cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Villikkalan kartano
Historiaa
Otto Wreden poika Rabbe Gottlieb Wrede jakoi 1800-luvun alussa maansa pojilleen niin että Elimäki-Anjala-alueelta vanhin poika Gustaf Wrede sai Villikkalan sekä Anjalan maista itse Anjalan kartanon ja sitä lähellä olevat maat eli keskisen Anjalan. Nuorin poika Otto Rabbe Wrede sai Anjalan pohjoisen päädyn maat keskuspaikkanaan tuore ”takamaan” eli Rabbelugnin kartano. Toiseksi nuorin poika Fabian G. Wrede sai kaakkoisen Anjalan maat keskuspaikkanaan Muhniemen eli Wredebyn tuore kartano.
Lopulta kuitenkin Villikkala irrotettiin parin vuosisadan yhteydestään Anjalan kartanoon kun paroni Gustaf Wrede myi Villikkalan vuonna 1824 af Forselles -sukua edustavalle naapurilleen. Villikkala tuli näin yhdistetyksi Moision kartanon herran, majuri Fredrik af Forsellesin omistuksiin. Fredrik af Forsellesin pojista lopulta Fredrik nuorempi ja Oskar af Forselles jakoivat Villikkalan maat keskenään, jolloin Oskarin puoliskosta muodostui Myllylän kartano. Puoliskonsa mukana Villikkalassa jo olleen kartanon saanut Fredrik af Forselles nuorempi joutui vararikkoon annettuaan takauksia epäonniselle sahayrittäjyydelle ja saha-alan jouduttua laman kouriin, joten Villikkala myytiin huutokaupalla vuonna 1880. Ostaja oli aiemman kenraalikuvernöörin veljenpoika, kreivi Berg, joka oli hieman aiemmin ostanut myös Moision. Tämän poika myi Villikkalan ja Moision kartanot Elimäen kunnalle, jotta maat voitaisiin paloitella myytäväksi talonpoikaisille viljelijöille.
Omistajat
Elimäen Villikkalan kartanon omistajasukuja ovat olleet:
Omistajaluettelo (mahdollisesti epätäydellinen) 1600-luvun lopulta lukien:
Rakkaus veitsenterällä
Rakkaus veitsenterällä (The Year of Living Dangerously) on Peter Weirin ohjaama australialainen elokuva, joka perustuu Christopher Kochin romaaniin. Elokuvakäsikirjoituksen muokkasivat Weir, Koch ja David Williamson.
Tarina
Elokuva kertoo monimutkaisen psykologisen juonen, joka tapahtuu Indonesiassa presidentti Sukarnon vallastasyöksemisen aikaan. Se seuraa joukkoa maastakarkotettuja toimittajia Indonesian vallankaappausyrityksen aikana 30. syyskuuta 1965 ja sitä ennen. Elokuva oli kielletty Indonesiassa aina vuoteen 1999.
Mel Gibson esittää elokuvassa australialaista toimittajaa, Sigourney Weaver Britannian lähetystön virkamiestä ja Linda Hunt Gibsonin paikallista yhteyshenkilöä, miespuolista valokuvaajaa.
Palkintoja
Hunt voitti roolisuorituksestaan Oscarin parhaasta naissivuosasta ja oli ehdolla Golden Globen saajaksi. Hän on ainoa Oscar-voittaja, joka on saanut palkinnon näyttelemällä vastakkaista sukupuolta. Australian elokuvainstituutin vuosittaisessa AFI-palkintogaalassa Rakkaus veitsenterällä oli ehdolla 13 palkintokategoriassa, mutta voitti niistä vain yhden, kun Huntille myönnettiin palkinto parhaasta naissivuosasta.
Näyttelijät
Lähde:
Vastaanotto ja myöhempi arvostus
Aikalaiskritiikki Suomessa oli melko nihkeää. Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta yksi antoi elokuvalle kolme tähteä, viisi arvostelijaa kaksi tähteä ja kolme yhden tähden, keskiarvona 1,78 tähteä neljästä.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Uusis
Uusis voi tarkoittaa:
Ioann Konstantinovitš Romanov
thumb|Ioann Konstantinovitš Romanov Ruhtinas Ioann Konstantinovitš Romanov (1886–1918) oli suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanovin ja Jelizaveta Mavrikijevnan esikoinen. Hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista kaksi kuoli lapsina. Vain muutama päivä Ioannin syntymästä tuli voimaan laki, jonka mukaan suuriruhtinaan ja suuriruhtinattaren arvonimien myöntäminen rajattaisiin tsaarin lapsiin ja lapsenlapsiin. Seuraavien sukupolvien arvonimiksi tulisi ruhtinas ja ruhtinatar ja puhuttelunimeksi korkeus eikä keisarillinen korkeus.
Nuoruus
Ioann ja hänen veljensä Gavriil Konstantinovitš Romanov valmistuivat muiden kadettien rinnalla sotakoulusta 14.6.1907. Ioann nimitettiin ratsukaartin joukkoihin.
Avioliitto
thumb|Elena ja Ioann Ioann Konstantinovitš oli viimeinen Romanov-suvun mies, joka solmi avioliiton keisarillisen Venäjän aikana. Hän kihlautui kesällä 1911 Serbian prinsessa Elenan kanssa, joka äitinsä menetettyään oli varttunut Venäjällä tätiensä Anastasia Nikolajevnan ja Militsa Nikolajevnan – jotka olivat syntyjään Montenegron prinsessoja – huostassa ja käynyt Smolnan instituuttia. Kihlausta kuitenkin valvoi eräs toinen montenegrolaissisar, Italian kuningatar Elena, joka otti nuoren Elenan luokseen ja kutsui Ioannin sinne vierailulle. Poika yllätti kaikki kosimalla lähes välittömästi. Ajatus siitä että Ioann ylipäänsä tahtoi avioitua, herätti suvussa huvittuneisuutta, sillä tämä pitkä ja melko arkisen oloinen nuorimies oli hiljainen ja erittäin uskonnollinen ja olikin ajatellut ryhtyvänsä munkiksi. Mutta liitto oli kuitenkin rakkausavioliitto, jossa Ioannin lempeys tasapainotti Elenan kiivasta luonnetta. Miehen palattua hoitamaan velvollisuuksiaan Chevalier-kaartissa Elena opiskeli lääketiedettä Pietarin yliopistossa, mutta joutui heidän ensimmäisen lapsensa syntymän vuoksi vastentahtoisesti luopumaan opinnoistaan.
Lapset
Vsevolod Ioannovitš oli yksi viimeisistä ennen vallankumousta syntyneistä Romanovien lapsista.
Vallankumous
Maaliskuussa 1918 Ioann Konstantinovitš joutui lähtemään junalla Pietarista kohti Jekaterinburgia. Samalla junalla lähtivät myös suuriruhtinas Sergei Mihailovitš Romanov, Ioannin kaksi veljeä, ruhtinaat Igor Konstantinovitš Romanov ja Konstantin Konstantinovitš Romanov nuorempi sekä ruhtinas Vladimir Palei. Toukokuussa heidät kaikki siirrettiin Alapajevskiin, missä heitä pidettiin kahden kuukauden ajan vangittuina koulurakennuksessa. Heidät teloitettiin läheisellä metsäalueella sijainneessa kaivoskuilussa tsaariperheen kuoleman jälkeisenä yönä.
Iglu
thumb|300px|Suuri iglu Kinngaitissa, Baffinin saaren eteläosassa vuonna 1999. Sisäänkäyntitunnelin molemmin puolin tuulensuojaseinämät. thumb|300px|Piirros 1800-luvun puolivälistä kuvaa iniut-kylää Oopungnewingissä, lähellä Frobisher-lahtea Baffinin saarella. thumb|150px|Rakentamisen eteneminen. thumb|150px|Leikkaus: 1) oleskelutila 2) sisäänkäyntitunneli 3) ikkuna 4)tuuletusaukko.
Iglu, eli aputiak, on perinteinen inuitien käyttämä kupolimainen lumesta rakennettu asumus, jossa asuttiin talviaika tai joka tehtiin tilapäiseksi tukikohdaksi metsästysretkellä. Igluja käytettiin Mackenzie-joen suiston ja Labradorin niemimaan välisellä alueella. Kesäisin asumuksena käytettiin hylkeennahkaisia telttoja.
Rakenne ja käyttö
Iglu rakennetaan harkkomaisista lumilohkareista. Materiaalina parasta on tuulen kovaksi pakkaama lumi, josta voi leikata harkkomaisia kappaleita pitkällä veitsellä. Veitset tehtiin ennen valaanluusta, nykyisin käytetään metalliteriä. Harkot ovat kooltaan noin 60 cm leveitä, 120 cm pitkiä ja 20 cm korkeita.
Iglu rakennetaan harkoista ulkokehältä edeten spiraalimaisesti ylös ja keskelle päin. Harkot veistetään yläpinnaltaan sisäänpäin kalteviksi, jotta saadaan tiivis kupolimainen rakenne. Saumat tiivistetään irtolumella. Kupolin rakenteen lukitsee keskimmäinen harkkokappale, josta hivenen sivulle puhkaistaan ilmanvaihto- ja savuhormina toimiva tuuletusaukko. Kupolissa voi olla ikkuna; kirkas jäälohkare tai hylkeensuolista pingotettu kalvo. Kulkureittinä sisään toimii noin kolmimetrinen ahdas lumesta rakennettu tunneli. Sisäänkäyntitunnelin päähän ripustettiin hylkeennahkainen verho, tai rakennettiin suojaseinä vetoa vähentämään. Kokenut rakentaja pystytti iglun 1–2 tunnissa.
Sisustuksena oli reunoilla makuutasot, lumiset korokkeet, pinnalla puunrisuja ja niiden päällä karibunnahkoja. Keskellä oli tulisija hylkeenrasvan polttamiseen valoa ja ruuan valmistusta varten.
Asuminen
Yleensä iglussa asui yksi perhe, mutta iglukupoleita myös rakennettiin useita peräkkäin ja yhdistettiin tunneleilla, jotta saatiin asumukset 15–20 hengen perhekunnille.
Asukkaat ja sisällä tapahtuvat toiminnot nostavat sisäilman lämpöä ja ilmankosteutta, joka tiivistyessään lumipintaan jäätyy ja aikaansaa ilmatiiviin, jäisen sisäpinnan. Koska tiivis jääpinta ja lumikerros eristävät hyvin, iglussa on lämmintä. Sisälämpötila voi olla −45 °C pakkasella jopa −7:stä +16 °C:een, vaikka ainoa lämmönlähde olisi asukkaiden ruumiinlämpö.
Osa inuiteista asui koko talven igluissa, osa puolestaan asui suurimman osan talvesta puoliksi maahan kaivetuissa, maapohjaisissa ajopuusta ja valaanluista rakennetuissa majoissa ja käytti igluja metsästysretkien tilapäismajoitukseen. Igluja on tehty myös nurmiturppaista, kivistä ja puusta.
Kainulaiset
Kainulaiset on vanha nimitys, joka viittaa Pohjanmaan rannikkoseutujen asukkaisiin. Nimitystä ovat käyttäneet varsinkin savolaiset. Kainulaiset-nimi on tunnetuissa historiallisissa käyttöyhteyksissään ollut lähinnä eksonyymi eli vieraasta ryhmästä käytetty nimi, ei niinkään ryhmän itsestään käyttämä nimi.
Useimmat kainulaisiksi kutsutut ihmisryhmät ovat olleet suomenkielisiä, mutta Tornionlaakson meänkielessä nimitys tarkoittaa Pohjois-Ruotsin Kainuunjoen (ruotsiksi Kalixälven) alajuoksun ruotsinkielisiä asukkaita. On arveltu, että kainulaiset-nimi olisi ollut käytössä jo rautakaudella, jolloin se olisi viitannut johonkin Pohjanlahden ympäristössä ja pohjoisessa Fennoskandiassa vaikuttaneeseen ryhmään.
Teorioita kainulaisista
Vanhemman kansallismielisen historiankirjoituksen mukaan kainulaiset ovat myöhäiskantasuomalaisten pohjoisin heimo ja olleet keskeinen ryhmä Peräpohjolan asuttamisessa. Muiden muassa Paavo Ravila on kuitenkin kiistänyt tämän ja väittänyt, ettei ole mitään syytä puhua erityisestä kainulaisheimosta, vaan peräpohjalaiset ovat muodostuneet pohjoiseen siirtyneiden eteläisempiin heimoihin kuuluneista henkilöistä ja heidän jälkeläisistään.
Kainulaiset ja Kainuu
Kainulaiset-nimitys on yhteydessä Kainuu-aluenimeen. Kainuu on alkujaan tarkoittanut Pohjanmaata tai jotakin Pohjanmaan osaa. Torniojokilaaksossa ja Kemijokilaaksossa Kainuuksi on kutsuttu Ruotsin Länsipohjaa. Ruotsalaiset Kalixin ja Överkalixin kunnat ovat nykyisiltä meänkielisiltä nimiltään Kainuu ja Ylikainuu. Pohjanmaan toisella laidalla kerrotaan vuonna 1633 savolaisten ja "venäläisten" (Nimityksellä on tarkoitettu karjalaisia.) käyttäneen nimiä Cainoa (luetaan: kainua) ja cainolaiset Paltamon ja Sotkamon alueesta ja asukkaista. Vuonna 1739 mainitaan koko Kajaanin lääniä vanhastaan kutsutun nimellä Cainoa tai Cainuhun maa. Nykyisen yleisimmän suomenkielisen merkityksensä 'Kajaania ympäröivä maakunta' Kainuu-nimi sai kuitenkin lopullisesti vasta 1900-luvun alussa. Tällöin nimitys kainuulaiset tuli vastaavasti tarkoittamaan tämän maakunnan asukkaita.
Eräiden tutkijoiden mukaan nimet Kainuu ja kainulaiset ovat peräisin Lounais-Suomen ja Hämeen rautakautisilta asukkailta. Länsi-Suomessa tulivat kuitenkin keskiajalta lähtien käyttöön Pohjanmaa- ja pohjalaiset-nimet, jolloin kainulaiset-nimi säilyi lähinnä itämurteissa. Toisen teorian mukaan kainulaiset-nimi on itäsuomalaisten antama.
Kainulaisten ja kveenien mahdollinen yhteys
Historiantutkimuksessa nimet Kainuu ja kainulaiset on usein samaistettu viikinkiajan ja keskiajan lähteissä esiintyviin norjalaisperäisiin kveeni- ja Kvenland-nimiin. Nimien alkuperästä on esitetty useita teorioita. Jouko Vahtolan mukaan sekä suomenkielisen kainu-sanan että muinaisnorjalaisen kven-sanan taustalta voi löytyä germaaninen sana *hwainoo, 'alava maa'. Teoriaa on kuitenkin kritisoitu äännehistoriallisin perustein. Jorma Koivulehto puolestaan katsoo, että kainu on ollut lounaissuomalainen sana, joka on merkitys on 'väyläaukko, vesiväylä, järven tai meren selkä, joen suu'. Perämeri miellettiin tällaiseksi kainuksi, joten sen rannikkoseudut saivat nimen Kainuu ja niiden asukkaita kutsuttiin kainulaisiksi. Koivulehdon mukaan kven on norjalainen väännös sanasta kainu.
Viime aikoina Pohjois-Norjan nykyisten kveenien itsestään käyttämänä nimityksenä on alkanut esiintyä kainulaiset-sanasta mukailtu nimi kainu.
Korppoo
Korppoo on entinen Suomen kunta, nyt osa Paraisten kaupunkia, joka sijaitsee Turunmaan saaristossa. Se kuului Varsinais-Suomen maakuntaan ja Länsi-Suomen lääniin. Kunta oli kaksikielinen ja enemmistönä 73 prosenttia asukkaista puhui ruotsia ja 27 prosenttia puhui suomea vuonna 2008. Korppoon naapurikunnat olivat Nauvo, Kökar, Houtskari, Iniö, Velkua ja Rymättylä.
Korppoossa oli 0 asukasta. Korppoon pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on maata, 0 km² sisävesialueita ja loput 0 km² merivesialueita.
Korppoon tärkeimmät saaret ovat Kyrklandet ja Norrskata. Kaiken kaikkiaan Korppoossa on noin kaksituhatta saarta ja luotoa.
Korppoo sijaitsee sotilaallisesti merkittävässä paikassa. Puolustusvoimat oli kunnan suurin työnantaja, sillä Korppoon alueella olivat vuoden 2006 loppuun mennessä lakkautettuun Turun Rannikkorykmenttiin kuuluneet Gyltön ja Utön linnakkeet. Muita työllistäjiä ovat maatalous ja turismi. Korppoon pääsaaren eteläreunalla sijaitsee Saaristokeskus Korpoström, sekä Rumarin säätutka, joka toimii myös näkötornina.
Parainen, Nauvo, Korppoo, Houtskari ja Iniö yhdistyivät vuoden 2009 alussa uudeksi Länsi-Turunmaan kaupungiksi, joka vuoden 2012 alusta otti uudelleen käyttöön nimen Parainen.
Historia
vasen|pienoiskuva|Kartta Turunmaan alueen kuntaliitoksista. Korppoo oli yksi Länsi-Turunmaan vuonna 2009 muodostaneista kunnista.Korppoon alue on ollut suomenkielistä ennen ruotsalaisten maahanmuuttoa alueelle keskiajalla. Varhaisesta suomalaisesta asutuksesta kertovat erityisesti kylännimet. Maskinnamo tulee muodosta Maskun Innanmaa ja kylännimi Pensor luultavasti nimestä Pärnäsaari. Muita alun perin suomenkielisiä kylännimiä ovat Kalax (Kahilaksi), Åvensor (Ahvensaari), Väcklax (Vehkalaksi), Kvivlax (Kuivalaksi), Sjölax (Syvälaksi) ja Hirsaludden (Hirvisalo). Suomen kielessä laksi on tarkoittanut aiemmin lahtea.
Keskiajalla Korppoo oli kirkkopitäjä, joka mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1384. Alkujaan sen alueeseen on kuulunut myös Houtskari, joka vuonna 1554 mainitaan Korppoon kappeliseurakuntana. Vaikka alue onkin vanhastaan ruotsinkielistä,
Kylät
Maarekisterin mukaan Korppoossa on 43 kylää:
Ahvensaari (Åvensor), Aspö, Bendby, Björkö, Bonäs, Brunskär, Böle, Elvsjö, Finnö, Galtby, Gyltö, Havträsk, Houtsala, Innikorpi (Inikorp), Jurmo, Järvsor, Kalgarholm, Karby, Kjölingby, Kopois, Korpogård, Kälö, Kärvois, Lempersjö, Lillgyltö, Lomby, Markomby, Pappila, Pensor, Rosklax, Rumar, Skofatt, Strömma, Syvälax, Utö, Vattkast, Väsby, Västerkalax, Västerretais, Änkis, Österkalax, Österretais, Österskär
Ruokakulttuuri
Korppoon pitäjäruoiksi valittiin 1980-luvulla utskärsgädda, joka on hauesta, perunasta ja lantusta haudutettu kalapata, sekä klimpvälling eli klimppivelli.
Sulka
Sulka on linnun pyrstön tai siiven kookas höyhen. Se viittaa myös seuraaviin:
Xerez CD
Xerez Club Deportivo on espanjalainen jalkapalloseura Jerezin kunnasta Andalusiasta. Seura vuonna 1947, ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Tercera Divisiónssa.
Xerezin peliasun värit ovat sininen ja valkoinen. Seuran kotistadionina toimii noin 21 000 -paikkainen, vuonna 1988 käyttöönotettu Chapín. Xerezin paikallisvastustajia ovat Jerez Industrial ja Cádiz.
Seuran nimi tulee Jerez-nimen vanhasta kirjoitusasusta. Molemmat nimet äännetään.
Historiaa
Jalkapallo tuli Jerezin alueelle 1870-luvulla Britanniaan suuntautuneen sherryviennin myötä. Ensimmäisen seuran, Xerez Fútbol Clubin, kaupunkiin perusti vuonna 1907 Bodegas Williams & Humbert -viinitehtaan työntekijä Thomas Spencer. Tämä seura pelasi kahdeksan kautta Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa ja ylsi kerran Espanjan cupin Copa del Reyn puolivälieriin.
Nykyinen seura perustettiin 24. syyskuuta 1947 nimellä Jerez Club Deportivo. Nimi muutettiin nykyisekseen 1960-luvulla. Seuran historia on jakautunut tasaisesti Segunda Divisiónin, Segunda División B:n ja Tercera Divisiónin välille. Segundaan joukkue nousi ensimmäistä kertaa kaudeksi 1953–1954, ja pysyi sarjassa viiden kauden ajan. Yhteensä se on pelannut sarjassa 22 kautta.
Kaudella 2001–2002 Xerez oli saksalaisen Bernd Schusterin valmentamana lähellä nousua korkeimmalle sarjatasolle Primera Divisióniin. Heikon loppukauden myötä kolmanneksi nousijaksi varmistui lopulta Recreativo kierros ennen sarjan päätöstä ja Xerezin sijoitukseksi jäi neljäs, joka oli kuitenkin sen siihenastisen historian paras. Seuraavien kausien aikana Xerez jatkoi Segundan kärkikymmenikössä lukuun ottamatta kauden 2007–2008 pientä romahdusta, jolloin joukkue sijoittui 15:nneksi.
Jereziläisten odotus palkittiin kaudella 2008–2009, kun Esteban Vigon luotsaama ryhmä voitti Segundan ja nousi ensimmäistä kertaa historiassaan Primeraan. Käynti pääsarjassa jäi kuitenkin yhden kauden mittaiseksi, kun joukkue sijoittui kauden 2009–2010 päätteeksi viimeiseksi.
Aurora (nimi)
Aurora on naisen etunimi, joka johtuu latinan aamuruskoa tarkoittavasta sanasta aurora.
Suomessa nimi Aurora on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 22 152 naiselle, joista enemmistö on 2000-luvulla syntyneitä. Auroran nimipäivä on 10. maaliskuuta.
Alberton
Alberton on kaupunki Gautengin provinssissa, Etelä-Afrikassa. Kaupungin puhutuin kieli on afrikaans, jota puhuu yli 40 prosenttia väestöstä. Toiseksi puhutuin kieli on englannin kieli, jota puhuu 34,6 prosenttia kaupungin väkiluvusta. Lähin suurkaupunki on Johannesburg.
Isak Julin
pienoiskuva|Isak Julin Isak Julin (19. joulukuuta 1879 Jämsä – 29. heinäkuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos ja liikemies, joka vaikutti Tampereella ja Forssassa.
Elämä ja ura
Jämsän Partalan kylän Valjasmäen tilalta kotoisin olleen Julinin vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Julin ja Ida Maria Syväjärvi. Isak kävi kansakoulun ja muutti sitten 15-vuotiaana Tampereelle. Hän työskenteli kauppa-apulaisena ja konttoristina, kunnes aloitti oman yritystoimintansa vuonna 1898. Julin perusti 1900-luvun alussa Tampereelle useita yrityksiä: kustannusliikkeen 1898, paperitavarain vähittäiskaupan 1901 ja tukkukaupan 1902, kirjansitomon 1905, kirjapainon 1906 ja paperipussitehtaan 1909. Julin rakennutti myös vuonna 1911 Petit-nimisen 373-paikkaisen elokuvateatterin Hämeenkatu 31:een. Kirjankustantamossaan Julin julkaisi lähinnä viihdekirjallisuutta, osittain muilta ostettujen teosten tittelipainoksia. Julinin omat julkaisut olivat "helppohintaisia", eikä niillä ollut korkeita kirjallisia tavoitteita. Muualta ostetun varastokirjallisuuden mukana tuli laajempia angloamerikkalaisten teosten suomennoksia, kuten Joseph Holt Ingrahamin, Jack Londonin, Upton Sinclairin, Mark Twainin ja Thomas W. Lawsonin romaanit, yksi kultakin. .
Julin johti näitä yrityksiään vuoteen 1918 saakka, jolloin hän myi ne vuoden lopulla ja tämän jälkeen hän toimi Tampereen Osake-Pankin pääjohtajana 1920–1924 ja Oy Forssa Ab:n (Forssan puuvillatehdas) toimitusjohtajana 1924–1934. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1929. Julin jäi eläkkeelle 1934 heikentyneen terveyden vuoksi ja hän vietti loppuvuotensa Helsingissä.
Politiikka ja heimosodat
Julin oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1916–1922 ja 1924 ja toimi sen varapuheenjohtajana 1921–1922. Hän oli heimosotiin kuuluneen Aunuksen retken aikana Aunuksen väliaikaisen hoitokunnan jäsenenä sekä Suomen hallituksen luottamusmiehenä Aunuksessa.
Muuta
Julin pystytti 1929 Keuruulle Herpmanin poikien muistomerkin. Hän oli naimisissa Ida Rauha Gröndahlin kanssa vuodesta 1900 lähtien.
Bussipysäkki
Bussipysäkki (Bus Stop, myös The Wrong Kind of Girl) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1956. Elokuvan on ohjannut Joshua Logan, ja sen pääosissa näyttelivät Marilyn Monroe ja Don Murray. Muissa rooleissa ovat mukana muun muassa Arthur O'Connell, Betty Field, Eileen Heckart, Robert Bray ja Hope Lange. Elokuvan tuotantoyhtiö on Fox, ja sen ensi-ilta oli 31. elokuuta 1956.
Toisin kuin useimmat Marilyn Monroen elokuvat, Bussipysäkki ei ole sen paremmin täysiverinen komedia kuin musikaalikaan, vaan pikemminkin draamaelokuva. Monroe laulaa siinä kuitenkin yhden laulun, "That Old Black Magic" (sävellys Harold Arlen, sanat Johnny Mercer).
Bussipysäkki perustuu kahteen William Motter Ingen näytelmään, People in the Wind ja Bus Stop.
Juoni
Beau-niminen cowboy (Don Murray) ja hänen ystävänsä Virgil (Arthur O’Connell) matkustavat bussilla Phoenixin Montanasta Arizonaan osallistuakseen siellä pidettävään rodeoon. Samalla Beau toivoo löytävänsä oman ”enkelinsä”.
Arizonassa kokematon Beau rakastuu kahvilalaulaja Chérieen (Marilyn Monroe) tämän laulaessa kappaleen ”That Old Black Magic”. Beau päättää viedä Chérien mukanaan Montanaan ja aikoo naida tämän seuraavana päivänä, mutta Chérie kuitenkin pakenee. Chérie nimittäin toivoo pääsevänsä Hollywoodiin, jossa hänen kykynsä huomattaisiin. Beau kuitenkin löytää Chérien ja pakottaa tämän nousemaan Montanan bussiin.
Matkalla bussi pysähtyy Grace’s Diner -nimiseen ruokapaikkaan, sillä Montanaan vievä tie on peittynyt lumeen. Muut matkustajat ovat saaneet tietää, että Beau on siepannut Chérien ja kiusaa tätä. Miehet nujertavat Beaun, kunnes tämä lupaa jättää Chérien rauhaan. Kun Montanaan vievä tie on aurattu, katuva Beau, joka sai bussikuskilta edellisiltana selkäsaunan, pyytää anteeksi karkeaa käytöstään ja on valmis lähtemään kotiin ilman Chérietä. Chérie antaa Beaulle anteeksi, ja huomattuaan, että Beaulla on myös mukavampi puoli, hän päättää lähteä tämän mukaan.
Arviot
Erään televisioesityksen yhteydessä esitetyn arvion mukaan elokuva on katsojasta riippuen paikoin hauska tai vain pitkästyttävä. Sen loppuratkaisu pönkittää arvoja ajan hengessä.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Bussipysäkin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
CDC STAR-100
STAR-100 on Control Data Corporationin valmistama supertietokone, joka oli yksi varhaisista vektorisuorittimia käyttävistä tietokoneista. Nimi on peräisin sanoista STrings and ARrays (merkkijonoja ja taulukoita) sekä 100 miljoonaan laskutoimitukseen sekunnissa MFLOPS.
Tietokoneen soveltuvuutta tutkittiin muun muassa transoonisten virtausten laskentaan.
Lippahaisenjärvi
Lippahaisenjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva järvi.
Tähtipistepotentiaalimenetelmä
Tähtipistepotentiaali laskentamenetelmää käytetään helpottamaan, suurten kahden solmupisteen virtapiirien virtojen laskemista.
Laskuesimerkki
E134z1234i1234s12.gif2-e134z1234i1234s12.gif
Lippahaisenjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13,3 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 111,5 metriä mpy.
Kustaa Karjalainen
Kustaa Fredrik Karjalainen (21. elokuuta 1871 Kajaani – 5. syyskuuta 1919 Loviisa) oli suomen sukukieliin perehtynyt tutkija ja tutkimusmatkailija.
Henkilöhistoria
Karjalaisen vanhemmat olivat sahatyömies Adolf Karjalainen ja Eva Gustava Kontio. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion suomalaisesta lyseosta vuonna 1892 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1897 ja lisensiaatin tutkinnon vuonna 1905. Suomen kielen opettajana Helsingin teollisuuskoulussa Karjalainen toimi vuosina 1896–1898, Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisen laitoksen amanuenssina vuodesta 1904 lähtien ja suomalais-ugrilaisen kielitieteen dosenttina vuodesta 1905 lähtien. Hän oli myös virkaa tekevä suomen kielen lehtori vuosina 1905–1913 sekä virkaa tekevä suomen kielen ja kirjallisuuden professori vuosina 1908, 1910, 1913, 1914 ja 1917.
Karjalainen teki tutkimusmatkoja Vienan Karjalaan vuonna 1894, Tverin Karjalaan 1895, Rukajärvelle 1897, ostjakkien eli hantien luo Siperiaan Tobolskin ja Tomskin seudulle vuosina 1898–1902 sekä Unkariin vuonna 1906. Suomalais-Ugrilaisen Seuran kirjavarainhoitajana Karjalainen toimi vuosina 1897–1898 ja sihteerinä 1906–1919.
Unkarin vesipallomaajoukkue
thumb|Unkarin voittoisa vesipallomaajoukkue [[Kesäolympialaiset 1932|Los Angelesin olympialaisissa 1932.]] Unkarin vesipallomaajoukkue edustaa Unkaria kansainvälisissä vesipalloturnauksissa ja ystävyysotteluissa. Unkari on ollut yksi vesipallon menestyneimpiä joukkueita.
Unkari on voittanut olympialaisista yhteensä 15 mitalia. Kultaa maalle on mennyt peräti yhdeksän kertaa. Maailmanmestaruuskilpailuissa Unkari on ollut mitaleilla 11 kertaa ja mestaruuden se on voittanut kolmesti. Tämän lisäksi maa on voittanut kaksi kertaa maailmanliigan ja 13 kertaa Euroopan-mestaruuden.
Vesipallomaajoukkue on valittu maassaan Unkarin vuoden joukkueeksi 15 kertaa.
Masurkka
Masurkan askelikko
Masurkan askelikko on polkkaa helpompi, ja usein polkkaa opeteltaessa harjoitellaankin ensin masurkkaa (polkkamasurkkaa). Masurkan askel on rauhallinen. Polkkamasurkan askel on sama kuin polkan, mutta eri rytmissä: polkassa on tahtia kohti neljä iskua, masurkassa vain kolme.
Unkarin vesipallomaajoukkue
Saavutukset
Lähde: The-sports.org
Masurkka
Masurkan askelikko
Alkuasento on vierekkäin, käsikädessä, kädet hartioiden korkeudella. Kun ajattelee masurkkasäveltä neljäsäkeisenä,
Viktor Kortšagin
Viktor Kortšagin (, s. 7. elokuuta 1967) on venäläinen hiihto- ja pyöräsuunnistaja. Aktiiviurallaan hän edusti Hyvinkään Rastia.
Hiihtosuunnistus
Windischgarstenin hiihtosuunnistuksen MM-kilpailuissa 1998 Kortšagin voitti normaalinmatkan maailmanmestaruuden. Borovetzissa 2002 hän voitti sprintistä MM-hopeaa. Lisäksi hän on voittanut MM-kilpailuiden viestistä kultaa vuonna 1998 Windischgarstenissa, 2000 Krasnojarskissa ja 2002 Borovetzissa sekä hopeaa vuonna 1992 Chapelle de Boisissa ja pronssia vuonna 1994 Val di Nonissa.
Pyöräsuunnistus
Ballaratin pyöräsuunnistuksen MM-kilpailuissa 2004 Kortšagin voitti pronssia keskimatkalta. Vuotta myöhemmin Banská Bystricassa hän voitti MM-hopeaa pitkältä matkalta. Joensuun MM-kilpailuissa 2006 hän voitti viestihopeaa.
Omahat
Omahat ovat Yhdysvaltain Keski-lännessä asuva alkuperäiskansa. Omahat olivat sukua siouxeille ja edustivat Siouan-Dhegiha murreryhmää. He kuuluivat preerioitten maanviljelijöihin, mutta omaksuivat myös tasankojen biisoninmetsästäjien suosiman ratsastuskulttuurin.
Siouxeista poiketen omahat eivät koskaan olleet sotajalalla Yhdysvaltoja vastaan, vaan pyrkivät rakentamaan näihin kestävät ystävyyssuhteet. 1700-luvun aikana tapahtuneet toistuvat siouxien hyökkäykset pudottivat merkittävästi omahien lukumäärää. Suurimmat tuhot sai aikaan kuitenkin isorokko, joka vuonna 1800 surmasi enimmän osan 2800:sta omahasta ja pudotti kansan lukumäärän alle viidensadan.
Legenda omahain syntymästä
thumb|250px|Omahat sukulaiskansoineen asettuivat pääosin Kansasin ja Nebraskan alueille. Vihreällä alueella olevista intiaanikansoista pawneet olivat tulleet etelästä ja edustivat eri kieliryhmää.
Omahain juuret ovat saattaneet olla lähtöisin Atlantin rannikolta. Jo esihistoriallisella ajalla he aloittivat vaelluksensa sisämaahan ja kulkivat läpi monen nykyisen osavaltion. Ohiossa on mainittu olleen heidän kyliään Wabash-joen varrella lähellä nykyistä Cincinnatia. Täältä vaellus jatkui Minnesotaan ja Wisconsiniin päätyen lopulta Nebraskaan. Omahain suullinen historia kertoo varhaisen tarinan heidän syntymästään. Vaeltaessaan Ohion jokilaaksoista kohti länttä he muodostivat suuren määrän, joka oli jakaantunut useaan eri ryhmään. Ensimmäisenä liikkuva joukko pääsi turvallisesti edessä olevan suuren veden yli (arvatenkin Mississippi-joki.) Jälkimmäiset joukot joutuivat valtavan myrskyn riepoteltaviksi. Toisena kulkeva ryhmä jäi ansaan suurille hiekkasärkille loppuosan kansasta jäädessä vastakkaiselle rannalle odottamaan sään muuttumista. Eräiden lähdetietojen mukaan tämä tapahtui joskus vuosien 1650–1674 välillä.
Hiekkasärkille vangiksi jäänyt ryhmä puski itsensä läpi tuulen mukana lentävän harmaan hiekkapölyn ja saapui nykyiseen Iowaan. He kutsuivat itseään nimellä Pa-hod-ja, joka tarkoitti tomuneniä. Tästä ryhmästä muodostui myöhemmin iowien kansakunta. Ensimmäisenä joen ylittänyt ryhmä jatkoi kulkuaan vastavirtaan. He olivat Umahat, "vastavirtaan kulkijat". Nimi muuttui myöhemmin muotoon Omaha. Vastarannalle jääneet jatkoivat kulkuaan myötävirtaan. Heistä tuli neljä kansaa, jotka myöhemmin tunnettiin nimillä osaget, poncat, kawit ja quapawit.
1700-luku
Minnesotassa asuvien siouxien hyökkäykset saivat omahat siirtymään Nebraskaan. 1700-luvun alkupuolella he asettuivat Missourin läntisille rannoille Platte- ja Niobrara-joen välille. Ensimmäiset valkoiset turkismetsästäjät tapasivat paljon omahoita Bellevuen alueella metsästämässä riistaa ja harjoittamassa maanviljelyä. Nebraskassa jo aiemmin asuneet arikarat ja pawneet antoivat omahoille omasta kulttuuristaan monia piirteitä.
Vuonna 1770 omahain ylimmäksi johtajaksi nousi Blackbird (Washinggusaba), joka hallitsi kansaansa ja ympäristöään lujalla otteella. Hänen johdollaan omahat avasivat tuottoisat kauppasuhteet brittien, espanjalaisten ja ranskalaisten kanssa, ja solmivat pitävät suhteet myös Yhdysvaltoihin. Blackbird toimi päällikkönä omahain suurimmassa kylässä, joka sijaitsi Omaha Creekin varrella ja jonka nimi oli Tonwantonga. Siellä on sanottu asuneen yli tuhat intiaania.
Blackbird järjesti kauppasulkuja Missouri-joella, ja vaati kauppiaiden esittävän hänelle kaikki myynnissä olevat tuotteet. Näistä hän valitsi kiinnostavimmat. Omahat vaihtoivat majavan ja saukonnahkoja paitsi aseisiin ja ammuksiin myös brandyyn, kirkasvärisiin vaatteisiin, kiinalaiseen tavaraan, patoihin ja käsittelemättömään hopeaan. Omahoista kehittyi mestariluokan ratsastajia. Hyödyntämällä tämän taitonsa lisäksi briteiltä ostamiaan tuliaseita omahat kävivät verisiä kahakoita lakotojen, comanchien ja pawneiden kanssa. Viime mainituille he aiheuttivat tuntuvia menetyksiä aivan 1700-luvun lopulla käydyssä taistelussa.
Omahain voima murtuu
thumb|210px|Omaha-opas. Yhdysvaltain armeija käytti omahoja oppaina. 1861-65 omahat sotivat [[Yhdysvaltain sisällissota|Yhdysvaltain sisällissodassa pohjoisvaltioiden joukoissa etelävaltioita vastaan.]] Skidi-pawneet kukistivat omahat vuonna 1800, mutta eivät tehneet sitä taistelussa. New Mexicosta palanneet pawneet toivat ryöstösaaliinsa mukana isorokon, joka levisi omahain keskuuteen. Vaikka tiedot omahain populaation suurista menetyksestä (alta 500 henkiinjäänyttä) ovat saattaneet olla liioiteltuja he kadottivat suurimman osan voimastaan. Samaan aikaan kuollut Blackbird jätti taakseen sekasortoisen joukon vailla kykenevää johtajaa. Hänen hautajaisissaan silminnäkijänä ollut henkilö kertoi, että omahat pelkäsivät kuolleena Blackbirdiä vielä enemmän kuin elävänä, eikä kukaan uskaltanut koskea päällikön ruumiiseen.
Epidemian jälkeen omahat tekivät perinnetietonsa mukaan itsemurhaiskuja pawneita ja cheyennejä vastaan. He ovat kertoneet pitäneensä kuolemaa parempana vaihtoehtona kuin elämää, jossa he joutuivat katselemaan lastensa rokon merkitsemiä kasvoja. Omahoista tuli samoileva, päämäärää vailla oleva kansa, jonka kauppiaat olivat hylänneet, ja joka oli jatkuvasti alttiina muiden naapurien hyökkäyksille.
Omahain kadonnutta vahvaa roolia Missourin jokilaaksoissa yritti elvyttää ylimmäksi päälliköksi valittu Big Elk (Ongpatunga), joka jo hyvin nuorena oli hankkinut pelottoman soturin maineen monissa intiaanisodissa. Hän oli viimeinen täysverinen omahapäällikkö ja ehti tehdä kaksi vierailua Washington DC:ssä Yhdysvaltain presidenttiä tapaamassa ja tuli tunnetuksi näiden vierailujen aikana loistavana puhujana. Hän jatkoi Blackbirdin viitoittamalla tiellä ja huolehti siitä, että välit valkoiseen mieheen pysyivät kunnossa. Big Elk ei onnistunut kuitenkaan koskaan saamaan edeltäjänsä veroista vaikutusvaltaa. Hänet haudattiin vuonna 1846 Bellevuen hautausmaalle Nebraskassa. thumb|left|190px|Logan Fontenelle, omahojen ylin päällikkö 1853-55. Erinomaisena puhujana ja hyvänä neuvottelijana tuli tunnetuksi myös omahain ensimmäinen puoliverinen päällikkö Logan Fontenelle, intiaaninimeltään Shan-ga-sga. Hänen äitinsä oli omaha ja isänsä ranskalais-amerikkalainen turkismetsästäjä. Vuonna 1853 Fontenelle valittiin kaikkien omahojen ylipäälliköksi ja vuotta myöhemmin hän neuvotteli kansalleen reservaatin hyvin läheltä heidän entisiä asuinalueitaan koillisesta Nebraskasta. Hänen elämänkaarensa jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä johtaessaan omahain metsästysseuruetta vuonna 1855 hän joutui siouxien surmaamaksi. Fontenelle oli kuollessaan 30-vuotias. thumb|right|150px|Susette "kirkassilmä" LaFlesche oli kuuluisa omaha. Hän oli päällikkö Iron Eyesin tytär. Opeteltuaan englannin kielen hän kirjailijantyönsä ohella ajoi etevänä puhujana intiaanien asioita. Niin punaisten kuin valkoistenkin suuresti arvostama Fontenelle sai myöhemmin Nebraskassa useita maamerkkejä. Hänen kunniakseen perustettiin kaupunki ja nimettiin metsäalueita, puistoja, kouluja ja katuja.
Omahain 1800-luvun loppupuolen historiassa on maininta kahdestakin eri naisesta, jotka kumpikin onnistuivat vaikuttamaan toiminnallaan intiaanien tulevaisuuteen. Ensimmäinen mainituista naisista, Susette La Flesche, joka itsekin oli intiaani, ajoi rohkeasti niin omahojen kuin heidän sukulaistensa poncain asioita pyrkimällä säilyttämään näiden kulttuuria ja asuinalueita. Samoilla linjoilla liikkui toinen nainen, joka tuli intiaanien pariin täysin ulkopuolisena ihmisenä. Hän oli nimeltään Alice Fletcher, eräs ensimmäisistä naispuolisista antropologeista Vuonna 1881 hän aloitti tutkimustyönsä intiaanien parissa, ja asui omahain kylissä useamman vuoden tutkien heidän kulttuuriaan ja yhteiskuntaansa. Kun Yhdysvaltain hallitus vuonna 1882 koetti saada omahat siirtymään uuteen reservaatioon Oklahomassa, puuttui Fletcher tapahtumien kulkuun varsin määrätietoisella tavalla. Antaen kaiken tukensa omahoille, hän onnistui estämään muuttohankkeen toteutumisen ja säilyttämään omahojen asuinalueet Nebraskassa. Myöhemmin Fletcher adoptoi nuoren omaha-pojan.
Nykyaika
Omahat tunnetaan parhaiten musiikistaan, mutta he ovat kunnostautuneet myös muille taiteen saroilla. Niinpä heidän taidettaan, maalauksia ja koriste-esineitä, löytyykin niin taidegallerioista, yksityisasunnoista kuin heimon kansallisesta päämajastakin. Omaha Francis LaFlasche oli eräs varhaisimmista tiedemiehistä. Hänen omaelämäkerrastaan The Middle Five on tullut klassikko.
Suurin vuosittainen tapahtuma on H'edewaci, ilon juhla ja kiitollisuuden osoitus hyvälle sadolle. Paremmin tämä laulamisesta, tanssimisesta ja rummutuksista tunnettu tilaisuus kulkee Pow-Wown nimellä. Samalla siitä on tullut eräs yleisimmistä intiaanikulttuurin tunnuksista. Elokuisin täydenkuun aikaan pidettävä juhla on avoin yleisölle.
Asuminen ja elinkeinot
Omahain pääelinkeino oli pawneilta ja arikaroilta omaksuttu maissinviljely. Biisoninmetsästys nousi majavan- saukonpyynnin ohella tärkeään asemaan. Linnustus kuului myös elinkeinojen joukkoon. Naiset keräsivät sieniä ja erilaisia juuria. Maapähkinät sekä artisokka, ja monet muut luonnon tuotteet kuuluivat omahain ravintoon. Kalastamiseen käytettiin erikoisnuolia ja teräviä puisia tikkuja.
Luokat ja klaanit
Omahat jakaantuivat erikseen sekä luokkiin että klaaneihin. Klaaneja oli kymmenen ja ne periytyivät isän puolelta muodostuen osagien tavoin taivasta ja maata edustavista vastakkaisista ryhmistä. Maaihmisten riittien uskottiin tuovan menestystä sodissa, kun taas taivaan klaanit turvasivat uskonnollisilla menoillaan hyvät suhteet henkimaailmaan. Omahain monet luokat jakaantuivat niin, että päälliköt kuuluivat omiin ryhmiinsä, poppamiehet ja papit omiinsa pelkän kansan taas muodostaessa erillisen ryhmän. Omahoilla oli myös salaseuroja, joilla kullakin oli omat erilliset tehtävänsä.
Avioliitto
Omahain keskuudessa moniavioisuus oli sallittua kuitenkin sillä edellytyksellä, että vaimojen lukumäärä ei saanut ylittää kolmea. Naisten korkean sosiaalisen aseman takia heidän mielipiteitään kuunneltiin ja aviomiehen julmuus katsottiin yhdeksi syyksi, jonka perusteella vaimo saattoi pyytää avioeroa. Lapset jäivät äitinsä, joskus myös aviomiehen äidin, huostaan. Eron vuoksi ei pidetty seremonioita ja kumpikin puolisoista sai vapaasti avioitua uudelleen.
Pukeutuminen, juhlat ja vapaa-aika
Pukeutumiseltaan omahat eivät juuri eronneet naapureistaan. He käyttivät sen ajan intiaanimuodin mukaisia pukinnahkaisia säärystimiä ja rimpsureunaisia paitoja. Hiukset annettiin kasvaa pitkiksi ja saatettiin usein muotoilla yhdeksi pitkäksi palmikoksi niskaan. Kauniita sulkia pidettiin yleisesti palmikon koristeena. Omahat olivat tavallista musikaalisempia ja jo pienet lapset opetettiin rakentamaan musiikki-instrumentteja. Heidän vuotuinen kohokohtansa oli Pow-wow. Tämä tansseihin ja lauluun perustuva tapahtuma juonsi alkunsa mahdollisesti heidän omasta kulttuuristaan 1600-luvulta.
Iso Ruokojärvi (Hämeenlinna)
Iso Ruokojärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa ja Padasjoella sijaitseva järvi. Järvi kuuluu Evon retkeilyalueeseen.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 125,5 metriä mpy.
Ole Kirk Christiansen
Ole Kirk Christiansen (7. huhtikuuta 1891 – 11. maaliskuuta 1958) oli tanskalainen puuseppä, joka perusti Lego-yhtiön ja oli mukana yhtiön alkutaipaleella aina ensimmäisten palikoiden ilmestymiseen saakka.
Lapsuus viljelijäperheessä
Ole Christiansen syntyi vuonna 1891 jyllantilaiseen maaviljelijäperheeseen Filkskovin kylään. Isä Jens Niels Christensen työskenteli monilla lähialueen maatiloilla saadakseen kymmenlapsisen perheensä ruokittua. Myös poika tottui jo nuoresta pitäen työntekoon. Erään tarinan mukaan Christiansenin ensimmäinen työ oli perheen lampaan hoitaminen ja ulkoiluttaminen.
Työtä pelkäämättömän asenteen lisäksi Christiansen peri vanhemmiltaan hartaan uskovaisuuden. Koko Christiansenin perhe oli ahkerasti mukana luterilaisen kirkkonsa tempauksissa. Varsinkin lähialueen vähävaraisten avustaminen oli heille tärkeää.
Vilja vaihtuu puuhun
Työnteon lisäksi Christiansen kävi kaksi päivää viikossa kylänsä koulussa opettelemassa laskemista ja lukemista. Christiansen ei ehtinyt työnsä lisäksi lukea, ja siksi hän ei käynyt koulua perusastetta korkeammalle. Yleisen tavan mukaan Christiansen opetteli ammattinsa kisällinä toimien isoveljensä Kristianin apulaisena puusepän verstaalla 14-vuotiaasta lähtien. Neljän vuoden opintojen jälkeen Christiansen valmistui ja sai luvan harjoittaa ammattiaan itsenäisesti.
Pian valmistuttuaan Christiansen huomasi, ettei hänelle riittänyt työtä pienessä kotikylässään, joten hän päätti lähteä ulkomaille omaisuutta tienaamaan. Christiansen työskenteli puuseppänä Saksassa vuodet 1911–1912 ja Norjassa vuodet 1912–16. Norjasta hän löysi ensimmäisen vaimonsa, Kirstinen. Tienattuaan tarpeeksi Ole ja Kirstine Christiansen muuttivat Tanskaan pieneen Billundin kylään 30 kilometrin päähän Filkskovista. Heti muutettuaan Billundiin Christiansen osti pienen paikallisen puusepänverstaan.
Lego-yhtiön perustaminen
Verstaassaan Christiansen valmisteli lähiseudun maatalouden tarvitsemia puutuotteita ovista huonekaluihin. Keväisin ja kesäisin hän yritti hankkia toimeentuloa millä tahansa työmaalla johon hän pääsi. Aluksi asiakkaina olivat vain lähiseutujen asukkaat, mutta maineen kiiriessä Christiansen sai yhä enemmän asiakkaita ja yhä isompia urakoita. Silti 1920-luvun lama ei päästänyt Christianseniä helpolla, ja hän joutui usein vararikon partaalle.
Neljästä verstaassa roihunneesta tulipalosta huolimatta Christiansen jaksoi jatkaa. Huomattuaan, etteivät käyttötavarat enää tuoneet tarvittavaa määrää tuloja, hän päätti kokeilla puisten lelujen tekemistä. Tieto Christiansenin tekemien lelujen laadusta ja kestävyydestä kiiri ympäri Tanskaa. Vähitellen suurin osa verstaan tuloista alkoi tulla leluista.
Lelujen mahdollisuutta pohtiessa Christiansen päätti keskittää verstaan tuotannon kokonaan leluihin. Christiansen piti verstaan työntekijöiden kanssa lelujen nimen keksimisestä kilpailun. Voittajaksi päätyi Christiansenin ehdotus "LEGO". Näin yhtiö sai nimensä vuonna 1934.
Ole Kirk Christiansenin seuraaja LEGO-yrityksen johdossa oli hänen poikansa Godtfred Kirk Christiansen, joka patentoi toisiinsa kiinnittyvät muovipalikat vuonna 1958.
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut
Yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailut järjestetään kahden vuoden välein. Järjestävänä organisaationa toimii Euroopan yleisurheiluliitto EAA. Ensimmäiset EM-kilpailut käytiin Torinossa vuonna 1934. Naiset kilpailivat Euroopan-mestaruuksista ensimmäisen kerran Wienissä vuonna 1938. Toisen maailmansodan takia kisat jäivät pitämättä 1942.
Vuodesta 2010 lähtien EM-kilpailut järjestetään kahden vuoden välein. Kahden vuoden välein järjestettäviä kisoja kokeiltiin ensimmäisen kerran 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa mutta muutoin Euroopan-mestaruuksista on aiemmin kilpailtu neljän vuoden välein, paitsi kolmen vuoden väliajoin 1966-1969 ja 1971-1974. Ensimmäiset samana kesänä olympiakisojen kanssa järjestetyt EM-kilpailut käytiin Helsingissä kesä-heinäkuussa 2012. Kilpakävely ei kuulu ohjelmaan ja maratonin tilalla on puolimaraton, kun myöhemmin samana kesänä on olympiakisat.
Gondorin Valkoinen Puu
Gondorin Valkoinen Puu on J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -kirjoissa Gondorin symboli, joka kasvaa Minas Tirithin linnan pihalla. Valkoinen Puu kirjailtiin myös Gondorin lippuun.
Toinen Valkoinen Puu
Isildur pakeni Valkoisen Puun taimi mukanaan Minas Anoriin, missä hän istutti sen Valkoisen Tornin pihamaalle.
Kolmas Valkoinen Puu
Kolmanen taimen istutti Kolmannella Ajalla vuonna 1640 Kuningas Tarondor. Tämä Valkoinen Puu eli aina vuoteen 2852 saakka Käskynhaltija Belecthor II:n aikana. Kun silloin ei löytynyt uutta taimea, jonka voisi istuttaa, jätettiin puu paikalleen kuolleena.
Neljäs Valkoinen Puu
Kun Aragornista tuli kuningas, hän löysi Gandalfin auttamana Valkoisen Puun taimen Mindolluinin rinteistä korkealta kaupungin yläpuolelta ja istutti sen kaupunkiin. Kuollut puu poistettiin linnan pihalta ja siirrettiin kunnioittavasti Kuninkaiden Hautakammioon. Kolmannella ajalla kesäkuussa 3019 taimi alkoi kukoistaa.
Gondorin Valkoinen Puu elokuvissa
Peter Jacksonin Kuninkaan paluu (2003) -elokuvassa ei näytetä sitä kun Aragorn ja Gandalf löytävät Valkoisen Puun taimen. Kuitenkin elokuvassa nähdään vähän toivoa, kun aikaisemmin kuollut puu alkaa kukkia Gondorin Linnan pihalla samaan aikaan, kun Aragorn on matkalla Minas Tirithiin. Aragornin kruunajaisten aikaan sama kuollut puu on täydessä voimassaan ja kukoistuksessaan.
Arbre blanc
Eugene Oberst
Eugene George "Gene" Oberst (23. heinäkuuta 1901 Owensboro – 30. toukokuuta 1991 Cleveland) oli yhdysvaltalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti.
Oberst osallistui olympialaisiin kerran, vuonna 1924 Pariisissa, jossa voitti keihäänheiton olympiapronssia. Ennätyksekseen hän heitti tuloksen 61,74 metriä vuonna 1924.
Maimonides
thumb|Maimonides 1800-luvulta peräisin olevassa kuvassa. Moses Maimonides (, arabiaksi Mussa bin Maimun ibn Abdallah al-Kurtubi al-Israili; 30. maaliskuuta 1135 (tai 1138) Córdoba – 13. joulukuuta 1204 Fustat) oli keskiaikainen sefardijuutalainen rabbi, lääkäri ja filosofi. Häneen viitataan usein myös nimellä Rambam, jonka taustalla on hänen tittelinsä ja nimensä heprealainen lyhenne RaMBaM. Häntä pidetään yhtenä suurimmista juutalaisuuden historian filosofeista.
Elämä
Maimonides syntyi vuonna 1135 tai 1138 Córdobassa Espanjassa, joka oli tuohon aikaan islaminuskoisten hallussa. Hän opiskeli Tooraa isänsä Maimonin ja rabbi Josef ibn Migašin alaisuudessa. Vuonna 1148 Marokosta tulleet almohadit valtasivat islamilaisen Espanjan ja pakottivat juutalaiset ja kristityt valitsemaan islamin, kuoleman tai poismuuton väliltä. Almohadien tullessa valtaan Maimonides oli 10- tai 13-vuotias. Maimonideen perhe muutti mahdollisesti ensin joksikin aikaa kristittyyn Espanjaan mutta palasi takaisin. Perhe ryhtyi harjoittamaan salaa juutalaisuutta mutta esiintyi muslimina välttääkseen vainot. Vuodet 1160-1165 Maimonides asui vanhempineen Marokon Fesissä. Samoihin aikoihin hän kirjoitti tunnetun kommentaarinsa Mišnaan, juutalaiseen laki- ja kirjoituskokoelmaan.
Kun Maimonideen perheen tuntema rabbi teloitettiin Marokossa juutalaisuuden harjoittamisen vuoksi, perhe siirtyi vuonna 1165 lyhyeksi aikaa Palestiinaan, joka oli ristiretkeläisten hallussa. Sieltä perhe siirtyi fatimidien Egyptiin, missä valta siirtyi 1171 Aijubidien dynastialle. Palestiinassa Mamonides vietti aikaa Jerusalemissa rukoilemalla Temppelivuoren synagogassa. Perhe asettui lopulta Egyptin Fustatiin, missä juutalaisuus oli sallittua dhimmi-säädösten puitteissa. Siellä hän toimi lääkärinä muun muassa Saladdinin sulttaanille. Hänestä tuli paikallisessa juutalaisyhteisössä arvostettu henkilö, joka opetti julkisesti ja jolta kysyttiin neuvoa. Egyptissä hän kirjoitti suurimman osan teoksistaan, mukaan lukien Mišne Tora.
Maimonides meni naimisiin ja sai pojan. Hän kuoli Fustatissa, ja hänet haudattiin Tiberiaaseen Galileaan.
Teokset
Maimonides kirjoitti sekä juutalaista teologiaa että lääketieteellisiä kirjoituksia. Hän kirjoitti suurimmalta osin arabiaksi, mutta esimerkiksi Mišne Tora on kirjoitettu hepreaksi. Hänen juutalaisuutta käsittelevät teoksensa olivat
Mišne Torassa Maimonides muotoilee juutalaisen lain mahdollisimman laajasti ja syvällisesti. Siinä on koottuna kaikki Talmudn lait, ja se sisältää myös Geonimin (joukko varhaiskeskiaikaisia rabbeja, pääosin Mesopotamiassa). Tunnetuin hänen lääketieteellisistä kirjoituksistaan on Pirkei Moše, joka on kirjoitettu arabiaksi, vaikka nimi onkin hepreaa.
Merkitys
Maimonides oli harvoja keskiaikaisia juutalaisia filosofeja, jotka vaikuttivat myös ei-juutalaisessa maailmassa. Hän kuuluu edelleen arvostetuimpiin juutalaisiin filosofeihin. Tunnettu keskiaikainen sanonta kuuluu: Mooseksesta (Raamatun profeetta) Moosekseen (Maimonides) ei tunnettu toista samanlaista Moosesta.
Maimonideen vaikutus keskiaikaiseen juutalaiseen filosofiaan oli hyvin suuri. Kaikki radikaaleimmat juutalaiset oppineet vuosisatojen ajalta voitiin jakaa joko maimonidelaisiin tai anti-maimonidelaisiin. Maltillisemmat juutalaiset oppineet taas saattoivat enimmäkseen hyväksyä Maimonideen aristoteelisen maailmankuvan mutta hylkäsivät ne osat, jotka olivat ristiriidassa uskonnollisen perinteen kanssa. Tämä oli yleistä varsinkin 1300–1400-luvulla.
Márkos Kyprianoú
Márkos Kyprianoú (, s. 22. tammikuuta 1960 Limassol) on kyproslainen poliitikko, joka toimi vuosina 2008–2011 maansa ulkoministerinä. Ennen ulkoministeriyttä hän toimi Euroopan unionin komission jäsenenä. Hänen isänsä Spýros Kyprianoú toimi Kyproksen presidenttinä.