cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daniel Bell
Elämä
Bell valmistui City College of New Yorkista vuonna 1939. Hän opetti Chicagon yliopistossa 1940-luvulla ja toimi sosiologian professorina Columbian yliopistossa 1959–1969, minkä jälkeen hän siirtyi Harvardin yliopistoon. Bell tutki muun muassa sosialismin epäonnistumisia Yhdysvalloissa, modernin kulttuurin hiipumista ja kapitalismin siirtymää teollisuusyhteiskunnasta kulutusyhteiskunnaksi. Hänet tunnetaan kansainvälisesti muun muassa kirjoista The End of Ideology (1960), The Coming of Post-Industrial Society (1973) ja Cultural Contradictions of Capitalism (1978).
Yksityiselämä
Bellin poika David Bell on historioitsija, joka on työskennellyt muun muassa Johns Hopkinsin yliopiston ja Princetonin yliopiston professorina.
Tammikuussa 2011 Bell kuoli 91-vuotiaana kotonaan Cambridgessa, Massachusettsissa lyhyen sairauden jälkeen.
Brontë
Brontë on sukunimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Varoventtiili
thumb|Varoventtiili Varoventtiili eli ylipaineventtiili on virtaustekninen komponentti, jonka tehtävänä on ehkäistä suljetussa järjestelmässä olevan kaasun tai nesteen ylipaine. Ylipaine saattaa rikkoa jopa hengenvaarallisella tavalla paineisen järjestelmän. Erityisesti teollisen vallankumouksen aikaan kehitetyn höyryvoiman käytössä syntyi monia kuolemantapauksia ja loukkaantumisia, jotka olisi voitu välttää oikein toimivalla varoventtiilillä.
Itseoivallus
Itseoivallus on ilmaisu, jota käytetään psykologiassa ja itämaisissa uskonnoissa, muun muassa joogassa.
Varoventtiili
Toimintaperiaate
Varoventtiilin toimintaperiaate on yksinkertainen: venttiili pysyy suljettuna, kunnes järjestelmän paine ylittää venttiilin ns. aukeamispaineen. Tällöin venttiili aukeaa ja päästää ulos nestettä tai kaasua kunnes paine on riittävän alhainen. Jos kyseessä on vaaraton aine, kuten ilma tai vesi, päästää varoventtiili aineen yleensä suoraan ulkoilmaan. Venttiili on aina asennettava niin, ettei purkautuva aine ole vaaraksi ihmisille. Vaarallisten aineiden kohdalla on purkautuva aine kerättävä talteen.
Rakenne
Tyypillisesti varoventtiilin sisällä on jousi, joka pitää venttiilin kiinni kunnes paine on riittävän korkea. Kun paine puristaa jousta kasaan, venttiili aukeaa ja kaasu tai neste purkautuu ulos. Suurilla paineilla, muun muassa voimalaitoskattiloissa, on käytetty myös vipujärjestelmää. Toisessa päässä vipua on venttiililautanen ja toisessa päässä paino. Vipuvarsien pituuden ja venttiililautasen pinta-alan perusteella voidaan laskea tarvittava paino vivun toiseen päähän.
Osa varoventtiileistä on säädettäviä, jolloin niiden avautumispainetta voidaan muuttaa. Varoventtiili voi myös olla valmistettu kiinteästi jollekin avautumispaineelle. Tällaisia venttiileitä käytetään muun muassa talojen vesikiertoisten patteriverkkojen painesuojana.
Joskus varoventtiilinä käytetään myös hallitusti rikkoontuvia putkistonosia kuten murtolevyjä. Tällaisen osan murruttua se täytyy vaihtaa uuteen ennen kuin järjestelmä voidaan ottaa uudelleen käyttöön. Jousikuormitteisten venttiilien ongelmana on jousen kuoleentuminen tai venttiilin kiinniruostuminen, koska varoventtiilin aktivoiva painekynnys ylittyy harvoin. Lisäksi ne saattavat olla käytössä jopa vuosikymmeniä. Murtolevyllä vältetään näitä ongelmia.
Mitoitus
Varoventtiili on mitoitettava riittävän suureksi, jotta paine järjestelmässä varmasti laskee. Jos venttiilin läpäisykyky on liian pieni, voi esimerkiksi höyrykattilan kyky muodostaa uutta höyryä olla suurempi kuin varoventtiilistä ulos purkautuva höyry, ja tällöin paine jatkaa nousuaan järjestelmässä. Tämä voi lopulta johtaa tuhoisaan höyryräjähdykseen, eli höyryn räjähdysmäiseen purkautumiseen järjestelmään muodostuneen repeämän kautta.
Tekniset määräykset
Tekniset määräykset ovat usein hyvin tarkkoja varoventtiilien osalta. Varoventtiilin on oltava kytketty suoraan järjestelmään, eli sitä ennen ei saa olla sulkuventtiiliä. Näin ollen varoventtiiliä ei voi huoltaa tai vaihtaa järjestelmän ollessa paineen alaisena. Lisäksi venttiilin on toimittava omavoimaisesti, eli ilman mitään apuvoimaa. Määräysten mukaiseksi varoventtiiliksi ei siis kelpaa esimerkiksi tietokoneohjattu sulkuventtiili, jota ohjataan painemittarin mukaan. Jos laitoksen tietokonejärjestelmään tulee vika tai tapahtuu sähkökatkos, ei edellä kuvattu suojaus toimi halutulla tavalla. Varoventtiileihin liittyviin määräyksiin kuuluu myös sen toimivuuden valvonta määräajoin; huoltamaton varoventtiili saattaa jumiutua, jolloin järjestelmä ei toimi. Varoventtiili tuli suojata jäätymiseltä, kosteudelta ja lialta. Varoventtiilin huollon saa suorittaa vain painejärjestelmiin erikoistunut asiantuntija.
Pyynikinrinne
thumb|400px|Pirkankadulla sijaitseva 138 metriä pitkä Kilometritalo Pyynikinrinne on Tampereen kaupunginosa, jonka järjestysnumero on 7. Se sijaitsee ydinkeskustan länsipuolella. Pyynikinrinne rajautuu etelässä Pyynikinharjun luonnonsuojelualueeseen, pohjoisessa Pirkankatuun ja idässä Mariankatuun. Kaupunginosan länsirajana on entinen Tampereen ja Pohjois-Pirkkalan kunnan raja. Naapurikaupunginosia ovat Pyynikki, Ylä-Pispala, Amuri, osin Särkänniemi ja Kaakinmaa.
Pirkankatu, joka on pitkään ollut valtaväylä Tampereen keskustasta läntisiin kaupunginosiin, oli vuoteen 1956 saakka nimeltään Pirkkalan valtatie. Pirkankadusta erkanee entisen Tampereen kaupungin liikennelaitoksen autohallin eli Rollikkahallin kohdalla Tipotie, joka johti aikoinaan Porin radan yli Näsijärven rantaan.
Pyynikinrinteen vanha rakennuskanta
Pyynikinrinteen vanhinta säilynyttä rakennuskantaa edustavat muun muassa Marjatan sairaala (Lambert Pettersson 1912), Teknillinen oppilaitos (R. Björnberg 1912), Durchmanintalo (Oiva Kallio 1915) ja Olánintalo (Wivi Lönn 1916). Pääosa kaupunginosasta rakennettiin 1920-luvulla. Tyypillinen Pyynikinrinteen rakennustyyppi on 1920-luvun klassismia edustava kaksikerroksinen puukerrostalo. Pyynikintorin varsi rakentui 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa korkeammista kivitaloista, suunnittelijoina muun muassa Martti Välikangas, Yrjö Lindegren, Jaakko Tähtinen ja Veikko Kallio.
thumb|[[Tampereen lyseon lukio Pyynikintorilta kuvattuna.]] Erityinen vaikutus Pyynikinrinteen luonteeseen on ollut arkkitehti Bertel Strömmerillä. Strömmer suunnitteli suuren osan Pyynikinrinteen rakennuksista ja muokkasi osittain Sonckin asemakaavaa. Palomäentie 13 oli Strömmerin ensimmäinen suunnitelma omissa nimissä. Strömmer asui ja piti toimistoaan Palomäentie 22:ssa, rakennuksessa, joka on sittemmin purettu. Strömmerin säilyneitä töitä Pyynikinrinteen kaupunginosassa ovat muun muassa Pyynikin urheilukenttä katsomoineen (1922), Kisakentänkatu 10–14 (1924–1925), Pyynikin pappila (1928) ja Ammattikoulu (1939). Ammattikoulu oli valmistuttuaan Tampereen suurin julkinen rakennus. thumb|[[Pyynikinlinna]]
Muita merkittäviä alueen rakennuksia ovat muun muassa Pyynikinlinna (Jarl Eklund 1923), Haapasen huvila (Veikko Kallio 1929), Tampereen lyseon lukio (Hjalmar Åberg ja A.Willberg 1935), Piispantalo (Gunnar Wahlroos 1936) ja Tampereen konservatorio. Erikoisuutena mainittakoon Kilometritalo (Heikki Tiitola 1923). Tämä kaksikerroksinen asuinrakennus on 138 metriä pitkä.
Pyynikinrinteen rakennuskanta on pääosin suojeltu. Rakennustaiteellisesti erityisen mielenkiintoinen kohde on Palomäentietä reunustavien huviloiden kokonaisuus.
Pyynikintori ja linja-autoliikenne
Pyynikintori, entinen Aleksanterintori tai tuttavallisesti Plassi, toimi aikanaan markkinapaikkana ja hevoskaupan keskuksena. Pyynikintoriin liittyvällä Heinätorilla myytiin kotieläimiä, muun muassa vuohia, lehmiä, lampaita ja porsaita. Muistona torikaupasta on vaakahuone (Lambert Petterson 1913) Heinätorin ja Pyynikintorin välissä. Nykyisin Pyynikintori toimii lähinnä linja-autoterminaalina ja pysäköintialueena. Pyynikintorille rakennettiin Suomen ensimmäinen linja-autoasemarakennus, Tampereen läntinen kaukolinja-autoasema (Bertel Strömmer 1929). Lähes samanlainen rakennus rakennettiin Tampereen itäiselle kaukolinja-autoasemalle, joka sijaitsi Sorin aukiolla lähellä nykyistä linja-autoasemaa. Alkuperäiset asemarakennukset toimivat Tampereen nykyisen linja-autoaseman valmistuttua (1938) huoltoasemina ja ne on sittemmin purettu.
Liikuntapaikat ja ammattiopisto
Pyynikin urheilukenttä toimii muun muassa Likkojen lenkin lähtöpaikkana ja maalina. Pyynikin palloiluhalli on usean sisäliikuntalajin, kuten lentopallon ja koripallon, kansallinen ja kansainvälinen tapahtumapaikka. Lisäksi Palomäentien varrella on Pikkusantamontuksi kutsuttu pieni urheilukenttä.
Urheiluvuosi 1996
Urheiluvuosi 1996 käsittelee vuoden 1996 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Pauli Reunamäki
pienoiskuva|Pauli Reunamäki vuonna 1967. Pauli Tapani Reunamäki (24. helmikuuta 1944 Tampere – 7. marraskuuta 2003 Tampere) oli suomalainen suunnistaja. Reunamäki oli 1960-luvun huippusuunnistaja, ja hän voittikin urallaan useita juniorien ja aikuisten SM-mitaleja sekä vuonna 1966 myös Jukolan viestin. Lukuisten maaotteluiden lisäksi hän edusti Suomea kolmissa PM-kilpailuissa ja yksissä MM-kilpailuissa. Seuratasolla Reunamäki edusti koko uransa ajan Tampereen Kilpa-Veljiä.
Ura
Pauli Reunamäki aloitti suunnistuksen 13-vuotiaana vuonna 1957. Hän sai ensimmäisen SM-mitalinsa vuonna 1960 nuorten valtakunnallisilla suunnistuspäivillä, kun hän saavutti hopeaa 16-vuotiaiden sarjassa. Vuonna 1961 Reunamäki suunnisti SM-pronssille 18-vuotiaiden sarjassa ja oli TK-V:n nuorten viestijoukkueessa, joka ylsi hopealle jääden vain kolmen sekunnin päähän mestaruudesta. Hän oli ensimmäistä kertaa TK-V:n joukkueessa myös Jukolan viestissä, missä Jouko Katteluksen huikean ankkuriosuuden ansiosta tuloksena oli toinen sija. Vuoden 1962 SM-kilpailuissa Reunamäki voitti 18-vuotiaiden sarjassa kultaa ja 20-vuotiaiden yömatkalla hopeaa. Nuorten SM-viestissä sijoitus oli kuudes. Syyskuussa varusmiespalvelustaan suorittanut alikersantti Reunamäki voitti myös Puolustusvoimien suunnistusmestaruuden varusmiesten sarjassa.
Vuosina 1963 ja 1964 Reunamäki oli kiistatta Suomen paras juniorisuunnistaja: Hän voitti 20-vuotiaiden sarjassa kaikki kolme Suomen mestaruutta eli päivämatkan, yömatkan ja viestin – molempina vuosina. Syksyllä 1963 Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa tuli nuorten sarjassa kahdeksas sija ja viestistä pronssia. Kuin kruununa junioriuralleen Reunamäki voitti seitsemän SM-kultansa jatkoksi vuoden 1964 nelimaaottelun nuorten henkilökohtaisen matkan ylivoimaisesti ja oli mukana myös Suomen nuorten viestijoukkueessa, joka niin ikään suunnisti nelimaaottelun voittoon. Reunamäkeä saattoikin perustellusti pitää vuonna 1964 jopa maailman parhaana juniorina.
Vuosi 1965 oli Reunamäen ensimmäinen aikuisten sarjoissa. Menestystä ei heti tullut juniorisarjojen malliin: paras SM-sijoitus oli viestijoukkueen kymmenes sija. Jukolassa TK-V puolestaan hylättiin järjestäjien ja kilpailijoiden karttasekaannusten vuoksi: K-V:n ja HlS:n suunnistajat lähtivät kärjessä kuudennelle osuudelle mutta saivat käteensä viidennen osuuden kartan. Lisäksi Reunamäki valittiin myös edustamaan Suomea Pohjoismaiden mestaruuskilpailuihin, mutta tuloksena oli vasta 24. sija henkilökohtaisella matkalla. Vuosi 1966 sen sijaan alkoi komeasti, kun TK-V saavutti toukokuussa ensin viestin SM-kultaa ja vain viikkoa myöhemmin himoitun Jukolan viestin voiton ensimmäistä kertaa seuran historiassa. Reunamäki suunnisti molemmissa kilpailuissa ankkuriosuuden; Jukolassa voittomarginaali oli peräti 25 minuuttia. Vuoden päätteeksi TK-V voitti myös miesten Suomen cupin ensimmäistä kertaa. Henkilökohtaisilla SM-rasteilla Reunamäki oli parhaimmillaan yömatkan seitsemäs.
Vuosi 1967 oli Pauli Reunamäen suunnistusuran paras, sillä hän saavutti mitalin kaikissa kolmessa miesten henkilökohtaisessa SM-kilpailussa: kultaa normaalimatkalla, hopeaa piikkimatkalla (25 km) ja pronssia yömatkalla. Värisuoran johdosta hänet valittiinkin Suomen vuoden 1967 parhaaksi suunnistajaksi urheilutoimittajien vuoden urheilija -äänestyksessä joulukuussa. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Reunamäki jäi henkilökohtaisella matkalla yhdeksänneksi, mutta viestistä Suomi sai hopeaa. Vuonna 1968 Reunamäki valittiin edustamaan Suomea Linköpingin MM-kilpailuihin, joissa tuloksena oli edellisvuoden PM-kilpailujen tapaan henkilökohtaisen matkan yhdeksäs sija. Samana vuonna KOO-VEE sijoittui hienosti Jukolan viestissä toiseksi ja Tiomila-viestissä kuudenneksi, mutta henkilökohtaisissa kilpailuissa Reunamäki ei enää yltänyt samankaltaisiin mainetekoihin kuin aiemmin. Vuosina 1969 ja 1971 Reunamäki saavutti KOO-VEE:n riveissä vielä toisen ja kolmannen Suomen cupin voittonsa, ja henkilökohtaisella tasolla myöhempien vuosien paras saavutus oli kuudes sija vuoden 1970 SM-yörasteilla.
Työ ja perhe
Pauli Reunamäki työskenteli urheilu-uransa aikaan piirtäjänä metallitehdas Valmet Oy:ssä Tampereella ja myöhemmin kehitysjohtajana lasiteollisuusyhtiö Tamglass Oy:ssä. Hänen nimissään on useita Tamglassin patentteja lasin kuumennuksesta sen käsittelyä varten. Reunamäen vanhempi veli on jääkiekkoilija Matti Reunamäki, TK-V:n ja Suomen jääkiekkomaajoukkueen entinen kapteeni, joka on mm. aateloitu Suomen Jääkiekkoleijonaksi.
Arvid Carlsson
Arvid Carlsson (25. tammikuuta 1923 – 29. kesäkuuta 2018) oli ruotsalainen tutkija, joka sai vuonna 1979 dopamiinia koskevasta uraauurtavasta työstään Wolfin lääketieteen palkinnon. Hänet palkittiin lukuisilla muillakin palkinnoilla, joista tärkein on Nobelin lääketieteen palkinto, joka myönnettiin hänelle vuonna 2000 yhdessä Paul Greengardin ja Eric Kandelin kanssa.
Lasten aarreaitta
Lasten aarreaitta on Gummerus Oy:n julkaisema viisiosainen kokoelmasarja runoja, loruja ja satuja lapsille kerrottaviksi. Kirjat ovat toimittaneet Tauno Karilas ja Olli Nuorto, kuvittaneet Doris Bengtström, Eila Koskinen-Krusberg ja Helga Sjöstedt. Runot on valinnut, mukaillut ja riimitellyt Tauno Karilas, joka on myös suomentanut useita satuja. Valikointi on toimittajain yhteistyön tulos. Useimmat vieraskieliset sadut on suomentanut Olli Nuorto. Päällyskuva on Helga Sjöstedtin, etulehtien kuvat Valma Raimelan.
Alkuperäiset kirjat ilmestyivät 1951–1954, osista 1–4 on julkaistu myöhemmin uusia painoksia.
Frankie Ruiz
pienoiskuva|upright|Frankie Ruiz. José Antonio Torresola "Frankie" Ruiz (10. maaliskuuta 1958 – 9. elokuuta 1998) oli puertoricolainen salsalaulaja.
Ruiz syntyi ja vietti lapsuutensa New Jerseyssä, Yhdysvalloissa, johon hänen vanhempansa olivat muuttaneet korkeamman elintason perässä. Hän liittyi nuorukaisena The Charlie Lopez Orchestraan ja levytti ensimmäisenä laulunaan "Salsa Buenan". Pojan vanhempien erottua vuonna 1976 hän muutti äitinsä kanssa Mayagüeziin, Puerto Ricon saarelle.
Puerto Ricolla asuessaan Ruiz pääsi vuonna 1977 sattumalta laulamaan ihailemansa La Solución -yhtyeen kanssa show’ssa, jossa yhtyeen vakituinen laulaja ei ollut ilmaantunut paikalle. Hän teki La Soluciónin kanssa yhteistyötä kolmen vuoden ajan. Sen kanssa hän myös teki uuden levytyksen "Salsa Buenasta".
Ruiz liittyi vuonna 1980 Tommy Olivencian salsaorkesteriin. Vuonna 1983 hän päätti lähteä soolouralle ja sai menestystä mm. hiteillään "No Que No", "Mi Libertad" ja "Desnudate Mujer". Hän kierteli laajalti Eurooppaa, Yhdysvaltoja ja Latinalaista Amerikkaa ja sai epävirallisen kutsumanimen El Papá de la Salsa.
Sorengo
Sorengo on 1 752 asukkaan kunta Ticinon kantonissa eteläisessä Sveitsissä. Kunta sijaitsee Luganon kaupungin keskustan välittömässä läheisyydessä, kaupungin lounaispuolella, Muzzanojärven rannalla. Kunta kuuluu Luganon hallintoalueeseen.
Sorengon kautta kulkee Ferrovie Luganesi -rautatieyhtiön (FLPSA) 12,2-kilometrinen, kapearaiteinen rata Luganosta Ponte Tresaan. Radalla kulkee matkustajajunia työpäivisin neljä kertaa tunnissa ja viikonloppuisin kaksi kertaa tunnissa suuntaansa.
Kuuban naisten lentopallomaajoukkue
Kuuban naisten lentopallomaajoukkue edustaa Kuubaa naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on voittanut kolme olympiakultaa ja kolme maailmanmestaruutta.
Kuuban pelaajista Regla Bell, Marlenis Costa, Idalmis Gato, Lilia Izquierdo, Mireya Luis, Regla Torres ja Ana Ibis Fernández olivat voittamassa maan kaikkia kolmea olympiakultaa. Gatoa lukuun ottamatta heillä kaikilla on myös kaksi maailmanmestaruutta.
Luettelo NBA:han varatuista suomalaisista
Tämä on luettelo NBA:han varatuista suomalaisista. Suomalaisista koripallopelaajista ainoastaan seitsemän pelaajaa on koskaan varattu NBA:han.
Esa Timonen
Esa Eljas Timonen (28. toukokuuta 1925 Nurmes – 19. huhtikuuta 2015 Liperi ) oli suomalainen maaherra, ministeri ja kansanedustaja. Hän asui Liperin Harinjärvellä sekä Joensuussa.
Kiinan naisten lentopallomaajoukkue
Kiinan naisten lentopallomaajoukkue edustaa Kiinaa naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on voittanut kolme olympiakultaa ja kaksi maailmanmestaruutta.
Esa Timonen
Timonen toimi Maalaisliiton/Keskustapuolueen kansanedustajana 1958–1966 ja Pohjois-Karjalan läänin maaherrana 1967–1992, toisena kulkulaitosministerinä 1964–1966, sosiaaliministerinä 1966–1967, työvoimaministerinä 1970 ja liikenneministerinä 1971–1972 ja 1975.
Koulutukseltaan Timonen oli agrologi, joksi hän valmistui Pienviljelysneuvojaopistosta vuonna 1951. Hän toimi Pohjois-Karjalan maanviljelysseuran maatalousneuvojana 1952–1956, Kansaneläkelaitoksen piiriasiamiehenä 1956–1964 ja sairausvakuutustoimiston johtajana 1964–1967. Nurmeksen maalaiskunnan kunnanvaltuutettuna hän oli 1954–1967. Hän oli muun muassa Kehitysaluerahaston (Kera), Osuuskassojen/-pankkien keskusyhteisöjen, vakuutusyhtiö Suomi-Salaman, Pohjois-Karjalan Osuuskaupan, Kehitysaluerahaston ja Pohjois-Karjalan Sähkön hallintoneuvoston jäsen.
Nurmeksessa on Timosen mukaan nimetty tie. Hän sai ministerin arvonimen vuonna 1992. Hänen muistelmakirjansa on Metsän poika, Karjalan kuvernööri (kirjoitettu yhdessä Tuula-Liina Variksen kanssa 1996).
Esa Timosen poika Tapani (s. 1954) oli avioliitossa Marjo Timosen kanssa, joka on toiminut eduskunnan tiedotuspäällikkönä vuodesta 2003.
Georgi Malenkov
Georgi Maksimilianovitš Malenkov (8. tammikuuta 1902 (J: 26. joulukuuta 1901) Orenburg – 14. tammikuuta 1988 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, Neuvostoliiton ministerineuvoston puheenjohtaja (pääministeri) vuosina 1953–1955. Vuonna 1955 Malenkov joutui Nikita Hruštšovin johtaman enemmistön epäsuosioon ja nimitettiin sähkövoimalaitosten ministeriksi ja varapääministeriksi. Vuonna 1957 hän oli mukana puolueen vastaisessa ryhmässä, erotettiin luottamustehtävistä ja nimitettiin kazakstanilaisen voimalan johtajaksi.
Varhaisemmat vaiheet
Malenkov oli syntynyt Orenburgissa, Venäjällä. Malenkovin isä oli varakas maanviljelijä ja äiti sepän tytär jonka isoisä oli ortodoksipappi .Malenkovin suku oli etnisesti makedonialainen ja  alun perin Ohridista Makedonian maakunnasta Ottomaanien valtakunnan alueelta. Malenkov oli liittynyt Puna-armeijaan vuonna 1919 ja kommunistipuolueeseen huhtikuussa 1920. Puna-armeijassa hän toimi poliittisena komissaarina. Malenkov valmistui insinööriksi Moskovan teknisestä korkeakoulusta vuonna 1925.
Poliittinen toiminta
Malenkov työskenteli kommunistipuolueessa ja hänestä tuli yksi Stalinin suosikeista. Malenkov oli suunnittelemassa ja järjestämässä 1930-luvun vainoja yhdessä Lavrenti Berijan kanssa, Stalinin käskystä. Toisen maailmansodan aikana Malenkov ja Berija vastasivat Neuvostoliiton ammus- ja lentokonetuotannosta. Malenkov valittiin politbyroohon vuonna 1946. Andrei Ždanovin jouduttua Stalinin epäsuosioon vuonna 1948 Malenkovista tuli Stalinin seuraajaehdokas. Malenkov ja Berija karkottivat Ždanovin kannattajat kommunistipuolueesta ja lähettivät heidät työleireille. Malenkovista tuli puoluesihteeristön jäsen ja Stalinin seuraaja Neuvostoliiton johdossa.
Malenkovin ulkopolitiikka
Malenkovin ajatus ydinsodasta molempia osapuolia tuhoavana voimana ei saanut kannatusta sotilasjohdon ja raskaan teollisuuden kannattajien Nikolai Bulganin ja Nikita Hruštšov puolelta. Suhteita länsimaihin avattiin. Neuvostoliiton ulkopolitiikka muuttui joustavammaksi.
Malenkov sanoi 1. tammikuuta 1954, että vuoden 1954 tärkein tavoite oli se, että mikään valtio ei käyttäisi joukkotuhoaseita.
Malenkovin syrjäyttäminen
Malenkov pakotettiin eroamaan pääministerin tehtävästä helmikuussa 1955. Malenkovin uudistusten hitaus ja aiempi yhteistyö Berijan kanssa katsottiin syiksi erottamiselle, samoin kuin neuvostoarmeijan upseeriston tyytymättömyys tuleviin muutoksiin kuten armeijan miesmäärän supistamiseen. Malenkov kannatti Molotovia teollisuuden keskittämiskysymyksessä vuonna 1957. Keskuskomitea kutsuttiin koolle. Keskuskomitea ryhmittyi Hruštšovin puolelle. Molotov, Malenkov ja Lazar Kaganovitš leimattiin puolueen vastaisiksi henkilöiksi. Heidät erotettiin presidiumista ja keskuskomiteasta. Malenkov erotettiin kommunistipuolueesta vuonna 1961 ja hän siirtyi Öskemeniin Kazakstaniin, jossa hän toimi vesivoimalan johtajana.
Siivoton juttu
Siivoton juttu on vuonna 1997 valmistunut televisioelokuva. Elokuvan on ohjannut Tapio Piirainen, ja pääosissa nähdään muun muassa Kai Lehtinen ja Pertti Koivula. Elokuvassa nähdään Olavi Ahonen viimeisessä elokuvaroolissaan.
Elokuva kertoo kahdesta työttömästä kaveruksesta, Rauno "Rane" Vekkilästä (Kai Lehtinen) ja Kokista (Pertti Koivula), jotka perustavat oman siivousfirman. Ensimmäinen siivouskone hommataan Ruotsista, ja siivouskohteena ovat niin yksityiskohteet kuin SUPO:n arkisto.
Halle Bailey
Halle Lynn Bailey (s. 27. maaliskuuta 2000 Atlanta, Georgia) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä. Hän on rhythm and blues -duon Chloe x Halle toinen jäsen isosiskonsa Chloe Baileyn ohella. Hän on julkaissut duon jäsenenä kaksi studioalbumia: The Kids Are Alright (2018) ja Ungodly Hour (2020). Hänellä on lisäksi päärooli musikaalielokuvassa Pieni merenneito (2023).
Uudenmaan maakunta
Uusimaa on Suomen maakunta, joka sijaitsee Suomenlahden rannikolla. Uudenmaan historiallinen maakunta käsittää laajemman alueen, joka jakautuu Uudenmaan ja (läntisen) Kymenlaakson nykymaakuntiin. Uudenmaan maakuntaa ympäröivät Varsinais-Suomi lännessä, Kanta-Häme ja Päijät-Häme pohjoisessa sekä Kymenlaakso idässä. Etelässä lähin naapuri on Viro, jonka erottaa Uudestamaasta 60–90 kilometriä leveä Suomenlahti.
Uudenmaan maapinta-ala on 0 km² (3,0 % Suomen maa-alasta). Maakunnan makeavesiala on 0 km² (1,4 % Suomen makeavesialasta) ja merivesiala vastaavasti 0 km² (12,4 % Suomen merivesialasta). Koko pinta-alasta merialueet pois luettuna sisävesien osuus on 5,2 % eli noin puolet Suomen keskiarvosta. Uusimaa on ylivoimaisesti Suomen runsasväkisin ja tiheimmin asuttu maakunta: sen väkiluku oli 0 henkeä. Noin 30 % suomalaisista asuu Uudellamaalla. Maakunnan väestötiheys on kymmenisen kertaa korkeampi kuin Suomen keskiarvo. Uudenmaan väkilukua kasvattaa sekä syntyneiden enemmyys että muuttovoitto Suomesta ja ulkomailta.
Helsingin alue on ollut nimistön pohjalta alun perin hämäläisten asuttama alue. Myös Sipoon alkuperäinen väestö on ollut peräisin Hämeestä, mutta mahdollisesti myös Varsinais-Suomesta. Toisaalta Espoosta löytyneet rautakautiset esineet ovat pääosin peräisin savolais-karjalaisista muinaispuvuista ja alueen naisilla on ollut samanlaisia koruja kuin Mikkelin seudulla. Länsi-Uudenmaan asutus oli puolestaan peräisin Varsinais-Suomesta.
Läntiselle Uudellemaalle tuli kristittyä ruotsalaista asutusta mahdollisesti jo 1100-luvulla, mutta erityisesti osana ruotsalaisten Suomen rannikkoalueiden kolonisaatiota ristiretkien vanavedessä 1200–1300-luvuilla, jolloin ruotsinkielinen asutus levittäytyi myös itäisen Uudenmaan alueelle. Johannes Bureus suunnitteli Helsingin ja Uudenmaan vaakunat tämän siirtolaisuuden kunniaksi. Ruotsinkielinen nimi Nyland esiintyy historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1326.
Kun Helsinki virallistettiin Suomen pääkaupungiksi vuonna 1812, suomen kieli alkoi taas yleistyä Helsingissä ja sen ympäristössä. 1900-luvulla Uusimaa kasvoi selvästi muita maakuntia suuremmaksi. Miljoonan asukkaan raja ylittyi 1970-luvun alussa. Alueelle muutti runsaasti suomenkielistä väestöä, 2000-luvulla ovat myös maahanmuuttajat paisuttaneet väkilukua. Nykyisin suomi on enemmistön äidinkieli suurimmassa osassa maakuntaa, ruotsia puhuu äidinkielenään kahdeksisen prosenttia väestöstä.
Vuonna 1997 perustettu Itä-Uudenmaan maakunta liitettiin kokonaisuudessaan Uudenmaan maakuntaan vuoden 2011 alussa. Käytännössä uuden Uudenmaan maakunnan rajat vastaavat vuonna 1997 lakkautetun Uudenmaan läänin rajoja Päijät-Hämeen maakuntaan kuuluvaa Orimattilan kaupunkia (mukaan lukien siihen vuonna 2011 liitettyä Artjärven kuntaa) lukuun ottamatta.
Uudellamaalla tuotetaan noin 40 prosenttia Suomen bruttokansantuotteesta. Elinkeinorakenne on palveluvaltainen.
Aluejako
Uusimaa jakaantuu neljään seutukuntaan ja 26:een kuntaan, joista kolmetoista on kaupunkeja. Viisitoista kuntaa on kaksikielisiä.
Helsingin seutukunta
pienoiskuva|500px|Kartta Uudenmaan kunnista.
Maaperä ja pinnanmuodostus
Pinnanmuodoltaan Uusimaa on yhtenäistä sisämaasta Suomenlahtea kohti viettävää rannikkomaata. Pienissä piirteissä maakunnan pinnanmuodot sen sijaan vaihtelevat runsaastikin. Keski- ja Itä-Uudellemaalle ovat ominaisia savikkomaat, joita halkovat Salpausselän rinteen lähteistä ja pikkujärvistä alkunsa saavat rannikkojoet. Rannikon tuntumassa on jyrkkäpiirteisiä avokalliomaastoja. Maakunnan korkeimmat mäet ja vuoret sijaitsevat alueen länsiosissa, esimerkiksi Keinumäki (162 metriä merenpinnan yläpuolella) ja Mankoolin kukkula (161 metriä mpy). Lohjan Nummi-Pusulassa sijaitseva Lintukiimanvuori (153 metriä mpy) on tunnettu näköalapaikka. Voimakas murtumasysteemi tekee Uudenmaan mäistä ja vuorista jyrkkäseinäisiä. Hiidenkirnuja esiintyy muun muassa Hangossa ja Vihdissä. Itämeri-vaiheiden muinaisrannat ovat jättäneet maisemaan jälkensä paikoittaisina törminä.
Uudenmaan maalajit muodostuivat mannerjään sulaessa. Kun mannerjää pysähtyi paikoilleen sadoiksi vuosiksi, syntyivät salpausselät ja Lohjanselkä. Niiden eteläreunoille kerrostui karkeampaa maa-ainesta hienojakoisemman aineksen kulkeutuessa kauemmaksi synnyttäen silloisen meren pohjaan nykyiset viljavat savikot. Kun jään reuna alkoi Salpausselkävaiheen jälkeen vetäytyä, Lohjanselkä salpasi luoteispuolelleen läntisen Uudenmaan järviseudun. Siellä on maakunnan laajin yhtenäinen vesistö, Lohjan reitti, johon kuuluvat Uudenmaan suurimmat järvet Lohjanjärvi (122 km², josta saaria 31 km²) ja Hiidenvesi (29 km²).
Rannikkovyöhyke
Hangon ja Pellingin välinen rannikko kuuluu läntiseen Suomenlahteen, Pellingin itäpuolinen rannikko puolestaan itäiseen Suomenlahteen. Veden suolapitoisuus on alhainen, lännessä noin 6,5 promillea ja laskee itään mentäessä.
Jääkauden jälkeinen maankohoaminen on muuttanut Uudenmaan rantaviivaa. Vedenpinnan ollessa korkeimmillaan koko nykyinen Uudenmaan alue sijaitsi veden alla, lähimmät vedenkoskemattomat alueet sijaitsevat maakunnan luoteisosan kupeessa. 2000-luvulla maa kohoaa Uudellamaalla noin 20–30 senttimetriä vuosisadassa ja vauhti on hidastumassa. Lännessä kohoaminen on nopeampaa kuin idässä.
Uudenmaan rannikkovyöhyke on erittäin rikkonainen. Merenrannikon lahdet kuten myös sisämaan kapeat järvet ja joet kulkevat usein kallioperän suorissa, jyrkkärinteisissä murroslinjoissa. Useat merenlahdet työntyvät syvälle sisämaahan, kuten Espoonlahti ja Pohjanpitäjänlahti. Niemistä pisimpiä ovat Hankoniemi, Upinniemi ja Porkkalanniemi. Etenkin läntisen Uudenmaan ulkosaaristossa on lukuisia pieniä kalliosaaria, luotoja ja kareja. Sisäsaaristossa saaret ovat isompia, kapeiden salmien toisistaan erottamia. Maanviljelyn ja asutuksen osuus kasvaa mantereen läheisyydessä. Huomattavimpia saaristoalueita ovat Tammisaaren saaristo sekä Porvoon ja Pellingin saaristot. Porkkalan ja Sipoon välisellä rantavyöhykkeellä on runsaimmin avoimia selkiä, Helsingin edustan saaristovyöhyke on verrattain kapea.
Kasvillisuus
pienoiskuva|Tervaleppälehtoa [[Strömsinlahti|Strömsinlahden rannalla Helsingin Roihuvuoressa.]] Uusimaa sijaitsee pohjoisen havumetsävyöhykkeen eteläosassa, ja sen alavyöhykkeistä hemiboreaalisen alavyöhykkeen ja eteläboreaalisen alavyöhykkeen rajalla. Lounaisen Uudenmaan hemiboreaalinen kasvillisuusvyöhyke ulottuu linjalle Nummi-Pusula–Helsinki. Hemiboreaalisella alueella yleisin metsätyyppi on käenkaali-mustikkatyyppi. Keski- ja Itä-Uusimaa kuuluvat eteläboreaaliseen alavyöhykkeeseen, jossa vallitsee mustikkatyyppi. Kasvillisuus on Uudellamaalla pohjoisempaan Suomeen verrattuna rehevää. Suurin osa Suomen laajoista lehtoalueista sijaitsee joko Uudellamaalla tai Varsinais-Suomessa. Tammi ja saarni kasvavat luonnossa harvinaisina Uudellamaalla, jossa ne ovat levinneisyytensä pohjoisrajalla. Kanta-Hämeen ja Kymenlaakson maakuntien puolella niitä ei juurikaan tapaa. Laajoja lehtoalueita jaloine lehtipuineen on erityisesti Uudenmaan hemiboreaalisilla seuduilla. Tammi muodostaa laajahkoja sekametsiä lähinnä maakunnan länsiosan hemiboreaalisella alueella sekä muutamin paikoin pääkaupunkiseudulla, kuten Vantaalla Tammiston luonnonsuojelualueella. Myös pähkinäpensas on yleinen Uudenmaan lehdoissa. Arat hedelmäpuut, kuten kirsikka, päärynä ja luumu, menestyvät Uudenmaan puutarhoissa.
Valkovuokko on Uudenmaan nimikkokasvi ja se on yleinen koko maakunnassa. Huhtikuun lopussa ja toukokuun alussa Uudenmaan runsaat lehdot peittyvät valkovuokkomereen. Koilliseen mentäessä kasvillisuus muuttuu karummaksi, mutta myös Itä-Uudellamaalla on etenkin savikkoalueilla varsin rehevää kasvillisuutta. Kaskenpolton seurauksena ja muuta Suomea lauhkeamman ilmaston vuoksi koivu ja leppä ovat yleistyneet, vaikkakin valtapuita ovat yhä kuusi ja mänty. Sisäsaaristossa kasvillisuus on samantyyppistä kuin mantereella, mutta ulkosaariston kallioilla on karua. Rannikon vesialueita leimaavat laajat ruoko- ja kaislakasvustot. Ulkosaarien ympärillä on rakkolevä- ja ulompana punalevävyö. Soita on Uudenmaan pinta-alasta alle kymmenesosa. Pääkaupunkiseudun luoteisosassa sijaitsee tuhansien hehtaarien laajuinen luonnonsuojelualue Nuuksion kansallispuisto karuine kalliomäkineen ja kosteine kuusivaltaisine rotkoineen ja rämeineen.
Sisävedet
pienoiskuva|Uudenmaan maakuntajärvi Tuusulanjärvi [[Halosenniemi|Halosenniemestä pohjoiseen. Taustalla Järvenpään keskustaajamaa.]] Pääosa Uudestamaasta sijaitsee Salpausselkien ja Suomenlahden välisellä vähäjärvisellä vyöhykkeellä. Eritoten savikkoseuduilla vedenkokoumat ovat matalia ja harvalukuisia. Maakunnan länsiosassa Lohjan ja Vihdin seudulla järvisyys on sen sijaan melko runsasta. Nuuksion järviylänköalue Espoossa tunnetaan monista järvistään ja lammistaan. Kaikkiaan Uudellamaalla on 1 009 järveä, joiden pinta-ala on vähintään hehtaarin.
Maakunnan suurin järvi sekä pinta-alaltaan että vesitilavuudeltaan on Lohjanjärvi. Se on suomalaisittain syvä: keskisyvyys on 12,7 metriä ja syvin kohta 55 metriä. Lohjanjärven kryptodepressio eli merenpinnan alapuolinen vesitilavuus on Suomen suurin, 85 miljoonaa kuutiometriä. Uudenmaan toiseksi laajin järvi on Hiidenvesi Vihdissä. Vesimäärältään toiseksi suurin on Artjärven Pyhäjärvi, jonka keskisyvyys on Suomen järvien toiseksi suurin. Pyhäjärvi sijaitsee pääosin Päijät-Hämeen puolella. Harvinaista harjualueiden nuottaruohotyypin järveä edustava parinsadan hehtaarin laajuinen Simijärvi Fiskarin lähellä on keskisyvyydeltään Suomen kolmas: 20 metriä.
Uudenmaan lounaisosassa sijaitsee tekojärvi Gennarbyviken. Se on entinen merenlahti, joka erotettiin Suomenlahdesta patoamalla vuonna 1957.
Uudenmaan 20 pinta-alaltaan laajinta järveä (mukana myös järvet, jotka ulottuvat naapurimaakuntien alueelle) :
Kansallismaisemat
pienoiskuva|250px|Tinaamo Fagervikissä. Uudellamaalla sijaitsee viisi kansallismaisema-aluetta, jotka Suomen ympäristöministeriön asettama työryhmä määritteli vuonna 1992.
Ekologiset verkostot
pienoiskuva|250px|[[Bisajärvi sijaitsee Sipoonkorven kansallispuistossa.]] Uudeltamaalta tunnistettiin seitsemän ekologista verkostoa 2010-luvulla. Verkostot koostuvat ekologisesti merkittävistä kohteista, jotka integroituvat hyvin toisiinsa. Ympäröivistä alueista ne erottautuvat mosaiikkeina, joita tarkastellaan yhtenäisinä kokonaisuuksina maankäyttöä ja luonnonhoitoa koordinoitaessa. Laajat ekologiset verkostot painottuvat Uudenmaan länsi- ja pohjoisosiin. Yleistä niille on metsäisyys suhteessa ympäröiviin alueisiin, mutta myös soita on runsaasti.
Ekologiset verkostot ovat
Soita on etenkin pohjoisella Uudellamaalla, mutta myös Hangon-Raaseporin verkostossa, joka kattaa lounaisen Uudenmaan. Arvokkaita lintualueita on Kirkkonummen-Nuuksion verkostossa ja Sipoonkorvessa. Porvoon-Loviisan ja Itä-Uudenmaan verkostolle tyypillisiä ovat kosteikot ja kytkeytyneet maatalousmaat. Lohjanjärven verkostoa leimaa kalkkivaikutteisuus ja Kirkkonummen-Nuuksion verkostolle ovat leimaa-antavia aapasuot.
Ilmasto
pienoiskuva|250px|Lampaita Prästkullan kartanolla Raaseporissa.
Lämpötilat ja sademäärät
Uusimaa kuuluu eteläisimmiltä osiltaan sekä Lohjanjärven alueella hemiboreaaliseen ilmasto- ja kasvillisuusvyöhykkeeseen. Pääosin ilmasto on kuitenkin eteläboreaalista kuusivyöhykettä. Maakunta sijaitsee manner- ja meri-ilmaston välissä, joten paikalliset erot lämpötiloissa ja sademäärissä ovat sangen suuret. Itämeri vaikuttaa ilmastoon koko maakunnan alueella, rannikolta pohjoista ja koillista kohti väheten. Meri viilentää päivälämpötiloja rannikolla keväisin ja kesäisin. Syksyisin ja talvisin vaikutus on päinvastainen. Vuoden keskilämpötila vaihtelee rannikon yli kuudesta asteesta maakunnan pohjoisosan noin viiteen asteeseen. Kylmin kuukausi on tyypillisesti helmikuu: keskilämpötila −3 – −6 °C ja lämpimin vastaavasti heinäkuu: 16–18 °C. Vuoden keskilämpötila vaihteli Helsingissä vuosina 1900–2019 välillä 2,7–7,8 °C. Vähintään 7 °C:n vuosikeskiarvo on 2000-luvun taitteen jälkeen mitattu vuosina 2000, 2007, 2008, 2011, 2013, 2014, 2015, 2018 ja 2019. Alle 5 °C:n vuosikeskilämpötilaa ei mitattu lainkaan 2000- ja 2010-luvuilla, tosin rajaa hipaistiin 2010. Maaliskuusta 2007 joulukuuhun 2008 Helsingissä tilastoitiin 22 kuukauden yhtämittainen jakso, jona yhdenkään kuukauden keskilämpötila ei pudonnut nollan alapuolelle.
Terminen kevät saapuu Uudellemaalle keskimäärin maaliskuun lopulla, eli noin kuukautta aiemmin kuin esimerkiksi Lappiin. Terminen kesä alkaa sisämaan suotuisimmilla alueilla toukokuun puolessavälissä, rannikolla ja saaristossa viidestä kymmeneen vuorokautta myöhemmin. Terminen syksy saapuu sisämaahan syyskuun puolenvälin paikkeilla, rannikolle ja saaristoon kymmenisen vuorokautta myöhemmin. Maakunnan pohjoisille seuduille saapuu terminen talvi keskimäärin marraskuun puolessavälissä, Hankoniemelle ja saaristoon joulukuun alussa.
Terminen kasvukausi kestää Uudellamaalla keskimäärin puoli vuotta. Kasvukauden tehoisa lämpösumma on suotuisimmilla seuduilla lähes 1 400 °Cvrk ja viileimmillä seuduilla noin 1 250 °Cvrk. Rannikkoseudulla kasvukausi alkaa ja päättyy myöhemmin kuin sisämaassa.
Vuotuinen sademäärä on Uudellamaalla keskimäärin 600–700 mm. Etenkin Lohjanharju ja Nuuksio tunnetaan runsassateisuudestaan. Sademääriin ja lumioloihin vaikuttaa meren läheisyyden lisäksi maanpinnan kohoaminen rannikolta sisämaahan mentäessä. Sisämaahan pysyvä lumipeite saapuu joulukuun alkupäivinä, rannikolle nelisen viikkoa myöhemmin. Lumi häviää Hangosta keskimäärin 25. maaliskuuta, luoteisen Uudenmaan ylängöiltä kolmisen viikkoa myöhemmin. Merellisyys tekee rannikon lumioloista oikulliset.
Meren pintaveden lämpötila Uudellamaalla on korkeimmillaan elokuun alussa, jolloin se Harmajassa on keskimäärin 16,3 °C ja Tvärminnessä 17,1 °C. Helsingissä havaittiin 22. tammikuuta 1907 korkein Suomessa mitattu ilmanpaine: 1 065,7 hPa.
Keskilämpötiloja (°C) ja sademääriä (mm) Uudenmaan mittausasemilla kaudella 1991–2020.
Keskilämpötilat (°C) ja vuotuiset sademäärät (mm) vertailujaksoittain Helsingin Kaisaniemen mittausasemalla.
¹ Kausi 1886–1935
Auringon kulkureitti
pienoiskuva|250px|Lohjanjärvi. Uudenmaan etelä–pohjoissuuntainen ulottuvuus on noin 115 kilometriä. Etelässä maakunnan manneralue ulottuu leveysasteelle 59°48 ja pohjoisessa vastaavasti leveysasteelle 60°50. Maakunnan eteläisimmässä osassa auringon korkeus keskipäivällä on talvipäivänseisauksessa noin 6,9° ja kesäpäivänseisauksessa noin 53,6°. Pohjoisessa luvut ovat ääripäissään 5,9° ja 52,6°. Päivän pituus pimeimpänä vuodenaikana on kuutisen tuntia ja valoisimpana aikana noin 19 tuntia. Auringon säteilyteho on etelässä talvipäivänseisauksen aikaan 68 W/m² keskipäivällä. Kesäpäivänseisauksen aikaan luku on 968 W/m². Pohjoisessa vastaavat luvut ovat 50 ja 953 wattia.
Auringonpaistetunteja on rannikolla ja saaristossa enemmän kuin sisämaassa. Helsingin Kumpulassa oli kaudella 1991–2020 keskimäärin 1 890 aurinkotuntia vuosittain ja Helsinki-Vantaan lentoasemalla puolestaan 1 824. Lähes neljä viidesosaa mittausasemien aurinkotunneista havaittiin huhti–syyskuussa. Globaalisäteilyn (auringosta saapuva laajakaistainen lyhytaaltosäteily) määrä oli kaudella 1991–2020 keskimäärin 3 504 MJ/m² vuodessa.
Historia
pienoiskuva|250px|Uudellamaalla on useita keskiaikaisia kirkkoja, kuten [[Sipoon vanha kirkko.]] pienoiskuva|Koristeellinen puutalo [[Träskändan kartanon pihapiirissä Espoossa.]]
Nykyisen Uudenmaan alueella on ollut asutusta tuhansia vuosia ennen historiallisen ajan alkua. Merenpinta oli muinoin huomattavasti nykyistä korkeammalla, joten Uudenmaan rantaviiva oli vastaavasti nykyistä pohjoisempana. Maankohoamisen myötä merenpinnan alta paljastui alati uutta, hedelmällistä maaperää.
Uudenmaan muotoutuminen hallinnolliseksi yksiköksi on osa laajempaa kokonaisuutta, joka liittyy keskiaikaiseen muuttoliikkeeseen. Uusimaa ilmestyy aikakirjoihin 1300-luvun alussa, jolloin se oli organisoitunut omaksi maakunnakseen. Kehitys liittyi koko Ruotsin valtakunnan muotoutumiseen, jonka seurauksena Sveanmaan ja Götanmaan kuninkaan hallitsemat alueet muodostivat 1300-luvun puoleenväliin tultaessa yhtenäisen kuningaskunnan, jota alettiin kutsua nimellä Ruotsi. Uuden kuningaskunnan keskusaluetta olivat Mälarinlaakson maakunnat sekä Ahvenanmaa ja Suomi, joka tarkoitti tuolloin Turun seutua. Uusimaa kuului ydinaluetta ympäröiviin maakuntiin, kuten Smoolanti etelässä ja Hälsingland pohjoisessa.
Suomen esihistorian aikana Uudellamaalla on ollut sekä väliaikaista, että vakinaista asutusta. Ajanlaskun alun jälkeen Uusimaa on ollut kuitenkin suurimmaksi osaksi vailla vakinaista asutusta. Alue oli varsinaissuomalaisten, hämäläisten ja mahdollisesti virolaisten käytössä nautinta-alueena. Nykypäivään asti säilynyt maata viljelevä vakinainen asutus saapui alueelle ensimmäisenä Karjaalle 300-luvulla.Asuttajat olivat lähtöisin Varsinais-Suomen Halikosta. Varsinaissuomalaiset asuttivat myös Tenholan vuoden 500 tienoilla. Myös ainakin Inkoossa ja Lohjalla on ollut varhaista rautakautista asutusta. Alueelle tulleen asutuksen lähtöalueita olivat Varsinais-Suomen lisäksi mahdollisesti myös Vanajan ja Hollolan Häme.
Uudenmaan rautakautinen asutus koki ilmeisesti kovan takaiskun 1000–1100-luvuilla ja alueen väestö väheni. Tämän seurauksena Varsinais-Suomesta ja Hämeestä tuli taas uutta asutusta alueelle. Ruotsalaisten kolonisaatio Uuteen maahan, Uudellemaalle tapahtui pääasiassa 1200–1300-luvuilla. Nykyinen Uudenmaan maakunta syntyi tämän keskiaikaisen uudisasutusvaiheen myötä. Maakunnan raja muodostui kyseisen uudisasutusalueen ja vanhan rautakautisen agraariasutuksen rajasta. Kulttuurisesti Uudestamaasta tuli osa läntistä Suomea.
Ensimmäisen kerran Uusimaa mainitaan historiallisissa lähteissä vuonna 1310 kun Ruotsin kuningas Birger ja hänen veljensä tekevät sopimuksen valtakunnan jakamisesta. Asutus oli harvaa ja ensimmäinen kaupunki, Porvoo, perustettiin vasta 1300-luvulla. Läntisen Uudenmaan keskukseksi perustettiin Raasepori. Molemmat keskukset jäivät vaatimattomiksi, sillä maakunnan kaupankäynnin keskus oli Tallinna. Ilmastonmuutokset johtivat lämpökausina väestön nopeaan lisääntymiseen ja viileinä kausina puolestaan väestön vähenemiseen. Muuta Suomea nopeampi väestönkasvu alkoi 1800-luvun puolivälissä: Helsingin nopea kasvu alkoi vaikuttaa koko maakuntaan ja sen valtakunnallinen painoarvo kasvoi vastaavasti. Helsingin merkityksen kasvuun vaikuttivat Suomenlinnan perustaminen 1740-luvulla ja pääkaupungin siirtäminen 1810-luvulla.
Hallinnon historia
Uusimaa jaettiin 1370-luvulla läntiseen Raaseporin linnalääniin ja itäiseen Porvoon linnalääniin. Kirkollinen pitäjäjako oli kehittynyt saman vuosisadan alussa. Kirkolliset ja hallinnolliset pitäjärajat erosivat jossain määrin toisistaan, etenkin Itä-Uudellamaalla.
Keskiaikaiset linnaläänit olivat ensisijaisesti sotilashallintoa varten. Siviilihallinnon järjestelmä oli sekava; sitä hoitivat muun muassa laamannit, voudit ja käräjät. Tilannetta selkeytettiin vuoden 1634 hallitusmuodossa, jolloin nykyisen Suomen alueelle perustettiin läänilaitos. Uudestamaasta ja Hämeestä muodostettiin maaherrakunta. Sen ensimmäiseksi maaherraksi nimitettiin Arvid Göransson Horn af Kanckas. Uudenmaan lääni erotettiin omaksi hallintoalueekseen vuonna 1831. Vuonna 1997 siitä tuli osa Etelä-Suomen lääniä, joka lakkautettiin läänilaitoksen mukana 2009. Niin ikään vuonna 1997 perustettiin Uudenmaan maakunta sekä Itä-Uudenmaan maakunta, jotka liitettiin jälleen toisiinsa vuonna 2011.
Vaakuna
Uusimaa sai oman vaakunakuvionsa 1600-luvun taitteessa. Kuviossa oleva vene on perinteinen rannikkoseutujen symboli; kaksi hopeavirtaa viitannevat Uudenmaan jokiin, joiden merkitys kulkuväylinä oli aikoinaan huomattava.
Väestö
pienoiskuva|250px|Porvoota 1900-luvun alussa Näsinmäeltä nähtynä.
Väestöhistoria
Rautakaudella Uusimaa oli pääasiassa hämäläisten, varsinaissuomalaisten ja virolaisten nautinta-aluetta vaikka pysyvää, maata viljelevää, asutustakin alueella oli. Ruotsalaisten tulo Uuteen maahan, eli Uudenmaan kolonisaatio tapahtui pääasiassa 1200–1300-luvuilla.
Uudenmaan lääni oli 1800-luvulla kolmisen kertaa tiheämmin asuttu kuin Suomi keskimäärin. 1900-luvulla Uusimaa alkoi erottua muista lääneistä ja maakunnista yhä selvemmin väestömäärän ja väestötiheyden suhteen. Vuosisadan päättyessä Uusimaa oli kymmenisen kertaa tiheämmin asuttu kuin Suomi keskimäärin.
Vuonna 1840 silloisen Uudenmaan läänin väkiluku oli 150 000 asukasta eli 10,4 % Suomen suuriruhtinaskunnan väestöstä. Alueen väkiluku kasvoi suunnilleen samaa tahtia kuin koko valtakunnan aina vuosisadan vaihteeseen asti. 1900-luvun alussa Uudenmaan läänin väkiluku oli 281 000 eli yhdeksäsosa Suomen väestöstä. Suomen itsenäistyessä 1917 Uudenmaan väestöosuus oli kohonnut kahdeksasosaan.
1930-luvun puoliväliin tultaessa Uudenmaan väkiluku oli puolisen miljoonaa eli seitsemäsosa Suomen väestöstä. Uusimaa oli kolmanneksi runsasväkisin Viipurin ja Vaasan läänien jälkeen. Tuolloinen Uudenmaan lääni oli nykyistä Uudenmaan maakuntaa laajempi, joten luvut eivät ole täysin vertailukelpoisia nykyiseen Uudenmaan maakuntaan. Vanhaan Uudenmaan lääniin kuului noin 70 000 asukkaan Pernajan kihlakunta, josta vain pieni osa kuuluu nykyiseen Uudenmaan maakuntaan.
Väestön maantieteellinen jakautuminen
pienoiskuva|250 px|Mäntsälän keskustaa. 250px|pienoiskuva|Uusmaalaista esikaupunkialuetta Vantaan [[Pakkalassa helmikuussa 2008.]] Uudenmaan noin 1,7 miljoonasta asukkaasta taajamissa asuu yli 95 %. Suurin taajama on Helsingin keskustaajama yli 1,2 miljoonalla asukkaallaan. . Keskustaajama ulottuu Mäntsälään asti, mutta esimerkiksi Suomenlinna ei kuulu siihen. Hyvinkään, Porvoon ja Lohjan suurehkot taajama-alueet sijaitsevat Helsingin keskustaajaman välittömässä läheisyydessä. Sekä taajama-aste että väestötiheys ovat maakunnan länsi- ja itäosissa huomattavasti matalammat kuin Helsingin seudulla ja Keski-Uudellamaalla.
Uudenmaan itäisimpien ja läntisimpien alueiden osuus väkiluvusta on laskenut vuodesta 1960. Myös Helsingin väestöosuus on pienentynyt: vuonna 1960 se oli noin 55 %, vuonna 1990 noin 40 %; sittemmin pääkaupungin väestöosuus on pysynyt melko vakaana. Espoon, Vantaan ja pääkaupunkiseudun kehyskuntien osuus on vastaavasti kasvanut: vuonna 1960 se oli noin 27 % ja vuonna 2013 noin puolet koko Uudenmaan väestöstä. 2010-luvulla kehyskuntien väestönkasvu on ollut hitaampaa kuin pääkaupunkiseudun. Espoon ja Vantaan väestönkasvu on ollut tasaisempaa kuin Helsingin, jonka väkiluku laski toisen maailmansodan jälkeisen voimakkaan kasvuvaiheen jälkeen 1970-luvulla, pysyi vajaassa puolessa miljoonassa 1980-luvun ja alkoi jälleen kasvaa 1990-luvulle tultaessa. 2010-luvulla Helsingin väestönkasvu on jopa ohittanut maakunnallisen keskiarvon.
Ikärakenne
Ikärakenteeltaan Uusimaa on nuorempaa kuin Suomi keskimäärin. Pääkaupunkiseutu on leimallisesti nuorten aikuisten aluetta, Keski-Uudellamaalla taasen lasten ja nuorten väestöosuus on korkea. Kuten länsimaissa yleensäkin, myös Uudellamaalla väestön keski-ikä kohoaa ja maahanmuuttajien osuus väestöstä kasvaa.
Väestömuutokset
Vuonna 2021 Uusimaa oli suhteessa muihin maakuntiin ensimmäisen kerran muuttotappiollinen modernin tilastoinnin aikana. Tosin muuttotappio kääntyi vuoden viimeisellä neljänneksellä jälleen muuttovoitoksi. Suomen kansainvälisestä muuttovoitosta Uudenmaan osuus oli lähes puolet.
Taulukossa on mainittu väkiluku vuoden viimeisenä päivänä Tilastokeskuksen mukaan.
Vuosina 2000–2009 Uudenmaan maakunnan (ml. Itä-Uusimaa) muuttovoitto Suomen muista maakunnista oli 31 983 henkeä ja nettosiirtolaisuus +36 322 henkeä.
Vuosina 2010–2019 Uudenmaan maakunnan muuttovoitto muista maakunnista oli 51 737 henkeä ja nettosiirtolaisuus +64 199 henkeä.
Uudenmaan maakunnan kokonaishedelmällisyysluku nousi 2000-luvun ensikymmenluvulla 1,60:stä 1,69:een. Samana ajanjaksona Suomen keskimääräinen luku kohosi 1,73:sta 1,86:een. 2010-luvulla suunta oli päinvastainen: vuonna 2010 luku oli 1,70 ja vuonna 2019 enää 1,28. Koko valtakunnassa lasku oli vielä jyrkempi: 1,87:stä 1,35:een. Uudenmaan lukua laskee Helsingin alhainen kokonaishedelmällisyys, esimerkiksi Espoon ja Porvoon naiset olivat 2010-luvun jälkipuoliskolla huomattavasti hedelmällisempiä kuin helsinkiläiset. Uudenmaan muuta Suomea korkeampi syntyvyys johtuu hedelmällisessä iässä olevien naisten suuresta väestöosuudesta.
31. joulukuuta 2009 – 31. joulukuuta 2019 Uudenmaan väestömäärän muutos oli +172 000 asukasta (+11,3 %), 31. joulukuuta 1999 – 31. joulukuuta 2009 se oli +138 000 asukasta (+10,0 %).
Suurimmat taajamat
Vuonna 2017 Uudellamaalla sijaitsi 87 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu maakunnan 10 suurinta taajamaa.
Maakuntakeskusta vastaava keskustaajama on lihavoitu. * Sijaitsee Kanta-Hämeen maakunnassa.
Kielet
250px|pienoiskuva|Noin 9 000 asukkaan Hanko on Uudenmaan lounaisin kunta. Hankolaisista puhuu äidinkielenään suomea 54 % ja ruotsia 43 %.