cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joy Division
Historia
Yhtyeen maine kasvoi kasvamistaan ulkomailla vuoden 1980 aikana, jota edesauttoivat singlejulkaisut ”Licht und Blindheit” (”Atmosphere”/”Dead Souls”), ”Komakino” ja yhtyeen loppuvaiheilla julkaistu ”Love Will Tear Us Apart”, joista jälkimmäinen nousi erittäin suosituksi kappaleeksi ja kenties yhtyeen tunnetuimmaksi. Tulevaisuus oli erittäin valoisa sillä toinen albumi Closer oli ainoastaan julkaisua vailla, ”Love Will Tear Us Apart” -singlestä oli muodostunut jo jonkinlainen hitti sekä tuleva ensimmäinen Yhdysvaltojen kiertue tulisi olemaan suuri lähtölaukaus Pohjois-Amerikan markkinoille.
Yhtyettä alkoi kuitenkin pian vaivata Ian Curtisin pahentuva epilepsia, joka sai hänet muun muassa menettämään tajuntansa kesken keikan. Curtis myös masentui pahasti, ja hänen yksityiselämäänsä varjostivat kolmiodraama ja isyyden tuoma vastuu, jota hän ei katsonut pystyvänsä täyttämään keikkaelämän puitteissa. Curtis purki synkkiä ajatuksiaan laulujen sanoituksiinsa, joihin otti vaikutteita muun muassa Jim Morrisonilta ja William Burroughsilta.
Yhtyeen ura loppui Ian Curtisin tehtyä itsemurhan juuri ennen Yhdysvaltain kiertueen alkua toukokuussa 1980. Hieman aikaisemmin julkaistu single ”Love Will Tear Us Apart” oli jo muodostunut hitiksi, mutta Curtisin kuoleman jälkeen kyseinen kappale sai vielä aiempaa parempaa vastaanottoa. Musiikkivideo kyseiselle kappaleelle kuvattiin 25. huhtikuuta. Joy Division jäi musiikinhistoriaan yhtenä vaikutusvaltaisimmista post-punk- ja new wave- yhtyeistä, jota voidaan pitää muun muassa goottirockin edelläkävijänä. Yhtyeen toinen albumi, postuumi julkaisu Closer oli jopa ensimmäistä, paikoin vauhdikastakin levyä, synkempi ja apaattisempi, mutta myös kriitikoiden ylistämä teos.
Joy Divisionin jälkeen
Vuonna 1988 julkaistiin Substance 1977–1980, joka sisälsi harvinaisia kappaleita single- ja EP-levyiltä. Albumin markkinointia varten kappaleesta ”Atmosphere” julkaistiin single ja musiikkivideo. Vuonna 1990 julkaistiin John Peelin studiosession tuotos The John Peel Sessions. Vuonna 1995 julkaistiin yhtyeeltä varsinainen ensimmäinen hitti- ja klassikkokokoelma Permanent. Vuonna 1999 julkaistiin box set Heart and Soul. Vuonna 2008 julkaistiin yhtyeeltä kokoelma The Best of Joy Division.
Diskografia
Virallisten julkaisujen lisäksi yhtyeeltä on huomattava määrä bootleg-nauhoituksia, sekä live- että studioäänityksiä.
Kokoelmat
Short Circuit: Live at the Electric Circus (10″ LP, Virgin VCL 5003, June 1978) – ”At a Later Date” A Factory Sample (2×7″, Factory FAC 2, tammikuu 1979) – ”Digital”, ”Glass” Earcom 2: Contradiction (12″ EP, Fast Product FAST 9B, lokakuu 1979) — ”Autosuggestion”, ”From Safety to Where ...?”
Radio KLF
Radio KLF oli elektroniseen tanssi- ja diskomusiikkiin erikoistunut suomalainen radioasema. Kanava oli aloittaessaan Suomen ensimmäinen elektronisen musiikin radiokanava. Sen slogan oli "Suomen Ainoa Tanssimusiikkikanava" (2005-2007) ja "Number One For Dance In Finland" (2007-2015).
Radio KLF:n sanotaan olevan 2010-luvulla kiihtyneen Suomen ysäri buumin aloittaja. Suurten mediayhtiöiden kanavien rinnalla se oli ensimmäinen Suomessa toiminut itsenäinen puolivaltakunnallinen mainosradio.
Vuodet 2005-2011
KLF aloitti lähetykset 1. kesäkuuta 2005 pääkaupunkiseudulla toimivana paikallisradiona, kuuluen FM-taajuuksilla poikkeusluvin sekä jatkuvana internetradiona. KLF laajeni aloitusvuotenaan pääkaupunkiseudulta Turkuun, ja kasvoi nopeasti Suomen suurimpiin kaupunkeihin.
Ohjelmavirta oli pääosin 90-luvun dance- ja diskomusiikkia, painottuen eurodanceen ja uudelleen tehtyihin remixeihin, mutta kanavalla kuutliin myös hip-hop-, reggae-, rock-, soft rock- ja muita vaikutteita. Juonnettua ohjelmaa oli pääosin viikonloppuiltaisin ja öisin kuultiin klubimusiikkia, trancea ja alternative-genreä. Olennainen osa kanavan imagoa oli suurille soittolistaradioille irvaileminen sen kanavatunnuksissa.
KLF haki valtakunnallisia, puolivaltakunnallisia sekä paikallisia vakinaisia toimilupia vuonna 2006 sekä lupakierroksella 2011, mutta toimi yksinomaan lyhytaikaisin radioluvin.
Kuulijat
Ensimmäisenä vuotena FM-kuuntelijamäärät olivat RAB:n (Suomen Kaupallinen Radio) tietojen mukaan pääkaupunkiseudulla noin 70 000 kuulijaa viikossa ja internetkuuntelu huomioiden noin 220 000 viikkokuulijaa.
Internetradiona se oli aikanaan Suomen kuunnelluin. Kanavan tiedotteen mukaan internetkuuntelusta noin 20 % tuli ulkomailta, suurimpina maina Saksa, Viro, Ruotsi ja Yhdysvallat. Mediamonitori-portaalin mukaan kuulijaprofiili oli yhtäläinen miesten ja naisten suhteen.
Kanavan kuulijat toivat suuren osan toimintaan tarvittavasta tulosta, mm KLF-internetkaupan fanituotteita ostamalla ja tapahtumissa käymällä. Myös tapahtumissa oli myynnissä kanavan tuotteita, kuten KLF-kokoelmalevyjä.
KLF-tapahtumat
Radiokanava oli tunnettu tapahtumajärjestäjä, tuottaen yleisötapahtumia klubi-illoista konsertteihin, sekä järjestäen erilaisia kiertueita, lähinnä tunnettujen 90-luvun eurooppalaisten dance-artistien kanssa (mm Chicane (UK), Scooter (DE), E-Type (SE), Snap! (UK/DE) DJ Sammy (ES)). KLF oli näkyvästi esillä Sedu Koskisen ravintoloissa, ja taajuudella kuultiin huomattavasti SK-Ravintoloiden mainontaa.
Iltapäivälehdet otsikoivat 13.2.2011, miten lähes 2000 hengen ravintola oli joutunut kaaokseen KLF-bileissä suuren yleisömäärän johdosta.
KLF julkaisi toimintansa ohella kokoelmalevyjä vuodesta 2007 alkaen nimellä "KLF #1 Dance", painoksina 6 kokoelmaa: KLF #1 Dance '07, Dance '08, Dance 2009 (Valentine's edition yhdessä Onnela-ravintolaketjun kanssa), Super 90's (2009), Italo Disco (2010), sekä Dance 2011 (AXR-Music).
Radio KLF lopetti toimintansa 31.8.2011. Radiokanavan taustayhtiöstä kerrotaan, että lopettamispäätös ei ollut hätiköity, sillä aseman toiminnalle etsittiin suuntaviivoja vielä viimekeväisen kielteisen toimilupapäätöksen jälkeen. KLF ei tuolloin saanut pitkäaikaista ohjelmistolupaa suurimpiin kaupunkeihin. Kanavan viimeisenä soittama kappale 31.8.2011 klo 23.59 oli The KLF - Last Train To Trancentral, jonka jälkeen kanava jatkoi lähetystä lupaehtojen ulkopuolella, soittaen yöllä 1.9. viimeisenä kappaleena Scooterin Rhapsody in E.
Paluu radioaalloille
Radio KLF teki paluun lähes 4 vuoden hiljaiselon jälkeen kesän 2015 ajaksi pääkaupunkiseudun radiotaajuuksille. KLF lähetti Helsingistä vuoden 2015 kesä-elokuun ajan poikkeuksellisesti taajuudella 102,0 MHz. KLF aloitti kesän 2015 lähetyksensä Metsälän linkistä maanantaina 1.6.2015 kello 16.00 kappaleella Toto - Africa (Diezeo Remix). Ennen musiikkilähetyksen alkua kanavalla kuultiin mm. Dallasin ja Dynastian vanhoja jaksoja.
Kanavan ohjelmia olivat mm. DJ Tiësto (Club Life), Paul Oakenfold, Milla Lehto (KLF House Sessions), Darude (Salmiakki Sessions), ja K-System (Dance Anthems).
Museomajatalo Rauhala Inn
thumb|400px|Rauhalassa on perinteinen Itä-Suomalainen luontopiha. thumb|400px| Myllykosken aseman vieressä sijaitsee Museomajatalo Rauhala Inn.
Museomajatalo Rauhala Inn on Suomen vanhin edelleen toiminnassa oleva matkustajakoti. Se sijaitsee Kouvolassa. Rauhala onkin oman aikakautensa edustajana ainutlaatuinen vielä toimiva majatalo. Se on myös elävä museo, joka toimii alkuperäisessä suojellussa miljöössä ja matkustajakodiksi rakennetussa talossa. Majatalon asukas voi osallistua ja eläytyä aitoon 1930-luvun seesteiseen majataloelämään alkuperäisessä miljöössä omakohtaisesti.
Suojelukohde
Rakennuksen koko on noin 200 m². Alakerrassa on kaksi liikehuoneistoa, joista toiseen tuli alun perin ruokala ja kahvila. Yläkertaan tuli tyyppipiirrosten mukaan 5 matkustajahuonetta. Rakennuksen alakerran liikehuoneissa on aikoinaan toiminut lisäksi muun muassa rautakauppa, autokoulu ja valokuvaamo, jotka toimivat edelleenkin Myllykoskella, mutta eri kiinteistöissä. pienoiskuva|Majatalo Rauhala Inn on avoinna syysyönä. pienoiskuva| Kuvassa majtalon Rauhalan omistajaperhe vuonna 1965. pienoiskuva|Museomajatalo Rauhalan mainos vuodelta 1934.
Elävä museomajatalo
Majoituksen lisäksi majatalo toimii myös elävänä museona tarjoten vierailijalle aidon kosketuksen 1930-luvun ajasta. Majatalo on pyritty pitämään mahdollisimman alkuperäisessä kunnossa, ja sitä pyritään vaalimaan majatalon entisöintitöillä. Rauhalan alakerrassa on aikoinaan ollut liikehuoneistoja, joissa ovat aloittaneet toimintansa muun muassa Myllykosken rautakauppa, Myllykosken autokoulu ja Kuvaamo Helena. Paikkakuntalaiset muistelevat, kuinka lapset toimivat sodan aikana lähetteinä tuoden viestejä Rauhalassa majoittuneille päämajan linnoitustoimiston esikuntaupseereille linnoitustoimistosta, joka sijaitsi läheisen Myllykosken paperitehtaan tiloissa.
Rillumarei-aikakauden kulttuurikohde
1950-luvulla talossa asui muun muassa kiertävä komediateatteri Punainen Mylly. Teatterilaisten mukana talossa vierailivat muun muassa Aku Korhonen, Olavi Virta, Tapio Rautavaara, Esa Pakarinen sekä muita rillumarei-muusikkoja. Talossa vieraili myös paikkakunnalla muusikkopiireissä tunnetuksi tuli kansakoulunopettaja Juha Vainio, joka toimi kansakoulun opettajana paikkakunnalla 1960-luvulla. . 1950-luvun lopulla majatalossa asui Mannerheimin morsiameksi esittäytynyt Kitty Linder pitkiä aikoja huoneessa no 2. Linder kävi kuukausittain nostamassa elatusrahansa paikallisesta KOP:n konttorista kertoo Matkustajakodin emäntä Eeva Partanen muistelmissaan. Riku Rantalan ja Tunna Milonoffin Madventures Suomi -matkaoppaassa (Johnny Kniga) Museomajatalo Rauhala Inn on yksi Iltalehden valitsemista suosikkikohteista. Jantso Jokelin ja Touko Hujanen (2022)Joutoretki Road Trip Kätkettyyn Suomeen, Like: Matkustajakoti Rauhala on yksi Rillumarei-ajan majoituskohtista.
Eksoottinen majoituspaikka
Suomen itsenäisyyden juhlavuonna 2017 Rauhala Inn on vanhin Kouvolassa alkuperäisissä tiloissa edelleen toimiva liike. Se on valittu mukaan Suomi 100-hankkeen Meidän Kymenlaakso -projektiin, jossa esitellään 100 kymenlaaksolaista yritystä Suomen juhlavuoden merkeissä. Iltalehti on noteerannut Rauhalan erääksi Suomen mielenkiintoisimmista majoituspaikoista. Tämä selviää hyvin Riku Rantalan ja Tunna Milonoffin Madventures Suomi -matkaoppaasta. Oppaan mukaan Majatalo Rauhala on klassinen viihdeväkeä kohta vuosisadan palvellut majatalo, joka henkii 1930-luvun tunnelmaa. Mukana entisöintitöissä on ollut paikallisia opiskelijoita. Majataloa säilytetään kuin elävää museota, joten historiaa arvostava seikkailija etsiytyy Rauhalan rauhaan. Viihdetaiteilijat vierailivat aikanaan myös Rauhalassa.
Peter Laird
Peter Alan Laird (s. 27. tammikuuta 1954 North Adams, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä, joka on tehnyt yhdessä Kevin Eastmanin kanssa sarjakuvan Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat.
Elämäkerta
Peter Laird syntyi Massachusettsin osavaltiossa vuonna 1954. Hän oli kiinnostunut piirtämisestä jo hyvin nuorena. Piirtämiseen muuttui vakavemmaksi high schoolissa, kun Laird kiinnostui Jack Kirbyn The New Gods ja The Demon -sarjakuvista.
Valmistuttuaan Massachusettsin yliopistosta Laird aloitti sarjakuvauransa aluksi freelancer-kuvittajana ja sarjakuvanpiirtäjänä. Lairdin yritettyä viisi vuotta turhaan onnistua sarjakuvien parissa menestystä alkoi syntyä vasta, kun hän ensiksi tapasi tulevan työparinsa Kevin Eastmanin ja myöhemmin tulevan vaimonsa Jeanninen. Laird muutti Jeanninen kanssa New Hampshireen Doveriin, joka sattui olemaan 32 kilometrin päässä Mainen Ogunquitista, jossa Eastman työskenteli hummeriravintolassa.
Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat
Kun Laird ja Eastman perustivat Mirage Studiosin kesällä 1983, kaksikko loi marraskuussa tunnetuimman sarjakuvansa Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat. Laird on kertonut, että sarjan hahmoista hänen suosikkihahmonsa on Donatello.
Sarjakuva sai erityistä suosiota 1990-luvulla sarjan päädyttyä vuonna 1987 televisioanimaatioksi. Sittemmin 1990-luvun alussa tuotettiin kolme elokuvaa, jotka auttoivat suuresti Turtlesien tunnettavuutta. Myös sarjakuvien myynti kasvoi, mutta vuoden 1994 jälkeen sarjakuvien suosio ja myynti laski rajusti, ja sarjakuvan toista osaa tehtiin vain 13 numeroa. Laird päätti yhdessä Eastmanin kanssa antaa Image Comicsille oikeudet alkuperäisen sarjakuvan kolmanteen osaan, jota tehtiin vuosina 1996–1999. Kaksikko ei tehnyt yhtään Turtles-sarjakuvaa neljään vuoteen. Myöhemmin Laird toi alkuperäisen sarjakuvan takaisin aloittamalla vuonna 2001 neljännen osan julkaisemaan, ja suosio alkoi taas kasvaa.
Laird ilmoitti 21. lokakuuta 2009 myyneensä kaikki omistusoikeutensa Turtleseihin Viacomin omistuksessa olevalle Nickelodeonille. Hän kuitenkin saa jatkaa sarjakuvien parissa julkaisemalla vuodessa 18 numeroa, jotka eivät saa olla yli 48 sivuisia. Sittemmin Turtlesien julkaisemisen otti haltuunsa IDW, jossa hänen entinen työparinsa Eastman jatkoi Turtlesien tekemistä.
Kokemäki
Kokemäki on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Kaupungissa on 0 asukasta, ja sen pinta-ala on 0 km2, josta 0 km2 on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km2. Elinkeinorakenne jakautuu toimialoittain seuraavasti: alkutuotanto 9,0 %, jalostus 30,0 %, palvelut 61,0 %.
Kokemäen naapurikunnat ovat Eura, Harjavalta, Huittinen, Pori, Sastamala, Säkylä ja Ulvila. Entisiä naapurikuntia ovat Keikyä (myöhemmin Äetsä), Kiikoinen, Kiukainen, Kullaa, Köyliö ja Lavia.
Kokemäen keskustaajama Tulkkila muutettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi vuonna 1923. Kauvatsan kunta liitettiin Kokemäkeen vuonna 1969. Vuosina 1996–2007 toiminut Kokemäen kihlakunta käsitti Harjavallan, Huittisten ja Kokemäen kaupungit sekä Köyliön ja Säkylän kunnat. Asukasluku kihlakunnan alueella on 34 898 henkeä. Nämä samaiset kaupungit ja kunnat kuuluvat myös Satakunnan verotoimiston Kokemäen toimipisteen alueeseen. Maatalouden tutkimuskeskuksen Satakunnan tutkimusasema toimi Järilän kylässä vuosina 1929–1996. Kokemäen kaupunginvaltuusto päätti 15. joulukuuta 2008 kuntaliitoksesta Nakkilan, Harjavallan ja Ulvilan kanssa, mutta hanke kariutui Ulvilan muutettua päätöstään.
Keskeisen sijaintinsa ja vanhan asutuksensa johdosta Kokemäki on ollut historiallisesti merkittävää keskusaluetta. Kokemäellä sijaitsee muun muassa rautakauden ja keskiajan muinaisjäännöksiä. Satakunnan historiallista maakuntaa kutsuttiin myöhemmällä keskiajalla usein Kokemäenkartanon lääniksi.
Maantiede
thumb|Ilmakuva Kokemäeltä. Kokemäen maisemakuvalle leimallisin on kaupungin halki virtaava Kokemäenjoki. Kaakossa Huittisten rajalla joki jakautuu kahtia Kyttälänhaaraksi ja Kiettareenhaaraksi, joiden väliin jää Kiettareenluoto. Entisen Kyttälän rautatieaseman kohdalla joki muodostaa lukuisia sivuhaaroja, jotka yhtyvät jälleen entisten Pahakosken ja Niskakosken alapuolella. Tämän jälkeen joki virtaa Säpilänniemen ja sen koillispuolella olevien moreeniselänteiden muodostamassa laaksossa luoteeseen, kääntyy niemen kärjessä miltei takaisin tulosuuntaansa ja seuraa niemen lounaissivua. Joen putoama 26 kilometrin matkalla Loimijoen suusta Kolsin voimalaitokselle on vain 60 senttimetriä, mutta voimalaitoksella putouskorkeus on peräti 12,5 metriä. Tulkkilasta Porin suuntaan joki virtaa hiekka- ja savitasankoon uurtamassaan uomassa.
Lounaiskulmastaan Kokemäen alue on Satakunnan hiekkakivialueella. Harjavallasta Peipohjaan saakka Kokemäenjoen laakso muodostaa alueen rajan peruskalliota vastaan. Peipohjasta tämä raja kääntyy etelään kohti Köyliönjärveä ja Pyhäjärveä. Tämän alueen korkein maastonkohta on 70 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuva Järilänvuori. Kynsikankaan, Säpilänharjun ja Ronkankankaan koillispuolella maasto on karumpaa ja kaupungin keskiosan tasankoon verrattuna heikosti viljeltyä. Huittisten rajan tuntumassa ovat suuret Korkeasuo, Kiettareensuo ja Ronkansuo. Lähellä Tulkkilaa Kokemäenjokeen laskee kaakosta Sonnilanjoki, joka saa alkunsa entisen Köyliön kunnan itäosan metsä- ja suoalueilta.
Entisen Kauvatsan kunnan alueella pääosa asutuksesta ja viljelyksistä on sijoittunut Sääksjärvestä eteläkaakkoon kohti Puurijärveä suuntautuvalle kapeahkolle kaistaleelle. Kauvatsan kirkonkylän koillispuolella lähellä Sastamalan rajaa ovat Kokemäen alueen korkeimmat, yli 100 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuvien mäkien huiput.
Kokemäen suurin järvi on Sääksjärvi, joka kuului aiemmin suurimmaksi osaksi Kauvatsan kuntaan. Järven itäpäähän laskevat Sastamalan puolelta Kiikoisjärvestä tuleva Piilijoki sekä entisen Kullaan kunnan itäosasta alkunsa saava Rukajoki. Sääksjärvi laskee Kauvatsanjokea myöten Puurijärveen, joka puolestaan laskee eteläpäästään Kokemäenjokeen. Muita järviä ovat Pitkäjärvi etelässä lähellä Säkylän rajaa ja Lievijärvi Kauvatsan kirkonkylän koillispuolella.
Luonnonhistoria
Jääkauden loputtua Kokemäen alue oli syvällä merenpinnan alla. Maan kohotessa alkoi Hämeessä sijainnut rantaviiva siirtyä länteen ja lopulta Kauvatsan korkea kallioselänne paljastui merestä. Kokemäen korkeimmat kohdat olivat aluksi saaristoa, mutta vähitellen saaret sulautuivat mantereeseen, jota muun muassa Hiittenharju, Järilänharju ja Ronkanharju suojasivat meren tyrskyiltä.
Kokemäenjoen syntymäajankohdaksi lasketaan Sastamalan Liekoveden eriytyminen merestä noin 5000–4500 eaa., josta alkaen järvivesi virtasi merestä paljastuville alangoille. Kokemäenjoen suisto eteni Sastamalasta luoteeseen maankohoamisen myötä ja saavutti Huittisten peltotasangon noin 3500 eaa. Koska alue on tasasta Säpilänniemeen saakka, siirtyi suisto sinne noin 500 vuodessa. Vehmainen sisäjärvi kuivui ja muodosti myöhemmin laajat suoalueet, joista aikanaan muodostettiin Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto. Korkeusero Säpilän ja Tulkkilan välillä on suuri, joten niiden välille muodostui lukuisia koskia. Koskien varsille on aina syntynyt asutusta ja ne vaikuttivatkin Kokemäen seudun asutuksen syntymiseen. Jokisuisto siirtyi Tulkkilaan 2500 eaa. mennessä ja sieltä nopeasti Harjavallan keskustan kohdalle vuoteen 2000 eaa. mennessä.
Sininen marmorikuula
Sininen marmorikuula on Apollo 17 -kuulennolla otettu kuuluisa valokuva Maasta. Valokuva otettiin 7. joulukuuta 1972 noin 29 000 kilometrin (18 000 mailia) etäisyydeltä Maasta. Se on yksi kaikkien aikojen levinneimmistä kuvista ja eniten kysytty NASAn arkistoista. Kuvatessa kamera on ollut suoraan Auringon ja Maan välissä ja Maa näkyy täysin pyöreänä ja kauttaaltaan kirkkaana.
Kokemäki
Luonnonhistoria
Kokemäen luonnonmaisemaan jääkausi ja joki ovat vaikuttaneet merkittävästi. Hiekkaharjut, joita sijaitsee Järilässä, Koomankankaalla ja Köyliössä sekä Säpilän ja Ronkan välisellä alueella, sisältävät runsaita hiekka- ja pohjavesivaroja. Joen liete täytti laaksot ravinteikkaalla, vaikkakin sitkeällä savella, joka on ollut seudun maanviljelyn perusta. Myöhäisen kivikauden ja pronssikauden asukkaat viljelivät hiekkaharjujen hietaisia rinteitä, mutta vasta rauta-aurojen tuonti 1200-luvulla mahdollisti sitkeän savimaan ottamisen viljelykäyttöön laajoilla alueilla.
Varhaiset aikakaudet
Kokemäki on tunnettu vanhana pitäjänä, jonka alueella tehdyt arkeologiset kaivaukset kertovat elämästä jopa 7000 vuoden takaa. Kokemäenjoen laakso onkin ollut rautakaudella yksi Suomen tärkeimmistä asutusalueista, johon ovat sekä taloudellisesti että kulttuurillisesti läheisesti liittyneet myös Vanajaveden seudut. Kokemäeltä oli yhtenäinen asutus Hämeenlinnan seudulle saakka. Perimätieto kertoo muinaisesta Teljä-nimisestä kaupungista, joka olisi sijainnut Kokemäellä. Tälle ei ole saatu historiallista tai arkeologista vahvistusta. Joka tapauksessa Teljä on osana monen satakuntalaisen yrityksen, seuran ja järjestön nimeä.
Sininen marmorikuula
Apollo 17 on toistaiseksi viimeinen Kuuhun laskeutunut avaruuslento. Sen jälkeen ihmisiä ei ole käynyt vastaavalla etäisyydellä, josta olisi mahdollista ottaa vastaavanlainen kuva kokonaisesta Maasta. Kuuluisan kuvan Maasta tiettävästi otti Apollo 17:n miehistön jäsen Jack Schmitt 70-millimetrisellä Hasselblad-merkkisellä kameralla, vaikkakin NASA on virallisesti ilmoittanut kuvan ottajaksi koko miehistön. Kuvan virallinen arkistonimi on AS17-148-22726.
Kokemäki
Keskiaika
pienoiskuva|Piispa Henrik ja [[Lalli.]]
Legendan mukaan vuonna 1156 Piispa Henrik kävi Satakunnassa saarnamatkalla, osana Eerik Pyhän ensimmäistä ristiretkeä Suomeen. Kokemäen seurakunta onkin perustettu viimeistään 1200-luvulla, joidenkin oletusten mukaan ehkä aikaisemminkin. Kokemäenkartanon lääni tunnetaan jo vuodelta 1331, ja sen keskusta, Kokemäen kuninkaankartanoa, isännöivät pitkään muun muassa Turun piispat ja monet kuninkaalliset suvut. Kokemäellä on sijainnut keskiaikainen Kokemäen linna, joka hävitettiin vuonna 1367.
Sininen marmorikuula
1970-luvulla voimistunut ympäristöliike käytti tätä ensimmäistä hyvää kuvaa maapallosta menestyksekkäästi symbolina yhdestä haavoittuvasta maailmasta.
Kokemäki
Keskiaika
Kokemäki toimikin keskiajalla historiallisen Satakunnan hallinnollisena keskuksena. Maakuntakäräjät pidettiin Kokemäen kirkon lähellä sijainneella käräjämäellä ja maakunnan sinettiä säilytettiin läheisessä Ylistaron kylässä vielä 1400-luvulla.
Sininen marmorikuula
Nasa on myöhemmin julkaissut vastaavia kuvia maapallosta. Verner Suomen mukaan nimetyn Suomi NPP -satelliitin 4. tammikuuta 2012 ottama kuvakooste maapallosta on tähänastisista tarkin (ns. "Blue Marble 2012"). Siinä näkyvät lähinnä Pohjois- ja Keski-Amerikka sekä niitä ympäröivät merialueet.
Kokemäki
Keskiaika
Keskiaikainen Huovintie kulki Turun seudulta Kokemäen kautta Kokemäenjoen suulle. Huovintien varrella oli hengellisten ja maallisten yhteisöjen ylläpitämiä kiltataloja, joissa matkamiehet saattoivat yöpyä. Tällainen sijaitsi myös lähellä Kokemäen kirkkoa. Kokemäenjoki on ollut tärkeä vesireitti merelle, ja se on tunnettu lohi-, siika- ja nahkiaissaaliistaan.
Uusi aika
Harjavalta muodostettiin Kokemäen kappeliseurakunnaksi vuonna 1669 ja se erotettiin itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1868. Kunnallishallinto alkoi Kokemäellä vuonna 1869, ja ensimmäiseksi kunnan esimieheksi valittiin rovasti August Lilius, joka toimi tehtävässä kolme vuotta. Vuonna 1870 perustettiin Kokemäen kunnan palovakuutuskomitea, josta tuli myöhemmin itsenäinen vakuutusyhtiö. Kokemäen ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa Tulkkilassa vuonna 1872 aluksi vain pojille tarkoitettuna; tyttöjen osalta aloitus siirtyi seuraavaan vuoteen opettajapulan vuoksi. Seuraavat kolme kansakoulua perustettiin Kuurolaan vuonna 1886, Raitioon vuonna 1895 ja Peipohjaan vuonna 1899. Kokemäen yhteiskoulu perustettiin vuonna 1907. Kokemäen säästöpankki aloitti toimintansa vuonna 1875 ja Kokemäen Osuusmeijeri vuonna 1901.
Junaliikenne Porin radalla Tampereen ja Peipohjan välillä alkoi vuonna 1894, ja koko pituudeltaan Poriin saakka rata valmistui seuraavana vuonna. Kokemäen alueelle tuli viisi rautatieliikennepaikkaa, Kyttälän, Risten, Kokemäen ja Peipohjan asemat sekä Järilän seisake. Peipohjasta tuli risteysasema Rauman radan valmistuttua vuonna 1897. Porin radan Risten ja Peipohjan asemat esiintyivät 1900-luvun alkupuolella kaavailtuina vaihtoehtoisina risteysasemina, kun Helsingistä suunniteltiin ratayhteyttä Loimaan kautta Satakuntaan.
Vuonna 1965 Kokemäen eteläosasta läheltä Pitkäjärveä siirrettiin suurehko maa-alue Harjavaltaan. Koko Kauvatsan kunta liitettiin Kokemäkeen vuoden 1969 alussa.
Tunnuksia
pienoiskuva|130px|vasen|Töyhtöhyyppä
Nimikkokasvi & -eläin
Nimikkokasvi: Keltakurjenmiekka (Iris pseudacorus), jota kutsutaan myös lyhyesti nimellä kurjenmiekka, on komea kosteiden paikkojen kasvi. Sitä tavataan Keski- ja Etelä-Suomessa, paikoin pohjoisempanakin Oulun korkeudelle asti.
Nimikkoeläin: Töyhtöhyyppä (Vanellus vanellus), on kurmitsojen heimoon kuuluva rantalintu, joka on tavallinen lauhkeassa Euroopassa, ja sitä esiintyy myös Aasian lauhkeilla alueilla pesimäaikaan.
Kokemäen nimikkokasvi ja -eläin valittiin äänestyksellä vuonna 1997 Tulkkilan Yö -tapahtumassa.
Pitäjäruoat
Kokemäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla graavilohi, lohikeitto ja Hilja Vienosen piparkakut.
pienoiskuva|oikea|[[Tulkkilan silta]]
Vaakuna
Kokemäen kunnan vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin 4.2.1953. Vaakunan kuva on Piispa Henrikin vierailusta Kokemäellä. Vaakunaselitys on ”sinisessä kentässä hopeinen, kultapäärmeinen ja -nauhainen piispanhiippa”.
Maisema
Kokemäen keskustassa sijaitseva Tulkkilan museosilta on kaupungin epävirallisista tunnuksista käytetyin. Se on niin yritysten logoissa kuin tapahtumien nimienkin yhteydessä, sekä Kokemäen kaupungin kotisivuilla.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Kokemäellä oli 7 381 asukasta, joista 4 340 asui taajamassa, 2 954 haja-asutusalueilla ja 87:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Kokemäen taajama-aste on 59,5 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Kokemäen keskustaajama.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kokemäellä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Kokemäellä toimii Kokemäen helluntaiseurakunta.
Hallinto ja politiikka
Kokemäen kaupunginjohtajana toimii Teemu Nieminen. Hänet valittiin tehtäväänsä joulukuussa 2020. Niemisen edeltäjä oli Nina Kivi, joka irtisanoutui tehtävästään syyskuussa 2020. Hänet valittiin kaupunginjohtajaksi kesäkuussa 2018. Kiven edeltäjä oli Reijo Siltala, joka aloitti kaupunginjohtajana elokuussa 2014.
Kokemäen kaupunginvaltuustossa on 27 jäsentä, ja sen puheenjohtajana toimii Marjatta Sutinen. Kaudella 2021–2025 keskustalla on 8 paikkaa, SDP:llä 6, perussuomalaisilla 5, vasemmistoliitolla 4, kokoomuksella 3 ja kristillisdemokraateilla 1.
Kaupunginhallituksessa 9 jäsentä, ja sen puheenjohtajana toimii Juhani Seppälä.
Lähde:
Liikenneyhteydet
pienoiskuva|oikea|Kokemäen rautatieasema Kokemäen kautta kulkevat Vihdin ja Porin välinen Valtatie 2, Nokian ja Porin välinen valtatie 11 sekä Rauman ja Kouvolan välinen valtatie 12.
Tampereen ja Porin välisellä rautatiellä liikennöivät matkustajajunat pysähtyvät Kokemäen rautatieasemalla (ent. Peipohjan asema). Aseman lähellä valtatie 2:n varrella on Helsingin ja Porin välisten pikavuorobussien pysäkki. Alkuperäinen Kokemäen rautatieasema sijaitsi nykyisestä asemasta noin kolme kilometriä Tampereen suuntaan. Muita Kokemäellä sijainneita rautatieliikennepaikkoja ovat olleet Risten ja Kyttälän asemat sekä Järilän seisake. Kyttälän ja Risten sekä vanhan Kokemäen aseman toiminnot lopetettiin vuonna 1983. Kokemäki–Rauma-radalla on vain tavaraliikennettä; rataosan henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1988.
Kokemäellä sijaitsee harrasteilmailun käytössä oleva Piikajärven lentokenttä. Lähin lentoasema on Porin lentoasema.
Vesiliikenne Kokemäenjoella on rajoitettua, sillä vesivoimalaitokset Kokemäellä ja Harjavallassa estävät lähes täysin pidemmän matkan liikenteen. Paikallinen veneily ja muu joen virkistyskäyttö on kuitenkin suosittua.
Koulutus
pienoiskuva|Kokemäen lukio Kokemäen kaupungin alakouluverkko on viime vuosina supistunut, kun perusopetusta luokille 1 – 6 antavia kouluja on suljettu. Jäljellä ovat Lähteenmäen koulu, Tulkkilan koulu ja Tuomaalan koulu. Kokemäen yhteiskoulun rakennuksissa toimivat yläkoulun luokat 6 – 9, erityisopetus, Kokemäen lukio ja sen aikuislinja sekä Kokemäen kansalaisopisto.
Ammatillista koulutusta tarjoavat kaksi toisen asteen ammatillisen koulutuksen kuntayhtymää. Satakunnan koulutusyhtymän eli SATAEDUn Kokemäen yksikön opetustilat sijaitsevat Peipohjassa. Saskyn SASKY tilat sijaitsevat Tulkkilasta pohjoiseen Kuoppalassa ja opistolle hankittu opetustarha Karimaan puutarha sijaitsee Paistilassa.
Yliopiston järjestämiä kursseja, joita tarjoavat Länsi-Suomen Kesäyliopisto ja Avoin yliopisto, voi opiskella Kokemäellä. Myös Huittisten musiikkiopiston sivupiste toimii Tulkkilassa. Tulkkilassa on Liikenneopiston toimipiste.
Aiemmin Peipohjassa toiminut Räisälän kansanopisto on nyttemmin lakkautettu.
Elinkeinoelämä
Kokemäellä toimii tällä hetkellä yli 400 yritystä. Graafinen ala, metalliteollisuus sekä kuljetusala ovat paikkakunnan avaintoimialoja. Myös maatalous (muun muassa erikoiskasvien viljely) ja uusimpana hyvinvointipalvelut ovat Kokemäellä vahvasti edustettuja.
Suurimmat työnantajat
Työnantajan nimen perässä on työntekijöiden lukumäärä.
Valtion palveluita
Kihlakunnanvirasto, KELA (auki kaksi päivää viikossa), tiemestaripiirin sivutoimisto, VR Kokemäen asema, Avena Siilot Oy:n viljavarasto ja Satakunnan veropiirin Kokemäen toimipiste sijaitsevat kaikki Kokemäen keskustaajamassa.
Virkistäytyminen
Kokemäellä sijaitsee Juhannusraveistaan tunnettu ravirata. Muita virkistysmahdollisuuksia ovat esim. uimahalli, Pitkäjärven vapaa-ajankeskus, Ammattiopiston palloiluhalli, Haapahuhdan ratsastustalli, Risten JM- ja Motocross-rata, Järilän FK-rata, Järilän hiihtokeskus, Piikajärven lentokenttä sekä jäähalli Teljä Areena. Uusia projekteja ovat muun muassa golfkenttä Pitkäjärvelle sekä keskuspuisto Tulkkilantien varteen.
Matkailukohteet
pienoiskuva|oikea|Pyhän Henrikin Saarnahuone pienoiskuva|Kokemäen kirkko Historiallinen Pyhän Henrikin saarnahuone sijaitsee kaupungin keskustassa. Arkkitehti Pehr Johan Gylichin suunnitteleman kappelin sisällä on asumus, jossa Piispa Henrik tarun mukaan vietti viimeisen yönsä, ennen kuin Lalli surmasi hänet Köyliönjärven jäällä.
Kokemäellä on Kustaa III:n kivikirkko, joka on seissyt kallioisella kirkonmäellä Kokemäen keskustassa yli 200 vuotta. Kirkon ensimmäiset luonnokset piirsi J. Sytti ja niitä täydensi C. F. Adercrantz. Luonnonkivikirkko rakennettiin v. 1780–1786.
Puurijärven ja Isosuon kansallispuisto perustettiin vuonna 1993. Pinta-alaltaan 27 km² kokoinen kansallispuisto koostuu lintujärvenä tunnetusta Puurijärvestä ja viidestä kermikeidassuosta; Aron-, Iso-, Kiettareen-, Korkea- ja Ronkansuosta. Järvellä pesi vuonna 1993 yli 30 lajia kokonaisparimäärän noustessa yli 1500 pariin.
Kokemäen matkailukohteet löytyvät www.kokemaenjokilaakso.com.
Muita tutustumisen arvoisia kohteita:
Tapahtumat
Vastavirtarock-rockfestivaali ja muutakin ohjelmaa, kuten näyttelyitä, konsertteja ja rompetori järjestetään Kokemäellä kesäisin. Erikoisuutena voidaan mainita WC-rulliin liittyvät tapahtumat, mm. pituusheiton SM-kisat (v. 2008) ja wc-paperirullapyramidin rakentaminen (v. 2010).
Satasoitto -musiikkifestivaali järjestetään vuosittain elokuussa.
Kylät
Aakula, Askola, Haavasoja, Haistila, Hampula, Harola, Hassala, Herttola, Hintikkala, Huivoo, Hyrkölä, Häyhtiönmaa, Järilä, Kaarenoja, Kakkulainen, Kankaantausta, Kareksela, Kaukaritsa, Kaurula, Kauvatsa, Keipilä, Ketola, Kiettare, Kiusala, Kokemäen kartano, Korkeaoja, Koskenkylä, Krannila, Krootila, Kuittilo, Kukola, Kuoppala, Kuurola, Kyttälä, Köömilä, Laikko, Lempainen, Mattila, Meinikkala, Paistila, Pappila, Peipohja, Pelhola, Penttilä, Pirkkinäinen (Birknäs), Pukkala, Pumpala, Purjala, Pyhänkorva, Pälpälä, Rajaoja, Riste, Ronkka, Rudanko, Ruikkala, Ryytsälä, Sonnila, Säpilä, Talonen, Teikari, Tulkkila, Tuomaala, Vallila, Viikari, Villiö, Vitikkala, Vuolle (Vuoltee, ruots. Vuoltis), Ylistaro, Äimälä, Öykkäri
Entisen Kauvatsan kunnan henkikirjakylät
Ahvenus, Jalonoja, Kauvatsa, Kotka, Kulkkila, Kuoppakoski, Lievikoski, Piilijoenmaa, Piitanoja, Puurila, Rutuna, Sampu, Työtilä, Yttilä
Suojärvi (Pälkäne)
Suojärvi on Pirkanmaalla Pälkäneellä  sijaitseva järvi.
Vesipallo kesäolympialaisissa 1952
Vesipallo oli Helsingin olympialaisissa 1952 yhdettätoista kertaa olympiaohjelmassa. Olympiakultaa voitti Unkari ennen Jugoslaviaa ja Italiaa.
Suojärvi (Pälkäne)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 0,9 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 350 metriä.
Vesipallo kesäolympialaisissa 1952
Vesipallokilpailuihin osallistui 21 joukkuetta, joista kahden karsintakierroksen avulla joukkueiden määrä tiputettiin 16. Alkulohkoissa joukkueet jaettiin neljään neljän joukkueen lohkoon, joista kaksi parasta pääsi välierisarjoihin. Näistä eteni finaalilohkoon sitten jälleen kaksi parasta kummastakin välieräsarjasta.
Suojärvi (Pälkäne)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 114,6 metriä mpy.
Vesipallo kesäolympialaisissa 1952
Alkusarjan ottelut oli alkujaan tarkoituksena pelata avomerialtaissa Uunisaaressa ja Humallahdella. Kansainvälinen uimaliitto siirsi kaikki pelit kuitenkin Uimastadionille, sillä merivesi oli liian kylmää. Tämän vuoksi osa otteluista jouduttiin pelaamana varhain aamulla.
Kilpailutapahtumat
Hyvän arpaonnen ansiosta Argentiina pääsi suoraan alkukarsinnoista lohkovaiheeseen. Karsinnoissa jatkosta tippuivat Australia, Intia, Meksiko, Portugali ja Romania.
Karsintaottelut
Voittajat suoraan varsinaiseen turnaukseen. Hävinneet toiselle karsintakierrokselle.
Alkusarjan parhaat joukkueet Unkari, Jugoslavia, Alankomaat ja Neuvostoliitto joutuivat arvontajärjestelmän takia samaan välierälohkoon. Tässä lohkossa pelattiin pääasiassa tasaisia otteluita ja monet kamppailut päättyivätkin tasapeliin. Alankomaat onnistui voittamaan Jugoslavian, mutta ottelu tuomittiin uusittavaksi tuomarin virheiden takia. Uusintaottelussa Jugoslavia oli parempi 2-1 ja nousi mitalipeleihin. Unkarin ja Jugoslavian lisäksi Italia ja Yhdysvallat selvisivät finaalilohkoon.
Unkari ja Jugoslavia olivat finaalisarjassa tasaisia ja pelasivat keskenään tasan ja voittivat Italian sekä Yhdysvallat. Unkari voitti kuitenkin kaksi muuta maata suurinumeroisemmin ja voitti kultaa paremman maalieronsa turvin. Jugoslavia jäi näin hopealle ja Yhdysvallat voittanut Italia voitti pronssia.
Alkulohkot
Lohko A
Lohko B
Lohko C
Lohko D
Semifinaalit
Lohko E
Donetskin alue
Donetskin alue on hallinnollinen alue Itä-Ukrainassa. Se on Ukrainan runsasväkisin alue: alueella oli vuoden 2021 alun arvion mukaan 4 100 280 asukasta. Sen alueella sijaitsee vuonna 2014 itsenäiseksi julistautunut Donetskin kansantasavalta.
Myös taloudellisesti alueella on suuri merkitys, sillä se tuotti ennen vuoden 2014 keväällä alkaneita sotatoimia noin 11 prosenttia Ukrainan bruttokansantuotteesta. Vuonna 2019 vapaan Ukrainan valtion kontrolloima Donetskin alueen osa tuotti enää 5,2 prosenttia Ukrainan bruttokansantuotteesta. Alueen hallinnollinen keskus oli ennen sotaa Donetskin kaupunki. Venäjän ylläpitämän sodan ja maan tukemien, Ukrainaa horjuttamaan pyrkivien kapinallisten vuoksi monet alueen viranomaispalveluista ja esimerkiksi merkittävimmät yliopistot ovat muuttaneet Ukrainan hallitsemille paikkakunnille.
Helmikuussa 2022 Venäjä aloitti sotilaallisen miehityksen osassa Ukrainan Luhanskin ja Donetskin alueita. Venäjä ilmoitti maanantaina 21. helmikuuta 2022 tunnustaneensa Ukrainan "kapinallisalueina" vuodesta 2014 toimineet Venäjän ohjauksessa olleet nukkehallinnot itsenäisiksi valtioiksi. Tunnustuksella ei ole kansainväistä hyväksyntää: YK, EU tai ETYJ eivät ole tunnustaneet Itä-Ukrainan separatistisia ryhmiä valtioksi.
Sitten Venäjä jatkoi sotatoimiaan ryhtymällä raskailla sotilasosastoillaan "rauhanturvaamiseen" eli tosiasiallisen miehityksen näillä Ukrainan valtion alueilla,  uhaten samalla Ukrainaa sotilasjoukoillaan myös usealta muulta suunnalta.
Asukasluvun kehitys
Oheinen taulukko kuvaa Donetskin alueen väestökehitystä virallisten väestönlaskentojen (1959–2001) ja Ukrainan tilastokeskuksen arvion (2013, 2017, 2021) perusteella.
thumb|270px|Venäjällä syntyneiden osuus (%) Ukrainan eri alueiden väestöstä (tilanne vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan).
Vuoden 2001 väestönlaskennassa Donetskin alueen suurimmat etniset ryhmät olivat ukrainalaiset (56,9 %) ja venäläiset (38,2 %).
thumb|180px|left|Väestön äidinkieli Donetskin alueella Ukrainan 1. väestönlaskennassa vuonna 2001 . Punaisella on kuvattu venäjän ja sinisellä ukrainan kielienemmistön paikallishallintoalueet. Kaupunkialueilla venäjän kieli pääsääntöisesti korostuu; maaseudulla on runsaasti ukrainankielisiä alueita. Aluejaot ja asutuksen sijainti on muuttunut 2001 jälkeen.Alueen ukrainalaisista ukraina oli äidinkielenä kuitenkin vain 41,2 ja venäjä 58,7 prosentilla. Koska etniseltä taustaltaan venäläisistä vastaajista äidinkielekseen ukrainan ilmoitti 1,3 ja venäjän 98,6 prosenttia, oli Donetskin alueen asukkaiden enemmistö äidinkielenään venäjänkielisiä (2001). Alueen sisällä erot olivat kuitenkin suuria: monissa piireissä tai maalaiskunnissa ukrainan kieli oli paikallishallintoalueen väestön pää-äidinkieli (kuva). Vanhemmasta ikäpolvesta, joka muutti Ukrainan itäosiin ja Krimille 1930-luvun ja 1980-luvun välillä, moni oli alkujaan Venäjältä. Vielä vuonna 2001 Donetskin alueen väestöstä 11,9 % oli syntynyt Venäjällä (kuva). Sittemmin merkittävä väestönlasku vuoden 2001 jälkeen on muuttanut alueen väestöjakaumaa.
Suurimmat kaupungit
Ukrainan tilastokeskuksen vuoden 2013 väkilukuarvion mukaan Donetskin alueen suurimmat kaupungit ovat (suluissa asukasluku): Donetsk (953 217 as.), Mariupol (461 810 as.), Makijivka (353 918 as.), Horlivka (256 714 as.), Kramatorsk (164 283 as.) ja Slovjansk (Svjatohirsk, 117 445 as.). Merkittäviä, 20 000–100 000 asukkaan kaupunkeja ovat myös Jenakijeve (82 629 as.), Bah’mut (77 620 as.), Kostjantynivka (77 066 as.), Pokrovsk (aiempi Krasnoarmijsk; 64 895 as.), Družkivka (59 863 as.), H’artsyzk (59 315 as.), Torez (57 998 as.), Šah’tarsk (51 007 as.), Myrnohrad (49 646 as.), Snižne (48 485 as.),  Jasynuvata (35 836 as.), Toretsk (aiempi Dzeržynsk, 35 296 as.), Avdijivka (35 128 as.),  Dobropillja (31 196 as.), H’restivka (aiempi Kirovske, 28 291 as.), Debaltseve (25 774 as.), Selydove (24 145 as.), Dokutšajevsk (23 733 as.), Volnovah’a (23 305 as.), Lyman (aiempi Krasnyi Lyman, 22 509 as.) ja Kurah’ove (20 098 as.).
Hallinnollinen jako
Donetskin alueen piirien (raion) lukumäärä supistettiin vuoden 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa kahdeksaan piiriin. Näiden alaisuudessa sijaitsevat alueen 52 kaupunkia (joissa on yhteenä 21 kaupunkipiiriä), samoin 131 kaupunkityyppistä taajamaa ja 1 115 kylää tai muuta maaseutuasutusta. Väkilukuna on ilmoitettu Ukrainan tilastokeskuksen vuoden 2021 alun arvio. Piirien perustietoja löytyy oheisesta taulukosta:
Itä-Ukrainan kriisi 2014
Donetskin alue oli Luhanskin alueen lisäksi toinen Itä-Ukrainan kriisin painopistealueista vuonna 2014.
Donetskin alueen raja-asemat ja niihin kohdistuvat separatistien iskut
Donetskin alueella on useita Ukrainan rajavartiolaitoksen ylläpitämää kansainvälistä rajanylityspaikkaa. Näistä ainakin kolme on maanteiden varrella, kaksi rajan läheisillä rautatieasemilla ja kaksi kansainvälisillä lentoasemilla (Donetsk ja Mariupol). Tämän lisäksi ainakin Mariupolin satamassa on raja-asema, ja alueella on ainakin yksi paikallinen Venäjän rajan rajanylityspaikka.
Myös viereisen, Venäjän rajaan rajoittuvan Amvrosijivkan piirin alueelta raportoitiin saman päivän aikana suuren, vahvasti aseistautuneen ja panssaroituja ajoneuvoja sisältävän separastikolonnan liikkeistä.
Talous
Itä-Ukrainassa sijaitseva Donetskin alue on perinteisesti ollut usealla mittarilla Ukrainan huomattavin teollisuuskeskittymä. Alue tuotti vuonna 2002 noin viidenneksen koko maan teollisuustuotannon määrästä. Myös maataloussektorilla alue on maansa tärkeimpiä. Viimeisen 20 vuoden aikana monia neuvostovuosina toimineita tehtaita ja kaivoksia on kuitenkin suljettu kannattamattomuuden, turvallisuuspuutteiden ja ympäristöongelmien takia.
Ukrainan tilastokeskus Ukrstatin vuoden 2011 tilastojen mukaan Donetskin alue tuotti 161,021 miljardia Ukrainan hryvniaa (UAH), joka oli vuoden 2011 lopun virallisin vaihtokurssein 15,64 miljardia euroa. Tämä oli 12,4 prosenttia koko Ukrainan bruttokansantuotteesta. Jokaista alueen asukasta kohti tämä on 36 446 hryvniaa eli noin 3 539 euroa vuodessa. Tämä oli 128 % Ukrainan keskiarvotasosta tuona vuonna.
Vuonna 2013 keskimääräinen palkkataso alueella oli 3 755 UAH eli noin 340 euroa.
Billy the Kid
Billy the Kid, oikealta nimeltään Henry McCarty,  eräiden lähteiden mukaan William Henry McCarty,  alias William H. Bonney (noin 1859 — 14. heinäkuuta 1881 ), oli yksi Villin lännen pahamaineisimmista lainsuojattomista. Hänen kerrotaan legendan mukaan tappaneen 21 ihmistä, kunnes seriffi Pat Garrett ampui hänet. Billy the Kid tappoi varmasti neljä miestä. Lisäksi hän oli osallisena puolen tusinan muun miehen tapoissa Lincolnin piirikunnan sodan aikana.
Billy the Kidiä on kutsuttu vaihtelevasti nuorisorikolliseksi, psykoottiseksi tappajaksi tai nuoreksi kapinalliseksi. Kuolemansa jälkeen hänestä tuli myyttinen ja romantisoitu hahmo.
New Mexicon espanjalaista alkuperää olevan väestön keskuudessa häntä kutsuttiin nimellä Bilito tai el chavito; he luottivat häneen, kohtelivat häntä kuin perheenjäsentä ja pitivät häntä oman kansansa suojelijana ja sorrettujen puolustajana. Toisten mielestä hän oli newmexicolaisten vapauden ja vastarinnan symboli heidän taistelussaan angloamerikkalaista hallintoa vastaan, toisten mielestä hän oli pelkkä roisto.
Billy the Kid oli sinisilmäinen ja pienikokoinen, noin 173 cm pitkä. Kaikesta päätellen hän oli ystävällinen, seurallinen ja älykäs, myös levoton, helposti kiivastuva ja kaunainen. Hän käytti mielellään meksikolaista sombreroa ja puhui espanjan paikallismurretta sujuvasti. Nämä ominaisuudet yhdessä taitavan aseen käsittelyn kanssa myötävaikuttivat hänen maineeseensa sekä pahamaineisena lainsuojattomana että kansallissankarina.
Sanomalehden toimittaja alkoi kutsua häntä nimellä Billy the Kid joulukuussa 1880.
Lapsuus ja varhaisnuoruus
Billy syntyi todennäköisesti New Yorkin Lower East Sidessa. Muitakin syntymäpaikkoja on esitetty, kuten Indiana, Missouri, Limerick ja viimeisimpänä Utica. Syntymäaikaa ei tiedetä tarkkaan: yleisesti hänen oletetaan syntyneen 17. syyskuuta, 20. marraskuuta tai 23. marraskuuta 1859. Äidin nimi oli Catherine McCarty ja isäpuolen William Henry Harrison Antrim. Biologisesta isästä ei ole varmaa tietoa, mutta hän saattoi olla nimeltään Michael tai Patrick McCarty. On arveltu, että Billyn myöhempi nimi Bonney olisi ollut biologisen isän nimi. Catherine McCarty oli saapunut Yhdysvaltoihin Irlannista.
Billyn isä kuoli tai poistui Billyn elämästä varhain. Billyn veli tai velipuoli oli nimeltään Joseph. Catherine McCarty ja häntä kaksitoista vuotta nuorempi William Antrim olivat tavanneet vuonna 1865 Indianapolisissa.
He muuttivat Wichitan preeriakylään Kansasiin kesällä 1870. Wichitassa Catherine piti kannattavaa pesulapalvelua ja Antrim elätti perhettä baaritarjoilijan ja kirvesmiehen töillä. He tekivät kauppaa ostamalla ja myymällä vapaita tontteja ja kiinteistöjä. Catherine osallistui Wichitan kunnallispolitiikkaan allekirjoittamalla ainoana naisena anomuksen kunnallisen itsehallinnon puolesta. Catherine lapsineen muutti maaliskuussa 1871 Wichitan keskuksesta lähistölle Antrimin rakentamaan mökkiin, jossa Antrim jo entuudestaan asui. He olivat molemmat hankkineet muutamia eekkereitä maata, jota he alkoivat viljellä.
Catherinen terveydentila alkoi huonontua, ja hän muutti perheineen Kansasista loppukesällä 1871. Seuraavan puolentoista vuoden ajalta heistä ei ole kirjallisia merkintöjä, mutta he ehkä asettuivat Denveriin Coloradoon. Vuoden 1873 alussa perhe muutti New Mexicoon, jossa Catherine ja William Antrim avioituivat Santa Fessä maaliskuussa 1873. Koska heidät vihittiin presbyteerisessä kirkossa, Catherine ja hänen poikansa saattoivat jossain vaiheessa kääntyä katolilaisista protestanteiksi, vaikkakaan se ei ole varmaa. Kesällä 1873 he muuttivat Silver Cityyn, joka oli nuori kaupunki intiaanien, muun muassa apassien, vanhoilla asuinmailla.
New Mexicossa
Silver City oli syrjäinen paikka. Apassit kävivät sotaa seudulla. Silver Cityn asukkaista espanjankieliset olivat suurena enemmistönä. William Antrim kierteli kaivoksilla ja pelasi rahasta korttia, Catherine pesi vaatteita ja teki leipää myyntiin.
Lainsuojaton
Syyskuun 4. päivänä 1875 Billyn kumppani ”Sombrero Jack” (oik. George Schaefer) murtautui kiinalaisen pesulanpitäjän taloon ja varasti tältä vaatteita ja kaksi revolveria. Billy osallistui saaliin kätkemiseen. Sombrero Jack oli seriffi Harvey Whitehillin mukaan maaninen varas. Syyskuun 23. päivänä Billy pidätettiin. Seriffi Whitehillin tarkoituksena ei ollut pitää häntä vangittuna pitkään. Billy pakeni sellistään parin päivän kuluttua savupiipun kautta. Grant County Herald julkaisi hänestä ensimmäisen sanomalehtiartikkelin:
Pian vankilasta paettuaan Billy lähti Cliftonin kaivosleiriin Arizonaan. Hän halusi tavata isäpuolensa, joka työskenteli kaivoksella, mutta William Antrim ei ollut kiinnostunut. Seuraavat kaksi vuotta Billy oli viettävä aikaansa kuljeksimalla kaivosleireillä, pelurina, hevosvarkaana ja satunnaisissa töissä.
Billyn liikkeistä tähän aikaan on vähän tietoja. Hän oleskeli enimmäkseen Camp Grantin alueella Arizonassa. Häntä kiinnostivat erityisesti seudun pelipöydät. Billy työskenteli Henry C. Hookerin karjatilalla kesällä 1876, mutta hän ei pärjännyt fyysisesti raskaassa työssä. Frank Coe muisteli myöhemmin, että Billy oli mieleltään terävä ja huumorintajuinen, mutta fyysisesti pieni ja hento.
Vuoden 1876 syksyllä Billy sai työtä Hotel de Lunan keittiöstä Camp Grantin läheltä. Hotellinpitäjä Miles L. Wood oli myös rauhantuomari. Wood kertoi vuonna 1911, että Billy työskenteli vain muutamia päiviä, mutta sen sijaan alkoi liikkua hevosvarkaiden porukoissa, joiden päämajana toimi McDowellin kauppa ja sen lähiseutu. Billy oli ottanut lisänimen Kid. Lännessä nimestä Kid oli tullut yleinen kutsumanimi nuorista kovanaamoista. Hänen seuraava neuvonantajansa oli entinen sotilas John R. Mackie.
Billy ja Mackie viettivät aikaa Globe Cityssä ja Camp Grantissa. Kesällä 1876 Camp Grant oli vielä kullankaivajien telttaleiri, mutta vuoden loppuun mennessä sinne oli rakennettu jo neljäkymmentä rakennusta. Saluunoita oli kaksitoista. Kun Billy kyllästyi pokerin pelaamiseen, hän saattoi ansaita laitonta rahaa varastamalla satuloita ja hevosia. Helmikuussa 1877 Billy ja Mackie varastivat armeijan hevosia. Miles L. Wood antoi pidätysmääräyksen kersantti Hartmanin esittämän syytöskirjeen perusteella, jossa Hartman nimesi varkaaksi ”Henry Antrimin alias Kidin”. Billyä ei onnistuttu saamaan kiinni. Hän yritti selvittää ongelmia armeijan kanssa palauttamalla viisi varastettua hevosta, mutta Wood antoi uuden pidätysmääräyksen. Billy ja Mackie saapuivat syömään Hotel de Lunaan 25. maaliskuuta 1877, jolloin Wood pidätti heidät ja toimitti tukikohdan vartiotupaan, josta he pakenivat.