cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asteekkien historia
Asteekkien saapuminen Meksikon laaksoon
Kun asteekit saapuivat Meksikon laaksoon, he huomasivat, että muut ryhmät olivat jo vallanneet parhaat alueet, ja asteekit joutuivat asettumaan Chapultepecin kukkulalle. He olivat aluksi tolteekkien seuraajan Culhuacanin vasalleja. Culhuan kuningas ajoi väkivalloin heidät pois, kun asteekit olivat antaneet siihen aihetta nylkemällä ja uhraamalla Culhuan kuninkaan tyttären, joka oli annettu heidän kuninkaalleen vangiksi.
Tenochtitlánin perustaminen
pienoiskuva|vasen|Meksikon vaakuna Asteekkien perimätiedon mukaan heidän heimojumalansa Huitzilopochtli oli antanut heille tehtäväksi rakentaa kaupungin paikkaan, jossa he näkevät kotkan seisovan opuntiakaktuksen latvassa käärme nokassaan. 200 vuotta kestäneen etsinnän jälkeen he lopulta löysivät etsimänsä linnun Méxicon laaksosta, Texcocojärven suoperäiseltä saarelta ja perustivat sinne kaupungin, joka sai nimen Tenochtitlán, "Kivikaktus". Asteekit asettuivat sitten Texcocojärven keskelle Tlatelolcosta etelään huonolle alueelle – parhaat maat oli jaettu. Koska asteekit olivat vain pieni heimo, niin he joutuivat alussa asumaan "kaislojen seassa, ruokojen seassa".
Aluksi kaupunki oli vain mitätön rykelmä savesta ja kaisloista tehtyjä asumuksia. Sen asukkaat hankkivat elantonsa metsästämällä ja kalastamalla alueen eläimiä. Saatuaan kylliksi saalista varastoon, asteekit alkoivat käydä sillä vaihtokauppaa toisten lähistöllä asuvien heimojen kanssa. Saaren ja mantereen välille muodostui vilkas kanoottiliikenne, kun asteekit veivät ruokaa ja toivat rakennustarvikkeita kaupunkiaan varten.
Asteekkien asuttama alue oli huonosti viljelyyn sopivaa suoperäistä maata ja he alkoivatkin muokata sitä järjestelmällisesti hedelmälliseksi viljelysmaaksi muodostamalla keinotekoisia saaria, chinampapeltoja, joiden välissä kulkureitteinä toimineet kanavat risteilivät. Asteekit olivat oppineet chinampojen teon naapurikansoiltaan, mutta he olivat ensimmäisiä, jotka kehittivät niistä tuottavan viljelymuodon. Maanviljelyn tuottavuus oli kasvavan asteekkivaltion vaurauden perusta.
Vuonna 2006 löydettiin Méxicostä pyramidi, joka on yhtä vanha kuin Teotihuacánin pyramidi. Tämä kertoo sen, että Tenochtitlán olisi ollut olemassa kauan ennen perimätiedon väittämää. Asteekit ovat saattaneet vallata valmiin kaupungin ja asettua sinne ylimystöksi. On myös mahdollista, että väite asteekkien vaelluksesta on myyttiä. Vaellusaihe on suosittu intiaanimytologiassa.
Liitot ja sodat muiden intiaaniheimojen kanssa
pienoiskuva|Texcocojärvi
Asteekeista tuli mahtikansa, koska he olivat pelottomia sotureita ja taitavia rakentajia. Osasyy asteekkien nousuun saattoi olla myös tyytymättömyys tepaneekkien valtaan. Kaupunkia rakennettiin vähitellen matalaan järveen tuomalla alueelle paaluja, kiviä ja maata. Tenochtitlánin ensimmäinen temppeli perustettiin 1325.
Asteekit maksoivat tepaneekeille veroa ja taistelivat palkkasotureina heidän armeijoissaan. Tämän myötä heidän elintasonsa ja sotataitonsa kehittyi ja kaikkialta Méxicon laaksosta alkoi virrata asteekkien kaupunkiin ihmisiä, jotka tahtoivat asettua menestyvän saarelaiskansan keskuuteen. Tenochtitlán laajeni laajenemistaan ja sen naapurikaupungista, Tlatelolcosta tuli vilkas markkinapaikka. Asteekkien ylhäisölle moniavioisuus oli sallittua ja kun miehet ottivat vaimoikseen runsaasti naapurikaupunkien prinsessoja, asteekkien tukijoukot laajenivat.
Noin 1370 kuoli Tenoch, asteekkien ensimmäinen pappisjohtaja. Asteekkien ensimmäinen johtaja, Acamapichtli nousi valtaan 1375 tepaneekkien määrätessä hänet alueen johtajaksi. Huitzilihuitli, hänen seuraajansa, laajensi asteekkien aluetta ensimmäistä kertaa Meksikon laaksossa. Asteekit olivat tällöin tepaneekkien vallan alla.
Kun asteekit auttoivat tepaneekit voittoon acolhuoita vastaan käydyssä sodassa, he saivat palkkioksi oikeuden kantaa veroja voitetulta heimolta. Tämä tarkoitti sitä, että asteekit olivat ensimmäistä kertaa historiassaan saaneet alamaisia ja vaikutusvaltaa mantereella. He eivät enää olleet tepaneekkien alistuneita liittolaisia vaan varteenotettava kilpailija. Tämän seurauksena tepaneekit pyrkivät tukkimaan kaikki Tenochtitlániin johtavat pengertiet. Mutta se oli turhaa, Itzcóatlin hallintokaudella 1428 asteekit liittoutuivat mahtavan Texcocon johtajan Nezahualcoyotlin kanssa, mukaan tuli monia tepaneekkien vasalleja. 114 päivää myöhemmin tepaneekit oli kukistettu ja heidän pääkaupunkinsa Azcapotzalco ryöstetty. Heidän kuninkaansa Maxtla uhrattiin väkijoukon silmien edessä: hänen rintansa halkaistiin ja sydän revittiin irti. Tämä oli kostoa siitä, että tämä tepaneekkijohtaja oli surmannut Itzcóatlin veljen.
Asteekkien valtakunnan perustaminen
pienoiskuva|Asteekkien valtakunta. pienoiskuva|Asteekkien valtakunnan laajeneminen eri hallitsijoiden vallitessa maata.
Asteekit solmivat vuonna 1428 Texcocon ja Tlacopanin kaupunkien kanssa kolmiliiton, joka hallitsi Meksikon laaksoa aina espanjalaisten saapumiseen 1519. Tenochtitlán kasvoi sen suurimmaksi kaupungiksi.
Asteekkien neljäs hallitsija Itzcóatl hallitsi vuodesta 1428 kuolemaansa vuoteen 1440. 1432 asteekit olivat valloittaneet monia kaupunkeja. Vasta Itzcóatl perusti asteekkien valtakunnan. Hänen ansiokseen voidaan lukea kolmiliitto ja tepaneekkien kukistaminen Texcocon kanssa. Vasta Montezuma I Suuri rakensi asteekkien sotilasimperiumin. Valloitusretket alkoivat 1458. 1452–1454 vallitsi nälänhätä, sen jälkeen kun Tenochtitlán oli tuhoutunut tulvassa. Axayacatlin 1469–1481 aikana asteekkien armeija ensimmäistä kertaa koki merkittävän tappion taraskeille lännessä. Tizoc 1481–1486 ei ollut lainkaan soturi, vaan arkkitehti.
Vuonna 1487 vihittiin Tenochtitlánin suuri temppeli, jolloin uhrattiin kymmeniä tuhansia kapinoivia huasteekkeja. Hallitsijana oli tuolloin Ahuizotl, julmin asteekkikuningas. Vuonna 1502 jolloin Montezuma II nousi valtaan, asteekkien mahti oli huipussaan. Tenochtitlán pääsi selvään johtoasemaan kolmiliitossa. Maa ulottui etelässä Oaxacan laaksoon asti. Tästä huolimatta asteekkien valtion sisällä oli muun muassa Tlaxcallan niminen alue, joka taisteli asteekkeja vastaan. Asteekkien tappion syynä olikin juuri se, että espanjalaisten oli helppo löytää asteekkeja vihaavista heimoista yllin kyllin liittolaisia.
Asteekkivaltio ulottui laajalle alueelle Meksikonlahdelta Tyyneenmereen. Sen alueella oli sateisia metsiä ja kuivia alueita. Valtion sisällä oli itsenäisiä alueita, muun muassa Tlaxcala/Huexotzinco, Teotitlan ja Tyynenmeren rannikon Yopitzinco ja misteekkien kuningaskunta. Pohjoisessa olivat vihollisena otomien Metztitlan ja luoteessa taraskien Tzintzuntzan.
Espanjalaiset valloittavat asteekkien Tenochtitlánin
Espanjalaiset valloittivat asteekkien valtakunnan intiaaniliittolaisten avulla, surmasivat intiaaneja joukoittain ja hävittivät heidän kulttuurinsa, sekä orjuuttivat ne intiaanit, jotka eivät kuolleet tauteihin.
Espanjalainen konkistadori Hernán Cortés saapui miehineen asteekkien valtakuntaan 1519. Cortés halusi hankkia Espanjalle lisää siirtomaita. Cortés laski maihin Meksikonlahden rannikolla Cempoalassa nykyisen Veracruzin seudulla. Hän kuuli Veracruzin seudun intiaaneilta suuresta asteekkivaltakunnasta ja päätti valloittaa sen muun muassa saadakseen kultaa. Cortés joutui taisteluihin asteekkien vihollisten tlaxcalteekkien kanssa. Nämä solmivat pian rauhan, kun huomasivat etteivät mahtaneet espanjalaiselle mitään.
Cortés hyökkäsi tämän jälkeen asteekkien pyhään kaupunkiin Cholulaan polttaen ja ryöstäen sen, surmaten ehkä tuhansia intiaaneja. Tämän jälkeen Cortés jatkoi matkaansa kohti asteekkien pääkaupunkia Tenochtitlánia, missä asteekkihallitsija Moctezuma (Montezuma) otti hänet ystävällismielisesti vastaan sen ajan Meksikon diplomaattisten tapojen mukaan.
Espanjalaiset ottivat Moctezuman vangiksi, ja hallitsivat hänen avullaan kaupunkia noin kuusi kuukautta. Espanjalaisten majapaikka oli Moctezuman hallintopalatsissa. Kesällä vuonna 1520 Cortésin ollessa poissa Tenochtitlánista paikkaa komentamaan jäänyt luutnantti Alvarado päätti jostain syystä järjestää verilöylyn. Kun asteekkiylimykset olivat kokoontuneet pyhälle aukiolle uskonnolliseen juhlaan, espanjalaiset sulkivat aukion ulospääsytiet ja tappoivat kymmeniä tai satoja asteekkiylimyksiä. Joukkomurhan jälkeen asteekit alkoivat kohdella espanjalaisia vihollisinaan. Espanjalaiset yrittivät käyttää Moctezumaa rauhoittamassa joukkoja, mutta tämä kuoli levottomuuksissa. Asteekit hyökkäilivät rajusti espanjalaisten miehittämää Moctezuman palatsia vastaan, josta alkoi pian loppua ruoka ja vesi. Niinpä espanjalaiset päättivät paeta yöllä katkonaista pengertietä pitkin. Ainakin 600 espanjalaista ja tuhansia tlaxcalteekkejä sai surmansa. Cortés kiersi laajan mutkan kautta pohjoiseen Tlaxcalaan.
Seuraavana vuonna espanjalaiset päättivät vallata Tenochtitlánin. He saartoivat 75 päivän ajan kaupunkia, josta alkoi pian loppua ruoka. Kaupungissa raivosi espanjalaisten mukanaan tuomat isorokko ja tuhkarokko. Tauteihin kuoli lukuisia intiaaneja, muun muassa kaksi viimeistä asteekkihallitsijaa Cuitláhuac ja Cuauhtémoc.
Asteekkien hallitsijat
Asteekkien hallitsijat, joita asteekit kutsuivat nimellä Hueyi Tlatoani, "suuri puhuja". Asteekkijohtaja valittiin ylimystön suostumuksella, eikä johtajuus ollut periytyvää.
Padang (täsmennyssivu)
Padang on:
Mikronísi
Mikronísi tai Mikrónisos (Μικρόνησος) (”Pieni saari”) voi viitata seuraaviin saariin Kreikassa:
Mykyrokka
Pohjoispohjalainen rössypottu muistuttaa hieman mykyrokkaa. Rössypotussa myvyt kuitenkin korvaa paloiteltu veripalttu, ja lihana keitossa käytetään perinteisesti sian savukylkeä.
Bertta Räsäsen vuonna 1983 tekemän ehdotuksen pohjalta keittiömestari Jaakko Kolmosen johdolla 450 kuntaan valittiin pitäjäruuat. Myös jokainen Savon silloisista kunnista valitsi omat perinneruokansa. Mykyrokka valittiin vuonna 1984 odotetusti Kiuruveden nimikkoruoaksi, ja Karttulan nimikkoruoaksi äänestettiin sen muunnelma, mykysoppa.
Hahmo
Sana hahmo voi viitata moneen eri asiaan. Hahmolla voidaan tarkoittaa ainakin:
Esimerkkejä
Esimerkkejä eli Esimerkkien kirja (Exemplorum libri) oli Cornelius Nepoksen kirjoittama anekdoottikokoelma, joka kokosi yhteen merkillisiä tapauksia ja ilmiöitä historian ja luonnontieteen alalta. Nepos julkaisi sen joskus vuoden 44 eaa. jälkeen. Teos ei ole säilynyt nykyaikaan.
Esimerkkejä-teos käsitti ainakin viisi kirjaa. Se noudatti kreikkalaisen paradoksografia-kirjallisuuden luomia esikuvia, ja toi teostyypin latinankieliseen kirjallisuuteen. Suuri osa Nepoksen teoksen sisällöstä perustui oletettavasti suoraan kreikkalaisiin teoksiin. Roomaa koskevat kohdat Nepos poimi roomalaisesta kirjallisuudesta.
Teostyyppi muodostui suosituksi, koska se oli hauskaa luettavaa ja samalla tarjosi anekdoottiaineistoa puhujien käyttöön. Niin se sai runsaasti seuraajia. Myöhemmässä latinankielisessä kirjallisuudessa sitä muistuttavat muun muassa Valerius Maximuksen Factorum ac dictorum memorabilium libri IX sekä Aulus Gelliuksen Attikan öitä (Noctes Atticae), jotka käyttivät myös sen aineistoa hyväkseen. Sitä hyödynsi myös muun muassa Plinius vanhempi teoksessaan Naturalis historia.
J. A. F. Sariola
Johan Adolf Fredrik ”Jaffu” Sariola (vuoteen 1918 Grönroos; 4. marraskuuta 1886 Helsinki – 23. huhtikuuta 1967 Helsinki ) oli suomalainen tivolinjohtaja, elokuvanäytösten järjestäjä ja elokuvateatterien omistaja. Hän kuului Sariolan sirkus- ja tivolisukuun ja johti Sariolan tivolia.
Sariolan isä J. A. W. Grönroos oli aloittanut tivolitoiminnaan Keravalla jo vuonna 1888. Sariolasta tuli isänsä perustaman Suomen Tivolin johtaja kun hänen isänsä pidätettiin vuonna 1905 syytettynä venäläisvastaisesta toiminnasta. Hän piti elokuvanäytöksiä ja perusti myös kiinteitä elokuvateattereita. Hänellä oli parhaimmillaan yli kymmenen elokuvateatteria joista parhaiten menestyivät Terijoella sijainneet teatterit. Sariola muutti itsekin Terijoelle 1911 ja asui siellä kymmenen vuoden ajan. Sota-aika teki kuitenkin lopun Terijoen teattereiden toiminnasta ja Sariola luopui elokuvateattereista 1920-luvulla niin että viimeinen suljettiin 1928. Hän keskittyi tästä lähtien tivolitoimintaan.
Vuonna 1921 Sariola osti Keravalla sijainneen Sariolanmäen alueen josta tuli suvun sirkus- ja tivolitoiminnan keskuspaikka ja Sariolan perheen koti. Vuonna 1930 Sariolan tivoli oli kasvanut niin suureksi että se jaettiin kahteen erikseen Suomea kiertävään osastoon. Enimmillään 1930-luvulla oli neljä erillistä Sariolan tivolia yhtäaikaa toiminnassa, ne olivat kuitenkin kaikki Sariolan johdon alaisia. Sariola oli vuosina 1929–1933 yhteistyössä Kenraali Mannerheimin lastensuojeluliiton kanssa.
Jatkosodan aikana 1942–1944 toimi Itä-Karjalassa, Karhumäen kaupungissa lomavuorossa olleille sotilaille tarkoitettu Suomen Tivolin Karhumäen osasto eli Karhumäen Tivoli jota johtivat J. A. F. Sariola sekä hänen poikansa luutnantti Unto Sariola.
Sodan jälkeen Sariola laajensi tivolitoimintaa myös sirkusesitysten puolelle ja Sirkus Sariola aloitti toimintansa 1949. Sariolanmäen alue jouduttiin kuitenkin myymään talousvaikeuksien takia vuonna 1953 ja alueella olleet rakennukset purettiin sen jälkeen. Sariolan tivolit kiersivät Suomea erillisinä osastoina joita johtivat Sariolan pojat Toivo, Unto ja Matti sekä tytär Sinikka Sariola. Vuodesta 1958 alkaen tivolit toimivat itsenäisinä yrityksinä nimillä Tivoli Toivo Sariola, Tivoli Unto Sariola ja Tivoli Matti Sariola. Nykyinen Suomen Tivoli jatkaa Tivoli Unto Sariolan toimintaa ja Tivoli Sariola jatkaa Tivoli Matti Sariolan toimintaa. Toivo Sariolan tivoli lopetti toimintansa 1968 mutta toiminta jatkui vielä jonkin aikaa Sirkus Sariolan nimellä.
J. A. F. Sariola kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1967.
Billy Fiske
William Meade Lindsley ”Billy” Fiske III (5. heinäkuuta 1911 Brooklyn, New York – 17. elokuuta 1940 Chichester Englanti) oli yhdysvaltalainen kaksinkertainen rattikelkkailun olympiavoittaja. Hän oli myös ensimmäinen kaatunut yhdysvaltalainen lentäjä toisessa maailmansodassa.
Fiske voitti 16-vuotiaana ensimmäisen olympialaisen kultamitalinsa St. Moritzissa 1928. Hänestä tuli nuorin yhdysvaltalainen olympiavoittaja. Hän oli ohjaaja viiden hengen rattikelkassa. Tämä oli ainoa kerta, kun olympialaisissa laskettiin viidellä neljän hengen sijaan. Hän toisti menestyksensä neljä vuotta myöhemmin Lake Placidissa.
Vuonna 1939 Fiske päätti värväytyä Britannian kuninkaallisiin ilmavoimiin (RAF) taistellakseen Saksan etenemistä vastaan. Koska Yhdysvallat ei ollut vielä liittynyt sotaan, maan kansalaisten joutui liittyä muiden maihin armeijoihin päästäkseen sotimaan. RAF hyväksyi vain brittiläiset hakijat. Fiske onnistui pääsemään sisään kertomalla olevansa kanadalainen.
Kesällä 1940 Fiske sai ensimmäisen lentotehtävän. 16. elokuuta 1940 hänen laivueensa käskettiin ilmaan torjumaan saksalaisten syöksypommittajahyökkäys. Operaatio onnistui ja saksalaiset pommittajat joutuivat perääntymään. Fiske kuitenkin paloi pahasti, kun hänen Hurricane P3358 syöksyi ja syttyi tuleen laskeuduttuaan. Fiske kuoli päivää myöhemmin kuninkaallisessa West Sussexin sairaalassa.
Eerikinkronikka
Eerikinkronikka on muinaisruotsiksi kirjoitettu keskiaikainen riimikronikka, joka keskittyy Ruotsin historian folkunga-ajan tapahtumiin 1200-luvun alkupuolelta 1300-luvun alkupuoliskolle. Teoksen kirjoittajaa ei tunneta varmasti ja eri arvioiden mukaan se on valmistunut joskus vuosien 1320 ja 1332 välillä. Eerikinkronikka on vanhin säilynyt ruotsalaisperäinen kirjallinen teos ja varhaisin Ruotsin historiateos. Suomen historian kannalta teos on tärkeä, koska siinä esiintyvät esimerkiksi ristiretket Hämeeseen ja Karjalaan.
Sisältö ja rakenne
Eerikinkronikka kuvaa historian tapahtumia kuningas Eerik Eerikinpojan (n. 1216–1250) kaudesta lähtien vuoteen 1319 saakka, jolloin Maunu Eerikinpoka (n. 1316–1374) valitaan Ruotsin ja Norjan kuninkaaksi. Kattavampi kuvaus tapahtumista alkaa 1200-luvun puoliväliltä ja suurin osa tapahtumista sijoittuu valtionhoitaja Birger Maununpojan (n. 1210–1266) eli Birger-jaarlin kaudelle. Kirjoittajan tarkoituksena on esittää vuonna 1319 pidetyt kuninkaanvaalit oikeutettuna.
Eerikinkronikan kuvaamat tapahtumat sijoittuvat Ruotsin historian poliittisesti vuosien 1250–1389 väliselle sekasortoiselle folkunga-ajalle. Teoksen kirjoittaja kuvailee esimerkiksi sotaretkiä, sukuriitoja, kapinoita, kruunajaisia, juhla-aterioita ja valtapoliittisia häitä. Sen hahmoihin lukeutuu esimerkiksi ritareja, asemiehiä, pillipiipareita ja leikareita. Tunnettuja Ruotsin historian henkilöitä ja tapahtumia ovat esimerkiksi Hovan taistelu, Nyköpingin pidot, Håtunan leikki, Birger-jaarli, Joar Sininen ja Maunu Ladonlukko.
Teos kertoo myös ristiretkien ajan Suomesta, sekä Suomesta osana Ruotsia. Teoksessa esiintyy Birger-jaarlin sotaretki, Hämeen linnan rakentaminen ja taistelut Karjalassa.
Eerikinkronikka sisältää 4 543 säettä, joista prologia on 28 säettä. Teos voidaan jakaa eri osiin useammalla eri tavalla. Vanhemman vuosiin perustuvan jaon mukaan se sisältää kahdeksan osaa. 1. 1229–1266, 2. 1266–1290, 3. 1290–1301, 4. 1302–1306, 5. 1306–1309, 6. 1309–1313, 7. 1312–1317 ja 8. 1318–1320. Uudemman rakenteen mukaan tehdyn jaottelun mukaan teos sisältää viisi osaa, 1. säkeet 67–535, 2. säkeet 536–946, 3. säkeet 950–1805, 4. säkeet 1806–4071 ja 5. säkeet 4072–4543. Retorisesti teos alkaa johdannolla eli prologilla (exordium) jonka jälkeen seuraa tekstin kertova osa, sekä loppu (peroratio). Suurin osa teoksesta on kertovaa osuutta. Johdanto ja loppu ovat melko lyhyitä.
Teoksen historia
Eerikinkronikka on vanhin säilynyt ruotsalaisperäinen kirjallinen teos ja varhaisin Ruotsin historiateos. Sen syntyhistoria tunnetaan kuitenkin huonosti. Lähteet ovat niukkoja ja kronikka itsessään ei sisällä esimerkiksi kirjoittajan nimeä, ainuttakaan vuosilukua ja sen periaatteessa kronologisesti etenevissä kappaleissa on virheitä. Tekstin perusteella sen kirjoittajan voidaan kuitenkin olettaa kuuluneen ritaristoon ja herttua Eerikiä tukeneeseen yläluokkaan.
Nykytutkimuksessa kirjoittajaksi on joskus esitetty Torkkeli Kristiinanpoikaa (Tyrgils Kristenson). Torkkeli oli Eerikin ja sittemmin leskikuningatar Ingeborin sihteeri. Teoksen tilaaja olisi tällöin ollut uplantilainen Birger Pietarinpoika (Birger Persson till Finsta), laamanni ja Pyhän Birgitan isä. Kronikan kirjoitusvuodesta on julkaistu eriävää tutkimusta. Niin sanotun varhaisen ajoituksen mukaan se on kirjoitettu vuosina 1320–1321 ja myöhäisen ajoituksen mukaan 1331–1332. Uudessa ruotsalaisessa tutkimuksessa se on ajoitettu vuoteen 1325. Yhtä mieltä ollaan yleensä ainakin siitä, että teksti ei ole voinut valmistua ennen vuotta 1320, jolloin Maunu Birgerinpoika kuoli.
Alkuperäinen käsikirjoitus ei ole säilynyt nykypäiviin. Teos tunnetaan 1400-luvulla tehtyjen jäljennösten perusteella. Alkuperäisenä toimitteena alkuperäisen johdannon kera kronikka on säilynyt kolmessa koodeksina eli käsikirjoitusnidoksena Holm. D 2, D 3 ja D 4 a. Vanhin on D 4 a eli Codex verelianus. Sen teksti on peräisin 1440-luvulta. Kaikkia kolmea säilytetään nykyisin Ruotsin kuninkaallisessa kirjastossa Tukholmassa. Kronikasta on sittemmin julkaistu ruotsinkielisiä painoksia ja otteita. Ensimmäinen tieteellinen editio oli Ruotsin kuninkaallisen kirjaston ylikirjastonhoittaja G. E. Klemmingin vuonna 1865 julkaistu Gamla eller Eriks-krönikan, Folkungarnes brödrastrider med en kort öfversigt af närmast föregånde tid 1229-1319. Populaariedition julkaisi kirjallisuustieteilijä Sven-Bertil Jansson vuonna 1985. Populaariteoksen kieltä on normalisoitu alkuperäisen muinaisruotsista.
Harry Lönnrothin ja Martti Linnan Eerikinkronikan suomennos julkaistiin vuonna 2013. Se perustuu Rolf Pippingin tieteelliseen editioon vuodelta 1921. Lisäksi Eerikinkronikan käänsi venäjäksi A. Ju. Želtuh vuonna 1994, ranskaksi Corrine Péneau vuonna 2005 ja englanniksi Erik Carlquist ja Peter C. Hogg vuonna 2012.
Tyyli ja kieli
Eerikinkronikka on riimikronikka. Riimikronikka oli keskiaikisen runoepiikan keskeinen genre. Nimen mukaisesti kronikka on kirjoitettu loppusoinnullisin runomuodoin eli riimein. Kirjoittamiseen liittyy siis historian kuvailun ohella kaunokirjallinen piirre. Eerikinkronikan runomuoto on knitteli eli kalikka- tai ketjusäe. Se koostuu loppusoinnun pareittan liittämistä säkeistä.
Myös itse teosten historiankertomus on usein propagandista tai jopa vihamielistä. Tavallisesti yhtä kuvailtua osapuolta puolustetaan (ars laudandi) ja toista syytetään (ars vituperandi). Eerikinkronikan esikuvia ovat saksalaiset riimikronikat. Se on usein myös rinnastettu Eufemia-romaaneihin, toimeksiantajansa Norjan kuningatar Eufemian mukaan nimettyyn keskiaikiseen teokseen.
Eerikinkronikka on kirjoitettu muinaisruotsiksi. Kielellisesti se on paikallistettu Länsi-Göötanmaalle. Sen kieli sisältää lisäksi piirteitä läntisestä ja itäisestä ruotsista, sekä uudempia lainasanoja. Eerikinkronikassa on myös muutama suomenkielinen sana, jotka kertovat varhaisesta kielikontaktista, kuten uisko (vsko) haapio (hapa) ja majapaikka (mäio stadha).
Olzai
Olzai on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Nuoron maakunnassa. Kunnassa on arviolta 880 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 69,82 neliökilometriä. Se sijaitsee 474 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Jatsin syvin olemus
Kappaleet
Kappaleiden tekijä Kari Peitsamo, ellei toisin mainita.
Gennaro Gattuso
Gennaro Ivan Gattuso (s. 9. tammikuuta 1978, Corigliano Calabro) on italialainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustava keskikenttäpelaaja. Hän on toiminut viimeksi Valencian päävalmentajana.
Suurimman osan urastaan Gattuso pelasi Italian suurseura Milanissa, jossa hän nousi peliotteidensa ja luonteensa ansiosta seuralegendaksi ja fanisuosikiksi. Viimeisen kautensa 2012–2013 hän pelasi sveitsiläisessä Sionissa.
Ura pelaajana
Gattuso aloitti uransa Perugiassa, jossa hän aloitti jalkapallon 12-vuotiaana. 17-vuotiaana Gattuso nousi Perugian edustusjoukkueeseen, ja pelasi Perugian paidassa vuosina 1995–1997 10 Serie A-ottelua. Perugiasta hänet myytiin heinäkuussa 1997 19-vuotiaana Skotlantiin Rangersiin. Gattuso oli fanien ja silloisen valmentajan Walter Smithin suosikkipelaajia ensimmäisellä kaudellaan Rangersissa, mutta Smithiä valmentajana seurannut hollantilainen Dick Advocaat ei pitänyt Gattusosta. Edellisellä kaudella Gattuso sai vastuuta 28 ottelussa, mutta Advocaatin valmennuksessa vain viisi ottelua. Nuori Gattuso oli tyytymätön oloihinsa, ja hänet myytiin takaisin Italiaan, Salernitanaan kolmen miljoonan punnan siirtosummalla lokakuussa 1998. Gattuso ehti pelata Salertaniassa, jossa hän sai runsaasti vastuuta, vain vajaan kauden kunnes, AC Milan käytti Gattuson saamiseksi kahdeksan miljoonaa puntaa 10 kuukautta myöhemmin.
Milan
Kaudella 2004–05 Gattuso oli jälleen todella suuressa roolissa Milanin joukkueessa, ja muodostikin edelliskausien tapaan upean keskikentän duon, hyökkäävämmän italialaispelaajan, Andrea Pirlon kanssa. Gattuso ja Pirlo dominoivat keskikenttää niin Milanissa, kuin Italian maajoukkueessakin, ja kausi 2004–05 päättyi Milanin osalta Serie A:n hopeamitalijuhliin. Kaudella 2005–06 Gattuso pelasi jälleen Milanin keskikentällä hienon kauden, ja samalla syntyi Gattuson uusi henkilökohtainen maaliennätys, kolme maalia, mikä on erinomainen lukema pääosin puolustavalle pelaajalle. Milan sijoittui alun perin kaudella toiseksi, mutta se pudotettiin kolmanneksi maassa riehuneen sopupeliskandaalin takia, sillä Milanin seurajohdon uskottiin mahdollisesti vaikuttaneen joidenkin otteluiden tuloksiin. Pahimman rangaistuksen sai Juventus, joka alun perin voitti mestaruuden, sillä se pudotettiin alemmalle sarjatasolle, Serie B:hen. Italiassa oltiin surullisissa tunnelmissa skandaalin takia, eikä Saksaan, vuoden 2006 MM-kisoihin matkustaneen maajoukkueenkaan odotettu pärjäävän, sillä viimeaikaiset tulokset olivat olleet huonoja. Italia pelasi kuitenkin upeat MM-kisat ja Gattuso pelasi maan keskikentällä loistavasti, suuressa roolissa. Myös koko muu joukkue pelasi upeasti, lähestulkoon ylitti itsensä, ja niinpä Italia eteni lopulta aina maailmanmestaruuteen asti. Mielialat Italiassa vaihtuivat nopeasti surullisista iloisiksi ja koko maa iloitsi maailmanmestaruudesta. Gattuso valittiin kisojen tähdistöjoukkueeseen yhdessä joukkuetoveriensa, maalivahti Gianluigi Buffonin, puolustajien Fabio Cannavaron sekä Gianluca Zambrottan, keskikenttäpelaajien Gattuson pitkäaikaisen partnerin Andrea Pirlon ja hyökkääjien, Luca Tonin ja Francesco Tottin kanssa.
Kaudella 2006–07 Gattuso pelasi jälleen runsaasti Milanin keskikentällä, lopulta 30 ottelua Italian pääsarjassa. Lisäksi Gattuso oli myös suuressa roolissa Milanin Mestareiden Liiga joukkueessa, ja Milan saavuttikin Mestareiden liigan voiton, toistamiseen Gattuson uralla. Kaudella 2007–08 Milan joutui pettymään jäätyään kaudella vasta Serie A:n viidenneksi, Gattuson hyvistä otteista huolimatta. Gattuso valittiin jälleen myös Italian maajoukkueeseen EM-kisoihin 2008, Sveitsissä & Itävallassa. Gattuso pelasi suuressa roolissa keskikentän pohjalla, ja oli Italian tärkeimpiä pelaajia turnauksessa. Italia pääsi vaivoin alkulohkostaan jatkoon, ensimmäiselle pudotuspelikierrokselle, jossa se kohtasi tulevan Euroopan mestarin, Espanjan. Gattuso ja Pirlo olivat molemmat sivussa ottelusta, mikä toi ongelmia Italialle. Heidän korvaajansa kokenut Simone Perrotta sekä nuori Alberto Aquilani eivät onnistuneet keskikentällä yhtä hyvin. Espanja voitti ottelun rangaistuspotkuilla ja Italia putosi jatkosta.
Kaudella 2008–09 Gattuso kärsi loukkaantumisista ja peliaika Milanissa kuihtui ainoastaan 12 pääsarjaotteluun. Italian uusvanha päävalmentaja Marcello Lippi kuitenkin luotti yhä Gattusoon, ja Gattuso valittiin Italian kokoonpanoon vuoden 2009 Confederations Cupiin. Gattuson rooli oli kuitenkin joukkueessa pieni, eikä vastuuta tullut kuin alkulohko-ottelussa, Egyptiä vastaan. Kaudella 2009–10 Gattuso oli jälleen terve, ja toimi Milanin kapteenina, entisen kapteenin Paolo Maldinin lopetettua uransa edelliseen kauteen. Mikäli Gattuso ei ollut avauksessa, Milanin kapteeni oli toppari Alessandro Nesta. Gattuso pelasi kaudella 22 liigaottelua ja juhli Milanin kanssa Serie A:n pronssimitaleita.
Kaudella 2010–11 Gattuso nousi vielä kerran huipulle ja pelasi Milanin kapteenina upean kauden ja juhli kapteenina Milanin kanssa Italian mestaruutta, Scudettoa, toista kertaa urallaan. Kaudella 2011–12 Gattuson peliaika Milanissa väheni suuresti ja hän ei enää lukeutunut joukkueen tärkeisiin pelaajiin. Myös loukkaantumiset vaivasivat seuralegendaa joka pelasi lopulta kaudella vain kuusi ottelua, kausi päättyi Milanin kakkossijaan Serie A:ssa. Gattuson viimeiseksi otteluksi Milanissa jäi Serie A-ottelu Novaraa vastaan, jossa hän pelasi täydet minuutit. Gattuso ei saanut kauden jälkeen enää sopimusta Milaniin, ja jätti Milanon kaupungin, 13 vuoden, kahden Italian mestaruuden ja kahden Mestareiden Liigan voiton jälkeen, vuonna 2012.
Sion
Gattuso siirtyi Sveitsiin, Sionin joukkueeseen kaudeksi 2012–13. Gattuso on Sionin arvokkain tähtipelaaja ja joukkueen kapteeni. Kun Sionin menestys oli heikkoa, se erotti alkuvuodesta 2013 sveitsiläisen päävalmentajansa, ja Gattusosta tuli seuran pelaajavalmentaja. Gattuso on vihjannut että hänen uransa päättyy todennäköisesti kauden 2012–13 jälkeen.
Maajoukkueura
Hyvät otteet AC Milanissa ovat veivät Gattuson Italian jalkapallomaajoukkueen vakiokokoonpanoon. Hän on ollut mukana vuoden 2000 olympialaisissa, 2002 MM-kisoissa, 2004 EM-kisoissa, Italian voittoon päättyneissä vuoden 2006 MM-kisoissa sekä vuoden 2010 MM-kisoissa. Lippi valitsi Gattuson Italian MM-joukkueeseen 2010, joka matkasi Etelä-Afrikkaan, puolustamaan vuoden 2006 maailmanmestaruuttaan. Gattuso istui penkillä Italian ensimmäisen ottelun, kun se pelasi 1–1 tasapelin, Paraguayn kanssa. Seuraavassa ottelussa Uutta-Seelantia vastaan Gattuso lämmitti jälleen vaihtopenkkiä koko ottelun, kun Italia tahkosi jälleen 1–1 tasapelin. Italialla oli epäonnea, sillä Gattuson paikan keskikentällä vienyt Riccardo Montolivo ampui pallon kerran rangaistusalueen rajalta tolppaan, josta se oli vielä lähellä mennä maaliin. Viimeisessä ottelussa Slovakiaa vastaan Italialle riittäisi tasapeli jatkoon, jos Paraguay voittaisi Uuden-Seelannin tai jos joukkueet pelaisivat tasan. Italia lähti kuitenkin hakemaan voittoa, ja hallitsi ottelua alusta asti. Gattuso oli avauksessa ja kuului kentällä Italian parhaimmistoon. 25 minuutin kohdalla kuitenkin Slovakian Robert Vittek iski maalleen 1–0 maalin. Ensimmäinen puoliaika päättyi näihin numeroihin ja päävalmentaja Lippi teki puoliajalla kaksi vaihtoa. Puolustaja Domenico Criscito pois keskikenttäpelaaja Christian Maggio kentälle, lisäksi Gattuso otettiin kentältä pois ja tilalle tuli hyökkääjä Fabio Quagliarella. 56. minuutin kohdalla myös loukkaantumisista kärsinyt Pirlo vaihdettiin kentälle. Italia painosti raivokkaasti. Yksi Italian maaleista hylättiin virheellisesti paitsiona, ja jälleen Italialla oli kisojen aikana suurta epäonnea. Vittek iski 75. minuutin kohdalla Slovakian 2–0 johtoon, mutta Italia taisteli vielä. Antonio Di Natale kavensi 81. minuutilla ja Italialla oli yhä mahdollisuudet. 89. minuutilla Slovakian Kamil Kopunek kuitenkin teki joukkueelleen vastahyökkäyksestä 3–1 maalin. Italia taisteli ja painosti raivokkaasti vielä viimeiset minuutit, ja Fabio Quagliarella ampuikin Italian vielä kertaalleen maalin päähän ja tilanne oli 3–2, mutta siihen Italian kiri päättyi. Slovakia voitti ottelun 3–2 ja eteni jatkoon, kun taas Italia putosi jatkosta jo alkulohkossa. Italian päävalmentaja Marcello Lippi erosi välittömästi kisojen jälkeen, ja tunteikkaissa ja pettyneissä tunnelmissa myös Gattuso lopetti maajoukkueuransa.
Gattuso on pelannut 73 A-maaottelua, joissa hän on tehnyt yhden maalin. Hän lopetti maajoukkueuransa vuoden 2010 MM-kisojen jälkeen.
Pelityyli
Gattuson pelityyli keskikentän pohjalla on erittäin aggressiivinen ja hän juoksee ottelun aikana suuren määrän kilometrejä. Tämän takia hän on Milanin kannattajien suurimpia suosikkeja ja hänet tunnetaankin lempinimellä Braveheart. Pelityylistään johtuen kuumaverinen Gattuso saa paljon varoituksia ja jopa ulosajoja, mutta siitä huolimatta hän on Serie A:n parhaita puolustavia keskikenttäpelaajia. Hyökkäyspelaaminen ei kuulu Gattuson suurimpiin vahvuuksiin, eikä maaleja juuri kovin usein synny, mutta silloin tällöin Gattuso saattaa kuljettaa itse palloa ylös hyökkäyspäähän asti, mutta useimmiten pallon riiston, tai syötön saatuaan Gattuso tyytyy syöttämään pallon vain lähimmälle joukkuetoverilleen.
Ura valmentajana
Kesäkuussa 2013 Gattuson valmentajaura jatkui Serie B:hen pudonneen US Città di Palermon päävalmentajana. Palermon kausi alkoi Gattuson alaisuudessa nihkeästi ja joukkue voitti vain kaksi kuudesta ensimmäisestä ottelusta. Hän sai potkut syyskuun lopulla 2013.
Kesäkuun alussa 2014 Gattusosta tuli Kreikan Superliigassa pelaavan OFI Kreetan päävalmentaja. Gattuson valmennuskautta vaikeuttivat joukkueen taloudelliset ongelmat, joiden vuoksi italialainen ilmoitti jättävänsä seuran lokakuussa 2014. Joukkueen kannattajat ja johto saivat Gattuson pään kuitenkin kääntymään ja hän päätti jatkaa seuran päävalmentajana. Lopullisesti Gattuson ja OFI Kreetan yhteistyö päättyi joulukuun lopulla 2014, kun Gattuso erosi talousvaikeuksien vuoksi.
Elokuussa 2015 Gattusosta tuli Lega Prossa pelaavan Pisan päävalmentaja. Gattuson johdolla Pisa voitti nousukarsinnat ja nousi kauden 2015/16 päätteeksi Serie B:hen. Hän erosi yllättäen tehtävästään heinäkuun lopulla 2016. Hän palasi kuitenkin seuran päävalmentajaksi jo syyskuun alussa. Pisa sijoittui Gattuson johdolla Serie B:ssä viimeiseksi ja putosi sarjasta. Kauden jälkeen Gattuso jätti seuran ja siirtyi AC Milanin organisaatioon U19-joukkueen päävalmentajaksi.
Marraskuussa 2017 Gattuso valittiin Milanin uudeksi päävalmentajaksi erotetun Vincenzo Montellan paikalle. Gattuso sai Milanin pelin uomiinsa ja joukkue pelasi parhaimmillaan 10 perättäistä ottelua ilman tappioita kaudella 2017/18. Huhtikuun alussa Milan teki Gattuson kanssa vuoteen 2021 ulottuvan jatkosopimuksen. Kausi päättyi Milanin osalta kuudenteen sijaan. Kaudella 2018/19 Gattuso luotsasi Milanin Italian cupissa välieriin, joissa SS Lazio oli vahvempi vierasvoittomaalinsa turvin 0–1. Eurooppa-liigassa kausi päättyi pettymykseen, kun Milan putosi lohkovaiheen jälkeen huonomman maalieronsa vuoksi. Serie A:ssa Milan taisteli viimeiselle kierrokselle asti paikasta Mestarien liigaan, mutta jäi lopulta viidenneksi pisteen erolla paikallisvastustaja Internazionaleen. Kauden jälkeen Gattuso ilmoitti jättävänsä tehtävänsä.
Joulukuussa 2019 Gattusosta tuli Serie A:ssa seitsemänneksi vajonneen Napolin päävalmentaja. Gattuso luotsasi Napolin kaudella 2019/20 Italian cupin loppuotteluun, jossa joukkue voitti rangaistuspotkukilpailun jälkeen Juventuksen. Kaudella 2020/21 Gattuso johdatti Napolin Serie A:ssa viidenneksi. Joukkue menetti mahdollisuutensa neljänteen sijaan ja Mestarien liigaan viimeisellä kierroksella. Kauden jälkeen Napoli erotti Gattuson.
Kesäkuussa 2022 Gattuso teki kaksivuotisen sopimuksen La Ligan Valencian kanssa. Gattuson johdolla Valencian menestys oli kuitenkin vaatimatonta ja liigan alempaan keskikastiin vajonnut seura päätyi erottamaan italialaisen tammikuun lopussa 2023.
Padang
Padang on kaupunki Sumatran saarella Indonesiassa. Se on Länsi-Sumatran provinssin pääkaupunki ja samalla suurin kaupunki. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan 901 305. Samana vuonna 0–14-vuotiaiden osuus oli 27,6 prosenttia. Suurin osa asukkaista puhuu minangkabaun kieltä. Padangissa sijaitseva Teluk Bayur on Sumatran länsirannikon suurin satama.
Kaupungin lähellä sijaitsee Minangkabaun kansainvälinen lentoasema.
Teuvo Tulio
Teuvo Tulio (alun perin Theodor Antonius Deroschinsky-Tugai; ) oli suomalainen elokuvaohjaaja, -leikkaaja, -käsikirjoittaja ja -näyttelijä. Taustaltaan hän oli latvialainen ja Latviassa hänet tunnetaan nimellä Teodors Turlajs. Tugai muutti Latviasta Suomeen kymmenvuotiaana äitinsä uuden avioliiton myötä.
Tulio aloitti uransa näyttelijänä mykkäelokuvissa, jotka hänen ystävänsä Valentin Vaala ohjasi. Hänen ensimmäinen oma ohjaustyönsä oli Taistelu Heikkilän talosta vuonna 1936. Tulion toinen elokuva Nuorena nukkunut aiheutti aikanaan kiihkeää julkista keskustelua ja loi hänelle pysyvän maineen eroottisten ja rohkeiden elokuvien tekijänä.
Tulio tuotti itsenäisesti useimmat elokuvansa. Todellisen auteur-ohjaajan tavoin hän myös leikkasi lähes kaikki elokuvansa ja toimi useassa käsikirjoittajana. Milloin Tulion elokuvalla oli joku toinen käsikirjoittaja, se oli useimmiten hänen vakiopääosanäyttelijänsä ja elämänkumppaninsa Regina Linnanheimo, joka teki hänelle neljä käsikirjoitusta.
Tulio kielsi elokuviensa televisioesitykset 1980-luvulla, mutta kumosi kiellon muutamaa päivää ennen kuolemaansa kesäkuussa 2000.
Lapsuus ja nuoruus
Theodor varttui Latvian maaseudulla äitinsä vanhempien maatilalla. Äiti ei viihtynyt maaseudulla, vaan muutti Pietariin luodakseen uraa ballerinana. Hän avioitui puolalaisen upseerin Peter Derodzinskyn kanssa, jonka sukunimeä Theodor käytti muuttaessaan äitinsä kanssa Helsinkiin. Isäpuolen, jota Theodor ei koskaan tavannut, sukunimestä syntyi se väärinkäsitys, että hän olisi aatelinen.
Äiti ei kovin usein käynyt poikaansa tapaamassa ja Theodor varttui isoisänsä lemmikkinä. Poika oppi hoitamaan karjaa jo pienenä ja erityisesti häntä kiinnostivat hevoset. Lapsena omaksutusta taidosta käsitellä hevosia oli hyötyä elokuvauran alkuvaiheessa Tugain esittäessä romanimiestä. Kun Theodor täytti kymmenen vuotta, hänet haluttiin laittaa oppikouluun Riikaan, missä liikemiehenä työskentelevä eno oli halukas tarjoamaan asunnon. Äiti oli tällöin avioitunut suomalaisen Alarik Rönnqvistin kanssa ja halusi poikansa muuttavan luokseen Helsinkiin.
Perhe asettui asumaan Helsingin Katajanokalle vuonna 1922. Muutto ei ollut maalaiselämään tottuneelle pojalle helppo. Theodor osasi latviaa, venäjää ja saksaa, mutta ei lainkaan Helsingissä puhuttuja suomea ja ruotsia. Koulussa meni hyvin, sillä oppilaat olivat taustoiltaan kansainvälisiä, mutta Katajanokan kaduilla oli vaikeaa. Muut lapset haukkuivat häntä ulkonäön vuoksi mongoliksi tai kirgiisiksi ja usein asiat ratkaistiin nyrkeillä. Tugai muisteli myöhemmin lunastaneensa paikkansa Katajanokan poikayhteisössä juuri nyrkeillään. Hän opetteli nopeasti puhumaan sekä suomea että ruotsia, mikä myös helpotti sopeutumista.
Teinivuosinaan hän ystävystyi kolme vuotta vanhemman Valentin Vaalan kanssa luisteluradalla. He molemmat olivat opiskelleet samassa suomalais-venäläisessä Tabunovin koulussa, ja Theodor oli jatkanut opintojaan Helsingin Saksalaisessa koulussa. Luisteluradalla pojat innostuivat keskustelemaan elokuvista, joka eli taidemuotona 1920-luvulla nousukauttaan. Kumpikin piti Chaplinista ja seikkailuelokuvista, erityisesti niistä, joissa näyttelivät Tom Mix ja William S. Hart. Puolalaisen upseeri-isäpuolensa sukunimen Derodzinsky Tugai jätti pois juuri näihin aikoihin, hän oli nyt lyhyesti Tugai.
Näyttelijä
thumb|Nuoret ystävykset [[Valentin Vaala ja Theodor Tugai.]] Nuoret Vaala ja Tugai ryhtyivät työstämään yhteisiä elokuvia. Heidän mielestään eksoottinen seikkailuelokuva tulisi sijoittaa romaniyhteisöön. Vaala oli ehtinyt ohjata koulunäytelmiä joten tuntui luonnolliselta, että hän ohjaisi elokuvan. Minkäänlaista käsitystä siitä, miten paljon vaivaa ja rahaa elokuvan tekeminen vaatisi, ei pojilla ollut. He pääsivät ensimmäisen kerran kokeilemaan elokuvan tekoa kesällä 1927 Vantaanjoen varrella. Vaala ohjasi ja Tugai näytteli pääosaa. Työ kuitenkin keskeytyi rahapulan vuoksi.
Fennica-Filmin kausi
Mustien silmien kehnosta menestyksestä huolimatta ystävyksille jäi into tehdä uusia elokuvia. Mustalaisaihe kiinnosti yleisöä, joten he päättivät tehdä toisen elokuvan samasta aihepiiristä. Uudelle elokuvalle annettiin nimi Mustalaishurmaaja, ja se kuvattiin Kirkkonummella kesällä 1929. Myös tämä elokuva pyrittiin tekemään mahdollisimman halvalla. Sisäkuviin tarvittavat lamput olivat kalliita, joten enimmäkseen kuvattiin ulkona. Myös roolipuvut ommeltiin itse. Tugai näytteli jälleen miespääosassa romanileirin komeinta miestä, josta leirin naiset kilpailevat vuoron perään. Naisrooleihin palkattiin omasta tuttavapiiristä Meri Hackzell, Alli Riks ja Hanna Taini. Kalle Hagert järjesti elokuvaan romaneja avustajiksi. Elokuva kertoo kilpailevien heimojen välisistä riidoista ja rakkaudesta. Kuvausten ajan kuvaajat ja näyttelijät asuivat romanileirissä. Mustalaishurmaaja menestyi taloudellisesti huomattavasti Mustia silmiä paremmin. Elokuva teki myös Theodor Tugaista tähden, jota alettiin nimittää lehdissä ”Suomen Valentinoksi”.
Uusi elokuva, Laveata tietä, tehtiin jo ammattitaitoisemmin. Se oli edellisten tavoin mykkä mutta siihen liitettiin jälkikäteen musiikkia, äänitehosteita ja kaksi laulua. Rahoittajana toimi edelleen Willamo, jolla oli suhteita myös Suomi-Filmin johtajistoon. Heidän kauttaan saatiin käytettäviksi Vironkadun studio ja uudet äänityslaitteet. Myös käyttöluottoa elokuvaamiseen järjestyi Willamon suhteiden avulla. Naiivien ja siirappisten mustalaistarinoiden jälkeen Vaala ja Tugai tarttuivat uuteen aiheeseen. Laveata tietä on melankolinen tarina Tugain esittämän viulutaiteilijan rakkausseikkailuista. Naisnäyttelijät olivat tuttuja edellisestä elokuvasta. Ensi-ilta oli huhtikuussa 1931. Elokuva menestyi kohtalaisesti, mutta tuotti kalliiden tuotantokustannustensa takia tappiota.
Suomessa elettiin talouslaman aikaa ja rahoittajien saaminen oli vaikeaa. Rekvisiittaa hankittiin lainaamalla huonekalut ja matot Tugain äidiltä. Elokuvan yhdessä roolissa oli Hollywoodissa uraa yrittänyt Carl von Haartman. Sivuosiin saatiin ammattinäyttelijät Aku Korhonen, Eino Jurkka ja Uuno Laakso. Tugai esitti Sinisessä varjossa kaksoisroolin veljeksinä, joista toinen on hyvä ja toinen turmeltunut. Naispääosan esitti Birgit Nuotio ja pikkuroolissa oli Tugain koulutoveri Regina Linnanheimo. Sinisestä varjosta oli tarkoitus tehdä sataprosenttinen äänielokuva, mutta Tugailla ja Vaalalla ei ollut raakafilmiä eikä rahaa sen ostamiseen. Ratkaisu löytyi tuotemainonnasta, jota lisättiin juoneen, lavasteisiin ja repliikkeihin.
Vaalan ja Tugain yhteistyö elokuva-alalla päättyi Siniseen varjoon. Vaala sai työtarjouksen Suomi-Filmiltä ja otti sen vastaan. Rahallisesti Vaala ja Tugai eivät olleet elokuvistaan hyötyneet, vaan saivat lähes pelkästään arvokasta työkokemusta. Tugain äiti toivoi poikansa nyt lopettavan elokuvien parissa puuhastelun ja hankkivan itselleen opiskelupaikan. Opiskelu ei Tugaita kiinnostanut, vaan hän toivoi voivansa jatkaa elokuvien tekemistä.
Näyttelijänuran loppu
Viimeisen näyttelijäsuorituksensa Tugai teki vuonna 1935 elokuvassa Sortuneita (Fredløs). Roolin elokuvaan hän sai sattumalta. Tugain ollessa viettämässä iltaa Helsingin pörssiravintolassa häntä lähestyi tanskalainen ohjaaja George Schnéevoigt, joka kysyi haluaisiko hän näytellä Norjan Lapissa kuvattavassa elokuvassa. Schnéevoigt oli kuullut Tugain olevan kielitaitoinen ja kokenut elokuvanäyttelijä. Palkkio roolista olisi huomattavasti suomalaista parempi.
Elokuvan kuvaukset aloitettiin Norjan Kirkkoniemessä, jonne saavuttiin Bergenistä alkaneen raskaan merimatkan jälkeen. Pian ohjaaja ilmoitti, että parempia kuvauspaikkoja oli löydetty Suomen puolelta, Petsamon Liinahamarista, jonne kuvausryhmä siirtyi jälleen meriteitse. Kuvauksissa oli omat kommelluksensa: rekvisiitaksi luvattua porotokkaa ei löytynyt mistään eikä myöskään eräässä kohtauksessa tarvittavaa susilaumaa. Välillä taas kuvaajat, talouspäällikkö ja ohjaaja jättivät koko näyttelijäjoukon oman onnensa nojaan.
Joutoaikansa ikävystynyt näyttelijäseurue täytti juopottelulla. Eräissä illanistujaisissa Tugai kerskui, että hän suomalaisena voisi uida miten kylmässä vedessä tahansa. Hän todisti tämän hyppäämällä Jäämereen. Uiminen sujui aluksi hyvin, mutta rantaan pääsy ei onnistunut. Humalainen näyttelijäseurue ei pystynyt rannalta auttamaan ja tilanne näytti jo vaaralliselta. Tilannetta oli seurattu läheiseltä kalatehtaalta ja sieltä lähti veneseurue pelastamaan Tugaita.
Ohjaajanuran alkuvuodet
Teuvo Tulion ensimmäinen ohjaustyö oli vuonna 1936 ilmestynyt Taistelu Heikkilän talosta. Käsikirjoitus on tehty Johannes Linnankosken novellin pohjalta, joka on kuvaus avioliittohelvetistä. Suuren maatalon tytär ei saa solmia epäsäätyistä avioliittoa rengin kanssa, vaan hänet pakotetaan menemään naimisiin talollisen pojan kanssa. Mies paljastuu väkivaltaiseksi alkoholistiksi.
Oman tuotannon aloittaminen oli vaikeaa aikana, jolloin ei ollut taiteilija-apurahoja. Armas Willamon liiketoimet kärsivät lama-aikana eikä hän enää halunnut rahoittaa elokuvia. Rahoittajaksi löytyi tuolloisen Suomen elokuva-alan merkittävin mies, Abel Adams, joka oli aikoinaan muuttanut Rautalammilta Pohjois-Amerikkaan nimellä Aapeli Korhonen. Sopimus luonnosteltiin nopeasti: jos Tulion ensimmäinen elokuva menestyisi, löytyisi Adamsilta rahaa seuraavaankin.
Elokuvan pääosissa olivat Pentti Viljanen, Matti Lehtelä ja Regina Linnanheimo. Regina Linnanheimon valintaa naispääosaan kritisoitiin; häntä pidettiin kokemattomana amatöörinä. Käsikirjoituksen tekivät Yrjö Kivimies, Tulio ja Linnanheimo. Heikkilän taloa kuvattiin Pornaisissa kesällä 1936. Syksyllä ei ollut studioita vapaana, joten sisäkuvat otettiin Vanhan Polin juhlasalissa. Elokuvan äänitys meni pilalle laboratoriossa sattuneen virheen vuoksi. Ääni oli kauttaaltaan niin krahiseva, ettei vuorosanoista saanut paikoin selvää. Taistelu Heikkilän talosta tuli teattereihin marraskuussa. Tulio ei ottanut osaa elokuvan ensi-iltaan. Elokuvan luultiin tuhoutuneen kokonaan Adams Filmin tulipalossa vuonna 1959, mutta Elokuva-arkistosta löytyi vuonna 2007 filmikela, jossa on katkelmat elokuvan alusta ja lopusta. Tulio teki elokuvasta uusintafilmatisoinnin vuonna 1947, naispääosassa jälleen Linnanheimo.
Regina Linnanheimo oli paitsi Tulion pitkäaikainen kollega, myös elinikäinen kumppani. Linnanheimo kävi Saksalaista koulua kuten Tuliokin, mutta varsinaisesti he tapasivat vasta Rakel Linnanheimon esitellessä heidät toisilleen. Tulio ja Vaala viettivät paljon aikaa Linnanheimon siskosten kanssa. Ystävysten kantapaikka oli Kluuvikadun Fazer. Tuliosta ja Linnanheimosta tuli vähitellen rakastavaisia, mutta he eivät koskaan avioituneet, menneet kihloihin tai edes asuneet yhdessä. Heidän suhteensa ei ollut kovinkaan yleisessä tiedossa, sillä he eivät julkisesti tunnustaneet tai virallistaneet sitä.
Ensimmäisen oman ohjauksen aikoihin sukunimi Tugai muuttui Tulioksi. Etunimeksi vakiintui Teuvo. Nimi Theodor oli ollut suomalaisille liian vaikea, ja Tuliota oli kutsuttu muun muassa Hoodoriksi ja Teutoriksi. Regina Linnanheimo sekä Tulion äiti käyttivät hänestä nimeä Fedja, venäläisen käytännön mukaisesti. Pian koko Tulion ystäväpiiri otti nimen käyttöön ja siitä lähtien kaikki, jotka tutustuivat häneen lähemmin, sanoivat häntä Fedjaksi.
Mies joka keksi heinäkasan
Tulio käytti elokuvassaan jälleen paljon amatöörinäyttelijöitä. Regina Linnanheimo näytteli naispääosan ja oli myös tekemässä käsikirjoitusta. Kuvauksia tehtiin paljon Laajasalossa, joka oli tuolloin vielä maaseutua. Ne keskeytyivät, kun läheisessä Vallisaaressa tapahtui räjähdys. Tulion kuvausryhmä sai sen jälkimainingit filmattua ja myi filmin uutiskatsauksiin.
Nuorena nukkunut aiheutti vanhoillisissa piireissä moraalisen närkästyksen aallon. Juuri tästä elokuvasta sai myös alkunsa suomalaisen elokuvan heinälato- ja heinäkasamyytti. Teuvo Tuliosta tuli ”mies joka keksi heinäkasan”. Elokuvassa kaksi nuorta rakastelee heinäkasassa, mitä ei ollut kotimaisessa elokuvassa aiemmin nähty. Lopulta sekä heinälato- että saunakohtausta lyhennettiin yhteensä noin kaksi minuuttia, ja Tulio oli raivoissaan siitä, mitä kutsui elokuvansa silpomiseksi. F. E. Sillanpää toisaalta puolusti elokuvaa, hänen mielestään rakkauskohtaukset olivat lyyrisen kauniita ja vastapainoa realismille. Myös arvostelijat kiittivät erityisesti Erik Blombergin kuvausta ja Linnanheimon suoritusta. Taloudellisesti elokuva tuotti hyvin, sillä monet halusivat nähdä mistä polemiikki johtui. Niin ikään Nuorena nukkuneen kaikkien kopioiden uskottiin tuhoutuneen Adams Filmin palossa, mutta vuonna 2015 siitä löytyi 20 minuutin katkelma Ranskan elokuva-arkistosta.