cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1930
Stadionit
MM-kilpailujen kaikki pelipaikat sijaitsivat Uruguayn pääkaupungissa Montevideossa. Kisojen päänäyttämö oli niitä varten rakennettu Estadio Centenario, jonka avajaisia vietettiin kisojen aikana. Stadionia ei saatu valmiiksi kisojen alkuun mennessä, sillä kolme kuukautta jatkuneet sateet hidastivat rakentamista. Stadionin kapasiteetin piti olla yli 100 000 katsojaa, mutta rahan- ja ajanpuutteen vuoksi sen kapasiteettia pienennettiin. Myöhästymisen johdosta turnauksen ensimmäiset ottelut piti pelata pienemmillä Estadio Gran Parque Central- ja Estadio Pocitos -stadioneilla. Historian ensimmäinen MM-ottelu Ranskan ja Meksikon välillä pelattiin Pocitos-stadionilla, joka toimi Uruguayn mestarijoukkue Peñarolin kotikenttänä. Estadio Centenarion avausottelussa Uruguay voitti Perun 1–0. Suurin yleisömäärä nähtiin Uruguayn ja Jugoslavian välisessä puolivälieräottelussa, jonka Uruguay voitti 6–1.
Joukkueet
MM-turnaukseen osallistui 13 maata. Alun perin tavoitteena oli ollut saada mukaan 32 joukkuetta, mutta tämä toteutui vasta 68 vuotta myöhemmin, vuoden 1998 kisoissa. Lohkot arvottiin vasta, kun nähtiin, mitkä maat olivat saapuneet paikalle. Lohkot pyrittiin jakamaan siten, että valtameren yli tulleet eurooppalaiset saisivat pelata enemmän kuin yhden ottelun, joten kolmetoista joukkuetta jaettiin neljään alkulohkoon. Lohkojaossa aiheutti ongelmia se, ettei joukkueiden tasoa tiedetty. Ennakkoarvioinneissa olympiamenestystä saanut Uruguay ja vuoden 1929 Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailujen voittaja Argentiina olivat kisojen suosikkeja. Muut eteläamerikkalaiset eivät yltäneet Argentiinan ja Uruguayn tasolle. Tuleva jalkapallon suurmaa Brasilia osallistui kisoihin pelkästään Rio de Janeirosta kotoisin olleista pelaajista, sillä Rion ja São Paulon liitot olivat maan huonosti organisoidussa jalkapallossa riidoissa keskenään.
Eurooppalaisjoukkueista Belgia oli voittanut olympiakultaa kotikisoissaan 1920, mutta se oli sen jälkeen taantunut. Belgian kokoonpanosta myös puuttui muutama merkittävä pelaaja. Ranskakaan ei ollut mukana parhaalla kokoonpanollaan, sillä osa sen pelaajista ei ollut saanut vapaata työstään turnauksen ajaksi. Ennakkoasetelmissa eurooppalaisjoukkueista pidettiin kovimpana pelkästään serbipelaajista muodostettua Jugoslaviaa. Niissä Euroopan maissa, jotka eivät olleet turnauksessa, sitä ei juuri arvostettu ja sen MM-status kyseenalaistettiin. Ainoa kokonaan ammattilaispelaajista koostunut joukkue oli Yhdysvallat, jonka joukkue olikin varsin tasokas. Maalla oli riveissään useita skotlantilaissyntyisiä pelaajia, ja joukkue selviytyi helposti välieriin.
Alkulohkot
Alkulohkoon A arvottiin neljä joukkuetta ja muihin lohkoihin kolme joukkuetta. Lohkojen voittajat etenivät välieriin.
Lohko A
A-lohkon avausottelu Ranskan ja Meksikon välillä oli jalkapallon MM-historian ensimmäinen ottelu; se alkoi kymmenen minuuttia aikaisemmin kuin Yhdysvaltain ja Belgian välinen ottelu. Avausottelu ei vielä herättänyt nykyisenkaltaista kiinnostusta MM-kisoihin. Avausottelun virallinen yleisömäärä oli 4 444, mutta todellisuudessa tuhat katsojaa oli lähempänä totuutta. Ottelu päättyi Ranskan 4–1 voittoon, ja historiallisen avausosuman teki Ranskan Lucien Laurent Ernst Libératin keskityksestä. thumb|left|[[Guillermo Subiabre viimeisteli Chilen ja Ranskan välisen ottelun ainoan maalin.]] Kaksi päivää myöhemmin Ranska kohtasi ennakkosuosikki Argentiinan. Epäonnisessa ottelussa Ranskan maalivahti Alex Thépot loukkaantui 20 minuutin jälkeen. Laurent joutui Luis Montin rajun taklauksen kohteeksi ja nilkutti melkein koko ottelun kentällä, sillä pelaajavaihtoja ei vielä tunnettu. Ranska sinnitteli 81. minuutille asti, kunnes Monti teki voittomaalin vapaapotkusta. Ottelu muistetaan erikoisesta tapauksesta, kun tuomari Almeida Rêgo vihelsi pelin päättyneeksi kuusi minuuttia ennen täyttä aikaa Ranskan Marcel Langillerin ollessa avoimessa maalintekopaikassa. Ottelu jatkui uruguaylaisyleisön ankaran protestoinnin jälkeen, ja pelaajat haettiin pukuhuoneista takaisin kentälle jatkamaan ottelu loppuun. Maaleja ei kuitenkaan enää nähty. Seuraavana päivänä Chile voitti Meksikon 3–0.
Chilen ja Ranskan välinen ottelu oli Ranskan kolmas kuuden päivän sisään. Ottelussa nähtiin myös MM-historian ensimmäinen rangaistuspotku, jossa Ranskan maalivahti Thépot torjui Carlos Vidalin yrityksen 30. minuutilla. Chile voitti ottelun 1–0. Chilen ja Ranskan välisen ottelun päätyttyä samalla kentällä alkoi kahden ja puolen tunnin kuluttua Argentiinan ja Meksikon välinen ottelu. Ottelussa nähtiin kolme rangaistuspotkua, joista yksi johti maaliin. MM-historian ensimmäisen rangaistuspotkumaalin teki Meksikon Manuel Rosas. 18-vuotias Rosas oli nuorin MM-turnauksessa maalin tehnyt pelaaja. Hänen ennätyksensä rikkoutui vasta vuoden 1958 kisoissa, kun Brasilian 16-vuotias Pelé onnistui maalinteossa. Argentiina voitti ottelun maalein 6–3. Varamiehenä turnauksen aloittanut Guillermo Stábile teki hattutempun. Argentiinan kapteeni Manuel Ferreira ei pelannut ottelussa, sillä hänen piti käydä kotimaassaan yliopiston pääsykokeiden vuoksi.
A-lohkon voitti lopulta Argentiina, joka voitti kaikki alkulohkon ottelunsa. Sen lohkovoitto varmistui viimeisessä ottelussa Chileä vastaan. Ottelu Argentiinan ja Chilen välillä oli kuuma ja nujakoivia pelaajia erotettiin poliisivoimin, mutta ulosajoja ei ottelussa jaettu. Ottelu päättyi Argentiinan 3–1-voittoon. Uruguaylaiset kannattajat olivat Argentiinan jokaisessa ottelussa Argentiinaa vastaan, mikä hiersi maiden välejä.
Lohko C
Isäntämaa Uruguayn ottelut C-lohkossa herättivät suurta kiinnostusta kotiyleisön keskuudessa. Sisääntuloporteilla syntyi kaaos, kun kisajärjestäjät eivät olleet tottuneet hallitsemaan niin suurta yleisömäärää. Yli 15 000 ihmisen arvioitiin jääneen stadionin ulkopuolelle. Ottelun virallinen yleisömäärä oli 57 735, mutta arvioiden mukaan yleisöä oli paikalla yli 80 000. Centenarion rakennustöiden viimeistelyiden venyttyä Uruguay joutui odottamaan kisa-avaustaan viisi päivää suunnitellusta. Ottelu oli Centenarion avausottelu, ja se pelattiin Uruguayn perustuslain julistamisen satavuotispäivänä. Avausottelussaan kisaisännät voittivat Perun nihkeästi 1–0.
Lohko D
thumb|right|Belgian ja Yhdysvaltain välinen ottelu. D-lohkon voitti Yhdysvallat. Se oli turnauksen ainoa joukkue, joka koostui pelkästään ammattilaisjalkapalloilijoista. Pohjois-Amerikan ulkopuolella Yhdysvaltain maajoukkueesta ei tiedetty mitään. Se oli kuitenkin tasokas ja voitti sekä Belgian että Paraguayn maalein 3–0.
Paraguayta vastaan pelatussa ottelussa Yhdysvaltain Bert Patenaude teki MM-historian ensimmäisen hattutempun. FIFA virallisti saavutuksen vasta 76 vuotta myöhemmin. Pitkään uskottiin, että ensimmäinen kolme maalia yhdessä ottelussa tehnyt pelaaja oli kaksi päivää myöhemmin hattutempun tehnyt Argentiinan Guillermo Stábile. Kumpikaan miehistä ei ollut enää näkemässä korjausta. Jotkut raportit tilastoivat alun perin yhden Patenauden maaleista Paraguayn omaksi maaliksi ja jotkut taas mainitsivat maalintekijäksi Tom Florien. Korjaus tehtiin vuonna 2006 Yhdysvaltain jalkapalloliiton tutkimusten jälkeen. Monien ottelussa pelanneiden pelaajien mukaan Patenaude todella teki ottelussa kolme maalia. Heidän väitteitään tukivat argentiinalaisten ja brasilialaisten lehtien ottelukertomukset, jotka mainitsivat Patenauden kaikkien kolmen maalin tekijäksi. Todisteiden valossa FIFA korjasi saavutuksen Patenauden nimiin.
Lohkon päätösottelussa Paraguay voitti Belgian 1–0.
Jatko-ottelut
thumb|right|Uruguayn [[Pedro Cea tuulettaa maalia välieräottelussa Jugoslaviaa vastaan.]]
Ilpo Salo
Ilpo Juhani Salo (s. 1959) on suomalainen laulaja-lauluntekijä Helsingistä. Salo on työstänyt noin 1200 laulua elämänsä aikana, joista levyille on päätynyt satakunta. Salo on uudestisyntynyt kristitty ja se ilmenee vahvasti hänen lauluistaan. Salo tekee lastenmusiikkia ja ns. aikuistenmusiikkia.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1930
Välierät
Argentiinan voitettua oman välieränsä oli Uruguay omassa välierässään pakkovoiton edessä, sillä Argentiinaa huonompi sijoitus ei voinut olla vaihtoehto. Ottelu Jugoslaviaa vastaan alkoi shokeeraavasti, kun Jugoslavia teki ensimmäisen maalin. Uruguay oli kuitenkin lopulta selvästi parempi maalein 6–1. Maaleista kolme viimeisteli Pedro Cea. Uruguay oli ottelussa parempi, vaikka yksi sen maaleista vaikutti paitsiolta ja sen kolmas maali oli varsin erikoinen. Siinä pallo oli jo mennyt yli päätyrajan, kun kentän laidalla ollut poliisi palautti sen kentälle erotuomarin näkemättä. Seuranneesta tilanteesta Uruguayn Anselmo iski maalin. Yksi Jugoslavian maaleista myös hylättiin. Jugoslavia protestoi tuomaritoimintaa jättäytymällä pois pronssiottelusta, ja pronssimitalit jaettiin näin ottelutta yhdysvaltalaisille.
Ilpo Salo
Ilpo & kumppanit
Ilpo & Kumppanit on lastenmusiikkia esittävä vuonna 1997 perustettu yhtye, jonka kokoonpano on vaihdellut vuosien varrella. Yhtyeen perustaja Ilpo Salo on kuitenkin ollut mukana alusta saakka. Salo myös säveltää ja sanoittaa yhtyeen laulut.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1930
Loppuottelu
thumb|left|[[Guillermo Stábile vei Argentiinan loppuottelussa 1-2 johtoon.]] thumb|right|Ensimmäisen MM-finaalin pelipallot. Loppuottelu oli odotettu kohtaaminen isäntämaa Uruguayn ja naapurimaa Argentiinan välillä. Ottelu oli seurattu Río de la Platan molemmin puolin, ja Argentiinassa kymmeniä tuhansia halukkaita ei mahtunut lahden yli kulkeviin laivoihin. Lisäksi sankka sumu hidasti monen laivan kulkua, ja ottelu jäi monelta näkemättä. Ottelun yleisömäärä oli turvallisuussyistä rajoitettu, virallisesti katsojia oli 68 000, mutta jotkut puhuvat jopa yli 90 000 katsojasta. Turvatarkastukset olivat tiukat, sillä hegemoniakamppailu oli perinteisesti ollut tunteita herättävä, ja Argentiinan pelaajista Luis Monti oli saanut tappouhkauksia finaalin aattona. Belgialainen toimittaja John Langenus oli suostunut tulikuuman finaalin tuomariksi sillä ehdolla, että saisi ottelun jälkeen poliisisaattueen suoraan satamaan.
Ilpo Salo
Kuningaskalastaja
Kuningaskalastaja on iloista ja lämminhenkistä gospel-musiikkia soittava yhtye. Pääkaupunkiseudulta kotoisin oleva yhtye on soittanut yhdessä vaihtelevasti vuodesta 2004.
Kokoonpano:
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1930
Loppuottelu
Uruguayn Pablo Dorado teki ottelun ensimmäisen maalin matalalla laukauksellaan, mutta tauolle mentiin Argentiinan johdossa. Ensin Carlos Peucelle tasoitti Manuel Ferreiran läpisyötöstä, ja varttia myöhemmin Stábile vei Argentiinan johtoon turnauksen kahdeksannella maalillaan. Uruguaylaiset protestoivat, sillä heidän mukaansa tilannetta edelsi paitsio.
Toinen puoliaika pelattiin uruguaylaisten pallolla. Uruguay teki 11 minuutin sisään kaksi maalia ja siirtyi johtoon. Ottelun loppuhetkillä Argentiina oli lähellä tasoitusta, mutta laukaus pysähtyi poikkipuuhun. Uruguayn voittomaaliksi jäi kangastossuilla pelanneen Santos Iriarten tekemä kolmas maali. Hän oli kotoisin maaseudulta ja tottunut pelaamaan avojaloin. FIFA vaati kuitenkin kenkien käyttöä, jolloin eräs suutari valmisti hänelle kangastossut, joiden pohja oli narua ja vain kärjet oli tehty nahasta. Ottelun 89. minuutilla Uruguayn Héctor Castro viimeisteli loppulukemiksi 4–2 ja varmisti maalle ensimmäisen maailmanmestaruuden. Mestaruutta juhlittiin Uruguayssa pitkään, sen sijaan Argentiinassa Uruguayn lähetystöä kivitettiin.
Uruguay oli 1920- ja 1930-lukujen taitteessa maailman johtava jalkapallomaa. Ennen maailmanmestaruutta se oli osoittanut voimansa voittamalla olympiakultaa Euroopassa 1924 ja 1928. Seuraavan kerran Uruguay osallistui MM-turnaukseen vasta 20 vuotta myöhemmin, vuoden 1950 Brasilian kisoissa – silloinkin tuloksena oli maailmanmestaruus.
Viimeinen ottelussa ja koko turnauksessa pelannut pelaaja, argentiinalainen Francisco Varallo, kuoli 100-vuotiaana vuonna 2010.
Maalintekijät
Turnauksessa tehtiin yhteensä 70 maalia. Eniten maaleja teki Argentiinan joukkue (18), Belgia ja Bolivia jäivät turnauksessa maaleitta. Eniten maaleja turnauksessa viimeisteli Argentiinan Guillermo Stábile.
Biaggio Quattrociocche
Tausta
Biaggio Quattrociocche syntyi Giuliano di Romassa Guiseppe Quattrociocchen ja Angela Latinin musikaaliseen perheeseen ja sukuun. Biaggio muutti Yhdysvaltoihin 19-vuotiaana vuonna 1901, alkaen työskennellä New Yorkin musiikkiliikkeissä. Hän työskenteli jonkin aikaa myös pianonrakentajana.
Ura ja elämä
thumb|[[Guido Deiron Temperamental Rag -nuottijulkaisun kansi vuodelta 1922]] Vuonna 1907 valtaosa Quattrociochen perheestä ja lähisuvusta muutti New Yorkiin ja Biaggio alkoi työskennellä serkkunsa Augusto Iorion avaamassa italialais-amerikkalaisessa harmonikkatehtaassa, Iorio Accordion Factoryssa opettajana ja säveltäjänä. Biaggion opetusinstrumentteja olivat piano, viulu, kornetti sekä, hänen omien sanojensa mukaan, myös pianoharmonikka.
Biaggio avioitui Letizia Iorion kanssa huhtikuussa 1911 ja vuonna 1913 perhe muutti Ohion Steubenvilleen, jossa hän perusti julkaisuyhtiön nimeltä B. Quattrociocche Publishing Company vuonna 1916. Quattrociochen omien muistelujen mukaan hänen kustantamonsa oli ensimmäinen harmonikkamusiikkia julkaissut kustantamo vuonna 1916, huolimatta esimerkiksi Pietro Deiron myöhemmistä väitteistä, jonka mukaan hänen Octave Paganin kanssa julkaisemansa nuotit olisivat olleet ensimmäistä julkaistua harmonikkamusiikkia. Ensimmäinen nuottijulkaisu oli Quattrociocchen itsensä säveltämä marssi nimeltä Fior di siepe, jota myytiin 0,25 dollarin kappalehintaan. Quattrocioche on kertonut jopa auttaneensa Pietro Deiroa julkaisutoiminnan alkuun antaen heidän käyttöönsä hänen käyttämänsä julkaisutyylin ilmaiseksi. Hän myi yrityksensä Zampiceni Publications -yhtiölle vähän ennen kuolemaansa 1955.
Sun kanssas kahden
Sun kanssas kahden on Jukka Kuoppamäen vuonna 2018 julkaistu albumi.
Sacronocturn
Sacronocturn on puolalaisen black metal -yhtyeen Christ Agonyn esikoisdemo, joka on julkaistu vuonna 1990. Demosta on olemassa kolme eri versiota.
Qulsarı
Qulsarı eli Kulsary  on kaupunki ja Jılıoyn piirin hallinnollinen keskus Atırawin alueella Kazakstanissa. Se sijaitsee Kaspianmeren alangolla 230 kilometriä Atırawista itään. Kaupungissa on 43 500 asukasta (vuonna 2003).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1937 perustetusta öljy- ja kaasukentän työläisasutuksesta. Vuonna 1941 siitä tuli taajama ja vuonna 1954 piirikeskus. Qulsarın kautta kulkee Maqatista etelään haarautuva rautatie. Se on huomattava öljyteollisuuden keskus.
Osmo Hyytiä
Osmo Timo Kustaa Hyytiä (18. heinäkuuta 1939 Helsinki – 2. lokakuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori ja historiantutkija.
Sambian vaakuna
225px|thumb|Sambian vaakuna Sambian vaakuna on maan lipun ja kansallislaulun ohella Sambian kansallistunnus. Vaakuna hyväksyttiin käyttöön yhdessä maan lipun kanssa 24. lokakuuta 1964.
Sambian vaakunakilvessä on kuvattuna mustalla pohjalla kuusi aaltoilevaa hopeaista pystyviivaa. Kuvio, joka oli kuvattuna jo Pohjois-Rhodesian vaakunassa, esittää tyylitellysti Victorian putousten mustien kallionkielekkeiden yli virtailevaa vettä. Samalla vaakunakilpi muistuttaa Sambesijoesta, josta maa on saanut nimensä.
Vaakunakilven yläpuolella on kuvattuna ristikkäin olevat kuokka ja hakku, jotka kuvaavat maan maanviljelystä ja kaivostoimintaa. Niiden yläpuolella liitelee maan lipussakin kuvattu vapauden kotka, joka muistuttaa maan vapaudenkaipuusta ja tulevaisuudenuskosta. Vaakunakilpeä vartioivat kaksi afrikkalaista ihmishahmoa, oikealla punaiseen mekkoon puettu nainen ja oikealla vaaleanvihreään puseroon ja shortseihin puettu mies. He esittävät vertauskuvallisesti maan väestöä.
Vaakunan alapuolella on yhtä lailla vertauskuvallinen vihreä sademetsä, johon on kuvattu tehdas, seepra ja maissitähkä. Nämä kuvaavat maan luontoa, teollisuutta ja maanviljelystä. Alla olevassa nauhassa on teksti One Zambia, One Nation (”yksi Sambia, yksi kansakunta”).
Piha
Piha on rakennukseen liittyvä alue, joka rajautuu erilleen muusta ympäristöstä. Pihan voi rajata ympäristöstä esimerkiksi aita, tontin raja tai erilainen maankäyttö. Yksityisen talon piha on myös yksityistä aluetta. Jokamiehenoikeudet eivät päde yksityisellä pihalla eli pihapiirissä.
Sana piha on erään teorian mukaan sukua sanalle pyhä. Pyhä tarkoitti kiellettyä.
Rodeopyörä
Rodeopyörä on chopper-tyylisestä moottoripyörästä vaikutteita saanut polkupyörä, joka oli suosittu etenkin nuorten poikien keskuudessa 1960-luvulta 1970-luvulle. Rodeomallisen pyörän tunnistettavimpia osia ovat korkea ohjaustanko ja pienehköt pyörät (etupyörä joskus takapyörää pienempi) sekä pitkä, takapyörän ylle ulottuva pehmustettu speedway- eli ”banaanisatula”, johon mahtuu myös kyytiläinen. Satulan takaosasta nousee krominvärinen kaariputki, ”jappirauta”, joka toimii selkänojana.
Rodeopyörä kehitettiin Yhdysvalloissa 1960-luvun keskivaiheilla, ja Suomessa se oli suosituimmillaan 1970-luvulla. Suomessa yleisiä rodeopyöriä olivat Anttila-postimyyntitavaratalon markkinoima saksalainen Bonanza Rodeo Sport, Helkama Jopo Rodeo ja Tunturipyörän valmistama Tunturi Ralli, mutta muillakin merkeillä oli rodeomalleja.
Liikenneturvallisuudesta huolestuneet pitivät lapsia temppuiluun innostavia rodeopyöriä vaarallisina. Vuonna 1977 Suomessa kehitettiin polkupyörien uudet turvallisuusnormit, joissa muun muassa pitkä satula yläkaarineen kiellettiin ja ohjaustanko sai olla enintään 70 cm leveä ja ulottua enintään 40 cm matalimman istuintason yläpuolelle.
Vuonna 2013 Helkama toi vuosikymmenten jälkeen uudelleen markkinoille ”nostalgisen”, alkuperäistä pienemmän, 7–10-vuotiaille pojille suunnatun Jopo Rodeo -pyörän korkeine ohjaustankoineen ja pitkine satuloineen.
Dick Grayson
Dick Grayson on fiktiivinen supersankari, joka esiintyy DC Comics -kustantamon sarjakuvissa. Hahmon loivat Bob Kane, Bill Finger ja Jerry Robinson. Hahmon ensiesiintyminen tapahtui Detective Comics -lehden numerossa 38 huhtikuussa 1940.
Dick Grayson syntyi sirkusperheeseen ja työskenteli lapsesta alkaen akrobaattina. Jo nuorena hän joutui kuitenkin todistamaan vanhempiensa kuoleman kesken heidän ohjelmanumeronsa, sillä mafioso Tony Zucco oli katkonut temppuköysien vaijerit, kun sirkuksen omistaja ei taipunut kiristykseen. Bruce Wayne eli Batman otti orvoksi jääneen Dickin adoptiopojakseen ja koulutti tästä pitkäaikaisen taistelukumppaninsa Robinin.
Batman ja Robin olivat vuosia erottamaton kaksikko, mutta ikävuosiensa karttuessa Dick Grayson kyllästyi Robinin rooliin ja otti käyttöön uuden identiteettinsä Nightwingin. Hän teki ensiesiintymisensä Nightwinginä Teinititaanit-lehdessä kesällä 1984 ryhtyen Gotham Cityn ongelmallisen naapurikaupungin Blüdhavenin suojelijaksi. Deathstroke, Nighwingin ja hänen johtamansa Teinititaanien pitkäaikainen arkkivihollinen, kuitenkin tuhosi kaupungin, minkä seurauksena Nightwing siirtyi nykyiseen toimikaupunkiinsa New Yorkiin. Toisinaan hän on myös toiminut myös Batmanin roolissa 1990-luvulla sekä vuonna 2009.
Robinin roolissa Dick Grayson on esiintynyt lukuisissa Batmaniin keskittyvissä medioissa, ja 1960-luvun televisiosarjassa Batman sekä siihen pohjautuvassa vuoden 1966 elokuvassa hahmoa esittää Burt Ward. Elokuvissa Batman Forever (1995) ja Batman & Robin (1997) hahmoa esittää Chris O’Donnell.
Matroonapuut
Matroonapuut (Calycophyllum) on matarakasvien (Rubiaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu 11 lajia.
Dick Grayson
Vuonna 2011 IGN listasi hahmon sijalle 11. kaikkien aikojen sadan parhaan sarjakuvasankarin listallaan.
Ihmepoika Robin
200px|thumb|left|Dick Grayson ensimmäisessä esiintymisessään Batmanin luojat Bob Kane ja Bill Finger piirsivät hahmon ensi kerran Detective Comicsin numeroon 38 vuonna 1940. Robinin oli tarkoitus tehdä aisaparistaan Batmanista sympaattisempi hahmo, ja lehteä kustantanut DC Comics ajatteli teini-ikäisen supersankarin vetoavan nuoriin lukijoihin. Hahmon nimeä ja ulkonäköä inspiroi erityisesti keskiajalla brittiläisen tarinaperinteen mukaan elänyt lainsuojaton Robin Hood, joka varasti rikkailta ja antoi köyhille.
Dickin vanhemmat John ja Mary Grayson työskentelivät lapsensa syntymän aikoihin sirkuksessa omassa ohjelmanumerossaan Lentävät Graysonit. Myös Dick otettiin jo nuorena mukaan vanhempiensa työhön. Eräänä iltana ennen esitystään Dick kuulee, kuinka mafioso Tony Zucco kiristää sirkuksenomistajalta rahaa, mutta tämä ei suostu maksamaan. Zucco vannoo kostavansa tälle, ja sabotoi Graysonien käyttöön tulevan trapetsin turvavaijerit, joiden varassa he liitävät. Esityksen aikana vaijerit katkeavat lopullisesti, ja Dick joutuu todistamaan vanhempiensa kivuliaan kuoleman. Nuori Grayson tunsi syyllisyyttä, koska ei varoittanut vanhempiaan ajoissa. Ennen poliisiasemalle lähtöä Bruce Wayne eli Batman varoittaa Dickiä Zuccosta, joka voi pahimmassa tapauksessa yrittää hankkiutua ainoasta todistajasta eli Dickistä eroon lopullisesti. Dick ystävystyy Brucen kanssa, joka kouluttaa nuoresta Graysonista itselleen uuden taistelutoverin eli ensimmäisen Robinin. Bruce opetti Graysonille eri taistelutekniikoita ja etsiväntaitoja puolen vuoden ajan. Lopulta tuli lopputentin aika, ”Kujanjuoksu”. Robinin täytyi vältellä Batmania Gothamin kaduilla yhden yön ajan auringon laskusta auringon nousuun ilman ulkopuolisten apua. Hän onnistui tehtävässään ja nappasi samalla gangsteri Joe Minetten. Niin Robin oli valmis Batmanin täysiaikaiseksi taistelupariksi.
Robinin ja Batmanin yhteinen kokemus vanhempien kuolemasta antoi molemmille hahmoille motiivin rikollisten vastustamiseksi. Robinin vakiinnuttua Batmanin viralliseksi aisapariksi, DC Comics julkaisi tarinoissaan enää harvoin vain pelkästään Batmaniin keskittyneitä sarjoja.
Nightwing
Aikuistunut Grayson kyllästyi olemaan Batmanin nuori apuri ja jätti Robinin roolin. Aluksi hän ei tiennyt mitä tehdä itsenäistyttyään ja harkitsi sankariuransa lopettamista opiskellakseen lakia. Ollessaan epävarma tulevaisuudestaan Grayson kääntyi Teräsmiehen puoleen kysyäkseen neuvoa. Teräsmies kertoi tarinan, joka tapahtui kauan sitten. Eräs mies karkotettiin perheensä luota, kuten Grayson. Mies unelmoi maailmasta, jossa vallitsisi oikeus ja päätti itse toimia viattomien ihmisten suojelijana, Nightwingina. Grayson päätti kunnioittaa kryptonilaista sankaria ottamalla saman nimen itselleen.
Grayson esiintyi ensimmäisen kerran uuden sankarin roolissa Tales of the Teen Titans -sarjakuvassa vuonna 1984. Hän esittelee uuden henkilöllisyytensä Teinititaaneille pelastaessaan Jerichon avulla heidät HIVE:ltä. Deathstroken onnistuttua sitä ennen sieppaamaan Teinititaanit ja tuomaan heidät kyseiselle rikollisorganisaatiolle. Tämän myötä Grayson saa haluamansa ja on poissa Batmanin varjosta ollen nyt myös Teinititaanien johtaja. Aika siitä eteenpäin oli kuitenkin täynnä vastoinkäymisiä. Hän joutui muun muassa Brother Bloodin aivopesemäksi, suhde Tähtitulen kanssa ei sujunut toivotulla tavalla Tähtitulen oman planeetan avioliittomääräysten vuoksi, eikä hän saanut itse valita haluamaansa puolisoa. Lisäksi uuden Robinin Jason Toddin kuolema kosketti syvästi Graysonia. Toddin kuolema myös piti entistä enemmän etäällä Bruce Waynen ja Dick Graysonin välistä perhesuhdetta. Graysonin toimiessa Uusien Teinititaanien ryhmässä Tim Drake yrittää suostutella häntä ottamaan takaisin Robinin roolin. Grayson tietenkin kieltäytyy pyynnöstä, jonka myötä viikkojen suostuttelun ja kykyjensä todistamisen päätteeksi Grayson palaa Batmanin luokse syytellen häntä Tim Drakesta. Kaksikko kuitenkin onnistuu riitelyn päätteeksi tajuamaan Batmanin tarvitsevan Robinin rinnalleen, jonka myötä roolista unelmoinut Tim Drake saa kunnian olla kolmas Robin.
200px|thumb|Dick Grayson Nightwingin alkuperäisessä asussa Tales of the Teen Titans -lehdessä vuonna 1985.
Batman
Bruce Waynen oletetun kuoleman jälkeen Dick Grayson otti oppi-isänsä viitan ja naamion pitääkseen yllä käsitystä, että Batman on yhä elossa. Hän otti Bruce Waynen pojan, Damianin, Robinikseen ja siirsi toimintansa Waynen kartanon alla sijainneesta Lepakkoluolasta Lepakkobunkkeriin, joka on Waynen Tornin alla. Waynen palattua Grayson sai jatkaa toimintaansa Batmanina.
Injustice-maailmaan pohjautuvissa sarjakuvissa Damian Wayne tappoi vahingossa Dick Graysonin heittämällä tätä päähän kepillä, mikä sai hänet kaatumaan ja katkaisemaan niskansa kiveen. Myöhemmin kuoleva Deadman kutsui Dick Graysonin hengen luokseen tuonpuoleisesta ja teki hänestä seuraajansa.
Teen Titans
Grayson esiintyy Robinin roolissa Teen Titans -animaatiosarjassa vuosina 2003–2006, jossa sen äänenä toimi Scott Menville.
Grayson johtaa Teinititaaneja, joihin kuuluvat Kyborgi, Petopoika, Raven ja Tähtituli. Grayson esiintyy sarjassa kunnioitettuna ja tiukkana johtajana, jolla on pakkomielle voittamiseen. Hänellä on myös tapana vaipua itsesääliin epäonnistuessaan tehtävässään.
Sarjan aikana Robinin henkilöllisyyttä ei kerrota suoraan, eikä myöskään sarjan tekijän Glen Murakamin mukaan ollut tarkoitus keskittyä sarjan hahmojen salaisiin henkilöllisyyksiin. Teen Titans -sarjan aikana annetaan kuitenkin vihjeitä siitä, että Robin on Dick Grayson. Robinin asu muistuttaa suuresti 1990-luvun Tim Draken käyttämää Robinin pukua. Ja metallista kokoonpainuvaa Bo-sauvaa. Ensimmäisen kerran Robinin vihjataan olevan Grayson sarjan toisella tuotantokaudella, jossa Tähtituli matkaa tulevaisuuteen ja tapaa vanhemman Robinin Nightwingin roolissa. Grayson kertoo jättäneensä Robinin nimen vuosia sitten ja ottaneensa uuden koodinimen. Sarjakuvissa Grayson tunnetaan ainoana Robinina, joka on ottanut Nightwingin roolin. Toisen tuotantokauden lopussa Teinititaanit saavat vieraan toisesta ulottuvuudesta, joka on Bat-Miten tapainen hahmo nimeltään Nosyarg Kcid. Eli toisin päin käännettynä Dick Grayson. Sarjan aikana hahmo tyytyi kutsumanimeen Larry.
Young Justice
Dick Grayson esiintyy Robinina vuoden 2010 Young Justice -sarjassa, jossa hahmon äänenä toimii Jesse McCartney. Se kuuluu Young Justice -ryhmän pääjäseniin.
Manon Lescaut (kirja)
Manon Lescaut ( on vuonna 1731 ilmestynyt abbé Prévost'n kirjoittama romaani. Romaani on suomennettu kolme kertaa, suomentajina Jalmari Hahl (1916), J. A. Hollo (1954) ja Ulla Summala (1968).
Manon Lescaut on ainoa Prévost'n romaaneista, joka on jäänyt eloon. Alkujaan sensuuri esti sen julkaisun Ranskassa, mutta myöhemmin se on ollut suosittu ja sitä ovat hyödyntäneet niin kirjailijat kuin oopperasäveltäjätkin teoksissaan: Chateaubriandin Atala, Victor Hugon Marion de Lorme, Alexandre Dumas nuoremman Kamelianainen. Théodore Barrière ja Marc Fournier ovat käsitelleet aihetta näytelmässä, Jules Massenet ja Giacomo Puccini oopperassa, ja samaa aihetta käsittelee Carl Jonas Love Almqvistin Colombine. Tarinasta on tehty myös muutamia elokuvia, kuten Henri-Georges Clouzot'n käsikirjoittama ja ohjaama Manon viettelijätär (1948).
Kertomus on myöhempien intohimoromaanien esikuva. Se kertoo intohimojen valtaan joutuneesta aatelismiehestä, joka menettää moraalinsa ja itsekunnioituksensa.
Teos perustuu pääasiassa Prévost'n nuoruudenaikaiseen rakkaussuhteeseen lukuun ottamatta tarinan loppua, sillä Prévost ei lähtenyt rakastettunsa mukana laivalla Amerikkaan vaan päätyi tajuttomana tienpientareelle, mutta rakastettu jatkoi matkaansa, eikä Prévost nähnyt häntä enää koskaan. Tarinan päähenkilöt ovat kaunotar Manon ja nuori aatelismies des Grieux. Grieux rakastuu ensisilmäyksellä nähdessään naisen laskeutuvan postivaunuista. Grieux lähestyy naista, joka kertoo muka olevansa menossa luostariin vanhempiensa painostuksesta. Kun nuorukainen paljastaa tunteensa, naisen suunnitelmat peruuntuvat ja pariskunta pakenee mennäkseen naimisiin Pariisissa. Avioliittoa he eivät kuitenkaan solmi.
Riitta Keiski
Riitta Liisa Keiski (s. Kalliokoski, s. 21. maaliskuuta 1956 Halsua) on suomalainen professori. Hän on Oulun yliopiston aineen- ja lämmönsiirtotekniikan professori sekä toiminut teknillisen tiedekunnan dekaani na vuodesta 2015 lähtien
Keiski valmistui Oulun yliopistosta diplomi-insinööriksi vuonna 1981, tekniikan lisensiaatiksi vuonna 1984 ja tekniikan tohtoriksi vuonna 1991, tutkimusaiheenaan heterogeeninen katalyysi ja reaktorisuunnittelu. Sittemmin Keiskin keskeisiä tutkimusaiheita ovat olleet kestävään kehitykseen sekä vihreään kemiaan ja tekniikkaan liittyvät teemat. Hän on toiminut myös Oulun yliopiston vararehtorina vuosina 2006–2009.
Professoriliitto valitsi vuoden 2011 alussa Keiskin Vuoden professoriksi 2010. Professoriliiton hallitus perusteli valintaa professori Keiskin ansioilla tutkijana, tutkijakoulutuksen kehittäjänä sekä tutkimusetiikkaan ja tasa-arvoon liittyvien kysymysten korostajana. Tutkimuskohteinaan Keiskillä on kestävään kehitykseen sekä vihreään kemiaan ja tekniikkaan liittyviä globaalisti tärkeitä tutkimusaiheita. Vuonna 2013 hänelle myönnettiin Tapani Järvisen ympäristöteknologiarahaston apuraha.
Keiski promovoitiin kunniatohtoriksi Åbo Akademissa (2018). Hän on saanut Doctor Honoris Causa -huomionosoitukset myös seuraavista yliopistoista National Engineering University in Lima Peru 2015 ja Corvinus University of Budapest, Unkari 2014
Riitta Keiski on toiminut NORDTEK:n presidenttinä vuosina 2017-2019 ja hallituksen jäsenenä vuosina 2016-2020. Suoman Akatetemian hallituksen jäsenenä hän on ollut vuosina 2001-2006 sekä 2014-2018. Lisäksi hän on toiminut Suomen Akatemian Luonnontieteiden ja Tekniikan tutkimuksen toimikunnan jäsenenä 1998-2000 sekä puheenjohtajana 2001-2006. Tutkimuseettisen neuvottelukunnan (TENK) varapuheenjohtaja 2007-2010, jäsen 2010-2013 ja puheenjohtaja 02.2019-01.2022.
Erkki Koivisto
Erkki Koivisto -nimisiä henkilöitä ovat:
Ala-Syvärin voimalaitos
Ala-Syvärin voimalaitos on Venäjän Leningradin alueella Svirstroissa sijaitseva ja Syvärillä toimiva vesivoimalaitos, jota operoi TGK-1-yhtiö. Syväri on osa Vienanmeren–Itämeren kanavaa, ja Ala-Syvärin voimalaitoksen kohdalle onkin rakennettu vesiliikennettä varten sulku.
Yleistä
Voimalaitos sijaitsee 81 kilometriä Syvärin joensuusta ylävirtaan päin. Se on alempi kahdesta Syvärillä sijaitsevasta vesivoimalasta ja se aloitti toimintansa ensimmäisenä vuonna 1933. Voimalaitos on matala ja sen kyky varastoida vettä yläaltaaseensa on pieni eli voimala voi olla pysähdyksissä noin vuorokauden ajan. Voimala toimiikin yhteistyössä yläpuolisen Ylä-Syvärin voimalaitoksen kanssa, jotka rytmittävät veden virtaamaa molemmille sopivaan tahtiin. Tämän vuoksi Ala-Syvärin voimala luokitella jokivoimalaitokseksi.
Pato
Voimalaitoksen pato on rakennettu poikittain Syvärin jokilaakson yli. Sen betoninen pato on 212 metriä pitkä ja 31 metriä korkea. Siinä ei ole juoksutusluukkuja, vaan se on tyypiltään ylivuotopato. Pato jatkuu betonisen osan molemmilta puolilta maapatoina, joiden kokonaispituus on 1 375 metriä ja enimmäiskorkeus 28 metriä. Yhdessä voimalaitosrakennuksen kanssa tulee padon kokonaispituudeksi yli 1 700 metriä. Rakennuksen vieressä toimii yksikammioinen laivasulku, joka palvelee vesi- ja tavaraliikennettä.
Oikealla rannalla sijaitseva maapato on 1 075 metriä pitkä ja 7,74 metriä korkea. Maapadon juuren leveys on enintään 37,41 metriä ja harjalla eneintään 6 metriä. Maapadon täyteaineena on hiekka, mutta joen rannan läheisyydessä on padon vesisulkuna savimaatäyte. Maapadon osuuden tilavuus on 320 000 kuutiometriä. Kanavan ympärillä oleva pato on 70 metriä pitkä ja 28 metriä korkea. Se on rakennettu laivasulun ja voimalaitoksen väliselle saarelle. Padon vesisulkuna on yhdistelmä betonia ja teräslevyä. Vasemman rannan maapato alkaa laivasulusta ja se on 300 metriä pitkä ja korkeintaan 7,24 metriä korkea. Pohjan leveys on juurella 41 metriä ja harjalla 10 metriä. Tämäkin pato on vesitiivis betonin ja metallilevyjen muodostaman ytimen takia. Padon maa-aineksen tilavuus on 51 000 kuutiometriä.
Betoninen ylivuotopato on suunniteltu vastaanottamaan kevät- ja syystulvien vesimassoja sekä on turvallisuusratkaisu voimalaitoksen pysähtyessä. Pato on tyypiltään gravitaatiopato, joka on 216,1 metriä pitkä, korkeintaan 21,1 metriä korkea ja juurestaan 41,8 metriä leveä. Siihen on käytetty 225 000 kuutiometriä betonia. Pato on rakenteeltaan kaksiosainen, joita erottaa 10 metriä leveä seinämä. Vasemmassa osassa, joka on 87,6 metriä pitkä, on kolme 13,2 metriä leveää ylivuotokanavaa ja yksi 30,9 metriä leveä kanava. Niitä kontrolloi leveä sulku. Oikeassa osuudessa, joka on 118,5 metriä pitkä, on neljä 20,5 metriä leveää ylivuotokanavaa, joita kontrolloivat erilliset portit.
Ylivuotopato on suunniteltu 2 075 m³/s virtaamalle ja se pystyy ohittamaan jopa 2 190 m³/s virtaamia. Ohijuoksutuksen liike-energia kuoletetaan alajuoksulle rakennetulla 38,2 metriä pitkällä betoniseinämällä ja 60 metriä pitkällä betonikuutioista muodostetulla "koskella". Näiden lisäksi on virtaavan veden vaikutuksia vähentäviä muita rakenteita.
Yläallas
Yläallasta kutsutaan Ala-Syvärin varastoaltaaksi. Pato muodostaa ylävirran puolelle noin 45 kilometriä pitkän ja korkeintaan 1,5 kilometriä leveän patojärven, joka kuitenkin mahtui suureksi osaksi muinaiseen jokilaaksoon. Patoaltaan alle jäi 370 hehtaaria viljelysmaata ja sen alta siirrettiin pois 314 rakennusta. Yläaltaan pinta-ala on 24,4 neliökilometriä ja suurin syvyys 18,5 metriä. Yläaltaan tilavuus on vedenpinnan yläkorkeuden (18,09 metriä mpy.) aikana 111,7 miljoonaa kuutiometriä ja alakorkeuden (15,35 metriä mpy.) aikana 55,3 miljoonaa kuutiometriä. Tämän varastokapasiteetin täyttämiseen kuluu Syvärin keskivirtaaman aikana noin 23 tuntia. Yläaltaan vedenpinnan korkeus on yleensä 17,95 metriä mpy. Voimalalla ei ilmeisesti ole ala-allasta, jolloin käytetty vesi virtaa joen uomassa vain pois.
Vesivoimalaitos
Voimalaitosrakennus muodostaa osan padosta ja on 129 metriä pitkä, joka rakennettiin kestämään kohonneen veden aiheuttaman paineen. Rakennuksen runko on yhtenäinen betonirakenne, jonka alaosan kautta otetaan vesi sisälle turbiinikerrokseen ja joka purkautuu alavirtaan rakennuksen alta. Rakennuksessa sijaitsevat konehuoneet ja ohjaamo, ja rakennuksen toiminnot on vielä jaettu pääyksiköiden, apuyksiköiden ja huoltotoimintojen osastoihin. Pääyksiköiden edessä on vedenottoaukkojen edessä 348,46 metriä pitkä betoninen jääsuoja. Voimalarakennukseen ja jääsuojaan kului betonia 199 000 kuutiometriä.
Voimalan neljä pääyksikköä muodostuvat kääntyväsiipisestä vesiturbiinista, joiden suunniteltu pudotuskorkeus on 10–11 metriä. Turbiinit muistuttavat toiminnoiltaan Kaplan-turbiinia, joissa vesi johdetaan turbiiniin spiraalikanavaa pitkin ja se otetaan pyörivästä liikkeestä vastaan säädettävillä siivekkeillä. Koneistot 1 ja 2 ovat PL 90-VB-740-turbiineja ja niiden kapasiteetti on 10,5 metrin pudotuskorkeudella 27,5 megawattia. Koneistot 3 ja 4 ovat PL 20/811-V-742-turbiineja, joiden kapasiteetti on 11 metrin pudotuskorkeudella 22,0 megawattia. Silloin kunkin turbiinin läpi virtaa rakennekapasiteetin ilmoittama 290 m³/s vettä. Koneiston 4 kapasiteetti kerrotaan myös olevan 16 megawattia. Turbiinit pyörittävät SV 900/170-80-generaattoreita, joiden maksimikapasiteetti on 30 megawattia. Voimalassa alusta alkaen toimineet kaksi 1 megawatin apuyksiköt on myöhemmin purettu pois. Voimalan kokonaiskapasiteetti olisi näillä tiedoilla 99 megawattia, mutta sitä on nostettu 109,1 megawattin. Tässä ei ole tietoa parannettujen koneistojen kapasiteeteistä. Voimalan vuosituotanto on keskimäärin 515 gigawattituntia. Sähkögeneraattorit tuottavat 10,5 kilovoltin jännitettä, joka nostetaan muuntajakentällä valtakunnan verkkoon 220 kilovoltin jännitteeseen ja paikalliseen verkkoon 35 kilovoltin jännitteeseen.
Sulku
Voimalaitoksen ohittamiseksi on sen rinnalle rakennettu kaksiporttinen sulku. Sulun pituus on 200 metriä ja leveys 21 metriä. Sulkuun kuuluu sekä yläviran että alavirran puolella noin kilometrin pituinen lähestymiskanava. Sulkuun otettava vesi otetaan sivuilta ja vesi lasketaan pois alavirtaan lähestymiskanavan sivulle. Sulun rakentamiseen on kulunut 157 000 kuutiometriä betonia. Sulun kammion täyttö- ja tyhjennysajat ovat 8,5 minuuttia. Sulun omistaa ja sitä hallinnoi eri yhtiö, kuin vesivoimalaitosta.
Historiaa
pienoiskuva|Syvärin voimalaitos lokakuussa 1943. Voimalaitosta rakennettiin vuosina 1927–1935 ja rakentamisessa tuotti vaikeuksia tehdä kestävä perusta saviseen maaperään. Voimalaitos jäi suomalaisten ja neuvostoliittolaisten rintamien väliin vuonna 1941 ja suomalaiset räjäyttivät sen patorakenteita. Voimala kunnostettiin vuoteen 1948 mennessä, jonka jälkeen se on ollut toiminnassa.
Kun voimalaitos toimi Syvärillä yksinään, oli sen nimi suomeksi käännettynä Syvärin voimalaitos. Sen toiminnassa ei aluksi tarvinnut huomioida vedentulon sääntelyä, sillä se sijaitsi Syvärin keskijuoksulla. Vuonna 1936 alettiin rakentamaan Ylä-Syvärin voimalaitosta, joka aloitti vesivoiman tuotannon vuonna 1952. Vuonna 1955 alettiin voimaloita käyttämään koordinoidusti yhdessä niin, että Ylä-Syvärin voimalalla säännösteltiin Äänisen vedenpintaa ja Ala-Syvärin voimalalla säännösteltiin voimaloiden välistä osuutta.
Ala-Syvärin voimalaitos on nimetty Genrih Graftion mukaan, joka ansioitui Neuvostoliiton varhaisessa vesivoimateollisuuden rakentamisessa.
Neutraliino
Koska Z-bosonin, fotonin ja neutraalin Higgsin bosonin superpartnereilla (zino, fotiino ja kaksi higgsiinoa) on samat kvanttiluvut, niiden mittaominaistilat sekoittuvat muodostaen hiukkasen, jonka neljää massaominaistilaa kutsutaan neutraliinoiksi. Käytännössä havaitsemattomana se vuorovaikuttaa vain heikon vuorovaikutuksen ja gravitaatiovuorovaikutuksen kautta.
Koska neutraliino on heikosti vuorovaikuttava massiivinen hiukkanen (WIMP), on se hyvä kylmän pimeän aineen ehdokas (30–5 000 protonin massallaan). Jotta kevein neutraliino voisi olla pimeän aineen kandidaatti, sen tulee olla myös kevein supersymmetrinen hiukkanen (LSP, lightest supersymmetric particle) sekä pysyvä. Useissa malleissa kevein neutraliino toteuttaa nämä ehdot, kun vaaditaan nk. R-pariteetin säilymistä. Tällöin kaikissa hiukkasreaktioissa, joissa jokin supersymmetrisistä hiukkasista on mukana, lopulta hajoamisketjun lopussa jää jäljelle kevein neutraliino sekä standardimallin hiukkasia. Koska neutraliinoja on hyvin hankala havaita, (tulevaisuudessa, kun Large Hadron Collider käynnistyy) hiukkaskokeissa havaitaan energian ja liikemäärän katoamista alku- ja lopputilojen välillä. Energian ja liikemäärän säilymislaki on kuitenkin edelleen voimassa, koska kadonneen energian kuljettaa pois neutraliino, jota ei havaita.
Claude Julien
Claude Julien (s. 23. huhtikuuta 1960 Blind River, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkopuolustaja.
Vuosina 1980–1992 Julien pelasi 136 IHL-, 148 CHL-, 469 AHL- ja 14 NHL-ottelua.
Buspironi
Buspironi (Suomessa valmistenimillä Anksilon ja Buspiron ) on atsapironeihin kuuluva ahdistusta lievittävä psykotrooppinen lääkeaine. Pääasiasiallisesti sitä käytetään yleistyneen ahdistuneisuushäiriön hoitoon. Monista yleisesti käytetyistä anksiolyyteistä poiketen se ei ole sukua bentsodiatsepiinelle tai barbituraateille, mistä johtuen sen käytössä ei ole näille tyypillistä riskiä riippuvuudesta tai vieroitusoireista. Vastaavasti sillä ei ole myöskään tämän lääkeryhmän aineille ominaista kouristuksia ehkäisevää vaikutusta. Käypä hoito -katsauksen mukaan buspironin anksiolyyttinen teho suhteessa bentsodiatsepiineihin on todennäköisesti hieman pienempi ja että buspironin tämän vaikutuksen ilmeneminen on hitaampaa ja vaatii säännöllistä lääkkeen käyttöä toisin kuin bentsodiatsepiinien kohdalla.
Lääkeaineen löysi Mead Johnsonin tutkijaryhmä vuonna 1972, mutta se patentoitiin vasta vuonna 1975. Se kehitettiin alun perin psykoosilääkkeeksi, mutta kun tehoa tähän indikaatioon ei voitu osoittaa ja sen anksiolyyttiset vaikutuset huomattiin, buspironi suunnattiin ahdistuneisuuden hoitoon.
Vuonna 1986 Bristol-Myers Squibb sai luvan Yhdysvaltain lääkevirasto FDA:lta buspironin käyttöön yleistyneen ahdistuneisuushäiriön hoidossa. Buspironin lääkepatentti vanheni Yhdysvalloissa vuonna 2001, ja siitä on saatavilla halvempia rinnakkaisversiota.
Buspironin LD50-arvo (rotalle suun kautta) on 136 mg/kg.
Krister Löfroth
Krister Löfroth on suomalainen valokuvaaja. Löfrothille on myönnetty Suomen Ammattivalokuvaajat ry:n mestari-arvonimi.
Päivätyönsä KuvaSeppälä -yhtiöissä lisäksi Löfroth on toiminut aktiivisesti Suomen Ammattivalokuvaajat ry:ssä, muun muassa puheenjohtajana 2010–2011. . Hän on opetushallituksen kuvallisen ilmaisun tutkintotoimikunnan varapuheenjohtaja.
Finavian kutsusta Löfrothin näyttely Anti-Gravity Women on helmikuusta 2014 alkaen ollut esillä Helsinki-Vantaan lentoasemalla. Tällä kuvasarjalla FEP Federation of European Photographers myönsi Löfrothille QEP (Qualified European Photographers) arvonimen. Vuonna 2014 Nikon kutsui Löfrothin lähettilääkseen.
Maaliskuussa 2016 julkaistaan Löfrothin tietokirja Suomen parhaat henkilökuvat – ideoita ja vinkkejä kuvaamiseen. Siinä esittäytyvät Löfrothin itsensä lisäksi valokuvaajat Jere Hietala, Harri Hinkka, Mikaela Holmberg, Antti Karppinen, Krista Keltanen, Onni Kinnunen, Vesa Koivunen, Mitja Kortepuro, Lauri Laukkanen, Juha Metso, Sami Reivinen, Nana Simelius, Vesa Tyni ja Ville Wikstedt.
Fronto
Marcus Cornelius Fronto (noin 100–170) oli roomalainen reettori ja puhetaidon opettaja. Fronto syntyi Numidiassa Cirtan kaupungissa. Hänestä tuli myöhemmin Antoninus Piuksen, Marcus Aureliuksen ja Lucius Veruksen opettaja. Hän oli consul suffectus vuonna 142 ja Asian provinssin prokonsuli vuonna 157. Myöhemmällä iällään, hän oli yhä kirjeenvaihdossa entisten oppilaidensa kanssa, jotka olivat nyt keisareita. Fronton edustama retoriikka pyrki muun muassa yllättävään ja värikkääseen sanavalintaan. Italialainen kardinaali Angelo Mai löysi vuonna 1815 Fronton kirjoittamaa tekstiä eräästä palimpsestista.
Erkki Koivisto (professori)
Lauri Erkki Matias Koivisto (17. tammikuuta 1927 Seinäjoki – 27. helmikuuta 2012 Tampere ) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Koiviston vanhemmat olivat kauppaneuvos Lauri Koivisto ja Olga Siviä Jatkola ja puoliso vuodesta 1954 Viivi Helena Kaasila. Koivisto tuli ylioppilaaksi Seinäjoen tyttölyseosta 1946 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1959. Valmistuttuaan hän toimi isänsä omistaman autoliikkeen myyntijohtajana vuodesta 1961 vuoteen 1964, mutta suuntautui sitten lääketieteeseen, erikoistuen radiologiaan. Oulun yliopistossa Koivisto toimi apulaisprofessorina 1967–1978 ja väitteli siellä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1969. Hän oli myös vieraileva professori Missourin yliopistossa, joskin teki pisimmän työnsä Tampereen yliopiston sädediagnostiikan professorina ja Tampereen yliopistollisen keskussairaalan sädediagnostiikan yksikön ylilääkärinä 1978–1990. Koivisto toimi useiden alansa yhdistysten aktiivisena jäsenenä ja hänellä oli lukuisia harrastuksia viineistä musiikkiin ja kaitafilmaukseen. Radiologian osaamistaan hän hyödynsi myös vanhojen ikonien tutkimiseen taidehistorioitsija Aune Jääskisen kanssa röntgenkuvauksella.
Martin Van Buren
Martin Van Buren (5. joulukuuta 1782 Kinderhook, New York – 24. heinäkuuta 1862 Kinderhook, New York) oli Yhdysvaltain kahdeksas presidentti vuosina 1837–1841. Ennen presidenttikauttaan Van Buren toimi vähän aikaa New Yorkin osavaltion kuvernöörinä, senaattorina ja varapresidenttinä. Hänen presidenttikaudellaan Yhdysvallat kärsi maan historian pahimmasta finanssikriisistä sekä intiaaneja vastaan käydystä toisesta seminolisodasta.
Nuoruus
Martin Van Buren syntyi 5. joulukuuta 1782 Kinderhookissa, New Yorkin osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat hollantilaista syntyperää, hänen isänsä, Abraham Van Buren, toimi Kinderhookissa ravintolanpitäjänä ja maanviljelijänä. Perheeseen kuului kuusi lasta, joista kolme oli Abrahamin vaimon Marian edellisestä avioliitosta. Vaikka Van Burenit eivät olleet varakkaita, heillä oli kuusi orjaa.
Martin Van Buren sai perusopetuksensa kotikylänsä pienessä koulussa. Van Buren ei mennyt lainkaan collegeen, mutta vuonna 1796 hän pääsi isänsä suhteiden ansiosta lakimiehen oppipojaksi. Van Buren sai vuonna 1803 oikeuden toimia lakimiehenä New Yorkin osavaltiossa ja hän avasi oman asianajotoimistonsa. Neljä vuotta myöhemmin hän meni naimisiin serkkunsa Hannah Hoesin kanssa. Pari asettui asumaan pieneen Hudsonin kylään noin 15 kilometrin päähän Kinderhookista, jossa Van Buren jatkoi opintoja. Pari sai yhteensä neljä lasta. Hannah Hoes kuitenkin kuoli jo vuonna 1819 tuberkuloosiin, eikä Van Buren mennyt koskaan uusiin naimisiin.
Ura poliitikkona
Nuorena Van Buren kannatti Yhdysvaltain kolmannen presidentin Thomas Jeffersonin näkemyksiä siitä, että osavaltioille tulisi antaa laaja itsemääräämisoikeus. Van Buren oli saanut kerättyä tarpeeksi rahaa lakimiesurallaan asettuakseen vuonna 1812 ehdolle New Yorkin osavaltion senaattiin. Hän voittikin vaalit saaden noin puoli prosenttia enemmän ääniä kuin federalistien vastaehdokas. Senaatissa van Buren onnistui muodostamaan Bucktails -nimisen ryhmän, joka vastusti federalisteja sekä New Yorkin silloista kuvernööriä DeWitt Clintonia. Van Buren toimi senaattorina kaksi kautta vuoteen 1820 asti. Vuonna 1815 hänet valittiin osavaltion korkeaan attorney general -virkaan, jossa hän toimi kahden kauden ajan vuoteen 1819 saakka.
Vuonna 1821 hän asettui ehdolle Yhdysvaltain senaattiin demokraattis-republikaanisen puolueen ehdokkaana. Van Buren voitti vaalit, pääsi senaatin talouskomiteaan ja toimi senaatissa Albany Regency -nimisen vaikutusvaltaisen poliittisen ryhmittymän johtajana. Kun John Quincy Adams voitti Andrew Jacksonin vuoden 1824 vaaleissa, Van Buren alkoi ryhmänsä kanssa tukea Jacksonia. Yhteistyö edisti uuden demokraattisen puolueen syntymistä.
Van Buren jätti Yhdysvaltain senaatin vuonna 1828 ja voitti New Yorkin kuvernöörin vaalit. Samana vuonna järjestetyissä presidentinvaaleissa hän tuki uudelleen ehdolle asettunutta Jacksonia yhdessä muiden demokraattien kanssa. Jackson valittiinkin Yhdysvaltain seitsemänneksi presidentiksi, ja kun hän nimitti Van Burenin ulkoministeriksi, tämä jätti virkansa kuvernöörinä muutaman viikon jälkeen. Jacksonin kabinetti kärsi Van Burenin ulkoministerikauden aikaan sisäisistä konflikteista ja kabinetin jäsenet olivat jakautuneet kahteen ryhmittymään, joista toista johti Van Buren ja toista varapresidentti John C. Calhoun. Kabinetin jäsenet olivat niin pahasti riidoissa keskenään, että Jackson ryhtyi lopulta hyödyntämään enemmän epävirallista "keittiökabinettia" (johon Van Buren kuului) kuin todellista kabinettiaan. Keväällä 1831 Van Buren ja John Eaton erosivat kabinetista, jotta Jackson voisi hajottaa lopunkin kabinetin ja täyttää sen kokonaan uudelleen.
Elokuussa 1831 Van Buren nimitettiin Yhdysvaltain suurlähettilääksi Lontooseen, jonne hän matkusti kuukautta myöhemmin. Van Buren vietti kuitenkin Lontoossa vain puoli vuotta, koska tammikuussa 1832 Yhdysvaltain senaatti päätti yhden äänen erolla olla vahvistamatta Van Burenin nimitystä Yhdysvaltain Englannin suurlähettilääksi. Samana vuonna demokraattinen puolue kuitenkin nimitti hänet puolueensa varapresidenttiehdokkaaksi presidentinvaaleihin Andrew Jacksonin pariksi. Jackson voitti vaalit ja Van Burenista tuli näin Yhdysvaltain uusi varapresidentti.