cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Shoshonit
Uuden ratsastuskulttuurin synty
Hevosten tuoma etu paljastui tasangoilla metsästäville mustajalkoihin kuuluville pieganeille, kun he joutuivat ratsastavien käärmeintiaanien hyökkäyksen kohteeksi. Pieganeilla ei ollut paljonkaan mahdollisuuksia puolustautua ratsain liikkuvia shoshoneita vastaan. Kohtaaminen tasangolla oli hetkessä ohi pieganien joutuessa pakokauhun valtaan. Heidän mukanaan kulki eteenpäin tieto "suurista koirista", joilla shoshonit ratsastivat.
Seuraavien vuosien aikana pieganit suunnittelivat kostoretken shoshoneita vastaan ja pyysivät apua eteläisen Saskatchewanin creiltä ja assiniboineilta. Noin vuonna 1740 tapahtunut taistelu Saskatchewanin tasangoilla oli tuona ajankohtana ainutlaatuinen. Toisensa kohtasi kaksi täysin erilaista ryhmää. Hevosilla nopeasti liikkuva shoshonisoturien joukko ratsasti lännestä. Jalkaisin etenevä tuliasein varustautunut assiniboinien, creiden ja pieganien muodostama armeija tuli idästä. Itäisen sotajoukon tuliaseet osoittautuivat voitokkaiksi, sillä kun shoshoneilta ammuttiin hevoset alta heidän taistelutahto romahti ja he hävisivät yhteenoton. pienoiskuva|vasen|Hevosten saapuminen tasangoille toi mukanaan kokonaan uuden kulttuurin. Snake-shoshonien hyökkäyksistä on useita mainintoja vuosilta 1740–1770. He tuhosivat monia Black Hillsin ympäristössä olevia kyliä ja tekivät ryöstöretkiä ylä-Missourin Arikara-kyliin asti. Monet vangeiksi otetut intiaanit päätyivät orjiksi New Mexicon espanjalaisille plantaaseille.
Eurooppalaisten saapuminen
Itärannikon intiaanien siirtyessä kohti sisämaata seurasivat heidän vanavedessään anglo-amerikkalaiset turkismetsästäjät ja kauppiaat. Turkiskauppa oli monille pääelinkeino ja uusien metsästysalueitten löytäminen tärkeää. Vaikka kahakoita esiintyi, intiaanit ja valkoiset tulivat aluksi hyvin toimeen keskenään. Anglo-amerikkalaiset vuoristojen miehet liikkuivat intiaanien hallitsemilla alueilla elättämällä itsensä metsästyksellä ja kalastuksella.
Yhdysvallat osti Ranskalta koko Ranskan Louisianan, joka käytännössä tarkoitti Mississipin länsipuolella olevaa suurta aluetta Tyynelle valtamerelle asti. Yhdysvaltain kongressi varusti retkikunnan tutkimaan uusia alueita. Retkikunta lähti 1804 Saint Louisista jokilaivalla ylös Missouria tavoitteenaan Tyyni valtameri. Matkaa johtavat Lewis ja Clark palkkasivat oppaakseen heimonsa parista lapsena siepatun shoshoni-naisen Sacagawean, jonka apu osoittautui korvaamattomaksi. Oppaansa ansiosta tutkimusmatkailijat saivat ostettua shoshoneilta ratsuja, joilla pystyivät liikkumaan nopeammin. Tämän vierailun aikana Sacagawea pani alulle vahvan ystävyyssuhteen, joka tuli jatkumaan Yhdysvaltain hallituksen ja itäisten shoshonien välillä koko 1800-luvun ajan.
Intiaaneja ja yhdysvaltalaisia vastaan
pienoiskuva|Idahon bannockeja
Shoshoneihin kuuluvat bannockit surmasivat useita Kanadan rajan yli tulleita turkismetsästäjiä vuonna 1813. Myös pohjoiset shoshonit alkoivat ahdistella valkoisia tunkeutujia. Paikallinen intiaaniprofeetta Pasheco saarnasi valkoisen miehen tuloa vastaan ja sai monet intiaanit uskomaan, että Yhdysvallat oli lyötävissä. Itäiset shoshonit eivät antaneet kansankiihotuksen vaikuttaa hyviin suhteisiinsa Yhdysvaltain kanssa, mutta monet shoshonien heimoista kääntyivät valkoisia vastaan.
1800-luvun puolivälissä pohjoisten shoshonien päällikkö Pocatello teki sotureineen monia ryöstöretkiä Oregoniin ja Kaliforniaan matkaavien siirtolaisen karavaanien kimppuun. Kultarynnäkön aiheuttama massahysteria 1849 lisäsi intiaanien levottomuutta, samoin valkoisen asutuksen leviäminen. Shoshonien hedelmälliset laaksot joutuivat siirtolaisten mukana kulkevan karjan syötäväksi. Monet alueen shoshoniheimoista näkivät nälkää. Valkoiset kutsuivat heitä pilkallisesti diggereiksi (kaivajiksi), koska intiaanit kaivoivat ravintoa maasta keppien avulla. pienoiskuva|Washakie Shoshonien asema muuttui yhä huonommaksi mormonien levittäytyessä Suuren Suolajärven ympäristöön. Kalifornian raja-alueilla liikkuneet kultaa etsineet siirtolaiset tuhosivat Shoshonien ruokavarastot. Pohjoisten shoshonien päällikkö Bear Hunter vastusti maittensa valtaamista, ja johti joukkonsa sotaan bannockien avustamina. Vuonna 1862 alkanut sota jäi lyhyeksi, sillä seuraavan vuoden tammikuussa eversti Patrick Edward Connor johti 200 miehen vapaaehtoisarmeijan Bear Hunterin talvileiriin. Yli 200 shoshonia surmattiin, joukossa useita naisia ja lapsia. Tapahtuma tunnetaan historiassa Bear Riverin verilöylynä. Se on samalla yksi julmimmista Yhdysvaltain historian massamurhista, ja myös eräs vähiten puhutuista. Eversti Connor ylennettiin työnsä johdosta kenraaliksi.
Pocatellon ja Bear Hunterin linjasta poiketen itäisten shoshonien päällikkö Washakie oli amerikkalais-mielinen. Hän nousi heimonsa ylimmäksi päälliköksi vuonna 1840 ja kykeni säilyttämään koko uransa ajan hyvät välit amerikkalaisiin. Hän edusti shoshoneita vuonna 1863 solmitussa Fort Bridgerin rauhansopimuksessa, joka tunnettiin myös viiden osavaltion sopimuksena. Yhdysvaltain hallitus luovutti itäisille shoshoneille palan maata Montanasta, Idahosta, Wyomingista, Utahista ja Coloradosta. Joitakin vuosia myöhemmin kirjoitetulla uudella sopimuksella asuinalueet pienenivät. Keskelle Wyomingia perustettiin Wind riverin reservaatti, joka on samalla paikalla edelleen.
Vuonna 1868 pohjoiset shoshonit ja bannockit asettuivat reservaattiin Idahon kaakkoisosiin. Läntiset shoshonit saivat useita reservaatteja Nevadasta. Washakien johtamat itäiset shoshonit auttoivat viimeisissä sodissa 1876 Yhdysvaltain armeijaa siouxeja, cheyennejä ja arapahoja vastaan. Tästä huolimatta Yhdysvaltain hallitus loukkasi shoshoneja pahoin ja luovutti näiden hyvin viljellyt maat arapahoille reservaatiksi.
1900-luvulta eteenpäin
Vuonna 2008 Idahon shoshonit ostivat maa-alueet Bear riverin taistelupaikan ympäriltä tarkoituksenaan suojella pyhiä maita ja pystyttää oma muistomerkki verilöylyn uhreille. American West Heritage Centerin ja Idahon osavaltion tukemina shoshonit ovat kehittäneet avoimen yhtiön, jonka pyrkimyksenä on edistää heimokulttuurin säilymistä ja talouden kehittämistä.
Kirjallisuudessa shoshonista (gosiuteista) kertoo mm. Mark Twain kirjassaan "koiran elämää".
Kylät, heimot ja hajaantuminen
Shoshonit kuuluivat esihistoriallisella aikakaudella Great Basinin eli suuren syvänteen intiaanikulttuurin piiriin, jossa ainoa sosiaalinen yksikkö oli suurperhe. Joskus shoshoniheimot kokoontuivat suurilukuisina samaan paikkaan toimittamaan riittejä, mutta poliittinen yhteys heidän väliltään puuttui ja kokoontuminen perustui vain yhteiseen kieleen. Vuonna 1819 kanadalainen tutkimusmatkailija Donald McKenzie löysi Idahosta noin 10 000 shoshonia ja bannockia käsittävän yhteisleirin, joka levisi Boisejoen molemmin puolin yli 10 kilometrin alueella.
Talvien ajaksi suurin osa shoshoneista asettui suojaisiin laaksoihin pieninä kyläkuntina. Myöhempinä aikoina ryhmistä kehittyi heimoja, jotka liikkuivat eri suuntiin ja levittäytyivät yhä laajemmille alueille. Hevosten hankkimisen myötä osa shoshoneista siirtyi Kalliovuorten rinteiltä tasangoille metsästämään biisoneita. Itäiset ja pohjoiset shoshonit omaksuivat aineelliseen kulttuuriinsa tasankointiaanien tiipiit läntisten heimojen asuessa alkeellisissa risumajoissa.
Shoshonien tarkkaa lukumäärää ei ole kyetty kovin tarkasti arvioimaan, mutta ennen eurooppalaisten tuloa heitä on uskottu olleen kymmeniä tuhansia. Nevadan, Utahin ja läntisen Coloradon jokilaaksoissa metsästäviä intiaaneja kutsuttiin aluksi shoshonien yleisnimellä, vaikka joukkoon sisältyi monia eri ryhmiä kuten bannockit, paviotsot, paiutet, snaket, goshutet, panamintit ja chemehuevit. Jopa utet laskettiin joskus shoshoneihin.
Suhteet muihin kansoihin
Shoshonien suhteet naapurikansoihin olivat huonot pitkälle 1800-lukuun asti. Pohjoisten kansojen lisäksi Kalliovuorten flatheadit, nez percet ja pend d'Oreillet kuuluivat vihollisiin. Idästä tulleet crowt tukivat shoshoneita sodissa, mutta taistelivat myös heitä vastaan. Pohjoisen turkiskaupan piiristä pois suljettuina shoshonit avasivat uudelleen kauppakontaktinsa etelän comancheihin.
1800-luvun alkupuolella useimmat shoshonien ryhmät solmivat rauhan myös Kalliovuorten heimojen kanssa ja kehittivät kauppasuhteitaan näihin. Läntiset shoshonit kärsivät samalla vuosisadalla utein toistuvista ryöstöretkistä ja menettivät orjiksi paljon naisia ja lapsia.
Elinkeinot
pienoiskuva|Rabbit-Tail, shoshoni-soturi ja tiedustelija Shoshonien joukossa esiintyi sekä äärettömän köyhiä, että rikkaita heimoja. Köyhiä edustivat Suuren Suolajärven alueella asuvat goshutet. Heidän maansa oli karua ja hedelmätöntä ja he muistuttivat ryysyisiä kulkureita. Toista äärilaitaa edustivat Wyomingin seuduilla elävät itäiset shoshonit. He pukeutuivat näyttävästi ja asuinalueet olivat reheviä kuten Wind river ja Grand Tetons.
Idahon ja Wyomingin shoshonit harjoittivat paljon kalastusta maillaan olevissa vesistöissä. Verkkojen ja koukkujen lisäksi he käyttivät harppuunoita ja keihäitä kalanpyyntiin. Itäiset shoshonit metsästivät biisonien lisäksi myös vuoristojen paksusarvilampaita. Laaksojen ja kallioiden hanka-antiloopit ajettiin aitauksiin. Läntisimmille shoshoneille jänis oli eräs tärkeimmistä riistaeläimistä. Juuresten keräily oli naisten keskuudessa yleistä, samoin maanviljelyyn verrattava ruohikon kulotus ja erilaisten hyötykasvien hoito.
Avioliitto ja lapset
Shoshonit olivat moniavioisia. Joskus myös vaimolla saattoi olla useampi aviomies. Vaikka monet avioliitot olivat lyhytaikaisia, niin puolison etsiminen katsottiin kaikkien velvollisuudeksi. Joskus tyttöjen sukulaiset toimivat parittajina ja tarjosivat lahjoja sopivalle sulhasehdokkaalle. Läntisten shoshonien kulttuurissa kahdella miehellä saattoi olla yhteinen vaimo.
Naisten raskausaikaan liittyi tabuja. He eivät saaneet syödä lihaa eikä rasvaa ja omien kasvojen koskettelu paljain sormin oli kielletty. Läntiset shoshonet saattoivat surmata vastasyntyneen jos vanhemmat eivät uskoneet pystyvänsä elättämään lasta.
Uskonto ja mytologia
Yleisesti shoshonien uskonto muodostui varhaisesta animismista, mutta he uskoivat myös korkeampaan jumaluuteen, joka joskus samaistettiin aurinkoon. Shoshonien mytologiassa esiintyi eläimiksi ruumiillistuneita olentoja, jotka määräsivät ihmisten ja luonnon lait. Sutta kunnioitettiin eniten. Pahoja henkiä pelättiin yleisesti, eritoten vesien haltijoita, jotka houkuttelivat ihmisiä hukkumaan. Suurinta pelkoa aiheuttivat kääpiökokoiset vuoristojen haltijat Nunumbit, jotka ampuivat shoshoneita näkymättömillä nuolilla.
Henkien lepyttämiseksi järjestettiin tansseja, joissa soitettiin puisia huiluja ja luusta tehtyjä pillejä. Rumpuja ei shoshonien esihistoria tuntenut. Aurinkotanssi levisi pohjoisten ja itäisten shoshonien kulttuuriin 1800-luvun taitteessa tasankojen intiaaneilta. Sairauksia ja erilaisia onnettomuuksia torjuvat tietäjät olivat usein naisia. Heidän työnsä oli tärkeää. Parannustöissä epäonnistuminen tiesi pahemmassa tapauksessa kuolemaa. Aikuisen vainajan ruumis poltettiin hänen asuntonsa mukana.
Alfred E. Goodey
thumb|Alfred E. Goodey
Alfred E. Goodey (1878–1945) oli englantilainen taiteenkerääjä ja hyväntekijä. Hän lahjoitti Derbyn kaupunginmuseolle yli kuudensadan taulun kokoelman.
Goodey aloitti kokoelmansa keräämisen vuonna 1886, ja etsi Amerikkaa myöten kaikkea Derbyyn liittyvää taidetta: öljyväri- ja vesivärimaalauksia, taidegrafiikkaa ja valokuvia. Hän keräsi kokoelmaansa sekä ostamalla teoksia että tilaamalla oman aikansa taiteilijoilta, kuten Ernest Townsendilta maalauksia, joihin tallentui Derbyn silloista kaupunkikuvaa. Kokoelmassa on maalauksia kahden vuosisadan ajalta, ja ne tarjoavat ainutlaatuisen näköalan Derbyn kehitykseen, teollistumiseen, sotaan, tulipaloihin ja tulviin. Hän lahjoitti pääosan kokoelmasta museolle vuonna 1936, mutta jatkoi taiteenkräämistä. Goodeyn kuoltua vuonna 1945 museo sai toisen erän kokoelmasta. Sata teosta kokoelmasta on koottu kirjaksi, joka esittelee Derbyn historiaa kuvataiteen keinoin. Kirjassa esiteltyihin taiteilijoihin kuuluvat Ernest Townsend, Alfred Keene, Frank Gresley, William Austin, Walter Talent ja Claude T. Stanfield Moore.
Luettelo Atari XEGS -peleistä
Tämä on luettelo julkaistuista Atari XE Game System -peleistä:
Hart Memorial Trophy
Hart Memorial Trophy on jääkiekkopalkinto, joka jaetaan vuosittain NHL:n runkosarjan päättyessä pelaajalle, jonka katsotaan olevan arvokkain omalle joukkueelleen. Palkinnon voittaja valitaan Professional Hockey Writers' Associationin äänestyksessä. Se jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1924.
Hart Memorial Trophy jaettiin ensimmäisen kerran kaudella 1923–1924 nimellä Hart Trophy. Palkinnon lahjoitti NHL:lle tohtori David Hart, joka toimi urallaan muun muassa Montreal Canadiensin valmentajana ja managerina. Vuonna 1960 alkuperäinen Hart Trophy annettiin Hockey Hall of Fameen ja tilalle tehtiin uusi palkinto, jonka nimeen lisättiin edelleen käytössä oleva sana ”memorial”.
Jo vuodesta 1945 asti jokainen Hart Memorial Trophyn voittanut jääkiekkoilija on nimetty myös Hockey Hall of Fameen.
Useimpia voittoja
Useammin kuin kerran Hart Memorial Trophyn ovat voittaneet seuraavat 19 pelaajaa:
Lähde: National Hockey League, Hockey Hall of Fame
Hart Memorial Trophyn voittajat
Lähde: National Hockey League, Hockey Hall of Fame
Voittajat maittain: (1924-2023)
HMS Dominion
HMS Dominion oli Britannian Kuninkaallisen laivaston King Edward VII -luokan taistelulaiva. Alus tilattiin osana vuosien 1902–1903 laivasto-ohjelmaa.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1901–1902 laivasto-ohjelmaa Vickersiltä Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 23. toukokuuta 1902. Alus laskettiin vesille 25. elokuuta 1903 ja valmistui heinäkuussa 1905.
Tar
Tar voi viitata johonkin seuraavista:
HMS Dominion
Palvelus
Alus myytiin romutettavaksi 1921.
15 GT Golden Turpo
15 GT Golden Turpo on suomalaisen Popeda-yhtyeen ensimmäinen kokoelmalevy, joka julkaistiin vuonna 1986. Levyn LP-version mukana jaettiin Huilut suorina -livealbumia. C-kasettiversiossa kokoelmakappaleet ovat A-puolella ja live-osuus (Huilut suorina) on B-puolella. Ensimmäisellä CD-painoksella kappaleen Huummetta pituus on 2:11, uusintapainoksella ja muilla formaateilla 2:57.
La Vieille
La Vieille (ranskaksi vanha tai vanhus) on merimajakka, joka sijaitsee Ranskan Bretagnessa, Finistèren departementissa. Se rakennettiin 1882–1887 Gorle Bella -karille. Bretonin kielessä Gorle Bella tarkoittaa kaukaisinta kiveä.
La Vieille ja viereinen länsiviittana toimiva pienempi tourelle de la Plate -majakka viitoittavat vaarallista vesiväylää Raz de Seinin salmessa. La Vieille sijaitsee noin 1,85 kilometrin (1 mpk) päässä pointe du Raz -kallioniemekkeen kärjestä Plogoffin kunnassa. Majakan omistaa Ranskan valtio.
Pahamaineinen majakka on kuuluisa, koska se sijaitsee eristyksissä myrskyisellä merellä, ja työskentelyolosuhteet majakalla olivat vaikeat. Ranskalaisilla majakanvartijoilla oli asemapaikoille oma epävirallinen luokituksensa, joka perustui kullakin majakalla vallitseviin olosuhteisiin. Parhaat olosuhteet olivat mantereella sijaitsevissa majakoissa, jotka kuuluivat luokkaan "paratiisi". Saarilla sijaitsevat majakat taas kuuluivat luokkaan "kiirastuli", ja merimajakat puolestaan kuuluivat alimpaan luokkaan, joka oli "helvetti". La Vieillen merimajakalle työkomennuksen saaneet majakanvartijat olivat siis joutuneet helvettiin. La Vieille on kuuluisa myös erittäin vaikeasta rakennusprosessistaan. Suunnittelun aloittamisen ja lyhdyn sytyttämisen välillä kului melkein 10 vuotta. Kun majakka automatisoitiin vuonna 1995, työvuorossa olleet majakanvartijat kieltäytyivät vahdinvaihdosta mielenosoitukseksi automatisointia vastaan.
Majakka Raz de Seinin salmeen
Raz de Seinin vesiväylä on lyhyin ja turvallisin väylä Atlantin ja Englannin kanaalin välillä. Lännempänä on matalikkoja, Seinin saari sekä Seinin karikko, jotka estävät kulun 55,6 kilometrin (30 mpk) matkalta. Vesiväylä on silti vaarallinen vuoroveden aiheuttamien voimakkaiden virtausten, tyrskyävän meren ja kivikkoisuutensa takia. Virtaukset nostavat väylälle kohtalaisellakin tuulella korkean aallokon, joka häiritsee myös suuria ja painavia aluksia. Raz de Seinin ylittämistä suositellaankin vain silloin, kun virtaukset ovat tavallista heikompia. Kerrotaan, että pointe du Razin kallioniemekkeen ja Audiernen lahden alueilla elettiin haaksirikkoutuneiden laivojen hylkytavaroilla jopa 1800-luvulle asti.
Kannattavuustutkimus
La Vieillen majakan rakentamista oli lykätty useasti jo vuodesta 1860. Yleisten töiden ministeriön alaisuudessa toimiva majakkatoimikunta näytti vihreää valoa rakennustöiden aloittamiselle 30.11.1861. Vuonna 1862 La Vieillen rakennussuunnitelmat olivat valmiit. Samaan aikaan esiteltiin suunnitelmat myös Tévennec-merimajakan rakentamiselle. Meriministeriö kuitenkin lykkäsi La Vieillen urakan aloittamista useasti, koska meneillään olleet Ar-Menin majakan rakennustyöt olivat vaikeuksissa. Vuonna 1872 meriministeriö päätti odottaa Ar-Menin majakan valmistumista ennen La Vieillen rakennustöiden käynnistämistä. Siihen asti päätettiin tyytyä Tévennecin majakan lisäksi kahteen linjaloistoon pointe de Razin kallioniemekkeen kärjessä.
Kaksi vuotta ennen Ar-Menin majakan valmistumista La Vieillen rakennusprojekti sai kuitenkin uutta tuulta alleen. Ajateltiin, että aloittaminen kannattaisi, sillä rakennusmiehet voisivat työskennellä La Vieillen työmaalla silloin, kun olosuhteet merellä estivät pääsyn Ar-Menille. Uusi rakennusprojekti vahvistettiin kuitenkin vasta useiden kannattavuustutkimusten jälkeen. Ensimmäinen kannattavuustutkimus aloitettiin vuonna 1879 kenttätutkimuksilla, joiden aikana karille rantauduttiin viisi kertaa. Tutkimusten kohteena olivat kallioperä ja merivirtaukset. Lisäksi selvitettiin, miten saarelle voisi ankkuroitua. Töihin oli palkattu kalastajia Seinin saarelta, ja jopa näille konkareille tuotti suuria vaikeuksia porata kallioperään reikiä venerenkaita varten. Ar-Menin rakennustyömaallakin kunnostautuneet muurarit muurasivat kuusi kuutiometriä kalliota, jotta saatiin parempia ankkuripaikkoja. Tärkein niistä salli ankkuroitumisen karille koillisen suunnasta.
Uuden majakan - kuten Ar-Meninkaan - rakentaminen ei ollut yksinkertaista. La Vieille oli määrä rakentaa Gorle Bella -nimiselle karille, jota voimakkaat merivirrat huuhtoivat lakkaamatta. Karilla oli vain muutama suojaisa kohta, mutta nekin olivat suojaisia vain lyhyitä aikoja kerrallaan. Karin eteläpuolella oli matalikkoa, ja itä- ja länsipuolella yli kuuden solmun nopeudella virtaavaa vettä, mikä esti ankkuroitumisen tyystin. Vain pohjoispuolelle saattoi ankkuroitua tyynellä säällä, kolme päivää ennen ja jälkeen kuun neljänneksen, ja vain nousuveden aikaan. Myrskytuuli nostattaa alueella jopa 40–50 metrin aallot. Kaikesta huolimatta tulevan La Vieillen karille oli helpompi rakentaa kuin Ar-Men-majakan karille. La Vieillen kari oli kookkaampi ja jäi nousuveden aikaankin 14 metriä merenpinnan yläpuolelle. Karille oli mahdollista rakentaa 20×10 metrin kokoinen perustus.
Rakentaminen
Ar-Menin majakan rakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1881. Se sijaitsi 18 kilometrin (9,1 mpk) päässä linnuntietä La Vieillen majakan rakennustyömaasta. Ar-Menin majakan rakentaminen oli ollut äärimmäisen vaikeaa, joten siitä saatua kokemusta luonnollisesti hyödynnettiin La Vieillen rakentamisessa.
Työt aloitettiin joka vuosi talvimyrskyjen laannuttua tai viimeistään 1. toukokuuta. Työntekijät ja tarvikkeet kuljetettiin karille pienellä höyrylaivalla. Työmiesten noustua laivaan se otti hinaukseen isoveneen, jonka lastina oli kiviä ja muita rakennustarpeita, sekä pienempiä veneitä rantautumista varten.
Tulevan majakan rakennuspaikka sijaitsi voimakkaiden virtausten keskellä, jotka aallokon kanssa estivät ankkuroitumisen karille. Tuon ajan alukset eivät kyenneet pysyttelemään paikoillaan riittävän turvallisesti matkustajien ja tarvikkeiden purkamista varten. Ongelma ratkaistiin kiinnitysköysien avulla. Pelastusveneet kiinnitettiin kallioon ja edelleen köysillä isoveneeseen, jota pidättelivät myös kauempana majakan lounaispuolella olevat kiinnityspoijut. Tarvikkeet purettiin isoveneestä karille pystytettyjen nostopuomien avulla. Höyrylaiva kiinnitettiin isoveneeseen sekä etäämmällä sijaitsevaan poijuun. Kovassa merenkäynnissä höyrylaiva joutui joskus odottelemaan virtausten laantumista Trépassés'n lahdessa.
Ensimmäisten rantautumisten aikana karin itäpuolella olleeseen syvennykseen muurattiin tarvikevarasto suojaamaan rakennusmiehiä, muonavaroja sekä rakennustarvikkeita säiden oikuilta. Suoja ei kuitenkaan ollut riittävä myrskyjä vastaan, joten kalliopinnan tasoitustöitä jouduttiin siirtämään.
Arkkitehtuuri ja järjestelyt
Majakka on muodoltaan nelikulmainen, varreltaan vanttera ja alaspäin levenevä. Huippu on loivasti sakaraharjainen. Pohjoisseinässä on puolisylinterin muotoinen ulkonema, jonka sisällä kulkee kierreportaikko. Majakan rakentamisessa käytettiin Seinin saaren harmaakivestä valmistettuja harkkokiviä. Ovi- ja ikkuna-aukot sekä majakan kulmat puolestaan muurattiin kersantiini-kivestä. Sakaraharja muodostuu kattolistan päälle muuratusta valeholvista, jota ympäröi kivestä muurattu kaide. Lyhty sijaitsee kaarevan sinkkikaton alla. Lisäksi koko majakan ympäri kulkee parveke. Majakan ulkomuodossa haettiin estetiikan lisäksi käytännön sanelemaa yksilöllisyyttä, sitä ei nimittäin saanut myrskysäällä luulla Tévennecin majakaksi.
Majakan lastaustasanteelle johtaa erillinen kaksiosainen betoniportaikko. Sisätiloissa huomio kiinnitettiin tilankäytön tehokkuuteen. Pohjakerrokseen varastoitiin sähkögeneraattorit, vesisäiliöt sekä erilaiset ankkuroitumisvälineet. Ylemmäs sijoitettiin neljä huonetta päällekkäin, joista alin toimi öljyvarastona, seuraava keittiönä ja kolmas makuuhuoneena. Ylin huone majakkalyhdyn alapuolella oli valvomo.
Valolaitteen historiaa
La Vieillen majakka on valaissut Raz de Seinin vesiväylää eri tavoin koko olemassaolonsa ajan ja valolaitetta on paranneltu useaan kertaan. Ensimmäisen kerran valo sytytettiin 15.9.1887. Samanaikaisesti sammutettiin pointe du Razin kallioniemekkeen kärjessä sijainneet linjaloistot.
Käyttövoima
Sähkögeneraattorit palvelivat majakanvartijoiden tarpeita. Majakkavalon toimintaan niillä ei ollut vaikutusta. Majakkavalo evakuoitiin toisen maailmansodan tieltä 21.1.1944 ja sytytettiin uudestaan 1.6.1945.
Vartijat ja vahdinvaihto
Majakka oli tavallisesti miehitetty kahdella vartijalla, jotka vaihdettiin säännöllisin väliajoin, mutta ei kuitenkaan molempia yhtä aikaa. Muonaa ja muita tarpeita kuljettivat majakalle Finistèren luotsauslaitoksen alukset Blodwen ja Velléda.
La Vieillen majakanvartijoiden vahdinvaihto tapahtui samoin kuin useimpien muidenkin merimajakoiden. Vartijat toimittivat taljan välityksellä täydennysaluksen miehistölle köyden. Kun köysi oli viritetty, siihen kiinnitettiin istuimen virkaa toimittava pallomainen alusta. Vuoronsa aloittava vahti sonnustautui aluksella pelastusliiviin ja istahti hajareisin alustalle. Hänen vinssaamiseensa ylös aluksesta tarvittiin molemmat majakanvartijat. Menetelmä takasi sen, että majakalla oli aina kaksi vartijaa paikalla, mikä oli välttämätöntä niin majakan toiminnan kuin vahdinvaihdon kannalta. Kun vuoronsa aloittava vartija oli päässyt perille, pelastusliivi puettiin vuoronsa päättävälle vartijalle. Tämä vuorostaan istui alustalle, jonka majakanvartijat vinssasivat takaisin alukselle. Viimeiseksi siirrettiin muonat.
Koko toimenpiteen ajan alus viisti kalliota majakan alapuolella. Vahdinvaihto vaati ketteryyttä ja taitoa niin matkustajilta kuin miehistöltä. Toimenpide oli vaarallinen ja joskus jopa mahdoton kovan merenkäynnin takia. Kesällä 1926 majakan viereen rakennettiin nosturitorni helpottamaan vahdinvaihtoa. Majakan automatisoinnin jälkeen 1995 tornin nostomekanismi purettiin, ja tornikin tuhoutui myrskyssä 2008. Nykyisin majakalle laskeudutaan helikopterista.
Automatisointia edeltävän yön majakalla viettivät 14.11.1995 Noël Fouquet, Jean Donnart, Michel Rozenn ja Guy Lasbleiz. Donnart ja hänen työparinsa osoittivat mieltään majakan automatisointia vastaan kieltäytymällä vahdinvaihdosta. Niinpä paikalla oli kahden sääntömääräisen sijasta neljä häviävän ammatin edustajaa. Tuosta päivästä alkaen La Vieillen majakka on toiminut kauko-ohjauksella Seinin saarelta käsin.
Haveri sotavammaisten vahtivuorolla
Vuoden 1926 alkupuolella La Vieillen majakan toimintasäteellä sattunut haveri oli laajimmin uutisoitu tapaus Ranskan merimajakoiden historiassa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Ranskassa oli paljon sotavammaisia, jotka olivat haavoittuneet kasvoihin ja saaneet seurauksena vaikean kasvovamman. Heistä ryhdyttiin käyttämään nimitystä gueules cassées (murjoutuneet naamat). Ranskan valtio oli ryhtynyt toimiin, joilla oli tarkoitus saattaa sotavammaiset takaisin työelämään. 26.4.1924 säädettiin laki, jonka myötä sotavammaisten palkkaaminen tuli pakolliseksi tiettyihin tehtäviin. Näistä tuli ns. suoja-ammatteja, joita olivat mm. metsänvartija, maaseudun postinkantaja, kirjaaja, talonmies, museonvartija, puistonvartija, vahtimestari ja majakanvartija.
Tällaisia sotavammaisia olivat herrat Mandolini ja Ferracci, jotka saivat komennuksen La Vieillen majakalle 1925. Miehet olivat vaikeasti vammautuneita, eivätkä he olisi soveltuneet työhön. Mandolini oli menettänyt toisen käsivartensa ja Ferracci kantoi vielä kehossaan luotia. Taljan käyttäminen vaarallisen vahdinvaihdon aikana tuotti heille suuria vaikeuksia. Molemmilla oli lisäksi keuhkosairaus, ja silti he joutuivat kulkemaan päivittäin 120 askelmaa öljyvaraston ja valvomon välillä. Miesten useat muutoksenhakuyritykset lääkärinlausuntoineen eivät saaneet vastakaikua.
Joulukuun lopussa 1925 Ranskaa piiskasivat lukuisat rajut ukkosmyrskyt. Ylimajakanvartija oli lomalla maissa ja sotavammaiset olivat keskenään majakalla. Useita viikkoja kestänyt myrskysää teki majakalle pääsyn mahdottomaksi. Miehet olivat nostaneet mustan lipun hädän merkiksi majakan huipulla sijaitsevaan salkoon, mutta kukaan lähialueen kalastajista ei päässyt heidän avukseen, vaikka majakan muonitus ja vahdinvaihto oli siihen aikaan heidän tehtävänsä. Miesparat nähtiin häivähdykseltä majakan tasanteella "mustina kuin paholaiset, vaatteet riekaleina". Väyläalus Léon-Bourdellesin pelastusvene yritti päästä miesten avuksi, mutta oli vähällä upota miehistöineen.
Tapahtumista kehkeytyi tragedia 19.2.1926, kun Paimpolista lähtenyt kuunari La Surprise haaksirikkoutui Plogoffin karikoihin ja sen miehistö hukkui. Silminnäkijöiden mukaan La Vieillen majakan valo ei ollut palanut tuona yönä ja sumutorvikin oli toiminut epäsäännöllisesti.
Vihdoin 28.2.1926 plogoffilainen kalastaja Clet Coquet poikansa kanssa sekä Ar-Menin majakan ylimajakanvartija Nicolas Kerninon onnistuivat kuljettamaan nääntyneet La Vieillen majakanvartijat maihin. Kerninon ja nuorempi Coquet olivat joutuneet uimaan hyisessä aallokossa sidottuina köyteen, joka oli viritetty aluksen ja majakan portaiden välille. He jäivät majakalle väliaikaisesti tuuraamaan pelastettuja majakanvartijoita.
Tapahtumista uutisoitiin laajalti. Päivälehti La Dépêche de Brest nosti ensimmäisenä esille myös muita sotavammaisten vahtivuorolla tapahtuneita onnettomuuksia mm. Jumentin ja Ar-Menin majakoilla. Myöhemmin tapahtumista kirjoittelivat muutkin kansalliset päivälehdet. Asia nousi parlamentin käsiteltäväksi, ja 1.9.1927 merimajakanvartijan tehtävä poistettiin suoja-ammattien luettelosta. Kahta onnetonta majakanvartijaa ei voitu pitää syyllisinä kuunarin uppoamiseen ja heidät siirrettiin hoitamaan maissa sijaitsevia majakoita. Näiden surullisten tapahtumien johdosta tehtiin lakimuutoksia, jotka kielsivät lopullisesti sotavammaisten osoittamisen majakanvartijoiksi merimajakoille.
Automatisoinnin jälkeen
La Vieillen majakka automatisoitiin 14.11.1995, mistä lähtien se on toiminut kauko-ohjauksella Seinin saarelta käsin. Ranskan merimajakoista La Vieille automatisoitiin toiseksi viimeisenä ennen Kéréonin majakkaa.
Nosturitorni La Vieillen majakan vieressä tuhoutui rajussa myrskyssä 10.3.2008, eikä sitä ole rakennettu uudelleen. Majakalle täytyi kuitenkin päästä rantautumaan, joten Brestin majakkakomitea ryhtyi parannustöihin. Majakalle rakennettiin tasanteita, portaikkoja ja askelmia sekä purettava nostolaite.
Ranskassa toimiva kansallinen majakkaseura Société nationale pour le patrimoine des phares et balises ja majakkayhdistys Phares du Ponant ovat toistuvasti huomauttaneet La Vieillen majakan rapistumisesta, joka alkoi edetä vähittäin sen jälkeen kun majakka automatisoitiin.Näyttelijä Jean Rochefort on La Vieillen majakan suojelija.
Elokuvia aiheesta
Gardiens de Phare (Majakanvartijat) - Jean Gremillon, 1929
Les Gardiens du Feu (Liekinvartijat) - Jean-Yves Le Moine ja Thierry Marchandier, 1992. Elokuva kertoo kahdesta La Vieillen majakanvartijasta aikana, jolloin lyhty vielä toimi petrolilla.
Aavikkopikkumarsu
Aavikkopikkumarsu eli etelänpikkumarsu (Microcavia australis) on eteläamerikkalainen pieni jyrsijä.
Levinneisyys
Aavikkopikkumarsua tavataan Argentiinassa, Chilessä ja Boliviassa. Se viihtyy puoliaavikolla.
Sattmarkin silta
Sattmarkin silta on Paraisilla sijaitseva betonikaarisilta Kaarinasta Nauvoon ja Korppooseen kulkevalla seututie 180:lla. Silta ylittää Sattmarkssundet-nimisen salmen Ålön- ja Stortervolandet-saarten välillä noin yhdeksän kilometriä Paraisten keskustasta lounaaseen. Vuoden 1960 lopulla käyttöön otettu silta on kokonaispituudeltaan 113 metriä. Sillan alituskorkeus on 14 metriä.
Sillan lähellä sijaitsee monia vaellusreittejä, venesatama, kalansavustamo ja Sattmarkin kahvitupa.
Karate Kid III
Karate Kid III on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen karateaiheinen perhe-elokuva. Elokuvan on ohjannut John G. Avildsen ja käsikirjoittanut Robert Mark Kamen. Pääosissa näyttelivät Ralph Macchio ja Pat Morita.
Juoni
Karateopettaja John Kreese on menettänyt kaikki oppilaansa Cobra Kai dojostaan ja on vararikon partaalla. Hän kääntyy vanhan sotakaverinsa Terry Silverin puoleen, joka lupaa kostaa LaRussolle ja Miyagille nöyryyttävän tappion All Valley karate-turnauksessa. Silverin sponsoroiman turnauksen myötä hän päättää lähettää LaRussolle turnauskutsun puolustaakseen mestaruuttaan. Samalla Silver juonittelee LaRusson pään menoksi erinäisiä ongelmia, jotta hän häviäisi loppuottelun nousevalle karatetähdelle Mike Barnesille.
CaixaForum Barcelona
CaixaForum Barcelona on taidemuseo Barcelonassa Espanjassa. Vuonna 2002 avattu museo toimii arkkitehti Josep Puig i Cadafalchin suunnittelemassa punatiilisessä entisessä tekstiilitehtaassa Plaça d’Espanyan lähistöllä. Japanilainen arkkitehti Arata Isozaki suunnitteli museon pation ja sisäänkäynnin. Forumissa on esillä nykytaidetta, kuten valokuvia, arkkitehtuuria ja installaatioita. Museon pysyvää kokoelmaa esitellään vuorotellen, teokset vaihdetaan kolmesti vuodessa.
HMS Hibernia (1905)
HMS Hibernia oli Britannian kuninkaallisen laivaston King Edward VII -luokan taistelulaiva.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuosien 1903–1904 laivasto-ohjelmaa Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 6. tammikuuta 1904. Alus laskettiin vesille 17. kesäkuuta 1905 ja valmistui tammikuussa 1907.
Palvelus
Alus myytiin romutettavaksi 1921.
Resident Evil: Vendetta
Resident Evil: Vendetta on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut animaatioelokuva, joka perustuu Capcomin samannimiseen videopelisarjaan.
Elokuva on kolmas osa Resident Evil -animaatioelokuvien sarjassa: edelliset osat ovat Resident Evil: Degeneration (2007) ja Resident Evil: Damnation (2012). Elokuvassa esiintyvät pelisarjan hahmot Leon S. Kennedy, Chris Redfield ja Rebecca Chambers.
Juoni
Elokuva sijoittuu Resident Evil 6 ja Resident Evil 7: Biohazard -pelien tapahtumien väliselle ajanjaksolle. Chris Redfield tiimeineen on saanut tehtäväkseen jäljittää brasilialais-amerikkalaisen terroristin ja kemiallisten aseiden kauppiaan Glenn Ariasin, joka on Interpolin, FBI:n ja Yhdysvaltain tiedustelupalveluiden listoilla. Arias on katkera ja kostonhaluinen perheensä ja vastavihityn vaimonsa kuoltua Yhdysvaltain hallituksen järjestämässä salamurhayrityksessä. Ariasin suunnitelmana on vapauttaa uusi A-virus New Yorkissa.
Juho ja Mika
Juho ja Mika on Porissa vuonna 2002 perustettu iskelmää soittava yhtye. Yhtyeen jäsenet ovat laulaja Juho Hakala ja kitaristi Mika Laakkonen.
Juho Hakala nähtiin keväällä 2015 tositelevisio-ohjelma Risteyksessä, jossa hän näytteli muusikko Anssi Kelan elämäntarinaa.
Ensimmäinen puutarhasilta
Ensimmäinen puutarha­silta on Moikajoen ylittävä silta silta Pietarin kaupungissa Venäjällä. . Alkuperäinen puinen silta rakennettiin vuonna 1716. Vuosina 1798–1801 silta rakennettiin kokonaan uudestaan kivestä. Kun silta ei enää kestänyt kasvavaa liikennettä, se rakennettiin uudelleen raudasta 1906–1907. Vuonna 1967 siltaa korjattiin ja siihen lisättiin kultauksia. Vuonna 2003 siltaa korjattiin perusteellisesti, sillan valaisimet uusittiin ja kullatut yksityiskohdat korjattiin. Silta on 27,9 metriä pitkä ja 20,4 metriä leveä.
Bayano Kamani
Bayano Ali Kamani (s. 17. huhtikuuta 1980 Houston, Yhdysvallat) on panamalainen yleisurheilija, joka kilpailee 400 metrin aitajuoksussa. Hän edustaa seuratasolla yhdysvaltalaista Santa Monica Track Clubia. Kamani edusti Yhdysvaltoja kesäkuuhun 2003 saakka. Hän on voittanut hopeaa sekä vuoden 1999 universiadeista että Pan-Amerikan kisoista 2007. Kamani voitti myös Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailut vuonna 2003. Hän on osallistunut olympialaisiin kahdesti, vuosina 2004 ja 2008. Kamani ei päässyt finaaliin Pekingin kisoissa 2008, mutta oli viides Ateenassa 2004.
Kamani pitää hallussaan 400 metrin aitajuoksun maansa ennätystä ajallaan 47,84 sekuntia.
Ennätykset
Lähde: IAAF
Aavikkopussimäyrä
Aavikkopussimäyrä (Perameles eremiana) oli pienikokoinen pussimäyrälaji, joka eli Australian keskiosien vähäsateisilla alueilla. Lajin arvellaan kuolleen jo sukupuuttoon, viimeinen tunnettu yksilö kuoli vuonna 1943.
Ulkonäkö ja koko
Aavikkopussimäyrä oli 15–30 senttimetrin mittainen, ja sen häntä oli kymmensenttinen. Takajalkojen jalkapohjat olivat huomattavan karvaiset.
Mangopuut
Mangopuut eli mangot (Mangifera) on kasvisuku, joka kuuluu sumakkikasvien heimoon. Mangopuut ovat trooppisen Aasian ainavihantia puita. Niiden hedelmät ovat syötäviä, ja lajeista mangoa (Mangifera indica) kasvatetaan laajalti hedelmäpuuna.
Spider
Spider (engl. hämähäkki) viittaa seuraaviin asioihin:
Mangopuut
Tuntomerkit
Mangopuut ovat ainavihantia puita. Lehdet ovat yksinkertaisia, ruodillisia ja ehyitä. Mangopuut ovat andromonoeekkisiä, mikä tarkoittaa samassa kasviyksilössä ja mangopuiden tapauksessa myös samassa kukinnossa olevan sekä kaksineuvoisia kukkia että yksineuvoisia hedekukkia. Kukat ovat neli- tai viisilukuisia. Hedelmät ovat luumarjoja.
Gliooma
Gliooma on keskushermoston kasvain, joka saa alkunsa hermotukisoluista eli gliasoluista. Glioomia esiintyy yleensä aivoissa ja harvemmin selkäytimessä. Gliooma on yleisin aivosyövän tyyppi, ja tappava glioblastooma on sen yleisin muoto.
Mangopuut
Levinneisyys
Kaikki mangopuut kasvavat luonnonvaraisina Aasian trooppisissa osissa. Mangoa kasvatetaan nykyisin kaikkialla maailman trooppisen ilmaston alueilla hedelmäpuuna.
Gliooma
Tyypit
Gliooman tyyppi riippuu siitä, mistä soluista kasvain saa alkunsa. Glioomatyypit ovat seuraavat:
Mangopuut
Lajit
Mangopuihin kuuluu ainakin kymmenen lajia. Näiden lisäksi suvussa on kymmeniä muitakin lajikuvauksia, joiden validisuus tai taksonominen asema ovat epäselviä.
Gliooma
Aiheesta muualla
Syöpäjärjestöt: aivokasvaimet, Kaikki syövästä
Firework
”Firework” on kappale yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijän Katy Perryn toiselta studioalbumilta Teenage Dream. Se julkaistiin kolmantena singlenä albumilta 26. lokakuuta 2010 CHR-radioformaatissa. Kappaleen tekijöitä ovat Perryn lisäksi Mikkel S. Eriksen, Tor Erik Hermansen, Sandy Wilhelm ja Ester Dean.
Verh’njadzvinsk
Verh’njadzvinsk eli Verhnedvinsk  on pieni kaupunki ja hallintopiiri Valko-Venäjän Vitsebskin alueen luoteisosissa Itämereen laskevan Väinäjoen varrella. Vuoden 2009 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 7 360. Koko Verh’njadzvinskin piirissä asui tuolloin 24 675 ihmistä; tähän sisältyi myös Osvejan kaupunkityyppinen taajama. Vuoteen 1962 kaupungin nimi oli Drissa (ven. Дрисса, valkoven. Drysa).
Lähimmät suuremmat kaupungit ovat Navapolatsk ja Polatsk, jotka sijaitsevat maanteitse (P20-kantatietä) tai vesitse (Väinäjokea) noin 60 ja 70 kilometriä Verh’njadzvinskista itäkaakkoon. Jatkettaessa kantatietä P20 länteen, raja Liettuaan on vastassa noin 30 kilometrin päässä (Grigorovštšina-Paternieki-raja-asemapari) ja Daugavpilsiin on noin 100 kilometrin matka.
William Malmesburylainen
thumb|William Malmesburyläinen William Malmesburylainen (William of Malmesbury, k. noin 1143) oli englantilais-normannilainen historiankirjoittaja, joka tunnetaan ennen kaikkea Englannin varhaishistoriasta kertovan Gesta Regum Anglorum -kronikan kirjoittajana. Hänen selkeä, ironisella latinallaan kirjoitettu tyylinsä on saanut ihailijoita läpi vuosisatojen. Toimiessaan Malmesburyn luostarin kirjastonhoitajana William matkusti laajalti tutkimuksia tehdessään.
William vietti suurimman osan elämästään munkkina Malmesburyn luostarissa. Hänestä tuli luostarin kanttori 1120-luvulla. William Malmesburylainen valittiin myös luostarin kirjastonhoitajaksi ja hän keräsi elämänsä aikana luostariin laajan kirjakokoelman, johon kuului monia antiikin ja myöhäisantiikin kirjoittajien teoksia. Vuonna 1140 hänelle tarjottiin apotin virkaa, josta hän kuitenkin kieltäytyi.
William oli uuttera historiankirjoittaja. Varhaisin hänen kirjoittamansa teos oli paavien historiaa käsittelevä Liber pontificalis. Sen jälkeen hän kirjoitti pääteoksensa, Gesta Regum Anglorum -kronikan. Se käsittelee Englannin historiaa roomalaisvallan ajoista lähtien ja käy läpi anglosaksien kuningaskuntien kuninkaiden vaiheet, normannien Englannin valloituksen vuonna 1066 sekä sen jälkeisen ajan aina kuningas Henrik I:n valtaannousuun asti. Teos oli hyvin suosittu niin Englannissa kuin mannermaallakin. Kronikasta tulikin keskiajan historiantutkijoiden ja kronikoitsijoiden keskeisiä lähteitä.
William Malmesburylainen kirjoitti myös teokset Gesta pontificum Anglorum (Englannin piispojen teot), joka käsittelee Englannin kirkon historiaa, sekä De antiquitate Glastonie ecclesie, joka kertoi Glastonburyn kirkon historiasta. Lisäksi William Malmesburylainen laati useita tutkielmia ja kommentaareja sekä englantilaisten pyhimysten elämäkertojen kokoelman.
Mannermaasulkemus
Mannermaasulkemus eli kontinentaalijärjestelmä oli Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kohdistunut kauppasaarto, jonka Ranskan keisari Napoleon I julisti marraskuussa 1806. Saarto kesti vuoteen 1814.
Taustaa
Napoleon oli 1800-luvun alussa joutunut vaikeaan tilanteeseen. Britannian laivasto oli estänyt Ranskan yritykset voittaa Britanniaa vastaan käyty sota asevoimin. Tilanteen ratkaisemiseksi Napoleon päätti pakottaa saarivaltakunnan rauhaan nujertamalla sen taloudellisesti julistamalla sen kauppasaartoon. Tuontikieltoon perustuva saarto toteutettiin pääosin vuosina 1806–1807, mutta senkin jälkeen sulkemukseen liittyneiden maiden rivit olivat liian harvat Britannian talouden luhistamiseksi.
Sulkemuksen laajentaminen
Viedäkseen loppuun käynnistämänsä suunnitelman Napoleon kaavaili saarron suurimpien aukkojen tukkimista. Niitä olivat lähinnä Ruotsi, Tanska ja Portugali. Napoleon ja Venäjän keisari Aleksanteri I solmivat Tilsitissä heinä–elokuussa 1807 sopimuksen, jolla vastahakoinen Venäjä liittyi saartoon. Sopimuksen mukaan muiden Itämeren alueen valtioiden mukaan pakottaminen oli Venäjän tehtävä.
Toteuttaakseen sopimuksen ehdot Venäjä pyrki painostamaan Ruotsia diplomaattisin keinoin. Sen osoittauduttua tuloksettomaksi alkoi Suomen sota, jonka seurauksena Suomi liitettiin osaksi Venäjää ja lyödyn Ruotsin oli liityttävä mukaan saartoon. Tanska puolestaan liittyi saartoon jouduttuaan sekä Ranskan että Britannian painostamaksi. Ratkaisuun vaikutti ennen muuta Britannian laivaston hyökkäys Kööpenhaminaan ja sitä seurannut Tanskan laivaston perikato. Napoleonin onnistui saada myös Portugali saartoon mukaan valtaamalla se vuonna 1807 yhdessä espanjalaisten kanssa. Maan tilanne ei kuitenkaan muodostunut pysyväksi brittiläisten tehtyä jo seuraavana vuonna onnistuneen vastahyökkäyksen.
Taloudelliset vaikutukset
Huolimatta mannermaasulkemuksen monista puutteista se rasitti suuresti siihen osallistuneiden maiden talouksia. Mantereella saarto toisaalta lisäsi joidenkin tuotannonalojen kannattavuutta Britannian teollisuuden kilpailun poistuessa, mutta haitat olivat kuitenkin hyötyjä suuremmat, koska Manner-Euroopan teollisuus kärsi merentakaisten raaka-aineiden puutteesta. Vaikeudet johtivat lopulta siihen, että Napoleoninkin oli hyväksyttävä puolueettomien alusten suorittama Ranskan ja Britannian säännelty kaupan välittäminen. Britannian onnistui puolestaan hyödyntää tilannetta ottamalla haltuunsa Ranskan merentakaisia siirtomaita, mutta samanaikaisesti maan talouselämä joutui saarron vuoksi vaikeuksiin, joka huipentui vakavaan talouskriisiin 1810-luvun alussa.
Sulkemuksen loppu
Mannermaasulkemus oli periaatteessa voimassa Napoleonin kukistumiseen saakka, mutta käytännössä sen merkitys väheni jo vuosia aiemmin. Esimerkiksi Britannian tärkeä kauppakumppani Venäjä lipesi siitä jo vuonna 1811. Näin ollen Ruotsin ja Venäjän suhteen kannalta Ruotsin mukana olo mannermaasulkemuksessa muuttui yhdentekeväksi, vaikka se oli ollut Suomen sotaan johtanut välitön syy.
Venäjän luopuminen mannermaasulkemuksesta johti Ranskan hyökkäykseen Venäjää vastaan 1812.
Saarron epäonnistumiseen on esitetty monia syitä, mutta eräs niistä lienee Napoleonin Ranskan ylimielinen asenne muihin saartoon liittyneisiin maihin. Maa puuttui toistuvasti liittolaistensa sisäisiin asioihin järjestelemällä itselleen edullisia olosuhteita saarron kestäessä. Toiseksi vaikuttaa siltä, että ranskalaiset yliarvioivat Britannian talouden kriisin, koska he jo saarron alussa uskoivat maan talouden olevan romahtamassa aikaisempien vuosien sotakustannusten ja liittolaisille annetun tuen vuoksi. Kolmantena syynä voidaan pitää salakauppaa, jota ei yrityksistä huolimatta kyetty kokonaan estämään. Unohtaa ei sovi myöskään edellä mainittua saarron kielteistä vaikutusta Manner-Euroopan talouksille. Vaikeudet luonnollisesti lisäsivät mannermaasulkemusta kohtaan tunnettua vastustusta. Virallisesti Britannian talouden luhistamiseen pyrkinyt järjestelmä purettiin vuonna 1814.
Niin & näin
Niin & näin on Tampereella vuonna 1994 perustettu filosofinen aikakauslehti, joka on suunnattu sekä ammattifilosofeille että laajemmalle yleisölle. Lehti julkaisee vertaisarvioituja artikkeleita, kirja-arvioita, kolumneja ja ajankohtaisia artikkeleita. Usein numeroissa on yksi tai useampia teemoja, joita käsitellään usean kirjoittajan voimin. Ensimmäisenä vuonna lehti ilmestyi kolmesti, sittemmin numeroita on ilmestynyt neljä vuodessa. Lehteä julkaisee ja kustantaa Eurooppalaisen filosofian seura ry. Lehti on saanut opetus- ja kulttuuriministeriön laatulehtipalkinnon (2010), Suomen tiedekustantajien liiton tunnustuspalkinnon (2013) ja Kultti ry:n laatulehtipalkinnon (2017). Lehteä kustantava Eurooppalaisen filosofian seura ry on palkittu Tieteellisten seurain valtuuskunnan Kordelinin palkinnolla vuonna 2018.
Niin & näin -kirjat
Lehti aloitti vuonna 2002 oman kirjajulkaisusarjan, joka toimi ensin nimellä 23°45 ja vuodesta 2009 lähtien nimellä Niin & näin -kirjat. Sarjassa on ilmestynyt yli sata nidettä filosofian eri aloilta.
Filosofia.fi -portaali
Vuonna 2007 lehti avasi yhdessä Åbo Akademin filosofia-oppiaineen kanssa filosofia.fi-portaalin, joka sisältää sekä toimitettuja että alkuperäisiä filosofisia aineistoja, filosofisen sanakirjan, linkkikokoelman ja muita ajankohtaisia aineistoja.
Teppo Kaivola
Teppo Sakari Kaivola (16. maaliskuuta 1939 Nokia – 10. kesäkuuta 2019 Kangasala) oli suomalainen koripalloilija.
Elämä ja urheilu-ura
Nokian NMKY:n kasvatti Kaivola pelasi miesten SM-sarjaa Tampereen Pyrinnössä vuosina 1959–1966. Kauden 1962–1963 Kaivola pelasi uransa parhaalla, 14,9 pisteen keskiarvolla.
Kaivola asui Kangasalla jo 1970-luvun alussa ja työskenteli tuolloin kunnansihteerinä. Hän kuoli Kangasalla 80-vuotiaana 10. kesäkuuta 2019.
Roottoripurje
thumb|250px|Tuulienergiaa käyttävä Flettner-roottorilla kulkeva alus Buckau, joka myöhemmin nimellä Baden Baden ylitti Atlantin. Roottoripurje on putkilomainen ”purje”, joka hyödyntää työntövoimaa synnyttävää paine-eroilmiötä eli Magnuksen efektiä. Ilmiö perustuu siihen, että pyörivä pinta vetää ilmaa esineen eri puolilla eri paineella, jolloin esine siirtyy pienemmän paineen suuntaan.
Suomalaisen Norsepower-yrityksen kehittämä roottoripurje on laivan kanteen kiinnitettävä jopa 30-metrinen putkilo. Vuosina 2014–2015 Boren ro-ro-rahtilaivaan Estradeniin asennettiin kaksi tällaista roottoripurjetta. Roottoripurjeen avulla aluksen polttoainekuluissa säästyi noin viisi prosenttia, mutta Norsepower on arvioinut osuuden voivan nousta isoilla laivoilla jopa 20 prosenttiin ja säästävän mahdollisesti satojatuhansia euroja vuodessa. Keväällä 2018 asennettiin Viking Linen Viking Graceen yksi roottoripurje, josta luovuttiin myöhemmin säästöjen jäätyä pieniksi. Lisäksi Maerskin öljytankkeriin on asennettu roottoripurje, jonka Maersk on arvioinut maksavan hankintahintansa takaisin noin neljässä vuodessa.
Aiemmin roottoripurjeen kehittäminen kaupalliseen käyttöön ei ole ollut kannattavaa muun muassa öljyn halvan hinnan vuoksi, mutta 2000-luvulla siitä on tullut kannattava teknologia ympäristövaatimusten tiukennuttua. Lisäksi roottoreihin käytettävä materiaali on entistä kestävämpää.
Roottoripurjeteknologiaa kehitti 1920-luvulla saksalainen keksijä Anton Flettner. Sitä kokeili 1920-luvulla puuveneessään suomalainen insinööri Sigurd Savonius, mutta laajempaa kiinnostusta esimerkiksi suurilla laivoilla se on alkanut herättää 2000-luvulla. Maersk-varustamo on saavuttanut suomalaisen Norsepower Oy:n roottoripurjeella noin kahdeksan prosentin polttoainesäästön.
Aavikkopäästäinen
Aavikkopäästäinen (Notiosorex crawfordi) on pienikokoinen päästäislaji Pohjois-Amerikasta. Se on yksi pienimmistä tasalämpöisistä eläimistä.
Elintavat
Aavikolla on niin kuumaa ja kuivaa, että aavikkopäästäinen piileksii varjossa päivät ja saalistaa vain öisin. Sen aineenvaihdunta on niin nopeaa, että se syö päivittäin jopa 75 % painostaan. Pääasiallisena ravintona ovat erilaiset hämähäkkieläimet.
Korkkari
Korkkari on arkikielinen ilmaisu, jolla on eri merkityksiä:
Ikäraja
Ikäraja tarkoittaa tuotteen tai palvelun käytön rajaamista vain tietyn ikäisille henkilöille joko lainsäädännön tai suosituksen kautta. Muutamia esimerkkejä laissa säädetyistä ikärajoista: