cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pavlovin teoria
Alkuperäiskoe
Ärsykkeenä voi olla mikä tahansa toimintaan kuulumatonkin tai kuuluva asia, kuten ääni, väri tai haju. Tällöin vaikkapa lapsella pelkkä valkoisen takin näkeminen voi saada aikaan pelon tai inhon tunteen, koska mieli yhdistää epämieluisan lääkärikäynnin ja valkoisen lääkäritakin. Behaviorismi juontuu muun muassa Pavlovin tutkimuksista.
Ikarion
Ikarionin paikka on tunnistettu varmuudella sieltä löytyneiden demoksen tekemiä päätöksiä sisältävien piirtokirjoitusten perusteella. Paikalta on kaivettu agoraa sekä useiden julkisten rakennusten jäänteitä, mukaan lukien Pythion eli Apollonille omistettu temppeli sekä pieni teatteri. Teatteri löydettiin vuonna 1887 ja alueen arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1888–1889. Tärkeisiin löytöihin kuuluu muun muassa Dionysosta esittävä patsas, joka on yksi varhaisimpia kreikkalaisia veistoksia, jonka kohde voidaan varmuudella tunnistaa, sekä Dionysos-muistomerkkinä tunnettu kuoromuistomerkki.
Pavlovin teoria
Vaatimukset ja hypoteesit
Pavlov oli asettanut tietyt vaatimukset ja hypoteesit kokeelleen, jossa haluttiin saada selville, miten erilaisten ärsykkeiden lisääminen vaikuttaa koiran lisääntyvään syljeneritykseen, joka on tässä psykologisessa terminologiassa käsitelty riippuvana muuttujana (y). Pavlov itse pystyi kontrolloimaan riippumatonta muuttujaa (x), joka tässä tutkimuksessa oli metronomin ääni sekä ajoitukset. Periaatteessa kyse oli vain erilaisista ärsykkeistä. Koirien oli tarkoitus oppia ympäristön säännönmukaisuuksia, eli mitä tapahtuu, jos jokin asia muuttuu. Behavioristit arvelevat, että klassisesti ehdollistuva entiteetti ei voi vaikuttaa omaan käytökseensä, vaan ulkopuoliset ärsykkeet ohjailevat sen toimintaa. Pavlov havaitsi tutkimuksen aikana, että koira alkoi kuolata kuullessaan pelkästään ruokaa tuovan ihmisen askeleet. Se, että Pavlov joutui käyttämään ärsykkeenä ruokaa, johtuu siitä, että koirien aivojen rakenne on sellainen, että ruokaärsyke aiheuttaa tiettyjä tuntemuksia eli reaktioita koiran psyykessä, ja näistä näkyvin on syljen erittyminen. Jo tämä sai vanhan refleksin aktivoitumaan, jolloin Pavlov päätti kokeilla koirien ehdollistamista erilaisiin ärsykkeisiin. Hän päätti lisätä ehdottomaksi ärsykkeeksi metronomin, jolloin se laitettiin tikittämään aina ruokaa tuotaessa. Pavlov kiinnitti koiran poskiin sylkeä kerääviä putkia ja asetti metronomin tikittämään toistaen saman sarjan useita kertoja ehdollistaakseen koirat. Varsin pian pelkkä metronomin tikitys laukaisi luontaisen refleksin, lisääntyvän syljenerityksen. Samanlaista ilmiötä kokeiltiin myös muilla ärsykkeillä – soittokellolla, askelten kopinalla tai valomerkein. Tulos oli aina samankaltainen.
Syntyneet termit
Pavlov nimitti koiran reaktiota ärsykkeeseen ehdolliseksi refleksiksi ja piti ehdollistumista oppimisen pääperiaatteena. Hän kehitti koko joukon menetelmiä ehdollisten refleksien voimistamiseksi, heikentämiseksi ja sammuttamiseksi.
Lisää kokeita
Eräässä kokeessa Pavlov ehdollisti koiran erittämään sylkeä aina, kun tämä näki ympyrän. Seuraavaksi koiralle näytettiin ellipsi, muttei annettu ruokaa. Koira oppi pian erottamaan ympyrän ja ellipsin toisistaan. Tämän jälkeen koiralle näytettiin sarja ellipsejä, joista jokainen muistutti hiukan enemmän ympyrää kuin edellinen. Lopulta, kun ellipsit olivat muuttuneet lähes ympyränmuotoisiksi, koiran käytös muuttui dramaattisesti: se alkoi haukkua, näytti hampaitaan ja kieltäytyi kokonaan ottamasta sille tarjottua jauhelihaa. Ellipsisarjan myötä koira menetti aikaisemmin oppimansa ehdollistuneet refleksit.
Kritiikki
Pavlovia on kritisoitu siitä, että hän käytti myös sähköshokkeja koirien ”ehdollistamisessa”.
Ruutanan junaonnettomuus
Ruutanan junaonnettomuus tapahtui Tampere-Orivesi rataosuudella Kangasalan rautatieaseman ja Ruutanan pysäkin välillä keskiviikkoiltana 15. syyskuuta 1915. Onnettomuudessa pikatavarajuna törmäsi radalle pysähtyneen sekajunan perään. Kaksi henkilöä kuoli ja seitsemän loukkaantui. Sekajunasta rikkoutui pahoin kolme matkustajavaunua ja yhdeksän tavaravaunua.
Sopimuspalokunta
Sopimuspalokunta on palokuntayhdistys (VPK), palokuntayhteisö jossa jäsenillä on työsopimus pelastuslaitoksen kanssa (HSPK) ja tehdaspalokunta tai sotilaspalokunta, joka on tehnyt alueellisen pelastuslaitoksen kanssa palokuntasopimuksen. Palokuntasopimuksessa palokunta sitoutuu tarjoamaan erikseen sovittuja henkilöstö- ja kalustoresursseja käytettäväksi pelastustoimen tehtäviin määrättyä korvausta vastaan. Sopimuksessa määritellään yleensä myös toimintavalmiusajat ja toiminnasta saatava korvaus.
Ruutanan junaonnettomuus
Pikatavarajuna ohitti Kangasalan aseman noin 30 minuuttia sekajunan jälkeen. Junasta havaittiin sekajunan perälyhty vasta kun juna oli kulkemassa vasemmalla kaartuvaa, enimmillään noin 7 metriä korkealla penkereellä olevaa rataosuutta eikä jarrutus enää riittänyt estämään törmäystä. Törmäyksessä sekajunan kolme perässä ollut matkustajavaunua ruhjoutuivat täysin ja paiskautuivat radan sivuun. Matkustajavaunujen takana ollut konduktöörinvaunu säilyi suhteellisen eheänä mutta nousi usean metrin korkeuteen vaunujäännösröykkiön päälle. Konduktöörinvaunun takana olleista punaisista tavaravaunuista pirstoutui neljä kasautuen samaan röykkiöön, jossa alimmaisena oli pikatavarajunan veturi. Kauempana olleista sekatavarajunan tavaravaunuista rikkoutui vielä viisi kasautuen kymmenen metrin päässä olleeseen pienempään röykkiöön. Pikatavarajunan veturin etuosa rikkoutui mutta kuljettajan hytti säilyi ehjänä. Veturin tenderi kohosi pystyyn ja tunkeutui takana olleeseen tavaravaunuun. Lisäksi pikatavarajunassa olleita lastattuja avovaunuja ja tyhjiä umpitavaravaunuja kasautui röykkiöksi. Tavaravaunuissa lastina ollutta suolaa ja tulitikkuja levisi pitkin radan vartta. Onnettomuuspaikan kohdalla rata kulki korkealla ratapenkalla kuusikkokorven ja vesiperäisten niittyjen keskellä. Kaikkiaan vaunuja särkyi korjauskelvottomiksi noin 15 ja vahingoittui osittain noin 20. Vahingot nousivat satoihin tuhansiin markkoihin.
Onnettomuudessa kuoli heti sekajunassa matkustanut, Suinulasta kotoisin ollut maanviljelijä Jaakko Ilkka ja pahoin loukkaantunut sekajunan jarrumies A. Nikander kuoli vammoihinsa sairaalassa. Lisäksi loukkaantui sekajunan konduktööri ja kuusi matkustajaa. Muut matkustajat säilyivät vammoitta tai saivat vain pieniä vammoja. Pikatavarajunan veturinkuljettaja ja lämmittäjä säilyivät vammoitta. Pimeys haittasi pelastustöitä mutta onnettomuudessa loukkaantuneet saatiin kuljetettua Tampereen yleiseen sairaalaan. Rata ei kärsinyt suuria vaurioita mutta radalle kertyneiden vaunuröykkiöiden raivaus kesti toista vuorokautta. Rata saatiin liikennöitävään kuntoon torstai-iltaan kello 21 mennessä.
Sopimuspalokunta
Sopimuspalokutatoiminnan valtakunnallisena edistäjänä toimii Suomen Sopimuspalokuntien Liitto.
Päiväntasaajan Guinean jalkapallomaajoukkue
Päiväntasaajan Guinean jalkapallomaajoukkue edustaa Päiväntasaajan Guineaa kansainvälisissä jalkapallo-otteluissa. Maa ei ole koskaan pelannut MM-kisoissa. Vuonna 2012 Päiväntasaajan Guinea isännöi Afrikan mestaruuskilpailuita yhdessä Gabonin kanssa ja näin esiintyi turnauksessa ensi kertaa. Joukkueen päävalmentajana toimii brasilialainen Gîlson Paulo. Kisojen aikana Päiväntasaajan Guinea eteni puolivälieriin tultuaan omassa lohkossa toiseksi. Joukkueen tähän mennessä paras saavutus on neljäs sija Afrikan mestaruuskisoissa 2015.
Maajoukkue on ollut korkeimmillaan FIFA:n rankingissa sijalla 49, helmikuussa 2015.
Lähteet
🇨🇫
Pahajärvi (Kangasala)
Pahajärvi on Pirkanmaalla Kangasalan Mattilankylässä sijaitseva lampi.
FC Arouca
Futebol Clube de Arouca on jalkapalloseura Aroucan kaupungista. Seura pelaa kaudella 2021–22 Portugalin korkeimmalla sarjatasolla Primeira Ligassa. Se on perustettu vuonna 1951 FC Porton alajaostona.
Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1910
Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1910 olivat Sveitsin Davosissa ja Saksan Berliinissä käydyt taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut, jotka kilpailtiin kahdessa vaiheessa. Miehet kilpailivat Davosissa 29.–30. tammikuuta. Naisten ja parien kilpailu käytiin 4. helmikuuta Berliinissä.
Luettelo suomalaisjoukkueiden otteluista jalkapallon eurocupeissa
Tämä on luettelo suomalaisjoukkueiden otteluista jalkapallon eurocupeissa. Se sisältää kaikki Mestarien liigan, Eurooppa-liigan, Konferenssiliigan, Naisten mestarien liigan ja UEFA Youth Leaguen sekä niiden edeltäjien ottelut. Mukana on myös lakkautettu Intertoto Cup. Suomalaisjoukkueiden maalit ovat tuloksissa ensin ja kotiotteluiden tulokset on lihavoitu.
Euroopan cup ja Mestarien liiga
Kilpailu tunnettiin kauteen 1991–1992 saakka nimellä Euroopan cup. Suomi osallistui vuonna 1955 käynnistyneeseen kilpailuun ensimmäistä kertaa vuonna 1958.
Messukaupunkien cup, UEFA-cup ja Eurooppa-liiga
Kilpailu tunnettiin vuosina 1955–1971 nimellä Messukaupunkien cup ja 1971–2009 nimellä UEFA-cup. Suomi osallistui kilpailuun ensimmäistä kertaa kaudella 1970–1971.
Cup-voittajien cup
Suomi osallistui vuonna 1960 käynnistyneeseen kilpailuun ensimmäistä kertaa kaudella 1963–1964. Cup-voittajien cup yhdistettiin UEFA-cupiin kauden 1998–1999 jälkeen.
Intertoto Cup
Vuonna 1961 perustettu Intertoto Cup siirtyi UEFA:n alaisuuteen 1995, jolloin Suomi oli mukana ensimmäistä kertaa. Vuosina 1995–1997 pelattiin aluksi lohkovaihe yksinkertaisena sarjana, jonka jälkeen lohkovoittajat jatkoivat cup-kierroksille. Vuonna 1998 siirryttiin kokonaan cupmuotoiseen turnaukseen. Intertoto Cup lopetettiin 2008.
Naisten UEFA Cup ja Mestarien liiga
Naisten UEFA Cup järjestettiin viimeisen kerran kaudella 2008–2009, jonka jälkeen sen korvasi Naisten mestarien liiga.
Tilastoja
Yhteenveto suomalaisjoukkueiden pelikausista ja otteluista eurocupeissa. Tilastot on päivitetty kauden 2017/2018 jälkeen.
Shawn Lalonde
Shawn Beauchamp-Lalonde (s. 10. maaliskuuta 1990 Orleans, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa KHL:n valkovenäläisseura Dinamo Minskiä. Hän laukoo oikealta.
Junioriura
Lalonde pelasi kaudella 2005–2006 Cumberland Baronsin U16 AA-joukkueessa, jonka jälkeen Belleville Bulls varasi hänet koko OHL:n varaustilaisuuden yhdeksäntenä pelaajana kesällä 2006. Lalonde siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2006–2007. Hän teki tulokaskautenaan 58 runkosarjaottelussa tehot 6+20=26 ja 13 playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Kaudella 2007–2008 Lalonde eteni Bullsin kanssa aina J. Ross Robertson Cup -finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei lopulta kuitenkin Kitchener Rangers seitsemännessä ottelussa voitoin 4–3. Koska Rangers myös isännöi Memorial Cup -lopputurnausta, Bulls osallistui siihen OHL:n finaalijoukkueena.
Chicago Blackhawks varasi Lalonden kolmannella kierroksella 68. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2008. Kaudella 2008–2009 hän oli tehoilla 19+34=53 Belleville Bullsin neljänneksi paras pistemies ja eniten maaleja tehnyt puolustaja. Lalonde sijoittui koko OHL:n puolustajien pistepörssissä yhdeksänneksi. Kaudella 2009–2010 hän voitti pelipaikastaan huolimatta Bullsin sisäisen pistepörssin tehoilla 13+43=56, joilla Lalonde jakoi koko liigan puolustajien pistepörssin viidennen sijan Saginaw Spiritia ja Barrie Coltsia edustaneen T. J. Brodien kanssa. Hän pelasi kauden aikana myös OHL:n tähdistöottelussa. Lalonde valittiin kauden päätteeksi sarjan kolmanteen tähdistökentälliseen.
NHL-tulokassopimus Chicago Blackhawksiin
Joulukuussa 2009 Lalonde teki Chicago Blackhawksin kanssa kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen. OHL-kauden 2009–2010 päätteeksi, maaliskuussa 2010 hän siirtyi AHL-joukkue Rockford IceHogsin vahvuuteen. Lalonde pelasi siellä kahdeksan runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2 ja kolme playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Huhtikuussa 2010 Blackhawks nosti hänet NHL-joukkueensa harjoitusvahvuuteen loukkaantumisten varalta. Lalonde ei kuitenkaan saanut siellä peliaikaa, eikä hän näin ollen kuulunut Blackhawksin Stanley Cupin voittaneeseen joukkueeseen. Kauden 2010–2011 Lalonde pelasi kokonaan IceHogsissa, jossa hänen varsinainen tulokaskautensa toi 73 runkosarjaottelussa tehot 5+27=32. Huhtikuussa 2011 Lalonde nostettiin Blackhawksin NHL-joukkueen harjoitusvahvuuteen, mutta hän jäi kuitenkin taas ilman peliaikaa.
Myös kauden 2011–2012 Lalonde pelasi kokonaan Rockford IceHogsin AHL-joukkueessa. Kauden 2012–2013 hän aloitti siellä osaksi NHL:n työsulunkin vuoksi, joka päättyi tammikuussa 2013. Lalonde pelasi myös ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen NHL-ottelunsa runkosarjan päätöskierroksella 27. huhtikuuta 2013 vieraissa St. Louis Bluesia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 14.47 minuuttia ja Lalonde sai teholukeman +1, kun hän oli jäällä Blackhawksin ottelun ainoan maalin aikana. Hän vietti loppukauden joukkueen harjoitusvahvuudessa, mutta Lalonde ei kuitenkaan saanut peliaikaa pudotuspeleissä, eikä hän näin ollen kuulunut Blackhawksin Stanley Cupin kauden päätteeksi voittaneeseen joukkueeseen.
Saksa ja Ruotsi
Kaudeksi 2013–2014 Lalonde siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Saksan DEL-liigan Eisbären Berliniin. Hän jakoi tehoilla 12+18=30 koko liigan puolustajien maalipörssin voiton Nürnberg Ice Tigersin Fredrik Erikssonin kanssa sekä sijoittui puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Lalonde sijoittui myös 137 minuutillaan koko DEL:n jäähypörssissä kolmanneksi. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin SHL-liigan Färjestad BK:hon. 10. lokakuuta 2014 vierasottelussa Brynäs IF:ää vastaan Lalonde taklasi Christian Djoosia polvella takaapäin, sillä seurauksella, että Djoos kaatui jäähän. Lalondelle tuomittiin tilanteesta ottelurangaistus jalkapyyhkäisystä. Hänet asetettiin viiden ottelun mittaiseen pelikieltoon ja tuomittiin 30 000 kruunun sakkoihin.
Lalonde palasi kaudeksi 2015–2016 DEL:ään ja hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Kölner Haien riveihin. Lalonde jakoi tehoilla 12+24=36 koko liigan puolustajien maalipörssin voiton Iserlohn Roostersin Bobby Raymondin kanssa ja hän jakoi puolustajien pistepörssin toisen sijan Düsseldorfer EG:n Bernhard Ebnerin kanssa edellään vain ERC Ingolstadtin Patrick McNeill. Lalonde jakoi myös koko DEL:n jäähypörssin yhdeksännen sijan kolmen muun pelaajan kanssa 102 minuutillaan. Hän voitti myös Haien sisäisen tehotilaston lukemalla +11. Huhtikuussa 2016 Lalonde teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2016–2017 hän oli Haien kolmanneksi paras pistemies tehoilla 13+21=34, joilla Lalonde voitti koko DEL:n puolustajien piste- ja maalipörssin. Pudotuspeleissä hän oli joukkueensa paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 4+1=5. Lalonde jakoi myös liigan puolustajien maalipörssin voiton EHC Münchenin Derek Joslinin kanssa. Helmikuussa 2017 hän teki Haien kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Kesken kauden 2017–2018 lopulla, helmikuussa 2018 Lalonden sopimus Kölner Haien kanssa purettiin. Seuran urheilutoimenjohtaja Mark Mahonin mukaan hänen sopimuksensa purun tausta oli vaikutelma Lalonden harjoittelusta olympiatauon aikana. Mahonin mukaan Haie tarvitsee vain pelaajia, jotka sitoutuvat täysin Haie-organisaatioon ja kunnioittaa seuran perusarvoja. Lalonde ei pelannut loppukaudella missään. Syyskuussa hän siirtyi loppukauden 2018–2019 kattavalla sopimuksella jatkamaan DEL-pelejään Nürnberg Ice Tigersin joukkueeseen. Seura hankki Lalonden ensisijaisesti puolustuksen loukkaantumistilanteen vuoksi. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 8+23=31, joilla Lalonde jakoi koko liigan puolustajien pistepörssin kuudennen sijan Adler Mannheimin Joonas Lehtivuoren ja Düsseldorfer EG:n Ryan McKiernanin kanssa. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös Spengler Cupissa.
KHL-vuodet
Kaudeksi 2019–2020 Lalonde siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KHL-seura Admiral Vladivostokiin. Hän oli tehoilla 7+19=26 joukkueen tehokkain puolustaja Adam Almqvistin kanssa. Lalonde voitti myös koko liigan jäähypörssin 123 minuutillaan. Kaudeksi 2020–2021 hän siirtyi jatkamaan KHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Severstal Tšerepovetsiin. Lalonde nousi joukkueen varakapteeniksi.
Siirtyminen Suomeen
Elokuussa 2021 Lalonde teki vuoden mittaisen sopimuksen monikansallisen Bet-at-home ICE Hockey Leaguen itävaltalaisjoukkue Vienna Capitalsin kanssa. Hänen sopimuksensa purettiin kuitenkin jo ennen ensimmäistäkään sarjaottelua syyskuussa, kun Lalonde kieltäytyi allekirjoittamasta sopimusta, jonka mukaan ICEHL ei ota vastuuta mahdollisesta pelaajan koronavirustartunnasta. Lokakuussa Lalonde siirtyi loppukauden 2021–2022 kattavalla sopimuksella SM-liigajoukkue Porin Ässiin. Hän sai keskimäärin 21.47 minuuttia peliaikaa ottelua kohden, mikä oli Ässistä eniten.
Kesäkuussa 2022 KHL:n valkovenäläisseura Dinamo Minsk tiedotti tehneensä Lalonden kanssa vuoden mittaisen sopimuksen.
Maajoukkueura
200px|thumb|right|Lalonde [[Kanadan jääkiekkomaajoukkue|Kanadan paidassa Channel One Cupissa vuonna 2017.]] Lalonde pelasi alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2007.
Lalonde edusti myös Kanadan A-maajoukkuetta Nikolai Putškov -turnauksessa ja Channel One Cupissa vuonna 2017 tehden yhteensä kuudessa ottelussa yhden syöttöpisteen.
Kefale
Kefale oli antiikin aikainen Akamantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Kefalen oletetaan sijainneen itään nykyisestä Keratéasta. Aiemmin demos on kuitenkin sijoitettu lähemmäksi Brauronia, mistä päin on löydetty demoksen nimen sisältävä piirtokirjoitus.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin yhdeksän edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin 12 bule-edustajaa.
Kefale oli suurikokoinen demos, ja sen väkiluvuksi on arvioitu suurimmillaan noin henkeä. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Kefalēthen. Demoksessa tiedetään olleen Dioskuureille omistettu temppeli. Kefalessa nämä tunnettiin ”Suurina jumalina”.
Pekka Silvola
120 px|thumb|Pekka Silvola (1966). Pekka Sakari Silvola (26. marraskuuta 1924 Kiikoinen – 22. kesäkuuta 2015 Espoo ) oli poliittinen vaikuttaja, joka toimi Maalaisliiton/Keskustapuolueen eri tehtävissä, muun muassa puoluesihteerinä 1960–1969. Vuonna 1970 Silvola nimitettiin Yleisradion ohjelmajohtajaksi, josta tehtävästä hän siirtyi eläkkeelle 1985.
Nuoruus
Pekka Silvola syntyi satakuntalaiseen maanviljelijäperheeseen. Vanhemmista isä oli mukana pellervolaisessa eli SOK:laisessa osuuskauppaliikkeessä sekä suojeluskunnassa ja Maalaisliitossa. Perheen lapsista Iikasta tuli rovasti ja Jämijärven kirkkoherra, Paavosta Ilmajoen lukion rehtori, Pekasta puoluesihteeri ja Yleisradion ohjelmajohtaja.
Silvolan koulu keskeytyi oppikoulun kuudennella asepalveluksen vuoksi vuonna 1943. Hänet määrättiin 16. kesäkuuta 1944 ryhmänjohtajaksi jalkaväkirykmentti 7:ään, Tyrjän rykmenttiin, jota johti myöhemmin jalkaväenkenraaliksi ylentynyt Adolf Ehrnrooth. Silvola haavoittui 9. heinäkuuta Äyräpäässä. Urheilusaavutuksista tunnettu Pekka Kuvaja kantoi sirpaleitten ja luotien repimän alikersantti Silvolan ruumiskasasta sidontapaikalle. Olkavarren luodin vuoksi oikean käden amputoimista harkittiin. Sirpaleita poimittiin koko ruumiista jo kenttäsairaalassa. Junamatkalla Jyväskylän sotasairaalaan haavoihin ehti kasvaa kärpäsen toukkia. Kesti yli kaksi kuukautta ennen kuin Silvola palasi palvelukseen, kuitenkin kuntoisuusluokkaan A I merkittynä. Pienet sirpaleet olivat jääneet poimimatta.
Helsingissä Silvola kirjoittautui juuri perustettuun valtiotieteelliseen tiedekuntaan äitinsä toivoman teologisen sijasta. Samana syksynä hän liittyi Maalaisliittolaisten ylioppilaiden riveihin. Opiskelu meni töitä tehden. Valtiotieteen kandidaatti Silvola jätti yliopiston loppusyksystä 1950. Laudaturtyön hän oli kirjoittanut professori Jussi Teljon ohjauksessa aiheesta kuntien välinen yhteistoiminta. Keväällä 1947 hänestä tuli kolmiloikan akateeminen mestari. Akateemisesta ennätyksestä tulos (13,77) jäi puuttumaan kaksi senttiä.
Puoluemies
Valtiotieteellisen tiedekunnan valitseminen antoi osviittaa siitä, mikä Pekka Silvolaa kiinnosti. Hän kävi maalaisliittolaisten ylioppilaiden kokouksissa ja aloitti työt kesätoimittajana puoluetta lähellä olevassa tietotoimistossa. Sen jälkeen hän oli tiedotussihteeri Ahti Karjalaisen avustaja, tiedotussihteeri ja vuodesta 1953 puolueen järjestösihteeri.
Maalaisliitossa vanha sodanaikainen johto oli väistymässä ja vuoden 1948 jälkeen Urho Kekkonen rynni puolueen valtiaaksi. Hänen pääorganisaattorinaan puoluetoimistossa oli Arvo Korsimo, jonka lähimmäksi avustajaksi Silvola nousi. Silvola oli innolla mukana Kekkosen vuoden 1950 amerikkalaistyylisessä vaalitaistelussa ja menestyksellä voitokkaissa vuoden 1956 presidentinvaaleissa. Maalaisliitto organisoitui rakentamalla Korsimon ja Silvolan johdolla tukimiesverkoston, jota johdettiin ohi paikallisyhdistysten suoraan puoluetoimistosta. Silvola koulututti yli 32 000 tukimiestä, ja hänestä tuli kentän 300 000 jäsenen tuntema ja valoisan luonteensa vuoksi myös kentän pitämä henkilö.
Kylä- ja piiripäällikköjä Silvola ohjasi paimenkirjeillä ja Tukimies-lehden neuvoilla. Hyvä ystävä, hyvä veli tai hyvä aateystävä alkavat kirjeet kiihottivat ja tasoittivat kentän tuntoja. Vuonna 1958 vt. puoluesihteeri rauhoitteli: suhta suolalla, määrä jauholla, raja kaikella. Vuotta myöhemmin presidentti Kekkosen tuella puoluesihteeriksi noussut Silvola kirjoitti: suurissa asioissa yksimielisyttä, sivuseikoissa vapautta, kaikissa asioissa rakkautta. Sisäisten kiistojen jakaessa joukkoja puoluesihteeri kehotti reiluun kilpaan.
Maalaisliiton sisälle syntyi noina vuosina syvä kahtiajako niin sanotun K-linjan merkeissä. K-linja oli lojaali vain Urho Kekkoselle, loi omat toimintatapansa ja rahoitti itseään puolueen ulkopuolisin varoin. Puoluejohdolle uskollista Silvolaa ei K-linjalle kelpuutettu. Tämä ei estänyt Silvolaa olemasta läheisessä yhteistoiminnassa presidentti Kekkosen kanssa 1960-luvun alussa. Korsimo siirrettiin tuolloin omavaltaisuutensa vuoksi syrjään. Puoluejohto oli aikaisemminkin luottanut Silvolaan, ja puoluejohtaja V. J. Sukselainen kutsui hänet vuonna 1957 pääministerin sihteeriksi. Hyvä työsuhde säilyi myös, kun Johannes Virolainen valittiin puolueen puheenjohtajaksi.
Silvolan puoluesihteerikauden dramaattisin tapahtuma oli vuoden 1961 noottikriisi, joka toi Neuvostoliiton uhan uudelleen maan tietoisuuteen, varmisti Kekkoselle toisen presidenttikauden ja nosti Maalaisliiton suurimmaksi puolueeksi vuoden 1962 eduskuntavaaleissa.
Liki yhtä dramaattinen oli Veikko Vennamon johtaman Suomen Maaseudun Puolueen repeytyminen Maalaisliitosta. Jopa Silvolan kouluttamia tukimiehiä siirtyi SMP:n riveihin. Aluksi Silvola kuvasi paimenkirjeessään tukimiehille vennamolaisuutta kuplaksi, mutta vuonna 1968 hän kehotti suhtautumaan siihen äärimmäisen vakavasti. Kohta kehotuksen jälkeen SMP sai 18 paikkaa eduskuntaan. Maalaisliitto nimen muuttaminen Keskustapuolueeksi vuonna 1965 oli kolmas Silvolan puoluesihteerikauden kova ratkaisu. Dramaattinen oli myös puheenjohtaja Sukselaisen vaihtaminen ulkopoliittisin perustein Johannes Virolaiseen. Silvolan nimi pysyi näissä kaikissa tapahtumissa tahrattomana, jota ei voi sanoa hänen edeltäjästään.
Yleisradion ohjelmajohtaja
Television nousu uudeksi mediaksi ja nuorison radikalisoituminen tekivät Yleisradiosta 1960-luvun lopussa merkittävän yhteiskunnallisen tekijän, jonka johtoa vaihdettaessa Pekka Silvola nimitettiin yhtiön ohjelmajohtajaksi. Pääjohtajaksi tuli SDP:n puoluesihteeri Erkki Raatikainen. Silvola tunsi Yleisradion kuuluttuaan ohjelmaneuvostoon. Yleisradion toimiluvasta johtuen ohjelmajohtaja oli vastuussa sekä Yleisradion että Mainostelevision ohjelmista ja suoraan johtovastuussa Yleisradion uutistoiminnasta ja nopeasti kehittyvästä aluetoiminnasta. TV-kanavia oli tuolloin vain kaksi. Poliittisesti kiihkeä 1970-luku ja Neuvostoliiton vaikutusvalta Suomessa eivät tehneet Silvolan toimesta helppoa.
Televisiolupien määrä oli Silvolan tullessa Yleisradioon juuri ylittänyt miljoonan kappaleen rajan. Seuraavien toimikausien aikana television kuva muuttui värilliseksi, ja vastaanottimien ja lähetettyjen ohjelmien tuntimäärät kasvoivat. Silvolan tehtävänä oli ohjata ohjelmisto omistajayhteisön hyväksymiin uomiin.
Etujärjestöjen lähetystöt tungeksivat Silvolan luo vaatimuksineen. Useat valittajat poistuivat yhtiön toimitiloista runsaasti kahvitettuina ja Silvolan hyväntuulisen puhevyöryn hämmentäminä tietämättä, oliko vaatimukset hylätty vai hyväksytty. Yhtä vaivattomasti ohjelmajohtaja ei selvinnyt Neuvostoliiton edustajien kanssa. Yleisradiolla oli vuosittain neuvoteltu sopimus Neuvostoliiton Televisio- ja radiokomitean kanssa. Komiteaa johti ministerin arvoinen Sergei Lapin, joka löysi Yleisradion toimista ajoittain moitittavaa. Hänenkin kanssaan pääjohtajan varamies Silvola sai asiat toimimaan. Silvola toimi myös Hartausohjelmien valvontaelimen puheenjohtajana luovien eri kirkkokuntien joskus hyvinkin ristiriitaisten vaatimusten välillä. Kyse oli aina radion ja television uskonnollisten ohjelmien esiintyjistä ja sisällöistä.
Eläkkeelle siirryttyään vuonna 1985 Pekka Silvola otti hoitaakseen vielä Keskustapuoluetta lähellä olevan 120 000 jäsenen Eläkeliiton puheenjohtajuuden. Liiton tilaisuuksissa hänen kuulijakuntansa ylitti kaikki aiempien tupailtojen määrät. Eläkeliitto kutsui Silvolan kunniapuheenjohtajakseen. Saman oli aiemmin tehnyt hänen pitkään johtamansa Suomi–Bulgaria-seura.
Hinkuyskä
Hinkuyskä on Bordetella pertussis -bakteerin aiheuttama sairaus, jonka tyypillinen oire on puuskittainen yskä. Yskät saattavat kestää jopa kuukausia. Yli kahden viikon yskässä on syytä epäillä hinkuyskätartuntaa. Hinkuyskän itämisaika on 1–2 viikkoa. Sairaus tarttuu ihmisestä toiseen pisaratartuntana. Hinkuyskä on tartuntakykyinen kuitenkin vain sen alkuvaiheissa. Hinkuyskää voidaan lievittää ja sen tarttuvuutta vähentää antibiooteilla.
Hinkuyskää vastaan rokotetaan laajamittaisesti. Hinkuyskäinfektioita voi kuitenkin esiintyä pienillä lapsilla, joilla ei ole tautia vastaan täyttä rokotussuojaa. Rokottamattomalle lapselle hinkuyskä voi olla hengenvaarallinen.
Maailman terveysjärjestö (WHO) on arvioinut hinkuyskän aiheuttavan vuosittain 50 miljoonaa sairastapausta ja 300 000 kuolemaa. Suomessa aloitettiin yleiset hinkuyskärokotukset 1952, mikä merkittävästi vähensi sairastuvuutta ja kuolleisuutta. 2000-luvulle tultaessa tautitapaukset lisääntyivät, mikä saattaa liittyä bakteerin virulenssitekijöiden muutoksiin. 2000-luvun alussa hinkuyskä oli Suomessa ainoa lasten yleiseen rokotusohjelmaan kuuluva tauti, jonka esiintyvyys lisääntyi. Sairastamisen tai rokotuksen jälkeinen immuniteetti kestää vain muutamia vuosia, joten etenkin nuorilla ja aikuisilla hinkuyskää esiintyy enenevästi.
Historia
Taudinaiheuttaja löytyi, kun Jules Bordet ja Octave Gengou onnistuivat vuonna 1906 ensimmäisinä kasvattamaan ja eristämään Bordetella pertussis -bakteerin. Pian tämän jälkeen Gengou valmisti ensimmäisen hinkuyskärokotteen. Tanskalainen Thorvald Madsen järjesti vuosina 1923–1924 kenttäkokeen, jossa koehenkilöinä toimivat färsaarelaiset. Kokeen tuloksena hän totesi, ettei hinkuyskärokote estä saamasta tautia, mutta kuolleisuus ja vakavat tautimuodot hävisivät lähes kokonaan. Amerikkalaiset Pearl Kendrick ja Grace Eldering kehittivät tapettuun hinkuyskäbakteeriin perustuvan rokotteen. Sitä testattiin 712 amerikkalaislapselle, joista vain 4 sai oireisen taudin. Kendrickin ja Elderingin rokote sai myyntiluvan 1943, ja 1940-luvun loppuun mennessä oli jo markkinoilla useiden eri valmistajien hinkuyskärokotteita. Hinkuyskärokote liitettiin osaksi kurkkumätä-jäykkäkouristusrokotetta vuonna 1948, mikä on nykyäänkin sen vakiintunut antotapa.
Kokonaisista tapetuista hinkuyskäbakteereista koostunut rokote (whole-cell Pertussis, wP) aiheutti runsaasti haittavaikutuksia ja 1970-luvun alussa läntisessä Euroopassa osa vanhemmista oli alkanut laiminlyödä lastensa suojaamista hinkuyskältä. Kun Japanissa kaksi lasta kuoli hinkuyskärokotteeseen yhdistettyihin haittoihin, rokote kiellettiin siellä kokonaan, ja parissa vuodessa hinkuyskän ilmaantuvuus Japanissa kasvoi yli 60-kertaiseksi vaatien satoja kuolonuhreja. Samanlaiset, liian alhaiseksi laskeneesta rokotekattavuudesta aiheutuneet, epidemiat koettiin myös Ruotsissa (1980-luvulla) ja Britanniassa (1970-luvun lopulla). Näissä epidemioissa kuoli kymmeniä lapsia.
Ensimmäinen asellulaarinen eli soluton hinkuyskärokote (acellular Pertussis, aP) kehitettiin Japanissa. Se sai myyntiluvan Japanissa 1981. Soluttoman rokotteen etulinjan vaikuttavuustutkimusta tehtiin 1986 tuolloin epidemiasta kärsivässä Ruotsissa. Soluttomaan teknologiaan perustuvat rokotteet hyväksyttiin käyttöön Yhdysvalloissa 1996. Soluttomat rokotteet aiheuttavat merkittävästi vähemmän haittoja, mutta keskustelu niiden tehokkuudesta kokosolurokotteisiin verrattuna on jatkunut tähän päivään. Aivan 2000-luvun lopulta alkaen on havaittu paikoitellen merkittävääkin hinkuyskätapausten määrän kasvua monien maiden korkeasta rokotekattavuudesta huolimatta. Ilmiön syynä ovat ilmeisesti mutaatiot hinkuyskäbakteerien omissa antigeeneissä, jolloin vanhojen bakteerikantojen antigeeneihin perustuvien rokotteiden antama suoja jää heikoksi.
Välitodistus
Välitodistus on koulusta 1. luokasta alkaen saatava todistus syyslukukaudelta. Ennen sana tarkoitti talvilomalla saatavaa entisajan välitodistusta. Välitodistuksessa lasketaan syyslukukauden aikana aineista ollut kokeiden keskiarvo, tuntityöskentely, läksyjen teko, suhtautuminen sekä keskittyvyys.
Suomen oppikouluissa annettiin aikoinaan lukukausitodistukset syys- ja kevätlukukauden päättyessä sekä lisäksi välitodistus kummankin lukukauden puolivälissä. Lukukausitodistusten tavoin nekin sisälsivät arvosanat käytöksestä, huolellisuudesta ja kaikista oppiaineista. Myöhemmin, 1960-luvulta lähtien tällainen välitodistus annettiin vain kevätlukukauden puolivälissä, maaliskuun lopulla. Syyslukukauden puolivälissä voitiin sen sijaan antaa kirjallinen kehotus oppilaalle, jonka olisi syytä tehostaa opiskeluaan.
Yrjö Keinonen
Yrjö Ilmari Keinonen (31. elokuuta 1912 Ruskeala – 29. lokakuuta 1977 Nurmijärvi) oli suomalainen jalkaväenkenraali, puolustusvoimain komentaja ja Mannerheim-ristin ritari.
Samuli Vasala
Samuli Johannes Vasala (s. 29. marraskuuta 1976 Lohja) on suomalainen entinen keski- ja kestävyysmatkojen juoksija, kauppatieteen maisteri, urheilumarkkinoinnin ja -liiketoiminnan parissa työskentelevä yritysjohtaja. Vasala on kilpaillut myös duathlonissa. Pekka Vasalan veljenpoika Samuli Vasala oli paras suomalainen kestävyysjuoksija 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa. Samuli Vasala esiintyi MTV3:n Elixir-ohjelmassa. Samuli Vasala toimi vuosina 2009 - 2014 Suomen Urheiluliiton omistaman Track & Field Finland Oy:n markkinointipäällikkönä ja harrasteliikuntajohtajana. Vasala on Suomen Olympiakomitean liiketoimintayksikön toimitusjohtaja ja vastaa isoista Olympiakomitean yrityssopimuksista
Yrjö Keinonen
Yrjö Keinonen opiskeli filosofian maisteriksi pääaineenaan matematiikka.
Samuli Vasala
Saavutuksia
Samuli Vasala on voittanut Suomen mestaruuden 1 500 metrin juoksussa 1998, 5 000 metrillä 1997, 1999, 2001 ja 2002 sekä maastojuoksun lyhyen radan mestaruuden 1996, 1997, 2001 sekä 2002 ja maastojuoksun Pohjoismaiden mestaruuden 2003. Lisäksi Vasalalla on 1 500 metrillä hopea vuodelta 1997 ja pronssi vuodelta 1996, 5 000 metrillä pronssia 1996 sekä puolimaratonin hopeaa 1998. Hallissa Vasala on voittanut 3 000 metrillä SM-kultaa 1995 ja 1997.
Yrjö Keinonen
Ura
Keinonen palveli talvisodassa kornettina. Aktiiviupseeri hänestä tuli vasta jatkosodan aikana, 30-vuotiaana eli suhteellisen korkeassa iässä, kun hän reservin ratsumestarina 1942–1943 kävi Maasotakoulun. Hänen virkaikänsä jäi siten myös melko lyhyeksi. Samasta syystä kadettiupseerien keskinäinen solidaarisuus jäi ilmeisesti hänen osaltaan "vajaaksi".
thumb|Marsalkka Mannerheim ojentaa Mannerheim-ristin kadetti Yrjö Keinoselle päämajassa syyskuussa 1942. Keinonen nimitettiin 8. syyskuuta 1942 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 91 perustelujen ollessa komppanian johtaminen yli 20 taistelussa erikoisella taidolla ja sitkeydellä osoittaen itse esimerkillistä rohkeutta, kestävyyttä ja uhrimieltä. Hän oli tuolloin sotilasarvoltaan Ratsumestari (kadetti) ja ollut komppanianpäällikkönä 7. divisioonan jalkaväkirykmentti yhdeksässä (JR 9). Nimityshetkellä hän opiskeli kadettikoulussa.
Samuli Vasala
Saavutuksia
Arvokisoista Vasalan paras sijoitus on kuudes tila 5 000 metrillä (13.40,68) Budapestin EM-kisoissa 1998.
Yrjö Keinonen
Ura
Majuriksi ylennetty Keinonen oli heti sodan jälkeen Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin 2. ye-upseeri, jonka tehtävänä oli suorittaa asekätkentä piirin alueella. Hänet pidätettiin 1945 ja tuomittiin myöhemmin 14 kuukauden vankeusrangaistukseen.
Vankeusrangaistus ei hidastanut Keinosen uraa. Hän eteni nopeasti puolustusvoimien riveissä ja ohitti monia virkaiältään vanhempia upseereja. Kukaan ei voinut asettaa kyseenalaiseksi Keinosen rohkeutta ja älyä sinänsä; paitsi Mannerheim-ristin ritari, hän oli myös filosofian maisteri ja Sotakorkeakoulun aseteknisen linjan priimus.
Everstiluutnanttina Keinonen tunsi kuitenkin 1950-luvun lopulla juuttuneensa paikalleen ja suunnitteli siirtymistä siviilivirkaan, johon hänellä myös oli kelpoisuus. Hän oli Maalaisliiton jäsen 1957–1958 ja osallistui jopa Kankaanpään puoluekokoukseen. Keinosen nimitystä puolustusvoimien komentajaksi tuki ennen muuta kaksi Mannerheim-ristin ritaria: Adolf Ehrnrooth ja Arvo Pentti. Myös puoluesihteeri Arvo Korsimo kannatti Keinosta.
Kiistelty komentaja
Kenraalimajuri Keinonen nimitettiin puolustusvoimain komentajaksi 13. marraskuuta 1965 monien virkaiältään häntä vanhempien kenraalien ohitse kadetti- ja asekätkijätoveri Arvo Pentin ollessa puolustusministeri. Useat kenraalit olivat myös sotilasarvoltaan häntä ylempiä eli kenraaliluutnantteja: Keinonen itse ylennettiin jo komentajana toimiessaan kenraaliluutnantiksi 7. helmikuuta 1966 ja runsaan kahden vuoden kuluttua, 4. kesäkuuta 1968, jalkaväenkenraaliksi.
Komentajana Keinonen oli kiistelty persoona. Hän oli nopean ylenemisensä vuoksi huonoissa väleissä useimpiin kenraaleihin, jotka olivat virkaiältään häntä vanhempia. Toisaalta Keinonen pyrki johtamaan Suomen puolustusvoimien kehittämistä. Hänen kaudellaan suhteita julkisuuteen pyrittiin hoitamaan entistä paremmin. Tätä edusti muun muassa Urheilukomppanian perustaminen Santahaminaan. Fyysiseen koulutukseen ja hyvään kuntoon onkin kaiken kaikkiaan kiinnitetty Keinosen ajan jälkeen puolustusvoimissa entistä enemmän huomiota. Alueellisen puolustusjärjestelmän kehittäminen aloitettiin myös Keinosen aikana Tšekkoslovakian miehityksen seurauksena. Tämä puolustusratkaisu mahdollisti puolustussodan niin länsivaltoja kuin Neuvostoliittoakin vastaan vaarantamatta poliittisia suhteita, sillä muodollisesti alueellinen puolustus ei sisältänyt mitään tiettyjä painopistealueita.
Etenkin siviiliväestön piirissä arvostettiin sitä, että Keinonen lähensi uudistuksillaan puolustusvoimia muuhun yhteiskuntaan. Tätä edistivät kannustavan hallinnan keinojen käyttö esimiesten herättämän pelon sijaan, varusmiesten palvelusajan ja vapaa-ajan selkeä erottaminen, asevelvollisten viikonloppulomien lisääminen sekä oikeus käyttää siviilivaatteita viikonloppuisin ja salli alkoholin käytön näille ilman erityistä lupaa. Myös tervehtimis- ja puhuttelumääräyksiä ajanmukaistettiin.
Hänen kenties pahimpana virheenään on pidetty lausuntoa Lalli-lehden haastattelussa tammikuussa 1969, jonka perusteella saattoi tulkita että Keinonen pitäisi Suomen puolustusvoimia jonkinlaisena Neuvostoliiton asevoimien kylkiäisenä. Keinosen lausunto on ymmärretty monin tavoin. Joidenkin mielestä se osoitti epäisänmaallista mielenlaatua ja sopimattomuutta tehtävään. Toisten mielestä Keinonen pyrki vaatimaan suurempia puolustusmäärärahoja YYA-sopimuksen sotilaallisiin velvoitteisiin vedoten. Tämä puolestaan saattoi suututtaa presidentti Kekkosen, joka piti YYA-sopimuksen tulkintaa yksinoikeutenaan ja oli kieltänyt vuonna 1965 upseereilta kaiken puolustusmäärärahoihin liittyvän keskustelun. Marraskuussa 1968 Keinonen kutsui kotiinsa Neuvostoliiton Suomen suurlähettilään Andrei Kovaljovin, SKDL:n kansanedustajan liikenneministeri Paavo Aition ja SKP:n puheenjohtaja Aarne Saarisen. Tervetulijaispuheessaan Keinonen ilmoittautui neuvostojärjestelmän kannattajaksi ja puhui sen olevan paras mahdollinen poliittinen järjestelmä.
Keinonen pyysi 25. huhtikuuta 1969 eroa komentajan tehtävästä kertoen syyksi tuntuvat leikkaukset puolustusmäärärahoissa. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen myönsi eron ja Keinosen kausi komentajana päättyi 30. huhtikuuta 1969.
Keinosen joutuminen epäsuosioon toi esiin myös ns. kellarijutun, jossa hänen väitettiin käyttäneen omaksi edukseen varusmiestyövoimaa kesämökkinsä rakennus- ja kunnostustyöhön. Keinonen tuomittiin tapauksesta vuonna 1971 Helsingin hovioikeudessa raskauttavien asianhaarojen vallitessa tehdystä virkavelvollisuuden rikkomisesta 105 päiväsakkoon. Vuonna 1972 Korkein oikeus korotti rangaistusta 150 päiväsakkoon. Keinosen kellarijutun oikeuskäsittelystä on myöhemmin esitetty näkemyksiä, joiden mukaan tuomio oli oikeusmurha.
Loppuvaiheet
Vuonna 1977 Keinosella todettiin olevan pitkälle edennyt mahasyöpä ja hän kuoli kotonaan 29. lokakuuta 1977. Keinonen totesi päivää ennen kuolemaansa esitetyssä televisio-ohjelmassa Itse asiassa kuultuna, ”ettei yhtään hänen tekemäänsä uudistusta ole vedetty takaisin”.
Hänet on haudattu Nurmijärven hautausmaalle.
Keinosen komentajakuva
Keinosen ongelma saattoi hänestä väitelleen Pentti Airion mukaan olla palvelusuran keskittyminen kenttä- ja komentajatehtäviin. Häneltä puutui kokemus sotilaallisen suoritusvalmiuden tehtävissä sekä palveleminen suuren esikunnan avainviroissa. Tämä toi mukanaan tiettyä suhteellisuudentajun puutetta.
I Am Legend
I Am Legend on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut kauhu-, tieteis- ja toimintaelokuva, jonka on ohjannut Francis Lawrence. Elokuvan pääosanäyttelijänä on Will Smith. Hän esittää Robert Nevillea, joka on mahdollisesti ainoa tappavasta viruksesta selvinnyt ihminen. Virus muuttaa ihmiset verenjanoisiksi yöeläimiksi, mutta Neville työskentelee luodakseen parannuskeinon.
I Am Legend on jo kolmas Richard Mathesonin vuonna 1954 julkaistun romaaniin Olen legenda pohjautuva elokuva. Aikaisemmat elokuvat ovat olleet L’ultimo uomo della terra vuodelta 1964 ja Viimeinen mies vuodelta 1971.
I Am Legend tuli elokuvateattereihin Yhdysvalloissa 14. joulukuuta 2007.
Juoni
Vuonna 2009 tohtori Alice Krippin (Emma Thompson) on kehittänyt syöpää vastaan lääkkeen, joka kohtalokkain seurauksin muuntautuu tappavaksi virukseksi. Vuonna 2012 virus on pyyhkinyt melkein koko ihmisrodun maapallolta. 90 prosenttia ihmisistä on kuollut, 9 prosenttia on sairastunut virukseen ja alle prosentti maapallon väestöstä on immuuni virukselle. Virukseen sairastuneet ovat alttiita auringon- ja kuunvalolle, ja pysyttelevätkin päivisin asumattomien rakennusten suojaisassa pimeydessä.
Kolme vuotta viruksen puhkeamisen jälkeen everstiluutnantti Robert Neville (Will Smith) on ainoa terve eloonjäänyt New Yorkissa – ja mahdollisesti koko maailmassa. Nevillen ainoa seuralainen on hänen koiransa Samantha (Sam), jonka kanssa hän katselee elokuvia ja vanhoja uutisia. Koska Nevillen veri on immuuni virukselle, hän viettää päivät kotilaboratoriossaan tekemässä kokeita vastalääkkeen keksimiseksi. Joka päivä puoliltapäivin hän käy myös Manhattanin South Street Seaportissa lähettämänsä radioviestin vuoksi. Viestissä hän kertoo olevansa New Yorkin ainoa selviytynyt, ja voivansa tarjota ruokaa ja turvapaikan muille terveille ihmisille.
Eräänä päivänä eräs Nevillen kokeissa käyttämistä sairastuneista rotista vaikuttaa parantuneen, ja näyttää siltä että Neville on löytänyt lupaavan hoitomahdollisuuden. Niinpä hän virittää ansan sairastuneille, ja saakin napattua erään sairaan naisen. Hän vie naisen laboratorioonsa ja antaa tälle mahdollista vastalääkettä. Nainen lähes menehtyy, mutta Neville onnistuu pelastamaan hänet. Näkyvää muutosta parempaan ei kuitenkaan näy, joten Neville jättää naisen laboratorioon voidakseen tehdä lisää kokeita myöhemmin.
Nevillen kulkiessa kadulla Samin kanssa hän huomaa yhden mallinukkensa kadulla, ja lähtee kävelemään sitä kohti. Sairastuneet ovat matkineet Nevillen tekemää ansaa, johon Neville nyt joutuu ja menettää tajuntansa. Kun hän herää, aurinko on juuri laskemassa, ja yrittäessään hankkiutua kiireesti irti ansasta Neville satuttaa jalkansa. Hän ja Sam joutuvat kolmen sairastuneen koiran hyökkäyksen kohteeksi, ja puolustautumisyrityksistä huolimatta eräs koirista onnistuu puremaan Samia. Kaksikon onnistuu kuin onnistuukin päästä takaisin Nevillen asunnolle, missä tartunnan saanut Sam yrittää purra Nevilleä, jonka on pakko kuristaa koira. Samin kuolemasta masentunut Neville ei jaksa lähteä Seaportiin tarkistamaan onko kukaan kuullut hänen radiolähetystään, ja seuraavana yönä hän yksinäisyyteen kyllästyneenä päättää yrittää kostaa sairastuneille Samin kohtalon. Hän jää kuitenkin pahasti alakynteen, ja luultavasti kuolisi elleivät kaksi selviytynyttä, Anna (Alice Braga) ja nuori poika Ethan (Charlie Tahan) sattuisi löytämään ja pelastamaan häntä. Nevillen asunnolla käy ilmi, että he olivat juuri samana päivänä odottaneet Nevilleä Seaportissa, turhaan. He kertovat selviytyneensä Punaisen Ristin evakuointilaivalta, ja ovat nyt menossa selviytyneiden leirille Vermontiin.
DVD sisältää myös vaihtoehtoisen loppuratkaisun. Tässä versiossa sairastuneet rynnivät aikansa pleksiovea vasten, kunnes Neville tajuaa mitä nämä haluavat. Hän avaa panssarioven siinä toivossa, että sairastuneet eivät hyökkää vaan antavat hänen luovuttaa noille sairastuneen naisen, jonka hän kaappasi aikaisemmin kokeitaan varten. Sairastuneet eivät vahingoita Nevilleä, vaan lähtevät pois vieden mennessään Nevillen heille luovuttaman sairaan naisen. Neville, Anna ja Ethan jatkavat selviytyneiden etsimistä ja suuntaavat kohti Vermontissa sijaitsevaa pelastuneiden siirtokuntaa.
Tuotanto
Warner Bros. on hankkinut itselleen oikeudet I Am Legendin jatko-osaan.
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mukaan I Am Legend on ”ihmiskunnan itsekkyyttä ja piittaamattomuutta aluksi myös kritisoimaan pyrkivä, mutta lopussaan aivan hurmoshenkistä uskonnollista pelastussanomaa tuputtava kauhujännäri”.
Ellinikó-Argyroúpoli
Ellinikó-Argyroúpoli ( eli Δήμος Ελληνικού-Αργυρούπολης, Dímos Ellinikoú-Argyroúpolis) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Etelä-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kunnan pinta-ala on 15,1 neliökilometriä ja väkiluku 51 356 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Argyroúpoli.
Ellinikó-Argyroúpoli sijaitsee noin yhdeksän kilometriä Ateenan keskustasta etelään. Kunta syntyi, kun Argyroúpoli ja Ellinikó yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti. Kunnan alueella sijaitsee Ellinikón vanhan lentoaseman alue.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Ellinikó-Argyroúpolin kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kaupungit ovat:
Koivunpunikkitatti
Koko ja ulkonäkö
Koivunpunikkitatin lakki on 5–20 cm leveä. Nuoren sienen lakki on muodoltaan puolipallomainen, mutta myöhemmin se muuttuu laakeaksi ja kuperaksi. Lakin himmeä pintakelmu ei muutu märkänäkään tahmeaksi toisin kuin monilla muilla tateilla ja se ulottuu erityisesti nuoremmissa itiöemissä selvästi lakin reunan yli. Väriltään lakki on oranssi tai punaruskea, tiilenpunainen, mutta vanhemmiten lakin väri haalistuu hieman. Pillit ovat vaaleanharmaita.
Pitkä ja tanakka jalka on pohjaväriltään valkoinen, ja siinä kasvaa tummia nukkatupsuja. Tyvestään se on usein huomattavan paksu, jopa tynnyrimäinen. Malto on valkoista, mutta leikkauspinnoissa väri muuttuu nopeasti harmaan lilaksi ja myöhemmin mustaksi.
Samankaltaiset lajit
Koivunpunikkitatin voi helposti sekoittaa haavanpunikkitattiin (Leccinum aurantiacum) ja männynpunikkitattiin (L. vulpinum), joista sen kuitenkin erottaa muun muassa kasvupaikan avulla. Haavanpunikitatti on nimensä mukaisesti haavan, ja männynpunikkitatti männyn seuralainen. Haavanpunikkitatin jalka on myös kuvioinniltaan erilainen. Männynpunikkitatilla puolestaan pintakelmu on tummempi, eikä sen malto tummu yhtä voimakkaasti.
Taksonomian ongelmia
Koivunpunikkitatti vaikuttaa olevan itsessäänkin eräänlainen lajiryhmä, johon kuuluisivat nimilajin lisäksi pohjanpunikkitatti (L. atrostipitatum), nukkapunikkitatti (L. callitrichum), keltapunikkitatti (L.cerinum) ja kalvaspunikkitatti (L. roseotinctum). Vuonna 2008 ilmestyneen Funga Nordica luvussa Leccinum esittävät tutkijat Henning Knudsen ja Andy Taylor DNA-tutkimuksiin perustuen, että nämä ovat yhden ja saman lajin synonyymeja. Suomalainen kokenut tattien tutkija Mauri Korhonen pitää näitä morfologisesti sekä mikroskooppisiin että makroskooppisiin tuntomerkkeihin perustuen kyseisten taksonien olevan varsin selkeästi niin eriytyneitä, että niitä olisi pidettävä eri lajeinaan. . Nordic Macromycetes vuodelta 1992, luvun kirjoittajana Olle Persson, tunnistaa näistä koivunpunikkitatin lisäksi kalvaspunikkitatin nimillä Leccinum roseotinctum ja Leccinum percandidum. Ilmeisesti tähän sienilajiin, mahdollisesti muihinkin punikkitatteihin viittaa vanha kansanomainen nimitys oravikko. .
Kasvuaika ja -paikka
Sientä tavataan koivun seuralaisena rehevähköissä koivikoissa ja koivusekametsissä kesästä syksyyn. Suomessa sitä tavataan koko maassa yleisenä.
Käyttö ravinnoksi
Punikkitatit ovat satoisia ja hyviä ruokasieniä. Keittämistä tai liottamista ei suositella, sillä näin käsitelty koivunpunikkitatti muuttuu pehmeäksi. Punikkitatit on kuitenkin kypsennettävä hyvin vatsavaivojen välttämiseksi, myös säilöttäessä. Sienet voi säilöä kuivaamalla tai pakastaa esikäsiteltyinä. Sienestä valmistettu ruoka muuttuu myös mustaksi, mutta se ei vaikuta makuun.
Aatra
Aatra (oatra, uatra) on savolainen nimitys käytöstä pois jääneelle, itäeurooppalaista alkuperää olevalle, maanmuokkaukseen käytetylle auralle. Välineen karjalainen nimitys on atra. Aatraa käytettiin 1900-luvun alkupuoliskolla Suomessakin, sillä varsinkin Itä-Suomen kevyet ja kiviset maat olivat sopivia kohteita aatran käytölle. Hiekkapitoisessa maassa atra on joutuisa ja kivet sillä on helppo kiertää tai ylittää. Savimaiden muokkaukseen se soveltuu huonosti. Lisäksi aatraa käytettiin kaskiviljelyssä. Perunan viljelyksessä atraa käytettiin 1960–1970-luvuille saakka.
Aatra on maataloustyökaluna kehittynyt todennäköisesti kaksihaaraisesta- eli kaksikyntisestä maataloustyökalusta. Suomessa aatroja on ollut varsin moninaisia, mutta niissä on kaikissa kuitenkin kolme perusrakenteen osaa:
Keskeistä roolia rakenteessa näyttelee hanko eli perä; karjalaisten atrassa saarat, joka on varsinaisesti maata muokkaava osa. Se oli joko yksi- tai kaksiosainen. Yksiosaisena kyntöosan runkona on lankku, jonka kylkiin vantaat on kiinnitetty ja kaksiosaisena lankku on veistetty alapäästään kaksihaaraiseksi ja vantaat on pantu haarojen kärkiin.