cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ford CD4 -pohjalevy
Ford CD4 -pohjalevy on Fordin kehittämä pohjalevy keskikokoisille ja suurille etu- ja nelivetoisille autoille, joissa moottori on sijoitettu poikittain. Se korvasi edeltäneet CD3- ja EUCD-pohjalevyt.
Kuparikarbonaatti
Kupari(II)karbonaatti (CuCO3) on sinivihreä kuparin suola, joka kiteytyy kahtaissuolana kuparihydroksidin kanssa. Tällöin muodostuu patinanakin tunnettua vihreää suolaa CuCO3·Cu(OH)2. Kuparikarbonaatti vapauttaa hiilidioksidia kuumennettaessa kuparioksidiksi seuraavan reaktioyhtälön mukaan.
Kuparikarbonaattia voidaan helposti valmistaa kuparisulfaatin ja natriumvetykarbonaatin vesiliuosten välisellä reaktiolla. Tällöin kuparikarbonaatti saostuu ja se voidaan suodattaa.
Kuparikarbonaattia käytetään muun muassa väriaineissa, metallurgiassa, lääketieteessä sekä fungisideissä ja hyönteismyrkyissä.
Aigyptos
Aigyptos oli Ion ja Beloksen poika ja Egyptin kuningas. Hänellä oli useiden eri vaimojen kanssa yhteensä viisikymmentä poikaa, jotka kaikki Lynkeusta lukuun ottamatta tulivat hääyönään serkkujensa ja morsiamiensa danaidien, Aigyptoksen veljen Danaoksen tyttärien, murhaamaksi.
Belos hallitsi aikanaan suurta aluetta Afrikasta ja jakoi maan pojilleen siten, että Aigyptos sai Arabian ja Danaos Libyan hallittavakseen. Tämän lisäksi Aigyptos voitti melampodilaiset, ja alkoi kutsua näiden maata Aigyptiksi.
Beloksen kuoltua hänen poikansa alkoivat riidellä perinnöstä. Aigyptos päätti joukkohäistä sopiakseen riidan, mutta Danaos aavisti kyseessä olevan petoksen. Niin hän pakeni Argokseen tyttäriensä kanssa. Aigyptos puolestaan määräsi poikansa hakemaan morsiamensa, eivätkä nämä saisi palata niin pitkään kuin Danaos olisi elossa. Danaos, josta tällä välin oli tullut Argoksen kuningas, ei tähän suostunut, ja niin Aigyptoksen pojat alkoivat saartaa kaupunkia. Vesipula pakotti Danaoksen luovuttamaan, mutta hän antoi hääyöksi tyttärilleen tikarin käskien näiden murhata miehensä. Kaikki tyttäret Hypermnestraa lukuun ottamatta toimivat näin, ja he hautasivat sulhastensa päät ja loput ruumiista eri paikkoihin.
Aigyptos pakeni Aroihin, jossa hän pian myös kuoli.
Agneepath (vuoden 2012 elokuva)
Agneepath on vuonna 2012 ilmestynyt Karan Malhotran ohjaama intialainen toimintaelokuva.
Kirkkovuosi
Kirkkovuosi tarkoittaa kirkollisten pyhä- ja juhlapäivien sijoittumista vuoden aikajaksoon. Kristillinen kirkkovuosi muodostui 300-luvulla. Juhlapäivät saivat omat tekstinsä ja rukouksensa.
Läntisten kirkkokuntien kirkkovuosi
thumb|200px|Katolinen kirkkovuosi. Useissa länsimaisissa kirkkokunnissa kuten katolisessa, luterilaisessa ja anglikaanisessa kirkossa kirkkovuosi alkaa ensimmäisestä adventtisunnuntaista ja päättyy kirkkovuoden viimeiseen sunnuntaihin, jonka nimi Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa on tuomiosunnuntai. Tuomiosunnuntain nimi vaihtelee eri kielissä ja kirkkokunnissa.
Kirkkovuosi jaetaan tavallisesti joulu-, pääsiäis- ja helluntaipiiriin. Jokaiseen kirkkovuoden pyhäpäivään liittyy tietyt kohdat Raamatusta, jotka kirkoissa silloin luetaan ja joihin myös saarna pohjautuu.
Näihin piireihin varsinaisesti kuulumattomia juhlapäiviä ovat:
Muut kuin edellä mainitut sunnuntait nimetään kirkkovuodessa sen mukaan, kuinka mones sunnuntai joulun, loppiaisen, pääsiäisen tai helluntain (aikaisemmin kolminaisuudenpäivän) jälkeen kyseessä on. Poikkeuksena ovat kuitenkin kaksi laskiaissunnuntaita edeltävää sunnuntaita, jotka ovat 3. ja 2. sunnuntai ennen paastonaikaa. (Aikaisemmin niistä käytettiin latinalaisiin lukusanoihin perustuvia nimityksiä septuagesima ja seksagesima, jotka viittaavat siihen, että ne ovat suunnilleen 70 ja 60, tarkemmin kuitenkin 63 ja 56 päivää ennen pääsiäistä).
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuosi
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon jumalanpalveluselämää rytmittää kirkkovuosi.
Kirkkovuosi alkaa adventista, ja pääsiäinen on kirkkovuoden keskus. Pääsiäisen ajankohdasta taaksepäin ja eteenpäin laskien määräytyvät useimmat muut pyhäpäivät. Pääsiäistä vietetään kevätpäivän tasausta seuraavan täydenkuun jälkeisenä sunnuntaina (aikaisintaan 22. maaliskuuta ja viimeistään 25. huhtikuuta).
Pääsiäistä edeltää paastonaika, joka on pääsiäisen ajankohdasta riippumatta aina saman mittainen (40 arkipäivää). Paastonaika alkaa laskiaissunnuntaita seuraavasta tuhkakeskiviikosta. Paastonajan sunnuntaipäiviä on 6 (paastonajan sunnuntait 1 – 5 ja palmusunnuntai). Palmusunnuntaista alkaa hiljainen viikko, johon sijoittuvat mm. kiirastorstai ja pitkäperjantai. Paastonaikaa edeltää ns. esipaasto, joka on aina samanmittainen: 3. sunnuntai ennen paastonaikaa (septuagesima), 2. sunnuntai ennen paastonaikaa (sexagesima) ja laskiaissunnuntai.
Kirkkovuoden kalenteria laadittaessa pääsiäispäivästä lasketaan pyhiä taaksepäin esipaaston ensimmäiseen sunnuntaihin (septuagesima) asti. Kirkkovuoden alkupuoli puolestaan lasketaan 1. adventtisunnuntaista alkaen. Adventtiaikaan sijoittuu neljä joulupäivää edeltävää adventtisunnuntaita. Loppiainen on aina 6. tammikuuta. Sen edellä on yksi tai kaksi joulun jälkeistä sunnuntaita. Loppiaisesta alkaa loppiaisaika, johon kuuluvien sunnuntaipäivien lukumäärä määräytyy septuagesiman ajankohdasta (2 – 6 sunnuntaita loppiaisesta). Pääsiäisaika on aina samanmittainen: Kuusi pääsiäisen jälkeistä sunnuntaita. Helatorstai on aina 5. ja 6. pääsiäisen jälkeisen sunnuntain välissä. Kuudetta pääsiäisen jälkeistä sunnuntaita seuraa helluntaipäivä.
Helluntain jälkeisen ajan pyhiä on niin monta kuin niitä mahtuu helluntaipäivän ja 1. adventtisunnuntain väliin (23 – 28). Helluntaipäivän jälkeinen sunnuntai on aina Pyhän Kolminaisuuden päivä. 1. adventtisunnuntaita edeltävät kaksi pyhää ovat nimeltään valvomisen sunnuntai ja tuomiosunnuntai. Eräillä muillakin helluntain jälkeisillä pyhillä on oma nimensä: Apostolien päivä (6. sunnuntai helluntaista), kirkastussunnuntai (8. sunnuntai helluntaista) ja reformaation päivä, (uskonpuhdistuksen muistopäivä) (22. sunnuntai helluntaista).
Ruotsin kirkon kirkkovuosi
Ruotsin kirkon kirkkovuosi on pääosin samankaltainen kuin Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuosi. Ruotsissa useat vapaakirkot seuraavat Ruotsin kirkon mukaista kirkkovuotta juhlapäivien teemojen ja sisällön osalta.
Kirkkovuoden pyhäpäivien osalta Ruotsin kirkon kirkkovuosi ei eroa paljoa Suomen ev. lut. kirkon käytännöstä. Esipaaston sunnuntaiden nimet ovat perinteiset "septugesima" ja "seksagesima". Helluntain jälkeisen ajan sunnuntaiden nimet ovat kuitenkin edelleen ”kolminaisuudenpäivän jälkeinen sunnuntai” -muotoiset. Kirkkovuoden viimeiset sunnuntait ovat nimeltään ”tuomiosunnuntaita edeltävä sunnuntai” ja ”tuomiosunnuntai”. Muutamien päivien viettoaiheet eroavat kuitenkin Suomen ev. lut. kirkon käytännöstä.
Merkittävimmät erot Suomen ev. lut. kirkon kirkkovuosikäytäntöön nähden on joidenkin juhlapäivien nimissä ja teemoissa. Juhannuspäivän aihe on ”Luomakunta” ja sitä seuraava sunnuntai on "Johannes Kastajan päivä", jonka otsikko ”Korkeimman profeetta”. Pyhäinpäivä on pyhien muistopäivä ja sen otsikko on ”Pyhät”. Sitä seuraava sunnuntai on nimeltään ”Pyhäinpäivän jälkeinen sunnuntai eli Kaikkien sielujen päivä”. Sen aiheena on ”Iäisyystoivomme” ja se on erityinen vainajien muistopäivä.
Rukouspäiviä ei Ruotsin kirkossa ole. Kuitenkin kolmen perinteisen rukouspäivän teemat on liitetty kirkkovuoteen siten, että seksagesima on uskonpuhdistuksen muistopäivä, Kolminaisuudenpäivä on Lähetyksen päivä ja lokakuun toinen sunnuntai on aiheeltaan ja nimeltään Kiitospäivä.
Ortodoksisen kirkon kirkkovuosi
Ortodoksisessa kirkossa kirkkovuosi on jakso, johon sisältyvät täydelliset kirkon vuorokausikierto, viikkokierto, paastokierto sekä juhlakierto. Kirkkovuosi alkaa 1. päivä syyskuuta ja se päättyy 31. päivä elokuuta. Kirkkovuoden aloittaminen tuosta ajankohdasta (1. syyskuuta) on peräisin muinaisesta Bysantin valtakunnasta.
Ortodoksisen kirkkovuoden keskeisin tapahtuma ja samalla koko ortodoksisen jumalanpalveluselämän keskus on kirkon suurin juhla, Kristuksen ylösnousemuksen juhla eli pääsiäinen. Sitä edeltää neljäkymmenpäiväinen Suuri paasto, jonka tarkoituksena on auttaa uskovia valmistautumaan juhlan vastaanottamiseen. Suurta paastoa seuraa Suuri viikko, jonka aikana kerrataan Kristuksen kärsimysviikon tapahtumat aina riemulliseen ylösnousemusjuhlaan asti.
Pääsiäisen lisäksi kirkkovuoteen sisältyy 12 suurta juhlaa ja useita pienempiä juhlia. Suuren paaston lisäksi vuodessa on myös kolme muuta pidempää paastoaikaa. Niiden kaikkien tarkoituksena on valmistaa uskovia edessä olevaan juhlaan. Pitkien paastojen lisäksi kalenterissa on myös lukuisia yksittäisiä paastopäiviä – näitä ovat esimerkiksi kaikki keskiviikot ja perjantait, luostareissa myös maanantait.
M/S Stena Freighter
M/S Stena Freighter, vuodesta 2018 lähtien LVP, on aiemmin pitkään ruotsalaisomistuksessa ollut ro-ro-rahtialus, joka liikennöi Ruotsin Göteborgin ja Saksan Travemünden väliä. Stena Freighterin kotisatama oli Göteborg ja se kulki Ruotsin lipun alla. Matkustajia laiva voi ottaa 12 kappaletta ja kullekin heistä oli varattu vuodepaikka. Aluksen lastikapasiteetti oli 2 715 metriä.
Stena Freighterin sisaraluksia ovat M/S Ark Forwarder ja M/S Stena Carrier.
Käyttöhistoria
19. helmikuuta 1997 aluksen köli laskettiin ja 9. toukokuuta 1997 tapahtui vesillelasku. Laivaa rakentanut italialainen Societa Esercizio Cantieri -telakka teki vuonna 1999 konkurssin ja vuonna 2003 laiva siirrettiin Rijekaan Kroatiaan Elektromehanika-telakalle rakennettavaksi valmiiksi. Alkuaan laivan nimi oli Sea Chieftain, myöhemmin se sai nimekseen Stena Seafreighter.
Maaliskuussa 2004 alus oli viimein valmis ja se luovutettiin Wheelhouse Ltd:n omistukseen, joka rekisteröi aluksen Stena Freighter -nimisenä Ruotsin lipun alle. Myöhemmin maaliskuussa Stena Freighter siirtyi Stena Miljö i Sthlm Ab:n omistukseen. Vuoteen 2018 alus liikennöi Travemünden ja Göteborgin välillä.
Vuonna 2018 aluksen osti avaruusyhtiö Blue Origin, joka aikoo modifioida sitä käytettäväksi uuden, uudelleen käytettävän New Glenn -kantorakettinsa laskeutumisalustana. Samalla aluksen nimeksi tuli LPV. Se on rekisteröity Marshallinsaarille.
Halvar Moritz
Halvar Moritz (21. kesäkuuta 1906 – 21. marraskuuta 1993) oli ruotsalainen maastohiihtäjä, joka oli mukana voittamassa Ruotsille MM-pronssia Vysoké Tatryn maailmanmestaruuskilpailuissa 1935. Hänen lisäkseen Ruotsin joukkueessa kilpailivat Erik August Larsson, Martin Matsbo ja Nils-Joel Englund. Moritz vei viestin avausosuutta.
Kissa vieköön
pienoiskuva|Sarjan logo Kissa vieköön on vuosina 1987–1988 MTV:llä lähetetty suomalainen sketsisarja. Sarjan käsikirjoitti Pertti Reponen. Ohjelmaa esitettiin kerran kuukaudessa lauantaisin klo 22.15–23.15.
Sarjan sketsejä on julkaistu Pertsa Reposen kirjassa Pertsan parhaita (WSOY, 1988).
Scanbox ja MTV3 julkaisivat sarjan DVD:nä 13. helmikuuta 2013.
Johann Büttikofer
pienoiskuva|Johann Büttikofer vuonna 1908. Johann Büttikofer (9. elokuuta 1850 Ranflüh – 24. kesäkuuta 1927 Bern) oli sveitsiläinen eläintieteilijä.
Büttikofer opiskeli biologiaa Bernissä. 1879 hän liittyi Leidenin kuninkaallisen eläinmuseon (Royal Zoological Museum) henkilökuntaan ollen kuraattori 1884–1897. Hän teki 2 tutkimusmatkaa Liberiaan, vuosina 1879–1882 ja 1886–1887. Vuosina 1893–1894 hän osallistui Anton Willem Nieuwenhuisin tutkimusretkelle Borneoon.
Büttikofer toimi Rotterdamin eläintieteellisen puutarhan johtajana 1897–1924. Vetäydyttyään virasta hän asettui Berniin.
Büttikofer kuvaili linnuista muun muassa viherlurin (Trichoglossus weberi) 1894.
Bändäri
Bändäreistä alettiin puhua vuoden 1965 tienoilla, kun rock-kulttuuri otti ensiaskeleitaan. Ilmiö oli tosin ollut olemassa jo aikaisemminkin. Sanaa 'bändäri' (engl. groupie) käytti ensimmäistä kertaa painettuna Rolling Stone -lehti vuonna 1969.
Led Zeppelinin solisti Robert Plantin mukaan varsinaiset bändärit ovat musiikkiin perehtyneitä musiikkidiggareita, jotka kiertävät bändin mukana, eivätkä vain nopeiden irtosuhteiden naisia. Joistain bändäreistä tuli muusikoiden ”varavaimoja” kiertueiden ajaksi. Laulaja Frederikin mukaan bändäreiden kanssa harrastettiin keikkabusseissa ja hotellihuoneissa paljon muutakin kuin seksiä, kuten juteltiin, kuunneltiin musiikkia ja saunottiin. Bändärit saattoivat myös siivota keikkabussin ja pestä muusikoiden pyykit. Joistain bändäreistä tuli muusikkojen tyttöystäviä ja vaimoja.
Tunnettuja yhdysvaltalaisia bändäreitä olivat esimerkiksi Pamela Des Barres, Miss Sparky, Stacy, Cynthia Plaster Caster ja Lacy. Rockmuusikko Frank Zappa kokosi 1960-luvulla yhtyeen nimeltä The GTOs tuntemistaan ”super-groupieista”. Yhdysvaltain bändärikulttuuri hiipui 1980-luvulla AIDSin ja konservatismin nousun myötä.
Iso H
Iso H (oik. Carl Henrik Rosenberg, s. 11. tammikuuta 1979 Helsinki) on Helsingin Herttoniemestä kotoisin oleva rap-artisti, tuottaja, äänittäjä, miksaaja ja masteroija, joka tunnetaan Fintelligens-yhtyeen toisena jäsenenä, sekä yhtenä Rähinä Records Oy:n perustajista.
Ura
Iso H:n musiikillinen lahjakkuus osoittautui jo varhain sellotunneilla, mutta jousisoitin ei jäänyt hänen pysyväksi instrumentikseen. Iso H kiinnostui hip hop -kulttuurista 11-vuotiaana kuultuaan isosiskonsa levyhyllystä löytämänsä De La Soulin maxisinglen "Me Myself And I".
Vuonna 1994 Iso H aloitti sävellystaitojen hiomisen tekemällä biittejä Fast Tracker 2 -ohjelmalla. Iso H riimitteli ensimmäisen kerran julkisesti jo vuonna 1996 openmicissä edesmenneellä Fat Mama -klubilla. Hän liittyi myös rasisminvastaiseen musikaaliin nimeltä Colorblind. Iso H tapasi musikaalin parissa tulevan pitkäaikaisen yhteistyökumppaninsa Elastisen. Kesällä 1997 Ranskaan tekemällään matkalla parivaljakko päätti perustaa Fintelligensin.
Vuonna 1998 ilmestyi Fintelligensin omakustanne Vapaa tyyli / Finvasion, joka teki Fintelligensistä tunnetun hip hop -piireissä. Fintelligens solmi levytyssopimuksen Sony Musicin kanssa ja vuonna 1999 kuultiin ensimmäinen maanlaajuisesti julkaistu single "Voittamaton". Kappaleen tuotannosta vastasi Iso H. "Voittamaton" myi kultaa. Seuraavaksi julkaistiin single "Kellareiden kasvatit", jonka tausta oli sekin Iso H:n käsialaa. Vuoden 2000 syksyllä julkaistiin esikoislevy Renesanssi, joka nousi suoraan myyntilistojen kärkeen ja myi kultaa.
Seuraavana vuonna Fintelligens julkaisi albumin Tän tahtiin. Siltä julkaistiin muun muassa singlet "Pää pystyyn" ja "Heruuks?". Tämäkin albumi ylitti kultalevyyn oikeuttavan rajan.
Vuonna 2002 julkaistiin Fintelligensin kolmas albumi Kokemusten summa ja seuraavana vuonna ilmestyi kokoelmalevy Nää vuodet 1997–2003, jotka myivät molemmat kultaa.
Heinäkuussa 2007 Iso H julkaisi soolodebyyttinsä Lähelle on pitkä matka, jonka tekemisen hän aloitti jo vuonna 2002. Albumi nousi ilmestyessään Suomen virallisen listan sijalle kuusi. Siltä on toistaiseksi julkaistu yksi single, "24H".
Iso H:n tuotantoon kuuluu Fintelligens-albumien ja oman soololevyn lisäksi vierailuja useiden muiden artistien levyillä.
Iso H on ääninäytellyt kolmen animaatioelokuvan suomenkielisissä versioissa. Ensimmäinen oli Space Chimps (2008), toinen Rio (2011) ja kolmas Rio 2 (2014).
Saint-Remin basilika
thumb|250px|right|Saint-Remin basilika Saint-Remin basilika on kirkkorakennus, joka sijaitsee Reimsin kaupungissa, Champagnen maakunnassa. Sen rakentaminen on ajoitettu vuoden tuhat tienoille. Lähes saman kokoisen Notre-Damen katedraalin jälkeen basilika on Reimsin kaupungin tärkein kirkollinen rakennus. Sen yhteyteen oli sijoitettu vuosisatojen ajan merkittävä Saint-Remin apottiluostari, joka toimi 1000-luvulta 1700-luvulle saakka. Basilikalla on hallussaan piispa pyhän Remigiuksen pyhäinjäännökset. Piispa kastoi Klodovigin, Frankkien kuninkaan vuonna 496 Tolbiacin taistelun jälkeen.
Iso H
Ura
Iso H oli yksi Nelosella syksyllä 2012 esitetyn AnkkaRäp-televisio-ohjelman valmentajista. Vuonna 2014 Iso H toimi neuvonantajana ja vierailevana panelistina MTV3:n Tähdet Tähdet -viihdeohjelmassa.
Saint-Remin basilika
Basilikan vihki vuonna 1049 käyttöön paavi Leo IX, joka oli kotoisin Elsassin Eguisheimista. Hän matkusti paljon Italian sekä Ranskan ja Saksan välillä. Hänen aikanaan idän ja lännen kirkkoja ravistelivat erittäin voimakkaat opilliset kysymyserot.
Iso H
Ura
Iso H myös tuottaa podcasteja. Hän on tehnyt niitä niin yrityksille kuin somevaikuttajille. Rosenberg kypsytteli pitkään ajatusta omasta podcastista. Elokuussa 2021 julkaistiin ensimmäinen osa hänen podcastistaan, jonka nimi on Hoo-hetki.
Saint-Remin basilika
Rakennus on rakennettu basilikan tapaan. Kirkkolaiva ja kirkon poikkilaiva ovat romaanista tyyliä ja siten rakennuksen varhaisimmat osat. Eteläisen poikkilaivan ulkoinen fasadi on kirkon uusin rakenne. Kirkon kuori ja apsidi ovat 1100- ja 1200-luvuilta.
Iso H
Yksityiselämä
Kesäkuussa 2005 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Iso H:n 197 vuorokauden eli kuuden ja puolen kuukauden ehdottomaan vankeusrangaistukseen asevelvollisuudesta kieltäytymisestä. Hän suoritti rangaistuksensa maaliskuusta lokakuuhun 2006 Helsingin työsiirtolassa.
Saint-Remin basilika
Arvokkaimmat monumentit, jotka sijaitsivat kirkkorakennuksen sisäpuolella tuhottiin Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Myös kirkon suojelupyhimyksen hauta on rekonstruktio myöhemmältä ajalta. Kuitenkin jäljelle jäi 1100-luvun lasimaalausikkuna apsidissa, kuin myös Robert de Lénoncourtin lahjoittamat pyhän Remigiuksen elämästä kertovat seinävaatteet.
ATC-koodi L
Anatomis-terapeuttis-kemiallisen lääkeluokituksen L-koodiryhmään kuuluu syöpälääkkeet sekä immuunivasteen muuntajat. Ryhmään kuuluvat lääkkeet jaetaan edelleen neljään ryhmään.
Saint-Remin basilika
Saint-Remin basilika oli benediktiiniluostarin luostarikirkko 1700-luvulle asti. Unesco on kirjannut basilikan ja sen kokoelmat maailmanperintöluetteloonsa.
Iso H
Yksityiselämä
Iso H:lla on kolme tytärtä ja poika. Hänestä ja kuudesta muusta suomalaisesta hip-hopparista ilmestyi lokakuussa 2018 Mikko Aaltosen kirjoittama 7 veljestä – 20 vuotta Rähinää -niminen, Otavan kustantama kirja. Kirjassa Iso H paljastaa myyneensä huumeita aloitellessan uraansa. Nykyään hän ei käytä enää mitään päihteitä.
M/S Star Pisces
M/S Star Pisces oli Rederi AB Sliten nimellä M/S Kalypso tilaama autolautta. Yhtiön mentyä 7. huhtikuuta 1993 konkurssiin konkurssipesä antoi liikenteen jatkua vielä vuoden loppuun. Viimeisen vuoronsa välillä Turku–Tukholma se ajoi 1. tammikuuta 1994.
1990–1994
Rederi AB Slite tilasi Wärtsilä Meriteollisuudelta uuden autolautan, joka pohjautuisi jo aloitettuun Athenaan 22. lokakuuta 1988, jotta vuokrattu M/S Viking Sally voitaisiin ottaa pois liikenteestä. Kun lautta alkoi olla valmis, sen rakentajatelakka joutui konkurssiin. Aluksista jouduttiin maksamaan lisähintaa uudelle konkurssitelakan pohjalta perustetulle Masa Yardsille, jotta laivat saatiin rakennettua loppuun. Athena aloitti liikennöinnin Tukholma–Maarianhamina-linjalla 24. huhtikuuta 1989 ja Kalypso Turun-linjan 30. huhtikuuta 1990.
1994–2022
Rederi AB Slite meni konkurssiin vuoden 1993 puolivälissä, ja laivat huutokaupattiin. SF-Line yritti ostaa Athenaa tai Kalypsoa konkurssipesältä, mutta kaksikko siirtyikin Star Cruises -laivayhtiön omistukseen, jonka alaisuudessa laivat alkoivat tehdä risteilyjä Singaporesta. Huhtikuussa 2022 ilmoitettiin, että Star Pisces, SuperStar Aquarius ja SuperStar Gemini aiotaan myydä romuksi. Emoyhtiön konkurssin jälkeen alus saapui Alangiin Intiaan heinäkuussa 2022 romutettaviksi.
Colapesce (laulaja)
Colapesce (oik. Lorenzo Urciullo; s. 6. syyskuuta 1983 Solarino, Sisilia) on italialainen laulaja-lauluntekijä.
Ura
Taiteilijanimi Colapesce on otettu keskiaikaisesta sisilialaisesta kansantarusta. Colapesce debytoi solistina vuonna 2010, jolloin ilmestyi EP Colapesce. Kaksi vuotta myöhemmin julkaistiin studioalbumi Un meraviglioso declino. Colapesce yhdistää musiikissaan poppia, fadoa, free jazzia ja elektronista musiikkia. Hänen teksteissään käsitellään muun muassa muuttoliikettä, sosiaalisia ongelmia ja eksistentiaalisia kysymyksiä.
Colapesce osallistui Di Martinon kanssa San Remon festivaaleille keväällä 2021. Heidän sävellyksensä "Musica leggerissima" sijoittui neljänneksi 26:sta kilpailukappaleesta.
Ennen solistin uraansa Colapesce oli mukana kokoonpanossa Albanopower.
Puukiipijät
Puukiipijät (Certhiidae) on pienikokoisten varpuslintujen heimo. Niitä löytyy luonnonvaraisina pääasiassa Euroopasta ja Aasiasta. Tosin amerikanpuukiipijä elää ainoastaan Pohjois-Amerikassa. Puukiipijät ovat pääasiassa paikkalintuja, eivätkä juuri liiku elinalueeltaan. Kaikki puukiipijät muistuttavat selvästi toisiaan, ja niillä on yläpuoli ruskea ja alapuoli valkea. Puukiipijöiden nokka on alaspäin kaartuva ja linnun kokoon nähden suurehko. Puukiipijät syövät hyönteisiä, ja ne osaavat liikkua puussa myös pää alaspäin. Suomessa puukiipijöiden heimosta on tavattu yksi laji, puukiipijä.
Puukiipijöihin kuuluu ainoastaan 1 suku ja 9 lajia.
Steppaillen
Levyn kannen on suunnitellut Renne Angelvuo. Röyhkä näki valmiin tuotoksen vasta kauppojen hyllyllä, eikä ollut lopputulokseen täysin tyytyväinen. "Pienet kuvat ovat ok, mutta lärvikuvani on idioottimainen. Ehkä osittain kannenkin takia minua alettiin pitää ärsyttävänä", Röyhkä kommentoi hänelle tuntemattomaksi jääneen taiteilijan kansikuvaa reilut kaksikymmentä vuotta myöhemmin.
Levyllä soittavat Riku Mattila ja Heikki Tikka, jotka myöhemmin muodostivat Kauko Röyhkä & Narttu -yhteen pohjan. Röyhkällä oli tuolloin turkulainen Narttu-yhtye, joten Mattila ei tahtonut levyä julkaistavan nimellä Kauko Röyhkä & Narttu. Mattila ei halunnut myöskään soittajatietoja levylle, ja hänet on merkitty levyn tuottajaksi salanimellä Raimo Mittala.
Kappaleet
Kaikkien kappaleiden sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi A1 "Ihmisen paras ystävä" säv. Ilkka Laru ja Röyhkä, B7 "Terveisiä kalojen maailmasta" säv. Lou Reed.
Reaction Engines Skylon
thumb|100 px|Pienoismalli Skylonin SABRE-moottorista Reaction Engines Skylon on brittiläinen Reaction Engines Limitedin (REL) kehitteillä oleva uudelleenkäytettävä avaruuslentokone. Kone on tyypiltään SSTO-avaruusalus, eli sen on tarkoitus nousta kiertoradalle ilman useamman rakettivaiheen käyttöä. Koneella on mahdollista kuljettaa joko rahtia tai rahtitilaan tulevan miehistömodulin avulla matkustajia avaruuteen. Yhden koneyksilön on arvioitu voivan lentää ainakin 200 lentoa.
Voimanlähteenään alus käyttää ilmaahengittäviä SABRE-rakettimoottoreita. Kone pystyy saavuttamaan ilmakehässä ilmakehän happea hapettimena käyttäen 5,4 machin nopeuden, jonka jälkeen ilmakehä käy liian ohueksi moottoreille ja hapettimena siirrytään käyttämään koneen säiliöissä olevaa nestehappea.
Skylonin maksimilasti matalalle kiertoradalle on 17 tonnia, eikä sillä pysty saavuttamaan korkeampia kiertoratoja. Laukaisut korkeammille kiertoradoille hoidetaan erillisellä uudelleenkäytettävällä kakkosvaiheella, jonka Skylon nostaa matalalle kiertoradalle, ja joka nostaa satelliitin korkeammalle kiertoradalle ja palaa sen jälkeen takaisin matalalle kiertoradalle, josta Skylon palauttaa sen rahtitilaansa ja tuo mukanaan takaisin lentokentälle.
Ammunta kesäolympialaisissa 1968
Méxicon kesäolympialaisissa 1968 ammunnassa kilpailtiin seitsemässä lajissa.
Suomalainen (täsmennyssivu)
Suomalainen voi tarkoittaa esimerkiksi seuraavia:
Hubbertin käyrä
Hubbertin käyrä, joka on nimetty geofyysikko M. King Hubbertin mukaan, on logistisen funktion johdannainen.
Esimerkki Hubbertin käyrästä:
Hubbertin käyrä.
Hubbertin käyrä muistuttaa muodoltaan normaalijakauman tiheysfunktiota. Se oli alun perin tarkoitettu mallintamaan maaöljyn tuotannon määrää. Hubbertin käyrän mukaan öljyntuotannon määrä perustuu uusien öljykenttien löytymiseen; siten öljyhuippua seuraa asteittainen tuotannon väheneminen.
10. divisioona (talvisota)
10. divisioona oli talvisotaan osallistunut suomalainen sotilasyhtymä, joka osallistui sotaan lähinnä Taipaleenjoen alueella käytyihin taisteluihin. Divisioona perustettiin Keski-Suomen sotilasläänissä 7. lokakuuta 1939 annetun käskyn perusteella ennen ylimääräisten harjoitusten julistamista 14. lokakuuta 1939. Varsinaiset perustamiseen liittyvät toimet aloitettiin 10. lokakuuta 1939. Divisioonan perustamisvaiheessa (sotilasläänin muodosta johtuen) sen hieman yli 14 000 sotilaasta oli kotoisin Keski-Suomen maakunnasta noin 10 000. Satakuntalaisia oli vajaa 1 500 ja tämän lisäksi mukana oli runsaasti eteläpohjalaisia, savolaisia ja hämäläisiä.
Divisioona numeroitiin uudelleen tammikuun 1940 alussa 7. divisioonaksi puna-armeijan tiedustelun hämäämiseksi. Samalla muutettiin myös divisioonan kaikkien alayksiköiden numerointi. Tämä artikkeli käsittelee myös uudelleen numeroinnin jälkeiset tapahtumat divisioonan osalta.
Organisaatio
Divisioonaan kuului muun muassa seuraavat yksiköt (suluissa numerointi tammikuun alusta ):
Keskittäminen
Divisioona keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen Itä-Kannakselle (Pyhäjärvi-Sakkola-Taipale) jo 12. lokakuuta 1939 alkaen. Keskityskuljetukset alkoivat muun muassa Jyväskylästä, Keuruulta, Niinisalosta ja Tampereelta ja niihin käytettiin yhteensä 37:ää junaa. Suurin osa divisioonan joukoista ja kalustosta purettiin junista Sakkolan asemalla, mutta käytössä olivat myös Pyhäjärven ja Myllypellon asemat. Purkuasemilta joukot jatkoivat matkaansa kohti keskitysalueitaan lähinnä marssien. Keskitykset oli pääosin suoritettu 19. lokakuuta mennessä, joskin viimeiset yksiköt saapuivat alueelle 22. lokakuuta.
Divisioona liitettiin III armeijakuntaan, jonka komentajana toimi kenraalimajuri E. Heinrichs.
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalankannaksella talvisodassa
Talvisodan alkaessa Karjalankannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi 2. luokan armeijakomentaja V. Jakovlev. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen Rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komantajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys talvisodan alkaessa
thumb|left|upright=1.25|Divisioonan puolustusalue sodan alussa näkyy kartassa Laatokkaan rajoittuvana. 10. divisioonan tehtävänä oli pitää kaikkiaan 30 kilometriä leveä kaista itä-Kannaksella. Divisioonan kaista alkoi Laatokasta ja sisälsi Taipaleenjoen alueen (jota pidettiin puolustuksen ehdottomana painopisteenä) ja jatkui Suvannon koillisrantaa pitkin Sakkolan aseman tasalle.
Taipaleenjoen lohkon puolustuksesta vastasi eversti Urho Sihvosen komentama Jalkaväkirykmentti 28 (JR 28), jonka rintamalinjan etupuolella noin 5 kilometriä sijaitsevaksi puolustusasemaksi oli määrätty ns. Umpilammen linja (jonka rykmentti miehitti muutama tunti ennen talvisodan syttymistä). Sakkolan lohkoa puolusti everstiluutnantti Teuvo Wartiovaaran komentama Jalkaväkirykmentti 29 (JR 29). Divisioonan reservinä oli Jalkaväkirykmentti 30 (JR 30) komentajanaan everstiluutnantti Armas Kemppi. Reservinä olleen rykmentin joukot oli sijoitettu noin kahdenkymmenen kilometrin päähän rintamalinjasta Enkkuan-Pyhäjärven alueelle.
Linnoittamistilanne sodan alkaessa
Karjalankannaksen linnoittaminen suuntautui vain alkuvaiheissaan 1920-luvulla 10. divisioonan vastuualueelle. Marraskuussa 1939 divisioonan puolustuslohkolla oli vain 14 betonista konekiväärikorsua, joista kaksi oli Keljan lohkolla, samoin kaksi Sakkolan lohkolla sekä kymmenen Taipaleenjoen lohkolla. Tämän lisäksi divisioonan lohkolla oli kolme betonista tykkiasemaa, joiden merkitys tuli erittäin keskeiseksi joulunseudun torjuntataisteluissa neuvostojoukkojen yrittäessä ylittää Suvannon järvialuetta päästäkseen Taipaleessa taistelevien suomalaisjoukkojen selustaan. Näiden lisäksi Taipaleessa oli yksi miehistön majoittamiseen tarkoitettu betoninen majoituskorsu. Kaikki betoniset kestolinnoituslaitteet oli rakennettu jo 1920-luvulla. Lisäksi osa linnoituslaitteista oli sijoitettu taistelujen kannalta aivan vääriin paikkoihin kuten Alcazar-niminen, avoin linnoituslaite oli yli puoli kilometriä suunnitellun pääpuolustuslinjan etupuolella ja niin sanottu Niittykasemattikin oli sijoitettu vain hieman lähemmäksi pääpuolustuslinjaa täysin avoimelle paikalle.
Divisioonan vastuualueella olevista tykkikorsuista Patoniemi ja Kelja olivat sijoitettu ns. etulinjaan, mutta niiden suurimpana ongelmana oli se, että neuvostojoukot saattoivat tulittaa niitä omilla tykeillään lähes suoraan. Mainittujen linnakkeiden etuna oli kuitenkin se, että ne pystyivät ampumaan Keljan taisteluiden aikana (joulun jälkeen) suoraan Suvannon jäällä eteneviä neuvostojoukkoja. Linnakkeiden toimintakyky säilyi suhteellisen hyvin. Näiden lisäksi Taipaleen lohkon taisteluihin vaikutti merkittävällä tavalla Laatokan rannikkolohkoon kuuluva rannikkotykistön patterit. Kaarnajoella oleva nelitykkinen patteri oli rakennettu 1930-luvulla, ja sen sijainti noin neljä kilometriä pääpuolustuslinjan pohjoispuolella sisämaassa teki sen sijainnin vastustajalle vaikeaksi määritellä. Niinpä patterin sijainti jäikin koko sodan ajan vastustajalle arvoitukseksi, joten vastatoimet sitä vastaan jäivät hyvinkin vähäisiksi. Järisevänniemellä sijainneen kaksitykkisen rannikkotykistöpatterin sijainti oli taas koko sodan ajan neuvostojoukkojen tiedossa ja patteri saikin kokea lukuisia puna-armeijan tykistön ja ilmavoimien hyökkäyksiä.
Divisioonan joukkojen saavuttua tulevalle toiminta-alueelleen siellä aloitettiin melko nopeasti ns. kenttälinnoitustyöt. Alueella ei oltu tehty juuri mitään linnoitustöitä kesän 1939 vapaaehtoisen linnoitustoiminnan aikana. Divisioonan reserviläisistä osa oli ottanut osaa mainittuun linnoitustoimintaan, mutta heidän työpanoksensa oli suunnattu lähinnä keski-Kannaksen suuntaan.
Joulukuun 1939 taistelut
Divisioonan osalta sotatoimet alkoivat 1. joulukuuta 1939 Umpilammen linjalle siirretyn pataljoonan (III/JR 28) voimin. Metsäpirtin osaston vetäydyttyä jo 30. marraskuuta iltana mainitulle linjalle siirtyi rintamavastuu 10. divisioonan joukoille. Puna-armeijan aloittaessa 1. joulukuuta puoliltapäivin hyökkäyksen linjaa vastaan hyökkäysvaunujen tukemana alkoivat sotaan tottumattomat suomalaisjoukot vetäytyä kohti Taipaleenjokea ja varustettu asema menetettiin. Vetäytyvä pataljoona miehitti aiemmat asemansa pääpuolustuslinjalla, jota sittemmin alettiin kutsua nimellä Mannerheim-linja.
Tämän jälkeen taisteluissa seurasi useamman päivän mittainen hiljaisempi vaihe, jonka arveltiin johtuvan muun muassa hyökkävien puna-armeijan yksiköiden huoltovaikeuksista ja suomalaisten tekemistä sulutuksista sekä vastapuolen mielenkiinnon suuntautumisesta alueen luoteis-osaan.
Hiljaisempi vaihe päättyi Suomen itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta, jolloin taaempaa saapunut puna-armeijan 49. divisioona aloitti voimakkaan tulivalmistelun (alkaen klo 8.15) tukemana hyökkäyksensä yli Taipaleenjoen Koukunniemessä asemissaan ollutta JR 28:aa vastaan puoliltapäivin. Hyökkäys tapahtui Koukunniemen kaakkoisosassa kahdessa eri paikassa ja johti pian koko niemialueen menetykseen vastahyökkäysyrityksistä huolimatta. Vastahyökkäyksiin osallistui myös 10. divisioonan reservinä taempana ollut rykmentti JR 30. Vastahyökkäys epäonnistui pääosin joukkojen kokemattomuuden vuoksi. Lisäksi kahdesta tehdystä vastahyökkäyksestä ensimmäinen alkoi pimeän aikaan 7. joulukuuta klo 5.00 ja johti hyökkäävien joukkojen hajoamiseen toisistaan erillään taisteleviksi osastoiksi. Iltapäivällä aloitettu toinen vastahyökkäys ei myöskään menestynyt muun muassa puna-armeijan vastatoimien vuoksi ja lopputuloksena oli vetäytyminen pääaseman suojiin käytännössä koko rintaman leveydeltä. Tilanteen ollessa sekavimmillaan alisti III armeijakunta oman reservinsä JR 23:n 10. divisioonalle. Osa tämän rykmentin joukoista ehti saada jopa taistelutehtävät pääaseman pitämiseksi suomalaisjoukkojen hallussa.
Neuvostojoukkojen ensimmäisen hyökkäyksen 6.–7. joulukuuta ja sen torjumiseksi suoritettujen vastahyökkäyksien seurauksena alueelle oli siirretty 10. divisioonasta jo kaksi rykmenttiä. Alueen joukkojen komentosuhteiden oltua sangen sekavassa tilanteessa yritettiin joukkoja järjestellä ensimmäisen kerran 8. joulukuuta alkaen. Alueen taistelutoiminta oli vähäisempää puna-armeijan keskittyessä joukkojensa vahvistamiseen läpimurtohyökkäystä valmistellessaan. Tosin neuvostojoukot aloittivat alkamassa olevan suuren hyökkäyksensä tulivalmistelun jo 8. joulukuuta ja parantelivat hyökkäykseen lähtöasemiaan paikallisilla hyökkäyksillä. Suomalaisjoukot päätyivät käytännössä 17. joulukuuta mennessä järjestelyyn, jossa Taipaleenjoen lohko jaettiin kahteen alalohkoon (Kirvesmäen ja Taipaleensuun alalohko), joista edellisen puolustuksesta vastasi JR 30 ja jälkimmäisen puolustamisesta divisioonalle alistettu JR 23 (joka oli vaihtanut edellisen yön aikana etulinjasta JR 28:n, joka siirtyi reserviksi hieman taaemmaksi).
Puna-armeijan uusi hyökkäys alkoi 15. joulukuuta 1939 kello 8.30 kiivaalla tykistötulella. Hieman ennen puoltapäivää neuvostojoukot hyökkäsivät JR 30:n asemia vastaan jalkaväen ja noin 30:n panssarivaunun (joita puna-armeija käytti nyt ensimmäistä kertaa Taipaleenjoen pohjoispuolella) voimin Kirvesmäen alalohkolla. Myös Taipaleensuun alalohkoa vastaan vastustaja hyökkäsi panssari- ja jalkaväkijoukoin. Pieniä paikallisia menetyksiä lukuun ottamatta suomalaisjoukot kykenivät pitämään asemansa ja vastahyökkäyksin palauttamaan pääaseman takaisin hallintaansa seuraavan päivän 16. joulukuuta kuluessa. Neuvostojoukot yrittivät ylittää samana päivänä myös Suvannon jopa joukkueen vahvuisin taistelupartioin, mutta tulivat torjutuiksi. Seuraavan yön kuluessa vaihdettiin etulinjan joukot uusiin, joskin vastahyökkäysten ja vastustajan jatkuvan tykistötulen uuvuttamiin joukkoihin. Suurin muutos oli JR 28:n vaihto everstiluutnantti Matti Laurilan komentamaan JR 23:een Taipaleensuun alalohkolla.
Tämän kolmivuorokautisen hyökkäyksen jälkeen, jossa hyökkääjä oli menettänyt muun muassa 35 hyökkäysvaunua, seurasi 10. Divisioonan lohkolla noin viikon mittainen hiljaisempi vaihe tykistötulen kuitenkin edelleen jatkuessa ja vastapuolen ilmatoiminnan lisääntyessä sääolosuhteiden parannuttua. Suomalaisen tiedustelun saamien tietojen mukaan alueelle keskitettiin jälleen vastustajan taholla lisäjoukkoja (Neuvostoliiton 4. jalkaväkidivisioona), mutta sen sijaintia ei kyetty selvittämään.
25. joulukuuta 1939 aamuna neuvostojoukot aloittivat uuden hyökkäyksen suomalaisten puolustusta vastaan puna-armeijan 4. divisioonan ylittäessä pimeän ja lumisateen turvin Suvannon jään yli neljästä eri kohdasta, joista vain yhden ylityskohdan osalta torjunnassa onnistuttiin. Puna-armeijan hyökkäys kohdistui Kirvesmäen alalohkon selustaan ja tuli puolustajalle yllätyksenä (erityisesti siksi, että hyökkäykseen liittyvä tulivalmistelu alkoi vasta hyökkäävien joukkojen päästyä ensimmäiseen tavoitteeseensa eli vesialueen suomalaisjoukkojen puoleiselle rannalle). Suvannon yli päässeiden joukkojen määrä oli melko pitkään vain arvailuiden varassa 10. divisioonan esikunnassa. Puna-armeija oli suunnitelmansa mukaisesti hyökkäämässä noin rykmentin suuruisin voimin kullakin hyökkäysalueella niin Volossulan, Kelkan kuin Paasolan ja Patoniemen alueilla yli Vuoksen. Pohjoisimmalla hyökkäysalueella Paasolassa neuvostojoukot törmäsivät pian rantaan päästyään suomalaisten esterakennelmiin ja konekiväärituleen. Päivän aikana puna-armeija joutui vetäytymään alueelta raskaita tappiota kärsineenä. Suomalaiset onnistuivat torjumaan konekivääribunkkerinsa tulen avulla myös puna-armeijan hyökkäyksen Patoniemen alueella, muuta kahden keskellä sijaitsevan hyökkäyssuuntansa alueella neuvostojoukot pääsivät Vuoksen koillisrantaan.
Hyökkäävien puna-armeijan joukkueiden vahvuus aliarvioitiin kaikissa Suvannon ylityskohdissa ja siksi vastatoimet myöhästyivät tai jäivät tehottomiksi. 26. joulukuuta aikana hyökkäyksen vakavuus alkoi hahmottua 10. divisioonan esikunnalle ja alueelle ryhdyttiin keskittämään kyllin suuria joukkoja vastatoimiin. Neuvostojoukkojen yrittäessä vahvistaa sillanpääasemissa olevia joukkojaan oli paikalla jo kylliksi joukkoja estämään mainitun tavoitteen saavuttamisen ja Suvannon jään yli hyökänneet joukot kärsivät merkittäviä tappioita. Suomalaisten torjuntatoimien onnistumista auttoi merkittävästi se, että Taipaleen alueella puna-armeijan joukot pysyivät melko passiivisina.
Neuvostojoukkojen jäätyä ilman uusia joukkoja ja huoltoa niiden vastarinta saatiin murrettua seuraavan vuorokauden (27. joulukuuta) kuluessa. Taistelut olivat hyökkääjän kannalta erityisen raskaat, koska pelkästään Keljan alueella puna-armeijan laskettiin kärsineen jopa 2 000:n kaatuneen tappiot. Suomalaiset saivat tämän lisäksi runsaan sotasaaliin, joka käsitti muun muassa 140 konekivääriä ja 12 pst-tykkiä.
Tammikuun 1940 taistelut
Tammikuun alussa 10. divisioona ja kaikki sen alayksiköt numeroitiin uudelleen vihollistiedustelun hämäämiseksi. Divisioonan uudeksi numeroksi tuli 7. divisioona.
Hiljaisempi jakso taisteluissa koko tammikuun 1940 ajan ei kuitenkaan tarkoittanut sotatoimien loppumista. Neuvostojoukkojen suorittamat pienemmät hyökkäykset etenkin Terenttilää (seitsemän kertaa) ja Kirvesmäkeä (viisi kertaa) kohtaan jatkuivat 1–3 komppanian voimin. Myös Suvannon yli vastustaja lähetti tiedustelupartioita. Kaikki hyökkäykset kuitenkin torjuttiin.
Pienempien hyökkäysten ohella neuvostojoukkojen yötä päivää jatkunut tykistötuli murensi hiljalleen suomalaisten asemia ja ennen kaikkea riisti puolustajilta mahdollisuuden lepoon sekä aiheutti luonnollisesti myös tappioita, jotka olivat ajoittain merkittäviäkin (esimerkiksi täysosumia majoituskorsuihin).
Helmikuun 1940 taistelut
thumb|Taipaleen lohkon puolustajia jatkuvan tykistötulen kuluttamissa asemissaan. Helmikuun alku sujui Taipaleenjoen puolustuslohkolla melko hiljaisesti, mutta 8. helmikuuta puna-armeija aloitti uuden, huolellisesti valmistellun, suurhyökkäyksen. Neuvostojoukot aloittivat hyökkäyksen noin tunnin mittaisen tulivalmistelun jälkeen kello 11.15. Kahden pataljoonan suorittama hyökkäys kohdistui maastollisesti erinomaiseen kohtaan Kirvesmäen ja Terenttilän alalohkojen saumaan. Suomalaiset menettivät nopeasti Terenttilän alalohkon kaksi läntisintä tukikohtaa, joita ei useammastakaan vastahyökkäyksestä huolimatta saatu vallattua takaisin. Vastahyökkäysten aiheutettua merkittäviä tappioita päätettiin enemmistä yrityksistä luopua ja suomalaisjoukot tyytyivät vain murtoalueen (noin 100 metriä syvä ja noin 500 metriä leveä) rajoittamiseen.
Heti suurhyökkäyksen alettua todettiin neuvostojoukkojen taisteluissa käyttämän taktiikan kehittyneen huomattavasti joulukuisen hyökkäyksen aikaisesta taktiikasta. Puna-armeijan panssarivaunut eivät enää syöksyneet yksin (välittämättä omien jalkaväkijoukkojen jäämisestä jälkeen) suomalaisasemiin vaan pyrkivät selvästi saamaan myös jalkaväen joukot mukaansa. Panssarivaunut jäivät myös aiempaa selvästi kauemmaksi suomalaisasemista, joten suomalaisten vähälukuiset panssarintorjuntatykit eivät kyenneet niitä tuhoamaan ja tilapäisvälinein (polttopullo, kasapanos) toimineiden lähitorjuntamiesten toimintaa taas rajoitti neuvostojalkaväki. Puna-armeijan joukkojen todettiin myös pyrkivän hävittämään järjestelmällisesti suomalaisten, jo aiemmassa tulessa vaurioituneita, estelinjoja.
9. helmikuuta oli rintamalohkolla hiljaisempi päivä, eikä seuraavanakaan päivänä tapahtunut kuin kaksi pienempää hyökkäystä etulinjaa vastaan. Päivän aikana puna-armeijan ilmavoimat suorittivat kuitenkin runsaasti pommituksia.
Taistelut Taipaleenjoen lohkon tukikohdista jatkuivat seuraavien päivien aikana kiivaina ja 13.–14. helmikuuta välisenä yönä yritti vastustaja jälleen ylittää Suvannon tavoitteena päästä puolustajien selustaan. Hyökkäykset kyettiin kuitenkin torjumaan koko rintamanosalla.
thumb|left|Puna-armeijan hyökkäyksiä tukivat koko sodan ajan hyökkäysvaunut. Kuvassa suomalaisasemien eteen tuhottu T-26. Suomalaiset keskittivät alueelle lisäjoukkoja, jotta pitkään taistelleille yksiköille olisi saatu lepoaikaa. Talvisodalle tyypilliseen tapaan alistettuja ja eri paikkoihin siirreltyjä yksiköitä esiintyi myös Taipaleen lohkolla. Esimerkiksi 18. helmikuuta Taipaleen lohkolla oli joukkoja alkuperäisesti alueella olleesta 7. divisioonasta, 21. divisioonan jokaisesta rykmentistä ja muun muassa alun perin 8. divisioonaan kuuluneesta JR 23:sta. Mainittu päivä oli suomalaisjoukoille erittäin raskas. Kello 14 alkaneella hyökkäyksellä neuvostojoukot saivat haltuunsa kaikki Kirvesmäen etulinjan tukikohdat ja Terenttilänkin alueella kolme läntisintä tukikohtaa. Puna-armeijan joukot eivät kuitenkaan onnistuneet käyttämään tilaisuutta hyväkseen ja suomalaisille jäi kylliksi aikaa miehittää hieman taempana oleva tukilinja, josta käsin suoritetuilla vastahyökkäyksillä etulinja palautettiin jälleen suomalaisten hallintaan seuraavan yön aikana.
19. helmikuuta oli neuvostojoukkojen hyökkäysten osalta kiivaampi kuin koskaan aiemmin. Tavoitteena oli selkeästi lyödä suomalaisten puolustus koko Taipaleen lohkolla. Kirvesmäen ja Terenttilän alueilla tapahtuvan hyökkäyksen lisäksi puna-armeijan joukot lähettivät joukkojaan hyökkäämään suomalaisten molempia sivustoja vastaan. Suvannon yli pyrittiin hyökkäämään kokonaisen jalkaväkirykmentin voimin ja Laatokan kautta suomalaisten selustaan pyrki noin pataljoonan vahvuinen hiihto-osasto. Hyökkäykset tulivat kuitenkin torjutuksi (Laatokan alueella myös rannikkotyksitön tuella).
Varsinaisen päähyökkäyksen epäonnistuttua ja suomalaisten onnistuttua torjunnassaan puna-armeijan joukot tyytyivät jatkossa tavoittelemaan puolustusaseman läpäisyä paikallisin, pienemmin joukoin toteutetuin hyökkäyksin. Tilanne pysyi käytännössä muuttumattomana koko helmikuun lopun ajan. Puolustaja joutui vaihtamaan joukkojaan paineen alla melko tiheästi. Ainoastaan kahtena päivänä (24.–25. helmikuuta) neuvostojoukot tyytyivät horjuttamaan suomalaisten puolustusta pelkästään tykistön voimin, muina päivinä toistuivat pienemmin joukoin tehdyt hyökkäykset.
Alueelle keskitetystä 21. divisioonasta päätettiin täydentää taistelukykyisempänä pidettyä 7. divisioonaa ja edellisestä siirrettiinkin noin 1 400 miestä jälkimmäiseen. Tämä luonnollisesti laski 21. divisioonan taisteluarvoa varsinkin kun mainittu divisioona oli kärsinyt muutenkin tappioita taisteluissa.
Maaliskuun 1940 taistelut
Puna-armeijan suurhyökkäyksen epäonnistuttua taistelutoiminta Taipaleen lohkolla ei suinkaan päättynyt vaikka hyökkäykset selvästi vähenivätkin. Taistelut olivat kuitenkin käytännössä päivittäisiä. Taisteluiden vähenemisen vuoksi alueelta ryhdyttiin siirtämään pois suomalaisjoukkoja. Neuvostojoukkojen toiminta maaliskuussa Taipaleen lohkolla oli pääasiassa voimakasta tykistötoimintaa (johon ajoittain liittyi myös ilmapommituksia). Hämäystarkoituksessa tykistötuli oli ajoittain hyvinkin voimakasta, jolla oletettavasti pyrittiin luomaan suomalaisille kuva alkamassa olevasta hyökkäyksestä, jotta suomalaisjoukkoja ei voitaisi siirtää pois alueelta. Tykistötuli jatkui ympäri vuorokauden ja aiheutti puolustajalle tappioita.
Puolustajan joukot joutuivat vaihtamaan etulinjan yksiköitä jopa päivittäin johtuen etulinjan majoituskorsujen tuhoutumisesta ja siitä johtuvasta joukkojen väsymisestä. Suomalaisten tykistö osallistui merkittävällä tavalla (ammuspulastaan huolimatta) hyökkäysten torjumiseen pystyen ajoittain jopa hajottamaan hyökkäysyrityksiä niiden lähtöasemiin.
Paikalliset hyökkäykset ja voimakas tykistötuli jatkuivat Taipaleen lohkolla aina sodan loppuun asti. 6. maaliskuuta torjuttiin hyökkäys Kirvesmäkeä vastaan ja Terenttilän alueella jatkuivat päivittäiset hyökkäykset, joista voimakkain tapahtui 7. maaliskuuta. 9. maaliskuuta suomalaiset tyhjensivät Terenttilässä etulinjan käyttökelvottomaksi ammutut tukikohdat, toimenpide joka jäi neuvostojoukoilta havaitsematta ja massiivinen tykistötuli jatkui tyhjiin asemiin. Erityisesti sodan päättymispäivänä tykistötuli oli erittäin voimakasta.
Vastassa olleet puna-armeijan joukot
Talvisodan alussa 10. divisioonaa vastassa oli Neuvostoliiton 142. divisioona, joka kuitenkin jatkoi etenemistään Suvannon lounaispuolitse kohti Kiviniemen aluetta, joka kuului 8. divisioonan vastuualueeseen.
Tämän jälkeen 10. divisioonaa vastaan hyökkäsi 6.–7. joulukuuta 1939 taaempaa rintamavastuuseen tullut Neuvostoliiton 49. divisioona.