cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuningassaniaiskasvit
Tuntomerkit
Kuningassaniaiskasvien juurakko on pysty ja runkomainen. Lehtiruotien tyvellä on korvakkeet. Kasvien kaikki lehdet ovat joko samanlaisia (monomorfisia) tai itiöpesäkelehdet poikkeavat kasvullisista (dimorfiset lehdet) tai yhdessä lehdessä on muusta lehdestä eroava itiöpesäkkeiden alue. Nuorina lehdet ovat karvaiset ja täysikasvuisina kerran tai kahteen kertaan parilehdykkäiset. Suonet ovat tavallisesti haarautuvia. Itiöpesäkkeet sijaitsevat toisistaan erillään eivätkä muodosta ryhmiä eli soruksia. Pesäke on lyhyt- ja tukevavartinen, ja sen päässä olevassa isossa kotelossa voi kehittyä yli 1000 itiötä. Pesäke avautuu kärkiraolla. Itiöt ovat vihreitä, lähes pallomaisia, sileitä ja lyhytikäisiä. Niiden ituaukko on kolmehaarainen. Sukusolupesäkkeitä sisältävät gametofyytit, alkeisvarsikot, ovat kookkaita, vihreitä, herttamaisia tai nauhamaisia ja pitkäikäisiä. Ne kasvavat maan pinnalla, ja niissä on vahva keskisuoni, juurtumahapsia (ritsoideja) ja kasvusolukkoa (meristeemiä).
Evoluutio
Kuningassaniaiskasvit kuuluvat useimpien saniaisten tavoin putkilokasvien kehityslinjaan (kladiin), jota nimitetään leptosporangiaateiksi. Näillä itiöpesäkkeet, sporangiot, syntyvät yhdestä ainoasta lehden pintakerroksen (epidermin) solusta. Saniaislahkoista Equisetales (kortemaiset), Ophioglossales (käärmeenkielikasvit), Psilotales (haarusanikkaiset) ja Marattiales muodostavat kukin oman kladinsa leptosporangiaattien ulkopuolelle saniaisten evoluutiopuun juurelle.
Juuren poikkileikkauksen rakenne on kuningassaniaiskasveilla muista saniaisista poikkeava, ja sen perusteella on jo permikautisia fossiileja tunnistettavissa tähän heimoon kuuluviksi. Nykysaniaisissa ei ole kuningassaniaisten läheisiä sukulaisia. DNA-sekvensseihin perustuva fylogenetiikka sijoittaa kuningassaniaiset kaikkien muiden leptosporangiaattien sisarryhmäksi, joten ne lienevät suoraan ensimmäisten leptosporangiaattien jälkeläisiä. Lehtien korvakkeet, suonitus, suuri itiömäärä ja itiöpesäkkeet, jotka joissakin tapauksissa kehittyvät useammasta kuin yhdestä solusta, viittaavat yhteyksiin em. varhain syntyneisiin saniaislahkoihin.
Suvut
Christenhusz ja muut (2017) erottavat yllä mainittujen sukujen lisäksi neljännen yksilajisen kanelisaniaisten Osmundastrum suvun. Runsaslajisimmat suvut ovat Osmunda ja Leptopteris, joissa kummassakin on kymmenen lajia. Todea koostuu kahdesta lajista. Koko heimon lajiluku on siten 23.
Käyttö
Joitakin lajeja on käytetty ravintokasveina (mm. kanelisaniainen Osmundastrum cinnamomeum). Kuningassaniaisen (Osmunda regalis) maavarren kuituja kerätään toisinaan käytettäväksi orkideoiden viljelyssä kasvualustana, mikä on vaarantanut sen kasvustoja eräissä maissa.
Hans Ditlev Franciscus Linstow
Hans Ditlev Franciscus Linstow (4. toukokuuta 1787 Hørsholm, Tanska – 10. kesäkuuta 1851 Kristiania, Norja) oli tanskalaissyntyinen Norjassa vaikuttanut arkkitehti, jonka tunnetuin suunnittelutyö on Oslon kuninkaallinen linna. Lisäksi hän piirsi malleja, joihin pohjautuen rakennettiin yli 70 kirkkoa. Linstowilla oli myös juristin koulutus.
Margareta Birgersdotter (Grip)
Margareta Birgersdotter (Grip) (1538–1586) oli ruotsalainen kirjailija ja maanomistaja.
Margareta oli vapaaherra, valtaneuvos Birger Nilssonin (Grip) ja Brita Jonchimsdotter Brahen tytär. Hän meni vuonna 1562 naimisiin Erik Månssonin (Natt och Dag) ja vuonna 1571 valtaneuvos Sten Axelsson Banérin kanssa. Hän oli Karin Göransdotterin (Gyllenstierna) käly, kun Karin oli ollut hänen ensimmäisen miehensä veljen puoliso.
Ensimmäisen miehensä kuoleman jälkeen Margaretasta tuli poikansa Erik Eriksson Natt och Dagin huoltaja ja hän sai vastuulleen Brokindin linnan. Hänen poikansa kuoltua ruttoon kolmen vuoden iässä vuonna 1566 Margareta peri miehensä omaisuuden ainoana perillisenä. Hän jäi asumaan Brohon ja omistautui tilan hoitamiselle myös avioiduttuaan uudelleen.
Margareta Grip tunnetaan hänen esi-isänsä Bo Jonsson Gripin talonkirjasta, hänen kopioistaan keskiaikaisista kirjeistä, jotka ovat pääasiassa kadonneet ja sukututkimuksistaan. Hänen sukututkimuksensa on ensimmäisiä ajalta, jolloin aatelisto alkoi kiinnostua sukujensa historian tallentamisesta. Vuonna 1574 hän aloitti sen omasta aloitteestaan muistona Bo Jonsson Gripille.
Hänen kirjoituksensa talletettiin sittemmin Margareta Gripin kirjaan Trolleholmin arkistossa.
Pehr Klockars
Pehr Klockars (tai Pietari tai Petter) (16. toukokuuta 1752 Uusikaarlepyy – 23. tammikuuta tai 27. tammikuuta 1814 Uusikaarlepyy ) oli Ruotsin talonpoikaissäädyn valtiopäivämies, Suomen lähetyskunnan ja Porvoon valtiopäivien talonpoikaissäädyn puhemies 1809 kokouksessa, jossa päätettiin Suomen autonomisesta suuriruhtinaskunnan perustamisesta liittämiseksi Venäjän keisarikunnan yhteyteen.
Työhistoria
Klockars oli arvostettu talonpoika ja lautamies, jolle myönnettiin herastuomarin arvo vuonna 1801. Hän osasi sekä ruotsia että suomea ja oli toiminut kihlakuntansa edustajana valtiopäivämiehenä Norrköpingin valtiopäivillä vuonna 1800. Maaherra määräsi Klockarsin jäseneksi Pietariin menevään Suomen lähetyskuntaan vuonna 1808. Venäjän keisari Aleksanteri I myönsi hänelle lähetyskunnan mitalin, Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan nauhalla varustetun kunniamerkin. Palattuaan lähetyskunta matkalta tammikuussa 1809, tuli hän valituksi samaisen vuoden maaliskuussa pidetyille Porvoon valtiopäiville, ja hänet määrättiin säätynsä puhemieheksi.
Perhe ja puolisot
Klockarsin vanhemmat olivat Petter Klockars ja Maria Bergdahl. Klockarsin ensimmäinen puoliso vuodesta 1772 oli Susanna Juhanantytär (k. 1774) ja toinen vuodesta 1804 Maria Hannuntytär (k. 1836).
Muistomerkit ja maalaukset
Klockars on kuvattu Porvoon valtiopäivien Emanuel Thelningin 1812 valmistuneessa, sekä Robert Wilhelm Ekmanin 1858 tehdyssä Porvoon valtiopäivämaalauksissa. Klockarsin hahmo on kuvattu Robert Wilhelm Ekmanin maalauksesta Emil Wikströmin suunnittelemaan Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809 Helsingin Säätytalon julkisivun päätykolmion pronssiveistokseen. Klockarsin itsestään tehtyä virallista valtiopäivämaalausta säilytetään Museovirastossa, lisäksi hänen muistolleen on tehty lukuisia muistomerkkejä.
Keskustelupalsta
Keskustelupalsta (keskustelufoorumi tai keskustelualue) on verkkosivusto tai sivuston osa, jossa voi keskustella eri aiheista kirjoittamalla palstalle viestejä. Viestit tallentuvat nähtäville, jolloin vanhoja keskusteluja voi selata jälkikäteen. Keskustelupalsta voi myös toimia jonkun ryhmän sisäisessä käytössä ja korvata sähköpostitse käytettävän sähköpostilistan.
Keskustelupalstoilla viestit ovat yleensä pidempiä kuin chattien yleensä yhden rivin pituiset viestit. Viesteissä lainataan usein edellisistä viesteistä oleellisia kohtia ja vastataan niihin, kuten sähköpostissa. Suosituimmat keskustelut voivat kestää jopa vuosien ajan. Keskustelupalstalla on usein jokin tietty aihepiiri, joka yhdistää keskustelupalstalla käyviä keskustelijoita. Keskustelupalstalle vakiintuu usein ihmisryhmä, josta muodostuu keskustelupalstan selkäranka. Keskustelupalsta voi myös kasvaa hyvin suureksi, jolloin keskustelupalstan eri alueille muodostuu omia ryhmiä.
Historiaa
Keskustelupalstoja on ollut erilaisissa BBS-järjestelmissä kauan ennen internetin yleistymistä. Keskustelupalstoja ovat myös Usenetin uutisryhmät. Nykyiset internetin keskustelupalstat toteutetaan tyypillisesti verkkosivuina, esimerkiksi suositun phpBB-ohjelmiston avulla. Nykyisissä keskustelupalstoissa on usein jaettuja alueita tai huoneita, joilla rajataan huoneessa olevien keskustelujen aiheita.
Sisällön valvonta
Useat keskustelupalstat vaativat käyttäjältä rekisteröitymisen, jotta viestejä voi kirjoittaa. Rekisteröitymisellä pyritään usein helpottamaan keskustelupalstan valvontaa ja hallinnointia, rajaamaan ulos roskaposti sekä estämään käyttäjiä käyttämästä toistensa nimiä. Rekisteröityneille käyttäjille on yleistä valita käyttöönsä oman nimensä sijasta nimimerkki.
Kaupallisten sivustojen keskustelupalstoilla on tavanomaista antaa kävijöille varsin vapaat kädet sisällön suhteen ja valvonta viestien sisällön osalta on vähäisempää, vain räikeimpiin tapauksiin puututaan. Tämä voi johtaa keskustelupalstan keskustelun tason heikkenemiseen.
Vaihtoehtona yleisluontoisille kaupallisen pohjan keskustelupalstoille toimivat harrastelijoiden keskustelupalstat, joilla on myös usein rajattu aihepiiri sekä pyrkimys luoda omanlaisensa tunnelma. Joillakin keskustelupalstoilla on myös päätavoitteena tarjota tukea tietyn ohjelman käyttämiseen, jolloin keskustelupalstan henki poikkeaa vahvasti perinteisestä keskustelupalstasta. Tuolloin usein valtaosa kävijöistä käy paikalla hakemassa apua ja vakituisia keskustelijoita on suhteessa vähemmän.
Ongelmia
Monilla nykyisillä keskustelupalstaohjelmistoilla on ollut ongelmia tietoturvan kanssa. Muun muassa phpBB joutui vuonna 2004 kiristämään tietoturvaansa useaan otteeseen sekä julkaisemaan tavallista nopeampaan tahtiin uusia päivityksiä. Keskustelupalstan ylläpitäjät joutuvat jatkuvasti pitämään ohjelmistonsa ajan tasalla.
Yksi suurista ongelmista ovat spammibotit, jotka kiertävät keskustelupalstalta toiselle yrittäen lähettää mainosviestejä ja -linkkejä. Keskustelupalstan tekijöillä ja spammibottien tekijöillä onkin käynnissä pienimuotoinen varustelukilpailu, jossa foorumiohjelmien tekijät pyrkivät estämään spammibottien automaattiset rekisteröitymiset ja spammibottien tekijät pyrkivät löytämään reikiä, joilla kiertää tunnistukset ja estot. Yhtenä estona toimii kenttä, jossa olevat merkit pitää kirjoittaa rekisteröidyttäessä. Tämä ei onnistu kaikilta boteilta.
Yamma Yamma
Yamma Yamma on Pave Maijasen esittämä kappale, joka edusti Suomea vuoden 1992 Eurovision laulukilpailussa.
Kappaleen sävelsi Pave Maijanen (salanimellä Maija Paavonen) ja sanoitti Heikki Harma.
Kappale sai kilpailun finaalissa ainoastaan yhteensä neljä pistettä Jugoslavialta (3) ja Israelilta (1) ja jäi viimeiselle sijalle.
Sketsi
Myöhemmin Pirkka-Pekka Peteliuksen Viihdeohjelma Tukholmassa sketsihahmo Werneri Kanaviilokki yritti kuunnella Yamma Yamma -kappaleen, mutta sai paniikkikohtauksen jo muutaman sekunnin päästä kappaleen alettua ja joutui keskeyttämään suorituksen.
Kanaalin tunneli
Kanaalin tunneli, Kanaalitunneli eli Eurotunneli on 50 kilometrin mittainen rautatietunneli Englannin kanaalin ali Englannin ja Ranskan välillä. Englannissa sen nimi on Channel Tunnel (tai Chunnel), Ranskassa le tunnel sous la Manche. Tunnelin omistaa ja sitä hallinnoi Getlink (aiemmin tunnettiin nimellä Groupe Eurotunnel SA)
Historia
pienoiskuva|Poikkileikkaus: kaksi rautatietunnelia rinnan (A), niiden välissä huoltotunneli (B), joita yhdistävät käytävät (C). Lisäksi ilmanvaihtokanavat (D). Tunnelia suunniteltiin hyvin pitkään. Ajatus on peräisin 1700-luvulta, ja ensimmäisen vakavasti otettavan suunnitelman esitteli ranskalaisinsinööri Albert Mathieu Napoleonille vuonna 1802. Vuonna 1971 aloitettiin kaivaminen ensimmäisen kerran, mutta inflaation vuoksi britit keskeyttivät yrityksen. Pääministeri Margaret Thatcher asetti ehdoksi, että rakentamisesta vastaa yksityinen yhtiö, kuten sitten tapahtuikin. Sopimus tunnelin rakentamisesta ratifioitiin 1987, ja kaivamaan päästiin 1. joulukuuta 1987.
Piera (nimi)
Piera on etunimi. Saamenkielisessä almanakassa se on miehen nimi. Nimipäivänä on siellä 29. kesäkuuta, sama päivä kuin Beahkkálla, Bedarilla, Begálla, Bidellä, Biehtárilla, Bieralla ja Biettellä. Nämä nimet ovat Pietarin vastineita. Piera on Suomessa ollut käytössä alle 90 ihmisen etunimenä.
Kanaalin tunneli
Historia
Rakennustöihin osallistui 13 000 työntekijää ja ne kestivät joulukuusta 1987 joulukuuhun 1990. Rahaa kului 10 miljardia puntaa. Viralliset avajaiset olivat 6. toukokuuta 1994, ja avaamisen suorittivat Britannian kuningatar Elisabet II ja Ranskan presidentti François Mitterrand. Matkustajaliikenne pääsi käyttämään tunnelia saman vuoden heinäkuussa.
Piera (nimi)
Piera on myös kalliota tarkoittava naisen etunimi, muunnos Petrasta (kreikka) tai Pierettestä (ranska).
Kanaalin tunneli
Historia
Tunneli oli tuottanut ensimmäisen vuoden jälkeen tunneliyhtiölle 925 miljoonan punnan tappiot. Rahtiliikenne oli kuuden kuukauden ajan seisahduksissa vuonna 1996 tapahtuneen tulipalon seurauksena. Vuonna 1999 pankit suostuivat vaihtamaan lainoja tunnelin osakkeisiin, ja tunneli alkoi tuottaa voittoa.
Rakenne
Kanaalin tunneli on maailman kolmanneksi pisin rautatietunneli, pidempiä ovat Gotthardin pohjatunneli Sveitsissä ja toiseksi pisin Seikan-tunneli Japanissa. Guinnessin ennätyskirjan mukaan Kanaalin tunneli on maailman pisin vedenalainen tunneli. Sen merenalainen osuus on 38 kilometriä. Amerikan insinööriyhdistys ASCE on nimennyt Kanaalin tunnelin yhdeksi nykyajan seitsemästä ihmeestä.
Kanaalin tunneli käsittää kolme rinnakkaista tunnelia: kaksi 7,6 metrin läpimittaista rautatietunnelia 30 metrin etäisyydellä toisistaan, sekä niiden välissä 4,8 metrin huoltotunneli pienille huoltoajoneuvoille ja hätäliikenteelle. Raideleveys on 1 435 millimetriä.
Papua
Papua voi liittyä seuraaviin:
Kanaalin tunneli
Tunneliyhtiö
Getlink on yksityinen, Pariisin ja Lontoon pörsseissä noteerattu yhtiö. Yhtiön pääkonttori on Pariisissa. Vuonna 2013 yhtiön liikevaihto oli 1,2 mrd. euroa ja liikevoitto 285 milj. euroa. Tunneliyhtiö maksoi vuonna 2013 ensimmäisen pitkäaikaisen lainan lyhennyserän (46 milj. euroa). Voittoa yhtiö teki ensi kerran vuonna 2007.
Tunneliyhtiön toiminta jakaantuu kolmeen osaan :
Liikenne
pienoiskuva|Eurostar-junan keula tunnelissa (näyttelyesine). Huoltoliikennettä lukuun ottamatta Kanaalin tunnelissa liikennöidään ainoastaan junalla. Tunneli on kuitenkin myös tärkeä osa tieyhteyttä; junat kuljettavat autolauttojen tapaan sekä rahti- että henkilöajoneuvoja. Tunneli on osa julkista rautatieverkkoa, joka on henkilö- ja tavaraliikennöitsijöiden käytettävissä.
Henkilöliikenne
Eurostar International on ollut tunnelin avaamisen jälkeen sen ainoa henkilöliikenneyhtiö. Yhtiön Eurostar-luotijunat kuljettavat matkustajia Lontoon St Pancrasin rautatieaseman sekä Ranskan ja Belgian välillä. Vuonna 2015 Lontoon-Pariisin väli matkataan parhaimmillaan ajassa 2 t 16 min, Lontoon-Brysselin väli ajassa 2 t 1 min. Eurostar-junat kuljettivat Kanaalin poikki 10,3 miljoonaa matkustajaa vuonna 2014.
Saksalainen Deutsche Bahn on suunnitellut aloittavansa henkilöliikenteen Kanaalitunnelissa vuoden 2016 jälkeen.
pienoiskuva|vasen| Ajoneuvoja kuljetetaan Eurotunnel Shuttle -junan vaunussa.
Ajoneuvoliikenne
Eurotunnel Shuttle on Kanaalitunneliyhtiön autojuna, joka kuljettaa erilaisia maantieajoneuvoja matkustajineen Folkestonen ja Coquellesin välillä. Lastauksineen matka kestää noin 90 minuuttia.
Freight Shuttle Train kuljettaa rekkoja. Näissä junissa kuljettajat matkustavat omissa vaunuosastoissaan.
Vuonna 2005 Eurotunnelin läpi kuljetettiin noin 2 miljoonaa henkilöautoa, 1,3 miljoonaa kuorma-autoa ja 77 000 linja-autoa.
Rahtiliikenne
Rahtia tunnelin kautta kuljettavat useat tavaraliikennöitsijät. Vuonna 2005 rahtia kuljetettiin noin 1,6 miljoonaa tonnia.
Toybullterrieri
Toybullterrieri (Toy Bull Terrier) on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Ulkonäkö
Toybullterrieri oli kääpiökoira, joka oli useimmiten riittävän pieni mahtuakseen kannettavaksi taskussa. Sillä oli omenanmuotoinen pää ja tavallista bullterrieriä suipompi kuono, minkä vuoksi siltä puuttui tälle ominainen päänmuoto. Sillä oli pystyt korvat, rotanhäntä ja lyhyt karvapeite. Toivottu väritys oli valkoinen, mutta myös juovikas (brindle) ja musta hyväksyttiin. Paino oli noin 4–5 kg, mutta äärimmäisillä yksilöillä jopa alle 1,4 kg.
Luonne ja käyttäytyminen
Toybullterrieri oli omistajaansa kohtaan lempeä, iloinen ja eloisa. Se oli kuitenkin myös sisukas, itsevarma ja rohkea. Sanottiin, että ainoa keino estää sitä hyökkäämästä sitä kymmenen kertaa suurempien koirien kimppuun oli, että sen omistaja juoksi pois paikalta niin nopeasti kuin suinkin mahdollista - toybullterrieri seurasi tässä tapauksessa häntä. Eräs yksilö oli kerran valmis hyökkäämään jopa karjalauman kimppuun, mutta se sai kaviosta päähänsä.
Rotu oli paitsi sylikoira, myös hyvä vahti ja jyrsijöiden tappaja.
Alkuperä
Kääpiöbullterrieriä jalostettiin systemaattisesti entistä pienemmäksi, kunnes saatiin aikaan rotu joka lukeutui yhdeksi maailman pienimmistä. 1800-luvulla toybullterrieri oli verrattain suosittu. 1900-luvun alussa se alkoi kuitenkin harvinaistua, ja sen esiintymisalue rajoittui Lontoon East Endiin ja Midlandsin kaivosalueille.
Tankred
Hautevillen normannisukuun kuulunut Tankred oli äitinsä Emma de Hautevillen kautta Robert Guiscardin lapsenlapsi, ja Taranton Bohemund oli siis hänen enonsa. Hän lähti vuonna 1097 enonsa kanssa matkaan osallistuakseen ristiretkelle, joka kulki Konstantinopolin kautta. Siellä hän joutui kärsimään muiden ristiretkeläisten kanssa Bysantin keisari Aleksios I Komnenos kiristysyrityksistä. Keisari pyysi heitä vannomaan valan, että he lupautuivat luovuttamaan tälle kaikki valloittamansa alueet. Ristiretkeen osallistuneilla muilla johtajilla ei ollut minkäänlaista tarkoitusta pitää lupaustaan, ja Tankred kieltäytyikin valan vannomisesta.
Hän johti Nikean piiritystä vuonna 1097, mutta kaupungin valloitti kuitenkin keisari Aleksios I Komnenosin armeija, kun se oli ensin käynyt salaisia neuvotteluja turkkilaisten seldžukkien kanssa. Tankredissa se herätti syvää vastenmielisyyttä Bysanttia kohtaan. Vielä samana vuonna Tankred valloitti Tarsoksen ja muita kaupunkeja Kilikiassa ja osallistui Antiokian valtaukseen.
Tankredin varallisuus oli ilmeisesti huvennut kokonaan, koska hän taisteli 1099 Jerusalemissa Raymond de St Gillesin joukoissa. Hän saapui kaupunkiin 15. heinäkuuta ja suuntasi etsimään Kalliomoskeijan tarunhohtoisia rikkauksia. Hän sai vangiksi joukon muslimeja, jotka kuitenkin toiset ristiretkeläiset surmasivat. Tankred esitti voimakkaita vastalauseita, mutta ei ole tiedossa johtuiko tämä lunnasrahojen menetyksestä vai siitä, että hänen lupaustaan suojella vankeja halveksuttiin. Kun Jerusalemin kuningaskunta perustettiin, Tancrède de Hautevillestä tuli Galilean ja Tiberian ruhtinas.
thumb|250px|Krak des Chevaliersin linnoituksen rekonstruktio. Vuonna 1100 Tankred luopui Jerusalemin kuningaskunnassa sijainneesta ruhtinaskunnastaan, ja hänestä tuli Antiokian sijaishallitsija, kun hänen enonsa Bohémond de Tarente oli joutunut seldžukkien vangiksi. Hän valloitti Kilikian takaisin Bysantilta. Vuonna 1104 hän hankki alaisuuteensa Edessan kreivikunnan, kun Jerusalemin kuningaskunnan hallitsija Baudouin Boulognelainen, joka johti kreivikuntaa vankina olleen Baudouin Bourgilaisen puolesta, joutui itse vangiksi. Kun Baudouin I vapautui 1107, Tankred luovutti ruhtinaskunnan hallitsemisen sen oikeille omistajille ja palasi takaisin Antiokiaan. Vuonna 1108 Gervais de Bazochesin kuoleman jälkeen Baudouin I luovutti Tankredille Galilean ruhtinaskunnan. Vuonna 1110 hän osti Krak des Chevaliersin linnoituksen ja ryhtyi vahvistamaan sen puolustautumisrakenteita. Hän säilytti arvonimensä ja asemansa Antiokian sijaishallitsijana myös serkkunsa Bodémonde II aikana ja jatkoi tehtävässä aina kuolemaansa saakka eli vuoteen 1112.
Shopping Tour
Shopping Tour on Mihail Brašinskin ohjaama venäläinen kauhukomedia, joka sai ensi-iltansa Venäjällä loppuvuodesta 2013. Suomessa elokuva nähtiin ensimmäistä kertaa vuoden 2012 Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilla. Elokuva sai Suomen-ensi-iltansa 12. syyskuuta 2014.
Juoni
Elokuvassa äiti ja hänen teini-ikäinen poikansa lähtevät matkalle Suomeen yhdessä muiden turistien kanssa. Heidän ja muiden turistien mennessä juuri avattuun Giganttiin he joutuvat järkytyksekseen kannibaalien jahtaamaksi.
Cocaine
Eric Clapton kuvailee laulua huumeiden vastaiseksi. Hän on nimittänyt laulua "varsin nokkelasti kokaiinin vastaiseksi", todeten: "Ei kannata kirjoittaa nimenomaisesti huumeiden vastaista laulua ja toivoa sen tulevan suosituksi. Sillä yleisesti ottaen ihmiset ärtyvät moisesta. Heitä haittaisi, jos joku yrittäisi tuputtaa heille jotain väkisin. Parasta siis on tarjota jotain, joka vaikuttaa epämääräiseltä — joka tarkemmin perehdyttäessä oikeastaan osoittautuu vastaiseksi — kuten Cocaine-laulu itse asiassa on kokaiinin vastainen laulu. Jos laulua tutkii tai perehtyy siihen ajatuksella ... ottaa siihen etäisyyttä ... tai sen kuuluessa ... se vain kuulostaa laululta kokaiinista. Mutta oikeastaan se on varsin nokkelasti kokaiinin vastainen."
- Eric Clapton
Laulun epämääräisestä viestistä johtuen Clapton ei ole esittänyt sitä monessakaan konserteistaan; vuosien saatossa Clapton on live-esityksissään lisännyt sanat 'that dirty cocaine' (tuo likainen kokaiini) korostaakseen laulun huumeiden vastaista viestiä.
Kari Peitsamo on kääntänyt ja levyttänyt "Cocaine"-laulun suomeksi nimellä "Ilpo".
Paimio-tuoli
pienoiskuva|Paimio-tuoli Paimio-tuoli on Alvar Aallon suunnittelema, taivutetun puun tekniikalla valmistettu nojatuoli. Tuoli sai muotonsa Alvar Aallon piirustuspöydällä vuonna 1928, kun hän teki piirustuksia Paimion parantolan suunnittelukilpailua varten. Paimio-tuolia pidetään yhtenä hänen mestariteoksistaan.
Paimio-tuolin käsinojat ja jalat muodostavat yhtenäisen kehän, joka on valmistettu taivuttamalla ohuita massiivipuusäleitä ja liimaamalla ne muotissa kovassa puristuksessa yhteen. Istuin ja selkänoja on taivutettua ja muotoon puristettua koivuvaneria, joka on valmistettu yhdestä kappaleesta.
Paimio-tuolin syntyhistoria
Aalto oli jo 1920-luvun lopulla innostunut puun taivuttamisesta ratkaisuna huonekaluvalmistuksen keskeisimpään ongelmaan, pysty- ja vaakaelementtien liittämiseen kestävästi yhteen. Jalkojen kiinnittäminen pöytiin ja tuoleihin monimutkaisilla liitoksilla, tuotti usein löyhiä liitoksia ja oli myös paljon käsityötä vaativaa. Puusepät pitivät puun taivuttamista kuitenkin mahdottomana toteuttaa. Aalto kehitti yhdessä turkulaisen puusepän Otto Korhosen kanssa puusäleiden liimaukseen perustuvan menetelmän massiivipuun taivuttamiseksi. Keksinnön tuloksena syntyi Paimio-tuolin rakenne ja L-jalka, jossa puuta taivutettiin 90 astetta, jolloin pöydän tai tuolin jalat voitiin kiinnittää kestävästi tuoli- tai pöytälevyyn.
Alvar Aallon vuonna 1928 suunnittelemat Paimio-tuolit olivat ensimmäiset uudella tekniikalla toteutetut huonekalut. Ne valmistuivat vuonna 1931. Vuosina 1931–1937 Alvar Aalto suunnitteli lisäksi useita kymmeniä puun taivutukseen perustuvia huonekaluja. Alvar Aalto ja Otto Korhonen patentoivat menetelmän vuonna 1934.
Aalto suunnitteli Paimion parantolaan Paimio-tuolin lisäksi myös muita puun taivutukseen perustuvia huonekaluja, kuten Pikku Paimio -nojatuolin nimellä tunnetun tuolin sekä perusjakkaroita, joissa käytettiin L-jalkaa. Aalto koodasi suunnittelemansa huonekalumallit numeroilla. Esimerkiksi Paimio-tuolin koodinumero on 41 ja Pikku Paimio -tuolin koodinumero 42.
Alvar Aallon ura huonekalujen suunnittelijana
Alvar Aalto nousi maailmanmaineeseen ensin huonekalusuunnittelijana ja vasta myöhemmin arkkitehtina. Hänen huonekalujaan esiteltiin 1930-luvulla useissa merkittävissä näyttelyissä ympäri maailmaa. Milanon Triennale vuonna 1933 oli Aallon huonekaluille suurmenestys. Huonekalut palkittiin kultamitalilla ja Aallon funktionalistinen huonekalutaide, jossa yhdistyivät käytännöllisyys, esteettisyys ja sarjavalmisteisuus tuli maailmanlaajuisesti tunnetuksi.
Paimio-tuoli design-esineenä
Alvar Aalto, Aino Aalto, Maire Gullichsen ja Nils-Gustav Hahl perustivat vuonna 1935 Artek Oy -nimisen yrityksen markkinoimaan Alvar ja Aino Aallon suunnittelemia ja Huonekalutehdas Korhosen valmistamia huonekaluja. Alvar Aallon suunnittelemista huonekaluista on muodostunut kansainvälisesti tunnettuja design-esineitä, joita Artek myy edelleen. Paimio-tuolit ovat alusta alkaen sisältyneet Artekin tuotevalikoimaan. Alvar Aallon suunnittelemat huonekalut ovat muodostuneet myös keräilyesineiksi, joista vanhimpia myydään antiikkihuutokaupoissa. Paimio-tuolit ovat näistä arvokkaimpia.
Paimion parantolan omistaja Varsinais-Suomen tuberkuloosipiirin kuntainliitto myi 1970-luvulla alkuperäisiä parantolan Paimio-tuoleja ja muita Aallon suunnittelemia huonekaluja huutokaupalla. Paimio-tuoleja jäi parantolaan yksi jäljelle. Paimio-tuolin sai huutokaupasta 60 markalla, mikä on nykyrahassa noin 50 euroa. Alkuperäisen Paimion parantolan leimalla varustetun Paimio-tuolin hinta on nykyisin antiikkihuutokaupoissa 15 000-40 000 euroa.
Paimio-tuoli on esillä muun muassa New Yorkin modernin taiteen museossa ja Smithsonian-instituutin Cooper Hewitt -design-museossa New Yorkissa.
Bamir Topi
Bamir Myrteza Topi (s. 24. huhtikuuta 1957 Tirana) on albanialainen demokraattisen puolueen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 24. heinäkuuta 2007 – 24. heinäkuuta 2012. Hänen valintaansa presidentiksi vaadittiin neljä äänestyskierrosta.
Ensimmäisen kerran Topi valittiin Albanian parlamenttiin vuonna 1996. Hän toimi maatalousministerinä vuosina 1996–1997 kunnes Sali Berishan demokraattinen puolue luopui hallitusvallasta. Topi valittiin kahdesti uudelleen parlamenttiin ja hän toimi demokraattipuolueen parlamenttiryhmän puheenjohtajana kahden kauden ajan. Hänen luopui tehtävästä noustuaan presidentiksi.
Topi on naimisissa ja hänellä on kaksi tytärtä.
I Walk the Line (yhtye)
I Walk The Line oli vuonna 2003 perustettu suomalainen melankolista punkrockia soittanut yhtye. Yhtyeen jäsenet ovat aikaisemmin tunnettuja muista yhtyeistään, kuten Wasted, Manifesto Jukebox ja Hero Dishonest.
Kitaristi Jani Koskinen pyörittää Combat Rock Industry -levy-yhtiötä yhdessä Janne Tammisen (Endstand) kanssa.
Jevgeni Nurmla
Maaliskuussa 2004 Nurmlasta tuli ensimmäinen 500 000 kruunun voittaja Kes tahab saada miljonaariks -tietokilpailussa, joka on vironkielinen versio Haluatko milljonääriksi? -ohjelmasta.
I Walk the Line (yhtye)
Yhtye ilmoitti lopettavansa toimintansa joulukuussa 2015 ja teki jäähyväiskeikkansa huhtikuussa 2016.
Jari-Pekka Keurulainen
Jari-Pekka Keurulainen (s. 7. huhtikuuta 1956 Helsinki) on suomalainen jalkapallovalmentaja. Hän on kuulunut Suomen maajoukkueen valmennusjohtoon sekä Antti Muurisen että Roy Hodgsonin päävalmentajakausilla.
Aikaisemmin Keurulainen on valmentanut Veikkausliigassa Helsingin Jalkapalloklubia (1992–1994, 1996), Tampereen Pallo-Veikkoja (1995) ja Finnairin Palloilijoita (1997–1998). HJK:ssa hän saavutti Suomen mestaruuden vuonna 1992 ja Suomen Cupin vuosina 1993 ja 1996.
Suomen Jalkapallovalmentajat ry valitsi Keurulaisen vuoden valmentajaksi vuonna 1992. Koulutukseltaan hän on fysioterapeutti.
2019 Keurulainen palkittiin Palloliiton gaalassa Captain's Ballilla.
Suomen euroviisukarsinta 2008
Suomen euroviisukarsinta 2008 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 2008 Eurovision laulukilpailuun. Karsinnassa kilpaili 12 artistia, jotka Yleisradio oli kutsunut kilpailuun. Aluksi kolmena peräkkäisenä perjantai-iltana 8.–22. helmikuuta 2008 kunakin neljästä kilpailijasta kaksi valittiin puhelinäänestyksellä finaaliin. Loput kuusi kilpailijaa kohtasivat 1. maaliskuuta Helsingin Kulttuuritalolla pidetyn finaalin aluksi järjestetyssä toisessa mahdollisuudessa, josta kaksi valittiin vielä finalisteihin. Tätä seurasi kahdeksan kappaleen finaali, josta kolme parasta valittiin superfinaaliin, jossa voittaja valittiin. Koko lähetyksessä valinnat suorittivat yksin puhelinäänestäjät.
Kirchberg (Sankt Gallen)
Kirchberg on kunta Koillis-Sveitsissä Sankt Gallenin kantonissa. Siellä on noin 9 000 asukasta.
Sijainti
Kirchberg sijaitsee Thurjoen länsipuolella, noin 25 kilometriä Winterthurista itään ja noin 25 kilometriä Sankt Gallenista länteen.
Liikenne
Valtatie 16 Saksan Konstanzista Liechtensteiniin kulkee Kirchbergin kautta. SBB:n rautatie Wilistä Lichtensteigiin kulkee Kirchbergin Bazenheidin kautta.
Patrick Stevens
Patrick Stevens (s. 31. tammikuuta 1968 Leut, Belgia) on uransa päättänyt belgialainen pikajuoksija. Stevens kilpaili 100 ja 200 metrillä. Hänet tiedetään parhaiten pronssimitalistaan vuoden 1994 EM-kisoissa Helsingissä 200 metrillä. Stevens osallistui neljiin peräkkäisiin kesäolympialaisiin. Hän sijoittui vuoden 1997 MM-finaalissa Ateenassa kahdeksanneksi, samassa juoksussa, jossa Michael Johnson teki silloisen maailmanennätyksen 19.32. Stevensin ennätys 100 metriltä on 10.14 ja 200 metriltä 20.19. Hänellä on lapsi seitsenottelun olympiavoittajan Denise Lewisin kanssa.
Fredrik Stenman
Stenman edustaa tällä hetkellä Alankomaiden Eredivisien Groningenia. Aiemmin hän on edustanut kotimaassaan Västeråsia, Elfsborgia ja Djurgårdenia sekä Saksassa Leverkusenia.
Stenman on pelannut myös Ruotsin maajoukkueessa. Hän kuului Ruotsin joukkueeseen vuoden 2006 MM-kisoissa.
Mikko Myllylahti
Myllylahti on julkaissut neljä runokokoelmaa. Hänen runojaan on ilmestynyt myös MotMot 2002 -runouden vuosikirjassa sekä Reviiri-antologiassa. Hän sai vuonna 2003 kunniamaininnan J. H. Erkon kirjoituskilpailussa. Myllylahden esikoisrunokokoelma Autojen kuumat moottorit kotiinpaluun jälkeen oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas. Vuonna 2012 Myllylahti sai Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinnon kolmannesta runokokoelmastaan Väylä. Teos oli myös Tanssiva karhu -runopalkintoehdokas 2013.
Myllylahden käsikirjoittama ja Juho Kuosmasen ohjaama elokuva Hymyilevä mies palkittiin Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2016. Myllylahden ohjaama lyhytelokuva Tiikeri sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlien Kriitikoiden viikolla 2018. Hänen käsikirjoituksensa elokuvaan Metsurin tarina palkittiin Kriitikoiden viikon Next Step -palkinnolla vuonna 2019. Myllylahti myös ohjasi elokuvan, ja se sai maailmanensi-iltansa toukokuussa 2022 Kriitikoiden viikko -sarjassa, johon se valittiin historian toisena suomalaiselokuvana Guled & Nasran jälkeen.
Myllylahti valmistui taiteen maisteriksi Aalto-yliopiston elokuva- ja lavastustaiteen laitokselta vuonna 2012. Hän asuu Karkkilassa.
HLAS – sociálna demokracia
Hlas – sociálna demokracia tai HLAS–SD (suom. Ääni – Sosiaalidemokratia) on slovakialainen sosiaalidemokraattinen puolue. Sen puheenjohtajana toimii Slovakian entinen pääministeri Peter Pellegrini. Puolue irtaantui Smer–SD:stä vuonna 2020.
Historia
Peter Pellegrinin ja Robert Ficon johtama Smer–SD sai odotettua paremman tuloksen Slovakian vuoden 2020 parlamenttivaaleissa. Pellergini, joka oli korvannut toimittaja Ján Kuciakin murhan ryvettämän Ficon maan pääministerinä vuonna 2018, kehotti julkisesti Ficoa jättämään tehtävänsä puolueen puheenjohtajana. Kun tämä kieltäytyi, Pellegrini ilmoitti yhdessä kymmenen muun Smerin parlamentaarikon kanssa eroavansa puolueesta ja perustavansa sen tilalle uuden.
Puolue rekisteröitiin Hlas–SD-nimellä syyskuussa 2020 ja Pellegrini valittiin sen puheenjohtajaksi saman vuoden marraskuussa. Gallupeissa Hlas sai perustamisensa jälkeen vajaan 20 prosentin kannatuksen.
Märehtiminen
Märehtiminen on osa eräiden kasvinsyöjäeläinten ruoansulatusta. Symbioottisen mikrobitoimintaan perustuvan ruoansulatuksen etu märehtiville eläimille on muuten sulamattoman ravinnon muuttaminen hyödynnettävään muotoon. Mikrobeille taas märehtijä tarjoaa tasaisen suotuisat olosuhteet.
Luokittelu
Märehtimisestä puhuttaessa on huomattava ero käsitteiden märehtijät ja märehtivät eläimet välillä. Märehtijät (Ruminantia) on aiemmassa tieteellisessä luokittelussa käytössä ollut sorkkaeläinten alalahko ja yhtenäinen evoluutiolinja, johon kuuluvat muiden muassa onttosarviset kuten nautaeläimet sekä muista sorkkaeläinten heimoista muun muassa hirvieläimet. Märehtiviä eläimiä sen sijaan on myös muissa ryhmissä, kuten esimerkiksi pussieläimiin luetut kengurut tai sorkkaeläimiin mutta ei märehtijöiden alalahkoon luetut kamelit.
Märehtimisen fysiologia
Märehtivät eläimet eivät pureskele syömäänsä ravintoa huolellisesti ennen sen nielemistä. Osaksi hienonnettu ravinto menee nieltäessä pötsi-mahaan, johon se varastoituu ja missä se pehmenee mikrobitoiminnan ansiosta. Nämä mikrobit pilkkovat ruuansulatuksen myöhemmissä vaiheissa selluloosa- ja hemi-selluloosakuituja rasvahapoiksi ja muiksi imeytymiskelpoisiksi ravintoaineiksi.
Märehtimistä tapahtuu säännöllisin väliajoin silloin kun eläin lepää. Märehtimisen aikana (kuten yleensäkin pureskelun yhteydessä) erittyy runsaasti sylkeä, jolla on märehtivillä eläimillä erityinen merkitys sen pötsin sisältöä neutraloivan puskurivaikutuksen vuoksi. Sylkeä erittyy vuorokaudessa suurikokoisilla märehtijäeläimillä kymmeniä litroja.
Kirjallisuutta
Bounete (pansreye)
Lucinda Riley
Lucinda Riley (o.s. Edmonds; 16. helmikuuta 1965 – 11. kesäkuuta 2021) oli pohjoisirlantilainen kirjailija ja näyttelijä. Riley aloitti kirjailijanuransa 22-vuotiaana ja sitä ennen hän oli toiminut näyttelijänä. Rileyn kirjoja on myyty maailmanlaajuisesti kymmeniä miljoonia kappaleita, ja erityisen tunnettu on hänen seitsemänosainen Seitsemän sisarta -kirjasarjansa.
Nuoruus ja näyttelijänä
Lucinda Edmonds syntyi Lisburnissa Pohjois-Irlannissa ja asui ensimmäiset kuusi vuotta pienessä Drumbergin kylässä. Koulunsa hän aloitti Englannissa. Riley alkoi 14-vuotiaana opiskella Lontoossa tanssia ja draamaa ja sai kaksi vuotta myöhemmin pääroolin BBC:n televisiosarjasta The Story of the Treasure Seekers. Riley teki seitsemän vuoden ajan uraa näyttelijänä ja esiintyi teatterissa ja televisiossa. Hän näytteli muun muassa televisiosarjassa Näkemiin vaan, muru!
Kirjallinen ura
Rileyn elämä muuttui, kun hän joutui 22-vuotiaana sänkypotilaaksi Epstein–Barrin viruksen takia; hän ei sairaana pystynyt osallistumaan koe-esiintymisiin. Riley alkoi kirjoittaa. Rileyn ystävä luki ensimmäisen tarinan, ja näytti sitä eteenpäin kirjailijaisälleen. Tämän seurauksena Riley sai pian kustannussopimuksen kolmesta kirjasta.
Riley oli vuoteen 2000 mennessä julkaissut kahdeksan romaania, mutta sen jälkeen tuli kymmenen vuoden tauko. Hän sai kolme lasta, ja perhe muutti Englannin ja Irlannin välillä. Hän tapasi myös toisen miehensä Stephen Rileyn, ja he menivät naimisiin puoli vuotta kestäneen romanssin jälkeen. Lucinda ja Stephen Rileyn perheessä oli yhteensä seitsemän lasta, joista yksi oli yhteinen.
Rileyn ensimmäinen uudella nimellään kirjoittama romaani, The Orchid House, ilmestyi vuonna 2010. Vuonna 2012 hän sai idean kirjasarjasta katsellessaan taivaalla Seulasten eli Plejadien tähtikuviota. Seitsemän sisarta -sarja perustuu Plejadeihin antiikin aikana liitettyyn mytologiaan. Sarjan ensimmäinen osa Seitsemän sisarta ilmestyi vuonna 2015.
Riley sairasti neljä vuotta syöpää, ja hän kuoli siihen kesäkuussa 2021. Riley ehti saada Seitsemän sisarta -sarjansa lähes valmiiksi, sillä seitsemäs osa Kadonnut sisar julkaistiin huhtikuussa 2021. Kadonnut sisar nousi myyntilistojen kärkeen ympäri maailmaa. Suomessa se oli Rileyn kuollessa käännöskirjojen sekä myynti- että kuuntelulistojen kärjessä. Rileyn kirjoja oli kesäkuuhun 2021 mennessä käännetty lähes 40 kielelle ja myyty kymmeniä miljoonia kappaleita. Kirjan lopussa Riley kertoi, että hänen on tarkoitus aloittaa sarjan kahdeksannen ja viimeisen kirjan (Atlas, Papa Saltin tarina) kirjoittaminen, kunhan Kadonnut sisar on julkaistu.
Hetula (ihouloke)
Hetula on monien vuohirotujen kaulan yläosassa oleva ihouloke, joita on yleensä kaksi. Ne ovat parisenttiset, karvapeitteiset nappulat, joissa ei ole todettu erityistä rauhastoimintaa. Niiden sisällä on joskus pieni rustonkappale, lihassäikeitä, hermoja ja verisuonia. Niiden toimintaa ja tarkoitusta ei ole selvitetty, eivätkä ne ole eläimille välttämättömiä. Etelä-Euroopassa on joitain maatiaislampaita, joilla on samanlaisia hetuloita. Balkanin alueella on ainakin ollut maatiaissikoja, joilla on myös ollut hetulat. Suomessa hetuloita tavataan eniten kääpiövuohilla tai niiden risteytyksillä.
Knuutilan kartano
pienoiskuva|Knuutilan kartano Knuutilan kartano on Nokialla Pirkanmaan maakunnassa sijaitseva tila. Tilan omistaa Nokian kaupunki ja sen ylläpidosta vastaa Siuro-Seura.
Historiaa
Knuutilan kartanon historia ulottuu varmuudella ainakin 1400-luvulle. Kartanon alue on yksi koko Pirkanmaan vanhimpia tunnettuja asuinalueita, jolta on myös tehty merkittäviä rautakautisia esinelöytöjä.
Kartano tunnettiin ensin nimellä Niemenpää. Nimeksi vaihtui Bengtilä kartanon tullessa valtaneuvos Bengt Lydekessonin (Djäkn) omistukseen. Hänen mukaansa kartano tunnettiin pitkään Bengtilänä (Penttilä). Kartano on Nokian ja Viikin kartanoiden ohella yksi kolmesta seudun keskiaikaisesta säterikartanosta. Kartanon kukoistusaika olikin juuri keskiajalla.
Bengt Lydekessonin kuoltua (n. 1460) tila jakautui moneen osaan, joista 1/3 kokonaisuuden omistajana voidaan mainita muun muassa Ivar Fleming, Jöns Vestgöte ja hänen vaimonsa Kerstin Pedersdotter (Jägerhorn af Spurila) joka oli saanut osan kartanon maista perintönä, Kustaa Vaasa (1555), Kaarina Hannuntytär, Gyllenhjelm ja De la Gardie -suvut. 1500-luvulla kartano oli joitain vuosikymmeniä kuninkaankartano ja muun muassa Juhana herttuan kerrotaan pitäneen tilalla juhlat.
1700-luvulla osa vanhan kartanokokonaisuuden taloista oli Kruusin suvun omistuksessa ja yhdysviljämänä läheisen Nokian kartanon kanssa.
Knuutilan nimellä tunnettiin alun perin yksi Bengtilän kartanosta jakautuneista rälssitiloista. Knuutilan suvun yhdistässä kaikki vanhan kartanokokonaisuuden tilat uudelleen suurtilaksi 1700-luvun lopulta alkaen kokonaisuus alettiin kuitenkin tuntea Knuutilan kartanona.
MM-rallikausi 2024
MM-rallikausi 2024 on suunnitteilla oleva rallin maailmanmestaruussarjan 52. kausi.
Kilpailukalenteri
WRC-organisaatio kertoi helmikuussa 2023, että Latviassa ajettava Rally Liepāja lisätään maailmanmestaruussarjaan kaudella 2024.
Chilen ralli on kaudella mukana monivuotisen sopimuksen myötä. Toisena Amerikoissa järjestettävään kilpailuun ovat ehdolla Meksiko, Argentiina ja uutena tahona Yhdysvallat.
Kaudella 2024 kilpailukalenteri laajenee 14 kilpailun pituiseksi. Monte Carlon rallilla, Ruotsin rallilla, Akropolis-rallilla, Safari-rallilla, Keski-Euroopan rallilla ja Sardinian rallilla on sopimukset vuodelle 2024 Chilen ja Latvian lisäksi. Suomen ja Japanin rallin ennakoidaan pysyvän kalenterissa, mutta Viron ralli jää pois Latvian rallin tullessa sarjaan.
Kilpailijat
Käytössä ovat hybridijärjestelmiä käyttävät Rally1-autot, joihin Hyundai, M-Sport Ford ja Toyota sitoutuivat kolmeksi vuodeksi vuodesta 2022 alkaen. Italialainen Pirelli toimittaa renkaat kaikille kilpailijoille MM-sarjassa neljättä vuotta kaudesta 2021 alkaen.
Luettelo Interplayn videopeleistä
Tämä on luettelo julkaistuista Interplayn videopeleistä:
Enkelinpääagamat
Enkelinpääagamat (Gonocephalus) on agamien heimoon kuuluva liskosuku. Lajit ovat pieniä tai keskikokoisia, jotkut yli 41 senttiä pitkiä. Ne vaihtelevat suuresti väriltään, ulkomuodoltaan ja piikeiltään. Enkelinpääagamilla on yleensä lyhyt ja kulmikas pää sekä harja, joka jatkuu silmien yläpuolelta kuonon päähän. Ruumis on lyhyt ja kompakti, ja useimpien lajien selkää ja niskaa pitkin kulkee piikikäs harja. Harjan piikit ovat korkeampia niskassa. Enkelinpääagamilla on yleensä heltta leuan alla, joka on suurempi koiraalla. Jalat ovat pitkät ja vahvat ja häntä on noin kaksi kertaa ruumiin mittainen. Eri lajien värikuviot vaihtelevat, mutta liskot ovat yleensä vihreästä ruskeaan ja niillä on vaaleita poikkijuovia selässä.
Enkelipääagamat ovat pääasiassa päiväaktiivisia ja elävät puissa. Ne syövät hyönteisiä ja muita selkärangattomia, hedelmiä, kasvisainesta ja joskus myös pieniä selkärankaisia. Naaras laskee enintään kuusi munaa kerralla karikkeeseen kotipuunsa lähelle. Se voi saada useita pesueita vuodessa. Munat kuoriutuvat kolmen tai neljän kuukauden ikäisinä. Niitä tavataan Kaakkois-Aasian trooppisilta tai subtrooppisilta alueilta, yleensä metsistä veden läheisyydestä. Uudessa-Guineassa ja läheisillä saarilla sekä Australian pohjoisosissa elävät lajit on siirretty sukuihin Hypsilurus ja Lophosaurus.
Lajit
Sukuun kuuluu 16 lajia:
Lounais-Suomi
Lounais-Suomi tarkoittaa Suomen lounaista osaa. Nimitys esiintyy muun muassa seuraavissa yhteyksissä:
Oskari Jussila
pienoiskuva|Oskari Jussila 1930-luvun alussa. Oskari Heikki Jussila (Oskar Henrik, O. H.; 16. huhtikuuta 1888 Leppävirta – 24. huhtikuuta 1955 Alatornio) oli suomalainen vanhoillislestadiolainen rovasti, usean eri seurakunnan kirkkoherra ja Tornion rovastikunnan lääninrovasti vuosina 1938–1955. Hän oli Siionin lähetyslehden ja Zions missionstidningin toimittaja 1919–1945. Kokoomuksen listoilta valittuna kansanedustajana hän toimi 1922–1929 ja 1930–1933. Jussila oli vanhoillislestadiolaisen maallikkosaarnaajan, kansakoulunopettaja Heikki Jussilan (1863–1955) poika.
Kouluttautuminen papiksi
Oskari Jussila kävi oppikoulun Kuopion klassisessa lyseossa 1908 ja aloitti sitten Helsingin yliopistossa teologiset opinnot, jotka hän sai päätökseen 1913. Oskari Jussila liittyi opiskeluaikanaan lestadiolaiseen yhteisöön, jossa vuonna 1910 tapahtuneen jakautumisen yhteydessä hän liittyi vanhoillislestadiolaisuuteen. Opintojensa loppuvaiheessa hän stipendiaattina haastatteli Tornionlaaksossa lestadiolaiskristittyjä, jolloin yhteys lestadiolaiseen liikkeeseen muodostui eläväksi. Opiskeluaikanaan Jussila solmi suhteita Yhdysvaltain Michiganin osavaltion Calumetissa toimivaan lestadiolaisliikkeeseen ja sen paikallisiin johtajiin Paul Heidemaniin ja hänen isäänsä Arthur Leopold Heidemaniin. Jussila tekikin vuoden 1920 lopulla noin neljä kuukautta kestäneen vierailun Michiganiin ja Minnesotaan, jossa hän osallistui heidemanilaisuuden eli paikallisen vanhoillislestadiolaisuuden sisällä olleen hajaannuksen selvitykseen.
Oskari Jussila vihittiin papiksi Oulussa vuoden 1914 alussa. Pappisvihkimyksensä jälkeen Jussila oli tilapäisissä seurakuntaviroissa Tyrnävällä, Kiuruvedellä, Suomussalmella, Säräisniemellä ja Ranualla. Vakinaisena kirkkoherrana Jussila oli Ranualla vuosina 1918–1920, Kuivaniemellä 1920–1934 ja Alatorniolla vuodesta 1934 kuolemaansa asti.
Mukana sisällissodassa ja Pohjois-Ruotsin suomalaisuusaktiviteeteissa
Oskari Jussila oli jo ennen vuoden 1918 Suomen sisällissotaa antamassa tukensa porvarilliselle Suomelle. Hän oli perustamassa Ranualla kunnallista suojeluskuntaa. Kansalaissodan loppuvaiheessa Jussila oli rintamalla vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen kustantaman ambulanssin eli kiertävän sairaalan johtajana. Jussila kannatti tällöin näkemyksiä ankarista rankaisutoimista, joita punaisiin kapinan aloittajina oli syytä kohdistaa. Vuodesta 1919 alkaen Jussila koki tärkeäksi tukea suomalaista kansallismielistä toimintaa, jonka tavoitteena oli Pohjois-Ruotsin suomalaisväestön aatteellinen ”valistaminen”. Tästä on osoituksena Jussilan osallistuminen valistustoimintaa varten perustettuun Länsipohjan toimikuntaan. Jussilan sielunhoidollinen toiminta Pohjois-Ruotsin suomalaisalueilla 1920-luvulla herätti Ruotsin kansallismielisissä piireissä pahennusta. Heidän näkemyksensä mukaan suomalaiset tekivät sielunhoidollisen työn varjolla nationalistista kiihotustyötä. Silloinen Luulajan piispa oli yksi kantaa ottaneista.
Vanhoillislestadiolaisen liikkeen vaikuttajaksi
Oskari Jussila oli saavuttanut 1920-luvun alussa vanhoillislestadiolaisessa liikkeessä keskeisen pappisvaikuttajan aseman. Vuonna 1919 Jussilalle uskottiin liikkeen pää-äänenkannattajan, Siionin Lähetyslehden, toimittaminen. Tätä tehtävää hän hoiti aina vuoteen 1939 ja vielä vuosina 1942–1944. Taloudellisestikin lehden toimitus oli menestys eli tuotti herätysliikkeelle tuloja. Jussila oli aktiivinen kielteisien kannanottojen lausuja 1920-luvun alun muita lestadiolaisen liikkeen haaroja kuten uusheräystä kohtaan. Päämoite oli niiden ”lakihenkisyys”. Jussila vieraili 1920 Yhdysvaltojen pohjoisilla suomalaisalueilla ja tuomitsi siellä ns. suurseuralaiset. Oskari Jussilan lehtikirjoittelussa tähän aikaan oli ominaista terävä vastakirjoittelu niitä kohtaan, jotka jollain tavalla arvostelivat vanhoillislestadiolaisuutta. Tähän aikakauteen kuuluu myös aktiivinen toiminta oman kansanopiston perustamiseksi. Niinpä vuonna 1923 aloitti toimintansa Ylitornion kristillinen kansanopisto vanhoillislestadiolaisen liikkeen tukemana.
Kokoomuslaisena kansanedustajana
Vuoden 1922 eduskuntavaaleissa Jussila oli kokoomuksen ehdokkaana Oulun pohjoisessa vaalipiirissä ja tulikin valituksi. Muut silloiset lestadiolaiskansanedustajat tulivat maalaisliiton listalta. Tähän aikaa eduskunnassa esillä olleeseen uskonnonvapauslakiin Jussila otti tiukan kannan. Hän kannatti kansakoulun perinteistä uskonnonopetusta sekä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon julkisoikeudellisen aseman säilyttämistä. Hän tuki kansanedustaja-aikanaan kirkollisten toimintamäärärahojen lisäämistä tai ainakin ennallaan säilyttämistä. Vanhoillislestadiolaisuus ei kuitenkaan eduskunnassa tullut mitenkään esille. Jussilan katsottiin kuuluvan kansanedustaja-aikanaan myös ns. ”kypäräpäisten pappien” joukkoon, joiden vaatimuksena oli saada valtion budjettiin tarpeelliset määrärahat maan ulkoisen ja sisäisen turvallisuuden takaamiseksi. Muita teemoja eduskuntatyössä olivat hänen valitsijoidensa asuinalue eli Lappi ja Peräpohjola sekä niiden kehittäminen.
Brewster SB2A Buccaneer
Brewster SB2A Buccaneer oli lentotukialukselta operoiva pommikone, jonka prototyypin "XSB2A" ensilento oli 17. kesäkuuta 1941. Konemalli tunnettiin myös nimellä "Brewster Model 340". Brewster Aeronautical Corporation valmisti mallia 771 kappaletta.
Oskari Jussila
Toiminta 1930-luvun vanhoillislestadiolaisessa liikkeessä
Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen (SRK) johtaman vanhoillislestadiolaisuuden sisäiset erimielisyydet johtivat 1930-luvun puolivälissä niin sanotun Rauhan Sanan ryhmän erkaantumiseen. Tässä kiistassa Jussila ei ollut keskeisimmässä roolissa, vaikka kuului liikkeen keskeisimpiin hahmoihin. Hän ei halunnut kuulua ”poispotkijoiden joukkoon”. Hänen katsotaan vaikuttaneen kuitenkin siihen, että pääosa papeista jäi SRK:n johtamaan vanhoillislestadiolaiseen liikkeeseen.
Vuonna 1936 Jussila teki toisen matkansa Pohjois-Amerikan suomalaisalueille. Matka kesti kaikkiaan noin puoli vuotta. Tänä aikana hän kiersi heidemanilaisissa seurakunnissa Michiganissa, Minnesotassa, Massachusettsissa, Etelä-Dakotassa, Oregonissa ja Kaliforniassa sekä Kanadan Torontossa. Tämän matkan sanotaan olleen Suomessa meneillään olleeseen hajaannusvaiheeseen verrattuna leppoisa kokemus. Aikalaisille on tältä matkalta jäänyt mieleen erikoisena tapauksena se, että Amerikan matkan tuliaisina Oskari Jussilalla oli oma ”Amerikan rauta” eli henkilöauto, joka siihen aikaan oli hyvin harvinaista etenkin pohjoisessa Suomessa.
Ensimmäinen lestadiolainen lääninrovasti
Tornion rovastikunnan papit valitsivat Oskari Jussilan vuonna 1938 lääninrovastiksi. Näin Jussila oli tällöin evankelis-luterilaisessa kirkossa korkeimmassa asemassa oleva lestadiolaispappi. Vuonna 1939 Jussila joutui syrjään Siionin Lähetyslehden toimittajan tehtävästä. Seuraajaksi tuli Väinö Havas, jonka katsottiin nousseen maallikkojohdon arvostuksessa Jussilan rinnalle, jopa ohikin. Jussila palasi toimittajaksi Havaksen kaatumisen jälkeen 1942.