cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Avaruustoiminta
Sotilaallinen avaruustoiminta
Arvioidaan, että 2/3 avaruudessa toimivista satelliiteista on sotilaallisia. 1957–1992 Neuvostoliitto laukaisi noin 2000 sotilaallista avaruusalusta ja Yhdysvallat on laukaissut noin 1000 sotilaallista avaruusalusta. Euroopassa lähinnä Ranska, Englanti ja NATO ovat laukaisseet sotilaallisia satelliitteja. Muita sotilassatelliittimaita ovat ainakin Kiina ja Israel. Avaruusalukset ovat pääosin tiedustelusatelliitteja, mutta sotilaallisisia tietoliikennesatelliittejakin on kiertoradalla satoja kappaleita. Vuonna 2010 Yhdysvaltain laivasto on tilaamassa 543 miljoonalla dollarilla kaupallisilta tietoliikennesatelliittiyhtiöitä vuodet 2015–2019 kattavan satelliittitietoliikennepalvelun, joka tekee julkisen sektorin toiminnasta näennäisesti kaupallista. Kilpailun voitti Intelsatin konsortio, jossa on mukana myös SES, EADS Astriumin Paradigm ja Loral Space.
Yhdysvaltain ilmavoimat ovat vuonna 2010–2011 kokeneet 300 % inflaation kaupallisten tietoliikennesatelliittioperaattoreiden hintapyynnöissä sen jälkeen, kun se itse väheni omien satelliittien toteutusta lähinnä niiden hyvin suurien kustannuylitysten vuoksi.
Ympäristöongelmat
Helmikuun alussa 2011 Yhdysvaltain ympäristöviranomainen (EPA) aloittaa tutkimuksen, mikä vaikutus raketeilla on veden perkloraattipitoituuteen. Aiemmin on Yhdysvalloissa arvioitu, että 1% juomavedestä voi sisältää liikaa perkloraattia. Tämä voi aiheuttaa esim. kilpirauhassairauksia jopa 17 miljoonalle yhdysvaltalaiselle. Kiinteäajoainerakettien lisäksi perkloraattia tulee ympäristöön lannoitteista ja ilotulitteista.
Abu Abdillah Muhammad al-Idrisi
pienois|Al-Idrisiin maailmankartta vuodelta 1154, etelä yläosassa. Al-Idrisi eli Abu Abdillah Muhammad al-Idrisi (noin 1100 – 1166)  oli arabisyntyinen maantieteilijä, joka asui Sisilian kuningaskunnassa, kuningas Roger II:n hovissa. Hän syntyi almoravidien valtakunnassa nykyisessä Espanjassa ja kuoli ilmeisesti Sisiliassa.
Vuonna 1154 al-Idrisi laati suuren maailmankartan Sisilian normannikuninkaan Roger II:n kehotuksesta. Kartta tunnetaan toimeksiantajan mukaan nimellä Tabula Rogeriana. Kartanliitteeksi hän laati kirjan, jonka nimeksi tuli Geografia. Al-Idrisi laati myös hopeisen karttapallon, joka painoi 400 kiloa, ja kuvasi seitsemän mannerta, kauppareitit, järvet, joet, tasangot ja vuoret sekä suurimmat kaupungit.
Al-Idrisin karttoja käytettiin Euroopassa vuosisatoja. Muun muassa Kristoffer Kolumbus käytti karttoja, jotka perustuivat al-Idrisin työhön.
Kuvaus Suomesta
pienois|Al-Idrisin kuvaus Suomesta vuodelta 1154. Al-Idrisi kuvasi maantieteellisessä teoksessaan myös Fmrk-nimistä maata, jonka oletetaan tarkoittaneen Lounais-Suomea tai Finnmarkia. Abu al-Idrisin teoksessa Fmrk rajoittuu ”Norjan saaren” pohjoispäähän. Siellä kerrotaan olevan paljon kyliä ja viljeltyjä alueita, mutta ei muita kauppapaikkoja kuin Ebreze (mahdollisesti ”Abrasa”, Auransuu). Suomen kuninkaalla on Al-Idrisin mukaan Norjassa monta paikkakuntaa ja asuttua seutua. Hän kertoo myös maasta nimeltä Tabast (Häme), jossa on paljon kyliä ja vähän kauppapaikkoja ja jossa kylmyys on vielä ankarampi kuin Suomessa. Hämeeseen luetaan meren äärellä oleva kaupunki, Dagwhata eli Hiidenmaa. Maailmankartassa mainitaan Hämeen lisäksi myös Turku eli Abua. Maassa sijaitsee myös Ragvalda-niminen kaupunki. ”Kaupunkien” nimet ovat kuitenkin vääristyneet pahoin arabiankielisessä tekstissä, eikä niitä voida varmuudella tunnistaa. Al-Idrisin mainitsemat paikat ovat ehkä olleet jonkinlaisia markkinapaikkoja. Kaupunkimaisia asutuksia Suomessa ei nykyisen käsityksen mukaan ollut vielä 1100-luvulla.
Chaville
Chaville on Ranskan kunta Pariisin lounaisella esikaupunkivyöhykkeellä, 12,5 kilometrin päässä Pariisin keskustasta. Se kuuluu Boulogne-Billancourtin arrondissementtiin. Siellä on arviolta 19 619 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 3,55 neliökilometriä.
Lähes puolet Chavillen pinta-alasta on metsää. Sen naapurikuntia ovat Meudon, Sèvres, Vélizy-Villacoublay, Viroflay ja Ville-d'Avray. Kunta on perustettu 800-luvulla.
Eino Olkinuora
Parhaimmillaan Olkinuora oli talvella 1941, jolloin hän kulki voitosta voittoon saavuttaen muun muassa uransa ainoat Suomen mestaruudet (18 ja 50 km:llä). Talven ainoa epäonnistuminen osui Cortina d'Ampezzon epävirallisiin MM-kisoihin, joissa hän jäi 18 km:llä 30:nneksi ja keskeytti 50 km:n kisan puolivälissä johdettuaan välillä jo lähes 2 minuutin erolla seuraavaan. Niinpä hänen parhaaksi henkilökohtaiseksi arvokisasijoituksekseen jäi 8. sija 18 kilometrillä MM-kisoissa 1939. Viestivoittoon Olkinuora ylsi myös Cortinassa 1941.
Salpausselän kisojen pikamatkan voittoon Eino Olkinuora hiihti 1939. Vuonna 1941 hän ei ”Selälle” lähtenyt ja sai kilpakumppaninsa Jussi Kurikkalan kanssa kansainvälisiä kisoja koskevan kilpailukiellon. Holmenkollenilla Olkinuora oli yltänyt toiseksi vuonna 1939.
Monien muiden tuon ajan hiihtäjien tavoin Eino Olkinuora kilpaili menestyksekkäästi myös kestävyysjuoksun kansallisella tasolla. Vuonna 1940 hän voitti Urheilulehden maratonin ja Kaivopuiston maratonin (nimestään huolimatta molemmat olivat pituudeltaan 25 kilometriä). Samana vuonna hän ylsi Kalevan kisoissa 10 000 m:llä neljänneksi ja 5 000 m:llä viidenneksi.
Kersantti Olkinuora kaatui jatkosodassa etulinjassa 30. lokakuuta 1941 Gavrilovkajan kylässä.
Secret Invasion (televisiosarja)
Secret Invasion on yhdysvaltalainen Kyle Bradstreetin luoma Disney+-tilausvideopalveluun julkaistu vakoilutrillerisarja, joka perustuu pääosin Marvel Comicsin sarjakuvatarinaan Salainen invaasio. Se on Marvel Cinematic Universen (MCU) yhdeksäs Marvel Studiosin tuottama televisiosarja, jakaen tarinallisen jatkumonsa elokuvien ja muiden televisiosarjojen kanssa. Bradstreet toimi sarjan pääkäsikirjoittajana ja Ali Selim ohjasi sen.
Samuel L. Jackson ja Ben Mendelsohn palaavat elokuvista tuttuihin rooleihinsa Nick Furyna ja Taloksena. Sarjassa näyttelevät myös Kingsley Ben-Adir, Killian Scott, Samuel Adewunmi, Dermot Mulroney, Richard Dormer, Christopher McDonald, Katie Finneran, Emilia Clarke, Olivia Colman ja Don Cheadle. Sarjan kehitystyö alkoi syyskuussa 2020, kun Bradstreet palkattiin pääkäsikirjoittajaksi ja Jackson kiinnitettiin päärooliin. Sarjan virallinen nimi ja Mendelsohnin liittyminen projektiin paljastettiin joulukuussa 2020 Disneyn Investor Day -virtuaalitapahtumassa. Selim liittyi ohjaajaksi toukokuussa 2021. Kuvaukset alkoivat Isossa-Britanniassa syyskuussa 2021 ja sijoittuivat muun muassa West Yorkshireen ja Liverpooliin, ennen kuin ne saatiin päätökseen huhtikuussa 2022.
Secret Invasion julkaistiin Disney+:aan MCU:n viidennen vaiheen ensimmäisenä sarjana 21. kesäkuuta – 26. heinäkuuta 2023. Sarja sai sekalaisen vastaanoton, kriitikoiden kehuessa Jacksonin roolisuoritusta, mutta kritisoidessa sarjan käsikirjoitusta, juonen etenemisen tahtia, ja visuaalisia efektejä.
Juoni
Nick Fury on yrittänyt auttaa kenraali Taloksen johtamia skrulleja, jotka ovat muodonmuutoskyvyillään soluttautuneet ihmiskunnan keskuuteen, löytämään uuden kodin. Mutta skrullit kääntyvät Furya ja Talosta vastaan ja pyrkivät valtaamaan Maan uudeksi kodikseen.
Kehitys
Joulukuussa 2020 Disneyn Investor Day -virtuaalitapahtumassa Marvel Studiosin johtaja Kevin Feige virallisesti julkisti sarjan nimellä Secret Invasion ja paljasti Ben Mendelsohnin palaavan MCU-elokuvista skrullikenraali Taloksen rooliin. Sarja perustuu vuosien 2008–2009 sarjakuvatarinaan Salainen invaasio, Feigen kuvaillessa sitä ”crossover- ja event-sarjaksi”, joka sitoisi yhteen tulevat MCU-elokuvat. Secret Invasion päätettiin toteuttaa elokuvan sijasta televisiosarjana, koska se antaisi Marvel Studiosin ”tehdä jotain mitä emme ole aiemmin tehneet”. Sarjalle oli etsitty ohjaajia jo huhtikuusta 2021 alkaen, ja kuukausi myöhemmin sarjan ohjaajiksi kiinnitettiin Thomas Bezucha ja Ali Selim. Myöhemmin kuitenkin paljastettiin, että Selim ohjasi sarjan yksin. Jonathan Schwartz toimii myös yhtenä sarjan vastaavista tuottajista, ja sarja koostuu kuudesta 40–50 minuutin kestoisesta jaksosta.
Jamie Lee Curtisin filmografia
pienois|pysty|Jamie Lee Curtis [[San Diego Comic-Con International|San Diegon viihde- ja sarja­kuva­tapahtumassa (2018)]] Tämä on Jamie Lee Curtisin filmografia.
Secret Invasion (televisiosarja)
Käsikirjoittaminen
Feige sanoi, ettei sarjan tarina olisi hahmojen määrältä ja vaikutukseltaan yhtä laaja kuin Salainen invaasio -sarjakuvatarina, joka sisälsi vielä enemmän hahmoja kuin elokuva Avengers: Endgame (2019). Sen sijaan Secret Invasion tukisi Jacksonin ja Mendelsohnin hahmojen näkökulmasta sarjakuvista tuttuja poliittisten vainoharhojen elementtejä.
Roolijako
Jacksonin odotettiin palaavan rooliinsa, kun sarjan kehitystyö alkoi syyskuussa 2020. Kun sarja virallisesti julkistettiin joulukuussa 2020, Feige vahvisti Jacksonin paluun rooliinsa ja paljasti Mendelsohnin näyttelevän sarjassa. Maaliskuussa 2021 Kingsley Ben-Adir valittiin näyttelemään yhtä sarjan roistoista. Huhtikuussa 2021 Olivia Colman, Emilia Clarke ja Killian Scott liittyivät sarjan näyttelijäkaartiin,   Toukokuussa 2021 Christopher McDonald valittiin näyttelemään hahmoa, jota ei ole aiemmin nähty sarjakuvissa, mutta joka saattaisi esiintyä myös muissa MCU:n tulevissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Marraskuussa Carmen Ejogo valittiin tuntemattomaan rooliin, ja joulukuussa Cobie Smuldersin paljastettiin palaavan MCU-elokuvista Maria Hillin rooliin. Helmikuussa 2022 kuvauspaikalta otetut kuvat paljastivat Don Cheadlen palaavan aiemmista MCU-medioista tuttuun rooliinsa James Rhodesina, ja että Dermot Mulroney näyttelee Yhdysvaltain presidentti Ritsonia. Maaliskuussa 2022 Jackson paljasti Martin Freemanin palaavaan MCU-elokuvista Everett Rossin rooliin.
Musiikki
Kris Bowers paljastettiin helmikuussa 2023 sarjan säveltäjäksi.
Julkaisu
Secret Invasion koostuu kuudesta jaksosta, julkaistiin Disney+:aan yksitellen joka keskiviikko 21. kesäkuuta 2023 alkaen ja 26. heinäkuuta 2023 asti.
Tulevaisuus
Syyskuussa 2022 Feige kertoi, että osa Secret Invasionin tapahtumista johtaisi Armor Warsin tapahtumiin. Don Cheadle palaa elokuvassa Rhodesin rooliin. Jackson palaa Furyn rooliin elokuvassa The Marvels (2023), joka jatkaa Secret Invasionin lisäksi myös Avengers: Endgamen sekä Disney+-sarjojen WandaVision (2021) ja Ms. Marvel (2022) tarinoita.
Meemi
Meemi ( <, mimesis) on idea, käyttäytymismalli, tyyli tai käyttötapa, joka leviää kulttuurissa henkilöltä toiselle. Se on kulttuurinen ja viestinnällinen kopioituja eli replikaattori. Käsitettä meemi käytti ensimmäisenä Richard Dawkins vuonna 1976 kirjassaan Geenin itsekkyys. Esimerkkeinä meemeistä Dawkins luettelee ”sävelmät, ajatukset, hokemat, vaatemuodit, saviruukkujen ja rakennusten kaarten muodot”. Antaessaan keksinnölleen nimeä hän halusi ”substantiivin, johon sisältyy kulttuurin välittymisen yksikön eli matkimisen yksikön idea”.
Arvostelijoiden mukaan meemiteorialla eli memetiikalla ei ole tieteellistä pohjaa. Monet tutkijat ovat leimanneet sen näennäistieteeksi, minkä seurauksena meemitutkimuksesta ei ole tullut tiedeyhteisön hyväksymää tutkimusohjelmaa. Meemikäsitteen luonut Dawkins on itse ottanut etäisyyttä hänen ajatuksensa ympärille syntyneeseen memetiikkaan.
Meemi ja darwinismi
thumb|right|160px|Daniel Dennett. Geenin itsekkyys -teoksensa jälkeen Dawkins on ottanut etäisyyttä luomaansa käsitteeseen. Teoksessaan The Extended Phenotype (1982) Dawkins myöntää, että meemien kopioitumisprosessi on ilmeisestikin paljon epätarkempi kuin geenien: päinvastoin kuin geenit, meemit saattavat osittain sekoittua toisiinsa. Tämä tekee ajatuksen geenien ja meemien vertailun hankalammaksi. Filosofi Daniel C. Dennettin mukaan biologinen luonnonvalinta on evoluution prototyyppi. Lähtökohtana on väite, että luonnonvalinta on alustariippumaton algoritminen tapahtumasarja. Juuri alustariippumattomuuden on määrä mahdollistaa luonnonvalintanäkemyksen siirtäminen biologian ulkopuolelle. Dennettin mukaan evolutionaarinen prosessi noudattaa seuraavia perussääntöjä:
Matti Kamppisen mukaan voitaisiin myös sanoa, että evoluution kolme perusehtoa ovat muuntelu, periytyminen ja valinta. Meemien suhteen muuntelua aiheuttavat uudet keksinnöt ja yhdistelmät. Koska kopioista on ylitarjontaa, luonnonvalinta seuloo esiin kelpoisimmat. Kulttuurissa meemit kilpailevat Dennettin mukaan pääsystä ihmismieleen.
Omana lisäyksenään teoriaan Blackmore esittää, että ihmisaivojen suuri koko on meemien tuottama. Arvostelijoiden mukaan tällainen lamarckilainen väite on ongelmallinen ja nurinkurinenkin, sillä yleisen näkemyksen mukaan biologinen muuntelu tuottaa rakenteita, jotka tietyissä olosuhteissa saattavat osoittautua kulttuurisesti tai memeettisesti käyttökelpoisiksi. Lisäksi aivojen nykyinen koko oli saavutettu jo paljon ennen meemien runsastumista.
Blackmore kuvaa meemiä käyttäytymisohjeena jossa ”meemit varastoituvat aivoihin (tai muihin kohteisiin) ja siirtyvät eteenpäin jäljittelyn kautta”. Dennett kuitenkin korostaa, että on tärkeää olla samastamatta meemiä mihinkään tiettyyn aivorakenteeseen,
Blackmoren mielestä meemin käsitteeseen liittyvät seuraavat ongelmat: meemiä ei voi ilmaista täsmällisenä yksikkönä, meemien kopioitumisen ja tallentamisen mekanismi on tuntematon ja memeettinen evoluutio on lamarckilaista.
Kompleksiset tietorakenteet
Dawkins ja Dennett luettelevat esimerkkejä meemeistä:
Esimerkkeinä luetteloidut meemit eivät kaikki ole mitään yksinkertaisia ideoita vaan kompleksisia tietorakenteita, joita yhdistää vain se, että ne ”kopioituvat luotettavasti ja hedelmällisesti”. Tämä luonnehdinta on ongelmallinen, sillä esimerkiksi Odysseia ei suullisessa kulttuurissa suinkaan kopioitunut luotettavasti. Sitä paitsi Odysseia on liian laaja jäljittelyn kohteeksi tai yksiköksi. Vastaavasti voitaisiin kysyä, kumpi on varsinainen meemi, Beethovenin 5. sinfonia kokonaisuudessaan vai sen monenlaisessa käytössä oleva alkumotiivi.
Voidaan myös kysyä, miksi toiset tietorakenteet ovat tarttuvia, toiset taas eivät: ”Miksi on helpompi hyräillä laulelmaa On neidolla punapaula yhden ainoan kuulemiskerran jälkeen kuin melodiaa Arnold Schönbergin teoksesta Pierrot Lunaire?” Voidaan myös kysyä, miksi monet meemit tuottavat lukuisia ”lapsia” mutta eivät ”lastenlapsia”, kun taas toiset meemit kopioituvat sukupolvelta toiselle.
Kopioitumis- ja tallennusmekanismi
Geenit on koodattu DNA:han ja ne monistuvat tarkasti pitkin iturataa sukupolvesta toiseen. Memetiikka on alusta pitäen rakentunut geeni–meemi-analogialle. Näin ollen on oikeutettua kysyä: Mikä on ”X” analogiassa ”geeni : DNA = meemi : X” ? On esitetty, että ”X” = kompleksinen aivorakenne tai aivoihin tallentunut ohjesarja, ohjelma tai resepti, meemin genotyyppi, joka tuottaa meemin ilmiasun eli sen, miten meemi maailmassa ilmenee ja ympäristöönsä vaikuttaa. Dennett varoittaa samastamasta meemejä aivorakenteisiin – eihän geeniäkään samaisteta DNA:han.
Blackmore on tässä asiassa sallivampi: ”Käytän jatkossa termiä 'meemi' viittaamaan erotuksetta kaikentyyppiseen memeettiseen informaatioon, mukaan luettuna ajatukset, aivorakenteet joihin ajatukset paikallistuvat, käyttäytymistavat joita nämä aivorakenteet tuottavat ja niiden toisinnot kirjoissa, resepteissä, kartoissa ja nuoteiksi kirjoitetussa musiikissa.” Tämä tarkoittaa samalla geeni–meemi-analogiasta luopumista, mikä onkin viisasta mutta samalla on omiaan vähentämään memetiikan omaleimaisuutta kulttuurisen muutoksen selittimenä. Meemeiltä puuttuu DNA:han vertautuva digitaalinen koodi, ja sikäli kuin meemeillä on genotyyppi, se ei ole lainkaan yhtä kiintoisa tai merkityksellinen kuin ilmiasu eli ne ominaisuudet jotka edesauttavat meemin kopioitumista, tarttuvuutta ja menestystä.
Memeettinen evoluutio
Meemien siirtymistä yksilöstä toiseen on verrattu biologisessa analogiassa virusten leviämiseen. Viruksethan levittävät geneettistä informaatiota. Ihmisen käyttäytymisen muuttuminen on kuitenkin monimutkainen asia eivätkä kaikki ”meemiviruksen” saaneet muuta käyttäytymistään samalla tavalla. Memeettinen evoluutio on lamarckilaista. Meemi monistuu yksilöiden kesken verkostomaisesti. Meemit siirtyvät suurelta osin ihmislasten oppimisprosessin tärkeän elementin eli matkimisen kautta, mutta ne voivat siirtyä myös oivaltamisen avulla. Uskontotieteilijä Pascal Boyerin mukaan kulttuurin siirtyminen ei muistuta meemien monistumista geenien tavoin identtisinä, vaan siirtymäprosessi näyttää kuin itsestään synnyttävän poikkeuksellisen runsaasti outoja muunnelmia.
Biologinen evoluutio on hidasta, mutta kulttuurin kehittyminen on nopeaa ja kiihtyvää, tiedonvarastoinnin ansioista kjasautuvaa. Ohjaamattoman ja suuntaamattoman memeettisen evoluution nopeus tekee siitä samalla sekaista ja jopa kaoottista. Miten sellaisesta voisi syntyä toimivia rakenteita? Biologinen evoluutio on säilyttävää ja vailla päämäärää. Kulttuurievoluutio voi olla hyvinkin nopeasti ja jyrkästi muuttuvaa, ja periaatteessa sillä voi olla ihmisten tahtoon perustuva päämäärä.
Olaf Wildeboer
Olaf Wildeboer (s. 4. maaliskuuta 1983 Sabadell, Katalonia) on nykyisin Alankomaita edustava uimari, joka osallistui kesäolympialaisiin 2004 Espanjan väreissä. Hänen vanhempansa ovat kummatkin alun perin alankomaalaisia, mutta muuttivat Espanjaan vuonna 1978. Hänen veljensä Aschwin on myös uimari, ja edustaa Espanjaa. Kummatkin pojat ovat syntyneet Espanjassa. Wildeboer on 181 senttiä pitkä ja painaa 74 kiloa.
Meemi
Meemi ja merkki
Meemiä on usein pidetty turhana käsitteenä. On huomautettu, että darwinilainen evoluutio ei ole ainoa vaihtoehto. Virolainen biosemiootikko Kalevi Kull (2000) pitää meemiä rappeutuneena merkkinä ja tarjoaa Darwinia edeltävää baerilaista kehitysoppia semioottiseksi eli merkkiopilliseksi viitekehykseksi. Tunnetumpi on Charles S. Peircen pragmatismin evolutionaarinen luonne. Niinpä esimerkiksi Deacon (1998) ja Kilpinen (2008) pitävät peirceläistä merkkiä täydellisempänä kuin meemiä.
Meemipleksi
Yhteinen etu kerää tietyt meemit yhdeksi joukoksi. Tällainen yhdessä kopioituva meemiryhmä, meemipleksi (tai meemikompleksi), muodostaa itsejärjestyvän ja itsesuojelevan rakenteen. Meemipleksi ottaa vastaan yhteensopivia uusia meemejä ja vieroksuu yhteensopimattomia. Meemipleksia ei voi suoraan rinnastaa geenejä sisältävään kromosomiin, koska meemien ei tarvitse olla niin riippuvaisia kuulumisesta yhdessä kopioituvaan ryhmään kuten taas biologisesta materiasta koostuvilla geeneillä on useimmiten laita.
Olaf Wildeboer
Kesäolympialaisissa 2004 Wildeboer sijoittui 17. 200 metrin vapaauinnissa, ollen näin ensimmäinen, joka karsiutui välierävaiheesta. Välieräpaikkaan olisi tarvittu 0,11 sekuntia parempi aika.
Meemi
Mieli
Kulttuurissa meemit kilpailevat pääsystä ihmismieleen, sillä Dennettin mukaan ihmismielen kapasiteetti on rajallinen. Tässä siis tuskin on kysymys aivojen muistikapasiteetista vaan pikemminkin ihmismielen rajallisesta vastaanottavuudesta. Dennettin mielestä ”riippumaton mieli” on myytti. Arvostelijat ovat kysyneet: jos ihmismieli on vain meemirakennelma vailla omia ominaisuuksia, kuinka selittää subjektiiviset tuntemukset? Dennett on todennutkin, että ihmismieli on ”hyvin suuressa määrin” (ei siis kokonaan) meemien luomusta.
Arvostelua
Memetiikkaan kriittisesti suhtautuvien tutkijoiden mukaan meemiteorialla ei ole tieteellistä pohjaa. Heidän mukaansa yhteisötieteet tulevat paremmin toimeen ilman sitä. Luis Benitez-Bribiesca nimittää memetiikkaa näennäistieteelliseksi uskonopiksi sekä "vaaralliseksi ajatukseksi, joka uhkaa tietoisuuden ja kulttuurillisen kehityksen vakavasti otettavaa tutkimusta." Hän huomauttaa, etteivät kulttuuriyksiköt kanna sisällään DNA:ta vastaavaa rakennetta eikä meemien kopioituminen eli idean kulkeutuminen aivoista toisiin ole vakaa prosessi. Myös semiootikot, kuten Terrence Deacon ja Kalevi Kull ovat kritisoineet meemikäsitettä. He pitävät sen käsitystä merkistä liian yksinkertaistettuna.
Mary Midgley on kritisoinut memetiikkaa erinäisistä syistä:
Henry Jenkins, Joshua Green ja Sam Ford ovat kirjassaan Spreadable Media (2013) kritisoineet Dawkinsin meemiajatusta kirjoittaen, että "vaikka meemiajatus on mukaansatempaava, se ei välttämättä selitä riittävästi, miten merkitykset kiertävät osallistuvan kulttuurin keinoin." Kirjoittajat arvostelevat muitakin memetiikan malleja, erityisesti sellaisia, jotka kuvailevat meemejä itsestään replikoituvina, koska nämä eivät ota huomioon sitä tosiseikkaa, että "kulttuuri on ihmisten tuote, joka replikoituu ihmisten aktiivisen toiminnan kautta."
Kuten muutkin arvostelijat, Maria Kronfeldner on moittinut memetiikkaa siitä, että se perustuu virheelliseen geenivertaukseen. Hän kutsuu sitä "melko turhaksi päätelmäksi", joka on pelkkää jo hankitun tiedon toistoa tuomatta siihen tarpeellista lisätietoa.
Internet-meemi
Internet-ilmiöitä nimitetään usein meemeiksi tai tarkemmin sanottuna ”internet-meemeiksi”. Kulttuuristen meemien tapaan myös nettimeemit muuttuvat siirtyessään ihmiseltä toiselle.
Potšinok (kaupunki)
Potšinok on kaupunki Smolenskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Hmara-joen varrella 62 kilometriä Smolenskista kaakkoon. Sen kautta kulkee Smolenskin ja Roslavlin välinen rautatie. Kaupunki on Potšinokin piirin keskus. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 8 776 henkeä ja koko piirissä 30 959.
Aura Kiiskinen
Aurora Maria (Aura) Kiiskinen (, 9. maaliskuuta 1878 Kuopion maalaiskunta – 12. joulukuuta 1968 Petroskoi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1911 ja 1914–1918. Sisällissodan jälkeen Kiiskinen pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän työskenteli muun muassa yliopiston ja puoluekoulun lehtorina sekä oli Karjalan ASNT:n korkeimman neuvoston jäsen.
Varhaiset vuodet
Kiiskinen syntyi Kuopion maalaiskunnan Lamperilassa Iisalmesta kotoisin olleen Vilhelmiina Juhontytär Kiiskisen (s. 1849) aviottomana lapsena. Äiti ei kyennyt huolehtimaan tyttärestään, joten puolen vuoden ikäisenä Kiiskinen joutui Nilsiän Keinolansaareen leskiemäntä Stina Rissasen (o.s. Miettinen) huostaan. Stinan kuoltua vuonna 1885 Kiiskinen jäi hänen poikansa Hermanni Rissasen kasvattityttäreksi. Kiiskinen ei päässyt kansakouluun, vaan joutui huolehtimaan kotiaskareista osallistuen 12-vuotiaasta lähtien myös maataloustöihin. Lukutaidon hän hankki Stina Rissasen tyttärenpojan opettamana. 16-vuotiaana Kiiskinen sai äitinsä Vilhelmiinan hankkiman työpaikan Viipurista, jossa hän aluksi työskenteli palvelijana ja myöhemmin ompelijana.
Politiikassa
Vuonna 1899 Kiiskinen liittyi äitinsä perustamaan Viipurin työväenyhdistyksen palvelijattarien ammattiosastoon. Sortovuosina Kiiskinen osallistui aktivistiliikkeen toimintaan avustamalla venäläisiä vallankumouksellisia rajanylityksissä sekä levittämällä kiellettyjä painotuotteita. Sosialidemokraattisen Naisliitton jäseneksi liityttyään Kiiskinen työskenteli vuodesta 1906 lähtien agitaattorina Pohjois-Savossa ja 1907–1912 liiton sihteerinä Viipurissa.
Kiiskinen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1908 Kuopion läntisestä vaalipiiristä. Kaksi vuotta myöhemmin hän osallistui Kööpenhaminassa pidettyyn Sosialistisen internationaalin naisten konferenssiin Ida Aalle-Teljon, Hilda Herralan, Hilja Pärssisen ja Miina Sillanpään kanssa. Kokouksessa tehtiin päätös muun muassa Kansainvälisen naistenpäivän viettämisestä. Syyskuusta 1912 lähtien Kiiskinen työskenteli Suomen Ammattijärjestön kiertävänä asiamiehenä, kunnes hänet vuoden kuluttua valittiin jälleen eduskuntaan Uudenmaan vaalipiiristä.
Sisällissodan käynnistyttyä Kiiskinen nimitettiin Työväen pääneuvoston jäseneksi. Kiiskisen varsinainen tehtävä oli kansanvaltuuskunnan työasian osastossa, jossa hän vastasi työttömyyteen liittyvistä kysymyksistä. Huhtikuun alussa Kiiskinen siirtyi muun kansanvaltuuskunnan tavoin Viipuriin. Valkoisten hyökätessä kaupunkiin hän vältti vangitsemisen piileskelemällä Saunalahden kaupunginosassa sijainneessa diakonissalaitoksen sairaalassa. Viipurin taistelun tauottua Kiiskinen pakeni Neuvosto-Venäjälle väärennetyn passin turvin.
Elämä Neuvostoliitossa
Elokuussa 1918 Kiiskinen osallistui Moskovassa pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen, jossa hänet valittiin puolueen keskuskomiteaan. Kiiskinen liittyi samana vuonna myös NKP:n jäseneksi. Hän työskenteli Pietarissa SKP:n agitaatio-osastolla sekä NKP:n suomenkielisellä osastolla. Vuonna 1920 Kiiskinen todisti Pietarissa niin sanottuja Kuusisen klubin murhia. Hän oli seuraamassa kerholla järjestettyä keskustelua, kun joukko punaupseereita hyökkäsi tilaisuuteen ja surmasi kahdeksan henkilöä. Kiiskinen ja Olga Manner olivat myös vaarassa joutua ammutuiksi puolustaessaan Kullervo Manneria häntä vastaan kohdistetuilta syytöksiltä. Vuodesta 1922 lähtien Kiiskinn toimi Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston lehtorina opettaen NKP:n historiaa ja Neuvostoliiton perustuslakia. Vuosikymmenen lopulla Kiiskinen työskenteli myös Työläis- ja talonpoikaisnainen -lehden avustajana.
Vuonna 1931 Kiiskinen siirtyi puoluekoulun lehtoriksi Petroskoihin, jossa hän oli myös kustannustoimittajana Valtion kustannusliike Kirjassa. Stalinin vainojen aikana Kiiskinen karkotettiin Siperiaan, josta hän kuitenkin pääsi palaamaan Neuvosto-Karjalaan. Vuonna 1942 Kiiskinen evakuoitiin sodan jaloista Baškiirien ASNT:an, jossa hän työskenteli evakuoitujen puoluevirkailijoiden lapsille tarkoitetussa päiväkodissa.
Alexander Stewart (1514)
Alexander Stewart, Rossin herttua (30. huhtikuuta 1514 – 18. joulukuuta 1515) oli Skotlannin kuninkaan Jaakko IV:n ja Margareeta Tudorin neljäs ja viimeinen poika. Hän syntyi Stirlingin linnassa. Hänen isänsä kuoli ennen Alexanderin syntymää Flodden Fieldin taistelussa syyskuussa 1513.
Marssi Washingtoniin työn ja vapauden puolesta
thumb|250px|Marssin osallistujia [[Lincolnin muistomerkki|Lincolnin muistomerkin katolta kuvattuna, taustalla Washington-monumentti.]] Marssi Washingtoniin työn ja vapauden puolesta oli Yhdysvaltain mustien kansalaisoikeusliikkeen 28. elokuuta 1963 järjestämä suuri mielenosoitusmarssi maan pääkaupungissa Washingtonissa. Tapahtumasta muistetaan parhaiten Martin Luther Kingin Lincolnin muistomerkin edessä pitämä puhe ”I Have a Dream” (”Minulla on unelma”). Mielenosoitusmarssiin osallistui yli 200 000 ihmistä. Mielenosoituksen tarkoituksena oli tukea Yhdysvaltain kongressin käsittelemää kansalaisoikeuslakia. Suurin osa marssin osallistujista oli tummaihoisia.
Anne Holmlund
Anne Elisabeth Holmlund (s. 18. huhtikuuta 1964 Pori) on suomalainen poliitikko. Hän oli kokoomuksen kansanedustaja vuosina 2002–2015 ja toimi vuosina 2007–2011 sisäasiainministerinä Vanhasen toisessa hallituksessa ja Kiviniemen hallituksessa.
Holmlund on ollut Ulvilan kaupunginvaltuustossa vuodesta 1989 ja toimi valtuuston puheenjohtajana vuosina 2001–2002 ja 2005–2007. Kaupunginhallituksessa hän oli vuosina 1993–2000 ja kaupunginhallituksen varapuheenjohtaja 2003–2004.
Ura
Holmlund valmistui ylioppilaaksi Porin Lyseosta vuonna 1983, minkä jälkeen hän työskenteli myyntisihteerinä isänsä Kauppahuone Ilmari Holmlundilla. Vuonna 1987 hän valmistui ylioppilasmerkonomiksi Porin kauppaoppilaitoksesta.
Vuoden 1988 kunnallisvaaleissa Holmlund nousi ääniharavana Ulvilan valtuustoon. Eduskuntaan hän nousi vuonna 2002 varasijalta Satakunnan vaalipiiristä Olli-Pekka Heinosen siirtyessä johtajaksi Yleisradioon.
Olga Homeghi
Olga Homeghi-Bularda (o.s. Homeghi, s. 1. toukokuuta 1958 Fieni, Dâmbovița ) on romanialainen soudun kaksinkertainen olympiavoittaja ja kolminkertainen maailmanmestari. Hän on pituudeltaan 175 cm.
Anne Holmlund
Ura
Vaalikaudella 2011–2015 Holmlund oli lakivaliokunnan puheenjohtaja. Hän oli valiokunnan jäsen myös vuosina 2006–2007. Holmlundin ollessa puheenjohtajana valiokunta käsitteli muun muassa sukupuolineutraalia avioliittolakia, jota Holmlund vastusti adoptio-oikeuden vuoksi. Holmlund on ollut jäsen myös hallintovaliokunnassa (2014–2015), työelämä- ja tasa-arvovaliokunnassa (2002–2007, varapuheenjohtaja 2003–2007, puheenjohtaja 2007), sosiaali- ja terveysvaliokunnassa (2006) ja ympäristövaliokunnassa (2002–2003).
Olga Homeghi
Homeghi voitti olympiakultaa perämiehellisessä nelosessa Los Angelesissa 1984 ja perämiehettömässä kaksikossa Soulissa 1988. Hän saavutti olympiahopeaa kahdeksikossa Soulissa 1988 ja olympiapronssia pariairokaksikossa Moskovassa 1980.
Anne Holmlund
Ura
Holmlundin muita luottamustehtäviä eduskunnassa ovat olleet muun muassa valtion asuntoneuvoston jäsenyys (2002–2003), Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnan jäsenyys (2003–2004) ja Kelan valtuuston varajäsenyys (2003–2006) ja jäsenyys (2006–2007). Vuosina 1997–2005 Holmlund oli Suomen Kuntaliiton hallituksen varajäsen.
Olga Homeghi
Homeghi voitti maailmanmestaruuden perämiehettömässä kaksikossa 1986 ja 1987 sekä kahdeksikossa 1987. Perämiehellisessä nelosessa hän saavutti MM-hopeaa 1983 ja 1985. Pariairokaksikossa hän sai MM-pronssia 1979 ja oli viides 1978. Perämiehellisessä pariaironelosessa hän saavutti MM-pronssia 1981.
Saint-Donat-sur-l’Herbasse
Saint-Donat-sur-l’Herbasse on kunta itäisessä Ranskassa Drômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella.
Kunnan nähtävyyksiä on 1100-luvulta peräisin oleva Saint-Donatin kollegiaalinen kirkko ja luostari. Toisen maailmansodan aikana runoilija Louis Aragon pakeni vaimonsa runoilija Elsa Trioletin kanssa Saint-Donatiin.
Anne Holmlund
Sisäasiainministeri
Vuonna 2007 kokoomuksen eduskuntaryhmä ja puoluehallitus valitsivat eduskuntaryhmän varapuheenjohtajana toimineen Holmlundin sisäministeriksi Vanhasen II hallitukseen (2007–2010). Hän jatkoi tehtävässä Kiviniemen hallituksessa (2010–2011).
Hallitustaipaleen alussa Holmlund nimitti erityisavustajakseen varatuomari Ilkka Salmen, joka oli entinen Ville Itälän erityisavustaja. Suojelupoliisin johtaja Seppo Nevalan jättäessä virkansa Holmlund nimitti Salmen Supon johtoon, minkä jälkeen erityisavustajaksi valittiin Sami Paatero. Paatero on Holmlundin poliisiylijohtajan virkaan nimittämän Mikko Paateron poika. Mikko Paatero kiisti Ilta-Sanomissa jo ennen nimitystään olevansa asiassa jäävi. Sekä Paaterot että Salmi ovat kotoisin Holmlundin kotiseuduilta Länsi-Suomesta. Savon Sanomien pääkirjoituksessa toimittaja Hannu Virtanen arvosteli Holmlundin suosineen virkanimityksissä kokoomusta. Salmea ja Paateroa tehtävässä seuranneet Kristiina Kokko ja Karoliina Vuopala ovat kotoisin Uudeltamaalta. Holmlundin valtiosihteerinä toimi vuoden 2009 alusta OTK, ylijohtaja Antti Pelttari.
Vuonna 2008 Kauhajoen koulusurmien jälkeen SDP:n Liisa Jaakonsaari ja vasemmistoliiton Annika Lapintie vaativat Holmlundin eroa, koska Holmlund ei heidän mielestään ryhtynyt uudistamaan aselainsäädäntöä tarpeeksi nopeasti Jokelan koulusurmien jälkeen. Uudistettu aselaki astui voimaan vuonna 2011. Sen myötä uusien käsiaselupien myöntämisperusteita tiukennettiin merkittävästi. Uudistus ei koske vanhoja lupia.
Maaliskuussa 2010 Holmlund teki päätöksen hätäkeskusten sijoituspaikoista. Tampereen hätäkeskus lakkautettiin ja sen toiminnot siirrettiin Holmlundin kotiseudulle Poriin. Hätäkeskusten uudet paikkakunnat valittiin ennalta määriteltyjen kriteerien mukaisesti. Hätäkeskusten oli muun muassa oltava riittävän suuria, jotta työtilaa riittää kaikille päivystäjille. Hätäkeskuksien toimintamenoja ei haluttu käyttää suurempien toimitilojen rakentamiseen vaan toiminnan kehittämiseen. Porin valintaan vaikutti myös siellä sijaitseva valtakunnallinen hätäkeskus, joka ohjaa muiden yksiköiden toimintaa. Porin hätäkeskuksen johtaja tyrmäsi Satakunnan Kansassa tamperelaisten väitteet suuremmista tiloista ja kotiinpäin vetämisestä.
Markus Rautio
Eino Markus Rautio (tunnettu nimellä Markus-setä, 17. toukokuuta 1891 Helsinki – 14. helmikuuta 1973) oli Yleisradion toimittaja ja kuuluttaja sekä myöhemmin kuunnelma- ja selostusosaston päällikkö ja pääohjaaja. Parhaiten hänet muistetaan radion Lastentunti-lastenohjelmistaan, joita lähetettiin vuosina 1926–1956 sekä suomeksi että ruotsiksi.
Ura
Yleisradioon Rautio palkattiin vuonna 1926. Kuuluttajan töiden ohella Raution tehtäviin kuului hankkia ohjelmistoon kuunnelmat ja lausuntanumerot. Suomisen perhe perustuu ideaan, jonka hän sai ruotsalaisesta kuunnelmasarjasta Familjen Björk.
Lastentunti-ohjelma loppui aina siihen, että Markus-setä kehotti lapsia syömään kaurapuuroa (”Muistakaa, lapset, syödä aamupuuronne!”). Vuonna 1927 Markus-setä kertoi lastentunnilla, että Joulupukki asuu Lapissa Korvatunturilla. Korvatunturilla on kolme huippua, joista muodostuvat myös tunturin korvat, joilla joulupukki ”kuulee” lasten lahjatoivomukset ja kiukunpuuskat.
Vuonna 1931 Rautio toteutti Yleisradion ensimmäisen kansainvälisen radioselostuksen ulkomailta neljän tunnin suorana lähetyksenä Tallinnasta.
Markus Rautio sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1958 ja teatterineuvoksen arvonimen vuonna 1967.
Markus Raution vanhemmat olivat näyttelijät Katri (o.s. Bengtson) ja Alex Rautio.
Anekdoottina kerrotaan, että Markus-setä olisi joskus vähän lähetysajan jälkeen mikrofonin vahingossa jäätyä päälle sanonut radioon: "Nyt Markus-setä lähtee paskalle." Varhaisissa lähteissä, joissa tuo kerrotaan ohjelmassa sanotuksi, mainitaan sen sanoneena henkilönä yleensä kuitenkin Alexis af Enehjelm. Asiasta ei vallitse yksimielisyyttä eikä sen perusteellinen selvittäminen välttämättä ole enää mahdollista. Tallennetta sanonnasta ei ole.
Teoksia
thumb|200px|Rautio radiokuuluttamon pöydän ääressä noin vuonna 1930.
Åndalsnes Avis
Åndalsnes Avis on norjalainen vuonna 1926 perustettu paikallislehti, jonka toimitus on Åndalsnesissä Rauman kunnassa. Lehti ilmestyy kolmesti viikossa ja kuuluu Polaris Media -konserniin.
Mary Pekkala
Mary Rhodes Moorhouse-Pekkala (4. syyskuuta 1889 Tonbridge and Malling, Britannia – 15. maaliskuuta 1975 Helsinki ) oli brittiläissyntyinen suomalainen kulttuurivaikuttaja ja kansalaisaktivisti. Pekkala oli varakkaan uusiseelantilais-brittiläisen suvun perillinen, josta tuli 1930-luvulla yksi Suomen vasemmistolaisen kulttuuriliikkeen merkittävimmistä rahoittajista ja taustahahmoista. Hän käytti omaisuuttaan myös suomalaisten poliittisten vankien ja heidän omaistensa avustamiseen. Lisäksi Pekkala oli aktiivisesti mukana ihmisoikeus-, nais- ja rauhanliikkeissä aina 1970-luvulle saakka. Hänen puolisonsa oli ministeri Eino Pekkala.
Perhetausta
Mary Moorhouse syntyi Kentin kreivikunnassa sijaitsevassa Oxon Hoathin kartanossa, josta perhe pian muutti Northamptonshireen. Moorhousen vanhemmat olivat tilanomistaja Edward Moorhouse (1834–1917) ja Mary Ann Rhodes (1851–1930). Mary Ann Rhodesin isä oli liikemies ja parlamentaarikko William Barnard Rhodes, joka oli yksi Uuden-Seelannin varakkaimmista miehistä, ja äiti Otahui-niminen maori. Aviottomana lapsena syntynyt Mary Ann adoptoitiin biologisen isänsä perheeseen, ja saamansa perinnön myötä hänestä tuli Uuden-Seelannin rikkain nainen. Mary Ann avioitui Edward Moorhousen kanssa vuonna 1883, jonka jälkeen pariskunta muutti puolison kotimaahan Englantiin. Perheeseen syntyi neljä lasta, joista Mary Moorhouse oli toiseksi nuorin. Hänen veljensä oli ensimmäisessä maailmansodassa kaatunut William Barnard Rhodes-Moorhouse, joka oli ensimmäinen Yhdistyneen kuningaskunnan korkeimmalla sotilasansiomitalilla Viktorian ristillä palkittu lentäjä.
Muutto Suomeen
Manchesterin yliopistossa opiskellut Moorhouse lähti mukaan sosialistiseen opiskelijaliikkeeseen ensimmäisen maailmansodan vuosina. Heinäkuussa 1920 hän osallistui Manchester Communist Guild Groupin edustajana Iso-Britannian kommunistisen puolueen perustavaan kokoukseen yhdessä myöhemmin maan opetusministeriksi nousseen Ellen Wilkinsonin kanssa. Opiskelujensa jälkeen Moorhouse muutti Lontooseen, jossa hän vaikutti kaupungin vasemmistolaisissa älymystöpiireissä. Vuonna 1921 Moorhouse tutustui Elmer Diktoniukseen, joka oli saapunut Lontooseen tapaamaan Eino Pekkalan entistä puolisoa virolaista kommunistia Salme Murrikia. Tämä esitteli Diktoniuksen ystävilleen Mary Moorhouselle ja Eva Hubbackille, jotka kiinnostuivat heti nuoresta suomalaisesta runoilijasta. Moorhousen ja Diktoniuksen tuttavuus syveni pian seurustelusuhteeksi, jonka aikana he viettivät myös pari kuukautta maaseudulla Cornwallissa. Palattuaan Suomeen syksyllä 1921 Diktonius alkoi seurustelemaan laulaja Meri Marttisen kanssa, mutta Diktoniuksen ja Moorhousen kirjeenvaihto jatkui tiiviinä parin vuoden ajan.
Vuonna 1922 Moorhouse lähti Salme Murrikkin ja hänen uuden puolisonsa brittiläisen kommunistin Rajani Palme Duttin kanssa Kominternin tehtäviin Ruotsiin, jossa he asettuivat Tukholman lähistölle Saltsjöbadeniin. Heinäkuussa 1923 Murrik esitteli Moorhouselle entisen aviomiehensä Eino Pekkalan, jonka luona Helsingissä Moorhouse vieraili ensimmäisen kerran elokuussa 1924 kahden viikon turistiviisumilla. Pariskunta kihlautui 1925, ja maaliskuussa 1928 he solmivat siviiliavioliiton, jolloin Moorhouse sai myös Suomen kansalaisuuden. Kihlauksen ja avioliiton välisen ajan Moorhouse vietti Brysselissä, jossa hän toimi Murrikin ja Palme Duttin avustajana. Moorhouse kirjoitti 1920-luvulla myös runoja, joita julkaistiin muun muassa saksalaisessa Die Rote Fahnessa ja ranskalaisessa L'Humanitéssa.
Helsinkiin asettumisensa jälkeen Mary Pekkalasta tuli 1930-luvulla Suomen vasemmistolaisen kulttuuriliikkeen merkittävimpiä taustahahmoja. Hän oli muun muassa yksi Erkki Valan toimittaman Tulenkantajat-lehden päärahoittajista, sekä ihmisoikeuksia ajaneen fasisminvastaisen kansanrintaman näkyvimpiä edustajia professori Väinö Lassilan ja Akateemisen Sosialistiseuran jäsenten ohella. Keväällä 1940 Pekkala esitteli Hella Wuolijoelle Tukholmassa maanpaossa asuneen Bertolt Brechtin. Huhtikuussa Brecht saapui perheineen Wuolijoen kutsumana Suomeen, ja asettui Pekkalan Töölöstä hankkimaan asuntoon.
Vankien avustustoiminta
Syksyllä 1930 Pekkala lähti mukaan poliittisten vankien tukitoimintaan, kun hänen kansanedustajana toiminut puolisonsa vangittiin kommunistilakien nojalla. Viranomaiset olivat lakkauttaneet valtiollisten vankien huoltoyhdistykset aikaisemmin samana keväänä, joten elokuussa 1930 Pekkala perusti Vankien Apu -nimisen yhdistyksen. Sen myötä hänestä tuli poliittisten vankien avustustoiminnan pääorganisaattori. Vankilaan joutuneille järjestettiin oikeudenkäyntiapua, ja heille toimitettiin muun muassa ruokapaketteja. Myös vankien perheet saivat ruoka- ja raha-avustuksia. Pekkala järjesti erilaisia varainhankintatilaisuuksia, joita pidettiin myös hänen kotonaan. Toimintansa vuoksi Pekkala joutui säännöllisesti tekemisiin Etsivän keskuspoliisin kanssa. Hänen asunnossaan suoritettiin kotitarkastuksia, ja hänet noudettiin usein kuulusteluihin. Vuonna 1931 hän otti yhteyttä ruotsalaiseen Arbetaren-lehteen, ja sen jälkeen syndikalisti John Andersson organisoi kolmasosan Vankien Avun rahoituksesta keränneen Suomen-komitean. Yhdistys sai tukea myös SKP:n alaisen Suomen Punaisen Avun kautta.
Lokakuussa 1932 Pekkala pidätettiin useaksi päiväksi Freedy Kekäläisen ja Bruno Aaltosen johdolla tehdyn kotietsinnän yhteydessä, ja sen seurauksena Vankien Apua vastaan nostettiin oikeusjuttu. Asian käsittelyn venyessä Pekkala jatkoi toimintaansa ja toi vuonna 1933 julkisuuteen Tammisaaren pakkotyölaitoksessa käynnissä olleen poliittisten vankien nälkälakon. Hän toimitti asiasta kirjeen presidentti P. E. Svinhufvudlle ja kokosi lakon aikaisista tapahtumista kansanedustajille jaetun pamfletin Mitä tapahtui poliittisten vankien syömälakon yhteydessä. Siinä vaadittiin valtiollisiin vankeihin kohdistuvan väkivallan lopettamista ja puolueetonta tutkimusta syömälakosta, jonka yhteydessä viisi vankia kuoli. Etsivä keskuspoliisi takavarikoi julkaisun ja haastoi Pekkalan oikeuteen viranomaisten halventamisesta. Vuonna 1934 hänet tuomittiin sakkoihin ja kirjanen menetetyksi valtiolle. Pekkala sai kuitenkin tapahtumat kansainväliseen tietoisuuteen Suomessa vierailleen tanskalaisen kirjailijan Martin Andersen Nexøn avulla, jonka kirjoittama artikkeli julkaistiin ruotsalaisessa Social-Demokraten -lehdessä. Vankien Apua vastaan nostettu oikeusjuttu saatiin päätökseen tammikuussa 1934, jolloin yhdistys määrättiin lakkautettavaksi. Pekkala jatkoi kuitenkin vankien avustustoimintaa yksityisesti aina vuoteen 1941 saakka palkkaamalla sitä varten itselleen sihteerin ja apulaisen. Kansainvälinen mielipide ja Suomessa voimistunut taistelu valtiollisten vankien oikeuksien puolesta johtivat lopulta siihen, että Tammisaaren pakkotyölaitos suljettiin syksyllä 1937.
Poliittisen aktivisminsa vuoksi Pekkala oli usean valtiollisen poliisin seurannassa. Suomen lisäksi häntä tarkkailivat Iso-Britannian, Ruotsin, Viron ja Belgian poliisit. Pekkalan Suomeen muuton jälkeen Britannian turvallisuuspalvelut SIS ja MI5 jatkoivat edelleen seurantaa saaden Helsingin suurlähetystön kautta Suomen turvallisuusviranomaisten välittämiä tietoja hänen liikkeistään. Jatkosodan aikana Pekkala, joka asui tuolloin Tukholmassa, toimi NKVD:n ulkomaantiedustelun Ruotsin edustuston päällikön Boris Jartsevin tiedottajana. Maryn salanimi yhteydenpidossa oli Palmu. Hän oli yhteydessä myös Neuvostoliiton hyväksi vakoilleen Hella Wuolijoen kanssa. Yhdysvaltain turvallisuuspalvelun NSA:n julkistamien tietojen mukaan hänet pidätettiin vuonna 1942 Tukholmassa vakoilusta epäiltynä. Mary Pekkala myönsi olleensa yhteydessä kahteen neuvostoedustajaan, lähetystöneuvos Boris Jartseviin ja Roman Goubermaniin, mutta yhteydet liittyivät epävirallisiin, yksityisten suomalaisten rauhanhankkeisiin. Ruotsin kuningas Kustaa V päätti, että hallituksen raportti rouva Mary Rhodes Pekkalan karkottamiskysymyksestä ei saisi johtaa enempiin toimiin.
Sotavuosien jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen Pekkala oli mukana muun muassa naisasialiikkeen sekä Ihmisoikeuksien liiton toiminnassa, ja oli vielä 1960-luvulla Naisten kansainvälisen rauhan ja vapauden liiton Suomen osaston puheenjohtajana. Hän kuoli 85-vuotiaana toukokuussa 1975.
Muuta
Mary Pekkalan vaiheita on sivuttu Erkki Tuomiojan Hella Wuolijokea ja Salme Pekkala-Duttia käsittelevässä teoksessa Häivähdys punaista (2006), Jörn Donnerin Elmer Diktonius -elämäkerrassa Diktonius: elämä (2007), sekä Sirpa Kähkösen kirjassa Vihan ja rakkauden liekit (2010).
Perhe
Eino ja Mary Pekkalan tytär Salme Anne Pekkala syntyi vuonna 1928. Hänen puolisonsa oli suurlähettiläs Risto Hyvärinen.
Mercedes-AMG F1 W12 E Performance
Mercedes-AMG F1 W12 E Performance  oli Formula 1 -talli Mercedeksen käyttämä auto kaudella 2021. Autolla kilpailivat Lewis Hamilton ja Valtteri Bottas. Auto julkistettiin 2. maaliskuuta 2021.
Pyntösjärvi
Pyntösjärvi eli Hyvelänjärvi on kuivatettu järvi Porissa Satakunnassa Kokemäenjoen alueen Porin alueella. Kuivatushankkeen aloite tehtiin vuonna 1811 ja hanke saatiin päätökseen 1930-luvulla. Kuivatus on sikäli ollut täydellinen, että koko järven pohja on nykyään viljeltyä peltomaata. Alue tunnetaan nimellä Pyntösjärvenaukee.
Entisestä järvestä on jäänyt muistuttamaan erilaiset paikannimet. Niitä ovat esimerkiksi Pyntösjärvi (ojitettu suo), Järvenpää, Järvisuo, Järvenranta, Järvensivu, Koivuluoto, Järvikallio, Järvikylä ja Järvioja.
Järven nimi
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1856 järvi on nimetty yhdessä karttalehdessä "Pyyndöjärvi" ja toisessa karttalehdessä "Kjulböleträsk". G.J. Elghin katselmuskartassa vuodelta 1814 käytetään järvestä nimeä "Pyndöjärfvi träsk". Nimi Kjulböleträsk on johdettu järven lounaispuolella sijaitsevan Hyvelän kylän nimestä. I. Tillbergin pitäjänkartassa vuodelta 1806 nimi kirjoitettiin "Hjulböhle träsk". Ruotsalaisen nimen takana ovat suomalaiset nimet Hyvelän kylä ja Hyvelänjärvi. Myös kirjoitusasuja "Pyndäsjärwi", "Pyndesjärvi träsk" ja "Hiuhböle träsk" on käytetty eräissä muissa yhteyksissä. Harvoin käytetty nimi on "Södermarko träsk", mikä viittaa järven koillispuolen Söörmarkun kylään.
Historiallinen maantieto
Järven muoto oli pitkä ja kapea ja järven keskikohdassa oli kapeampi kohta. Järvi oli niin matala, että järven keskikohdasta pääsi kesällä kulkemaan ylitse jalan. Järven keskikohdan yli johti vuoden 1762 pitäjänkartan mukaan tie takana oleviin kyliin. Järvi oli muuallakin matala. Katselmuksessa sen syvyyttä mitattiin veneestä ja saatiin tulokseksi 2−4 kyynärää eli noin 1−2,5 metriä. Järvessä oli sen kaakkoispäässä 3−5 saarta.
Järven pituus voidaan arvioida G. J. Elghin katselmuskartasta vuodelta 1814. Sen mukaan järvi oli noin 14 000 kyynärää eli noin 8,4 kilometriä pitkä ja sen eteläosan leveämpi kohta 1 300 kyynärää eli noin 700−800 metriä leveä. Kapea ylityskohta järven puolivälissä oli noin 300 kyynärää eli noin 200 metriä leveä.
Järven luusua sijaitsi sen eteläkärjessä, mistä oja virtasi mutkan kautta länteen ja laski vuoden 1856 kartan mukaan Hyvelän ja Ruosniemen kylien välistä Kokemäenjoen suistossa olleelle suolle. Hyvelän kylän mylly sijaitsi tuossa ojassa. Laskuoja likimain samassa paikassa myllyineen näkyy myös jo maanmittari Jean Åhmanin mittaamassa Ruosniemen kylän isonjaon kartassa vuodelta 1765. Samalla järvestä näkyy pohjoisessa, Söörmarkun suunnassa yhteys myös Kellahdenjoen vesistöön kuuluvaan Röörmaarinojaan sekä vuoden 1856 Sotilastopografisessa kartassa että Söörmarkun Ylikylän Isonjaon kartassa vuosilta 1780-1793. Vuonna 1907 mitatussa venäläisessä topografikartassa 1:21 000, jossa järvi on jo kuivattu, laskuoja muodostuu ainoastaan etelän suuntaan ja kuivauksessa perattu lasku-uoman alkuosa on merkitty karttaan jyrkkäreunaisena.
Kuivattaminen
Isojaossa Pyntösjärvi oli merkitty joutavaksi kosteikoksi, jota ei jaettu kellekään. Vuonna 1740 annettiin ensimmäistä kertaa talonpojille mahdollisuus kuivattaa soita ja kosteikkoja, mutta käytännössä lain kirjainta ventytettiin koskemaan myös järvien vedenlaskuja. Tämä oli varmasti talonpoikien tiedossa, kun he vuonna 1811 anoivat maaherralta lupaa kuivattaa Pyntösjärvi. Asiaa koskevia kuultiin samana vuonna ja vuonna 1814 järvestettiin järvellä katselmus, jossa asiaa arvioitiin. Katselmuksen jälkeen uuden laskuojan paikkaa haettiin maanmittarin avulla ja tästä suunnitelmasta piirsi G. J. Elghin kartan. Maaherra antoi elokuussa 1814 luvan laskea järven vedenpinta suunnitelman mukaisesti.
Vuonna 1825 maaherraa lähestyttiin valituksella, että osa osakkaista eivät olleet täyttäneet velvoitteita omalta osaltaan. Jatkosta ehdotettiin heti uutta sopimusta, jonka maaherra hyväksyi vuonna 1827. Uusien vaikeuksien jälkeen perustettiin vuonna 1837 kuivatusyhtiö "Bolaget för Pyndäsjärvi uttorkningsarbetet" taloudellisia ja käytännön asioita hoitamaan. Kuivatus alkoi tuottaa tuloksia ja vuonna 1843 yksi osakkasista anoi kuivuneiden vesijättömaiden jakamista. Vaikka jako mitattiin, kumosi senaatin talousosasto maaherran päätöksen vuonna 1845 eikä jakoa pantu toimeen. Alkuperäinen sopimus vaati, että järven olisi kuivuttava kokonaan, jotta jako olisi voitu tehdä.
Uudet riidat kuivatuksen velvollisuuksien laiminlyönneistä vietiin käräjäoikeuteen vuonna 1853 ja edelleen taas vuonna 1854. Näiden seurauksena järjestettiin vuonna 1855 kuivatusalueella katselmus, jotta vallitseva tilanne selviäisi. Vuonna 1873 maaherra määrää maanmittarin jakamaan vesijätön maat osakkaille, mutta koska osa alueista eivät olleet vieläkään kuivuneet, ei jakoa pantu toimeen. Kuivattamiseen ryhtyneet viljelijät eivät koskaan saaneet hankkeesta uutta maata eikä liioin saanut seuraavakaan sukupolvi. Vesijättömailta niitettiin vain heinää, jonka tuotto oli kuitenkin heikkoa. Hanke valmistui vasta 1930-luvulla ja maajako päästiin vihdoin toteuttamaan noin 120 vuotta aloittamisen jälkeen.