cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reki
Kehitys
Etelä-Pohjanmaalta kivikautisia muinaisjalaksia on löydetty viisi kappaletta: Jalasjärveltä kahdella jalaksella oleva reki (1300–500 eaa.), Evijärveltä kampakeraamisen ajan reki, Ylistarosta sembramäntyinen jalas, jossa esineen muoto viittaa Uralille asti, Kuortanelta kolmimetrinen ohut reenjalas (2500–1900 eaa.) ja Lappajärveltä esihistoriallinen reenjalas.
Ensimmäiset reet olivat yksijalaksisia ja vetäjänä saattoi olla eläimen lisäksi ihminen. Nykyään reet ovat kaksijalaksisia tai niistä kehitetyt erillisjousitetut nelijalaksiset reet. On mahdollista, että löydetyt jalakset ovat samanlaisia kuin hylkeenpyytäjien veneissä vielä 1900-luvulla käyttämät. Jalaksella suojattiin veneen köli kulumiselta, kun sitä vedettiin jään pinnalla ja railojen yli. Jalas sidottiin nahkaveneeseen kiinni perästä ja keulasta; pulikoilla jalas pysyi paikoillaan ja veneen köli asettui niiden väliin.
Joulukirkkoon meneminen reellä on ollut perinteinen suomalainen tapa.
Koiria käytetään paljon rekien vetäjänä.
Rekiä käytetään myös traktoreissa metsätöissä ja moottorikelkoissa huviajeluun ja tavarakuljetuksiin.
Finlex
Historia
Säädöksiä alettiin julkaista sähköisesti 1981 oikeusministeriön Finlex-tietopankissa. 1990-luvun puolivälissä kaupalliset yritykset, kuten Painatuskeskus Oy (entinen Valtion painatuskeskus) ja Kauppakaari Oyj, kehittivät omaa oikeudellisen aineiston sähköistä tarjontaansa, mikä lisäsi painetta viranomaisen oman jakelun kehittämiselle. Ulkoasultaan säädöskokoelmassa painetun näköisiä säädöstekstejä alettiin julkaista internetissä vuonna 1995, jolloin Painatuskeskus alkoi julkaista sähköistä säädöskokoelmaa maksullisena. Syksyllä 1997 oikeusministeriö ja tarjouskilpailun jälkeen toteutuskumppaniksi valikoitunut Edita (entinen Painatuskeskus) avasivat maksuttoman ja kaikkien kansalaisten saatavilla oleva palvelun, lakeja ja asetuksia sisältävän Valtion säädöstietopankin (Finlex). Ruotsinkielinen säädöskokoelma avattiin vuonna 1998. Suomi oli ensimmäinen maa, jossa lakeja pystyi lukemaan maksuttomasti.
Reki
Hevosreki ennen
thumb|340px|Matalassa lumessa kulkeva, raskaasti raudoitettu ja jäykkä läntinen parireki: etummaisen reen päällä takimmainen reki eli häntyri. Etureki ja häntyri kytketään toisiinsa ketjulla risti- tai kolmiokytkennällä. Rekien päälle laitettiin rekka eli lava, kun haettiin muun muassa heinää kauempana olevasta ladosta. Kuvan rekien päälle on laitettu pankot puunajoa varten.
Finlex
Osat
Finlexiin sisältyy seuraavat osat:
Tierbmesvarri
Tierbmesvarri tai Dierpmesvárri, usein myös suomalaisessa ääntämisasussa Termisvaara, on tunturi Käsivarressa Enontekiöllä. Se on Suomen eteläisin yli tuhat metriä korkea tunturi. Tunturilla on kaksi huippua, joiden etäisyys toisistaan on noin 1,2 kilometriä. Läntinen huippu (1 028,8 m) on hiukan korkeampi kuin itäinen (1 024 m). Maasto laskee lakien välissä noin 980 metrin korkeudelle. Tunturin etelä- ja länsirinne ovat varsin loivia, mutta erityisesti pohjoisrinne on hyvin jyrkkä pahtaseinä, Dierbmesbákti. Jyrkänteen juurella on Dierbmesjávri eli Termisjärvi, jonka pinta on 612,7 metrin korkeudella merenpinnasta. Itäinen huippu on järveä lähempänä ja tällä noin kilometrin matkalla on korkeuseroa 412 metriä.
Reki
Hevosreki ennen
Hevosten aikakaudella, vielä 1950-luvun alussa, reki oli Suomen maaseudulla tärkeä kulku- ja kuljetusväline. Rekiä tarvittiin sekä ihmisten että tavaran kuljetukseen. Näitä rekiä oli sekä kaksi- että useampipaikkaisia kuten henkilöautoja. Kirkkoreet olivat arvokkaita ja tummasävyisiä, raitilla ajeluun tarvittavat reet värikkäämpiä ja kruusatumpia. Tavaran kuljetukseen käytettäviä rekiä oli yksinkertaisia ja parirekiä. Yksinkertaisia rekiä käytettiin kappaletavaran vähäisempään kuljetukseen, parirekiä suurempien tavaramäärien – heinien ja puutavaran – kuljetukseen. Parireki muodostuu kahdesta peräkkäisestä jalasparista. Molemmissa jalaspareissa on pankko, joiden päälle on nivelöity pitkä rekka. Kun reki kääntyy, kääntyvät molemmat jalasparit samalle ympyrän kehälle, koska taemman jalasparin keulat on vaijereilla kytketty edessä menevän jalasparin kantoihin. Reki kääntyy siksi pienessä tilassa. Tällaisella reellä ajettiin esimerkiksi metsäsavotoilla tukkeja. Reen keulajalas taivutettiin yleensä isolle kaarelle, ja se teki reestä lumessa hyvin kulkevan ja näyttävän näköisen. Reen jalakset tehtiin hyvin valikoidusta koivusta, ja pohja raudoitettiin luiston lisäämiseksi ja kulumisen pienentämiseksi. Hevonen vetää rekeä aisojen avulla luokkivaljastuksella.
Finlex
Muuta
Finlexissä julkaistavat ratkaisut ovat kyseisen tuomioistuimen itse valitsemia. Ne muodostavat ehkä korkeinta oikeutta, markkinaoikeutta ja työtuomioistuinta lukuun ottamatta vain hyvin pienen osan kyseisen tuomioistuimen ratkaisuista. Käräjäoikeuksien päätökset eivät sisälly Finlexiin kuin siltä osin kun niistä on valitettu ja ylempi tuomioistuin julkaisee oman ratkaisunsa, jossa yhteydessä selostetaan myös käräjäoikeuden ratkaisu asiassa.
Tierbmesvarri
Pöyrisjärven erämaa-alueen länsireunalta, Norjan vastaiselta rajalta Enontekiöltä löytyy myös toinen Termisvaara/Dierpmesvárri-niminen tunturi. Sen korkein kohta on samalla Suomen ja Norjan rajan kulmapiste, ja sen korkeus on 615 metriä (sijainti 68.70528°N, 23.67361°W).
Reki
Itäinen reki
thumb|340px|Hevosen vetämä vaunu, johon on talvikäyttöä varten vaihdettu jalakset. Suomessa tällaisia käytti ainoastaan kartanoiden herrasväki. Matkanteossa ne olivat rahvaan ajelurekiin ja pulkkiin verrattuna epämukavia. Itäsuomalainen reki oli korkeasepäinen ja soveltui hyvin paksussa lumessa ajamiseen. Kaustoja kannattavia kaplaita oli 3–4 paria. Niitä yhdistivät ja kannattivat poikittaiset pajut. Vitsoilla niihin sidottiin männystä halkaistut liisteet kuorman pohjaksi. Viimesinä aikoina liisteinä käytettiin sahattuja lautoja, jotka naulattiin pajuihin. Alkuaan koivuinen kainalovitsa kiinnitettiin jalasten käyrään kärkeen ja sidottiin ensimmäiseen kaplaaseen saverikon viereen. Kiinnitys esti jalasten käyrää kärkeä oikenemasta. Aisa pistettiin vahvasta närelenkistä kierrettyyn saverikkoon. Viime aikoina nämä kainalovitsa korvattiin rautaisella ja näresaverikko rautaisela koukulla. Kun rekeen vielä kiinnitettiin reunoistaan hieman ylöspäin kaareva lautalava eli resla, saatiin reslareki, jossa oli tiivis pohja kuormalle. Kun rekeen tehtiin ahkiomainen yläosa, jossa oli korkeahkot, kaarevat, venemäiset laidat, saatiin lautareki eli jauhoreki, jota voitiin käyttää myös ajelurekenä. Tosin se oli kapea ja kyydittävien oli istuttava polviensa päällä ja peräkkäin. Lehmuksen kasvualueilla, kuten Etelä-Karjalassa, käytettiin vanhaan aikaan ajelurekenä kevyttä vennärekeä, jossa oli istuin ja jonka koppamaiset tierasuojukset oli ommeltu liottamattomista lehmuksenkuorilevyistä eli vennästä. Ennen muinoin reellä ajettiin tarpeen tullen myös sulan maan aikaan, esimerkiksi niityllä, sängellä tai yleensä tiettömillä seuduilla. Tällaisessa ajossa ennen raudoituksen käyttöönottoa jalasten pohjaan kiinnitettiin lautamainen, puinen kisko eli lossi.
Tierbmesvarri
Etymologia
Eräretkeilijä ja vaelluskirjailija Kullervo Kemppinen käsittelee Käsivarren paikannimistöä teoksessaan Haltian harteilla. Kirjassa tunturista käytetään nimeä Terbmisvaarri ja Kemppinen kertoo sen tarkoittavan ”törmävuorta”. Hänen selituksensä perustuu saamen kieleen. Varri tai vaarri tarkoittaa vuorta tai suurta tunturia eikä vaaraa, kuten sana usein käännetään suomen kieleen, ja tältä osin Kemppisen selitys lienee varma. Myös tierbmes tai dierpmes voivat olla muunnoksia törmää tarkoittavasta saamen sanasta (tearbmi tai dearbmi) aivan kuten Kemppinen olettaa.
Reki
Läntinen reki
Länsisuomalainen reki oli matalakärkinen ja rakenteeltaan jäykkä ja soveltuu ohuessa lumessa ajamiseen. Vahvat jalakset veistettiin koivun tai kuusen juurakoista. Matalat veistonokat mahdollistivat kaustojen ulottamisen kärkiin asti. Ketarat eli kaplaat tehtiin irrallisista kappaleista, mutta jalaksiin saatettiin myös jättää oksantapit ketaroiksi. Yläpäästä ketarat kiinnitettiin poikkipuihin ja niiden päälle tehtiin laudasta kuormataso. Näppärimmät valmisti irrotettavan kehikon istuimineen, jolloin työreestä saatiin korppu- eli ajelureki.
Tierbmesvarri
Etymologia
Nimen alkuosalle voi olla kuitenkin myös toinen selitys ja merkitys. Vaikka Dierbmesbákti on vaikuttava pahtaseinä, samanlaisia löytyy Käsivarresta useita muitakin ja jopa vaikuttavampia. Miksi juuri tälle tunturille olisi annettu nimi jyrkänteen perusteella? Kirjoitusasusta riippumatta nimen alkuosa voi olla väännös saamelaisten vanhan ukkosen jumalan nimityksestä Tiermes, Dearbmes tai Dearpmis. Sen muita yleisesti käytettyjä nimityksiä olivat muun muassa Horagállis, Hovregállis, Äijjih, Bájan ja Áddjá. Ukkosen jumala esiintyy uskomuksissa ilman haltijana ja ihmisten ja porojen suojelijana. Se puhdisti ilman taudeista ja antoi sateen ja elämän. Uskomusten mukaan Ukkosen jumala kykeni raivostuessaan lyömään tunturit kappaleiksi vasarallaan ja vahingoittamaan ihmisiä ja eläimiä. Tältä osin saamelaiset näyttävät ottaneen vaikutteita skandinaavisista uskomuksista ja ukkosenjumala Thorista. Tiermesin raivon lepyttämiseksi ja suopeana pitämiseksi sille uhrattiin porohirvaita. Tähän saamelaisten uskomuksiin pohjautuvaan nimen selitykseen sopisi Termisvaaran lounaiskulmalla oleva lappalaiskodan muotoinen ja kauas näkyvä, nelimetrinen seitakivi. Sen luona on voitu palvoa ukkosen jumalaa ja tästä on tullut nimi koko tunturille. Vastaavia mytologiaan perustuvia paikannimiä löytyy Käsivarresta muitakin, muun muassa Halti eli Háldečohkka.
Reki
Läntinen reki
Kumpikin reki oli muutettavissa käyttötarkoituksen muuttuessa heinän ajosta halkojen, lannan ja rehun kuljetukseen. Jo esihistoriallisista ajoista alkaen kummassakin rekityypissä käytettiin anturoissa tallaa, se veistettiin havupuun kovasta lylystä ja kiinnitettiin anturaan puunauloilla. Talla suojasi anturaa, kun ajettiin sulalla kelillä ja kesällä ajettaessa karkealla alustalla. 1800-luvulla rekiä alettiin raudoittaa ja samalla talla vaihtui lattaraudaksi. Itäistä rekeä ajettiin saverikkoaisoilla, läntinen kulki kakkula-aisoilla.
Itäinen ja läntinen parireki
Pohjois–itäsuomalainen parireki oli pitkä, rautaa vain jalasten anturoissa ja kiinnityspulteissa. Ketjulla ristiin kytkemällä etu- ja takareki yhteen saatiin aikaan nelijalasohjaus, jolloin takimmainen reki seurasi joustavasti etummaista rekeä ”kuin hai laivaa”. Takimmaista rekeä eli takarekeä nimitettiin paikoitellen häntyriksi.
Työtehoseura kehitti sodan aikana saverikko- ja kakkulaparireistä standardityypit. Työn tuloksena tärkeimpiä olivat jalasten raideleveyden vakiointi: kummankin tyypin jalasväli oli 61 cm. Liikkuva pankko helpotti yhdessä luokkavaljaan kanssa kuorman irrotusta ja liikkeelle lähtöä. Pankko toimii eräänlaisena nykäisylaitteena, vetäen kuorman liikkeelle ja kuorma massallaan veti jalakset mukaan.
Saavuttamisen ideologia
Saavuttamisen ideologialla tarkoitetaan uskomusta, jonka mukaan yksilö saavuttaa sosiaalisesti määritellyn menestyksen kovalla työnteolla ja koulutuksella. Tämän näkökulman mukaan tekijät kuten sukupuoli, rotu/etnisyys, taloudellinen tausta, sosiaaliset verkostot tai asuinalue/maantieteellinen sijainti ovat toissijaisia kovan työnteon ja koulutuksen rinnalla tai ovat ylipäänsä merkityksettömiä menestyksen tavoittelussa.
Saavuttamisen ideologian tutkimus
Sandra L. Barnes ehdotti vuonna 2002, että yhdysvaltalaiseen saavuttamisen ideologiaan uskovat ihmiset syyttävät todennäköisesti yksilöiden asenteita ja moraalisia eroja huonosta menestyksestä. Tutkimuksessaan Barnes osoitti, että saavuttamisen ideologiasta eniten hyötyvät (esimerkiksi valkoihoiset miehet paremmilla asuinalueilla) omaksuvat sen todennäköisimmin. Afroamerikkalaiset uskovat valkoihoisia todennäköisemmin, että rotu auttaa joitakin saavuttamaan menestystä, ja suurempituloiset uskovat todennäköisemmin, että vahvat sosiaaliset verkostot ovat merkityksettömiä suhteessa menestykseen. Kaikki vastaajaryhmät uskoivat kuitenkin, että koulutus ja kova työnteko ovat tärkeimpiä menestyksen tekijöitä. Barnes väittää, että menestys saavutetaan parhaiten, kun saavuttamiseen tähtäävä asenne yhdistetään todelliseen kykyyn saavuttaa yksilöllisiä tavoitteita. Vaikka valtaosalla ihmisistä olisi oikea asenne, rakenteelliset tekijät voivat estää heidän menestymistään.
Ideologian kannattamisen tai hylkäämisen syitä
Jay MacLeod tutki kahta matalan tulotason asuinalueiden poikien ryhmää kirjaansa Ain't No Makin' It varten. "Hallway Hangers" -ryhmä, joka koostui enimmäkseen valkoihoisista pojista, ei hyväksynyt amerikkalaista saavuttamisen ideologiaa. MacLeod päätteli, että tämä johtuu useista tekijöistä. Poikien vanhemmat halusivat lastensa menestyvän, mutta varoivat kannustamasta toiveajatteluun, koska he eivät halunneet tuottaa lapsilleen pettymystä.
Seurauksena oli, että taustaltaan matalan tulotason opiskelijat menestyvät huonosti kasvaessaan aikuisiksi. Niinpä myös vanhempiin saattaa vaikuttaa alisuoriutumisen ympäristö, jota he pahentavat suhteessa lapsiinsa. "Hallway Hangers" -ryhmä vanhempineen eivät usko saavuttamisen ideologiaan, koska he eivät näe kovan työnteon mukanaan tuomaa menestystä tulevaisuudessa huolimatta alisuoriutumisen ympäristöstä. Lisäksi saavuttamisen ideologian hyväksyminen tarkoittaisi, että poikien vanhemmat, jotka eivät ole "menestyneet", ovat laiskoja tai tyhmiä.
Lohengrin
Lohengrin on Richard Wagnerin säveltämä ooppera. Se perustuu Wolfram von Eschenbachin eepokseen Parsifal sekä kahden tuntemattoman ranskalaisen runoilijan 1200-luvun lopulla kirjoittamaan Lohengrin-runoelmaan. Sen ensiesitys oli Weimarissa 28. elokuuta 1850.
Oopperasta on peräisin Yhdysvalloissa eniten käytetty ja muuallakin hyvin suosittu häämarssi ”Treulich geführt”. Se tunnetaan myös englanninkielisillä nimillä ”Bridal Chorus” (Morsiuskuoro) ja ”Here Comes the Bride”.
Historiaa ja taustaa
Richard Wagner perusti Lohengrinin tarinaan Saksan kuninkaasta Henrik I Linnustajasta (876–936), joka soti unkarilaisia vastaan. Kuitenkin Brabantin herttuakunta, jonne tarina sijoittuu, perustettiin vasta 1183.
Wagner aloitti teoksen kirjoittamisen 1846 kolmannesta näytöksestä. Sen jälkeen hän teki I näytöksen, ja II näytös valmistui viimeisenä, vuonna 1847. Dresdenin ooppera ei ollut hyväksynyt teosta ohjelmistoon, kun Wagner vuonna 1849 osallistui toukokuun vallankumoukseen ja joutui lähtemään maanpakoon. Lohengrinin ensiesityksen johti Franz Liszt 28. elokuuta 1850 Weimarissa ilman väliaikoja. Lohengrin teki heti alusta alkaen kuulijoihin syvän vaikutuksen ja jäi pysyvästi oopperatalojen ohjelmistoon. Wienissä 15. toukokuuta 1861 Wagner kuuli ensimmäisen kerran teoksensa soitettuna.
Baijerin kuningas ja Wagnerin mesenaatti Ludvig II kuvasi mielellään itseään Joutsenprinssinä.
Roolit
Lohengrinin nimirooli ollut kautta aikain yksi sankaritenorien tähtirooleista. Äänellisesti rooli vaatii niin voimakkaita kuin herkkiä sävyjä. Kuuluisia Lohengrinin esittäjiä ovat olleet muiden muassa Lauritz Melchior, Sandor Konya, Jess Thomas, Rene Kollo, Peter Hoffman, Placido Domingo, Ben Heppner ja Jonas Kaufmann.
Tapahtumapaikka ja -aika ja oopperan kesto
Aika: 900-luvun ensimmäinen puolisko
Paikka: Antwerpen
Kesto: I Näytös 67 minuuttia, II Näytös 64 minuuttia, III Näytös 65 minuuttia. Yhteensä noin 3 tuntia 45 minuuttia.
Juoni
pienoiskuva|Lohengrin-postikortti vuodelta 1900.
Ensimmäinen näytös
Scheldtin joen rannalla. Saksan kuningas Henrik Linnustaja on lähdössä sotaan unkarilaisia vastaan ja on tullut Brabantiin kokoamaan sotajoukkoja. Brabantin herttua on kuollut jonkin aikaa sitten ja jättänyt jälkeensä pojan nimeltään Gottfried ja tyttären nimeltään Elsa. Lasten holhoojaksi oli määrätty kreivi Friedrich von Telramund. Eräänä päivänä Elsa oli lähtenyt Gottfriedin kanssa metsään kävelylle, mutta palannut ilman veljeään. Friedrich väittää Elsan murhanneen veljensä päästäkseen tämän sijasta Brabantin hallitsijaksi. Friedrich oli aiemmin aikonut naida Elsan, mutta on nyt ottanut vaimokseen Ortrudin, Friisinmaan ruhtinaan Radbodin jälkeläisen. Koska Friedrich on kuolleen herttuan läheinen sukulainen ja koska Ortrudin suku hallitsi ennen maata, Friedrich vaatii Brabantia itselleen. Kuningas käskee tuoda Elsan paikalle ja kysyy onko tämä syyllistynyt veljensä murhaan. Elsa kieltää tämän ja Friedrich ilmoittaa olevansa valmis taistelemaan kenen tahansa Elsaa puolustavan kanssa. Elsa kertoo nähneensä unessa ritarin, jonka hän uskoo tulevan puolustamaan häntä. Kuningas käskee airuttaan kutsumaan ritarin paikalle. Kahden kutsun jälkeen Lohengrin saapuu joutsenen vetämässä veneessä. Elsa lupautuu naimaan Lohengrinin, jos tämä puolustaa häntä. Lohengrin suostuu sillä ehdolla, että Elsa ei koskaan kysy, kuka hän on tai mistä hän tulee. Lohengrin voittaa Friedrichin kaksintaistelussa, mutta säästää tämän hengen. Kuningas karkottaa Friedrichin.
Toinen näytös
Karkotetut Friedrich ja Ortrud ovat Antwerpenin linnakkeen portailla. Friedrich on vihainen Ortrudille, koska tämä valehteli nähneensä Elsan murhaavan Gottfriedin. Ortrud saa kuitenkin Friedrichin uskomaan, että Lohengrin voitti hänet noituudella. Hän kertoo, että jos Lohengrin saisi pienenkin haavan tai jos hänen nimensä paljastuisi, hän menettäisi voimansa, mutta ainoa, joka nimeä voi kysyä, on Elsa. Tällä aikaa Elsa tulee linnan ikkunaan. Ortrud lähettää Friedrichin pois ja yrittää saada Elsan epäilemään Lohengrinia. Elsa ei voi uskoa Lohengrinista pahaa, mutta hänen käy sääliksi Ortrudia ja hän lupaa pyytää Lohengrinia armahtamaan Friedrichin. Aamun tultua linnan asukkaat kokoontuvat paikalle. Kuninkaan airut kertoo, että Friedrich on julistettu lain­suojattomaksi ja, että Lohengrin on kieltäytynyt herttuan arvonimestä ja haluaa itseään kutsuttavan Brabantin suojelijaksi. Elsan mennessä kirkkoon Ortrud astuu hänen eteensä ja väittää Lohengrinin voittaneen Friedrichin taikavoimillaan. Samaan aikaan kuningas ja Lohengrin tulevat. Myös Friedrich tulee paikalle ja vaatii Lohengrinia kertomaan nimensä. Lohengrin sanoo, että ainoastaan Elsa voi kysyä sitä. Hän käskee Friedrichiä ja Ortrudia lähtemään ja menee kirkkoon Elsan kanssa.
Kolmas näytös
Elsa on alkanut pelätä, että jollei hän tiedä, kuka hänen miehensä on, tämä saattaa joskus hylätä hänet. Hän vaatii Lohengrinin estelyistä huolimatta tätä paljastamaan nimensä. Yhtäkkiä Friedrich tulee huoneeseen aikomuksenaan haavoittaa Lohengrinia, mutta Lohengrin surmaa hänet miekallaan. Hän käskee Friedrichin mukana tulleita viemään ruumiin Scheldtin joelle, jossa kuningas joukkoineen odottaa ja lähtee sinne Elsan kanssa paljastaakseen nimensä. Saavuttuaan paikalle hän kertoo olevansa Lohengrin, Parzivalin poika. Hän kuuluu Montsalvatin linnan ritarikuntaan, jonka tehtävänä on vartioida Graalin maljaa. Hänen isänsä on Graalin kuningas. Jos joku ritareista lähtee linnasta, Graalin voima auttaa häntä edelleen, mutta jos hänen nimensä paljastuu, hänen täytyy palata. Joutsenen vetämä vene saapuu. Lohengrin antaa Elsalle torvensa, miekkansa ja sormuksensa ja pyytää tätä antamaan ne veljelleen, jonka hän kertoo olevan yhä elossa. Samassa Ortrud saapuu paikalle ja kertoo muuttaneensa Gottfriedin joutseneksi, joka nyt vetää venettä. Tämän kuullessaan Lohengrin polvistuu rukoilemaan. Hänen yläpuolelleen ilmestyy valkea kyyhkynen ja Ortrudin kauhuksi Gottfried palaa oikeaan muotoonsa. Lohengrin nousee veneeseen ja kyyhkynen vetää sen pois näkyvistä. Elsa kuolee Gottfriedin käsiin.
Burgmanin talo
Burgmanin talo oli Helsingin ensimmäinen ja yli viidenkymmenen vuoden ajan ainoa kivitalo. Se sijaitsi nykyisen Aleksanterinkadun varrella Valtioneuvoston linnan eteläsiiven luona, lähellä Ritarikadun kulmaa. Talon rakennutti 1690-luvun lopulla kauppias ja raatimies Torsten Burgman (k. 1711).
Burgmanin kuoltua talo siirtyi lainan panttina valtakunnan säätyjen pankille. Se oli harvoja isonvihan hävitykseltä säilyneitä Helsingin rakennuksia ja se toimi jonkin aikaa viljamakasiinina. Vuosina 1724–1743 talon omisti pormestari Abraham Wetter, joka teetti siihen muutostöitä, ja se oli välillä vuokralla. Pikkuvihan jälkeen tuhoja kärsinyt talo oli parin vuoden ajan Helsingin linnoitustoimen käytössä ja vuosina 1749–1752 Suomen kenraalikuvernööri Gustaf Fredrik von Rosenin asuntona. Vuodesta 1752 vuosisadan lopulle saakka rakennus oli Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherran virka-asuntona, jolloin sitä laajennettiin ja se korotettiin kaksikerroksiseksi. Vuosina 1756–1776 alakerrassa toimi myös lääninhallituksen kanslia ja konttori. Ruotsinvallan viimeisinä vuosina Burgmanin talo oli armeijan ylipäällikön käytössä. Talo tuhoutui Suomen sodan aikana vuoden 1808 suuressa kaupunkipalossa korjauskelvottomaan kuntoon.
Burgmanin talon paikalle rakennettiin myöhemmin Senaatintalo eli nykyinen Valtioneuvoston linna. Burgmanin talon tuhouduttua Helsingin vanhin kivitalo on ollut Sederholmin talo.
Burgmanin talon jäännökset löytyivät Valtioneuvoston linnan lattian alta rakennuksen peruskorjauksen yhteydessä vuonna 1993. Ne ovat pääosin nykyisen Aleksanterinkadun ajoradan ja jalkakäytävän alla, koska katua on levennetty 1800-luvun alussa. Burgmanin talon pohjoisseinä oli suunnilleen nykyisen Valtioneuvoston linnan eteläseinän kohdalla.
Nauvon merivartioasema
Nauvon merivartioasema on Länsi-Suomen merivartioston merivartioasema Nauvon Pärnäisissä Paraisilla. Sillä on Nauvon lisäksi kaksi muuta johdettavaa merivartioasemaa: Hiittisten merivartioasema Hiittisissä Kemiönsaarella ja Susiluodon merivartioasemat Kustavissa.
Nauvon merivartioasemalla Nauvossa on mm. ilmatyynyalus BLS104 meripelastusta varten. ja yleisaluksena PV-08 -luokkaan kuuluva partiovene BLS101.
Tropiclandia
Kylpylässä on isot puku-, pesu ja saunatilat. Kylpylässä on yhden koko kylpylän kattavan suuren altaan lisäksi kolme poreallasta, pienempiä altaita, kylmä allas ja ulkoallas. Sisätiloista löytyy myös kolme liukumäkeä.
Salomonkatu
pienoiskuva|oikea|Salomonkatu idästä päin nähtynä tammikuussa 2014. Vasemmalla [[Lasipalatsin pohjoissiipi, jossa on Amos Rex, siitä edelleen Mauno Koiviston aukio ja kauempana Kampin keskus. Oikealla ent. Nikolajeffin/Hankkijan talo, kauempana Arkadia n:o 6, Hotelli Presidentti ja Graniittitalo. Keskellä katua vuonna 2011 istutettu uusi Lasipalatsin salava.]] pienoiskuva|oikea|Salomonkadun kävelykatu­osuutta Fredrikin­kadulta itään­päin nähtynä. Oikealla Kampin keskus, vasemmalla [[Tennispalatsi ja Graniittitalo. Taustalla näkyvä keltainen rakennus on Mannerheimin­tien toisella puolella sijaitseva Postitalo.]] pienoiskuva|oikea|Salomonkatu Fredrikinkadun risteyksestä länteen. Oikealla Autotalo, vasemmalla [[Kampin metroaseman lippuhalli­paviljonki, jonka edustalla linja-autojen pääte­­pysäkkejä. Taustalla Radisson Blu Royal Hotel -hotellin matalan osan takana näkyy Malmin­kadun varrella sijaitsevan Helsingin synagogan kupoli.]] pienoiskuva|oikea|1950-luvulla valmistunut [[Autotalo Salomonkadun varrella]] Salomonkatu on noin 600 metriä pitkä katu Helsingin Kampissa. Se johtaa Mannerheimin­tieltä Malmin­kadulle ja kulkee muun muassa Narinkkatorin pohjois­reunaa pitkin. Mannerheimin­tien ja Fredrikin­kadun välinen osa Salomon­katua on nykyisin kävelykatu.
Halliburton
Halliburton Energy Services on monikansallinen yritys, jonka päämaja sijaitsee Houstonissa, Texasissa. Se on maailman toiseksi suurin öljykenttäpalveluiden toimittaja Schlumbergerin jälkeen. Se perustettiin 1919 ja sen keskeisimmät toiminta-alueet ovat energia- ja öljyteollisuus, vaikka sillä on monia muitakin haaratoimintoja muilla alueilla. Halliburtonin alkuperäinen päämaja oli Dallasissa, Texasissa, mutta päämaja siirrettiin Houstoniin 2003.
1990-luvulta eteenpäin
1990-luvun alussa Halliburtonin todettiin rikkoneen Yhdysvaltain liittovaltion kauppaesteitä Irakissa ja Libyassa. Yritys oli myynyt maihin öljynporausvarusteita ja tytäryrityksensä Halliburton Logging Servicesin kautta kuusi generaattoria Libyaan. Tunnustettuaan syyllisyytensä yritystä sakotettiin 1,2 miljoonalla dollarilla ja päälle 2,61 miljoonan dollarin rangaistukset.
2001 Wall Street Journalissa paljastettiin, että Halliburtonin sisaryritys Halliburton Products and Services Ltd. oli avannut toimiston Teheranissa, Iranissa. Yritys (HPS) toimi lehden mukaan "merkitsemättömän oven takana yhdeksännessä kerroksessa pohjoisen Teheranin uudessa toimistotalokorttelissa." HPS perustettiin 1975 Caymansaarten veroparatiisissa.
Vaikka yritys täten ei ollut amerikkalainen sanan varsinaisessa merkityksessä, sillä on kuitenkin sama nimi ja logo kuin Halliburton Energy Servicesillä ja Dow Jones Newswiren mukaan tarjoaa palvelua Halliburtonin yksiköiltä maailmanlaajuisesti Teheranin toimistostaan. Tällainen toiminta, aikana jolloin entinen varapresidentti Dick Cheney oli toimitusjohtajana, saattaa olla rikkonut Yhdysvaltain Trading with the Enemy-lakia, jonka tarkoitus on estää taloudellisen toiminnan viholliseksi julistettujen maiden kanssa. Halliburtonin puhemies kuitenkin kiistää tämän, määritellen HPS:n ulkomaiseksi yritykseksi, jonka toimintaan amerikkalaiset henkilöt eivät osallistu ja siten Halliburton ei toimi suoraan Iranissa.
Vuonna 2004, Halliburton toimi edelleen Iranissa. CNN totesi raportissaan Halliburtonin puhemiehen kertoneen uutistoimistolle, että HPS auttaa Irania rakentamaan öljylauttoja maan eteläiseen osaan.
Halliburtonin tytäryhtiö Kellogg, Brown and Root (KBR) sai huhtikuussa 2002 seitsemän miljoonan dollarin sopimuksen, joka koski teräsrakenteiden toimittamista Guantanamo Bayn vankileirin Camp X-Ray -leiriin. Myöhemmin Halliburton sai myös kilpailuttamattoman sopimuksen toimia öljylähteiden tulipalojen sammutustöissä Irakissa, arvoltaan arviointien mukaan noin miljardi dollaria. Toukokuussa 2003 Halliburtonin roolia Irakin öljylähteillä laajennettiin kattamaan "tuotantolaitosten operoiminen ja tuotteiden jakelu".
Myös huhtikuussa 2003, Halliburton paljasti yhdysvaltalaiselle taloustutkintakomissiolle KBR:n maksaneen Nigerian viranomaiselle 2,4 miljoonaa dollaria lahjuksina saadakseen suotuisan verokohtelun.
Halliburtonia tutkitaan myös epäilyksistä voittosummien suurentelusta lisäämällä kulujen ylijäämät voittona osakkeenomistajien raportteihin. Halliburtonin mukaan tämä käytäntö on yleisesti hyväksytty kirjanpidollinen käytäntö.
Halliburtonin hallituksen tämänhetkinen puheenjohtaja ja toimitusjohtaja on David J. Lesar, joka otti paikan vastaan entiseltä varapresidentiltä Dick Cheneyltä. Cheney valittiin puheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi 1995 ja vetäytyi virasta vuoden 2000 presidentinvaaleissa, saaden kultaiseksi kädenpuristukseksi 36 miljoonan dollarin eropaketin.
Viime vuosina yrityksen yhteydet Bushin hallintoon ja Irakin sodan epäselvyydet ovat nostaneet sen arvostelevan keskustelun kohteeksi.
Halliburton on ainoa yritys, jonka Osama bin Laden mainitsee huhtikuun 2004 nauhassa, jossa hän sanoo, että "Tämä on sota [Irakissa], joka hyödyttää suuryrityksiä miljardeilla dollareilla."
Salomonkatu
Salomonkadun itäpää kulkee Paasikiven aukion (entisen Arkadianaukion) reunaa pitkin, ja aukiolla sijaitsee Harry Kivi­järven suunnittelema presidentti J. K. Paasi­kiven muistomerkki Itä ja Länsi. Salomon­kadun varressa sen etelä­reunassa on Narinkka­torin lisäksi myös kaksi pienempää katu­aukiota, Mauno Koiviston aukio sekä Tennis­palatsin aukio.
Salomonkadun länsiosan alla on joukko­liikenne­tunneli, jota pitkin Länsiväylää pitkin kulkevat lähi­liikenteen linja-autot kulkevat Kampin keskuksen yhteydessä olevaan terminaaliin. Tunnelin toisesta päästä johtaa ajo­ramppi Lapin­rinteelle, joka johtaa Salomon­kadun päästä Ruoho­lahden­kadulle.
Rakennukset
Rakennukset Salomonkadun varrella ovat pääasiassa liike­taloja, vain sen länsipäässä on myös asuin­rakennuksia. Liike­taloista vanhin on Paasi­kiven aukion reunalla sijaitseva, vuonna 1913 valmistunut punatiilinen Hankkijan talo, jossa Sergei Nikolajeff tuolloin avasi yhden Suomen ensimmäisistä auto­kaupoista. Vuodesta 1918 lähtien talo toimi Hankkijan pää­konttorina, kunnes Alkon eläkesäätiö osti sen vuonna 1973 ja sen alakerrassa avattiin Alkon suurin myymälä. Välittömästi sen länsi­puolella sijaitsi aikoinaan Maan­viljelijäin Maito­keskuksen rakennus­ryhmä, joka purettiin vuonna 1973 ja paikalle valmistui vuonna 1977 Patentti- ja rekisterihallituksen modernistinen liike- ja toimisto­rakennus Inno­talo, nykyään nimeltään Arkadia n:o 6. Inno­talon ja Fredrikin­kadun välissä Salomon­kadun pohjois­sivustalla sijaitsevat lyhyiden sivukatujen toisistaan erottamina 1980-luvulla valmistuneet hotelli Presidentti ja Graniittitalo sekä 1930-luvulla rakennettu Tennispalatsi. Kadun etelä­puolella on Kampin keskus, johon liittyviä liike­tiloja on kadun allakin, sekä pitkään linja-autoaseman käytössä ollut entinen kasarmirakennus. Fredrikin­kadun länsi­puolella Salomon­kadun varressa ovat 1950-luvulla rakennettu Autotalo sekä Kampin metroaseman paviljonki, jonka edessä on taksiasema. Viimeisenä rakennuksena Salomonkadun eteläpuolella on Radisson Blu Royal Hotel -hotelli, pohjoispuolella Kampin palvelukeskus.
Historia
Nykyisen Salomonkadun itäpään paikkeilla sijaitsi 1800-luvulla puukujanne, joka johti Turun kasarmin ja Arkadia-teatterin välitse silloisen Läntisen Henrikinkadun (nykyisen Mannerheimintien eteläosa) päästä nykyisen Narinkkatorin ja Hotelli Presidentin paikkeilla sijainneelle sotaväen harjoituskentälle.
Puu­rivistön muut puut kaatuivat ilmeisesti Helsingissä 28. elokuuta 1890 riehuneessa myrskyssä, mutta jäljelle jäi vuonna 1830 istutettu salava, joka myöhemmin tuli tunnetuksi "Lasipalatsin salavana", ja sitä on usein sanottu Helsingin kuuluisimmaksi puuksi. Puu jäi myöhemmin keskelle Salomon­kadun ajo­rataa, mutta vuonna 1924 se rauhoitettiin luonnonmuistomerkkinä ja ympäröitiin myöhemmin rautaisella aidalla. Se kaatui myrskyssä 29. joulukuuta 2003, Sitä ennen siitä oli kuitenkin otettu pistokkaita, ja sen yhdestä pistokkaasta otettu pistokas istutettiin kaatuneen salavan entiselle paikalle Paasikiven aukion reunaan.
Salomonkatu sai nimensä vuonna 1906 Töölön asemakaavan vahvistamisen yhteydessä. Vuonna 1909 nimi muutettiin muotoon Salomoninkatu, mutta vuonna 1928 se palautettiin nykyiselleen. Alkuperäisen asemakaavan mukaan Salomonkatu ulottui vain nykyiseltä Mannerheimin­tieltä Olavinkadulle, mutta vuonna 1938 vahvistetun asemakaavan mukaan sitä jatkettiin Malmin­kadulle saakka. Suunnitelmissa oli tuolloin muodostaa Salomonkatu osaksi kaupungin keskustasta Länsisatamaan johtavaa pääliikenneväylää.
Kun kansalais­sodassa vuonna 1918 tuhoutuneen Turun kasarmin alueelle 1930-luvulla perustettiin Helsingin linja-autoasema, Salomonkadusta tuli pääasiassa joukko­liikenteen väylä, jonka keskiosa kulki linja-autojen laituri­alueen reunaa pitkin. Linja-autojen lähtö­laitureita oli aikoinaan Salomonkadun pohjois­puolellakin, nykyisen Hotelli Presidentin tontilla, ennen kuin hotelli rakennettiin. Salomon­kadun länsipään alla oleva joukko­liikenne­tunneli valmistui 1970-luvun lopulla. Alun perin sen itäpäästä johti ramppi Salomonkadulle, Tennispalatsin edustalle, mutta Kampin keskuksen rakennus­töiden yhteydessä se muutettiin päättymään terminaaliin.
Kampin keskus valmistui vuonna 2005. Samassa yhteydessä Fredrikinkadun itäpuolella oleva osa Salomonkatua muutettiin kävely­kaduksi.
Tropiclandia
Vuonna 2005 Tropiclandiaan tuli myös ulkovesipuisto, jossa on erilaisia liukumäkiä ja iso lasten leikkiallas. Kylpylä on auki ympäri vuoden, tosin ulkovesipuisto vain kesäisin. Kesäisin kylpylässä vierailee päivittäin noin 200–300 henkeä.
Kylpylä Tropiclandia sijaitsee Scandic Waskian vieressä. Hotellin ja kylpylän välillä on sisäyhteys. Kylpylä ei kuitenkaan ole osa hotellia, joten hotelliasiakkaat eivät voi ilman erillistä sisäänpääsymaksua käyttää kylpylän palveluita.
Lähteet
63.08778°N, 21.58667°W
Raision Loimu
Historia
Loimun historia alkaa perustamisvuodesta 1958, jolloin Loimun alle siirtyi lentopalloon keskittyvä seura. Lentopallon mestaruussarjaan (nyk. Mestaruusliiga) Loimu nousi viimein vuonna 1977, josta lähtien se on Suomen korkeimmalla sarjatasolla pysynyt. Ensimmäistä kertaa Loimu pääsi SM-mitalien makuun vuonna 1978, vain vuoden nousemisen jälkeen. Tämän jälkeen Loimu eteni myös seuraavalla kaudella mitalipeleihin, joista tuotavana oli jälleen pronssin väriset mitalit. Seuran alku liigassa oli ollut jo nyt menestyksellinen. Nyt seurassa nousi jo toiveet suomenmestaruudesta.
Suomen mestaruudet
Kaudella 1979–1980 Loimu etenikin jo SM-finaaleihin, joissa se kohtasi 1980-luvun mahtiseuran Pieksämäen NMKY:n. Finaalisarja meni lopulta kuitenkin Pieksämäelle eri vaiheiden jälkeen. Finaalisarjan jälkeisenä kautena eli 1980–1981 Loimu nousi jälleen finaalipeleihin asti, ja vastassa oli jälleen kuutena edelliskautena suomenmestaruuden vienyt NMKY. Loimu ei pystynyt riistämään vieläkään huippuseuralta suomenmestaruutta. Tarvittiin siis enemmän työtä tehtäväksi, että suomenmestaruus saataisiin Raisioon historian ensimmäisen kerran.
Kaudella 1981–1982 lopulta Loimun tinkimätön työ palkittiin, kun se eteni jälleen finaalisarjaan ja kohtasi nyt seitsemänkertaisen suomenmestarin NMKY:n. Nyt Pieksämäen NMKY:stä ei ollut vastusta vaan Loimu laittoi joukkueen ruotuun, ja otti historiansa ensimmäisen suomenmestaruuden. Mestaruusjuhlat Raisiossa olivat ennen näkemättömät. Mestaruuskauden jälkeen Raisiossa haluttiin lisää ja sitä saatiin jälleen kun Loimu eteni jälleen mitalipeleihin, ja finaaleihin asti. Pieksämäen NMKY ei voinut jälleen mitään kun Loimu otti toisen suomenmestaruuden Raisioon peräkkäin. Finaalisarjan Loimun ja NMKY:n välillä jäivät mestaruussarjan historiaan yhdeksi hienoimmista taistoista.
Kahden suomenmestaruuden jälkeen Loimu otti vielä kolmannenkin peräkkäin Raisioon kaatamalla Helsingin Hesan kauden 1983–1984 finaalisarjassa. Kaudella 1984–1985 Loimu joutui lopulta antamaan mestaruuspokaalin takaisin kiertoon, kun se putosi finaaleista ja jäi pronssipeleihin. Pronssipeleissä intoa kuitenkin vielä riitti, ja joukkue ottikin pronssimitalit. Peräti yhdeksän pääsarjakauden aikana Loimu oli ottanut kahdeksan mitalia peräkkäin. Nyt kuitenkin tuli historian ensimmäinen kausi kun joukkue jäi ilman mitaleja, kun se putosi mitalipeleistä kaudella 1985–1986. Tämän ei haluttu toistuvan vaan Loimu otti heti seuraavalla kaudella jälleen SM-pronssia ja palasi mitalikantaan. Mitalipelit jäivät haaveeksi kuitenkin kausilla 1987–1989, kun taas kaudella 1989–1990 Loimu otti suomenmestaruuden takaisin Raisioon.
Tämän jälkeen kohtasi muutama kuiva kausi joukkuetta, mutta kaudella 1992–1993 se otti jälleen SM-pronssia, ja myös seuraavalla kaudella toisti saman tempun ottamalla pronssit Raisioon. Kaudella 1997 Loimu nousi jälleen suomenmestaruuteen kovilla nimimiehillä. Joukkue pelasi lisäksi Lentopallon Mestareiden liigassa. Joukkueessa pelasi muun muassa Sami Heikkiniemi, muita liigakenttien tähtipelaajia. Lopulta toistaiseksi viimeinen Loimun mestaruuskausi nähtiin vuonna 2000–2001, kun joukkue otti suomenmestaruuden Pielaveden Sampon nenän edestä. Joukkue pelasi lisäksi Lentopallon Mestareiden liigassa, jossa se oli alkulohkovaiheessa.
Mestaruuksien jälkeen
Loistavien kausien jälkeen SM-liigassa Loimulla oli iso velkataakka maksettavanaan, jonka takia seura joutui karsimaan nimimiehiä Raisiosta. Vaikka huippupelaajia ei enää saatu, joukkue panosti huippuvalmentamiseen, ja hankki todellisia ammattilaismiehiä ruoriin. Seurassa ovat valmentaneet muun muassa kaikkien aikojen parhaimpiin valmentajiin laskettu Vjatsheslav Platonov sekä pelaajana olympiakultaa voittanut Vodek Sadalski. Tämä on tuottanut tulosta niin että Loimu on pysynyt liigan kärkitaisteluissa mukana edelleen ja ottanut muun muassa Suomen cupissa kerran kultaa sekä kerran hopeaa.
Joukkueessa ovat 2000-luvulla esiintyneet muun muassa Mikko Oivanen, Matti Oivanen, Eemi Tervaportti ja Simo-Pekka Olli, jotka nykyisin ovat maajoukkueen huippupelaajia. Lisäksi joukkueessa on ollut monia muita lahjakkaita pelaajia, joiden avulla Loimu voitti Suomen cupin kaudella 2004 ja sijoittui cupissa toiseksi kaudella 2005. thumb|250px| Kaudella 2007 Loimu pelasi ennakkoluulottomasti itsensä puolivälieriin.
Kaudella 2006–2007 Loimusta olivat lähteneet kaksoisveljekset Mikko ja Matti Oivanen, sekä uransa lopettanut italialainen huippupassari Federico Pistolesi. Joukkue hankki riveihinsä Venezuelan maajoukkuepelaajat Enderwin Herreran ja Ismel Ramosin, sekä muutaman täsmähankinnan. Nuori joukkue yllätti lähes kaikki kun se sijoittui SM-liigan runkosarjassa neljänneksi. Pudotuspeleissä joukkue putosi lopulta viidennessä pelissä Salon Piivolleylle.
Kaudella 2007–2008 Loimussa pelasi peräti yhdeksän nuorten maajoukkueessa esiintynyttä pelaajaa. Nuorten maajoukkuetta edustivat Loimun pelaajista Eemi Tervaportti, Ossi Rumpunen, Tomi Rumpunen, Kaius Peltonen ja Henri Rajala, joka on nuorten maajoukkueen lisäksi osallistunut miesten maajoukkueen leirityksiin.
Ainoat pelaajat, jotka Loimun joukkueesta eivät olleet edustaneet Suomen nuorten maajoukkuetta, olivat venezuelalainen Enderwin Herrera ja serbialainen Bela Bunford. Herrera edustaa kotimaansa A-maajoukkuetta, joka selviytyi vuoden 2008 kesäolympialaisiin, Pekingiin.
Kauden 2007–2008 Loimu teki muun muassa huippusopimuksen maailmankovimman lentopalloliigan, Italian A1-liigan joukkueen Pallavolo Modenan kanssa. Modena on liigan menestynein joukkue kautta aikojen, ja saapui pelaamaan Loimun juhlaturnaukseen Raisioon syksyllä 2008. Sopimuksen sisältöön kuului muun muassa pelaajien vaihto joukkueesta toiseen vaivattomasti, sekä harjoittelun Italiassa, sekä otteluiden pelaamisen Modenan kanssa. Valitettavasti yhteistyösopimus kariutui jo saman kauden aikana kun italailaisseura erotti sekä päävalmentajansa että urheilutoiminjohtajansa, joiden kanssa yhteistyöstä oli sovittu. . Loimu osallistui kaudella 2007–2008 myös Pohjoismaiden mestaruusturnaukseen, jonka se voitti lopulta.
50 v. juhlien jälkeen uutta menestystä hakemaan
Loimu juhli 50-vuotissyntymäpäiväänsä vuonna 2008. Se järjesti 50-vuotisjuhlaturnauksen, jossa mukana oli sen yhteistyökumppani italialainen huippujoukkue Pallavolo Modena. Juhlaottelussa Loimu voitti Modenan erin 3–2 (25–17, 28–30, 25–14, 24–26, 17–15). Kotimaan kentillä juhlakausi ei tuonut mukanaan menestystä.
Kaudella 2009–2010 Loimu palasi pitkästä aikaa mitalipeleihin. Runkosarjassa joukkue oli kaukana kärjestä, mutta pudotuspeleissä raisiolaisten peli alkoi kulkea. Puolivälierissä Loimu oli tappiolla PerPoa vastaan jo otteluvoitoin 0–3 mutta voitti loput neljä ottelua ja selviytyi sensaatiomaisesti välieriin voitoin 4–3. Välierissä Loimu taisteli tiukasti Sun Volleyn kanssa, mutta hävisi ratkaisevan seitsemännen ottelun Oulussa. Loimu saavutti pronssia voittamalla pronssiottelussa Isku-Volleyn.
Kaudella 2011–2012 Loimu aloitti kauden kolmen ottelun voittoputkella, mutta ajautui sen jälkeen kahdeksan ottelun mittaiseen tappioputkeen, jonka aikana joukkue putosi myös Suomen Cupista. Seura haki piristystä otteisiin vaihtamalla Ruslan Zhbankovin paikalle valmentajiksi Tomi Lemminkäisen ja Vesa Kujanpään. Loimu nousi lopulta pudotuspeleihin mukaan, mutta putosi puolivälierissä runkosarjan voittaja Hurrikaania vastaan hyvän taistelun ja hyvien paikallisotteluiden jälkeen otteluvoitoin 3–1.
Kaudeksi 2012–2013 Loimun päävalmentajaksi nousi Vesa Kujanpää. Nousujohteisesti kausi päättyi lopulta puolivälieriin, jossa Pielaveden Sampo kukisti Loimun otteluvoitoin 3–1. Loimu oli kauden ratkaisuhetkillä epäonninen, sillä joukkueen molemmat hakkurit loukkasivat nilkkansa runkosarjan päätösviikonloppuna.
Kaudeksi 2013–2014 Loimun päävalmentajaksi nousi edellisellä kaudella apuvalmentajana toiminut ja selkäongelmien vuoksi pelaajauransa päättänyt Loimun oma kasvatti Henri Tuomi. Loimu pelasi hyvän kauden sijoittuen runkosarjassa 5. sijalle. Pudotuspeleissä tie nousi pystyyn jälleen puolivälierissä Pielaveden Sampoa vastaan.
Sopimukset kaudelle 2019–2020
Passarit: Tomi Saarinen, Joel Laakso
Keskitorjujat: Blake Leeson (USA), Trent O'Dea (AUS), Eetu Mäki
Yleispelaajat: Tamir Hershko (ISR), Väinö Rahko, Eetu Kulmala
Hakkuri:
Libero: Avery Aylsworth (USA), Aatu Kulmala
Muuta
Raision Loimu pelaa kotiottelunsa Kerttulan liikuntahallissa Raisiossa. Kerttulan hallissa on noin 1300 katsomopaikkaa. Kaudella 2014–2015 katsojakeskiarvo oli runkosarjaotteluissa 805 katsojaa peliä kohti.
Touch Me Like That
Touch Me Like That on australialaisen poptähti Dannii Minoguen kappale, joka julkaistiin 3. joulukuuta 2007 ensimmäisenä singlenä hänen tulevalta viidenneltä studioalbumiltaan. Kappaleessa sämplätään Sylvesterin 1980-luvun hittiä Mighty Real.
Kiiltoleski
Kiiltoleski (Vidua hypocherina) on leskien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Kiiltoleskeä tavataan Etiopiassa, Keniassa, Somaliassa, Sudanissa, Tansaniassa ja Ugandassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Spårvägens Idrottsförening
Spårvägens Idrottsförening on ruotsalainen urheilun yleisseura. Se perustettiin vuonna 1919 Tukholman raitiotieyhtiön työntekijöiden jäsenseuraksi nimellä Stockholms Spårvägars Gymnastik- och idrottsförening. Aluksi toiminta keskittyi yleisurheiluun.
Nykyään Spårvägens Idrottsföreningiin kuuluu 14 varsinaisen jäsenseuran lisäksi ikäkausi- ja kuntourheiluseurat. Kun seura muutettiin vuonna 1991 liittomuotoiseksi, sen siihen saakka jaostoina toimineista lajiyhdistyksistä tuli uuden liiton itsenäisiä jäsenseuroja. Kolme aikaisemmin toiminnassa ollutta jaostoa on lakkautettu.
Spårvägens Idrottsföreningin menestyneimmät jäsenseurat ovat paini- ja uintiseurat, joiden jäsenet ovat voittaneet useita maailman- ja Euroopan-mestaruuksia.
Paini
Spårvägens Brottningsklubb perustettiin vuonna 1926 Stockholms Spårvägars Gymnastik- och idrottsföreningin painijaostoksi. Vuoden 1991 uudistuksessa se itsenäistyi omaksi seurakseen.
Uinti
Spårvägen Simförening perustettiin vuonna 1946. Sillä on omat hallit Vällingbyssä, Spångassa ja Tenstassa.
Keiko Kishi
thumb|Keiko Kishi vuonna 1957. Keiko Kishi (s. 11. elokuuta 1932 Jokohama) on japanilainen näyttelijä. Hänelle myönnettiin vuonna 2002 Japanin akatemian parhaan naisnäyttelijän palkinto, ja hänellä on ollut kaksi vastaavaa ehdokkuutta.
Kishin roolitöiden joukossa on esiintyminen Jacques Derayn elokuvassa Rififi Tokiossa (1962).
Susi-Kustaa
Susi-Kustaa on Väinö Linnan kirjasarjan Täällä Pohjantähden alla henkilöhahmo. Yksinään mökissään asusteleva ja metsästyksellä sekä kalastuksella elävä Susi-Kustaa on Pentinkulman kylän eräänlainen kylähullu. Hän pyrkii elämään omilla ehdoillaan eikä halua sopeutua kyläyhteisöön. Susi-Kustaa todistaa kirjasarjan aikana sivusta seuraten monet juonen kannalta keskeiset kylän tapahtumat, mutta useimmista muista hahmoista poiketen välttää osallistumista mihinkään poliittiseen toimintaan ja pysyttelee kokonaan sivussa myös Suomen sisällissodan tapahtumista. Vanhetessaan hän muuttuu epäsosiaaliseksi ja eristäytyväksi.
Fiktiivinen henkilöhistoria
Kustaa syntyi kylän hieroja Priitalle aviottomana poikana, kun Priita erehtyi lankeamaan Töyryn vanhan isännän pitkiin vikittelyihin. Avioton lapsi oli tuolloin suuri häpeä, mutta Priita oli niin kova nainen, ettei häntä hävettänyt: pää pystyssä hän hoiti työtään ja synnytti pojan, Kustaan. Kylän vakituisena synnytysten apunaisena eli jonkinlaisena itseoppineena kätilönä hän selvisikin urakasta ilman apua - ainakaan tapauksesta ei kerrota mitään.
Kasvattajaksi hänestä ei oikein ollut, ja siksi Kustaasta tulikin omavaltainen; rippikoulu jäi kesken eikä poika tehnyt työtä kuin silloin kun se häntä huvitti. Koskelan kattotalkoisiin hän kaikkien ihmeeksi tuli ja osoittautui jopa kovaksi työmieheksi. Otto Kivivuori juotti hänelle urakalla sahtia saadakseen pojan juovuksiin – mutta sepä ei onnistunutkaan: Kustaa joi siinä kuin muutkin miehet, muttei juopunut.
Kun Priita kuoli, ei Susi-Kustaa laskenut ketään mökkiin vaan teki itse arkun johon laittoi äitinsä pesemättömänä olkien päälle. Hautaus ei onnistunut, koska kirkkoherra Salpakari esti sen ja laitatti ruumiin säälliseen hautauskuntoon kartanon palvelijoiden avulla. Susi-Kustaa kieltäytyi edelleen rippikoulusta eikä uskonut papin uhkauksia, jotka jäivätkin tyhjiksi sanoiksi.
Samoin Suureen Adressiin nimiä kerännyt kirkkoherran rouva sai kauhukseen kuulla Kustaan omaleimaisen kannan asiaan:
Samoin kun Eetu Salin kävi puhujamatkalla Pentinkulmalla, Susi-Kustaa seisoskeli tilaisuuden reunamilla irvistellen ja ivaillen.
Vuodet kuluivat. Suomen sisällissodassa valkoiset vangitsivat Kustaan ja aikoivat ampua hänet varoitukseksi muille, mutta Ilmari Salpakari esti sen ja Kustaa sai rangaistukseksi teloitettujen hautaamisen. Ilmari näki Kustaan tapauksessa koomisen puolen, toisin kuin suojeluskunnan esikunnan enemmistö. Kumma kyllä, Kustaa sai luodikkonsa takaisin vapauduttuaan, kun onnistui tekemään selväksi ettei häntä politiikka kiinnostanut.
Kun Arvo Töyry meni naimisiin ja perintö jaettiin veljesten kesken, myös heidän setäpuolensa Susi-Kustaa meni vaatimaan osuuttaan – ja tahallaan morsiamen kuullen. Arvo jupisi ettei hän mitään perinnöstä tiedä ja jätti maksamatta, vanha emäntä itki loukkaantuneena joskin turhaan.
Vanha paroni, joka ei juuri metsästellyt, oli katsonut läpi sormiensa Susi-Kustaan omavaltaista metsästystä, mutta uusi kartanonherra olikin metsämies eikä oikein suvainnut mokomaa. Hän ei kuitenkaan ei ryhtynyt käräjöimään, koska totesi nopeasti, että erakko olikin itse asiassa hyödyksi: Kustaa ampui erityisesti kettuja, jotka tuhosivat pikkuriistaa enemmän kuin herra ja Kustaa yhdessä. Herra itse ampui vain lintuja ja jäniksiä.
Kustaa asui aina 30-luvulle asti mökissään vaikka riista ja kala vähenivät koko ajan; eihän Kustaa paljonkaan tarvinnut elääkseen mutta, lopulta häneen tuli lian vuoksi ajoksia ja paha ihottuma. Hänen sanottiin myös näkevän harhoja ja hakkaavan niitä rautapuntarilla. Syksyn aina vain kylmetessä ihmisiä alkoi pelottaa kun Kustaan mökin piipusta ei enää noussutkaan savua eli lämmityskin alkoi unohtua.
Lopulta tilanne meni aivan mahdottomaksi ja sosiaalilautakunnan puheenjohtaja Janne Kivivuori kävi lääkärin kanssa paikalla mutta kun ei Kustaa antanut tutkia itseään, he tulivat poliisin kanssa ja Kustaa vietiin väkisin hoitoon. Lopputuloksena Kustaa julistettiin lääkärin päätöksellä mielisairaaksi ja joutui vaivaistaloon; vietäessä erakko kiroili niin että kaikki kuulivat Jannen vaanivan hänen mökkiään kunnalle.
Pentti Rautajärvi julisti tämän johdosta:
Kukaan ei kuitenkaan kuunnellut opettajan mahtipontista paasausta - jonka mukaan yhteiskunnan olisi pitänyt jättää sairas mies kuolemaan kylmään, sairauteen ja nälkään vain siksi että hän olisi "vapaa". Vain Siukola vänkäsi vastaan periaatteesta: