cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koripallon I-divisioona
Historia
Kaudella 2012–2013 sarja jaettiin A- ja B-divisiooniin. Samalla I-divisioonan joukkuemäärää nostettiin kuuteentoista (tuoksi kaudeksi 17:ään). Korisliigassa viimeiseksi sijoittunut joukkue putoaa A-divisioonaan. A-divisioonan pudotuspelien voittaja nousee Korisliigaan, ja sarjan viimeinen putoaa B-divisioonaan. B-divisioonan voittaja nousee A-divisioonaan ja häviäjä putoaa alueelliseen II-divisioonaan.
Sergei Salnikov
Sergei Sergejevitš Salnikov (, 13. syyskuuta 1925 Krasnodar, Venäjän SFNT – 9. toukokuuta 1984 Moskova, Venäjän SFNT) oli Neuvostoliittoa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiavoittaja.
Salnikov kuului Neuvostoliiton miesten maajoukkueen kokoonpanoon Melbournen kesäolympialaisissa 1956, missä maa voitti kultaa. Hän teki olympiaturnauksessa Indonesiaa vastaan kaksi maalia. Salnikov edusti Neuvostoliittoa myös Ruotsin MM-kilpailuissa 1958. Seuratasolla hän voitti Neuvostoliiton mestaruuksia ja cup-mestaruuksia.
Salnikovin tyttärenpoika, kreikkalainen Stéfanos Tsitsipás, on menestynyt tenniksenpelaaja.
Francesca Schiavone
Francesca Schiavone (s. 23. kesäkuuta 1980 Milano, Italia) on italialainen tennispelaaja. Schiavone viihtyy kaikilla pinnoilla ja tällä hetkellä hän pelaa ilman valmentajaa.
Schiavone on voittanut kaksinpelissä seitsemän WTA-turnausta. Hän kukisti heinäkuussa 2007 Bad Gasteinin turnauksen loppuottelussa Itävallan Yvonne Meusburgerin 6–1, 6–4. Lokakuussa 2009 hän voitti Moskovan turnauksen loppuottelussa valkovenäläisen Olga Govortsovan 6–3, 6–0, sekä huhtikuussa 2010 Barcelonan turnauksen loppuottelussa maannaisensa Roberta Vincin 6–1, 6–1. Vuonna 2012 hän voitti Strasbourgin turnauksen ja vuonna 2013 Marrakechin turnauksen. Viimeksi hän voitti vuonna 2016 Rio de Janeiron turnauksen voitettuaan loppuottelussa Shelby Rogersin. Hän on ollut finaalin häviävänä osapuolena 11 kertaa sekä voittanut seitsemän WTA-kiertueen nelinpeliturnausta.
Ranskan avoimessa tennisturnauksessa 2010 Schiavone voitti ensimmäisen kerran Grand Slam -turnauksen. Finaalissa kaatui erin 2–0 (6–4, 7–6) australialainen Samantha Stosur. Schiavone on ensimmäinen italialainen nainen, joka on voittanut Grand Slam -turnauksen. Tätä ennen hän oli selviytynyt parhaimmillaan puolivälieriin Ranskan avoimissa 2001, Yhdysvaltain avoimissa 2003 sekä Wimbledonissa 2009. Kesällä 2010 hän nousi WTA:n kaksinpelirankinglistalla ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon.
Oriens
Oriens (”Itä”; genetiivissä Orientis) voi viitata seuraaviin:
Hvoinyi
thumb|right|Ilmakuva Hvoinyistä. Hvoinyi on Belomorskin piiriin kuuluva kylähallintoalue  ja sen keskuskylä Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Hvonyin kylähallintoalue käsittää suunnilleen entisen Laapinan kunnan alueen. Hvoinyin kylähallintoalue sijaitsee Belomorskin piirin eteläosassa Segežan piirin vastaisella rajalla. Se rajoittuu pohjoisessa Suman kylähallintoalueeseen, idässä Virantajärven asutushallintoalueeseen ja lännessä Kesäjoen asutushallintoalueeseen. Vuonna 1987 kylähallintoalueella oli 600 asukasta. Kylähallintoalueeseen kuuluvat kylät ovat Hvoinyi (keskuskylä), Vorensi, Laapina ja Sumajärvi.
Hvonyin kylä sijaitsee Ala-Sumajärven pohjoisrannalla Sumajoen niskassa. Matkaa piirin hallintokeskukseen Belomorskiin tulee 87 kilometriä. Vuonna 1996 kylässä oli 500 asukasta, jotka saavat elantonsa pääasiassa metsätöistä. Hvoinyin kylä on varsin nuori, se on perustettu vuonna 1951.
Oulu 1
Oulu 1 on Hailuodon pohjoispuolella Oulun edustalla Suomen aluevesillä sijaitseva Oulun sataman johtavan väylän uloin majakka. Se sijaitsee entisen Haukiputaan kunnan alueella. Majakka on rakennettu ja asennettu paikalleen vuonna 1964.
Pyöreä 24 metriä korkea majakkatorni on väriltään musta, ja sen välitasanteen yläpuolella kiertää valkoinen vyö. Majakan lyhtylaitteen korkeus merenpinnasta on 22 metriä.
Kasuunimajakan rakennesuunnittelija oli diplomininsinööri Ilmari Kortesluoma (1916–1976). Insinööritoimistona oli Kortesluoma & Co (perustettu vuonna 1963). Yritys jatkoi myöhemmin nimellä Suunnittelukortes Oy kunnes se fuusioitiin WSP-konserniin nimellä WSP Finland.
Mestarien liigan kausi 2019–2020
Mestarien liigan kausi 2019–2020 oli Mestarien liigan 28. kausi ja Euroopan parhaiden joukkueiden kesken pelattavan jalkapallocupin 65. kausi. Loppuottelu oli määrä pelata 30. toukokuuta 2020 Atatürkin olympiastadionilla, Istanbulissa, mutta koronaviruspandemian takia se pelattiin Lissabonin Estádio da Luzilla 23. elokuuta 2020. Hallitsevana mestarina kauteen lähti Liverpool.
Joukkueet
Kansallisten lajiliittojen paikat määräytyvät Euroopan jalkapalloliiton maapisterankingin perusteella. Sijoilla 1.-51. olevat liitot saavat kolme paikkaa pois lukien Liechtenstein, jolle myönnetään yksi paikka. Sijoilla 52. - 54. myönnetään kaksi paikkaa ja sijalla 55. olevalle Kosovalle yksi paikka. Ranking määräytyy vuoden 2018 tilanteen perusteella.
Esikarsinta
Esikarsintaan osallistui 4 joukkuetta. Tälle kierrokselle pääsivät rankingissa sijoille 52.-55. sijoittuneiden lajiliittojen kansallisten sarjojen voittajat. Esikarsinnoissa joukkueet pelasivat ensin välieräottelut, joiden voittajat kohtasivat loppuottelussa. Loppuottelun voittaja eteni 1. karsintakierrokselle. Otteluparit arvottiin Nyonissa 11. kesäkuuta 2019. Välierät pelattiin 25. kesäkuuta ja loppuottelu 29. kesäkuuta.
Ensimmäinen karsintakierros
1. karsintakierrokselle osallistui 32 joukkuetta. Kierrokselle osallistuivat sijoille 20.-51. sijoittuneiden lajiliittojen (pois lukien Liechtenstein) kansallisten sarjojen voittajat sekä esikarsinnan voittajat. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 9. – 10. heinäkuuta ja toiset osaottelut 16. – 17. heinäkuuta. Otteluparit arvottiin Nyonissa 18. – 19. kesäkuuta.
Kolmas karsintakierros
3. karsintakierrokselle osallistui 20 joukkuetta. Kierrokselle osallistui 2. karsintakierroksen voittajat, sijojen 14. ja 15. sijoittuneiden lajiliittojen kansallisten sarjojen voittajat, sijoille 7.-11. sijoittuneiden lajiliittojen kansallisten sarjojen toiseksi sijoittuneet sekä sijalle 6. sijoittuneen lajiliiton kansallisen sarjan kolmanneksi sijoittunut joukkue. Otteluparit arvottiin Nyonissa 22. heinäkuuta. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 6. – 7. elokuuta ja toiset osaottelut 13. elokuuta.
Play-off-kierros
Play-off-kierrokselle osallistui 12 joukkuetta. Kierrokselle osallistuivat 3. karsintakierroksen voittajat sekä sijoille 12. ja 13. sijoittuneiden lajiliittojen kansallisten sarjojen voittajat. Otteluparit arvottiin 5. elokuuta Nyonissa. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 20. – 21. elokuuta ja toiset osaottelut 27. – 28. elokuuta.
Helmin syvänne
Helmin syvänne on paikka J. R. R. Tolkienin luomassa fiktiivisessä Keski-Maassa. Se oli suuri laakso Valkoisten vuorten (Ered Nimrais) luoteisosassa.
Alun perin laaksossa asui pieni gondorilainen rykmentti, mutta sen jälkeen kun Calenardhon muuttui Rohaniksi, se muodostui rohanilaisten majapaikaksi, jossa asui Rautkymin kahlaamon vartijoita.
Sormuksen sodan aikana Helmin syvännettä suojaava Ämyrilinna muodostui jälleen pakopaikaksi joillekin rohanilaisille kuningas Théodenin johdolla ja siellä taisteltiin Ämyrilinnan taistelu.
Rohan (Śródziemie)
Tatiana Golovin
Tatiana Golovin (s. 25. tammikuuta 1988 Moskova, Venäjä) on ranskalainen tennispelaaja. Golovinin perhe muutti Moskovasta Lyoniin, Ranskaan, kun Tatiana oli kahdeksan kuukautta vanha. Golovin nimettiin WTA Tourin vuoden tulokkaaksi 2004.
Golovin voitti Richard Gasquet'n kanssa Ranskan avointen sekanelinpelimestaruuden vuonna 2004. He kukistivat loppuottelussa Zimbabwen Cara ja Wayne Blackin 6–3, 6–4.
Golovin voitti ensimmäisen WTA-kiertueen kaksinpelimestaruutensa kukistettuaan huhtikuussa 2007 Amelia Islandin massaturnauksen loppuottelussa Nadja Petrovan 6–1, 6–2. Myöhemmin samana vuonna hän voitti kovilla kentillä käydyn kilpailun Slovenian Portorožissa; finaalissa hän voitti järjestäjämaan Katarina Srebotnikin 2–6, 6–4, 6–4. Golovin on lisäksi hävinnyt viisi loppuottelua.
Fārs
Fārs (, myös muodossa Fars tai Farsistan ) on Iranin provinssi, persialaisten kanta-alue, joka on antanut nimensä niin kansalle kuin farsin kielelle. Se sijaitsee Iranin eteläosassa. Provinssi kattaa 122 608 neliökilometriä, joka on 7,53 % Iranin maapinta-alasta.
Seutu tunnettiin muinoin nimellä Pārs tai Persis. Fārsia ovat sen historian aikana hallinneet lukuisat dynastiat, ja sassanidien ja Akemenidien hallitsijasukujen (559–330 eaa.) jäljiltä provinssissa on useita merkittäviä muinaismuistoja, loisteliaita palatseja ja raunioita kuten Aleksanteri Suuren tuhoama Persepolis.
Vuonna 2011 asukkaita oli 4 596 658 (6,12 % Iranin väestöstä), jotka muodostivat 1 251 061 taloutta. Heistä 3 106 732 oli kaupunkilaisia ja 1 475 350 maaseutuasukkaita sekä 14 576 oli vailla pysyvää kotipaikkaa. Provinssin pääkaupunki on runsaan 1,4 miljoonan asukkaan Šīrāz.
Maanviljely, petrokemian teollisuus ja turismi ovat alueen tärkeitä elinkeinoja.
Provinssissa oli alkuvuonna 2013 yhteensä 29 aliprovinssitason hallintoaluetta (šahrestan), jotka jakautuivat 84 piirikuntaan (bakhsh). Näissä oli 101 kaupunkia ja 205 alimman aluehallintotason maaseutupiiriä (dehestan, kyläyhteisö ympäristöineen). Aliprovinssitason jako oli seuraava:
Sähköautojen historia
thumb|280px|Camille Jenatzyn ”Le Jamais Contente” -ennätysauto. thumb|280px|[[Detroit Electric|Detroit Electricin mainos vuodelta 1912. Auto on säilynyt populaarikulttuurissa tähän päivään: Aku Ankka -sarjakuvissa Mummo Ankka ajaa kyseisellä autolla.]]
Sähköautot olivat mukana jo autohistorian ensimetreillä. Jo 1830-luvulla, pian sen jälkeen kun Michael Faraday oli keksinyt sähkömoottorin periaatteen, skotlantilainen liikemies Robert Anderson keksi ensimmäisen alkeellisen sähkövaunun. Professori Sibrandus Stratingh kehitti puolestaan Hollannin Groningenissa pienehkön sähköauton vuonna 1835 apulaisensa Christopher Beckerin kanssa.
Ranskalaisten Gaston Plantén ja Camille Fauren kehitettyä akkuteknologiaa paremmaksi alkoi sähköautojen tulevaisuus näyttää lupaavalta. Ranska ja Iso-Britannia olivat ensimmäisiä maita, joissa tuettiin sähköautojen laajempaa käyttöönottoa.
Vielä ennen 1900-lukua ja tehokkaan, mutta saastuttavan polttomoottorin voimakasta esiinmarssia sähköautot pitivät hallussaan monia nopeus- ja matkaennätyksiä. Näistä huomionarvoisimpia oli Camille Jenatzyn raketin muotoisella ”La Jamais Contente” -autollaan rikkoma 100 km/h:n nopeusraja (auto saavutti 105,88 km/h:n nopeuden).
Anthony Electricin, Baker Electricin, Detroit Electricin ja monien muiden yhtiöiden valmistamat sähköautot myivät polttomoottoriautoja paremmin 1900-luvun alussa. Tuon ajan sähköteknologia (ja etenkin transistorien puuttuminen) rajasi niiden huippunopeuden noin 32 km/h tunnissa. Näitä autoja myytiin kuitenkin menestyksekkäästi etenkin ylemmän luokan väelle. Niitä markkinointiin varsinkin naisille, sillä sähköautot olivat hiljaisia, helppokäyttöisiä ja siistejä ja ne kulkivat tasaisesti ilman pakokaasuja.
Vuonna 1913 Cadillacissa ensi esiintymisensä saanut sähköinen starttimoottori teki kuitenkin polttomoottoriautoista entistä helpompia ja turvallisempia käynnistää. Tämä sai sähköauton menettämään suosiotaan. Samoin teki jo vuonna 1895 Panhard-Levassorin kehittämän jäähdyttimen laajempi käyttöönotto, jonka ansiosta polttomoottori ei enää ylikuumentunut yhtä helposti. Lopullisesti polttomoottoriautot veivät markkinat Fordin tehtailla käyttöön otetun liukuhihnatuotannon myötä, joka mahdollisti vuodesta 1908 alkaen Fordin T-mallin massatuotannon ja teki siitä suhteellisen edullisen kansanauton sähköautojen jäädessä huomattavasti kalliimmiksi Polttomoottoriautot kehittyivät teknologiassaan harppauksin ja löivät laudalta tekniikassa jälkeen jääneet sähkömoottorilla varustetut kilpailijansa.
Viimeisen iskun sähköautolle antoi Yhdysvalloissa tehty päätös siirtyä sähkönsiirrossa vaihtovirtaan, mikä teki teknisesti vaikeaksi järjestää tasavirtaa käyttävien sähköautojen lataamisen. Ennen tasasuuntaajan keksimistä akkujen lataamiseen vaihtovirralla piti ensin kytkeä vaihtovirtamoottori pyörittämään tasavirtageneraattoria, jonka tuottamalla virralla akkuja ladattiin. 1930-luvun loppuun mennessä sähköautojen tuotanto oli lopetettu kokonaan, ja akkujen varassa liikkuvien sähkökulkuneuvojen käyttö oli rajoittunut vain erityiskäyttöön muun muassa teollisuudessa.
Vuonna 1947 tehty transistorin keksiminen synnytti uuden innostuksen sähköautojen kehittämiseen. Alle vuosikymmenessä Henney Coachwork ja National Union Electric Company (Exide-akkujen valmistaja) olivat yhdistäneet voimansa ja yrittivät markkinoille Henney Kilowatt -sähköautolla, jonka ensimmäinen malli oli toteutettu 36 voltin ja seuraava 72 voltin järjestelmillä. 72 voltin mallit saavuttivat 96 km/h:n huippunopeuden ja kulkivat lähes tunnin yhdellä latauksella. Ensimmäisen sukupolven sähköautoja parempi käyttökelpoisuus ei kuitenkaan riittänyt tekemään Henneyn Kilowatista menestystä, sillä sen hinta jäi ilman massatuotantoa varsin korkeaksi ja tuotanto lopetettiin 1961.
thumb|250px|[[General Motors EV1 – melkein jokainen kerättiin pois kuluttajilta ja ilmeisimmin romutettiin]]
Yhdysvalloissa on 1980-luvulta alkaen tuettu sähköautoja verohelpotuksin. Usean autovalmistajan – General Motorsin etunenässä – esiteltyä 1990-luvulla etenkin kaupunki- ja työmatka-ajoon hyvin soveltuvia sähköautoja, Kalifornian viranomaiset asettivat kiintiöt myytäville nollapäästö-ajoneuvoille (, ajoneuvo joka ei ajettaessa tuota päästöjä). Määräysten mukaan, jos autonvalmistaja halusi jatkossakin myydä autoja osavaltiossa, tulisi myynnistä olla tietty määrä nollapäästöisiä ajoneuvoja. Tuon prosenttimäärän suunniteltiin nousevan vähitellen huomattavaksi. Tästä kiintiöstä kuitenkin luovuttiin autoteollisuuden valitettua ettei nollapäästö-autojen tuottaminen ole taloudellisesti mahdollista, koska markkinoilla ei ole riittävästi kysyntää niille. Autoteollisuuden valituksen uskotaan sähköautojen kannattajien piirissä olleen valheellinen, sillä heidän mukaansa tuhannet kalifornialaiset olisivat halunneet ostaa tai hankkia leasingilla sähköauton. General Motors, Ford, Chrysler ja muut eivät heidän mukaansa halunneet vastata todelliseen kysyntään vaikka niillä olisi ollutkin tuotantokapasiteettia. Siitä, olisiko kysyntää ollut ja olisiko sähköautojen valmistus ollut myös taloudellisesti kannattavaa ei ole puoleen eikä toiseen esitetty pitäviä todisteita. Seuduilla, joissa lämmitintä ei tarvita, saattaisi sähköautolle olla potentiaalia.
Kalifornian viranomaiset pyrkivät ensisijaisesti vähentämään liikenteen terveydelle ja ympäristölle haitallisia päästöjä ja päätyivät nollapäästö-autojen kiintiöiden sijaan edellyttämään sähköautojen kehitystyön jatkamista ja polttomoottoriautojen päästöjen vähentämistä.
Tämän päätöksen myötä monet lupaavalta vaikuttaneet sähköautomallit vedettiin pois markkinoilta ja kerättiin pois leasing-sopimuksen tehneiltä kuluttajilta (joista moni oli julkisuuden henkilöitä, kuten muun muassa Mel Gibson) – vaikka moni olisi halunnut pitää auton käytössään. Ilmeisimmin suuri joukko autoja – kuten General Motorsin valmistamat EV:t – romutettiin tyystin, ja autoteollisuus keskitti voimavaransa hybridi- ja vetyautojen kehitykseen. Myös japanilaiset Honda ja Toyota olivat alkaneet valmistaa sähköautoja Kalifornian markkinoille. Honda seurasi Yhdysvaltojen suurten yhtiöiden esimerkkiä ja lopetti leasing-ohjelmansa sekä tuhosi sähköautonsa murskaamalla. Toyota lopetti sähköautonsa tuotannon, mutta tarjosi jo valmistetut sähköautot sekä vuokralle että ostettaviksi. Toyota myös jatkaa sähköautojensa huoltopalveluita. Näin pieni joukko Toyota RAV4 EV -autoja on yhä käytössä.
Tästä sähköautojen hetkellisestä esiinmarssista 1990-luvun lopulla kertoo 2006 valmistunut Chris Painen dokumenttielokuva Who Killed the Electric Car?.
Luettelo Tarton julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Tarton julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä kattaa Tarton kaupungissa olevat pysyvästi julkisille paikoille sijoitetut taideteokset, veistokset ja muistomerkit. Teokset ovat luettelossa niiden suomenkielisten nimien mukaisessa aakkosjärjestyksessä.
Pannonia (täsmennyssivu)
Pannonia voi viitata seuraaviin:
Hurjapäät (vuoden 1953 elokuva)
Hurjapäät (The Wild One) on yhdysvaltalainen László Benedekin ohjaama biker-elokuva vuodelta 1953. Elokuvassa Marlon Brando näyttelee pikkukaupunkiin saapuvan moottoripyöräjengin johtajaa. Kilpailevan jengin johtajaa näyttelee Lee Marvin.
Thessalia (täsmennyssivu)
Thessalia voi viitata seuraaviin:
Syyria (täsmennyssivu)
Syyria tai Syria (lat.) voi viitata seuraaviin:
Tekijyyden tekstit
Tekijyyden tekstit  on vuonna 2006 ilmestynyt kirjallisuudentutkimuksen artikkelikokoelma, jonka ovat toimittaneet Kaisa Kurikka ja Veli-Matti Pynttäri ja julkaissut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Fredrik V (Pfalz)
thumb|250px|right|Böömin kuningas Fredrik I. Fredrik V (26. elokuuta 1596 Neumarkt in der Oberpfalz – 29. marraskuuta 1632 Mainz) oli vuosina 1610–1623 Pfalzin vaaliruhtinas ja vuosina 1619–1620 Böömin kuningas nimellä Fredrik I. Koska Fredrikin kuninkuus kesti vain yhden vuoden (4. marraskuuta 1619 – 8. marraskuuta 1620), hän sai lisänimen talvikuningas.
Fredrik syntyi metsästyslinna Deinschwangissa. Hän seurasi isäänsä Fredrik IV:tä Pfalzin vaaliruhtinaaksi vuonna 1610. Isältään hän peri myös johtoaseman evankelisessa unionissa.
Kolmikymmenvuotinen sota alkoi Böömin protestanttien kapinalla keisari Ferdinand II:ta vastaan. Syrjäytettyään Ferdinandin he tarjosivat Fredrikille Böömin kuninkaan kruunua vuonna 1619. Näin he tavoittelivat evankelisen unionin tukea kapinassaan keisaria vastaan. Fredrik otti kruunun vastaan luottaen saavansa tukea apeltaan Englannin kuningas Jaakko I:ltä ja evankeliselta unionilta. Jaakko kuitenkin vetäytyi tulevasta konfliktista aivan kuten teki evankelinen unionikin. Fredrik jäi yksin suurta keisaria vastaan.
Ferdinand löi Böömin protestantit Valkeavuoren taistelussa 8. marraskuuta 1620 ja kapina käytännöllisesti katsoen päättyi. Seuraavaksi keisarilliset armeijat tunkeutuivat Pfalziin ja Fredrikin oli paettava Hollantiin 1622. Hän vietti elämänsä loppuvuodet maanpaossa. Keisari antoi 1623 Pfalzin ja vaaliruhtinaan tittelin Baijerin herttua Maksimilian I:lle.
Vaaliruhtinaan arvo ja Pfalz palautettiin Fredrikin pojalle Kaarle I Ludvigille 1648 Westfalenin rauhassa.
Baselin sinfoniaorkesteri
Baselin sinfoniaorkesteri on Sveitsin Baselissa toimiva sinfoniaorkesteri. Sen ylikapellimestarina on ollut vuodesta 2003 lähtien Marko Letonja. Sitä ennen ylikapellimestarina oli toiminut Mario Venzago.
Baselin sinfoniaorkesteri perustettiin vuonna 1997. Se on levyttänyt Othmar Schoeckin, Luigi Nonon, Robert Schumannin, Klaus Huberin, Maurice Ravelin, Iannis Xenakiksen ja Wladimir Vogelin teoksia ja on ilmoittanut tulevaisuudessa levyttävänsä koko Felix Weingartnerin sinfonisen tuotannon.
Rasputin – riivattu
Rasputin – riivattu (Rasputin, the Mad Monk) on Don Sharpin ohjaama ja Hammer Film Productionsin tuottama elokuva vuodelta 1966. Elokuvan pohjana on Grigori Rasputinin elämä, mutta on tarina on fiktiivinen. Rasputinia näyttelee Christopher Lee.
Stewart Sukuma
Stewart Sukuma (oikealta nimeltään Luís Pereira; s. 25. maaliskuuta 1963 Cuamba) on mosambikilainen muusikko. Hän muutti vuonna 1996 Mosambikista Johannesburgiin, jossa valmistui hänen sooloalbuminsa Afrikiti. Sukuma on esiintynyt muun muassa Orchestra Marrabenta Star de Moçambiquen kanssa.
Sven Lindahl
Sven Lindahl (s. 25. kesäkuuta 1937) on ruotsalainen toimittaja, uutisankkuri, säveltäjä ja sanoittaja. Lindahl on tunnettu kappaleestaan ”Mälarö kyrka”, jonka ensimmäisenä levytti Lenne Broberg ja myöhemmin Eero Raittinen suomeksi nimellä ”Vanha holvikirkko”.
Tom Hanks
Thomas Jeffrey ”Tom” Hanks (s. 9. heinäkuuta 1956 Concord, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvantekijä. Hanks on voittanut urallaan kaksi parhaan miespääosan Oscar-palkintoa.
Hanks aloitti uransa teatterissa 1970-luvun loppupuolella. Näyteltyään television komediasarjoissa 1980-luvun alussa Hanks sai ensimmäisen merkittävän elokuvarooolinsa vuoden 1984 komediassa Splash.
Hanks tunnetaan myös esimerkiksi elokuvista Big (1988), Philadelphia (1993), Forrest Gump (1994), Apollo 13 (1995), Pelastakaa sotamies Ryan (1998), Vihreä maili (1999), Cast Away – tuuliajolla (2000) ja Da Vinci -koodi (2006) sekä ääniroolistaan Toy Story -elokuvasarjassa. Hän on tehnyt paljon yhteistyötä ohjaaja Steven Spielbergin kanssa.
Nuoruus
Hanks syntyi Concordissa Kaliforniassa vuonna 1956. Hänen isänsä Amos Hanks oli ravintolakokki ja äitinsä Janet tarjoilija. Amos oli englantilaista ja irlantilaista sukua ja Janet portugalilaista. Perheeseen kuuluivat myös Tomin isosisko ja isoveli sekä pikkuveli, näyttelijä Jim Hanks. Perhe muutti usein isän työn perässä samalla kun Janet hoiti lapsia kotona. Pariskunta erosi vuonna 1962, ja Amos vei kolme vanhinta lasta mukanaan Renoon Nevadaan. Siellä hän meni uudelleen naimisiin, ja kahdeksanlapsinen uusioperhe muutti muutaman vuoden kuluttua Pleasant Hillsiin Kaliforniaan. Uuden avioeron jälkeen Amos muutti lapsineen Oaklandin seudulle. Isän työn vuoksi lapset saivat olla paljon toistensa seurassa ja katsella televisiota, mitä Hanks on myöhemmin muistellut lämmöllä.
Hanks kävi Oaklandissa Bret Harten yläastetta. Vaihteleva perhe-elämä oli antanut hänelle kyvyn sopeutua uusiin tilanteisiin ja kaveripiireihin, ja hänestä oli tullut luokan hauskuuttaja. Hanks liittyi 14-vuotiaana fundamentalistiseen kristilliseen lahkoon muutamaksi vuodeksi. Hän kävi Oaklandin Skyline High Schoolin ja sai siellä keskinkertaisen C:n keskiarvon. Hän alkoi myös näytellä koulunsa teatterissa ja ottaa näyttelijäntunteja, ja viikonloppuisin ja kesäisin hän työskenteli hotellipoikana.
High schoolin jälkeen Hanks aloitti Chabot Community Collegen, missä hän jatkoi näyttelemistä ja kävi teatterikurssin. Vuonna 1976 Hanks sai teatteristipendin Kalifornian osavaltionyliopistoon Sacramentoon. Hän sai myönteistä huomiota roolisuorituksistaan, joten ohjaaja Vincent Dowling antoi hänelle paikan Shakespeare-kesäfestivaalille Clevelandissa Ohiossa. Palattuaan syksyllä Kaliforniaan Hanks jätti collegen kesken ja meni töihin elättääkseen avovaimoaan ja vastasyntynyttä lastaan. Seuraavaksi kesäksi Hanks palasi Clevelandiin, missä hän sai aiempaa isompia rooleja ja vuoden näyttelijän palkinnon.
Syksyllä 1978 Hanks muutti perheineen New Yorkiin. Siellä Hanks eli aluksi työttömyyskorvauksella ankeassa asunnossa. Hän näytteli Riverside Shakespeare Company -teatterissa ilman palkkaa ja kävi koe-esiintymisissä televisiosarjoihin ja -mainoksiin. Kesäksi 1979 hän palasi Clevelandiin.
Elokuvaura
Hanks sai syksyllä 1979 sivuosan opiskelijana halvassa kauhufilmissä He Knows You’re Alone (1980). Se johti koe-esiintymisiin New Yorkissa ja Los Angelesissa. Kaliforniassa Hanks sai ABC:ltä 50 000 dollarin sopimuksen ja aluksi roolin Lemmenlaivan yhdessä jaksossa. Sitä seurasi toinen päärooli naiseksi pukeutuvana miehenä komediasarjassa Bosom Buddies, jota esitettiin 38 jakson ajan vuosina 1980–1982. Hanks kertoo oppineensa näissä ensimmäisissä televisiorooleissaan puhumaan ja elehtimään hillitymmin kuin teatterissa. Bosom Buddiesin jälkeen Hanks näytteli vuonna 1982 Taxissa, Onnen päivissä ja Perhe on parhaassa sekä televisioelokuvassa Rona Jaffe's ”Mazes and Monsters”, josta hän sai hyvät arvostelut.
thumb|left|upright|Hanks vuonna 1989. Hanks teki läpimurtonsa elokuvanäyttelijänä Ron Howardin ohjaamassa komediassa Splash (1984), jossa hän esittää sitoutumiskammoista miestä, joka rakastaa merenneitoa. Hanksin rooli oli tässä elokuvassa vakavampi kuin hänen siihenastiset televisioroolinsa. Hanksin toinen elokuva, Polttarit, julkaistiin pian Splashin jälkeen. Kumpikin elokuva menestyi hyvin, ja Hanksista tuli niiden myötä tunnettu ja suosittu näyttelijä. Hanksin seuraavat elokuvat 1980-luvun puolivälissä eivät kuitenkaan menestyneet niiden veroisesti.
Elokuvakoomikkojen eturiviin Hanksin nosti Penny Marshallin ohjaama fantasiakomedia Big (1988), jossa Hanks esittää lapsenmielistä aikuista. Hanks sai roolistaan Oscar-ehdokkuuden. Muutaman vähemmän menestyneen ja heikommin arvostetun elokuvan jälkeen Hanks piti yli kahden vuoden tauon näyttelemisestä ja vietti aikaa uuden vaimonsa ja sairaan isänsä seurassa.
1990-luvun alussa Hanks näytteli useassa menestyselokuvassa, kuten baseball-valmentajana elokuvassa Omaa luokkaansa (1992) ja romanttisessa komediassa Uneton Seattlessa (1993). AIDS-potilaan roolista elokuvassa Philadelphia (1993) Hanks voitti parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. Roolistaan yksinkertaisena historian sivustakatsojana elokuvassa Forrest Gump (1994) Hanks ansaitsi 60 miljoonaa dollaria ja jo toisen parhaan miespääosan Oscar-palkintonsa. Draamaelokuvassa Apollo 13 (1995) Hanks esittää vaikeuksiin joutuvaa astronauttia. Hanksin ensimmäinen ohjaustyö oli vuoden 1996 musiikkielokuva That Thing You Do!.
Steven Spielbergin sotadraamassa Pelastakaa sotamies Ryan (1998) Hanks esittää pelastusretkellä olevan joukkueen johtajaa toisessa maailmansodassa, mistä hän sai jälleen Oscar-ehdokkuuden. Romanttisessa komediassa Sinulle on postia (1998) Hanks palasi komedian pariin. Vihreä maili (1999) ja Cast Away – tuuliajolla (2000) olivat taas vakavampia elokuvia, ja jälkimmäisestä Hanks sai jo viidennen Oscar-ehdokkuutensa. Vuonna 2001 Hanks tuotti minisarjan Taistelutoverit.
Yksityiselämä
Hanksin ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Samantha Lewes, jonka kanssa hän oli naimisissa 1978–1987. He saivat pojan ja tyttären. Heidän poikansa Colin Hanks (s. 1977) on näyttelijä. Toisen vaimonsa, näyttelijä Rita Wilsonin kanssa (1988–) Hanksilla on kaksi poikaa.
Hanks ja hänen kreikkalaissukuinen vaimonsa Rita Wilson saivat Kreikan kansalaisuudet heinäkuussa 2020.
Tunnustukset
Hanksin Oscar-palkinnot ja ehdokkuudet:
Hanks on voittanut kahdeksan Golden Globe -palkintoa. Hän on voittanut seitsemän televisioalan Emmy-palkintoa.
Hanks äänestettiin vuonna 2006 Forbes-lehden äänestyksessä Yhdysvaltain luotettavimmaksi julkisuuden henkilöksi.
Forbesin mukaan Hanks oli vuonna 2010 Hollywoodin seitsemänneksi menestynein animaatioiden ääninäyttelijä lipputuloissa mitattuna.
Hanksille myönnettiin marraskuussa 2016 presidentin vapaudenmitali, joka on Yhdysvaltain korkein siviileille myönnettävä kunniamerkki.
Vuonna 2020 Hanks palkittiin Cecil B. DeMille -elämäntyöpalkinnolla.
Rie Mastenbroek
Hendrika Wilhelmina ”Rie” Mastenbroek (26. helmikuuta 1919 Rotterdam – 6. marraskuuta 2003 Rotterdam) oli alankomaalainen uimari ja kolminkertainen olympiavoittaja.
Rotterdamilainen Rie Mastenbroek alkoi harjoitella uintia ”Ma” Braunin valmennuksessa. Braun oli valmentanut oman tyttärensä vuoden 1928 olympiakultaan. Vuonna 1934 Mastenbroek voitti EM-kisoissa kolme kultaa (100 metrin selkäuinti, 400 metrin vapaauinti ja 4 × 100 metrin vapaauintiviesti) ja hopean (100 metrin vapaauinti).
Vuoden 1936 Berliinin olympialaisissa Mastenbroek voitti 17-vuotiaana kultaa 100 metrin vapaauinnissa, 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. 100 metrin selkäuinnissa hän voitti hopeaa, maannaisensa Nida Senffin jälkeen (Senff ei osunut käännöksessä päätyseinään, ja joutui palaamaan takaisin, mutta voitti silti). Mastenbroekista tuli ensimmäinen samoissa olympialaisissa neljä mitalia voittanut nainen.
Matti Mazajev
Matti Mazajev (1926 Leningrad – 2010) oli Karjalan tasavallassa asunut suomen kielellä kirjoittanut kirjailija ja suomentaja.
Teokset
Nimellä Matti Masajainen:
Luettelo Raamatun kirjoista
Raamatun kirjojen kaanon on erilainen juutalaisuudessa sekä katolisessa, ortodoksisessa ja protestanttisessa kristinuskossa. Ero koskee Vanhaa testamenttia eli heprealaista raamattua Tanakia. Sen kirjojen määrä ja järjestys on eri kirkoissa erilainen, johtuen sekä kirjojen erilaisesta ryhmittelystä että siitä, että katoliset ja ortodoksiset kirkot lukevat Vanhaan testamenttiin kuuluviksi myös niin kutsutut deuterokanoniset kirjat eli apokryfikirjat. Mukaan luettujen apokryfikirjojen määrä katolisessa ja ortodoksisessa Raamatussa on myös erilainen.
Lisäksi kreikkalaisessa ortodoksisuudessa, itämaisessa ortodoksisuudessa ja katolisen kirkon itäisissä riituksissa kirjojen määrässä on pieniä eroja. Alla ortodoksiselle Vanhalle testamentille annettu kaanon on laajin mahdollinen, eli jos yksikin itäinen kirkko hyväksyy kirjan, se on myös annettu luettelossa. Kaikki katolisen kirkon hyväksymät kirjat ovat aina myös ortodoksisen kirkon hyväksymiä. Protestanttisuus hyväksyy varsinaiseen Vanhaan testamenttiin vain heprealaisen raamatun kirjat.
Juutalaisuus ei luonnollisestikaan tunnusta Uutta testamenttia. Juutalaisuuden osalta luettelo koskee vain heprealaista raamattua, joka on annettu vertailukohdaksi Vanhan testamentin versioille. Kristilliset kirkot ovat Uuden testamentin kaanonista yksimielisiä.
Huomautuksia
1 Nämä kirjat eivät ole protestanttisessa Vanhassa testamentissa. 2 Katolinen ja ortodoksinen Esterin kirja sisältävät 103 lisäjaetta, jotka eivät ole protestanttisessa Esterin kirjassa. 3 Katolinen Barukin kirja sisältää kuudennen luvun, Jeremian kirjeen, joka on ortodoksisessa Raamatussa omana kirjana, ja jota ei ole protestanttisessa Raamatussa. 4 Katolinen ja ortodoksinen Danielin kirja sisältävät kolme lukua, joita ei ole protestanttisessa Danielin kirjassa (Asarjan rukous ja Kolmen miehen kiitosvirsi; Susanna; sekä Danielin maineteot ja koettelemukset (Bel ja lohikäärme)). 5 Vulgatassa Ensimmäinen ja Toinen makkabilaiskirja ovat Malakian kirjan jälkeen, eivät Esterin kirjan jälkeen. 6 Nämä kirjat eivät ole katolisessa ja protestanttisessa Vanhassa testamentissa. 7 Ortodoksisessa Vanhassa testamentissa Barukin kirja ja Jeremian kirje ovat erillisiä. 8 Nämä kirjat kuuluvat kristillisten kaanonien historiallisiin ja viisauskirjoihin sekä suuriin profeettoihin. 9 Ortodoksinen Vanha testamentti seuraa Septuagintaa siinä, että Esran ja Nehemian kirjat lasketaan yhdeksi kirjaksi. 10 Suluissa annetut nimet ovat Septuagintassa esiintyviä nimiä, ja ne ovat yleisimmin käytössä ortodoksisessa kirkossa. 11 Ortodoksinen Psalmien kirja sisältää yhden ylimääräisen psalmin, Psalmin 151. 12 Martti Luther halusi poistaa nämä kirjat kaanonista, mutta niin ei tapahtunut. Lutherin Raamatussa kirjat ovat kuitenkin Uuden testamentin lopussa, eikä esitetyssä järjestyksessä.
Mieskone
Mieskoneen alkuperäiset jäsenet olivat Juha Mieskonen (laulu ja basso), Ekku Apo (kitara ja laulu), Ari Ilaskivi (rummut), Jarmo Lehtelä (kitara). Myöhemmin mukaan tulivat Maku Siirtola (koskettimet), Ilaskiven tilalle tullut Tomppa Frisk sekä Harri Moilanen (kitara) ja Peki Uurtimo (basso). Kesken toisen albumin tekoa Moilasen tilalle vaihtui Henny Björklöf. Kolmannella albumilla soittivat Marko Karhu (kitara) ja Ile Tirkkonen (rummut).
Historiaa
Bablersissä ja Baysixissä aiemmin soittanut Juha Mieskonen ja Ekku Apo esittivät 1980-luvun lopulla perustamassaan Cortego’s-yhtyeessä englanniksi omia ja lainattuja kappaleita ja esiintyivät muun muassa Tavastia-klubilla. Pöytälaatikkoon kertyi kuitenkin myös suomenkielisiä lauluja, joiden ympärille perustettiin uusi yhtye Mieskone. Yhtye harjoitteli Helsingin Kasarmikadulla ravintola Cantina Westin viereisessä kellarissa, ja ravintolan baarimikkona työskennellyt Maku Siirtola liittyi pian yhtyeen kosketinsoittajaksi. Kun rumpali Ari Ilaskivi lähti Britanniaan opiskelemaan, hänen tilalleen tuli jo Cortego’sissa soittanut Tomppa Frisk.
Pian Mieskoneelle tarjosivat levytyssopimusta sekä Ilkka Vainion Audiovox että monikansallinen Polygram, jolle yhtye sitten tekikin kaksi albumia, ”Voisitko viheltää (1993) ja ”Roosa ja kymmenen muuta (1995). Kolmas albumi Kaislavene (1999) tehtiin Texicalli Records -merkille.
Mieskoneen kolmas single, viheltelyyn kehottava ”Omenapuu” sai paljon soittokertoja etenkin Yleisradion kanavilla, ja esikoisalbumin raidat alkoivat soida myös kaupallisilla kanavilla. Ilkka Mattila arveli Helsingin Sanomissa Mieskoneen alkuaikojen suosion johtuneen lauluista, jotka käsittelivät monille tuttuja kipeitä asioita hauskalla ja kepeällä tavalla: ”Yhtye laulaa mieluummin kaikille yhteisistä elämän ilmiöistä kuin matkustavan keikkaraakin romanttisesta sekavuudesta.” Haastattelussa Juha Mieskone kertoi aina luuleensa kappaleitaan kovin melankolisiksi.
Yhtye osallistui Syksyn Sävel -kilpailuun vuonna 1993 kappaleella ”Sininen mekko”.
Carl Jahn
Carl Ernst Albert Jahn (27. tammikuuta 1844 Berliini, Saksa – 9. tammikuuta 1912) oli saksalaissyntyinen Suomeen muuttanut kaivertaja ja taiteilija.
Jahnin vanhemmat olivat arkkitehti August Jahn ja Dorothea o.s. Brunow. Hän harjoitti taideopintoja Berliinissä, Dresdenissä ja Lontoossa.
Jahn muutti Suomeen 1874 ja toimi valtion rahapajan palveluksessa kaivertajana. Hän oli opettajana Taideteollisessa keskuskoulussa 1875–1912 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1881–1912. Jahn sai Pariisin maailmannäyttelyssä 1900 Grand Prix-palkinnon.
Abby Dahlkemper
pienoiskuva|Abby Dahlkemper Abigail Lynn "Abby" Dahlkemper (s. 13. toukokuuta 1993) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Yhdysvaltain naisten maajoukkueessa helmikuun 2021 loppuun mennessä 65 maaottelua ja kuului joukkueeseen, joka voitti MM-kilpailun vuonna 2019. Dahlkemper pelasi kaikissa Yhdysvaltain MM-kisojen 2019 otteluissa ja oli jokaisessa ottelussa myös avauskokoonpanossa. Hän saavutti olympiapronssia vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa.
Dahlkemper edustaa seuratasolla englantilaista Manchester Cityä. Aiemmin hän on edustanut kotimaassan Western New York Flashia ja North Carolina Couragea sekä Australiassa Adelaide Unitedia.
Tulisoihtu pimeään
Tulisoihtu pimeään – Olavi Paavolaisen elämä on Panu Rajalan laatima elämäkerta Olavi Paavolaisesta. Teos ilmestyi 2014, ja sen on kustantanut WSOY.
Alkusanat
Rajala luotaa alkusanoissa Paavolaisen rooleja, joista viimeinen oli väsähtänyt, kyyninen valtakunnanpessimisti. Mutta sitä ennen hän oli Panulan sanoin ”ihailtu ja kadehdittu, rakastettu ja vihattu – – ainutlaatuinen ilmestys, poseeraava dandy, tenhoava vaikuttaja, innostava joukonjohtaja, loistava tyyliniekka, jalostuneen taideaistin lävistämä kriitikko, modernin runon esitaistelija, kulttuuritietoinen esseisti ja matkakirjailija, lopulta maan seuratuimman teatterin [Radioteatterin] johtaja”. Näitä kaikkia rooleja Panula elämäkerrassa kuvaa.
Rajala antaa arvion aiemmista elämäkerroista: Matti Kurjensaaren työtä haittasi Paavolaisen lesken puuttuminen käytettävissä olleeseen aineistoon, eikä Kurjensaari käsittele teoksia. Myöskään Jaakko Paavolaisen elämäkerrassa ei käsitelty tuotantoa, vaan teos oli Rajalan mielestä ”hyödyllinen tietolähde, asiakirjan tapaan jäsennelty [ja] faktoissa pysyttelevä”. Rajala toteaa, että tuotantoa ovat sittemmin käsitelleet useat tekijät, mutta hän oli huomannut, että Paavolaisen koko kaaren kattavalle elämäkerralle tuntui olevan tilaa.
Alkusanoissa Rajala huomauttaa, ettei hänen aineistonsa ollut kattava; kaikkea ei ole vielä kerrottu, sillä paitsi että Paavolainen hävitti aineistoa, Paavolaisen oikeuksien haltija Pekka Paavolainen ilmoitti vaikenevansa kuin muuri. Toisaalta Rajala kuitenkin sanoo, että ”tuskin löytyy enää käänteen tekeviä todisteita”. Myönteisesti hänen työhönsä oli suhtautunut veljenpoika Eero-Pekka Paavolainen.
Arviot
Helena Pilke kirjoitti Agricola-sivuston kirja-arvostelussa, että aiemmat elämäkerrat lukeneelle teoksessa on paljon tuttua. Rajalalla on kuitenkin ollut ilmeisesti käytettävissään lähteitä, joita Matti Kurjensaari ja Jaakko Paavolainen eivät olleet saaneet käsiinsä.
Kuisma Korhonen (Helsingin Sanomat) sanoi arviossaan, että teoksessa näkyy kiireen jälki. Korhonen toteaa myös, että Rajala kertoo enemmän Paavolaisen naissuhteista kuin teoksista. Hän huomauttaa myös, että Paavolaisen kuva on Rajalan tekemänä pikemmin satiirinen kuin arvostava. Teos antaa kuvan ”narsistisesta opportunistista, joka pyrki vimmatusti huomion keskipisteeksi”.
Ville Hänninen kirjoitti Lapin Kansassa: ”Teos ei tuo Paavolais-kirjallisuuteen paljon uutta. Se on kuitenkin sujuvasti kirjoitettu, samanaikaisesti innoittunut ja kriittinen.”
Juha Wuolijoki
Wuolijoki tunnetaan erityisesti palkittujen elokuviensa Gourmet Clubin (2004), Joulutarinan (2007) ja Hella W:n (2011) ohjaajana ja tuottajana. Hän on osallistunut myös molempien elokuvien käsikirjoittamiseen.
Wuolijoki valmistui taiteiden maisteriksi vuonna 1995 Taideteollisesta Korkeakoulusta (Aalto Yliopisto) ja on Producers Guild of American (PGA) Producers Councilin sekä European Film Academyn (EFA) jäsen.
Ura
Snapper Filmsin koko perheen elokuva Joulutarina (2007) oli ilmestyessään yleisömenestys ja on levinnyt laajemmalle maailmalle kuin mikään muu suomalainen näytelmäelokuva. Elokuvan oikeudet on myyty yli 120 maahan ja se on valittu useille kansainväliselle elokuvafestivaaleille, muun muassa Film Festival Cine-Jeune de l'Aisne in France, Chicago Children's Film Festival ja Zlin - 48th International Film Festival for Children and Youth in Czech Republic. Vuonna 2008, Sarasotan 10. elokuvafestivaaleilla Joulutarina oli yleisön valinta vuoden parhaaksi vieraskieliseksi elokuvaksi. Elokuva voitti kaksi Jussi-palkintoa (kuvaus, yleisöpalkinto) ja julkaistiin uudelleen teattereissa vuosina 2008 ja 2009. DVD-ja Blu-Ray -julkaisuna Joulutarina oli ensimmäinen suomalainen kokoillan elokuva, joka on myynyt platinaa (100 000 kappaletta).
Vuonna 2009 Snapper Films aloitti yhteistyön elokuvatuotantoyhtiö Black Forest Filmsin kanssa. Ensimmäinen yhteistyössä tehty projekti oli komedia Father, Son and a Holy Cow (2011), jonka yhteistuottajana Wuolijoki toimi.
Vuonna 2011 sai ensi-iltansa Wuolijoen elokuva Hella W, joka kertoo kansainvälisesti menestyneestä näytelmäkirjailijasta, liikenaisesta ja poliittisesta vaikuttajasta Hella Wuolijoesta. Elokuvan alkuperäiskäsikirjoituksen on kirjoittanut Outi Nyytäjä. Se voitti kaksi Jussi-palkintoa (puvustus, lavastus). Juha Wuolijoen isän, Jukka Wuolijoen isoisän, Wäinö Wuolijoen veljen, Sulo Wuolijoen puoliso oli Hella Wuolijoki.
Wuolijoen tuottama kotimainen Timo Parvelan Ella ja kaverit -kirjasarjaan perustuva koko perheen elokuva Ella ja kaverit sai ensi-iltansa elokuvateattereissa joulukuussa 2012 ja keräsi Suomessa yli 100 000 katsojaa. Elokuva sai jatkoa joulukuussa 2013, kun Wuolijoen tuottama Ella ja kaverit 2 – Paterock tuli elokuvateattereihin.
Wuolijoen projekteihin kuuluu myös ranskalainen komedia Let My People Go! (2011), jonka vastaavana tuottajana Wuolijoki toimi. Snapper Filmsin uusimpia projekteja on Wuolijoen tuottama ja ohjaama Zarra’s Law, New Yorkiin sijoittuva rikosdraama, jota tähdittävät muun muassa Tony Sirico, Brendan Fehr, Erin Cummings sekä Oscar-ehdokkaat Renée Taylor ja Burt Young. Bollywood-elokuva Shamitabh (2015) on kuvattu osittain Suomessa, ja Snapper Films toimi elokuvan suomalaisena tuotantoyhtiönä.
Totuutta ja tehtävää (albumi)
Totuutta ja tehtävää on Maija Vilkkumaan viides albumi ja ensimmäinen kokoelma-albumi. Levyllä on kolme suurinta hittiä kaikilta Vilkkumaan studioalbumeilta sekä neljä uutta kappaletta. Mukana ovat myös Ei-levyltä pois jäänyt ”Ne jotka tyytyy” ja Säkenöivää voimaa – tribuutti Sielun Veljille -kokoelmalla ilmestynyt ”Pohjois-Amerikka”. Aiemmin julkaistuja kappaleita ei äänitetty uudelleen, vaan niistä on levyllä alkuperäiset versiot.
Totuutta ja tehtävää -albumin ensimmäinen single ”Hei tie” oli Vilkkumaan ensimmäinen Suomen virallisen singlelistan kärkeen noussut julkaisu. Levyltä julkaistiin myös promosingle ”Saaressa”.
Albumia on myyty Suomessa yli 25 620 kopiota. Se nousi ilmestyessään Suomen virallisen listan neljännelle sijalle, ja pysyi listalla yhteensä 15 viikkoa.
Kappaleet
Sävellykset ja sanoitukset ovat Maija Vilkkumaan, paitsi kappaleessa ”Pohjois-Amerikka”, jonka on säveltänyt Sielun Veljet -yhtye ja sanoittanut Ismo Alanko.
Traakia (täsmennyssivu)
Traakia tai Thracia (lat.) voi viitata seuraaviin:
Verkkokampapyrstö
Verkkokampapyrstö (Belontia hasselti) on rihmakalojen (Osphronemidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji.
Verkkokampapyrstö voi kasvaa korkeintaan 20 senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan Indonesiasta, Malesiasta ja Thaimaasta. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut sen elinvoimaiseksi lajiksi. Verkkokampapyrstö munii kudun aikana keskimäärin 500–700 mätimunaa. Laji elää noin 25–30 asteen lämpöisissä vesissä. Sopiva pH-arvo sille on 6,5–8.
Verkkokampapyrstö on kaupallisesti tärkeä ruokakala ja sitä pidetään myös akvaariossa.
Frank Martin
Frank Martin (15. syyskuuta 1890 Geneve, Sveitsi – 21. marraskuuta 1974 Naarden, Alankomaat) oli sveitsiläinen säveltäjä.
Martin syntyi Genevessä vuonna 1890. Hän opetteli soittamaan pianoa ja improvisoimaan ennen koulunkäyntinsä alkua. Myöhemmin Martin opiskeli kahden vuoden ajan matematiikkaa ja fysiikkaa Geneven yliopistossa. Kerrotaan, että Johann Sebastian Bachin Matteus-passion kuuleminen sai nuoren Frank Martinin harkitsemaan muusikon, jopa säveltäjän uraa.
Vuosina 1918–1926 hän asui Zürichissä, Roomassa ja Pariisissa. Vuonna 1946 hän muutti Alankomaihin, jossa hän asui kuolemaansa saakka. Vuosina 1950–1957 Martin toimi Kölnin musiikkikorkeakoulun sävellysluokan johtajana Saksassa. Vuonna 1960 Martin vieraili Helsingissä ja johti pitämässään konsertissa omia sävellyksiään.
Martinin tuotantoon kuuluu muun muassa sinfonia (1945) ja useita konserttoja eri soittimille, kantaatti In terra pax (1943), oratorio Golgatha (1948), orkesterisarja Die vier Elemente (1963), Requiem (1972), kamarimusiikkia sekä oopperat Der Sturm (Myrsky, 1955) William Shakespearen tekstiin ja Monsieur de Pourceaugnac (1962) Molièren tekstiin. Säveltäjänä Martin sulautti yhteen ranskalaisia ja saksalaisia, 1930-luvulta alkaen tonaalisia ja dodekafonisia aineksia.
Wycombe Wanderers FC
Wycombe Wanderers Football Club on englantilainen jalkapalloseura High Wycombesta, joka sijaitsee Buckinghamshiressa. Wycombe Wanderersin lempinimet ovat "The Chairboys" ja "The Blues". Joukkue pelaa kaudella 2022-2023 Ykkösliigassa. Joukkuetta valmentaa Gareth Ainsworth.
Historia
Huonekaluvalmistajat perustivat Wycombe Wanderersin vuonna 1887. Vuonna 1896 joukkue liittyi Southern Leagueen, mutta ei menestynyt liigassa, jota ammattilaisjoukkueet hallitsivat. Vuonna 1908 Wanderers siirtyi Great Western Suburban Leagueen ja edelleen Spartan Leagueen ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Voitettuaan Spartan Leaguen joukkue nousi Isthmian Leagueen vuonna 1921.
Wycombe voitti FA Amateur Cupin vuonna 1931 ja Isthmian Leaguen vuonna 1956. Vuonna 1985 joukkue nousi Englannin konferenssiin, josta kuitenkin putosi seuraavana kautena. Vuonna 1987 Wycombe palasi Englannin konferenssiin ja vuonna 1993 se nousi Englannin kakkosliigaan. Se pelasi välillä ykkösliigassa ja putosi kakkosliigaan vuonna 2012. Takaisin ykkösliigaan joukkue nousi vuonna 2018. Joukkue nousi mestaruussarjaan kaudella 2019–2020.
Klüver-Bucyn oireyhtymä
Klüver-Bucyn oireyhtymä on ohimolohkon tai mantelitumakkeen vaurioitumisesta johtuva harvinainen tila, jonka oireita ovat mm. halu laittaa kaikki esineet suuhun, hyperseksuaalisuus, epänormaali tyyneys ja muistinmenetys.
Kemiluminesenssi
Kemiluminesenssi on kemiallista valon emissiota (säteilyä), joka tapahtuu kemiallisen reaktion yhteydessä ja joka ei vapauta lämpöä. Kemiluminesenssissa kaksi ainetta saadaan reagoimaan keskenään, jolloin elektronien hetkellisesti virittynyt tila purkautuu näkyvänä valona. Eliöissä tapahtuvaa kemiluminesenssia kutsutaan bioluminesenssiksi.
Fysikaalinen ilmiö
Kemiluminesenssissä jokaista molekyyliä kohti vapautuu yksi fotoni eli Avogadron vakion verran per mooli ainetta. Esimerkiksi yleisesti käytetty luminoli (5-Amino-2,3-dihydro-1,4-ftaaliatsiinidioni) yhdistettynä johonkin hapettavaan aineeseen muodostaa virittyneen yhdisteen, jonka energia vapautuu valon muodossa.
Esimerkki
missä 3-aminoftalaatin siirtyminen alemmalle energiatasolle vapauttaa fotoneja, eli valoa.
Kemiluminesenssin hyödyntäminen
Kemiluminesenssia hyödynnetään muun muassa asevoimissa käytettävissä valotikuissa ja verenjälkien löytämiseksi poliisitutkinnassa. Tässä katalyyttinä toimii veren hemoglobiinin sisältämä rauta. Valotikuissa useimmiten käytetään Cyalume-nimistä ainetta, joka vetyperoksidin kanssa saa aikaan kemiluminesenssin.
Kansas City (Kansas)
thumb|250px|Näkymä Quality Hilliltä kaupunkiin Kansas City on Yhdysvaltain Kansasin osavaltiossa sijaitseva kaupunki. Kaupungissa asui vuoden 2020 väestönlaskennassa 156 607 ihmistä. Kansas City on Kansasin osavaltion kolmanneksi suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Missourijoen ja etelämpää virtaavan Kansasjoen yhtymäkohdassa. Kaupunki muodostaa kaksoiskaupungin Missourin osavaltioon kuuluvan samannimisen suurkaupungin kanssa.
Kansas City -nimisiä kaupunkeja on myös Oregonin ja Tennesseen osavaltioissa.
Kansasin Kansas City on kasvanut lähes 160 000 asukkaan kaupungiksi Wyandotten piirikunnassa.
Sähköautot Suomessa
Tämä artikkeli kertoo sähköautoista Suomessa historiassa ja nykyaikana. Sähköautoja on tehty Suomessa yksittäisiä prototyyppejä ja pieniä sarjoja sekä joitakin autoja on muunnettu sähkökäyttöisiksi. Suomessa on ollut käytössä 2000-luvun alussa vain sadan kappaleen luokkaa sähkökäyttöisiä autoja.
Suomessa sähköautojen hankintaa tuetaan päästöperusteisella autoverolla, joka on sähköauton tapauksessa matala, sekä 2000 euron suuruisella sähköauton hankintatuella 2018–2023. Hankintatuen saa sähköautoon, joka on enintään 50 000:n euron hintainen.
Suomen tavoitteena on 700 000 sähkökäyttöistä henkilöautoa ja 45 000 sähkökäyttöistä pakettiautoa vuonna 2030.
Ensimmäiset sähköautot Suomessa
Sähköautojen valmistus oli huipussaan 1900-luvun kahdella ensimmäisellä vuosikymmenellä, jolloin niitä tehtiin Yhdysvalloissa, Britanniassa, Saksassa ja Ranskassa. Suomessa sähköautoja ei tehty eikä niiden tuotantoa tiettävästi edes suunniteltu. Tästä huolimatta Suomeen tuotiin muutamia sähköautoja, joista on säilynyt joitakin valokuvia. Helsingin palolaitoksella ollutta sähköautoa tiedetään käytetyn 1920-luvulle saakka. Korpivaara & Halla Oy toi maahan 1910- ja 1920-lukujen vaihteessa ainakin kaksi yhdysvaltalaista Milburn-merkkistä sähköautoa, joiden myöhemmät vaiheet ovat kuitenkin hämärän peitossa. Vaasan Sähkö Oy:n toimitusjohtaja vaihtoi autoonsa talvisodan alla syksyllä 1939 sähkömoottorin välttääkseen ajokkinsa pakko-oton puolustusvoimien käyttöön.
Suomalaisten sähköautojen historia
Uudenkaupungin autotehtaalla julkistettiin vuonna 1985 suomalaisen sähköauton prototyyppi, jonka rakentamiseen olivat osallistuneet Neste, Imatran Voima, Kymi-Strömberg ja Saab-Valmet. Koeauto oli Talbot Horizon. Tämän jälkeen Imatran Voima, Kymi-Strömberg ja Leo Laine Oy (Lokari) kehittivät muovikorisen Finnvanin, jota valmistui kolme prototyyppiä. Lokarin vetäydyttyä projektista vuonna 1990 Imatran Voima ja Kymi-Strömberg siirsivät jo kehitetyn tekniikan Subaru-pakettiautoon.