cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seinäkiipeily
Lajin kuvaus
Seinäkiipeilyyn tarvitaan kaksi ihmistä: kiipeilijä ja varmistaja. Kiipeilijäksi kutsutaan sitä ihmistä, joka kiipeää reitin. Varmistaja on ihminen, joka varmistaa kiipeilijän turvallisuuden ja auttaa kiipeilijää pysymään seinällä. Varmistajalla pitää olla varmistuslaite ja tärkein sääntö on, ettei köydestä saa ikinä päästää irti. Kiipeilyreitille on kiinnitetty monenlaisia eri otteita. On pyöreitä, kulmikkaita, neliöitä, kolmioita, pieniä, isoja, pitkiä ja ohuita. Useimmiten eri reiteillä on eri värisiä otteita. Yleisin värien määrä reiteillä on kolme tai kaksi. Aluksi voi kiivetä kaikilla otteilla, eli kaikenvärisillä otteilla, mutta jos haluaa vaikeuttaa, voi valita vain yhden väriset otteet ja kiivetä niillä. Kiipeilyyn tarvitaan aina myös köysi. Köysi on erittäin vahvaa, mutta hieman joustavaa. Köysi on monta metriä pitkä. Reitin päässä on pieni metallinen koukku, josta köysi on pujotettu läpi. Lyhyempi puoli alas roikkuvasta köydestä laitetaan kiinni kiipeilijän valjaisiin kasisolmulla ja pidempi puoli kiinnitetään varmistajan varmistuslaitteeseen. Kun kiipeilijä kiipeää ylöspäin, varmistaja vetää köyttä alaspäin niin, että köysi pysyy kireänä koko ajan. Kun kiipeilijä haluaa tulla alas, hän antaa merkin varmistajalle ja varmistaja alkaa päästämään köyttä löysäksi. Näin kiipeilijä tulee alaspäin ja vetää varmistajalta köyttä ylöspäin. Nykyään on myös itsevarmistajia, jossa reitin päähän on kiinnitetty kone, joka vetää köyttä ylöspäin. Kun kiipeilijä päästää irti seinästä, itsevarmistaja laskee hänet hitaasti alas. Seinäkiipeilyyn kuuluu erilaisia tekniikoita, joista yleisimmät on liidaaminen ja boulderointi. Seinäkiipeilyssä on mahdollista loukata itsensä vakavasti tippumalla jos turvajärjestelyistä ei ole huolehdittu asianmukaisesti. Siksi onkin erittäin tärkeää tarkistaa valjaiden kiinnitykset, myös varmistajalla, ennen kiipeämistä. Suurin virhe on että köyttä ei ole kiinnitetty kunnolla varmistajan varmistuslaitteeseen tai kiipeilijän valjaisiin. Tärkeää on myös se, että reitin alla on patjoja.
Alaköysikiipeily
Alaköysikiipeily eli liidaus on kehittyneemmille harrastajille sopiva kiipeilymuoto, jossa kiipeilijä kiinnittää köyden jatkoihin noustessaan ylemmäksi. Kiinnityspisteiden sijainnista riippuen putoamismatka voi olla useita metrejä.
Sisäkiipeilyseinät
Sisäkiipeilyseinät valmistetaan kiinnittämällä tukirungon varaan paneeleja, jotka ovat yleensä vanerista tai lasikuidusta. Paneelit maalataan kalliota jäljittelevällä kitkapintaisella maalilla ja niihin ruuvataan keinotekoisia otteita. Kallion muotoja jäljitteleviä otteita valmistetaan esim. hiekasta ja epoksihartsista ja ne ovat usein helposti siirrettäviä. Pienen seinän voi rakentaa kotiin tai autotalliin omin voimin. Suuret, joilla kiipeillään varmistetusti, vaativat huolellista suunnittelua. Yhden putoavan kiipeilijän lasketaan aiheuttavan voiman joka vastaa kahden tonnin painoa.
Kun seinä on pystytetty, kiipeilijät suunnittelevat seinälle reittejä. Reitit toteutetaan kiinnittämällä otteet seinään. Reitit suunnitellaan yleensä siten, että niillä pääsee seinän ylärajaan. Mitä pienempiä otteita ja mitä harvemmassa ne ovat, sitä vaikeampi reitti on. Jos seinä on ylhäältä ulkonevampi kuin alhaalta, siinä sanotaan olevan negatiivinen kallistus. Negatiivinen kallistus lisää reitin vaativuutta. Eri värisillä otteilla voidaan samalle alueelle tehdä useita toisistaan erottuvia reittejä. Tällöin keskenään saman väriset otteet muodostavat yhden reitin. Eritasoisia reittejä tarvitaan, jotta ne olisivat haastavia eritasoisille kiipeilijöille. Aloittelijoille on yleensä helppo pystysuora seinä, missä kiipeilijä käyttää ensin kaikkia otteita. Taitojen kehittyessä voi jättää helpoimmin tartuttavat otteet hyödyntämättä. Mikäli vaikeinkin reitti tuntuu liian helpolta, voi kiipeilyn haastavuutta lisätä kiipeämällä vaikkapa toinen käsi selän takana.
Colin Forbes
Colin Forbes (oik. Raymond Harold Sawkins), (salanimet Richard Raine, Harold English ja Jay Bernard) (14. heinäkuuta 1923 Hampstead, Lontoo, Englanti – 23. elokuuta 2006) oli brittiläinen jännityskirjailija.
Forbesin suosio kirjailijana oli huipussaan 1970- ja 1980-luvuilla. Yli 30 kielelle käännetyissä kirjoissa on niin seikkailujännitystä, sotakirjoja kuin vakoiluakin.
Ensimmäiset teoksensa Forbes julkaisi oikealla nimellään ja salanimellä. Teoksista on suomennettu seitsemäntoista, esimerkiksi Palermon loukku, Kaksoispetos, Peitetarina, Umpikuja, Syöveri ja Kuilu.
Peitetarinan suomennoksen ilmestyessä Forbes kävi markkinoimassa sitä Suomessa. Teoksen tapahtumapaikka on Suomi ja Helsinki. Myös Syöveri tapahtuu osin Suomessa.
Forbesin uusin ja samalla viimeinen teos The Savage Gorge ilmestyi marraskuussa 2006.
Diabetesliitto
Suomen Diabetesliitto ry on kansanterveys- ja potilasjärjestö, joka toimii diabeteksen ja siihen liittyvien lisäsairauksien ehkäisemiseksi sekä näiden hoidon kehittämiseksi.
Diabetesliitto on valtakunnallinen keskusjärjestö, johon kuuluu yli sata paikallista diabetesyhdistystä, kolme valtakunnallista yhdistystä ja neljä ammatillista diabetesyhdistystä. Diabetesliiton jäsenjärjestöissä on yhteensä noin 53 000 jäsentä.
Diabetesliitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Diabetesliitto julkaisee Diabetes-lehteä, Diabetes ja lääkäri -lehteä sekä nuorten Inspis-verkkolehteä. Lisäksi järjestö tuottaa erilaisia opasaineistoja diabeetikoille, heidän läheisilleen ja ammattilaisille.
Kansainväliset situationistit
Kansainväliset situationistit (Situationist international, SI) oli vuonna 1957 perustettu ranskalaisen marxilaisälymystön muodostama ryhmittymä. Avantgardistiseksi ja radikaalimarxilaiseksi luonnehdittu liike toimi lähinnä Pariisissa ja suunnitteli mittavia sosiaalisia ja poliittisia muutoksia: SI:n suurellinen tavoite oli kieltää koko olemassa oleva yhteiskunta poistamalla kaikki, mikä on olemassa yksilöstä erillisenä järjestelmänä. Maailman viimeiseksi avantgarde-liikkeeksi luonnehditun ryhmän toiminta päättyi 1972.
SI perustettiin Cosio d'Arroscian vuoristokylässä Italiassa 1957 kolmen avantgarde-liikkeen yhdistämiskonferenssissa. Läsnä olivat Kansainvälisen Imaginistisen Bauhausliikkeen (MIBI), L'Internationale Lettristen sekä London Psychogeographical Association -liikkeiden edustajia; tosin viimeinen yhdistys keksittiin konferenssin aikana luomaan mielikuvaa tapahtuman kansainvälisyydestä. Konferenssi oli noin viikon mittainen ja yhdistymisestä äänestettiin 28. heinäkuuta.
Situationistisen liikkeen ideoiden pääarkkitehteja olivat COBRAn Asger Jorn ja Constantin, lettristien Gil Wolman ja Guy Debord sekä Raoul Vaneigem. Individualismia ja vapaata luovuutta korostavassa SI:ssäkin korostui avantgarde-liikkeiden tyypillinen ongelma: liike puhui kollektiivisesta luomisesta, mutta samalla situationistit eivät kyenneet kuvittelemaan maailmaa ilman intellektuellien etujoukkoa, joka tietää millainen maailman tulisi olla ja kertoo, miten ihmisten pitäisi toimia.
Ryhmän julkaiseman lehden Internationale situationnisten ensimmäisessä numerossa määriteltiin sana "situationisti": "Situaatioiden rakentamisen teoriaan tai käytäntöön liittyvä. Joku joka osallistuu situaatioiden rakentamiseen. Situationistisen internationaalin jäsen". Samassa lehdessä määriteltiin myös "situationismi": "Edellä mainitusta johdettu merkityksetön termi. Ei ole olemassa situationismia, joka tarkoittaisi olemassa olevien tosiasioiden selittämisjärjestelmää. Käsite situationismi on selvästi antisituationistien keksimä".
Kun situationistinen liike uhkasi tulla tunnetuksi, liikkeen toiminta hiipui vähitellen. Vuoteen 1972 mennessä miltei kaikki jäsenet olivat eronneet tai erotettu. Liike kuoli kyvyttömyyteensä uudistua: Pariisin 1968 mellakoiden jälkeen syntyi lukuisia situationisteille myönteisiä pro-situ -ryhmiä, mutta itse situationistiliike sanoutui niistä irti.
Tymiinidimeeri
thumb|UV-säteilyn aiheuttama DNA-vaurio. Tikapuu-rakenteen vaurio aiheuttaa vierekkäisten tymiinien dimeerin (kuvassa keltaisella).
Korjaamattomien tai väärin korjattujen tymiinidimeerien aiheuttamat mutaatiot voivat johtaa ihosyövän kehittymiseen.
Lähteet
Thymine dimer
Tuhkimo
pienoiskuva|Tuhkimo pakenee tanssiaisista taian rauettua keskiyöllä. Elena Ringon kuvitusta satuun.
Tuhkimo on tunnettu kansansatu epäoikeudenmukaisuudesta ja sisar­kateudesta. Eri muunnelmineen se on toden­näköisesti maailman tunnetuin ja suosituin satu.
Sadun muunnelmia
Sadusta on olemassa monia toisistaan poikkeavia muunnelmia. Varhaisin kirjallinen versio on peräisin Kiinasta 800-luvulta. Satu ilmestyi tuolloin Tuan Ch'eng-Shinh kronikassa 酉阳杂俎 Tang-dynastian aikaan.
Länsimaissa satu ilmestyi painettuna ensimmäisen kerran Giambattista Basilen satu­kokoelmassa Pentamerone vuodelta 1634. Siinä tarinan ja myös sen päähenkilön nimenä oli Tuhkakissa. Skotlannissa kuitenkin tunnettiin jo 1500-luvulla sitä muistuttava satu Rashin Coatie.
Nykyisin satu tunnetaan etupäässä kahtena muunnelmana, joista toisen kirjoitti Charles Perrault vuonna 1697 ja toisen  Grimmin veljekset 1810-luvulla. Myös Topelius kirjoitti sadusta oman versionsa.
Eräissä sadun skandinaavisissa muunnelmissa päähenkilö, Tuhkimus, on poika, joka saa prinsessan puolisokseen.
Juoni Perrault’n mukaan
Seuraava juoniselostus käsittelee Perrault'n satua. Eroavaisuuksia sen ja Grimmin sadun välillä käsitellään jäljempänä erikseen.
Tarina kertoo tytöstä, joka on äitinsä kuoltua jäänyt äiti- ja sisarpuoltensa kanssa asumaan. Äitipuoli antaa tytölle kutsumanimeksi Tuhkimo ja siitä lähtien Tuhkimo joutuu hoitamaan talouden kaikki kotityöt. Kerran tytön tehdessä kotitöitä hyvä haltijatar saapuu ja taikoo Tuhkimon ryysyjen tilalle kauniin tanssiaismekon, jotta Tuhkimo voisi osallistua valtakunnan prinssin järjestämiin juhliin. Haltijatar muuttaa myös Tuhkimon hänen pyynnöstään etsimän kurpitsankuoren hienoiksi vaunuiksi, kuusi hiirtä hevosiksi, rotan ajuriksi ja kuusi sisiliskoa lakeijoiksi.
Juhlissa Tuhkimo saa prinssin huomion puoleensa. Taika kuitenkin raukeaa keskiyöllä ja Tuhkimon poistuu paikalta kiirehtien ja pudottaen samalla lasikenkänsä. Kengän avulla prinssi päättää löytää hänet hurmanneen tytön puolisokseen ja etsii valtakunnasta oikeaa tyttöä kokeilemalla lasikenkää jokaiselle neidolle. Myös Tuhkimon sisarpuolet yrittävät sovittaa lasikenkää jalkaansa epäonnistuen siinä. Heidän vasta­lauseistaan huolimatta myös Tuhkimo sovittaa kenkää itselleen, ja hänelle se sopii täydellisesti. Näin hän todistaa henkilöllisyytensä, jolloin prinssi lupaa ottaa tämän puolisokseen.
Erot Perrault’n ja Grimmin versioiden välillä
Perrault’n tarina ja siihen pohjautuvat muunnelmat eroavat useissa kohdin sadun kaikista aikaisemmista versiosta. Niissä pää­henkilö näyttäytyy huomattavasti passiivisempana ja aloite­kyvyttömämpänä kuin esimerkiksi Grimmin sadussa.
Perrault’n mukaan Tuhkimo itse valitsi keittiön lämpimän tuhkakasan lepopaikakseen saatuaan askareensa tehdyiksi, kun taas Grimmin mukaan hänet pakotettiin nukkumaan siinä likaisena. Perrault’n mukaan Tuhkimo ei myöskään itse tee mitään päästäkseen tanssiaisiin, vaan hänen haltijatarkumminsa ilmoittaa toivovansa, että hän menisi sinne. Sen sijaan Grimmin mukaan hän pyysi äitipuoleltaan lupaa mennä sinne, mutta kun tämä ei suostu, hän pyytää uudelleen useita kertoja ja suorittaa eräitä mahdottomilta tuntuvia tehtäviä, jotka tämä oli asettanut ehdoksi suostumukselleen. Toisin kuin Perrault’n sadussa, Grimmin versiossa kerrotaan myös Tuhkimon isän käyvän markkinoilla, joilta hän toi Tuhkimolle ja tämän sisarpuolille lahjoja. Sisarpuolet pyysivät ja saivat kalliita vaatteita ja koruja, Tuhkimo sen sijaan vain isänsä matkan varrelta poimiman pähkinäpuun oksan, jonka hän istutti kuolleen äitinsä haudalle ja jota hän kasteli kyynelillään, kunnes se kasvoi suureksi puuksi.
Haltijatar­kummia, joka Perrault’n sadussa saa aikaan muodonmuutokset, ei Grimmin versiossa ole, vaan Tuhkimon istuttamaan puuhun pesänsä tehneet linnut heittävät hänelle kultaisen ja hopeisen juhlapuvun ja tanssiaiskengät. Samat linnut myös puhkaisevat lopuksi Tuhkimon sisarpuolilta silmät rangaistukseksi siitä, että he olivat kohdelleet Tuhkimoa huonosti. Perrault'n versiossa heitä ei rangaista mitenkään, vaan Tuhkimo antaa heille anteeksi, ja hekin pääsevät lopulta naimisiin eräiden hovimiesten kanssa. Topeliuksen versiossa sisaret Barbra ja Superba sekä heidän palvelijattarensa Trilla saavat käsiinsä pitkät linnunkynnet. Aluksi haltijatarkummi Keristane aikoi muuttaa heidät linnuiksi, mutta Tuhkimo rukoili näiden puolesta sanoen jo antaneensa anteeksi, ja kesken jääneestä loitsusta jäi muistoksi ikuiset kynnet.
Lasikenkä
Usein on väitetty, että Perrault’n sadun lasikenkä perustuisi homonymian aikaansaamaan väärin­käsitykseen. Ranskan kielessä lasia tarkoittava sana verre äännetään samoin (/vɛ:ʀ/) kuin turkista tarkoittava vanha, jo Perrault’n aikana harvinaiseksi käynyt sana vair, ja on päätelty, että Perrault olisi sekoittanut nämä sanat keskenään. Koska tätä on pidetty virheenä, joissakin myöhemmissä Perrault’n satujen ranskankielisissä painoksissa sana verre onkin korvattu sanalla vair.
Bruno Bettelheim on kuitenkin väittänyt, että toden­näköisesti Perrault on harkitusti valinnut satunsa kenkien materiaaliksi lasin. Koska lasi, toisin kuin turkikset, ei veny mutta särkyy helposti, voitiin ajatella, että tällaisesta kengästä sen oikea omistaja olisi kaikkein varmimmin voitu tunnistaa. Toisaalta samasta syystä Perrault joutui poistamaan tarinan monissa varhaisemmissa ja myöhemmin myös Grimmin versiossa esiintyneen kohtauksen, jossa Tuhkimon sisarpuolet leikkasivat varpaansa tai kantapäänsä irti saadakseen jalkansa mahtumaan kenkään. Esimerkiksi Grimmin sadussa he kumpikin vuorollaan lähtivät jo prinssin mukana kuninkaan linnaan, kunnes matkan varrella linnut paljastivat laulamallaan runomuotoisella säkeistöllä, että he olivat niin tehneet ja että kengät olivat sisäpuolelta peittyneet vereen. Jos kengät olisivat lasia, tämä olisi kuitenkin näkynyt heti, ja niinpä Perrault'n versiossa he vain joutuivat pettyneinä toteamaan, etteivät he mitenkään saaneet jalkaansa mahdutetuksi lasikenkään.
Näyttämö- ja elokuvasovituksia
Richard Rodgers ja Oscar Hammerstein II tekivät sadusta televisiomusikaalin Cinderella, jonka ensiesitys oli CBS-TV:n suorassa lähetyksessä 31. maaliskuuta 1957. Pääosaa näytteli Julie Andrews. Teos jäi säveltäjä-sanoittajakaksikon ainoaksi televisiomusikaaliksi. Näyttämöllä Rodgersin ja Hammersteinin Tuhkimo nähtiin ensi kerran London Coliseumissa, Lontoossa 18. joulukuuta 1958. Yhdysvalloissa sitä alettiin esittää vuodesta 1961 alkaen.
Helsingin Kaupunginteatterissa Tuhkimo-musikaali sai ensi-iltansa Kurt Nuotion ohjaamana 3. huhtikuuta 2003.
Sadun mukaan nimettyjä kohteita
Helsingin Roihuvuoressa on Tuhkimon mukaan nimetty katu, Tuhkimontie, ja sen varrella sijaitseva Leikkipuisto Tuhkimo.
Yksi rockyhtye Dingon suurimmista hiteistä on nimeltään ”Levoton Tuhkimo” (1984).
Magio
Magio on vuonna 2001 ilmestynyt Liekki-yhtyeen esikoisalbumi, jonka julkaisi Spinefarm Recordsin alamerkki Hawaii Sounds. Se nousi Suomen virallisella listalla parhaimmillaan sijalle 24.
1970-luvun suomalaisesta progesta vaikutteita saanutta levyä on verrattu muun muassa Wigwamin ja Pekka Strengin tuotantoon. Sitä pidetään myös Liekin johtohahmon Janne Kuuselan edellisen yhtyeen Karkkiautomaatin viimeisen Suudelmilla-albumin jatkona. Magion kannen on tehnyt sarjakuvataiteilija Jenni Rope.
Sormiaakkoset
Sormiaakkoset vaihtelevat viittomakielestä toiseen. Suomalaisen viittomakielen sormiaakkoset ovat yksikätisiä, mutta esimerkiksi brittiläisen viittomakielen (BSL) sormiaakkoset ovat kaksikätisiä.
Kansainväliset sormiaakkoset on laadittu 1900-luvun puolivälin jälkeen suositukseksi sormiaakkosten kansainvälistämisestä. Kansainväliset sormiaakkoset ovat lähes samat kuin amerikkalaisen viittomakielen sormiaakkoset. Suomalaisessa viittomakielessä ryhdyttiin käyttämään kansainvälisiä sormiaakkosia eli niin sanottuja uusia sormiaakkosia 1970-luvulla. Vanhemmat kuurot saattavat kuitenkin edelleen käyttää vanhoja, ruotsalaisesta viittomakielestä peräisin olevia sormiaakkosia tai uusia ja vanhoja sormiaakkosia sekaisin.
Sormiaakkoset voidaan tuottaa joko kehon edessä eli niin sanottuun vapaaseen tilaan tai kuurosokean henkilön kanssa kommunikoidessa hänen kämmenpohjaansa. Tällöin kuurosokea vastaanottaja käyttää omaan vastaanottoonsa niin sanottua taktiilia kanavaa eli tuntoaistin ja liikeaistimusten antamaa viestinnällistä tietoa.
Saudi-Arabia olympialaisissa
Saudi-Arabia osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Münchenin 1972 kesäolympialaisissa. Siitä lähtien se on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin lukuun ottamatta Moskovan 1980 kisoja, joita se boikotoi. Maa on saavuttanut yhteensä kolme olympiamitalia, kaksi Sydneyssä 2000 ja yhden Lontoossa 2012. Talviolympialaisiin se ei ole osallistunut. Saudi-Arabian lakien mukaan naiset eivät saaneet osallistua olympialaisiin, ja ennen Lontoon 2012 kisoja ei olympialaisissa ollut kilpaillut yhtään saudiarabialaista naisurheilijaa. KOK:n painostuksen alla Saudi-Arabia taipui ja naisten sallittiin osallistua olympialaisiin ensimmäistä kertaa Lontoon vuoden 2012 kisoissa, jolloin naisista olivat mukana judoka Wojdan Shaherkani ja 800 metrin juoksija Sarah Attar.
Saudi-Arabian ainoat olympiamitalistit ovat Sydneyssä 2000 hopeaa 400 metrin aitajuoksussa saavuttanut yleisurheilija Hadi Soua'an Al-Somaily ja samoissa kisoissa esteratsastuksessa pronssia saavuttanut Khaled Al-Eid sekä pronssille Lontoossa 2012 yltänyt esteratsastusjoukkue.
AAA
AAA voi tarkoittaa seuraavia:
Kullervo (täsmennyssivu)
Kullervo tarkoittaa seuraavia asioita:
Bluesounds
Bluesounds oli suomalainen rock-yhtye, joka toimi 1979–1982. Sen esikoisalbumia Black pidetään suomalaisen englanninkielisen rockin klassikoihin kuuluvana. Dave Lindholmin ja Ari Vaahteran johtama yhtye keikkaili myös ulkomailla. Vuonna 1982 se hajosi hiljalleen johtokaksikon erimielisyyksiin ja Lindholmin liittyessä uudelleen Sleepy Sleepers -yhtyeeseen.
Franco Maria Malfatti
Franco Maria Malfatti di Monte Tretto (13. kesäkuuta 1927 Rooma – 10. joulukuuta 1991 Rooma) oli italialainen poliitikko ja toimittaja, joka oli useita kertoja maansa hallituksen jäsenenä sekä toimi myös Euroopan komission puheenjohtajana.
Taustat
Malfatti oli Ranskan kuninkaan Filip IV:n ja hänen puolisonsa Johanna Navarralaisen jälkeläinen. Hän oli keskeinen jäsen Italian kristillisdemokraattisen puolueen johdossa, jossa hän toimi mm. poliittisen toimiston päällikkönä sekä muissa merkittävissä tehtävissä.
Poliittisen toiminnan ohessa hän toimi mm. kustannusyhtiö 5 Lunen johdossa sekä Popolo- ja Discussione-lehtien päätoimittajana. Lisäksi hän kirjoitti kristillisdemokraattisen puolueen muihinkin lehtiin kuten Per l'Azione, Cronache Sociali ja Nuove Cronache.
Poliittinen ura
Malfatti toimi Italian opetusministerinä (1973–1978), valtiovarainministerinä (1978–1979) ja ulkoasiainministerinä (1979–1980).
Hän oli myöskin Euroopan komission kolmas presidentti vuosina 1970–1972, jolloin hän erosi virastaan noustuaan ministerin virkaan Italiassa. Vuonna 1980 hän oli Italian valtuuskunnan johtajana Euroopan parlamentissa.
Poliittisesti Malfatti oli ajatuksissaan ja toimissaan lähellä Aldo Moron ryhmittymää.
Malfatti oli eräs Bilderberg-ryhmän kokouksiin osallistujista.
Perhe
Malfatti oli naimisissa markiisitar Franca Spinolan kanssa.
Hänen perheensä lahjoitti hänen laajan ja merkittävän kirjastonsa Perugian yliopistolle.
Malfattin muistoksi on perustettu tiedekeskus Cintro Studi Politici e Sociali F. M. Malfatti.
Kymmenottelun Suomen-mestaruuskilpailut 1915
Kymmenottelun Suomen mestaruudesta kilpailtiin Kuopiossa 28. - 29. elokuuta 1915. Samassa yhteydessä ratkaistiin mestaruus myös tunninjuoksussa ja köydenvedossa. Otteluun ilmoittautui vain 7 urheilijaa ja näistäkin kolme jäi pois. Kilpailut alkoivat lauantai-iltana klo 18 sateisen ja kylmän sään merkeissä, sunnuntaina oli jo selkeää ja kohtalaisen lämmintä.
Kymmenottelun lopputulokset
Lajit taulukoitu järjestyksessä: 100 metriä, 110 m aidat, 400 metriä, 1 500 m, pituus, korkeus, seiväs, kuula, keihäs, kiekko.
Niemi ja Lindqvist kaatoivat aitajuoksussa kumpikin 3 aitaa ja jäivät näin ollen lajissa pisteittä.
Tunninjuoksu
Köydenveto mestaruuden saavutti Osmon Ukot, joka voitti Riennon kaksi kertaa. Kansalliset kilpailut 1 500 metrin matkalla voitti Riennon E. Pitkänen 4.28,7 ja 5 000 metrillä Albin Stenroos 16.08,4.
Uimaseura Kangasalan Kuohu
Uimaseura Kangasalan Kuohu (UKK) on vuonna 2009 perustettu kangasalalainen uimaseura. Seura toimii Kangasalan uimahallissa Kuohussa. Seuran toimintamuotoja ovat nuorten ja aikuisten kilpa- ja harrasteuinti, erityisryhmien uinti, avovesiuinti ja avantouinti. Seuralla on jäseniä vajaa 400 (2022).
Šarif
pienoiskuva|Husain ibn Ali (1854–1931), Mekan šarif ja Hijazin kuningas Šarīf on islamilainen arvonimi, joka kirjaimellisesti tarkoittaa "ylhäinen" tai "ylhäissyntyinen". Nimitys tarkoittaa, että henkilö on profeetta Muhammedin sukulainen.
Tapio Vapaasalo
Tapio Vapaasalo (s. 1943) on suomalainen graafinen suunnittelija ja opettaja. Hän on toiminut graafisen suunnittelun professorina Taideteollisessa korkeakoulussa vuodesta 1998 alkaen ja opettanut korkeakoulun eri koulutusohjelmissa vuodesta 1971. Hänet on palkittu useita kertoja Vuoden Huiput ja Vuoden kirjavalio -kilpailuissa vuodesta 1983 lähtien.
Šarif
Suppeassa merkityksessä ehtona on sukulaisuus profeettaan suoraan alenevassa polvessa Muhammedin tyttären Fatiman kautta, joka oli naimisissa Muhammedin serkun Ali ibn Abi Talibin kanssa. Vielä tarkempana rajauksena etenkin Hijazin alueella voi olla polveutuminen Alin ja Fatiman vanhimmasta pojasta Hasanista. Laajemman tulkinnan mukaan henkilö on šarif jo silloin, jos hän polveutuu Muhammedin klaanista Banu Hashim, jonka kantaisä oli Muhammedin isän isoisä. Banū Hāshim on vuorostaan Quraišin alaheimo.
Islamilaisessa maailmassa kaupunkien johtavat perheet käyttivät arvonimenään nimitystä ''šarif. Esimerkiksi Mekkaa 1900-luvun alussa hallinnut Husain ibn Ali) oli šarif,'' ja hänen jälkeläisensä, Jordanian ja Irakin kuninkaat jatkoivat nimen käyttöä.
Tapio Vapaasalo
Vapaasalon oppilaat ovat saaneet poikkeuksellisen runsaasti palkintoja, muun muassa Vuoden Huiput -tunnustuksia.
Šarif
Arvonimen aitous
Islamilaisia 600-luvulle ulottuvia sukuselvityksiä voi pitää myös keksittyinä, sillä perimätietoa Muhammedista alettiin kirjata muistiin vasta yli sata vuotta Muhammedin ilmoitetun kuoleman jälkeen. On myös epätodennäköistä, että valtavalla joukolla muslimeita Persiasta, Turkista, Afrikasta, Pakistanista ja Intiasta olisi Mekan Quraiš -heimoon ulottuvia sukusiteitä. Kyse olikin siitä, että korkeissa valta-asemissa olevat suvut julistautuivat Muhammedin sukulaisiksi lisätäkseen arvovaltaansa. Tällaisia väitteitä oli mahdoton todistaa vääriksi.
Tapio Vapaasalo
Vapaasalo valittiin Vuoden Graafikoksi vuonna 2006 ja palkittiin Vuoden Huippujen Platinahuipulla 2015.
Wangfujing
thumb|Kävelykatua thumb|Wangfujingin näkymää Wangfujing (pinyin: Wángfǔjǐng) on yksi Pekingin suosituimmista ostoskaduista. Se on suljettu autoilijoilta ja usein aivan täynnä ihmisiä. Kadulla on pitkä historia ja se toimi aristokraattien sekä prinsessojen asuinalueena Qing-dynastian aikaan, koska paikalta löydettiin makean veden lähde.
Vuonna 1903 alueella alettiin harrastaa laajamittaisempaa kaupankäyntiä. Vuoteen 1949 saakka katu tunnettiin myös nimellä Morrison Street australialaisen lehtimiehen George Ernest Morrisonin mukaan. Katu alkaa Wangfujing Nankousta, missä sijaitsevat Oriental Plaza ja Beijing Hotel. Sieltä se jatkuu pohjoiseen ja kadun varrella on muun muassa Pekingin suurin vieraskielinen kirjakauppa.
Rudi Merz
Rudi Merz (s. 1948) on sveitsiläissyntyinen suomalainen puuseppä, sisustussuunnittelija ja muotoilija.
Suomeen 1970-luvulla muuttanut Merz on ollut vuodesta 1996 Fiskarsin taiteilijoiden ja käsityöläisten osuuskunnan jäsen. Teollisuustaiteen Liitto Ornamo valitsi hänet vuoden 2006 taidekäsityöläiseksi. Merz tekee fiskarsilaisen Nikarin puitteissa yhteistyötä Kari Virtasen kanssa. Merz on valmistunut puusepäksi Sveitsissä oppisopimuskoulutuksessa. Hänellä on ollut useita näyttelyjä.
Kuwait olympialaisissa
Kuwait osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Méxicon 1968 kesäolympialaisissa. Siitä lähtien se on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin, lukuun ottamatta vuoden 2016 kesäolympialaisia, joihin maa ei saanut osallistumisoikeutta maan hallituksen sekaannuttua Kuwaitin olympiakomitean toimintaan. Kuwaitilaiset urheilijat osallistuivat vuoden 2016 olympialaisiin itsenäisinä urheilijoina. Talviolympialaisiin Kuwait ei ole osallistunut.
Kuwaitin ainoa olympiamitalisti on pronssia Sydneyssä 2000 kaksoistrapissa sekä Lontoossa 2012 trapissa saavuttanut ampuja Fehaid Al-Deehani.
Sotahuuto (sodankäynti)
pienoiskuva|Sotahuuto taistelukentällä. Sotahuuto on sodankäynnissä esiintyvä pelottelutekniikka, jolla pyritään nostattamaan omaa ja heikentämään vihollisarmeijan taistelutahtoa. Sotahuuto voi aiheuttaa vihollisjoukoissa rintamakarkuruutta ja taistelukyvyn laskemista.
Erityisesti keskiajalla psyykeä nostettiin ennen taistelua sotahuudoin ja kolistellen aseita.
Suomalainen taisteluhuuto
Kolmikymmenvuotisessa sodassa 1618–1648 suomalaiset muodostivat ratsurykmenttejä Ruotsin armeijaan. Suomalaisilla oli omalaatuinen sotahuuto Hakkaa päälle!, jonka takia ruotsalaiset nimesivät suomalaisten ratsurykmentit hakkapeliitoiksi.
Heraldiikassa
vasen|pienoiskuva|241x241px|Sotahuuto englatilaisen baronin vaakunassa. Heraldiikassa sotahuuto sijoitetaan nauhakiemuraan vaakunan yläpuolelle. Se on vaakunassa tärkeässä roolissa vain Skotlannissa, jossa sloganiksi kutsuttu sotahuuto on olennainen osa klaanivaakunoita.
Jennifer Walcott
thumb|upright|Jennifer Walcott vuonna 2004. Jennifer Walcott (s. 8. toukokuuta 1977 Youngstown, Ohio) on yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Playboy-lehdistä.
Rajan piirsin taa
Rajan piirsin taa on vuonna 2005 ilmestynyt Liekki-yhtyeen kolmas studioalbumi. Helmikuussa 2005 julkaistu levy pysyi Suomen virallisella listalla kuuden viikon ajan ja oli parhaimmillaan sijalla 4.
Jennifer Walcott
Walcott syntyi perheeseen, jossa oli hänen lisäkseen kolme lasta. Hän harrasti cheerleadingia ja tanssimista. Vuonna 1995 hän valmistui Lowellville High Schoolista.
Rajan piirsin taa
Albumin julkaisi monikansallinen Universal Music Group, jonka Liekki valitsi uudeksi levy-yhtiökseen kolmesta eri ehdokkaasta. Rajan piirsin taa -albumista piti alun perin tulla tuplalevy, mutta yhtye kyllästyi lopulta ajatukseen ja halusi pelkästään saada sen nopeasti valmiiksi. Rajan piirsin taa keräsi Liekin edellisen Korppi-albumin tapaan kriitikoilta runsaasti kehuja. Soinniltaan se on huomattavasti raskaampi kuin edeltäjänsä ja levyä on jopa kutsuttu sinfoniseksi.
Jennifer Walcott
19 vuoden ikäisenä, lokakuussa 1996, Walcott kävi Los Angelesissa ja päätti muuttaa sinne. Ensimmäiset vuodet olivat Walcottille raskaita, sillä hän kävi kahdessa työssä ja opiskeli samalla Santa Monica Collegessa. Hän muutti Chicagoon vuonna 2000 ollakseen lähellä sairasta isoäitiään. Tämän kuoltua Walcott muutti takaisen Los Angelesiin.
Rajan piirsin taa
Singlenä albumilta julkaistiin kappaleet Veljet ja Päijänne. Levyn kannen on kahden ensimmäisen Liekin albumin tapaan tehnyt sarjakuvataiteilija Jenni Rope.
Jennifer Walcott
Muutettuaan takaisin Walcott päätti alkaa malliksi ja pääsi Playboy-lehteen. Hän avasi omat internetsivunsa ja esiintyi useissa Playboy-videoissa. Vuonna 2005 Walcott näytteli American Pie Presents: Band Camp -elokuvassa.
Rob Dyrdek
pienoiskuva|Rob Dyrdek vuonna 2017. Robert ”Rob” Dyrdek (s. 28. kesäkuuta 1974 Kettering, Ohio) on yhdysvaltalainen tosi-tv-tähti, juontaja, tuottaja, näyttelijä ja entinen ammattirullalautailija. Hän asuu tällä hetkellä Hollywoodissa, Kaliforniassa. Rob Dyrdek on ollut mukana kaikissa Skate-pelisarjan peleissä ja rikkonut 21 rullalautailuun liittyvää Guinnessin maailmanennätystä. Hän on myös näytellyt Street Dreams -elokuvassa. Dyrdekin lautasponsori on Alien Workshop.
Dyrdek voitti 12-vuotiaana ensimmäisen kilpailunsa ja hänestä tuli G&S-rullalautajoukkueen nuorin jäsen. 16-vuotiaana hänestä tuli ammattilainen. San Diegoon hän muutti vuonna 1994. Dyrdekillä oli myös oma tosi-tv-ohjelma, Rob & Big, jota hän teki entisen henkivartijansa Christopher "Big Black" Boykinin kanssa.
Dyrdek juontaa omaa ohjelmaansa, jonka nimi on Ridiculousness. Hän kommentoi ohjelmassa internet videoita Chanel West Coastin, Steelo Brimin ja vierailevan tähden kanssa. Hän on myös tehnyt ohjelmaa Punk'd. Rob Dyrdekin suosittu ohjelma, Rob Dyrdek's Fantasy Factory, sai hyvin kannatusta kuten muutkin ohjelmat.
Yksityiselämä
Dyrdek meni naimisiin vuonna 2016 silloisen tyttöystävänsä, Bryiana Noelle Floresin kanssa. Pari sai vuonna 2016 esikoispojan. Dyrdekillä on kaksi koiraa, Meety ja Beefy.
Alan S. Willsky
Alan S. Willsky (s. 16. maaliskuuta 1948 ) on signaalinkäsittelyn  uranuurtaja 1970-luvulta saakka Massachusetts Institute of Technology:ssä (MIT). Hänellä on ollut 1973 lähtien Edwin Sibley Webster professuuri MIT:ssä. Hän on nyt professori emeritus.
Arkadius Presas
Arkadius Presas (28. lokakuuta 1870 Pietari – 22. maaliskuuta 1952 Hauho) oli Liettuasta kotoisin ollut suomalainen kirjailija, joka kirjoitti suomeksi, ranskaksi ja saksaksi. Arkadius Presas oli liettualainen professori, joka tuli Suomeen sotapakolaisena ja asui sitten 1920- ja 1930-luvuilla Terijoen Kellomäellä Karjalan kannaksella.
Presas oli opiskellut valtio-oikeutta Pietarin yliopiston lakitieteellisessä tiedekunnassa. Valmistuttuaan hän työskenteli hovineuvoksen arvoisena hallitsevan senaatin oikeusosastolla vuoteen 1913 saakka. Tämän jälkeen Presas toimi asianajajana Pietarin oikeusistuimessa. Presas aloitti kirjalliset harrastuksensa vuonna 1893 ja hän kirjoitti kertomuksia ja tarinoita "Kuvallinen katsaus" (Живописное обозрение) ja Niva-viikkolehtiin sekä "Luonto ja ihmiset" (Природа и люди) ja "Venäläinen pyhiinvaeltaja" (Русский паломник) nimisiin lehtiin. Hän julkaisi myös filosofiaa ja kirjallisuuskritiikkiä käsitelleitä kirjoja.
Paha matka
Paha matka (bad trip, huono trippi) on yleensä hallusinogeenisten päihteiden kuten LSD:n, salvian, dekstrometorfaanin, fensyklidiinin, meskaliinin, psilosybiinisienten, kannabiksen, hulluruohojen tai dimetyylitryptamiinin käytön joskus laukaisema negatiivinen kokemus. Siitä voidaan kuitenkin puhua monien eri päihteiden, jopa alkoholin tai ekstaasin käytön yhteydessä.
Arkadius Presas
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Presas nimitettiin Venäjän kansalliskirjaston komissaariksi. Erään tiedon mukaan Presas anasti kirjoja kirjastosta, minkä jälkeen kansankomissaari Anatoli Lunatšarski erotti hänet. Presas muutti 1919 Oršaan Valko-Venäjälle, jossa hän luennoi historiasta ja kirjallisuudesta ja työskenteli kirjastonhoitajana. Vuonna 1923 Presas muutti perheensä kanssa Liettuaan äitinsä luokse. Hän työskenteli liettualaisissa sanoma- ja aikakauslehdissä muun muassa Kaunasissa ilmestyneessä Kaiku-nimisessä lehdessä. Hän opetti myös historiaa ja musiikin estetiikkaa Kaunasissa. Suomeen Presas muutti perheensä kanssa 1925 ja he asettuivat sitten Kellomäelle.
Presas opetteli suomen kielen ja sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1934. Hän toimi opettajana Terijoen kansalaisopistossa. Talvisodan alettua Presas joutui lähtemään Terijoelta ja asui sitten ensin Loimaalla ja sitten Hauholla. Arkadius Presas on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Presas julkaisi 1927 M. A. Castrenin kuoleman 75-vuotismuistolle omistetun romaanin "Elää vai kuolla". Hän julkaisi myöhemmin suomenkielisen romaanin "Valloitus" sekä huvinäytelmän "Torikori". Huvinäytelmän aiheena oli Elias Lönnrotin vuonna 1841 Itä-Karjalan matkallaan kokemat passintarkastusvaikeudet, joiden vuoksi Lönnrot joutui palaamaan Suomeen. Romaani "Valloitus" puolestaan kuvasi Japanin elämää 1800-luvun alussa ja Venäjän keisari Aleksanteri I:n hallituksen yrityksiä Japanin valloittamiseksi. Romaanissa venäläiset merimiehet saapuvat Japanin rannikolle solmiakseen ystävälliset suhteet Venäjän ja Japanin kansojen välille. Heitä luullaan kuitenkin vakoilijoiksi ja merirosvoiksi ja heidät vangitaan. Lopulta merimiehet kuitenkin julistetaan syyttömiksi ja vapautetaan.
Vuonna 1930 Presas julkaisi Kellomäellä ranskankielisen kirjan "Brieux", joka heräti huomiota myös Ranskassa. Kirjassa Presas käsitteli ranskalaista näytelmäkirjailijaa Eugène Brieux'ta (1858–1932) ja vertasi Minna Canthin näytelmiä hänen teoksiinsa. Vuonna 1929 Presas oli julkaissut Pariisissa ilmestyneessä musiikkilehdessä "Le Courrier Musical" sarjan artikkeleita Suomen musiikista ja Suomen musiikin merkkihenkilöistä.
Aiheesta muualla
Luettelo Arkadius Presasin kirjoittamista lehtiartikkeleista
Peberholm
Peberholm on keinotekoinen saari Juutinraumassa Tanskan ja Ruotsin välissä. Se sijaitsee Tanskan aluevesillä Saltholmin saaren eteläpuolella Kööpenhaminan lähellä. Keinosaari rakennettiin, sillä Tanskan ja Ruotsin välisen tie- ja ratayhteyden vetämistä Saltholmin saaren kautta vastustettiin luontoarvoihin vedoten. Saaren kohdalla korkealla sillalla kulkevat väylät laskeutuvat tunneliin, koska muutoin ne olisivat Kastrupin lentoasemalta nousevien lentokoneiden tiellä.
Peberholmin rakentamiseen käytettiin Juutinrauman pohjasta otettua maa-ainesta.
Nimi Peberholm tarkoittaa "pippurisaarta", ja se on nimetty läheisen Saltholmin ("Suolasaari") pariksi.
Näytön kuvatarkkuus
Näytön kuvatarkkuus eli resoluutio kertoo digitaalitelevision, tietokoneen näytön tai muun näyttölaitteen erillisten kuvapisteiden lukumäärän kaikissa näytön näyttämissä mittasuhteissa. Se on monimerkityksinen käsite, sillä kuvapisteitä ohjataan eri tavoin kuvaputkinäytöissä, litteissä näytöissä (mukaan lukien nestekidenäytöt) ja heijastettavissa näytöissä, jotka käyttävät kiinteää kuvapisteiden järjestystä.
Käsitteen "näytön kuvatarkkuus" käyttö koskee kiinteiden kuvapistejärjestysten näyttöjä kuten plasmanäyttöjä, nestekidenäyttöjä (LCD), DLP-projektoreja, orgaanisia loistediodinäyttöjä (OLED) ja muita samankaltaisia näyttöjä, ja se on yksinkertaisesti näytön muodostavien sarakkeiden ja rivien lukumäärä, (esim. 1920 × 1080). Kiinteän kuvapisteiden järjestyksen seurauksena kaikki näytöt tarvitsevat skaalaimen (muistillisen digitaalisen videosuorittimen) sovittaakseen monien eri tallennusmuotojen kuvan näytölle sopivaksi.
Sanojen kuvatarkkuus tai resoluutio käyttö koskien laitteiden, kuten puhelinten, tablettien, tietokoneen näyttöjen ja televisioiden näyttöjä on harhaanjohtavaa mutta yleistä. Näytön kuvatarkkuuden käsitteellä on tarkoitus tarkoittaa kuvapisteiden mittasuhteita eli kuvapisteiden lukumäärää kussakin ulottuvuudessa kuten 1920 × 1080, mikä ei kerro mitään kuvapisteiden tiheydestä näytöllä, johon kuva itse asiassa perustuu. Kuvatarkkuus viittaa virallisesti kuvapisteiden tiheyteen eli niiden lukumäärään tietyllä matkalla tai alueella, ei niiden kokonaismäärään. Näytön kuvatarkkuus voidaan ilmoittaa digitaalisessa mittauksessa tuuman alueella olevina kuvapisteinä (PPI). Analogisessa mittauksessa, jos näyttö on 10 tuuman korkuinen, vaakasuuntainen kuvatarkkuus mitataan kymmenen tuuman levyisen neliön poikki. Tätä kutsutaan TV-standardeissa juovien vaakasuuntaiseksi kuvatarkkuudeksi kuvan korkeutta kohden. Esimerkiksi analogiset NTSC-TV:t näyttävät yleensä vaakasuuntaisena kuvatarkkuutena 340 juovaa kuvan korkeutta kohden, joka on tasavertainen todellisen kuvan 440 juovan (vasemmasta reunasta oikeaan reunaan) kanssa.
Taustatietoa
oikea|pienoiskuva|1080p:n peräkkäispyyhkäisyä käyttävä teräväpiirtotelevisio 16:9-kuvasuhteella. Jotkut toimittajat käyttävät näytön kuvatarkkuutta myös ilmaisemaan syöttömuotojen valikoimaa, jonka näytön elektroniikka hyväksyy, ja sisältää usein näytön alkuperäistä kuvakokoa suurempia tallennusmuotoja, vaikka ne joudutaankin skaalaamaan huonommaksi, jotta ne saadaan sopimaan näytön säätöarvoihin (esimerkiksi täysteräväpiirron hyväksyminen näytettäväksi näytöllä, jolla on 1366 × 768 kuvapistettä). Television ohjelmalähteiden tapauksessa monet valmistajat pienentävät ohjelmalähteen syötettä 5%, joten ohjelmalähteen kuvatarkkuus ei ole välttämättä sama kuin näytön kuvatarkkuus. Kuvan kannalta kuvatarkkuuden taso muuttaa kuvataajuutta vain hieman (esim. 1080p - 720p = 5f).
Silmän havaintoon näytön kuvatarkkuudesta vaikuttaa monta tekijää. Näytön suorakaiteen muotoisuus on yksi tekijä, ja se ilmenee kuvan korkeuden ja leveyden suhteena, jota kutsutaan kuvasuhteeksi. Näytön fysikaalinen kuvasuhde ja yksittäinen kuvasuhde eivät ole välttämättä samat. Kun 1280 × 720 kuvapistettä näytetään 16:9 näytöllä, kuvapisteet ovat neliöitä, mutta kun samalla näytöllä näytetään 1024 × 768 kuvapistettä, ne ovat pitkulaisia.
Esimerkki kuvapisteiden muodon vaikutuksesta "kuvatarkkuuteen" tai nähtyyn terävyyteen: kun pienemmällä pinta-alalla näytetään enemmän tietoa korkeampaa kuvatarkkuutta käyttäen, kuvasta tulee paljon selkeämpi ja terävämpi. Suurin osa nykyisistä näytöistä on kuitenkin valmistettu tiettyyn kuvatarkkuuteen, joten kuvatarkkuuden laskeminen huonontaa terävyyttä reilusti tällaisilla näytöillä, koska niissä käytetään interpolointia, jotta ohjelmalähteen näytön alkuperäisestä poikkeava kuvatarkkuus saadaan sovitettua näytölle.
Vaikka jotkut kuvaputkinäytöt saattavatkin käyttää digitaalista videon käsittelyä, joka sisältää muistin tietokenttiä hyödyntävää skaalausta, kuvaputkinäyttöjen kuvatarkkuuteen vaikuttaa monia eri muuttujia kuten kuvapisteiden koko ja tarkkuus, hajataitto näytön kulmissa, kuvaputken pinnan väriloisteaineen pistejako (kuten Sonyn Trinitron) värillisissä kuvaputkissa sekä kuvan kaistanleveys.
Kuvan sovittaminen suurentamalla ja pienentämällä
alt=|pienoiskuva|16:9-kuvasuhteen televisio lokakuulta 2004 alt=|pienoiskuva|Eri yleisten laitteiden, kuten [[Nintendo DS|Nintendo DS:n ja kahden kannettavan tietokoneen väliset näyttöjen kokoerot.]] Suurin osa televisioiden näyttöjen valmistajista sovittaa kuvan suurentamalla näytöilleen (kuvaputkille, plasmanäytöille, nestekidenäytöille jne.), joten näytön todellinen kuva saattaa huonota esimerkiksi 720 × 576:sta 680 × 550:aan. Näkymättömän alueen koko riippuu jonkin verran näyttölaitteesta. Myös teräväpiirtotelevisiot tekevät vastaavalla tavalla.
Tietokoneiden näytöt, mukaan lukien projektorit, eivät yleensä sovita kuvaa näytölle suurentamalla, vaikka monet mallit, kuten kuvaputkinäytöt, mahdollistaisivatkin sen. Kuvaputkilla on tapana sovittaa kuva näytölle pienentämällä peittääkseen kasvavia vääristymiä kulmissa.
Televisiot
Televisioita on seuraavilla kuvatarkkuuksilla:
Tietokoneiden näytöt
Tietokoneiden näytöissä on ollut perinteisesti korkeammat kuvatarkkuudet kuin useimmissa televisioissa.
2000-luvulla
Heinäkuussa 2002 XGA-näytönohjaimen 1024 × 768 oli yleisin näytön kuvatarkkuus. Monet verkkosivustot ja multimediatuotteet oli suunniteltu uudelleen edeltävästä 800 × 600 kuvatarkkuudesta, jotta ne saatiin optimoitua 1024 × 768:lle.
Hello My Name Is
Hello My Name Is on Angelspit-yhtyeen neljäs täyspitkä albumi. Se julkaistiin lokakuussa 2011. Sitä edeltävä julkaisu oli "Hideous and Perfect" vuonna 2009.
Näytön kuvatarkkuus
2000-luvulla
Kohtuuhintaisten nestekidenäyttöjen saatavuus on tehnyt 5:4-kuvasuhteen kuvatarkkuudesta 1280 × 1024 suositumman pöytäkonekäyttöön 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen aikana. Monet tietokoneen käyttäjät kuten tietokoneavusteisen suunnittelun käyttäjät, graafikot ja tietokonepelien pelaajat käyttivät kuvatarkkuutta 1600 × 1200 (UXGA) tai korkeampaa kuten 2048 × 1536 (QXGA), jos heillä oli tarvittava laitteisto. Muut saatavilla olleet kuvatarkkuudet sisälsivät  ylisuuria muotoja kuten 1400 × 1050 ja laajoja muotoja kuten 1280 × 800 (WXGA), 1440 × 900 (WXGA+) ja 1920 × 1200 (WUXGA). 720p:n ja 1280p:n näytöt eivät myöskään olleet epätavallisia kotikäyttäjien ja pelaajien × keskuudessa, koska niissä oli täydellinen yhteensopivuus elokuva- ja pelijulkaisuiden kanssa. Uusi teräväpiirron ylittävä tarkkuus 2560 × 1200 (WQXGA) julkaistiin 30-tuumaisille nestekidenäytöille vuonna 2007.
2010-luvulla
1366 × 768 oli yleisin kuvatarkkuus maaliskuussa 2012.
Useat valmistajat, kuten Apple, julkaisivat vuonna 2010 27-tuumaisia näyttöjä 2560 × 1440 kuvatarkkuudella, ja Apple esitteli 2880 × 1800 kuvapisteen näytön MacBook Prolle vuonna 2012. Ammattikäyttönäytöt, joita käytetään esimerkiksi lääketieteessä ja lennonjohdossa, tukevat kuvatarkkuuksia 4096 × 2160 kuvapisteeseen saakka.
Yleiset näytön kuvatarkkuudet
Kun tietokoneen näytän kuvatarkkuus asetetaan näytön fysikaalista (alkuperäistä) kuvatarkkuutta korkeammaksi, jotkin video-ohjaimen ajurit tekevät virtuaalisen ruudun vieritettäväksi fyysisen ruudun yli, jolloin nähdään kaksiulotteinen virtuaalinen työpöytä ikkunoineen. Jotkin nestekidenäyttöjen valmistajat merkitsevät, että ruudun alkuperäisen kuvatarkkuuden käyttö muulla kuvatarkkuudella aiheuttaa huonomman kuvanlaadun. Kuva sovitetaan karsimalla kuvapisteitä (käytettäessä digitaalista sisääntuloa) tai vajavaisella analogisen signaalin näytteellä (käytettäessä VGA-liitintä). Muutamat kuvaputkinäyttöjen valmistajat laittavat todellisen alkuperäisen kuvatarkkuuden lainausmerkkeihin, koska kuvaputket ovat luonnostaan analogisia ja voivat vaihdella toistoaan 320 × 200:sta (vanhojen tietokoneiden ja pelikonsoleiden emuloinnissa) elektroniikkansa ylärajalle asti, tai muuten kuvasta tulee liian yksityiskohtainen virkistettäväksi tyhjiöputkessa. Täten kuvaputket tarjoavat kuvatarkkuuden vaihtelevuutta, jota kiinteän kuvatarkkuuden nestekidenäytöt eivät voi tarjota.
16:9-kuvasuhde on yleistynyt viime vuosina kannettavien tietokoneiden näytöissä. Teräväpiirtoinen 1366 × 768 on yleistynyt suurimmassa osassa ruutuko'oista, kun taas 1600 × 900 (HD+) ja 1920 × 1080 (täysteräväpiirto) ovat saatavilla suuremmille läppäreille.
Digitaalisen elokuvan osalta, videon kuvataajuus riippuu ensisijaisesti kuvauskaluston ruutujen kuvasuhteesta (joka tutkitaan tavallisesti digitaalista keskitason jälkituotantoa varten) sekä todellisten pisteiden määrästä. Vaikka ainutlaatuista standardisoitujen kuvakokojen valikoimaa ei olekaan, on yleistä, että elokuvateollisuus viittaa "nK:lla" kuvanlaatuun, jossa n on kokonaisluku, joka soveltuu todellisten kuvatarkkuuksien vaihtoehdoiksi riippuen elokuvan tallennusmuodosta. Kuten lähde arvioi, 4:3-kuvasuhteelle, jolle kuvaruutu (riippumatta tallennusmuodosta) on tarkoitettu vaakasuoralla sovituksella, n on 1024:n kerroin, jolloin vaakasuuntainen kuvatarkkuus on tarkalleen 1024*n kuvapistettä. Esimerkiksi 2K:n suosituskuvatarkkuus on 2048 × 1536 kuvapistettä ja 4K:n 4096 × 3072 kuvapistettä. 2K voi kuitenkin viitata myös muihin kuvatarkkuuksiin kuten 2048 × 1556 (täydellä aukolla), 2048 × 1152 (täysteräväpiirto 16:9-kuvasuhteella) tai 2048 × 872 kuvapistettä (Cinemascope-laajakuva 2,35:1-kuvasuhteella). On myös huomionarvoista, että jos ruudun kuvatarkkuus on esimerkiksi 3:2-kuvasuhteella 720 × 480 (NTSC), se ei ole sama, joka näkyy ruudulla (esim. 4:3 tai 16:9 riippuen suorakaidekuvapisteiden järjestyksestä).
Standardien kehittyminen
Monet kotitietokoneet, jotka tulivat markkinoille 1970-luvun lopulla tai 1980-luvulla, suunniteltiin käyttäen TV-vastaanottimia näyttöinä saaden kuvatarkkuuden riippumaan televisiostandardeista, kuten PALista ja NTSC:stä. Kuvakokoa oli yleensä rajoitettu, jotta kaikkien kuvapisteiden näkyvyys saatiin taattua suurimmissa TV-standardeissa ja laajassa valikoimassa TV-laitteita, jotka käyttivät vaihtelevissa määrin kuvan sovittamista suurentamalla. Todellinen näytettävä kuva oli siksi ruutua pienempi ja yleensä yksiväristen reunusten ympäröimä (kuva oikealla). Yleensä käytettiin myös lomitusta kuvan vakauden parantamiseksi, jolloin pystysuuntainen kuvatarkkuus puolittui. 160 × 200, 320 × 200 ja 640 × 100 olivat suhteellisen yleisiä NTSC:n kuvatarkkuuksia tällä aikakaudella (224, 240 ja 256 juovaa olivat myös yleisiä). Näitä kuvatarkkuuksia käytettiin myös IBM:n kotitietokoneiden 16-värisillä EGA-näytönohjaimilla.
Yksi perinteisten televisioiden käytön haitoista oli se, että tietokoneiden kuvatarkkuus on korkeampi kuin nämä pystyivät purkamaan koodia. NTSC/PAL-televisioiden värillinen kuvatarkkuus on kaistanleveydeltään rajoitettuja enintään 1,5 megahertsiin tai suunnilleen 160 kuvapisteen leveyteen, mikä johtaa 320- tai 640-juovaisten signaaleiden värien epäterävyyteen, mikä tekee tekstistä vaikealukuista (katso toinen kuva oikealla). Monet käyttäjät vaihtoivat korkeamman kuvanlaadun tTV:hin, joissa oli S-video- tai RGBI-liitännät jotka auttoivat poistamaan värien epäterävyyttä ja tuottamaan lukukelpoisempia näyttöjä. Vanhin ja halvin ratkaisu väriongelmaan otettiin käyttöön Atari 2600 -tietokonejärjestelmässä ja Apple II+:ssa, joista molemmissa oli mahdollisuus kytkeä värit pois päältä ja näyttää mustavalkoista kuvaa. GEOS jäljitteli Commodore 64:ssä Mac OS:n tapaa käyttämällä mustavalkoisuutta luettavuuden parantamiseen.
640 × 400i:n kuvatarkkuus (720 × 480i ilman reunuksia) esiteltiin ensi kertaa kotitietokoneissa kuten Commodore Amigassa ja myöhemmin Atari Falconissa. Nämä tietokoneet käyttivät lomitusta tehostaakseen enimmäispystykuvatarkkuutta. Nämä soveltuivat vain kuville ja pelaamiseen, koska välkkyvä lomitus teki tekstinkäsittelyohjelmien, tietokantojen ja taulukkolaskentaohjelmien teksteistä vaikealukuisia. Nykyaikaiset pelikonsolit ratkaisivat ongelman uudelleensuodattamalla 480i-kuvan matalammalle kuvatarkkuudelle. Esimerkiksi Final Fantasy XII kärsii välkkymisestä, kun suodin on pois päältä, mutta vakautuu, kun suodin kytketään päälle. 1980-luvun tietokoneissa ei ollut kylliksi tehoa vastaavan suodinohjelman käyttöön.
720 × 480i:n suurentamalla sovitetun kuvan etuna oli se, että sen sai sovitettua helposti limitettyyn televisioon, mikä johti Newtekin Video Toasterin kehitykseen. Laite mahdollisti Amigasin käytön CGI-luomisessa monilla uusilla aloilla (esim. sään ennustamisessa), draamaohjelmissa kuten NBC's seaQuestissa, WB:n Babylon 5:ssä ja varhaisissa Disneyn tietokoneanimaatioissa kuten Pienessä merenneidossa, Kaunottaressa ja hirviössä ja Aladdinissa.
PC-maailmassa IBM:n PS/2 VGA monivärinäytönohjaimet käyttivät 640 × 480 × 16 värillistä kuvatarkkuutta peräkkäispyyhkäisyllä. Se oli helppolukuisempi ja siten käytännöllisempi toimistotyöhön, ja se oli vakiokuvatarkkuus vuodesta 1990 vuoden 1996 paikkeille. Sen jälkeen vakiokuvatarkkuutena oli 800 × 600 vuoden 2000 paikkeille asti. Vuonna 2001 julkaistu Microsoft Windows XP suunniteltiin 800 × 600:n vähimmäistarkkuudelle, vaikka on mahdollista valita alkuperäinen 640 × 480 edistyneistä asetuksista.