cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mantšukuon keisarillinen armeija
Armeijan perustaminen ja loikkarit
Vuoden 1932 elokuussa 2 000 armeijan sotilasta hylkäsi tukikohtansa Wukimihossa ja liittyi Japania vastaan sotineisiin sissijoukkoihin. Samaan aikaan Mantšukuon 7. ratsuväki ryhtyi kapinaan. Korkea-arvoisen japanilaisupseerin mukaan Japanin ja Mantšukuon asevoimia vastaan taistelleiden aseistus oli peräisin pääosin kapinoivilta Mantšukuon joukoilta. Useissa yhteenotoissa Mantšukuon armeijan joukot loikkasivat vastustajan puolelle kesken taistelun. Kuuluisimmassa tapauksessa huhtikuussa 1932 Mantšukuon entinen sotaministeri kenraali Ma Zhanshan vaihtoi vastustajan puolelle mukanaan useita tuhansia Heilongjiangin provinssivartioston sotilaita ja runsaasti aseita.
Armeijan uudistukset ja lakkautus
Aluksi Mantšukuon keisarillinen armeija oli jaettu alueen provinssien mukaisesti seitsemään provinssivartiostoon. Armeijassa oli yli 111 000 sotilasta. Pääkaupunki Changchunia turvaamaan perustettiin itsenäinen ratsujoukko. Mantšukuon keisarillinen vartiosto värvättiin helmikuussa 1933 mantšun etnisistä vähemmistöistä. Eliittivartioston tehtävänä oli varmistaa Changchunissa keisari Pu Yin ja hallituksen ylempien virkamiesten turvallisuus.
Neuvostolähteiden mukaan armeija oli kasvanut vuoteen 1944 mennessä yli 200 000 sotilaan vahvuiseksi. Vuonna 1945 Mantšukuon keisarillinen armeija lakkautettiin Japanin hävittyä toisen maailmansodan.
Univormut ja aseistus
Mantšukuon keisarillisella armeijalla oli aluksi ongelmia univormujensa kanssa, sillä joukkojen asu oli samanlainen kuin Japania vastaan taistelleilla sisseillä. Asia korjaantui vuonna 1934 kun Mantšukuon sotilaiden asut muutettiin keisarillisen Japanin armeijan mukaisiksi. Käyttöön otettiin myös Japanin armeijan värikoodit kaulusmerkeissä. Musta oli sotilaspoliisin, punainen jalkaväen, vihreä ratsuväen, keltainen tykistön, ruskea pioneerien ja sininen kuljetuksesta vastaavien väri.
Mantšukuon keisarillisen armeijan alkuaikoina se sai käyttöönsä sekavan kokoelman erilaisia aseita lakkautetun Guomindangin asearsenaalista. Tästä seurasi suuria ylläpidon ja varustamisen ongelmia. Joukoilla oli käytössään esimerkiksi 26 erilaista kivääriä ja yli 20 eri pistoolityyppiä. Tavoitteena oli yhtenäistää aseistus. Vakioaseiksi tuli Type 38 -kivääri, raskas Type 3 -konekivääri ja kevyt Type 11 -konekivääri. Tykistöyksiköiden standardiksi tulivat Type 38 -kenttätykki ja 75 millimetrin Type 41 -vuoristotykki.
Vuoteen 1935 mennessä Japanista oli tuotu viisikymmentä tuhatta Type 38 -ratsukivääriä. Toisen maailmansodan Tyynenmeren sotaan mennessä Mantšukuon keisarillisen armeijan aseistus oli lähes sama kuin keisarillisella Japanin armeijalla. Sotilaat käyttivät Mauser-pistooleja ja upseerit Browningin ja Coltin pistooleita. Fengtieniin perustettiin asetehdas kokoamaan kiväärejä, konekiväärejä ja tykkejä. Ammukset ja käsiaseet tilattiin yksityisiltä tehtailta Mantšukuosta.
Panssaroidut kulkuneuvot
Vaikka Neuvostoliiton panssaroidut yksiköt olivat osoittautuneet tehokkaiksi Halhin-Golin taisteluissa ja muissa yhteenotoissa, Japanin ja Mantšukuon asevoimat eivät juurikaan kehittäneet panssarivaunuja tai panssaroituja yksiköitä. Mantšukuon keisarillisella armeijalla oli kuitenkin Isuzun rakentamia ja Mantšukuon Dowa Automobile Companyn muokkaamia panssarivaunuja. Vuodesta 1943 alkaen noin kymmenen Type 94 Te-Ke -panssarivaunua siirtyi Japanin armeijalta Mantšukuon armeijalle panssaroidun yksikön kokoamiseksi. Sodan aikana Mitsubishin kevyestä Type 95 Ha-Go -panssarivaunusta kehitettiin Mantšukuon oma versio koulutuskäytettöön, mutta versiota ei koskaan käytetty varsinaisessa sodankäynnissä.
Von Toll
thumb|Tollin suvun [[aatelisvaakuna, kuvattu Kukrusen kartanossa Kohtlassa Virossa.]]
Von Toll on baltiansaksalainen aatelissuku. Suvun tunnetuin edustaja on arktisen alueen löytöretkeilijä Eduard von Toll (1858-1902).
Von Tollin aatelissuku rekisteröitiin Saarenmaalla vuonna 1711, Virossa 1746 ja Liivinmaalla 1747. Tarinan mukaan Tollien esi-isä on saarenmaalainen myyttinen sankari Suur Tõll.
Kukrusen kartano Itä-Virumaalla oli suvun hallussa vuoteen 1919 saakka.
Motor Sitš
thumb|250px|Motor Sitšin pääkonttoria Ukrainan [[Zaporižžjassa.]] thumb|250px|Motor Sitšin lentokone (An-140) thumb|250px|Berijev Be-200-sammutuskoneessa on Motor Sitšin valmistamat moottorit. thumb|250px|Motor Sitšin valmistama Progress D-436 moottoria käytetään esimerkiksi kuvan [[Antonov An-158:n voimanlähteenä.]] Motor Sitš on ukrainalainen, vuonna 1907 perustettu lentokone- moottoreiden ja voimaloiden kaasuturbiinien valmistaja. Sen kotipaikka ja päätoimipiste sijaitsee Zaporižžjassa. Vuonna 2012 yhtiöllä oli yhteensä runsas 25 000 työntekijää.
Yhtiön talousvaikeudet ovat tuoneet sille ulkomaisia ostajaehdokkaita. Vuonna 2017 kiinalainen Skyrizon tarjoutui ostamaan yrityksen 250 miljoonalla dollarilla. Huhtikuussa 2018 kävi ilmi että kiinalaiset sijoittajat olivat hankkineet yli puolet yhtiön osakkeista vapailta markkinoilta. Tuolloin Ukrainan viranomaiset keskeyttivät yhtiön osakkeiden kaupan. Kaksi kiinalaista yhtiötä mukaan lukien Skyrizon pääsivät elokuussa 2019 sopimukseen Ukrainan Ukroboronpromin kanssa Motor Sitšin ostamisesta. Yhdysvaltain Trumpin hallinnon John Bolton varoitti vierailullaan samassa kuussa "Kiinan epäreilusta kaupanteosta". Ja ilmoitti Yhdysvaltain olevan sitä vastaan, että yksi maailman suurimmista lentokoneiden ja ohjusten moottorien valmistajista päätyisi kiinalaisten käsiin.
Heinäkuussa 2019 Ukrainan tiedustelupalvelu (SBU) havaitsi, että Venäjän nukkevaltion, ns. Donetskin kansantasavallan alueelle jäänyt Motor Sitšin tytäryhtiö (Snižnen koneenrakennustehdas) oli rahoittanut tämän "kansantasavallan" toimintaa kahden vuoden ajan. Tehdas oli myös antanut tarvikkeita ja materiaaleja ilmaiseksi tälle Ukrainan terrorijärjestönä pitämälle nukkehallinnolle.
Helmikuussa 2021 presidentti Volodymyr Zelenskyi määräsi pakotteita Skyrizonille ja sen johtaja Wang Jingille ja kolmelle muulle kiinalaiselle yritykselle, jotka olivat kiinnostuneita ostamaan yrityksen. Kiinan ulkoministeriö ilmaisi huolensa tästä toimesta. Zelenskyi ilmoitti myös että yhtiö kansallistetaan takaisin ukrainalaiseen omistukseen. Kiinalaiset omistajat veivät Ukrainan valtion Haagiin välimiesoikeuteen vaatien 4,5 miljardin korvauksia omistuksiensa menetyksestä, väittäen sen rikkovan Kiinan ja Ukrainan välillä 1992 solmittua investointisuojasopimusta.
Elokuussa 2022, Venäjä pommitti Motor Sitšin moottoritehdasta Zaporižžjassa osana osana hyökkäyssotaansa. Tehtaalla korjattiin ukrainalaisia helikoptereita.
Lokakuussa 2022 ilmoitettiin, että Motor Sitšin hallituksen puheenjohtaja Vjatšeslav Boguslajev, joka on aiemmin ollut myös Ukrainan kansanedustaja, on pidätetty epäiltynä maanpetturuudesta ja yhteistyöstä venäläisten, esimerkiksi aseteollisuuskonserni Rostehin kanssa. Samalla Motor Sitšin ulkomaantoimintojen talousjohtaja pidätettiin. Yhtiön epäiltin myötävaikuttaneen siihen, että venäläiset olisivat saaneet miehitettyä osan neljästä Ukrainan alueesta. Yhtiön epäiltiin esimerkiksi toimittaneen varaosia venäläisiin Mil Mi-8, Kamov Ka-52, ja Mil Mi-28 -helikoptereihin, joita Venäjän asevoimat on käyttänyt laajasti hyökätessään Ukrainaan.
Sotilas- ja siviili-ilmailun moottorit
Yhtiö valmistaa, korjaa ja ylläpitää 55 eri tyyppiä tai mallia olevaa moottoria, mitä käytetään 61 erityyppisessä lentokoneessa tai helikopterissa, mitä käytetään 109 eri maassa. Yhtiö on yhteistyössä moskovalaisen koneenrakennusyritys Saljutin, Permin moottoritehtaan ja tieteellis-teknisen instituutti Saturnin kanssa. Yhtiön valmistamia potkuriturbiinimoottorityyppejä ovat muun muassa AI-20, AI-24 ja TVZ-117VMA-SBM1.
Tunnettuja lentokonetyyppejä, missä käytetään Motor Sitšin moottoreita ovat:
Yhtiöllä on teollista yhteistyötä FGUP Zavod imeni Klimova:n kanssa Antonov An-3:ssa, Antonov An-38:ssa ja Beriev Be-132:ssa käytettävän VK-1500-moottoriin ja sen helikopteriversioihin ja uusiin VK-800, VK-2500 ja VK-3500 liittyen.
thumb|250px|Helikopteriin tarkoitettu MS-500V -moottori myyntinäyttelyssä (2011). Mil Mi-17:ssä käytetyn uuden (TV-3-117) pystyttiin Intian armeijan ja kašmirilaisten välisessä taistelussa 1999 Mi-17:ää käyttämään tulitukena kahden kilometrin korkeuteen saakka ja Himalajalla tehdyissä kokeissa uuden (VK-2500)-moottorin avulla saavutettiin Mil Mi-17:llä 7 500 metrin lakikorkeus. Vuonna 2014 yhtiö raportoi uudesta helikoptereiden korkeusennätyksestä (9 150 m) Mil Mi-8MSB kopterin modernisoidulla versiolla.
Motor Sitšin valmistaa D-436- ja AI-222-25-moottoreita yhteistyössä moskovalaisen Saljutin ja Ufan moottoritehtaan kanssa. D-436:a käytetään prototyyppivaiheen Tupolev Tu-334 ja Berijev Be-200 koneissa. Kahdessa prototyyppivaiheen Tu-334-matkustajakoneessa käytettiin D-436T1-moottoreita. Ensimmäisissä, Venäjälle toimitetuissa Berijev Be-200 -koneissa on kaksi Motor Sitšin calmistamaa ZMKB Progress D-436TP-moottoria. Kone voi ottaa sammutustehtävää varten kyytiinsä 310 000 litraa vettä. Länsimarkkinoita varten vaihtoehtoiseksi moottoriksi suunniteltiin Rolls-Royce BR715:ta.
Motor Sitš osallistuu myös Antonov An-70:n jatkokehittämiseen. Siinä käytetään moottoria D-27.
Tammikuussa 2021 yhtiö teki Kiinan Kansanvapautusarmeijan kanssa 800 miljoonan US-dollarin sopimuksen 400 moottorin toimittamisesta Hongdu JL-10 -suihkuharjoituskoneisiin.
Alpes Cottiae
Alpes Cottiae oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Alpeilla nykyisten Italian ja Ranskan rajaseudulla.
Maantiede
Alpes Cottiaen provinssi oli yksi neljästä pienestä provinssista (muut olivat Alpes Graiae, Alpes maritimae ja Alpes Poeninae) jotka sijaitsivat Alpeilla nykyisten Ranskan ja Italian rajalla. Näistä Alpes Cottiae käsitti alueen siitä nimensä saaneilla Kottisilla Alpeilla. Provinssin hallinnollinen keskus oli Segusio (nykyinen Susa).
Kaupunkeja
Alpes Cottiaen roomalaisaikaisia kaupunkeja ja muita asutuksia olivat muun muassa:
Historia
Alpes Cottiaen alue tuli Rooman valtaan vuonna 15–14 eaa. Sen hallitsijaksi jätettiin paikallinen ligurialaisten kuningas Cottius, josta alue on saanut nimensä. Cottius ja hänen poikansa Cottius II hallitsivat aluetta Rooman alaisina kuninkaina. Alueesta tehtiin Rooman provinssi Cottius II:n kuoleman jälkeen keisari Neron aikana vuonna 64/65. Provinssin tärkein tehtävä oli turvata Alppien läpi johtavien solien kautta kulkeva liikenne. Provinssien jaossa Alpes Cottiae luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi oli olemassa tämän jälkeen koko Rooman myöhemmän historian ajan, ja näin muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.
Vuosina 293–395 provinssi kuului Italian diokeesiin. Sen aluetta muutettiin niin, että se käsitti vain Alppien itäpuolta, mutta sitä laajennettiin muissa suunnissa. Siihen liitettiin muun muassa Ligurian alue. 300-luvulla provinssi kuului välillä Italia, Illyricum et African prefektuuriin ja välillä Italia et African prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului nyt Italia et African prefektuuriin ja Italia annonarian diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Límnos
Maantiede
Límnos sijaitsee Välimereen kuuluvan Egeanmeren pohjoisosassa. Se kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja tarkemmin sen itäisimpiin saariin eli Itäisiin Sporadeihin. Sen lähimmät saaret ovat Samothráki ja Turkille kuuluva Imbros koillisessa sekä Ágios Efstrátios lounaassa. Kauempana luoteessa on Chalkidikí ja Athoksen niemimaa, kaakossa Lesboksen saari.
pienoiskuva|vasen|Límnoksen saarta. Límnoksen pinta-ala on noin 476,29 km². Se on kooltaan yhdeksänneksi suurin Kreikan saarista. Saaren pituus on noin 40 kilometriä ja leveys suurimmillaan noin 20 kilometriä. Saari on pääosin tasainen ja sillä on 30 hiekkarantaa. Lähellä saaren pohjoisrannikkoa sijaitsee nimillä Ammothínes ja Pachiés Ammoudiés tunnettu aavikkoa muistuttava hiekkadyynialue. Límnoksen länsi- ja luoteisosissa maasto on jyrkempää ja vuoristoista. Saaren korkein kohta on Skopiá eli Vígla (470 metriä).
Hallinto, kaupungit ja kylät
Límnos kuuluu hallinnollisesti Límnoksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria. Koko saari on ollut yhtä kuntaa vuoden 2011 aluehallintouudistuksesta lähtien. Tätä ennen saari jakautui neljään kuntaan. Límnoksen kunta kuuluu Límnoksen alueyksikköön, johon kuuluu myös Ágios Efstrátioksen kunta.
Saaren suurimmat asutukset ovat Mýrina (5 711 asukasta), Moúdros (974), Atsikí (848), Ágios Dimítrios (812), Kontopoúli (623) ja Platý (603). (Katso myös: Luettelo Límnoksen kunnan kaupungeista ja kylistä.)
Historia
Kreikkalaisessa mytologiassa tuliperäinen Lemnos oli tulenjumala Hefaistoksen saari, ja tätä kutsutaan usein Lemnoksen jumalaksi. Saari tunnettiin myös nimellä Aithaleia. Lemnos-nimen sanotaan tulleen Suuresta Jumalattaresta, jota saaren alkuperäiset asukkaat olisivat kutsuneet tällä nimellä. Homeroksen mukaan saaren alkuperäiset asukkaat olivat traakialaista sinties-kansaa, mutta nimen alkuperä on epävarma. Kerrotaan myös, että argonautit olisivat panneet saarelaisten naisten kanssa alulle saarta sittemmin asuttaneen minyalaisten kansan. Attikasta karkotetut pelasgit puolestaan asuttivat saaren näiden jälkeen.
pienoiskuva|vasen|pysty=1.6|Hefaistiaan antiikin aikainen teatteri. Myöhemmin saaren valtasivat persialaiset. Miltiades valtasi saaren ja se tuli Ateenan vallan alle pitkäksi ajaksi. Antalkidaan rauhassa Ateena menetti valtansa suurimmassa osassa saaristaan, mutta sai pitää muun muassa Lemnoksen. Sittemmin saari päätyi Makedonian vallan alle. Rooman vallan aikana se palautettiin ateenalaisille.
Antiikin aikana Lemnoksen lähellä sijaitsi pieni saari nimeltä Khryse, johon kytkeytyi monia mytologian tapahtumia. Se vajosi mereen noin vuonna 100 jaa.
Liikenne
Límnoksen kansainvälinen lentoasema sijaitsee saaren keskiosissa noin 18 kilometriä itään Mýrinasta.
Rama Yade
thumb|right|Rama Yade Ramatoulaye Yade (s. 13. joulukuuta 1976, Dakar, Senegal) on ranskalaisen Union pour un Mouvement Populaire -puolueen poliitikko. Hänestä tuli vuonna 2007 Ranskan ihmisoikeusministeri.
Rama Yade on naimisissa Joseph Zimet'n kanssa.Uskonnoltaan Yade on muslimi.
HMS Superb
HMS Superb on ollut yhdentoista Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
Dardanos Ateenalainen
Dardanos (n. 160-85 eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Ateenasta.
Dardanos oli Diogenes Babylonialaisen ja Antripatros Tarsoslaisen oppilas. Cicero mainitsee hänet yhtenä stoalaisen koulun johtajista Ateenassa yhdessä Mnesarkhoksen kanssa aikana, jolloin Antiokhos Askalonlainen oli luopumassa skeptisismistä (eli noin vuonna 95 eaa.). Antiokhos oli Dardanoksen ja Mnesarkhoksen oppilaita. Panaitioksen kuoltua (109 eaa.) Ateenan stoalainen koulu vaikuttaa hajaantuneen, ja niin Dardanos oli todennäköisesti yksi useista johtavista stoalaisista tuona aikana.
Dardanoksen elämästä ei tiedetä muuta. Hänen oletetaan olleen kuollut jo silloin, kun Cicero opiskeli filosofiaa Ateenassa vuonna 79 eaa.
Saksan jalkapallon 1. Bundesliiga 1991–1992
'''Saksan jalkapallon 1. Bundesliigan kausi 1991–1992''' oli järjestyksessään 29. maan korkeimman sarjatason, 1. Bundesliigan, kausi. Se alkoi 2. elokuuta 1991.
Nousijoina kauden aloittivat FC Hansa Rostock, FC Schalke 04, Dynamo Dresden ja MSV Duisburg.
Mestaruuden voitti VfB Stuttgart. Bundesliigasta putosivat Stuttgarter Kickers, FC Hansa Rostock, Fortuna Düsseldorf ja MSV Duisburg.
Elokuvakerho
Elokuvakerho on epäkaupallinen yhdistys tai järjestö, jonka tarkoituksena on välittää elokuvakulttuuria. Se tapahtuu usein järjestämällä elokuvaesityksiä jäsenille.
Elokuvakerho syntyi maailmansotien välillä Ranskassa. Ensimmäinen elokuvakerhomaininta on vuodelta 1907. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Ranskassa perustettiin useita elokuvakerhoja. Merkittävin niistä oli Henri Langlois’n ja Georges Franjun 1935 perustama Cercle du cinéma, josta kehittyi Ranskan elokuva-arkisto. Kansainvälinen elokuvakerhojen liitto FICC perustettiin Cannesissa vuonna 1947. Vuonna 1956 myös Suomeen saatiin oma elokuvakerhojen kattojärjestö, kun elokuvasivistyksen kehittämiseksi toimiva Suomen elokuvakerhojen liitto SEKL ry perustettiin.
Suomessa elokuvakerhojen kukoistuskausi ajoittuu 1960-luvulta 1980-luvulle. Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminnassa ollut elokuvakerho on vuonna 1952 perustettu Turun elokuvakerho. Elokuvakerhojen toiminnan hiipumiseen on vaikuttanut videon ja DVD:n yleistyminen, television parantunut elokuvatarjonta ja klassikkoelokuvien kopioiden vaikeutunut saatavuus.
Kansainvälinen elokuvakerhojen liitto
Elokuvakerhojen kansainvälinen liitto FICC (Fédération internationale des ciné-clubs) perustettiin Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1947. Sen päämaja perustettiin Pariisiin, ja vuosikymmenten kuluessa sen puheenjohtajina ovat toimineet elokuva-alan tunnetut nimet kuten François Truffaut ja Theó Angelópoulos. Järjestön kokouksia on pidetty joka toinen vuosi eri puolilla Eurooppaa sekä vuonna 1985 Kuubassa, vuonna 2010 Brasiliassa ja vuonna 2013 Tunisiassa. Helsingissä kokous oli vuonna 1983. FICC jakaa omaa Don Quijote -palkintoaan yli kymmenillä elokuvafestivaaleilla Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Suomi ei ole nykyisin mukana FICC:n toiminnassa.
Elokuvakerhot Suomessa
Jonkinlaista elokuvakerhotoimintaa oli Suomessa ilmeisesti jo 1920-luvulla. Vuosien 1921–1923 Filmiaitta-lehdissä on satunnaisia mainintoja Bioyhdistyksestä ja Filmiharrastajain Klubista, mutta niiden toiminnasta ei tiedetä enempää. Syksyllä 1934 aloitti toimintansa ensimmäinen varsinainen elokuvakerho, Filmistudio Projektio. Sen perustajajäseniä olivat Hans Kutter sekä Nils Gustav Hahl ja Alvar Aalto, jotka olivat tutustuneet elokuvakerholiikkeeseen Pariisissa ja Lontoossa. Kerho piti näytöksiä elokuvateatteri Joukolassa, ja mukana olivat myös muun muassa Nyrki Tapiovaara, Valentin Vaala ja Teuvo Tulio. Kerho joutui kuitenkin Etsivän keskuspoliisin tarkkailuun vasemmistolaisesta toiminnasta epäiltynä, ja sen toiminta loppui 1936 saamatta jääneisiin tullimaksupalautuksiin Ruotsista lainatuista elokuvista.
Elokuvakerhojen toinen aalto alkoi Helsingistä ja Turusta vuonna 1952. Kaikille avoin Elokuvakerho Studio aloitti näytäntönsä helmikuussa Aito Mäkisen puuhaamana ja Lasse Pöystin puheenjohtamana. Jouko Tyyrin ja Pekka Lounelan perustama, opiskelijoille rajattu Akateeminen Filmikerho AFK käynnistyi lokakuussa 1952. Vuosikymmenen mittaan syntyivät pääkaupunkiin myös Helsingin Teinien Elokuvakerho (HeTeK), teekkareiden elokuvakerho Montaasi sekä Elannon elokuvakerho. Pääkaupungin ulkopuolelle kerhotoiminta alkoi levitä aluksi etenkin ruotsinkielisen väestön asuttamille paikakunnille. Turun elokuvakerho aloitti myös 1952, minkä jälkeen seurasivat Karjaa, Kokkola, Vaasa, Tammisaari ja Loviisa.
SEKL perustetaan 1956
Vuonna 1956 perustetun Elokuvakerhojen liiton perustajajäseniä olivat Jörn Donner, Jerker A. Eriksson, Kaj Gahnström, Risto Hannula, Dave Liebkind, Pekka Lounela, Inkeri Lius, Helge Miettunen, Aito Mäkinen, Bengt Pihlström, Lasse Pöysti, Jouko Tyyri, Pentti Siivonen, Stig Stenholm, Risto Varjonen ja Auli-Maija Viljanen. Kevyempiä ja edullisempia projektoreita käyttävät 16 mm filmikopiot elokuvista mahdollistivat elokuvakerhotoiminnan laajenemisen yhä pienemmille paikkakunnille ja erityisryhmille kuten ylioppilaskuntatoimintaan.
Kajaanin ensimmäinen elokuvakerho oli vuonna 1960 perustettu KaTe-Kino, jota seurasivat elokuvakerho Méliès ja vuonna 1972 perustettu Kajaanin elokuvakerho. Näiden kerhojen ”kasvatteja” ovat muiden muassa elokuvakriitikko Mikael Fränti, elokuvatutkija Sakari Toiviainen ja elokuvaohjaaja Tapio Suominen. Hämeenlinnaan elokuvakerho syntyi taideyhdistyksen aloitteesta marraskuussa 1964. Hämeenlinnan elokuvakerho HEK aloitti näytöksensä keväällä 1965, ja ne jatkuivat yhtäjaksoisesti kevääseen 1969 saakka, jolloin kerhon alkuperäiset vetäjät jäivät pois toiminnasta. Kerho perustettiin kuitenkin uudelleen seuraavana vuonna ja liitettiin osaksi Hämeenlinnan kansalaisopiston toimintaa. Kouvolaan perustettu Pohjois-Kymenlaakson teiniyhdistyksen elokuvakerho muutti nimensä Edvin Laineelta suostumuksen saatuaan Elokuvaryhmä Edviniksi. Turun yliopiston ylioppilaskunta perusti elokuvakerho Kinokoplan 1965. Samana vuonna aloitti Tampereella Elokuvakerho Monroe, jonka toiminta oli 1980-luvun alussa Suomen laajinta noin 1 300 jäsenellä ja 50–60 vuosittaisella elokuvanäytöksellä.
1950- ja 1960-lukujen vaihteessa aktiiviset elokuvakerholaiset seurasivat mahdollisuuksien mukaan kansainvälisen taide-elokuvan uutuuksia ja pyrkivät vaikuttamaan elokuvien maahantuojiin esimerkiksi amerikkalaisen underground-elokuvan ja eurooppalaisten merkkiteosten Suomeen saamiseksi. Kun Alain Resnais’n merkkiteosta Viime vuonna Marienbadissa ei aiottu tuoda maahan, suurimmat elokuvakerhot kirjoittivat vetoomuksen maahantuojille, ja lopulta elokuva saatiin ohjelmistoon.
1960-luvun lopulta alkaen monien elokuvakerhojen toiminta kytkeytyi taistolaisuuteen tai muihin vasemmistoliikkeisiin. Esimerkiksi Turun Kinokoplassa esitettiin eräässä vaiheessa pääosin neuvostoliittolaisia ja muiden sosialistimaiden elokuvia sekä kotimaisia yhteiskunnallisia draamoja kuten Jaakko Pakkasvirran Jouluksi kotiin.
Projektio-lehti
Projektio oli Suomen elokuvakerhojen liiton vuosina 1960–1967 ja 1976–1989 julkaisema jäsenlehti, joka ilmestyi neljä kertaa vuodessa.
Lehden alussa 1960 päätoimittajana oli Erik Wiik, ja toimituskuntaan kuuluivat Risto Hannula, Inkeri Lius ja Bengt Pihlström. Vuonna 1961 päätoimittajaksi tuli Pihlström, seuraavaksi vuodeksi Hannula. Peter von Bagh oli toimittajana Projektio-lehdessä sen alkuaikoina 1962–1963, ja muita toimituskunnan jäseniä olivat Matti Salo ja Antero Helasvuo. Muita 1960-luvun alun kirjoittajia lehdessä olivat Jerker A. Eriksson, Jörn Donner, Aito Mäkinen, Tauno Huotari, Pertti Lumirae ja Jaakko Ylinen. Vuoden 1963 paikkeilla elokuvakerhoväki alkoi kritisoida Projektion elokuvaesteettistä ja elitististä painotusta, minkä seurauksena uudeksi päätoimittajaksi tuli Modest Savtschenko ja toimituskuntaan Jeja-Pekka Roos, Pentti Pajukallio ja Jaakko Tervasmäki. Vuonna 1965 päätoimittajaksi tuli Tapani Maskula, ja lehden toimitus muutti Turkuun ja vaihtui jälleen. Uusina kirjoittajina aloittivat muun muassa Erkka Lehtola ja Markku Tuuli. Vuonna 1967 ilmestyi pari Projektion numeroa Osmo Jokisen päätoimittamana, kunnes lehden ilmestyminen keskeytyi lähes yhdeksäksi vuodeksi. 1970–luvun lopulla ja 1980-luvulla Projektion päätoimittajia olivat Jukka Vilhunen, Erkki Astala, Marja Kivelä ja Seppo Seppä. Muita Projektio-lehden teossa mukana olleita ovat Mikael Fränti, Sakari Toiviainen, Touko Yrttimaa ja Timo Malmi.
Projektio-lehti järjesti vuosittain johtavien elokuvakriitikkojen keskuudessa äänestyksen vuoden parhaista elokuvaensi-illoista. Se myös tilastoi Suomen elokuvakerhojen eniten esittämiä elokuvia.
Nykytilanne
Suurimmillaan elokuvakerhotoiminta oli 1970–1980-luvuilla, jolloin Suomessa toimi parhaimmillaan yli 200 aktiivista elokuvakerhoa. Nykyisin Suomessa on elokuvakerhoja enää vajaat parikymmentä. Elokuvakerhojen kohtaloksi koitui ensin videoelokuvien suosio 1980-luvun lopulta lähtien ja sen jälkeen DVD- ja BlueRay-levyt. Teatterien esitystoiminnan siirtyessä digiprojisointiin elokuvakerhot ovat monen ongelman edessä: elokuvien filmikopioita ei enää tahdo saada, esityksille ei tahdo enää löytyä projektorikalustoa, ja toisaalta elokuvia ei ole saatavissa digitaalisessa muodossa kaupallisten teatteriesitysten ulkopuolisille toimijioille.
Myös Suomen elokuvakerhojen liiton toiminta on lamaantunut, eikä liiton verkkosivuja ole ilmeisesti päivitetty vuoden 2008 jälkeen. Tuolloin Suomen elokuvakerhojen liittoon kuului 16 elokuvakerhoa, jotka olivat Anjalankosken elokuvakerho (perustettu 1968), Elokuvakerho Hyvät Kuvat Kuopiossa, Elokuvakerho Kinos Kemijärvellä, Elokuvakerho Majakka Kotkassa, Elokuvakerho Pennittömät Imatralla, Elokuvaryhmä Edvin Kouvolassa, Filmklubben Chaplin Maarianhaminassa, Forssan kansalaisopiston elokuvakerho, Heinolan elokuvakerho, Hyvinkään elokuvakerho, Järvenpään, Mäntän ja Pietarsaaren työväenopistojen elokuvakerhot, Rauman elokuvakerho, Saarijärven elokuvakerho sekä Helsingissä toimiva Walhalla.
Kevätkaudella 2015 näytäntöjä järjestivät ainakin Hyvinkään ja Järvenpään opistojen elokuvakerhot, Seinäjoen elokuvakerho Raina, Kemiönsaaren elokuvakerho Pony, Inarin elokuvakerho Filbmari, Kajaanin elokuvakerho, Pennittömät Imatralla, Itä-Suomen yliopiston ylioppilaskunnan Hyvät kuvat, Turun Kinokopla, Saarijärven elokuvakerho, Mänttä-Vilppulan kunnallinen elokuvakerho, Mäntyharjun kansalaisopisto ja Loimaan taidemuseo. Lisäksi eri puolilla Suomea toimi muutamia eläkeläisille ja lapsille suunnattuja elokuvien näytössarjoja.
Varsinais-Suomen Elokuvakeskuksen yhteydessä on toiminut vuodesta 1994 valtakunnallinen Elokuvakerhopalvelu, joka välittää lähinnä uudehkoja 35 millimetrin elokuvakopioita suomalaisille elokuvakerhoille, järjestää koulutusta ja pyrkii edistämään suomalaista elokuvakerhokulttuuria.
Kavin aluesarjat
Kavin ja sen edeltäjien toiminnan on katsottu toisaalta vievän muilta elokuvakerhoilta mahdollisuuksia klassikkoelokuvien esittämiseen, sillä Kavi antaa arkistoituja elokuviaan etusijassa omaan esityskäyttöönsä ja ulkomaisille yhteistyökumppaneille.
Taasianjoki
Taasianjoki eli Tesjoki on Suomenlahteen laskeva joki Suomessa. Taasianjoen vesistöalueen eteläosat sijaitsevat Uudenmaan maakunnan alueella ja pohjoisosat Kymenlaakson maakunnan ja pieneltä osin Päijät-Hämeen maakunnan alueella. Taasianjoen valuma-alueen järvisyys on ainoastaan 0,46 prosenttia.
Taasianjoen vesistö saa alkunsa ensimmäisen Salpausselän eteläpuolelta Iitin Kausalan ja Kouvolan Korian väliseltä alueelta. Alajuoksun varrella Loviisassa on Tesjoen kylä. Joki laskee Loviisassa entisen Ruotsinpyhtään kunnan alueella Ahvenkoskenlahden länsipuolella olevaan Kullanlahteen.
Taasianjoen ja sen sivujokien varrella Iitissä ovat Suomen ainoat paikat, jossa kasvaa luonnonvaraisena rauhoitettua taponlehteä (Asarum europaeum).
Matsu (1944)
Matsu oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Maizurun laivastontelakalta, missä köli laskettiin 8. elokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 3. helmikuuta 1944 ja otettiin palvelukseen neljä kuukautta myöhemmin 28. kesäkuuta.
Palvelus
Alus upposi 4. elokuuta 1944 taistelussa Chichijiman pohjoispuolella ja poistettiin alusluettelosta 10. lokakuuta 1944.
Timothy J. Corbett
Timothy J. Corbett (10. heinäkuuta 1858 Mendota – 20. heinäkuuta 1939) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hän sai pappisvihkimyksensä 12. kesäkuuta 1886 Saint Paulin hiippakunnassa. 9. huhtikuuta 1910 hänet nimitettiin Crookstonin piispaksi, ja 19. toukokuuta hän sai piispanvihkimyksensä. Pääkonsekraattorina toimi John Ireland, jota avustivat James McGolrick ja James Trobec.
Corbett jäi eläkkeelle 25. kesäkuuta 1938, jolloin hänet nimitettiin Vitan titulaaripiispaksi. Hän kuoli vuoden kuluttua.
Theodore Ts’o
Theodore Y. ”Ted” Ts'o (s. 1968 Palo Alto) on yhdysvaltalainen ohjelmistokehittäjä, joka tunnetaan työstään Linux-ytimen parissa.
Ts'o sai vuonna 1990 tietotekniikan korkeakoulututkintonsa valmiiksi MIT:ssä. Valmistumisen jälkeen hän työskenteli Information Systems & Technology -laitoksella (IS&T) MIT:ssä aina vuoteen 1999 asti. Hän oli mm. projektipäällikkönä Kerberos V5 -ryhmässä. IS&T:n jälkeen Ts'o siirtyi kahdeksi vuodeksi töihin VA Linux Systemsiin. Joulukuusta 2002 lukien hän oli töissä IBM:llä parantamassa Linux-ytimen tehokkuutta ja skaalautuvuutta. Joulukuussa 2007 Ts'o siirtyi töihin Linux Foundationiin. Hän on suunnitellut palaavansa takaisin IBM:ään joulukuussa 2009. Vuonna 2010 hän aloitti työt Googlella.
Hän aloitti työskentelyn Linux-ytimen parissa heinäkuussa 1991, ytimen alkuaikoina. Linus Torvaldsin mukaan hän oli ensimmäinen Linux-ytimen kehittäjä Pohjois-Amerikasta.
Ts'o on e2fsprogs-ohjelmistopaketin pääkehittäjä ja ylläpitäjä. e2fsprogs sisältää työkaluja ext2, ext3 ja ext4-tiedostojärjestelmiä varten. Hän myös ylläpitää useita muita Debian-levityspaketin paketteja.
Hän oli IETF:n turvallisuusalan johtokunnan sekä IPsec-työryhmän jäsen. Ts'o oli yksi Free Standards Group -organisaation perustajajäsenistä ja tällä hetkellä sen puheenjohtaja.
Ts'olle myönnettiin FSF:n Advancement of Free Software -palkinto vuonna 2006.
Edvard Blomqvist
Arvid Edvard Blomqvist (31. elokuuta 1869 Östersundom, Sipoo – 8. heinäkuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen hydrografi.
Blomqvist valmistui insinööriksi 1890 ja filosofian kandidaatiksi 1894. Hän opiskeli sitten tähtitiedettä ja geodesiaa Berliinissä ja Potsdamissa valmistuen filosofian lisensiaatiksi 1901 ja filosofian tohtoriksi 1903.
Blomqvist oli vuodesta 1897 lähtien opettajana Polyteknillisessä opistossa ja toimi 1897–1905 geodeettina tie- ja vesirakennusten ylihallituksessa. Hän oli ylihallituksen hydrografisen toimiston esimiehenä 1908–1930. Blomqvist toimi myös 1917–1931 Svenska folkskolans vänner-yhdistyksen puheenjohtajana.
Julkaisuja
Nimellä ''Edv. Blomqvist'':
Seitsemän sotaklassikkoa
Sekä Kiinan kansantasavallan kommunistisen puolueen johto sisällissodan aikana että monet eurooppalaiset ja amerikkalaiset sodankäynnistä vastaavat ovat tutustuneet näihin teoksiin.
Seitsemän klassikkoa ovat:
Wimbledonin tennisturnaus 2004
Wimbledonin tennisturnaus 2004 alkoi 21. kesäkuuta ja päättyi 4. heinäkuuta 2004. Kilpailu oli järjestyksessään 118. Wimbledonin tennisturnaus. Roger Federer voitti miesten kaksinpelin ja Marija Šarapova naisten kaksinpelin, jolle voitto oli ensimmäinen Grand Slam -mestaruus. Miesten nelinpelin voittivat Jonas Björkman ja Todd Woodbridge ja naisten nelinpelin Cara Black ja Rennae Stubbs. Sekanelinpelin voittivat Wayne Black ja Cara Black.
Miesten nelinpeli
Jonas Björkman / Todd Woodbridge –  Julian Knowle /  Nenad Zimonjić 6–1, 6–4, 4–6, 6–4
Naisten nelinpeli
Cara Black / Rennae Stubbs –  Liezel Huber /  Ai Sugiyama 6–3, 7–6(5)
Sekanelinpeli
Wayne Black / Cara Black –  Todd Woodbridge /  Alicia Molik 3–6, 7–6(8), 6–4
Gaius Sulpicius Gallus
Gaius Sulpicius Gallus oli roomalainen kenraali ja valtiomies sekä oraattori.
Kolmannessa makedonialaissodassa hän oli yksi kenraali Lucius Aemilius Paulluksen upseereista Makedoniassa ja osallistui muun muassa Pydnan taisteluun vuonna 168 eaa.
Tämän jälkeen Gallus palasi Roomaan, jossa hänet valittiin konsuliksi yhdessä Marcus Claudius Marcelluksen kanssa vuonna 166 eaa. Samana vuonna hän alisti liguurit Rooman valtaan. Vuonna 164 eaa. Gallus lähti lähettiläänä Kreikkaan ja Aasiaan missä hän piti kokouksen Sardessa, jossa käsiteltiin Anatolian kaupunkien syytteitä Pergamonin kuningas Eumenes II:ta vastaan.
Gallus luki myös astronomiaa ja tunsi hyvin Kreikkaa. Eräs kuun kraatteri on myös nimetty Galluksen mukaan.
All Together Now Suomi
All Together Now Suomi on 24. lokakuuta 2020 Nelosella alkanut suomalainen versio brittiläisestä All Together Now -ohjelmaformaatista. Ohjelmassa tavalliset suomalaiset ihmiset pääsevät laulamaan ”Sataseksi” kutsutun satapäisen tuomariston eteen. Osallistujat saavat pisteitä sen mukaan, kuinka moni tuomariston jäsen nousee seisomaan ja yhtyy lauluun. Ohjelman juontajana toimii Jaana Pelkonen, ja tuomariston kapteenina toimii Laura Voutilainen. Ohjelma on kuvattu kevään 2020 alussa Vantaan Veromiehessä Helsinki Airport Studiosilla.
Ohjelman kulku
Kunkin jakson kolme parasta esiintyjää kilpailee finaali- ja semifinaalipaikoista. Eniten pisteitä saanut esiintyjä pääsee suoraan finaaliin, kun taas toiseksi ja kolmanneksi eniten ääniä saaneet esiintyjät esiintyvät uudelleen. Näistä kahdesta esiintyjästä tuomaristo valitsee semifinaaliin pääsevän esiintyjän. Semifinaaliin päässeet esiintyjät kilpailevat pääsystä finaaliin, jonka pääpalkintona on 20 000 euroa.
Satanen
Ohjelman tuomaristo, ”Satanen", koostuu sadasta suomalaisesta musiikki- ja viihdealan ammattilaisesta. Tuomariston kapteenina toimii Laura Voutilainen. Tunnettuja laulajataustaisia jäseniä ovat muun muassa Eini, Pete Parkkonen, Irina, Nopsajalka, Laura Närhi, Ilta, Aleksanteri Hakaniemi, Mira Luoti, Archie Cruz, Samae Koskinen, Leo, Elias Kaskinen, Nisa Soraya, Tuure Boelius, Laura Pyrrö, Max Vola, Anamaria Rusi ja Knucklebone Oscar. Muita tunnettuja tuomariston jäseniä ovat muun muassa Tuomas Kantelinen, Chike Ohanwe, Pastori Pike, Divet, Jayden Mars, Heikki Puhakainen ja Marjaana Turunen.
Sing off -vaihe
{{Legend|red|Jakson alkukarsinnan huonoin esitys}} {{Legend|gold|Jakson alkukarsinnan paras esitys}}
6. jakso (28.11.2020)
Sing off -vaihe {{Legend|red|Jakson alkukarsinnan huonoin esitys}} {{Legend|gold|Jakson alkukarsinnan paras esitys}}'''7. jakso (5.12.2020)''' Sing off -vaihe
Jaksolistaus
1 Keskikatsojamäärä televisiossa jakson ensiesityspäivänä.
Saint Kitts ja Nevis kesäolympialaisissa 2012
Saint Kitts ja Nevis osallistui Lontoon olympialaisiin vuonna 2012 seitsemän urheilijan joukkueella, josta kaikki osallistuivat pikajuoksuihin. Joukkueen ainoa naispuolinen urheilija, eli Tameka Williams, jäi kuitenkin ennen kisoja kiinni dopingista ja pudotti näin joukkueen koon kuuteen. Maa ei saavuttanut kisoissa yhtäkään mitalia. Lipunkantajana avajaisissa toimi Kim Collins ja päättäjäisissä Antoine Adams.
Collins lähetettiin kesken olympialaisten kotimaahansa. Syy tähän oli diskaus, joka johtui hänen yövyttyään vaimonsa kanssa hotellissa.
Yleisurheilu
Miesten 100 metrin juoksuun osallistui Antoine Adams ja Jason Rogers. Adams oli alkulohkonsa neljäs ajalla 10,22, joka riitti paikkaan seuraavalla kierroksella. Välierissä Adams jäi lähtönsä sijalle 7. ajalla 10,27 eikä päässyt loppukilpailuun. Rogers saavutti ajan 10,30, joka ei riittänyt paikkaan välierissä. Adams osallistui myös 200 metrin kilpailuun. Hän oli oman alkulohkonsa toinen ajalla 20,59, mikä takasi paikan välierissä. Välierissä Adams hylättiin.
Adams osallistui Delwayne Delaneyn, Brijesh Lawrencen ja Lestrod Rolandin kanssa vielä 4 × 100 metrin viestiin. Saint Kitts ja Nevis jäi sijalle 6. omassa alkulohkossaan ajalla 38,41, mikä ei riittänyt loppukilpailuun.
Alsila
Alsila on kylä Sauvossa, Varsinais-Suomessa.
Historia
Kylä kuului Ruonankartanon läänin Lattmarkin verokuntaan. Ruonankartanon lääni oli ruotsalaisen siirtolaisuuden aluetta, minkä vuoksi myös Alsila (Alsböle) on ilmeisesti ollut keskiajalla ruotsinkielinen kylä. Siihen kuului koko Ruotsin vallan ajan kaksi taloa, Alastalo (Alitalo) ja Ylistalo (Ylöstalo). Molemmat olivat 1660-luvulta lähtien Turun Akatemian palkkatiloja. Alastalolla mainitaan vuonna 1808 olleen yksi torppa. Kumpikin tila säilyi kruununtilana vuoteen 1830 asti.
1890-luvulla riehui Alsilan vanhalla kylätontilla tulipalo, joka tuhosi miltei kaikki rakennukset. Alastalon rakennuksia ei rakennettu enää uudelleen, jolloin tontti jäi tyhjäksi ja yhdistettiin myöhemmin Ylitaloon, jonka kantatalo sijaitsee yhä vanhalla kylätontilla. Yhdessä sen työväenrakennuksista toimi 1900-luvun alussa puhelinkeskus.
Vuonna 1899 rakennettiin Alsilaan kansakoulu, jonka rakennuspiirustukset laati Wihtori Sjöberg ja rakensi rakennusmies Otto Lehtonen. Koulu toimi vuoteen 1972 asti, jolloin Alsilan koulupiiri lakkautettiin.
Drenthe (täsmennyssivu)
Drenthe tarkoittaa seuraavia asioita:
Suomenlahden merivartiosto
Suomenlahden merivartiosto on yksi Sisäasiainministeriön alaisen Rajavartiolaitoksen yhdeksästä hallintoyksiköstä ja sen toinen merivartiosto Länsi-Suomen merivartioston lisäksi. Merivartiosto vastaa rajavalvonnasta, rajatarkastuksista sekä meripelastuspalvelusta Uudenmaan ja Kymenlaakson maakuntien alueella sekä niiden edustan talousvyöhykkeellä. pienoiskuva|218x218px|Heraldikko [[Gustaf von Numers (heraldikko)|Gustaf von Numersin suunnittelema Suomenlahden merivartioston lippu.]]
Organisaatio
Suomenlahden merivartioston esikunta sijaitsee Helsingin Sörnäisissä. Vartiostolla on vuoden 2021 tietojen mukaan kahdeksan merivartioasemaa ja yksi ulkovartiolaiva, VL Turva. Merivartioasemilla on käytössään 26 vartiovenettä, 2 ilmatyynyalusta ja 4 kelirikkokulkuneuvoa. Suomenlahden merivartiostoon kuuluu myös Helsingin rajatarkastusosasto, joka vastaa rajatarkastuksista ja rajavalvonnasta Helsingin lentoasemilla.
Tämän lisäksi organisaatiossa toimivat vielä Rikostorjuntayksikkö, jonka vastuualueena on rikosten torjunta ja tutkinta, sekä Sataman rajatarkastusyksikkö. Sataman rajatarkastusyksikkö vastaa rajatarkastuksista ja rajavalvonnasta Suomenlahden alueen satamissa, päävastuualueenaan Helsingin satama. Organisaatioon kuuluu myös valmiusjoukkue, jonka tehtävänä on toimia sellaisissa vaativissa tehtävissä, joihin normaalin rajavartijan koulutus ja käytettävissä oleva välineistö eivät ole riittäviä. Tällaisia ovat esimerkiksi henkilönsuojaukseen, erityisen vaarallisen henkilön kiinniottoon ja terrorismin torjuntaan liittyvät tehtävät.
Merivartioasemat
Suomenlahden merivartiostolla on kahdeksan merivartioasemaa.
Glousholmin, Orrergundin, Pirttisaaren ja Jussarön merivartioasemat on lakkautettu.
Johto
Vartioston komentajana toimii 1. tammikuuta 2020 lukien kommodori Risto Jääskeläinen. Vuosina 2015–2019 komentajana toimi kommodori Tom Hanén. Lisäksi vartiostolla on apulaiskomentaja.
Bernhard Rust
thumb|Bernhard Rust vuonna 1934. Karl Josef Bernhard Rust (30. syyskuuta 1883 Hannover – 8. toukokuuta 1945 Berne) oli saksalainen kansallissosialistinen poliitikko, joka toimi Saksan opetusministerinä vuosina 1934–1945.
Rustin isä oli puuseppämestari. Rust opiskeli vuosina 1904–1908 germanistiikkaa, klassista filologiaa, taidehistoriaa ja musiikkia Münchenin, Berliinin, Göttingenin ja Hallen yliopistoissa. Hän oli vuosina 1909–1930 lukionopettajana Hannoverissa, poikkeuksena vuodet 1914–1918, jolloin hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Rust sai sodan aikana luutnantin arvon ja hänet palkittiin rautaristillä. Hän haavoittui taistelussa päähän, minkä on väitetty vaikuttaneen pysyvästi hänen henkiseen tasapainoonsa. Rust liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen (NSDAP) vuonna 1922. Hän oli vuosina 1925–1940 puolueen Etelä-Hannoverin–Braunschweigin puoluepiirin johtaja eli Gauleiter. Hän johti vuodesta 1929 NSDAP:n edustajaryhmää Hannoverin maapäivillä ja hänet valittiin syyskuun 1930 vaaleissa Saksan valtiopäiville. Hän oli joutunut eroamaan opettajanvirastaan maaliskuussa 1930, kun häntä epäiltiin seksisuhteesta oppilaansa kanssa.
Kansallissosialistien noustua valtaan Saksassa Rust nimitettiin huhtikuussa 1933 Preussin osavaltion kulttuuriministeriksi ja 1. toukokuuta 1934 Saksan tiede-, opetus- ja kansanvalistusministeriksi. Rust yhtenäisti Saksan koululaitoksen ja opettajainkoulutuksen kansallissosialistisen ideologian mukaisiksi. Saksan yliopistoista erotettiin yli tuhat poliittisesti ei-toivottua tai rodultaan ”ei-arjalaista” tutkijaa. Voimakkaan puhdistuksen kohteeksi joutui varsinkin Göttingenin yliopisto, josta erotettiin juutalaisia ja vasemmistolaisia, joukossa maailmankuulut tiedemiehet Albert Einstein ja Fritz Haber. Rustin aloitteesta tulevan puolue-eliitin kouluttamista varten perustettiin nimellä Nationalpolitische Erziehungsanstalten tunnettuja SS:n valvomia erikoiskouluja, joihin valikoitiin oppilaiksi poliittisesti valveutuneita, hyväkuntoisia ja ”puhdasrotuisia” nuoria.
Rustin asema NSDAP:n johdossa heikkeni 1930-luvun jälkipuoliskolta alkaen, mutta hän säilytti opetusministerin tehtävän aina natsivallan kukistumiseen saakka. Hän vajosi myöhempinä vuosinaan masennukseen ja alkoholismiin. Hän teki itsemurhan ampumalla Saksan antautumispäivänä 8. toukokuuta 1945.
Markku Leskelä
Markku Leskelä (s.1950) on suomalainen kemisti ja Helsingin yliopiston emeritusprofessori. Leskelä on erikoistunut erityisesti atomikerroskasvatusmenetelmään ( ALD). Hän johti Helsingin Yliopiston ja VTT:n yhteistä Suomen Akatemian ALD-huippututkimusyksikköä 2012-2017.
Kriketin maailmanliiga 2009–2013
Kriketin maailmanliigan toinen sessio pelattiin 2009–2013 ja sen päätöskilpailuna oli karsinta vuoden 2015 World Cupiin. Kaikki 1. divisioonan joukkueet olivat jo selviytyneet lopputurnaukseen, mutta kuusi muuta paikkaa oli lähtökohtaisesti kaikkien liigaan osallistuvien joukkueiden saavutettavissa.
Joukkueiden lähtötasot:
7. divisioona
Vuonna 2009 aloitettiin sarja 7. divisioonasta. Turnaus pelattiin Guernseyssä 17.–24. toukokuuta. Bahrain ja Guernsey nousivat 6. divisioonaan. Gibraltar ja Suriname joutuivat 8. divisioonaan.
6. divisioona
6. divisioona pelattiin elo-syyskuun vaihteessa Singaporessa. Singapore ja Bahrain nousivat 5. divisioonaan ja Botswanan ja Norjan kohtalona oli pudota 7. divisioonaan.
5. divisioona
Vuosi 2010 käynnistyi 5. divisioonan turnauksella Katmandussa. Nepal ja Yhdysvallat nousivat ylöspäin ja Jersey ja Fidži putosivat 6. divisioonaan.
1. divisioona
1. divisioona pelattiin 1.–10. heinäkuuta Alankomaissa. Ensimmäisestä divisioonasta ei putoa yksikään joukkue, vaan kaikki kuusi osallistuvat mestaruussarjaan 2011–2013. Näiden kuuden lisäksi sarjaan pääsevät 2. divisioonan kaksi parasta joukkuetta.
4. divisioona
4. divisioona pelattiin 14.–21. elokuuta Italiassa. Yhdysvallat ja Italia nousivat 3. divisioonaan ja Caymansaaret ja Argentiina putosivat sarjaporrasta alemmas.
8. divisioona
8. divisioona pelattiin 6.–12. marraskuuta Kuwaitissa. Isäntäjoukkue voitti turnauksen nousten Saksan kanssa 7. divisioonaan. Vanuatu otti kolmannen sijan ja säilyi 8. divisioonassa.
Välierät:
Sijoitusottelut:
3. divisioona
3. divisioona pelattiin 22.–29. tammikuuta Hongkongissa. Papua-Uusi-Guinea ja Hongkong nousivat 2. divisioonaan ja Yhdysvallat ja Tanska putosivat sarjaporrasta alemmas.
2. divisioona
2. divisioonan turnaus pelattiin 8.–15. huhtikuussa Dubaissa. Mukana ovat Bermuda, Hongkong, Namibia, Papua-Uusi-Guonea, Uganda ja Yhdistyneet arabiemiraatit. Turnauksen neljä parasta joukkuetta varmisti paikkansa maailmanliigan lopputurnauksessa 2013. Sarjan kaksi parasta pelaavat 2011–2013 Maailmanliigan mestaruussarjassa kuuden 1. divisioonan joukkueen kanssa.
7. divisioona
7. divisioonan turnaus pelattiin 1.–8. toukokuuta Botswanassa. Mukana isäntäjoukkueen lisäksi olivat Saksan, Japanin, Kuwaitin, Nigerian ja Norjan joukkueet.
6. divisioona
6. divisioonan turnaus pelattiin 17.–24. syyskuuta Malesiassa. Mukana olivat Jersey, Fidži, Guernsey, Malesia, Kuwait ja Nigeria. Turnauksen kaksi parasta nousee 5. divisioonaan ja kaksi heikointa putoaa 7. divisioonaan.
5. divisioona
5. divisioonan turnaus pelattiin 18.–25. helmikuuta Singaporessa. Isäntäjoukkue voitti turnuksen ja nousi 4. divisioonaan yhdessä Malesian kanssa. Bahrain ja Argentiina putosivat 6. divisioonaan.
4. divisioona
4. divisioonan turnaus pelattiin 3.–10. syyskuuta Malesiassa. Turnuksen voitti Nepal, joka nousi 3. divisioonaan yhdessä Yhdysvaltain kanssa. Malesia ja Tansania putosivat 5. divisioonaan.
8. divisioona
8. divisioona pelattiin 15.–22. syyskuuta Samoalla. Nämä joukkueet oat jo menettäneet mahdollisuutensa vuoden 2015 world cupiin, mutta karsinta vuoden 2019 kisoihin jatkuu koko ajan. Vanuatu voitti turnauksen nousten Ghanan kanssa 7. divisioonaan. Japani otti kolmannen sijan ja säilyi 8. divisioonassa.
Lohko A Lohko B
7. divisioona
7. divisioona pelattiin 6.–13. huhtikuuta Botswanassa.
3. divisioona
3. divisioona pelattiin 28. huhtikuuta – 5. toukokuuta Bermudalla. Tämän ryhmän kaksi parasta selviytyi vuonna 2014 pelattavaan World Cupin karsintaturnaukseen.
6. divisioona
6. divisioona pelattiin 21.–28. heinäkuuta Jerseyssä. Jersey ja Nigeria nousivat 5. divisioonaan ja Bahrainin ja Kuwaitin kohtalona oli pudota 7. divisioonaan.
Sijoitusotteluita ei pelattu, koska viimeisen sarjakierroksen ottelut jouduttiin keskeyttämään sateen takia ja ne uusittiin finaaleille varattuna päivänä. Sarjan sijoitukset määräsivät näin ollen lopullisen järjestyksen.
Mestaruussarja
Sarjan lopullinen tilanne
Cosima Spender
Cosima Spender on brittiläinen, Italiassa syntynyt elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Hänen ohjaamansa Malick Sidibé (Dolce Vita Africana, 2008) on osa Yleisradion Dokumenttiprojektin kolmasulottuvuus.fi-ohjelmistoa. Spender asuu Lontoossa aviomiehensä ja kahden lapsensa kanssa.
Ruonankartanon lääni
Ruonankartanon lääni oli keskiajalla Sauvoon perustettu hallintoalue. Ruonankartano toimi kruununkartanona, joka toimi hallintokeskuksena ja mahdollisesti myös Halikonlahden turvaajana. Kartanoa ympäröivä alue muodostettiin kartanolääniksi, jonne asutettiin ruotsalaisia uudisasukkaita raivaamaan maatiloja ja tekemään päivätöitä ja tuottamaan elintarvikkeita kartanon ylläpitämiseksi.
Varhaisin maininta Ruonankartanosta on vuodelta 1350, jolloin kuningas Maunu Eerikinpoika myi kartanon siirtokuntineen Turun linnanhaltijalle Gerhard Skyttelle. Todennäköisesti kartano ja lääni on muodostettu kuitenkin jo 1200-luvun alkupuolella. Kartanoläänin merkitys lienee liittynyt alueen hallintaan ja hallintoon ja sillä lienee ollut sotilaallista merkitystä ennen Turun linnan valmistumista. Vallan vakiintuessa kruunu pystyi myymään kartanon pois, mutta sen läänitys säilyi. Siitä ei ole tietoa, kuinka paljon uudisasukkaita Sauvoon muutti, mutta kartanoläänin perustus lienee Sauvon merkittävin asuttamistoimenpide Ruotsin vallan ajalta.
Paikallishallinnon kehittyessä Ruonankartanon läänistä tuli muusta Sauvosta irrallinen hallintoalue, jolla oli muodosti oman käräjäpiirinsä ja veronkantoalueensa. Viimeistään vuonna 1405 perustettu Sauvon hallintopitäjä oli oma yksikkönsä, mutta molemmat kuuluivat samaan seurakuntaan. Ruonankartanon erikoisuus oli, että läänin kaikki tilat olivat kruununtiloja, jotka kantoivat veronsa kartanolle. 1540-luvulla veroasiakirjat kertovat Ruonankartanon alaisuuteen kuuluvan 56 lampuotia,joiden asukkaat olivat ilmeisesti pääosin ruotsinkielisiä.