cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yleisurheilun alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut
Yleisurheilun alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut olivat kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n järjestämät yleisurheilukilpailut. Kilpailuihin saivat osallistua urheilijat, jotka täyttivät kilpailuvuoden aikana 16 tai 17 vuotta. Ensimmäiset alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1999 ja viimeiset vuonna 2017. Kisoja järjestettiin kahden vuoden välein.
Vuonna 2016 IAAF päätti lakkauttaa tämän ikäluokan MM-kilpailut vuoden 2017 jälkeen.
Sammon ryöstö
thumb|200px|[[Akseli Gallen-Kallela: Sammon ryöstö, 1905.]] Sammon ryöstö on suomalainen kansanruno, jossa Väinämöinen, Seppo Ilmarinen ja Lemminkäinen lähtevät ryöstämään Sampoa kuultuaan, että Pohjolan väki viettää Sammon ansiosta kissanpäiviä. Kalevalassa Sammon ryöstö tapahtuu runoissa 39–43.
(E)-4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylipyrofosfaatti
(E)-4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylipyrofosfaatti eli (E)-4-hydroksidimetyyliallyylipyrofosfaatti on orgaaninen fosfaatti, joka on välituote niin kutsutussa DOXP-reitissä, jolla kasvit ja bakteerit tuottavat terpeenejä.
Sammon ryöstö
Sammon ryöstö Kalevalassa
Kalevalan 39. runon alussa Väinämöinen ehdottaa Ilmariselle, että he lähtisivät hakemaan Sampoa Pohjolasta. Ilmarinen kieltäytyy merimatkasta ja vaatii, että he ratsastaisivat Pohjolaan. Väinämöinen ja Ilmarinen lähtevät etsimään villihevosta. Löydettyään tämän he kuulevat rannalta itkun, jonka päästäjäksi osoittautuu Väinämöisen vene. Vene tahtoo sotaan ja Väinämöinen ja Ilmarinen lähtevät sillä kohti Pohjolaa. Väinämöinen laulaa veneeseen sotajoukon. Matkan varrelta he ottavat mukaansa Lemminkäisen venettä veistämästä. Seuraavassa runossa laiva juuttuu kiinni hauen selkään. Hauki tapetaan ja Väinämöinen tekee sen leukaluusta itselleen kanteleen.
(E)-4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylipyrofosfaatti
Synteesi ja biologinen rooli
Yhdiste on tärkeä osa kasvien ja bakteerien tarvitsemien yhdisteiden synteesiä. Yhdisteen hiilirunko on osana muun muassa eräissä hormoneissa ja glykosideissä. Kasveissa ja bakteereissa (E)-4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylipyrofosfaatti biosyntetisoidaan 2-C-metyyli-D-erytritoli 2,4-syklopyrofosfaatista 4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylidifosfaattisyntaasientsyymin katalysoimana. Terpeenien synteesissä (E)-4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylipyrofosfaatti muunnetaan 4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylidifosfaattireduktaasin vaikutuksesta isopentenyyli- ja dimetyyliallyylipyrofosfaatiksi.
Sammon ryöstö
Sammon ryöstö Kalevalassa
Pohjolaan saavuttuaan Väinämöinen vaatii Louhelta Sammon jakoa. Louhi ei tähän suostu. Väinämöinen soittaa kanteleellaan Pohjolan väen uneen. Pohjolan uinuessa Ilmarinen voitelee yhdeksän lukkoa, joiden takana Sampo on. Tämän jälkeen Lemminkäinen kyntää Sammon juuret Pohjolan härällä ja vie sen veneeseen. Kolmen päivän kuluttua Lemminkäinen pyytää Väinämöistä laulamaan, mutta Väinämöinen ei tähän suostu, koska koti ei vielä näy. Lemminkäinen ryhtyy itse laulamaan "äreällä äänellänsä, / käheällä kulkullansa". Ääni kaikuu yli vesien ja säikäyttää kurjen, jonka huuto vuorostaan herättää Pohjolan väen.
(E)-4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylipyrofosfaatti
Synteesi ja biologinen rooli
(E)-4-hydroksi-3-metyylibut-2-enyylipyrofosfaatti ja eräiden muiden DOXP-reitin välituotteiden on todettu olevan niin kutsuttuja fosfoantigeenejä ja stimuloivan γδ-T-solujen reseptoreita.
Vladimír Eminger
Vladimír Eminger (s. 3. huhtikuuta 1992 Litvínov, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Saksan DEL-joukkue Fischtown Pinguinsissa. Hän laukoo oikealta.
Alphege
pienoiskuva|Alphege Alphege tai Ælfheah (s. 953 tai 954 –1012) oli englantilainen pyhimys ja Canterburyn arkkipiispa. Viikingit surmasivat hänet vuonna 1012, minkä vuoksi häntä pidettiin kansallissankarina, ja hänet kanonisoitiin 1078.
Vladimír Eminger
Seuraura
Eminger aloitti jääkiekon 3-vuotiaana ja on HC Litvínovin kasvatti. Kaudella 2008–2009 hän oli Litvínovin U18-joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 5+9=14. Kaudeksi 2011–2012 Eminger siirtyi Suomeen ja Oulun Kärppien A-nuoriin, joiden tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 5+19=24. Hän edusti myös Kärppien miesten joukkuetta yhdessä European Trophy -ottelussa syksyllä 2011.
Alphege
Elämä
Alphege syntyi vuonna 953 tai 954 aatelisperheeseen Westonin kylässä Somersetissä, mistä hän lähti munkiksi Deerhurstin luostariin. Jonkin ajan kuluttua hän siirtyi Glastonburyyn, missä hänestä tuli priori. Hän toivoi kuitenkin vielä eristäytyneempää elämää ja päätti elää erakkona lähellä Bathin kuumia lähteitä. Monet opetuslapset seurasivat häntä. Vuonna 984 Pyhä Dunstan suostutteli hänet Winchesterin piispaksi Æthelwoldin kuoltua Tänä aikana hän tuli tunnetuksi hurskaasta elämästään ja köyhien auttamisesta. Kuningas Ethelred Neuvoton lähetti hänet neuvottelemaan rauhasta Norjan kuninkaan Olav Tryggvasonin kanssa vuonna 994. Olav lupasi ettei hyökkäisi enää Englantiin.
Vladimír Eminger
Seuraura
Huhtikuussa 2012 Eminger teki kolmivuotisen SM-liigasopimuksen Kärppien kanssa. Hän sai harjoituskaudella Oscar Eklundin ja Ville Pokan loukkaantumisten myötä enemmän peliaikaa joukkueessa ja pelasi Kärppien kaikki kahdeksan European Trophy -ottelua jääden niissä ilman tehopisteitä. Eminger teki SM-liigadebyyttinsä kauden 2012–2013 avauskierroksella Saimaan Palloa vastaan ja sai ottelussa jääaikaa 20.35 minuuttia. Hänen liigauransa avausmaali syntyi 19. tammikuuta 2013 Kalevan Palloa vastaan ja se ratkaisi Kärpille 4–2-voiton. Joulukuussa 2012 Eminger joutui kuukaudeksi sivuun käsimurtuman takia. Yhteensä hän teki kauden aikana SM-liigassa 36 runkosarja- ja kahdessa playoff-ottelussa tehot 1+6=7.
Alphege
Elämä
Alphege oli Winchesterissä piispana 22 vuotta, kunnes hänet valittiin Canterburyn arkkipiispaksi Ælfricin kuoltua ja hän matkusti Roomaan noutamaan arkkipiispan arvomerkin palliumin paavi Johannes XVIII:ltä. Arkkipiispana hän edisti Dunstanin pyhimyskulttia, minkä lisäksi hän toi Pyhän Swithunin pään Winchesteristä pyhäinjäännökseksi.
Vladimír Eminger
Seuraura
Kauden 2013–2014 päätteeksi Eminger voitti Suomenmestaruuden. Kesken kauden 2014–2015, marraskuussa 2014 hän jätti Kärpät ja siirtyi monivuotisella sopimuksella kotimaahansa Extraliga-joukkue HC Sparta Prahan riveihin. Kaudella 2015–2016 Eminger eteni joukkueen kanssa finaaleihin, mutta Tšekin-mestaruuden vei kuitenkin HC Bílí Tygři Liberec otteluvoitoin 4–2.
Maajoukkueura
Eminger on pelannut Tšekin A-maajoukkueessa kaksi ottelua. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 20. joulukuuta 2014 Channel One Cupin toisessa ottelussa Sotšissa Suomea vastaan. Hän on pelannut myös kahdeksan nuorten ja 12 poikien maaottelua.
Alphege
Kuolema ja kanonisointi
Perimätiedon mukaan Alphegen vereen kastunut kuollut oksa kasvatti lehtiä. Hänet haudattiin St Paulin katedraaliin, missä hänen ruumiinsa oli suosittu pyhiinvaelluskohde. Englannin valtaistuimelle noussut Knuut Suuri käski siirtää ruumiin Canterburyn tuomiokirkkoon vuonna 1023 juhlallisin seremonioin. Myöhempi arkkipiispa Lanfranc kyseenalaisti hänen marttyyriytensä, mutta Anselm Canterburylainen totesi, että Alphege kuoli puolustaessaan oikeutta.
Paavi Gregorius VII kanonisoi Alphegen vuonna 1078. Hauta avattiin vuonna 1105 ja ruumiin havaittiin olevan mädäntymätön, mikä johti häntä kunnioittamaan tulleitten pyhiinvaeltajien määrän kasvuun. Hänen pyhäinjäännöksiään on Glastonburyssä, Readingissa, Durhamissa ja Westminster Abbeyssä. Taiteessa hänet esitetään paimenena puolustamassa laumaansa. Alphegen virallinen juhlapäivä on 19. huhtikuuta ja hänen tunnuksensa eli embleeminsä on kirves. Thomas Becketin väitetään ylistäneen häntä ennen omaa marttyyrikuolemaansa Canterburyn tuomiokirkossa ja Becketin kultti sai jopa suuremman suosion kuin Alphege.
Kirkot
Bathissa on Alphegelle omistettu kirkko, jonka on suunnitellut arkkitehti Giles Gilbert Scott. Greenwichissä on hänen kuolinpaikallaan ollut kolme kirkkoa, joista nykyinen valmistui vuonna 1718. Solihullissa on keskiajalta peräisin oleva kirkko, joka on myös Alphegelle omistettu.
Nika Schuberg
Nika Schuberg (1832–1884) oli liiviläinen laivanomistaja ja aktivisti. Hän johti kapinaa Dundagan moisioherraa vastaan 1859–1860. Kapina unohdettiin pitkäksi aikaa, kunnes Riiasta löytyi 1980-luvulla laukku, joka sisälsi Schubergin käymää kirjeenvaihtoa.
Kapina
Nika Schuberg syntyi Kolkan kylässä Latvian Liivinrannalla. Hänen isänsä oli kalastaja-pienviljelijä. Hän kävi paikallista koulua ja oppi lukemaan ja kirjoittamaan sekä liiviksi että latviaksi. Hän hankki oman kalastusveneen ja rupesi harjoittamaan kalan vientiä Riikaan.
Lokakuussa 1859 Dundagan paroni von Osten-Sacken, Dundagan moisioherra, joka omisti suurimman osan Kuurinmaan liiviläisten kylien maasta, vaati uutta vuokrasopimusta maidensa viljelijöiltä. Sopimus olisi korottanut maan vuokran lähes kaksinkertaiseksi siitä, mitä se oli kruunun omistamilla mailla. Kaikki ne, jotka eivät suostuneet allekirjoittamaan, uhattiin karkottaa hänen mailtaan. Uhkauksesta huolimatta kukaan viljelijöistä ei allekirjoittanut, vaan kylistä päätettiin lähettää lähetystö Baltian kenraalikuvernööri Suvorovin luokse. Lähetystöä johti Nika Schuberg, sillä hän oli ainut, joka osasi sekä puhua että kirjoittaa sujuvaa latviaa. Suvorovilta vaadittiin liiviläisten viljelemän maan vuokran arviointia maan arvon mukaan, sekä maan lunastamista moisiolta kruunulle.
Suvorov asettikin tutkintakomitean, joka koostui pääasiassa Ventspilsin aatelistosta. Komitea päätyi ehdottamaan liiviläisten lähetystön pidättämistä kiihotuksesta tottelemattomuuteen. Nika Schuberg ja muut pidätettiin 7. maaliskuuta 1860. Heidät vapautettiin Latvian kansallisen heräämisen johtohahmon Krišjanis Waldemārsin puhuttua Suvoroville heidän puolestaan. Kaikki lähetystön jäsenet kuitenkin menettivät maansa, kuten myös kaikki ne jotka eivät allekirjoittaneet uutta vuokrasopimusta.
Loppuelämä
Tapauksen jälkeen Schuberg muutti Pietariin, jossa hän eli vuoteen 1863 saakka. Tämän jälkeen hän palasi ja meni naimisiin paikallisen naisen kanssa. Hänet kuitenkin pidätettiin ja tuomittiin kärsimään 50 raippaparia epäselvästä syystä. Ilmeisesti kyseessä oli paikallisen aateliston kosto. Tämän jälkeen hän muutti vaimonsa kanssa takaisin Pietariin ja sieltä sisä-Venäjälle, jossa hän työskenteli viinanpolttamossa. Vuonna 1881 hän muutti melkein rahattomana kuusihenkiseksi kasvaneen perheensä kanssa Riikaan ja sieltä Moskovaan, jossa hän kuoli vuonna 1884.
Valko-Venäjän presidentti
Valko-Venäjän presidentti on Valko-Venäjän valtionpäämies, joka valitaan viiden vuoden välein. Presidentillä on maan perustuslain mukaan laajat valtaoikeudet. Hän muun muassa nimittää pääministerin ja muun hallituksen.
Nykyinen presidentti Aljaksandr Lukašenka on ollut ainoa presidentti viran perustamisesta eli vuodesta 1994 lähtien.
Presidentinhallinto ja valtionpäämiehen virallinen virka-asunto on Minskissä osoitteessa Ulitsa Karla Marksa 38 sijaitsevassa presidentinpalatsissa. Presidentin toinen, ympäristöltään rauhallisempi virka-asunto sijaitsee hieman pääkaupungin luoteispuolella, Minskin piirin Zaslaujessa.
Euroopan parlamentti ilmoitti 17.9.2020, että se ei tunnusta Aljaksandr Lukašenkaa Valko-Venäjän presidentiksi enää sen jälkeen, kun hänen virkakautensa loppuu 5. marraskuuta 2020.
Oyuki Konno
Oyuki Konno (, s. 2. kesäkuuta 1965) on japanilainen kirjailija. Hänen kuuluisin teoksensa on Maria-sama ga miteru -light novel -sarja, joka on sovitettu myös animeksi, Satoru Nagasawan piirtämäksi mangaksi sekä kuunnelmiksi. Lisäksi hän on kirjoittanut sarjat Yume no miya ja Suripisshu!, sekä erillisen teoksen Sakana no ten – ihō no kakera.
Gavriil Konstantinovitš Romanov
pienoiskuva|Gavriil Konstantinovitš Romanov Suuriruhtinas Gavriil Konstantinovitš Romanov (15. heinäkuuta 1887 – 28. helmikuuta 1955) oli venäläinen aatelismies ja suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanovin (Venäjän keisari Nikolai I:n pojanpoika) toiseksi vanhin poika. Nikolai I oli siis Gavriilin isoisoisä.
Kun helmikuun vallankumous 1917 alkoi ja tsaari syrjäytettiin, Gavriil nai rakastajattarensa, entisen ballerinan Antonina Nesterovskajan.
Bolševikit pidättivät sekä Gavriilin että hänen veljensä Ioannin, Konstantinin ja Igorin lokakuussa 1917. Gavriil oli vangittuna Petrogradissa, mutta muut veljekset siirrettiin pieneen Alapajevskin kaupunkiin Uralille, jossa heidät myöhemmin murhattiin heinäkuussa 1918.
Gavriilin puolisolla oli vaikutusvaltaisia tuttavia, muun muassa kirjailija Maksim Gorki, joka järjesti heidät Suomen kautta Pariisiin. Maanpaossa Gavriil tuki Kirill Vladimirovitš Romanovia tämän kruununtavoittelussa. Kirill taas antoi Antoninan käyttää arvonimeä ruhtinatar Romanovskaja-Strelninskaja. Kirillin poika Vladimir antoi Gavriilille oikeuden käyttää suuriruhtinaan arvonimeä.
Gavriilin vaimo kuoli 1950. Vuonna 1951 hän nai venäläisen aatelisemigrantin Irina Ivanovna Kurakinan. Gavriil kuoli Pariisissa vuonna 1955. Hänen molemmat avioliittonsa olivat lapsettomia.
Juha Rihtniemi
Juha Rihtniemi (28. elokuuta 1927 Helsinki – 12. tammikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtaja 1965–1971 ja puoluesihteeri 1959–1960. Kymen läänin vaalipiiristä valittuna kansanedustajana hän toimi vuosina 1958–1971. Hänen aikanaan aloitettiin vuoden 1968 presidentinvaalin jälkeen remonttimiesten voimin kokoomuksen uudelleen asemointi suomalaiseen sisäpolitiikkaan Kekkos-kriittisestä puolueesta myös ”ulkopoliittisesti kelvolliseksi” hallituspuolueeksi.
Lapsuus ja nuoruus
Juha Rihtniemi syntyi Suomenlinnassa, Helsingissä 28. elokuuta 1927. Hänen isosiskonsa ja perheen vanhin lapsi Irma oli syntynyt 27. maaliskuuta 1926 myös Suomenlinnassa. Irma Rihtniemi-Koski toimi vuosina 1978–1979 Kokoomuksen Naisten Liiton puheenjohtajana ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1975–1980. Lisäksi hän toimi kokoomuksen puoluehallituksen ja -valtuuston jäsenenä. Juha Rihtniemen isä oli yksi kokoomuksen perustajajäsenistä vuonna 1918 ja aktivistien johtohahmoista, everstiluutnantti Elja Rihtniemi, joka toimi 1920-luvulla Suomenlinnan komendanttina. Elja Rihtniemi oli toiminut luutnantin arvolla sisällissodassa  Kajaanin sissirykmentin päällikkönä ja tämän jälkeen suojeluskuntavaikuttajana. Elja Rihtniemen isä, Juha Rihtniemen isoisä Volter Rihtniemi oli aikanaan ollut yksi jääkäriliikkeen aktivisteista. Elja Rihtniemi oli 1930-luvun alussa Kansalliseen Kokoomukseen kuuluneen presidentin P. E. Svinhufvud luottomies. Elja Rihtniemen vaimo eli Juhan äiti oli Doris Ingrid (o.s. Gruene).
Rihtniemi pääsi ylioppilaaksi vuonna 1946. Hänen ensimmäinen luottamustehtävänsä oli toimia Suomen oppikoulujen Karjala-seurojen pääsihteerinä. Lisäksi hän oli Teini-lehden toimitussihteeri ja Helsingin Kokoomuksen Nuorten toiminnanjohtaja vuoteen 1947. Vuonna 1953 Rihtniemestä tuli valtiotieteen kandidaatti ja 1956 valtiotieteen maisteri. Sotilasarvoltaan Rihtniemi oli luutnantti ja hän toimikin Reserviupseerikoulun 80. kurssin oppilaskunnan puheenjohtajana.
Sota-aikana teini-ikäiset Juha Rihtniemi ja hänen tuleva puolisonsa Anna-Liisa Birgitta Silvo ottivat osaa ilmavalvontatehtäviin ja muuhun sota-ajan vapaaehtoiseen maanpuolustustyöhön. Juha Rihtniemi tapasi Anna-Liisa Silvon sotasyyllisyysoikeudenkäyntien aikana 1945–1946, jolloin Rihtniemi toimi lähettinä ja Silvo puolustuksen konekirjoittajana. Lähettinä Juha Rihtniemi vei syytettyjen puolustusasianajajan ministeri Hjalmar Procopén asiakirjoja muun muassa Risto Rytille konttorilta Katajanokan vankilaan ja toisin päin.
Vuonna 1948 avioituneen pariskunnan Juha ja Anna-Liisa Rihtniemen ensimmäinen yhteinen asunto sijaitsi Meilahdessa Mannerheimintie 93:ssa White Ladyn talossa. Asunnon koko oli 40 m². Pariskunnan ensimmäinen lapsi Suvi Rihtniemi syntyi 8. huhtikuuta 1954. Suvi Rihtniemi on nykyisin Helsingin seudun liikenne -kuntayhtymän toimitusjohtaja ja toimi aiemmin Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Vuonna 1956 Rihtniemet muuttivat arava-asuntoon Pohjois-Haagaan, jossa hän asui vaatimattomissa oloissa kuolemaansa saakka.
Kansanedustaja ja puoluejohtaja
Vuoden 1958 eduskuntavaaleissa Rihtniemi valittiin Kymen läänin vaalipiiristä Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajana. Vuodet 1959–1960 valtiotieteen maisteri Rihtniemi toimi kokoomuksen puoluesihteerinä. Samaan aikaan vuosina 1955–1965 puolueen puheenjohtajana toimi Jussi Saukkonen. Rihtniemelle oli itsestään selvyys kuulua Kansalliseen Kokoomukseen, jota perhe oli kautta-aikain kannattanut. Lisäksi perheen vahva isänmaallinen ja suojeluskuntalainen tausta antoivat syyn kokoomuslaisuuteen. Rihtniemi ei kuitenkaan kuulunut perinteistä kokoomusta edustaneeseen oikeistosiipeen, jonka voimahahmo oli Suomen politiikkaa liiasta neuvostomyötäilystä arvostellut Tuure Junnila. Toisin kuin Saukkoseen, presidentti Kekkonen ei luottanut Rihtniemeen. Saukkonen oli luonteeltaan vakaa eli luotettava ja paikallaan junnaava, Rihtniemi taas oli Kekkosen mielestä epäluotettava ja ailahteleva. Kekkonen tyrmäsikin toistuvasti 1960-luvulla Rihtniemen pyrkimykset ministeriksi.
Vuoden 1965 puoluekokouksessa Juha Rihtniemi valittiin Kansallisen Kokoomuksen puheenjohtajaksi. Tässä tehtävässään Rihtniemi saavutti legendaarisen maineen, osittain persoonallisen luonteensa ansiosta. Tuure Junnila oli haastanut puheenjohtajaäänestyksessä aikanaan Saukkosen ja haastoi hyvin myös Rihtniemen.
Maaliskuun 1970 eduskuntavaaleissa Rihtniemi johti Kansallisen Kokoomuksen murskaavaan vaalivoittoon. Kokoomus nousi ensi kerran toiseksi suurimmaksi puolueeksi ja ohitti kannatuksellaan sekä Keskustapuolueen että Suomen Kansan Demokraattisen Liiton. Rihtniemi yritti nousta vaikka väkisin pääministeriksi, mutta kokoomus ei kelvannut hallituskumppaniksi kuin kansanpuolueille, RKP:lle ja LKP:lle. Tässä käytännössä mahdottomassa tilanteessa Rihtniemi ehdotti Kekkoselle kokoomuksen, RKP:n ja LKP:n muodostamaa porvarillista vähemmistöhallitusta. Ehdotukseen Kekkonen vastasi Rihtniemelle: "Olette helvetin rohkea mies, jos sen teette". Lopulta Kekkonen muodosti Auran virkamieshallituksen, johon kuitenkin pääsi varapääministeriksi ja valtiovarainministeriksi kokoomuksen vasemmistosiipeen kuulunut Päiviö Hetemäki. Kekkosen mielestä Neuvostoliitto olisi suhtautunut kielteisesti kokoomusjohtoiseen vähemmistöhallitukseen, joten Rihtniemi ei päässyt koskaan pääministeriksi.
Vuoden 1970 eduskuntavaalien aikana Rihtniemi oli sairastunut keuhkokuumeeseen ja hän kävi toipilaana erittäin raskaita hallitusneuvotteluita. Keuhkokuumeen ja väsymyksen murtama Rihtniemi kuoli 12. tammikuuta 1971. Rihtniemen paikan eduskunnassa otti Anna-Kaarina Aalto. Rihtniemi on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Luottamustoimet
Eduskunta:
Heikki Turunen (jalkapalloilija)
Heikki Turunen (s. 20. maaliskuuta 1959) on suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Hyökkääjänä pelannut Turunen edusti Kuopion Palloseuraa SM-sarjassa kausina 1977–1981 ja 1988–1989. Turusen aikana joukkue saavutti SM-hopeaa kausilla 1977 ja 1979 sekä Suomen cupin mestaruuden kaudella 1989. Kaudella 1980 hän oli 13 maalillaan KuPSin paras maalintekijä SM-sarjassa. Vuoden 1989 cup-loppuottelussa hän teki yhden joukkueensa maaleista, kun KuPS voitti Hakan 3–2. Turunen toimi myös KuPSin valmentajana kausina 1988–1989 ja 1999.
Vuonna 1981 Turunen siirtyi Saksaan, jossa hän edusti kuuden kauden ajan SV Kirchzartenia, Freiburger FC:tä, FC 08 Villingeniä ja SV Weiliä maan alemmilla sarjatasoilla. Suomessa hän pelasi KuPSin lisäksi myös I divisioonan Pallokerho-37:ssä ja Varkauden Työväen Palloilijoissa.
Suomen maajoukkueissa Turunen pelasi 14 poikien ja kahdeksan nuorten maaottelua.
Turusen poika Patrik Turunen on myös jalkapalloilija.
Aleksandar Ranković
pienoiskuva|Aleksandar Ranković vuonna 1966. Aleksandar Ranković (1909–1983) oli jugoslavialainen kommunistipoliitikko ja kansallisuudeltaan serbi. Hän oli Jugoslavian sisäministeri vuosina 1946–1953 sekä sotilaallisen järjestön (OZNA) ja poliittisen turvallisuuspoliisin (UDBA) päällikkö.
Ranković oli vankeudessa toimittuaan laittomassa kommunistipuolueessa 1930-luvulla. Ranković oli Politbyroon jäsen vuodesta 1940. Hän oli Gestapon kidutettavana ja vangittuna vuonna 1941. Rankovic kuului partisaanisodan aikana Titon lähipiiriin. Hän oli Titon hallituksen sisäministerinä vuosina 1946–1953. Tito nimitti Rankovićin Jugoslavian varapresidentiksi vuonna 1963. Hän pyrki kommunistipuolueen pääsihteerin virkaan vuonna 1964. Tämä koitui kuitenkin hänen kohtalokseen. Hän oli epäsuosittu turvallisuuspoliisin taustansa vuoksi. Puoluetoveri sloveeni Kardelj uhkasi, että Slovenia eroaisi koko Jugoslavian liittovaltiosta, jos Ranković hyväksyttäisiin puolueen johtoon. Tito päätti suostua Kardeljin uhkauksiin vuonna 1964. Rankovićia syytettiin vallankaappausyrityksestä Titon ulkomaan matkan aikana vuonna 1966. Kävi ilmi, että hänen johtamansa järjestö UDBA oli asentanut Titon asuntoon mikrofoneja ja järjestön jäseniä oli ylen määrin puolue- ja valtiokoneistossa. Ranković erotettiin Jugoslavian kommunistipuolueesta kesällä 1966.
Akseli Anttila
Akseli Anttila (, 26. maaliskuuta 1897 Ruovesi – 11. maaliskuuta 1953 Moskova ) oli suomalainen Neuvostoliiton puna-armeijassa palvellut kenraali. Vuonna 1918 hän osallistui Suomen sisällissotaan ja pakeni sen päätyttyä Neuvosto-Venäjälle. Anttila suoritti aluksi upseerikurssin Pietarissa ja onnistui myöhemmin pääsemään Frunzen sotilasakatemiaan yhtenä harvoista suomalaisupseereista. Hän toimi sotilasneuvonantajana Espanjan sisällissodassa ja osallistui kenraalina toiseen maailmansotaan, jossa Anttila Suomen rintamien lisäksi johti joukkoja muun muassa Berliinin taistelussa 1945. Talvisodan aikana Anttila valittiin Terijoen hallituksen puolustusministeriksi ja hän komensi myös sen alaisena toiminutta Suomen kansanarmeijaa.
Varhaiset vuodet
Akseli Anttila syntyi Ruovedellä entisen kruununtorpparin yhdeksänlapsieen perheeseen. Hän kävi neljä luokkaa kansakoulua ja sen jälkeen vielä Vilppulan maamieskoulun, josta Anttila valmistui 1916. Anttila teki erilaisia hanttihommia, kunnes pääsi vuonna 1917 Valtionrautateiden palvelukseen ylimääräiseksi asemamieheksi. Saman vuoden syyskuussa hän liittyi Vilppulan punakaartiin. Tammikuussa 1918 syttyneeseen sisällissotaan Anttila osallistui lähettinä Vilppulan rintamalla. Varsinaisissa taisteluissa hän ei kuitenkaan ollut mukana, vaikka joutuikin itse tulituksen kohteeksi ainakin Mäntässä ja Kuorevedellä. Tampereen taistelun jälkeen Anttila antautui valkoisille huhtikuun alussa Pispalassa, mutta onnistui välttämään teloituksen. Vilppulan suojeluskunta vaati hänelle kuolemantuomiota, mutta valtiorikosoikeus päätyi vain 10 vuoden kuritushuonerangaistukseen, kun Anttila osoitti heidän mielestään riittävää katumusta. Myös Vilppulan seurakunta antoi hänestä myönteisen lausunnon. Anttila kuitenkin karkasi Kalevankankaan vankileiriltä jo elokuussa 1918 ja onnistui pääsemään Pietarsaareen, josta hän siirtyi veneellä Ruotsin puolelle Uumajaan.
Neuvostoupseerina
Ruotsissa Anttila työskenteli metsä- ja sahatöissä, kunnes matkusti vuonna 1919 Pietariin. Hän liittyi kaupungissa toimineeseen Suomen Kommunistiseen Puolueeseen, joka komensi Anttilan Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun nelivuotiselle suomalaiselle kurssille. Loka–marraskuussa 1919 hän osallistui muiden kurssilaisten joukossa Venäjän sisällissodan taisteluihin Pulkkalassa. Lisäksi hän oli mukana kukistamassa Kronstadtin kapinaa maaliskuussa 1921. Seuraavana talvena Anttila osallistui ns. Kiimasjärven retkelle Toivo Antikaisen johtaman kurssilaispataljoonan tiedustelujoukkueen johtajana. Tammikuun lopulla hän haavoittui lievästi suomalaisia heimosotureita vastaan käydyssä Pääkönniemen taistelussa.
Valmistumisensa jälkeen Anttila jäi kansainvälisen punaupseerikoulun opetusupseeriksi ja onnistui vuonna 1930 pääsemään Moskovassa toimineeseen Frunzen sotilasakatemiaan. Kolmivuotisen kurssin päätyttyä hän palveli 1933–1935 Karjalan erillisen prikaatin esikunnassa ja 1935–1936 Moskovan sotilaspiirissä. Vuodet 1936–1938 Anttila oli Espanjassa tasavaltaisarmeijan sotilasneuvonantajana. Hän palveli everstin arvoisena panssarikenraali Dimitri Pavlovin esikunnassa Madridin rintamalla ja osallistui myös itse taisteluihin. Käsivarteensa haavoittunut Anttila ylennettiin prikaatinkenraalia vastanneeseen prikaatinkomentajan arvoon ja hän sai ansioistaan myös Leninin kunniamerkin.
Toinen maailmansota
Anttila jatkoi palvelustaan Moskovassa ja juuri ennen talvisodan syttymistä hänet ylennettiin divisioonankomentajaksi, mikä vastasi kenraalimajurin arvoa. Lokakuussa 1939 Anttila osallistui Suomen kansanarmeijan kokoamiseen ja myöhemmin talvisodan aikana hän toimi sen komentajana. Lisäksi Anttila nimitettiin ns. Terijoen hallituksen puolustusministeriksi. Talvisodan jälkeen hän perusti kansanarmeijan pohjalta Karjalan kannakselle sijoitetun 71. divisioonan. Kesäkuussa 1940 puna-armeija otti jälleen käyttöön kenraalinarvot ja Anttila ylennettiin ensimmäisten joukossa kenraalimajuriksi. Vuosina 1941–1942 hän toimi armeijankomentajan apulaisena länsirintamalla ja oli myöhemmin komennettuna Suomen vastaiselle Karjalan rintamalle vuoteen 1944 saakka. Syyskuussa 1944 Anttila palasi länsirintamalle, jossa hän osallistui marsalkka Georgi Žukovin armeijaryhmän rintamakomentajana Berliinin taisteluun huhti–toukokuussa 1945. Natsi-Saksan antautumisen jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta lokakuussa 1945. Viralliseksi syyksi Anttila ilmoitti terveydelliset syyt, mutta eron taustalla oli myös kyllästyminen puna-armeijan kenraalikunnan sisäiseen valtataisteluun.
Nordmalingin kunta
Nordmalingin kunta on Västerbottenin läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Ångermanlandiin. Kunnan keskustaajama on Nordmaling.
Kunnan maapinta-ala on 1 229,59 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 7 100 henkeä (31.12.2021).
Kunnassa sijaitsevat 1700-luvulta olevat Olofsforsin ruukki ja Hörneforsin ruukkialue. Nordmalingissa järjestetään pohjoismaiset barokkimusiikkifestivaalit joka toinen vuosi. Botniabanan kulkee Nordmalingin kautta.
Kuntajaon kehitys
Vuonna 1863 Nordmalingin pitäjästä perustettiin Nordmalingin maalaiskunta. Vuonna 1914 osa Nordmalingin ja Uumajan maalaiskunnista erotettiin uudeksi Hörneforsin maalaiskunnaksi. Vuosien 1952 ja 1971 kuntauudistuksissa kunnan rajat eivät muuttuneet. Nykyinen Nordmalingin kunta muodostettiin Nordmalingin maalaiskunnasta ilman aluemuutoksia.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 112 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 1,6 prosenttia kunnan väestöstä. Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 2,3 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 115 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 1,4 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuonna 2010 olivat 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot 173 161 kruunua. Vuonna 2007 kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 72 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö"  puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on kolme taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 52,9 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 3 341 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Keskustaajama on lihavoitu.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Luettelossa mainituista taajamista Levar on sittemmin kasvanut yhteen Nordmalingin taajaman kanssa.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Muita paikkakuntia
Bredvik, Järnäs, Järnäsklubb, Kråken, Öre
Piirit
Vuodesta 2016 alkaen kunnassa on yksi piiri, Nordmalingin piiri.
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
A.O.D.
A.O.D. eli Altars of Destruction on suomalainen, Kauhajoella vuonna 1986 perustettu Bay Area thrash metal -tyyppistä thrash metalia soittava yhtye.
A.o.D.:n aktiivisimpina vuosina 1980-luvun lopulla yhtyeen musiikki oli samankaltaista kuin samoihin aikoihin toimineiden suomalaisten thrash metal -yhtyeiden Stonen, Airdashin ja Maple Crossin musiikki. Muista poiketen yhtyeen tyylissä kuuluu sveitsiläisen Celtic Frostin voimakas vaikutus.
A.o.D. hajosi vuonna 1989, syynä olivat henkilökohtaiset ongelmat, varusmiespalvelukset, muutot toisille paikkakunnille ja erimielisyydet musiikkisuunnan suhteen. A.o.D. palasi takaisin yhteen kokeilumielessä väliaikaisilla kokoonpanoilla vuonna 2008. Junnu Mäki erosi yhtyeestä 2009. Yhtyeen uusi ja oikeastaan ensimmäinen studioalbumi Gallery of Pain julkaistiin vuonna 2010 kokoonpanolla Kimmo Osmo (kaikki kitarat), Pasi Osmo (basisti), Jussi Samppala (rummut) ja Mika Luoma (laulu). A.o.D:n tunnetuimpia kappaleita ovat ”Altars of Destruction”, ”Suicide”, ”Guilty or Not”, ”Stillborn Butcher” ja ”F.T.A.”
Diskografia
EP:t
Lars Schalin
Perhetausta
Hänen vanhempansa olivat lennätinpäällikkö Leopold Verner Schalin ja Fanny Emilia Kåhlsten. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Ragni Maria Elmgrenin kanssa.
Opinnot
Schalin kirjoitti ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Vaasalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1914–1916. Schalin kävi Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1924–1926 ja Ilmavoimien tähystäjäkurssin vuosina 1927–1928 sekä pommitus- ja ampumakurssin Utissa vuonna 1929. Hän oli komennettuna opintomatkalle vuonna 1929 Englantiin, missä hän tutustui Lontoon ilmailunäyttelyyn ja seurasi Hendonin lentonäytöstä sekä teki vastaavan matkan vuonna 1934 Ruotsiin tutustuakseen Boforsin tehtaisiin ja seuratakseen pommikokeiluja.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat [[Birger Homén ja Eric Heimbürger.]] Schalin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 6. toukokuuta 1916, josta hänet siirrettiin 21. elokuuta 1916 3. komppaniaan. Hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. . Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hän kävi Saksassa puhelin-, lennätin- ja merkinantokurssit.
Suomen sisällissota
Schalin saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan adjutantiksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen Schalin komennettiin opettajaksi Helsingissä 2. heinäkuuta 1918 alkaneille viestikursseille, joilla koulutettiin kantajoukot divisioonien ja Vuoristoprikaatin tiedonanto-osastoihin. Hänet siirrettiin 18. elokuuta 1918 alkaen 1. Divisioonan tiedonantovälineosaston johtajaksi ja 2. helmikuuta 1921 alkaen Kenttälennätinpataljoonan 1. komppanian päälliköksi sekä 31. elokuuta 1926 alkaen yleisesikuntaupseeriksi Ilmavoimien esikuntaan, jossa hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 esikuntapäälliköksi ja 13. tammikuuta 1932 Ilmailukoulun johtajaksi sekä 1. toukokuuta 1933 koulutusosaston päälliköksi jälleen Ilmavoimien esikuntaan. Lentoasema 6:n komentajaksi hänet nimitettiin 31. tammikuuta 1935 ja 1. tammikuuta 1938 Lentorykmentti 4:n komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota
Schalin osallistui talvisotaan T-Lentorykmentti l:n komentajana. Välirauhan aikana hän toimi Uudenmaan läänin väestönsuojelutarkastajana ja jatkosodan puhjettua hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Päämajan Ilmasuojelutoimiston päälliköksi. Edellä mainitussa tehtävässä hän palveli vuoteen 1943 saakka, jolloin hän siirtyi Suomen Punaisen Ristin pääsihteerin apulaiseksi ja toimi tehtävässä sodan loppuun saakka, jolloin hän erosi armeijan vakinaisesta palveluksesta. Sotien jälkeen hän toimi edelleen Suomen Punaisessa Ristin pääsihteerin apulaisena vuoteen 1950 saakka, jolloin hän siirtyi vakuutustarkastajaksi Suomi-yhtiölle ja palveli yhtiössä vuoteen 1958 saakka. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Luottamustoimet
Schalin toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1920 ja Kenttälennätinpataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1922–1924 sekä Ilmavoimien kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1929.
Carlos Aranda
Carlos Reina Aranda (s. 27. heinäkuuta 1980 Málaga, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Granadaa ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkue
Aranda on yksi monista Real Madridin kasvateista, joka ei ole onnistunut noustessaan murtautumaan seuran edustusjoukkueeseen. Hän ei ole pelannut edustusjoukkueen paidassa yhtään sarjaotteluita, mutta teki ensiesiintymisensä kaudella 1999–2000 Mestarien liigan ottelussa Moldea vastaan. Kaudella 2000–2001 hän pelasi toisen ottelunsa edustusjoukkueessa, niin ikään Mestarien liigassa.
Tammikuussa 2002 hän siirtyi sorialaisseura Numanciaan ja oli tärkeässä osassa, kun joukkue onnistui säilyttämään paikkansa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa. Hyvin sujuneen puolikautisensa jälkeen hän teki viisivuotisen sopimuksen Villarrealin kanssa. Aranda jäi kuitenkin uudessa seurassaan vähälle peliajalle ja niin hän palasi takaisin Numanciaan tammikuussa 2003.
Kaudeksi 2004–2005 Aranda teki sopimuksen Sevillan kanssa. Ensimmäisessä UEFA Cupin ottelussaan 4. marraskuuta 2004 hän teki maalin saksalaista Alemannia Aachenia vastaan. Hän sai kohtalaisesti vastuuta ensimmäisellä kaudellaan, mutta toiselle kaudelle tehdyt hankinnat Javier Saviola, Luís Fabiano ja Frédéric Kanouté ajoivat hänet lopulta lainalle Albaceteen. Joukkue oli tuttu, sillä hän edusti sitä myös kaudella 2003–2004 ennen siirtymistään Sevillaan.
Arandan toinen pesti albaceteläisseurassa ei sujunut kuitenkaan yhtä hyvin kuin edellinen, häntä syytettiin muun muassa epäurheilijamaisesta käytöksestä joukkueen sisällä. Myöhemmin hän kertoi joutuneensa pakonalaisena lehdistön eteen pahoittelemaan käytöstään.
Vuodet 2006–2008 hän edusti Segunda Divisiónissa pelanneita Real Murcia ja Granada 74:ää. Ensimmäisellä kaudellaan Murciassa hän oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä 11 osumallaan.
Kaudeksi 2008–2009 hän siirtyi Numanciaan, joka oli noussut maan korkeimmalle sarjatasolle Primera Divisióniin neljättä kertaa historiansa aikana. Hän pelasi kauden aikana 20 ottelua ja teki niissä kuusi maalia.
16. heinäkuuta 2009 Aranda teki sopimuksen Osasunan kanssa. Osana kauppaa hyökkääjä Kike Sola matkasi sorialaisseuraan.
Tarik Sektioui
Tarik Sektioui (, s. 13. toukokuuta 1977 Fès, Marokko) on marokkolainen jalkapalloilija, joka edustaa Ajman Clubia. Sektioui on pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Hän on pelannut aikaisemmin urallaan viidessä maassa: Marokossa, Ranskassa, Portugalissa, Sveitsissä ja Alankomaissa. Sektiouin tuottoisin kausi oli Alankomaissa Willem II Tilburg paidassa. Hän pelasi joukkueessa neljä vuotta, pelasi 73 ottelua ja teki 19 maalia. Sektioui on ollut vuodesta 2000 lähtien Marokon jalkapallomaajoukkueen pelaaja.
Miinalaiva Keihässalmi
Miinalaiva Keihässalmi oli Suomen merivoimien vuonna 1957 valmistunut miinalaiva. Se oli ensimmäinen uusi suomalainen miinalaiva toisen maailmansodan jälkeen. Alus museoitiin vuonna 1994.
Hankinta
Keihässalmen hankinta perustui Puolustusvoimain komentajan 11. helmikuuta 1955 hyväksymään perushankintasuunnitelmaan. Osana suunnitelmaa laivastolle tuli hankkia yksi Ruotsinsalmi-luokan miinalaiva korvaamaan sodassa menetetty miinalaiva Riilahti. Vuosien 1955–1956 perushankintavaroilla tehtiin tilaus Keihässalmesta. Koska alukselle ei haluttu antaa sodassa menetetyn aluksen nimeä, se nimettiin Pyhtäänsaaren ja Munapirtin välissä olevan Keihässalmen mukaan.
Keihässalmen suunnittelussa otettiin huomioon Suomen laivaston miinalaivoista saadut kokemukset, ja sen lähtökohtana oli miinalaiva Ruotsinsalmi. Aluksesta tuli esikuvaansa suurempi (70 tonnia painavampi kuin Ruotsinsalmi), vahvempi, merikelpoisempi ja nopeampi. Vaikka alus oli ennen kaikkea miinanlaskija ja -raivaaja, siihen sijoitettiin kaikki tuolloin käytössä olleet asejärjestelmät, lukuun ottamatta torpedoita.
Valmistus
Alus rakennettiin vuosina 1956–1957 Valmet Oy:n Katajanokan telakalla Helsingissä. Se laskettiin vesille 16. maaliskuuta 1957, ja se oli vuoteen 1962 asti Merivoimien suurin alus, joten se oli monenlaisten kokeilujen kohteena. Sen keulaan asennettiin eräässä vaiheessa koemielessä 75 mm:n tykki, sillä Merivoimilla ei ollut siihen aikaan varsinaisia tykistöaluksia.
Palvelus
Alus oli purjehduksessa jokaisena vuotena valmistumisensa jälkeen, mikä osoitti sen käyttökelpoisuuden Suomen rannikoilla. Keihässalmen käyttökustannukset olivat alhaiset ja miehistöä vähän, mutta tästä huolimatta se pystyi toimimaan merellä yhtäjaksoisesti useita vuorokausia. Alus peruskorjattiin vuosina 1975–1981, jolloin sen merikelpoisuutta parannettiin lisäämällä painovesitankkeja, miinakannen etuosa rakennettiin vesitiiviiksi sulkemalla kyljissä olevat aukot. Alus sai myös ajanmukaisen aseistuksen, ja siihen lisättiin muun muassa tykistön tutkaohjattu tulenjohtolaitteisto.
pienoiskuva|Keihässalmi 2020 Keihässalmi museoitiin vuonna 1994 ja luovutettiin Sotamuseolle. Nykyisin alus on esillä Forum Marinumin laiturissa Turussa.
CAC Boomerang
CAC Boomerang oli toisen maailmansodan aikainen Australiassa valmistettu hävittäjälentokone. Se oli jatkokehitetty North American NA-33 -koulutuskoneesta. CAC Wirraway -harjoitushävittäjä oli tämän tyypin suora edeltäjä.
Japani oli Tyynenmeren sodassa eristämässä Australian kokonaan, minkä takia Australiassa käynnistettiin pikaisesti oman hävittäjäkoneen tuotantoon tähtäävä projekti, jossa onnistuttiinkin suhteellisen hyvin. Australian kuninkaallisille ilmavoimille valmistettiin kahtena erillisenä tuotantosarjana (Mk I ja Mk II) ainakin 200 lentokonetta. Boomerangia pidettiin tulivoimaisena, kestävänä ja ketteränä hävittäjänä. Nopeudessa se hävisi jonkin verran Mitsubishi Zerolle. Huippunopeus oli 491 km/h, lakikorkeus 10 365 metriä ja enimmäislentomatka 2 575 kilometriä.
Eduskunnan oikeusasiamies
Eduskunnan oikeusasiamies (lyhenne EOA, ) on oikeuskanslerin ohella ylin laillisuusvalvoja Suomessa. Heidän toimivaltuutensa ovat muuten samat, mutta oikeusasiamies ei voi puuttua hallituksen eikä asianajajien valvontaan. Oikeusasiamiehen rinnalla on myös vuodesta 1972 alkaen ollut yksi, 1998 alkaen kaksi apulaisoikeusasiamiestä.
Tehtävät
Oikeusasiamiehen tehtävä on valvoa, että viranomaiset ja virkamiehet noudattavat lakia ja täyttävät velvollisuutensa. Hän valvoo myös muita henkilöitä silloin, kun he hoitavat julkista tehtävää.
Työssään oikeusasiamies seuraa erityisesti, että perusoikeudet ja ihmisoikeudet toteutuvat. Hänellä on lisäksi erityistehtävänä valvoa, miten poliisi käyttää telepakkokeinoja ja peitetoimintaa. Eduskunnan toivomuksesta hän seuraa myös lasten oikeuksien toteutumista.
Oikeusasiamies valvoo laillisuutta etupäässä tutkimalla hänelle tulleita kanteluita. Hän voi puuttua epäkohtiin myös omasta aloitteestaan.
Toimenkuvaan kuuluvat lisäksi tarkastukset virastoissa ja laitoksissa, erityisesti vankiloissa, varuskunnissa ja muissa suljetuissa laitoksissa. Näin hän seuraa vankien, laitoksiin suljettujen ja asepalvelusta suorittavien sekä rauhanturvaamishenkilöstön kohtelua.
Oikeusasiamiehen tehtävät on määritelty perustuslaissa ja eduskunnan oikeusasiamiehestä annetussa laissa.
Toimivalta
Oikeuskanslerilla ja eduskunnan oikeusasiamiehellä ei ole suoraa käskyvaltaa viranomaisiin nähden, vaan he voivat esittää käsityksensä jostain asiasta, kiinnittää viranomaisen huomiota johonkin asiaan, antaa huomautuksen tai erityistapauksissa määrätä syytteen nostettavaksi. Hyvin perustellut kannanotot yleensä riittävät ja virkamiehet tottelevat niitä liki poikkeuksetta.
Oikeusasiamiehen toimivaltaa säätelee laki eduskunnan oikeusasiamiehestä (14.3.2002/197). Oikeusasiamiehen ja oikeuskanslerin välistä tehtävienjakoa ohjaa laki valtioneuvoston oikeuskanslerin ja eduskunnan oikeusasiamiehen tehtävien jaosta (330/2022).
Toimenpiteet
Toimenpiteistä selvästi yleisin on "käsityksen" saattaminen viranomaisen tietoon. Käsitys voi olla luonteeltaan moittiva tai ohjaava. Käsitysten antamisia oli vuonna 2013 noin 74 % kaikkiaan 840:stä toimenpiteestä. Useimmin toimenpiteet kohdistuivat sosiaaliturvaan, poliisiviranomaisiin, vankeinhoitoviranomaisiin, terveydenhuoltoviranomaisiin tai työhallinnon viranomaisiin.
Kantelun tekeminen
Kantelu tehdään aina kirjallisesti. Kantelun voi toimittaa postitse, faksitse, sähköpostitse tai lähettämällä sähköisen kantelulomakkeen oikeusasiamiehen sivustolta.
Mitään erityisiä muotovaatimuksia kantelukirjelmälle ei ole. Oikeusasiamiehen internet-sivuilla on tiedot siitä, mitä tietoja oikeusasiamies vähintään tarvitsee asian ratkaisemiseksi. Nimettömiä kanteluita ei käsitellä. Kantelussa on hyvä olla liitteenä kopiot asiaan liittyvistä päätöksistä ja muista asiakirjoista.
Oikeusasiamiehen kansliasta saa ohjeita kantelun tekemiseen. Kansliasta ei kuitenkaan saa oikeudellista neuvontaa. Tätä neuvontaa kansalainen saa puolestaan julkisesta oikeusavusta. Palvelu on maksullista, mutta jollei kansalaisella ole varaa itse hankkia tarvitsemaansa apua, se voidaan kustantaa joko osaksi tai kokonaan valtion varoin.
Käsiteltävien tapauksien määrä on kasvanut vuosi vuodelta. Vuonna 2012 eduskunnan oikeusasiamiehelle saapui 4 723 kantelua ja hän ratkaisi 5 002 asiaa ja 2013 saapui 5 506 kantelua ja ratkaistiin 5 762 asiaa. Noin kymmenesosaa saapuvista asioista ei luokitella kanteluiksi. Osa asioista on viranomaisilta tulevia lausunto- tai kuulemispyyntöjä tai kansalaisten kirjoituksia, joita ei luokitella kanteluiksi vaan "muiksi kirjoituksiksi". Osa asioista on siirretty oikeuskanslerilta oikeusasiamiehelle, koska asiat ovatkin oikeusasiamiehen alaa. Oikeusasiamies myös aloittaa joidenkin asioiden selvityksen omasta aloitteestaan.
Apulaisoikeusasiamiehet
Eduskunnan apulaisoikeusasiamiehinä ovat toimineet:
Lumparn
thumb|300px|Lumparnin sijainti Ahvenanmaalla Lumparn on merenselkä Ahvenanmaalla Manner-Ahvenanmaan saaren keskellä. Sen ympärillä ovat pohjoisessa Sundin, lännessä Jomalan, etelässä Lemlandin ja idässä Lumparlandin ja Vårdön kunnat. Lumparn on syntynyt meteoriitin törmäyksessä syntyneeseen törmäyskraatteriin. Lumparnin allas on yksi harvoista paikoista Suomessa, josta voi löytää fossiileita. Tavallisimpia fossiileita alueella ovat oikosarvet, erilaiset lonkerojalkaiset, kotilot sekä Asaphus- ja Illaenus-sukujen trilobiitit. Lumparnissa on ordovikikautista kalkkikiveä näkyvillä eräällä pienellä luodolla. Lisäksi kalkkikiveä on rannoilla ja Jomalan pelloilla runsaasti irtokivinä.
Lumparnista on joskus käytetty suomenkielistä nimeä Lumpari. Tuolloin ruotsinkielinen muoto oli Lumparen.
Bristol Beaufighter
Bristol Type 156 Beaufighter oli Bristol Aeroplane Companyn valmistama raskas hävittäjä toisessa maailmansodassa. Se oli muunnos Bristol Beaufort -torpedopommittajasta. Beaufighter oli noin 100 km/h edeltäjäänsä nopeampi. Koneen omasuoja-aseistuksena oli neljä 20 mm Hispano-tykkiä rungossa ja joissakin versioissa lisäksi tutkaoperaattorilla/tähystäjällä konekivääri. Lisäksi se voitiin varustaa torpedolla, pommein ja raketein. Raskaan aseistuksensa sekä pitkän toimintamatkansa (2 400 km) vuoksi Beaufighter oli erinomainen yöhävittäjä- ja rynnäkkökone.
Wilhelm Pieck
Wilhelm Pieck (3. tammikuuta 1876 – 7. syyskuuta 1960) oli saksalainen kommunistipoliitikko ja Saksan demokraattisen tasavallan presidentti (1949–1960).
Bristol Beaufighter
Beaufighteria käyttivät Britannian lisäksi Australia, Kanada, Dominikaaninen tasavalta, Israel, Uusi-Seelanti, Puola, Portugali, Etelä-Afrikka, Turkki ja Yhdysvallat.
Beaufighterin eri malleja valmistettiin Britanniassa 5 564 kappaletta ja Australiassa Mk 21 -mallia 365 kappaletta.
Wilhelm Pieck
Varhaisemmat vaiheet
Pieck liittyi Saksan puutyöläisten liittoon vuonna 1894 ja Saksan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen 1895. Vuodesta 1906 hän oli sosiaalidemokraattien sihteerinä Bremenissä, kunnes 1917 perusti Rosa Luxemburgin ja Karl Liebknechtin kanssa Spartakistiliiton, joka muuttui vuonna 1918 Saksan kommunistiseksi puolueeksi.
Pieck toimi Kominternin keskuskomitean jäsenenä vuonna 1928, Saksan valtiopäiväin jäsenenä vuosina 1928–1933 ja Preussin valtioneuvoston jäsenenä 1930–1933. Kansallissosialistien noustua valtaan 1933 Pieck joutui pakenemaan Pariisiin ja vuonna 1939 Neuvostoliittoon. Toisin kuin monet muut paenneet kommunistit, Pieck saavutti neuvostojohdon arvostuksen - josta osoituksena, että säilytti henkensä Stalinin vainoissa 1930-luvulla. Monia muita pidettiin paitsi "karrieristeina", mutta myös "idiootteina". . Pieck toimi aloitteentekijänä toisen maailmansodan aikana neuvostohallituksen organisoimalle ja saksalaisten emigranttikommunistien johtamalle Vapaan Saksan kansalliskomitealle, joka oli tarkoitettu natsi-Saksan armeijasta Neuvostoliiton sotavangeiksi joutuneille.