cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koivulammi (Parkano)
Maantietoa
Lammen pituus on 300 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 2 hehtaaria. Se sijaitsee laajalla suoalueella Möyhänkeitaan itäpuolella. Suo on vain itäreunastaan ojitettu ja niiden johto-ojat laskevat Koivulampeen. Lammen oma laskuoja lähtee sen länsipäästä ja se virtaa luontaista uomaansa pitkin vajaa 400 metriä toiseen lampeen. Molempia lampia kutstaan peruskartoissa yhteisellä nimellä Koivulammit. Alempi lampi on 40 senttimetriä alempana ja sen laskuoja on nimeltään Koivuluoma. Koivuluoma yhtyy Laholuomaan Laholuoman kylän eteläpuolella. Isomman lammen rantaviivan pituus on 650 metriä. Sen pohjoisranta on avosuota, mutta muut rannat rämettä. Pienempi Koivulampi on osittain umpeensoistunut ja ranta on kosteikkoa. Kummatkin lammet ovat rakentamattomia. Lähin tie lammille on metsäautotie, joka ohittaa ne sadan metrin etäisyydeltä.
Historiaa
Vanhan 1800-luvulla laaditun pitäjänkartan mukaan Koivulammin nimi on ollut "Iso Koivulampi" ja sen alajuoksulla ollut pari "Vähä Koivulampi". Lammet olivat tuoloinkin autiot, mutta niiden laskuojan varsia oli raivattu niityiksi etenkin alajuoksulla. Myös Iso Koivulammen pohjoisrannassa on maalattu vihreällä niittyä muisituutava suurempi alue.
Ryan FR-1 Fireball
pienoiskuva|Ryan FR-1 Fireball. Ryan FR-1 Fireball on Yhdysvaltain laivastolle vuosina 1944 – 1945 valmistettu lentotukialuksilta toiminut hävittäjälentokone. Sen voimanlähteinä olivat sekä Wright R-1820 72W -tähtimoottorilla toiminut potkuri, että General Electric J31-GE3 -suihkumoottori.
FR-1 Fireball ei ollut sanottavasti uusia tulevia suihkukonehävittäjiä (kuten P-59 Airacomet:ia) nopeampi ja kolmella eri lentotukialuksella palvelleet lentokoneet poistettiin palveluskäytöstä vuoteen 1947 mennessä.
Koneen toimintakorkeus oli 13 135 metriä. Molemmilla moottoreilla koneen huippunopeus oli 686 km/h, ja yksinomaan mäntämoottorilla 475 km/h.
Koneen aseistuksena oli neljä .50 BMG (12,7 mm) – kaliiperista konekivääriä. Siipien alla oli ripustuspisteet kahdeksalle 127 mm eli 5 tuuman kaliiperiselle raketille ja kahdelle enintään tuhat paunaa (454 kg) painavalle pommille.
Victor Andrade
Victor Andrade Santos (s. 30. syyskuuta 1995) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa Portugalin Primeira Ligassa pelaavaa Vitória Guimarãesia lainalla saman sarjan Benficasta. Andraden pelipaikka on hyökkääjä.
Andrade edusti vuonna 2007 Benfican nuorten joukkuetta, mutta palasi samana vuonna takaisin kotimaahansa. Andrade debytoi vain 16-vuotiaana kesäkuussa 2012 Série A:ssa tultuaan vaihdosta kentälle Fluminensea vastaan Santosin paidassa. Samana vuonna hän saavutti Santosin riveissä myös Recopa Sudamericanan voiton. Monen suurseuran tavoiteltua Andradea Santos asetti tälle yli 60 miljoonan euron siirtohinnan. Kesällä 2014 Andrade kuitenkin palasi takaisin Benficaan, nyt seuran kakkosjoukkueeseen. Seuran edustusjoukkueen paidassa Primeira Ligassa hän debytoi elokuussa 2015 Estorilia vastaan. Mestarien liiga -debyyttinsä Andrade teki saman vuoden lokakuussa Galatasarayta vastaan. Helmikuussa 2016 Andrade siirtyi lainalla Primeira Ligan Vitória Guimarãesiin.
Andrade on pelannut myös Brasilian alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Saavutukset
Seurajoukkuetasolla
Newark (Kalifornia)
Suurimmat työnantajat
(2009-2010)
Samsung Galaxy S10
Samsung Galaxy S10 on korealaisen Samsung Electronicsin 20. helmikuuta 2019 julkistama ja 8. maaliskuuta 2019 julkaisema älypuhelin. Siitä julkaistiin kalliimpi Samsung Galaxy S10+, edullisempi Samsung Galaxy S10e ja 5G-verkkoja tukeva Samsung Galaxy S10 5G.
Samsung Galaxy S10:ssä on kahdeksanydinprosessori ja 6,1 tuuman näyttö. Tallennustilaa on valittavana 128 tai 512 gigatavua. Keskusmuistia on kahdeksan gigatavua. Tallennustila on laajennettavissa enintään 512 gigatavun microSD-kortilla. Puhelimessa on kolme takakameraa. Pääkameran tarkkuus on 12 megapikseliä, telekameran 12 megapikseliä ja ultralaajakulmakameran 16 megapikseliä. Telekamerassa on kaksinkertainen optinen zoom. Etukameran tarkkuus on 10 megapikseliä. Puhelimessa on 3 400 milliampeeritunnin akku, joka tukee 15 watin pikalatausta ja langatonta latausta. Käyttöjärjestelmänä on Android 9.0 "Pie", joka on päivitettävissä Android 11 -versioon. Lisäksi puhelimessa on näytönalainen sormenjälkitunnistin. Puhelin on vedenkestävä, ja sen IP-luokitus on 68.
Guilin
Guilin on prefektuuritason kaupunki Guangxin zhuangien autonomisella alueella Etelä-Kiinassa. Kaupungin pinta-ala on 27 809 km² ja asukasluku on 4 747 963 (vuonna 2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 330 kilometriä autonomisen alueen pääkaupunki Nanningista koilliseen.
Matkailu
Guilin on alueen tärkein matkailunähtävyys, sillä kaupunkia ympäröivät karstivuoret muodostavat kuvauksellisen näkymän yhdessä Lijoen kanssa. Karstivuoret ovat merenpohjasta 200 miljoonaa vuotta sitten kohonnutta kalkkikivisedimenttiä, jonka tuuli- ja sade-eroosio ovat hiljakseen muotoilleet sokeritopiksi. Leudon ilmaston ansiosta Guilinissa käy matkailjoita kaikkina vuodenaikoina, ja kävijöiden määrä on 11 miljoonaa vuodessa.
Hallinnollinen jako
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu kuuteen kaupunkipiiriin, yhdeksään piirikuntaan ja kahteen autonomiseen piirikuntaan.
Vrasná
Vrasná on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Vólvin kuntaan, Thessalonikin alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Kylän väkiluku on 278 (vuonna 2011).
Vrasnán kylä sijaitsee noin 80 kilometriä itään Thessalonikista. Varsinainen Vrasnán kylä on yläkylä, joka sijaitsee vuorenrinteessä vajaat neljä kilometriä sisämaahan Strymonikóslahden rannasta. Sen suurempi ja uudempi ranta-asutus Néa Vrasnán kaupunki, ”Uusi Vrasná”, sijaitsee lahden rannikolla. Vrasná muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Βρασνών, Dimotikí Koinótita Vrasnón), johon kuuluu varsinaisen Vrasnán kylän ja Néa Vrasnán kaupungin lisäksi myös Paliámpelan kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 2 879.
Aiemmin kylä kuului Ágios Geórgioksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Vólvin kunnan Ágios Geórgioksen kunnallisyksikköön.
Kypäräapotti
Kypäräapotti (Philemon buceroides) eli aiemmalta nimeltään isokaljumesikko on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Anatoli Golubkov
Anatoli Sergejevitš Golubkov (, s. 1. joulukuuta 1988, Sosnovoborsk) on Kazakstanin ja Venäjän kansalaisuuden omaava jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Irkutskin Baikal-Energijaa.
Golubkovin kasvattajaseura on Jenisej, Krasnojarsk, missä hän pelasi vuoteen 2008 ennen siirtymistään Irkutskin Baikal-Energijaan, jossa hän pelasi seuraavat kuusi kautta eli 2008–2014. Sen jälkeen hän on pelannut kaudesta 2014 alkaen Habarovskin SKA-Neftjanikissa.
Golubkov siirtyi kahden passin eli Venäjän ja Kazakstanin passin miehenä pelaamaan Kazakstanin jääpallomaajoukkueessa vuoden 2015 MM-kisoissa, joissa hän oli saavuttamassa MM-pronssia.
Saavutukset
Maajoukkueessa
Jatkojatkot
Jatkojatkot on suomalaisen rap/reggae-yhtye Jätkäjätkien toinen studioalbumi, joka julkaistiin 15. kesäkuuta 2011. Levystä julkaistiin vinyyliversio 22. kesäkuuta 2011. Albumi sijoittui parhaimmillaan Suomen virallisen albumilistan sijalle kahdeksan.
Lena Engstrand
Lena Engstrand (s. 15. maaliskuuta 1967 Pietarsaari) on suomalainen juristi, joka on toiminut korkeimman oikeuden jäsenenä eli oikeusneuvoksena vuoden 2017 alusta lähtien.
Ennen nimitystään korkeimpaan oikeuteen Engstrand toimi käräjätuomarina Pohjanmaan käräjäoikeudessa vuosina 2011–2016, joista osastonjohtajana vuodet 2014–2016. Aikaisemmin hän on toiminut muun muassa viskaalina sekä Turun että Vaasan hovioikeuksissa, sekä hovioikeudenneuvoksena Vaasan hovioikeudessa.
Sifnoslaisten aarrekammio
Sifnoslaisten aarrekammio oli antiikin aikainen aarrekammio Delfoissa Kreikassa. Se sijaitsi Pyhän tien varrella Ateenalaisten ja Sikyonilaisten aarrekammioiden lähellä.
Aarrekammion rakennuttivat sifnoslaiset arkaaisella kaudella noin vuonna 530–525 eaa. Se oli yksi lukuisista Delfoin Pyhän tien varrella sijainneista aarrekammioista ja tarkoitettu Delfoin Apollonin temppelille annettujen votiivilahjojen säilyttämiseen.
Rakennus edusti joonialaista tyyliä ja muistutti arkkitehtuuriltaan pientä kreikkalaista temppeliä. Sen cella avautui länteen. Julkisivun puolella oli pylväinä kaksi karyatidia. Rakennuksen stylobaatin mitat ovat noin 6,13 × 8,55 metriä. Aarrekammion länsipuolella oli pieni piha.
Aarrekammio tunnetaan erityisesti rikkaasta koristelustaan, josta on säilynyt lukuisia osia. Sen päätykolmiokoristelut esittivät muun muassa Apollonin ja Herakleen kamppailua Delfoin kolmijalasta. Friisit puolestaan esittivät erilaisia mytologisia aiheita, kuten Pariksen tuomiota, jumalten kokousta, gigantomakhiaa sekä kamppailua Sarpedonin ruumiista. Pohjois- ja itäsivun friisien tekijänä pidetään Aristion Paroslaista. Löydetyt koristeosat ovat nykyisin Delfoin arkeologisessa museossa.
Deniz Bavautdin
Deniz Bavautdin (s. 19. huhtikuuta 1953 Rauma) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja toimitusjohtaja. Bavautdin pelasi hyökkääjän pelipaikalla neljä kautta SM-sarjassa / SM-liigassa vuosina 1973–1977, edustaen Lukkoa yhden kauden ajan ja loput Ilveksessä. Hän voitti SM-pronssia vuonna 1975. Bavautdin pelasi myös kaksi kautta Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla joukkueessa Gislaveds SK, sekä II-divisioonassa viisi kautta. Myöhemmällä iällä Bavautdin toimi Tampere Unitedin toimitusjohtajana.
Työura
Jääkiekkouransa jälkeen Bavautdin työskenteli rengasalalla ensin Ruotsissa ja myöhemmin Saksassa. Hän on toiminut johtotehtävissä eri rengasvalmistajien palveluksessa myös muun muassa Norjassa sekä Yhdysvalloissa. 2000-luvulla Bavautdin oli Pohjoismaiden suurimman rengasalan ketjun DekkPartner AS:n hallituksen puheenjohtajana Oslossa.
Tampere United
Bavautdin sai yhdessä seuran hallituksen puheenjohtajan kanssa syytteen rahanpesusta. Se hylättiin Pirkanmaan käräjäoikeudessa maaliskuussa 2012, mutta syyttäjä valitti tuomiosta Turun hovioikeuteen.
Yksityiselämä
Deniz Bavautdin on taustaltaan Suomen tataareja. Hänellä on kaksi tytärtä, joista vanhempi on Suomessa asuva historioitsija Ainur Elmgren ja nuorempi Berliinissä työskentelevä sarjakuvataiteilija Tinet Elmgren.
Muuta
Deniz Bavautdin kirjoitetaan joissain jääkiekkolähteissä myös muotoon "Denis Bavaudin".
Tilastot
Tiedot II-divisioonan kausista osittain puutteellisia.
Eirik Hestad
Eirik Hestad (s. 26. kesäkuuta 1995 Molde) on norjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa kaudella 2015 Norjan pääsarjassa pelaavaa Moldea.
Knut Olav Rindarøy
Knut Olav Rindarøy (s. 17. heinäkuuta 1985 Molde) on norjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän edustaa kaudella 2015 Norjan pääsarjassa pelaavaa Moldea.
Rindarøy on edustanut Moldea kaudesta 2004 lähtien. Hän on pelannut seurassa kausina 2004–2006 ja 2008–2014 yhteensä 159 ottelua Norjan pääsarjassa ja lisäksi 25 ottelua toiseksi korkeimmalla sarjatasolla kaudella 2007. Kaudella 2010–2011 Rindarøy pelasi neljä Espanjan pääsarjan ottelua Deportivo La Coruñassa. Hän on voittanut Moldessa Norjan-mestaruuden kausina 2011, 2012 ja 2014 sekä Norjan Cupin kaudella 2005.
Norjan A-maajoukkueessa Rindarøy teki ensiesiintymisensä vuonna 2009.
Juustilanselkä
Valtiollista historiaa
Juustilanselkä sijaitsee Suomen vuonna 1944 Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella ja oli Suomeen kuuluessaan osa Viipurin maalaiskuntaa. Siihen rajoittuvia Viipurin maalaiskunnan kyliä olivat Juustila eli Juustilanjoki ja Ventelä. Juustilanjärven lasku-uoman varrelle jäivät Lavolan, Vatikiven ja Leppälän kylät.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Polkupyöräpataljoona 1 oli Suomen puolustusvoimien joukko-osasto, joka perustettiin 1921 Käkisalmen läänin rykmentin I pataljoonasta rykmentin lakkauttamisen yhteydessä. Pataljoonan nimenä oli aluksi I Polkupyöräpataljoona, mutta jo 18. elokuuta 1921 vahvistettiin sotaministeriön käskyllä pataljoonan nimeksi Polkupyöräpataljoona 1. Pataljoona liitettiin 2. divisioonaan ja 24. huhtikuuta 1936 se liitettiin ratsuväkiprikaatiin.
TMB
TMB on lyhenne, joka voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Polkupyöräpataljoona 1 nimettiin uudelleen Jääkäripataljoona 1:ksi 16. toukokuuta 1936, jona se toimi vuoden 1963 loppuun.
Juustilanselkä
Valtiollista historiaa
Järven ja sen lasku-uoman rantaan osuvia kartanoita olivat Juustilan kartano Juustilassa Juustilanjärven rannalla ja Lavolan ja Pietilän kartanot sen lasku-uoman loppupäässä lähellä Suomenvedenpohjaa. Lisäksi alueella oli runsaasti huviloita etenkin Saimaan kanavan reitin varrella, ja Saimaan kanavan rakentamisen myötä myös kartanoiden puistot rakennettiin kanavalle päin.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Perustaminen ja varuskunta-aika Kellomäessä
Suomen tasavallan presidentti hyväksyi Käkisalmen läänin rykmentin hajottamisen 15. maaliskuuta 1921 ja rykmentti lopetti toimintansa 19. maaliskuuta. Lakkautetun rykmentin ensimmäisestä pataljoonasta perustettiin I polkupyöräpataljoona (I Py.P). Tämän pataljoonan viralliseksi perustamispäiväksi merkittiin 20. huhtikuuta, jolloin Tasavallan Presidentin sotilaskäskyllä (Tasavallan Presidentin Sotilaskäsky N:o 17 13.4.1921) siirrettiin upseereita Käkisalmen läänin rykmentistä I pataljoonaan. Käskyllä siirrettyjä upseereita olivat: Ensimmäinen päiväkäsky annettiin jo viikkoa myöhemmin. Pataljoonan nimi esiintyy muodossa Polkupyöräpataljoona 1 (P.P.P. 1) ensimmäisen kerran päiväkäskyssä 43/1921. Vaikka pataljonan nimeksi tuli Polkupyöräpataljoona ei sillä ollut alkuvuosina käytössään kuin viisi vanhaa saksalaisilta saatua Titus-polkupyörää. Vasta vuonna 1924 pataljoonan jokaiselle miehelle voitiin osoittaa polkupyörä.
Juustilanselkä
Vesistöhistoriaa
Aiemmin Juustilanselkä on ollut järvi, jota erottivat Suomenvedenpohjasta noin kolmen kilometrin pituinen lasku-uoma ja siinä sijainneet Kivikosken, Vatikiven ja Lavolan kosket.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Perustaminen ja varuskunta-aika Kellomäessä
Polkupyöräpataljoona 1 majoitettiin Kellomäen huvilayhdyskuntaan Terijoelle. Siihen kuului esikunta ja kolme komppaniaa, kun 4. komppania oli lakkautettu perustamisvaiheessa. 4. Komppania perustettiin kuitenkin uudelleen jo 17. maaliskuuta 1923.
Juustilanselkä
Vesistöhistoriaa
Kun Juustilanjärvestä lasku-uomineen Saimaan kanavaa rakennettaessa vuosina 1845–1856 tuli osa kanavaa, kosket ruopattiin ja Lavolaan rakennettiin kanavaan kuuluva sulku seuraavan sulun ollessa Juustilassa järven pohjoisrannalla. Kun kanavan sulkuja 1920-luvulla alkaneissa laajennustöissä vähennettiin, Lavolan vain 0,6 metrin korkuinen sulku korvattiin avokanavalla vuonna 1932, ja ainakin jo vuonna 1939 Juustilanjärven pinta oli merenpinnan tasossa. Tämän jälkeen kanavan ensimmäinen sulku mereltä tultaessa on ollut Juustilassa (vuodesta 1948 ).
Juustilanselkään laskevat vedet
Juustilanselkään laskevia vesiä ovat Suomen nykyiseltä alueelta Lappeenrannasta alkunsa saava Juustilanjoki, jonka vesistöalueeseen kuuluu myös Saimaan kanava, sekä Juustilanselkään idässä liittyvä Ventelänselkä.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Perustaminen ja varuskunta-aika Kellomäessä
Pataljoonan komentaja esitti 14. maaliskuuta, että pataljoona siirrettäisiin pois Kellomäeltä Tyrisevä–Vammelsuu-alueelle. Perusteluiksi hän esitti Kellomäen olevan liian lähellä rajaa ja pataljoonan olevan siten alttiina yllätyshyökkäykselle. Samoin esitetyssä paikassa oli sähkövalot, joten koulutusmahdollisuudet olisivat paremmat.
Päätökseksi siirrosta tuli, että pataljoona siirretään Terijoen kirkonkylään.
Canadair Sabre
Canadair Sabre oli Canadairin lisenssillä valmistama North American F-86 Sabre -suihkuhävittäjä, jota valmistettiin vuoteen 1958 pääasiassa Kanadan ilmavoimille, mutta myös ulkomaanvientiin. Tyyppi korvattiin vuonna 1962 Canadair CF-104 -koneilla.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Terijoen kasarmit
thumb|Terijoen upseerikerho Kasarmialueeksi ostettiin rautatien eteläpuolelta, Terijoen rautatieaseman kohdalta rautatiehen rajoittuva alue. Kasarmialue oli hieman toistakymmentä hehtaaria. Kesällä 1923 alue kaavoitettiin ja rakennustyöt aloitettiin. Rakennustöissä pyrittiin säästämään siirtämällä Inon linnoitusalueelta valmiita hirsisiä kasarmirakennuksia Terijoelle.
Canadair Sabre
Suuri osa ensimmäisten Canadairin valmistamien koneiden osista saapui Yhdysvalloista, mutta tuotannon päättyessä moottorit ja 85 prosenttia osista valmistettiin Kanadassa. Canadair valmisti Montrealissa kaikkiaan 1 815 CL-13 Sabrea vuosina 1950–1958.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Terijoen kasarmit
Päävartio ja esikunta olivat ensimmäiset rakennukset tultaessa portista sisään. Yksikerroksiset, matalat, suorakaiteen muotoiset kasarmit rakennettiin suorakaiteen muotoisen kentän laidoille. Kasarmeissa oli kentänpuoleisella sivulla koko rakennuksen mittainen käytävä järjestäytymistä varten ja toisella puolella kahden ryhmän tuvat. Komppanian vääpeli asui kasarmissa ja hänen asuntonsa oli rakennettu siiveksi kasarmin keskikohdalle, kentän puoleiselle sivulle. Ase- ja varusvarastot sijaitsivat jokaisessa kasarmissa erikseen, polkupyörä- ja suksivarastot olivat erillisissä rakennuksissa. Näiden lisäksi alueella oli ruokala, muita huoltorakennuksia sekä vesitorni. Kaikki puurakennukset oli maalattu punamullalla. Kasarmialueelle oli rakennettu myös pienoiskivääri- ja pistooliampumaradat.
Canadair Sabre
Tausta
Kanadalle tuli tarve uudistaa ja laajentaa ilmavoimiaan sen liityttyä Natoon vuonna 1949. Yhtenä aikakautensa parhaana läntisenä hävittäjänä pidetty F-86 Sabre valikoitui sopivaksi kone-ehdokkaaksi. Kanadalaiset olisivat halunneet ensisijaisesti hankkia Britanniassa valmistetun konetyypin, ja Yhdysvalloissa tuotetun Sabren tuonti sai voimakasta vastustusta. Ratkaisuna ongelmaan Kanadan hallitus päätti hankkia lisenssin Sabren valmistamiseksi Kanadassa. Lisenssiehtojen mukaisesti koneet valmistettiin Canadairin tehtaalla Cartiervillessä lähellä Montrealia.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Terijoen kasarmit
Koulutuksen kehittyessä ja puolustuslaitoksen toiminnan kehittymisen myötä tämä kasarmialue kävi liian ahtaaksi.
Canadair Sabre
Sabre Mk.1
Kymmenen koneen esisarja tilattiin tuotannon käynnistämiseksi. Ensimmäinen kone valmistui heinäkuun alussa 1950 Cartiervillessä tunnuksella CL-13 Sabre Mk.1. Kanadan ilmavoimien sarjanumeron 19101 saanut kone oli liki suora kopio yhdysvaltalaisesta North American F-86A-5-NA:sta. Koneessa oli voimanlähteenä General Electric J47-GE-13 -suihkumoottori, joka tuotti 23 kilonewtonin työntövoiman.
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Muutto Terijoelle
Ensimmäisten kasarmien valmistuessa lokakuun puolessa välissä 1924 muuttivat 1. ja 3. komppania Terijoelle. Samoihin aikoihin valmistui myös esikuntarakennus ja komentaja esikuntineen muutti myös Terijoelle. Aliupseerikoulu siirtyi Terijoelle elokuussa 1928 4. Komppanialle suunniteltuun kasarmiin. Samana vuonna siirtyivät 2. (elokuussa) ja 4. komppania (marraskuussa) Terijoelle. 2. Komppanian rakennus oli kasarmeista ainoa, jota ei ollut tehty Inon hirsistä vaan uudesta materiaalista.
Liikekannallepanotehtävät
Karjalankannaksen puolustussuunnitelman muutokset aiheuttivat pataljoonan erottamisen 2. divisioonasta ja liittämisen 24. huhtikuuta 1936 ratsuväkiprikaatiin, jonka tehtävänä oli muodostaa sodan aikana niin kutsuttu Uudenkirkon ryhmä. Pataljoonan ollessa ensimmäinen joukko-osasto rajalta tultaessa liitettiin se jo rauhanaikana sodanajan yhtymäänsä.
Pataljoonan sodan ajan vahvuus vuonna 1936 oli 23 upseeria, 106 aliupseeria ja 675 miehistön jäsentä eli yhteensä 841 miestä. Kuljetusvälineitä oli kaksi henkilöautoa, viisi moottoripyörää, 35 kuorma-autoa, kahdeksan erikoisajoneuvoa ja 24 ratsua sekä 141 vetohevosta.
Kokoonpano
Pataljoonan kokoonpano oli
Pataljoonan lippu ja kunniamarssi
Pataljoonalippu: kevyiden joukkojen lippu, jossa kaksi nuolta kuvaa menevyyttä ja nopeutta ja numero on pataljoonan numero.
Canadair Sabre
Sabre Mk.1
Ainoaksi jäänyt Mk.1 jouduttiin kuljettamaan läheiseen Kanadan ilmavoimien Dorvalin lentotukikohtaan koelentoa varten, sillä Cartiervillen lentokentän kiitotie oli liian lyhyt suihkukoneille. Canadairin pääkoelentäjä Al J. Lilly teki koneen ensilennon 9. elokuuta 1950.
Aivotutkimusmenetelmät
Aivotutkimusmenetelmillä on jo pitkät perinteet, mutta vasta viime vuosituhannen loppupuolen voimakas kuvantamistekniikan kehitys on siirtänyt tutkimuksen aivan uudelle tasolle. Siitä huolimatta tutkimustekniikan spatiaalinen ja temporaalinen tarkkuus on edelleen ongelma. Tätä ongelmaa on alettu kuluvan vuosituhannen alkaessa ratkomaan myös massiivisten aivosimulaatiotekniikoiden kehityksellä. Aikaisemmin tietoa aivoista saatiin vain eläinkokeiden ja aivovauriotapausten tutkimuksella. 1970- ja 1980-lukujen taitteesta lähtien avuksi saatiin magneettikuvaus- ja aivosähkökäyrämittaukset. Sittemmin avuksi saatiin myös positroniemissiotomografia (PET), yksifotoniemissiotomografia (SPECT), tietokonekerroskuvaus eli TT-kuvaus, tietokonetomografia tai CT-kuvaus (CAT, TT, CT), magneettikuvaus (Magnetic Resonance Imaging, MRI) ja toiminnallinen magneettikuvaus (Functional Magnetic Resonance Imaging, fMRI).
Suomen polkupyöräpataljoona 1
Pataljoonan lippu ja kunniamarssi
Lipun lahjoitti pataljoonalle joukko viipurilaisia naisia johtajatar Ida Soinisen aloitteesta. Lippu luovutettiin pataljoonan komentajalle Helsingissä, armeijan lippujuhlassa 16. toukokuuta 1923. Lipun kantajana oli jääkärivääpeli Abel Ikonen ja lippu-upseereina luutnantit A. Vanonen ja V. Hietala. Pataljoonasta määrätyllä lippujoukkueella oli uudet varusteet ja tuliterät Tiitus-merkkiset polkupyörät.
Canadair Sabre
Sabre Mk.2
pienoiskuva|Kreikan ilmavoimien Canadair Sabre [[Manchesterin lentoasemalla maaliskuussa 1955.]] North American tilasi Canadairia valmistamaan versiota mallista F-86E, mistä tuli tehtaan ensimmäinen menestystuote nimellä Sabre Mk.2. Kone oli periaatteessa sama kuin F-86E-1 ja siihen oli asennettu pyrstöön vakaimet, V:n muotoinen tuulilasi ja voimanlähteenä oli Mk.1:n kanssa sama GE J47-GE-13. Ensimmäisen koneen (sarjanumero 19102) ensilento oli 31. tammikuuta 1951 ja elokuuhun 1952 mennessä oli valmistettu 350 kappaletta Sabre Mk.2 -koneita (sarjanumerot 19102–19199 ja 19201–19452).
Aivotutkimusmenetelmät
Aivokuvausmenetelmät jaetaan anatomiseen kuvaukseen ja toiminnalliseen kuvaukseen. Anatominen kuvaus antaa tietoa aivojen rakenteesta, ja toiminnallinen kuvaus näyttää, miten aivot toimivat.
Canadair Sabre
Sabre Mk.2
Kanadan kuninkaalliset ilmavoimat vastaanotti kaikkiaan 290 Mk.2 -konetta. Pääosa Kanadan Mk.2-koneista oli suojaamassa Eurooppaa Naton 1. lentodivisioonassa, jossa se osoittautui ilmataistelukykyiseksi koneeksi. Loput koneista sijoitettiin koulutustehtäviin Kanadaan. Koneet korvattiin Mk.5-mallilla vuodesta 1954 alkaen, jolloin hieman yli 210 jäljellä ollutta Mk.2-konetta huollettiin ja modernisoitiin Britanniassa.
Aivotutkimusmenetelmät
Kognitiivinen neurotiede syntyi kognitiivisten toimintojen ja toiminnallisen magneettikuvauksen samanaikaisten tutkimusten hyödyntämisestä, mikä mahdollisti kognitiivisten ja neurologisten toimintojen korrelaatioiden tutkimisen.
Historiaa
Aivotutkimuksen virstanpylväitä:
Canadair Sabre
Sabre Mk.2
Korean sodassa Yhdysvaltain ilmavoimat havaitsi, että North American ei kyennyt toimittamaan tarvittavaa määrää Sabre-hävittäjiä. Helmikuussa 1952 ilmavoimat tilasi 60 Sabre Mk.2 -konetta Kanadasta, mitkä saivat mallinimen F-86E-6-CAN. Koneet luovutettiin helmikuusta heinäkuuhun 1952 ja ne varustettiin yhdysvaltalaisin järjestelmin Kaliforniassa ennen Koreaan siirtoa (sarjanumerot 52-2833 – 52-2892).
Kreikan saamien koneiden vastapainoksi toimitettiin Turkille 105 Kanadasta poistettua Sabrea, jotka sijoitettiin 141., 142. ja 143. laivueisiin.
Sabre Mk.3
Sadas valmistunut Sabre Mk.2 -kone (sarjanumero 19200) muutettiin siten, että siihen voitiin asentaa Orenda 3 -moottori (27 kN). Moottorin halkaisija oli hieman suurempi kuin J47-moottorin, joten runkoon piti tehdä hieman muutoksia. Ainoastaan yksi Sabre Mk.3 -nimellä tunnettu kone valmistui.
Sabre Mk.4
pienoiskuva|[[Italian ilmavoimat|Italian ilmavoimien Sabre Mk.4 Italian ilmavoimamuseossa Vigna di Vallessa lokakuussa 2011.]]
Orenda-moottorit piti ottaa käyttöön mallista Mk.4 alkaen. Koneisiin asennettiin kuitenkin moottorin kehitysohjelman viivästyessä aiemmissa malleissa käytetty GE J47-GE-13 -moottori, ja niissä oli vain joitakin pieniä rakenteellisia ja järjestelmämuutoksia kuten paranneltu ilmastointi, kompassi, paineistuksen hallinta ja kuomun vapautin ja tykkitähtäin. Sabre Mk.4:n valmistus käynnistyi vuoden 1952 puolivälissä, ja ensilento tehtiin 28. elokuuta 1952. Sitä valmistettiin kaikkiaan 438 kappaletta sarjanumeroilla 19453–19890. Monet koneista varustettiin myöhemmin uusitulla 6-3-siipiprofiilisella siivellä.
Kanadan ilmavoimissa oli tilapäisesti käytössä 70 valmistetuista 438 koneesta. Kanadan koneista säilyneet toimitettiin Britannian kuninkaallisille ilmavoimille. Muut koneet toimitettiin avustusohjelman mukaisesti suoraan Britannialle, jossa niillä varustettiin yksitoista laivuetta. Pääosa koneista palveli Länsi-Saksassa Naton alaisissa joukoissa ja kaksi laivuetta oli Britteinsaarilla hävittäjälennostossa. Sabre Mk.4 -koneet olivat käytössä vuoden 1956 puoliväliin, jolloin ne korvattiin Hawker Huntereilla. Jäljellä olevat koneet huollettiin Britanniassa ja niihin asennettiin 6-3-siipiprofiilit, minkä jälkeen ne luovutettiin koneet maksaneelle Yhdysvaltain ilmavoimille.
Vuonna 1957 RAF:n koneista 180 luovutettiin Italialle. Koneista yksi tuhoutui siirron aikana. Ensimmäiset F-86E(M) -koneet vastaanotti Pratica di Maren lentotukikohtaan sijoitettu 4a Aerobrigata, johon kuului kolme gruppia 9o, 10o ja 12o. Myöhemmin koneita vastaanotti 2o Stormon (myöh. 2a Aerobrigata) 8o, 13o ja 14o Gruppi. Luovutukset päättyivät vielä samana vuonna. Italian ilmavoimien koneet olivat ilmapuolustustarkoituksiin ja niissä oli kokeiltu muun muassa HVAR-raketteja ja italialaisvalmisteisia SISPRE C-7 ilmasta-ilmaan ohjuksia. Kumpaakaan asejärjestelmää ei otettu käyttöön.
Jugoslavian ilmavoimat vastaanotti 122 RAF:lta poistettua Sabrea 1958-1959. Jugoslavian ilmavoimien Sabre ampui 1950-luvun lopulla rajakahakan seurauksena alas Unkarin ilmavoimien MiG-15-koneen. Kahdeksan Jugoslavialle luovutetuista koneista luovutettiin heinäkuussa 1976 Hondurasin ilmavoimille. Koneet lensivät häirintälentoja Salvadorin ilmatilassa jalkapallosodassa vuonna 1969. Osa koneista lensi edelleen 1990-luvulla, jolloin ne korvattiin ranskalaisella Dassault Super Mystèreillä.
Sabre Mk.5
pienoiskuva|RCAF:n [[Golden Hawks-taitolentoryhmän Sabre Mk.5 -koneita toukokuussa 1959.]]
Seuraava valmistettu malli Sabre Mk.5 varustettiin Orenda 10 -moottorein, jotka tuottivat 29 kN työntövoiman. Mallin ensilento tapahtui 30. heinäkuuta 1953 (sarjanumero 23001). Uusi moottori paransi koneen nousunopeutta ja toimintamatkaa aiempiin versioihin nähden. Muina parannuksina olivat uusi happijärjestelmä sekä parempi liikehtimiskyky ja hidaslento-ominaisuudet, mitkä saavutettiin uudella siipiprofiililla. Canadair valmisti 370 Mk.5-konetta (sarjanumerot 23001 - 23370), joista pääosa toimitettiin Kanadan ilmavoimien lentodivisioonan laivueille Eurooppaan korvaamaan Mk.2-koneet.
Vastaperustetut Saksan ilmavoimat tilasi 225 Sabre Mk.6 konetta varustaakseen kolme hävittäjälennostoa. Kanadan ilmavoimat lahjoitti 75 Sabre Mk.5:ä Saksalle, jotta koulutus voitaisiin aloittaa, vuosina 1957-1958. Koneet sijoitettiin Waffenschule 10:een. Tammikuussa 1959 koneista oli käytössä 65 ja huhtikuussa 1960 enää 25. Viimeinen Sabre Mk.5 poistui maaliskuussa 1962.
Sabre Mk.6
Viimeinen Canadairin valmistama Sabre-malli oli Mk.6, jonka moottorina oli tehokkaampi Orenda 14 (33 kN). Uusi moottori tuotti 3 302 kg staattisen työntövoiman, mikä mahdollisti suuremman nousu nopeuden ja paremmat lento-ominaisuudet korkealla. Tuotannon alun koneissa oli sama 6-3-siipi kuin Mk.5-koneissa, mutta myöhemmissä koneissa siipi oli suunniteltu uudelleen. Kone oli hieman keveämpi kuin edeltänyt Mk.5. Koneen huippunopeus oli 710 mph ja matkalentokorkeus 55000 jalkaa, mikä oli yli 7000 jalkaa enemmän kuin F-86F:llä. Mallin ensilento oli 19. lokakuuta 1954 ja tuotanto jatkui 9. lokakuuta 1958 saakka, jolloin mallia oli valmistettu 655 kappaletta.
Kolumbialle luovutettiin 1956 kuusi Mk.6-konetta, jotka saivat Kolumbian ilmavoimissa tunnusnumerot 2021-2026. Koneet muodostivat 10. hävittäjäpommittajalaivueen. Neljä koneista tuhoutui onnettomuuksissa ja säilyneet poistettiin käytöstä vuonna 1966.
Juustilanselkä
Juustilanselkään laskevat vedet
Ventelänselkä laskee Juustilanselkään kahta uomaa Tinkamonsaaren etelä- ja pohjoispuolitse, ja sen pinta oli ainakin vuonna 1921 tapahtunutta uomien perkausta seuranneen vajaan metrin laskun jälkeen Juustilanjärven tasossa. Mahdollisista korkeuseroista Juustilan- ja Ventelänselkien välillä Lavolan sulun poiston jälkeen vuonna 1932 ei ole tietoja.
Canadair Sabre
Sabre Mk.6
Etelä-Afrikan ilmavoimien 2. laivue lensi Korean sodassa Yhdysvaltain ilmavoimilta lainatuilla Sabreilla, jotka palautettiin laivueen palattua Etelä-Afrikkaan. Etelä-Afrikka tilasi 1955 kaikkiaan 34 Sabre Mk.6 -konetta, jotka luovutettiin tilaajalle 1956. Koneista 17 merkittiin afrikaansiksi luovutettaessa 1. laivueelle ja toiset 17 englanniksi 2. laivueeseen. Koneiden tunnusnumerot olivat 350-383 (kanadalaiset 23669-23702). Koneet olivat käytössä 2. laivueessa vuoteen 1964, jolloin ne korvattiin Mirage IIICZ:lla. Sabret olivat 1. laivueessa vuoteen 1976, jolloin ne korvattiin Mirage F.1AZ:lla.
Juustilanselkä
Juustilanselkään laskevat vedet
Ventelänselkään laskevat edelleen pohjoisesta Kilpeenjoki ja Karjalankannakselta kaakosta Suokkaanjoki, joka tuo vesiä Kärstilänjärvestä. Kärstilänjärveen laskevat Noskuanselän suunnasta koillisesta tuleva järvireitti sekä kaakosta alkunsa saava Perojoki.
Canadair Sabre
Sabre Mk.6
Länsi-Saksa tilasi 225 Mk.6-konetta kolmelle lennostolle ja mallista tuli merkittävin hävittäjä Saksan ilmavoimissa. Ensimmäinen koneet vastaanottanut lennosto oli Jagdgeschwader 71, minkä lisäksi koneet olivat käytössä Jagdgeschwader 72:ssa ja 73:ssa. JG 71:n kalustoksi vaihdettiin 1964 F-104G Starfighterit ja kaksi muuta lennostoa varustettiin 1964-1966 Fiat G-91R:llä.
Juustilanselkä
Vuoksen vanha uoma
Järvireitti Noskuanselältä Kärstilänjärven, Ventelänselän ja Juustilanselän kautta Suomenvedenpohjaan on aikoinaan muodostanut Vuoksen toisen, läntisen lasku-uoman, jota pitkin on liikennöity Viipurin ja Käkisalmen välillä vielä historiallisena aikana. Maankohoamisen myötä uoma 1600–1800-lukujen aikana vähitellen kuivui ja menetti merkityksensä, mutta katkesi lopullisesti vasta Vuoksen nykyisen päälasku-uoman muodostuessa Taipaleenjokeen Kiviniemen kannaksen puhkaisun jälkeen vuonna 1857.
Canadair Sabre
Sabre Mk.6
Intian-Pakistanin sota vuonna 1965 aiheutti aseiden Yhdysvaltain asettaman vientikiellon alueelle. Tammikuussa 1966 Saksa myi 90 Mk.6-konetta Iranille, joka myi ne edelleen Pakistanille. Koneet osallistuivat sotatoimiin vuoden 1971 sodassa, jossa ne saavuttivat pääosan Pakistanin ilmavoimien 141 ilmavoitosta. Viimeinen Pakistanin ilmavoimien Sabre poistettiin käytöstä vuonna 1980. Joulukuun 1971 sodan jälkeen Itä-Pakistan muodosti erillisen valtion Bangladeshin, jolle jäi viisi Pakistanin ilmavoimien jälkeensä jättämää Sabre Mk.6 -konetta. Koneet jatkoivat palveluksessa aina vuoden 1973 loppuun, jolloin varaosien puute esti koneiden käytön jatkamisen.
Argentiina tilasi 36 Sabre Mk.6 -konetta, mutta myöhemmin tilaus peruutettiin maan taloustilanteen heikennyttyä. Israel tilasi 1955 ilmavoimilleen 24 Sabre Mk.6 -konetta, joista ainakin kahdeksan sai runkonumeron ja yhteen maalattiin Israelin ilmavoimien tunnukset. Suezin kriisin seurauksena Kanadan hallitus esti kaupan toteuttamisen ja Israel osti tilalle Dassault Mystere IV -koneet.
Juustilanselkä
Vesistöaluejako
Tämän Ventelänselkään laskevan vesistöalueen nimenä on Suomen vuoden 1993 valumajaossa "Rokkalanjoen vesistö". Nimitys on virheellinen, koska Rokkalanjoki sijaitsee etelämpänä Karjalan kannaksella eikä sen vesistöalue ulotu Suomen nykyiselle alueelle. Joki, jonka latvavesiin Suomen alueelle ulottuva vesistöalueen osa kuuluu, on todellisuudessa nimeltään Kilpeenjoki.
Vielä 1930-luvulla ja sitä aiemmin tehdyissä suomalaisissa vesistöalueluokituksissa kaikki Juustilanselkään laskevat vedet luettiin Saimaan kanavan vesistöjärjestelyjä edeltäneen tilanteen mukaisesti samaan vesistöön.
Vapaudenpatsas (Tampere)
Vapaudenpatsas on Tampereen Hämeenpuistossa sijaitseva Suomen sisällissodan Tampereen valtauksen muistomerkki. Vuonna 1921 pystytetyn veistoksen on tehnyt kuvanveistäjä Viktor Jansson, mutta sen luonnosteluun osallistui myös arkkitehti Wäinö Palmqvist. Patsas esittää alastonta mieshahmoa, joka pitelee miekkaa ylös kohotettuna olevassa kädessään. 4,2 metriä korkea pronssinen patsas on sijoitettu 6,5 metriä korkean graniittijalustan päälle. Patsasta ympäröivä osa Hämeenpuistoa on nimetty Vapauden aukioksi. Pirkan- ja Hämeenkadun risteyksessä sijaitsevan aukion läheisyydessä ovat muun muassa Tampereen pääkirjasto ja Aleksanterin kirkko.
Sisällissodan voittaneen valkoisen osapuolen pystyttämä muistomerkki on paljastamisestaan saakka herättänyt ristiriitaisia tunteita. Vasemmistoa on närkästyttänyt erityisesti se, että patsaan miekka on kohotettuna kohti Hämeenpuiston toisessa päässä sijaitsevaa Tampereen työväentaloa, ja veistosta on muutoinkin luonnehdittu symboliikaltaan poikkeuksellisen aggresiiviseksi.
Tyyli
Alkuperäisessä luonnoksessa kolmimetrinen patsas seisoi viiden metrin korkuisella jalustalla, mutta lopulta monumentista tuli lähes kolme metriä korkeampi. Oy Granit Ab:n toimittama jalusta valmistettiin Hangosta louhitusta graniitista, josta on myös tehty muun muassa Helsingin Senaatintorilla sijaitsevan Aleksanteri II:n patsaan jalusta.
Patsaan sijoituspaikka ei liity mitenkään Tampereen valtauksen tapahtumiin, eikä se myöskään sisällä mitään tekstiä, joka kertoisi muistomerkin tarkoituksesta. Tämän vuoksi erityisesti nuoremman polven kaupunkilaiset eivät usein ole tietoisia patsaan merkityksestä ja sen sisältämästä symboliikasta.
Muistomerkkikilpailu
Ehdotus Tampereen valtauksen muistomerkistä tehtiin heinä–elokuun vaihteessa 1918, jolloin se asiantuntijana käytetyn kuvanveistäjä Emil Wikströmin esityksen perusteella päätettiin alustavasti pystyttää keskelle Hämeenkatua Keskustorin kohdalle. Kokonaan porvaristosta koostunut Tampereen kaupunginvaltuusto teki päätöksen muistomerkistä noin neljä kuukautta Tampereen taistelun jälkeen. Taistelu oli sisällissodan suurin ja verisin taistelu, joka päättyi kaupungin punaisten puolustajien antautumiseen 6. huhtikuuta 1918. Se vaati noin 800 valkoisen ja 2 000 punaisen hengen. Punaisten kuolleista yli puolet oli antautumisen jälkeen teloitettuja vankeja. Elokuun lopulla kaupunginvaltuusto perusti muistomerkkilautakunnan, johon valittiin insinöörit Magnus Lavonius ja E. H. Liljeroos, arkkitehti Birger Federley sekä Suomen Kuvanveistäjäliiton edustajina Viktor Malmberg ja John Munsterhjelm. Lokakuun lopussa julistettuun muistomerkkikilpailuun tuli määräaikaan mennessä kaikkiaan 25 ehdotusta. Palkintolautakuntaan kuuluivat muistomerkkilautakunnan jäsenten lisäksi arkkitehdit Gunnar Taucher ja Valter Jung.
Muistomerkkikilpailun tulokset julkistettiin huhtikuussa 1919. Ensimmäinen palkinto jaettiin Viktor Janssonin ja Väinö Palmqvistin ehdotuksen Victor sekä Into Saxelinin ja Bruno Tuukkasen ratsuryhmää esittävän ehdotuksen Isku kesken. Toisen palkinnon sai Emil Wikströmin luonnos Rauha maassa ja kolmannen Janssonin sekä Palmqvistin ratsastajapatsas Det unga Finland. Ensimmäisen palkinnon jakaneiden ehdotusten kesken järjestettiin vielä uusi kilpailu, jonka jälkeen päätettiin toteuttaa Janssonin ja Palmqvistin ehdotus. Samaan aikaan vapaudenpatsaan kanssa julistettiin myös kilpailu Kalevankankaan hautausmaalle pystytettävästä valkoisten hautamuistomerkistä. Se ei kuitenkaan innostanut taiteilijoita, vaan ehdotuksia tuli ainoastaan kuusi, eikä parhaaksi katsottua Gunnar Finnen työtä toteutettu. Vuotta myöhemmin järjestetyn uuden kilpailun voittajaksi valittiin Evert Porilan ehdotus Viesti. Molempien veistosten totettaminen maksoi kaupungille yhteensä 512 000 markkaa.
Veistoksesta järjestettyyn muistomerkkikilpailuun osallistui myös muun muassa kuvanveistäjä Wäinö Aaltonen, joka käytti ehdotuksensa pohjana painija Robert Oksasta aikaisemmin tekemäänsä veistosta. Hänen luonnoksessaan oli voittaneesta ehdotuksesta täysin poikkeava nöyrästi polvistunut sotilas, joka toteutettiin lopulta valkoisten hautamuistomerkiksi Sääminkiin. Koska Oksa oli taistellut sodassa punaisten puolella, hänen päänsä vaihdettiin runoilija Aaro Hellaakosken päähän.
Paljastustilaisuus
pienoiskuva|Veistoksen paljastustilaisuus 3. huhtikuuta 1921. Vapaudenpatsas paljastettiin Tampereella pidettyjen suojeluskuntajuhlien yhteydessä sunnuntaina 3. huhtikuuta 1921. Päivämäärä oli sama, jolloin valkoiset aloittivat hyökkäyksensä Tampereen keskustaan 1918. Juhlallisuudet alkoivat puoliltapäivin Kauppatorilla, jonne olivat kokoontuneet Tampereen, Messukylän, Pirkkalan ja Ylojärven suojeluskunnat sekä osa Kajaanin sissipataljoonaa ja jääkäritykistöä. Joukot marssivat aluksi Kalevankankaan hautausmaalle, jossa paljastettiin Evert Porilan suunnittelema valkoisten hautamuistomerkki. Puheiden ja seppeleenlaskujen ohella tilaisuudessa kuultiin sotilaspastori Mäkelän saarna sekä Kajaanin sissipataljoonan soittokunnan esittämiä virsiä. Ohjelma päättyi tykkien kunnialaukausiin, jonka jälkeen Tampereen suojeluskunta laski vielä seppeleen Ruotsalaisen prikaatin muistomerkille.
Seuraavaksi joukot marssivat kaupungin halki silloiselle Esplanadille, jossa vapaudenpatsaan paljastustilaisuus alkoi kello 14. Insinööri E. H. Liljeroos luovutti patsaan muistomerkkitoimikunnan puolesta Tampereen kaupungin edustajana toimineelle valtuuston varapuheenjohtajalle pankinjohtaja Isak Julinille. Tämän jälkeen kuultiin jääkärimajuri Hilding Hedengrenin suojeluskuntalaisille osoittama puhe ja soittokunnan esittämä Maamme-laulu, jonka jälkeen Hedengren vastaanotti tilaisuuteen osallistuineiden joukkojen ohimarssin Läntisenkadun (nyk. Näsilinnankatu) ja Hämeenkadun risteyksessä.
Paljastustilaisuutta seurasi porvarillisten kaupunginvaltuutettujen tarjoama päivällinen Kauppaseuran talossa Laukontorilla. Kutsuttuina olivat patsaan suunnitelleet Viktor Jansson ja Wäinö Palmqvist, kuvanveistäjäliiton edustaja John Munsterhjelm sekä Tampereen valtauksen muistomitalin suunnitellut Emil Vikström, Evert Porila sen sijaan ei ollut päässyt paikalle. Puheita pitivät muun muassa ministeri Magnus Lavonius, arkkitehti Birger Federley, rehtorit Kaarlo Tiililä, K. V. Kaukovalta ja Toini Voipio sekä insinööri Sulo Heiniö. Päivä huipentui Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin Lotta Svärd -yhdistyksen raatihuoneella järjestämään juhlailtamaan. Kahdeksalta illalla alkaneessa tilaisuudessa kuultiin muun muassa Oiva Talvitien musiikkiesityksiä ja näyttelijä Bertha Lindbergin runonlausuntaa.
Patsaskiista
Vuosina 1920–1923 patsaan pystyttämisestä käytiin värikäs kiista, johon vasemmistoenemmistöisen kaupunginvaltuuston, Tampereen porvarillisten virkamiesten sekä muistomerkkilautakunnan lisäksi kytkeytyivät myös suojeluskunnat, paikalliset pankit, oikeuslaitos sekä Hämeen läänin maaherra. Patsaasta käytyä kiistaa voidaankin pitää taisteluna sisällissodan muistamisen rajoista. Tilanne oli Tampereella erityisen arka, koska kyseessä oli Suomen merkittävin teollisuuskaupunki, joka tunnettiin Suomen työväenliikkeen aatteellisena pääkaupunkina jo vuoden 1905 suurlakon tapahtumista lähtien. Sisällissodan aikana Tampere oli punaisten sodankäynnin keskus, jonka kukistuminen vaati kaatuneina ja teloitettuina noin 2 000 punaisen hengen. Lisäksi kaupungissa toimineella Kalevankankaan vankileirillä kuoli yli 1 300 punaista. Tampereen Vapaudenpatsaan puolustajat väittivät julkisuudessa, että sen aiheena oli Suomen vapautuminen Venäjän vallasta eikä valkoisten voitto punaisista. Paljastustilaisuudessa puhunut muistomerkkitoimikunnan edustaja Birger Federley kutsui hahmoa miekkaa kantavaksi voittajaksi, joka ”riemuiten tervehtää maatansa”. Kaupungin valmisteluvaliokunnassa vähemmistönä olleiden porvarien mielestä patsasta ei pystytetty kenenkään ärsyttämiseksi.
Päätöksen muistomerkistä teki viimeinen varallisuuden perusteella valittu vanhan kunnallislain mukainen kaupunginvaltuusto, johon ei kuulunut yhtään työväestön edustajaa. Vuoden 1920 kunnallisvaaleissa sosialidemokraatit saivat enemmistön valtuustoon, joka taloudellisiin syihin vedoten päätti syyskuussa 1920 luopua patsashankkeesta äänin 20–13. Patsashankkeen keskeisiä vastustajia olivat sosialidemokraattien valtuutetut K. V. Katajapuro ja Viljam Saaristo. Tämän jälkeen porvarilliset valtuutetut tekivät valituksen Hämeen läänin maaherralle Albert von Hellensille, joka piti kaupunginvaltuuston päätöksen voimassa. Muistomerkkitoimikunta jatkoi tästä huolimatta hanketta, ja vaikka valtuusto kieltäytyi vastaanottamasta patsasta, se pystytettiin silloin Esplanadina tunnettuun Hämeenpuistoon huhtikuussa 1921. Oikeisto onnistui hidastamaan valtuuston päätöksen toimeenpanoa valittamalla siitä eri oikeusasteisiin. Korkein hallinto-oikeus (KHO) ratkaisi lopulta asian valtuuston hyväksi, mutta päätös sai lainvoiman vasta syyskuussa 1921, jolloin muistomerkki oli jo paljastettu.
Huhtikuussa 1922 kaupunginvaltuusto päätti äänin 22–12, että muistomerkki tulee purkaa. Sosialidemokraatit pitivät sodan voittaneen osapuolen muistomerkkiä kaupungin ”valtavan asukasenemmistön” yhteiskunnallisia näkemyksiä vastaan tähdättynä ja ulkoasultaan ”kansalaisrauhaa uhkaavana”. Lisäksi valtuuston varapuheenjohtajaa Isak Julinia syytettiin virkavirheestä, koska tämä oli valtuuston päätöksestä huolimatta antanut maksumääräyksen patsaan pystyttämistä varten sekä ottanut muistomerkin kaupungin haltuun. Valtuuston päätöksen johdosta tamperelaiset pankit irtisanoivat patsashankkeeseen myöntämät lainansa, mutta porvarien kehotuksesta niitä alettiin jälleen uusia kesän aikana. Toimenpiteiden johdosta valtuusto sai eri puolilta maata suojeluskuntien lähettämiä sähkeitä ja kirjeitä, joissa patsasta puolustettiin kiivaasti ja uhkailtiin jopa väkivallalla.
Keski-Pohjanmaan suojeluskuntalaiset kokoontuivat huhtikuun lopussa Kokkolaan, josta he lähettivät sähkösanomat kaupunginvaltuustolle ja Tampereen suojeluskunnalle. Valtuustolle lähetetyssä sähkeessä esitettiin jyrkkä vastalause, jossa Keski-Pohjanmaan suomalaiset ja ruotsalaiset kertoivat ”kerran vapauttaneensa Tampereen verellään”, minkä vuoksi patsaan poistaminen ei ole kaupunginvaltuuston päätettävissä. Tampereen suojeluskunnan saamassa sähkeessä pohjalaiset ilmoittivat olevansa valmiita estämään kaatuneiden toveriensa häpäisyn aseellisesti. Oikeistolainen Aamulehti kutsui vasemmistoenemmistöisen valtuuston toimia ”törkeäksi itsenäisyyden loukkaukseksi” ja julkaisi sivuillaan osan sen saamista viesteistä. Myöhemmin keväällä kaupungin maistraatti ilmoitti, ettei se ryhdy mihinkään toimiin Julinia vastaan, eikä myöskään rahatoimikamari poistanut patsasta.
Toukokuun lopussa 40 kaupunkilaista valitti valtuuston päätöksestä maaherra Hellensille, joka nyt muutti mielensä ja hyväksyi valituksen lokakuussa. Hänen mukaansa muistomerkin poistaminen antaisi väärän kuvan ”koko Suomen kansan suhteesta itsenäisyyden saavuttamiseen”. Seuraavaksi kaupunginvaltuusto teki vielä marraskuun alussa valituksen KHO:lle, joka kuitenkin vahvisti maaherran päätöksen muinaismuistoasetukseen vedoten syyskuussa 1923, ja näin Vapaudenpatsas jäi lopullisesti paikoilleen. Kiistan poliittista luonnetta ilmensi, että KHO kumosi Tampereen kaupunginvaltuuston päätöksen punaisten hautamuistomerkin rahoituksesta, koska sitä ei voitu pitää ”yhteisenä menona”.
Ympäristön muutokset
Muistomerkin ympäristöä remontoitiin vuonna 1997, jolloin Pirkankadun ja Kauppakadun välinen yhteys katkaistiin. Samalla veistosta ympäröivä aukio laajeni, ja sen pohjoispäähän sijoitettiin veden päällä pyörivä graniittipalloveistos. Vuonna 2017 aloitetun Tampereen raitiotien valmistumisen myötä patsasta ympäröivä Vapauden aukio pieneni jonkin verran. Raitiotien rakentamisen yhteydessä muistomerkkiä suunniteltiin siirrettäväksi 20 metriä pohjoisemmaksi Hämeenpuistossa Pirkankadun sekä Kauppakadun risteysten kohdalle, jolloin paikalla oleva graniittipallo olisi siirretty pois muistomerkin tieltä. Samassa yhteydessä veistosta oli myös tarkoitus korjata. Siirto ei kuitenkaan toteutunut, vaan patsas säilyi alkuperäisellä paikallaan.
Kritiikki
Tutkija Aapo Roseliuksen mukaan Vapaudenpatsasta voidaan pitää osana sisällissodan voittaneen osapuolen synnyttämän vapaussota-myytin luomista, joka myöhemmin tuli päätökseensä Tampereelle pystytetyn Mannerheimin patsaan myötä. Veistoksen muotokieli ja symboliikka ovat hänen mukaansa poikkeuksellisen aggressiivisia. Historiantutkija Marko Tikan mukaan Tampereella vierailleet italialaiset taidehistorijoisijat olivat jopa erehtyneet luulemaan sitä aidoksi fasistiseksi muistomerkiksi. Historiantutkija Jussi Jalonen polestaan on luonnehtinut Tampereen muistomerkkiä Tallinnan kohuttuun Pronssisoturiin verrattavana valloittajien monumenttina, johon sisältyy selkeä voimannäytön elementti.
Vasemmiston keskuudessa muistomerkki on aiheuttanut närkästystä myös 1920-luvun patsaskiistan jälkeen aina nykypäiviin saakka. Kritiikkiä on alusta asti herättänyt erityisesti se, että patsas osoittaa miekallaan Hämeenpuiston toisessa päässä sijaitsevaa työväentaloa, minkä on katsottu olleen tarkoituksellista. Lisäksi hahmon on tulkittu kääntäneen katseensa ja heristävän nyrkkiään uhmakkaasti kohti Pispalan työläiskaupunginosaa. Jännitteistä kertoo myös patsaasta toisinaan käytetty pilkkanimi Rummin-Jussi, joka on valkoisten puolella toimineen pahamaineisen teloittajan Johannes Fromin lempinimi. Nimitys on vanhaa perua, sillä se esiintyi vasemmistolehdistössä jo patsaskiistan aikana 1920-luvun alussa.
Syksyllä 2017 nousi muistomerkin siirtämisestä uutisoinnin yhteydessä jälleen keskustelu veistoksen sisältämästä symboliikasta. Työväenmuseo Werstaan museonjohtaja Kalle Kallio ehdotti, että patsaan rintamasuunta pitäisi symbolisena eleenä kääntää työväentalon sijasta Kauppakadulle kohti Keskustoria. Tampereen taidemuseon kokoelmapäällikkön Tapio Suomisen mukaan se ei kuitenkaan tule kyseeseen, koska taiteilijan alkuperäiseen näkemykseen ei haluta kajota.
Vapaudenpatsas on joutunut myös ilkivallan kohteeksi. Esimerkiksi anarkistit ovat töhrineet sen jalustan symbolinaan käyttämällään A-kirjaimella.
Pentti Laurio
Pentti Juhani Laurio (29. elokuuta 1931 Uurainen – 20. helmikuuta 1987 Las Palmas) oli suomalainen toimittaja ja viihdetaiteilija.
Laurio oli 1960- ja 1970-luvuilla Jyväskylän Huoneteatterin kantavia voimia. Hän tuli tunnetuksi radio- ja televisio-ohjelmista. Hän muun muassa esiintyi Irma Loikkasen kanssa yhdessä kirjoittamassaan Yleisradion radiosarjassa Kauppisen pariskunta.
Carl Eneas Sjöstrand
Carl Eneas Sjöstrand (11. syyskuuta 1828 Tukholma, Ruotsi – 14. helmikuuta 1906 Tukholma) oli ruotsalaissyntyinen kuvanveistäjä, joka saapui Suomeen Fredrik Cygnaeuksen kutsusta tehtävänään suunnitella Turkuun Henrik Gabriel Porthanin patsas. Hän toimi sitten yli 40 vuotta kuvanveiston opettajana Suomessa, ja häntä on kutsuttu suomalaisen kuvanveiston isäksi.