cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piccolomini
pienoiskuva|Piccolominin suvun vaakuna Piccolomini on italialainen aatelissuku, joka nousi merkittävään asemaan Sienassa 1200-luvulta lähtien. Piccolominit olivat paavinvaltaa kannattavien guelfien johtavia sukuja.
Italian Grand Prix 2005
Italian Grand Prix 2005 oli Formula 1 -kauden 2005 15. osakilpailu, joka ajettiin 4. syyskuuta 2005 Monzan radalla, Italiassa.
Piccolomini
Suku johtaa alkuperänsä myyttiseen Clusiumin kuninkaasen Lars Porsennaan. Piccolominien taloudellisen menestyksen huippu oli 1200-luvulla, huolimatta siitä, että heidät karkotettiin kahdesti kotikaupungistaan Sienasta, joka oli guelfien vastustajien ghibelliinien tukikohta. Piccolominien pankilla oli Italian lisäksi haarakonttoreita myös Ranskassa ja Englannissa. Piccolominit onnistuivat selviämään 1400-luvun talouskriisistä suuren maaomaisuutensa ansiosta, ja vuonna 1458 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik III antoi suvulle kreivin arvon. Piccolominin sukuun kuuluu useita merkittäviä sotilaita kuten Ottavio Piccolomini, prelaatteja, oppineita sekä kaksi paavia, Pius II ja Pius III.
Italian Grand Prix 2005
Raportti
Kimi Räikkönen ajoi aika-ajojen nopeimman ajan McLaren-Mercedeksellään, mutta hänet kuitenkin pudotettiin moottorinvaihdon vuoksi paalupaikalta 11. lähtöruutuun. Paalupaikan tuolloin nappasi siis aika-ajojen toiseksi nopeimman ajan ajanut, Kimi Räikkösen tallitoveri Juan Pablo Montoya.
Kilpailun voitti Juan Pablo Montoya ennen Renault'n Fernando Alonsoa, joka ajoi toiseksi. Kolmanneksi ajoi Fernando Alonson tallikaveri Giancarlo Fisichella. Kimi Räikkönen nousi hienosti ruudusta 11 sijalle neljä, ja häntä seurasivat Jarno Trulli, Ralf Schumacher, Antônio Pizzonia sekä Jenson Button.
Aika-ajot
* = Kimi Räikkönen pudotettiin ruutuun 11 moottorinvaihdon vuoksi.
David Woodard
David Woodard (s. 6. huhtikuuta 1964) on yhdysvaltalainen kapellimestari ja kirjailija sekä tunnettujen uudisasukasperheiden jälkeläinen suoraan alenevassa polvessa. 1990-luvulla hän kehitti termin prequiem, yhdistelmä sanoista ”preemptive” ja ”requiem”—ennakoiva ja sielunmessu, kuvaamaan buddhalaista tapaansa säveltää harrasta musiikkia esitettäväksi kohteen kuoleman aikana tai hieman sitä ennen.
Los Angelesin muistotilaisuuksiin, joissa Woodard on toiminut kapellimestarina tai musiikillisena johtajana, kuuluu muun muassa vuonna 2001 nykyään puretulla Angels Flight köysiradalla pidetty siviiliseremonia, jossa kunnioitettiin onnettomuudessa kuollutta Leon Praportia ja hänen leskeään Lolaa, joka loukkaantui onnettomuudessa. Hän on johtanut luonnon sielunmessuja, mukaan lukien tilaisuuden, joka järjestettiin kalifornian ruskopelikaanille rantavallilla, eläimen putoamispaikalla. Hänen tiedetään suosivan värillisiä musteita partituureja laatiessaan.
Timothy McVeigh pyysi Woodardia johtamaan prequiem-kuolinmessun teloituksensa aattona Terre Hautessa, Indianassa. Woodard myönsi McVeigh:n syyllistyneen "kauheaan tekoon", mutta myöntyi sävellyksensä Ave Atque Valen koodan ensiesitykseen paikallisen vaskikuoron kanssa St. Margaret Mary -kirkossa lähellä USP Terre Hautea. Esityksen yleisöön kuuluivat seuraavan aamun tapahtuman todistajat. Arkkipiispa Daniel M. Buechlein ja myöhemmin kardinaali Roger Mahony vetosivat paavi Johannes Paavali II:een, jotta tämä siunaisi Woodardin musiikillisen teoksen.
Woodard on tunnettu Dreamachine-jäljennöksistään, miedosti psykoaktiivinen lamppu, joita on ollut näytteillä taidemuseoissa ympäri maailman. Hänet tunnetaan Saksassa ja Nepalissa panoksestaan Der Freund kirjallisuuslehteen, mukaan lukien kirjoitukset lajien välisestä karmasta, kasvien tietoisuudesta ja paraguaylaisesta siirtokunnasta, Nueva Germaniasta.
Koulutus
Woodard kävi yksityiskouluja ja opiskeli myöhemmin The New School for Social Research -oppilaitoksessa sekä Kalifornian yliopistossa Santa Barbarassa.
Nueva Germania
Vuonna 2003 Woodard valittiin Juniper Hillsin (kunta Los Angelesissa) kunnanvaltuutetuksi Kaliforniassa. Tässä asemassa hän ehdotti Nueva Germaniaa Paraguayssa sisarkaupungiksi. Edistääkseen suunnitelmaansa, Woodard matkusti silloiseen kasvissyöjä/feministi-utopiaan ja tapasi sen kunnanjohtoa. Ensivierailun jälkeen, kun hän huomasi yhteisön olevan "sekä moraalisessa että henkisessä laskussa", Woodard päätti olla edistämättä suhdetta, mutta piti yhteisöä tutkimuskohteenaan myöhemmille kirjoituksilleen. Häntä kiinnostivat erityisesti pohdiskelevan suunnittelijan, Richard Wagnerin ja Elisabeth Förster-Nietzschen, kanta-transhumanistiset ideat. Förster-Nietzsche perusti siirtokunnan miehensä, Bernhard Försterin kanssa, ja asuivat siellä vuodesta 1886, vuoteen 1889. thumb|Woodard ja Burroughs yhdessä Dreamachinen kanssa vuonna 1997.
Vuonna 2004 Woodard tunnusti Nueva Germanian perustamisideaalien kestävät näkökohdat. Hän sävelsi kuorolaulun "Our Jungle Holy Land".
Vuosina 2004–2006 Woodard johti useita tutkimusmatkoja Nueva Germaniaan, saaden puolelleen silloisen Yhdysvaltain varapresidentin, Dick Cheneyn tuen. Vuonna 2011 Woodard myönsi sveitsiläiselle novelistille, Christian Krachtille luvan julkaista heidän mittavan, keskinäisen, pitkälti Nueva Germaniaa koskevan kirjeenvaihtonsa kahdessa osassa, Hannoverin yliopiston Wehrhahn Verlag -painossa. Frankfurter Allgemeine Zeitung sanoi kirjeenvaihdosta, että "[Kirjailijat] hävittivät rajat elämän ja taiteen väliltä.” Der Spiegel esitti, että ensimmäinen osa, Five Years, on "hengellistä valmistautumista" Krachtin jälkeenpäin julkaisemaan romaaniin Imperiumi.
Andrew McCannin mukaan Woodard lähti "matkalle sen paikan raunioille, missä alkuperäisten uudisasukkaiden jälkeläiset asuvat rajusti rajoittuneissa olosuhteissa". Hänet siirrettiin "edistämään yhteisön kulttuuriprofiilia ja rakentamaan Bayreuthin oopperatalon pienoismalli paikkaan, missä aiemmin sijaitsi Elisabeth Förster-Nietzschen perheen asuinpaikka." Viime vuosina Nueva Germania on tasaantunut mukavammaksi kohteeksi, josta löytyy majoitusta ja väliaikainen, historiallinen museo.
Dreamachine
Vuosina 1989–2007 Woodard rakensi jäljennöksiä Dreamachinesta, Brion Gysinin ja Ian Sommervillen kehittämästä stroboskooppisesta vempeleestä, joka on kuparista tai paperista tehty, sähkölampun ympärillä pyörivä sylinteri, jossa on aukkoja. Kun sitä seuraa silmät suljettuina, laite voi laukaista huumeiden vaikutukseen tai uneen verrattavia mielentiloja.
Lahjoitettuaan Dreamachinen William S. Burroughsin vuoden 1996 LACMAssa pidettyyn visuaaliseen retrospektiin, Ports of Entry, Woodard ystävystyi kirjailijan kanssa ja antoi hänelle "Bohemian model" (paperi) Dreamachinen 83-vuotissyntymäpäiväjahjaksi. Sotheby’s huutokauppasi ensimmäisen laitteen yksityiselle keräilijälle vuonna 2002 ja jälkimmäinen on Spencerin taidemuseolle Lawrence Kansasissa, pidennetyssä lainassa Burroughsin perikunnalta.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 1983
Vuoden 1983 yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut olivat ensimmäiset yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut. Ne järjestettiin Helsingissä, Suomessa 7.–14. elokuuta. Kisojen maskotti oli Lasse-jänis, joka oli saanut nimensä Lasse Virénin mukaan. Kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtajana toimi Carl-Olaf Homén, pääsihteerinä Lauri Tarasti, talouspäällikkönä Hannu Lehtisalo, kisasihteerinä Pirkko Hannula ja tiedotuspäällikkönä Matti Salmenkylä.
Kisat myönnettiin Helsingille Pariisissa 10. maaliskuuta 1980. Äänestyksessä vastaehdokkaana oli Stuttgart. Kisoista tuli vuoden 1983 suurin urheilukilpailu. Ne tekivät uuden ennätyksen osallistuvien maiden määrässä: kilpailuihin osallistui yhteensä 153 maata ja urheilijoita oli mukana 1 355.
Suomi sai yhden mitalin jokaista väriä, huippuna Tiina Lillakin keihäskulta. Arto Bryggare otti hopeaa 110 metrin aidoissa ja Martti Vainio pronssia 5 000 metrin juoksussa. Kisojen hahmo oli Carl Lewis, joka saavutti kolme kultaa. Jarmila Kratochvílová ja Mary Decker voittivat kaksi kultamitalia.
thumb|250px|Maratonin voittaja [[Robert de Castella (AUS) (oik.) saa onnittelut kolmanneksi sijoittuneelta Waldemar Cierpinskiltä (DDR).|left]]
Miehet
* Juoksivat alku- tai välierissä.
Naiset
* Juoksivat alkuerissä.
The 13th Floor Elevators
The 13th Floor Elevators oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka oli toiminnassa 1965-1969. Se perustettiin Austinissa, Texasissa vuonna 1965. Yhtyettä pidetään psykedeelisen rockin edelläkävijänä, minkä lisäksi se oli olennainen osa 1960-luvun garage rock -ilmiötä. Yhtyeen laulusolisti Roky Erickson on rockin mystisimpiä kulttihahmoja.
Historia
13th Floor Elevatorsin ensimmäinen single ”You’re Gonna Miss Me” (1966) jäi yhtyeen ainoaksi hitiksi. Se menestyi erityisen hyvin paikallisesti ja nousi Teksasissa listan toiseksi. Valtakunnallisella listalla albumi nousi sijalle 55. Myöhemmin kappale julkaistiin uudestaan Nuggets-kokoelma-albumilla.
Singleä seurasi esikoisalbumi The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators (1966), jolla ensisinglen suoraviivaisempi garage rock -tyyli oli saanut lisää psykedeelisiä vaikutteita. Albumia pidetään yleisesti kaikkien aikojen ensimmäisenä psykedeelisenä albumina.
Vuonna 1967 ilmestyi yhtyeen toinen albumi Easter Everywhere, jonka jälkeen sisäiset ristiriidat ja huumeiden, erityisesti LSD:n ja kannabiksen, käyttö alkoivat enteillä yhtyeen loppua. Levy-yhtiö kokosi yhtyeen vanhoista nauhoituksista vuonna 1968 albumin Live. 13th Floor Elevatorsin hajottua kitaristi Stacy Sutherland saattoi valmiiksi yhtyeen viimeisen albumin Bull of the Woods, joka ilmestyi 1969.
Roky Erickson tuomittiin vuonna 1969 huumeiden hallussapidosta, mutta hän vältti vankilan menemällä mielisairaalaan. 1970-luvun puolivälistä lähtien hän on jatkanut levyttämistä epäsäännöllisesti. 13th Floor Elevatorsin entiset jäsenet ovat järjestäneet muutamia reunion-konsertteja vuodesta 1973.
Lähteet
Eye Mind: The Saga of Roky Erickson and The 13th Floor Elevators by Paul Drummond, foreword by Julian Cope (Process Media, December 2007)
Jorma Johteinen
Jorma Mooses Johteinen (26. marraskuuta 1913 Tampere – 13. toukokuuta 1944 Turku) oli suomalainen kommunisti ja desantti, joka toimi jatkosodan aikana SKP:n maanalaisen johtajan Yrjö Leinon apulaisena ja yhteyshenkilönä. Johteinen pidätettiin keväällä 1944 ja hän kuoli jonkin ajan kuluttua epäselvissä olosuhteissa pidätyssellissä.
Nuoruus
Jorma Johteisen vanhemmat olivat Ruovedellä syntynyt seppä Mooses Johteinen ja Elsa Maria Selin. Hänen isänsä oli entinen punakaartilainen, joka sisällissodan jälkeen sai kahden vuoden kuritushuonetuomion. Metallimiehenä työskennellyt Johteinen omaksui kommunistisen ajattelunsa Betty Peltoselta, joka oli hänen isoveljensä Einarin puolison sisar. Vuonna 1931 Johteinen liittyi Työväen Järjestönuorten Liittoon ja hän kuului myös Suomen Kommunistiseen Nuorisoliittoon. Vuonna 1933 Johteinen valittiin SKP:n kaupunkikomitean jäseneksi ja 1936 hän siirtyi SKP:n sotilaslinjan työntekijäksi kiertäen tehtävässään eri puolilla Itä- ja Pohjois-Suomea. SKNL:n lakkauttamisen jälkeen Johteinen vaikutti SKP:n taktiikan mukaisesti sosialidemokraattisissa järjestöissä. Lisäksi hän oli mukana muun muassa Tampereen Seudun Siviilirekisteriyhdistyksen toiminnassa.
Sota-aika
Johteisen ohella syyskuun puoliväliin mennessä Neuvostoliiton puolelle siirtyi yli 50 Pärmin pataljoonan miestä. He olivat aluksi Moskovassa, josta Johteinen lähetettiin helmikuussa 1942 Kominternin puoluekouluun Ufaan yhdessä Paavo Heinosen, Manu Kantolan ja Reino Kosusen kanssa. Kominternin tarkoituksena oli kouluttaa heistä organisaattoreita, jotka sodan jälkeen rakentaisivat SKP:n johdon uudelleen. Johteinen ja Kosunen päätettiin lähettää Suomeen jo sodan aikana, jonka vuoksi heidät komennettiin vielä tiedustelukoulutukseen Moskovan lähelle. Miesten piti saapua Suomeen jo toukokuussa 1943, mutta lukuisten viivästysten jälkeen heidät pudotettiin Espoon metsiin vasta syyskuussa. Johteinen ja Kosunen etsivät käsiinsä Yrjö Leinon ja saamiensa määräysten mukaisesti ryhtyivät hänen avustajikseen. Suurin merkitys oli radioyhteydellä, sillä ennen heidän saapumistaan Leino oli joutunut tuhoamaan pääosan hankkimistaan tiedoista, koska hän ei saanut välitettyä niitä Moskovaan.
Pidätys ja kuolema
Keväällä 1944 Valpo sai ilmiannon Kruunuhaassa viikkojen ajan majailleesta epämääräisestä sotilaasta ja 27. maaliskuuta asepukuinen Johteinen pidätettiin Kulmavuorenkatu 31:ssä sijaitsevasta asunnosta. Johteisella oli väärennetty sotilaspassi, mutta vanhojen pidätyskuvien perusteella hänen henkilöllisyytensä paljastui nopeasti. Lyhyen kuulustelun jälkeen Johteisen luovutettiin Päämajan valvontaosastolle, joka siirsi hänet 10. toukokuuta Turkuun laajan Länsi-Suomen vakoilujutun tutkimuksia varten. Johteinen kuoli Turun poliisivankilassa illalla 13. toukokuuta suoritetun kuulustelun jälkeen. Viereisessä sellissä pidätettynä ollut Edith Ranta kertoi, kuinka Johteinen oli viety reilun tunnin kestäneeseen kuulusteluun yhdeksältä illalla. Ranta piti Johteiseen yhteyttä seinään sähköttämällä, mutta tällä kertaa vastausta ei kuulunut. Seuraavana aamuna hänet löydettiin kuolleena sellistään. Virallisen selityksen mukaan Johteinen hirtti itsensä jalkarätteihin, mutta on myös mahdollista, että hän kuoli väkivaltaisen kuulustelun yhteydessä saamiinsa vammoihin. Sakari Selin on kertonut muistelmissaan Valpon henkilömapissa olevasta tiedosta, jonka mukaan sotilasvirkailija Teuvo Orte olisi lyönyt Johteista vatsaan aiheuttaen tämän kuoleman.
Johteisen ruumis toimitettiin Turun kaupunginsairaalaan ruumiinavaukseen ja haudattiin viisi päivää myöhemmin omaisten tietämättä Kärsämäen ampumaradan desanttihautaan. Uudenvuodenpäivänä 1945 Johteisen ruumis siirrettiin Kalevankankaan hautausmaalla sijaitsevaan yhteishautaan kuulusteluissa hengiltä pahoinpidellyn Kalle Lahtisen kanssa. Heidän hautajaisiinsa osallistui yli 10 000 saattajaa.
Jälkipyykki
Vuonna 1947 Johteisen ruumis kaivettiin ylös omaisten pyynnöstä ja sille tehtiin uusi ruuminavaus, jonka suorittaneen dosentti Sven Erkkilän mukaan Johteinen kuoli tukehtumiseen. Hänen kaulassaan oli jälkiä köydestä, mutta pahoin mädäntyneestä ruumiista oli mahdotonta saada selville merkkejä väkivallasta. Omaiset kuitenkin epäilivät, ettei tutkittu ruumis ollutkaan Johteisen ja keväällä 1948 tapausta käsiteltiin oikeudessa. Toukokuussa Turun raastuvanoikeus antoi päätöksen, jonka mukaan Johteinen oli kuollut hirttäytymällä, eikä voitu todistaa sen johtuneen ulkopuolisista tekijöistä.
Perhe
Jorma Johteisen veli oli taidemaalari Einar Johteinen. Kemin kaupunginjohtaja Taisto Johteinen oli heidän veljenpoikansa.
Glass House – Painajainen sijaisperheessä
Glass House – Painajainen sijaisperheessä on Daniel Sackheimin ohjaama yhdysvaltalainen psykologinen trillerielokuva vuodelta 2001. Se sai pääosin negatiivisia arvosteluja ja sen lipputulot jäivät selvästi 30 miljoonan dollarin budjetin alapuolelle. Pääsyynä elokuvan taloudelliseen floppiin on pidetty sitä, että se julkaistiin vain kolme päivää New Yorkin World Trade Centerin terrori-iskujen jälkeen.
Juoni
Teini-ikäinen Ruby ja hänen pikkuveljensä Rhett jäävät orvoiksi vanhempiensa kuoltua auto-onnettomuudessa. Tällöin he pääsevät entisten naapureidensa, mukavan Glassin perheen hoiviin suureen lasitaloon. Myöhemmin paljastuu lasten perineen vanhempiensa miljoonien omaisuuden. Myös ottovanhempien käytöksestä alkaa paljastua outoja ja pelottavia piirteitä, ja lasitalon hyväntahtoinen julkisivu alkaa rakoilla.
Kyberavaruus
Kyberavaruus on tietokoneiden ja niiden yhteyksien muodostama virtuaalinen ulottuvuus. Siinä ei voi liikkua fyysisesti vaan vain virtuaalisesti erilaisten tietokoneohjelmien avulla.
Termi on peräisin tieteiskirjailija William Gibsonin novellista "Burning Chrome" vuodelta 1982, mutta se saavutti huomiota vasta kirjailijan teoksessa Neurovelho vuonna 1984. Gibson kertoo tarvinneensa jonkinlaisen "näyttämön", jolle sijoittaa kertomustensa tapahtumia. Nähtyään nuoria pelaamassa kolikkopelejä ja alkeellisia kotitietokoneita, jotka kytkettiin toisiinsa puhelinyhteydellä, hän yhdisti nämä mielessään kaipaamakseen näyttämöksi. Tälle näyttämölle hän tarvisi jännittävän nimen. Data-avaruus tai infoavaruus eivät hänelle sopineet. Sen sijaan kyberavaruus kuulosti merkitykselliseltä, mutta Gibson ilahtui huomatessaan, ettei sana kuitenkaan todellisuudessa merkinnyt yhtään mitään, jolloin hän saattoi itse määritellä näyttämönsä säännöt.
1990-luvulta alkaen kyberavaruus on muodostunut internetin synonyymiksi. Tavallinen internetin käyttäjä seikkailee kyberavaruudessa esimerkiksi selaimen avulla.
Kyberavaruus laajenee jatkuvasti, kun uusia tietokoneita ja tietokoneverkkoja liitetään toisiinsa. Se laajenee myös, kun yhä uusia ja pienimuotoisempia sovelluksia tulee sen piiriin. Esimerkiksi Bluetooth-tekniikka mahdollistaa hyvinkin pienien laitteiden liittämisen kyberavaruuteen.
Magnetoreologinen vaimennin
Magnetoreologinen vaimennin on värähtelyn- tai iskunvaimennin, jonka toiminta perustuu magnetoreologisen nesteen ominaisuuksien muuttamiseen. Vaimentimen sisältämän nesteen käyttäytymistä ohjataan magneettikentällä. Kyseinen magneettikenttä synnytetään yleensä sähkömagneetilla. Tällaisella vaimentimella on useita käyttötarkoituksia. Niistä tunnetuin on ajoneuvon iskunvaimennin, joka reagoi tien muotoihin. Muotoja havainnoivat anturit, jotka välittävät tiedon vaimenninta ohjaavalle digitaaliselle signaaliprosessorille.
The French Laundry
The French Laundry on kolmen Michelin-tähden ranskalainen ravintola Yountvillessa, Kalifornia, Yhdysvalloissa. Ravintolan nykyinen omistaja ja pääkokki on Thomas Keller. Pierre Guillaume perusti ravintolan vuonna 1900.
Magnetoreologinen vaimennin
Ajoneuvot
Magnetoreologisia vaimenninjärjestelmiä on saatavilla OEM-valmistajilta useille ajoneuvoille, joita ovat muun muassa Audi TT ja R8, Cadillac DTS, XLR ja SRX, Chevrolet Corvette sekä Ferrari 599GTB. Nämä järjestelmät on tuottanut alun perin Delphi Automotive-yhtiö, mutta nykyään niitä valmistaa BeijingWest Industries Group tuotenimellä MagneRide. Vaimentimia on käytetty myös sotilasajoneuvoissa, kuten MillenWorks Light Utility Vehicle:ssa. MillenWorks on asentanut magnetoreologisen vaimentimen muun muassa Yhdysvaltain armeijan Humvee-ajoneuvoon testausmielessä.
The French Laundry
pienoiskuva|vasen|Ravintolarakennus.
Magnetoreologinen vaimennin
Ohjaus
Magnetoreologista vaimenninta ohjataan tarkoitukseen suunnitellulla algoritmilla. Vaihtoehtoja on useita, kuten skyhook-, ja groundhook-algoritmit. Niiden idea on säätää vaimentimen magnetoreologisen nesteen jäykkyyttä sähkövirran luomalla magneettikentällä. Magnetoreologinen neste on useimmiten öljyä, jossa on pieniä metallihiukkasia. Kun neste tuodaan magneettikenttään, hiukkaset järjestyvät kentän kenttäviivojen mukaisesti ja jäykistävät nesteen. Kun neste vaimentimen sisällä jäykistyy oikeaan aikaan, vaimentimen ominaisuudet muuttuvat, millä saavutetaan merkittävää hyötyä iskun tai värähtelyn vaimentamisessa.
The French Laundry
Ravintola lisättiin National Register of Historic Places -rekisteriin vuonna 1978.
Travis Scott
Jacques Berman Webster II (s. 30. huhtikuuta 1991 Houston), taiteilijanimeltään Travis Scott (ennen tyyliteltynä Travi$ Scott), on yhdysvaltalainen rap-artisti, laulaja, lauluntekijä ja tuottaja. Hänen artistinimensä on yhdistelmä lempienonsa etunimestä (Travis) sekä hänen idolinsa Kid Cudin etunimestä (Scott). Vuonna 2012, Scott kirjoitti ensimmäisen merkittävän levytyssopimuksensa Epic Recordsin kanssa ja kustannussopimuksen Kanye Westin GOOD Musicin kanssa.
Scottin ensimmäinen mixtape Owl Pharaoh julkaistiin vuonna 2013 omakustanteisesti. Seuraava mixtape, Days Before Rodeo, julkaistiin vuonna 2014, jonka jälkeen hänen ensimmäinen studioalbuminsa Rodeo ilmestyi vuonna 2015. Tällä albumilla oli muun muassa hittisingle ”Antidote”, joka oli 26 viikkoa Billboard Hot 100 -listalla. Seuraavan studioalbuminsa, Birds in the Trap Sing McKnight, Scott julkaisi heti seuraavana vuonna, ja se nousi suuren menestyksen ansiosta Billboard 200 -listan kärkeen. Tämän jälkeen Scott julkaisi yhdessä Migos-yhtyeen Quavon kanssa yhteisalbumin nimeltään Huncho Jack, Jack Huncho vuonna 2017.
Uransa aikana Scottista on tullut maailmanlaajuisesti merkittävä artisti ja hän on tehnyt yhteistyötä useiden brändien kanssa, kuten Nike, Dior ja McDonald’s. Vuonna 2017 hän perusti oman levy-yhtiönsä, Cactus Jack Records.
Nuoruus
Jacques Webster syntyi 30. huhtikuuta 1991 Houstonissa, Texasissa. Hän varttui Missouri Cityssä, joka on keskiluokkainen esikaupunkialue Lounais-Houstonissa. Scott asui isoäitinsä kanssa yksivuotiaasta kuusivuotiaaksi, mutta muutti myöhemmin lähiöön, jossa hänen äitinsä työskenteli Applella. Scott kävi Texasin yliopistoa, kunnes hän lopetti yliopiston kesken keskittyäkseen täysin musikkiuraansa.
Yksityiselämä
Travis Scottin ja Kylie Jennerin suhde tuli julkisuuteen vuonna 2017. Scott sai tyttären yhdessä Jennerin kanssa 1. helmikuuta 2018. Tytär sai nimekseen Stormi Webster. Pari salasi Jennerin raskauden julkisuudelta syntymään saakka. Syyskuussa 2021 Scott ja Jenner ilmoittivat odottavansa toista lastaan. Poika syntyi 2. helmikuuta 2022 ja sai ensin nimekseen Wolf Webster. 22. maaliskuuta 2022 Kylie ilmoitti, että he vaihtoivat Wolfin nimen, koska Jennerin sanoin se ”ei vain tuntunut sopivalta hänelle”. Myöhemmin Jenner ilmoitti poikansa nimeksi tulleen Aire Webster.
Ajnadayn taistelu
thumb|Khalid taistelee Bysantin armeijaa vastaan. Kuva: 1935 Ajnadayn taistelu (arab. معركة أجنادين‎) on islamin pyhän historian tuntema kahdesta suurtaisteluista ensimmäinen, joissa muslimit voittivat Bysantin armeijan Lähi-idässä. Taistelu kerrotaan käydyn kesällä vuonna 634 lähellä Gazaa, mahdollisesti 30. heinäkuuta vuonna 634. Taistelusta kirjoittaa vasta  900-luvulla al-Tabari historiateoksessaan. Laajennettu selostus löytyy teoksesta Futuh al-Shaam, joka on luultavasti ristiretkien ajalta 1000-luvulta. Joidenkin 600-luvun kirjallisten merkintöjen on arveltu antaneen aiheen ajatukselle Ajdanayn taistelusta. Bysanttilaiset lähteet eivät sitä mainitse, ja jotkut pitävät tapahtumaa epähistoriallisena.
Islamilaisissa selostuksissa vihollisarmeijan koot on tyypillistä ilmoittaa valtavan suuriksi. Ajnadayn tapauksessa roomalaisarmeijan kooksi ilmoitetaan 90 000 tai 150 000 miestä, joista 50 000 surmattiin taistelussa. Itse sotakuvaukset ovat silti kaksintaisteluita ja muistuttavat paimentolaisperheiden ja sukujen yhteenottoja. Sankarit puhuvat enemmän kuin tekevät. Päähuomio kohdistuu dramaattisiin yksityiskohtiin, kirjeisiin ja päähenkilöiden puheisiin ja keskusteluihin.
Tuomas Presbyteeri
Robert Hoyland on yhdistänyt Ajdanayn taistelun tekstifragmenttiin, joka pantu Tuomas Presbyteerin nimiin. Teksti on säilynyt 700-luvulta peräisin olevana syyrialaisena käsikirjoituksena, mutta se on kirjoitettu noin vuonna 640. Tekstikohta kuuluu seuraavasti:"'Vuonna 945, perjantaina 4 helmikuuta (634) yhdeksännellä tunnilla käytiin taistelu roomalaisten ja Muhammedin [MHMT] arabien välillä Palestiinassa 12 mailia Gazasta itään. Roomalaiset pakenivat jättäen jälkeensä patriisi bryrdn [Vardan?], jonka arabit tappoivat. Noin 4000 köyhää palestiinalaista tapettiin, kristittyjä, juutalaisia ja samarialaisia. Arabit hävittivät koko tienoon.'"Teksti on ensimmäinen kirjallinen lähde, jossa mainitaan nimi Muhammed. K-H. Ohlig näkee tekstin ajoituksessa ongelmia. Tuomas Presbyteeri kertoo, että arabit valloittivat Persian vuonna 636, mikä on liian varhaista. Tekstissä mainittu kirkkojen ja luostareiden hävittäminen jo tuohon aikaan ei saa tukea arkeologialta. Ohlig arvelee, että kyseessä on vasta 700-luvulla tehty kirjaus, missä myöhempiä uskomuksia on projisioitu menneisyyteen. Hoyland uskoo, että teksti on aito, koska se antaa tarkan päiväyksen taistelulle. Hän uskoo, että tässä kirjoituksessa mainittu yhteenotto on islamilaisessa historiankirjoituksessa muuttunut Ajnadayn taisteluksi, joka kerrotaan käydyn elokuussa vuonna 634. Siihen viittaa myös korkea-arvoisen roomalaisen kuolema arabien väijytyksessä, mikä aihe toistuu esiintyy Ajnadayn tapahtumien kuvauksessa. Maininta Muhammedista Palestiinassa vuonna 634 ei sovi Ibn Ishaqin elämäkerran sisältöön, jonka mukaan Muhammed kuoli Medinassa vuonna 632.
Al-Tabari
Al-Tabari käsittelee taistelua neljällä sivulla historiateoksessaan. Hän kertoo, etä Amr ibn al-As leiriytyi Bysantin armeijan lähelle Ajdanaynissa. Nämä olivat linnoittautuneet omaan leiriinsä komentajanaan al-Artabun. Kalifi Umar oli tällöin Jerusalemissa ja sai viestin edessä olevasta taistelusta. Amr päätti itse lähteä Artabunin leiriin neuvottelemaan vihollisen kanssa ja samalla vakoilemaan roomalaisten varustuksia. Artabun näki tässä mahdollisuuden tappaa muslimien taitava kenraali. Amr sai kuitenkin tietää hankkeesta ja huijasi Artabunia kertomalla, että hän vie saamansa perääntymisehdotuksen Umarille ja palaa takaisin. Hän ei kuitenkaan palannut, jolloin Artabun totesi muslimin ovelasti huijanneen häntä.
Itse taistelua al-Tabari kuvaa lyhyesti yhdellä lauseella. Hän toteaa, että armeijat kohtasivat toisensa raskaassa taistelussa, joka muistutti Jarmukin taistelua, missä monet kuolivat. Artabun hävisi ja pakeni Jerusalemiin, kun taas Amr leiriytyi Ajdanaynissa. Artabun kirjoitti Amrille kirjeen, jossa kehotti tätä poistumaan Palestiinasta, sillä muuten Amr kärsisi tappion. Amr lähetti vakoojan Artabunin luo ja sai selville, että tämä ei uskonut Amrin voittoon, koska oli ennustettu, että hän häviäisi vain Umarille.
Al-Waqidi
thumb|Voittoisat muslimit ajavat roomalaisen ratsuväen pakoon. Kuva esittää roomalaiset varusteiltaan parempina. Kuva: 1200-luku.
Teos kertoo, että muslimien päällikkö Khalid ibn al-Walid jakoi joukkonsa neljään osaan: etujoukkoon, vasempaan siipeen, keskustaan ja oikeaan siipeen. Yazid ibn Abi Sufyan sai 4000 ratsumiestä suojellakseen selustassa naisia ja lapsia. Tämän jälkeen Khalid kiiruhti pitämään puheen naisille, missä hän totesi. "Oi Tubban, Amaliqahin ja muiden tyttäret. Olette tehneet sellaisia urotekoja, jotka saavat muslimit mielistymään teihin ja avaamaan teille Paratiisin portit." Khalid kertoi olevansa varma, että jos paikalle osuisi roomalaisia, naiset voittaisivat heidät, ja jos muslimit pakenisivat, naiset olisivat keppeineen valmiina käännyttämään heidät takaisin. Vastauksena Afrah pyysi Khalidia asettamaan heidät eturiviin, missä he tappaisivat vihollisia kunnes kaikki naiset olisivat kokeneet marttyyrikohtalon.
Khalid piti puheen myös sotilaille, joita hän kehotti puolustamaan naisia, lapsia ja uskoa (din). Sen jälkeen hän johti armeijaa hitaaseen etenemiseen kohti vihollista. Samoin teki roomalaisten päällikkö Warden, kun hän näki muslimien lähestyvän. Roomalaiset kansoittivat maan joka suuntaan, päitten yläpuolella heilui lippuja ja ristejä, ja ilma sakeni heidän jumalattomista puheistaan ja huudoistaan. Kun armeijat olivat vastakkain, roomalaisten riveistä erkani lähetystö, jota johti mustahaarniskainen mies. Lähetystö kysyi muslimien johtajaa. Khalid vastasi: "Nämä ihmiset hyväksyvät minut johtajakseen niin kauan kuin olen kuuliainen Jumalalle ja seuraan hänen Lähettiläänsä sunnaa. Jos väistyn siitä hetkeksikään, menetän johtajuuteni." Roomalaiset vastasivat: "Juuri tämän takia te voitatte meidät." Lähetystö lupasi jokaiselle muslimisotilaalle turbaanin, vaatekerran ja dinaarin, jos muslimit vetäytyvät. Khalid vastasi, että roomalaisilla oli kolme vaihtoehtoa: kääntymys, jizya -veron maksaminen tai kuolema.
John Wright
John Wright voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Taiteissa:
Uskonnossa:
Ajnadayn taistelu
Taistelun kuvaus
Itse taistelun kuvaus keskittyy vaihteleviin kaksintaisteluihin, joita erilaiset keskustelut täydentävät. Muslimit huusivat "Allahu akbar", ja roomalaisten veri värjäsi heidän vaatteensa. Kristittyjen nuolet pimensivät auringon. Armeijat erkanivat lopulta toisistaan suuria tappioita kärsineenä. Muslimien puolella kaatui 31 marttyyria, roomalaisten puolella 3000 miestä, joukossa kymmenen kuvernööriä. Taistelupäivän illalla Warden puhui leirissä upseereilleen ja kysyi, miten he voisivat voittaa muslimit, joilla oli paremmat varusteet ja oikeampi usko. Häntä neuvottiin houkuttelemaan Khalid henkilökohtaiseen neuvotteluun, jolloin lähelle kätkeytyneet roomalaiset voisivat vangita ja surmata hänet. Kun muslimiarmeija menettäisi johtajansa, se hajaantuisi pakoon.
Juonen mukaisesti Khalidille lähetettiin kutsu rauhanneuvotteluun. Khalid sai kuitenkin tietää roomalaisten juonesta, ja päätettiin, että Khalid ottaa mukaansa kymmenen miestä, jotka myös piiloutuvat lähistölle. Kun Khalid aamulla saapui Wardenin luo, hänen miehensä ovat yöllä Dirarin johdolla yllättäneet väijyksissä olleet Wardenin apurit, surmanneet nämä näiden nukkuessa ja pukeneet ylleen roomalaisten varusteet. Neuvoteltuaan tuokion ajan rauhasta Khalidin kanssa Warden sopimuksen mukaisesti äkkiä tarttuu tähän kaksin käsin huutaen, että hän on vanginnut arabien komentajan. Nyt esiin hyökkäsivät kuitenkin roomalaisten asemesta piilossa olleet kymmenen muslimia. Islamin esitaistelija Dirar lähestyi Wardenia karjuen kuin leijona yllään vain lannevaate ja heiluttaen miekkaa kädessään. Hän lausui: "Pian Warden kohtaa poikansa, kuvainpalvojat saavat palkkansa, Nimeen Mestarin miekkani kohotan ja syntitaakkani sovitan." Warden rukoilee Khalidia itseään tappamaan hänet "tuon paholaisen asemesta" mutta Khalid osoittaa Diraria sanoen: "Tässä on tappajasi." Khalid ei kuitenkaan heti anna surmata Wardenia. Hän syyttää polvillaan armoa pyytävää Wardenia sopimuksen rikkojaksi ja lainaa Koraanin jaetta 3:54 "Jumala punoo parhaat juonet". Tästä merkistä Warden hakataan kappaleiksi, ja hänen vaatteensa liitetään sotasaaliin joukkoon.
John Wright
Tieteessä:
Ajnadayn taistelu
Taistelun kuvaus
Khalid nosti Wardenin pään miekkansa kärkeen ja ilmestyi kukkulan takaa Rooman sotajoukkojen näkyviin. Nämä luulevat ensin, että kannetaan Khalidin päätä ja puhkeavat riemuun taputtaen käsiään ja heiluttaen ristejään. Kun he huomaavat erehdyksensä Khalid nostaa sotahuudon "Allahu akbar!" ja arabit hyökkäävät roomalaisten kimppuun. Nämä hajaantuvat ja lähtevät pakoon, mikä ratkaisee Ajnadayn taistelun lopputuloksen.
John Wright
Politiikassa
Urheilussa:
Muut:
Ippolito Nievo
Ippolito Nievo (1831 Padova – 1861) oli italialainen kirjailija. Hän sai oikeustieteellisen koulutuksen. Hän työskenteli Italian yhdistämisessä paitsi kirjoituksillaan, myös konkreettisesti osallistumalla Giuseppe Garibaldin Sisilian-sotaretkeen.
Nievo kirjoitti tuotantonsa pääasiassa kolmessa vuodessa 1856–1858. Tuotantoon kuuluu runoja, romaaneja ja näytelmiä. Hänen tunnetuin teoksensa on hänen kuolemansa jälkeen ilmestynyt romaani Le confessioni di un ottuagenario (nyk. Le confessioni di un italiano)
Nievo hukkui laivan haaksirikkouduttua hänen ollessaan matkalla Palermosta Napoliin.
Suomennettu tuotanto
Otteita teoksesta Le confessioni di un italiano on antologiassa Italian kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, Helsinki: WSOY 1945.
Alinen Kiuasjärvi
Alinen Kiuasjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 130,1 metriä mpy.
Kullervo Manner
Kullervo Achilles Manner (12. lokakuuta 1880 Kokemäki – 15. tammikuuta 1939 Uhta-Petšora, Neuvostoliitto) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän oli eduskunnan puhemies 1917, Suomen sosialidemokraattisen puolueen puheenjohtaja 1917–1918, punaisen Suomen kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja 1918 sekä Suomen kommunistisen puolueen perustajajäsen 1918 ja puheenjohtaja 1920–1935.
Ennen vuotta 1918
Manner syntyi Kokemäellä, jossa hänen isänsä, myöhemmin Vampulan kirkkoherra ja rovastin arvon saanut Gustaf Manner oli tuolloin kappalainen. Äiti oli Kivijärven kirkkoherran Johannes Verner Limónin tytär Alma Irene Limón. Maaherra Arvo Manner oli Kullervo Mannerin veli. Toinen veli, Lahja Johannes (Junno) Manner, opiskeli oikeustiedettä ja oli vallankumoustuomioistuimen jäsen. Valkoiset teloittivat hänet sisällissodan jälkeen toukokuussa 1918 Huittisissa. Toinen veli, Eino T. Manner, oli Vampulan Tokara talon isäntä ja valkoinen, hän koitti pelastaa veljensä Junnon mutta ei onnistunut. Veljistä Veikko Manner työskenteli Kansanvaltuuskunnan palveluksessa ja joutui Suomenlinnan vankileirille, mutta säilytti henkensä.
Manner siirtyi 1910 Helsinkiin Työmiehen toimituskuntaan ja kirjoitti lehteen vielä tultuaan valituksi kansanedustajaksi. Manner lukeutui SDP:n siltasaarelaisiin. ja hänet valittiin puolueen Helsingin kunnallisjärjestön ja Uudenmaan piirijärjestön puheenjohtajaksi. Manner oli SDP:n kansanedustaja Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuosina 1910–1918 sekä kuului puoluetoimikuntaan 1911–1913. Hän tuli tunnetuksi eduskunnassa lahjakkaana puhujana, joka keskittyi alkuaikoina erityisesti Suomen oikeustaisteluun.
Manner vihittiin Olga Arjanteen (vuoteen 1906 Seger) kanssa 26. lokakuuta 1908 Porvoon maistraatissa. He työskentelivät vuodesta 1906 yhtä aikaa Työläisen toimituksessa ja asuivat talossa, jossa toimitus sijaitsi.
Keväällä 1917 eduskunnan – jossa SDP:llä oli nyt yksinään enemmistö – kokoonnuttua usean vuoden tauon jälkeen Manner valittiin sen puhemieheksi. Hänestä oli aiemmin samana vuonna tullut myös puolueensa puheenjohtaja Matti Paasivuoren jälkeen noin kymmeneksi kuukaudeksi. Hänen puhemiesaikansa keskeinen tapahtuma oli valtalain hyväksyminen eduskunnassa heinäkuussa 1917. Manner kohosi myös oikeistolaisten itsenäisyysaktivistien sankariksi kohottaessaan täysistunnon päätteeksi eläköönhuudon ”vapaalle Suomelle”, tosin Lucina Hagmanin ehdotuksesta. Kun Venäjän väliaikainen hallitus Suomen konservatiivien pyynnöstä kuitenkin hajotti eduskunnan, tuli Mannerista hetkeksi ”perustuslaillisen vastarinnan” johtaja. Hän kieltäytyi tunnustamasta hajotuskäskyä ja kutsui eduskunnan siitä huolimatta koolle, mutta venäläiset santarmit estivät pääsyn Heimolan taloon. Myöhemmin syksyllä ”Mannerin eduskunta”, tai lähinnä sen valtalakirintamaan kuuluneet kansanedustajat, kokoontui vielä mielenosoituksellisesti, mutta käytännössä uudet vaalit lopulta hyväksyttiin vaihtoehtojen puuttuessa. Kun SDP menetti vaaleissa enemmistönsä, väittivät sosiaalidemokraatit Mannerin eduskuntaa edelleen ainoaksi lailliseksi eduskunnaksi, minkä perusteella vallankaappauksen suunnittelu alkoi tuntua oikeutetulta. Mannerkin siirtyi nyt laillisuuden puolustamisesta kumouslinjalle. Sitä ennen hän ehti vielä vaikuttamaan Suomen itsenäistymiseen suositellessaan Leninille maan itsenäisyyden tunnustamista.
Toiminta sisällissodan aikana
Suomen sisällissodan alettua Manner nimitettiin 28. tammikuuta 1918 kansanvaltuuskunnan eli punaisen hallituksen puheenjohtajaksi. Saman vuoden huhtikuun 10. päivänä punaiset uudistivat koko hallintonsa ja Manner nimettiin punaisen Suomen johtajaksi ja punakaartin ylipäällikköksi diktaattorin valtuuksin. Käytännössä hänellä ei sen enempää punaisen Suomen pääministerinä kuin sotilasdiktaattorinakaan ollut kovin suurta valtaa, sillä ote joukkoihin puuttui. Kansanvaltuuskunta hallitsi lähinnä julistuksin, jotka usein jäivät paperille. Tappion häämöttäessä kansanvaltuuskunta siirtyi huhtikuun 1918 alussa Helsingistä Viipuriin, josta Manner pakeni 25. huhtikuuta useimpien muiden kansanvaltuutettujen tavoin Neuvosto-Venäjälle.
Neuvostoliitossa
Manner oli mukana Suomen Kommunistisen Puolueen perustamiskokouksessa Moskovassa elokuussa 1918, ja hänestä tuli puolueen toinen puheenjohtaja Yrjö Sirolan jälkeen vuonna 1920 ja Kominternin toimeenpanevan komitean jäsen. Hän oli 1920-luvulla useaan otteeseen puoluetehtävissä Ruotsissa.
Manneriin henkilöityivät SKP:n puoluejohdon tiukan puhdasoppiset linjaukset ja määräykset, joita Suomessa toimivat kommunistit pitivät usein mahdottomina ja epäkäytännöllisinä. Hän oli paennut Venäjälle vaimonsa Olga Mannerin kanssa, mutta avioliitto kriisiytyi, kun hän siirtyi 1920-luvulla avoimesti elämään yhdessä SKP:n puoluejohtoon kuuluneen rakastajattarensa Hanna Malmin kanssa. Malmin kiihkeä äärilinja rikkoi pariskunnan välit Sirolaan ja Otto Wille Kuusiseen.
Manner kävi vuosien ajan erityisesti Kuusisen kanssa taistelua SKP:n johtopaikasta ja linjasta. 1920-luvulla hän näytti saaneen yliotteen, mutta asetelma kääntyi 1930-luvulle tultaessa, kun kyvyttömyys torjua Lapuan liikkeen nousua Suomessa saatiin sysättyä Mannerin ja Malmin syyksi. Malm hyökkäsi puoluejohtoa vastaan ja joutui rangaistustoimenpiteiden kohteeksi, karkotetuksi Uhtualle. Hän veti tuhoutuessaan mukanaan myös Mannerin, joka ei irtisanoutunut tarpeeksi voimakkaasti elinkumppaninsa esiintymisistä. Mutta Mannerin alamäki alkoi varsinaisesti sen jälkeen kun Ruotsin poliisi löysi syyskuussa 1929 hänen arkaluontoista aineistoa sisältävän matkalaukkunsa asunnosta, jossa hän ja Malm majailivat. Papereista löytyi peitenimiä, jotka osattiin yhdistää suomalaisiin kommunisteihin. Kopiot papereista päätyivät Etsivän keskuspoliisin arkistoon nimellä Mannerin arkisto. Tapauksen SKP:n sisäisessä selvityksessä pariskunta joutui tunnustamaan vastuunsa huolimattomuudesta, ja he saivat vakavan muistutuksen. Mannerin terveyskin horjui, mikä ilmeni uupumuksena.
Manner syrjäytettiin tärkeimmistä tehtävistään toukokuussa 1934. Hän toimi vielä Kominternin Latinalaisen Amerikan asioiden esittelijänä, kunnes hänet erotettiin puolueesta ja pidätettiin heinäkuussa 1935, ja hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi pakkotyöhön. Näytösoikeudenkäynnissä hänen väitettiin olleen salaliitossa suomalaisten fasistien kanssa. Manner sijoitettiin Komin tasavaltaan Uhta-Petšoraan Uhtpetšin työleirille, joka oli todellisuudessa miljoonan neliökilometrin laajuinen alue. Saman pituisen tuomion saanut Malm joutui Solovetskin luostarisaarelle, jossa hän myöhemmin hukuttautui puroon. Kaikki Mannerin teokset kiellettiin vuonna 1937.
Manner eli Neuvostoliitossa muun kommunistieliitin tavoin etuoikeutettua elämää, johon kuului Lackmanin mukaan ”sopiva etäisyys rahvaaseen”. Manner hankki pukunsa Ruotsista, jopa salakuljettamalla, hänellä oli kaksi lompakkoa, ”hienompi ja huonompi”, ja asiapaperi joka oikeutti ostoksiin sisäpiirille tarkoitetussa kirjakaupassa. Hänen ensimmäinen vaimonsa Olga Arjanne syytti suomalaisia kommunisteja pikkuporvarillisuudesta.
Vankeus ja kuolema
Uhtpešin leirillä porattiin öljyä, jatkokäsiteltiin öljytuotteita ja louhittiin kivihiiltä ja radiumia. Manneria kuvattiin esimerkillisenä työntekijänä, ja hänet hyväksyttiin ”iskurityöläiseksi”. Manner kuoli leirillä 15. tammikuuta 1939, kuolintodistuksen mukaan keuhkotuberkuloosiin. Professori Aleksandr Popovin mukaan todellinen kuolinsyy olisi ollut säteilymyrkytys, jonka Manner sai jouduttuaan käsittelemään radiumin saastuttamaa vettä. Manner on haudattu Uhtan lähelle Tšbjun kylään. Kullervo Manner on Oskari Tokoin ohella toinen Suomen eduskunnan puhemies, joka ei ole kuollut Suomessa ja jota ei ole haudattu Suomeen.
Manner rehabilitoitiin Neuvostoliitossa virallisesti vuonna 1962. Koska Mannerin viimeisistä vaiheista ei ennen Neuvostoliiton hajoamista ja 1990-luvulla tapahtunutta Moskovan arkistojen aukemista ollut tarkkoja tietoja, hänet julistettiin Suomessa virallisesti kuolleeksi Helsingin raastuvanoikeuden päätöksellä 7. syyskuuta 1971. Hänen viralliseksi kuolinpäiväkseen määrättiin tällöin 1.1.1971.
Kirjeenvaihto
Kullervo Mannerin ja Hanna Malmin 1930-luvun kirjeenvaihtoa julkaistiin vuonna 1997 nimellä Rakas, kallis toveri (toim. Jukka Paastela ja Hannu Rautkallio, WSOY 1997 ISBN 951-0-22045-0).
Zayid ibn Sultan Al Nahyan
thumb|right|Zayid ibn Sultan Al Nahyan Šeikki Zayid ibn Sultan Al Nahyan (1918 – 2. marraskuuta 2004) oli Yhdistyneiden Arabiemiraattien perustaja ja presidentti.
Historia
Šeikki Zayid syntyi 1918 ja nimettiin isoisänsä šeikki Zayid ibn Khalifa Al Nahyanin mukaan, joka hallitsi Abu Dhabia vuodesta 1855 vuoteen 1909.
Abu Dhabista löytyi öljyä vuonna 1958 ja šeikki Zayidista tuli Abu Dhabin hallitsija vuonna 1966. Hän toi yhteen seitsemän erillistä emiraattia, virallisesti perustaen Yhdistyneet Arabiemiraatit 2. joulukuuta 1972, mitä pidetään šeikki Zayidin merkittävimpänä saavutuksena.
Se oli poikkeuksellinen saavutus mieheltä, jolla ei ollut minkäänlaista virallista koulutusta ja oli elänyt suurimman osan elämästään paimentolaiselämää beduiinina. Hänellä oli valmiutta ottaa vastaan apua ja neuvoja Abu Dhabin kehittämiseksi.
Zayidille tehtiin munuaisensiirto vuonna 2000. Zayid kuoli 2. marraskuuta 2004. Hän oli lähemmäs 86 vuotta vanha. Kuollessaan Zayid oli Lontoossa saamassa sairaalahoitoa.
Zayidin mukaan on nimetty Abu Dhabissa sijaitseva Šeikki Zayedin moskeija.
Pohjankävijäin merkintöjä
Pohjankävijäin merkintöjä on Kira Jääskeläisen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2019.
Elokuvassa Jääskeläinen seuraa tutkimusmatkailija Sakari Pälsin käyttämää reittiä, jonka Pälsi teki vuosien 1916-1919 välisenä aikana tutkiakseen Siperiassa sijaitsevaa Tšukotkan aluetta sekä siellä asuvia ihmisiä. Elokuvan taustamateriaaleina on käytetty Pälsin matkalta laatimia kirjeitä ja muistiinpanoja sekä hänen kuvaamaansa elokuvaa Arktisia matkakuvia (1917), jonka materiaalia yhdistetään Jääskeläisen kuvaamiin kohtauksiin.
North Platte (Nebraska)
North Platte on kaupunki Nebraskan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se kuuluu Lincolnin piirikuntaan. Siellä asuu 23 639 asukasta.
Väestö
Kaupungissa asui 23 639 asukasta vuonna 2019, ja väestö on laskenut 4,4 prosentilla eli hieman yli tuhannella asukkaalla vuodesta 2010.
Historia
North Platte perustettiin vuonna 1866.
Pyhäbasilika
Pyhäbasilika (Ocimum tenuiflorum, syn. Ocimum sanctum), tunnetaan myös nimellä tulsi, on huulikukkaiskasvien heimoon kuuluva kasvilaji, joka on sukua maustebasilikalle. Sitä pidetään hindulaisuudessa pyhänä, ja on korotettu joillain alueilla jopa jumalattaren asemaan.
Kasvupaikat ja levinneisyys
Pyhäbasilika kasvaa kotoperäisenä Intian niemimaalla, Himalajalla, Malesiassa ja muissa trooppisissa ja subtrooppisissa osissa Aasiassa, ja on nykyään laajasti viljelty sekä myös luonnonvaraisena ympäri maailmaa, myös Karibian, Tyynenmeren saarten ja Pohjois-Australiassa sekä osassa Afrikkaa. Alkuperäisillä kasvupaikoillaan se viihtyy kostean märässä, alavassa tropiikissa, mutta sitä tavataan jopa 1000 metrin korkeudesta. Se kasvaa parhaiten alueilla, joissa päivisin lämpötilat ovat alueella 20–28 °C, mutta se pärjää vielä 15–35 °C lämpötiloissa. Lepotilassa se voi selvitä niinkin alhaisista lämpötiloista kuin -1 °C.
Pyhäbasilika hindulaisuudessa
Pyhäbasilikaa käytetään hindulaisuuden uskonnollisissa seremonioissa sekä ayurvedassa, perinteisessä intialaisessa lääketieteessä. Kirjallisuudesta tiedetään että sitä on käytetty hoitoihin jo noin 400–500 eaa. Ensimmäiset maininnat tulsista löytyvät Rigvedasta, joten kasvia on käytetty ainakin 3 000 vuotta.
Pyhäbasilika thaikeittiössä
Thaimaassa pyhäbasilikaa kutsutaan nimellä kaphrao ja sitä käytetään laajalti thaikeittiössä.
Jesús Guajardo
thumb|Jesús Guajardo Jesús Guajardo (k. 17. heinäkuuta 1920) oli Meksikon vallankumouksessa Venustiano Carranzan joukkojen eversti, joka järjesti zapatistien komentajan Emiliano Zapatan murhan.
Guajardo oli syntyperältään puoliverinen yaqui-intiaani. Hän joutui kerran omasta mielestään vähäisestä rikkomuksesta pidätetyksi, minkä vuoksi hän tunsi vihaa komentajaansa Pablo Gonzálezia kohtaan. Tästä kuultuaan Zapata lähetti Guajardolle viestin, jossa pyysi tätä liittymään joukkoihinsa. Viesti joutui kuitenkin Gonzálezille, joka syytti Guajardoa maanpetoksesta. Tällöin Guajardo suostui houkuttelemaan Zapatan ansaan, mikä pelasti hänet syytteeltä. Hän lähetti Zapatalle viestin, jossa lupasi itsensä ja 800 miestään Zapatan palvelukseen. Sanojensa vakuudeksi Guajardo valloitti Jonacatepecin kaupungin ja ammutti kaikki vangit. Tästä kuultuaan Zapata katsoi voivansa luottaa Guajardoon ja suostui tapaamaan hänet San Juan Chinamecan haciendalla 10. huhtikuuta 1919 kymmenen kannattajansa kera. Heidät kaikki ammuttiin heidän saapuessaan haciendan pihalle. Guajardo sai tästä palkkioksi 5000 puntaa ja ylennyksen prikaatinkenraaliksi.
Vaalit kuitenkin peruuntuivat, ja Venustiano Carranzan murhan jälkeen Obregón pääsi valtaan. Tämä aiheutti Pablo Gonzálezin maastakarkotuksen ja Ješus Guajardon teloituksen ampumalla 17. heinäkuuta 1920 Nuevo Leonin osavaltion hallituksen käskystä kaikkien Zapatan entisten kannattajien iloksi.
Suraž
thumb|125px|Suražin vaakuna vuodelta 1782. Suraž on kaupunki Brjanskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Iput-joen varrella 177 kilometriä Brjanskista lounaaseen. Kaupunki on Suražin piirin keskus. Sen kautta kulkee Unetšan ja Oršan välinen rautatie. Vuonna 2010 kaupungissa asui 11 640 ja koko piirissä 24 623 henkeä.
1600-luvun alussa paikalle perustettiin Suražitšin kylä. Vuonna 1781 siitä tuli kaupunki ja Tšernigovin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1894 rakennettiin kartonkitehdas, jota laajennettiin 1920–1930-luvuilla. Samaan aikaan kaupunkiin perustettiin myös elintarviketeollisuutta. Toisen maailmansodan aikana Suraž oli saksalaisten miehittämä. Nykyään siellä on paperi- ja kartonkitehdas, elintarviketeollisuutta ja ompelimo.
Pentti Hiidenheimo
Bengt Henrik (Pentti Heikki) Hiidenheimo, vuoteen 1906 Törnström (29. tammikuuta 1875 Vihti – 16. helmikuuta 1918 Nummi) oli suomalainen maanviljelijä ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja. Punaiset surmasivat Hiidenheimon Suomen sisällissodan aikana helmikuussa 1918.
Hiidenheimon vanhemmat olivat maanviljelijä, taloustirehtööri Sven Israel Törnström ja Karolina Kristina Tolpo, valtiopäivämies Gabriel Tolpon tytär. Hänen veljensä oli maanviljelijä ja kansanedustaja Artturi Hiidenheimo. Hän kävi kansakoulun ja suoritti vuosina 1893–1895 Harjun maanviljelyskoulun kaksitalvisen kurssin. Hiidenheimo viljeli Nummelta 1898 ostamaansa Jakovan tilaa vuodesta 1899 alkaen. Hiidenheimo oli Suomalaisen puolueen kansanedustajana vuosina 1914–1917 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Pellervo-Seuran johtokunnan jäsen Hiidenheimo oli kymmenen vuotta ja vaikutti myös Nummen osuusmeijerin perustamiseen ja osuuskaupan kehittämiseen. Hän toimi Metsänhoitoyhdistys Tapion johtokunnassa oli perustamassa Maanviljelijäin Keskinäistä Metsäpalovakuutusyhdistystä.
Hiidenheimo oli naimisissa vuodesta 1899 Ida Maria Malmgrenin kanssa. Heillä oli yhdeksän tytärtä ja kuusi poikaa.
Diabelli-muunnelmat
thumb|Anton Diabelli. Diabelli-muunnelmat op. 120 on Ludwig van Beethovenin kirjoittama muunnelmasarja pianolle Anton Diabellin valssista. Beethoven sävelsi teoksen vuosina 1819–1823. Diabelli-muunnelmat kuuluvat Beethovenin viimeisiin pianolle säveltämiin teoksiin bagatellien op. 126 ja pianosonaatin nro 32 kanssa.