cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baijeri
thumb|[[Laibarösin kylä Pohjois-Baijerissa.]] Baijeri, virallisesti Baijerin vapaavaltio (Freistaat Bayern), on pinta-alaltaan suurin ja asukasluvultaan Nordrhein-Westfalenin jälkeen toiseksi suurin Saksan osavaltioista. Se sijaitsee Etelä-Saksassa ja sen pääkaupunki on München. Suurin osa baijerilaisista on katolilaisia. Baijeri rajoittuu pohjoisessa Thüringeniin, koillisessa Saksiin, lännessä Baden-Württembergiin, luoteessa Hesseniin sekä idässä Tšekin, etelässä Itävallan ja lounaassa Sveitsin valtioihin.
Baijerin virallinen hymni on Bayernhymne.
Historia
thumb|Esihistoriallinen Heunischenburg [[Kronachin läheisyydessä.]] Vanhalla ajalla nykyisen Baijerin alue oli kelttien asuttama. Se liitettiin Rooman valtakuntaan keisari Augustuksen aikana, ja se liitettiin osaksi Raetian, osaksi Noricumin provinssiin.
Varhais­keski­ajalla Baijerissa asuivat bajuvaarit, joiden mukaan Baijeri sai nykyisen nimensä. He puhuivat muinaisyläsaksan kieltä, mutta todennäköisesti he polveutuivat vain pieneltä osin alueelle muualta vaeltaneista germaaneista kuten markomanneista, alemanneista tai gooteista; pääasiassa he lienevät olleet alueella ennestään asuneiden kelttien sekä sinne muuttaneiden roomalaisten jälkeläisiä. Nimi bajuvaari viittaa mahdollisesti kelttiläiseen boijien heimoon ja sen alkuperäiseen kotimaahan Böömiin. Bajuvaarit mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuoden 520 aikoihin. Pyhä Bonifatius saattoi 700-luvun alkupuolella päätökseen kansan käännyttämisen kristinuskoon.
Agilolfingin suku hallitsi Baijerin herttuakuntaa vuosina 554–788. Suvun valtakausi päättyi, kun Kaarle Suuri valloitti Baijerin ja syrjäytti suvun viimeisen hallitsijan, Tassilo III:n.
Kolmen varhaisen herttuan nimet tunnetaan frankkilaisista lähteistä. Garibald I:lle myönsivät hallitsijan aseman mahdollisesti merovingihallitsijat, ja hän avioitu lombardialaisen prinsessa Walderadan kanssa, kun kirkko vuonna 555 kielsi Klotar I:tä ottamasta Walderadaa puolisokseen. Heidän tyttärestään Theodelindestä tuli pohjois­italialaisen Lombardian kuningatar, ja Garibaldin oli paettava hänen luokseen, kun hän hävisi sodan frankkeja vastaan. Garibaldin seuraaja Tassilo I yritti vuoden 600 aikoihin huonolla menestyksellä puolustaa valta­kuntansa itä­rajaa slaavien ja avaarien levittäytymis­pyrkimyksiä vastaan. Tassilon poika Garibald II näyttää vuosien 610 ja 616 välillä saaneen aikaan voimien tasapainon.
Garibald II:n jälkeisestä ajasta Baijerin historiassa tiedetään vähän ennen herttua Theodo I:n hallitsijakautta, joka mahdollisesti alkoi jo vuonna 680. Vuodesta 696 lähtien hän kutsui lännestä kirkon­miehiä valta­kuntaansa kehittämään kirkon organisaatiota ja vahvistamaan kristin­uskoa valta­kunnassaan. Hänen poikansa Theodbert johti menestyksellisesti baijerilaisia vuonna 714 lombardeja vastaan vallan­perimyksestä käydyssä sodassa. Hän kuitenkin naitti tyttärensä Guntrudin Lombardian kuningas Liutprandille. Theodon kuoltua herttua­kunta jaettiin hänen poikiensa kesken, mutta hänen pojanpoikansa Hugbert yhdisti sen jälleen.
Vuonna 735, Hugbertin kuoltua, herttuaksi tuli hänen kaukainen sukulaisensa Odilo naapurimaasta Alemanniasta, joka käsitti nykyisen lounais-Saksan ja pohjois-Sveitsin. Odilo laati Baijerille yhtenäisen lakikokoelman, saattoi vuonna 739 yhdessä Pyhän Bonifatiuksen kanssa päätökseen kirkollisten olojen järjestämisen ja yritti sekaantua frankkien vallan­perimykseen taistelemalla karolingisukuista Grifoa vastaan. Hän kärsi tappion lähellä Augsburgia vuonna 743, mutta hallitsi Baijeria kuolemaansa saakka vuoteen 748.
Baijerin herttuakunta
thumb|Baijeri 900-luvulla. Tassilo III (741-796) nousi isänsä jälkeen valtaistuimelle 8-vuotiaana sen jälkeen, kun Grifo oli onnistumatta yrittänyt ottaa Baijerin valtaansa. Aluksi hän hallitsi frankkien ylivallan alaisena, mutta vuodesta 763 lähtien heistä riippumattomana. Hänet tunnetaan erityisesti uusien luostarien perustamisesta sekä valtakunnan laajentamisesta itään. Hän taisteli slaaveja vastaan itäisillä Alpeilla ja Tonavan varrella ja valloitti nämä alueet. Vuonna 781 hänen serkkunsa Kaarle Suuri kuitenkin alkoi painostaa Tassiloa antautumaan ja syrjäytti hänet lopullisesti vallasta vuonna 788. Tätä vallasta syrjäyttämistä eivät kaikki kuitenkaan pitäneet laillisena. Vuonna 792 Tassilon kannattajat kapinoivat Kaarle Suurta vastaan tämän vanhassa pääkaupungissa Regensburgissa hänen poikansa Pepin Kyttyräselän johdolla. Frankfurtin kokouksessa vuonna 794 Kaarlen oli vapautettava Tassilo vankeudesta ja muodollisesti palautettava hänelle hänen oikeutensa ja arvonimensä. Tämä on kuitenkin viimeinen kerta, kun Tassilo mainitaan historiallisissa lähteissä, ja toden­näköisesti hän kuoli munkkina. Kun hänen koko perheensä pakotettiin siirtymään luostareihin, päättyi Agolifingin dynastian historia tähän.
thumb|Baijerin kuningaskunta 900.
thumb|Baijerilaiset herttuakunnat jaon jälkeen 1392. Kaarle Suurta seuranneiden 400 vuoden aikana herttuakuntaa hallitsivat useat suvut, harvat kuitenkaan kolmea suku­polvea kauemmin. Muiden saksalaisten ruhtinas­kuntien tavoin se kuului 900-luvulta lähtien Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan.
Kun herttua Henrik II vuonna 976 nousi kapinaan, Baijeri menetti laajoja alueita etelästä ja kaakosta. Baijerin entinen itäosa, Ostarrichi sai erillisen herttuakunnan aseman ja annettiin Babenbergin suvulle. Tästä sai alkunsa Itävalta.
Viimeinen ja yksi tärkeimmistä Baijerin herttuoista oli Welfin sukuun kuulunut Henrik Leijona, Münchenin perustaja, joka kahden herttuakunnan hallitsijana oli käytännössä keisarikunnan toiseksi mahtavin henkilö. Kun hänen serkkunsa, keisari Fredrik Barbarossa vuonna 1180 riisti häneltä Saksin ja Baijerin herttuan aseman, Baijeri luovutettiin läänityksenä Wittelsbachin suvulle, jonka jäsenet sitä ennen olivat olleet Scheyernin pfalzkreivejä. Wittelsbachit hallitsivat Baijeria seuraavat 738 vuotta, 1180–1918. Vuodesta 1214 lähtien Wittelsbachit hallitsivat myös Kurpfalzin vaaliruhtinaskuntaa Reinin varrella.
Välillä Baijerin herttuakunta jaettiin useita kertoja pienempiin valtioihin. , ensimmäisen kerran vuonna 1255. Kun Hohenstaufenin hallitsijasuku vuonna 1268 kuoli sukupuuttoon, Wittelsbachin herttuat saivat hallintaansa Svaabian alueen. Keisari Ludvig Baijerilainen sai hallintaansa Brandenburgin, Tirolin, Hollannin ja Hainautin, mutta luovutti Oberpfalzin suvun pfalzilaiselle haaralle vuonna 1329. Vuonna 1506 Landshutin perimys­sodassa Baijerin muut osat yhdistettiin, ja Münchenistä tuli Baijerin pääkaupunki.
Baijerin vaaliruhtinaskunta
Kolmikymmenvuotisen sodan alkuvaiheessa vuonna 1623 Baijerin herttua syrjäytti suvun pfalzilaiseen haaraan kuuluneen sukulaisensa vaaliruhtinaan asemasta. Tästä lähtien Baijeri oli yksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaikutus­valtaisimmista ruhtinas­kunnista, ja se sai keisari­kunnan lakien perusteella erikoisaseman. Maasta tuli jesuiittojen johdolla yksi katolisen vasta­uskon­puhdistuksen keskuksista. Baijerin vaali­ruhtinaiden valtapyyteet johtivat 1700-luvun alussa ja puoli­välissä useita kertoja sotaan Itävaltaa vastaan, ja Itävallan perimys­sodassa Itävalta miehittikin Baijerin. Samoihin aikoihin kuitenkin Wittelsbach-sukuinen Baijerin vaaliruhtinas Kaarle Albrekt valittiin vuonna 1742 keisariksikin, vaikka muutoin keisareina olivat lähes aina Habsburg-sukuiset hallitsijat. Hän tavoitteli myös Itävallan maita.
Vuodesta 1777 lähtien, kun Wittelsbach-suvun nuoremman haaran viimeinen jäsen, vaali­ruhtinas Maksimilian III Joosef oli kuollut ilman perillisiä, Baijeri joutui jälleen personaaliunioniin Kurpfalzin kanssa, nyt suvun pfalzilaisen haaran hallitsemana. Valtakuntaan kuuluivat nyt myös Jülichin ruhtinaskunnat ja Berg, koska nämä olivat jo ennestään olleet personaaliunionissa Kurpfalzin kanssa.
Baijerin kuningaskunta
thumb|Baijeri 1800-luvulta lähtien. Kun Napoleon vuonna 1806 lakkautti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan, Baijerista tuli kuningaskunta. Sen alue kaksin­kertaistui sen jälkeen, kun Jülich liitettiin Ranskaan ja Kurpfalzin vaali­ruhtinas­kunta jaettiin Ranskan ja Badenin suur­herttua­kunnan kesken. Bergin herttua­kunnan sai Jerome Bonaparte. Tirolin herttua­kunta ja Salzburg liitettiin joksikin ajaksi Baijeriin mutta luovutettiin myöhemmin Itävallalle. Sitä vastoin Rein-Pfalz ja Franken liitettiin vuonna 1815 Baijeriin, vaikka Rein-Pfalz sijaitsikin eksklaavina kaukana varsinaisen Baijerin ulko­puolella. Vuosien 1799 ja 1817 välillä johtava ministeri, kreivi Maximilian Joseph von Montgelas harjoitti määrä­tietoista uuden­aikaistamis­politiikkaa: hän perusti hallinnollisen järjestelmän, joka suurelta osin pysyi voimassa monarkian lakattuakin, osittain vielä nykyäänkin. Vuonna 1808 Baijerille vahvistettiin ensimmäinen perustus­laki, jota uudistettiin vuonna 1818. Tämän uudistuksen yhteydessä maahan perustettiin kaksi­kamarinen parlamentti, jossa oli ylähuone ja alahuone. Perustus­laki pysyi voimassa, kunnes monarkia ensimmäisen maailman­sodan päättyessä kukistui.
Baijeri Saksan keisarikunnan osana
thumb|left|upright|Saksan keisarikunnan aikaisia baijerilaisia postimerkkejä. Kun Preussin kuningaskunta voimistui, Baijeri säilytti itsenäisyytensä käyttämällä hyväkseen Preussin ja Itävallan keisari­kunnan välistä kilpailu­asetelmaa. Itävallan liittolaisena se kärsi tappion Preussin–Itävallan sodassa 1866, eikä se kuulunut vuonna 1867 perustettuun Pohjois-Saksan liittoon, mutta kysymys Saksan yhdistymisestä pysyi vireillä. Saksan–Ranskan sodassa 1870 Saksan eteläiset valtiot Baden, Württenberg, Hessen-Darmstadt ja Baijeri liittyivät Preussin puolelle, ja sodan jälkeen ne tulivat mukaan liittoon, josta vuonna 1871 muodostettiin Saksan keisarikunta. Baijeri pysyi kuitenkin edelleen kuningas­kuntana, jolla oli oma Wittelsbach-sukuinen kuninkaansa ja eräissä suhteissa laajempi itse­hallinto kuin keisari­kunnan muilla osa­valtiolla. Sillä oli muun muassa oma posti­laitos, omat rautatiet ja jopa oma armeija.
Baijerin liittymistä uuteen Saksan keisarikuntaan vastustivat kuitenkin baijeri­laiset nationa­listit, jotka olisivat halunneet pitää maan täysin itsenäisenä. Kun enemmistö baijeri­laisista oli katolisia, monet heistä eivät hyväksyneet maan joutumista pääasiassa protestanttisten preussilaisten ja muiden pohjois­saksalaisten alaisuuteen. Välittömänä seurauksena Saksan yhdistymisestä oli sellaisten puolueiden perustaminen, jotka halusivat purkaa liiton ja palauttaa Baijerin itsenäisyyden. Baijerilaisella separatismilla oli paljon kannatusta vielä 1900-luvun alussa, mutta nykyisin useimmat baijerilaiset ovat hyväksyneet, että Baijeri on osa Saksaa.
Monet huomattavat taiteilijat kuten Wassily Kandinsky, Paul Klee ja Henrik Ibsen asettuivat 1900-luvun alussa Baijeriin, varsinkin Münchenin Schwabingin kaupungin­osaan, joka oli kansainvälisen taiteellisen toiminnan keskus. Alue tuhoutui pahoin toisen maailman­sodan pommituksissa.
Ensimmäisestä maailmansodasta nykyaikaan
thumb|Kahdessa maailmansodassa kuolleiden sotilaiden muistomerkki baijerilaisessa kylässä. Baijerin viimeinen kuningas Ludvig III allekirjoitti 12. marraskuuta 1918 Anifin julistuksen, jolla hän vapautti sekä siviili- että sotilas­virka­miehet uskollisuuden­valastaan. Muutamaa päivää aikaisemmin, 8. marraskuuta, julistetun Baijerin vapaavaltion hallituksen sosialistinen pääministeri Kurt Eisner tulkitsi tämän vallasta luopumiseksi. Kuitenkaan ei Ludvig III eikä myöskään hänen seuraajansa, kruununprinssi Rupprecht, koskaan virallisesti ilmoittanut luopuneensa valta­istuimesta, mutta ei toisaalta esittänyt sitä koskevia vaatimuksiakaan.
Eisner murhattiin helmikuussa 1919. Vallan kaappasivat kommunistit, jotka 7. huhtikuuta perustivat lyhyt­ikäisen Baijerin neuvosto­tasavallan. Saksan sotajoukot kuitenkin kukistivat sen jo saman vuoden toukokuussa. Baijerille säädettiin uusi perustus­laki, Bambergin valtio­sääntö, joka tuli voimaan 15. syyskuuta 1919. Sillä perustettiin Weimarin tasavaltaan kuulunut Baijerin vapaa­valtio. Ääriliikkeet kuitenkin toimivat maassa edelleen, mistä huomattavimpana osoituksena oli kansallis­sosialistien vuonna 1923 johtama, joskin välittömästi kukistettu oluttupavallankaappaus. Münchenistä ja Nürnbergistä tuli natsien tärkeimpiä tuki­alueita, jollaisina ne pysyivät vielä Hitlerin noustua valtaan vuonna 1933.
Vuonna 1920 Baijeriin liitettiin Koburg. Sen sijaan osa Baijeriin kuuluneesta Rein-Pfalzin alueesta kuului vuodesta 1919 lähtien Saksasta erotettuun Saarin alueeseen, joka nykyisin muodostaa Saarlandin osavaltion.
Politiikka
thumb|[[Baijerin maapäivät vuoden 2018 vaalien jälkeen.]]
Baijerin selkeästi suurin puolue on CDU:n sisarpuolue CSU (Christlich-Soziale Union in Bayern), joka on perinteisesti saanut yli kolmasosan osavaltion annetuista äänistä, vuoden 2018 vaalivoittajia olivat Vihreät sekä oikeistopopulistinen Vaihtoehto Saksalle.
Osavaltiokeskus Münchenin suurin puolue on kuitenkin SPD.
Talous
thumb|BMW:n pääkonttori Vierzylinder (Nelisylinterinen), jonka etualalla sijaitsee BMW Welt -museo.
Baijeri on taloudeltaan vahva ja vauras osavaltio, jonka asukasta kohden laskettu kansantuote ylittää Saksan keskiarvon ja työttömyysaste on matala. Vuonna 2021 Baijerin bruttokansantuote oli noin 662 miljardia euroa. Baijerin osuus Saksan bruttokansantuotteesta on noin viidennes.
Live at Budokan (Ozzy Osbournen albumi)
Live at Budokan on Ozzy Osbournen livealbumi, joka on nauhoitettu Tokion Budokanissa 15. helmikuuta 2002. Konsertista on julkaistu myös samanniminen DVD, jolla on mukana extramateriaalia.
Baijeri
Talous
Baijerin talous on kehittynyt ajan mittaan agraaripainotteisesta teknologiapainotteiseksi. Taloudellisesti vahvin alue on Münchenin ympäristö, jossa on runsaasti autoteollisuutta (BMW, MAN, Knorr-Bremse), vahva IT-sektori (Siemens, Infineon, Microsoft), mediateollisuutta, kustantamoja (Premiere, Kabel Deutschland, Burda Verlag), aseteollisuutta (EADS, Krauss-Maffei) sekä matkailupalveluita (historialliset nähtävyydet, museot, olutpuutarhat eli "Biergarten", Oktoberfest, kongressit ja messut). Muita Etelä-Baijerin talousmoottoreita ovat Augsburg, Ingolstadt (Audi, Media-Saturn-Holding) sekä Baijerin "kemiakolmio" Chiemseen, Innin ja Salzachin välissä. Pohjois-Baijerin talouskeskus on metropolialue Nürnberg–Fürth–Erlangen. Lisäksi Aschaffenburgin ja Würzburg/Schweinfurtin alueiden talous on vahva. Myös Regensburg on menestynyt taloudellisesti.
Live at Budokan (Ozzy Osbournen albumi)
Kappaleet DVD:llä
DVD sisältää kappaleen "Suicide Solution", joka on jätetty pois CD-julkaisusta.
Baijeri
Talous
Osavaltion rajaseuduilla on taloudellisesta tuesta riippuvaisia alueita. Erityisesti Bayerische Wald kärsi heikosta vetovoimasta kylmän sodan aikana. Rautaesiripun murtumisen ja Saksojen jälleenyhdistymisen jälkeen alue menetti rajaseudulle tarkoitetut tuet ja samalla Tšekistä rajan toisella puolen tuli houkuttelevampi investointikohde.
Vahvoja turistikohteita ovat Münchenin lisäksi Baijerin järviseudut sekä Alpit ja Regensburg, jonka historiallinen vanhakaupunki julistettiin UNESCOn Maailmanperintökohteeksi vuonna 2007.
Baijerissa on ydinvoimaloita kolmella paikkakunnalla (KKW Isar, KKW Grafenrheinfeld sekä KKW Gundremmingen), lisäksi Garching bei Münchenissä Münchenin liepeillä on tutkimusreaktori (FRM II).
Elokuussa 2016 Baijerin työttömyysaste oli 3,5 %. Osavaltion työttömyysaste on vaihdellut 2010-luvulla vuodenajoittain kolmen ja neljän prosentin välillä, alueittain työttömyysaste vaihtelee parista prosentista kuuteen prosenttiin.
Urheilu
Münchenissä järjestettiin vuoden 1972 kesäolympialaiset. Vuosittaisen Keski-Euroopan mäkiviikon ensimmäinen osakilpailu pidetään Oberstdorfissa ja toinen Garmisch-Partenkirchenissä.
Hallinnollinen jako
pienois|Maisema [[Berchtesgadenin Alpit|Berchtesgadenin Alpeilla.]]
Nikon D60
Nikon D60 on 10 megapikselin digitaalinen järjestelmäkamera. Se julkaistiin tammikuussa 2008. D60-malli on Nikon D40x:n seuraaja. D60:ssa on Nikon EXPEED -kuvaprosessori, joka on myös kalliimmissa Nikon D3- ja D300-malleissa.
Uudet ominaisuudet
Verrattuna D40-malliin uusia ominaisuuksia Nikon D60:ssa ovat:
Jatkuvuus
Nikon D60 -runko on hyvin samanlainen kuin Nikon D40. Kuten D40:ssä, Nikon D60:ssakaan ei ole toissijaista näyttöä rungon päällä, mutta sen sijaan nestekidenäytössä näkyy suljinaika, aukko ja muita keskeisiä tietoja.
Rasvahäntähyppymyyrä
Rasvahäntähyppymyyrä (Pachyuromys duprasi) on mongoliangerbiiliä muistuttava hyppymyyrälaji, joka elää luonnonvaraisena Pohjois-Afrikassa. Se on sukunsa Pachyuromys ainoa laji. Rasvahäntähyppymyyrää pidetään Suomessakin lemmikkieläimenä, ja lemmikkiharrastajat käyttävät siitä nimityksiä ”rasvahäntägerbiili”, ”paksuhäntägerbiili” ja ”duprasi”. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on rasvahäntäjirdi.
Ulkonäkö
Rasvahäntähyppymyyrillä on pieni terävä kuono, pyöreä pää ja soikeat korvat. Hännässä on harvaa karvaa, ja siihen kerääntyy vararavintoa. Se on noin 4 cm pitkä, nuijan muotoinen ja pehmeä. Nuorilla eläimillä häntä on melko ohut, koska rasvaa ei ole vielä kehittynyt yhtä paljon kuin aikuisilla. Rasvahäntähyppymyyrän turkin värityksestä käytetään nimeä black eyed honey. Vatsa on kuitenkin valkoinen. Turkki rasvoittuu nopeasti. Siksi niille pitää tarjota hiekkakylpyjä useammin kuin mongoliangerbiileille. Naaraspuoliset rasvahäntähyppymyyrät ovat hieman pienempiä kuin urokset.
Ravinto
Rasvahäntähyppymyyrien, kuten muidenkin hyppymyyrien, perusruokaa on rotta-/hiiripelletti ja jyväsekoitus, jota pitää olla aina saatavilla. Täytyy ottaa huomioon, että jyväsekoituksissa ei saisi olla liikaa pähkinöitä eikä kurpitsansiemeniä, koska ne tekevät eläimen turkin rasvaiseksi ja altistavat ylipainolle. Jotta hampaat eivät kasvaisi liian pitkiksi, hyppymyyrille pitäisi tarjota jotain kovaa purtavaa, kuten koirankeksejä ja näkkileipää. Myös tuoretta ruokaa olisi syytä antaa. Porkkana, kurkku ja omena ovat hyviä vaihtoehtoja. Vihannekset pitää kuitenkin pestä ennen kuin niitä antaa eläimelle. Rasvahäntähyppymyyrillä pitäisi aina olla saatavilla juomavettä.
Tarvikkeet
Rasvahäntähyppymyyrän asumukseksi sopii parhaiten lasinen terraario, koska muovisesta kodista eläin voi järsiä itsensä ulos ja saada suolitukoksen nielemästään muovinpalasta, joka voi johtaa kuolemaan. Terraarion pitäisi olla vähintään 30 cm korkea ja alaltaan 0,12 neliömetriä. Muita tarpeellisia tarvikkeita ovat juomapullo, keraaminen ruokakuppi ja pesäkolo, joka voi olla kookospähkinä tai kukkaruukku. Muoviset tuotteet eivät sovi hyppymyyrille.
Esbo Idrottsförening
Esbo Idrottsförening (Esbo IF) on vuonna 1916 perustettu espoolainen urheiluseura. Seuran lajeina ovat keilailu, käsipallo, lentopallo, soutu, voimistelu ja yleisurheilu. Seuraa ovat edustaneet muiden muassa Tiina Lillak ja Reijo Ståhlberg. Yleisurheilussa Esbo IF on Suomen parhaita seuroja (seuraluokittelun superluokassa, 20 parhaan seuran joukossa).
Näkeminen
Näkeminen on kyky tulkita ympäristöä sen heijastamasta näkyvästä valosta, jonka näköaisti välittää aivoihin. Tulkinnan seurauksena syntyy näköhavainto. Näköhavainnon syntyyn osallistuvat myös muisti ja kehon muut aistit.
Näkökuva ei ole pysyvä, vaan se syntyy aivoissa aina uudelleen kun ihminen palauttaa mieleensä tapahtuneen. Aivojen näköjärjestelmä aktivoituu myös unissa.
Näköaistin toiminta
thumb|Silmän rakenne Valo saapuu silmään sarveiskalvon läpi mykiöön, jonka edessä on iirishimmennin. Mykiön takana on lasiainen, verkkokalvo ja näköhermo. Silmän pohjalla on verkkokalvo, joka sisältää näkösolut. Sen päällä on suonikalvo ja uloimpana on kovakalvo. Ihmissilmän etuosassa kovakalvo on muuttunut läpinäkyväksi sarveiskalvoksi. Suonikalvo puolestaan on muuttunut etuosassa iirishimmentimeksi, mykiöksi ja säteettäislihaksiksi. Mykiö koostuu useista solukerroksista ja pyrkii korjaamaan sarveiskalvon polttoväliä niin, että terävä kuva muodostuisi verkkokalvolle. Iirishimmennin säätelee silmään pääsevän valon määrää aivan kuin kamerassa.
thumb| Dorsalinen rata (vihreä) ja ventrainen rata (violetti) lähtevät samasta näkökeskuksen pisteestä. Verkkokalvon tappi- ja sauvasolujen kautta valoinformaatio kulkee gangliosolujen kautta näkörataa pitkin aivoihin. Tarkan näön alueella foveassa sijaitsee noin 5–6 miljoonaa tappisolua, jotka aistivat värit. Muuta verkkokalvoa peittää noin 120 miljoonaa sauvasolua, jotka ovat herkkiä hämärävalolle. Aluksi signaalit kulkevat näköhermoa pitkin optiseen kiasmaan, josta jatkaa näköjuoste kohti ulompaa polvitumaketta.
upright|thumb|Optisessa kiasmassa näköinformaatio menee ristikkäin siten, että vasemmasta silmästä peräisin oleva informaatio kulkeutuu oikeaan aivonpuoliskoon, ja päinvastoin. (Kuva vuodelta 1543 [[Andreas Vesalius).]] Optisessa kiasmassa näköinformaatio menee ristikkäin siten, että vasemmasta silmästä peräisin oleva informaatio kulkeutuu oikeaan aivonpuoliskoon, ja päinvastoin. Myös oikean silmän vasen näkökenttä (nenälinjasta vasempaan) kulkeutuu oikeaan aivopuoliskoon ja vasemman silmän oikea näkökenttä (nenälinjasta oikeaan) kulkeutuu vasempaan aivopuoliskoon. Näön ja liikkeen yhdistämiseen erikoistuneet ventraalinen (vatsanpuoleinen) rata ja  dorsaalinen rata mahdollistaa kyvyn liikkua nähtyä kohti ja tarttua haluttuun esineeseen. Dorsaalinen rata johtaa päälakilohkon aivokuorelle.
Näkemisen sisäinen malli aivoissa
Näkeminen perustuu yhtäältä silmistä aivoihin tulevan tiedon käsittelystä ja toisaalta aivojen sisäiseen malliin eli aivojen itsensä luomaan todellisuuteen. Aivoissa näkemiseen liittyy aivojen kahden osan välinen vuoropuhelu. Pään etuosassa silmien välissä sijaitsee talamus eli näkökukkula ja pään takaosassa sijaitsee näköaivokuori. Suurin osa visuaalisesta aistitiedosta kulkee talamuksen kautta näköaivokuoreen. Päinvastaiseen suuntaan näköaivokuoresta talamukseen on kuitenkin kymmenkertaisesti yhteyksiä. Aivokuori välittää talamukseen yksityiskohtaisia odotuksia maailmasta eli ”arvauksiaan” siitä, mitä aivojen ulkopuolella on. Talamus vertaa tätä tietoa siihen tietoon, joka tulee silmistä. Jos tieto sopii odotuksiin, takaisin näköjärjestelmään kulkee vain hyvin vähän toimintaa, ja talamus raportoi pelkästään eroista silmien kertoman ja aivojen sisäisen mallin ennustaman välillä. Näköaivokuoreen lähetetään siis tieto siitä, mikä odotusarvosta virheellisesti puuttui ja mitä ei siis ennakoitu.
Sisäisen mallin ansiosta ulkopuolinen maailma vaikuttaa vakaalta esimerkiksi silloinkin kun ihminen on liikkeessä, sillä sisäinen malli toimii sillä odotuksella, että ulkopuolinen maailma on vakaa. Silmien toiminta on yksityiskohtien etsimistä sisäiseen malliin syötettäviksi, joista aivot rakentavat sisäisen maailmamme ”todellisuuden”. Sisäisen mallin ansiosta eläin saa ympäristöstään nopeasti selvää, ja se on maailmassa navigoinnin edellytys. Sisäinen malli on vain maailmasta laadittu likimääräinen esitys. Siinä on matala resoluutio, eli se jättää paljon yksityiskohtia pois näkyvistä. Samalla aivot kuitenkin antavat vaikutelman, että katsoja olisi nähnyt katseensa kohteesta kaiken. Aivojen antaman kuvan vajavaisuus johtuu siitä, että aivot pyrkivät toimimaan mahdollisimman energiatehokkaasti.
Sensorisessa deprivaatiossa, jossa aistinelimistä ei aivoihin saavu mitään informaatiota, aivojen sisäinen malli pääsee valloilleen ja aivot tuottavat runsaasti omaa kuvastoaan. Sen johdosta ihminen ”näkee” pimeässäkin hyvin todellisilta vaikuttavia värikkäitä kuvia ja tapahtumia. Tästä arkinen esimerkki ovat unet.
Näkemisen oppiminen
Aivot tarvitsevat harjoitusta ja kehollista toimintaa pystyäkseen tulkitsemaan niihin tulevia signaaleja, jotka muodostavat visuaalisen tiedon. Aivojen harjoittelu edellyttää signaalien vertaamista ristiin liikkumisesta ja aistiseuraamuksista syntyvän tiedon kautta. Tästä syystä vauvat esimerkiksi koskettelevat ympäristöään ja itseään eri tavalla. Siten heidän aivonsa opettelevat, miten maailmaan kohdistuva toiminta kuten liikkuminen, koskettelu ja kohteiden siirtely muuttaa sitä seuraavaa aistihavaintoa. Kissakokeissa on havaittu, että mikäli eläin ei pääse liikuttamaan omaa kehoaan, sille ei kehity normaalia näköä edes vaikka sitä liikuteltaisiinkin sen tahdosta riippumatta.
Ihmisaivot ovat hyvin mukautuvia ja sopeutuvat esimerkiksi parissa viikossa kokonaan sellaisten lasien käyttöön, jotka vaihtavat oikean ja vasemman silmän saamat näköhavainnot keskenään eli kääntävät maailman nurinpäin. Tällaisenkin oppimisen edellytys on fyysinen harjoittelu eli esineiden kurottelu, äänen suunnan seuraaminen ja raajojen asennon huomioiminen. Mutta kun lapsuudestaan asti sokean ihmisen silmät on korjattu leikkauksella aikuisena, muiden aistien valtaama näköjärjestelmän alue aivoissa ei enää pysty muuttumaan normaaliksi, vaan näkeminen jää puutteelliseksi.
Filosofien näkemyksiä
Näkeminen on antiikin ajoista ollut havainnonfilosofinen ongelma: Näköhavainnon suurin ongelma on, että näkeminen ei ole verkkokalvolle piirtyvän kuvan suora kopio. Näkemisestä kiinnostuneet filosofit ovat kauan yrittäneet selvitää kuinka visuaalisen tiedon käsittely tuottaa näköhavainnon.
DJ Mehdi
DJ Mehdi (oikealta nimeltään Mehdi Favéris-Essadi, (20. tammikuuta 1977 Hauts-de-Seine – 13. syyskuuta 2011 Pariisi) oli ranskalainen hip hop- ja house-tuottaja. Hänellä oli tunisialaiset sukujuuret.
Kuolema
Mehdi kuoli 13. syyskuuta 2011 Pariisissa hänen kotinsa kattoikkunan romahtaessa, kun hän oli katolla juhlistamassa ystävänsä syntymäpäiviä. Kolme loukkaantui, mutta Mehdi oli ainoa kuolonuhri.
Näkeminen
Filosofien näkemyksiä
Platon kohdistaa kritiikkinsä kuvien ja ilmentymien kuvitteellisesta tiedosta luolavertauksessaan. Se sisältää vertauksen kahdessa tasossa. Ensimmäinen on kuva, jonka lukija joutuu muodostamaan mielessään. Toinen on näkymä, mikä pitää tulkita sarjana mielikuvia joita verrataan kuvattuun näkymään ihmisen oloista luolassa. Kun Sokrates päättää kuvailunsa ihmisen elämästä luolassa, emme näe muuta kuin kuvien varjoja luolan seinillä. Platonin näkemystä vastaan esitti Aristoteles oman, havaintoja korostavan teoriansa, jonka mukaan mielikuvat ovat ulkoisen todellisuuden heijastusta. Aristoteles tosin uskoi, että näkeminen syntyi ihmisen silmästä lähtevästä valonsäteestä, joka kohtaa auringon valaiseman kohteen. Hän myös puolusti näkemisen ylivoimaa muihin aisteihin verrattuna.
Optiikan isä
thumb|right|Leonardo da Vinci: Silmään muodostuu vääristymätön kuva vain tarkan näön alueelle, optisessa pisteessä sijaitsevaan [[foveaan]] Ibn al-Haitham kyseenalaisti kreikkalaisten teorian näkemisestä kirjassaan Optics vuodelta 1021. Hän esitti, että näköhavainto syntyy, kun valonsäteet heijastuvat kohteesta silmiin. Hän myös kehitti ensimmäisen tieteellisen menetelmän ja korosti  kokeilua havainnon todistamiseksi oikeaksi. Al-Haitham oli myös havaintopsykologian pioneeri ja ensimmäinen tiedemies joka osoitti, että näkeminen tapahtuu aivoissa eikä silmissä. Hän osoitti, että henkilökohtainen kokemus vaikuttaa siihen mitä ihmiset näkevät ja kuinka he näkevät. Al-Haitham selitti yksityiskohtaisesti myös näkövirheiden syntymisen. Hän kuvaa, kuinka pienen lapsen on vaikeampi selittää näkemänsä sillä hänellä on vähemmän kokemusta kuin aikuisella. Pienelle lapselle ei ole väliä, kuinka vaikka hänen äitinsä olisi aikuisten mielestä kuinka ruma tahansa. Tästä voi tehdä johtopäätöksen: Kauneus on katsojan silmässä. Kukka, joka yhden katsojan mielestä on kaunis, ei välttämättä viehätä toista. Al-Haitham suoritti monia tutkimuksia ja kokeita on visuaalisista havainnoista jatkaen Ptolemaioksen tutkimuksia binokulaarisesta näöstä, ja kommentoi Galenoksen anatomisia töitä.
Inhimillinen havainto
thumb|right|Descartesin teoria silmän ja käden yhteistoiminnasta René Descartes uskoi, että valonsäteet muodostavat kuvat silmissä. Sieltä kuvat kulkevat käpyrauhaseen, jossa molempien silmien kuvat yhdistyvät. Tämä on osoitus käpyrauhasen ja silmien vuorovaikutuksesta. Käpyrauhanen toimii mielen ja ruumiin yhdistäjänä. Tässä Descartesin kuoleman jälkeen vuonna 1664 julkaistun teoksen Le monde, ou traité de la lumière kuvassa ulkoinen ärsyke muuttuu toiminnaksi. Hänen käsityksensä näkemisestä ei perustu pelkästään silmän toimintaan, vaan myös aivoilla ja tuntoaistilla sekä kokemuksella on näkemisessä tärkeä osa.
Näkö oli 1700- luvulla etuoikeutettu tutkimusväline. Luonnontiede oli näkyvän nimeämistä. Näkemisestä itsestään tulee tämän jälkeen tutkimuskohde. Kun tiedemiehiä kuten Descartes ja Isaac Newton aiemmin kiinnosti valo ja optiikka, nyt painopisteeksi tuli inhimillinen havainto. Mitä tapahtuu sen jälkeen kuin valo on muodostanut kuvan verkkokalvolle. Miten siitä tulee havainto ja aistinvaraista tietoa. J. W. von Goethelle ja Arthur Schopenhauerille näkeminen on havainnoitsijan kehossa tapahtuva monimutkainen prosessi, jossa käsitellään kehon ulkopuolelta tulevaa aistinvaraista kokemusta. Goethe oli havainnut camera obscuran avulla tekemissään kokeissa jälkikuvailmiön. Tämä todisti hänelle, että inhimillinen havainto ei ole sidottu välittömään havaintoon. Tämä todisti myös värihavainnon epäluotettavuuden niiden muuttuessa vastaväreikseen. Inhimillinen tieto nousee tutkimuksessa fyysisen havainnon yläpuolelle. Enää kiinnostavaa ei ole se mitä tapahtuu ennen näkemistä. Nyt kiinnostavaa on se kuinka kuvaa käsitellään kehossa ja kuinka aistimuksesta tulee tietoa. Aistitieto syntyy kehon fyysisen ja anatomisen toiminnan tuloksena. Kun silmää käytettiin aiemmin optiikan tutkimukseen, siitä tuli nyt näkemisen tutkimusta.
Näemmekö sen mitä katsomme?
thumb|right|[[William Hogarthin "Valeperspektiivi" vuodelta 1753 haastoi näkökuvan luotettavuuden.]] Goethen havaitsema jälkikuvailmiö osoitti, että näkeminen ei ole suoraan riippuvainen kohteesta, kuten siihen asti oli antiikin ajoista lähtien uskottu. Jälkikuvailmiön osoitti, että näköaistimus on aikaan sidottu. Kun silmä väsyy, myös aistimus muuttuu. Tällä oli Craryn mukaan vaikutus aikakauden filosofiaan ja käsitykseen aisteilla havaitun tiedon luonteesta. Aistivaikutelma ei synny hetkessä. G. W. F. Hegel toteaakin toisin kuin John Locke, että havainnon muuttuminen tiedoksi tapahtuu vähän kerrassaan. Tieto on epävarmaa eikä synny kuin camera obscuran kuva tyhjälle taululle. 1800-luvulla pystyttiin osoittamaan, että havainto tapahtuu aivoissa. Pystyttiin myös todistamaan kokeellisesti, että näköhavainto saadaan aikaiseksi myös ilman näköärsykettä. Myös valon asema fysiikassa muuttui. Se ei enää ollut oma itsenäinen ilmiö, vaan osa sähkömagneettista säteilyä. Ihmisestä tuli uusi tutkimuskohde. Löydettiin näöstä riippumattomat aistijärjestelmät. Kullakin aistilla on omat hermonsa. Aistijärjestelmiä voitiin sekoittaa keskenään ja ärsyttää keinotekoisesti. Näköaistimus voitiin tuottaa stimuloimalla näköhermoa esimerkiksi silmää painamalla tai sähkön avulla. Voitiinkin todeta, että näkeminen on riippumatonta myös fyysisestä havainnosta. Havainto voidaan tuottaa ulkoisesta todellisuudesta riippumatta. Voitiin myös osoittaa, että näkeminen ei ole tyhjä taulu, vaan mitä moninaisimmat seikat vaikuttivat siihen miten ihminen visuaalisen informaation näkee ja ymmärtää.
Oscar-gaala 2010
Oscar-gaala 2010 on 82. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain elokuva-akatemia jakoi Oscar-palkinnot vuoden 2009 parhaille elokuville. Gaala järjestettiin 7. maaliskuuta 2010 Kodak-teatterissa, Hollywoodissa. Gaalan televisioi Yhdysvalloissa ABC ja sen juonsivat Steve Martin ja Alec Baldwin. Martin juonsi gaalan kolmatta ja Baldwin ensimmäistä kertaa.
Elokuva-akatemian presidentti Sid Ganis ilmoitti kesäkuussa 2009, että Oscar-gaalassa on ensimmäisen kerran sitten vuoden 1944 gaalan kymmenen ehdokasta parhaan elokuvan palkinnon saajaksi. Ehdokkaat Oscar-palkintoihin ilmoitettiin 2. helmikuuta 2010.
Oscar-kunniapalkinto
Kunnia-Oscarit jaettiin jo marraskuussa 2009 erillisessä seremoniassa.
London Aquarium
Akvaariossa on näytteillä yli 350 lajia ja 50 allasta, joissa on yhteensä 2,5 miljoonaa litraa vettä. Suurin akvaario on Tyynenmeren tankki, jossa on yli miljoona litraa vettä ja jopa kolmimetrisiä kaloja.
Hristo Stoitškov
Hristo Stoitškov Stoitškov (, s. 8. helmikuuta 1966 Plovdiv, Bulgaria) on bulgarialainen entinen jalkapalloilija ja valmentaja.
Häntä pidetään yhtenä 1990-luvun parhaista pelaajista. Vasenjalkaisessa Stoitškovissa yhdistyi niin lahjakkuus, temperamentti kuin päättäväisyyskin.
Ura
Suuren yleisön tietoisuuteen Stoitškov nousi viimeistään vuoden 1994 MM-kilpailuissa, joissa Bulgaria eteni sensaatiomaisesti välieriin asti. Stoitškov itse jakoi turnauksen maalikuninkuuden Oleg Salenkon kanssa kuudella maalillaan. Samana vuonna hänet valittiin Euroopan parhaaksi jalkapalloilijaksi.
Uransa Stoitškov aloitti TsSKA Sofian riveissä. Vuonna 1990 hän teki TsSKA:ssa 39 maalia ja voitti Euroopan sarjojen parhaalle maalintekijälle jaettavan Kultaisen kengän. Tämän kauden jälkeen Stoitškov siirtyi Barcelonaan, jossa hän voitti neljä Espanjan-mestaruutta ja yhden Euroopan cupin ennen siirtymistään Parmaan vuonna 1995. Hän pelasi siellä kuitenkin vain yhden kauden, kunnes hän palasi jälleen Barcelonaan. Hän voitti siellä vielä viidennen Espanjan-mestaruutensa sekä Cup-voittajien cupin.
Vuonna 1998 Stoitškov alkoi jäähdytellä ja palasi kasvattajaseuraansa TsSKA:han. Tämän jälkeen hän pelasi lisäksi Saudi-Arabiassa al-Nassrissa, Japanissa Kashiwa Reysolissa sekä Yhdysvalloissa Chicago Firessa ja D.C. Unitedissa.
Pelaajauransa jälkeen Stoitškov on siirtynyt valmennustehtäviin ja vuoden 2004 EM-kilpailujen jälkeen hän aloitti Bulgarian maajoukkueen peräsimessä. Pelaajana hän edusti maajoukkuetta 83 kertaa ja teki 37 maalia.
10. huhtikuuta 2007 Stoitškov siirtyi espanjalaisen Celta Vigon valmentajaksi. Pesti Celta Vigossa päättyi kuitenkin lyhyeen ja Stoitškov sai potkut jo lokakuussa.
Tammikuussa 2012 Stoitškov palasi valmennustehtäviin kotimaahansa PFK Liteks Lovetšin uutena päävalmentajana. Hänen johdollaan Liteks sijoittui Bulgarian liigassa kahdesti perättäin viidenneksi. Kesäkuussa 2013 Stoitškov siirtyi talousvaikeuksien kanssa painivan TsSKA Sofian päävalmentajaksi. Muutama päivä myöhemmin hänet nimitettiin myös seuran puheenjohtajaksi. Hän kuitenkin erosi epäluottamustilan vuoksi tehtävistään jo heinäkuun alussa.
Pianokvartetti
Pianokvartetti on kamarimusiikkiyhtye, jonka soittimet ovat yleensä viulu, alttoviulu, sello ja piano, joissakin tapauksessa alttoviulun korvaa toinen viulu kuten esimerkiksi Sibeliuksen kvartetoissa.
Pianokvartetin, samoin kuin esimerkiksi pianotrion juuret ovat barokkimusiikin ajalla yleisessä triosonaatti-formaatissa. Ensimmäiset pianokvartetto-nimellä julkaistut teokset ovat peräisin 1700-luvulta. Teoksia sävelsivät muun muassa Franz Danzi, Jan Ladislav Dusík, Franz Hoffmeister, Jan Vaňhal sekä tunnetuimpana Wolfgang Amadeus Mozart, jonka pianokvartetot edustavat vieläkin lajin ehdotonta huippua.
Pianokvartetto sävellyksenä saavutti kukoistuskautensa 1800-luvulla. Tällöin luotiin useimmat sävellystyypin mestariteokset, kun muun muassa Johannes Brahms, Antonín Dvořák, Felix Mendelssohn ja lukuisat muut sävelsivät tälle kokoonpanolle. 1900-luvulla tuotanto on hiukan vähentynyt, ja todellisiksi mestariteoksiksi tunnustetaan vain harvoja ko. ajan teoksista.
Suomalaiset säveltäjät ovat tuottaneet pianokvartettoja melko niukasti, mutta ainakin Jean Sibelius, Uuno Klami, Ilmari Hannikainen, Harri Wessman ja Seppo Pohjola ovat rikastuttaneet pianokvartetto-ohjelmistoa. Ulkomaisia tunnettuja kvartetteja ovat muun muassa Ames Piano Quartet, Faure Quartett , Los Angeles Piano Quartet, Amabile Piano Quartet, Schubert Ensemble  ja Mozart Piano Quartet.
Verginan aurinko
pienoiskuva|upright=0.84|Verginan aurinko. Verginan aurinko (harvemmin Verginan tähti, ) on tyylitelty tähtisymboli, jossa on 16 sädettä. Sitä pidetään muinaisen Makedonian valtakunnan symbolina. Nykyisin se on yksi Kreikan ja erityisesti kreikkalaisen Makedonian kansallisista symboleista.
Historia
Verginan auringoksi nykyisin kutsuttu symboli oli laajalti käytössä antiikin Kreikassa. Erityisesti sitä käytettiin Makedonian valtakunnan aikana. Siellä sen oletetaan toimineen ennen kaikea Argeadien hallitsijasuvun tunnuksena. Aurinkokuvio tunnetaan muun muassa keramiikan koristekuviona sekä hellenistisen kauden rahoista. Löytöjä on tehty niin Manner-Kreikasta kuin Kreikan saarilta.
Vuonna 1991 Jugoslaviasta itsenäistynyt Makedonian tasavalta (nykyinen Pohjois-Makedonia) otti myös aurinkokuvion omaan lippuunsa. Kreikkalaiset protestoivat tätä vastaan, sillä he pitivät aurinkoa omana symbolinaan. Neljä vuotta myöhemmin Makedonian tasavallan lippu muutettiin nykyiseen muotoonsa, jossa Verginan aurinko on korvattu erilaisella aurinkokuviolla. Kreikan ja Pohjois-Makedonian vuonna 2018 tekemässä sopimuksessa Makedonian nimikiistassa sopimusehtoihin kuului, että Pohjois-Makedonia kieltää Verginan auringon ja muiden muinaisen Makedonian symbolien käytön virallisissa yhteyksissä. Kielto pantiin täytäntöön vuonna 2019.
Symboli
Nykyisin käytetyssä muodossaan Verginan auringossa on 16 sädettä. Antiikin aikana käytettiin kuitenkin sen lisäksi myös aurinkokuvioita, joissa oli 8 tai 12 sädettä. 12-säteisessä säteiden määrä yhdistettiin joskus Olympoksen jumaliin. Filippos II:n larnaksissa aurinkokuvion keskellä on rosetti- eli ruusukuvio.
Goresoerd
Goresoerd on virolainen metalliyhtye, jonka musiikki on vaihtelee nopeatempoisesta grindcoresta ja death metallista hidastempoisempaan groove metalliin ja heavy hardcoreen.
Historia
Yhtye perustettiin vuonna 2004 ja se on julkaissut tähän mennessä viisi albumia. Ensimmäisellä albumilla, joka sisälsi pelkkää grindcorea, laulukieli oli englanti. Sen jälkeen laulukieli on vaihtunut viroksi ja tyylilaji monipuolisemmaksi.
Yhtye on esiintynyt Suomessa vuoden 2011 Tuska Open Air Metal Festival -festivaaleilla ja vuoden 2019 Rockfestissä Hyvinkäällä.
Paulo de Tarso Campos
pienoiskuva|Paulo de Tarso Campos Paulo de Tarso Campos (24. elokuuta 1895 Jaú – 2. maaliskuuta 1970) oli brasilialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1920 ja nimitettiin Santosin hiippakunnan johtoon 1. kesäkuuta 1935. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Leopoldo Duarte e Silva, jota avustivat José Carlos de Aguirre ja José Gaspar d'Afonseca e Silva.
Campos sai 14. joulukuuta 1941 nimityksen Campinasin piispaksi ja 19. huhtikuuta 1958 sen arkkipiispaksi. Hän erosi tehtävistään 19. syyskuuta 1968, jolloin hän sai vielä nimityksen Garban titulaariarkkipiispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
José Carlos de Aguirre
thumb|right|José Carlos de Aguirre
José Carlos de Aguirre (28. huhtikuuta 1880 Itaqueri da Serra – 8. tammikuuta 1973) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. joulukuuta 1904 ja nimitettiin Sorocaban hiippakunnan johtoon 4. heinäkuuta 1924. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Leopoldo Duarte e Silva, jota avustivat José Marcondes Homem de Melo ja Francisco de Campos Barreto.
De Aguirre kuoli 92-vuotiaana virassa.
Palamisilman esilämmitin
Palamisilman esilämmitin (luvo) on voimalaitoskomponentti, jossa kattilan palamisilmaa esilämmitetään savukaasuilla. Usein käytetty nimi luvo tulee saksan sanasta luftvorwärmer. Palamisilman esilämmityksellä parannetaan voimalaitoksen hyötysuhdetta.
Toimintaperiaate
Luvo sijaitsee voimalaitoksen savukaasukanavassa syöttöveden esilämmittimen jälkeen savukaasujen virtaussuuntaan nähden. Noin 300–400 °C:n lämpöiset savukaasut lämmittävät palamisilman noin 20 °C:sta 250–350 °C:seen. Savukaasut jäähtyvät yleensä noin 150 °C:seen. Tätä kylmemmässä savukaasuissa olevat syövyttävät ainekset saattavat tiivistyä ja syövyttää lämmönvaihdinta. Kriittinen lämpötila riippuu voimakkaasti polttoaineesta ja erityisesti sen rikkipitoisuudesta. Runsasrikkistä hiiltä poltettaessa mainittu 150 °C on usein riittävän korkea ehkäisemään korroosion savukaasukanavissa ja piipussa, kun taas maakaasua käytettäessä rikkiä ei ole juuri lainkaan ja kriittisen alarajan muodostaakin ns. kastepiste. Kastepisteen alapuolella savukaasuissa oleva kosteus tiivistyy pinnoille, mikä aiheuttaa nopean korroosion ja muita ongelmia.
Voimalaitoskattilan suurin häviö muodostuu kuumien savukaasujen mukana menevästä lämmöstä. Ilman esilämmitin laskee savukaasujen lämpötilaa ja nostaa siis hyötysuhdetta.
Tekniset ratkaisut
Ilman esilämmittimiä valmistetaan kahdella erilaisella periaatteella, niin sanottuina putkiluvoina tai niin sanottuina pyörivinä luvoina. Putkiratkaisussa palamisilma kulkee savukaasukanavassa olevien putkien sisällä, ja savukaasut kulkevat putkien ulkopuolella. Ratkaisu sopii, kun savukaasut ovat helposti likaavia tai syövyttäviä, kuten sellutehtaiden lämmöntalteenottokattiloissa.
Pyörivä ilman esilämmitin koostuu tuhansista ohuista metallilevyistä, jotka pyörivät hitaasti savukaasu- ja ilmakanavien välillä. Levyt lämpenevät savukaasupuolella ja luovuttavat lämpönsä ilmapuolella. Pyörivät luvot ovat suhteellisen kalliita yksiköitä: perinteisessä voimalaitoksessa ne voivat olla kolmanneksi kallein kokonaisuus turbiinin ja kattilan jälkeen.
Shakaali (vuoden 1973 elokuva)
Elokuva kertoo Edward Foxin esittämästä palkkamurhaajasta, jonka toimeksianto on murhata Ranskan presidentti Charles de Gaulle. Joukko OAS-terroristijärjestön johtohenkilöitä palkkaa englantilaisen palkkamurhaajan tappamaan presidentin, jonka he katsovat olevan vastuussa Ranskan vetäytymiseen Algeriasta. Tehtävän saatuaan tappaja katoaa maan alle valmistelemaan iskuaan, eivätkä edes hänen palkkaajansa tiedä hänestä muuta kuin sveitsiläisen pankkitilin numeron sekä koodinimen Shakaali.
Marie Keyrouz
Sisar Marie Keyrouz (s. 1963) on libanonilainen laulaja ja idän katolinen nunna. Hän sai tohtorinarvon musiikkitieteessä ja antropologiassa Pariisin yliopistosta vuonna 1991. Hänen esikoisalbuminsa Chant byzantin julkaistiin vuonna 1989. Keyrouz johtaa L'Ensemble de la Paixia ja on L'Instituit International de Chant Sacrén perustaja. Hän on myös julkaissut kirjoja, joihin kuuluvat Je chante Dieu ja Chant Cultuel Dans la Vie de L'Homme.
Apollo 15
Apollo 15:n komentomoduulia kutsuttiin nimellä Endeavour ja kuumoduulia nimellä Falcon.
Ernest M. McSorley
Ernest Michael McSorley (29. syyskuuta 1912 — 10. marraskuuta 1975) oli kanadalaissyntyinen merimies ja rahtilaiva SS Edmund Fitzgeraldin viimeinen kapteeni. McSorley ja 28 miehistönjäsentä katosivat Yläjärvellä, kun Fitzgerald upposi voimakkaassa syysmyrskyssä.
Apollo 15
Lento
Lento oli ensimmäinen, jossa käytettiin Kuun pinnalla liikkumiseen kuuautoa (Lunar Rover – LRV). Niinpä tämä lento oli ensimmäinen niin sanottu J-sarjan lento, jolla voitiin viipyä Kuussa yli kolme vuorokautta. Miehillä oli aikaisempaa paremmat avaruuspuvut, joissa voitiin kumartua, happi riitti pidempään ja jäähdytystä oli kohennettu.
Ernest M. McSorley
Syntyperältään kanadalainen McSorley muutti yksitoistavuotiaana Yhdysvaltoihin isänsä ja äitipuolensa mukana, ja vietti teini-ikänsä St. Lawrencen meriväylän varrella New Yorkin osavaltion Ogdensburgissa.
Apollo 15
Lento
David Scottin ja James Irwinin ohjaama Apollo 15:n kuumoduuli laskeutui Sateiden mereksi sanotun valtavan basalttilaakion reunalle. Lähellä oli Hadleyn rilleksi (Rima Hadley) sanottu valtava laakso ja myös korkeat Apenniinien vuoret. Näitä lähempänä oli Hadley Delta -vuori. Rima Hadley on 400 metriä syvä, 1 500 metriä leveä kiemurteleva kanjoni. Astronautit kävelivät Kuussa yli 18 tuntia. Ensimmäisellä kuukävelyllä he pystyttivät miehittämättömän tutkimusaseman. Kahdella seuraavalla he ajoivat kuuautolla, joka liikkui 10-15 km/h vauhdilla, mikä tuntui ajajista Kuussa hyvin nopealta. Auto pomppi ja tuntui vikuroivan. Sen etupyörien ohjaus oli rikki. Pelkääjän paikalla istunut Irwin pelkäsi putoavansa kyydistä ja nauroi hermostuneesti. Scott joutui jarruttelemaan ja muuttelemaan suuntaa, kun auto oli monta kertaa pudota kraatteriin.
Ernest M. McSorley
Kadotessaan laivansa mukana 10. marraskuuta 1975 McSorley oli kokenut merimies, joka oli purjehtinut yli 40 vuoden ajan sekä Suurilla järvillä että valtamerillä. Hän sai Fitzgeraldin komentoonsa vuoden 1972 keväällä. Sitä ennen hän oli toiminut kaikkiaan yhdeksän eri aluksen kapteenina.
McSorley oli hiljainen mies joka kohteli miehistöään ammattilaisina, ja jota hänen virkaveljensä arvostivat ja pitivät häntä kokeneena ja taitavana kapteenina. Menehtyessään McSorley oli 62-vuotias, ja hän oli aikonut jäädä eläkkeelle purjehduskauden päättyessä.
Apollo 15
Lento
Rima Hadley  -kuruun "Hadleyn rilliin" ei kyetty laskeutumaan ilman vuorikiipeilyvälineitä. Astronauttien mielestä laakso näytti luultavasti tasapohjaiselta halkeamalta Kuun pinnalla, vaikka tutkijoiden mielestä se oli romahtanut laavatunneli. Laakso oli 1,5 km leveä ja 200 m syvä, ja sen pohjalla oli kiviä. Irwin piti laakson pohjaa luultavasti tasaisena, ei V:n muotoisena.
Ernest M. McSorley
McSorley asui Ottawa Hillsin lähiössä Toledossa Ohiossa vaimonsa Nellie Pollockin kanssa. McSorley ja Pollock eivät saaneet omia lapsia, mutta Pollockilla oli kolme lasta edellisestä avioliitostaan. Kun McSorley katosi laivansa mukana, Nellien terveydentila oli jo heikko, mutta hän eli vielä seitsemäntoista vuotta miehensä kuoleman jälkeen ja menehtyi 82-vuotiaana 13. helmikuuta 1993.
Apollo 15
Lento
Miehistö löysi paikan, josta voisi ajaa laakson pohjalle, mutta astronautit pelkäsivät, etteivät pääsisi heikkotehoisella autollaan poistumaan laaksosta ylämäkeen. Rima Hadley lienee romahtanut laavatunneli. Hadley-vuoressa ja Silver Spur -harjanteessa näkyi muinaisia laavakerroksia, samoin kuin Rima Hadley -laaksossa.
Ennen toista ajelua toinen astronauteista kipeytti kätensä poratessaan kahden tunnin ajan odotettua kovempaa kiveä. Toisella matkalla kuuauto uhkasi myös monta kertaa pudota rotkoihin. Ajettuaan Hadleyn vuoren rinnettä ylös ja pysähdyttyään astronauteilla oli vaikeuksia kahlata nilkkoihin asti ulottuvassa kuupölyssä. Astronautit löysivät valkoisen kiven, joka on tutkijoiden mukaan 4,1 miljardia vuotta vanhaa anortosiittia.
Ludwig van Beethoven
Bonn
pienoiskuva|vasen|180px|Beethovenhaus Bonnissa. Beethovenin suku oli flaamilaista alkuperää nykyisen Belgian alueelta: Beethovenin isoisä Ludwig (1711–1773) oli muuttanut Flanderin Mechelenistä (ransk. Malines) ensin Leuveniin (ransk. Louvain) ja sieltä Bonniin. Beethovenin isoisä oli lahjakas viulisti, joten hänen onnistui pian hankkia itselleen paikka hoviorkesterissa. Hän meni naimisiin nuoren bonnilaisen tytön kanssa. Lisätäkseen tulojaan he perustivat viinikaupan. Ainoa poika Johann van Beethoven (1740–1792) toimi viulistina ja myöhemmin laulajana Bonnissa, Kölnin vaaliruhtinaan hovissa. Hänellä oli taipumusta alkoholismiin ja masennukseen. Johann van Beethoven avioitui Maria Magdalena Keverichin (1744–1787) kanssa.
Apollo 15
Lento
Alukseen vuoti vettä, minkä astronautit siivosivat aluksen viemäriin. Sekä Irwinin että Scottin sydämet sykkivät epäsäännöllisesti, ja Irwiniä väsytti.
Ludwig van Beethoven
Bonn
Beethoven syntyi Bonnissa perheeseen, jonka seitsemästä lapsesta vain Ludwig ja kaksi hänen pikkuveljeään, Caspar Carl ja Nikolaus Johann, elivät aikuisikään asti. Ludwigin isä yritti tehdä pojastaan tuolloin Wienissä vaikuttaneen Wolfgang Amadeus Mozartin kaltaista kuuluisaa lapsineroa ja pakotti tämän jo nelivuotiaana soittamaan päivittäin tuntikausia. Vaikka leikit jäivät vähiin, Ludwig oli hyväntuulinen, lempeä ja päättäväinen lapsi. Hänen huumorintajunsa säilyi koulupoikamaisena elämänsä loppuun asti.