cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles M. Schulz
Piirtäjänä ennen Tenavia
Sodan jälkeen Schulz onnistui ensi kerran työllistämään itsensä piirtäjänä. Vuosina 1946–1947 hän toimi Saint Paulissa ilmestyneen Topix-nimisen vahvasti uskonnollisen katolisen sarjakuvalehden puhekuplien tekstittäjänä ja piirsi eräitä ruutuja saman kustantamon julkaisemaan kommunisminvastaiseen Is This Tomorrow? -sarjakuvaan. Katolisuutta vierastanut Schulz suostui työhön sillä ehdolla, että saisi piirtää kerran kuussa ilmestyneeseen Topixiin omaa sarjakuvaa. Just Keep Laughing -niminen yhden ruudun vitsejä sisältänyt vitsisarja ilmestyikin kaksi kertaa keväällä 1947, helmikuussa ja huhtikuussa, ja se oli Schulzin ensimmäinen varsinainen julkaistu sarjakuva.
White Bear
Valmistus
Alus valmistettiin Woolwichin telakalla, jossa rakennustöistä vastasi Matthew Baker. Köli laskettiin 1563. Alus laskettiin vesille vuotta myöhemmin. Aluksen aseistuksena oli kaksi kanuunaa, kuusi puolikanuunaa, 21 kulveriinia, 16 puolikulveriinia ja 12 putkea.
Charles M. Schulz
Piirtäjänä ennen Tenavia
Kesällä 1946 Schulz pääsi ohjaajaksi Minneapolisissa toimivaan Art Instructioniin, joka tarjosi maksullisia piirustuskirjekursseja. Schulz itse oli käynyt saman laitoksen kirjekurssin viisi vuotta aiemmin. Hänen työnään oli arvostella valmiin asteikon pohjalta kurssilaisten lähettämiä mallipiirroksia ja laatia niihin standardivastauksia. Koulu tunnettiin kautta maan lehdissä julkaisemistaan Draw me! (”Piirrä minut!”) -mainoskilpailuista, joilla ihmisiä houkuteltiin suurin lupauksin maksullisille kirjekursseille. Art Instructionissa Schulzin eräänlaisena mentorina toimi alkuvaiheessa sarjakuvapiirtäjä Frank Wing, vaikka heillä olikin erilaiset näkemykset oikeasta tyylistä. Koulun muut ohjaajat muodostivat vuosien ajan Schulzin ystäväpiirin, ja Schulz nimesi sittemmin useat Tenavien hahmoista heidän mukaansa.
White Bear
Palvelus
Alus oli kunnostettavana Woolwichissa vuosina 1585–1586 ja otettiin palvelukseen 1588 päällikkönään lordi Howard Effingham, joka luovutti aluksen päällikkyyden helmikuussa 1588 lordi Edward Sheffieldille. Alus osallistui taisteluun Espanjan voittamatonta armadaa vastaan.
Wolfgang Köhler
pienoiskuva|Wolfgang Köhler Wolfgang Köhler (21. tammikuuta 1887 Rääveli, Venäjän keisarikunta – 11. kesäkuuta 1967 Lebanon, New Hampshire, Yhdysvallat) oli saksalais-yhdysvaltalainen psykologi. Köhler tunnettiin erityisesti hahmopsykologian uranuurtajana yhdessä aikalaistensa ja työtovereittensa Max Wertheimerin ja Kurt Koffkan kanssa.
White Bear
Palvelus
Alus rakennettiin uudelleen vuosina 1598–1599 Woolwichissa. Se todettiin 1627 korjauskelvottomaksi ja myytiin 12. kesäkuuta 1629 Rochesterissa.
Charles M. Schulz
Piirtäjänä ennen Tenavia
Schulzin ensimmäinen pitkäikäisempi sarjakuva oli lapsihahmoista kertonut vitsisarja Li’l Folks, jonka jokainen numero sisälsi useita irrallisia yhden ruudun vitsejä. Sarja toimi monessa suhteessa Tenavien edeltäjänä, vaikka ilmestyikin eri muodossa. Ensimmäiset stripit ilmestyivät kesäkuussa 1947 Minneapolis Star Tribunessa nimellä Sparky’s Li’l Folks. Koska lehden julkaisija ei halunnut antaa sarjalle vakituista paikkaa, Schulz tarjosi sitä kilpailevalle St. Paul Pioneer Pressille, jossa sarja ilmestyi viikoittain 22. kesäkuuta 1947 alkaen naistenosaston täytteenä. Keväällä 1948 hän sai ensimmäisen kerran myös yhden pilakuvansa julkaistua The Saturday Evening Postissa. Sekin oli hassunnäköistä suuripäistä lasta esittänyt piirros. Seuraavan kahden vuoden aikana hän sai myytyä Postille kaikkiaan 17 yksittäistä piirrosta, joista viimeinen ilmestyi heinäkuussa 1950.
Wolfgang Köhler
Köhler opiskeli vuosina 1905–1906 filosofiaa, historiaa ja luonnontieteitä Tübingenin yliopistossa, Bonnin yliopistossa psykologiaa, matematiikkaa ja filosofiaa 1906–1907 sekä Berliinin yliopistossa psykologiaa, filosofiaa ja luonnontieteitä 1907–1909 Carl Stumpfin, Max Planckin ja Walther Nernstin johdolla. Hän suoritti tohtoritutkinnon Berliinissä (Akustische Untersuchungen, 1909).
Köhler siirtyi Frankfurt am Mainiin vuonna 1910, missä hän toimi assistenttina yhteistyössä Wertheimerin, Koffkan, Adhémar Gelbin ja Kurt Goldsteinin kanssa. Köhler ja Koffka toimivat tutkimuskohteina Wertheimerin kokeessa, mikä johti hahmopsykologian koulukunnan syntyyn. Suoritettuaan habilitaatiotutkinnon 1911 Köhler siirtyi Teneriffalle Preussin tiedeakatemian tutkimusaseman johtajaksi vuosiksi 1913–1920. Hänet nimitettiin kokeellisen psykologian ja filosofian professoriksi ja psykologisen instituutin johtajaksi Göttingenin yliopistoon 1921. Hän siirtyi edelleen Berliinin yliopiston professoriksi ja psykologisen instituutin johtajaksi Stumpfin jälkeen vuosiksi 1922–1935, jossa hän oli samanaikaisesti Wertheimerin kanssa vuoteen 1929 saakka ja siitä eteenpäin Kurt Lewinin kanssa vuoteen 1932. Köhler joutui eroamaan viroistaan Saksassa kansallissosialismin vallitessa jouduttuaan epäsuosioon natsien politiikan vastustajana. Saksasta hän siirtyi Harvardin yliopiston vierailevaksi professoriksi 1934–1935, josta hän siirtyi Swarthmore Collegen psykologian ja filosofian professoriksi vuosiksi 1935–1948 ja tutkimusprofessoriksi vuosiksi 1946–1958. Hän perusti aikakauslehden Psychologische Forschung toimien myös sen toimittajana 1921–1938. Hän toimi myös vierailevana professorina useissa yliopistoissa ja valittiin vuonna 1959 American Psychological Associationin presidentiksi. Hänet nimitettiin myös Freie Universität Berlinin emeritusprofessoriksi vuonna 1959 ja hän vieraili siitä lähtien entisessä kotimaassaan vuosittain.
Charles M. Schulz
Piirtäjänä ennen Tenavia
Heinäkuussa 1948 Scripps-yhtymään kuulunut Newspaper Enterprise Association -syndikaatti tarjoutui ottamaan Li’l Folksin levitykseensä, ja Schulz ehti jo allekirjoittaa sopimuksen. Syndikaatti kuitenkin perääntyi sopimuksesta ja maksoi hänelle sadan dollarin hyvityksen. Harmikseen Schulz ei saanut Li’l Folksista sen kolmen ilmestymisvuoden aikana minkäänlaista palautetta lukijoilta. Kun St. Paul Pioneer Pressin toimitus lisäksi kavensi sarjalle varatun tilan kolmen palstan leveydestä kahteen, Schulz päätti lopettaa sen tekemisen syksyllä 1949. Viimeiset Li’l Folks -stripit ilmestyivät tammikuussa 1950. Seuraavaksi Schulz tarjoutui piirtäjäksi kirkkonsa Church of Godin lehteen, Andersonissa Indianassa ilmestyneeseen Gospel Trumpetiin, mutta ei saanut töitä.
Nousu menestykseen
Schulz allekirjoitti kesäkuussa 1950 United Featuresin kanssa viisivuotisen sopimuksen, jonka mukaan hän saisi toisesta kuukaudesta alkaen palkkaa 500 dollaria kuussa. Tarkoituksena oli alun perin käyttää nimeä Li’l Folk, mutta ajatuksesta jouduttiin luopumaan, koska se muistutti liikaa erään toisen, tavaramerkkisuojatun sarjakuvan nimeä. Syndikaatin johto valitsi sen sijaan sarjan nimeksi Peanuts, mihin Schulz vastentahtoisesti myöntyi, vaikka hän pitikin nimeä huonona ja sarjan arvokkuutta alentavana. Tenavat alkoi ilmestyä 2. lokakuuta 1950, aluksi seitsemässä sanomalehdessä eri puolilla Yhdysvaltoja. Sarja ei noussut välittömästi menestykseen, mutta sen suosio kasvoi tasaisesti. Schulz haki arvostetun National Cartoonists Societyn jäsenyyttä ensimmäisen kerran jo 1950, mutta silloin hänen hakemuksensa hylättiin, koska hänelle ei löytynyt vaadittuja kahta suosittelijaa. Ainoa tukija oli ollut kilpaileva nuori sarjakuvapiirtäjä Mort Walker. Seuraavana vuonna Schulzin jäsenyys hyväksyttiin.
Mentyään naimisiin Schulz muutti toukokuussa 1951 perheineen Saint Paulista Colorado Springsiin Coloradoon. Schulz ei kuitenkaan viihtynyt, ja he muuttivat takaisin Minneapolisiin maaliskuussa 1952. Tenavien kasvava menestys teki Schulzista pian taloudellisesti riippumattoman. Jo vuonna 1956 hän ansaitsi kuukaudessa 4 000 dollaria, mikä vastasi tuolloin amerikkalaisen keskivertoperheen vuosituloja, ja hän saattoi muuttaa perheineen asumaan hienoon taloon arvostetulle Tangletownin asuinalueelle eteläiseen Minneapolisiin. Palattuaan Colorado Springsistä Schulz jatkoi myös työskentelyä Art Instructionissa, jossa hänet kuitenkin vapautettiin aiemmista työtehtävistään, nimitettiin yhtiön neuvottelukuntaan ja hänelle tarjottiin oma työhuone sarjakuvansa piirtämistä varten. Tämä järjestely jatkui aina vuoteen 1958, jolloin Schulz jätti lopullisesti kotiseutunsa ja muutti loppuiäkseen asumaan Kaliforniaan. Schulzin perhe asettui Kaliforniassa Sebastopolin pikkukaupunkiin Sonoman piirikunnassa.
Schulzin muut sarjat ja yhteistyö toisten piirtäjien kanssa
Schulz ryhtyi vuonna 1957 piirtämään It’s Only a Game -nimistä yhden ruudun vitseistä muodostunutta urheilu- ja peliaiheista sarjaa, joka ilmestyi neljänä päivänä viikossa. Koska Schulzilta ei kuitenkaan riittänyt kunnolla aikaa toisen sarjan piirtämiseen, hän pyysi apulaisekseen Jim Sassevillen, joka oli hänen työtoverinsa Art Instructionissa. Sasseville tussasi ja tekstitti Schulzin luonnostelemat stripit, mutta ne julkaistiin vain Schulzin nimissä. Sasseville piirsi samaan aikaan myös Schulzin ”haamupiirtäjänä” strippimuotoa pidempiä Tenavat-tarinoita Dell Comicsin julkaisemiin sarjakuvalehtiin. It’s Only a Game ei koskaan menestynyt ja ilmestyi parhaimmillaan vain noin 30 lehdessä, joten vuoden 1958 lopussa Schulz päätti lakkauttaa sarjan kysymättä Sassevillen mielipidettä. Viimeiset kaikkiaan 63 stripistä ilmestyivät tammikuussa 1959. Schulzin päätös johti hänen ja Sassevillen välien täydelliseen katkeamiseen, minkä seurauksena Sasseville lopetti myös Tenavien haamupiirtämisen Dellin sarjakuvalehtiin. Tässä tehtävässä häntä seurasi seuraavina vuosina kaksi muuta Schulzin vanhaa työtoveria, Dale Hale ja Tony Pocrnich, kunnes erillisiä tarinoita sisältäneiden Tenavat-lehtien julkaiseminen lopetettiin vuonna 1964.
Schulz piirsi vuosina 1958–1964 kirkkonsa Church of Godin nuorisolehdessä Youthissa joka toinen viikko ilmestynyttä yksiruutuista strippiä, jonka hahmot olivat teini-ikäisiä. Näistä stripeistä julkaistiin neljä kokoelmaa. Schulz myös kuvitti viihdyttäjä Art Linkletterin julkaisemat lasten hauskoja sanomisia sisältäneet kirjat Kids Say the Darndest Things! (1957) ja Kids Still Say the Darndest Things! (1962), lasten presidentti Lyndon B. Johnsonille lähettämiä kirjeitä sisältäneen teoksen Dear President Johnson (1964) sekä Kenneth F. Hallin kirjan Two-by-Fours (1965).
Palkintoja ja kunnianosoituksia
Schulz sai Tenavien ansiosta National Cartoonists Societyn arvostetun Reuben-palkinnon vuonna 1956 ja uudelleen vuonna 1965. Hän oli ensimmäinen, joka sai sen kahdesti. Yalen yliopisto julisti hänet vuonna 1958 vuoden humoristiksi. Vuonna 1965 Schulzille tarjottiin myös harvinaista kunniaa esiintyä Time-lehden kansikuvassa, mutta hän piirsi sen sijaan kanteen kuvan sarjakuvansa hahmoista. Schulzin käsikirjoittama ja Bill Meléndezin ohjaama ensimmäinen Tenavat-animaatio, niin ikään vuonna 1965 valmistunut Jaska Jokusen joulu (A Charlie Brown Christmas) puolestaan sai Peabody-palkinnon ja parhaan lastenohjelman Primetime Emmy -palkinnon. Schulz oli parhaan lastenohjelman palkinnosta hieman harmissaan, sillä hänen mielestään Tenavat oli suunnattu aikuisille eikä lapsille. Tenavat-animaatioita alettiin sen jälkeen tuottaa televisioon säännölliseen tahtiin ja Schulz vastasi pääosin itse niiden käsikirjoittamisesta. Viisi tv-animaatioista palkittiin Emmyllä. Schulz sai henkilökohtaisen Emmy-palkinnon vuonna 1974 Jaska Jokusen kiitospäivän (A Charlie Brown Thanksgiving) käsikirjoittamisesta ja oli kuusi muuta kertaa ehdolla.
thumb|Schulzin [[Hollywood Walk of Fame -tähti.]] Vuonna 1967 Kalifornian osavaltion edustajainhuone julisti kuvernööri Ronald Reaganin aloitteesta toukokuun 24. päivän Charles M. Schulzin päiväksi. Vuonna 1969 Apollo 10 -kuulennolla komentomoduuli nimettiin Charlie Browniksi ja kuumoduuli Snoopyksi Schulzin hahmojen mukaan, minkä ohella NASA käytti Ressua astronauttien turvallisuusohjelman virallisena maskottina.
Schulzille myönnettiin myös National Cartoonist Societyn Elzie Segar -elämäntyöpalkinto vuonna 1980, ranskalaisen Ordre des Arts et des Lettres -ritarikunnan komentajamerkki vuonna 1990 ja Italian tasavallan ansioritarikunnan komentajamerkki vuonna 1992.
Vuonna 1996 Schulz sai oman tähden Hollywood Walk of Famelle. Se sijaitsee vain askeleen päässä Walt Disneyn tähdestä. Vuonna 2015 Ressulle paljastettiin oma tähti Schulzin tähden viereen.
Uran huipulla
Tenavien suosio johti lukuisten oheistuotteiden lanseeraamiseen. Varsinkin hahmojen käyttö mainoksissa muodostui Schulzille ja United Features -syndikaatille 1960-luvun alusta lähtien todelliseksi rahasammoksi. Pelkästään vuosina 1960–1965 Schulz ansaitsi Tenavat-lisenssin myymisellä yli miljoona dollaria. Pari vuotta myöhemmin hän ansaitsi jo miljoonan vuodessa, ja tahti vain kiihtyi sen jälkeen. Kollegojen ja lukijoiden syytökset ahneudesta ja sarjan viattomuuden turmelemisesta liiallisella kaupallistamisella vainosivat Schulzia koko hänen loppuelämänsä ajan. Schulz vastasi syytöksiin vakuuttamalla, että häntä motivoi rahan sijaan ensisijaisesti halu piirtää sarjakuvia, mikä oli ollut hänen unelma-ammattinsa jo lapsuudessa. Hän pyrki haastatteluissa vähättelemään rikastumistaan. 1980-luvulla Schulz kohosi Yhdysvaltain suurituloisimpien viihdealan henkilöiden joukkoon, ja parhaimmillaan vuonna 1989 hänen vuositulonsa olivat 62 miljoonaa dollaria. Sen jälkeen Schulz tienasi 30–40 miljoonaa dollaria joka vuosi aina kuolemaansa asti.
Schulz pyrki vuosien ajan vastaamaan kaikkiin saamiinsa lukijakirjeisiin, mutta 1960-luvun lopulla niiden määrä kasvoi niin suureksi, että hänen oli pakkoa luopua tästä tavasta. Schulzin kotitalo ja sen yhteyteen rakennettu työhuone tuhoutuivat vuonna 1966 tulipalossa. Samana vuonna hänen isänsä kuoli ollessaan vierailemassa poikansa luona Kaliforniassa.
thumb|Schulzin rakennuttama jäähalli, Redwood Empire Ice Arena Kalifornian Santa Rosassa. Schulz rakennutti vuonna 1969 Kalifornian Santa Rosaan oman jäähallin, Redwood Empire Ice Arenan, joka herättää huomiota tirolilaistyylisellä arkkitehtuurillaan. Rakennushanketta johti hänen silloinen vaimonsa Joyce Schulz. Jäähallin kahvila Warm Puppy toimi siitä alkaen Schulzin ”kantapaikkana”. Redwood Empire Ice Arenalla järjestettiin Schulzin sponsoroimia urheilutapahtumia ja taitoluisteluesityksiä. Vuonna 1972 Schulzin perhe muutti Sebastopolista maatilalle Healdsburgiin, mutta ensimmäisen avioliittonsa hajottua vielä samana kesänä Schulz muutti edelleen Santa Rosaan, johon hän oli rakennuttanut itselleen uuden työhuoneen jäähallinsa lähelle. Mentyään seuraavana vuonna toisiin naimisiin hän jäi asumaan Santa Rosaan. Santa Rosan kaupungin hyväksynnällä Schulzin studio sai katuosoitteekseen One Snoopy Place (”Ressun aukio 1”).
Lisätäkseen omaa sananvaltaansa Tenavien lisensoimista koskeneissa asioissa Schulz perusti vuonna 1971 Charles M. Schulz Creative Development Corporationin (nyk. Charles M. Schulz Creative Associates). Muutamaa vuotta myöhemmin Schulz aloitti pitkän kädenväännön United Features -syndikaatin kanssa saadakseen itselleen yksinoikeuden Tenavien sisältöön ja viimeisen sanan kaikkien lisenssien hyväksymiseen. Koska Tenavien ja sen oheistuotteiden tulot muodostivat jo yli puolet United Media -konsernin voitoista, syndikaatti taipui vuonna 1980 Schulzin ehtoihin. Tällöin sovittiin myös, että Schulzin kuollessa tai jäädessä eläkkeelle ketään toista ei palkattaisi piirtämään Tenavia hänen jälkeensä.
Ajan myötä Schulzin ihailijoiksi ja oppilaiksi ilmoittautui kokonainen sukupolvi amerikkalaisia sarjakuvapiirtäjiä. Monet pyrkivät hänen luokseen toivoen neuvoja tai kannustusta. Schulz katsoi amerikkalaisen sarjakuvan olevan kehittymässä huonompaan suuntaan, mutta kehui joitakin nuoremmista piirtäjistä. Hän ystävystyi muun muassa kanadalaisen sarjakuvapiirtäjän Lynn Johnstonin kanssa, ja kirjoitti kunnioittavan esipuheen Bill Wattersonin ensimmäiseen Lassi ja Leevi -kokoelmaan. Vuonna 1999 Schulz piirsi yhteen Tenavat-strippiin kunnianosoituksena kuvan Patrick McDonnellin Kamut-sarjakuvan Jalo-koirasta.
Viimeiset vaiheet ja kuolema
Vuodesta 1977 alkaen Schulz alkoi kärsiä lievästä työkätensä vapinasta ja hänellä diagnosoitiin essentiaali vapina. Kesällä 1981 hänellä havaittiin vakava valtimotukos, jonka vuoksi hänelle tehtiin saman vuoden syksyllä vaikea ohitusleikkaus. Vapina alkoi vähitellen lisääntyä tämän jälkeen. Tämä näkyi vuosien varrella yhä selvemmin hänen piirrosjäljessään, kun aiemmin kuuluisa suora viiva alkoi muuttua horjuvaksi. Jotkut tulkitsivat huojuvan viivan tyylikeinoksi, mutta Schulzin mukaan se oli tahaton seuraus vapinasta. Marras–joulukuussa 1997 Schulz piti ainoan kerran uransa aikana taukoa Tenavien piirtämisestä. Schulzin 75-vuotispäivän tienoille osunut tauko kesti virallisesti viisi viikkoa, ja sen aikana lehdet julkaisivat vanhoja strippejä uusintoina.
Schulz sai vatsa-aortan tukoksesta johtuneen sydänkohtauksen kesken työpäivän 16. marraskuuta 1999. Kun tukosta poistettiin sairaalassa, hänellä havaittiin pitkälle kehittynyt paksusuolen syöpä. Lääkärit ennustivat hänellä olevan vuosi tai kaksi elinaikaa ja vain 20 prosentin todennäköisyys parantua edes raskaiden syöpähoitojen avulla. Schulz joutui tämän vuoksi vastentahtoisesti luopumaan piirtäjän työstään, ja hän julkisti tiedon 14. joulukuuta avoimella kirjeellä. Schulzin ennen sairauskohtausta piirtämät Tenavien arkipäivästripit jatkoivat ilmestymistään 1. tammikuuta 2000 saakka, sunnuntaistrippejä riitti helmikuulle. Schulz kuoli illalla 12. helmikuuta 77-vuotiaana kotona omassa vuoteessaan. Viimeinen Tenavat-sunnuntaistrippi, joka sisälsi samalla Schulzin jäähyväisviestin lukijoille, ilmestyi suunnitellusti 13. helmikuuta, sattumalta saman aamun lehdissä hänen kuolinuutisensa kanssa. Viimeisessä stripissä Ressu kirjoittaa Schulzin jäähyväiskirjettä lukijoille. Schulz haudattiin Sonoman piirikunnan hautausmaalle Sebastopoliin. Hautakivessä lukee ”Charles M. Schulz. Yhdysvaltain armeijan kersantti, II maailmansota”.
Tenavat-strippejä ilmestyi 50 vuoden aikana jäähyväisstrippi mukaan lukien kaikkiaan 17 897, joista Schulz piirsi itse jokaisen käyttämättä avustajia. Schulzin kuollessa sarja ilmestyi noin 2 600:ssa lehdessä 75 maassa 21 eri kielellä. Sarjalla oli parhaimmillaan 350 miljoonaa päivittäistä lukijaa eri puolilla maailmaa. Tenavat oli vuodesta 1984 alkaen Guinnessin ennätyskirjassa maailman levinneimpänä sanomalehtisarjakuvana lehtien määrässä laskettuna.
Suomalaisen sarjakuvaneuvos Juhani Tolvasen mukaan Schulz olisi antanut viimeiseksi jääneen haastattelunsa hänelle lokakuussa 1999, tuolloin vielä tietämättömänä sairaudestaan. Schulz antoi kuitenkin vielä tämän jälkeen joulukuussa 1999 The Today Show’n Al Rokerille lyhyen televisiohaastattelun, jossa hän kertoi eläkkeellejäämisensä syistä.
Kuolemanjälkeisiä tunnustuksia
thumb|200px|Schulzille postuumisti vuonna 2000 myönnetty Congressional Gold Medal -mitali. Schulzin ilmoitettua vetäytymisestään eläkkeelle hänelle tulvi erilaisia kunnianosoituksia kollegoilta ja virallisilta tahoilta, ja ne jatkuivat hänen kuoltuaan. Lukuisat ansioituneet sarjakuvapiirtäjät julistivat Schulzilla olleen suuri vaikutus heidän omaan työhönsä. Kalifornian senaattori Dianne Feinstein teki 2. helmikuuta ja edustajainhuoneen jäsen Mike Thompson 10. helmikuuta 2000 Yhdysvaltain kongressille aloitteen Congressional Gold Medal -palkinnon myöntämisestä Schulzille. Edustajainhuone hyväksyi Thompsonin aloitteen kolme päivää Schulzin kuoleman jälkeen ja presidentti Bill Clinton vahvisti sen kesäkuussa. Postuumisti myönnetty palkinto luovutettiin Schulzin leskelle Jean Schulzille seuraavana vuonna.
Monet amerikkalaiset sarjakuva- ja pilapiirtäjät julkaisivat Schulzille ja Tenaville omistettuja muistostrippejä reaktiona Schulzin eläkkeellejäämisilmoitukseen marraskuusta 1999 alkaen. Yhteisestä sopimuksesta noin sadan amerikkalaisen syndikoidun sarjakuvan piirtäjät omistivat 27. toukokuuta 2000 julkaistun strippinsä Schulzille. Samana päivänä National Cartoonists Society luovutti Schulzille edellisvuonna myönnetyn Milton Caniff Lifetime Achievement Award -elämäntyöpalkinnon Jean Schulzille. Kuukausi Schulzin kuoleman jälkeen Sonoman piirikunnan lentokenttä nimettiin uudelleen ”Charles M. Schulzin – Sonoman piirikunnan lentokentäksi”. Lentokenttä käyttää myös virallista logoa, jossa on kuva Ressusta ensimmäisen maailmansodan lentäjäsankarina.
Perintö
thumb|Charles M. Schulzin museo ja tutkimuskeskus Kalifornian Santa Rosassa. Schulzin elämäntyön esittelemistä ja Tenavat-strippien originaalien säilömistä varten perustettiin Charles M. Schulzin museo ja tutkimuskeskus, joka avasi ovensa vuonna 2002. Se sijaitsee Santa Rosassa Schulzin studion ja Redwood Empire Ice Arena -jäähallin vierellä.
Schulz on toistaiseksi eniten ansainnut sarjakuvapiirtäjä ja ainoa amerikkalainen sarjakuvapiirtäjä, jonka töistä on pidetty näyttely Pariisin Louvren taidemuseossa. Kyseinen näyttely pidettiin vuonna 1990. Schulz on ollut vuodesta toiseen kärkisijoilla Forbes-lehden julkaisemalla listalla ”eniten ansaitsevista kuolleista julkisuuden henkilöistä”. Vuonna 2016 hän sijoittui toiseksi 48 miljoonan dollarin vuosituloilla. Koko Tenavien ilmestymisen aikana hänen on laskettu ansainneen yli miljardi dollaria.
Schulz ja hänen perheensä toivoivat, ettei kukaan muu jatkaisi Tenavia hänen jälkeensä. Toistaiseksi toivetta on kunnioitettu sanomalehtistripin osalta, mutta sen sijaan Yhdysvalloissa on julkaistu uusia Tenavat-tarinoita erillisissä sarjakuvalehdissä. Lisäksi Schulzin valitsemat henkilöt ovat saaneet luvan piirtää sarjan hahmoja lisenssituotteisiin ja mainoskäyttöön. Useat lehdet eri puolilla maailmaa julkaisevat edelleen Schulzin vanhoja Tenavat-strippejä uusintoina.
Schulzista on julkaistu useita elämäkertoja, joista laajin on David Michaelisin Schulz and Peanuts vuodelta 2007. Varsinkin Michaelisin tekemät tulkinnat Schulzin persoonasta ja tunne-elämästä herättivät kiistoja. Schulzin omaiset arvostelivat teosta jyrkästi, sillä heidän mielestään Schulz on siinä virheellisesti kuvattu perusluonteeltaan alakuloisena, ahdistuneena ja katkerana ihmisenä.
Schulzin 1970-luvulla valmistunut kotitalo, jossa hän myös kuoli, tuhoutui lokakuussa 2017 Kalifornian maastopaloissa.
Perhe
Schulz oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Joyce Schulz (o.s. Halverson, 1926–2022 ), joka oli hänen äitinsä tavoin norjalaista sukua. He menivät naimisiin vuonna 1951, ja Schulz adoptoi Joycen ensimmäisestä avioliitosta syntyneen tyttären Meredithin (s. 1950), minkä lisäksi heille syntyi neljä yhteistä lasta: Monte (s. 1952), Craig (s. 1953), Amy (s. 1956) ja Jill (s. 1958). Schulzin ensimmäinen avioliitto hajosi riitoihin ja päättyi eroon vuonna 1972. Pian sen jälkeen hän tutustui brittiläissyntyiseen Elizabeth Jean (Jeannie) Clydeen (o.s. Forsythe, s. 1939), joka jätti nopeasti oman aviomiehensä, ja he menivät naimisiin Schulzien avioeron astuttua voimaan syksyllä 1973. Schulzin toinen avioliitto oli ensimmäistä seesteisempi ja kesti hänen kuolemaansa asti. Schulzin kuollessa hänellä oli yhteensä 18 lastenlasta. Leski Jean Schulz johtaa nykyisin Charles M. Schulz -museon johtokuntaa.
Uskonnolliset näkemykset
Schulz muistetaan Raamatun ja evankeliumien säännöllisestä käsittelystä sarjakuvassaan. Schulzia ja Tenavia arvostettiin siksi monien vakaumuksellisten kristittyjen piirissä. Mielikuvaa sarjan ja sen piirtäjän kristillisestä sanomasta vahvisti pastori Robert L. Shortin vuonna 1964 julkaisema kirja Tenavien evankeliumi, samoin Jaska Jokusen joulun huippukohtaus, jossa Eppu selittää joulun merkityksen siteeraamalla Raamattua. Schulzin mukaan Tenavien ei missään tapauksessa ollut tarkoitus julistaa mitään uskontulkintaa tai omaa ”evankeliumia”. Shortin mielestä Schulz oli uskonnollisilta mielipiteiltään todellisuudessa vapaamielisempi kuin antoi julkisuudessa ymmärtää.
Schulzin lapsuudenkoti ei ollut erityisen uskonnollinen, mutta äitinsä kuoltua hän ja hänen isänsä alkoivat käydä Church of God -nimisen kirkon jumalanpalveluksissa. Sodan jälkeisinä vuosina Schulzille kehittyi vahva kristillinen vakaumus, ja hän alkoi osallistua hyvin aktiivisesti kirkkonsa toimintaan. Hänet kastettiin vuonna 1948. Schulz oli varsinkin 1950-luvulla aktiivinen Church of Godin toiminnassa, toimi erilaisissa luottamustehtävissä ja lahjoitti kirkolle suuria rahasummia. Hän myös toimi opettajana kirkkonsa pyhäkoulussa ja maallikkosaarnaajana sunnuntaijumalanpalveluksissa. Vuonna 1963 Church of Godin tukema Andersonin korkeakoulu vihki Schulzin kunniatohtoriksi.
Kaliforniaan muutettuaan Schulz kuitenkin etääntyi Church of Godin yhteisöstä ja lopetti kokonaan kirkossa käymisen tultuaan siihen tulokseen, että seremoniat eivät olleet uskon kannalta tärkeitä. Myöhemmin Schulzin näkemys kirkoista muuttui kielteiseksi, ja hän alkoi pitää Yhdysvalloissa noussutta evankelikaalista kristillisyyttä vaarallisena vapaalle ajattelulle. Vaikka hän piti itseään edelleen kristittynä, hänen aiemmin ehdottomat uskonnolliset näkemyksensä muuttuivat 1960- ja 1970-luvun aikana huomattavasti väljemmiksi. Hän vastusti myös kristillisyyden ja amerikkalaisten kansallisen identiteetin samaistamista. Vuonna 1987 antamassaan haastattelussa Schulz luonnehti uskoaan sanomalla, että hänestä oli tulossa sekulaari humanisti, vaikkei hän oman kertomansa mukaan tiennyt, mitä sekulaarihumanismi on. Hän kuitenkin jatkoi uskonasioiden pohtimista ja myös niiden käsittelyä sarjakuvassaan loppuvuosiinsa asti.
Muuta
Schulz oli koko ikänsä absolutisti. Hänen lapsuudenkodissaan ei harrastettu lukemista tai kulttuuria. Schulz löysi klassisen musiikin ja klassikkokirjallisuuden toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina, ja niistä tuli sen jälkeen tärkeä osa hänen elämäänsä. Hän kuitenkin kiisti olevansa missään tapauksessa älykkö, jollaiseksi hänet lehdistössä toisinaan leimatiin. Hän myös kiisti, että hänellä olisi ollut jokin ”filosofia”. Schulz oli myös sitä mieltä, että sarjakuvat – hänen omansa mukaan luettuna – eivät olleet oikeaa taidetta.
Schulz viittasi Tenavissa useasti ajankohtaisiin tai poliittisesti kiistanalaisiin aiheisiin, mutta vältteli aina varsinaisia kannanottoja. Kertomansa mukaan hänet kasvatettiin kotona republikaaniksi, mutta hän ei ollut myöhemmin poliittisesti suuntautunut ihminen eikä pitänyt poliittisia sarjakuvia arvossa.
Schulz oli kiinnostunut useista urheilulajeista, erityisesti jääkiekosta ja luistelusta. Hän perusti vuonna 1975 omassa jäähallissaan Redwood Empire Ice Arenassa järjestettävän Snoopy’s Senior Hockey Tournament -nimisen yli 40-vuotiaille suunnatun jääkiekkoturnauksen, joka järjestetään edelleen vuosittain. Hänelle myönnettiin vuonna 1981 Lester Patrick Trophy -palkinto jääkiekon edistämisestä. Schulz harrasti myös tennistä ja golfia, ja sponsoroi 1980-luvulla Snoopy Cup -nimistä yli 35-vuotiaiden naisten tennisturnausta sekä Woodstock Open Golf Tournament -nimistä aviopareille suunnattua hyväntekeväisyys-golf-turnausta. Hän löi ensimmäisen hole-in-onensa 72-vuotiaana.
Pikkujalokotka
Pikkujalokotka (Nisaetus nanus, aiemmin Spizaetus nanus ) on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sitä tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa, Myanmarissa ja Thaimaassa.
Se on vaarantunut, koska sitä on vain vähän sen laajalla levinneisyysalueella. Thaimaasta se saattaa olla hävinnyt. Sen status on kuitenkin hiukan epäselvä, sillä sitä on vaikea erottaa vuorijalokotkasta. Sen uhkana on elinalueiden häviäminen laajojen, jopa suojelualueilla tapahtuvien hakkuiden vuoksi. Metsiä hävitetään myös viljelyn tarpeisiin, kuten öljypalmun ja kumipuun.
Ulkoasu
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset .kosteat alavat metsät 500 metrin korkeuteen saakka.
Alalajit
Sillä on kaksi alalajia:
Esko Pajasalmi
Esko K. Pajasalmi (n. 1928 – 7. maaliskuuta 2000) oli suomalaissyntyinen liikemies, joka vuonna 1961 perusti Thaimaan ensimmäisen PR-toimiston nimeltä Presko ja kasvatti siitä yli sadan hengen yrityksen. Vuonna 1989 hän myi yrityksen brittiläiselle Shandwickille, joka tuolloin oli maailman suurin yksityinen PR-toimistoketju.
Suomalaiset Esko ja Anja Pajasalmi tulivat Thaimaahan vuonna 1951 Jehovan todistajien lähetyssaarnaajiksi ja työskentelivät aluksi viitisen vuotta maan pohjoisosan Chiang Maissa. He saivat siirron Bangkokiin, jossa Esko Pajasalmi nimitettiin lähetysaseman varajohtajaksi. Tässä työssä hän osallistui monille suhdetoiminta-alan kursseille Yhdysvalloissa ja päätti lopulta ryhtyä ensimmäiseksi alan yrittäjäksi Thaimaassa. Toiminta alkoi sillä, että Pajasalmi kulki skootterillaan ympäri Bangkokia valokuvaamassa paikallisia päättäjiä.
Vuonna 1961 perustetulla Presko Public Relations -yrityksellä oli parhaimmillaan asiakkaina muun muassa seitsemän lentoyhtiötä. Vuonna 1989 brittiläinen Shandwick International Plc osti Preskon, jonka nimeksi vuonna 1997 tuli Presko Shandwick (Thailand). Esko Pajasalmi jatkoi perustamansa yrityksen hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1999 asti. Hän toimi Suomalais-thaimaalaisen kauppakamarin ensimmäisenä johtajana 1992–1993.
Esko Pajasalmi kuoli 72-vuotiaana golfkentälle vuonna 2000. Hänen työtään PR-alalla jatkoi Pajasalmien ainoa lapsi, poika Norman, joka kuoli 48-vuotiaana 2007.
Piste Mont Lachaux
Piste Mont Lachaux on laskettelurinne Crans-Montanan ja Lensin kunnissa Sveitsissä.
Piste Mont Lachaux on yhdistelmärinne ja se muodostuu Bellalui ja Piste Nationale -rinteistä.
Piste Mont Lachaux’ssa järjestettiin osa vuoden 1987 alppihiihdon MM-kilpailuista. Se tunnetaan myös alppihiihdon maailmancupin kilpailujen isäntäpaikkana. Rinteessä on useita eri laskettelureittivaihtoehtoja. Naisten maailmancupissa käyttämä rinne kulkee kokonaan Piste Nationale -rinteessä.
Reitti
Piste Mont Lachaux’n yläasema sijaitsee 2 528 metriä merenpinnan yläpuolella lähellä Bella Lui -vuoren huippua.
Naisten syöksylaskuradan lähtöpaikka on lähellä Cry d’Er -vuoren huippua. Lähdön jälkeen alkaa lyhyt liukuosuus Mont­ Lachaux. Sen jälkeen tulee super-G:n lähtöpaikka. Super-G:n lähdön jälkeen tulee jyrkänne La Face (Kasvo) ja Le Trou du Renard (Ketunreikä), jossa rinne kääntyy jyrkästi vasemmalle kapeassa kohdassa. Sen jälkeen tulee ensimmäinen hyppyri La Bosse du Président (Presidentin kumpu). Hyppyrin jälkeen rinne kääntyy jyrkästi oikealle lyhyelle liukuosuudelle.
Liukuosuuden jälkeen rinne kääntyy vasemmalle Le Mur de Montaniniin (Montanin seinä). Se on radan toiseksi jyrkin kohta 49 %:n jyrkkyydellä. Sitten tulee La Traverse de Clavan (Clavanin kallistus) ja tiukka oikealle kääntyvä mutka Le Toboggan (Kelkka).
Le Tobogganin jälkeen alkaa loppujyrkänne ja heti sen alussa on pujottelun lähtöpaikka. Loppujyrkänteellä on Le Reck de Vermala, joka on koko rinteen jyrkin kohta 53 %:n jyrkkyydellä. Syöksylaskuradan maali sijaitsee 1 545 metriä merenpinnan yläpuolella ja itse rinne päättyy 1 509 metriä merenpinnan yläpuolella Violettes Express -gondolihissin ala-asemalle.
Neuvostoliittolaisten sotaveteraanien muistomerkki
thumb|300px|Muistomerkki Neuvostoliiton sotaveteraaneille Neuvostoliittolaisten sotaveteraanien muistomerkki on sotamuistomerkki, joka sijaitsee Avala-vuoren vieressä lähellä Belgradin kaupungia Serbiassa. Muistomerkki on rakennettu vuonna 1964 tapahtuneen lento-onnettomuuden muistoksi. Onnettomuudessa kuoli neuvostoliittolaisia sotaveteraaneja. Muistomerkin on veistänyt kuvanveistäjä Jovan Kratohvil.
Théodore Aubanel
Joseph Marie Jean Baptiste Théodore Aubanel, Teoudor Aubanèu, (1829 Avignon, Ranska − 1886 Avignon, Ranska ) oli ranskalainen, uusprovencelainen runoilija, Félibrige-liiton perustajia yhdessä Frédéric Mistralin ja Joseph Roumanillen kanssa ja sen keskeisiä jäseniä. Hänen rakkausrunojensa kokoelma La miougrano entraduberto paljasti hänet aidoksi lyyrikoksi, jonka kaipauksen tuskan alla roihusi liekki. Runojen kuvat ovat varsin osuvia ja värikkäitä. Runojen ohella hän kirjoitti myös näytelmiä.
Turkin parlamenttivaalit 2015
Turkissa pidettiin kahdet parlamenttivaalit vuonna 2015:
Tiensuu
Tiensuu voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Sings Hank Williams
Sings Hank Williams on Johnny Cashin seitsemäs albumi. Se julkaistiin syyskuussa 1960 ja uudelleenjulkaistiin 2003.
Main Offender
Main Offender on ruotsalaisen The Hivesin kappale, joka julkaistiin heidän albumillaan Veni Vidi Vicious vuonna 2000. Kappaleen single julkaistiin vasta vuonna 2001. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo.
Kappale "Lost And Found" on cover The Saintsin vuoden 1978 kappaleesta "Lost And Found".
Main Offenderin muu esiintyminen
Kappale esiintyy videopelissä Rock Band soitettavana kappaleena.
Kappale esiintyi eräässä Agent Provocateursin mainoksessa taustamusiikkina.
Skai Jackson
Skai Jackson (s. 8. huhtikuuta 2002 New York City) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli Zuri Rossia Disney Channelin komediasarjassa Jessie. Sen jälkeen hän on esittänyt samaa roolia Disney Channelin uutuussarjassa Bunk'd.
Jackson aloitti uransa lapsimallina. Hän esiintyi useissa mainoksissa ja on näytellyt vuodesta 2007 alkaen. Ennen lapsitähteyttä Disneyllä Jackson esitti pieniä rooleja mm. elokuvissa Smurffit ja G.I. Joe: Kosto sekä tv-sarjassa Boardwalk Empire.
Erkki Leppänen
Erkki Leppänen on suomalainen laulaja, jonka levytysura alkoi vuonna 1968 Columbia-levymerkillä julkaistulla singlelevyllä.
Mageia
Mageia on Linux-käyttöjärjestelmän jakelupaketti, joka on haarautunut Mandriva Linux -jakelusta. Mageian tavoitteena on olla turvallinen, vakaa ja kestävä käyttöjärjestelmä sekä luoda vakaa ja luotettava organisaatio kehitystyötä johtamaan. Mageiaa kehittää ranskalainen voittoa tavoittelematon Mageia.org-yhteisö.
Mageian historia alkaa syyskuulta 2010, jolloin Mandriva Linuxia tuottavan Mandriva SA:n lakkautetun tytäryhtiön Edge-IT:n entiset työntekijät päättivät jatkaa itsenäisesti järjestelmän kehittämistä. Ensimmäinen Mageia julkaistiin kesäkuussa 2011.
Adam Asnyk
Adam Asnyk (1838−1897) oli puolalainen runoilija, myöhemmän romantiikan etevin edustaja Puolassa. Hänen runonsa, jotka usein ovat mietelyriikkaa, kuuluvat taiteellisen muotonsa puolesta Puolan kirjallisuuden parhaisiin. Asnykin historiallisista näytelmistä merkittävimpiä ovat Keijstut (aihe Liettuan muinaisuudesta) ja Cola di Rienzi sekä huvinäytelmä Bracia Lerche.
Lee Hyla
Leon Joseph ”Lee” Hyla (31. elokuuta 1952 Niagara Falls – 6. kesäkuuta 2014 Chicago) oli yhdysvaltalainen säveltäjä.
Hyla soitti nuorena kitaraa sekä koskettimia funkyhtyeessä ja siirtyi myöhemmin jazziin. Hän opiskeli Indianan yliopistossa ja sai kandidaatin arvon Uuden-Englannin musiikkikonservatoriosta sekä musiikin maisterin arvon Stony Brook Universitysta. Vuonna 1992 Hyla liittyi Uuden-Englannin musiikkikonservatorion henkilökuntaan ja pääsi johtamaan sen sävellyksen laitosta. Northwestern Universityn henkilökunnassa hän toimi vuodesta 2007 musiikin teorian ja sävellyksen professorina.
Hyla sai vuonna 1991 residenssin American Academy in Romessa. Hän kuoli keuhkokuumeen komplikaatioihin 61-vuotiaana.
Tarvo (saari)
Tarvo on pienehkö kallioinen saari Helsingin ja Espoon rajalla, Laajalahden pohjois­rannalla Ison Huopa­lahden suulla.
Tarvon saaren kautta kulkee myös venäläisten vuonna 1915 rakennuttama tykki­tie Helsingin Munkki­niemestä Espoon puolelle Laaja­lahteen, jossa sijaitsi osa Helsinkiä ympäröinyttä linnoitus­vyöhykettä (Krepost Sveaborg). Tämä tie siltoineen (Itäinen ja Läntinen Tarvonsilta) on nykyisin kevyen liikenteen väylänä. Sen alku­peräisiä siltoja ei enää ole, mutta nykyisin niiden paikalla saaren molemmin puolin on ponttoni­sillat. Vastapäätä saarta, Pellavaniemellä (Espoon puolella), sijaitsee Akseli Gallen-Kallelan rakennuttama, nykyisin museona toimiva ateljee­huvila Tarvaspää.
Aikoinaan saarella asui kalastajia. Nykyään siellä on kaksi 1920-luvulla rakennettua huvilaa. Niistä toisessa oli aikoinaan ravintola, myöhemmin 1970-luvulta lähtien Helsingin kaupungin vanhusten virkistyskeskus. Kieltol­ain aikana saari tuli tunnetuksi pirtun sala­kauppa­paikkana.
Isohirvenjuuri
Isohirvenjuuri (Inula helenium) on monivuotinen asterikasveihin kuuluva mauste- ja rohdoskasvi. Se voi kasvaa jopa kaksimetriseksi, ja sen varsi on tumman punaruskea ja lyhytkarvainen. Mykerökukintojen teriö on keltainen, ja se on 6–8 senttiä leveä. Isohirvenjuuri on peräisin Länsi- ja Keski-Aasiasta, mutta viljelyn ansiosta se on levinnyt myös Eurooppaan. Kasvia on käytetty jo antiikin ajoista rohtona ja ravintokasvina.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Isohirvenjuurikasvusto Isohirvenjuuri voi kasvaa jopa kaksi metriä korkeaksi. Varsi on vankka, tumman punaruskea ja lyhytkarvainen. Lehdet ovat varressa kierteisesti, ylimmät niistä ovat sepiviä. Lehtilapa on iso, alta hyvin tiheään ruskehtavan lyhytkarvainen ja päältä karhea. Lehtilavan laidoissa on tiheään vuorotellen erikokoisia hampaita. Kukinto on 6–8 cm leveä mykerö. Mykeröstöt sijaitsevat tavallisesti huiskilomaisesti varren päässä. Mykerön kehtosuomut ovat limittäin useana rivinä. Kehtosuomut ovat lyhytkarvaisia. Ulommat niistä ovat lehtimäisiä, puikeita ja koukkukärkisiä, sisemmät kalvomaisia, suikeita ja suoria. Ulkosuomut puuttuvat. Mykeröpohjus on litteähkö ja suomuton. Teriö on keltainen. Laitakukkien kieli on 3–4 cm pitkä. Laitakukissa (emikukkia) teriö on tasasoukan kielimäinen, kaksineuvoisissa kehräkukissa torvimainen. Suomessa isohirvenjuuri kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on särmikäs pähkylä, jonka pappus on hapsihaiveninen.
Isohirvenjuurta muistuttavia Suomessa luonnonvaraisia lajeja ovat rantahirvenjuuri (Inula salicina) ja vanukehirvenjuuri (Inula britannica) sekä koristekasvina viljeltävät jättihirvenjuuri (Inula magnifica), terttuhirvenjuuri (Inula racemosa) ja auringontähti (Telekia speciosa).
Levinneisyys
Isohirvenjuuri on alun perin kotoisin Länsi- ja Keski-Aasiasta, mutta on levinnyt viljelyn myötä jo varhain laajoille alueilla muun muassa Euroopassa. Suomessa isohirvenjuuri on luonnossa vakinaistunut uustulokas, jota tavataan Manner-Suomessa Vaasan korkeudelle saakka. Ahvenanmaalta laji puuttuu.
Elinympäristö
Isohirvenjuuri viihtyy tuoreehkossa, ravinteikkaassa maassa. Suomessa laji on viljelyjäänne tai -karkulainen, jota tavataan asumusten liepeillä, niityillä, tienvarsilla ja pellonlaiteilla. Toisinaan sitä tavataan myös kaatopaikoilla.
Käyttö
Isohirvenjuurta on käytetty ainakin antiikin ajoista asti rohtona ja ravinnoksi sekä mausteena alkoholijuomissa. Kasvista käytetään sen juurakkoa ja juuria, josta saadaan hirvenjuuriöljyä. Rohtona sitä on käytetty erityisesti yskään, hengitysteiden infektioihin ja vatsavaivoihin. Antiseptisten ominaisuuksien vuoksi sitä on käytetty myös matolääkkeenä edistämään hien ja virtsan eritystä.
Hirvenjuuressa on suvun mukaan nimettyä inuliini-nimistä sokeriyhdistettä, jota on myös maa-artisokassa ja mustajuuressa.
Wampum
thumb|Wampumvyö, jonka intiaanit lahjoittivat kveekari [[William Pennille 1682.]] Rahajärjestelmä sai itärannikon alkuperäisväestön kaupankäynnin kukoistamaan Pohjois-Amerikan itärannikolle juurtuneiden Uuden-Englannin, Uuden-Ranskan ja Uuden-Hollannin siirtokuntien kanssa. Siirtokunnilta ostettujen teräsporien avulla intiaanit kykenivät valmistamaan wampuminsa aiempaa nopeammin. Niitä kulkeutui myös sisämaan intiaaneille. Wampumien arvo aleni markkinoilla, kun britit alkoivat tehtailla niitä itse 1620–1630-lukujen taitteessa.
Eristyksissä elävät ihmisryhmät
thumb|Eristyksissä elävä heimo [[Brasiliassa Feijón kunnassa Acren osavaltiossa]] Eristyksissä elävät ihmisryhmät ovat yhteisöjä, jotka elävät joko vapaaehtoisesti tai olosuhteiden pakosta ilman merkittäviä yhteyksiä ympäröivään maailmaan. Vain harvat ihmisryhmät ovat pysyneet täysin eristyksissä muusta maailmasta. Useimmat niistä elävät Etelä-Amerikan ja Uuden-Guinean tiheämetsäisillä alueilla. Tiedot näiden ihmisryhmien olemassaolosta perustuvat ilmakuviin ja harvinaisiin, joskus väkivaltaisiin kohtaamisiin naapuriheimojen kanssa.
Alkuperäiskansojen oikeuksia puolustavat aktivistit vaativat jättämään eristyksissä elävät ihmisryhmät rauhaan vetoamalla näiden ihmisryhmien itsemäärämisoikeuteen, jota yhteydenotto aktivistien mukaan rikkoisi. Eristyksissä elävältä ihmisryhmältä saattaa myös puuttua vastustuskyky yleisiin tarttuviin sairauksiin, jotka saattaisivat tappaa suuren osan yhteisöstä, jos yhteisö altistuisi niille olemalla tekemisissä muun maailman kanssa.
Eristyksissä eläviä ihmisryhmiä
thumb|Kartta maailman eristyksissä elävistä ihmisryhmistä
Pikkuvita
Pikkuvita (Potamogeton berchtoldii) on hentovartinen uposkasvi lapavitojen eli vitojen suvussa. Se kasvaa 10–70 senttimetriä pitkäksi. Lehdet ovat 2–5 cm pitkät ja 0,8–2 millimetriä leveät. Kalvomaiset kielekekorvakkeet ovat avoimet, 0,5–1,5 cm pitkät. Tähkän pituus on 4–8 mm ja perän 0,5–3 cm. Hedelmä on kooltaan 1,8–2,7 mm.
Levinneisyys
Pikkuvita on laajalle levinnyt vesikasvi, jota tavataan ympäri maailman pohjoispuolen Euroopassa, Aasiassa, Pohjois-Amerikassa ja Pohjois-Afrikassa. Suomessa pikkuvita esiintyy koko maassa. Se on monilla alueilla Varsinais-Suomesta Pohjois-Pohjanmaalle yleinen, harvinaisempi laji on Pohjois-Lapissa ja Ahvenanmaalla. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat ojat, lammikot ja suojaisat rannat.
FS Courbet (1911)
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 1910. Alus laskettiin vesille 3. maaliskuuta 1911 ja otettiin palvelukseen 19. marraskuuta 1913.
Serhat
Ahmet Serhat Hacıpaşalıoğlu (s. 24. lokakuuta 1964 Istanbul), tunnettu taiteilijanimellä Serhat, on turkkilainen laulaja, tuottaja ja televisiojuontaja. Hän on edustanut Eurovision laulukilpailussa kahdesti San Marinoa, vuosina 2016 ja 2019.
FS Courbet (1911)
Palvelus
Marraskuussa 1913 alus liitettiin Toulonissa Ranskan Välimeren laivaston 1. laivueen 1. viirikköön, jossa palvelivat saman aikaisesti sen sisaralus FS Jean Bart ja vanhat taistelulaivat Voltaire sekä Diderot.
Serhat
Serhat syntyi ja varttui Istanbulissa. Hänen tuottajanuransa alkoi vuonna 1994 kun hän perusti oman yhtiönsä End Productions. Samana vuonna hän alkoi tuottaa ja juontaa televisio-ohjelmaa Riziko! TRT-kanavalla. Se oli turkkilainen versio Jeopardy!-tietokilpailusta. Serhatin ensimmäinen levy Rüya-Ben Bir Daha julkaistiin vuonna 1997, ja muusikonura lähti käyntiin. Hän jatkoi musisointia juontaja- ja tuottajatehtäviensä ohella. ”Total Disguise” (duetto Viktor Lazlon kanssa) julkaistiin 2004, ”Chocolate Flavour” tuli 2005. ”I Was So Lonely”, ”No No Never (Moscow-Istanbul)” sekä ”Ya + Ti” (venäläinen versio laulusta "Total Disguise") julkaistiin vuonna 2006. Kaikki kolme viimeksi mainittua kappaletta olivat duettoja Tamara Gverdtsitelin kanssa. Serhatin viimeisin levy, Je M’Adore, julkaistiin 2014.
FS Courbet (1911)
Palvelus
Alus oli Ensimmäisen maailmansodan laivueensa mukana Välimerellä ollen 12. huhtikuuta 1915 saakka 1. laivueen komentajan vara-amiraali Bouet de Lapeyèren lippulaiva. Alus oli 16. elokuuta 1914 Albanian rannikolla Jean Bartin, Parisin ja yhdentoista vanhan taistelulaivan kanssa. Osaston suojana oli risteilijöitä sekä lukuisa joukko hävittäjiä. Osasto kohtasi Itävalta-Unkarin laivaston panssarikansiristeilijä SMS Zentan ja sen seurana olleen hävittäjä SMS Uhlan. Courbet avasi tulen saaden osuman panssarikansiristeilijään, minkä jälkeen jokainen taistelulaiva ampui vuorollaan. Risteilijä upposi, mutta hävittäjä pääsi pakenemaan. Osaston päätehtävänä oli tukea Montenegron maavoimien taistelua sen puolustautuessa hyökännyttä Itävalta-Unkarin armeijaa vastaan. Loppusodan se oli valvomassa Otrantonsalmen sulkua, joka Itävalta-Unkarin laivaston pääsyn Adrianmereltä.
Sotien välillä alusta modernisoitiin useaan otteeseen, mutta siitä huolimatta sitä ei laskettu ensimmäisen luokan alukseksi toisen maailmansodan alkaessa. Alus olikin pääosan sotienvälisestä ajasta tykistökoululaivana.
Saksan hyökättyä Ranskaan aluksen varustaminen aloitettiin kiireesti. Se tuki liittoutuneiden joukkojen Cherbourgin puolustusta kesäkuussa ennen vetäytymistään Britteinsaarille. Operaatio Catapultissa brittijoukot miehittivät sen 3. heinäkuuta, ja se liittyi Vapaan Ranskan laivastoon viikkoa myöhemmin.
Serhat
TV-sarjat ja tapahtumat
Vuonna 1994 Serhat perusti oman tuotantoyhtiönsä End Productions. Tehtyään sopimuksen TRT:n kanssa yhtiö alkoi tuottaa tietokilpailua Riziko!, turkkilaista versiota ohjelmasta Jeopardy!. Serhat myös juonsi tätä kilpavisaa, jonka lähetykset alkoivat 3. lokakuuta 1994. 1995 hänelle myönnettiin kaksi Golden Butterfly -palkintoa (turkiksi: Altın Kelebek). Toinen oli parhaan juontajan palkinto ja toinen ohjelmasta Riziko!, joka valittiin vuoden parhaaksi tietokilpailuohjelmaksi. Vuonna 1996 hän sai uudelleen palkinnon vuoden parhaasta tietokilpailuohjelmasta. Ohjelmasta tehtiin 430 osaa ennen kuin se lopetettiin 1996. Samana vuonna alettiin lähettää kilpavisaa Hedef 4 (turkkilainen versio ohjelmasta Connect Four) TRT 1:ssä ja sen tuotti End Productions. 1997 hän alkoi tuottaa tietokilpailuohjelmaa Altına Hücum (turkkilainen versio ohjelmasta Midas Touch) Kanal 6:lle ja tätä lähetettiin kaikkiaan 72 osaa vuoden aikana. Vuonna 1998 Riziko! palasi kuvaruutuun, nyt Kanal 7:ssä ja Serhat ohjelman juontajana. Samana vuonna Hedef 4:ää alettiin lähettää Kanal 7:llä ja lähetykset jatkuivat koko vuoden 1999. Riziko! pyöri niin ikään koko vuoden 1999 jolloin Serhat myös lanseerasi Kanal 7:llä talk shownsa Serhat'la Rizikosuz, jonka juontajana hän toimi ja jota lähetettiin 6 osaa. Vuonna 2000 Riziko! palasi Kanal 7:lle ja sitä lähetettiin 65 osaa. Syyskuusta 2005 lähtien Serhat juonsi yhdessä Katerina Moutsatsoun kanssa Show TV:n Kalimerhaba, jonka tuotti End Productions. Loppuvuodesta 2009 Serhat perusti tanssiorkesterin "Caprice the Show". Orkesteriin kuului 18 muusikkoa ja se esiintyi ahkerasti seuraavien vuosien aikana.
Serhat järjesti vuosittaisia tapahtumia kuten High Schools Music Contest (Liselerarası Müzik Yarışması, vuodesta 1998), Megahit-International Mediterranean Song Contest (Megahit-Uluslararası Akdeniz Şarkı Yarışması, 2002-2004) ja Dance Marathon (Dans Maratonu, lukioiden ja korkeakoulujen välisen tanssikilpailun joka järjestetään alkaen vuodesta 2009).
Muusikonura
Serhatin muusikonura aukeni 1997 kun hän julkaisi singlensä jolta löytyy kappaleet "Rüya" ja "Ben Bir Daha". Vuonna 2004 seurasi single "Total Disguise", duetto ranskalaisen laulajan Viktor Lazlon kanssa. Tekstin ja musiikin kirjoitti Olcayto Ahmet Tuğsuz ja kappale levytettiin sekä englanniksi että ranskaksi. Levy sisälsi myös useita remixejä kappaleesta. Vuonna 2005 hän teki levyn "Chocolate Flavour" joka julkaistiin Kreikassa yhdessä "Total Disguisen" kanssa. 2008 hän levytti yhdessä venäläis-georgialaisen laulajan Tamara Gverdtsitelin kanssa "I Was So Lonely", "No No Never (Moscow-Istanbul)" ja "Ya + Ti" (venäläinen versio "Total Disguisesta"). Nämä kappaleet julkaistiin singleinä ja ne löytyvät myös Gverdtsitelisin albumilta Vozdushiy Potsyelui (2008).
Alex Pastoor
Alex Pastoor (s. 26. lokakuuta 1966) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Maaliskuusta 2019 lähtien hän on valmentanut itävaltalaista SCR Altachia.