cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Khalkiope
Khalkiope, Kolkhiin prinsessa
Friksoksen ja tämän sisaren Hellen äitipuoli Ino vihasi näitä ja teki kavalan suunnitelman päästäkseen heistä eroon. Hän paahtoi kaiken kaupungin siemenviljan niin, etteivät ne kasvaneet, jolloin paikalliset maanviljelijät katoa peläten kysyivät läheiseltä oraakkelilta neuvoa. Ino lahjoi oraakkelin luokse lähetetyt miehet valehtelemaan muille, että oraakkeli vaatisi Friksoksen uhraamista. Ennen kuin häntä ehdittiin surmata alttarilla, Nefele, sisarusten oikea äiti, lähetti kultaisen oinaan pelastamaan hänet ja sisarensa. Helle kuitenkin kuoli matkalla tiputtuaan oinaan selästä, mutta Friksos selvisi pääsi perille saakka Kolkhikseen, missä Aietes otti hänet vastaan ja kohteli häntä ystävällisesti antaen tyttärensä Khalkiopen hänelle vaimoksi. Kiitollisena Friksos antoi kuninkaalle oinaan kultaisen taljan, jonka Aietes ripusti temppeliin. Friksos ja Khalkiope saivat lapset Argos, Melas, Frontis ja Kytisoros.
Khalkiope, Aigeaan puoliso
Khalkiope oli Rheksenorin tytär ja Aigeuksen toinen puoliso. Hän ei kuitenkaan saanut jälkeläisiä tämän kanssa.
Luokkataistelu (amerikansuomalainen lehti)
Luokkataistelu oli vuonna 1919 New Yorkissa ilmestynyt suomenkielinen anarkistinen työväenlehti, jota julkaisi anarkosyndikalistisen Industrial Workers of the World -ammattiliiton amerikansuomalainen Bronxin osasto. Lehteä ehti ilmestyä vain kolme numeroa. Viranomaiset lakkauttivat sen osana niin sanotun ”punaisen pelon” aikana työväenliikkeeseen kohdistettuja voimakeinoja. Päätoimittaja Carl Paivio ja apulaispäätoimittaja Gust Alonen saivat lokakuussa 1919 yli neljän vuoden vankeustuomiot Luokkataistelussa ilmestyneestä artikkelista.
Lehti
Luokkataistelu ilmestyi vuonna 1919 New Yorkissa kolmen numeron verran. Se oli anarkistinen suomenkielinen työväenlehti, jota julkaisi anarkosyndikalistisen Industrial Workers of the World -ammattiliiton amerikansuomalainen Bronxin osasto. IWW:n suomalainen Bronxin osasto toimi ammattiliiton sisällä omana anarkistisena ryhmittymänään. Se muun muassa vastusti kaikkea liiton sisäistä keskushallintoa ja kannatti avoimesti suoraa toimintaa, kuten sabotaasia ja mellakointia. Lehden päätoimittaja oli vuonna 1915 laittomana siirtolaisena maahan tullut Carl Paivio ja apulaispäätoimittaja jo vuonna 1894 ensimmäistä kertaa Yhdysvaltoihin saapunut Gust Alonen.
Taustaa
Ensimmäisen maailmansodan aikana 1917 Yhdysvalloissa tuli voimaan niin sanottu Espionage Act -laki, jonka tarkoituksena oli suojata maan sotaponnistuksia esimerkiksi vakoilua ja sabotaasia vastaan. Vuotta myöhemmin sitä laajennettiin niin, että kaikenlainen sodanvastainen toiminta ja jopa sotaa kritisoivien mielipiteiden julkinen esittäminen tuli kielletyksi. Laki oli suunnattu lähinnä vasemmistolaisia sodanvastustajia vastaan, joista merkittävimmät olivat Amerikan sosialistinen puolue sekä IWW-ammattiliitto. Suurin osa niiden jäsenistä oli Euroopasta saapuneita siirtolaisia.
Vasemmiston ja työväenliikkeen vastaisia toimenpiteitä jatkettiin myös sodan päättymisen vuoden 1918 jälkeen. Osasyynä oli muun muassa pelko Venäjällä tapahtuneen lokakuun vallankumouksen kaltaisten levottomuuksien leviämisestä Yhdysvaltoihin. Aikakautta alettiin kutsumaan "punaiseksi peloksi". Samassa yhteydessä jokaisessa osavaltiossa säädettiin niin sanottu "Criminal Anarchy" -laki, joka muun muassa kielsi kaiken hallituksen kumoamiseen yllyttävän materiaalin julkaisun ja levityksen. New Yorkissa se oli tullut voimaan jo 1902, vuotta aikaisemmin tapahtuneen presidentti William McKinleyn salamurhan johdosta. Lain perusteella ei kuitenkaan oltu annettu yhtään tuomiota.
Ratsia
Kesäkuun 21. päivänä 1919 Luskin komiteaksi kutsuttu hallituksen viranomainen teki New Yorkissa ratsiat kolmeen vasemmistolaiseen kohteeseen, joita olivat Sosialistisen puolueen oppilaitos Rand School of Social Science, puolueen vasemmistosiiven toimisto Manhattanilla sekä samassa kaupunginosassa sijaitseva IWW-ammattiliiton New Yorkin toimisto. Komitea oli saanut nimensä senaattori Clayton R. Luskin mukaan ja sen tarkoituksena oli valvoa muun muassa lehdistössä esiintyvää vallankumouksellista toimintaa. IWW:n toimistoon tehdyn ratsian yhteydessä Luskin komitean haltuun päätyi Luokkataistelun numeroita, joista sen huomion kiinnitti erityisesti eräs maaliskuun lehdessä julkaistu, ilmeisesti Carl Paivion kirjoittama artikkeli. ”Mellakoivien massojen toiminta” -nimisessä artikkelissaan Paivio kyseenalaisti rauhanomaisen vallankumouksen tavoittelun sekä kehotti työläisiä lakkojen ja rauhallisten mielenosoitusten sijaan mellakointiin ja sabotaasiin. Komitean hampaisiin joutui erityisesti yksi tekstinpätkä, jota myöhemmin on lainattu lukuisissa yhteyksissä:
Luskin komitean käsiin joutuneet lehdet eivät sisältäneet mitään tietoa sen toimittajista, mutta viranomaiset pääsivät lopulta Paivion ja Alosen jäljille New Yorkissa kirjapainoa pitäneen Emil Kaarnan tunnistettua heidät. Alonen pidätettiin kotikaupungissaan elokuun alussa ja Detroitiin matkustanut Paivio viikkoa myöhemmin.
Oikeudenkäynti ja tuomiot
Oikeudenkäynti Paiviota ja Alosta vastaan alkoi 6. lokakuuta. Syyttäjän kuulustelussa he kieltäytyivät kertomasta mitään, joka voisi johtaa IWW:n Bronxin osaston muiden jäsenten paljastumiseen. Tuomiot langetettiin lopulta kolme viikkoa myöhemmin, jolloin molemmat saivat 4–8 vuoden vankeusrangaistuksen "rikollisesta anarkiasta". Lakitekstin mukaan sellaista oli "mikä tahansa doktriini, jonka mukaan hallitus pyritään syrjäyttämään väkivalloin tai murhaamalla johtavassa asemassa olevia henkilöitä".
Oikeuden lausunnon mukaan Paivio ja Alonen olivat vallankumoukseen yllyttävien kirjoitustensa johdosta yhtä syyllisiä maanpetokseen, kuin jos he olisivat organisoineet aseellista vallankaappausta. Oikeus katsoi, että nyt oli ehditty ottamaan vasta "ensimmäinen askel". Tuomari Bartow S. Weeksin mukaan oikea tuomio kyseisenlaisesta maanpetoksesta olisi kuolemanrangaistus, mutta laki mahdollisti vain vankilatuomiot. Paivio ja Alonen määrättiin myös karkotettavaksi Yhdysvalloista vankilasta pääsynsä jälkeen, mutta molemmat saivat kuitenkin jäädä maahan vapauduttuaan vuonna 1923.
Harry Alfthan
Harry Uno Alfthan (13. lokakuuta 1884, Vaasa – 26. tammikuuta 1955, Helsinki) oli suomalainen ratsuväenupseeri ja kenraalimajuri.
Perhe ja opinnot
Harry Alfthanin vanhemmat olivat eversti Ernst Alfthan ja Ingeborg Maria Wolff. Alfthan meni Suomen kadettikouluun 1900, valmistui ylioppilaaksi 1904 ja siirtyi Keisari Nikolain ratsuväkiopistoon 1902 ja valmistui kornetiksi 1908.
Palvelus Venäjän armeijassa
Venäjän armeijassa Alfthan yleni luutnantiksi 6. Kljastitsyn husaarirykmentissä, jossa palveli ensimmäiseen maailmansodan ajan. Hän yleni ratsumestariksi 1917.
Palvelus Ukrainan armeijassa
Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen Alfthan liittyi Ukrainan armeijaan Kaarlo Kivekkään johtamaan divisioonaan ja osallistui taisteluihin venäläisiä vastaan ja yleni everstiluutnantiksi helmikuussa 1918.
Palvelus Suomessa
Hän palasi Suomeen ja liittyi armeijaan majurina sisällissodan jälkeen 5. elokuuta 1918 ja toimi Hämeen ratsurykmentin komentajan apulaisena. Sotien välisen aikana Alfthan komensi hyökkäysvaunurykmenttiä 1919–1921 ja palveli Uudenmaan rakuunarykmentin komentajan apulaisena 1921–1927. Ratsuväkiprikaatin esikuntapäällikkönä hän oli 1927–1928. Uudenmaan rakuunarykmenttiä hän komensi vuodesta 1928 alkaen.
Warhawk
Warhawk voi tarkoittaa seuraavia:
Mihail Krug
Mihail Vladimirovitš Krug (, oik. Vorobjov,, 7. huhtikuuta 1962 Tver (Kalinin), Neuvostoliitto – 1. heinäkuuta 2002 Tver) oli venäläinen laulaja ja lauluntekijä. Häntä usein kutsuttiin venäläisen chansonin  kuninkaaksi, ja kappale ”Vladimirski tsentral” on yksi genren suosituimmista. Hän kuoli väkivaltaisesti kotonaan Tverissä 2002.
Ennen muusikon uraa
Mihail Vorobjov syntyi 7. huhtikuuta 1962 Kalininissa (nyk. Tver), Neuvostoliitossa. Hänen isänsä oli rakennusinsinööri ja äitinsä kirjanpitäjä. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän asui vanhassa työläiskaupunginosassa, josta kertoi myöhemmin laulussaan "Milyi moi gorod" ("Rakas kaupunkini"). Hän harrasti jääkiekkoa maalivahtina. Hänen koulumenestyksensä oli heikko. Ystävät ja sukulaiset muistelevat hänen lintsailleen.
Kuusivuotiaasta alkaen hänen idolinsa oli Vladimir Vysotski. 11-vuotiaana hän opetteli soittamaan kitaraa. Ensimmäiset runonsa hän kirjoitti 14-vuotiaana omistaen ne luokkatoverilleen. Eräässä koulun illassa hän käytti yhtä Vysotskin kappaletta aikaansaaden suuren skandaalin. Armeijan jälkeen ryhtyi soittamaan kitaraa ja laulamaan Vysotskin tyylillä.
Vorobljov valmistui Kalininin kaupungin koulusta numero 39 autonasentajaksi. Opintojen jälkeen hän kävi armeijan Lebedinin kaupungissa Ukrainassa ja toimi sen jälkeen kuorma-autonkuljettajana kymmenen vuoden ajan.
Muusikon ura
Vuonna 1987 Mihail voitti laulu- ja sävellyskilpailun kappaleellaan "Pro Afganistan" ja alkoi sen jälkeen alkoi tosissaan kirjoittaa lauluja. Hän otti taiteilijanimekseen Mihail Krug (suom. Mikko Kehä). Nimen alkuperästä on useita versioita.
Hän äänitti ensimmäisen kasettinsa "Tverskie ulitsy" ("Tverin kadut") "Tver"-studiossa 1989. Sitä seurasivat "Katja" ja kolmas nimeämätön kasetti. Mitään näistä ei julkaistu virallisesti, vaan niitä levitettiin laittomasti. Lähes kaikki näillä levyillä olleet kappaleet on esitetty uudelleen ja julkaistu myöhemmillä albumeilla. Neuvostoajan jälkeen vuonna 1994 Mihail Krug julkaisi rikollisslangilla nimetyn albumin "Žigan-Limon" ("Rosvo-Sitruuna"), joka monien mielestä oli hänen luovan elämänsä käännekohta. Se sisältää rikollislaulujen lisäksi lyyrisiä ja ironisia kappaleita. Levystä otettiin useita uusintapainoksia ja Mihail Krug vakiinnutti asemansa venäläisessä musiikkikulttuurissa.
Vuonna 1994 kuvattiin dokumenttielokuva "Bard Mihail Krug" ("Bardi Mihail Krug"), joka esitettiin "Kultura"-kanavalla vuonna 1999. Ensimmäinen video filmiltä, kappale "Eto bylo vtšera" ("Se oli eilen") esitettiin vuonna 1996. Krug vieraili ensimmäisen kerran ulkomailla vuonna 1997 "Venäläinen chanson Saksassa" -festivaalilla folkyhtye Bratja Žemtšužnyjen kanssa. Vuonna 1998 Krug esiintyi Yhdysvalloissa Miamissa, Bostonissa, New Yorkissa ja Jacksonvillessa. Alkuvuodesta 2000 hän teki menestyneen Israelin kiertueen. Krug piti usein hyväntekeväisyyskonsertteja, myös vankiloissa.
Vuonna 1997 Mihail Krug otti yhtyeeseensä uuden laulajan, Svetlana Ternovan. Aleksandr Velolebedniski kirjoitti Krugille useita lauluja. Yksi venäläisen chansonin tunnetuimmista kappaleista on Krugin ”Vladimirski tsentral” (, "Vladimirin keskivankila") albumilta "Madam". Sen arvellaan olevan omistettu ammattirikollinen Aleksandr Severnyille. Vuonna 2000 Krug esitti rikollisjohtajan roolin Leonid Petrovitšin elokuvassa "Aprel".
Karjalohjan kirjasto
Karjalohjan kirjasto on Lohjan Karjalohjalla sijaitseva yleinen kirjasto. Kirjasto sijaitsee vuonna 1875 rakennetussa vanhassa koulutalossa, jossa entinen Kirkonseudun Kansakoulu aloitti toimintansa 1890-luvun lopulla. Kirjasto on Karjalohjalla toiminut aiemmin myös kunnantalolla ja nykyisen Karjalohjan koulun rakennuksessa. Nykyisissä tiloissaan kirjasto toimii jo toistamiseen. Kirjasto muutti restauroituihin tiloihin vuonna 1997. Karjalohjan kirjasto kuuluu Läntisen-Uudenmaan LUKKI-kirjastoihin joka on Lohjan, Karkkilan ja Vihdin kirjastojen yhteenliittymä.
Mihail Krug
Kuolema
thumb|right|300px|Laulaja Mihail Krugin hautakivi Kesäkuun 30. ja heinäkuun 1. päivän välisenä yönä 2002 hyökättiin Mihail Krugin kotiin Mamulinon kaupunginosassa Tverissä. Kaksi miestä kävi ensin Krugin anopin kimppuun aiheuttaen tälle vammoja. Paikalle rynnännyttä Krugia ammuttiin pistoolilla, hänen vaimonsa Irinan onnistui paeta. Krug kuoli pian sairaalassa vammoihinsa.
Karjalohjan kirjasto
Karjalohjan kirjasto on osa Karjalohjan kirkonkylän kulttuurimaisemaa. Kirjaston ullakolla sijaitsee näyttelytila Kulttuurivintti, jossa järjestetään vaihtuvia näyttelyitä.
Mihail Krug
Kuolema
Krugin muistotilaisuuteen 3.7. osallistui paljon tunnettua väkeä, mm. Vladimir Žirinovski, Aleksandr Semtsev, Jefrem Amiramov, Katja Ogonjok, Bratja Žemtšužnyje -yhtye, Vika Tsiganova ja Tverin alueen Vladimir Platov. Hautajaisiin osallistui satoja tuhansia ihmisiä. Autojono hautajaissaatossa venyi kilometrien mittaiseksi. Siunaustilaisuus pidettiin Tverin Ylösnousemuksen katedraalissa ja Krug haudattiin Dmitrovo-Tzerkassyn hautausmaalle.
Murhan syy oli epäselvä. Epäiltiin ryöstöyritystä, joka liittyi Krugin juuri odottamaan levytyspalkkioon. Toisten mielestä Krugin murha oli suunniteltu, todennäköisesti palkkamurha.
Vuonna 2008 Tverissä pidätettiin rikollisjengi Tverskije volki (Tverin sudet) joka todennäköisesti oli osallisena Krugin murhaan. Irina Krug tunnisti Aleksandr Agejevin toiseksi hyökkääjäksi, mutta tämän syyllisyyttä ei pystytty todistamaan. Hänet tuomittiin elinkautiseen muista rikoksista. Vuonna 2012 elinkautisvanki paljasti tutkijoille Mihail Krugin murhaajaksi väitetyn henkilön luurangon sijainnin Tverissä. Geenitutkimuksen ja Irina Krugin valkokuvatunnistuksen perusteella todettiin että murhaaja oli Mihail Veselov, joka oli tapettu kuuden muun jengiläisen kanssa vuonna 2002.
Diskografia
Kasetilla julkaistut
Albumit
Tässä lueteltujen lisäksi Mihail Krugilta on julkaistu lukuisia kokoelmia.
Rahvas
Rahvas eli säädyttömät oli väestöryhmä, jonka edustajia Suomessa oli 1800-luvulta 1900-luvun alkuun, jolloin Suomi irtautui Venäjän keisarikunnasta, noin 70 prosenttia koko maan väestöstä. Säädyttömät eivät kuuluneet mihinkään neljästä säädystä, jotka olivat aateli, papisto, porvaristo ja talonpojat. Säädyttömillä ei ollut edustusta Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivillä.
Rahvas oli yleisesti käytettynä nimityksenä väestön alaluokalle 1500-luvulta lähtien. Sääty-yhteiskunnan alkaessa murtua 1800-luvulla muutti myös rahvaan määritelmä merkitystä, ja sillä alettiin tarkoittaa ennemmin eräänlaista roskaväkeä.
Toimeentulo
Säädyttömät tulivat toimeen vuokraamalla viljelysmaata, toimimalla työläisinä, palvelijoina kaupungeissa tai palkollisina maaseudulla. Rahvas oli yleisesti ottaen köyhin kansanryhmä. He olivat niin köyhiä, että joillain heistä ei ollut edes mahdollisuutta elättää perhettä.
Torpparit
Torpparit olivat maanviljelijöitä, jotka olivat vuokranneet talonpojilta tai aateliskartanoiden omistajilta maata viljeltäväkseen. Torpan kontrahti oli sopimuskirja, joka kirjoitettiin, kun maatalon haltija otti torpparin itselleen töihin. Kumpikin joutui noudattamaan sopimuksessa olevia ehtoja. Vuokraaja oli yleensä aatelinen, rikas porvari tai talonpoika. Torpparit saattoivat saada käyttöönsä polttopuita omistajan metsästä tai uuden asunnon. Sen he joutuivat kuitenkin itse rakentamaan, jos isäntä antoi siihen lupakirjan.
Mäkitupalaiset, muonamiehet ja loiset
Mäkitupalaiset, muonamiehet ja loiset kuuluivat maaseudun köyhimpiin ihmisiin. He saivat toimeentulonsa talojen ja tilojen tilapäistöistä. Mäkitupalaiset ja muonamiehet asuivat omissa pienissä mökeissään, mutta loiset olivat niin köyhiä, että joutuivat nukkumaan toisten nurkissa ja välillä kerjäämäänkin. Loisilla ei ollut muuta omaisuutta, kuin itsensä ja se vaateparsi, joka heillä oli päällään.
Hedelmäpeli
pienoiskuva|HedelmäpeliHedelmäpeli on eräs rahapeliautomaattien muoto. Klassisessa hedelmäpelissä yritetään saada kolme samaa kuviota samaan vaakasuoraan linjaan, jolloin kuvioista riippuen voittaa jonkinlaisen summan rahaa. Yleensä linjoja on vain yksi, mutta joissakin versioissa voittolinjoja on useampia.
Historia
Ensimmäinen versio viiden rullan hedelmäpelistä julkaistiin New Yorkissa vuonna 1891. Rahapalkintojen sijaan tästä pokeriin perustuvasta 50 kortin pelistä saattoi oikeilla yhdistelmillä saada toimintaympäristöön sopivia palkintoja, kuten sikareita ja oluttuoppeja. Vuoden 1913 jälkeen hedelmäpelit alkoivat jakamaan voittoina hedelmiä, kuten kirsikoita, banaaneja ja ananaksen makuisia herkkuja. Bell-Fruit Gum Company valitsi nimenomaan lapsenomaisia ja värikkäitä symboleita houkutellakseen ihmisiä pelaamaan pelejä ja tehdäkseen pelikoneista houkuttelevampia, vanhojen raskasrakenteisten automaattien sijasta.
Saksalaislähtöinen Charles Fey kehitti rahapalkintoja maksavan kolmekiekkoisen Liberty Bell -hedelmäpelin vuonna 1894. Pelin kiekoilla nähtiin hevosenkenkä, timantti, pata, sydän ja kello. Samoja symboleita käytetään yhä monissa hedelmäpeleissä.
Ensimmäinen videohedelmäpeli kehitettiin Las Vegasissa vuonna 1976. Ensimmäiset versiot pelistä otettiin koekäyttöön Las Vegasin kuuluisassa Hilton-hotellissa. 1980-luvulla markkinoille tulivat tietokoneistetut hedelmäpelit ja pelien pelaaminen tuli mahdolliseksi myös setelirahalla.
Hedelmäpelit saapuivat Suomeen 1960-luvulla, ja ensimmäiset kolikkopelit löytyivät Linnanmäen huvipuistosta. Suomessa hedelmäpelit toimivat RAY:n ja sittemmin Veikkauksen valvonnan alaisuudessa.
Vuosien saatossa on hedelmäpelikoneesta nähty erilaisia versioita ja nykyään myös internetistä löytyy nettikasinoita, joilla on suuri valikoima erilaisia hedelmäpelejä.
Pelin kulku
Hedelmäpelit ovat suhteellisen helppokulkuisia ja kaikkien perusidea on sama, vaikka nykypäivänä peleistä onkin kehitetty erilaisia muotoja ja erikoisia teemapelejä.
Pelaaja laittaa rahan koneeseen, painaa nappia tai vetää vipua ja kiekot lähtevät pyörimään ruudulla. Pienen ajan kuluttua ne pysähtyvät itsekseen ja mikäli yhdellä (tai joissakin pelimuodoissa useammalla) rivillä on sama kuvio, pelaaja voittaa.
Pyykkipoika
pienoiskuva|Tyypillinen puinen pyykkipoika. Pyykkipoika on useimmiten puusta tai muovista tehty pieni esine, jota käytetään yleisesti kiinnittämään kuivatettavia vaatteita kuivaustelineeseen. Siinä on kaksi kappaletta kiinnitettynä toisiinsa jousilangalla. Pyykkipojilla kiinnitetään pyykit pyykkinarulle.
Rakenne
Nykyään monet pyykkipojat on valmistettu kahdesta muovisesta tai puisesta pihtiosasta, jotka on yhdistetty pienellä jousella. Puristamalla toisesta päästä pyykkipoika avautuu, jota ilman jousi vetää pihtiosia vastakkain muodostaen puristuksen jonka avulla pyykkipoika pitää esineitä kiinni.
Vanhemmassa muotoilussa ei ole jousta vaan koko pyykkipoika on yhtenäinen rakenteeltaan. Pihtiosat ovat vain pienen välimatkan päässä toisistaan, jolloin ne painuvat ulospäin käytettäessä ja luovat takaisinpäin pyrkiessä puristavan vastavoiman jolla pyykki puristui kiinni. Vaikka tämä malli valmistettiin ennen puusta on se nykyisin lähes aina muovia ja valmistettu Kiinassa tai Taiwanissa.
Vaikka pyykkipojan rakenne on yksinkertainen, on siitä yritetty kehittää monia eri variaatioita. Esimerkiksi Yhdysvalloissa vuonna 1908 ja 1926 Smihsonian yhtiö siirsi tuhansia patentteja yhtiölle. Tätä aikaisemmin vuosien 1852 ja 1887 välillä yhtiö patentoi 146 erilaista pyykkipoikaa. Vuonna 2007 National Clothes Pin Company Inc. of Montpelier sulkiessa ovensa loppui pyykkipoikien valmistus Yhdysvalloissa, tehden Kiinasta maailman johtavan pyykkipoikien valmistajan.
Elokuvateollisuus
Elokuvateollisuudessa pyykkipoikia käytetään kuvauksissa. Termi englanninkielessä jousityyppiselle pyykkipojalle on "C47", "47", "peg", "ammo" tai "bullet". Puisella pyykkipojalla voidaan kiinnittää ja poistaa valonheittimien valaistusta muuttavia levyja ja kalvoja, jotka muuten heittimen lämmetessä olisivat liian kuumia käsiteltäväksi. Koska pyykkipoika on puinen se ei johda lämpöä kovin tehokkaasti se kestää pitkiä aikoja, muovisen tai metallisen version joko sulaessa tai johtaessa lämpöä liian tehokkaasti. Lavasteita käyttävät työntekijä pitävätkin usein vaatteissaan pientä kokoelmaa pyykkipoikia. Termi "bullet" eli luoti johtuukin siitä että joillain heistä saattaa olla panosvyöllinen määrä pyykkipoikia mukanaan. Myös näyttelijät saattavat pitää pyykkipoikaa mukanaan mehupillin pulloon tippumisen estämiseksi, jos kohtauksessa tarvittava meikki estää tavallisesta kupista juomisen tauolla.
Howard Allen
Howard Arthur Allen (10. helmikuuta 1949 – 5. kesäkuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen sarjamurhaaja.
Allen teki rikokset lähellä kotiseutuaan Indianapolisissa. Hän oli vastuussa kolmen 73–87-vuotiaan henkilön kuolemista. Kimppuun hyökkäämisen ohella hän usein ryösti uhreiltaan omaisuutta.
Allen tuomittiin keväällä 1988 88 vuodeksi vankilaan ja 11. kesäkuuta kuolemaan. Hän oli afroamerikkalainen.
CEN
CEN, ( tai ) on yksityinen voittoa tavoittelematon järjestö, jonka päätehtävinä on edistää eurooppalaista standardisointia.
EEC ja EFTA-maiden standardisointijärjestöt perustivat CEN:n vuonna 1961. Järjestön kansalliset jäsenet tuottavat yhteistyössä vapaaehtoisia eurooppalaisia EN-standardeja. CENin vastuualueeseen kuuluvat elektroniikkaa (Cenelec) ja tietoliikennettä (ETSI) lukuun ottamatta kaikki standardit.
CENiin kuuluvat tällä hetkellä Alankomaat, Belgia, Bulgaria, Espanja, Islanti, Irlanti, Italia, Itävalta, Kreikka, Kroatia, Kypros, Latvia, Liettua, Luxemburg, Pohjois-Makedonia, Malta, Norja, Puola, Portugali, Ranska, Romania, Ruotsi, Slovakia, Saksa, Slovenia, Suomi, Sveitsi, Tšekki, Tanska, Turkki, Unkari, Viro ja Yhdistynyt kuningaskunta. Suomea CENissä edustaa Suomen Standardisoimisliitto SFS. CENin standardit vahvistetaan Suomessa SFS-EN-standardeiksi.
Kansainvälisen standardoimisjärjestön ISO:n kanssa CEN on tehnyt Wienin sopimuksen.
Espanja talviolympialaisissa 2006
Alppihiihto
Andrea Casanovas Leyre Morlans María José Rienda Carolina Ruiz Castillo
Ampumahiihto
Luis Alberto Hernando
Freestyle-hiihto
Nuria Montané
Lumilautailu
Jordi Font Ibón Idigoras Iker Fernández Queralt Castellet Clara Villoslada
Pohjoismaiset hiihtolajit
Laia Aubert Torrents Juan Jesús Gutiérrez Laura Orgue Diego Ruiz Vicenç Vilarrubla
Tulum
Tulum on kunta Jukatanin niemimaalla Quintana Roon osavaltiossa Meksikossa noin 130 kilometriä etelään Cancúnista Karibianmeren rannalla. Vuonna 2010 kunnassa oli noin 28 000 asukasta, joista noin 18 000 asui kunnan samannimisessä keskustaajamassa. Muita Tulumin kunnan kyliä ovat Akumal, Cobá ja Ciudad Chemuyil, joissa on noin 1300 asukasta kussakin.
Tulumin keskustaajama on merkittävä turistinähtävyys, koska siellä sijaitsevat esikolumbiaanisen mayakaupungin rauniot. Alue jakautuu kolmeen: arkeologinen kaivausalue, moderni pueblo (kylä) ja hotellikeskittymä.
Tulum merkitsee muuria, mutta entiset asukkaat kutsuivat sitä ilmeisesti nimellä Zama, eli aamunkoitto.
Historiaa
thumb|left|220px|Tulumin muinaiskaupungin kartta Useimpien arkeologien mielestä Tulum oli asutettuna mayojen myöhäisellä jälkiklassisella kaudella (1200—1521). Varhaisin päiväys, joka alueelta on löydetty, on vuodelta 564. Merkintä on steelassa, joka on nykyisin British Museumissa. Kivipaasi on luultavasti tuotu Tulumiin Tankahista, joka sijaitsee neljä kilometriä Tulumista pohjoiseen. Nykyisin jäljellä olevat rakennelmat ovat vuosilta 1200–1450. Kaupunki pysyi asutettuna espanjalaisten konkistadorien vallattua Jukatanin, mutta se hylättiin 1500-luvun loppuun mennessä.
Ensimmäisen yksityiskohtaisen kuvauksen raunioista julkaisivat arkeologit John Lloyd Stephens ja Frederick Catherwood vuonna 1843.
Tulum oli mayojen satamakaupunki, jonka kautta kulki turkooseja ja jadetta. Sen ympäri rakennettiin 784 metriä pitkä muuri, joka oli kolmesta viiteen metriä korkea ja seitsemän metriä paksu.
Chalon-sur-Saône
Chalon-sur-Saône ([ʃalɔ̃ syʁ soːn], ) on Ranskan kunta Burgundin hallintoalueen Saône-et-Loiren departementissa. Noin 44 500 asukkaallaan se on departementtinsa suurin ja Burgundin alueen toiseksi suurin kunta Dijonin jälkeen. Se on osa vuonna 2004 muodostettua 38 kunnan yhteenliittymää Communauté d'agglomération Le Grand Chalon, jonka yhteinen asukasluku on noin 110 000.
Nimensä mukaisesti Saône-joen varrelle rakentunut kaupunki sijaitsee 341 kilometriä Pariisista kaakkoon, 202 kilometriä Genevestä koilliseen ja 127 kilometriä Lyonista pohjoiseen. Chalonin naapurikunnat ovat pohjoisessa Fragnes, koillisessa Crissey, idässä Châtenoy-en-Bresse ja Saint-Marcel, etelässä Lux, lounaassa Saint-Rémy, lännessä Châtenoy-le-Royal ja luoteessa Champforgeuil.
Patriisi
Patriisit ( tai patricii) olivat Rooman tasavallan perinnöllinen aatelisto. Ryhmä oli suljettu, eikä siihen otettu uusia sukuja. Toinen ryhmä olivat plebeijit. Patriiseille oli alun alkaen varattu monet valtion tehtävistä ja arvoasemista. Tasavallan aikana patriisisukujen määrä laski n. 50:stä ensin 22:een vuoteen 367 eaa. mennessä ja edelleen 14:ään tasavallan lopunaikoina. Patriiseja ei juuri enää ollut jäljellä 200 jaa. Patriisien ja plebeijien välinen jako menetti merkityksensä uusien jakolinjojen syntyessä tasavallan lopulla.
Porco Rosso
Porco Rosso (italiaa,, suom. myös Punainen sika) on Hayao Miyazakin ohjaama ja käsikirjoittama anime-elokuva vuodelta 1992. Elokuva sijoittuu ensimmäisen maailmansodan jälkeiseen aikaan, vuoteen 1929, jolloin vesitasolentäjät olivat Adrianmeren kuninkaita. Porco Rosso on lentäjä, palkkionmetsästäjä ja sotasankari Marco Pagot, joka on selittämättömästi kironnut itsensä muiden ihmisten joukosta, jolloin hänen kasvonsa ovat muuttuneet sian kasvoiksi.
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2006
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2006 pelattiin 10 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Mestaruuden voitti FC Honka. Viimeiseksi sijoittunut FC Espoo putosi suoraan Ykköseen ja toiseksi viimeinen joukkue Kuopion MimmiFutis karsi sarjapaikasta Ykkösen FC Kuusysin kanssa. KMF säilytti SM-sarjapaikkansa.
Porco Rosso
Juoni
Elokuvan alkukohtauksessa Punaisen sian (Shuichiro Moriyama) nähdään lepäävän lentopuvussaan pikkuisen saaren rannalla. Hän on paraikaa puhelimessa keskustelemassa seuraavasta työtehtävästään ja siihen liittyvästä korvauksesta. Sitten Sika nousee kiirettä pitämättä taivaalle punaisella lentokoneellaan ja lähtee pelastamaan siepattua tyttöjoukkoa ilmarosvojen käsistä. Sika onnistuu pelastamaan tytöt, mutta antaa ilmarosvojen pitää osan ryöstösaaliista koneensa vaurioiden korjaamiseksi. Myöhemmin Sika lentää Hotelli Adrianoon syömään päivällistä ja viettämään hieman aikaa Ginan (Tokiko Kato) kanssa, joka on yksi hänen läheisimmistä ystävistään ja sen lisäksi hotellin omistaja. Hotellissa Sika tapaa myös Curtisin (Akio Ōtsuka), joka on amerikkalainen lentäjä ja parhaillaan neuvottelemassa sopimusta erään ilmarosvojoukon kanssa.
Hieman myöhemmin Sika lähtee lentämään kohti Milanoa viedäkseen koneensa korjattavaksi, jolloin Curtis yrittää ampua hänet alas. Sian koneen moottori menee rikki, ja hänestä tulee Curtisille helppo maali. Curtis ampuukin Sian koneen hajalle, niin että tämä joutuu tekemään pakkolaskun. Curtis väittää tappaneensa Sian, mutta todellisuudessa tämä on onnistunut laskeutumaan vaurioituneella koneellaan eräälle saarelle. Sika jatkaa matkaansa Milanoon ja vie koneensa Piccolo Oy:hyn, joka on Sian vanhan mekaanikkoystävän (Sanshi Katsura) omistama lentokoneiden korjausverstas. Suuren laman vuoksi yhtiön työntekijät ovat lähteneet joukoittain etsimään töitä ulkomailta, joten heidän tilalleen on tuotu omistajan lapsenlapsi Fio (Akemi Okamura) sekä muita naispuolisia sukulaita muotoilemaan ja korjaamaan lentokoneita uuteen uskoon. Sika yrittää ensi alkuun vastustella koneensa antamista naisten käsiin, mutta huomaa, että nuoresta iästään ja sukupuolestaan huolimatta Fio on varsinainen mekaanikkotaituri. Sian lentokone työstetään valmiiksi, ja Fio vaatii saada tulla Sian mukaan ensilennolle siltä varalta, että kone tarvitsee vielä joitain lisäsäätöjä. Aluksi Sika ei ota Fion vaatimusta kuuleviin korviinsa, mutta tyttö onnistuu taivuttelemaan hänet omalle kannalleen, ja niin he lähtevät yhdessä lennolle. He onnistuvat nipin napin välttämään Italian salaisen poliisin väijytyksen.
Sillä välin Curtis on löytänyt tien Ginan salaiseen puutarhaan ja ehdottaa Ginalle, että tämä palaisi hänen kanssaan takaisin Amerikkaan viettämään loistokasta elämää. Gina naurahtaa ja kieltäytyy ehdotuksesta sanoen: ”Täällä rakkaus on monimutkaisempaa kuin Amerikassa.” Tyrmistynyt Curtis utelee Ginalta, ketä tämä oikein odottaa. Gina vastaa, että hän on lyönyt itsensä kanssa vetoa siitä, että mikäli eräs tietty mies astelee hänen puutarhaansa, he rakastuvat toisiinsa. Juuri silloin Sian kone ilmestyy taivaalle ja alkaa kiertää Ginan puutarhaa. Gina syöksyy tiehensä tarkistaakseen, laskeutuuko kone. Sika tekee ilmassa vielä muutaman kierroksen ja pari temppua, muttei kuitenkaan laskeudu. Curtis on ihmeissään siitä, että Gina valitsisi mieluummin ”sen sian” kuin hänet.
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 2006
SM-nousukarsinta
KMF säilytti SM-sarjapaikkansa yhteismaalein 3–0
Sundbybergin kirkko
Sundbybergin kirkko on Ruotsissa Sundbybergin kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Sitä alettiin rakentaa vuonna 1909, kun aikaisemmin samana vuonna oli saatu tieto, että Sundbybergiin saadaan perustaa oma seurakunta. Kirkko vihittiin käyttöön 4. kesäkuuta 1911.
Kirkko on arkkitehti Axel Sjögrenin suunnittelema. Kirkkosali on kolmilaivainen. Kuori ja muu kirkko ovat Filip Månssonin koristelemia, alttarin päällä oleva lasimaalaus on Olle Hjortzbergin tekemä ja kirkkosalin maalaukset ovat Jose Samsonin tekemiä.
Urut
Uudet modernit ja digitaalisesti ohjelmoitavat urut asennettiin kirkkoon vuonna 2007. Vuodelta 1960 peräisin olleet vanhat urut lahjoitettiin latvialaiselle ystävyyskunnalle. Urkuparvi on rakennettu uudestaan, mutta näyttää samalta kuin alkuperäisessä muodossaan 1911.
Torvikopla
Torvikopla on tamperelainen opiskelijoiden big band, jonka soittajat ovat pääosin Tampereen yliopiston opiskelijoita. Torvikoplan ohjelmisto jakaantuu konserteissa kuultavaan modernimpaan suomalaiseen ja ulkomaiseen big band -musiikkiin sekä tanssittavaan swing- ja soul-musiikkiin.
Torvikoplan laulusolisteina ovat vierailleet muun muassa Danny, Costello Hautamäki, Erika Vikman, Hannibal, Heikki Salo ja Pentti Hietanen.
Historia
Tampereen opiskelijapuhallinorkesteri Torvikoplan, millä nimellä Torvikopla alun perin tunnettiin, sai alkunsa syksyllä 1991 julisteista, joilla ensimmäisiin harjoituksiin houkuteltiin soittajia.
Torvikopla on toiminut aktiivisesti jo yli 20 vuotta. Tähän ajanjaksoon on mahtunut paljon keikkoja, konsertteja ja ulkomaanmatkoja, kuten myös muutama cd-levy, kesäpäiviä, harjoitusleirejä, saunailtoja ja paljon muuta. Torvikopla on esiintynyt mm. Pori Jazz -festivaaleilla, Belgiassa, Luxemburgissa, Kööpenhaminassa, Tartossa, Riiassa, Tukholmassa, Linköpingissä, Berliinissä, sekä Hollannissa ja Irlannissa. Kokoonpano on kooltaan vaihteleva, mutta keskimäärin orkesterissa on noin 25-30 soittajaa. Aluksi musiikillinen linja oli perinteistä puhallinorkesterimusiikkia, mutta ajan myötä linja on vaihtunut jazzahtavammaksi big band -musiikiksi.
Kokoonpano
Torvikopla on kokoonpanoltaan laajennettu big band, jonka instrumenttivalikoimaan kuuluvat perinteisten big band -soittimien lisäksi myös puupuhaltimia:
Porco Rosso
Juoni
Laskeuduttuaan saaripiilopaikkaansa (joka muistuttaa Zakynthosin saaren Navagio-rantaa) Sika huomaa sen olevan nyt täynnä ilmarosvoja. Fio taivuttelee ilmarosvot olemaan tappamatta Sikaa tai tuhoamatta tämän konetta ja vetoaa heidän kunniaansa vesitasolentäjinä. Juuri silloin Curtis paljastaa itsensä ja haastaa Sian kaksintaisteluun. Osapuolet pääsevät sopuun taistelun ehdoista: Jos Sika voittaa, Curtis maksaa tämän koneen korjauksen, mutta jos Curtis voittaa, niin Fio menee tämän kanssa naimisiin.
Myöhemmin sinä yönä Fio herää ja uskoo nähneensä vilauksen kuuluisasta Marco Pagotista eli Sian entisestä ihmismuodosta. Fio pyytää Sikaa kertomaan hänelle tarinan. Sika kertoo Fiolle oudosta tapauksesta, joka hänelle sattui sodan viimeisenä kesänä hänen ollessaan vielä ihminen ja ilmavoimien palveluksessa. Sian paras ystävä ja taistelutoveri Bellini oli mennyt naimisiin Ginan kanssa, mutta heti kun hän ja Sika palasivat takaisin taivaalle, heidän kimppuunsa hyökkäsi itävaltalainen lentolaivue. Uupunut ja koneensa kanssa kamppaileva Sika käsitti olevansa liian heikossa kunnossa hallitakseen konetta, joten hän antoi periksi. Hänen koneensa ohjautui häikäisevään puhtauden pilveen, ja hän kuvitteli päätyneensä Taivaaseen. Päästyään pilven huipulle Sika huomasi korkealla yläpuolellaan valkoisen nauhan. Juuri silloin Sian taistelutoverit ja Bellini ilmestyivät esiin pilvestä ja ryhtyivät nousemaan ylös kohti valkoista nauhaa, joka paljastuu valtavaksi, taistelussa tuhoutuneiden lentokoneiden saattueeksi. Sika huusi Bellinille, ettei tämä saa jättää Ginaa vaan että hän voisi itse liittyä saattueeseen tämän sijasta. Bellini, joka ei ilmeisesti kuullut Sian huutoa, ei kuitenkaan kääntynyt takaisin. Sika myöntää, että kyseinen tapaus on tuottanut hänelle paljon syyllisyyden tunnetta. On kuitenkin epäselvää, aiheuttiko juuri syyllisyys Sian muodonmuutoksen (siihen kuitenkin viitataan suuresti).
Sillä välin Gina on saanut ystävältään viestin, että Italian ilmavoimat ovat paraikaa syöksymässä kohti kaksintaistelupaikkaa mukanaan Sian pidätysmääräys. Gina päättää mennä varoittamaan Sikaa itse.
Samaan aikaan sekä Sika että Curtis alkavat olla äärimmäisen uupuneita ja heikossa kunnossa. Lopulta Sika saavuttaa kulman, josta hän voi ampua suoraan viholliskoneen moottoriin, mutta tyrmistyy huomatessaan, että hänen konekiväärinsä on jumiutunut. Curtis huomaa Sian olevan nyt haavoittuvainen, joten hän yrittää ampua tämän alas, mutta huomaa luotiensa olevan lopussa. Lopulta kumpikin osapuoli alkaa heitellä toista koneestaan repimillä osilla, mutta ennen pitkää he laskeutuvat lahteen ja ryhtyvät nyrkkitappeluun. Molemmat miehet ovat jo ennestään uupuneita, mutta he kummatkin jatkavat kamppailuaan Fion vuoksi. Tappelu jatkuu ja jatkuu, ja sekä Curtis että Sika saavat osakseen monia kuhmuja ja mustelmia, mutta siitä huolimatta kumpikaan ei antaudu (Sika huomaa yllätyksekseen, että Curtis on voimakkaampi kuin miltä näyttää). Kamppailun aikana Curtis kertoo Sialle, että Gina on rakastunut tähän. Sitten hän syyttää Sikaa ironisesti naistennaurattamisesta ja Fion liehittelemisestä. Molemmat miehet iskevät toisiaan kasvoihin yhtä suurella voimalla, jolloin he kumpikin putoavat veteen. Muut päättävät, että se, joka nousee vedestä ensimmäisenä, on voittaja.
Juuri silloin Ginan lentokone saapuu paikalle. Kun Sika kuulee Ginan kutsuvan häntä, hän saa voimansa takaisin ja palaa takaisin pinnalle. Näin ollen hänet julistetaan kamppailun voittajaksi. Gina varoittaa saaren asukkaita Italian lähestyvistä ilmavoimista, jolloin kaikki pötkivät pakosalle. Curtis hyväksyy tappionsa ja maksaa Fiolle Sian koneen korjauksen kuten lupasi. Sika lähettää Fion Ginan mukaan pitääkseen tytön turvassa. Ennen kuin Fio lentää Ginan kanssa tiehensä hän suutelee Sikaa. Sika kertoo Curtisille aikovansa houkutella Italian ilmavoimat pois muiden luota ja kysyy sitten, tahtoisiko tämä liittyä hänen seuraansa. Curtis vastaa myöntävästi ja huomaa, että Sian kasvot ovat muuttuneet dramaattisesti (yleisö ei huomaa mitään muutosta, mutta Sika on ilmeisesti palannut takaisin ihmismuotoonsa).
Elokuva päättyy Fion äänen kuvaillessa myöhempiä vuosia. Hän kertoo perineensä Piccolo-yhtiön isoisältään ja sen, että Curtisista on nyt tullut Hollywood-tähti. Tähteydestään huolimatta Curtis on kuitenkin yhä jatkanut yhteydenpitoaan Fion kanssa ja kirjoittanut tälle useita hempeitä kirjeitä. Sen lisäksi Fio kertoo, että ilmarosvot viettävät nykyään vanhuusvuosiaan Ginan klubilla muistellen nuoruuttaan. Englanninkielinen dubbaus paljastaa, että Sika ”lensi ympyröitä Italian ilmavoimien ympärillä” ja että tämä on yhä vapaalla jalalla. Japaninkieliset tekstitykset kuitenkin kertovat, että ”Sika ei ilmestynyt enää ikinä esiin huolimatta ilmavoimien laajoista etsinnöistä”. Mitä tulee Ginan itsensä kanssa lyömään vetoon, Gina toteaa sen olevan ”heidän salaisuutensa”. Siitä huolimatta yleisö voi nähdä punaisen koneen nököttävän Ginan saaren toisessa päässä.
Porco Rosson lentokone
Elokuvassa Marcon punainen vesitaso on mallia Savoia S-21. Kone on tehty puusta. Koneen erikoisin piirre on rungon yläpuolisen siipitason päälle sijoitettu moottori. Moottori käynnistetään kammella. Aseistuksena koneessa on kaksi konekivääriä.
Savoia on todellinen lentokonetehdas, Porcon konemalli kuitenkin kuvitteellinen. Porcon kone muistutti oikean Savoia S-21:n sijasta läheisesti italialaisen Macchi-lentokonetehtaan mallia Macchi M.33.
Essealaiset
Essealaiset olivat juutalainen lahko tai ryhmittymä toisen temppelin kaudella. Essealaiset mainitaan useissa aikalaislähteissä ja Qumrania pidetään tavallisesti essealaisten yhteisönä. Qumran on puolestaan tunnettu kuolleenmeren kääröjen löytöpaikkana, ja kääröjä pidetään essealaisten kirjoittamina. Essealaiset hävisivät toisen juutalaissodan jälkeen, mutta jotkin tutkijat ovat ehdottaneet heidän tapojensa vaikuttaneen esimerkiksi karaiitteihin ja varhaisen kristillisen kirkon tapoihin.
Historia
thumb|Ensimmäiset [[kuolleenmeren kääröt löydettiin Qumranin luolista vuonna 1947. ]] Essealaisten tarkkaa alkuperää ei tunneta. He muodostuivat omana ryhmänään makkabilaiskapinan aikoihin saddukealaisten ja farisealaisten tapaan. Essealaiset mainitsevia historiallisia aikalaislähteitä ovat muun muassa Filonin Hypothetica, Josephuksen Juutalaissodan historia ja Juutalaisten muinaisajat, sekä Pliniuksen Naturalis historia. Josephuksen mukaan hän itse kuului jonkin aikaa essealaisiin, joskin hänen väitteensä todenperäisyys on kyseenalainen. Josephuksen mukaan essealaiset olivat yksi juutalaisista puolueista (hairesis) ja Filonin mukaan heitä oli noin 4 000. Molempien mukaan essealaiset elivät luostariyhteisöissä. Josephuksen mukaan osa heistä oli naimisissa ja osa ei, kun taas Filonin mukaan osalla oli lapsia, mutta he eivät ”ottaneet naisia". Pliniuksen mukaan essealaiset elivät ilman rahaa tai naisia. Plinius oletti ilmeisesti myös essealaisten asuvan vain yhdessä paikassa "En Gedin yläpuolella".
Kuolleenmeren kääröjä pidetään tavallisesti essealaisten kirjoittamina ja sikäli kun tämä pitää mahdollisesti paikkansa, niiden perusteella tiedetään essealaisten elämästä huomattavasti enemmän. Qumranin yhteisöä pidetään essealaisena, mutta näkemystä on myös kritisoitu. Qumrania essealaisena pitävien eri näkemysten mukaan paikka oli joko essealaisten päämaja, laajemman liikkeen käyttämä suojapaikka tai essealaisten pääliikkestä eronneen lahkon tukikohta. Myös joitakin muita paikkoja on ehdotettu essealaisten yhteisöiksi. Näitä ovat esimerkiksi Ain al-Ghuweir ja En Gedi lähellä Kuolluttamerta. Siioninvuorelta tehdyissä kaivauksissa on löydetty merkkejä, joita jotkin tutkijat ovat pitäneet mahdollisena Jerusalemin essealaisena kaupunginosana. Roomalaiset tuhosivat Qumranin vuonna 68 ensimmäisen juutalaissodan aikana, johon Josephuksen mukaan essealaiset osallistuivat. Qumranin tuhon jälkeen essealaiset katosivat tai pakenivat muualle. Heidän tapansa ovat saattaneet vaikuttaa myöhempien yhteisöjen, kuten esimerkiksi karaiittien perinteisiin. Joidenkin tutkijoiden mukaan myös varhainen kristitty kirkko omaksui piirteitä essealaisuudesta: esimerkiksi myöhemmällä luostarilaitoksella on joitakin samoja askeettisia piirteitä.
Tavat ja uskomukset
Historiallisia lähteitä ja Kuolleenmeren kääröjen tietoja yhdistelemällä voidaan saada käsitys essealaisten tapojen ja uskomusten pääpiirteistä. He elivät niukasti ja yleensä selibaatissa. Pääasiallinen elinkeino oli ruumiillinen työ ja esimerkiksi maatalous. Omaisuuden omisti yhteisö. Yhteisön jäsenet käyttivät paljon aikaa Tooran opiskeluun ja rituaalisiin puhdistusmenoihin. Tooran pikkutarkalla seuraamisella essealaisten oman tulkinnan mukaan oli erityistä arvoa. Esimerkiksi sapattia seurattiin tarkasti ja eri pyhäpäiviä vietettiin tarkkaan määrättyinä aikoina, jotka perustuivat essealaisten omaan 364-päiväiseen kalenteriin. Kontakteja yhteisön ulkopuolisiin vältettiin ja kuolleenmeren kääröjen mukaan essealaiset pitivät muiden israelilaisten ja etenkin Jerusalemin temppelin uskonnollisia menoja turmeltuneina. Farisealaisten tapaan he painottivat hurskauden merkitystä ja päivittäiseen elämään liittyvien syntien välttämistä. Sielua pidettiin kuolemattomana, mutta farisealaisista poiketen he eivät uskoneet ruumiin ylösnousemukseen.
Saint-Herblain
Saint-Herblain on Ranskan kunta ja Nantesin läntinen esikaupunki Pays de la Loiren hallintoalueen Loire-Atlantiquen departementissa. Vuoden 2012 väestölaskennassa siellä asui 43 287 ihmistä, mikä tekee siitä departementtinsa kolmanneksi suurimman kaupungin Nantesin ja Saint-Nazairen jälkeen.
Kaupunki sijaitsee hieman Loirejoen pohjoispuolella heti Nantesin länsipuolella. Nantesin keskustaan on matkaa noin 7 kilometriä. Muut naapurikunnat ovat Indre, Couëron, Sautron ja Orvault.
Rautatieasemalta Gare de Basse–Indre–Saint-Herblain pääsee Nantesiin ja Saint-Nazaireen.
Anna Pavlova (balettitanssija)
Anna Matvejevna Pavlova oli venäläinen balettitanssija. Hän oli aikansa tunnetuimpia balettitanssijoita.
Anna Pavlova sai balettikoulutuksensa kuuluisassa Mariinski-teatterissa, jossa hän esiintyi useissa klassisissa balettiteoksissa. Uransa loppuajat hän kiersi maailmanlaajuisesti.
Erityisen kuuluisa on Pavlovan tulkinta Mihail Fokinin Pavlovalle tekemästä sooloteoksesta Kuoleva joutsen, joka oli Saint-Saënsin sävellys.
Haaveena baletti
Tuleva tähtitanssijatar syntyi vaatimattomiin oloihin. Hänen äitinsä oli pyykkäri ja isänsä sotilas. Pavlova oli mielikuvitusrikas ja kauneudentajuinen lapsi ja rakenteli mielessään pilvilinnoja hienosta tulevaisuudestaan. Lapsena hän kertoi mielellään tarinoita keksimästään Pavel-nimisestä miehestä, joka olisi ollut hänen oikea isänsä. Ehkä juuri tämän vuoksi myöhemmin kulki juoru, että hänen biologinen isänsä olisi ollut Lazar Poliakov -niminen pankkiiri. Asiasta ei ole minkäänlaista näyttöä.
Isä kuoli, kun Pavlova oli vain kaksivuotias ja perhe eli entistäkin niukemmin. Pavlova sairasteli lapsena usein ja hänet lähettettiin usein maaseudulle isoäitinsä luo vahvistumaan.
Ensimmäisen balettiesityksensä Pavlova näki kahdeksanvuotiaana ja kaksi vuotta myöhemmin hän pääsi Mariinski-teatterin balettikouluun. Vuotta aikaisemmin hänet oli hylätty pääsykokeessa, sillä opettajat pitivät häntä liian heikkona tanssiopintoihin.
Balettikoulussa huomattiin pian Pavlovan poikkeuksellinen lahjakkuus. Opinnoilleen omistautunut Pavlova tiesi, että menestymiseen tarvittaisiin muutakin kuin lahjakkuutta, siihen vaadittaisiin myös paljon työtä. Sen johdosta hän otti lisätunteja Pietarissa vierailleilta kuuluisilta tanssipedagogeilta Christian Johanssonilta, Pavel Gerdtiltä, Nikolai Legatilta ja Enrico Cecchettiltä. Viimeksimainitun metodia käytetään edelleen. Viimeisenä opiskeluvuotenaan hän sai esittää useita rooleja.
Huipulle
pienois|pysty|Anna Pavlova tähtiroolissaan Fokine/Saint-Saënsin kuolevana joutsenena, kuva vuodelta 1905. Valmistuttuaan Pavlova sai heti luvan tanssia pienemmissä ryhmissä, mikä oli epätavallista. Yleensä tanssijan oli ensin oltava kuorossa, ennen pääsyään pieniin ryhmiin. Ura lähti hyvin pian nousuun. Ensiesityksensä Pavlova teki Mariinski-teatterissa, missä hän oli lapsena haaveillut balettitanssijuudesta. Hän herätti joka esiintymisellään positiivista huomiota, läpimurto tähdeksi tapahtui vuonna 1905.
Kriitikot moittivat Pavlovaa, että tämä tanssi väärällä tyylillä, muun muassa hänen polvensa olivat koukussa. Yleisö ei tästä välittänyt, vaan hänen tähtensä oli nousussa. Lopullinen nousu tapahtui vuonna 1905, kun Pavlova kiinnitettiin tanssimaan Mikael Fokinin Kuoleva joutsen. Pavlovan liikekieli oli esityksessä hienostunutta ja kasvojen ilmeet intensiivisiä. Yleisön mielestä juuri hän osasi ilmentää roolihahmonsa haurauden. Tämän roolin ansiosta hänet nimettiin primaballerinaksi vuonna 1906.
Huipulla
pienois|pysty|Anna Pavlovan kiertueen lehtimainos, marraskuussa vuonna 1920. Vuonna 1906 Pavlova tanssi vaikean Gisellen roolin ja seuraavana vuonna hän aloitti kiertue-elämän. Ensimmäinen kiertue vei Riikaan, Tukholmaan, Kööpenhaminaan, Berliiniin ja Prahaan. Uusi kiertue tehtiin heti vuonna 1908.
Sergei Djagilev oli perustanut Ballets russes -balettiryhmän ja hän kiinnitti huomionsa Pavlovaan. Pavlova pääsi mukaan ryhmän merkittävimmälle kiertueelle vuonna 1910. Kiertue alkoi Pariisista ja jatkui Lontooseen. Itsenäisenä henkilönä Pavlova ei kuitenkaan halunnut liittyä ryhmään vakituisesti. Kilpailullisena henkilönä ja myös hetkellisen kateuden puuskassaan hän aiheutti pienen skandaalin; tuli julki, että hän oli lyönyt toista tanssijatarta tämän saatua enemmän aplodeja. Hän myös irtisanoutui Mariinski-teatterista.
Suurta harppausta Pavlovan elämälle ja uralle merkitsi oman balettiryhmän perustaminen vuonna 1911. Nyt hän sai toiminnasta täyden taiteellisen vastuun ja saattoi tehdä myös omat koreografiansa. Lisäksi hän oli ryhmänsä ainoa ja kiistaton tähti. Hänen aviomiehensä Victor Dandré vastasi kiertueiden käytännön järjestelyistä. Seuraavat kaksikymmentä vuotta hän kiersi oman ryhmänsä kanssa ympäri maailman ja tuhannet ihmiset kiinnostumaan baletista. Monet tytöt ympäri maailman ottivat hänet esikuvakseen.
Pavlova asettui vuonna 1912 asumaan Lontooseen, josta hän osti asunnon Golders Greeniltä. Asunnon yhteydessä oli puutarha ja lampi, johon Pavlova osti joutsenia. Hän vietti paljon aikaa lintujensa parissa saadakseen omaan tanssiinsa häivähdyksen realismista. Hän myös harjoitteli kodissaan ja keräsi sinne rooliasuja ja lavasteita. Kotia näytettiin myös ajan aikauslehdistössä, joka esitteli Pavlovan kodissaan ystäviensä kanssa.
Koska Pavlova halusi jatkuvasti kehittää ilmaisuaan, hän tutki Eurooppalaisia kansantansseja sekä Intian ja Japanin perinteisiä tansseja. Häntä kiinnostivat erityisesti Intian tanssit ja hänestä tuli oman aikansa merkittävin intialaisten tanssien esittäjä. Hän opiskeli niitä merkittävän intilaisen tanssitaiteilijan Uday Shankarin oppilaana. Lisäksi hänestä tuli koko 1900-luvun alkupuoliskon baletin symboli suurine ilmaisukykyisine silmineen, kalpeine kapeine kasvoineen ja tarkkaan muotoilluinen tummine hiuksineen. Myös vapaa-ajallaan hän kiinnitti huomiota ulkonäköönsä. Hän näyttäytyi täydellisesti tyyliteltynä läpikuultavissa asuissaan.
Pavlovan yksityiselämään ei liittynyt skandaaleja. Hän eli aviomiehensä Victor Dandrén kanssa rauhallista elämää ja heillä oli lemmikkinä joutsen, joka sai nimen Jack. Pariskunta ei saanut lapsia, mutta Pavlovan sydäntä lähellä olivat Venäjän bolsevikkivallankumousta paenneet orpolapset joille hän perusti orpokodin Pariisiin.
Traaginen loppu
Kiertue-elämä ja tanssi alkoivat vähitellen rasittaa Pavlovaa. Kun hänen 50-vuotispäivänsä alkoi lähestyä, hän päätti pitää intensiivisen Britannian kiertueen jälkeen lomaa. Hän oli matkalla junassa Cannesista Pariisiin, kun juna joutui onnettomuuteen. Pavlova ei loukkaantunut. Kaikki matkustajat komennettiin ulos odottamaan uutta junaa ja odotus kylmässä säässä kesti 12 tuntia. Pavlova oli säätilaan nähden pukeutunut aivan liian kevyesti, hänellä oli vain ohut takki ja sillkipyjama.