cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Vapaaehtoisten motivaatio ja aatteet
Viimeinen suomalaisista SS-upseereista, Brynolf Palmgren, sanoi syyksi Saksaan lähtöön toisaalta sen, että hän halusi saada laadukkaan sotilaskoulutuksen, ja toisaalta sen, että koko kansa koki talvisodan epäoikeudenmukaiseksi. SS-joukoista hän ei sanojensa mukaan tiennyt mitään ennestään. Palmgrenin mukaan lehdissä ei kerrottu keskitysleireistä, tosin upseerioppilasryhmälle kerrottiin juutalaisten voivan hyvin. SS-miehille tarjottiin propagandalehtiä, joiden vaikutuksen hän tajusi vasta Suomessa.
Värväyksen järjestäminen
pienoiskuva|pysty|Suomalainen SS-sotilas Rainer Sormunen vuonna 1943. Saksasta lähetettiin maaliskuussa 1941 Suomeen vapaaehtoisten värväystä hoitamaan SS-Standartenführer Dahm, joka oli aiemmin värvännyt vapaaehtoisia SS:ään Alankomaista ja Norjasta. Suomen ulkoministeriö halusi kuitenkin värväyksen tapahtuvan kotimaisin voimin. Se oli jo kaksi päivää aiemmin määrännyt toimintaa organisoimaan – laivanvarustaja Ragnar Nordströmin kieltäydyttyä – entisen Etsivän keskuspoliisin päällikön Esko Riekin, joka sitten sopi järjestelyistä saksalaisten kanssa. Varmistaakseen Saksan tuen ja säilyttääkseen kontrollin värväykseen Suomen ulkoministeriö ja Riekki taipuivat useissa periaatekysymyksissä. Alkuaan molemmat vastustivat tiukasti muun muassa suomalaisten sijoittamista Wiking-divisioonaan, jossa he rinnastuisivat Saksan miehittämien maiden kansalaisiin.
Alarik
Nuoruus
Alarik syntyi noin vuonna 370, mutta hänet mainitaan lähteissä ensimmäisen kerran 390-luvun alussa, vaikka hän osallistui oletettavasti goottien sotatoimiin 380-luvulla. Hän oli areiolainen kristitty. Hän oli naimisissa goottijohtaja Ataulfin tyttären kanssa. Vuonna 376 gootit saapuivat Rooman valtakunnan alueelle paetessaan länteen päin tunkeutuvia hunneja. Gootit kukistivat roomalaiset vuonna 378 käydyssä Adrianopolin taistelussa, jossa Rooman keisari Valens kaatui.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Värväyksen järjestäminen
Ensimmäiset vapaaehtoiset ilmoittautuivat 21. huhtikuuta 1941. Insinööritoimisto Ratakseen saapui ensimmäisen värväysviikon aikana 114 hyväksyttyä hakijaa. Tähän joukkoon kuului kansallissosialistisia avaintoimijoita (Unto Boman, Tauno Aarni, Mauno Alhainen, Jouko Itälä, Olavi Karpalo ja Thor-Björn Weckström) sekä värväysorganisaation johtajien omia perheenjäseniä (Esko Riekin poika Tero, Rataksen johtajan Harry Backbergin poika Pertti sekä värväysorganisaation sosialidemokraattisen edustajan Kalle Lehmuksen pikkuveli Uuno). Minkäänlaista karsintaa ei tässä vaiheessa suoritettu.
Alarik
Goottien kuninkaana
Vuonna 391 Alarik johti joukkoa, johon kuului gootteja ja heidän liittolaisiaan. Alarik johti joukkonsa Balkanilta Traakiaan, mikä puolestaan esti keisari Theodosius I:stä marssimasta Traakian läpi matkalla Konstantinopoliin. Vuonna 394 käydyssä Frigiduksen taistelussa gootit olivat roomalaisten liittolaisia ja heidän ansiostaan keisari Theodosius I kukisti usurpaattori Eugeniuksen. Taistelun jälkeen Alarik nousi goottien johtajaksi. Historioitsija Zosimus kertoo, että Alarik halusi taistelun jälkeen itselleen palkkioksi magister militumin arvon. Kun hän ei tätä saanut, Alarik ja hänen miehensä ryöstelivät aluksi Traakiaa ja Makedoniaa. Sen jälkeen Alarik suuntasi joukkonsa Konstantinopolia kohti, mutta luopui hyökkäyksestä ilmeisesti siksi, että pretoriaaniprefekti Rufinus lahjoi hänet. Vuosina 395–396 Alarik ja hänen miehensä hyökkäsivät Attikan kautta Peloponnesokselle ja ryöstivät muun muassa Ateenan. Pakanalegendan mukaan Ateena säästyi goottien hyökkäykseltä, koska gootit näkivät Athenen ja Akilleen vartioivan kaupungin muureja. Lopulta Rooman palveluksessa ollut vandaalikenraali Stilicho saapui Peloponnesokselle. Stilicho antoi Alarikin ja tämän miesten poistua Peloponnesokselta Epeirokseen, jonka Alarik ja hänen goottinsa ottivat haltuunsa.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Karsinta
Värvättäviin sovellettiin Waffen-SS:n yleisiä vaatimuksia, jotka vielä tuolloin olivat suhteellisen tiukkoja. Saksalaiset lääkärit tutkivat ehdokkaat. SS-mieheksi hyväksytyn tuli olla iältään 17–25-vuotias, paitsi sotapalveluksen suorittaneen päällystön jäsenen alle 40-vuotias. Hänen tuli olla naimaton, yli 170 cm pitkä ja arjalaista syntyperää. Ikävaatimuksesta huolimatta nuorin lähtijöistä oli 15-vuotias. Moni nuori lähti väärennetyllä lupalapulla, kun luvan olisi pitänyt olla vanhempien allekirjoittama, ja SS-vaatimusten mukainen ei-arjalainen tausta jäi tutkimatta. Suomalaiseen SS-pataljoonaan ja upseeriksi saakka onnistui pääsemään jopa sukujuuriltaan juutalainen Toivo Vaaramo (synt. Warzabu), jonka isä oli Suomeen asettunut Puolan juutalainen.
Alarik
Goottien kuninkaana
Alarik ja hänen kannattajansa asettuivat alueelle, joka sijaitsi Itä- ja Länsi-Rooman välissä. Alueelta gootit pääsivät liikkumaan helposti niin pohjoiseen Illyriaan kuin Traakiaankin. Historiallisista lähteistä on vaikea saada selville, oliko Alarik niiden goottien johtaja, jotka olivat asettuneet asumaan Moesia inferioriin Adrianopolin taistelun jälkeen, mutta jotka nyt olivat etsimässä itselleen parempia elinoloja. Toisaalta Alarikin voidaan arvella olleen gooteista koostuvan foederati-joukkon johtaja, joka taisteli Rooman valtakunnan riveissä, mutta joka oli valmis vaihtamaan puolta tarvittaessa. Alarikin joukot eivät ilmeisesti pystyneet ruokkimaan itseään vaan olivat aina riippuvaisia roomalaisista. Ilmeisesti Alarikin gootteja ei tulisi yhdistää niihin gootteihin, jotka asettuivat Moesiaan.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Karsinta
Hakemuksia saapui yhteensä noin 1 900. Noin kolmasosa hakemuksista tuli Riekin määräämien värvääjien kautta ja loput vapaaehtoisesti värväystoimintaan osallistuneiden tahojen välittäminä. Valpon miehet karsivat epäsopivat ehdokkaat Rataksessa. Saksalaiset olivat toivoneet, että noin kaksi kolmasosaa suomalaisista vapaaehtoisista olisi aatteellisia kansallissosialisteja, kuten Alankomaista ja Norjasta värvätyissä vastaavissa vapaaehtoisyksiköissä oli ollut. Lisäksi mukaan toivottiin paljon suomenruotsalaisia, joita pidettiin rodullisesti puhtaimpina. Toisin kuin suomalaiset ruotsalaiset määriteltiin germaaniseksi kansaksi. Kumpikaan toive ei kuitenkaan toteutunut sellaisenaan.
Alarik
Goottien kuninkaana
Ilmeisesti Alarik nimitettiin vuonna 399 Itä-Rooman jalkaväen ja ratsuväen komentajaksi (magister utriusque militiae). Tämä tarkoitti sitä, että Alarik sai varusteita ja ruokaa sotilailleen roomalaisten huollon kautta. Roomalaiset kuitenkin lakkasivat tukemasta Alarikia vuonna 401, minkä jälkeen Alarik suuntasi miehineen Pohjois-Italiaan. Siellä Stilicho kohtasi heidät kahdesti taistelussa Pollentiassa ja Veronassa vuonna 402, mikä pysäytti goottien etenemisen. Pian Stilicho kuitenkin otti gootit liittolaisikseen ja aikoi heidän kanssaan vallata Illyrian takaisin valtakunnalle. Alarik nimitettiin Illyrian magister militumiksi. Tällä kertaa titteli tuli Länsi-Rooman keisarilta. Gootit jäivät aluksi Pannonian ja Dalmatian väliselle alueelle, mutta palasivat pian Epeirokseen. Stilichon suunnitelma kariutui kuitenkin, kun ryhmä gootteja ja gallialaisia hyökkäsi Reinin ja Tonavan yli vuonna 405. Alarik ja hänen miehensä kyllästyivät odottamaan Stilichoa ja lähtivät taas ryöstämään Pohjois-Italiaa ja Noricumin provinssia. Alarik vaati Stilicholta rahaa, jota gooteille oli luvattu heidän ollessaan Epeiroksessa. Aluksi keisari Honorius ja senaatti eivät halunneet maksaa Alarikille, mutta lopulta Stilicho pakotti senaatin maksamaan luvatun palkkion. Zosimos kertoo, että Honoriuksen alkuperäinen suunnitelma oli ollut vallata Illyria Itä-Roomalta Alarikin goottien avulla. Alarikin gooteille maksettiin valtavat 4000 paunaa kultaa, jonka Rooman senaattoriluokka joutui kustantamaan. Vuonna 408 keisari Honorius murhautti Stilichon. Honoriukselle uskolliset sotilaat tappoivat tämän jälkeen tuhansia Stilicholle uskollisia sotilaita ja heidän perheitään. Zosimoksen mukaan tämän seurauksena jopa 30 000 Stilichon kannattajaa pakeni Alarikin luokse.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Karsinta
IKL:n ja kansallissosialististen pienryhmien kannattajat olivat silti hyväksyttyjen joukossa voimakkaasti yliedustettuina. Pelkästään omien ilmoitustensa perusteella heitä oli 46 % lähtijöistä. Riekki kertoi myöhemmin karsineensa tietoisesti ääriaineksia lähtijöiden joukosta. Tämä tulkinta perustuu kuitenkin hänen omiin lausuntoihinsa. Riekki oli sotien jälkeen ahkerasti yhteydessä SS-historioitsija Mauno Jokipiihin ja kirjeenvaihdon perusteella huolissaan julkisesta kuvastaan. Tilastojen valossa lähtijöistä karsittujen joukossa olikin prosentuaalisesti vähemmän radikaalin oikeiston kannattajiksi ilmoittautuneita kuin hyväksyttyjen joukossa. Ääriaineisten karsinta ei siis ollut ainakaan erityisen tehokasta. Suurin osa valikoiduista, 79 prosenttia, kuului suojeluskuntaan. Motiiveikseen 85 prosenttia värvätyistä ilmoitti ”isänmaallisuuden” ja 70 prosenttia ”kommunismin vastaisuuden”. Ruotsinkielisten osuus ei ollut merkittävästi suurempi kuin osuus koko Suomen väestöstä. Täydennykset mukaan lukien pataljoonaan tuli lopulta 1 408 miestä, joista viisi kuului niin sanottuihin heimokansoihin.
Alarik
Rooman valtaus
thumb|Gootit ryöstävät Rooman vuonna 410, [[Joseph-Noël Sylvestre|J. N. Sylvestren maalaus, 1890.]] Alarik vaati tämän jälkeen keisarilta miehilleen Pannoniaa, johon he olisivat asettuneet asumaan. Honoriuksen magister officiorum Olympius vastusti tätä ja tämän takia Honorius ei suostunut Alarikin vaatimuksiin. Alarik lähti miehineen marssimaan Roomaa kohti, ohittaen Honoriuksen joka oli Ravennassa. Alarik aloitti Rooman piirityksen vuoden 408 syksyllä. Roomalaiset murhasivat Stilichon lesken, jonka uskottiin aikovan auttaa gootteja. Kaupungissa kärsittiin pian nälästä ja lopulta roomalaiset maksoivat suuret lunnaat, jotta piiritys loppuisi. Rooman asukkaat lähettivät Honoriukselle lähetystön, joka yritti taivutella tätä solmimaan rauhan Alarikin kanssa. Olympiuksen vastustuksen takia Honorius päätti lähettää erään Valensin viiden legioonan voimin Dalmatiasta puolustamaan Roomaa. Valens hyökkäsi kuitenkin Alarikin kimppuun ja kärsi raskaan tappion. Vuonna 409 rauhanneuvotteluja jatkettiin, mutta roomalaiset eivät suostuneet Alarikin vaatimuksiin. Alarik aloitti uudelleen Rooman piirityksen ja otti haltuunsa myös Rooman sataman Ostian ja esti sen kautta Afrikasta kaupunkiin tulleet ruokakuljetukset. Hän oli valmis luopumaan piirityksestä, jos saisi maata sotilailleen. Lopulta senaatti suostui Alarikin vaatimuksiin, joihin hän oli lisännyt, että Honoriuksen pretoriaaniprefektistä Priscus Attaluksesta tulisi uusi keisari. Attalus puolestaan nimitti heti Alarikin magister militumiksi. Tämän jälkeen Alarik marssi piirittämään Ravennaa, jossa Honorius oleskeli. Priscus Attalus sai tehtäväksi varmistaa African provinssin, mutta kun hän epäonnistui tässä, Alarik riisti häneltä keisariuden. Pian erään Saruksen johtama toinen goottijoukko hyökkäsi Alarikin kimppuun, jolloin Alarik luopui diplomatiasta ja päätti marssia jälleen kerran Roomaan. Kaupunki vallattiin 24. elokuuta 410, ja Alarik salli miestensä ryöstää sitä kolmen päivän ajan. Ainoastaan kirkot jätettiin rauhaan. Gootit saivat suuren saaliin, johon kuuluivat muun muassa Tituksen Jerusalemista tuomat aarteet sekä keisarin sisar Galla Placidia.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
SS-Vapaaehtoistoimikunta
Helsinkiin perustettiin SS-Vapaaehtoistoimikunta, jonka puheenjohtajaksi tuli vuonna 1942 ulkoministeriön toivomuksesta Helsingin yliopiston rehtori, matemaatikko Rolf Nevanlinna. Häntä ennen puheenjohtajana oli ollut Riekki. Syksystä 1942 alkaen toimikunnan sihteerinä ja toiminnanjohtajana oli kansanedustaja R. G. Kallia ja varapuheenjohtajana pankinjohtaja P. H. Norrmén. Muina jäseninä olivat eri vaiheissa kenraaliluutnantti Hugo Österman, professori Mauno Vannas, kansanedustaja Iisakki Nikkola, tekniikan tohtori Reino Castrén, eversti P. O. Ekholm, vuorineuvos Petter Forsström, AKS:n puheenjohtaja Vilho Helanen, diplomaatti Asko Ivalo, majuri Kalervo Kurkiala, eversti Lasse Leander, everstiluutnantti K. E. Levälahti, everstiluutnantti Carl Lindh, vapaaherratar Ruth Munck, kapteeni Osmo Niskanen, everstiluutnantti Ragnar Nordström, toimitusjohtaja Artturi Orelma, professori N. A. Osara, tohtori L. Arvi P. Poijärvi, pankinjohtaja E. J. Saarinen, eläinlääkintäeversti J. S. Talvitie, eversti M. V. Vihma, everstiluutnantti Einari Haltiavuori, everstiluutnantti Hannes Anttila, majuri Kalle Lehmus, maisteri Kalervo Tamminen, kapteeni Bruno Aaltonen, kirkkoherra Richard Hjelt-Helaseppä, SS-Vapaaehtoistoimiston hoitaja Siiri Tuomola sekä johtaja Paavo Rautala.
Alarik
Alarikin kuolema
thumb|Tarinan mukaan Alarikin ruumis haudattiin virran pohjalle rakennettuun kammioon.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Pataljoonan lähettäminen Saksaan
Turusta lähti 6. toukokuuta 1941 suomalaisia vapaaehtoisia ensimmäinen erä, kaikkiaan 120 henkeä. He saapuivat 8. toukokuuta 1941 Danzigiin SS Adlerilla. Heidät lastattiin junaan, joka kulki Stralsundin varusvaraston kautta lähelle Sveitsin rajaa Heubergin koulutuskeskukseen. Kaksi muuta erää teki saman matkan, neljäs matkusti kesäkuun alussa Vaasasta Stettiniin SS Bahia Lauralla ja viides jälleen Adlerilla Turusta Danzigiin, jonne se saapui 7. kesäkuuta.
Alarik
Alarikin kuolema
Rooman valtauksen jälkeen Alarik marssi Etelä-Italiaan, mistä hän aikoi jatkaa Sisiliaan tarkoituksenaan ilmeisesti hankkia miehilleen viljaa ja ehkä myös maata. Myrsky tuhosi kuitenkin Alarikin laivaston. Alarik kuoli sairastuttuaan vuoden 411 alkupuolella matkalla pohjoiseen. Alarik haudattiin juhlallisesti. Orjat kaivoivat pienelle Busentojoelle uuden uoman, ja Alarik haudattiin kuivuneen joen pohjalle rakennettuun hautakammioon. Sen jälkeen joki johdettiin entiseen uomaansa ja kaikki hautaustyössä olleet orjat tapettiin, ettei kukaan löytäisi hautaa. Alarikin lanko ja seuraaja Ataulf vei gootit Gallian kautta Hispaniaan vuonna 412 ja nai vuonna 414 Honoriuksen sisaren Galla Placidian.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Pataljoonan lähettäminen Saksaan
Saapuneista 400 oli miehiä, joilla oli jo aiempaa sotakokemusta. Heidät lähetettiin SS Wiking-divisioonan eri yksiköihin. Loput siirrettiin koulutukseen. Ensin mainittuja vapaaehtoisia kutsuttiin myöhemmin yleisesti 'divisioonan miehiksi', jälkimmäisiä 'pataljoonan pojiksi'. Suomalainen Waffen-SS-pataljoona perustettiin Wienissä 15. kesäkuuta 1941. Sen nimeksi tuli SS Freiwilligen-Bataillon ”Nordost”. Pataljoonaan kuului esikunta, kolme jalkaväkikomppaniaa ja raskas komppania. Pataljoonan komentajaksi määrättiin SS-Hauptsturmführer Hans Collani.
Alarik
Historialliset lähteet
Claudius Claudianus oli ainut aikalaislähde. Hän on kuitenkin epäluotettava. 400-luvun lopulla elänyt pakanahistorioitsija Zosimos kertoo myös teoksessaan Alarikista, mutta ei esimerkiksi kerro hänestä mitään vuosien 397 ja 405 välillä. Myös Jordanes käsittelee Alarikia Goottien historiaa käsittelevässä teoksessaan.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Koulutus ja sopeutumisvaikeudet
Pataljoonan koulutusta jatkettiin Stralsundissa ja Itä-Pommerissa Groß Bornissa. Koulutus painottui vahvasti sulkeisiin ja sotilaskuriin, ja vapaaehtoisten joukossa alkoi esiintyä tyytymättömyyttä. Saksalaiset kohtelivat suomalaisia alempiarvoisina. Suomalaiset olivat myös erittäin tyytymättömiä siihen, että lupauksista huolimatta suomalaiset sotilasarvot eivät siirtyneetkään sellaisenaan SS-joukkoihin. Tämä koski erityisesti aliupseereja. Koulutukseen sisältyi runsaasti ideologisia luentoja. Osalla suomalaisista oli vaikeuksia sopeutua saksalaisten asenteeseen, ja yleinen tyytymättömyys purkautui juopotteluna, epäsotilaallisena käytöksenä ja purnaamisena. Nykyisin Puolaan kuuluvassa Borne Sulinowossa suomalaiset vannoivat kuitenkin koulutuksensa päätteeksi 15. lokakuuta 1941 henkilökohtaisen sotilasvalan Saksaa diktatorisesti johtaneen kansallissosialistisen puolueen johtajalle Adolf Hitlerille.
Suomalaiset rintamalla
Joulukuun alussa 1941 pataljoona siirtyi rintamalla Ukrainaan Vinnytsjaan ja kohti Stalinoa (nyk. Donetsk), jossa se alistettiin Waffen-SS-divisioona Wikingille. Toukokuussa 1942 pataljoona sai nimen III/Nordland, kolmas pataljoona Nordlandin rykmentissä. Kesällä 1942 se oli valloittamassa Länsi-Kaukasiaa tarkoituksena päästä Groznyihin. Lokakuussa 1942 se valtasi kukkulan numero 701 Malgobekin laitamilla SS-Untersturmführer Tauno Pohjanlehdon johdolla raskain tappioin.
Pataljoona menetti yhteensä 255 miestä kaatuneina, 686 haavoittuneina ja 14 kadonneina.
Sittemmin kenraaliksi kohonnut Adolf Ehrnrooth arvioi suomalaisia SS-miehiä jatkosodassa siten, että nämä olivat kyllä hyvää sotilasainesta, mutta valiosotilaan maine aiheutti näille usein ylenmääräistä näyttämisen tarvetta, joka johti turhaan riskinottoon. SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler puolestaan kiitti suomalaispataljoonan miehiä:
Professori Heikki A. Reenpää kertoo kirjassaan Pojanpoika, että keväällä 1942 Suomeen palasi joitain Ukrainassa taistelleita suomalaisia SS-miehiä. Reenpään mainitsee, että kävi tällöin yksikössään yksityisen keskustelun vänrikin kanssa, joka kertoi nähneensä juutalaisten joukkoteloituksia ja kylien tuhoamisia, niin että asukkaat poltettiin rakennusten mukana. Sotilaspastori Ensio Pihkalan päiväkirja vuodelta 1941 sisältää suorasukaisia arvioita SS-joukkojen toiminnasta. Hän totesi suomalaisten ihmettelevän, miksi he olivat sotilasyksikön sijasta ”joutuneet rosvojen ja murhamiesten joukkoon”. Pihkala kuvaili tarkasti esimerkiksi saksalaisten kostotoimia Wiking-divisioonan Westland-rykmentin komentaja Hilmar Wäckerlen kuoltua sala-ampujan luotiin. Lvivissä Pihkala joutui todistamaan Neuvostoliiton salaisen poliisin GPU:n vankilan puhdistusta tuhansista ruumiista. Saksalaiset pakottivat paikallisia juutalaisia likaiseen työhön. [Juutalaiset] ”tiesivät varmasti tulevansa ammutuiksi lähitunteina. Kauhea paikka”, Pihkala kirjoitti.
Berliinin yhdystoimisto
Berliiniin perustettiin suomalaisen pataljoonan asioita hoitamaan erityinen yhdystoimisto, aluksi Suomen Berliinin-lähetystön yhteyteen. Sen ensimmäiseksi hoitajaksi lähetettiin heinäkuussa 1941 rintamalla lievästi haavoittunut Unto Boman (myöh. Parvilahti). Kesällä 1942 toimisto erkani lähetystöstä ja sai nimen Verbindungstelle des Finnischen Freiwilligen-Bataillons der Waffen-SS. Huhtikuussa 1943, kolme kuukautta ennen suomalaispataljoonan lopettamista, toimisto yhdistettiin SS-Hauptamtiin, ja sen päälliköksi määrättiin suomalainen luutnantti Kim Lindberg. Toimistoa ei lakkautettu pataljoonan kotiin lähettämisen yhteydessä, vaan se jatkoi Saksassa yhä esimerkiksi haavoittuneina sairaalahoidossa olevien suomalaisten SS-miesten asioiden hoitamista. Helsingin vapaaehtoistoimikunta kehotti ajamaan toiminnan vähitellen alas syksyn 1943 aikana ja lopetti yhteydet toimistoon helmikuussa 1944. Muun muassa Boman jäi vielä senkin jälkeen Berliiniin, ja suomalaisten asioita hoitanut toimisto toimi SS-järjestön osastona nimellä SS-Leitstelle Finnland ainakin saman vuoden syksyyn asti, jolloin jäljellä ollut henkilökunta siirtyi Norjaan.
Toisin kuin suomalaispataljoonassa yleensä, yhteystoimistossa äärioikeistolaiset henkilöt olivat hallitsevassa asemassa, ja sitä on sanottu pataljoonan ”kansallissosialistisimmaksi osaksi”.
SS-miesten paluu Suomeen
pienoiskuva|Suomalaiset SS-miehet palaamassa Suomeen. Waffen-SS:ään palvelukseen lähteneet suomalaiset vapautettiin palveluksen ajaksi asevelvollisuuteen kuuluvan palveluksen suorittamisesta. Suomalaisvapaaehtoisten asioista vastasii ulkoasiainministeriö puolustusministeriön sijaan.
Keväällä 1943 pataljoona irrotettiin SS-divisioona Wikingistä ja kuljetettiin Saksaan, josta se rahdattiin loman jälkeen Tallinnaan ja Hankoon kuljetusalus SS Warthella. Hangossa pidettiin vastaanottokatselmus 2. kesäkuuta 1943. Tämän jälkeen pataljoona siirtyi junakuljetuksin Tampereelle, jossa järjestettiin seuraavana päivänä paraati Pyynikin urheilukentällä. Presidentti Risto Ryti ja puolustusvoimien ylipäällikkö marsalkka Gustaf Mannerheim eivät osallistuneet tilaisuuteen, jolloin korkea-arvoisin suomalainen paikalla ollut sotilashenkilö oli kotijoukkojen komentaja kenraaliluutnantti Lauri Malmberg. Paraatijoukkoja komensi saksalainen SS-Obersturmbahnführer Hans Collani, ja juhlapuheen piti Helsingin yliopiston rehtori, SS-vapaaehtoistoimikunnan puheenjohtaja Rolf Nevanlinna. Pataljoonan oma sotilaspastori Kalervo Kurkiala piti kenttäjumalanpalveluksen, mikä oli täysin poikkeuksellista virallisesti ateistisessa SS-järjestössä. Osa paraatiin kuuluneista juhlallisuuksista pidettiin Tampereen työväentalossa.
SS-pataljoonan olemassaolo oli vuoden 1943 aikana muodostunut Suomen poliittiselle ja sotilaalliselle johdolle niin araksi asiaksi, että kaikki sitä koskeva lehtikirjoittelu oli kesäkuun 1943 alussa määrätty Päämajan sensuuritoimiston tarkastettavaksi. Niinpä tiedotusvälineet eivät saaneet Tampereen juhlallisuuksista kertoessaan selostaa juhlapuheita, julkaista SS-miesten haastatteluja eivätkä millään tavoin puuttua Suomen sisä- ja ulkopolitiikkaan. Pääsääntöisesti määräyksiä noudatettiinkin.
Pataljoona lakkautettiin 11. heinäkuuta 1943, ja miehet siirrettiin vapaaehtoisesti jääviä lukuun ottamatta Suomen armeijan eri joukko-osastoihin.
Lapin sota
pienoiskuva|Suomeen palanneet SS-miehet suomalaisissa sotilaspuvuissa paraatissa 11. heinäkuuta 1943.
Lapin sodan sytyttyä Mannerheim antoi käskyn, jonka mukaan ne entiset SS-miehet, jotka omantunnon syistä kieltäytyisivät taistelemasta saksalaisia vastaan, tulisi vaivihkaa lähettää pois rintamalta ilman syytteitä. Vain harva kuitenkaan käytti tätä oikeutta poisjäämiseen, ja useat entisistä SS-vapaaehtoisista osallistuivat myös Lapin sotaan.
Saksalaiset puolestaan valmistautuivat muodostamaan joukko-osaston heidän puolelleen loikkaavista suomalaisista. Syyskuun 1944 alussa tällaiset osastot päätettiin perustaa sekä Lapissa toimineeseen SS-vuoristodivisioona Nordiin että myös Heeresgruppe Nordiin (joka oli osa Wehrmachtia eikä SS:ää). Saksassa ollut SS-kapteeni Jouko Itälä komennettiin lokakuun alussa aloittamaan Rovaniemellä suomalaisten värväys vuoristodivisioona Nordiin. Hän sai Suomesta, Saksasta ja vangeiksi jääneiden suomalaisten sotavankileiriltä Norjasta värvätyksi yhteensä vain 68 suomalaista, vajaan komppanian verran. Näistä puolet oli viimeiseen ryhmään kuuluneita, jotka ilmoittautuivat lähinnä nälän ajamina. Talvella 1944–1945 osaston ryhmänjohtajiksi koulutettiin joukko saksalaisten puolella olleita suomalaisia SS-miehiä. Koulutus tapahtui Norjassa Nordlandin ja Tromssan läänin rajalla Kongsvikenin tukikohdassa.
Kun vapaaehtoisia suomalaisjoukkoja ei ilmaantunut, siirrettiin helmikuussa 1945 SS-ryhmänjohtajat Pohjois-Saksaan Heringsdorfiin koulutettavaksi tiedustelutehtäviin. Koulutuksesta vastasi Valtion pääturvallisuusvirasto RSHA:n Suomen-tiedustelun erikoisosasto Sonderkommando Nord. Tiedustelutehtäviin koulutettiin ainakin kymmenen SS-miestä. Keväällä 1945 perustettiin Neustrelitziin majuri Otto Skorzenyn komentamaan Jagdregiment 1 -rykmenttiin kolmenkymmenen suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Tarkoitus oli kouluttaa heidät aseellisiin erikoistehtäviin, mutta miesten koulutusta ei ehditty aloittaa ennen kuin kun sota päättyi.
Jatkosodassa ja Lapin sodassa kaatui 113 SS-miestä.
Sodan jälkeen
Nurnbergin kansainvälisen tribunaalin tunnustetun valtion vastuiden henkilökohtaistamista koskevassa tuomiossa koko SS, mukaan lukien Waffen-SS, todettiin eräin tuomiosta ilmi käyvin poikkeuksin rikollisorganisaatioksi. Tuomio teki siten mahdolliseksi SS:n henkilöjäsenten rankaisemisen yksilöinä sotarikoksista.
Sodan jälkeen monet entiset SS-miehet joutuivat punaisen Valpon kuulusteluihin, ja monet menettivät myös työnsä esimerkiksi puolustusvoimissa. Joillekin Lapin sodan aikana saksalaisten puolella palvelleille ja Suomeen palanneille SS-miehille langetettiin maanpetostuomioita. Sen sijaan yleistä rangaistusta suomalaisille SS-miehille ei annettu, päinvastoin kuin useissa muissa maissa. Esimerkiksi Tanskassa tuomittiin vankeuteen yli 3 600 SS-miestä.
Valpo keräsi tietoja kaikkiaan 726 suomalaisesta SS-vapaaehtoisesta. Valpon arkistosta löytyvistä 683 SS-miehen henkilökortista 308 miehen osalta ei ilmene henkilötietojen lisäksi mitään muuta kuin asianomaisen kuuluminen SS-pataljoonaan. Erityisen kiinnostunut Valpo oli SS-miesten maasta pakenemista koskeneista ilmoituksista, niinpä passien ja viisumien saaminen tehtiin SS-miehille miltei mahdottomaksi. Valpo seurasi tarkoin myös SS-miesten matkoja kotimaassa sekä tarkkaili niitä ihmisiä, jotka olivat tavalla tai toisella tekemisissä SS-miesten kanssa ja auttoivat näitä.
Maanpetoksesta tuomittu Lauri Törni pakeni Yhdysvaltoihin ja aloitti siellä sotilasuran uudestaan. Törni oli ollut Lapin sodan aikana Saksassa Saksan tiedustelupalvelun erikoiskoulutuksessa. Hänen oli tarkoitus toimia saksalaisten Suomeen masinoiman vastarintaorganisaation kouluttajana. Unto Parvilahti palasi Berliinistä Suomeen juuri ennen jatkosodan päättymistä syyskuun alussa 1944, ja Valpo pidätti hänet saman tien maanpetoksesta epäiltynä. Epäilyt eivät riittäneet syytteen nostamiseen, mutta hän joutui jäämään turvasäilöön. Parvilahti luovutettiin keväällä 1945 yhtenä niin sanotuista Leinon vangeista valvontakomissiolle, joka toimitti hänet tuomittavaksi Neuvostoliittoon. Vietettyään siellä yhdeksän vuotta vankileirillä hän palasi Suomeen joulukuussa 1954, ja myöhemmin hän muutti Espanjaan, jossa hän vietti loppuelämänsä.
Laajaksi organisaatioksi paisunut punainen Valpo lakkautettiin niin kutsuttujen vaaran vuosien vähitellen päättyessä vuoden 1948 lopussa, ja sen seuraajaksi perustettiin henkilömäärältään huomattavasti vaatimattomampi Suojelupoliisi (Supo), joka aloitti toimintansa vuoden 1949 alussa. Supo jatkoi SS-miesten valvontaa vielä 1950-luvulla, mutta sillä ei ollut tähän enää poliittisia motiiveja kuten oli ollut Valpolla.
Suomalaiset veteraanit perustivat yhä toimivan Veljesapu-järjestön, jossa oli vuonna 2011 muutamia kymmeniä jäseniä. Kesäkuussa 2018, jolloin tuli kuluneeksi 75 vuotta SS-pataljoonan kotiuttamisesta, suomalaisia SS-miehiä oli järjestön mukaan elossa 12. Pataljoonan viimeinen elossa ollut sotilas, Keuruun Haapamäellä asunut alikersantti Sakari Lahtinen, kuoli 99-vuotiaana 12. lokakuuta 2022.
Selvitys sotarikoksista
Juutalaisia vastaan tehtyjen rikosten tutkimiseen keskittynyt Simon Wiesenthal -keskus lähetti talvella 2018 presidentti Sauli Niinistölle kirjeitse pyynnön, että selvitettäisiin virallisesti, osallistuivatko suomalaiset SS-miehet juutalaisten surmaamiseen itärintamalla vuosina 1941–1943. Valtioneuvoston kanslia tilasi toukokuussa 2018 Kansallisarkistolta selvityksen asiasta. Tutkimusaineistona olivat erityisesti SS-miesten päiväkirjat ja kirjeet. Kansallisarkiston tutkijan, professori Lars Westerlundin tekemä englanninkielinen selvitys julkaistiin helmikuussa 2019. Kansallisarkisto ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisivat siitä laajemman suomenkielinen version joulukuussa 2019.
Kansallisarkiston selvityksen mukaan kaikki suomalaiset vapaaehtoiset eivät aluksi tienneet tuhoamistavoitteista, ja pääosa heistä suhtautui tällöin kielteisesti siviilien ja sotavankien surmaamiseen. Jo vuonna 1942 kuitenkin ainakin osa suomalaisista SS-miehistä syyllistyi siviilien tai sotavankien surmaamiseen. Esimerkiksi joulukuussa 1942 suomalaisia pioneereja oli mukana teloittamassa seitsemää siviiliä ja viittä Venäjän armeijan karkuria Toldzgunin kylässä: SS-vapaaehtoisena palvellut Jaakko Hintikka kuvasi päiväkirjassaan, kuinka teloitettavat vietiin kukkulalle ja ammuttiin:
Bellevillen kolmoset
Bellevillen kolmoset on belgialais-brittiläis-kanadalais-ranskalaisena yhteistuotantona vuonna 2003 ilmestynyt piirretty elokuva, jonka ohjasi ja käsikirjoitti Sylvain Chomet.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Selvitys sotarikoksista
”Eipä se vanha vuosi niin päättynyt kun jo luulin. Siinä tuli pieniä muutoksia aivan viime tunneilla. Oli se raaka vuoden loppu, sen kyllä muistaa ilman kirjoittamatta. Saatiin viisi siviilivakoojaa selville ja ne sai loppunsa. Auringonlaskun aikaan ne vietiin mäelle ja ammuttiin. Pari muuta vankia oli läsnä. Oli raakaa touhua kun ne vielä armoa pyysivät mutta ei konepistooli sitä tuntenut. Nuorin oli 17-vuotias ja seuraava 20-vuotias, muut oli partasuita ukkoja. Viimeisenä ammuttiin nuorin, se peitti ensin toiset ja sitten pääsi itse. Oli se kovahermoinen poika, teki vielä kunniaa ennen kuolemaa.”
Bellevillen kolmoset
Elokuvan ääninäyttelijöitä ovat muiden muassa Michèle Caucheteux, Jean-Claude Donda, Michel Robin ja Monica Viegas. Piirretyssä on kuitenkin vuoropuhelua hyvin vähän, ja tarina rakentuu hahmojen toiminnan ja pantomiimikohtausten varaan.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Selvitys sotarikoksista
Valtioneuvoston kanslian tilaaman selvityksen ulkopuoleltakin on löydettävissä viitteitä siviilien surmaamiseen. Natsi-Saksan SS-joukoissa palvellut Lennart Kihlström kirjoitti päiväkirjaansa toteavaan sävyyn seuraavaa:
Bellevillen kolmoset
Bellevillen kolmoset oli ehdolla kahden Oscarin (paras piirroselokuva ja paras laulu) saajaksi ja sai muutenkin kiitosta sekä kriitikoilta että yleisöltä retrohenkisestä tyylistään.
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Selvitys sotarikoksista
”Lyhyt marssimatka. Tie täynnä kolonnia. Ammuttiin neljä juutalaista. Yövyttiin taivasalla teiden risteykseen.”
Sodan jälkeen SS-mies Tauno Aarni lausui Ruotsin poliisille: "Om ni visste hur många judar jag skjutit" (Tietäisittepä kuinka monta juutalaista olen ampunut). Myöhemmissä kuulusteluissa Aarni perui lausunnon todeten lopulta ettei ollut ampunut ketään.
Selvityksestä herännyt kritiikki
Valtioneuvoston tilaama ja Kansallisarkiston toteuttama selvitys herätti julkista keskustelua, ja esimierkiksi tuolloinen puolustusministeri Jussi Niinistö (sin.) esitti mielipiteenään vastoin selvityksen tuloksia, että suomalaisten SS-miesten päälle oltaisi heitetty epäilyksen varjo ilman todisteita. Evp-everstit Pekka Holopainen ja Kalle Liesinen tyrmäsivät raportin Suomen Kuvalehteen ja Kanava-lehteen kirjoittamissaan vastineissa. Niinistön tavoin, riippumatta selvityksen tuloksista, heidän mielestään siinä leimattiin 1 400 jo edesmennyttä SS-vapaaehtoista sotarikollisiksi: ”On vaikea kuvitella, että selvitykseen käytetyillä 70 000 eurolla olisi voitu saada aikaan vahingollisempaa imagojälkeä.” Jotkut SS-vapaaehtoisten omaiset vaativat selvityksen tekijöiltä julkista anteeksipyyntöä, kun taas toiset omaisista suorastaan ärsyyntyivät silloisen puolustusmisteri Niinistön ja muiden selvitystä moittineiden kommenteista toivoen avoimuutta keskusteluun.
Zōri
Zōrit ovat litteät japanilaiset remmisandaalit, joita valmistetaan riisin tai muiden kasvien oljesta, kankaasta, lakatusta puusta, nahkasta, kumista tai muista keinotekoisista aineista. Zōrit muistuttavat varvassandaaleja, jotka ilmestyivät Yhdysvaltoihin toisen maailmansodan aikoihin. Varvassandaalit olivat alun perin kumijäljitelmiä japanilaisten jo kauan käyttämistä puusandaaleista.
Käyttö
Perinteisenmallisia zōreja nähdään usein käytettävän yhdessä muiden perinnevaatteiden kanssa. Myös uudemmat mallit ovat tavallisia, ja niitä käytetään erityisesti kesällä. Nykyään getoja käytetään arkisemman yukatan kanssa ja zōrit yhdistetään muodollisempaan kimonoon. Tilaisuuden juhlavuus määrää, minkälaista kimonoa ja jalkineita käytetään. Tatami-mattoa muistuttavia kaislazōreja ei käytetä kimonon kanssa, sillä niitä pidetään työkenkinä tai osana rennompaa asua ja ovat jotakuinkin yhtä epämuodolliset kuin getat.
Materiaalit ja ulkonäkö
Naisten vinyylizōrit ovat muodolliset, mutta eivät yhtä juhlavat kuin kankaiset tai jopa brokadista tehdyt zōrit, joita käytetään kaikista muodollisimpien kimonoiden, esimerkiksi hää- tai hautajaisasujen kanssa. Miesten zōrit tehdään usein muovisesta olkijäljitelmästä ja niiden hanao eli remmit ovat useimmiten mustat tai valkoiset. Myös naisten zōreja valmistetaan olkijäljitelmästä, mutta niiden hanao on yleensä punainen. Nämä eivät ole yhtä muodolliset kuin vinyyliset tai brokadiset zōrit. Muodollisissa tilaisuuksissa kaikkien naisten muovi- ja kangaszōrien kanssa käytetään aina valkoisia tabi-sukkia. Miehillä tabien käyttö ei ole näin tarkkaa: he voivat käyttää samoja jäljitelmäzōreja sekä epämuodollisissa (ilman tabeja) että muodollisissa tilaisuuksissa (tabien kanssa).
Hanao on kiinni zōreissa symmetrisesti, joten käyttämättömissä zōreissa ei ole eroa vasemman ja oikean jalan jalkineen välillä. Zōreja käytettäessä hanao venyy ja muotoutuu jalan mukaan. Muovisten jäljitelmäzōrien hanao tehdään usein veluurinkaltaisesta materiaalista. Muodollisempien zōreja käytettäessä hanao on joko ohuesta vinyyli- tai brokadinauhasta tai leveämpi ja pehmustettu vinyyli- tai kangasremmi.
Kangas on usein samaa kuin kenkäosassa, tai silkki- tai raionkreppiä (chirimen). Miesten zōreissa hanao saattaa olla myös nahkaa tai nahkajäljitelmää. Hanao kuluu ja venyy helposti. Myös muodin vaihtelu tai asusteiden yhteensovittamisen vuoksi se voidaan haluta vaihtaa. Hanao voidaan irrottaa ja vaihtaa zōrin pohjassa olevien aukkojen ansiosta.
Tatamizōreja lukuun ottamatta naisten zōrit eivät yleensä ole litteät. Pohjan paksuus ja kulma vaihtelee. Pohjan alin pinta on yleensä harmaata nahkaa.
Muiden japanilaisten perinnejalkineiden tapaan ilma kulkee vapaasti jaloissa zōreja käytettäessä, mistä on ollut hyötyä suurimmassa osaa Japania vallitsevassa kosteassa ilmastossa. Sandaalit on myös helppo ottaa jalkoihin ja pois, mikä on hyödyllinen ominaisuus kulttuurissa, jossa kenkiä ei käytetä sisätiloissa. Kimonoon pukeutuneena myös erimerkiksi kengännauhojen sitominen olisi epäkäytännöllistä.
Terioja
Terioja on Järvenpään 23. kaupunginosa, joka sijaitsee Tuusulanjärven itärannalla kaupungin eteläosissa. Sen naapurikaupunginosia ovat Vanhakylä lännessä Tuusulanjärven vastarannalla, Lepola pohjoisessa ja Ristinummi idässä. Etelärajan muodostaa Tuusulan Kytömaa. Teriojan kaupunginosa käsittää Terinojan asuinaluetta laajemman alueen. Kaupunginosan asukasluku oli vuoden 2014 lopussa 315.
Iona
Iona on pieni saari Sisä-Hebrideillä Skotlannissa. Se on 5 km pitkä ja 2,4 km leveä, ja korkein kohta on 100 m merenpinnasta.
Espanjalainen keittiö
thumb|Härkäannos [[Madridissa.]] Espanjalaiselle ruokakulttuurille tyypillisintä ovat suuret alueelliset vaihtelut. Jokaisella maakunnalla on omat tyypilliset perinneruokansa, ja jopa ruoissa käytetyt ainekset saattavat erota suuresti toisistaan alueesta riippuen. Yhteistä espanjalaiselle ruokakulttuurille ovat oikeastaan vain viini, erilaiset juustot ja leikkeleet (erityisesti vuoristokinkku) sekä oliiviöljy. Yhteisenä piirteenä voidaan myös pitää sitä, että Espanjassa ruokailu ei ole vain syömistä varten, vaan se on tärkeä ystävien tai perheenjäsenten kokoontumis- ja seurusteluhetki.
Espanjalainen keittiö voidaan jakaa kuuteen eri ryhmään: eteläespanjalainen eli andalusialainen keittiö, itäespanjalainen keittiö, pohjoisespanjalainen keittiö, keski- ja länsiespanjalainen keittiö, Baleaarien keittiö sekä kanarialainen keittiö.
Ateriat
thumb|Ilmakuivattua Iberiankinkkua (jamón ibérico). Päivän pääateria syödään tyypillisesti klo 14 maissa iltapäivällä, ja perheet kokoontuvat usein lounaalle kotiin. Aamiaista sen sijaan jokainen saattaa nauttia omaan tahtiinsa, ja illansuun tukevaksi välipalaksi voidaan ottaa tapaksia myös baarissa tai kahvilassa. Varsinainen päivällinen syödään taas perheen kesken, tyypillisesti iltakymmeneltä.
Ainekset
Espanjalaiseen keittiöön kuuluu paljon kasviksia ja hedelmiä. Yhteistä maan eri kolkille ovat myös oliivit, oliiviöljy, valkosipuli ja vaalea leipä sekä ruokajuomana viini. Leipää syödään kuin Suomessa perunaa pääruoan kanssa eikä espanjalainen ymmärrä ateriaa ilman leipää. Rannikolla syödään kalaa ja äyriäisiä (marisco), mutta maan sisäosissa ja pohjoisessa ruokapöytään kuuluvat myös liharuoat, nauta, sika ja lammas. Kani (conejo) ja kana (pollo) ovat myös yleisiä espanjalaisissa kotitalouksissa. Maaseudulla ruoka on rasvaista oliiviöljyssä paistettua.
Ruokalajit
Tyypillisiä espanjalaisia kansallisruokalajeja ovat esimerkiksi paella (riisiruoka, joka sisältää mm. kanaa, katkarapuja, simpukoita, herneitä ja sahramia), gazpacho (kylmä vihanneskeitto, joka sisältää mm. valkosipulia, kurkkua, tomaattia, paprikaa, viinietikkaa, oliiviöljyä ja leipäpaloja), sopa de ajo (valkosipulikeitto), linssikeitto, tortilla española (espanjalainen perunamunakas). Erilaiset tapakset kuuluvat Espanjaan. Tapaksina voidaan tarjoilla vaikkapa oliiveja, lihapyöryköitä, katkarapuja, chorizo-makkaraa, kinkkukuutioita, marinoitua paprikaa tai herkkusieniä, täytettyjä artisokanpohjia, kuorittuja manteleita, paneerattuja sipulirenkaita.
Kansainvälisesti tunnettu juusto on vain La Manchan maakunnasta kotoisin oleva Queso Manchego.
Juomat
thumb|200px|Espanjalaista [[punaviiniä.]] Kahvi tarjoillaan mustana (café solo), maitotilkan kera (café cortado) tai kuumaan maitoon sekoitettuna (café con leche). Alkoholiton maitomainen horchata de chufa maistuu mantelilta ja tehdään eräästä makeasta pähkinälajista.
Kaupan oma merkki
thumb|Ruotsalaisen vähittäismyyntikaupan oman merkin tuotteita.
Espanjalainen keittiö
Juomat
Espanja on tunnettu viinimaana. Maailmalla tunnettuja ovat esimerkiksi Rioja viinit, cava (katalonialainen kuohuviini) ja Andalusiasta, Jerez de la Fronterasta peräisin oleva sherry eli jerez. Sangría on suosittu viini- ja hedelmäjuoma, mutta sitä juovat enemmän matkailijat kuin paikalliset. Ruokajuomana myös olut (cerveza) on suosittu. Espanjalaiset oluet ovat yleensä keveitä ja virkistäviä.
Kaupan oma merkki
Kaupan oma tuotemerkki (myös kaupan oma merkki, ) viittaa vähittäiskaupan tuotteisiin, joita myydään valmistajan merkin sijasta kaupan omalla nimikkeellä. Historiallisesti kaupan omat tuotemerkit ovat pyrkineet kilpailemaan merkkituotteiden kanssa lähinnä hinnalla, mikä on mahdollista tuottajien kilpailutuksen ja pienempien pakkaus- ja markkinointikulujen ansiosta. Hintaa voidaan myös pienentää muuttamalla tuotteen reseptiä ja hankkimalla tuotteet suurissa erissä kansainvälisten hankintaorganisaatioiden kautta. Kaupan omat tuotemerkit voivat lisäksi täydentää kaupan valikoimaa esimerkiksi eri makuisilla tai laatuisilla tuotteilla joita merkkituotteet eivät tarjoa ja tuoda markkinoille kokonaan uusia tuotteita tai tuoteryhmiä.
Espanjalainen keittiö
Jälkiruoat
Nykyisin terveellisiä elämäntapoja korostavassa kulttuurissa Espanjan tavallisin jälkiruoka (postre) on hedelmäkori, joka sisältää muun muassa appelsiineja, omenoita, banaaneja, persikoita, päärynöitä ja tummanpunaisia kirsikoita. Ravintoloissa jälkiruokana voi olla kauden hedelmiä eli fruta del tiempo. Hedelmien ohella juusto jälkiruokana on säilyttänyt asemansa.
Kaupan oma merkki
Kaupan omien merkkien keksijänä pidetään ranskalaista Carrefour-ketjua, joka toi vuonna 1976 markkinoille ensimmäiset ”vapaat tuotteensa”. Suomessa Tuko aloitti omien tuotteiden kehittämisen myös jo 1970-luvulla, ja vuonna 1983 ne nimettiin T-kaupan sinivalkoisiksi tuotteiksi. Kesko lanseerasi ensimmäiset Pirkka-tuotteensa 1986. Lidl-kauppaketjun koko liiketoimintaidea perustuu kaupan omiin tuotemerkkeihin.
Espanjalainen keittiö
Jälkiruoat
Katalonian kuuluisin jälkiruoka on Crema Catalana (vanukas), joka sisältää runsaasti sokeria, rasvaa ja kaloreita. Se valmistetaan munasta, kermasta ja sokerista. Toinen tunnettu jälkiruoka on "flan" eli paahtovanukas, jota voidaan maustaa sitruunalla. Flan on melko työläs valmistaa. Se voidaan tarjoilla jäätelön kera. Kolmas omaperäinen espanjalainen jälkiruoka on arroz con leche eli maitoriisi.
Tancredi
Tancredi on Gioacchino Rossinin säveltämä ooppera vuodelta 1813. Libreton on Voltairen näytelmän Tancrède pohjalta kirjoittanut Gaetano Rossi. Sen valtava suosio nosti Rossinin uran säveltäjänä uusiin korkeuksiin.
Espanjalainen keittiö
Jälkiruoat
Myös jäätelöä (helado) espanjalaiset syövät paljon. Tunnettu jälkiruoan ja drinkin välimuoto on sitruunasorbetti, johon lisätään usein cavaa ja joka tarjoillaan kuohuviinilasista.
Kaupan oma merkki
Suomessa kaupan omien merkkien osuus myynnistä on noin 24 prosenttia. S-ryhmän ja Keskon myynnistä omia merkkejä on noin viidennes (n. 20%), kun taas Lidlillä osuus on noin 75 prosenttia. Suomessa myytäviä kaupan omia merkkejä ovat muun muassa Pirkka, Rainbow ja Eldorado.
Hyötyjä ja haittoja
Maatalouspolitiikan tutkimusprofessori Jyrki Niemen ja tutkija Liu Xingin mukaan kaupan omat merkit hyödyttävät kuluttajia ja usein myös suuria ja pieniä yrityksiä, mutta tuoteryhmän toiseksi ja kolmanneksi suurimmat brändit saattavat kärsiä kilpailusta, jos yritysten kapasiteetti ei riitä kaupan oman merkin tuottamiseen.
Tancredi
Musiikki
Voltairen tarinaan, jossa pääpari tapaa vain kerran, verrattuna Rossin libretto suoraviivaistaa tapahtumia ja on täynnä duettoja ja ensemblejä - joidenkin mielestä tarinan vahingoksi. Librettoa ei ole pidetty minään suurena kirjallisena saavutuksena, mutta musiikin puolesta ooppera on täynnä mieleenpainuvia hetkiä, rauhallisesta melankolian alhosta akrobaattisiin vokaali-ilotulituksiin. Tancredin ensimmäistä aariaa "Di tanti palpiti.." lauloivat Venetsian gondolieerit vuosikymmeniä. Kokonaisuus pysyy yhtenäisenä, vaikka aarioita erottavat secco-resitatiivit. Tunnelman vaihtelut ovat nopeita ja voimakkaita niin numeroiden välillä kuin sisälläkin. Huomattava piirre Tancredissä on myös naislaulajan (mezzosopraano) käyttäminen miespääroolissa, jonka vaikeus onkin yksi syistä, miksi teos jäi ohjelmistosta niinkin pian Rossinin eläköitymisen jälkeen.
Espanjalainen keittiö
Jälkiruoat
Churro on makea munkkitanko, joka kastetaan kuumaan kaakaojuomaan. Sitä saatetaan nauttia myös aamupalaksi kahvin kera.
Tancredi
Musiikki
Rossini kirjoitti työstään uuden version esitettäväksi Ferrarassa 1833, mutta yleisö ei lämmennyt tälle uudelle versiolle, jossa Tancredi lopussa haavoittuu kuolettavasti ja saa tietää Amenaiden syyttömyydestä vasta hetkeä ennen kuolemaansa. Säveltäjä pani taas toimeksi ja loi fuusion näistä kahdesta versiosta, säilyttäen joitain Ferraran muutoksia mutta pitäen alkuperäisen lopun. Tänä versiona Tancrediä esitettiin kunnes se hävisi ohjelmistosta 1840-luvulla. Oopperan nykyesityksissä versio on kuitenkin lähes poikkeuksetta alkuperäinen.
Espanjalainen keittiö
Kouluruokailu
Espanjassa kouluruokailusta vastaavat kunkin 17 itsehallintoalueen paikallishallinnot. Ne voivat organisoida kouluruokailun parhaaksi katsomallaan tavalla yhteistyössä kuntien, koulujen ja vanhempainyhdistysten kanssa. Kustannuksista vastaavat sekä paikallishallinto että vanhemmat.
Tancredi
Tapahtumapaikka ja -aika
Syrakusa Sisiliassa vuonna 1005.
Aeroscopia
Aeroscopia on ilmailumuseo Blagnacissa (Haute-Garonne) lähellä Toulousea. Museo avattiin 14. tammikuuta 2015.
Espanjalainen keittiö
Kouluruokailu
Esimerkiksi Madridin alueella kouluruokaa tarjotaan ala-asteella, jos vanhemmat sitä haluavat. Yläasteilla ei ole ruokailua, mutta tavallisesti kouluissa on kahviot, josta voi ostaa pikkupurtavaa. Pienituloiset perheet ja pitkiä koulumatkoja kulkevat saavat suoraa tukea ruokailukuluihin.
Andalusialainen keittiö
Andalusialaiselle keittiölle tyypillistä ovat erityisesti maurien ajalta peräisin olevat arabivaikutteet. Näihin kuuluvat muun muassa runsas riisin ja sitruunan sekä kuminan ja sahramin käyttö. Jälkiruoissa arabialaisvaikutteita edustavat erilaiset mantelikeksit (mantecados).
Tyypillisin andalusialainen tapa valmistaa lihaa on grillata tai hiillostaa se (carne a la brasa). Kala ja äyriäiset taas tavallisesti paistetaan (fritura de pescado), toisinaan runsaassa merisuolassa.
Tavallisimpia vihanneksia ovat tomaatti ja paprika, ja salaateissa käytetään erityisesti sherryllä maustettua etikkaa.
Oliiviöljyllä on suuri merkitys paitsi Andalusian keittiölle, myös sen taloudelle. Noin kolmasosa Euroopassa käytetystä oliiviöljystä on peräisin Andalusiasta, varsinkin Córdoban ja Jaénin alueelta. Andalusiassa kasvatettavia oliivilajikkeita ovat muun muassa gordal, manzanilla ja aliñada.
Koko Espanjaan sittemmin levinnyt niin sanottu tapas-kulttuuri eli erilaisten pikkunaposteltavien nauttiminen (erityisesti baareissa) on andalusialaista alkuperää.
Andalusiasta peräisin on myös sittemmin koko Espanjan alueelle levinnyt gazpacho eli kylmä, tomaatti- ja valkosipulipohjainen vihanneskeitto, jota nautitaan erityisesti kesän kuumimpina hetkinä. Toinen tyypillinen andalusialaiskeitto on cachorreña, jossa käytetään muun muassa paprikaa, valkosipulia, etikkaa sekä appelsiinia. Appelsiini onkin oliiviöljyn ohella yksi tärkeimpiä Andalusian alueen vientituotteita.
Riisiruoka paellaa luullaan usein Andalusiasta kotoisin olevaksi. Se on useimpien lähteiden mukaan kuitenkin peräisin Valenciasta.
Aeroscopia
Museossa on esillä kaksi Concordea.
Espanjalainen keittiö
Andalusialainen keittiö
Tyypillisimpiä perinteisiä andalusialaisia liharuokia ovat muun muassa häränhäntä (rabo de toro) sekä Córdoban alueelta peräisin oleva ruokalaji, jossa vasikanlihaa tarjoillaan artisokan kanssa viinikastikkeessa.
Kaupan oma merkki
Hyötyjä ja haittoja
Mikro- tai pk-yrittäjien toimintaa kaupan omat merkit voivat helpottaa jakamalla muun muassa markkinoinnin ja logistiikan kustannuksia ja helpottamalla kansainvälistymistä. Esimerkiksi Lidl vie suomalaisia elintarvikkeita Eurooppaan omien tuotemerkkiensä alla. Luomuruuan menekki onkin noussut kaupan tuotemerkkien alla. Pienten tuottajien omat brändit olisivat kärsineet saatavuus- ja markkinointiongelmista.
Espanjalainen keittiö
Andalusialainen keittiö
Leikkeleistä tunnetuimpia ovat Jabugon ja Trevélezin alueen serrano-kinkut sekä tamperelaista mustaamakkaraa muistuttava, valkosipulilla maustettu morcilla.
Tancredi
Henkilöt
Tancredi: syrakusalainen sotilas - kontralto (kantaesityksessä Adelaide Malanotte Montresor) Amenaide: aatelisperheen tytär - sopraano (Elisabetta Manfredini Guarmani) Argirio: Amenaiden isä ja Orbazzanon vihollinen - tenori (Pietro Todràn) Orbazzano: toisen aatelisperheen isä, Argirion vihollinen - basso (Luciano Bianchi) Isaura: Amenaiden ystävätär - kontralto (Teresa Marchesi) Roggiero: - mezzosopraano (Carolina Sivelli)
Ensimmäinen näytös
Palattuaan maanpaosta Sisiliaan valepukuinen Tancredi estää Orbazzanoa menemästä naimisiin oman rakastettunsa Amenaiden kanssa. Vihaisen Orbazzanon saadessa käsiinsä Amenaiden kirjeen Tancredille hän käyttää sitä todisteena Amenaiden yhteyksistä sisilialaisten viholliseen, saraseeni Solimariin ja syyttää Amenaidea maanpetturuudesta. Amenaide vangitaan ja tuomitaan kuolemaan. Tancredi hylkää Amenaiden ja hänen oma isänsä Argirio kieltää hänet. Amenaide voi enää toivoa vain esitaistelijaa joka saapuisi puolustamaan hänen kunniaansa.