cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Begoniakasvit
Tuntomerkit
Begoniakasvit ovat mehevävartisia ja turpeanivelisiä ruohoja, joiden aineenvaihduntatuotteita ovat tanniini ja oksalaatti. Kasveja peittää erilaisista karvoista muodostunut, usein huomiota herättävä karvoitus. Lehdet ovat kahdessa rivissä, vinotyvisiä ja suurikorvakkeisia. Kasvien yksineuvoiset kukat sijaitsevat yksikotisesti. Kukinto on viuhkomainen, ja niissä kehittyvät hedekukat ensimmäisinä. Verhiö on teriömäinen. Hedekukissa on paljon heteitä, joiden lokerositeet ovat kookkaita. Emikukkien sikiäimissä on kookkaat kaksiliuskaiset istukat. Kotamaisessa hedelmässä on vähäpätöisiä siemeniä.
Levinneisyys ja luokittelu
Begoniakasvien levinneisyys kattaa enimmäkseen tropiikin.
Suvut
Begoniakasvien noin 1600 lajia jakautuu kahteen sukuun, joista toisessa on vain yksi laji. pienoiskuva|vasen|[[Hillebrandia sandwicensis]]
Lawrence Patrick Henry
Henry sai 7. heinäkuuta 1990 nimityksen Kapkaupungin arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 29. elokuuta. Hän jäi eläkkeelle 18. joulukuuta 2009.
Lewis Milestone
Lewis Milestone (oik. Lev Milstein) (30. syyskuuta 1895 Kišinjov, Venäjä (nyk. Chișinău, Moldova) – 25. syyskuuta 1980 Los Angeles, Kalifornia) oli Oscar-palkittu yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan muun muassa seuraavien elokuvien ohjauksista: Tuhat ja yksi kujetta (1927),  Länsirintamalta ei mitään uutta (1930), Hiiriä ja ihmisiä (1940), Kovat kaverit (1960) ja Kapina laivalla (1962).
Alpo Lumme
pienoiskuva|oikea|Alpo Lumme pitää tervehdyspuheen [[Jyväskylän seminaarin 100-vuotisjuhlien päiväjuhlassa vuonna 1963.]] Frans Albert (Alpo) Lumme (vuoteen 1906 Lindholm; 27. huhtikuuta 1890 Vihti – 17. marraskuuta 1973 Tampere) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansakoulunopettaja.
Lumpeen vanhemmat olivat torppari Aadolf Fredrik Lindholm ja Amanda Fredrika Finér. Lumme kävi kansakoulun ja kauppakoulun ja valmistui kansakouluopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1912. Lumme toimi Kotimaa-lehden postittajana ja toimistoapulaisena Helsingissä 1907–1908, kansakoulunopettajana Kuhmoisissa 1912–1914 ja Tampereella 1914–1922 sekä Tampereen kaupungin lastensuojelutyönjohtajana, lastenvalvojana ja ammattiholhoojana 1922–1949. Lumme oli myös Työkansa-lehden toimittajana 1918 ja Nuori kansa -lehden päätoimittajana 1919–1968 sekä toimi raittiuspuhujana.
Lumme istui vuosina 1933–1949 SDP:n kansanedustajana Mikkelin läänin vaalipiiristä. Hän toimi vuosina 1949–1957 Mikkelin läänin maaherrana.
Lumme oli presidentin valitsijamiehenä 1937, 1940 ja 1943. Hän oli vuosina 1914–1939 naimisissa Elli Katarina Alasen kanssa ja meni tämän kuoltua uusiin naimisiin Anna Aurora Riutan kanssa vuonna 1940.
Heikki Kainulainen
Heikki Olavi Kainulainen (21. huhtikuuta 1917 Virolahti – 19. helmikuuta 2005) oli suomalainen poliitikko ja maanviljelijä. Hän toimi vuosina 1970–1972 Suomen Maaseudun Puolueen sekä vuosina 1972–1975 Suomen kansan yhtenäisyyden puolueen kansanedustajana Mikkelin läänin vaalipiiristä. Kainulainen toimi kotikuntansa Sulkavan kunnanvaltuuston jäsenenä ja kunnanhallituksen puheenjohtajana, SMP:n Mikkelin piirin puheenjohtajana sekä Suomi-Neuvostoliitto-Seuran Mikkelin piirin johtokunnan jäsenenä.
Kainulainen meni vuonna 1941 naimisiin Iida Härkösen kanssa ja sai neljä poikaa sekä yhden tyttären. Sotilasarvoltaan hän oli kapteeni.
Ciriaco Sforza
Ciriaco Sforza (s. 2. maaliskuuta 1970 Wohlen, Aargau, Sveitsi) on sveitsiläinen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Sveitsin jalkapallomaajoukkueen avainpelaajiin 1990-luvulla kuulunut Sforza lopetti aktiiviuransa 2006.
Seurajoukkueissa
Sforza aloitti uransa FC Wohlenin joukkueessa kotikaupungissaan. 19-vuotiaana nuorukaisena hän siirtyi 1989 FC Aaraun joukkueeseen, jossa teki vaikutuksen niin kommentaattoreihin kuin faneihinkin. Sveitsin suurseura Grasshopper-Club Zürich hankkikin nuoren keskikenttämiehen riveihinsä 1990. Sforza edusti Grasshoppersia kolme kautta ja voitti Sveitsin mestaruuden 1991.
Sforza jätti Bayernin yhden ongelmaisen kauden jälkeen ja siirtyi 1996 FC Internazionale Milanoon. Italialaissveitsiläiset sukujuuret omaava Sforza iloitsi siirrostaan Interiin, mutta loppujen lopuksi hän ei sopeutunut hyvin joukkueeseen. Entisen Sveitsin maajoukkuevalmentajan Roy Hodgsonin alaisuudessa Sforza joutui katselemaan monet otteluista vaihtopenkiltä.
Ura Interissä jäi yhteen kauteen ja Sforza palasi 1. FC Kaiserslauterniin. Jo Bayernista tutun päävalmentaja Otto Rehhagelin opein Sforza ja kumppanit loistivat kaudella 1997–1998 ja Kaiserslautern juhli yllätysmestaruutta. Kauden 1999–2000 päätteeksi Sforza päätti yrittää uudestaan FC Bayern Münchenin paidassa. Sveitsiläinen jäi taas kerran sivuosaan ja vietti valtaosan otteluista vaihtopenkillä. Sveitsiläisen meriittilistalle kirjattiin Saksan mestaruus ja Mestarien liigan voitto 2001, vaikka hän istui finaalin vaihtopenkillä.
2002 Sforza palasi 1. FC Kaiserslauterniin. Joukkue ajautui kriisiin ja valmentajat vaihtuivat tiuhaan. Lopulta kauden 2005–06 päätteeksi Kaiserslauternin kohtalona oli putoaminen pääsarjatasolta. Kauden päätteeksi loukkaantumisista kärsinyt Sforza ripusti nappulakengät naulakkoon.
Maajoukkueessa
Sforza debytoi Sveitsin maajoukkuepaidassa elokuussa 1991. Sforza kuului Roy Hodgsonin avainpelaajiin matkalla MM-kisoihin 1994. Sforza oli mukana lopputurnauksessa ja oli kentällä kaikissa neljässä Sveitsin pelaamassa ottelussa.
Sforza edusti maataan myös EM-kisoissa 1996. Tällä kertaa Artur Jorgen luotsaama alppimaa jäi alkulohkoon, mutta Sforza pelasi kaikki ottelut. Hän lopetti maajoukkueuransa vuonna 2001.
Ura valmentajana
Sforza palasi 2006 kotimaahansa ja seurasi hollantilaista René van Eckiä Sveitsin liigaan nousseen FC Luzernin päävalmentajana. Ensimmäisellä päävalmentajakaudellaan Sforza luotsasi Luzernin liigassa kahdeksanneksi ja seura vältti putoamisen. Kaudella 2007/08 Sforza johdatti Luzernin Sveitsin liigassa kuudenneksi, mutta erosi tehtävistään kauden jälkeen.
Kesäkuussa 2009 Sforza palasi valmennustehtäviin allekirjoitettuaan kaksivuotisen sopimuksen Grasshopper-Club Zürichin kanssa. Sforzan debyyttikaudella Grasshoppers sijoittui Sveitsin liigassa kolmanneksi, mutta eroa mestaruuden voittaneeseen FC Baseliin kertyi 15 pistettä. Seuraava kausi oli vaikea ja jopa putoamiskamppailussa kauden aikana rämpinyt Grasshoppers oli vasta seitsemäs. Kun kausi 2011/12 ei sekään tuonut toivottua tulostasoa seuralle, ilmoitti Grasshoppersin johto huhtikuussa 2012 ettei Sforza jatka päävalmentajana kauden jälkeen. Hänellä oli sopimus kesään 2013 saakka. Lopulta Sforzan pesti Grasshoppersissa päättyi jo ennen kauden loppua, kun seurajohto ilmoitti Sforzan lähtevän seurasta 14. huhtikuuta pelattavan BSC Young Boys-ottelun jälkeen.
Toukokuussa 2019 Sforza palasi valmennustehtäviin lähes neljän vuoden tauon jälkeen, kun hän teki vuoteen 2022 ulottuvan sopimuksen FC Wilin kanssa. Sforza ehti valmentaa Wiliä vain yhden kauden, kun hän siirtyi syyskuun 2020 alusta FC Baselin päävalmentajaksi. Sforzan pesti suurseurassa päättyi kuitenkin potkuihin jo huhtikuussa 2021, kun Basel oli liigassa vasta viidentenä.
Pieni suklaapuoti (elokuva)
Pieni suklaapuoti (Chocolat) on Joanne Harrisin samannimiseen kirjaan perustuva elokuva. Vuonna 2000 ensi-illan saaneen elokuvan on ohjannut Lasse Hallström, ja pääosia näyttelevät Juliette Binoche, Judi Dench, Alfred Molina, Lena Olin ja Johnny Depp. Elokuva sai viisi Oscar-ehdokkuutta.
Juoni
Vianne Rocher (Juliette Binoche) vaeltelee esi-isiensä tavoin ympäri Ranskaa. Vuoden 1959 talvena hän saapuu erääseen rauhalliseen ranskalaiseen kylään, missä hän ja hänen tyttärensä Anouk (Victoire Thivisol) avaavat pienen suklaapuodin. Puoti herättää perinteisiä tapoja noudattavissa kyläläisissä sekä ihmetystä että ahdistusta, sillä se avautuu juuri pääsiäispaaston aikaan.
Kendō Suomessa
thumb|Kote-lyönti. Kyseenomainen tekniikka kuuluu shikakewaza-ryhmään eli peruslyöntitekniikoihin. Kote-lyönti suoritetaan kote-hanskan varteen; ei rystysille tai suojaamattomaan käsivarteen.right|thumb|Kendōn 2005 SM-joukkuekilpailun palkitut [[Suomen kendoseurojen keskusliitto|FKA:n kendōn joukkue-SM-kisoissa 26. helmikuuta 2005 Ulvilassa]]right|thumb| Kendō shiai. Tuomarit liputtavat pisteen punaiselle kilpailijalle kendōn yksilö-SM-kisoissa Helsingissä joulukuussa 2002. Kendō on japanilaiseen miekkailuun pohjautuva kamppailulaji. Suomessa kendōta on harjoitettu vuodesta 1986 lähtien. Suomessa oli vuoden 2009 lopussa yli 1000 kendōn harjoittajaa ja yhteensä 23 kendō-seuraa 20. paikkakunnalla. Lisäksi Suomen kendoseurojen keskusliittoon (FKA) kuuluu viisi iaidō-seuraa, joissa ei harjoitella kendōta. Suomen kendoseurojen keskusliitto ry on SLU:n jäsen.
Kendōn alku Suomessa
Suomen ensimmäisen kendō-leirin järjesti Porvoossa vuonna 1986 sikäläinen kyūdō-seura Heiwa No Yumi (nyk. Yosaiki ry.) Ajatuksen kendō-leirin pidosta saivat porvoolaiset Mitsuo ja Tarja Takayama. Kouluaikoinaan kendōta Japanissa harjoitelleen Mitsuo Takayaman vaimo Tarja oli kyūdō-harrastuksessaan tutustunut leireillä kyūdō-opettaja Feliks Hoffiin, jolla oli myös 4.dan kendōssa. , Heiwa No Yumi r.y. otti heti leirin jälkeen kendoryhmän seuraansa muuttuen samalla monilajiseuraksi jonka nimeksi vaihdettiin Yosaiki. Tämä tapahtui 10.11.1986. Seuraavat kendō-seurat perustettiin Helsinkiin ja Turkuun. Hoff-sensein hoitaessa kyūdō-ryhmää, Angela Neumeister kävi vetämässä leirejä säännöllisesti 1980-luvun lopun Suomessa. Vuonna 1990 Japanin kendōliitto ZNKR osoitti Suomelle sen, mitä oltiin kaivattu: ensimmäisen vuotuisen kendō-opettajan Tōru Takahashin (tuolloin 6. dan), joka oli Tokion musiikki- ja taidekorkeakoulun kendō-opettaja. Hän ja muut Japanista vierailleet ZNKR:n lähettämät kendō-opettajat kehittivät merkittävästi Suomen kendōta. Nykyisin Suomen kendoseurojen keskusliitossa on 28 jäsenseuraa 23 eri paikkakunnalla ja jäseniä liiton seuroissa yhteensä noin 1000 henkeä. Suurimpana kendō-kaupunkina mainittakoon Helsinki, jossa toimii jopa neljä Kendoliiton seuraa, joista kolmessa harjoitellaan kaikkia Kendoliiton kolmea miekkailulajia, kendōta, iaidōta ja jōdōta, ja neljännessä pelkästään iaidōta. Merkittävän laajentumisen kendō koki Suomessa vuonna 1999, jolloin toiminta aloitettiin Oulussa. Sieltä kendō on levinnyt ensin Kokkolaan, ja hieman myöhemmin myös Tornioon ja Kannukseen. Torniossa on tiettävästi maailman pohjoisin kendoseura.
Ahvenkosken taistelut
Ahvenkosken taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana Kymenlaakson Ahvenkoskella 10. huhtikuuta – 5. toukokuuta 1918 suomalaisten punakaartilaisten ja Loviisassa maihinnousseiden osasto Brandensteinin saksalaisten välillä. Ne olivat suurimman osan ajasta asemasotaa, jonka osapuolet olivat linnoittautuneet Kymijoen rannoille. Ankarimmat taistelut käytiin 23.–24. huhtikuuta, jolloin saksalaiset yrittivät murtautua punaisten asemien läpi. Yhteenotot päättyivät lopulta 5. toukokuuta, jolloin koko maan viimeiset punakaartilaiset antautuivat Ahvenkoskella saksalaisille ja samalla myös sisällissodan sotatoimet olivat ohitse.
Kurt Nikkanen
Kurt Nikkanen on yhdysvaltalainen viulisti. Hän syntyi Hartfordissa, Connecticutissa, ja aloitti viulunsoiton opintonsa kolmevuotiaana. Myöhemmin hänen opettajiaan olivat Roman Totenberg, Jens Ellerman ja Juilliard Schoolissa Dorothy DeLay. 12-vuotiaana Nikkanen debytoi Carnegie Hallissa New Yorkin sinfoniaorkesterin kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin Zubin Mehta kutsui Nikkasen esittämään Niccolò Paganinin ensimmäisen viulukonserton.
Suoverlampi
Suoverlampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Korsukylän lähellä sijaitseva lampi.
Moralistinen virhepäätelmä
Moralistinen virhepäätelmä on eräs argumentointivirhe. Se on naturalistisen virhepäätelmän vastakohta, jossa pitäisi-lauseista johdetaan on-lauseita. Se ei siis tiukan määritelmän mukaan ole metaetiikkaa, mutta koskee kuitenkin moraalisia teorioita.
Kurt Nikkanen
Kurt Nikkasen isä syntyi Suomessa, mutta muutti seitsemänvuotiaana perheensä mukana Yhdysvaltoihin. Äitinsä puolelta Kurt Nikkanen on kreikkalaista sukua. Hän asuu New Yorkissa pianistivaimonsa Maria Asteriadoun kanssa.
Suoverlampi
Maantietoa
Suoverlammen pinta-ala on 6,5 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä eikä siinä ole saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja rannat ovat osittain soistunutta metsämaastoa. Suoverlammelle on rakennettu kaksi lyhyttä laituria.
Suoverlammelle ei varsinaisesti johda tietä, mutta lähes lammelle asti vie kaksi kapeaa metsätietä, jotka lähtevät Tapaninmäentieltä ja Toivolantieltä. Nämä molemmat nimetyt tiet ovat yhteydessä yhdystieltä 7091 kääntyvään Lepikonperäntiehen. Tapaninmäentie ohittaa Suoverlammen länsirannan noin 200 metrin etäisyydeltä ja siltä kääntyvä metsätie päättyy 50 metrin päässä lammesta. Toivolantieltä lähtevän metsätien päähän on tehty kääntöympyrä, jolta on noin 200 metrin matka metsän läpi lammelle.
Vesistösuhteet
Suoverlampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Niemisveden alueeseen (35.472) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 181,1 metriä mpy. Sen luoteisosasta saa alkunsa noin 900 metriä pitkä oja, joka alittaa Tapaninmäentien, kulkee pellon poikki ja laskee lähes kokonaan umpeenkasvaneeseen Pyhikkiin.
Ahvenkosken taistelut
Saksalaisten eteneminen Kymenlaaksoon
2 500 miehen vahvuinen osasto Brandenstein nousi maihin Loviisan Valkossa 7. huhtikuuta. Seuraavana päivänä noin 300 miehen tiedusteluosasto lähti etenemään Kotkaan, mutta kohtasi vihollisen etuvartion jo viiden kilometrin päässä Tesjoella. Punaiset perääntyivät Kotkan länsipuolelle tukikohtanaan pitämäänsä Kyminlinnan linnoitukseen, jonne saksalaiset hyökkäsivät vielä samana iltapäivänä. Taistelun aikana he eivät onnistuneet valtaamaan linnoitusta, vaan päättivät lopulta vetäytyä noin kilometrin päähän Sutelaan.
Puhelinliikennettä kuunneltuaan saksalaisten tiedustelu erehtyi luulemaan, että Kouvolan seudulla olisi jopa 10 000–30 000 punakaartilaisen reservi valmiina etenemään Kotkaan ja Loviisaan. Tämän johdosta he päättivät 9. huhtikuuta perääntyä puolustamaan Loviisaa, jossa olleita saksalaisia punaiset olivat jo tulittaneet tykistöllään kaupungin pohjoispuolelta. Todellisuudessa Kouvolasta kuitenkin saapui vain noin 450 punakaartilaista.
Ahvenkosken tapahtumat
Saksalaiset perääntyivät Sutelasta aluksi parinkymmenen kilometrin päähän Ahvenkoskelle, jonne punaiset varovasti seurasivat heitä. Tämän jälkeen saksalaiset jatkoivat edelleen vajaan kahdeksan kilometrin päähän Taasianjoelle, jonne he perustivat puolustusasemansa. Punaiset puolestaan asettuivat Ahvenkoskelle, missä he varustivat vanhoja 1700-luvun puolivälissä rakennettuja venäläisiä tykkipattereita sekä keskellä Kymijokea Kirmusaaressa sijaitsevan saman aikakauden redutin. Pyhtäälle saapui Kotkan kautta myös Karjalan rintamalta vetäytyneitä Helsingin pitäjän punakaartin osastoja. Rintamalinja muodostui Kymijoen läntisimmän haaran länsipuolella sijaitseville metsäisille kallioille.
Seuraavan vajaan kahden viikon aikana Ahvenkosken suunnalla ei juurikaan taisteltu, mutta Loviisan pohjoispuolella käytiin ankaria yhteenottoja muun muassa Hardomissa, Liljendalissa, Myrskylässä ja Lapinjärvellä. 14. huhtikuuta taisteltiin myös Tesjoen varrella Kullan kartanossa, joka sijaitsee noin kuusi kilometriä Ahvenkosken lounaispuolella. Taisteluun osallistui Haapasaaressa piileskelleitä Kymenlaakson suojeluskuntalaisia Toivo Ketosen johdolla. 16. huhtikuuta osasto Brandenstein siirrettiin Rüdiger von der Goltzin komentaman Itämeren-divisioonan alaisuuteen, joka lähetti Helsingistä avuksi kapteeni Roederin johtaman vahvennetun komppanian.
Kendō Suomessa
Kendō-leirit tärkeä osa harjoittelua
right|thumb| Kendō-opettaja [[Saburō Iwatate (kolmas vasemmalta eturivissä) ja hänen sensei-opettajaryhmänsä FKA:n kendō-leirillä Kisakeskuksessa 11.–13. helmikuuta 2005 Pohjan kunnassa]] Leireily on olennainen osa suomalaista kendōn harjoittelua. Suomessa järjestetään säännöllisesti useita kansallisesti tärkeitä leirejä, kuten Pori Jazz -festivaalin aikaan järjestettävä kesäinen Pori Jazz -kendōleiri, syystalvesta järjestettävä Helsinki-kendōleiri ja alkukesästä järjestettävä kyū-väelle suunnattu Linnakendō-leiri. Näille hakeutuu väkeä Suomen kaikista kendō-seuroista. Kendō-seurat järjestävät myös pienimuotoisempia leirejä.
Kendōssa kehittyminen vaatii harjoittelua monien erilaisten ihmisten kanssa. Näin vältetään haitallisten maneerien kehittyminen. Tämä toteutuu hienosti kendō-leireillä. Kendō-leireille on usein hankittu opettajia ulkomailta: varsinkin Japanista, mutta myös muualta. Opettajat tuovat usein mukanaan omia oppilaitaan, jotka myös monipuolistavat harjoittelua leireillä.
Kendō-leireillä on usein erilaisia teemoja kendōhon liittyen, ja niissä saatetaan harjoitella myös muita Suomen kendoliiton seuroissa harjoitettavia lajeja, kuten ZNKR jōdōta, ZNKR iaidōta tai näihin liittyviä koryū-lajeja. Kendō-leireillä järjestetään myös pääsääntöisesti kaikki Suomessa suoritettavat kendōn tasokokeet dan-arvoissa. Tällöin paikalle on saatu riittävä määrä graduointiraatiin tarvittavia edistyneitä, korkean dan-arvon kendō-harrastajia.
Suomen kendō-maajoukkueen menestys
Suomi on useasti kunnostautunut kansainvälisissä kendō-kilpailuissa, vaikka kendōta harrastavien määrä ei Suomessa ole kuin marginaalinen verrattuna valtalajeihin. Taulukossa olevat lyhenteet WKC ja EKC tarkoittavat World Kendo Championships - (Kendōn maailmanmestaruuskisat) ja European Kendo Championships (Kendōn EM-kisat) -kisoja. Maailmanmestaruuskisat järjestetään kolmen vuoden välein. Euroopanmestaruuskisat järjestetään maailmanmestaruuskisojen välivuosina. Kunakin vuonna järjestetään vain joko WKC tai EKC -kilpailut.
! Vuosi !! Kilpailu!! Järjestysnro.!! Maa !! Kaupunki !! Suomen maajoukkueen saavutukset
(* 1997 WKC ei vielä sisältänyt naisten MM-kisaa, vaan sen sijaan käytiin erikseen kansainvälinen naisten turnaus. Lähteenä käytetty kisajulkaisua.)
Kendōn suomenmestaruus kautta aikain
Kendōssa otellaan suomenmestaruuksista kolmessa luokassa: aikusten ja alle 18-vuotiaiden yksilöluokissa sekä viisihenkisten joukkueiden luokissa.
Kendōn joukkuesuomenmestaruus
Joukkuemsuomenmestaruuskilpailuissa tellaan viisihenkisillä joukkueilla, mutta joukkueen maksimikokoonpano on 7 henkeä. Kilpailujen alaikäraja on 16 vuotta, mutta niissä ei ole määriteltyä kyū-/dan-arvorajaa. Ottelijat ja ottelujärjestys pitää ilmoittaa ennen ottelua. Kilpailuissa on poolikarsinta, josta kunkin poolin kaksi parasta etenee pudotuspeleihin. Sekajoukkueet ja kokoomajoukkueet sallitaan.
Kendōn yksilösuomenmestaruus
Kendōn yksilösuomenmestaruuskilpailuun ovat oikeutettuja osallistumaan Suomen kendoseurojen keskusliiton jäsenseuroissa olevat kendōkat, jotka ovat FKA:n tasokokeissa graduoineet vähintään 1. kyūn. Naiset ja miehet ottelivat samassa sarjassa vuoteen 2007 asti.
Kendōn naisten yksilösuomenmestaruus
Kendōn naisten yksilösuomenmestaruuskilpailu on järjestetty yli 18-vuotiaille vuodesta 2008 lähtien. Osallistujilta vaaditaan vähintään kendōn 3. kyū.
Kendōn miesten yksilösuomenmestaruus
Kendōn miestenyksilösuomenmestaruus on järjestetty yli 18-vuotiaille vuodesta 2008 lähtien. Osallistujilta vaaditaan vähintään kendōn 1. kyū.
Kendōn alle 18-vuotiaiden yksilösuomenmestaruuskilpailu
Kendōn alle 18-vuotiaiden yksiläsuomenmestaruuskilpailuun ovat oikeutettuja osallistumaan FKA:n jäsenseuroissa olevat, kilpailupäivänä alle 18-vuotiaat kendōkat ilman tasorajoitusta. Pojat ja tytöt ottelevat samassa sarjassa.
Ahvenkosken taistelut
Ahvenkosken tapahtumat
22. huhtikuuta saksalaiset etenivät Ahvenkoskelle ja aloittivat seuraavana aamuna hyökkäyksen Kymijoen länsipuolella sijaitseviin punaisten asemiin. Taistelut jatkuivat kiivaina parin päivän ajan, mutta saksalaiset eivät onnistuneet tekemään läpimurtoa. 25. huhtikuuta punaiset lopulta vetäytyivät joen itäpuolelle, katkaisten mennessään Kirmusaareen johtavan sillan. Kymijoen ylitys Ahvenkoskella tapahtui tuolloin Kirmusaaren kautta, jonne johti silta kummaltakin rannalta. Punaiset tuhosivat räjäyttämällä Vähä-Ahvenkosken ylittävän Rajasillan itäpään. Rintama vakiintui nyt Ahvenkoskelle, jonne saksalaiset asettuivat joen länsipuolelle ja punaiset sen itärannalle. Tämän jälkeen alueella käytiin asemasotaa seuraavan viikon ajan, kunnes osapuolet solmivat aselevon Kotkassa toimivien ulkomaiden konsulien välityksellä ja käynnistivät pian neuvottelut punaisten antautumisesta.
Punaisten antautuminen
Viipurin taistelun päätyttyä 29. huhtikuuta sotatoimet Karjalassa olivat ohitse, minkä jälkeen viimeisiä taisteluja käytiin enää Päijät-Hämeessä ja Kymenlaaksossa, jonne vangitsemiselta välttyneitä punaisia vetäytyi Lahden kukistuttua 1. toukokuuta. Vuorokautta myöhemmin punaisten keskisen rintaman esikunnassa suunniteltiin vielä itään suuntautuvaa läpimurtoa, vaikka Pietarin yhteydenkin tiedettiin olevan poikki. Punakaartien miehistö ei kuitenkaan kannattanut ajatusta, ja myös Kotkan paikallinen esikunta oli antautumisen kannalla. Lopulta rintamaesikunta määräsi joukot asettumaan puolustukseen linjalle Ahvenkoski–Inkeroinen–Hamina, mutta käskyn noudattaminen oli satunnaista.
Saksalaisten ja punaisten väliset rauhanneuvottelut oli Pyhtäällä aloitettu jo 3. toukokuuta. Punaisten puolelta niitä johti aikaisemmin muun muassa Malmin vallankumousoikeuden ja köyhäinhoitohallituksen puheenjohtajana toiminut 24-vuotias kirvesmies Juho Kaven. Antautumissopimuksen mukaan aseensa luovuttaneet rivimiehet päästettäisiin vapaaksi ja ainoastaan päällystö vangittaisiin, vaikka Kotkan vallanneet valkoiset vaativat ehdotonta antautumista. Kaikki punaiset eivät uskoneet lupausten pitämiseen, mutta ehdot päätettiin hyväksyä, koska muutakaan mahdollisuutta ei enää ollut.
Kymenlaakson punakaartien antautumisen jälkeen tammikuussa alkaneen sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Valkoisen armeijan ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim julisti kuitenkin sodan päättyneeksi vasta, kun venäläiset luovuttivat Pietaria suojanneen Inon linnoituksen 15. toukokuuta.
Tappiot
Saksalaisten ainoat tappiot Ahvenkoskella tulivat 22.–23. huhtikuuta, jolloin tehdyssä hyökkäyksessä kaatui 13 sotilasta. Punaisia kaatui Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan ainakin 14.
Muistomerkit
pienoiskuva|Vuoden 1918 sisällissodan taisteluiden päättymisen muistomerkki Loviisan Ahvenkoskella.
Seitsemän Ahvenkosken taistelussa kaatunutta saksalaista on haudattu Ahvenkosken hautausmaalle, jossa on myös muistomerkki. Lisäksi hautausmaalla on punaisten joukkohauta ja vuonna 1946 pystytetty muistomerkki. Punaiset oli alun perin haudattu saksalaisten haudan paikalle, mutta sodan päättymisen jälkeen valkoiset kaivoivat vainajat ylös ja hautasivat ne sivummalle nykyiseen paikkaan.
Syyskuussa 2013 punaisten antautumispaikalla nykyisten Elimäen- ja Savukoskenteiden risteyksessä paljastettiin sisällissodan päättymisen muistomerkki, jonka on suunnitellut arkkitehti Anneli Naukkarinen. Sen etupuolella on päivämäärä 5.5.1918 sekä suomen- ja ruotsinkielinen teksti ”Vuoden 1918 sisällissodan taisteluiden päättymisen muistoksi”. Takapuolella on suomen-, ruotsin- ja englanninkielinen tiivistelmä sisällissodan viimeisistä tapahtumista Kymenlaaksossa.
Kendō Suomessa
ZNKR:n Suomeen lähettämät opettajat
right|thumb| Kendō-opettaja [[Kendō Suomessa#ZNKR:n Suomeen lähettämät opettajat|Tōru Takahashi (kyōshi 7. dan), Tokion taidekorkeakoulun professori, Pori Jazz -kendō-leirin kata-harjoituksessa Yyterin hiekkarannalla heinäkuussa vuonna 2004]] Japanin kendō-liitto on pitänyt yllä käytäntöä lähettää Suomeen vuosittain keskuudestaan kendō-opettajan ohjaamaan Suomen kendōn kehittymistä. Alkunsa tämä käytäntö on saanut 1980-luvun lopulla Suomen kendōkoiden ZNKR:lle lähettämästä kirjeestä, jossa he pyysivät kendō-ohjausta Suomeen, koska harjoittelivat Suomessa omillaan ilman esikuvaa tai ohjausta. Kirjeen vaikutus oli ilmeinen, koska se näytettiin Daishachirō Uematsulle Japanin kendō-liiton (ZNKR) tiloissa, kun hän oli saanut komennuksen saapua sotilasasiamieheksi Japanin Suomen suurlähetystöön vuonna 1986. Suomen kendōn tultua ”täysi-ikäiseksi” 20 vuoden ”sensei-lähetyksen” jälkeen 2006 ZNKR lopetti kyseisen toiminnan osin taloudellisten ja osin muiden syiden vuoksi. Kuitenkin vuonna 2009 FKA sai vieraakseen taas, pitkällä pestillä, Suomessa vierailevan kendō-opettajan.
Japanin kendō-liiton tuki Suomen kendōlle
ZNKR:n apu Suomen kendōlle on ollut erittäin hyödyllinen ja tuloksekas. FKA, Suomen kendō-seurat ja suomalaiset kendōn harjoittajat ovat sen ansiosta solmineet tiiviit ja lämpimät suhteet lukuisiin lajin opettajiin Japanissa, tehneet vastavierailuja näiden harjoitussaleille ja järjestäneet jopa yksityisiä vierailuja, joissa tuttu opettaja on matkustanut Suomeen opettajatoveriensa ja joidenkin oppilaidensa kanssa varta vasten järjestetylle leirille. Näitä opettajia on myös menestyksekkäästi kutsuttu ohjaamaan suuria kansallisia leirejä, jotka korkealuokkaisen japanilaisen ohjauksen ansiosta ovat muuttuneet kansainvälisiksi kendō-leireiksi. Maiden välinen kendō-yhteistyö ja -ystävyys ovat siten merkittävästi ZNKR:n ”sensei-lähetyksen” ansiosta syventyneet.
Daihachirō Uematsu – ensimmäinen japanilainen opettaja
Ensimmäinen ZNKR:stä valtuutuksensa saanut kendō-opettaja oli Japanin suurlähetystössä vuosina 1987–1990 sotilasasiamiehenä työskennellyt eversti Daishachirō Uematsu (tuolloin 5. dan), joka kolmen vuoden ajan opetti ja pohjusti Suomen kendōn kehitystä omalla vapaa-ajallaan Uematsun komennuksen päätyttyä ZNKR aloitti ohjelman, jossa Suomeen lähetettiin joka vuosi kendō-opettaja noin kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan. Jäätyään eläkkeelle Japanin itsepuolustusvoimista (kenraali evp) ja palveluksen jälkeisestä siviilityöstään Uematsu-sensei muutti syystalvella 2012 Turkuun. ! Vuosi ! Nimi ! Dan-arvo (vuonna, jona opettaja on toiminut Suomessa) ! Dan-arvo (saavutettu dan-arvo) ! Opettaja- eli shōgō-arvo ! Kotipaikka ! Työpaikka ! Vierailut Suomessa jälkeenpäin ! Muuta ! Kuva
Tōru Takahashi
Takahashi on syntynyt Ōitan prefektuurissa vuonna 1950. Hän opiskeli 1872 perustetussa Tokion kasvatustieteellisessä korkeakoulussa (nykyään Tsukuban yliopisto) ja suoritti siellä kandidaatin tutkinnon 1973 ja maisterin tutkinnon 1976. Hän tutki maisteriopinnäytetyössään kendōta, ja toimi Tokion taidekorkeakoulun apulaisprofessorina vuodesta 1994 ja professorina vuodesta 2002
Suomen kendō-maajoukkueen valmentajana hän toimi kendōn euroomanmestaruuskilpailussa Berliinissä Saksassa 1990 ja kendōn maailmanmestaruuskilpailuissa 1991 Torontossa Kanadassa.
Suomen kendoliiton jäsenmäärän kehitys
Vuoden 2004 huikea kasvu harrastajamäärissä on ymmärrettävä Viimeinen samurai -elokuvan herättämällä kiinnostuksella samuraikulttuuriin. Myös peruskursseilla aloittavien kertoman mukaan Tähtien sota -elokuvan osilla I, II ja III on ollut selkeää vaikutusta kiinnostumiseen kendōsta. Huomattavaa on myös se, että suurin osa uusista harjoittelijoista on jäänyt lajin pariin. (FKA:n jäsenlaskutavassa on kuluvan vuoden peruskurssilaiset laskettu myös mukaan kuluvan vuoden jäsenmääriin.) Kymmenessä vuodessa (1996–2006) Suomen kendoliiton jäsemäärä on yli kolminkertaistunut ja dan-arvon saavuttaneiden kendōkoiden määrä nelinkertaistunut. ! Vuosi ! jäseniä liitossa kpl ! jäsenmäärän muutos vuodessa ! %-muutos vuodessa ! kendōn dan-arvon tasokokeissa suorittaneet kendōkat ! kendōn dan-arvon suorittaneiden määrällinen lisäys ! dan-arvoisten %-osuus kendokoista ! Kendoliiton jäsenmäärä 100 000 suomalaista kohti ! kendōn dan-arvoisten määrä 100 000 suomalaista kohti
Kendōn vyöarvojen graduointi Suomessa
Suomen kendoseurojen keskusliitto järjestää Suomessa mahdollisuuden suorittaa tasokokeessa kendōn dan-arvoja kolme kertaa vuodessa (noin 4 kuukauden välein). Tasokokeissa suoritettavat graduoinnit on järjestetty EKF:n luvalla ja EKF:n dan-tasokoe-vaatimusten mukaan. Suoritetut dan-arvot pätevät kansainvälisesti. Kyū-arvoja voidaan suorittaa Suomen kendoseurojen keskusliiton jäsenseuroissa FKA:n sääntöjen mukaan.
! Vuosi ! Tietolähde ! 1. dan ! 2. dan ! 3. dan ! 4. dan ! 5. dan ! 6. dan ! Renshi ! 7. dan ! Kyoshi ! Yhteensä dan-arvon graduoineita harjoittelijoita kendōssa
Suomalaiset kendō-seurat ja urheiluseuroissa jaoksina tomivat kendō-ryhmät
Suomessa toimii sekä erityisiä kendō-seuroja että muissa budō- ja urheiluseuroissa toimivia kendō-jaoksia.
! Rekisteri- numero ! Kotipaikka ! yhristys- rekisteriin kirjaus-pvm. ! Nimi ! Jäsen- määrä (2005) ! Jäsen- määrä (2008) ! Jäsen- määrä (2009) ! Jäsen- määrä (2010) ! Jäsen- määrä (2011) ! Jäsen- määrä (2012) ! Harjoitettavat lajit ! Muuta
! Emoseuran yhdistys rekisteri nr:o ! Emoseura ! Emoseuran rek.pvä ! Kotipaikka ! Toiminta aloitettu ! Nimi ! Jäsen- määrä (2005) ! Jäsen- määrä (2008) ! Jäsen- määrä (2009) ! Jäsen- määrä (2010) ! Jäsen- määrä (2011) ! Jäsen- määrä (2012) ! Harjoitettavat lajit ! Muuta Sports Chanbara,
Suio-ryu Iai Kenpo
Rendaino
Turun kendōseura Rendaino ry on Suomen ensimmäisiä kendō-seuroja. Rendainossa harjoitetaan sekä kendōta että jōdōta.
Ki-Ken-Tai-Icchi
Helsingin kendōseura Ki-Ken-Tai-Icchi ry eli KKTI on pääkaupunkiseudun vanhin kendō-seura. KKTI on Suomen suurin kendōseura ja yksi Euroopan suurimmista seuroista jäsenmäärältään ja toiminnaltaan. KKTI:ssä harjoitellaan kendōta, ZNKR iaidōta, ZNKR jōdōta ja atarashii naginataa. KKTI-kendōn pääohjaajina toimivat 7. danin kendōka Markus Frey ja 7. danin Mikko Salonen. Lisäksi seurassa on useita 5. danin ja 4. danin kendōkoita. Monet Suomen kendōn maajoukkueessa olleet ovat peräisin KKTI:stä. Seura on saavuttanut monia kendōn yksilö- ja joukkuesuomenmestaruuksia.
Iaidōta ja jōdōta on harjoiteltu seurassa aktiivisesti 2000-luvun alusta lähtien. Atarashii naginata -harjoittelua on kokeiltu vuodesta 2009 alkaen.
Porin Kendoseura Dai Kuma Ken Kai
Porin Kendoseura Dai Kuma Ken Kai ry toimii Porin kaupungissa. Se tarjoaa jäsenilleen mahdollisuuden harjoitella kendōta, iaidōta ja seitei jōdōta. Seuran toiminta alkoi 11.1.1992, jolloin järjestettiin Porin ensimmäinen kendōn alkeiskurssi. Seuran puheenjohtajana useita vuosia toiminut Ari Lehtinen toimi vuodesta 2001 vuoteen 2009 myös Suomen kendoseurojen keskusliiton hallituksen puheenjohtajana.
Porin Kendoseuran jäseniä on vuosien varrella nähty sekä naisten että miesten kendōmaajoukkueiden jäseninä. Se on menestynyt myös suomenmestaruuskisoissa. Seuran jäsenistä SM-kultaa ovat voittaneet Kari Ruuhilahti vuonna 1996 sekä Ari Kyläniemi vuonna 2005. Pertti Kyläniemi on sijoittunut useana vuonna SM-kisojen kahden parhaan joukkoon ja voittanut kahdesti arvostetun dan-cupin.
Seuran uudessa lajissa, Sports Chanbarassa, junioripitoinen joukkue edusti Suomea menestyksekkäästi saavuttaen EM-pronssia 2019 Minskissä, Valko-Venäjällä aikuisten kihon dosa -sarjassa. Palkittuun joukkueeseen kuuluivat Aleksi Boström, Anni Leino ja Heta Reunanen. Heta Reunanen saavutti myös henkilökohtaisen EM-pronssin juniori-ikäluokassaan.
Seuran perustamisvuodesta asti joka kesä Porissa pidetty Pori Jazz-Kendoleiri on kasvanut kansainväliseksi suurleiriksi, joka kattaa nykyisin myös iaidōn ja jōdōn. Vuonna 2020 leiriin liittyy myös seuran uusi laji, Sports Chanbara.
Erä Ken Kai – Tapanilan Erän kendōjaos
Kendōn harjoittelu Tapanilan Erässä aloitettiin syksyllä 1997, jolloin Erä Ken Kai kendō-jaoksen ensimmäinen alkeiskurssi alkoi. Nykyisin Erä Ken Kai järjestää kendōn alkeiskursseja kaksi kertaa vuodessa. Edistyneemmät harjoittelevat ympäri vuoden urheilukeskuksen aukioloaikoina. Keskimääräinen kendōn harjoittelun aloittaja Erässä on 30–40-vuotias mies, mutta viime aikoina on yleistynyt se, että vanhemmat aloittavat harjoittelun yhdessä lastensa kanssa.
Kotkan kendoseura Gu Do Ken Kai
Kotkan kendoseuran perusti Matti Tulikoura vuonna 1998. Hänen neuvokkuutensa ansiosta kotkalaiset pääsivät harjoittelemaan kendoa Saaripirtille, jonka lankkulattia ja hirsiseinät tekevät siitä ihanteellisen kendon harrastamiseen. Ensimmäisenä vuonna seurassa vieraili japanilainen Wataru Kondo sensei (tuolloin kendo 7.dan), joka antoi uutukaiselle seuralle nimen Gu Do Ken Kai, “ainaisen etsimisen ja tiedonnälän miekkakoulu”. Seuran puheenjohtajana toimi vuosina 1999-2008 Suomen maajoukkueenkin jäsenenä ollut Jari Heino, jonka johdolla kotkalaiset ottivat pronssia SM-kisojen joukkuesarjassa 2001 ja 2003. Vuodesta 2010 seuran puheenjohtajana on toiminut Aleksi Laine, jonka aikana seurassa on panostettu etenkin tiedottamiseen ja järjestetty Kotkassa useita isoja kendotapahtumia (Kyu Cup 2013 ja Liiton Kevätleiri 2014, 2017, 2018 ja 2022). Vuodesta 2012 lähtien seurassa on Jarno Redsvenin johdolla järjestetty kendoharjoituksia myös junioreille ja kotkalaiset ovat voittaneet useampaankin otteeseen SM-kultaa juniorisarjoissa. Nykyisin seurassa harjoitellaan kendon lisäksi Sports Chanbara -pehmomiekkailua ja Suiō-ryū iai kenpōa.
Leppävaaran budoseura ry
Leppävaaran budoseura on 19. lokakuuta 2004 perustettu espoolainen budō-seura, joka liittyi Suomen kendoliittoon 2006. Seurassa harjoitellaan iaidōta, kendōta ja jōdōta. Seuran kotipaikka on Leppävaara ja se on Suomen kendoseurojen keskusliiton jäsenseura.
Helsingin Yliopiston Kendoseura
Helsingin Yliopiston Kendoseura perustettiin vuonna 1998. Se on Suomen ensimmäinen akateeminen kendō-seura. Helsingin Yliopiston Kendoseuralla on useita jäseniä Suomen kendō-maajoukkueessa ja maajoukkueringissä.
Tornion kendōseura Tenshu Ken Kai
Tornion kendōseura Tenshu Ken Kai on perustettu 2004. Tornion kendōseura toimii yhteistyössä Oulun ja Luulajan kendōseurojen kanssa. Tenshu Ken Kai on tiettävästi maailman pohjoisin kendōseura. Rovaniemellä oli kendōtoimintaa vuosina 2007-2008 Tornion ja Oulun seurojen tukemana. Toiminta kuitenkin loppui paikallisen vastuuhenkilön puutteeseen.
Sei Shin Ken Kai ry
Sei Shin Ken Kai ry on Seinäjoella vuodesta 2012 toiminut kendoseura joka merkittiin yhdistysrekisteriin 26. maaliskuuta 2013. Seura on hakenut FKA:n jäsenyyttä ja hyväksyttäneen keväällä 2013.
Humen giljotiini
thumb|David Hume Humen giljotiinin eli Humen lain mukaan tosiasioista ei voi johtaa moraalisia sääntöjä. Näin Humen giljotiini siis leikkaa moraalin irti luonnollisista totuuksista. Periaatteen loi filosofi David Hume teoksessaan A Treatise of Human Nature (1739). Sääntö kuuluu lyhyesti ”there is no ought from is”. Hume selittää teoksessaan periaatteen seuraavasti:"En voi pidättäytyä lisäämästä näihin päätelmiin havaintoa, jolla voidaan, ehkäpä, nähdä jonkinlaista merkitystä. Jokaisessa kohtaamassani moraalijärjestelmässä olen aina huomannut, että kirjoittaja etenee jonkin aikaa tavalliseen päättelytapaan, ja osoittaa Jumalan olemassaolon tai tekee huomioita ihmiselämästä; sitten täysin yhtäkkiä huomaan hämmästyksekseni, että tavallisten väitteiden 'on' ja 'ei ole' sijaan en kohtaa yhtäkään väittämää, johon ei liity 'pitäisi' tai 'ei pitäisi'. Muutos on huomaamaton, mutta kuitenkin merkittävä. Sillä tämä 'pitäisi' tai 'ei pitäisi' ilmaisee jonkin uuden suhteen tai väitteen, ja olisi välttämätöntä, että se tulisi havaita ja selittää, ja samaan aikaan tulisi perustella, mikä näyttää täysin käsittämättömältä, kuinka tämä uusi suhde voidaan johtaa muista, jotka ovat täysin erilaisia sen kanssa.  Mutta koska kirjoittajat eivät yleensä hyödynnä tätä varausta, aion suositella sitä lukijoille, ja uskon, että tämä pieni huomiointi muuttaisi kaikkia sivistymättömiä moraalijärjestelmiä ja näyttäisi meille, että paheen ja hyveen ero ei löydy ainoastaan asioiden suhteista, eivätkä ne ole järjellä pääteltävissä."
One of These Nights
One of These Nights on yhdysvaltalaisen rockyhtye Eaglesin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1975. Albumi on Eaglesin viimeinen albumi, jossa mukana on Bernie Leadon. Leadon jätti yhtyeen One Of These Nights-kiertueen jälkeen. Seitsemäs kappale, "Visions", on Eaglesin ainoa kappale, jossa laulajana toimi Don Felder. Albumista tuli yhtyeen läpimurtoalbumi, joka seurauksena yhtyeen jäsenistä tuli kansainvälisiä tähtiä ja Pohjois-Amerikan ykkösbändi. Eagles lähti maailmankieruteelle edistääkseen levyn myyntiä ja lämmittelijä yhtyeenä tuohon aikaan toimi Fleetwood Mac.
Albumin nimikkokappaleesta tuli yhtyeen toinen Billboard Hot 100 -listan kärkeen noussut single. Kokonaisuudessaan albumilla oli kolme Top 10 -singleä: "One of These Nights", "Lyin' Eyes" ja "Take It To The Limit". Albumista tuli yhtyeen ensimmäinen, joka pääsi listakärkeen. Albumi myi yli 4 miljoonaa kappaletta, ja toi yhtyeelle ensimmäisen Grammyn kappaleella "Lyin' Eyes". "Take It To The Limit" kappaleesta tuli yhtyeen ensimmäimen kultaa myynyt single.
Kerinkallio
Kerinkallio on Lahden 20. kaupunginosa, joka sijaitsee kantakaupungin kaakkoisosassa, linnuntietä lyhimmillään 1,5 kilometriä Lahden kauppatorilta kaakkoon. Kerinkallion naapurikaupunginosia ovat Laune, Asemantausta, Möysä, Kujala, Ämmälä ja Nikkilä.
Vuonna 2017 Kerinkallion kaupunginosaa vastaavan Lahden Kerinkallion tilastoalueen väkiluku oli 7 261.
Kaupunginosan muodostavat varsinaisen Kerinkallion tasaisen ja pientalovaltaisen ydinalueen lisäksi Liipolan sekä Saksalan kerros- ja rivitalovaltaiset mäet.
Nykyinen Kerinkallion alue oli Anttilan ja Saksalan, alkuperäisten Lahden kantatalojen, peltoja. Ainoat rakennukset täällä ennen asutusalueen syntymistä olivat näiden talojen ladot. Vuonna 1945 Kerinkalliolle kaavoitettiin 79 omakotitonttia, hätäratkaisuna suureen tonttipulaan. Alueen ensimmäisistä asukkaista suurin osa oli karjalaisia lähinnä Viipurin seudulta. Kerinkallion pientaloalue laajeni useassa erässä 70-80-luvuille asti.
Kerinkallio on saanut nimensä alueella sijaitsevan kallion mukaan. Kerinkalliolla kerittiin ja laidunnettiin aikoinaan lampaita, mistä nimi liene syntynyt. Kallio on pyöreä ja on varmasti joskus ollut aivan paljas, joten se on voinut luoda mielikuvan "keritystä" kallionlaesta. Nykyisin Kerinkallio on rehevien puutarhojen ympäröimien hyväkuntoisten rintamamiestalojen kaupunginosa.
Kerinkallion omakotiyhdistys perustettiin 1946 ja toimii edelleen.
Liipolan kerrostalolähiö kaavoitettiin 1967 kanta-Kerinkallion viereen, entiselle käärmekalliolle. Alue on tyypillinen esimerkki suomalaisen lähiörakentamisen huippuvuosilta.
Kaupunginosassa sijaitsee esimerkiksi Lahden Saksalan uimahalli ja Liipolan monitoimitalo Onni.
Pieniä voittoja
Pieniä voittoja on Manu Larcenetin sarjakuva, joka ilmestyi neljänä albumina 2003–2008. Sarjan on suomentanut Heikki Kaukoranta, ja sen on julkaissut WSOY.
Kellon Kraaseli
Virallisesti Kraaseli, yleisesti Kellon Kraaseli, on Perämeren saari Oulun kaupungissa entisen Haukiputaan kunnan alueella, Kellon kylän edustalla. Nimi kraaseli on perua ruotsin kielen sanasta gråsäl, joka tarkoittaa harmaahyljettä.
Kellon Kraaseli on matala saari: sen korkein kohta kohoaa vain muutaman metrin merenpinnan yläpuolelle. Saaren rantaviivan kokonaispituus on noin 10 kilometriä. Saari on lähes kauttaaltaan lehtimetsän peitossa. Saarelle tunnusomaisia ovat laajat ranta-alueet, jotka peittyvät meriveden ollessa korkealla. Saaressa on ainoastaan kesäasuntoja ja suojasatama.
Saarta käytettiin yhteislaitumena aina 1980-luvun alkuun saakka, ja se toimi lehmien ja lampaiden laidunmaana.
Nykyisin saaren erottaa Rapakarin saaresta Kraaselin kaivanto -niminen huviveneväylä, jonka nimellissyvyys on 1,8 metriä. Väylä tunnetaan myös oululaisittain "Suenväylänä" tai "Sudenväylänä" suunnittelijansa sukunimen "Susi" mukaan. Saaren pohjoispuolinen alue tunnetaan yleisesti Kellonlahtena, ja itäpuolinen merialue Oulun Pateniemen edustalla on nimeltään Kuivasmeri. Vesialue on kohtalaisen suojainen, minkä takia se on yleinen ankkurointipaikka. Kellon Kiviniemen kylän asukkaat ovat ennen vieneet kalastusveneensä myrskyiltä suojaan Kuivasmerelle tai Kraaseliin.
Dan Sullivan
Sullivan työskenteli aktiivisesti Yhdysvaltain merijalkaväen palveluksessa vuosina 1993–1997, 2004–2006 ja vuosina 2009 ja 2013. Vuosina 1997-1999 hän toimi tuomareiden avustajana yhdeksännen piirin Yhdysvaltain hovioikeudessa ja Alaskan korkeimmassa oikeudessa. Työskenneltyään yksityisasiamiehenä Anchoragessa Alaskassa vuosina 2000-2002 Sullivan muutti Marylandiin työskentelemään Bushin hallinnossa. Hän työskenteli kansantalousneuvostossa ja kansallisessa turvallisuusneuvostossa ja toimi myöhemmin apulaisvaltiosihteerinä talous- ja liiketaloudessa. Hän oli Alaskan oikeusministeri vuosina 2009--2010 ja Alaskan luonnonvarojen osaston komissaari vuosina 2010–2013.
Sullivan oli ehdolla vuoden 2014 vaaleissa Yhdysvaltain senaatin paikalle, jota hallitsi demokraattinen vakiintunut Mark Begich. Elokuussa 2014 hän voitti republikaanien esivaalit kukistamalla Alaskan luutnanttikuvernööri Mead Treadwellin ja senaatin ehdokkaan 2010 Joe Millerin. Sullivan kukisti Begichin yleisvaaleissa 47,96–45,83 prosenttiin, mikä on 6014 äänen marginaali 282400 annetuista äänistä. Hänet valittiin uudelleen vuonna 2020 ja voitti sitoutumattoman haastaja Al Grossin noin 13 prosenttiyksiköllä.
Varhainen elämä ja koulutus
Sullivan syntyi ja kasvoi Fairview Parkissa Ohiossa, Sandran ( os Simmons) ja Thomas C.Sullivanin kanssa. Hän valmistui Culverin sotilasakatemiasta Indianassa vuonna 1983. Vuonna 1987 Sullivan valmistui taloustieteen kandidaatiksi arvosanalla magna cum laude Harvardin yliopistosta. Vuonna 1993 hän sai suoritettua JD ja MSFS -tutkinnot Georgetownin yliopistossa. Hän oli Georgetown Law Journal -lehden jäsen ja suoritti harjoittelun Yhdysvaltain Columbia District Circuitin vetoomustuomioistuimessa.
Asepalvelus
Sullivan on toiminut Yhdysvaltain merijalkaväen osastolla vuodesta 1993 sekä aktiivisena että varalla. Sullivan, joka on viettänyt useita vuosia Anchoragessa sijaitsevassa tiedustelupataljoonassa, lähti alun perin aktiivisesta palveluksesta vuonna 1997, kun hän muutti ensimmäisen kerran Alaskaan, mutta hänet on sittemmin kutsuttu takaisin palvelukseen kolme kertaa: vuosina 2004–2006, jälleen vuoden 2009 alussa, ja kuuden viikon kiertueelle Afganistaniin heinäkuussa 2013. Vuonna 2011 silloinen eläkkeellä oleva kenraali John Abizaid, Sullivanin perhepohjaisen RPM International -yhtiön hallituksen jäsen vuodesta 2008, suositteli häntä ylentämään everstiluutnantiksi. Sullivan on nyt eversti Yhdysvaltain merijalkaväen reservissä. Hän on puolustuksen ansiokkaan palvelumitalin vastaanottaja.
Varhainen oikeudellinen ura
Sullivan toimi oikeuslakimiehenä Yhdysvaltain muutoksenhakutuomioistuimen tuomarin Andrew Kleinfeldin alaisuudessa Fairbanksin yhdeksännellä tuomioistuimella vuosina 1997-1998. Vuonna 2000 Sullivan liittyi Perkins Coien asianajotoimiston Anchorage-toimistoon keskittyen liike- ja yhtiöoikeuteen.
Valkoinen talo ja ulkoministeriö
Hän neuvoi presidentti George W. Bushia ja kansallisen turvallisuuden neuvonantajaa sekä kansallisen turvallisuusneuvoston puheenjohtajaa. Hän lähti Valkoisesta talosta vuonna 2004.
Vuonna 2006 Bush nimitti Sulivanin Yhdysvaltojen talous-, energia- ja yritysasiain apulaisministeriksi. Yhdysvaltain senaatti vahvisti yksimielisesti Sullivanin saman vuoden toukokuussa. Hän palveli tässä tehtävässä tammikuuhun 2009 asti. Palvellessaan apulaisvaltiosihteerinä hän omisti talon Anchoragessa ja jatkoi äänestämistä Alaskan vaaleissa poissaolijaäänestyksellä ja vaati Bethesdaa, Marylandia, ensisijaiseksi asuinpaikakseen verotustarkoituksiin.
Alaskan oikeusministeri
Alaskan oikeusministeri Talis Colberg erosi helmikuussa 2009 Alaskan yleisen turvallisuuden komissaarin irtisanomiskandaalin vuoksi. Kuvernööri Sarah Palin nimitti Wayne Anthony Rossin oikeusministeriksi, mutta Alaskan lainsäätäjä hylkäsi Rossin. Palin nimitti sitten Sullivanin. Hänet vannottiin virkaan kesäkuussa 2009. Alaskan lainsäätäjä vahvisti yksimielisesti Sullivanin nimityksen 9. huhtikuuta 2010. Sullivan, jonka kuvernööri Sean Parnell oli nimittänyt, erosi oikeusministerin paikalta 5. joulukuuta 2010 hänen tilalleen nimitettiin John J. Burns.
Alaskan luonnonvarojen osaston komissaari Alaska
Alaskan kuvernööri Sean Parnell nimitti 18. marraskuuta 2010 pian valinnan jälkeen Sullivanin Alaskan luonnonvarojen osaston komissaariksi entisen komissaarin Thomas E. Irwinin tilalle. Vuonna 2013 toimikautensa aikana Sullivan lähetettiin Afganistaniin kuudeksi viikoksi hänen tehtävässään 4. meridivisioonan terrorismin vastaisen pataljoonan johtajana.
Vuoden 2014 vaalit
pienoiskuva| Juliste Sullivanin senaattikampanjasta 15. lokakuuta 2013 Sullivan ilmoitti ehdokkuudestaan ensi vuoden Yhdysvaltain senaatin paikalle, jota piti istuva demokraatti Mark Begich. Tukensa Sulivanille antoi Club for Growth.
10. kesäkuuta 2014 Sullivan tarjosi Begichille Alaskan sopimuksen. Tämä oli muokattu versio kansan lupauksesta. Tätä taktiikkaa oli aiemmin käytetty Massachusettsissa Yhdysvaltain senaatin vuoden 2012 kilpailussa Elizabeth Warrenin ja Scott Brownin välillä rajoittaakseen rajusti ulkopuolisten menoja. Begich hylkäsi sopimuksen. Ballotpedian mukaan kilpailun ulkopuoliset kulut osuivat lähes 40 miljoonaan dollariin.
Sullivan voitti 19. elokuuta pidetyt republikaanien esivaalit, jossa äänestettiin kuka olisi republikaanien ehdokas senaatinvaaleissa. Sullivan sai 40 % äänistä.
Associated Press ja CNN julistivat 12. marraskuuta 2014, että Sullivan oli voittanut Begichin yleisvaaleissa noin 8000 äänellä tuloksin 48,6-45,4. Tuolloin jäljellä oli noin 31 000 ääntä, ja Begich kieltäytyi tunnustamasta häviötään. Begich myönsi 17. marraskuuta, että sulivan oli voittanut vaalit. Lopullisten tulosten mukaan Sullivan sai äänistä 47,96 ja Begich 45,83% äänistä.
Vuoden 2020 vaalit
Vuoden 2020 vaaleissa Sullivan kohtasi itsenäisen ehdokkaan Al Grossin, ortopedisen kirurgin ja entisen kaupallisen kalastajan, jonka Alaskan demokraattinen puolue oli nimittänyt. Kilpailua pidettiin tasaisena ja jotkut kyselyt osoittivat, että kaksi ehdokasta olivat molemmat samoissa lukemissa. Gross mainitsi "syviä juuriaan" valtiotansa kohtaan ja julkaisi useita kampanjavideoita, jotka saivat kansallista huomiota. Sen lisäksi, että demokraattisen senaattorikampanjakomitean rahoittama Grossin ehdokkuus.
Sullivan kukisti Brossin 54%: sta 41%: iin, ja Alaskan Independence Party -ehdokas John Howe sai lähes 5% äänistä.
Toimikausi
Varapresidentti Joe Biden vannoi Sullivanin virkaan 6. tammikuuta 2015.
Yksityiselämä
Georgetownissa ollessaan Sullivan tapasi tohtorinopiskelija Julie Faten. Sullivan ja Fate menivät naimisiin ja saivat kolme tytärtä. Fate on eläkkeellä olevan hammaslääkärin ja entisen Alaskan osavaltion edustajan Hugh "Bud" Faten ja Mary Jane Faten tytär, joka oli aikoinaan Alaskan alkuperäiskansojen liiton puheenjohtaja.
Malaijan liittovaltio
Malaijan liittovaltio oli yhdentoista valtion liittovaltio, joka muodostettiin 1948 yhdeksästä Malakan niemimaan sulttaanikunnasta ja brittien Penangista (Pulau Pinang) ja Malakasta.