cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linear Tape-Open
pienoiskuva|LTO Ultrium 2 -kasetti. pienoiskuva|IBM 3584 LTO-1 (Ultrium) nauhakirjasto. Linear Tape-Open (LTO) on magneettinauhaan perustuva datan tallennusstandardien sarja, jonka käyttöön tarvitaan oikean tyyppinen LTO-nauha-asema ja yhteensopiva LTO-kasetti. Nauha-asema on kalliimpi kuin vastaava kovalevy, mutta kasetit halvempia, joten laajassa käytössä LTO voi tulla halvemmaksi.
LTO:ta käytetään ainakin varmuuskopioinnissa. Standardoinnista vastaa Linear Tape Open Consortium.
Ultrium on LTO-nauhojen kanssa käytettävä standardoitu kasettimuoto. LTO-kasetin mitat ovat 102,0 x 105,4 x 21,5 mm. Nauhaa on sisällä satoja metrejä. Ultrium on yksikelainen kasetti.
LTO-3 ja myöhemmät asemat tukevat "kirjoita kerran lue useasti" (WORM) -menetelmää, joka estää tallennetun tiedon muuttamista ja poistamista. Käyttökohteita ovat arkistointi ja tiedot, jotka vaativat auditointijäljen. WORM kasetit eroavat tavallisista ja ovat etukäteen valmisteltuja käyttöön.
Nykyisin käytössä olevan LTO-8 -version tallennuskapasiteetti on 12 teratavua. LTO-sukupolvet:
Theofano
pienoiskuva|180px|Otto II ja Theofano Kristuksen kruunaamina. Norsunluuta, 982–983. Theofano (, n. 960 – 15. kesäkuuta 991) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna ja Otto II:n puoliso, joka miehensä kuoltua hallitsi valtakuntaa alaikäisen poikansa Otto III:n sijaishallitsijana noin kahdeksan vuotta. Häntä ei tule sekoittaa samannimiseen ja samalla vuosisadalla eläneeseen, Bysantissa vaikuttaneeseen ja juonittelevaan keisarinnaan (Theofano Anastaso).
Bysantista Länsi-Roomaan
Saksien hallitseman Länsi-Rooman ja Bysantiksi kutsutun Itä-Rooman välillä oli huomattavia jännitteitä, sillä Bysantti vaati sakseja luovuttamaan Etelä-Italian bysanttilaisille. Otto I Suuri katsoi järkeväksi, että lähetystö matkustaa Bysanttiin pyytämään prinsessaa vaimoksi pojalleen Otto II:lle. Lähetystön asia lykkääntyi Bysantissa kuitenkin jonkin verran, sillä itsekin vallan anastanut keisari Nikeferos II Fokas oli murhattu vuonna 969, eikä hänen jälkeensä valtaistuimelle noussutkaan sen oikeutettu perijä Basileios, vaan vallan kaappasi Nikeferos II:n sisarenpoika, Johannes I Tzimiskes. Hän tarjosi Otto II:lle tyttärensä Theofanon kättä, minkä lähetystön jäsenet prinssin puolesta hyväksyivät, vaikka tämä olikin nousukkaan tytär eikä varsinaista hallitsijasukua. Theofano ja Otto II vihittiin avioliittoon paavi Johannes XIII:n johdolla Roomassa 14. huhtikuuta 972 Otto I:n yhä ollessa keisarina. Theofano kruunattiin samana päivänä kruununperillisen puolisoksi. Hänen synnyinmaassaan Bysantissa oli valtaan tullut uusi Makedonian dynastia.
Theofano oli saanut hyvän koulutuksen. Hän puhui esimerkiksi sujuvasti latinaa, joka oli tuolloinen maailmankieli. Koska Theofano matkusteli puolisonsa mukana ympäri saksien valtakuntaa hallintoasioissa, hänellä oli hyvät mahdollisuudet tutustua hallintokäytäntöihin. Hänen asemaansa vahvisti lisäksi se, että hänen appensa Otto I lahjoitti hänelle laajoja maa-alueita ja lukuisia luostareita eri puolilta valtakuntaa.
Otto I kuoli äkillisesti jo vuosi häiden jälkeen vuonna 973. Theofano kulki edelleen nyt keisarin asemaan kohonneen miehensä mukana tämän monenlaisilla matkoilla myös raskaana ollessaan. Heidän lapsistaan neljä jäi eloon, ja niistä nuorimpana syntyi vuonna 980 kauan odotettu miespuolinen kruununperijä. Tytärten nimet olivat Adelheid, Sofie ja Mathilde, ja poikalapsi sai nimekseen Otto isänsä ja isoisänsä mukaan. Pieni Otto III lähetettiin Italiasta keisarikunnan keskukseen Saksaan.
Hallintokausi ja kuolema
pienoiskuva|vasen|160px|Theofanon patsas Hessenissä.
Theofanon puoliso kuoli kuumeeseen (todennäköisesti malariaan) joulukuussa 983. Vallankaappausta aiemmin kahteen otteeseen yrittänyt sukulainen Henrik Toraisa vetosi lähisukulaisen oikeuteen ja otti Otto III:n huollettavakseen tarkoituksenaan päästä itse valtaistuimelle. Hänen aikomuksensa ei kuitenkaan saanut tukea ylhäisön keskuudessa, ja kun suurin osa ruhtinaista asettui Otto III:n puolelle, Henrik siirtyi syrjään. Theofano lähti Italiasta Saksaan tarkoituksenaan saada valtuudet hallita poikansa nimissä. Poika luovutettiinkin Theofanolle, joka palkitsi tästä Henrikin antamalla tälle takaisin vallankaappausyritysten jälkeen pois otetun Baijerin herttuakunnan. Poliittisena vetona tämä toimi valta-asemaa vakauttavasti, sillä se sai Henrikin suhtautumaan suopeasti Theofanoon ja Otto III:een.
pienoiskuva|Theofanon sarkofagi Kölnissä. Vaikka Theofanon yksittäisistä toimenpiteistä ei tiedetä paljoakaan, voidaan niin itä- kuin länsirajojen huomattavaa rauhallisuutta pitää hänen henkilökohtaisena ansionaan. Tuolloin oli tapana antaa neuvotteluvaltuuksia myös hallitsijoiden vaimoille: kun tunnelma miesvoimin järjestetyissä neuvotteluissa oli lämmetä liikaa, kutsuttiin näiden vaimot koolle keskustelemaan asioista keskenään. Tiedossa on ainakin neljä tapaamista, joiden lopputuloksena oli kaikkia osapuolia tyydyttävä kompromissi. Neuvotteluissa Theofanolla oli huomattavaa vaikutusvaltaa, sillä hänen hallinnoimansa alue oli seudun mahtavin. Neuvottelumenetelmää käyttäen Theofanon onnistui anoppinsa tukemana rauhoittaa valtakunnan länsiraja.
Länttä rauhattomammassa idässä ja pohjoisessa sodankäynniltä ei aina kuitenkaan vältytty, joskin Theofanon kaudella kuohunta laantui valtakunnan itärajallakin. Valloitus- tai käännytyspyrkimyksiä Theofanolla, toisin kuin anopillaan, ei tiedetä olleen. Theofanon hallituskaudelta on löydetty paljon taideteoksia, mistä historiantutkijat ovat päätelleet tämän aikakauden olleen rauhan aikaa.
Theofano kuoli ankaraan kuumeeseen 15. kesäkuuta 991 Nijmegenin kaupungissa noin 35-vuotiaana. Hänen anoppinsa toimi hallitsijana, kunnes Otto III saavutti täysi-ikäisyyden 15-vuotiaana vuonna 994.
Lähteet
Barth, Reinhard: Historian suurnaiset. Ajatus kirjat, 2005. s. 83-94.
Nikita Zlobin
Nikita Sergejevitš Zlobin (ru. Никита Сергеевич Злобин, s. 4. huhtikuuta 1996 Moskova ) on venäläinen moottoriurheilija. Hänen isänsä Sergei Zlobin on myös moottoriurheilija.
Hoitotiede
Hoitotiede on Suomessa terveystieteisiin kuuluva itsenäinen tieteenala. Hoitotieteen keskeisenä mielenkiinnon ja tutkimuksen kohteena ovat eri-ikäiset ihmiset erilaisissa elämäntilanteissa ja heidän terveytensä, terveyden edistäminen tai sairauksien hoitaminen erilaisissa hoitamisen ympäristöissä. Hoitamista tarkastellaan laajasti sekä ammatillisen toiminnan että itsensä hoitamisen näkökulmista.
Hoitotiede on oma itsenäinen tieteenalansa, jolla on oma tieteenalaan perustuva jatkokoulutus (tohtorikoulutus) ja erityiset tutkimuskohteensa. Hoitotiedettä voi opiskella Suomessa viidessä yliopistossa. Yliopistotasoisesta tieteenalan peruskoulutuksesta valmistuu terveystieteiden maistereita pääaineena hoitotiede ja jatkokoulutuksesta terveystieteiden tohtoreita. Hoitotieteen tieteenalaohjelmasta valmistuneet sijoittuvat asiantuntijoiksi vaativiin sosiaali- ja terveydenhuollon suunnittelu-, kehittämis-, tutkimus-, opetus- ja johtotehtäviin kansallisella ja kansainvälisellä tasolla.
Hoitotiede instituutiona
Suomessa hoitotieteellinen koulutus ja tutkimus käynnistyivät 1970-luvun lopulla. Alan tutkimus ja koulutus oli kuitenkin alkanut jo huomattavasti aikaisemmin. Yhdysvalloissa nähtiin merkkejä alasta jo 1900-luvun alkupuolella ja 1950-luvulla koulutusta ryhdyttiin voimakkaasti kehittämään. Ensimmäinen tieteellinen lehti Nursing Research alkoi ilmestyä vuonna 1952. Euroopassa alkulähtökohtana pidetään vuotta 1956, jolloin koulutus käynnistyi Iso-Britanniassa Edinburghin yliopistossa. Pohjoismaissa hoitotieteellinen yliopistokoulutus aloitettiin kokonaisuudessaan 1970-luvulla, ensimmäisenä Bergenin yliopistossa Norjassa. Tämän jälkeen alan koulutus ja tutkimus on levinnyt voimakkaasti Yhdysvalloissa, Kanadassa, eri Euroopan maissa, Australiassa, sekä Aasian maista muun muassa Kiinassa ja Japanissa.
Suomessa hoitotieteellinen koulutus ja tutkimus käynnistyivät 1979 silloisessa Kuopion korkeakoulussa ja sen jälkeen Oulun, Tampereen ja Turun yliopistoissa sekä ruotsinkielisen koulutuksen osalta Åbo Akademissa. Helsingin yliopistossa oli lääketieteen alainen hoito-oppi hoitotieteen opetuksen sijaan. Myös Jyväskylän yliopistossa oli vuosina 1992–1997 hoitotieteen opetusta. Helsingin yliopiston (hoito-oppi) ja Jyväskylän yliopiston koulutukset kuitenkin lakkautettiin 1990-luvulla, joten tällä hetkellä Suomen hoitotieteellisestä koulutuksesta ja tutkimuksesta vastaavat Itä-Suomen, Oulun, Tampereen ja Turun yliopistot sekä Åbo Akademi. Näissä kaikissa yliopistoissa voidaan suorittaa hoitotiede pääaineena terveystieteiden kandidaatin, maisterin, lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot. Hoitotieteellinen tutkimus ja koulutus on yliopistoissa sijoittunut organisatorisesti hiukan toisistaan poikkeavalla tavalla. Tieteenalan yhteys muihin terveystieteisiin, erityisesti lääketieteeseen, on ollut voimakasta alusta alkaen. Hoitotiede alana sijoittuu Oulun ja Turun yliopistoissa lääketieteellisiin tiedekuntiin, Itä-Suomen yliopistossa terveystieteelliseen tiedekuntaan ja Tampereen yliopistossa yhteiskuntatieteiden tiedekuntaan. Alalla on yliopistoittain kahdesta viiteen professoria sekä runsaasti muuta opetus- ja tutkimushenkilökuntaa sekä alan dosentteja. Alalle on tyypillistä yhteys terveydenhuollon palvelujärjestelmään, esimerkiksi sairaaloihin, terveyskeskuksiin, hoitolaitoksiin. Tästä yhteydestä esimerkkinä ovat vaikkapa hoitotieteen professorien toimiin liittyvät sivutoimet, joita on neljä Itä-Suomen yliopiston professoreilla, yksi Oulun yliopiston professorilla, yksi Tampereen yliopiston professorilla ja neljä Turun yliopiston professoreilla.
Yliopistojen yhteistyö alalla on ollut alusta alkaen voimakasta. Yliopistot ovat yhteistyössä toteuttaneet muun muassa jo vuodesta 1995 alkaen alan tohtorikoulutusta, joka nykyisin muodostaa alan tohtorikoulutusverkoston. Verkoston ansiosta yliopistot yhdessä voivat hyödyntää esimerkiksi kansainvälisten tutkijoiden osaamista. Yliopistojen tutkimusalueet ovat kuitenkin profiloituneet ja niillä on omat tutkimusstrategiansa.
Kansainvälisyys on leimannut hoitotieteen alaa alusta alkaen. Esimerkiksi Turun yliopiston perustamisvaiheessa yliopisto sai suunnitteluapua Maailman terveysjärjestöltä (WHO), ja tällä hetkellä yliopisto on oleellinen osa muun muassa alan eurooppalaista tohtorikoulutusverkostoa (European Academy of Nursing Science) sekä globaalia ICoNS-verkostoa.
Hoitotieteen alalla on myös oma tieteellinen seuransa eli Hoitotieteiden tutkimusseura, joka julkaisee alan tieteellistä lehteä, vuonna 1998 perustettua Hoitotiede-lehteä , järjestää kansallisia alan tieteellisiä konferensseja sekä jakaa apurahoja ja tunnustuksia. Hoitotiede-lehden edeltäjänä toimi Sairaanhoidon vuosikirja. Nykyään hoitotieteellisiä tutkimuksia julkaisee myös Suomen toinen alan lehti eli Sairaanhoitajaliiton koulutus- ja kustannusyhtiö Fioca Oy:n julkaisema Tutkiva Hoitotyö.
Suomalaista hoitotieteellistä tutkimusta ja kehittymistä on analysoitu eri tavoin. Esimerkkinä voidaan mainita Turun yliopiston ensimmäisen hoitotieteen professori Sirkka Laurin kuvaus tieteenalan alkuvaiheilta sekä kliinisen hoitotieteen alueesta. Lisäksi on analyysin kohteena ollut mm. hoidon didaktiikan tutkimus sekä hoitotieteen etiikan tutkimus. Nämä kaikki osoittavat tieteenalan kehittyneen nopeasti maassamme, luoden monipuolista tieteellistä näyttöä hoitotyöntekijöiden toimintaan.
Hoitotieteen opiskelu Suomessa
Hoitotiedettä opiskellaan pääaineena viidessä suomalaisessa yliopistossa, joita ovat Itä-Suomen, Oulun, Tampereen ja Turun yliopistot sekä Åbo Akademin Vaasan yksikössä. Hoitotieteessä voi suuntautua muun muassa gerontologisen, kliinisen tai preventiivisen hoitotieteen asiantuntijuuteen, hoitotyön johtamiseen ja hallintoon tai terveysalan opettajankoulutukseen. Suuntautumisvaihtoehdot vaihtelevat yliopistoittain.
Koulutukseen hakeutumisen edellytyksenä on useimmiten aiempi terveysalan ammattitutkinto. Koulutus kestää kolmesta viiteen vuoteen, jonka aikana opiskelija suorittaa terveystieteiden kandidaatin (TtK, 180op, alempi korkeakoulututkinto) ja terveystieteiden maisterin (TtM, 120op, ylempi korkeakoulututkinto) tutkinnot. Hoitotiedettä pääaineenaan opiskellut terveystieteiden maisteri voi työskennellä sosiaali- ja terveysalan tutkimus-, koulutus-, johtamis- ja kehittämistehtävissä.
Hoitotieteellinen tutkimus
Hoitotieteellinen tutkimus tuottaa tietoa väestön terveydestä ja terveysongelmista sekä niiden hallinnasta ja väestön selviytymisestä terveyden ja sairauden hallinnasta, tietoa hoitamisesta ja sen arvoperustasta sekä ammatillisesta tietoperustasta, tietoa terveyspalvelujärjestelmästä sekä sen käytännöistä, toimivuudesta ja vaikuttavuudesta, sekä tietoa terveysalan koulutusjärjestelmästä ja hoitamisen ja hoitotyön opetuksesta ja oppimisesta.
Hoitotieteellinen tutkimus on perustutkimusta tai soveltavaa tutkimusta. Perustutkimuksen tarkoituksena on tuottaa uutta hoitotieteellistä tietoa ilman suoranaisia käytännöllisiä tavoitteita tai sovellutustarkoituksia. Hoitotieteellinen soveltava tutkimuksen tarkoituksena on tuottaa tietoa hoitotyön käytännön eri osa-alueille, hoitotyön johtamiseen tai koulutukseen.
Kansallinen yhteistyö
Hoitotieteen koulutusta toteuttavat viisi suomalaista yliopistoa tekevät valtakunnallista hoitotieteen tohtorikoulutusyhteistyötä. Hoitotieteen valtakunnallinen tohtorikoulutusverkosto on kansallisesti alan ainoa ja se on alan tutkijankoulutukselle välttämätön. Tohtorikoulutusverkoston keskeinen yhteistyömuoto on korkeatasoisten kansainvälisten hoitotieteen tohtoriopintojen järjestäminen.
Kansainvälisyys hoitotieteessä
Hoitotiedettä oppiaineena tarjoavat laitokset Suomessa ovat osa kansainvälistä tiedeyhteisöä. Kansainvälisyys hoitotieteessä näkyy tutkimuksessa, opetuksessa ja yhteiskunnallisessa vuorovaikutuksessa ja toteutuu yliopistoissa muun muassa opiskelija- ja opettajavaihdossa, tieteellisissä hankkeissa, konferensseissa ja julkaisuissa sekä yliopistojen välisissä sopimuksissa ja verkostoissa. Aktiivista kansainvälistä julkaisutoimintaa ylläpidetään tiedeyhteisöissä, kansainvälistä opetustoimintaa pyritään vahvistamaan ja opiskelijoiden ja henkilökunnan kansainvälisiä valmiuksia ja toimintaa tuetaan. Tavoitteena on, että hoitotieteen perus- ja jatko-opiskelijat omaksuvat kansainvälisesti orientoituneen tiedeyhteisön periaatteet.
Esimerkiksi Turun yliopiston hoitotieteen laitos on kansainvälisesti tunnettu tutkimuksestaan ja koulutuksestaan. Laitos on aktiivinen kansainvälisen tutkimustoiminnan vaikuttaja, joka Korkeakoulutuksen ja tutkimuksen kansainvälisyyden edistämisen linjausten (OKM 2017) mukaisesti tuntee globaalin vastuunsa muun muassa koulutusviennin lisäämisessä. Turun yliopiston hoitotieteen laitoksen ilmapiiri kannustaa kansainväliseen liikkuvuuteen esimerkiksi Erasmus-ohjelman kautta. Lisäksi Turun yliopiston hoitotieteen tohtoriohjelma toimii aktiivisessa yhteistyössä esimerkiksi European Academy of Nursing Science -organisaation kanssa eurooppalaisessa tutkijankoulutusverkostossa sekä kansainvälisessä ICoNS - International Collaboration of Nurse Scholars -verkostossa.
Hoitotiede ja yhteiskunta
Hoitotieteellinen tutkimus on yhteydessä yhteiskunta-, terveys- ja koulutuspolitiikkaan. Hoitotiede vastaa yhteiskunnan haasteisiin tekemällä tutkimusta, jonka tulokset siirtyvät terveydenhuollon toimintaan ja hoitotyön käytäntöön. Terveyspoliittisesti keskeisiä kysymyksiä ovat väestön terveysongelmat, niiden ehkäisy ja hoitotyö. Hoitotyöllä on oma tärkeä roolinsa näiden kysymysten ratkaisemisessa ja hoitotieteellinen tutkimus tuottaa ratkaisuille tietopohjaa. Näin edistetään näyttöön perustuvan potilashoidon toteutumista. Hoitotieteen tehtävä on myös tutkimustulostensa kansantajuistaminen kirjoittamalla mm. sanoma- ja ammattilehtiin.
Kliininen hoitotiede
Kliinisellä hoitotieteellä ei ole vakiintunutta käsitteistöä eikä yhtä yhteneväistä määritelmää. Sanakirjamääritelmä kliiniselle sisältää ajatuksen potilaan vuoteen vieressä tapahtuvasta hoitamisesta. Kliininen hoitotiede on tieteenala, joka tutkii potilasta ja hänen hoitoaan siinä hoitotodellisuudessa, jossa potilas on. Kliininen tutkimus voidaan ymmärtää myös teoreettisen tutkimuksen vastinparina. Kliininen hoitotieteellinen tutkimus on yleensä suoraan hyödynnettävissä käytännön hoitotyöhön.
Kliinistä hoitotiedettä voidaan edelleen jaotella monin eri tavoin, eikä jaottelu ole vakiintunut. Kliininen hoitotiede voidaan luokitella samaan tapaan kuin kliininen lääketiede eri tautiryhmien- kuten sisätaudit, silmätaudit, korva-nenä ja kurkkutaudit - ja hoitojen mukaan - kuten kirurginen hoito, tehohoito ja sädehoito. Jaottelu voi tapahtua myös hoidon vaiheen mukaan: voidaan käyttää termejä ennalta ehkäisevä eli preventiivinen, hoitava eli kuratiivinen ja oireita lievittävä eli palliatiivinen kliininen hoitotiede. Yksi käytetty jako on myös ikäryhmäkohtainen lasten- ja nuorten, aikuisten ja ikääntyneiden näkökulmasta.
Esimerkiksi Turun yliopiston hoitotieteen laitoksella, jossa tarjotaan kliinisen hoitotieteen koulutusta, kliininen hoitotiede jaotellaan potilaan hoitoprosessin mukaisesti. Oleellisia tutkimuskohteita ovat potilas ja hänen terveytensä, terveysongelmat ja niiden tunnistaminen sekä hoitotyön tarpeiden arviointi, hoitotyön auttamiskeinot eli interventiot, hoidon onnistumisen arviointi ja lisäksi vielä hoitoympäristöön liittyvä tutkimus.
Kliinisen hoitotieteen tutkimuskohteet ovat yleensä kiinteästi yhteydessä terveyspalvelujärjestelmään ja potilaiden tai asiakkaiden terveyteen ja sen mittaamiseen, terveyden edistämiseen ja terveyden ja sairauksien hoitotyöhön sekä hoidon onnistumisen arviointiin.
Gerontologinen hoitotiede
Gerontologinen hoitotiede tarkastelee ikääntyvien ja ikääntyneiden ihmisten hyvinvoinnin ulottuvuuksia pitkäaikaisista sairauksistakin huolimatta. Gerontologinen hoitotieteellinen tutkimus tuottaa tietoa ikääntyneiden hoitotyön eri tasoille. Tavoitteena on tukea monipuolisesti iäkkäiden ihmisten terveyttä ja elämänlaatua, toimintakykyä, iäkkäiden terveydessä tapahtuneiden muutosten arviointia ja näyttöön perustuvaa hoitotyötä. Tutkimuksen tavoitteena on myös hoitotieteen tietoperustan kehittäminen ja monipuolisten tutkimusmenetelmien soveltaminen ja kehittäminen.
Mielenterveyteen suuntautuva hoitotiede
Mielenterveyteen suuntautuva hoitotiede tutkii mielenterveyden ajankohtaisia kysymyksiä ja tuottaa tietoa, jota voidaan hyödyntää käytännön terveydenhuollossa ja potilaan hoidon eri vaiheissa. Koulutuksella pyritään vastaamaan lisääntyneeseen tarpeeseen saada hoitotyöhön mielenterveyshoitotieteen asiantuntijoita. Valmistuneet sijoittuvat erilaisiin asiantuntijatehtäviin, kuten tutkijoiksi, suunnittelijoiksi tai erilaisiin johtotehtäviin. Työllisyystilanne on hyvä koko Suomen alueella. Esimerkiksi Turun yliopiston hoitotieteen laitoksella on mielenterveyteen suuntautuva hoitotieteen asiantuntijuusalue-vaihtoehto alkanut vuonna 2014.
Hoitotieteen didaktiikka
Opintoihin sisältyvä opetusharjoittelu toteutuu pääsääntöisesti ammattikorkeakouluissa, toisen asteen oppilaitoksissa, terveydenhuollon palvelujärjestelmässä tai vapaaehtoisjärjestöissä. Opetusharjoittelun voi toteuttaa myös kansainvälisenä vaihtona.
Hoitotieteen teorioiden kehittäminen
Hoitotieteeseen on kehitetty useita erilaisia ja eritasoisia teorioita, joiden avulla on pyritty jäsentämään tieteenalaa ja rajaamaan tieteenalan tutkimusta ja tutkimuskohteita sekä rajaamaan yksittäistä tutkimusta.
Teorian johtaminen muista tieteistä
Yhdellä tieteenalalla kehitettyä teoriaa voidaan käyttää toisella tieteenalalla, jos teorian kuvaama ilmiö on analoginen myös toisen tieteenalan ilmiön kanssa; teoria voidaan siirtää tai johtaa tieteenalalta toiselle. Keskitason teorioita ja malleja on melko suoraan siirretty hoitotieteeseen suoraan mm. psykologiasta. Tutkimuksen kautta johdettuja teorioita ovat esimerkiksi päätöksentekoteoriat. Päätöksentekoteorioita on käytetty mm. hoitotyön ongelman määrittelyn, hoitotyön prosessin ja hoitotyön kirjaamisen perustana.
Teorian kehittäminen hoitotieteen lähtökohdista
Hoitotyön käytännöstä lähtevien teorioiden kehittämisen alkuvaiheessa voidaan käyttää induktiivista tai deduktiivista lähestymistapaa. Tavoitteena on muodostaa tutkittua ilmiötä kuvaavia ja selittäviä malleja tai pieniä teorioita.
Teoreettisiin lähtökohtiin pohjautuva teorian kehittäminen
Tutkimusongelmat ja mahdolliset hypoteesit esitetään joko hoitotieteessä kehitettyjen mallien/teorioiden tai aikaisempien hoitotieteellisten tutkimustulosten perusteella (mallin testaus).
Induktiivinen
Deduktiivinen
Svetlana Nageikina
Svetlana Vjatšeslavovna Nageikina (, ; s. 2. helmikuuta 1965 Tambov) on venäläinen uransa lopettanut hiihtäjä.
1988 Calgaryn olympialaisissa Nageikina voitti kultamitalin Neuvostoliiton naisten viestijoukkueessa. Samoissa kisoissa hän oli viidellä kilometrillä kahdeksas ja kymmenellä kilometrillä neljäs. 1991 Val di Fiemmen MM-kisoissa hän oli 30 kilometrillä viides ja 15 kilometrillä kahdeksas, mutta ei mahtunut kultaa voittaneeseen viestijoukkueeseen.
Puolen vuosikymmenen ajaksi Nageikinan arvokisasijoitukset painuivat kymmenennen sijan heikommalle puolelle, eikä häntä otettu mukaan viestijoukkueisiin. 1999 Ramsaun MM-kisoissa hän sijoittui neljänneksi viiden kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa.
2002 Salt Lake Cityn kisoihin Nageikina siirtyi edustamaan Valko-Venäjää. Hän oli 15 kilometrin kilpailussa viides ja pääsi ensimmäistä kertaa 14 vuoteen viestijoukkueeseen, joka kuitenkin jäi mitaleitta sijoituttuaan viidenneksi. Nageikina hiihti viestijoukkueessa myös vuotta myöhemmin Val di Fiemmen MM-hiihdoissa, missä joukkue oli jälleen viides. Samoissa kisoissa hän sijoittui takaa-ajokilpailussa kahdeksanneksi.
Maailmancupissa Nageikina on saavuttanut yhden henkilökohtaisen osakilpailuvoiton, helmikuussa 1990 10 kilometrin kilpailussa Jugoslaviassa. Palkintokorokesijoituksia hänellä on kaikkiaan 18.
Venäjän mestaruuden Nageikina voitti vuonna 2001 30 kilometrillä ja saavutti samana vuonna hopeaa kymmenellä kilometrillä. Lisäksi hän on saavuttanut kaksi pronssia.
Sonic Adventure
Sonic Adventure on Sonic Teamin kehittämä tasohyppelypeli Sega Dreamcastille. Peli julkaistiin Japanissa 23. joulukuuta 1998. Yksi sen koodinimistä oli Sonic RPG, vaikka lopullinen peli olikin tasohyppely eikä tavallinen roolipeli. Lopullinen päivitetty versio, joka tunnetaan nimellä Sonic Adventure International, julkaistiin Yhdysvalloissa 9. syyskuuta 1999, Japanissa ja Euroopassa 14. lokakuuta, Belgiassa, Alankomaissa ja Luxemburgissa 18. lokakuuta sekä Australiassa 3. joulukuuta. Sonic Adventure on myynyt pelkästään Yhdysvalloissa yli miljoona kappaletta, mikä tekee siitä myydyimmän Dreamcast-pelin.
Pelaaminen
Sonicin kentät ovat vauhtipainotteisia juoksuratoja vaihtelevin elementein. Peruselementteinä ovat silmukat, rampit, trampoliinit (Spring) ja ”vauhtimatot” (Speed panels). Joissain kentissä on myös raketteja. Sonicilla on käytössään Light Speed Dash (lisävoima), jolla voi edetä sormusjonoja pitkin, lisäksi osassa Sonicin kenttiä on ”hyppypaneeleja”, joita pitkin voi edetä hyppimällä tietyissä paikoissa.
Tailsin kentissä pyritään voittamaan Sonic nopeudessa käyttämällä hyväksi hänen erikoiskykyä, lentämistä. Tails ei pysty lentämään montaa sekuntia, mutta kentistä löytyvät ”boostisormukset” palauttavat tätä voimaa. Lisäksi Tails osaa hyökätä sivaltamalla hännillään.
Knucklesin kentissä tulee etsiä kolme Master Emeraldin sirpaletta kentästä. Osa niistä on maan alla tai jopa roboteissa. Maanalaisia kappaleita varten tarvitaan kaivamiseen soveltuva lisävaruste ”Showel Claw”. Knuckles pystyy aistimaan Master Emeraldin sirpaleiden etäisyyden kaikista kolmesta sirpaleesta yhtä aikaa. Toisinaan sirpaleet ovat vaikeapääsyisissä paikoissa, joten pientä ongelmanratkaisua vaaditaan paikan päälle pääsemiseenkin. Liitäminen ja seinillä kiipeily ovatkin iso osa Knucklesilla pelaamista.
Bigin tehtävät sisältävät lievää tasohyppelyä sekä kalastusta, tehtäviin kuuluu kalastaa tietty määrä kalaa ja lopuksi saada Bigin ystävä Froggy-sammakko kiinni.
E-102 Gamman tehtävät ovat aikatehtäviä, joissa tulee ampua mahdollisimman paljon vihollisrobotteja. Muista hahmoista poiketen Gamman aika juoksee alaspäin kohti nollaa. Ajan loppuessa kesken tehtävä alkaa alusta tai edelliseltä Check Point-pisteeltä. Lisäaikaa saa tuhoamalla mahdollisimman monta vihollista kerralla. Kentän lopussa odottaa objekti, joka tulee joko noutaa tai tuhota.
Pelissä kenttiin mennään ”seikkailualueen” sisäänkäynneiltä. Osa sisäänkäynneistä tulee avata joko kytkimellä tai ”avaimella”, joka kuljetetaan kentän sisäänkäynnin eteen, jolloin sisäänkäynti kenttään avautuu. Lisäksi eri lisävoimat (”Power Ups”) löytyvät seikkailualueelta. Seikkailualueella on lukuisia ihmisiä, joille voi puhua. Osa ihmisistä antaa neuvoja ja osa kertoo hupaisaa dialogia. Lisäksi punertava ”pallo” kertoo minne kulloinkin tulisi mennä, mikäli jää jumiin pelissä.
Reynald Pedros
pienoiskuva|Reynald Pedros vuonna 2019. Reynald Pedros (s. 10. lokakuuta 1971 Orléans) on uransa jo päättänyt ranskalainen jalkapalloilija. Vasenjalkaisen Pedrosin pelipaikka oli keskikenttäpelaaja. Hänen kasvattajaseuransa oli FC Nantes, jota hän edusti vuoteen 1996 asti.
Nantesin riveissä Pedros voitti vuonna 1995 Ligue 1:n ja oli seuraavana vuonna Mestareiden liigan välierissä. Vuonna 1997 hän siirtyi Italiaan, jossa hän edusti AC Parmaa ja SSC Napolia, ennen kuin palasi takaisin kotimaahansa vielä samana vuonna. Pedros kierteli vuodet 1998-2003 eri seuroja Ranskassa, kunnes vuonna 2004 hän siirtyi qatarilaiseen Al-Khoriin. Pedros lopetti uransa vuonna 2009 sveitsiläisessä amatöörijoukkueessa FC Baulmesissa. Kaiken kaikkiaan hän edusti urallaan 12 eri seuraa viidessä eri maassa.
Sonic Adventure
Pelaaminen
Osa pelin ”voittomerkeistä” (emblems), joita pelissä on kaikkiaan 120 kappaletta, on siroteltuina pitkin seikkailualuetta. Osa emblemeistä on saatavilla vain tietyillä hahmoilla, esimerkiksi vain Tailsilla yltää joihinkin korkealla sivaitseviin emblemeihin. Keräämällä kaikki emblemit saa auki salaisuuden, joka tulee näkyville hahmonvalintaruutuun tunnuksella "?".
Reynald Pedros
Ranskan jalkapallomaajoukkueessa Pedros esiintyi 25 kertaa tehden neljä maalia. Häntä pidettiin yhtenä Ranskan lupaavimmista keskikenttäpelaajista. Pedros edusti maataan Nantesin pelaajana vuoden 1996 EM-kisoissa. Välierässä Tšekkiä vastaan Pedros kuitenkin epäonnistui ratkaisevassa pilkussa rangaistuspotkukisassa ollen ainoa epäonnistuja. Näin Ranska putosi kisoista. Pedrosista tehtiin syntipukki ja hän ei enää pelannut maajoukkueessa. Sanotaan, että yksi rangaistuspotku pilasi Pedrosin lupaavan uran maajoukkueessa.
Sonic Adventure
Pelaaminen
Minipeleihin pääsee käsiksi pelin tarinassa ja Minigame-valikosta.
Reynald Pedros
Pedros on 172 cm pitkä.
Sonic Adventure
Pelattavat hahmot
right|thumb|256px|Pelattavat hahmot
Juoni
Vuosisatoja sitten muinaiseen Maailmaan luotiin seitsemän Kaaossmaragdia. Smaragdit yhdessä toivat käyttäjilleen rajoittamattoman voiman, mutta lopulta voima korruptoi, teki käyttäjistään ahneita ja pahoja, eikä kestänyt kauankaan kunnes puhkesi sota siitä, kuka sai käyttää tätä mahtavaa voimaa. Muinainen nokkasiiliheimo (joiden jälkeläinen Knuckles on) loi Master Emeraldin (Mestari Smaragdin), jolla on voima pysäyttää ja neutraloida Kaaossmaragdien voima. Smaragdissa on myös vartijan henki. Sanotaan, että kilpaileva nokkasiiliheimo suututti Vartijan yrittämällä varastaa Kaaossmaragdit ja tuhosivat smaragdien pyhätön siinä samalla. Vartija kiivastui ja tuhosi heidät yhdessä yössä, eikä Vartijaa oltu nähty sen koommin. Vartijan uskottiin olleen nimeltään Chaos (suom. Kaaos), tuhon jumala, josta Kaaossmaragdit ovat saaneet nimensä.
Pelin alkaessa Tri. Robotnik kiinnostuu tästä vanhasta legendasta ja kokeillakseen tämän paikkansapitävyyttä etsii käsiinsä Master Emeraldin. Jalokiven hän yhyttääkin Angel Islandilta ja tuhoaa sen. Robotnikin tavoitteena onkin saada Chaos hallintaansa ja käyttää sen tuhovoimia kerätäkseen kaikki seitsemän Kaaossmaragdia ja valloittaa Station Squaren kaupunki (ja Maailma). Smaragdien etsimistä varten Robotnik rakentaa E-sarjalaiset (E-Series) robotit, joiden voimanlähteenä on pieneläimiä, jotka on ohjelmoitu tottelemaan häntä.
Kun Sonic tajuaa mistä on kyse, rientää hän ystäviensä kanssa etsimään Kaaossmaragdeja pysäyttääkseen (kukin omana tarinanaan) Robotnikin suunnitelman.
Sonic Adventure International
Sonic Adventure International on päivitetty versio pelistä. Se julkaistiin vain Japanissa vuonna 1999. Alkuperäinen julkaisu tuotiin Japanin markkinoille hätiköidysti, jonka myötä monia virheitä on korjattu tässä julkaisussa. Peliin on myös lisätty ladattavia ominaisuuksia.
Sonic Adventure Director’s Cut
Sonic Adventure Director’s Cut on uudelleenjulkaisu alkuperäisestä pelistä. Se julkaistiin vuonna 2003 Nintendo GameCubelle ja Microsoft Windowsille.
Perintö
Sonic Adventure erottui muista saman aikakauden kolmiulotteisista tasohyppelypeleistä keskittymällä lineaariseen etenemiseen pelialueiden tutkimisen ja esineiden keräämisen sijaan. GamesRadarin mukaan peli muutti eräänä ensimmäisistä kuudennen sukupolven konsoleille julkaisuista peleistä teollisuuden "ikiajoiksi". Joystiq kirjoitti, kuinka sekä Sonic Adventure ja Sonic the Hedgehog innovoivat – kolmi- ja kaksiulotteisina peleinä – tehokkaan lineaarisen kenttäsuunnittelun avulla ja tuntumalla "hyviltä pelata". Vuonna 2009 GamePro sijoitti Sonic Adventuren 7. sijalle listallaan kaikkien aikojen parhaimmista tasohyppelypeleistä, sanoen kuinka peli ei ollut ikääntynyt hyvin tietyiltä osa-alueiltaan, mutta ydinpelattavuus pysyi Sonic-sarjan parhaimmistossa. Pelimediassa peliä on usein pidetty sarjan parhaimpana, mutta Kotakun mielestä ääninäyttely ja isompi keskittyminen juoneen muuttivat Sonicin "litteäksi, elottomaksi hahmon kuoreksi, joka laukoo iskulauseita ja jolla on vain yksi persoonallisuus, radikaalin asenteen jäbä, kapean 90-luvun kulttuurisen käsitteen surullinen kierrätetty kuva".
Pelaajan mielestä "koko Sonic Adventure tuntuu jälkikäteen käsittämättömältä idealta", etenkin verrattuna aiemmin julkaistuun kilpailija Nintendon Super Mario 64:ään. Pelin nähtiin vieneen Sonic-sarjan "täysin sivuraiteille", johtaen "suoraan tielle, jonka varrella seitsemän vuotta myöhemmin Sonic suutelee ihmisprinsessaa" ja "Shadow the Hedgehog poseerasi pelinsä kannessa itsensä kokoisen kiväärin kanssa", viitaten vuoden 2006 Sonic the Hedgehogiin ja vuoden 2005 Shadow the Hedgehogiin.
Pohjois-Ossetia-Alanian vaakuna
250pxpx|thumb|Pohjois-Ossetia-Alanian vaakuna
Pohjois-Ossetia-Alanian vaakuna on yksi Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallan virallisista tunnuksista. Se otettiin käyttöön 24. marraskuuta 1994.
Vaakunakilpi on muodoltaan pyöreä ja sen keskellä keltaisella maankamaralla seisoo keltainen lumileopardi, jossa on mustia täpliä. Taustalla on seitsemän valkoisen vuoren ryhmä. Vaakunassa esiintyvät samat värit kuin Pohjois-Ossetia-Alanian lipussa. Vuoret kuvaavat Pohjois-Ossetian maisemia ja lumileopardi puolestaan on Kaukasusvuorten laji, jolla on symboliarvoa. Se on nykyisin tosin hyvin harvinainen.
Pohjois-Ossetia-Alanian eteläinen naapuri Etelä-Ossetia otti käyttöönsä hyvin samanlaisen vaakunan toukokuussa 1998. Etelä-Ossetian vaakunan reunat ovat koristeellisemmat kuin pohjoisen naapurinsa.
Compton
Compton on kaupunki Los Angelesin piirikunnassa, Kaliforniassa. Kaupungin arvioitu asukasluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 96 455. Compton on yksi piirikunnan vanhimmista kaupungeista.
Compton on pääosin työväenluokkaista aluetta, mutta muutamat naapurustot ovat keskiluokkaisia.
Historia
thumb|vasen|Comptonia valokuvassa vuodelta 1914. Griffith Dickenson Comptonin johtamat pioneerit asettuivat alueelle vuonna 1867. Alue nimettiin Comptoniksi vuonna 1869. Kaupunki liitettiin Los Angelesin piirikuntaan 11. toukokuuta 1888.
1920-luvulla Comptoniin avattiin lentokenttä ja junior college -oppilaitos.
Vuonna 1933 kaupungin rakennuksia tuhoutui maanjäristyksessä, ja tilalle rakennettiin paljon uutta rakennuskantaa.
1950-luvulla ensimmäiset afroamerikkalaiset perheet muuttivat alueelle, mikä johti white flight -ilmiöön. Köyhyyden ja työttömyyden lisääntyessä keskiluokkaisia perheitä muutti pois Comptonista. 1970-luvun aikana mustien osuus väestöstä oli noussut yli 90 prosenttiin. Myös lähialueiden, kuten Lakewoodin, kaupungistuminen vaikutti negatiivisesti Comptonin taloustilanteeseen, koska ympäröivät alueet rakensivat omia tehtaitaan ja kauppojaan, eivätkä näin ollen tarvinneet enää Comptonin palveluja.
Köyhyyden kasvun myötä rikollisuus ja katujengitoiminta lisääntyi Comptonissa huomattavasti. Gangsta rap-yhtye N.W.A.:n vuonna 1988 julkaistu Straight Outta Compton -albumi sekä Crips- ja Pirus-jengien välinen jengiväkivalta loi kaupungille vahvan maineen vaarallisena ghettona. 2000-luvulle tultaessa, crack-epidemian laantumisen jälkeen, Comptonin rikostilastot ja työttömyys kokivat kuitenkin merkittävän laskun.
Vuoteen 2000 mennessä latinoista oli muodostunut Comptonin suurin väestöryhmä.
Väestö
Comptonin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 96 455 ja vuoden 2017 arvion mukaan 97 612. Kaupungin asukkaista 27 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 1,1 %), 31,1 % afroamerikkalaisia, 0,4 % intiaaneja, 66,3 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 1 % aasialaisia. 62,6 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 30,6 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Tunnettuja Comptonissa asuneita
pienoiskuva|Tennispelaajat Serena ja Venus Williams varttuivat Comptonissa.
Friedrich Rainer
Rainer, jonka isä oli opettaja St. Veitissa, opiskeli lakia Grazissa ja ansaitsi rahaa lomiensa aikana työmiehenä ja pankkivirkailijana. Päättökokeidensa jälkeen Rainer työskenteli notaarintoimistossa, ennen valmistumistaan 1926. Opiskellessaan Rainer liittyi SA:han, ja kuului muihinkin natsimielisiin järjestöihin St. Veitissa.
Lokakuussa 1930 Rainer liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen ja oli yksi St. Veit Ortsgruppen perustajista. Neljä vuotta myöhemmin Gauleiter Hubert Klausner antoi oman toimistonsa Rainerille. Maanpetoksesta – tarkat yksityiskohdat tuntemattomia – Rainer joutui vuodeksi poliisivankilaan vuonna 1935, mutta vapautui aikaisin hyvän käytöksen ansiosta seuraavassa maaliskuussa. Toukokuussa 1936 Rainer nimitettiin kansallissosialistisen puolueen aluehallintoon Carinthiassa.
Anschlussin aikana 13. maaliskuuta 1938 Gauleiter Josef Bürckel, Itävallan Anschlussin valtakunnankomissaari natsi-Saksassa, palkkasi Rainerin henkilökuntansa henkilö- ja järjestyshallintoon. Toukokuussa 1938 Adolf Hitler nimesi henkilökohtaisesti Rainerin Salzburgin Gauleiteriksi, ja hänestä tuli samalla myös Reichstagin jäsen.
Toisen maailmansodan sytyttyä Rainer nimitettiin valtakunnan puolustuskomissaariksi ja 15. maaliskuuta 1940 Salzburgin valtakunnankuvernööriksi. On 18. marraskuuta 1941 Rainer nimitettiin kansallissosialistisen puolueen Gauleiteriksi Carinthiaan, ja hänestä tuli myös Landeshauptmann. Hänet nimitettiin juuri Salzburgissa puoluekomissaariksi 11. joulukuuta 1942. Kun Italia hylkäsi saksalaisliittolaisensa 10. syyskuuta 1943, Rainer otti hallintaansa Saksan operaatioalueen Adrianmeren rannikolla valtakunnankomissaarina, ja hänestä tuli myös Italian Friulin provinssin siviilihallinnon päällikkö.
7. toukokuuta 1945 – yhdeksän päivää Hitlerin kuoleman jälkeen – Rainer siirsi viralliset tehtävänsä hallintolautakunnalle ja pakeni Weißensee-nimiselle järvelle lähelle kotiseutuaan Itävallassa. Paikallisilta saamiensa vihjeiden perusteella britit pidättivät hänet ja veivät hänet Nürnbergiin. Rainer osallistui kuuluisiin oikeudenkäynteihin todistajana, varsinkin oikeudenkäynnissä Arthur Seyss-Inquartia vastaan.
Maaliskuussa 1947 Rainer luovutettiin Jugoslaviaan, jossa Ljubljanassa istunut sotaoikeus tuomitsi hänet kuolemaan 19. heinäkuuta 1947. Hänet hirtettiin ilmeisesti vielä samana päivänä hänen leskensä Jugoslaviasta saaman kuolintodistuksen mukaan. Kuitenkin Slovenian itsenäistyttyä julki tulleiden arkistomateriaalien mukaan Rainer antoi tietoja vangitsijoilleen vielä ainakin kahden vuoden ajan ja onkin mahdollista että hänet teloitettiin vasta marraskuussa 1950.
Tessa Sanderson
Tessa Sanderson (s. 14. maaliskuuta 1956 Burnt Savannah, Jamaika) on brittiläinen keihäänheittäjä ja seitsenottelija.
Sanderson syntyi Jamaikalla mutta muutti Wolverhamptoniin Englantiin. Hän oli Britannian paras keihäänheittäjä 1970-luvun alusta 1980-luvulle saakka. Hän saavutti hopeaa Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1978 ja voitti samana vuonna ensimmäisen kolmesta Kansainyhteisön-mestaruudestaan.
Sanderson voitti olympiakultaa vuoden 1984 kesäolympialaisissa Los Angelesissa tuloksella 69,56, ja hänestä tuli ensimmäinen olympiakultaa yleisurheilun heittolajeissa voittanut brittiläinen nainen. Hän osallistui kaikkiaan kuusiin olympialaisiin. Hän sijoittui neljänneksi Barcelonassa 1992 ja kymmenenneksi Montrealissa 1976. Vuosien 1980, 1988 ja 1996 olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta.
Dandougou Fakala
Dandougou Fakala on maalaiskunta Moptin alueen Djennén piirissä Malissa. Sen keskuskylä Konio sijaitsee Banijoen tulva-alueen itäreunalla 25 kilometriä Djennéstä etelään. Kunnassa on 9 800 asukasta (vuonna 2009).
Dandougou Fakalan kunta rajoittuu lännessä Djennén piirin Niansanarién ja Pondorin, pohjoisessa Djennén ja koillisessa Madiaman sekä kaakossa ja etelässä Ségoun alueen Tominianin piirin Ouanin ja Fangasson ja Sanin piirin Baramandougoun kuntiin. Seutu kuuluu Sahelin ja Sudanin siirtymävyöhykkeeseen. Kunnan alueella virtaa Bani, joka muodostaa useita ajoittain kuivuvia järviä.
Kuntaan kuuluu kymmenen kylää. Asukkaat ovat bambaroita, markoja, bozoja ja fulbeja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi, durra ja maapapu. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, hevoset ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Konion markkinat ovat yhdet alueen suurimmista.
Nicolas Frantz
Nicolas Frantz (4. marraskuuta 1899 Mamer, Luxemburg – 8. marraskuuta 1985 Luxemburg) oli luxemburgilainen maantiepyöräilijä, kaksinkertainen Ranskan ympäriajon voittaja.
Dandougou Fakala
Koniosta on yhteys Bamakon ja Moptin väliselle RN6-maantielle. Palveluihin kuuluvat viisi alakoulua, koraanikoulu, yläkoulu ja terveysasema.
Nicolas Frantz
Frantz aloitti ammattilaisuransa Thomann-tallissa vuonna 1922, jatkoi Alcyon-joukkueessa vuodet 1924–1932 ja lopetti uransa 1934. Hän sijoittui Ranskan ympäriajossa toiseksi vuosina 1924 Ottavio Bottecchian voittaessa ja 1926 Lucien Buyssen jälkeen ennen kuin voitti kilpailun 1927 ja 1928. Etappeja hän voitti Tour de Francessa yhteensä 21.
Frantz saavutti MM-kilpailuissa kaksi mitalia: hopeaa Zürichissä 1929 Georges Ronssen jälkeen sekä pronssia Roomassa 1932 Alfredo Bindan ja Remo Bertonin viedessä kirkkaammat mitalit. Hän voitti Luxemburgin maantieajomestaruuden 12 kertaa peräkkäin ja lisäksi Baskimaan ympäriajon sekä klassikot Pariisi-Bryssel ja Pariisi-Tours.
Master of Business Administration
Master of Business Administration (MBA) on liiketoimintajohtamisen maisteritutkinto.
Kansainvälisissä yhteyksissä MBA (Master of Business Administration) ja EMBA (Executive MBA) ovat täydennyskoulutusohjelmia, joiden suorittajilta edellytetään soveltuvaa pohjakoulutusta sekä pitkähköä työkokemusta. MBA on tyypillisimmin täysipäiväinen ja EMBA on työn ohessa suoritettava koulutusohjelma. Suomalaiset MBA-ohjelmat eivät ole opetusministeriön hyväksymiä tutkintoja, mutta monet kansainväliset korkeakoulutasoiset MBA-tutkinnot voidaan rinnastaa suomalaisiin kaupallisen alan korkeakoulututkintoihin. Tutkinnon tunnustamisella on merkitystä julkisen sektorin virkoja ja tehtäviä haettaessa, päätöksen tunnustamisesta tekee Opetushallitus.
MBA ja EMBA eivät ole Suomessa osa virallista tutkintojärjestelmää. Ohjelmien sisältö ei ole varsinaisten yliopistotutkintojen tai ylempien ammattikorkeakoulututkintojen tapaan opetusministeriön valvonnassa. Ohjelmien taso vaihtelee huomattavasti ja niiden keskinäinen vertailu on vaikeaa. Arvostetuimpien ohjelmien laadun takeena on niille myönnetyt, kansainvälisten ja riippumattomien arvioijien myöntämät akkreditoinnit. Suomalaisille MBA-ohjelmille myönnettyjä kansainvälisiä akkreditointeja ovat muun muassa Association to Advance Collegiate Schools of Business (AACSB), Association of MBAs (AMBA) sekä European Quality Improvement System (EQUIS). Vain kahdella Suomessa tutkintoja järjestävällä koululla on näistä koostuva kolmoisakkreditointi.
Suomessa MBA-ohjelmia toteuttavat yliopistoista muun muassa Aalto-yliopiston Aalto University Executive Education, Hanken, englantilainen Henley Business School, niin ikään englantilainen Northamptonin yliopisto yhdessä HELBUSin kanssa, Jyväskylän yliopiston Avance-johtamiskoulutus, Oulun yliopiston Executive Education, Tampereen yliopiston ja Tampereen teknillisen yliopiston yhteistyössä toteuttama Executive MBA Tampere, Turun kauppakorkeakoulu ja Itä-Suomen yliopiston koulutus- ja kehittämispalvelu Aducate. Myös useat ammattikorkeakoulut toteuttavat MBA-ohjelmia yhteistyössä ulkomaisten korkeakoulujen kanssa. MBA- ja eMBA-ohjelmat ovat suorittajalle usein maksullisia.
Mini-MBA (mMBA) on termi ja sertifikaatti pienemmälle koulutukselle, joka vaatii alle 100 opintoviikkoa ja jossa keskitytään tiettyihin osa-alueisiin ja perustuu henkilön omiin tavoitteisiin kehittyä. Nimike ei ole tutkinto, koska sitä ei ole virallisesti akreditoitu, vaikka se sisältää MBA-koulutusohjelman sekä tutkinnon materiaalin. Koulutusta annetaan yliopistoissa ja vastaavissa laitoksissa.
Mini-MBA-koulutusta tarjotaan suurimmissa yliopistoissa Yhdysvalloissa esimerkiksi Florida Institute of Technology, University at Buffalo, Rutgersin yliopisto ja Harvard Business School. Tanskassa koulutusta antaa Business Kolding Institute ja Suomessa Probana Business School.
Balbinus
thumb|200px|Balbinuksen kuva roomalaisessa [[sestertius|sestertiuksessa.]]
Decimus Caelius Calvinus Balbinus (noin 178? – 29. heinäkuuta 238 ) oli Rooman keisari noin kolmen kuukauden ajan vuonna 238.
Politiikkaan siirtyminen
Balbinuksen elämästä ennen keisariutta ei tiedetä paljoakaan. Keskiajalla eläneen bysanttilaisen historiankirjoittajan Zonaraksen mukaan hän oli noin 60-vuotias noustessaan valtaan, jolloin hän olisi syntynyt noin vuoden 178 paikkeilla. Useat nykytutkijat ovat kuitenkin esittäneet, että hän oli vähän nuorempi. Balbinuksen isä oli luultavasti eräs entinen konsuli Caelius Calvinus, joka toimi Kappadokian maaherrana vuonna 184. Hän taas saattoi olla vuoden 157 konsulin Caelius Secunduksen poika, mutta varmaa tietoa ei ole. Balbinuksen suku kuului alkujaan plebeijeihin mutta korotettiin myöhemmin patriisien joukkoon.
Balbinuksen poliittinen ura on jokseenkin epäselvä. 200-luvulla eläneen syyrialaisen historioitsijan Herodianoksen mukaan hän toimi useiden provinssien maaherrana. Historia Augusta luettelee African, Bithynian, Galatian, Pontoksen, Traakian ja Gallian, mutta mitään näistä ei voida todistaa. Balbinus saattoi toimia ainakin Asian maaherrana vuonna 201/202. Tiedetään, että kyseisen provinssin maaherran piti olla entinen konsuli, joten Balbinuksen olisi täytynyt toimia konsulina ennen maaherran tehtäväänsä, mikä olisi ollut poikkeuksellista hänen nuoruutensa takia. Vuonna 213 Balbinus oli konsulina yhdessä keisari Caracallan kanssa. Tämä osoittaa, että hän oli tuolloin erittäin vaikutusvaltainen ja tärkeässä asemassa. Keisari Elagabaluksen aikana Balbinus saattoi olla poissa Roomasta, mutta palasi sitten Severus Alexanderin neuvonantajaksi.
Maaliskuun 238 lopulla African provinssissa nousi kapina keisari Maximinus Thraxia vastaan. Kapinoitsijat murhasivat keisarillisen verojenkerääjän ja julistivat sitten keisariksi provinssin iäkkään maaherran, Marcus Antonius Gordianuksen. Gordianus otti samannimisen poikansa Gordianus II:n kanssahallitsijakseen ja lähetti Roomaan viestinviejän kertomaan kapinasta. Rooman senaatti ilmoitti heti tukevansa Gordianuksia, julisti Maximinuksen valtionviholliseksi ja mahdollisesti myös julisti edesmenneen keisari Severus Alexanderin jumalaksi. Senaatti myös nimitti 20 entistä konsulia erityisvirkaan käymään sotaa Maximinusta vastaan. Näihin kuului myös Balbinus.
Nousu keisariksi
Huhtikuussa 238 Gordianus II sai surmansa Karthagon edustalla käydyssä taistelussa, minkä jälkeen Gordianus I teki itsemurhan. Samaan aikaan Maximinus oli koonnut armeijansa ja saapunut Pohjois-Italiaan. Senaatti päätti kuitenkin jatkaa kapinaa. Se valitsi näiden 20 miehen joukosta Balbinuksen ja Marcus Clodius Pupienus Maximuksen uusiksi keisareiksi. Ensimmäistä kertaa Rooman valtakunnassa oli kaksi täysin samanarvoista keisaria. Molemmat saivat arvonimen pater patriae ja pater senatus.
Pupienuksen ja Balbinuksen poistuessa Juppiter Optimus Maximuksen temppelistä, missä uudet keisarit oli valittu, heitä vastassa oli vihainen väkijoukko, joka ajoi uudet keisarit henkivartioineen takaisin temppeliin. Kansalaiset eivät pitäneet Pupienuksesta, joka oli osoittautunut ankaraksi toimiessaan kaupunginprefektinä ennen Gordianusten kapinaa. He myös vaativat, että edesmenneen Gordianus I:n 13-vuotias tyttärenpoika Marcus Antonius Gordianus nimitettäisiin caesariksi. Tähän suostuttiin, jolloin väkijoukko rauhoittui.
Levottomuuksia Roomassa ja sota gootteja vastaan
Pupienus lähti Pohjois-Italiaan organisoimaan sotaa Maximinusta vastaan kun taas Balbinus jäi Roomaan vastaamaan hallinnosta. Pian levottomuudet pääkaupungissa alkoivat uudestaan, kun erään senaatin istunnon aikana kaksi aseetonta pretoriaanikaartin sotilasta murhattiin. Tapahtuma sai aikaan väkivaltaiset mellakat Gordianusten kannattajien johtaessa kansalaisia taisteluun pretoriaaneja vastaan. Väkivaltaisuuksien aikana Roomassa syttyi tulipalo, joka tuhosi suuren osan kaupunkia. Sillä aikaa Maximinus oli murhattu Aquileian edustalla, ja Pupienus palasi Roomaan juhlimaan voittoaan. Hänen paluunsa sai tilanteen rauhoittumaan hetkeksi, mutta kahden keisarin välit alkoivat huonontua. Pupienus oli tuonut mukanaan germanialaisia sotilaita, jotka hän oli palkannut henkivartioikseen. Balbinus pelkäsi Pupienuksen käyttävän näitä häntä vastaan. Pretoriaanit olivat tyytymättömiä senaatin valitsemiin keisareihin ja pelkäsivät, että Pupienus korvaisi koko kaartin omalla henkivartiollaan.