Taulukko sisältää talonpoikaismarssin suunnitellun kokoonpanon suojeluskuntapiireittäin, mutta toteutunut vahvuus oli osittain erilainen. Noin puolet osallistujien nimistä on liitteenä Arvo Kokon vuonna 1930 ilmestyneessä teoksessa Lapuan laki.
Marssijoiden saapuminen
Lähempänä Helsinkiä olevien maakuntien eli Uudenmaan, Varsinais-Suomen, Satakunnan, Hämeen, Keski-Suomen ja Kymenlaakson edustajat saapuivat pääkaupunkiin henkilöautoilla, jotka matkasivat pitkissä saattueissa. Muut tulivat Oulusta, Vaasasta, Kuopiosta ja Sortavalasta lähteneillä erikoisjunilla. Kokoontumispaikoilla järjestettiin lähtöjuhlallisuuksia, joiden ohjelmaan kuului virsilaulua, isänmaallisia puheita sekä käynti valkoisten sankarihaudoilla. Ennen matkaan lähtöä luettiin myös lapuanliikkeen valtuuskunnan lähettämä kiertokirje, jossa painotettiin tehtävän tärkeyttä. Hallituksen tervehdyksenä sanomalehdissä julkaistiin marssijoille tarkoitettu julkilausuma. Valtion rautateiden tariffiosaston päällikkö Vilho Annala oli järjestänyt ylimääräiset junat, ja liikenneministeri Rolf Witting myönsi marssin osallistujille 50 prosentin alennuksen matkan hinnasta. Suurin osa joutui matkustamaan mullivaunuissa, joihin oli väliaikaisesti kiinnitetty puiset penkit. Junissa oli lottien kenttäkeittiö, kahvila ja lääkärivaunu. Sabotaasin estämiseksi VR oli laittanut työvuoroon vain valkoisina tunnettuja rautatieläisiä. Lisäksi radanvarsille oli määrätty vartioon tuhansia suojeluskuntalaisia.
Rovaniemeltä junalla lähteneet Peräpohjolan edustajat saapuivat lauantai-iltana Ouluun, josta varsinainen erikoisjuna lähti varhain seuraavana aamuna. Matkan varrelta mukaan tuli lisää marssijoita, niin että Ylivieskan jälkeen junassa oli jo 400 henkeä. Uusia vaunuja liitettiin Kokkolassa, Kauhavalla sekä Lapualla. Seinäjoella juna täyttyi kokonaan, kun siihen astuivat vielä Suupohjasta saapuneet miehet. Seinäjoella junan kärkeen liitettiin lapuanliikkeen johtoa sekä Vaasan kautta maahan tulleita ruotsalaisia sanomalehtimiehiä kuljettaneet I- ja II-luokan vaunut. 41-vaunuinen juna jatkoi Helsinkiin iltapäivällä kello 15 jälkeen. Matkan aikana Aamulehdelle antamassaan haastattelussa Vihtori Kosola kertoi talonpoikaismarssin osoittavan hallitusvallalle, että isänmaalliset kansalaiset ovat yksimielisesti lapuanliikkeen kommunisminvastaisuuden takana. Hänen mukaansa diktatuuria ei kuitenkaan tavoiteltu, vaikka K. R. Kares pitikin Kosolaa Jumalan Suomen kansalle valitsemana johtajana. Lisäksi Kosola totesi, että valtiovallan oli tarpeen vaatiessa käytettävä kommunismin hävittämiseksi myös ulkoparlamentaarisia keinoja.
Toinen Pohjanmaan-juna lähti Vaasasta ja otti Seinäjoella kyytiinsä muiden Etelä-Pohjanmaan pitäjien osallistujat. 44-vaunuinen juna jatkoi Helsinkiin sunnuntai-iltapäivänä kello 17, jolloin sitä oli saattamassa muun muassa Vaasan läänin maaherra Erik Heinrichs. Eteläkarjalaiset kokoontuivat Viipurissa Repolan kaupunginosassa, josta he marssivat Viipurin rautatieasemalle ja nousivat myöhään sunnuntai-iltana Sortavalasta saapuneeseen junaan.
Autot ajoivat saattueissa tarkassa numerojärjestyksessä säädetyn välimatkan päässä toisistaan, ja jokaisessa autossa oli lapuanliikkeen lippu. Letkan perässä tulivat vielä huollosta vastanneet kuorma-autot, joiden kyydissä oli vararenkaita, korjaustarpeita ja polttoainetta. Lotta Svärd -järjestön naiset tarjoilivat lähtöpaikoilla kahvia ja voileipiä ja olivat järjestäneet muonitusta myös matkan varrelle.
Jyväskylän kolonna lähti liikkeelle sunnuntaiyönä kello 1, ja Jämsässä siihen liittyi vielä maakunnan eteläosien autosaattue. Pohjois-Hämeen osallistujat kokoontuivat Tampereen Heinätorille, josta 43 auton kolonna lähti matkaan sunnuntaiaamuna kello 9.15. Autot kulkivat kaupungin läpi paraativauhtia katujen varsilla olleen runsaslukuisen yleisön seuratessa. Matkan varrelta tuli lisää autoja, ja Hämeenlinnassa mukaan liittyi vielä Etelä-Hämeen autosaattue. Hyrylän raviradalla Hämeen ja Keski-Suomen saattueet yhtyivät, jolloin letkassa oli lopulta 475 autoa. Kolonna saapui Helsinkiin moottoripyörillä kulkeneiden oppaiden johdolla hieman ennen iltakahdeksaa. Hämeentietä pitkin kulkenut letka jatkoi Eläintarhan kautta Turuntielle ja sieltä Pohjoista Rautatiekatua sekä Mechelininkatua pitkin Eiraan Merikadun ja Sepänkadun varrella sijainneille pysäköintipaikoille. Osallistujien mukaan Vallilassa ja Sörnäisissä saattue kohtasi vihamielisyyttä, mutta loppumatka Kamppiin oli ”silkkaa tervehdyshuutoa”. Sunnuntai-iltana Helsinkiin saapui myös Satakunnan 130 auton saattue.
pienoiskuva|Marssijat ohittavat [[Kolmen sepän patsas|Kolmen sepän patsaan.]] Varsinais-Suomen osallistujat kokoontuivat Loimaalle, josta saattue lähti kohti Helsinkiä varhain maanantaiaamuna. Yksi varsinaissuomalaisten johtajista, everstiluutnantti Paavo Susitaival, oli lastannut kahteen autoon Porin rykmentin asevarastolta ottamiaan konepistooleja ja pikakiväärejä siltä varalta, että liikkeen vaatimuksiin ei suostuttaisi ja tilanne kehittyisi vallankaappaukseksi. Susitaival oli varannut mukaan myös upseerinpukunsa, koska Helsingin päävartioon oli sijoitettuna hänen komentamansa Porin rykmentin komppania. Susitaival ei kuitenkaan ollut varma, suostuisivatko miehet tottelemaan häntä. Susitaival suunnitteli alustavasti ottavansa haltuun presidentinlinnan ja vangitsevansa hallituksen jäsenet. Susitaipaleen mukaan jotkut upseerit olivat jopa suunnitelleet menevänsä eduskuntaan ja ampuvansa lehtereiltä konepistooleilla kaikki vasemmistolaiset kansanedustajat. Myös monella marssijalla oli mukanaan käsiase. Varsinais-Suomen, Uudenmaan ja Kymenlaakson autosaattueet saapuivat perille neljän jälkeen aamulla ja asettuivat Munkkiniementien varrelle. Kaksi aselastissa ollutta autoa jätettiin vartioituna suojaiseen paikkaan erään talon sisäpihalle.
Ensimmäinen Pohjanmaan-juna oli Helsingin rautatieasemalla puoli viiden aikaan aamulla, ja kolme muuta saapuivat puoli kahdeksaan mennessä. Lapuanliikkeen johtoa oli vastaanottamassa eversti Wallenius. Ratapihalle oli järjestetty pesupaikkoja ja Hesperian puistoon perustetussa leirissä tarjoiltiin aamukahvia, jota saapuivat nauttimaan myös edellisenä iltana tulleet. Ruokailu käynnistyi kahdeksalta, ja hieman ennen kymmentä maja- ja ruokailupaikoilla alettiin järjestäytymään Pallokentälle marssia varten. Vihtori Herttuan johtama kolmimiehinen valtuuskunta oli samaan aikaan tapaamassa pääministeri Svinhufvudia esittääkseen hänelle julkilausumansa. Kaupunki oli määrätty juhlaliputettavaksi, ja kello 11 aikaan Valtioneuvoston linnan sekä muitten julkisten rakennusten katoille nostettiin valtioliput. Iskujoukon miehet pakottivat myös Helsingin ja Vallilan työväentalojen vahtimestarit nostamaan valtioliput salkoihin.
Katselmus Pallokentällä
thumb|upright=1.6|Töölön pallokentän tilaisuuden kutsuvierasaitio. Edessä toisena vasemmalta kenraali [[Hannes Ignatius, säveltäjä Jean Sibelius, Aino Sibelius ja professori E. N. Setälä.]] Puoli yhdentoista aikaan osallistujat järjestäytyivät komppanioittain ja marssivat Töölön pallokentällä pidettyyn katselmukseen. Kentän itälaidalle oli rakennettu Suomen lipuilla koristeltu puhujalava, jonne asettuivat Vihtori Kosola, Vihtori Herttua, Iivari Koivisto, K. R. Kares, Väinö Malmivaara ja Paul Danielsson. Puhujalavan alapuolella oli kutsuvierasaitio, jossa istuivat muun muassa Jean ja Aino Sibelius, J. R. Danielson-Kalmari, V. A. Koskenniemi ja E. N. Setälä. Tapahtumaa oli saapunut seuraamaan tuhansia katsojia. Tilaisuus radioitiin valtakunnallisesti hallituksen määräyksestä, ja puheet oli jo etukäteen annettu julkaistavaksi kaikille porvarillisille sanomalehdille.
Katselmus alkoi kello 12.00 armeijan ylikapellimestarin Lauri Näreen johtamien yhdistettyjen Kaartin ja Laivaston soittokuntien esittämällä ”Nuijamiesten marssilla”, minkä jälkeen ensimmäisen puheen piti kirkkoherra K. R. Kares. Hurmoshenkisessä puheessaan hän vaati muun muassa, ettei Suomessa saa rienata uskontoa eikä Jumalan pelkoa, ja tuomitsi myös vaatimuksiaan esittävän vasemmistolaisen joukkosieluisuuden. Marssin osallistujissa Kares sen sijaan näki ”Jumalan hengen täyttämän Jumalan kansan sielun”. Soittokunnan esittämien ”Vaasan marssin” ja maakuntalaulujen jälkeen tohtori Danielsson piti ruotsinkielisen puheen. Hänen puheensa jälkeen lavalle nousi vielä Kosola, joka kohotti kolminkertaiseen eläköön-huudon isänmaalle ja sai marssijoilta raivokkaat suosionosoitukset. Juhla päättyi ”Porilaisten marssiin”, ja sen jälkeen Kosolaa kannettiin vielä ympäri kenttää soittokunnan soittaessa ”30-vuotisen sodan marssia”.