cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saari (Suomen entinen kunta)
Alue ja maisemat
Saaren maatalouskunta oli Salpausselkien välimaastoa, ja sitä luonnehtivat harjut, mäet ja järvet. Kunnan luoteiskulma ulottui Toiselle Salpausselälle, mutta Ensimmäinen Salpausselkä kulkee Saaren kohdalla Venäjän puolella 7–8 kilometrin päässä valtakunnanrajasta. Viljelysmaata hankittiin kunnan alueella jo 1800-luvulta alkaen järvenlaskulla. Työ vaati paljon kaivutyötä, joka tehtiin pääosin käsin, ja siitä muistona kunnan vaakunassa esiintyi kolmen hopeisen apilanlehden alla hopeinen puulapio.
Saaren suurimmat järvet ovat Suuri ja Pieni Rautjärvi, jotka ovat nimistään huolimatta pinta-alaltaan miltei saman kokoiset. Edellinen laskee luoteispäästään Simpelejärveen, jälkimmäinen ensin Venäjän rajalla olevaan Ylä-Tyrjänjärveen, edelleen Venäjän alueen kautta Suureen Tyrjänjärveen ja lopulta Simpelejärveen. Simpelejärven itärannasta pieni kaistale kuului Saaren kuntaan.
Historiaa
thumb|Arkkitehti [[Ilmari Launis|Ilmari Launiksen suunnittelema Saaren kirkko valmistui vuonna 1934.]] Saaren alueelta on löytynyt joitakin kivikautisia esineitä, mutta ei tiettävästi lainkaan pronssi- tai rautakautisia. Nykyinen asutus on alkuperältään karjalaisvaltauksen tulosta; sinne siirtyi uudisraivaajia keskiajalla lähinnä Käkisalmen, myöhemmin Räisälän, ja Kurkijoen pogostoista. Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 Saaren seutu liitettiin Novgorodin tasavaltaan, jolloin siitä tuli osa rauhatonta rajaseutua.
25-vuotisen sodan aikana Saaren seutua hävittivät moneen otteeseen niin Ruotsin kuin Venäjänkin sotajoukot. Yksi vuoden 1595 Täyssinän rauhan rajamerkeistä pystytettiin Tetrisuolle. Seuraavan vuosisadan alun taistelut päättyivät vuonna 1617 Stolbovan rauhaan, jolloin Käkisalmen lääni ja sen mukana Saaren seutu liitettiin Ruotsin valtakuntaan. Uusi esivalta alkoi juurruttaa väestöön uutta uskontoa koviakaan keinoja kaihtamatta, ja Parikkalasta muodostettiin itsenäinen seurakunta, johon myös Saari kuului. Isonvihan päätteeksi vuonna 1721 solmitun Uudenkaupungin rauhansopimuksen mukaan alue liitettiin Venäjän valtakuntaan, ja siitä tuli osa niin sanottua Vanhaa Suomea.
Saari oli pienviljelysvaltaista seutua, ja käsityöläisammatteja, muun muassa hevosrekien valmistusta, harjoitettiin kunnassa vielä 1950-luvulla. Kunnan alue sähköistettiin vasta 1940-luvun loppupuolella. Muutamaa myllyä ja sahalaitosta lukuun ottamatta varsinaisia teollisuuslaitoksia ei kunnassa ollut lainkaan. Alkutuotantovaltaisuus näkyi 1960-luvulla voimakkaana väkiluvun pienenemisenä. Vuonna 1950 Saaren asukasluku oli 3 834 ja vuonna 1960 vielä 3 512, mutta vuonna 1970 enää 2 864. Vuonna 1985 kunnassa oli 2 031 asukasta.
Henkikirjakylät
Honkakylä, Joensuu, Kesusmaa, Kirjavala, Maironiemi, Mikkolanniemi, Rasvaniemi, Saarenkylä, Tarnala.
Liikenne
Saaren kautta kulkevat valtatie 6 ja Karjalan rata. Saaresta tuli rautatiepaikkakunta vasta vuonna 1966, jolloin Karjalan radan uusi osuus Parikkalasta radan vanhalle linjalle Tohmajärven Onkamoon avattiin liikenteelle. Saaren rautatieasema otettiin käyttöön kesäkuun alussa 1969, mutta se suljettiin kesäkuun alussa 2005.
Nähtävyyksiä
right|thumb|250px|Näkymä Saaren kirkon lähellä sijaitsevasta Vaaranmäen tornista pohjoiseen, Pienen Rautjärven suuntaan.
Saarella oli oma rautatieasema, joka lakkautettiin pienten asemien verkoston karsimisen yhteydessä vuonna 2005. Saaren tiilikirkko on rakennettu vuonna 1934, arkkitehtina Ilmari Launis. Kirkon alttaritaulu on Suomen suurimpia. Saarella on myös Honkakylän kauppamuseo ja Mykkiin kivet -siirtolohkareet, Kirjavalan kanava sekä Vaaranmäellä sijaitsee korkea näkötorni. Mikkolanniemen kodalta on upeat näköalat Pienelle Rautjärvelle.
Ruokakulttuuri
Saaren pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla sikasoppa, ohrapuuro, mustikkakeitto ja kaalinlehdellä paistetut, ohrasuurimoista leivotut lehikäiset.
Boiotian sota
Sota alkoi Fokiin ja Lokriin maakuntien välisenä kiistana. Fokis haki tukea Spartasta, Lokris taas yritti saada tukea Thebalta. Theba taas pyysi apua vanhalta viholliseltaan Ateenalta. Spartalaiset näkivät tämän hyvänä tilaisuutena hyökätä Thebaa vastaan. Spartan kuningas Pausanias hyökkäsi Boiotiaan etelästä samalla kun Lysandros hyökkäsi sinne Fokiksesta.
Haliartoksen taistelu
Spartalaisten kahden armeijan oli tarkoitus kohdata Haliartoksen luona. Lysandros pääsi kuitenkin perille ennen Pausaniasta ja päätti hyökätä kaupunkia vastaan. Thebalaiset saivat kuulla tästä ja lähettivät oman armeijansa Haliartoksen tueksi. Taistelu käytiin kaupungin muurien juurella ja spartalaiset jäivät tappiolle ja Lysandros menehtyi. Thebalaiset tappoivat noin tuhat pakoon lähtenyttä spartalaista. Pausanias pääsi perille pian taistelun jälkeen, mutta samalla paikalle pääsi myös Thrasybuloksen johtama ateenalainen armeija. Pausanias näki tilanteen mahdottomuuden ja pyysi lupaa saada haudata taistelussa kaatuneet sitä vastaan että spartalaiset jättäisivät Boiotian.
Sadie Sink
Sadie Elizabeth Sink (s. 16. huhtikuuta 2002 Brenham, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Sink aloitti näyttelemisen teatterissa 7-vuotiaana. Hän esiintyi muun muassa näytelmissä Annie (2012–2014) ja The Audience (2015). Hän teki televisiodebyyttinsä vuonna 2013 draamasarjassa Americans ja elokuvadebyyttinsä vuonna 2016 urheiluelokuvassa Chuck. Läpimurtonsa hän teki vuonna 2017 scifi-kauhusarjassa Stranger Things, jossa hän esittää Max Mayfieldiä. Sitemmin hän on esiintynyt muun muassa kauhuelokuvissa Eli (2019), Fear Street – Osa 2: 1978 (2021) ja Fear Street – Osa 3: 1666 (2021), lyhytelokuvassa All Too Well: The Short Film (2021) sekä draamaelokuvassa The Whale (2022).
Niko Kluuskeri
Niko-Petteri Kluuskeri (s. 3. marraskuuta 1989 Heinola) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi viimeisen kautensa 2014–2015 HA74:ssä Ruotsin II-divisioonassa. Hän on puolustaja, 183 senttimetriä pitkä ja painaa 75 kilogrammaa. Hän on pelannut kolmen kauden (2006–2009) aikana yhdeksän SM-liigaottelua TPS:ssä. Vuonna 2015 hän lopetti peliuransa ja siirtyi ravintola-alalle. Hänen veljensä Toni on myös jääkiekkoilija.
Linda Vojtova
thumb|right|Linda Vojtova Linda Vojtova (s. 22. kesäkuuta 1985) on tšekkiläinen malli. Voitettuaan Elite Model Lookin vuonna 2000 hän on luonut laajan kansainvälisen uran.
Vic Mizzy
Vic Mizzy (9. tammikuuta 1916 – 17. lokakuuta 2009 ) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisiomusiikin säveltäjä. Hän syntyi Brooklynissä, New Yorkissa.
Mizzy teki musiikin kahteen Don Knottsin tähdittämään 1960-luvun elokuvaan: The Ghost and Mr. Chickeniin (1966) ja The Reluctant Astronautiin (1967). Niin ikään hänen kirjoittamansa on vuosina 1964–1966 ABC:lla näytetyn The Addams Familyn teema.
Mizzy työsti Green Acres -sarjan (1965–1971) musiikin. Hän sai puolisonsa Mary Smallin kanssa kaksi lasta.
Brooke Anderson
Brooke Anderson (s. 15. elokuuta 1981 Sydney) on australialainen näyttelijä, joka on esiintynyt televisiosarjassa Merenneito (Ocean Girl) vuosina 1996–1997. Hänen ensimmäinen roolinsa oli televisiosarjassa E Street, jossa hän esitti Clare Fieldingiä vuosina 1989–1992. Hän aloitti näyttelijänuransa nelivuotiaana, mutta on nyt siirtymässä tuotantopuolelle perustettuaan oman yrityksen. Hän on tehnyt muutamia lyhytelokuvia.
Joseph Yobo
Joseph Ikpo Yobo (s. 6. syyskuuta 1980 Kano, Nigeria) on nigerialainen jalkapalloilija, joka pelasi seuratasolla muun muassa Belgiassa, Ranskassa, Englannissa ja Turkissa. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Yobo siirtyi Evertoniin vuonna 2002. Ennen Evertoniin siirtymistään hän edusti Standard Liègea ja Marseillea. Vuonna 2010 hän siirtyi vuoden pituisella sopimuksella lainalle turkkilaiseen Fenerbahçeen.
Nigerian maajoukkuetta Yobo on edustanut 101 kertaa, millä hän vielä vuonna 2019 jakaa ottelutilaston kärkipaikan, ja tehnyt seitsemän maalia. Hän pelasi vuoden 2002 MM-kilpailuissa Nigerian kaikki kolme ottelua alusta loppuun.
Henrik Jansson
pienoiskuva|Henrik Jansson vuonna 2015. Henrik Jansson (s. 1955) on turkulainen kirjailija, kriitikko ja kirjoittajaryhmien ohjaaja.
Pedieis (Rhodos)
Pedieis oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Rhodoksen saarella (nyk. Ródos) Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Pedieis oli ilmeisesti Lindoksen alainen tai siitä eronnut lyhytikäinen polis, ja vaikuttaa sijainneen sen alueella, toisin sanoen Rhodoksen kaakkoisosassa. Kaupungin historiasta ei tiedetä juuri mitään, ja sen olemassaolo tunnetaan lähinnä siksi, että sen tiedetään kuuluneen klassisella kaudella 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Kaupunki esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 448/447–415/414 eaa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Pedieus. Kaupungin nimimuoto ei esiinny sellaisenaan antiikin lähteissä, vaan on päätelty etnonyymistä.
Le Sport
Le Sport oli ruotsalainen pop-yhtye. Fredrik Hellström ja Örjan Lindbeck perustivat yhtyeen ensin nimellä ”Eurosport”, mutta juridisista syistä nimi täytyi vaihtaa. Kahden vuoden jälkeen yhtye hajosi.
Yhtye debytoi talvella 2004 julkaisemalla neljä MP3:a kotisivuillaan. Heidän kappaleensa ”Your Brother Is My Only Hope” soi P3 Pop -radio-ohjelmassa, minkä jälkeen he saivat levytyssopimuksen Songs I Wish I Had Written -yhtiön kanssa.
Levy-yhtiön mukaan Le Sportin musiikki kuulostaa siltä kuin lapset olisivat syöneet tonnin jäätelöä ja juoneet monta gallonaa limonadia, ja sitten kuunnelleet läpi yön Pet Shop Boysin, New Orderin ja Saint Etiennen levyjä.
Sa’ar 3 -luokka
Sa’ar 3 -luokka oli Israelin laivaston ohjusveneluokka, jonka alukset valmistettiin Cherbourgissa Ranskassa. Alustyyppi oli paranneltu versio Saksan laivaston Jaguar-luokan aluksista.
Sa'ar 1 -luokan aluksista tuli Sa'ar 3 -luokan alus, kun siihen asennettiin Gabriel-meritorjuntaohjus.
Lost Highway (elokuva)
Lost Highway on David Lynchin ohjaama elokuva vuodelta 1997. Se on film noir -tyyliä muistuttava rikoselokuva, joka sisältää surrealistisia aineksia. Lynch laati elokuvan käsikirjoituksen yhdessä Barry Giffordin kanssa, ja musiikin sävelsi Angelo Badalamenti. Elokuvassa esiintyy Rammsteinin musiikkia. Elokuva muistuttaa vuonna 2001 valmistunutta David Lynchin ohjaamaa Mulholland Drive elokuvaa käsikirjoituksen ja roolihahmojen tyylin perusteella, olematta kuitenkaan häiritsevästi samanlainen.
Sulkakoipikorento
Sulkakoipikorento (Platycnemis pennipes) on sulkakoipikorentoihin kuuluva, hento sudenkorentolaji.
Koko ja ulkonäkö
Hoikkaruumiinen korento, jota erehtyy helposti pitämään jonakin tytönkorentona. Koiras on vaihtelevan sinisensävyinen ja siinä on mustia kirjailuja. Naaraan pohjaväri on kellanruskea. Nuoret korennot ovat lähes valkoisia, kunnes niiden väri on kehittynyt. Keskiruumiin selkä on musta ja kummallakin puolella on kaksi vaaleaa pitkittäisjuovaa, joista toinen jakaa korennon ”hartialla” olevan mustan alueen hieman Y-kirjainta muistuttavaan muotoon. Pää on varsin leveä, ja verkkosilmien välissä on kaksi vaaleaa poikkiviivaa. Koiraan takaruumis on sekä päältä että alta musta, mutta kärkiosassa selkäpuolella on vaalea pitkittäisviiru. Naaraan takaruumis on vaaleanruskea, ja siinä on vain hieman mustaa pitkittäisraitaa. Keskimmäisen ja takimmaisen raajaparin sääri on litteä ja hieman leventynyt, mikä on koko heimolle tunnusomainen piirre. Vaaleissa raajoissa on musta pitkittäisjuova ja suuria sukasia.
Levinneisyys
Sulkakoipikorentoa tavataan laajalti Euroopassa pois lukien kuitenkin osa eteläisimmästä ja pohjoisimmasta Euroopasta. Idässä levinneisyys yltää Keski-Siperiaan saakka. Suomessa sulkakoipikorento on yleinen maan etelä- ja keskiosissa. Esiintymisalueen pohjoisraja on suunnilleen Kemi–Kuhmo-akselilla.
Elinympäristö ja elintavat
pienoiskuva|vasen|250px|Muniva pariskunta. Koiras pysyttelee erikoisessa asennossa kiinni naaraan niskassa koko munimisen ajan. Sulkakoipikorento vaatii elinpaikaltaan virtaavaa vettä. Tyypillisimmin sen löytää hitaasti virtaavan joen varrelta, mutta myös purot käyvät. Korennot oleskelevat lähellä rantaa mutta saattavat myös vaeltaa, jolloin niitä tavataan kauempana vesistöistä. Sopivalla paikalla laji on runsaslukuinen ja korentoja voi tavata jopa sadoittain. Korennot kuoriutuvat toukkanahoistaan lyhyen ajan sisällä ja aikuiset korennot ovat lennossa kesäkuun alkupuolelta elokuun lopulle.
Sulkakoipikorentojen munimisasento on tunnusomainen. Naaras laskeutuu vesikasveille ja munii kastaen takaruumiinsa vedenpinnan alapuolelle samalla, kun koiras pitää perälisäkkeillään kiinni naaraan niskasta. Koiras on koko munimisen ajan takaruumis ojennettuna ja raajat koukussa naaraan niskassa. Vierekkäin on tavallisesti useita munivia pariskuntia.
Kehä V -hanke
Kehä V -vyöhykkeellä asuu noin 300 000 henkilöä.
EDGE
EDGE on matkapuhelinten pakettikytkentäiseen tiedonsiirtoon suunniteltu tekniikka. EDGE perustuu GPRS-tekniikkaan, joka on GSM-verkkojen tiedonsiirtostandardi. EDGE-standardin on kehittänyt 3GPP-järjestö. EDGE tunnetaan myös lyhenteellä EGPRS, joka tulee sanoista Enhanced GPRS. Joskus siihen myös viitataan markkinointitermillä 2.5G, koska se on parannettu toisen sukupolven tekniikka (2G), mutta se ei ole vielä varsinaista kolmannen sukupolven tekniikkaa (3G).
EDGE-standardi mahdollistaa 236,8 kbit/s tiedonsiirtonopeuden päätelaitteelle neljää aikapaikkaa käytettäessä ja teoriassa 473,6 kbit/s kahdeksalla aikapaikalla. Yksi aikapaikka on siis 59,2 kbit/s. Käytännössä loppukäyttäjien kokemat nopeudet GSM/EDGE-päätelaitteilla ovat keskimäärin 160–200 kbit/s luokkaa, ja parhaimmillaan 296 kbit/s vastaanottosuunnassa. Lähetyssuunnassa vastaavasti saavutetaan keskimäärin 80–160 kbit/s nopeudet, ja parhaimmillaan 236,8 kbit/s nopeus. Tämä on keskimäärin kolmin- tai nelinkertainen nopeus verrattuna aiempaa tekniikkaa oleviin GSM/GPRS-laitteisiin nähden.
2010-luvun alussa lähes kaikki markkinoilla olevat matkapuhelimet ja mobiiliverkon USB-modeemit kykenivät jo hyödyntämään uudempia 3G-verkkoja. Tämän johdosta EDGE-verkkojen merkitys pienenee sitä mukaa kun matkapuhelinoperaattorit saavat täydennettyä keskeneräisiä valtakunnallisia 3G- ja 4G-verkkojaan. Suurehkoja alueita, jotka ovat pelkästään GPRS/EDGE -verkkojen varassa, on Suomessa Elisalla lähinnä Lapissa, DNA:lla ja Telia 3G- ja 4G-verkot kuuluvat Lapissa GPRS/EDGE-verkkojen tasoisesti. Näillä alueilla uusimmatkin puhelinmallit käyttävät GPRS/EDGE -verkkoja internet-yhteyden muodostamiseen. Käyttäjälle asialla ei ole muuten merkitystä kuin että tiedonsiirtonopeus jää huomattavasti alhaisemmaksi kuin esimerkiksi 3G-verkossa. Lapin erämaa-alueilla on edelleen ja todennäköisesti tulee jatkossa olemaan laajoja alueita ilman minkäänlaista matkapuhelinkuuluvuutta.
ECSD
EDGE-standardi sisältää myös vähemmän tunnetun piirikytkentäinen version (Enhanced CSD eli ECSD). Sen nimi tulee sanoista Enhanced Circuit Switched Data eli parannettu piirikytkentäinen dataratkaisu. ECSD:tä ei ole kaupallisessa käytössä. Käytännössä ainoa palvelu, joka olisi ECSD:tä käyttämällä mielekäs, on nopeudella 64 kbit/s toimiva videopuhelu, joka on käytössä myös 3G UMTS (WCDMA) -verkoissa. Videopalvelut käyttävät nykyisin pakettipohjaista tiedonsiirtoa.
Versio 7
EDGE-nopeudet kasvavat 3GPP:n uuden versio 7:n myötä keskimäärin kaksinkertaisiksi ja samalla viiveen (Round Trip Time) arvioidaan parhaimmillaan alittavan 100 ms. Nämä ominaisuudet mahdollistavat nopeat multimediayhteydet sekä parantavat reaaliaikaisten palveluiden, esimerkiksi IP-puheen (VoIP) ja pikapuhelun (PoC), laatua merkittävästi.
Version 7 teoreettinen huippunopeus on vastaanottosuunnassa 1894,4 kbit/s ja lähetyssuunnassa 947,2 kbit/s. Loppukäyttäjien kokeman nopeuden voidaan alkuvaiheessa odottaa saavuttavan keskimäärin 480–600 kbit/s nopeuden vastaanottosuunnassa ja 200–300 kbit/s nopeuden lähetyssuunnassa.
Puna-armeijan muistomerkki (Riika)
Puna-armeijan muistomerkki (viralliselta nimeltään Muistomerkki Neuvosto-Latvian ja Riian vapauttajille saksalais-fasistisista valloittajista) oli Latvian pääkaupungissa Riiassa vuosina 1985–2022 sijainnut muistomerkki puna-armeijan natsi-Saksasta toisessa maailmansodassa saaman voiton kunniaksi.
Muistomerkkiä alettiin toteuttaa vuonna 1976, ja se valmistui vuonna 1985. Latvia kuului tuolloin vielä Neuvostoliittoon. Muistomerkki koostui 79-metrisestä obeliskista, jonka ympärillä oli sotilaspatsaita.
Muistomerkki oli uudelleenitsenäistyneessä Latviassa kiistelty, koska puna-armeijan voiton nähtiin edustavan Latvian neuvostomiehityksen alkua. Venäjä ja monet latvianvenäläiset vaativat muistomerkin säilyttämistä. Muistomerkistä jätettiin avoin kirje pääministeri Aigars Kalvītisille vuonna 2007. Vaatimukset muistomerkin poistosta kiihtyivät, kun Tallinnasta poistettiin Pronssisoturi-patsas.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022 Latvian parlamentti päätti poistaa kaikki vanhat neuvostomonumentit. Riian valtuusto päätti 13. toukokuuta 2022 muistomerkin poistamisesta. Sen purkaminen aloitettiin 22. elokuuta 2022, jolloin siihen kuuluneet sotilaspatsaat kaadettiin. Obeliski kaadettiin 25. elokuuta. Tapahtumaa seurasi suorassa televisiolähetyksessä valtava yleisö. Riian pormestarin Mārtiņš Staķisin mukaan paikalle voidaan perustaa väliaikainen virkistysalue.
Douglas DC-5
Douglas DC-5 (Douglas Commercial 5) on Douglas Aircraft Companyn 20. helmikuuta vuonna 1939 ensilentonsa lentänyt lentokonemalli. Kaksimoottorisessa ylätasokoneessa oli paikat 16 matkustajalle, ja se oli tarkoitettu DC-3 ja DC-4 -malleja lyhyemmille matkoille.
Konetta valmistettiin vain 12 kappaletta, näistäkin yli puolet sotilasversioita. Ilmavoimille kone oli C-110, merivoimien ja merijalkaväen luetteloissa R3D.
Caroline Lawrence
Sarja on kerännyt suosiota ympäri maailmaa ja voittanut useita palkintoja. Lawrencen ensimmäinen Roomalaismysteerit-kirja, Ostian Koirat, julkaistiin vuonna 2001. Romaania seurasivat Vesuviuksen salaisuudet ja Pompejin merirosvot sekä sarjan suomentamattomat teokset.
2010-luvulla Lawrence on julkaissut teoksia, jotka kuuluvat The Western Mysteries-kirjasarjaan.
Itäväylä (lehti)
Itäväylä (vuosina 2007–2013 Vartti Itä-Uusimaa) on Itä-Uudellamaalla ilmestyvä ilmaiseksi jaettava kaupunkilehti. Itäväylän perustivat Hjördis ja Olavi Laine vuonna 1984. Vuonna 1995 lehden omistus siirtyi heidän nuorimmalle pojalleen Mika Laineelle. Sanoma-konserniin kuuluva Sanoma News Oy osti lehden julkaisuoikeudet vuonna 2005. Itäväylän nimi muuttui 1. lokakuuta 2007 Vartti Itä-Uusimaaksi, ja siitä tuli Kaupunkilehti Vartin aluejulkaisu. Vuonna 2013 Mika Laine osti lehden takaisin itselleen. Huhtikuussa 2013 lehden nimi muuttui takaisin Itäväyläksi. Itäväylää julkaisee Itäväylä Viestintä Oy.
Jakelu
Lehden toimitus sijaitsee Porvoon keskustassa, Rihkamatorilla. Lehteä jaetaan keskiviikkoisin Askolaan, Lapinjärvelle, Loviisaan, Myrskylään, Pornaisiin, Porvooseen, Pukkilaan ja Sipooseen. Lehden jakelulevikki on 44 500 kappaletta, lukijoita lehdellä on 41 000.
Fritz Dopfer
Fritz Dopfer (s. 24. elokuuta 1987 Innsbruck, Itävalta ) on saksalainen alppihiihtäjä. Hän on edustanut Saksaa kaudesta 2007–2008 lähtien.
Dopferin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Söldenin suurpujottelussa 28. lokakuuta 2007. Ensimmäisen pistesijansa hän saavutti Kranjska Goran suurpujottelussa tammikuussa 2010 oltuaan lopputuloksissa 17:s. Kolmen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Beaver Creekin suurpujottelussa 4. joulukuuta 2011 oltuaan kolmas. Toisen kerran hän sijoittui kolmanneksi Wengenin pujottelussa 15. tammikuuta 2012. Tammikuussa 2013 Dopfer sijoittui toiseksi Adelbodenin suurpujottelussa ja maaliskuussa 2014 toiseksi Kranjska Goran pujottelussa. Lokakuussa 2014 hän oli toinen Söldenin suurpujottelussa, joulukuussa toinen Madonna di Campiglion pujottelussa ja tammikuussa 2015 toinen Adelbodenin pujottelussa. Maaliskuussa hän oli toinen Meribelin suurpujottelussa. Hän sijoittui kaudella 2014–2015 maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi, suurpujottelucupissa neljänneksi ja pujottelucupissa viidenneksi. Kaudella 2015–2016 hän oli kolmas Kitzbühelin pujottelussa.
Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Dopfer oli suurpujottelussa 15:s ja pujottelussa 21:s. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän kuului Saksan pronssijoukkueeseen joukkuekilpailussa. Lisäksi hän oli seitsemäs sekä pujottelussa että suurpujottelussa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui neljänneksi pujottelussa ja 12:nneksi suurpujottelussa. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli pujottelussa hopealla ja suurpujottelussa viidestoista.
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Pius VI:n seuraajien aikana paavius muun muassa kehittyi hengellisen ja maallisen instituution sekoituksesta enemmän hengelliseen suuntaan. 1800 ja 1900-luvun paavien pontifikaattien ajalle ajoittuvat muun muassa Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous, Vatikaanin toinen kirkolliskokous, Kirkkovaltion menettäminen, riita Italian valtion kanssa sekä Vatikaanin perustaminen. Myös sellaiset tapahtumat kuin ensimmäinen ja toinen maailmansota sekä kommunismin nousu ja tuho Itä-Euroopassa ja Neuvostoliitossa ajoittuvat Pius VI:n seuraajien pontifikaattien ajalle.
Paavinvallan kehitys
thumb|[[Pius IX valtaistuimellaan ihmisten kumartaessa häntä.]] 1800-luvun jälkeen paavien valta on muuttunut huomattavasti, ja se on muuttunut aina hengellisempään suuntaan. Pius VI:n menetettyä Kirkkovaltion Napoleonille, kääntyi paavien maallinen valta laskuun. 1800-luvulla Kirkkovaltio pysyi pystyssä enää joidenkin Euroopan valtioiden antaman sotilaallisen tuen turvin, eikä paavinistuin täten ollut lainkaan puolueeton hengellinen tekijä maailmanpolitiikassa.
Tilanne muuttui suuresti, kun Kirkkovaltio liitettiin sotilaallisesti juuri yhdistyneeseen Italiaan. Tapaus aiheutti Vatikaanin vankeuden eli riidan paavin ja Italian valtion välille, mutta samalla se vapautti paavin tämän sidoksista Kirkkovaltioon. Paavi ei enää ollut valtionpäämies, eikä paavi täten ollut myöskään niin riippuvainen maallisesta politiikasta kuin ennen. Kirkkovaltion liittäminen Italiaan oli erittäin tärkeä tapahtuma paavinvallan kehityksen kannalta.
Teollistuminen taas teki paavista maailmanlaajuisesti tunnetun. Teollistumisen kautta kehittyneet rautatiet ja muiden kulkuyhteyksien ja -välineiden kehittyminen helpottivat matkantekoa eri maanosien välillä ja mahdollistivat Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen kaltaisten maailmanlaajuisten kokousten järjestäminen. Samalla junayhteyksien kautta hartaat katolilaiset saattoivat matkustaa Vatikaanin alueelle ja tehdä sinne pyhiinvaellusmatkoja.
Vuonna 1929 solmitut Lateraanisopimukset päättivät Vatikaanin vankeuden ja riidan Italian valtion kanssa. Samalla paavista tuli jälleen valtionpäämies. Paavi ei kuitenkaan ollut yhtä riippuvainen ulkovaltojen tuesta kuin Kirkkovaltion aikaan. 1900-luvulla paavinistuin pysyikin useimmiten virallisesti puolueettomana eri valtioiden kiistojen välillä.
2000-luvulle tultaessa paaviudesta kehittyi yhä hengellisempi instituutio ja nykyaikana se nauttiikin laajaa arvostusta ja kannatusta eri puolilla maailmaa. Nykyaikana paavi onkin tärkeä moraalivaikuttaja ja hänen mielipiteitään kuunnellaan laajalti.
Paaviuden ja modernisoituvan maailman välinen yhteentörmäys
thumb|[[Gregorius XVI, jonka aikana Kirkkovaltio tuli tunnetuksi Euroopan takapajulana.]] thumb|pysty=0.6|left|[[Leo XII, joka muun muassa lopetti isorokkorokotukset Kirkkovaltiossa ja sulki Rooman juutalaiset ghettoon.]]
Paaviuden kehityksen kannalta 1800- ja 1900-luvun tärkeimpiin tapahtumiin kuului paaviuden ja modernisoituvan maailman välinen yhteentörmäys, joka viilensi konservatiivisen paaviuden suhteita modernisoituvaan maailmaan.
Syvästi uskonnollisten hurskaiden kardinaalien valitseminen paaviksi 1800-luvun alkupuoliskolla oli omiaan pahentamaan vanhoillisen paavinistuimen kiistaa uudistuvan maailman kanssa. Esimerkiksi Leo XII oli hyvin taantumuksellinen ja vailla kunnollista suhteellisuudentajua, minkä vuoksi hän muun muassa lopetti isorokkorokotusten antamisen Kirkkovaltiossa sekä sulki Rooman juutalaiset ghettoon.
Toinen paaviuden ja modernisoituvan maailman välistä kuilua syventänyt kiertokirje laadittiin Pius IX:n paavinkauden aikana 1864, ja siitä teki kuuluisan sen liitteenä ollut Syllabus errorum, erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. Syllabus errorum luokitteli harhaopit kymmeneen eri ryhmään:
thumb|[[Leo XIII, joka otti paaviuden ensimmäiset askeleet modernisoituvan maailman uudelleenarviointiin.]] Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan "Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille.
Vasta vuosina 1878–1903 hallinnut paavi Leo XIII otti ensimmäiset askeleet modernisoituvan maailman uudelleenarviointiin. Tämän hän teki yleiskirjeellään Rerum novarum, jossa modernia yhteiskuntaa ei enää torjuttu. Tosin jo Leo XIII:n seuraaja Pius X vaati kaikkia pappeja vannomaan, etteivät he kannata modernismia. Samalla Pius X:n kaudella perustettiin ns. "paavillinen salainen poliisi", joka etsi modernismia kannattavia pappeja ja piispoja.
Paavin ja modernisoituvan maailman välit kuitenkin lämpenivät Pius X:n seuraajien aikana, mutta vasta 1960-luvulla modernismin vainoaminen ja tieteen jyrkkä erottaminen teologiasta loppuivat. Paavali VI:n aikana useat katoliset teologian professorit saivat opettaa yliopistoissaan, vaikka heidän näkemyksensä saattoivatkin poiketa katolisen kirkon virallisista näkemyksistä, mutta Johannes Paavali II:n kaudella joiltain katolisilta teologeilta on viety lupa opettaa omia näkemyksiään. Nykypäivään tultaessa paavius on kuitenkin muuttunut huomattavasti Gregorius XVI:n ajalta, ja esimerkiksi tieteen kehittyessä Johannes Paavali II joutui muun muassa toteamaan, että "evoluutioteoria on enemmän kuin hypoteesi."
Kari Niinistö
Kari Pellervo Niinistö (s. 21. tammikuuta 1943 Halikko) on suomalainen kasvatustieteilijä ja Turun yliopiston kasvatustieteen emeritusprofessori.
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Tässä on luettelo paaveista 1800-luvulta nykypäivään. Vuosiluvut sulkeissa nimen perässä kertovat kunkin paavin hallintovuodet.
Kari Niinistö
Ura
Niinistö toimi Turun yliopistossa kasvatustieteen professorina vuosina 1985–2006, minkä ohella hän toimi myös Turun yliopiston Rauman opettajankoulutuslaitoksen johtajana 13 vuotta, sekä virkavapaalla ollessaan vuosina 2000–2002 vierailevana professorina Tarton yliopistossa. Ennen eläköitymistään hän toimi myös luottamustehtävissä Turun yliopistossa sekä kansallisissa että kansainvälisissä organisaatioissa.
Niinistö on ollut mukana kansainvälisessä yhteistyössä ja hankkeiden johtamisessa mm. Suomen ulkoministeriön ja EU:n rahoittamana opettajankoulutuksen ja tutkimuksen kehittämiseksi eri maissa (Virossa, Unkarissa, Sambiassa ja Venäjällä). Hän on kirjoittanut yhteensä noin 80 tieteellistä julkaisua. Sotilasarvoltaan hän on vänrikki. Niinistö on Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I lk:n ritari.
Litton Industries
Litton Industries oli suuri yhdysvaltalainen puolustusalan tavarantoimittaja. Yritys oli nimetty keksijä Charles Littonin mukaan. Northrop Grumman Corporation osti yritykset 2001.
Historia
Littonin toiminta alkoi 1953 elektroniikkayhŕityksenä, joka valmisti merenkulun, viestinnän ja elektronisen sodankäynnin laitteita. Tuotanto levisi laajalle alalle ja yritys kasvoi niin, että sillä oli esimerkiksi telakoita, ja se valmisti jopa mikroaaltouuneja.
1990-luvun alussa Litton Industries jakautui sotilaalliseksi ja kaupalliseksi yritykseksi. Kaupalliseen puoleen kuuluivat Littonin öljykenttäpalvelut, automatisoidut liukuhihnatoiminnot, ja se sai uuden nimen Western Atlas.
Ensimmäinen "li" oli Robert Miles Runyanin suunnittelema, mutta sitä muokkasi 1986 muotoilija Gregory Thomas yrityksen identiteettiä koskevan maailmanlaajuisen kattavan tutkimuksen ja analyysin jälkeen. 1980-luvun alussaj a 1990-luvulla "li SWEDA" ja "li COLE" esiintyivät yleisesti tuotteissa, mutta nimi muutettiin tuomaan esiin emoyhtiötä, jonka nimi oli huonosti tunnettu.
Kari Niinistö
Yksityiselämä
Niinistö on avioliitossa. Hänellä on kuusi lasta ja kymmenen lapsenlasta. Hän on poliitikko Ville Niinistön isä ja presidentti Sauli Niinistön veli.
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Pius VII
Jonkin aikaa Napoleonin ja paavin välillä vallitsi sopu, mutta pian välit jälleen viilenivät. Kun Napoleon vaati paavia sulkemaan Kirkkovaltion satamat brittiläisiltä aluksilta, paavi kieltäytyi. Ranskan joukot tunkeutuivat jälleen Roomaan ja paavin lippu vaihdettiin trikoloriin. Vatikaani oli nyt liitetty osaksi Napoleonin imperiumia. Paavi taas kuljetettiin Genovan länsipuolella sijaitsevaan Savonaan, missä häntä pidettiin kolme seuraavaa vuotta kotiarestissa. Napoleon ei saanut paavia taipumaan tahtoonsa, joten hän salakuljetti tämän Pariisiin ja pakotti sairaan paavin siirtämään kaiken maallisen valtansa rippeetkin itselleen. Paavi tuli nopeasti katumapäälle ja peruutti allekirjoituksensa, mutta Napoleon piti tämän salassa. Napoleon kuitenkin kärsi pian tappion liittoutuneille ja paavi pääsi palaamaan Roomaan. Paavin onnistui Wienin kongressissa palauttaa Kirkkovaltiolle sille ennen kuuluneet alueet Avignonia lukuun ottamatta. Samalla paavi solmi konkordaatin uudelleen, tällä kertaa Ranskan kuninkaan Ludvig XVIII:n kanssa. Paavi Pius VII kuoli 20. elokuuta 1823.
Leo XII ja Gregorius XVI
thumb|[[Gregorius XVI.]] Wienin kongressin jälkeen Euroopan hallitsijat solmivat niin sanotun Pyhän allianssin ja lupasivat hallita alamaisiaan isällisesti ja kristinusko mielessään. Tämä tiesi valtion ja kirkon läheistä liittoa ja pian papit kehottivatkin kansalaisia kuuliaisuuteen laillista esivaltaa kohtaan sekä samalla antoivat siunauksensa sananvapauden ja muutenkin demokratian rajoittamiselle. Kirkkovaltio ei liittynyt tähän Pyhään allianssiin, vaikkakin sen politiikassa kirkko ja valtio olivat erottamattomat. Kirkkovaltiosta oli kuitenkin alkanut muodostua taakka paaville, heitä ei enää kunnioitettu suurina hengellisinä johtajina vaan ruhtinaspiispoina, kuninkaiden ja piispojen sekoituksina.
Uudistusmielisimmät toivoivat vuonna 1829 kuolleen Leo XII:n seuraajan jatkavan Pius VII:n uudistuksia. Francesco Castiglione, joka otti paavinnimekseen Pius VIII halusi jatkaa Pius VII:n linjalla, mutta hän oli jo sairas ja kuoli puolentoista vuoden kuluttua paaviksi tultuaan. Pius VIII:n ollessa paavina 1830 Kirkkovaltion pohjoisosissa syntyi levottomuuksia, joiden taltuttamiseen paavin oli pyydettävä Itävallan apua.
Gregorius XVI:n noustessa paavinistuimelle, Kirkkovaltio pysyi pystyssä enää Itävallan sotilaallisen tuen avulla. Uusi paavi perui edeltäjänsä yritykset uudistaa Kirkkovaltion hallintoa. Paavi oli uudistushaluton ja vanhan järjestelmän puolella, hänen aikanaan Kirkkovaltiota pidettiinkin Turkin ohella Euroopan takapajulana. Munkkina ennen paaviksi tuloaan toiminut Gregorius XVI oli syvästi modernia maailmaa vastaan. Hän edusti vielä vanhaa aatesuuntausta, jonka mukaan paavi oli erehtymätön ja kaikkien hallitsija. Maailma oli kuitenkin muuttunut ja paavi oli menettänyt valtansa. Uudistuksia vihaava Gregorius XVI kuoli 1. kesäkuuta 1846, eikä häntä silloin surtu edes Rooman kaupungissa.
Pius IX ja Kirkkovaltion loppu
Gregorius XVI:n seuraaja Pius IX (ristimänimeltään Giovanni Maria Mastai-Ferretti) oli pisimpään hallinnut paavi mikäli apostoli Pietarin väitettyä kautta ei oteta huomioon. Paaviksi noustessaan Pius IX oli hyvin liberaali ja uudistusmielinen. Hänen ensimmäisiä tekojaan paavina oli armahtaa poliittiset vangit, mikä järkytti konservatiivista Eurooppaa. Jo tällöin Itävallan kansleri Metternich ennusti liberaalin paavin johtavan lopulta Kirkkovaltion tuhoon.
Päätös käänsi paavin kansansuosion päinvastaiseksi. Hänen pääministerinsä surmattiin ja paavi joutui pakenemaan mellakoivaa väkijoukkoa. Paavin paetessa Rooma julistettiin hetkellisesti tasavallaksi, mutta paavi pääsi pian palamaan valtaan ranskalaisten sotilaiden suojassa. Hän sai valtansa ja Rooman hallinnan takaisin itselleen, mutta nyt kirkkovaltio oli riippuvainen paitsi itävaltalaisista myös Ranskan joukoista. Uudistusmielinen paavi oli järkyttynyt syvästi pääministerinsä murhasta, mikä sai paavin luopumaan haluistaan uudistaa vanhoillista Kirkkovaltiota. Maa palasi jälleen paavilliseen yksinvaltaan.
Vuosien kuluessa paavi pysyi konservatiivisessa linjassaan. Samalla hän muun muassa julisti opin Neitsyt Marian tahrattomasta sikiämisestä. Uudet rautatiet toivat katolisia eri puolilta maailmaa pyhiinvaellukselle Roomaan, minkä seurauksena Pius IX:stä tuli ensimmäinen kansainvälisesti tunnettu paavi. Paavi myös laati kuuluisimman kiertokirjeensä 1864, jonka liitteenä oli myös Syllabus errorum, erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan "Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa". Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille.
Vuonna 1867 paavi kutsui koolle 20. yleisen kirkolliskokouksen eli Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen. Koska paavin maallinen valta hupeni, katsoivat kardinaalit ja piispat tarpeelliseksi lisätä tämän kirkollista valtaa. Tämän vuoksi eri puolilta maailmaa saapuneet kutsutut päättivät julistaa opin paavin erehtymättömyydestä. Kardinaalien ja piispojen joukossa enemmistö kannatti julistusta, minkä vuoksi se toteutuikin, mutta sitä myös vastustettiin. Useimmat vastustajista eivät sinällään vastustaneet oppia paavin erehtymättömyydestä, joka oli jo sangen vanha, vaan kirkolliskokouksen julistusta. Julistus nimittäin sitoisi piispat ja kardinaalit myöntämään sellaisten paavin lausuntojen kuten Syllabus errorumin erehtymättömyys. Julistus kuitenkin toteutui äänin 451–88. Noin viitisenkymmentä jättäytyi pois äänestyksestä ja 88 "kannatti varauksin". Lopullisessa äänestyksessä vastustajat lähtivät kotiin ennen äänestyksen alkamista ja virallisesti asiakirja hyväksyttiin äänin 533–2 – joista vastustavatkin äänet olivat ilmeisesti vahinkoja. Kirkolliskokouksen mukaan paavi ei siis ollut erehtymätön, mutta hän saattoi antaa lausunnon piispanistuimelta ex cathedra.
thumb|pysty=1.2|left|Kolikkoja, joihin on kuvattu paavi Pius IX. Ennen Kirkkovaltion loppua 1870 paavi oli ollut myös itsenäisen valtion valtionpäämies, mutta Kirkkovaltion menettämisen jälkeen paavius alkoi kehittyä hengellisempään suuntaan.
Asiakirja hyväksyttiin 18. heinäkuuta 1870 ja seuraavana päivänä Ranska julisti Saksalle sodan. Tämä tiesi ranskalaisten joukkojen lähtemistä Kirkkovaltiosta. Kirkkovaltion loppu lähestyi, se oli jo nyt kutistunut pieneksi Roomaa ympäröiväksi alueeksi. Samalla Italia oli yhdistynyt Roomaa ja Venetsiaa lukuun ottamatta. Samalla valtiolle oli valittu yhteinen kuningas ja pääkaupungiksi oli asetettu Rooma, vaikkei se ollutkaan liittynyt yhdistyneeseen Italiaan. Jotta myös Rooma saataisiin osaksi uutta valtiota, aloittivat uuden kuninkaan tykistöt kaupungin muurien tulituksen. Paavi oli käskenyt joukkojensa tehdä vastarintaa, mutta verenvuodatusta haluttiin välttää ja vastustus oli ainoastaan muodollista ja sen tarkoitus oli osoittaa, ettei paavi luopunut vapaaehtoisesti vallastaan. Paavi antautui pian ja Kirkkovaltion rippeet liitettiin Italiaan. Paavi ei enää ollut maallinen johtava, tosin Italian parlamentti sääti paavia koskevan erityislain, jonka mukaan hänen persoonansa oli koskematon ja hän sai käyttää Vatikaania ja eräitä muita alueitaan veloituksetta. Lisäksi paavin sallittiin pitää yllä diplomaattisuhteita sekä hänelle maksettiin vuotuinen korvaus Kirkkovaltiolta riistetyistä alueista. Paavi kieltäytyi tarjouksesta ja vaati häneltä otettuja alueita takaisin. Paavi julisti nyt olevansa Vatikaanin vanki, eikä enää poistunut sen alueelta. Paavi myös kielsi katolilaisia osallistumasta enää Italian poliittiseen toimintaan ja samalla julisti Italian uudet vallanpitäjät – joita hän piti vallananastajina – kirkonkiroukseen.
Vaikka katolinen kirkko ja paavi olivatkin menettäneet valtionsa, oli se mahdollisesti saanut paljon positiivista aikaan. Jo kauan vanhoillinen ja takapajuinen Kirkkovaltio oli sitonut paavin maallisiin asioihin ja pakottanut tämän pitämään yllä vanhanaikaista hallintojärjestelmää, mutta nyt paavi ei ollut enää riippuvainen Italiasta ja saattoi keskittyä hengellisiin asioihin. Paavin menetettyä valtionpäämiehen asemansa häntä ei enää voitu pitää puolueellisena ja oman maansa asioita ajavana johtajana, vaan teologisena hengenmiehenä. Vaikka paavinistuin oli menettänyt maallisen valtansa rippeetkin, se nautti suurempaa arvovaltaa kirkossa kuin koskaan aikaisemmin. Pius IX kuoli 7. heinäkuuta 1878 oltuaan paavina 31 vuotta.
Leo XIII
Pius IX:n seuraaja onnistuttiin valitsemaan jo kolmannen äänestyskerran jälkeen. Giacchino Vincenzo Pecci otti paavilliseksi nimekseen Leo XIII. Paaviksi tullessaan hän oli 67-vuotias ja jokseenkin heikko terveytensä kannalta, mutta tästä huolimatta hän toimi paavina neljännesvuosisadan 1878–1903. Jo se seikka, ettei uusi paavi ottanut nimeään kummaltakaan edeltäjältään herätti toiveita uudistusmielisissä katolilaisissa. Myös paavin päätös valita valtiosihteerikseen vapaamielinen kardinaali vaikutti uudistusmielisien mielestä hyvältä merkiltä.
Leo XIII peri edeltäjältään riitaisat suhteet eri Euroopan valtioihin ja varsinkin Italiaan. Vaikka paavi olikin vanhoillinen ja kannatti useita edeltäjiensä opetuksia, hän esitti ne erilaiseen tyyliin kuin edeltäjänsä. Leo XIII toivoi yhä Kirkkovaltion takaisinsaamista, eikä hänkään poistunut paaviksi tultuaan Vatikaanista. Hän jopa uhkasi katkaista diplomaattisuhteet kaikkiin Euroopan valtioihin, joiden päämiehet ottaisivat vastaan Italian kuninkaan kutsun ja kävisivät valtiovierailulla tämän luona. Paavi Leo XIII aikana Italian ja paavin suhteet eivät parantuneet merkittävästi, mutta tämä riita hyödytti jonkin verran molempia osapuolia. Koska paavin ääntä kuunneltiin yhä maailmalla, oli Italian hallitukselle tärkeää että tämä ääni oli italialainen. Riita kuitenkin osoitti, ettei paavi ole puolueellinen syntyperästään huolimatta. Näin Italian hallitus sai pidettyä paavina puolueettoman, mutta italialaisen paavin, ja paavi saattoi ottaa puolueettoman välittäjän rooliin maailmanpolitiikassa. Paavina Leo XIII myös yritti saada suurimman osan katolisesta papistosta hyväksymään tasavallan, mutta papisto kieltäytyi. Kirkon ja tasavallan välinen kuilu kasvoi entisestään, mutta paavi oli tehnyt voitavansa. Paavina Leo XIII oli ollut sovittelevaisempi ja diplomaattisempi kuin edeltäjänsä ja onnistunut parantaa suhteitaan eri Euroopan valtioihin. Hän oli myös ottanut paaviuden ensimmäisen askeleen modernin maailman uudelleenarviointiin yleiskirjeellään Rerum novarum, jossa modernia yhteiskuntaa ei enää torjuttu.
Pius X
Leo XIII:a paavinistuimelle seurasi Giuseppe Sarto, joka valittiin paaviksi vuoden 1903 konklaavissa ja joka otti paavilliseksi nimekseen Pius X. Pius X oli hyvin hurskas mies, eikä hän ollut elämänsä aikana koskaan poistunut Italiasta. Diplomaattisen Leo XIII:n jälkeen kardinaalit halusivat nyt politiikkaan koskaan sekaantumattoman paavin, joka voisi keskittyä hengellisiin velvollisuuksiinsa. Paavina Pius X ei halunnut esiintyä kuin Leo XIII. Hän kehotti edessään polvistuvia henkilöitä istumaan, kieltäytyi nukkumasta edellisen paavin hienossa sängyssä ja aterioi sihteerinsä kanssa. Poikkeuksena useisiin 1800-luvun paaveihin nähden Pius X oli toiminut seurakuntapappina, minkä vuoksi hän tunsi hyvin seurakuntatyön sekä hiippakuntahallinnon.
Pius X mm. tehosti pappien koulutusta ja uudisti jumalanpalveluksen "puhdistamalla" kirkkomusiikin ja palauttamalla sen gregoriaanisen kirkkolaulun tilaan. Hän myös pani alulle kanonisen lain kirjoittamisen, joka valmistui 1917 korostaen paavin ja kirkkohallinnon auktoriteettia. Hän ei pitänyt kiinni edeltäjiensä tavoin tiukasta linjasta kieltää katolilaisia osallistumasta Italian politiikkaan, mutta kuitenkin kehotti näitä välttämään sitä. Edeltäjiensä tavoin hän pysyi Vatikaanin vankina säilyttäen viileät suhteet Italiaan.
Pius X:n kauden aikana Ranska katkaisi diplomaattisuhteensa Vatikaaniin ja kumosi konkordaatin. Samalla se lopetti palkan maksamisen maansa papistolle ja siirsi kirkkorakennukset sekä kirkon muun omaisuuden valtiolle. Diplomaattina Pius X oli joustamaton ja hänen tiukan linjansa takia Ranskan valtion täytyi lopulta joustaa hitusen ja se perui suunnitelmansa päästää kirkkoihin kokoontumaan erilaisia kristinuskoon liittymättömiä kulttiyhdistyksiä.
Paavi myös julkaisi luettelon 65 harhaopista ja vaati kaikkia pappeja vannomaan, etteivät he kannata modernismia. Pius X:n aikana myös perustettiin nk. "paavillinen salainen poliisi", jonka tehtävänä oli etsiä katolisen kirkon piiristä pappeja ja piispoja, jotka kannattivat modernismia. Pius X:n seuraaja lopetti tämän salaisen poliisin, mutta modernismin vainoaminen ja tieteen jyrkkä erottaminen teologiasta jatkui vielä 1960-luvulle.
Vuonna 1954 Pius X julistettiin pyhimykseksi. Hän on ainoa pyhimykseksi julistettu paavi 1900-luvulla. Häntä pidetään suurena, mutta vaatimattomana ja rakastettavan paavina, jolla oli suuri vaikutus paaviuteen.
Benedictus XV
thumb|[[Benedictus XV.]]
Noustessaan Pius X:n seuraajaksi paavinistuimelle 1914 Giacomo della Chiesa oli kuusikymmentävuotias. Konklaavin tiedettiin haluavan edellisiä diplomaattisemman paavin, koska ensimmäinen maailmansota oli juuri syttynyt Euroopassa. Uusi paavi oli konservatiivinen ja tällä oli diplomaattista kokemusta. Paavillisen nimensä Benedictus XV hän otti suurelta valistusajan paavilta Benedictus XIV:ltä.
Benedictus XV:n ollessa paavina paavinistuin julistautui virallisesti puolueettomaksi ensimmäisessä maailmansodassa. Tästä huolimatta sodan molemmat osapuolet syyttivät sitä puolueelliseksi; saksalaisten mielestä paavi oli aatteiltaan ranskalainen ja ranskalaisten mielestä saksalainen. Pasifistinen paavi koetti vedota sodan osapuoliin taistelujen lopettamiseksi, mutta molemmat osapuolet tuomitsivat paavin lausunnon. Yksikään paavin vetoomus ei saanut vastakaikua, eivätkä osapuolet liiemmin hyväksyneet paavin laajinta rauhanvälitysehdotusta 1917. Paavia ei otettu mukaan edes sodanjälkeisiin neuvotteluihin, vaan hän joutui pysymään ulkopuolisena loppuun saakka.
Wilhelm Wachtmeister
Wilhelm Hans Fredrik Wachtmeister (29. huhtikuuta 1923 – 3. helmikuuta 2012) oli ruotsalainen diplomaatti ja suurlähettiläs.
Wachtmeister aloitti uransa ulkoministeriössä 1946 ja oli vuosina 1958–1961 YK:n pääsihteerin Dag Hammarskjöldin läheinen työtoveri. Wachtmeister oli 1968–1974 Ruotsin ulkoministeriön ulkoasiainneuvos ja poliittisen osaston päällikkö. Augusto Pinochetin kaapattua vallan Chilessä vuonna 1973 Wachtmeister joutui vastakkain Ruotsin Santiagossa olleen suurlähettilään Harald Edelstamin kanssa. Wachtmeister kirjoittaa kirjassaan Som jag såg det: ”Chilen päätettyä karkottaa Edelstamin Ruotsin hallituksen ei tarvinnut kutsua häntä kotiin. Kestämätön tilanne oli saanut helpon ratkaisun, jossa Chilestä tuli näytelmän konna.”
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Benedictus XV
Maailmansodan jälkeen paavi pyrki parantamaan suhteita Euroopan valtioihin, erityisesti Italiaan ja Ranskaan. Paavi muun muassa poisti katolilaisilta kiellon osallistua Italian politiikkaan ja antoi vielä siunauksensakin perustetulle katoliselle puolueelle. Benedictus XV:n suorittama Jeanne d'Arcin julistaminen Ranskan suojelupyhimykseksi paransi paavin ja Ranskan suhteita, mikä johti diplomaattisuhteiden normalisoimiseen 1921. Benedictus XV:n osoittama puolueettomuus ja humanitaarinen työ sodan aikana nostivat paaviuden arvovaltaa jopa siinä määrin, että Turkin hallitus pystytti 1921 Istanbuliin paavin patsaan, joka on omistettu "maailmantragedian suurelle paaville, kaikkien ihmisten hyvätekijöille kansalaisuuteen ja uskontoon katsomatta".
Wilhelm Wachtmeister
Sen jälkeen hän työskenteli suurlähettiläänä Washingtonissa 1974–1989. Virka oli ollut vapaana jonkin aikaa Ruotsin arvosteltua ankarasti Yhdysvaltojen Vietnamin sotaa. Yhdysvallat oli vastaukseksi kutsunut kotiin Tukholman-lähettiläänsä eikä ollut hyväksynyt Ruotsin vuonna 1973 nimittämää Washingtonin-lähettilästä Yngve Mölleriä. Tuona aikana lähetystön toiminnasta vastasi lähetystön kakkosmies Leif Leifland. Jäätävistä diplomaattisuhteista huolimatta Wachtmeisterin onnistui luoda suhteet Yhdysvaltojen hallintoon, ja sittemmin hänestä tuli presidentti George H. W. Bushin läheinen ystävä ja tennispartneri. Kolme viimeistä lähettiläsvuottaan hän oli Washingtonissa toimivan diplomaattikunnan vanhin.
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Pius XI
thumb|left|[[Pius XI.]]
Wilhelm Wachtmeister
Wachtmeister oli 1993–1995 Ruotsin Yhdysvalloissa olevan kauppakamarin Swedish-American Chamber of Commerce puheenjohtaja. Hänen puolisonsa oli taiteilija Ulla Wachtmeister. Hänen tyttärensä Christina ”Titti” Wachtmeister (k. 1993) tuli tunnetuksi Ruotsin tulevan kuninkaan Carl Gustavin tyttöystävänä.
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Pius XI
Benedictus XV:n seuraajaksi valittiin vuoden 1922 konklaavissa Milanon arkkipiispa ja kardinaali Achille Ratti. Alun perin vahvimmat ehdokkaat paaviksi olivat olleet kardinaalivaltiosihteeri Pietro Gasparri ja kardinaali La Fontane, mutta kummankaan ei onnistunut kerätä taakseen tarvittavaa kahden kolmanneksen enemmistöä. 14. äänestyskerralla konklaavi päätyi kompromissiehdokkaaseen, tiedemiehenäkin mainetta keränneeseen Rattiin. Hän otti nimekseen Pius XI, vaikka jatkoikin edeltäjänsä linjalla eikä Pius X:n. Jo paavin antaessa perinteistä urbi et orbi -siunaustaan oli havaittavissa muutosta, koska paavi antoi poikkeuksellisesti siunauksensa Pietarinkirkon ulkoparvekkeelta eikä sisältä, kuten "Vatikaanin vangit" olivat tehneet. Tämä osoitti selvästi, että uusi paavi halusi ratkaista Italian ja Vatikaanin välisen riidan.