cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keulapotkuri
thumb|200px|Sivukeulapotkuri Keulapotkuri on joihinkin aluksiin asennettu potkurityyppi. On olemassa jäänmurtajien työntövoiman tuottamiseen tarkoitettuja perinteisiä keulapotkureita sekä ohjausta helpottavia sivukeulapotkureita.
Perinteinen keulapotkuri
Alun perin keulapotkuri kehitettiin Yhdysvalloissa käytettäväksi jääoloiltaan vaikeissa satamissa ja salmissa; keksintö syntyi kun huomattiin että vaikeimmissa oloissa jäissä jotkut alukset kulkivat paremmin perä edellä.
Inkeri Kerola
Eeva Inkeri Kerola (s. 18. maaliskuuta 1957 Saloinen) on suomalainen poliitikko. Hän oli keskustan kansanedustaja vuosina 1999–2015. Hän toimi vuosina 2011–2015 sivistysvaliokunnan varapuheenjohtajana. Hän ei asettunut ehdolle enää vuoden 2015 eduskuntavaaleissa.
Keulapotkuri
Perinteinen keulapotkuri
Tiettävästi ensimmäinen keulapotkurillinen alus oli Michiganjärvelle rakennettu junalautta St. Ignace. Suomesta lähetettiin insinööri Bonsdorff tutustumaan tähän alukseen. Hänen lausuntonsa oli kuitenkin varauksellinen, koska kyseinen alus ei ollut varsinainen jäänmurtaja.
Inkeri Kerola
Kerola on ollut Raahen kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1993–2017 ja kaupunginhallituksessa vuosina 1993–1998. Hän on toiminut kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuosina 2013–2017 sekä kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 1997–1998. Kerola on valmistunut luokanopettajaksi vuonna 1980 ja erityisopettajaksi vuonna 1996. Hänet valittiin Raahen Fiiaksi vuonna 2018. Vakaumukseltaan Kerola on vanhoillislestadiolainen.
Keulapotkuri
Perinteinen keulapotkuri
Vuonna 1895 Luotsihallituksen pääjohtaja kenraali Sjöman passitti samaan paikkaan uudelle opintomatkalle toisen insinöörin, Konstantin Janssonin; tämä seurasi St. Ignacen vakaata toimintaa jäälakeuksien ja ahtojäiden keskellä. Nyt lausunto oli jo huomattavasti myönteisempi.
Ja saman vuoden lopuilla kenraali Sjöman passitti paikalle merikapteeni Leonard Melánin, josta sittemmin tuli Suomen arvostetuin jäänmurtajakapteeni; nyt tutkimus olikin perusteellisin mahdollinen, sisältäen myös St. Ignacen ja sen sisarlaivan Ste. Marien henkilökuntien haastattelut; lisäksi Melán oli mukana kun St Ignace leikkasi Ste. Marien irti yli viisimetrisestä ahtojäävallista ja katseli jäältä kuinka Ste. Marie eteni vaivatta lähes 40-senttisessä paksun lumikerroksen peittämässä jäässä. Aluksen ketteryys raskaassa junavaunulastissakin oli aivan oma lukunsa.
Ahtaanrako
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Eväjärven valuma-alueeseen (35.723) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 149,4 metriä mpy. Siihen on johdettu kolme metsäojaa, jotka tuovat soistuneiden metsien ja Rimminsuon kuivatusojia.
Historiaa
Vuoden 1963 peruskartassa lammesta oli kaivettu laskuoja Leveänjärveen. Muita ojia ei silloin ollut johdettu järveen. Ne näkyvät seuraavassa vuoden 1980 kartassa.
Keulapotkuri
Perinteinen keulapotkuri
Vielä kapteeni Melán kävi haastattelemassa laivanrakennusinsinöörejä Detroitissa, painoi oppimansa visusti mieleensä ja palasi helmikuussa 1896 Suomeen keulapotkurin vannoutuneena kannattajana. Joskin valinta kahden murtajatyypin välillä jäi senaatin tehtäväksi, Melánin raportti oli riittävän vakuuttava; uusi murtaja tulisi olemaan amerikkalaista tyyppiä.
Nadab
Nabad oli yksi Israelin kuninkaista. Hän tuli hallitsijaksi isänsä Jerobeamin jälkeen halliten kaksi vuotta, eli todennäköisesti vuodet 910–908 eaa. Raamattu kertoo: ''Nabad teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä...Baesa, Ahian poika, joka oli Isaskarin heimoa, teki salaliiton Nabadia vastaan. Baesa löi hänet kuoliaaksi hänen ja koko Israelin sotaväen piirittäessä Gibbetonin kaupunkia, joka oli filistealaisten hallussa.'' Nabadista ei siis paljoa kerrota. Nabadia kuninkaana seurasi Baesa.
Keulapotkuri
Perinteinen keulapotkuri
Tähän uudisalukseen eli jäänmurtaja Sampoon (1898) asennettiin jo rakennettaessa keulapotkuri. Se oli keskelle keulavannasta sivuttain asennettu; keksintö osoittautui nopeasti erinomaiseksi ja seuraaviin jäänmurtajiin sellainen kuuluikin vakiona.
Vuonna 1950 valmistui viimeinen yhdellä keulapotkurilla varustettu alus, kelirikkoalus Aranda.
Kun uuden sukupolven jäänmurtaja Voima valmistui vuonna 1954, siinä olikin jo kaksi keulapotkuria; menetelmä olikin menestys ja se korvasi vanhan rakenteen suoraan.
Jäänmurtajissa keulapotkureita on korvattu Otsosta alkaen ilmahuuhtelulla; kokeita tehtiin myös ns. tärinäherättimellä, joka on yksinkertaisesti laivan keulakannelle sijoitettu noin viiden tonnin painoinen pyörivä epäkesko. Tähän menetelmään liitettiin hiukan myöhemmin ns. irtokeula, eli jäänmurtajaksi muutettu hinaaja varustettiin erillisellä muutaman metrin leveämmällä keulakappaleella, jossa oli tärinäherätin ja ilmakuplahuuhtelu; menetelmää kokeilivat ensin saksalaiset yhdessä koealuksessa, jokihinaajasta muunnetussa M/S Max Waldeckissa, jonka ensimmäinen koematka Suomen vesille huhtikuussa 1981 päättyi pahoja vaurioita tuottaneeseen sähkötulipaloon Vaasan edustalla; toinen yritys hiukan alle vuotta myöhemmin olikin osittainen menestys; perusteellisesti korjattu alus saapui Vaasaan 19. maaliskuuta 1982. Aluksen koeajot ehjässä jääkentässä onnistuivat hyvin, mutta ahtojäissä aluksen perusteho ei riittänyt.
Sittemmin Suomessa rakennettiin erillinen vastaava keulakappale hinaaja Protectorin työnnettäväksi. Menetelmä tuottaa hyvin leveän ja puhtaan rännin, ja sitä käytetään pääasiassa Saimaalla.
Sivukeulapotkuri
thumb|250px|Öljy/kemikaalitankkeri Bro Elizabethin keulapotkuria korjataan [[Brest (Ranska)|Brestissä.]] Sivukeulapotkuri eli keulatunnelipotkuri on laivan keulaan poikittaiseen tunneliin sijoitettu tavallisesti sähkökäyttöinen potkuri, jolla laivan keulaosaa voidaan ohjailla sivusuunnassa. Julkisen vallan omistamista aluksista sellainen on mm. kaapelilaiva Putsaaressa.
Menetelmä on erittäin käytännöllinen, joten sitä asennetaan paitsi sota- ja kauppalaivoihin myös huviveneisiin; ero on lähinnä mitoituksessa. Suuremmissa laivoissa näitä potkureita voi olla useitakin. Turvallisuussyistä niillä varustetuissa aluksissa on potkuritunnelien kohdalla vesirajan yläpuolella varoitusmerkkinä ympyrään sijoitettu vinoristi.
Favrskovin kunta
Favrskov on Keski-Jyllannin alueella Tanskassa sijaitseva kunta. Vuoden 2020 huhtikuussa kunnassa oli 48 415 asukasta, ja sen pinta-ala oli 540,3 neliökilometriä. Kunnan keskustaajama on nimeltään Hinnerup.
Kunta syntyi 1. tammikuuta 2007 Tanskan kuntauudistuksen seurauksena, jolloin entiset Hadstenin, Hammelin, Hinnerupin ja Hvorslevin kunnat sekä eteläinen osa entisestä Langån kunnasta yhdistyivät.
Las Palmas de Gran Canaria
Las Palmas de Gran Canaria (usein lyhyesti Las Palmas) on Espanjalle kuuluvien Kanariansaarten suurin kaupunki, joka sijaitsee Gran Canarian saaren koillisosassa. Se on Las Palmasin maakunnan pääkaupunki ja Kanariansaarten itsehallintoalueen toinen pääkaupunki yhdessä Teneriffalla sijaitsevan Santa Cruzin kanssa.
Kuten muuallakin Kanariansaarilla, tärkein elinkeino Las Palmasissa on matkailu. Las Palmasista alkaa saaren itä- ja eteläreunaa myötäilevä moottoritie GC-1, jonka varrella on myös saaren lentokenttä. Moottoritie johtaa muun muassa etelärannikon Playa del Inglesin matkailukaupunkiin.
Las Palmas (maakunta)
Las Palmas on Espanjan maakunta, joka muodostuu Kanariansaarten itsehallintoalueen itäosasta. Siihen kuuluu noin puolet Atlantilla sijaitsevasta saaristosta, mukaan lukien Gran Canarian, Fuerteventuran ja Lanzaroten saaret. Toisen osan saaristosta muodostaa Santa Cruz de Tenerifen maakunta.
Las Palmas de Gran Canaria
Historiaa
Kaupungin perusti Juan Rejón 24. kesäkuuta 1478 nimellä Real de Las Palmas. Kaupungin perustamisen jälkeen hänen johtamansa miehitysarmeija ryhtyi sotimaan Kanariansaarten alkuasukkaita Guancheja vastaan. Vuonna 1492 Kolumbus pysähtyi Las Palmasissa ensimmäisellä Amerikan matkallaan. Hän kävi siellä myös paluumatkallaan. Nykyään Las Palmasissa on Veguetan kaupunginosassa hänen espanjankielisen nimensä mukaan nimetty museo, Casa de Colón. Las Palmas on kansainvälinen kaupunki. Kaupungissa on suuri satama, Puerto de la Luz. Sen merkitys korostui etenkin Israelin ja Egyptin käymän sodan jälkeen Suezin kanavan ollessa suljettuna. Sijainnista kahden mantereen tuntumassa ja massaturismin tarjoamista työmahdollisuuksista johtuen useat ulkomaalaiset työläiset ovat asettuneet sinne asumaan.
Las Palmas (maakunta)
Maakunnan pääkaupunki on Gran Canarialla sijaitseva Las Palmas, joka on myös toinen itsehallintoalueen pääkaupungeista. Noin 40 prosenttia maakunnan 1 100 480 (2017) asukkaasta asuu pääkaupungissa. Maakunnassa on yhteensä 34 kuntaa. Las Palmasiin kuuluu Lanzarotella sijaitseva Timanfayan kansallispuisto.
Las Palmas de Gran Canaria
Ilmasto
Las Palmasin ilmasto on kuvattu ao. taulukossa:
Väestö
Las Palmasin väkiluku on noin 379 000 (2016) ja esikaupungit mukaan laskettuina noin 670 000 (2012). Koko Gran Canarian saarella elää noin 830 000 ihmistä.
Shigan prefektuuri
Shigan prefektuuri sijaitsee Kansain alueen pohjoisosassa, Honshūn saarella, Japanissa. Sen pääkaupunki on Ōtsu. Ennen Meiji-restauraatiota alue tunnettiin Ōmin provinssina.
Maantiede
Japanin suurin järvi Biwa sijaitsee Shigan prefektuurin keskellä ja kattaa kuudesosan prefektuurin pinta-alasta. Prefektuurin alueita kutsutaan myös nimillä Kohoku (järvestä pohjoiseen), Kosei (järvestä länteen), Kotō (järvestä itään) ja Konan (järvestä etelään). Setajoki saa alkunsa Biwajärvestä ja virtaa lounaaseen kohti Osakanlahtea. Prefektuuria ympäröi kolme vuoristoa: Hiravuoret idässä sekä Ibuki- ja Suzukavuoret lännessä. Asutus keskittyy pääosin Biwan itä- ja etelärannoille. Fukuin, Gifun, Mien ja Kioton prefektuurit jakavat yhteiset rajat Shigan prefektuurin kanssa.
Aluejako
Shigan prefektuuri jakautuu 13 kaupunkiin ja 6 muuhun kuntaan, jotka ovat kaikki maaseutukaupunkeja. Kunnat kuuluvat kolmeen piirikuntaan, joilla ei ole hallinnollista merkitystä.
Kulttuuri ja nähtävyydet
Prefektuurin tunnetuin nähtävyys on historiallinen Hikonen linna, joka on nimetty yhdeksi Japanin kansallisaarteista. Tunnettu japanilainen romaani Genjin tarina on tiettävästi kirjoitettu Ōtsun Ishiyaman temppelissä.
Soihdukit
Soihdukit (Asphodeline) on soihtukasveihin kuuluva kasvisuku. Siinä on 17 lajia, joita esiintyy muun muassa Välimeren alueella. Soihdukkeja kasvaa Italiassa, Kaakkois-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Kaukasiassa, Lähi-idässä ja Iranissa.
Raseeminen seos
Raseeminen seos eli rasemaatti on optisten isomeerien seos, joka sisältää molempia enantiomeerejä yhtä paljon. Koska enantiomeerit kiertävät valon polarisaatiotasoa yhtä paljon mutta vastakkaisiin suuntiin, raseeminen seos ei kierrä polarisaatiotasoa.
Salvatore Tessio
Salvatore ”Sal” Tessio on kuvitteellinen hahmo Mario Puzon romaanissa Kummisetä sekä Francis Ford Coppolan ohjaamissa elokuvissa Kummisetä ja Kummisetä osa II. Sal Tessio on Kummisedän tarinassa italialaisamerikkalaisen rikollisperheen päämiehen apulainen, caporegime. Kahdessa ensimmäisessä elokuvassa vanhempaa Tessiota esittää Abe Vigoda, John Aprea esitti nuorempaa Tessiota toisessa elokuvassa.
Raseeminen seos
Farmakologisista aineista raseemisina seoksina esiintyvät esimerkiksi ibuprofeeni, setiritsiini, atropiini, mirtatsapiini, sitalopraami, ketamiini, metorfaani, rasemorfaani, tsopikloni, tramadoli, metadoni, varfariini, salbutamoli, efedriini, pseudoefedriini, amfetamiini, metamfetamiini, modafiniili, MDMA, metyylifenidaatti, nikotiini ja Bromo-Dragonfly.
Seosten kahdesta isomeeristä yleensä vain toinen vaikuttaa halutulla tavalla. Talidomidissa toinen isomeeri auttoi raskaana olevien naisten aamupahoinvointiin, mutta toinen vahingoitti sikiötä.
Salvatore Tessio
Salvatore Tessio tapaa nuorena samanikäisen Vito Corleonen asuessaan New Yorkin italiaskaupunginosassa 1900-luvun alussa. Yhdessä Genco Abbandandon ja Pete Clemenzan kanssa he auttavat Corleonen nousemaan merkittäväksi tekijäksi oliiviöljykaupassa, alkoholin salakuljetuksessa ja vedonlyönnin järjestämisessä.
Sal Tessio ja Clemenza toimivat yhdessä Corleonen perheen caporegimeinä uskollisesti Vito Corleonen kuolemaan saakka 1955. Ennen kuolemaansa Don Vito siirtää valtansa pojalleen Michaelille, joka aikoo siirtää Corleonen perheen liiketoiminnat hotelli- ja viihdealalle. Perhe aikoo pitää ainoastaan oliiviöljytoiminnan Genco Puran, mutta kaikki muu siirtyisi caporegimeille, jotka kumpikin voivat perustaa omat perheet reviireilleen.
Sal ei kuitenkaan usko pystyvänsä toimimaan parhaalla toivomallaan tavalla ja solmiikin Don Barzinin kanssa suunnitelman Michaelin tapattamiseksi. Vanha Vito on kuitenkin pojalleen ennustanut petoksen mahdollisuudesta tässä tilanteessa ja Corleonen perhe iskeekin ennen vihollisiansa. Tession kohtalo sinetöidään myös.
Robert Nozick
pienoiskuva|Robert Nozick vuonna 1977. Robert Nozick (16. marraskuuta 1938 New York – 23. tammikuuta 2002 Cambridge, Massachusetts) oli amerikanjuutalainen filosofi ja Harvardin yliopiston poliittisen filosofian professori. Nozick vaikutti 1970- ja 1980-luvuilla suuresti amerikkalaisen poliittisen filosofian kehitykseen. Nozick teki käytännöllisesti katsoen yksin libertaarisesta poliittisesta filosofiasta hyväksyttyä valtavirran akateemisissa piireissä 1900-luvun yhteiskuntafilosofian klassikoihin kuuluvalla teoksellaan Anarchy, state & utopia (1974), joka sai kansallisen kirjapalkinnon Yhdysvalloissa ilmestymistään seuraavana vuonna.
Nozick syntyi venäjänjuutalaiseen siirtolaisperheeseen Brooklynissa New Yorkissa. Lukioaikoinaan hän liittyi sosialistisen puolueen nuorisojärjestöön, ja jatkoi sitten opiskelujaan Columbia Universityssä, jossa oli perustamassa sosialistista opiskelijajärjestöä. Hän suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1959, ja siirtyi jatkamaan opintojaan Princetonin yliopistoon, jossa suoritti lisensiaatin tutkinnon 1961 ja väitteli tohtoriksi 1963. Princetonissa opiskellessaan Nozick tutustui Ludwig von Misesin ja Friedrich von Hayekin tuotantoon, ja vaihtoi sosialismin libertarismiin. Vuonna 1969 hänestä tuli Harvardin yliopiston professori, jona hän toimi loppuelämänsä.
Nozick ja yhteiskuntafilosofia
Nozickin vuonna 1974 ilmestynyt teos Anarchy, State & Utopia on libertaarinen vastine John Rawlsin oikeudenmukaisuusteorialle (1971). Nozickin ajatusten taustalla voidaan nähdä mm. Immanuel Kantin näkemys, että yksilöitä ei koskaan saa pitää välineinä muiden ihmisten tarkoitusperien toteuttamiseksi. Kirjassaan Nozick katsoo muun muassa, että omaisuuden jakautuminen väestössä on oikeutettu vain, jos jakautunut tilanne on tapahtunut aikuisten välisten vapaaehtoisten sopimusten kautta, vaikka prosessissa syntyisikin suuria epätasa-arvoisuuksia. Nozick jatkaa kantilaisen ajattelun pohjalta, jonka mukaan ihmiset ovat järkeviä toimijoita ja arvo sinällään, eivätkä vain käytettäviä välineitä. Esimerkiksi pakotettu tulojenjako kohteli ihmisiä kuten he olisivat rahan lähteitä (välineitä). Nozickin näkemys on tässä vastakkainen rawlsilaisen näkemyksen kanssa, jonka mukaan huonoimmin toimeentulevan olojen on parannuttava, jotta omaisuuden jakautuminen olisi oikeudenmukaista.
Erityisesti Nozick pohtii valtion tarpeellisuutta. Hän eroaa anarkisteista siinä suhteessa, että hän pitää minimivaltiota tarpeellisena. Toisaalta Nozick ei hyväksy lainkaan minimivaltiota laajempaa valtiota.
Nozickin mielestä kaikkein perustavimmat oikeudet ovat yksilön oikeudet, ja niiden loukkaaminen on väärin. Perusoikeuksina Nozick pitää oikeutta elämään, oikeutta vapauteen ja yksityistä omistusoikeutta. Mitkään hyvätkään seuraamukset eivät oikeuta loukkaamaan näitä oikeuksia lukuun ottamatta varsinaisia katastrofeja. Nozickin mukaan nämä perusoikeudet kuuluvat yhtäläisesti kaikille. Jokainen omistaa oman ruumiinsa, ruumiinvoimansa, kapasiteettinsa ja kykynsä.
Nozickin mukaan sellainen valtio, joka estää väkivallan, varkaudet ja huijaukset sekä takaa sopimusten kunnioittamisen, on riittävä, enempää ei tarvita. Tätä laajempaa valtion toimintaa Nozick ei pidä oikeutettuna. Kaikki varallisuuden- ja tulonsiirrot, verotus mukaan lukien ovat Nozickin mielestä vapauden rajoituksia. Varallisuuserot ovat Nozickin mukaan oikeutettuja ja syntyvät omien ponnistelujen ja kykyjen avulla. Nozick katsoo, että vapaaehtoinen hyväntekeväisyys riittää turvaamaan vähäosaisimpien toimeentulon.
Nozick ja tietoteoria
Paitsi yhteiskuntafilosofiassa, Nozick tuli tunnetuksi myös epistemologian saralla suorittamillaan tutkimuksilla. Kun klassisen tiedon määritelmän nojalla (propositionaalinen) tieto muodostuu tosista ja hyvin perustelluista uskomuksista, antoi Nozick puolestaan nk. eksternalistisen tiedon analyysin. Nozickin analyysi on herättänyt paljon keskustelua analyyttisen filosofian piirissä monesta syystä. Yksi näistä on ollut Nozickin kiinnostava väite, että nk. tietoteoreettiselle skeptisismille (näkemys, ettei tiedon käsitettä voida soveltaa mihinkään, ts. ettei mitään voida tietää) voidaan antaa tyydyttävä vastaus hänen teoriansa avulla.
Nozickin tietoteoreettisen ajattelun perustana on ajatus, että tietoa olevat uskomukset eroavat muista uskomuksista siinä, että ne ovat ikään kuin herkkiä totuudelle; jos arkipäiväinen maailmamme olisi hiukan erilainen, uskoisimme tietoa olevat uskomuksemme vain, jos ne olisivat tosia. Tässä kohdin esimerkiksi otetaan usein lämpömittarin toiminta. Voidaan sanoa, että lämpömittari on herkkä lämmönvaihteluille sikäli kuin sen näyttämä lämpötilan numeroarvo heijastaa normaaliolosuhteissa todellista lämpötilaa.
Nozickin esittämä tiedon analyysi on, pienin eroavaisuuksin, seuraava.
Nozick itse huomauttaa, että ym. analyysi ei aina toimi. Hän ottaa esimerkiksi epistemologien parissa usein keskustellun isoäidin tapauksen. Kuvitellaan argumentin vuoksi isoäiti, joka nähdessään lapsenlapsensa huomaa tämän olevan terve ja elossa. Oletetaan kuitenkin lisäksi, että jos lapsi olisi sairas tai kuollut, niin isoäidille valehdeltaisiin uskottavasti. Selvästi isoäiti tietää nähdessään lapsenlapsensa, että tämä on elossa. Kuitenkaan isoäidillä ei kaikissa vaihtoehtoisissa tilanteissa ole totta uskomusta lapsenlapsensa terveydentilasta.
Epistemologien piirissä vallitsee konsensus siitä, että isoäidin tapaus osoittaa, että Nozickin yksinkertaista analyysiä on korjattava. Nozick itse ehdotti, että analyysi suhteutettaisiin käytettyyn uskomuksenmuodostusmenetelmään. Korjattu analyysi perustuu Nozickin määrittelemälle hiukan monimutkaiselle käsitteelle "S tietää käyttäen menetelmää M":
Yllä annetun teknisen käsitteen avulla Nozick antaa lopullisen, nk. lokaalia prosessireliabilismia edustavan näkemyksensä.
Satakunnan Vasemmistoliitto
Satakunnan Vasemmistoliitto on yksi Vasemmistoliiton 13 piirijärjestöstä. Järjestöön kuuluu 67 osastoa, joihin kuuluu yhteensä noin 1 000 jäsentä. Piiritoimisto sijaitsee Porissa.
Vasemmistoliitolla oli Satakunnan vaalipiiristä (entinen Turun läänin pohjoinen vaalipiiri) kaksi kansanedustajaa vuoteen 2003. Kaksissa viime eduskuntavaaleissa se on kuitenkin saanut läpi vain yhden ehdokkaistaan.
Satakunnan Vasemmistoliiton toiminta-alueella ilmestyi vuoteen 2015 asti Kansan Uutiset Oy:n julkaisema Satakunnan Työ -sanomalehti.
HMCS Beacon Hill
HMCS Beacon Hill (viirinumerot K407 ja FFE 303) oli Kanadan laivaston vuonna 1944 palvelukseenotettu River-luokan fregatti toisessa maailmansodassa. Alus luokiteltiin 1. kesäkuuta 1954 uudelleen muutostöiden jälkeen Prestonian-luokan fregatiksi, jolloin sen viirinumeroksi tuli 21. joulukuuta 1957 palvelukseen otettaessa FFE 303. Se palveli Kanadan laivastossa aina 15. syyskuuta 1967 saakka. Alus on ollut ainoa näin nimetty Kanadan laivastossa.
Palvelus
Alus tilattiin lokakuussa 1941 Esquimaltista Canadian Yarrows Limitediltä ja sen köli laskettiin 16. heinäkuuta 1943. Alus laskettiin vesille vielä samana vuoden lopulla 6. marraskuuta ja se otettiin palvelukseen 16. toukokuuta 1944.
Kanadan laivasto
HMCS Beacon Hill liitettiin syyskuussa 1944 Londonderryyn sijoitettuun 26. saattajaryhmään, ja se palveli Euroopan sotatoimien päättymiseen saakka Londonderryn, Plymouthin ja Portsmouthin edustalla. Toukokuun 1945 lopulla alus palasi Kanadaan. Alus poistettiin palveluksesta Esquimaltissa 15. syyskuuta ja se sijoitettuna reserviin.
Alus palautettiin palvelukseen 16. kesäkuuta 1949 kadettien koululaivana. Alus muutettiin Prestonian-luokan saattuefregatiksi 1954-1957 ja se palautettiin muutostöiden päätyttyä palvelukseen 21. joulukuuta 1957 NATO runkonumerolla FFE 303. Alus poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1967 ja se myytiin 1968 romutettavaksi Sakaihin Japaniin.
Aluksen päälliköt
Aluksen päällikköinä palvelivat :
Helosoihdut
Helosoihdut (Bulbinella) on soihtukasveihin kuuluva kasvisuku. Siinä on 25 lajia. Helosoihduista 19 lajia esiintyy luonnonvaraisena Etelä-Afrikan Kapmaassa ja kuusi lajia Uudessa-Seelannissa.
Serbian demokraattinen puolue
Serbian demokraattinen puolue, (DSS) on serbialainen keskusta-oikeistolainen ja konservatiivinen puolue. Se on International Democrat Unionin ja Euroopan kansanpuolueen jäsen. Sen johtaja on ollut se perustamisesta, vuodesta 1992 lähtien Vojislav Koštunica, joka on ollut Serbian pääministeri 2004-2008.
Serbian demokraattisen puolueen perusti Demokraattisen puolueen siipi, joka kannatti liittymistä opposition DEPOS (Serbian demokraattinen liike) -parlamenttiryhmään. Sen kannattajat jättivät Demokraattisen puolueen ja perustivat Serbian demokraattisen puolueen kesällä 1992.
Todellinen hajaannus oli syntynyt jo aiemmin, pian maaliskuun yhdeksännen 1991 veristen Miloševićin vastaisten mielenosoitusten. DSS:n muodostaneen ryhmän mielestä puolueen piti ottaa selvä kanta Jugoslavian kansallisuuskysymykseen ja etenkin serbien asemaan siinä. Tämä ryhmä ei pitänyt kansalliskysymystä niinkään demokratiakysymyksenä tai osatasavaltojen taloustasa-arvon kysymyksenä, vaan Serbian kansallisen selviytymisen asiana. DS:ään jäänyt siipi puolestaan ei uskonut todellista kansallisuuskysymystä olevan olemassakaan, vaan piti sitä paikallisjohtajien manipulaationa.
DSS:n perustava kokous pidettiin 26. heinäkuuta 1992 ja Vojislav Koštunica valittiin sen johtajaksi.
Ensimmäisissä vaaleissaan joulukuussa 1992 DSS sai DEPOSin osana 18 paikkaa kansalliskokouksesta. Sen paikkaluku kasvoi kahteenkymmeneen puolueihin kuulumattomien edustajien jättäessä DEPOSin, mutta jo vuoden 1993 keskivaiheilla DSS itse erosi DEPOSista. Ennenaikaisesti järjestettyihin vaaleihin loppuvuodesta 1993 DSS lähti yksin ja sai seitsemän paikkaa. Sillä ei ollut juurikaan mahdollisuuksia vaikuttaa asioihin ja myöhemmin se jäi kokonaan ilman paikkoja.
Vuonna 1996 perustettiin uusi oppositiokoalitio Zajedno. DSS sai sen jäsenenä neljä paikkaa vuoden 1996 vaaleissa. Se oli vuonna 2000 Miloševićia vastaan perustetun Demokraattisen opposition (Демократска опозиција Cрбије) perustajajäsen. Koštunica valittiin liittovaltion presidentiksi syyskuun 2000 tapahtumien jälkeen ja koalitio voitti parlamenttivaalit ja hallitsi maata joulukuuhun 2003 asti. Demokraattinen oppositio kuitenkin alkoi hajota jo loppuvuodesta 2001, kun DSS erosi siitä.
Joulukuun 2003 vaaleissa DSS:n lista sai 17,7 % äänistä ja 53 paikkaa. Vuonna 2005 siihen liittyivät listan pienet Kansan demokraattinen puolue (Narodna demokratska stranka) ja Serbialaisten demokraattinen puolue (Srpska demokratska stranka).
Serbian demokraattinen puolue sai 16,55 % äänistä ja 47 paikkaa liitossa Uuden Serbian (Nova Srbija) kanssa vuoden 2007 vaaleissa, josta DSS sai 33.
Peräaukon syöpä
pienoiskuva|Karsinooma peräaukossa. Peräaukon syöpä on harvinainen syöpätauti, jossa pahanlaatuinen kasvain kehittyy peräaukon alueelle. Sairaus on hieman yleisempi naisilla kuin miehillä.
Havaittuja peräaukon syövän riskitekijöitä ovat papilloomavirus, jatkuvat anaaliyhdynnät, tupakointi sekä jo olemassa olevat pitkäaikaiset terveysongelmat peräaukon alueella. Tupakoitsijoilla sairastumisriski on peräti nelinkertainen muuhun väestöön verrattuna.
Peräaukon syöpää pyritään yleensä hoitamaan leikkauksilla, sädehoidolla ja kemoterapialla.
Kaikkiaan miehistä noin 61 prosentin ja naisista 73 prosentin arvioidaan selviytyvän peräaukon syövästä. Oireita saattavat olla verenvuoto ja kipu.
Mieli–ruumis-ongelma
thumb|200px|right|[[René Descartesin teoksesta peräisin oleva kuva silmien, käden ja aivojen yhteistoiminnasta kuvaa hänen omaksumaansa ruumiin ja mielen dualismia, kartesiolaista dualismia. Descartes katsoi, että aistimukset päätyvät aistinelimistä aivoissa sijaitsevaan käpyrauhaseen ja sieltä aineettomaan sieluun.]]
Mieli–ruumis-ongelma eli psykofyysinen ongelma tarkoittaa mielenfilosofiassa kysymystä siitä, kuinka aivot (aineellinen objekti) voivat olla tietoiset (mielen ilmiö).
Dualistisia ratkaisuja
Dualismilla tarkoitetaan kaksijakoista käsitystä todellisuudesta. Mielenfilosofiassa se on näkemys, jonka mukaan mieli ja ruumis ovat erillisiä. Sen lähtökohtana on väite, että henkiset ilmiöt ovat ei-fysikaalisia. Länsimaisessa filosofiassa dualismi esiintyy ensimmäisenä Platonin ja Aristoteleen teoksissa. He katsoivat, että ihmisen ”järkeä” (mielen tai sielun kyky) ei voinut identifioida samaksi kuin ruumis eikä selittää sen kautta.
Varhaisimmat dualismin muotoilut ovat kuitenkin peräisin hindulaisen filosofian samkhya- ja jooga-koulukunnista noin vuodelta 650 eaa. Näissä koulukunnissa maailma jaettiin purushaan/atmaniin (tietoisuus/henki) ja prakrtiin (psykofyysinen materiaalinen substanssi eli fyysinen ruumis ja psyyke/kokemuksellinen mieli). Tulee kuitenkin pitää mielessä, että intialaisissa filosofioissa ihmiskäsitykset ja metafysiikka ovat hieman erilaisia kuin anglo-amerikkalaisissa paljolti antiikista, juutalaiskristillisyydestä ja eurooppalaisista filosofioista rakentuvissa niin tieteen kuin kansan syvien rivienkin ihmis- ja maailmankäsityksissä. Intialaisen filosofian käsitteitä on vaikea kääntää suoraan englanniksi ja suomeksi. Yleisenä huomiona voi kuitenkin todeta, että länsimaisissa filosofioissa vallitseva mieli-ruumis -ongelma ei ole ollut samalla tavalla läsnä intialaisissa filosofioissa. Esimerkiksi samkhyassa ja joogassa mieli-ruumis hahmotetaan prakrtin ilmiöksi, jotka purushan/atmanin heijastus elävöittää ja tekee tietoiseksi. Samkhyan ja joogan mielenfilosofia kytkeytyy monien itämaisten filosofioiden tapaan ytimeltään minää ja minäkäsitystä koskeviin ongelmanasetteluihin. Purushan/atmanin ja prakrtin välisen heijastussuhteen on myöhemmin ajateltu olevan teoreettisesti ongelmallinen.
Parhaiten tunnettu dualismin muotoilu on peräisin René Descartesilta (ns. kartesiolainen dualismi). Hän katsoi, että mieli oli puhtaasti henkinen ja ei-ulottuvainen, ei-fyysinen substanssi. Descartes oli ensimmäinen, joka liitti selvästi tietoisuuden ja itsetajunnan mieleen, ja erotti tämän aivoista, joka oli järjen keskus. Hän oli näin ensimmäinen, joka muotoili mieli–ruumis-ongelman siinä muodossa kuin se tunnetaan nykyisin.
Argumentit dualismin puolesta
Pääargumentti dualismin puolesta on se, että se vaikuttaa vetoavan tavallisten filosofisesti kouluttautumattomien ihmisten terveeseen järkeen perustuvaan intuitioon. Jos kysytään, mitä mieli on, ihmiset yleensä samaistavat oman mielensä omaan minäänsä, persoonallisuuteensa, sieluunsa tai muuhun vastaavaan. Ihmiset mitä todennäköisimmin kieltävät, että mieli olisi yksinkertaisesti sama kuin aivot, tai toisin päin. He näkevät tällaisen ratkaisuvaihtoehdon liian mekanistisena tai vain käsittämättömänä. Ihmisen on helppo kuvitella olevansa olemassa myös ruumiittomana, ja jopa vaikka fysikaalista todellisuutta ei olisi lainkaan olemassa. Myös filosofit hyväksyivät aiemmin laajalti, joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta, että mieli on jotain ruumista parempaa ja metafyysisesti ikään kuin ”ohjaajan paikalla” ruumiiseen nähden.
Suuri osa nykyfilosofeista pitää näitä samoin kuin monia muitakin intuitioita kuitenkin mitä todennäköisimmin harhaanjohtavina. Heidän mukaansa meidän tulisi käyttää kriittisiä kykyjämme sekä empiiristen tieteiden tutkimustuloksia näiden oletusten tutkimisessa ja sen selvittämisessä, onko niissä mitään perää.
Toinen merkittävä argumentti dualismin puolesta on se ajatus, että henkisellä ja fyysisellä vaikuttaa olevan hyvin erilaisia, tai kenties yhteensovittamattomia, ominaisuuksia. Henkisillä tapahtumilla on tietynlainen subjektiivinen kvaliteetti, kun taas fysikaalisilla tapahtumilla ei ole. Mielenfilosofit kutsuvat henkisten tapahtumien subjektiivisia puolia nimellä kvalia. Kvalioiden palauttaminen mihinkään fysikaaliseen vaikuttaa vaikealta.
Interaktionistinen dualismi
380px|thumb|Kolme dualismin muotoa: [[interaktionismi, epifenomenalismi ja psykofyysinen parallelismi. Nuolet osoittavat kausaalisten vaikutusten suuntaa. Kuvasta puuttuvat okkasionalismi ja ominaisuusdualismi.]]
Interaktionistinen dualismi tai lyhyesti interaktionismi on se dualismin muoto, jota myös Descartes esitti Mietiskelyissään. 1900-luvulla sitä ovat puolustaneet ennen kaikkea Karl Popper ja John Carew Eccles. Se on näkemys, jonka mukaan henkiset tilat, kuten uskomukset ja halut, ovat kausaalisissa yhteyksissä fysikaalisiin tiloihin.
Descartesin kuuluisa argumentti tämän näkemyksen tueksi voidaan tiivistää seuraavasti: hänellä on kirkas ja selkeä ajatus omasta mielestään ajattelevana oliona, jolla ei ole avaruudellista ulottuvaisuutta (eli sitä ei voida mitata pituuden, painon jne. suhteen). Hänellä on myös kirkas ja selkeä ajatus ruumiistaan jonakin, joka on avaruudellisesti ulottuvainen eikä kykene ajattelemaan. Seuraa, että mieli ja ruumis eivät ole identtisiä, koska niillä on radikaalilla tavalla erilaiset ominaisuudet.
Samaan aikaan on kuitenkin selvää, että ihmisten henkisillä tiloilla (haluilla, uskomuksilla jne.) on kausaalisia vaikutuksia heidän ruumiiseensa ja päinvastoin: lapsi koskettaa kuumaa liettä (fysikaalinen tapahtuma), mikä aiheuttaa kipua (henkinen tapahtuma) ja saa hänet huutamaan ja vetämään kätensä pois (fysikaalisia tapahtumia). Tämä puolestaan saa aikaan pelkoa ja suojeluvaiston heräämisen lapsen äidissä (henkisiä tapahtumia) ja niin edelleen.
Descartesin argumentti riippuu siitä esioletuksesta, että hänen mielessään olevat ”kirkkaat ja selkeät” ajatukset ovat välttämättä tosia. Monet nykyaikaiset filosofit asettavat tämän epäilyksenalaiseksi. Esimerkiksi Joseph Agassi on katsonut, että 1900-luvun alkupuolelta lähtien tehdyt tieteelliset löydöt ovat kumonneet sen ajatuksen, että ihmisellä olisi etuoikeutettu pääsy omiin ajatuksiinsa. Jo Sigmund Freud osoitti, että psykologisesti koulutettu havainnoija kykeni ymmärtämään henkilön alitajuisia motivaatioita paremmin kuin henkilö itse. Pierre Duhem on osoittanut, että tieteenfilosofi voi tuntea henkilön käyttämät menetelmät paremmin kuin henkilö itse, kun taas Bronislaw Malinowski on osoittanut, että antropologi voi tuntea henkilön tavat ja tottumukset paremmin kuin henkilö itse. Malinowskin mukaan myös nykyaikaisen psykologian kokeet, joissa henkilölle aiheutetaan näköaistimuksia olemattomista esineistä, johtavat Descartesin argumentin hylkäämiseen, koska niiden perusteella tieteilijät voivat kuvata henkilön havaintoaistimukset paremmin kuin henkilö itse.
Kartesiolaisen dualismin suuria ongelmia oli juuri sen selittäminen, kuinka aineeton mieli ja aineellinen ruumis vuorovaikuttavat toisiinsa. Näin se on antanut alkusysäyksen ja historiallisen taustan koko mielen ja ruumiin ongelmanasettelulle. Descartes ei kyennyt antamaan tyydyttävää selitystä mielen ja ruumiin suhteesta, vaikka tarjosikin useita erilaisia selitysmalleja.
Kartesiolaisen dualismin vastustus nousi 1900-luvulla loogisen positivismin ja merkityksen verifiointikriteerin myötä, kun intersubjektiivinen verifioitavuus ja testattavuus tulivat tieteellisyyden ja myös pelkän käsitteellisen merkityksellisyyden vaatimuksiksi. Samalla kartesiolainen dualismi näyttäytyi kasvavassa määrin epäyhteensopivana muutoin täysin fysikalistisen ja tieteellisen maailmankuvan kanssa. Eräs kysymys liittyi evoluutioon: jos ihmiset ovat kehittyneet aikojen kuluessa puhtaasti fysikaalisten prosessien ja luonnonvalinnan kautta, missä vaiheessa aineettomat kartesiolaiset mielet olisivat ilmaantuneet kuvaan? Sama argumentti pätee ihmisen kehitykseen hedelmöittyneestä munasolusta sikiön kautta lapseksi. Toinen kysymys liittyy energian säilymislakiin: kartesiolaisen dualismin tapauksessa fysikaalisen energian tulisi välillä hävitä ja välillä ilmestyä uudelleen aivoissa.
Muita dualismin muotoja
Psykofyysinen parallelismi tai lyhyesti parallelismi on näkemys, jonka mukaan mielellä ja ruumiilla on erillinen ontologinen asema, eivätkä ne vaikuta toisiinsa kausaalisesti. Sen sijaat ne toimivat rinnakkaisilla poluilla samaan tahtiin ja ainoastaan näyttävät vaikuttavan toisiinsa. Tätä näkemystä kannatti erityisesti Gottfried Leibniz. Vaikka Leibniz olikin ontologinen monisti joka uskoi, että oli olemassa vain yhdentyyppisiä substansseja (monadeja) ja että kaikki oli palautettavissa niihin, hän kuitenkin katsoi, että ”henkisen” ja ”fysikaalisen” välillä oli merkittävä ero, mitä tuli kausaatioon. Hän katsoi, että Jumala oli järjestänyt asiat ennalta niin, että mielet ja ruumiit olisivat harmoniassa toistensa kanssa. Tätä kutsutaan ennalta-asetetuksi harmoniaksi.
Okkasionalismi on näkemys, jonka mukaan kausaalisilta vaikuttavat suhteet fyysisten tapahtumien välillä, tai fyysisten tapahtumien ja henkisten tapahtumien välillä, eivät todellisuudessa ole kausaalisia. Ruumis ja mieli ovat erillisiä substansseja, ja syyt liittyvät seurauksiinsa Jumalan kullakin tapahtumakerralla tapahtuvan väliintulon seurauksena. Tällaista näkemystä kannatti Nicolas Malebranche.
Epifenomenalismi on Thomas Henry Huxleyn ensimmäisenä muotoilema oppi. Sen mukaan henkiset ilmiöt ovat kausaalisesti tehottomia. Fysikaaliset tapahtumat voivat saada aikaan toisia fysikaalisia tapahtumia sekä henkisiä tapahtumia, mutta henkiset tapahtumat eivät voi saada aikaan mitään, koska ne ovat ainoastaan fysikaalisen maailman kausaalisesti reagoimattomia sivutuotteita (epifenomena). Tätä näkemystä on kannattanut sittemmin erityisesti Frank Jackson.
Ominaisuusdualismin mukaan henkiset ominaisuudet kehittyvät emergentisti, kun aine organisoidaan tietyllä tavalla. Ominaisuusdualismi on itse asiassa eräs emergentin materialismin muoto, ja siksi se käsitellään myöhempänä (katso: emergentti materialismi).
Monistisia ratkaisuja
Toinen monismin muoto, idealismi, katsoo, että ainoa olemassa oleva substanssi on laatuaan henkinen. Vaikka puhdas idealismi, kuten esimerkiksi George Berkeleyn subjektiivinen idealismi, on harvinainen nykyaikaisessa länsimaisessa filosofiassa, jotkut filosofit, kuten William Seager, ovat kannattaneet sen hienostuneempaa muotoa, panpsykismiä. Sen mukaan henkiset kokemukset ja ominaisuudet ovat fysikaalisten kokemusten ja ominaisuuksien perustana.
Fenomenalismi on teoria, jonka mukaan ulkoisten olioiden representaatiot (tai aistinsisältö) ovat kaikki mitä on olemassa. Tällaisen näkemyksen omaksuivat ainakin joksikin aikaa Bertrand Russell ja monet loogiset positivistit 1900-luvun alkupuolella.
Eräs mahdollisuus olisi hyväksyä sellaisen perussubstanssin olemassaolo, joka ei olisi sen enempää fysikaalinen kuin henkinenkään. Henkinen ja fysikaalinen olisivat tällöin tämän neutraalin substanssin ominaisuuksia. Tällaisen näkemyksen omaksui Baruch Spinoza, ja sitä popularisoi 1800-luvulla Ernst Mach. Tämä niin kutsuttu neutraali monismi muistuttaa ominaisuusdualismia.
Reduktiivinen fysikalismi
Reduktiivisessa fysikalismissa tietoisuus pelkistetään pelkiksi aivojen fysikaalisiksi tiloiksi. Reduktionimia edustavat esimerkiksi identiteettiteoria ja funktionalismi.
Behaviorismi
Behaviorismi hallitsi mielenfilosofiaa suuren osan 1900-lukua, erityisesti sen ensimmäisellä puoliskolla. Psykologiassa behaviorismi kehittyi reaktiona introspektionismin puutteisiin. Jonkun henkilön omaan introspektioon perustuvat raportit omasta sisäisestä henkisestä elämästään eivät mahdollista tarkkaa tutkimusta eikä niitä voi käyttää ennustavien yleistyksien tekemiseen. Behavioristit katsoivat, että psykologia ei voi olla tieteellistä ilman yleistettävyyttä ja mahdollisuutta jonkun kolmannen persoonan suorittamaan tutkimukseen. Näin psykologiasta tuli eliminoida kokonaan ajatus sisäisestä henkisestä elämästä (ja samalla ontologisesti itsenäisestä mielestä) ja siinä tuli keskittyä sen sijaan havaittavan käyttäytymisen kuvaamiseen.
Samaan aikaan kun tämä kehitys oli käynnissä psykologiassa, filosofiassa kehittyi filosofinen behaviorismi, jota on joskus kutsuttu myös loogiseksi behaviorismiksi. Sitä luonnehti voimakas verifikationismi, joka piti verifioinnin ulkopuolella olevia väittämiä sisäisestä henkisestä elämästä mielettöminä. Behavioristille henkiset tilat eivät olleet sisäisiä tiloja, joista voitiin antaa introspektioon perustuvia raportteja. Ne olivat vain kolmannen osapuolen tekemiä kuvauksia joidenkin henkilöiden käyttäytymisestä tai taipumuksista käyttäytyä tietyllä tavalla, tarkoituksena muiden käyttäytymisen selittäminen ja ennustaminen.
Filosofista behaviorismia kannatti muun muassa Ludwig Wittgenstein. Se menetti suosionsa 1900-luvun loppupuolella kognitivismin nousun myötä. Kognitivistit hylkäsivät behaviorismin useiden ilmeisten ongelmien vuoksi. Behaviorismi on esimerkiksi intuition vastaista nimittäessään myös jonkun tuntemaa päänsärkyä käyttäytymiseksi.
Identiteettiteoria
thumb|right|250px|Klassinen [[identiteettiteoria ja anomaalinen monismi vertailussa. Identiteettiteoriassa jokainen yhden henkisen tyypin tokenin eli esiintymän instantiaatio vastaa (nuolten osoittamasti) yhden fysikaalisen tyypin fysikaalista esiintymää. Anomaalisessa monismissa esiintymä–esiintymä -vastaavuudet voivat olla tyyppi–tyyppi -vastaavuuksien ulkopuolella. Tuloksena on esiintymäidentiteetti.]]
Tyyppi-identiteettiteoria on John Smartin ja Ullin Placen kehittämä teoria, joka oli suora vastaus behaviorismin epäonnistumiselle. Smart ja Place katsoivat, että jos henkiset tilat ovat jotain aineellista, mutta eivät käyttäytymistä, tällöin henkiset tilat ovat todennäköisesti identtisiä aivojen tilojen kanssa. Yksinkertaistetusti: henkinen tila M ei ole mitään muuta kuin aivojen tila B. Henkinen tila ”haluan kupin kahvia” ei näin olisi muuta kuin ”tiettyjen neuronien käynnistyminen tietyissä aivojen osissa”.
Huolimatta sen lähtökohtaisesta vakuuttavuudesta, identiteettiteoria kohtaa ongelmia monitoteutuvuuden, jonka muotoili ensimmäisenä Hilary Putnam, muodossa. On selvää, että ihmisten lisäksi myös monet muut eläinlajit voivat esimerkiksi tuntea kipua. On kuitenkin epätodennäköistä, että kaikki nämä moninaiset organismit olisivat kipua tuntiessaan samassa aivotilassa. Tällöin vaikuttaa siltä, ettei kipu voi vastata jotain tiettyä aivotilaa. Näin identiteettiteorialla ei ole empiiristä pohjaa.
Tästä huolimatta kaikkia identiteettiteorioita ei välttämättä tarvitse hylätä. Esiintymäidentiteettiteorioiden mukaan sen tosiseikan, että tietty aivotila yhdistyy vain yhteen henkilön henkiseen tilaan, ei tarvitse merkitä sitä, että henkisten tilojen tyyppien ja aivotilojen tyyppien välillä pitäisi olla absoluuttinen vastaavuus. Esiintymäidentiteettiteoriassa ajatus on, että ainoastaan henkisten ilmiöiden partikulaariset tokenit eli esiintymät ovat identtisiä fysikaalisten tapahtumien partikulaaristen esiintymien kanssa. Anomaalinen monismi ja useimmat muut ei-reduktiivisen fysikalismin muodot ovat esiintymäidentiteettiteorioita. Näistä ongelmista huolimatta tyyppi-identiteettiteoria on herättänyt edelleen kiinnostusta, ennen kaikkea Jaegwon Kimin vaikutuksen ansiosta.
Funktionalismi
Funktionalismin muotoilivat Hilary Putnam ja Jerry Fodor vastauksena identiteettiteorian puutteisiin. Putnam ja Fodor näkivät henkiset tilat empiirisen komputationalismin mukaisesti. Suunnilleen samoihin aikoihin D. M. Armstrong ja David Kellogg Lewis muotoilivat funktionalismin muodon, joka analysoi arkipsykologian käyttämiä käsitteitä niiden funktionaalisten roolien perusteella. Wittgensteinin merkitystä koskevat ajatukset johtivat funktionalismin hyödyntämiseen merkitysteoriana. Tätä kehittivät Wilfrid Sellars ja Gilbert Harman. Psykofunktionalismi puolestaan on naturalistisen mielenfilosofian omaksuma lähestymistapa, joka liitetään Jerry Fodoriin ja Zenon Pylyshyniin.
Nämä kaikki funktionalismin eri muodot jakavat sen ajatuksen, että henkisiä tiloja luonnehtivat niiden kausaaliset suhteet muihin henkisiin tiloihin sekä aistien antamaan ”syötteeseen” ja käyttäytymisenä ilmenevään ”tulosteeseen”. Funktionalismi abstrahoi näin henkisten tilojen fysikaaliseen toteutustavan pois kuvaamalla sen ei-henkisinä funktionaalisina ominaisuuksina. Esimerkiksi munuaista kuvaa tieteellisessä mielessä sen rooli veren suodattajana ja tietynlaisen kemiallisen tasapainon ylläpitäjänä. Tästä näkökulmasta ei ole merkitystä sillä, onko munuainen oikeasti tehty orgaanisesta aineksesta, muovisista nanoputkista vai silikonilastuista: munuaisen määrittelee munuaisena sen rooli suhteessa muihin elimiin.
Ei-reduktiivinen fysikalismi
Ei-reduktiivinen fysikalismi katsoo, että vaikka aivot ovat kaikki mitä mielen suhteen on olemassa, henkisiä ilmiöitä kuvaava sanasto ja selitykset ovat välttämättömiä, eikä niitä voi palauttaa fysikaalisten tieteiden kielelle ja alemman tason selityksille.
Kaikkien ei-reduktiivisten fysikalistien jakama perusajatus on ajatus supervenienssistä. Sen mukaan henkiset tilat supervenioivat fysikaalisia tiloja, mutta niitä ei voida palauttaa niihin. Supervenienssi kuvaa näin funktionaalisen riippuvuuden: henkisissä tiloissa ei voi tapahtua muutosta ilman jotain muutosta fysikaalisissa tiloissa.
Anomaalinen monismi
Monet filosofit seuraavat kaksi oletusta mielen ja ruumiin suhteesta todeksi: 1) fysikalismi on totta ja henkisten tilojen tulee olla fysikaalisia tiloja, mutta 2) kaikki reduktionistiset ratkaisuehdotukset ovat epätyydyttäviä: henkisiä tiloja ei voi redusoida käyttäytymiseen, aivojen tiloihin tai funktionaalisiin tiloihin. Herää siis kysymys, voiko olla olemassa ei-reduktiivista fysikalistista ratkaisua. Donald Davidsonin anomaalinen monismi on eräs yritys muotoilla tällainen fysikalismi.
Emergentti materialismi
Emergentti materialismi on ei-reduktiivisen fysikalismin muoto, joka soveltaa emergenssin käsitettä mielen ja ruumiin suhteeseen. Emergenssi on alun perin filosofinen ja nykyään yhä voimakkaammin olemassaolon systeemeihin liittyvä käsite, joka tarkoittaa tietystä kokonaisuudesta nousevaa ja syntyvää uutta ilmiötä, ominaisuutta tai toiminnan tasoa. Muutosta alatason (yksinkertaisista) säännöistä ylätason (kompleksiseksi) kehittyneeksi järjestelmäksi kutsutaan emergenssiksi. Emergenssi tarjoaa näin yhden ratkaisun sille, kuinka kompleksisempi mieli voi ”nousta” tai ”syntyä” alatasolla olevasta ruumiista.
Ominaisuusdualismi on eräs emergentin materialismin muoto. Sen mukaan henkiset ominaisuudet kehittyvät emergentisti, kun aine organisoidaan tietyllä tavalla, esimerkiksi niin kuin elävät ihmisruumiit ovat organisoituneet. Näillä emergenteillä ominaisuuksilla on itsenäinen ontologinen asema, eikä niitä voi palauttaa siihen fysikaaliseen perustaan josta ne emergoituvat eikä selittää sen avulla. Tätä näkemystä on kannattanut muun muassa David Chalmers, ja se on saanut uutta suosiota viime aikoina.
Eliminatiivinen materialismi
Eliminatiivinen materialismi on näkemys, jonka mukaan mielen tiloja kuvaavilla käsitteillä ei ole neuraalisia vastineita. Eliminatiivinen materialismi karttaa mielen toimintaa koskevan arkitiedon eli niin sanotun arkipsykologian käyttöä tieteellisen tarkastelun lähtökohtana, koska se katsoo tällaisen psykologian esittävän kognition joidenkin puolien luonteen virheellisesti. Eliminatiiviset materialistit pitävät arkipsykologiaa falsifioitavana teoriana muiden joukossa, ja katsovat sen falsifioituvan kognitiivis-neurotieteellisen tutkimuksen edetessä. Samalla meidän tulee hylätä monet arkikielen henkisiä ilmiöitä kuvaavat käsitteet, jotka aiemmin on otettu annettuina, kuten uskomus, tietoisuus, tunne, kvalia tai propositionaalinen asenne.
Eliminativistit, kuten Patricia ja Paul Churchland, katsovat, että vaikka arkipsykologia tulkitsee kognition toimivan lauseita käsittelemällä, neuroverkkoteoriat ja konnektionismi osoittautuvat täsmällisemmiksi esityksiksi siitä, kuinka aivot toimivat. Churchlandit viittaavat usein muiden suosittujen mutta historian saatossa virheellisiksi osoitettujen teorioiden ja ontologioiden kohtaloon. Esimerkiksi ptolemaiolainen tähtitiede palveli planeettojen liikkeiden selittämisessä ja myös karkeassa ennustamisessa vuosisatoja, mutta lopulta tämä malli hylättiin ja kopernikaaninen malli korvasi sen. Churchlandien mukaan sama eliminointi odottaa käsitystä, jonka mukaan mieli olisi lauseiden käsittelijä ja ajattelu ja käyttäytyminen lauseiden kaltaisten tilojen nimeltä ”propositionaaliset asenteet” käsittelyn tulosta.
Panpsykismi
Panpsykismi olettaa, että kaikki aine on pohjimmiltaan tietoista, ja selittää inhimillisen tietoisuuden sillä, että tietoisuus olisi ”idullaan” jo atomeissa ja kvarkeissa. Vaikka tietoisuuden olemassaolo edellyttää aivoja, jotka viime kädessä koostuvat atomeista, panpsykismi olettaa, että tuo tietoisuus olisi jo ollut jonkinlaisessa lievemmässä muodossa maailmankaikkeuden kaikkien partikkeleiden ominaisuus. Ongelmana tässä on se, että tietty kontingentti potentia reifioidaan; toinen ongelma on se, että elävyydestä tehdään ontologisesti perustava ominaisuus. <!--
Naturalismi ja sen ongelmat
The thesis of physicalism is that the mind is part of the material (or physical) world. Such a position faces the problem that the mind has certain properties that no other material thing seems to possess. Physicalism must therefore explain how it is possible that these properties can nonetheless emerge from a material thing. The project of providing such an explanation is often referred to as the "naturalization of the mental." Some of the crucial problems that this project attempts to resolve include the existence of qualia and the nature of intentionality.