cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjän sisällissota
Sodan tapahtumat
thumb|right|Venäjän sisällissodan rintama 1918 Venäjän armeija järjestettiin 15. tammikuuta 1918 kansankomissaarien määräyksellä uudelleen työläisten ja talonpoikien punaiseksi armeijaksi olemassa olevien punakaartien pohjalle. Joukkovärväykset aloitettiin 23. helmikuuta Pietarissa ja Moskovassa. Lisäksi kahdessa kuukaudessa saatiin yli 100 000 vapaaehtoista, joita houkutteli armeijan tarjoama jokapäiväinen ateria. Puna-armeijalla ei ollut kuitenkaan upseeristoa. Ongelma ratkaistiin Lev Trotskin esityksestä niin, että tsaarin armeijan upseerit saivat pysyä tehtävissään, mutta heidän rinnalleen asetettiin poliittisia komissaareja.
Rauhanteko Saksan kanssa sai bolševikkien vastaiset ryhmät nousemaan uutta hallintoa vastaan, ja Winston Churchillkin julisti, että ”bolševismi on kuristettava kehtoonsa”.
Bolševikkijohtaja Lenin oli yllättynyt sisällissodan syttymisestä ja aliarvioi vastaansa nousseet joukot. Alkumenestys sai hänet liian luottavaiseksi. Ensimmäiset kommunisteja vastaan nousseet joukot olivat vastavallankumouksellisia kenraaleita ja paikallisia kasakoita, jotka olivat vannoneet uskollisuutta 15. maaliskuuta 1917 muodostetulle väliaikaishallitukselle. Merkittävimpiä näistä olivat Donin kasakoiden Aleksei Kaledin, Orenburgin kasakoiden Aleksandr Dutov ja Baikalin kasakoiden Grigori Semjonov. Ensimmäiset taistelut bolševikkien ja kasakkajoukkojen välillä käytiin jo joulukuussa 1917.
Marraskuussa 1917 entinen tsaarin armeijan ylipäällikkö, Mihail Aleksejev alkoi koota vapaaehtoisarmeijaa (Dobrovolstšeskaja Armija) Novotšerkasskissa, häneen liittyivät joulukuussa Lavr Kornilov, Anton Denikin ja joukko muita. Kaledinin avustamina he valtasivat Donin Rostovin joulukuussa.
Keväällä 1918 menševikit ja sosialistivallankumoukselliset liittyivät taisteluun bolševikkeja vastaan. Alussa he olivat vastustaneet aseellista taistelua, mutta rauhanteko Saksan kanssa ja bolševikkien perustama diktatuuri saivat tilanteen muuttumaan. Molemmilla puolueilla oli kansan keskuudessa jonkin verran kannatusta, ainakin perustuslakia säätävän kokouksen vaalivoiton perusteella vuonna 1918. Sosialistivallankumouksellisten yritys värvätä joukkoja Latviasta heinäkuussa 1918 ei onnistunut, mutta Tšekkoslovakian legioona oli vastavallankumouksen tukena.
Heinäkuussa kaksi vasemmistososialistivallankumouksellista murhasi Saksan Venäjän-lähettilään Wilhelm von Mirbachin tarkoituksenaan provosoida Saksa vihollisuuksiin. Samana päivänä vasemmistososialistivallankumoukselliset nousivat Moskovassa kapinaan, joka kuitenkin kukistettiin jo seuraavana päivänä. Eräät muut sosialistivallankumoukselliset pyrkivät nostattamaan puna-armeijan bolševikkihallintoa vastaan. Neuvostot saivat nämä paikalliset kapinat hallintaansa ja Lenin esitti saksalaisille henkilökohtaisen anteeksipyynnön. Sen jälkeen seurasivat sosialistivallankumouksellisten massapidätykset. Elokuun 30. päivän terrori-iskut, Pietarin Tšekan päällikön murha ja Leninin murhayritys synnyttivät ”punaisen terrorin”. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset erotettiin neuvostoista, ja vastavallankumouksellisiksi epäillyt saatettiin vangita ja teloittaa ilman oikeudenkäyntiä.
Tšekkoslovakian legioona ja valkoisten hallitus Omskissa
Tšekkoslovakian legioona oli ollut osa entistä keisarillista Venäjän armeijaa taistelussa Itävalta-Unkaria vastaan, ja siinä oli lokakuussa 1917 ollut 30 000 vapaaehtoista sotavangeista värvättyä ja puolta vaihtanutta miestä. Tomáš Masarykin, sittemmin Tšekkoslovakian presidentin, innoittamana legioona oli nimetty Tšekkoslovakialaiseksi armeijakunnaksi, ja he olivat valmiita jatkamaan taistelua saksalaisia vastaan Venäjän rauhanteosta huolimatta. Sopimus kuitenkin raukesi bolševikkien yritykseen riisua joukko aseista, ja joukko kapinoi kesäkuussa 1918 vallaten Tšeljabinskin rautatieaseman Volgan itäpuolella, koko kaupungin ja kahdeksan junavaunullista valtionpankin kultaa. Kuukauden kuluessa tšekit ja slovakit hallitsivat suurinta osaa Länsi-Siperiasta, osaa Volgasta ja Uralin aluetta. Elokuussa koko Siperia viljavaroineen oli eristetty muusta maasta.
Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset tukivat talonpoikia, jotka vastustivat bolševikkien maatalouskontrollia. Toukokuussa 1918 he valtasivat tšekkien tukemina Samaran ja Saratovin perustaen perustuslakia säätävän kokouksen jäsenten neuvoston eli Komutšin (Комитет членов Учредительного собрания, Комуч). Heinäkuussa Komutš-hallinto käsitti paljolti tšekki-slovakkijoukkojen hallussaan pitämät alueet. Uusi hallinto aikoi jatkaa Saksan vastaista taistelua, ja alkoi koota omaa kansanarmeijaansa. He järjestivät myös uudistusohjelman, mutta ilman bolševikkien epäsuosittuja talousuudistuksia.
Syyskuussa 1918 bolševikkien vastaiset hallitukset kokoontuivat Ufassa ja perustivat uuden Venäjän väliaikaishallituksen Omskiin, viisihenkisen johtokunnan johtamina. Kolme jäsentä (Avksentjev, Boldirev ja Zenzinov) valittiin sosialistivallankumouksellisista ja kaksi perustuslaillisdemokraateista (Vinogradov ja Volgogodski).
Uusi hallitus kuitenkin kaatui nopeasti Siperian paikallishallituksen sotaministerin, vara-amiraali Aleksandr Koltšakin suorittamassa kaappauksessa 18. marraskuuta 1918. Koltšak ylensi itsensä amiraaliksi ja nimesi itsensä ”Ylimmäksi Johtajaksi”. Bolševikeille tämä oli propagandavoitto, koska vastustaja oli nyt antidemokraattinen diktaattori. Koltšak osoittautui kuitenkin osaavaksi komentajaksi, ja kansanarmeijan järjestämisen jälkeen hän valtasi Permin Puna-armeijalta. Se oli kuitenkin hänen menestyksensä huippukohta.
Sodan käännekohdat (1919)
thumb|right|250px|Venäjän sisällissodan rintama 1919 Sodan asetelmat avainvuodeksi 1919 olivat nyt valmiit. Bolševikit olivat tukevasti vallassa Venäjän ydinseudulla Pietarista Moskovaan ja Tsaritsyniin. Amiraali Koltšakilla oli pieni armeija idässä ja hän kontrolloi osittain Siperian rautatietä. Etelässä kasakkajoukot hallitsivat suurta osaa Donista ja Ukrainasta. Kaukasuksella kenraali Denikin oli perustanut armeijan. Vastikään itsenäistyneessä Virossa kenraali Judenitš organisoi armeijaa. Viro oli yleensä vihamielinen bolševikeille ja oli taistellut heitä vastaan marraskuusta 1918 (ks. Viron vapaussota). Ranskalaiset miehittivät Odessaa ja britit Murmanskia. Britit ja amerikkalaiset hallitsivat Arkangelia ja japanilaiset Vladivostokia.
Trotski määräsi valtamaan Ukrainan ensin. Tämä tehtiin nopealla kampanjalla kevättalvella 1919. Kasakat eivät loppuvuoden 1917 menestyksensä jälkeen olleet kyenneet organisoitumaan ja hyödyntämään voittojaan. Näin ollen kasakkavoimat hajosivat nopeasti puna-armeijan vastahyökkäyksen alettua tammikuussa 1919. Puna-armeija valtasi Kiovan helmikuussa 1919 ja kymmenen päivää myöhemmin kenraali Kaledin teki itsemurhan. Kasakkojen vapaaehtoisarmeija evakuoitiin Kubaniin, josta käsin he aloittivat Kubanin kasakoiden kanssa epäonnistuneen hyökkäyksen Jekaterinodariin. Kenraalit Kornilov ja Aleksejev kuolivat, joten kasakoiden johto siirtyi Denikinille, jonka seuraavat kuukaudet kuluivat kasakka-armeijan uudelleenrakentamisessa. Kun bolševikit näyttivät voitokkailta Ukrainassa, Ranska veti joukkonsa Odessasta huhtikuussa 1919.
Sodan jatkuessa Ukrainassa Trotski lähetti toisen armeijan Koltšakia vastaan. Tämä armeija, jota johti kykenevä komentaja Tuhatševski, valloitti Jekaterinburgin tammikuussa 1919 ja jatkoi kohti Siperian rautatietä. Koltšakin armeija lyötiin pienissä taisteluissa kerta toisensa jälkeen ja se perääntyi kohti itää. Kesän loppuun tultaessa britit ja amerikkalaiset vetivät joukkonsa Murmanskista ja Arkangelista osallistumatta juuri tapahtumiin. Britit jatkoivat kuitenkin edelleen ase- ja muita aputarvikelähetyksiä vastavallankumouksellisille. Puna-armeija valtasi Koltšakin ”pääkaupungin” Omskin marraskuussa 1919. Koltšak menetti otteensa varjohallituksestaan pian tappionsa jälkeen.
Alkukesästä Kaukasiassa ollut armeija, nyt kenraali Wrangelin komentama, hyökkäsi pohjoiseen pyrkimyksenään vähentää Koltšakin armeijaan kohdistuvaa painetta tai jopa yhdistyä siihen. Wrangelin joukot onnistuivat valtaamaan Tsaritsynin kesäkuussa 1919. Trotski vastasi tähän uhkaan lähettämällä Tuhatševskin uuden armeijan kanssa Wrangelin joukkoja vastaan. Määrällisesti ylivoimaisen vihollisen edessä Wrangelin armeija perääntyi etelään, jättäen Tsaritsynin bolševikeille.
Myöhemmin kesällä toinen kasakka-armeija, jota kutsuttiin Donin armeijaksi, hyökkäsi Ukrainaan. Puna-armeija oli pakotettu vetäytymään Kiovasta syyskuussa 1919. Donin armeija jatkoi pohjoiseen Voronežiä kohti, mutta Tuhatševskin armeija voitti sen lokakuussa. Tuhatševskin armeija kääntyi nyt uutta uhkaa, uudelleen perustettua kasakoiden vapaaehtoisarmeijaa vastaan, ja tuhosi sen Orelilla marraskuussa. Puna-armeija valtasi joulukuussa takaisin Kiovan ja työnsi voitetut kasakat Mustaamerta kohti.
Valkoisten armeijoiden tultua voitetuksi etelässä, keskiosassa ja idässä, oli bolševikeilla edelleen eräs uhka: jalkaväenkenraali Nikolai Judenitšin brittien tuella organisoima Luoteis-Venäjän armeija Virossa. Sen poliittiseksi päällykseksi englantilaiset perustuttivat Luoteis-Venäjän hallituksen, koska Venäjän keisarikunnan yhtenäisyyden ajatusta tukenut valkoisen liikkeen ylipäällikkö, amiraali Aleksandr Koltšak ei tunnustanut Viron itsenäisyyttä, mikä oli edellytyksenä sille että Judenitš oli voinut hyökätä Virosta pääkaupunki Petrogradia kohti.
Carl Gustaf Emil Mannerheim olisi halunnut johtaa suomalaiset joukot auttamaan Venäjän valkoisia, olivathan valkoiset Suomessa juuri voittaneet sisällissodan. Hanke ei kuitenkaan saanut kannatusta. Suomen väliintulo olisi saattanut osoittautua ratkaisevaksi Venäjän sisällissodassa. Leninin mielestä oli "aivan varmaa, että vähäisinkin apu Suomelta olisi ollut riittävä ratkaisemaan Pietarin kohtalon". Trotski puolestaan ennakoi talvisotaa sanomalla: ”Me emme voi elää vuodesta toiseen sen pysyvän uhan alaisena, että kenraali Mannerheim, tai joku muu, ehkä päättää ottaa meiltä Pietarin”.
Bolševikkien kuukauden sisällä saamat voitot kasakoista Voronežissä, Judenitšista Pietarista ja Koltšakista Omskissa käänsivät sodan kulun. Melko odottamatta bolševikit olivat nopeasti kaataneet kaikki merkittävät sisäiset vihollisensa.
Sodan loppuvaihe (1920)
thumb|Bolševikkien hallitsemat alueet. Sininen: 1918. Keltainen: 1919. Punainen: 1921. Siperiassa amiraali Koltšakin armeija oli hajoamistilassa. Hän itse luopui komennosta Omskin menetyksen jälkeen ja nimitti Grigori Semjonovin uudeksi valkoisten johtajaksi. Pian tämän jälkeen omien joukkojen toisinajattelijat vangitsivat Koltšakin ja tämä luovutettiin helmikuussa 1920 puna-armeijalle, joka teloitti hänet pian. Taistelut Siperiassa jatkuivat seuraavan vuoden ajan pienten aseellisten joukkioiden harhaillessa alueella rosvoillen. Semjonov peräytyi kasakkajoukkoineen lopulta Kiinaan. thumb|Wrangelin laivasto vetäytyy Krimiltä ja pakenee Turkkiin Tšekkilegioonalla ei ollut suurta mielenkiintoa taistella Venäjän sisällissodassa. He halusivat taistella Saksaa vastaan, eikä heillä ensimmäisen maailmansodan päätyttyä ollut intressiä lisäsotimiseen. He eivät pitäneet Koltšakista, mikä oli molemminpuolista, ja viettivät suurimman osan vuodesta 1919 siirtäen joukkojaan itään ja laivaten niitä Eurooppaan. Tässä he saivat apua amerikkalaisilta, joita johti kenraali William S. Graves, joka otti haltuunsa Siperian rautatien itäosan. Tšekkilegioona oli saanut kaikki joukkonsa evakuoitua Vladivostokin kautta huhtikuuhun 1920 mennessä, jolloin myös amerikkalaiset jättivät Siperian.
Kenraali Wrangelin armeija pysyi Krimillä kesään 1920 ja pyrkien hyödyntämään puna-armeijan tappiota Neuvosto-Venäjän ja Puolan välisessä sodassa, hyökkäsi pohjoista kohti. Tämä hyökkäys torjuttiin nopeasti, ja Wrangelin joukot pakotettiin vetäytymään takaisin Krimille marraskuussa 1920. Britit evakuoivat Wrangelin joukot 14. marraskuuta, ja Venäjän sisällissota oli käytännössä lopullisesti ohi.
Omituinen kenraali Roman von Ungern-Sternberg jatkoi merkityksettömin voimin taistelua puna-armeijaa vastaan kaukoidässä vuoteen 1921 ja kaappasi hetkeksi vallan Mongoliassa. Japanilaiset, jotka suunnittelivat Amurin alueen haltuunottoa, vetivät joukkonsa pois lokakuussa 1922 bolševikkien asteittain vakiinnutettua valtansa koko Siperiassa.
Puna-armeijan organisointi
Puna-armeija kärsi kesällä 1918 päällystöpulasta, jota helpottamaan perustettiin Leninin päätöksellä Pietarin kansainvälinen punaupseerikoulu. Tuolloin olisi tarvittu 55 000 uutta pätevää upseeria ja heitä yritettiin aluksi värvätä vapaaehtoisina. Ensimmäinen vapaaehtoisten tsaarinarmeijan upseerien kutsuntatilaisuus oli 29. heinäkuuta vuonna 1918, mutta heikoin tuloksin. Kutsunta uusittiin kuukautta myöhemmin ilman parempaa menestystä. Sen jälkeen Trotski antoi määräyksen ottaa panttivangiksi kutsun laiminlyöneiden upseerien perheet. Trotskin otettua käyttöön myös muita pakotteita alkoi upseereita ilmaantua. Ensimmäiset Pietarin punaupseerikoulusta valmistuneet sotilaat lähetettiin rintamalle 25. huhtikuuta 1919. Pietarin sotilaspiirin vallankumouksellisen sotaneuvoston alaisista joukoista tärkein oli 7. armeija, joka oli vastuussa luoteisrintamasta.
Ulkovaltojen väliintulo
Ensimmäisen maailmansodan ympärysvaltojen päävoimia olivat sodan alussa Venäjän lisäksi Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska sekä myöhemmin sotaan liittynyt Yhdysvallat. Puna-armeijaa vastustaneet Venäjän valkoiset pyysivätkin apua näiltä liittolaisiltaan. Länsivaltojen laivasto saapui Murmanskin rannikolle maaliskuussa 1918 ja kesäkuussa brittiläis–ranskalais–yhdysvaltalaisjoukot ottivat haltuunsa Murmanskin ja elokuussa Arkangelin. Virallinen selitys oli suojella länsivaltojen varusvarastoja näissä satamakaupungeissa, mutta samalla myös estää niiden joutuminen bolševikkien käsiin ja pakottaa puna-armeija jakamaan joukkonsa myös pohjoiseen. Brittijoukot toimivat myös Itämerellä, jossa ne tukivat valkoista armeijaa ja Baltian maiden itsenäisyyssotaa. Japanilaiset miehittivät Itä-Siperiasta laajoja alueita.
Suomalaiset valkoiset joukot tekivät kaksi sotaretkeä Venäjälle Itä-Karjalaan sisällissodan aikana, Vienan retkikunta maalis–lokakuussa 1918 ja Aunuksen retkikunta 1919. Suomalaisia joukkoja olivat vastassa Suomen sisällissodan jälkeen Venäjälle paenneista punakaartilaisista muodostettu brittien kanssa yhteistoiminnassa ollut Muurmannin legioona ja puna-armeijan suomalainen kommunistinen jalkaväkirykmentti JR 164.
Baškiirit, kirgiisit ja tataarit perustivat myös omia konservatiivisia ja kansallismielisiä hallituksiaan, samoin Siperian paikallishallinto Omskissa. Tataarien, baškiirien ja tšuvassien Idel-Uralin tasavalta perustettiin joulukuussa 1917, mutta se joutui puna-armeijan valloittamaksi huhtikuussa 1918, tšekkilegioona palautti sen heinäkuussa ja se purettiin lopullisesti vuoden lopussa. Presidentti Sadrí Maqsudí Arsal pakeni Suomeen.
Etelässä Gruusia, Armenia ja Azerbaidžan julistautuivat itsenäisiksi.
Terrori ja salamurhat
Punaisen hallituksen puolella kaksi vasemmistososialistivallankumouksellista, Jakov Bljumkin ja Nikolai Andrejev murhasivat Saksan lähettilään kreivi Wilhelm von Mirbachin 6. heinäkuuta 1918 pyrkien aloittamaan vihollisuudet uudelleen. Toiset sosialistivallankumoukselliset sieppasivat bolševikkijohtajia ja usuttivat puna-armeijaa nousemaan hallitustaan vastaan. Sosialistivallankumouksellisten ja anarkistien järjestämät paikalliset kapinat saatiin kuitenkin tukahdutettua, ja Lenin pyysi henkilökohtaisesti saksalaisilta anteeksi. Saksan väliintulo oli kuitenkin tässä vaiheessa jo epätodennäköinen sen jäätyä länsirintamalla alakynteen.
Seuraavien, 30. elokuuta tapahtuneiden terrori-iskujen, Pietarin Tšekan puhemiehen Moisei Uritskin ja Leninin murhayrityksen jälkeen Lenin aloitti punaisen terrorin: Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset erotettiin neuvostoista ja 800 epäiltyä teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä.
Kommunistinen puolue oli Leninin painostuksesta antanut Tšekalle käytännöllisesti katsoen vapaat kädet ja punainen terrori sai riehua vapaasti. Kaikenlaiset kapinayritykset tukahdutettiin erittäin julmasti ja usein vangiksi jääneitä, varsinkin valkoisia upseereita kidutettiin ennen teloitusta. "Vallankumouksen rautainen käsivarsi" rankaisi armottomasti kaikkia, jotka Tšekan logiikan mukaan uhmasivat vallankumousta. Tšeka julkaisi jopa omia viikkosanomiaan, jossa kerrottiin kuinka paljon oli ammuttu eri alueilla ja kuinka paljon tullaan vielä ampumaan, tulevia uhreja mainittiin jopa lehdessä nimeltä. Lehti nostatti kuitenkin puolueessa sellaisen myrskyn, että se lakkautettiin ilmestyttyään vain muutaman numeron verran.
Tunnetuin punaisen terrorin murha oli tsaariperheen murha. Jekaterinburgin Tšeka murhasi heinäkuisena yönä 1918 vangittuna olleet tsaari Nikolai II:n, tämän vaimon ja kaikki viisi lasta. Murhalla haluttiin estää valkoisia vapauttamasta tsaaria ja nostamasta häntä vastavallankumouksen symboliksi.
Jälkivaikutukset
Sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjä oli taloudellisesti raunioina. Vuosien 1920 ja 1921 kadot ja niistä johtunut nälänhätä vain pahensivat tilannetta. Sisällissodassa oli kuollut yhdeksän miljoonaa ihmistä kommunistien lähes verettömän lokakuun vallankumouksen jälkeen. Miljoonia muita kuoli nälkään. Miljoona ihmistä lähti maasta eri reittejä paetakseen sotaa, puutetta ja uuden järjestelmän vaatimuksia ja tuomioita. Suurin osa paenneista, kuten kenraali Wrangel, edustivat vanhaa yläluokkaa.
Tiukka sotakommunismi pelasti kansankomissaarien neuvoston sisällissodan aikana, mutta sen seurauksena talous rapautui. Yksityisen teollisuuden ja kaupan takavarikointi sekä hallituksen kyvyttömyys saada valtion johtama talous käyntiin johtivat puutteeseen kaikesta. Kaivosten ja tehtaiden tuotanto putosi viidesosaan sotaa edeltäneestä tasosta ja monien tuotteiden vieläkin enemmän, puuvillan tuotanto putosi 5 %:iin ja raudan 2 %:iin. Talous saatiin vuoden 1914 tasolle vasta 1930-luvun alussa.
Talonpojat vastustivat jyrkästi maan takavarikointia ja viljelypinta-ala supistui 62 % ja sadot 37 % sotaa edeltäneistä. Vuonna oli 35 miljoonaa hevosta ja neljä vuotta myöhemmin 24 miljoonaa ja karjaa vastaavasti 58 ja 37 miljoonaa. Ruplan kurssi dollariin nähden putosi vuoden 1914 kahdesta ruplasta 1 200:aan vuonna 1920.
Mustion sähkörata
thumb|Mustion sähköradan veturi muistomerkkinä. Mustion sähkörata oli Länsi-Uudellamaalla ollut kapearaiteinen yksityinen teollisuusrata, joka yhdisti Mustion tehtaat ja rautatieaseman. Liikenne oli yksinomaan tavarankuljetusta.
Radan rakennutti kamariherra Hjalmar Linder, aikoinaan eräs Suomen rikkaimmista miehistä ja suurimmista hyväntekeväisyyden harrastajista.
Radan pituus oli 5 km ja raideleveys 600 mm. Liikennettä radalla oli vuosina 1903-1964. Radan kalusto tarkastettiin sotakorvauksia varten, mutta se hylättiin vanhentuneena.
Radan ainoa veturi, lyyravirroittimella varustettu kaksimoottorinen AEG 178/1903, 0-2-2-0 sm, on Mustiolla muistomerkkinä entisen tallinsa eli nykyisen palokunnantalon edessä, kiskotus, pääosa vaunuista ja ratajohdot pylväineen on romutettu. Ratapohja joutomaana eli epävirallisena kevytliikennetienä, mikä mahdollistaa sen tulevan käytön uudelleen alkuperäisessä tarkoituksessa.
Syksyllä 2002 paikallinen kyläyhdistys sai valmiiksi veturin ulkoisen täyskunnostuksen, joka käsitti pyörästön, alustan ja korin puhdistuksen ja maalauksen. Vielä vaadittaisiin mm. ajomoottorien, niiden hallintalaitteiden ja jarrujen peruskunnostus sekä sähköjohdotuksen uusiminen ennen kuin veturi olisi ajokunnossa.
Parin alkuperäisen vaunun kehikot on yllättäen löydetty romupihan nurkasta, vaununkorien rakentaminen niille on toistaiseksi piirustusasteella. Kunhan vaunut valmistuvat on kiskotuksen vuoro. Sitä saataneen aikaan alkajaisiksi veturille ja parille vaunulle riittävä määrä eli muutamia metrejä, täyden kiskotuksen rakentamisesta saati liikenteen aloittamisesta vasta haaveillaan – eli hanke on jokseenkin alkuvaiheissaan.
Vielä aivan vastaamattomia kysymyksiä ovat ratajohtojen vetäminen saati sitten muuntajat ym. laitteet niitä varten: veturi tarvitsee 500 voltin tasavirtaa koska siinä ei nykyaikaisista vetureista poiketen ole tasasuuntaussiltoja.
Nkayi
Nkayi (vanhalta nimeltään Jacob) on kaupunki Kongon tasavallassa. Vuonna 2005 siellä asui 56 700 ihmistä.
Sijainti ja liikenneyhteydet
Nkayi sijaitsee pääkaupunki Brazzavillen länsipuolella Brazzavillesta Pointe-Noireen johtavan radan varrella. Nkayissä on myös lentokenttä, jolta on lentoja sekä Brazzavilleen että Pointe-Noireen.
Tuotanto ja teollisuus
Nkayi sijaitsee Niari-joen laakson maanviljelyalueella ja on sen sokerintuotannon keskus. Sokerin lisäksi seudulla tuotetaan maapähkinäöljyä sekä kotieläinten rehua ja alueella on myös mylly sekä saha.
Tannhäuser
Tannhäuser (tai Tannhäuser und der Sängerkrieg auf Wartburg eli Tannhäuser ja Wartburgin laulukilpailu) on Richard Wagnerin kirjoittama ja säveltämä ooppera. Se perustuu keskiaikaiseen kansanballadiin Tannhäuserista ja Wartburgin laulukilpailusta kertovaan tarinaan. Oopperan ensiesitys oli Dresdenissä vuonna 1845.
Henkilöt
Ooppera tapahtuu Thüringenissä 1200-luvun alussa.
Ensimmäinen näytös
Ritari ja minnelaulaja Tannhäuser on ollut pitkään Venusvuorella (Hörselberg Eisenachin lähellä) jumalatar Venuksen rakastajana. Hän on kuitenkin kyllästynyt ja pyytää Venusta päästämään hänet pois, mutta Venus kieltäytyy ja yrittää suostutella häntä jäämään. Lopulta Tannhäuser julistaa pelastuksensa olevan Mariassa, jolloin Venus katoaa ja Tannhäuser huomaa olevansa laaksossa lähellä Wartburgin linnaa. Hänen ohitseen kulkee joukko pyhiinvaeltajia matkalla Roomaan. Paikalle saapuu metsästysseurue, jota johtaa maakreivi Hermann mukanaan joukko minnelaulajia. Nämä tunnistavat Tannhäuserin ja pyytävät häntä tulemaan Wartburgin linnassa pidettävään laulukilpailuun. Tannhäuser ei aluksi halua tulla heidän mukaansa, mutta muuttaa mielensä, kun ritari Wolfram von Eschenbach, yksi minnelaulajista, kertoo maakreivin veljentyttären Elisabethin ikävöineen Tannhäuseria siitä asti, kun tämä lähti. Tannhäuser suostuu lähtemään seurueen mukaan.
Toinen näytös
Laulajien sali Wartburgin linnassa. Elisabeth tulee iloisena saliin kuultuaan Tannhäuserin palanneen ja tervehtii häntä. Tämä harmittaa Wolframia, joka on rakastunut Elisabethiin. Laulukilpailu alkaa ja paikalle saapuu joukko aatelisia ritareita. Useat minnelaulajista laulavat lauluja rakkaudesta, mutta Tannhäuser pilkkaa näitä ja väittää, etteivät he osaa kuvata rakkautta oikein. Lopulta hän itse laulaa Venusta ylistävän laulun. Tällöin paikalla olevat ymmärtävät hänen olleen Venusvuorella ja uhkaavat surmata hänet, mutta Elisabeth estää heitä ja pyytää, että Tannhäuser saisi etsiä armahdusta synneilleen. Maakreivi Hermann määrää Tannhäuserin lähtemään pyhiinvaellusmatkalle Roomaan ja pyytämään paavilta synneilleen anteeksiantoa. Jos sitä ei anneta, hän ei saa koskaan palata.
Kolmas näytös
Tannhäuserin lähdöstä on kulunut aikaa, ja Elisabeth sekä Wolfram odottavat hänen paluutaan Wartburgin laaksossa. Pian pyhiinvaeltajat saapuvat, mutta Elisabethin kauhuksi Tannhäuser ei ole heidän joukossaan. Elisabeth pyytää Neitsyt Mariaa ottamaan hänet luokseen ja palaa tämän jälkeen Wartburgiin jättäen Wolframin yksin. Pimeän tultua Wolfram tapaa Tannhäuserin, joka aikoo palata Venusvuorelle. Tannhäuser kertoo Wolframille, että paavi kieltäytyi antamasta hänen syntejään anteeksi ja sanoi, että ennemmin hänen sauvaansa kasvaisi lehtiä. Venus ilmestyy paikalle ja pyytää Tannhäuseria tulemaan hänen luokseen. Wolfram yrittää kaikin tavoin estää Tannhäuseria lähtemästä ja mainitsee lopulta Elisabethin nimen. Samaan aikaan paikalle saapuu hautajaissaatto ja Venus katoaa. Tannhäuser saa kuulla Elisabethin kuolleen, jolloin hän kuolee itsekin. Samalla paikalle tulee joukko pyhiinvaeltajia, jotka kertovat, että paavin sauvaan on kasvanut lehtiä ja näin ollen Tannhäuser on saanut syntinsä anteeksi.
Vincenzo Peruggia
Vincenzo Peruggia (8. lokakuuta 1881 – 8. lokakuuta 1925) tuli kuuluisaksi varastaessaan Louvresta 21. elokuuta 1911 Leonardo da Vincin maalaaman teoksen Mona Lisa. Kaksi vuotta myöhemmin hän jäi kiinni yrittäessään myydä teosta Uffizin taidemuseolle Firenzeen 500 000 liiralla.
Tannhäuser
Libretto
Osia Tannhäuserin libretosta on käännetty suomeksi.
Vincenzo Peruggia
Teoksen katoaminen
Mona Lisan varkauden huomasi ensimmäiseksi taidemaalari Louis Béroud, jonka oli tarkoitus maalata teoksesta kopio. Heti huomattuaan maalauksen kadonneen Béroud hälytti vartijat, joiden mukaan Mona Lisa olisi valokuvausstudiolla kuvattavana. Mona Lisa julistettiin varastetuksi, kun teosta ei löytynyt studiostakaan. thumb|200px|Vincenzo Peruggian poliisikuva
Katoamisesta syntyi monia teorioita. Yhden teorian mukaan saksalaiset olivat varastaneet maalauksen, ja toisen mukaan teos olisi tuhoutunut ja museo yritti peitellä sitä varkaudella. Mona Lisan ollessa kateissa sen maine kasvoi ja ihmiset maailmanlaajuisesti kiinnostuivat varastetusta taulusta. Poliisipäällikkö Lepinen mukaan varas aikoi kiristää valtiolta rahaa Mona Lisan palautusta vastaan.
7. syyskuuta poliisi pidätti runoilija Guillaume Apollinairen, joka oli kirjoittanut sanomalehdissä, että Louvre pitäisi polttaa. Apollinairen epäily sai vahvistusta, kun selvisi Apollinairen tuntevan belgialaisen tauluvarkaan Géry Piéretin, joka oli tehnyt Louvresta taidevarkauksia. Myös Pariisissa asuvaa nuorta espanjalaista taidemaalari Pablo Picassoa epäiltiin, sillä hän oli ostanut Piéretiltä patsaan, jonka tämä oli varastanut Louvresta. Poliisi kuulusteli kaikkia kolmea, mutta yksikään heistä ei tiennyt mitään varkaudesta. Kohu laantui ja Mona Lisa julistettiin hävinneeksi.
Teoksen löytyminen
Katoamisesta kului kaksi vuotta, ennen kuin tapaus tuli takaisin julkisuuteen. Syyskuussa 1913 firenzeläinen taidekauppias Alfredo Geri sai kirjeen Peruggilta, joka esiintyi Leonardo Vincenzo -nimisenä. Vincenzo ilmoitti kirjeessä, jossa oli Pariisin postileima, että hän haluaa palauttaa Mona Lisan takaisin sen alkuperäiseen kotimaahan Italiaan ja pyysi taulusta puoli miljoonaa liiraa. Hänen vaatimuksensa oli, että Mona Lisan pitäisi olla ikuisesti Uffizin galleriassa Firenzessä. Geri piti miestä huijarina, mutta suostui tapaamaan tämän Italiassa.
Viktor Emanuel II:n monumentti
pienoiskuva|Viktor Emanuel II:n monumentti pienoiskuva|Kuva etuviistosta
Vincenzo Peruggia
Teoksen löytyminen
11. joulukuuta Geri ja Uffizi-gallerian johtaja Giovanni Poggi saapuivat Leonardo Vincenzon huoneeseen Firenzen Tripoli-Italia -hotelliin. Leonardo paljasti kankaaseen käärityn Mona Lisan matka-arkkunsa valepohjasta. Poggi tunnisti taulun Louvren leimasta ja Vincenzo pidätettiin heti.
Viktor Emanuel II:n monumentti
Viktor Emanuel II:n monumentti on suuri marmorinen monumentti Rooman keskustassa, toiselta nimeltään Altare della Patria eli Isänmaan alttari. Monumentin suunnitteli Giuseppe Sacconi vuonna 1885, sen tekemiseen osallistuivat monet kuvanveistäjät Italian eri osista, se vihittiin 1911 ja valmistui lopullisesti 1925. Monumentti on pystytetty yhdistyneen Italian ensimmäisen kuninkaan Viktor Emanuel II:n kunniaksi. Monumentissa on majesteetillinen portaikko, korinttilaisia pylväitä, kuninkaan ratsastajapatsas ja kaksi jumalattaren kuvaa. Koko teos on 135 metriä leveä ja 70 metriä korkea. Materiaalina on käytetty poikkeuksellisen hohtavan valkoista marmoria Botticinosta Bresciasta. Patsaan jalustassa on Italian yhdistymisen museo. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen monumenttiin lisättiin Italian tuntemattoman sotilaan hauta.
Vincenzo Peruggia
Teoksen löytyminen
Peruggia väitti olevansa isänmaan asialla. Huomattuaan kuinka paljon italialaisia töitä oli ranskalaisessa museossa hän päätti, että ainakin kuuluisin italialainen taulu Mona Lisa pitäisi palauttaa kotimaahansa. Peruggia sanoi, että hän joutui aivan Mona Lisan valtaan. Hän katsoi sen kuuluvan italialaisille ja väitti, että maalaus oli varastettu Italiasta Napoleonin sotaretkien aikana. Todellisuudessa Leonardo da Vinci oli aikanaan itse joko myynyt tai lahjoittanut maalauksen Ranskan kuninkaalle Frans I:lle. Mona Lisa oli Frans I:n ylellisen kylpyhuoneen seinällä Fontainebleaun linnassa. Vuonna 1804 Mona Lisa siirrettiin Napoleonin käskystä Louvreen kaiken kansan katseltavaksi ja siitä tuli Ranskan ylpeys. Peruggia ilmoitti oikeudessa kesällä 1914 toimineensa yksin. Hän kuitenkin kertoi kahden italialaisen nimet, mutta heitä vastaan ei löydetty todisteita. Peruggia, joka piti isänmaallisia puheita oikeudessa, vapautettiin kahden kuukauden jälkeen. thumb|342x342px|[[Leonardo da Vincin maalaus Mona Lisa.]]
Youth Gone Wild
Youth Gone Wild on yhdysvaltalaisen, vuonna 1986 perustetun glam metal -yhtye Skid Row’n ensimmäinen singlejulkaisu. Kappale on ns. ”johtajasingle” yhtyeen debyyttialbumin, Skid Row’n kolmesta singlestä. Kappaleen musiikkivideo sai todella paljon soittoa MTV:llä. Vaikka debyyttialbumi olikin listaykkönen ja myi multiplatinaa, ”Youth Gone Wild” sijoittui huonosti listoilla: Billboard Hot 100 -listalla se oli sijalla 99. ja Mainstream Rock Tracks -listalla sijalla 20.
Vincenzo Peruggia
Ryöstöteorioita
Yhden teorian mukaan Peruggia tunsi Louvren hyvin, koska oli työskennellyt siellä. Hän oli ottanut Mona Lisan pois lasisuojasta ja irrottanut sitten tuon 77-senttimetriä korkean taulun kehyksistään ja kätkenyt sen pussiin. Mona Lisa on hyvin pieni maalaus. Kaksi vuotta taulu makasi sitten Peruggian sängyn alla aivan Louvren vieressä.
Youth Gone Wild
Kappale julkaistiin uudelleen singlenä vuonna 1992, kun se oli A-puolena yhtyeen omalle versioinnille Judas Priestin kappaleesta ”Delivering the Gods”. Judas Priest-cover löytyy EP-levyltä B-Side Ourselves. Kappaleella vierailee Judas Priestin laulaja Rob Halford.
Vincenzo Peruggia
Ryöstöteorioita
Toisen teorian mukaan Peruggia ei olisi itse suunnitellut Mona Lisan varkautta, vaan hankkeen takana olikin argentiinalainen aatelismies Eduardo de Valfierno, joka palkkasi Peruggian varastamaan Mona Lisan ja teettämään siitä kuusi taitavaa kopiota. Kopiot Valfierno aikoi myydä mustassa pörssissä amerikkalaiselle miljonäärille, joka ei olisi voinut palauttaa tauluja, koska ne olivat varastetun maalauksen kopioita. Varkauden jälkeen Valfierno ei olisi tarvinnut Mona Lisaa ja Peruggia olisi saanut odottaa turhaan palkkiota varkaudesta. Kun aatelismiehestä ei enää kuulunut mitään, olisi petetty Peruggia varmaan yrittänyt epätoivoisesti myydä taulua kunnialliselle eurooppalaiselle museolle eikä upporikkaalle keräilijälle.
Tauluvarkauden jälkeen Mona Lisa asetettiin viikoksi näytteille Uffizin galleriaan Firenzeen. Sen jälkeen taulu teki kierroksen Roomassa ja Milanossa ennen kuin se palautettiin Pariisiin.
Youth Gone Wild
Kokoonpano
+
Budapestin Ferenc Lisztin kansainvälinen lentoasema
Budapest Ferenc Lisztin kansainvälinen lentoasema on Budapestin ainoa ja samalla Unkarin suurin lentoasema, josta on yhteyksiä pääasiassa Eurooppaan, mutta myös Aasiaan, Lähi-itään ja Pohjois-Amerikkaan. Lentokentän entinen nimi on Ferihegy.
Ferenc Lisztin kansainvälinen lentoasema on tarpeeksi suuri ottaakseen vastaan Boeing 747- ja Antonov An-124 -lentokoneita.
Nimi ja sen muodostuminen
Lentokentän entinen nimi (Ferihegy) oli peräisin Budapestin Ferihegy-nimisestä kaupunginosasta, joka taas oli saanut nimensä Ferenc Mayerffysta (Feri on Ferencin lempinimi). Ferenc Mayerffy oli unkarilainen liikemies 1700- ja 1800-luvun vaihteessa, joka omisti useita hedelmätarhoja, olutpanimoita sekä viinitiloja Budapestissa ja sen ympäristössä. Kuolemansa jälkeen hänen suurin viinitila nimettiin etunimensä mukaan Ferihegyiksi, jonne myöhemmin lentokenttä rakennettiin. Ferihegy-nimi muutettiin 19. maaliskuuta 2011 unkarilaisen säveltäjän Franz Lisztin syntymän 200-vuotisjuhlan kunniaksi Budapest Ferenc Liszt kansainväliseksi lentoasemaksi.
Terminaalit ja niiden historia
Ferenc Lisztin kansainvälisessä lentoasemassa on kolme pääterminaalia 1, 2A ja 2B, sekä yksi yleisilmailulle (GAT).
Terminaali 1 on halpalentoyhtiöitä varten. Vuonna 1943 avattu terminaali jälleenrakennettiin toisen maailmansodan aiheuttamien vaurioiden vuoksi vuonna 1950, laajennettiin 1970-luvulla sekä peruskorjattiin vuonna 2005. Terminaali 1 sijaitsee noin viiden kilometrin päässä terminaaleista 2A ja 2B.
Terminaali 2A rakennettiin alun perin ainoastaan Maléville. Myöhemmin terminaali 2A:ta käyttivät myös lentoyhtiön codeshare-kumppanit, kuten esimerkiksi Finnair, mutta Unkarin liityttyä Schengen-maihin 1. huhtikuuta 2008 terminaalien roolit muuttuivat. 2A-terminaalia käyttävät nykyään kaikki Schengen-alueelta saapuvat lennot. Tämä nykyaikainen ja hyvin suunniteltu terminaali otettiin käyttöön vuonna 1985.
1990-luvulle asti Ferihegy 1 ja Ferihegy 2 olivat toisistaan erilliset lentoasemat, joilla oli kummallakin esimerkiksi oma maa- ja lennonjohto. Terminaali 2B:n valmistuttua erilliset lentoasemat yhdistettiin yhdeksi suuremmaksi lentoasemaksi. Terminaalien jakoperusteista huolimatta kiitotiet ovat yhteisiä, esimerkiksi Finnairin kone saattaa laskeutua nykyiselle Ferenc Liszt 1:lle (entinen Ferihegy 1), rullata maassa muutamia kilometrejä ja telakoitua Ferenc Liszt 2A:lle (entinen Ferihegy 2A). Tällaisissa tapauksissa joitakin koneita opastetaan follow-me -autojen avustuksella.
Terminaali 2B valmistui 8. joulukuuta 1998 ja se on yhdistetty terminaali 2A:han, mutta sitä pidetään erillisenä terminaalina. Terminaali 2B palvelee muita, ulkomaalaisia, kansallisia lentoyhtiöitä, joiden lennot saapuvat Schengen-alueen ulkopuolelta. Kakkosterminaalien aulassa vaihto esimerkiksi 2A:sta 2B:hen on mahdollista, mutta lähtöselvityksen ja turvatarkastusten jälkeen vaihtaminen toiseen terminaaliin ei enää ole mahdollista. Harvoissa tapauksissa lähtöselvitys saattaa joskus tapahtua toisessa terminaalissa, kuin koneen lähtö. Tällöin lähtöselvityksen ja turvatarkastuksen jälkeen terminaalin vaihto on kuitenkin mahdollista 2A:ta ja 2B:tä erottavan passintarkastuspisteen kautta.
Yleisilmailun GAT-terminaali sijaitsee terminaali 1:n oikealla puolella. Terminaali palvelee pien- ja yksityiskoneita. Niitäkin varten on omat pysäköintialueet.
Brittiomistuksessa oleva lentokenttä (joka toimii mm. WizzAirin kotikenttänä) on saanut huomiota lehdistössä ja moitteita viranomaisilta turvallisuuspuutteidensa takia heinäkuussa 2010. The Budapest Times raportoi varastelusta matkatavaroista, jopa ruumassa kulkevista laukuista. Lisäksi lentokenttä ainoana lentokenttänä EU:ssa ei läpäissyt viranomaisten turvallisuustestiä, minkä seurauksena lentokenttä sai turvallisuusluokituksekseen ”epäselvä”. Ylläpitäjä Budapest Airport Zrt. ryhtyi pikaisiin toimenpiteisiin ja jo marraskuussa 2010 lentokentän turvallisuusluokitus muutettiin taas takaisin tasolle ”turvallinen” (”clean”).
Ferenc Lisztin lentoasema sai tunnustuksen ympäristöystävällisyydestään sekä energiaa säästävästä toiminnastaan ACI Europelta 4.3.2011.
19. maaliskuuta, lentokentän nimenvaihdon yhteydessä avattiin uusi, 2A- ja 2B-terminaaleja yhdistävä Sky Court "väliterminaali". Pinta-alaltaan 24 000 neliömetriä laaja Sky Court nostaa 2A- ja 2B-termniaalien matkustajakapasiteettiä 4,5 - 5,0 miljoonasta 8,5 miljoonaan matkustajaan vuodessa, joka kohottaa koko lentokentän kapasiteettiä 20 miljoonaan matkustajaan vuositasolla. right|thumb|250px|Budapest Ferenc Lisztin lennonjohto
Liikenneyhteydet
Ferec Liszt -lentokentälle on hyvät liikenneyhteydet. Sekä taksilla että joukkoliikennevälineillä taittaa matkan helposti. Budapestin keskustasta M3-metrolla on ajettava päätepysäkille asti (Kõbánya-Kispest), josta bussi 200E vie eteenpäin lentokentälle. Linja-auto pysähtyy jokaisen terminaalin edessä. Sen päätepysäkki sijaitsee 2B-terminaalin ovella. Terminaalien vaihto onnistuu liikennevälineestä riippuen 5–10 minuutissa. Myös monet pikajunat ja Inter City -junat pysähtyvät lentokentän juna-asemalla, joka sijaitsee vajaan kilometrin päässä terminaali 1:stä. Juna-asemalta pääsee kaikkiin terminaaleihin 200E:llä. Päiväsaikaan metro kulkee 4 minuutin välein ja 200E -linja-auto 12 minuutin välein. Kaikki vuorot ajetaan matalalattiabusseilla. Kertalippu maksaa noin 1,5 euroa ja oikeuttaa yhteen matkaan per linja. Ainoastaan 200E-busseissa voi ostaa lipun suoraan kuljettajalta, muuten lippu on lunastettava etukäteen ja leimattava kulkuneuvossa. Budapestin ja lentokentän välinen matka maksaa taksilla etäisyydestä sekä päivänajasta/viikonpäivästä riippuen 10–25 euroa. Kentän vaihto maksaa noin viisi euroa. On myös suotavaa ottaa huomioon, että Budapestin suurten aamu- ja iltapäiväruuhkien vuoksi taksi ei välttämättä ole kaikissa tapauksissa nopein vaihtoehto. Omalla autolla pysähtyminen Ferenc Lisztin lentokentällä on ilmaista, mutta pysäköinti on maksullista, joka maksetaan aina poistuessa. Myös vuokra-auton voi noutaa tai jättää lentokentälle. Pysäköintiä lentokenttäpoliisi valvoo usein tehostetusti.
Lentoyhtiöt ja reittikohteet terminaaleittain
right|thumb|250px|Terminaali 1 right|thumb|250px|Terminaali 2B
Rippikoulu
thumb|200px|Konfirmaatio.
Rippikoulu on osa evankelis-luterilaisen kirkon jatkuvaa ja ihmisen koko eliniän kestävää kasteopetusta. Seurakunta kutsuu rippikouluun 15 vuotta täyttävät jäsenensä. Kirkon ja seurakunnan asettama virallinen yleistavoite rippikoululle on, että ”rippikoululainen vahvistuu siinä uskossa kolmiyhteiseen Jumalaan, johon hänet on pyhässä kasteessa otettu, kasvaa rakkaudessa lähimmäiseen ja elää rukouksessa ja seurakuntayhteydessä”. Rippikoulun tehtävänä on auttaa nuorta elämään ja ymmärtämään sitä uskon todellisuutta, johon hän on pyhässä kasteessa tullut osalliseksi. Elämä, usko ja rukous -pääteemojen alla eletään ja käydään oppijalähtöisesti läpi koko elämän kirjoa. Suomessa rippikoulun asema on hyvin vahva ja rippikoulu on nuorten keskuudessa suosittu. Rippikoulun myötä ev.lut. kirkkoon liittyi vuonna 2010 yhteensä noin 1 500 nuorta ja heistä 1 002 kastettiin. Arvioidaan, että rippikoulun takia Suomen evankelis-luterilainen kirkko ei ole kärsinyt yhtä suurta jäsenkatoa kuin sen sisarkirkot muissa maissa.
Rippikoulun historiaa
Suomessa koulumuotoinen rippiopetus sai alkunsa Turun hiippakunnassa todennäköisesti 1730-luvulla. Ensimmäisen koulumuotoisen opetusjakson, josta on varmoja todisteita, järjesti Ilmajoen kirkkoherra Gabriel Peldan. Vuonna 1735 tuore rovasti opetti pappilassaan rippinuoria viikon verran.
Rippikoululla oli 1600–1800-luvuilla huomattavasti nykyistä suurempi merkitys yksilön asemalle yhteiskunnassa. Kirkon ja yhteiskunnan ollessa kiinteästi yhteydessä toisiinsa rippikoulun käyminen ei tehnyt nuoresta ainoastaan hengellisessä mielessä täysivaltaista seurakunnan jäsentä, vaan konfirmaatio nähtiin siirtymäriittinä lapsuudesta aikuisuuteen. Rippikoulun käynyt nuori astui aikuisten maailmaan ja sai näin luvan pukeutua ja käyttäytyä kuin aikuinen, mikä sisälsi oikeuden osallistua ehtoolliselle, juoda alkoholia ja kahvia, polttaa tupakkaa ja seurustella vastakkaisen sukupuolen edustajien kanssa. Vapauden lisäksi nuoren odotettiin myös kantavan enemmän vastuuta yhteisön elämässä kuin ennen rippikoulua. Kaikkein tärkeimmäksi saavutukseksi kuitenkin nähtiin naimalupa eli oikeus solmia avioliitto ja perustaa perhe. Rippikoulun läpipääseminen ei kuitenkaan ollut itsestäänselvyys, sillä se edellytti kykyä lukea Raamattua ja tuntea Katekismuksessa selitettyjä kristinuskon opetuksia. Rippikoulun reputtaminen oli häpeällistä, sillä se johti avioliittokieltoon ja yhteisön halveksuntaan. Monet joutuivat käymään rippikoulun monta kertaa ennen kuin pääsivät sen läpi.
Rippikoulua on uudistettu voimakkaasti 1970-luvulta lähtien uusien pedagogisten virtausten mukaisesti. 1980-luvun rippikoulusuunnitelmassa oli kirjattu kullekin oppitunnille yksityiskohtaiset oppimistavoitteet. Viimeisin valtakunnallinen rippikoulusuunnitelma vuodelta 2001 painottaa entistä enemmän oppijoiden omien lähtökohtien huomioimista ja heidän tarvettaan tulla kuulluksi ja pohtia asioita itsenäisesti. Se antaa myös aiempaa suuremmat valtuudet rippikoulun toteuttamiseen vaihtelevilla tavoilla. Teologisesti rippikoulun perustavoite on kuitenkin sama kuin ennen: kristinuskon perusteiden järjestelmällinen opettaminen.
Rippikoulu nykyään
Rippikoulun laajuus on 80 tuntia. Rippikoulun eri tilaisuuksista ja osallistumisesta seurakunnan eri toimintoihin muodostuu puolen vuoden jakso. Lähes kaikissa rippikouluissa on mukana isosia. He ovat yleensä vuoden tai kaksi rippikoululaisia vanhempia, ja he ohjaavat rippikoulussa omia pienryhmiä ja hoitavat monia käytännön tehtäviä.
Rippikoulu on Suomessa yhä suosittu, mutta sen suosio on hitaassa laskusuunnassa. 14–15-vuotiaiden ikäluokasta rippikoulun kävi 83,6 % vuonna 2010, 83,0 % vuonna 2011 ja 82,3 % vuonna 2012. Rippikoulun kävi 15-vuotiaiden ikäluokasta vuonna 2017 78,8 % ja vuonna 2022 74,0 %.
Rippikoululla on kolme eri päämuotoa:
Selvästi suosituin rippikoulumuoto on leiririppikoulu. Vuonna 2003 rippikouluista oli leirimuotoisia 90 %. Nykyisin rippikoulut ovat tosin käytännössä yhdistelmiä leiri-, päivä-, ja iltarippikouluista. Leiripäivien ohella rippikoulu voi sisältää monia muitakin yhdessäolon muotoja, esimerkiksi päivä- ja iltakokoontumisia, retkiä, tutustumismatkoja, erilaisia vierailuja ja seurakunnallisia toimintahankkeita, sekä esimerkiksi arkkikirkkoja.
Myös seurakunnan hankkeet ja tempaukset, joiden suunnitteluun ja toteutukseen rippikoululaiset osallistuvat, soveltuvat rippikoulutyön kokonaisuuteen. Tarkoituksena on, että nuoret tutustuisivat seurakunnan toimintaan mahdollisimman monipuolisesti. Samalla halutaan huomioida nuorten elämänkysymykset ja odotukset, kuten myös yhteydet heidän vanhempiinsa ja paikalliset olosuhteet.
Eri rippikoulujen opetukset eivät ole kuitenkaan täysin yhteneviä, vaan eri rippikouluissa annettu opetus rakennetaan osin rippikoululaisten ajankohtaisten elämänkysymysten, seurakunnan tavoitteiden ja osittain työntekijöiden osaamisen perustalle. Esimerkiksi seksuaalisuuteen liittyvistä asioista, kuten avoliitosta, avioliitosta, itsetyydytyksestä, homoseksuaalisuudesta ja esiaviollisesta seksistä, saatetaan opettaa eri tavalla opettajasta riippuen. Toisaalta opettajat korostavat hyvin yhteisesti vastuullisuutta, toisen ihmisen kunnioittamista, kuuntelua ja lähimmäisenrakkautta. Rippikoululaiselle tarjotaan rippikoulussa tilaisuuksia omien mielipiteiden ja käsitysten pohdintaan ja jäsentämiseen. Sisällöllisesti rippikoulu jakaantuu oppimiskokonaisuuksiin, joissa asioita käsitellään teemoittain. Kirkon uskon sisältö sekä rukous- ja jumalanpalveluselämän monet muodot ovat kaikki tasavertaisesti läsnä. Rippikoulun ydinsisältö voidaan kiteyttää kolmeen sanaan: elämä, usko, rukous. Rippikoulun järjestää seurakunta. Myös lukuisat kristilliset järjestöt pitävät rippikouluja, kun tuomiokapituli on myöntänyt järjestölle sitä varten luvan. Herätysliikkeiden järjestämiin rippikouluihin osallistui Suomessa vuonna 2007 rippikoululaisia ainakin seuraavat määrät: vanhoillislestadiolaisten Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen rippikouluihin osallistui 1 786, viidesläisen Kansan Raamattuseuran 268, evankelisen Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen 186, viidesläisen Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen 144, herännäisyyden Herättäjä-Yhdistyksen 117, viidesläisen Suomen Raamattuopiston 81 sekä rauhansanalaisten järjestön Lähetysyhdistys Rauhan Sanan rippikouluun osallistui 46.
Aikuisrippikoulu
Jos rippikoulua ei ole käynyt nuorena sen voi käydä aikuisrippikouluna. Sen laajuus on piispainkokouksen ohjeiden mukaan 20 tuntia. Yleisin aikuisrippikoulun muoto yksityisrippikoulu. Suosittu on myös armeijassa käyty ns. sotilasrippikoulu. Opetus siellä on yleensä tiivistetympää kuin tavallisessa rippikoulussa – kokonaiskesto voi olla esimerkiksi kolme päivää – mutta sotilasrippikoulu antaa samat kirkolliset oikeudet kuin tavallisen rippikoulun käyminen.
Seurakunta järjestää pyydettäessä rippikoulun kaikille halukkaille. Aikuisena rippikoulun voi käydä yksityisesti tai usein ryhmässä. Aikuisrippikoulussa pyritään ottamaan huomioon aikuisen aikaisempi elämänkokemus ja kysymykset. Seurakunnan toimintaan osallistuminen on merkittävä osa myös aikuisrippikoulua. Aikuisrippikoulu päättyy kasteeseen (mikäli ei ole kastettu) ja konfirmaatioon. Myös aikuinen kastettava tarvitsee ja saa kummit.
Rippikoulun merkitys kirkon jäsenyyden kannalta
Iso osa kirkosta eroavista nuorista on muutamia vuosia aikaisemmin käynyt rippikoulun ja toiminut jopa isosina. Osa rippikoulun käyvistä nuorista menee rippikouluun siksi, että se on osa nuorisokulttuuria, vanhempien päätöksellä ja rippilahjojen toivossa. Herätysliikkeiden ja järjestöjen rippikoululeireille valikoituu nuoria, joiden kodeissa uskonnolla on ollut keskeinen sija.
Frans Friberg
thumb|150px|Frans Frithiof Ferdinand Friberg Frans Frithiof Ferdinand Friberg (15. heinäkuuta 1892 Kokkola – 11. joulukuuta 1921) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat tehtailija John Friberg ja Angela Lakanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Helmi Pettisen kanssa.
Opinnot
Friberg kävi viisi luokkaa Kokkolan ruotsalaista yhteiskoulua.
Jääkäriaika
Tämä luotsioppilaana ja merimiehenä toiminut kokkolalainen nuorimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 järjestetyille Polangenin erikoiskursseille (pommarikurssi). thumb|300px|Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Suomen sisällissota
Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin päälliköksi 1. komppaniaan 24. huhtikuuta 1918. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Kämärällä ja Viipurissa. Hän haavoittui lievästi Kämärällä 23. huhtikuuta 1918.