Irakin_historia
Qasimin sotilashallinto
Vallankumouksellisten joukkojen päällikkö Abdulkarim Qasim muodosti uuden hallituksen ja nimitti itsensä kansallisten joukkojen komentajaksi ja puolustusministeriksi. Abdulsalam Arif nimettiin sisäministeriksi. Valtionpäämiehenä oli määrä toimia kolmen henkilön muodostama suvereniteettineuvosto. Väliaikaisen perustuslaki julisti, että Irak oli osa arabivaltioita ja että arabit ja kurdit elävät Irakissa kumppanuussuhteessa. Maa julistettiin tasavallaksi ja islam valtion uskonnoksi. Kaikki toimeenpano- ja lainsäädäntövalta uskottiin suvereniteettineuvostolle ja hallitukselle. Pian kävi kuitenkin selväksi, että todellinen valta oli armeijan tukeman Qasimin käsissä. Vallankumous muutti Irakin yhteiskunnallista rakennetta, tuhoten maanomistajana toimivien šeikkien vallan, samalla kun se vahvisti kaupungin työläisten, talonpoikien ja keskiluokan asemaa. Vanhaa valtarakennetta muuttaessaan vallankumous kuitenkin elvytti pitkään tukahdetut heimojen väliset ja etniset konfliktit. Vahvimmat näistä olivat arabien ja kurdien, sekä sunnien ja šiiojen väliset konfliktit. Pian vallankumouksen jälkeen vapaiden upseerien liike alkoi hajota sisäisiin erimielisyyksiin. Heillä ei ollut johdonmukaista ideologiaa, eikä tehokasta organisaatiorakennetta. Monet vanhemmat upseerit eivät hyväksyneet sitä, että heidän oli otettava käskyjä vastaan Arifilta. Arifin ja Qasimin välillä syttyi pian liikkeen sisäinen valtataistelu. Arif kannatti liitymistä Egyptin ja Syyrian muodostamaan liittoon. Qasim kannatti Irakin omaa sisäistä yhtenäisyyttä, ja sai tähän tukea muun muassa kurdeilta ja kommunisteilta. Qasim sai syrjäytettyä Arifin vallasta ja tämä tuomittiin maanpetoksesta kuolemaan, mutta tuomio kumottiin myöhemmin. Qasimin tukipohja maan armeijassa ei ollut kovin vankka, ja hän onnistui pysyttelemään vallassa tasapainoillessaan panarabialaisten ja kommunistien välillä. Hän pyrki tasapainottamaan maan armeijan kasvavaa panarabialaista suuntausta tukemalla katuja hallinneita kommunisteja. Hän valtuutti kommunistit hallitsemaan maan pollisia, kansan vastarintajoukkoa. Lisäksi kaikki kommunistivangit vapautettiin. Qasimin aikana harjoitettu talouspolitiikka heijasti myös hänen vaatimatonta alkuperäänsä ja siteitä kommunisteihin. Hän paransi työläisten oloja ja toteutti maareformin, jonka tarkoituksena oli purkaa maaseudun vanha feodaalinen rakenne. Ryhmä tyytymättömiä vapaita upseereita vastusti Qasimin kasvavia yhteyksiä kommunisteihin, ja ryhtyi vallankaappausyritykseen vuonna 1959. Qasim oli kapinasta tietoinen ja pyysi Mosulin kommunistiliittolaisiaan mobilisoimaan joukkonsa. Kapina kukistui kommunistien avulla ja useita nationalisteja surmattiin epäonnistuneen vallankaappausyrityksen jälkeen. Kommunistiyhteyksien myötä Irakin ja Neuvostoliiton välit lähenivät, maiden välille solmittiin taloudelliset siteet ja Neuvostoliitto alkoi toimittaa Irakiin aseita. Qasim alkoi pian vieraantua myös kommunisteista. Mosulissa ja Kirkukissa kommunistiset mielenosoitukset karkasivat käsistä, minkä johdosta kommunistien ja turkkilaisen yläluokan välillä syttyi levottomuuksia ja useita turkkilaisia surmattiin. Qasim oli tiukasti väkivallantekoja vastaan ja joitain rivijäseniä pidätettiin ja kansan vastarintajoukkojen toiminta keskeytettiin. Tämä eristi Qasimin myös kommunisteista. Kansallismielinen Baath-puolue kohdisti Qasimiin epäonnistuneen salamurhayrityksen vuonna 1959. Epäonnistunutta salamurhayritystä johti Saddam Hussein. Qasim reagoi salamurhayritykseen pehmentämällä kantaansa kommunisteja kohtaan, ja tukahduttamalla Baathin ja muiden kansallismielisten puolueiden toiminnan. Uudet suhteet kommunisteihin eivät kestäneet kauan, sillä Qasim joutui toteamaan 1960-luvun alussa kommunistien tulleen liian vahvoiksi. Qasimin valta heikkeni entisestään, kun kurdit tarttuivat aseisiin keskushallintoa vastaan. Kurdit olivat tukeneet vuoden 1958 vallankumousta, jolloin Qasimin ja Arifin määrittämässä perustuslaissa määritettiin kurdien ja arabien tasavertaisuus. Maanpaossa olevien kurdijohtajien, kuten Mustafa Barzanin sallittin palata, mutta keskinäiset epäilyt hiersivät Barzanin ja Qasimin välisiä suhteita. Vuonna 1961 puhkesivat täysimittaiset taistelut kurdisissien ja Irakin armeijan välillä. Irakin armeija ei menestynyt kokeneita kurdisissejä vastaan, joista monet olivat eronneet armeijasta. Qasimin kyvyttömyys hillitä kurdikapinaa, heikensi hänen valtaansa ja kasvava oppositio pystyi nyt suunnittelemaan hänen kaatamistaan. Sisäisiä ongelmia pahensivat useat ulkopoliittiset kriisit, joista merkittävin oli kärjistynyt konflikti Iranin kanssa. Vaikka Qasim oli kyennyt hillitsemään kommunisteja, hänen vasemmistolaiset sympatiansa herättivät lännessä ja naapurimaissa pelkoa kommunistien vallankaappauksesta. Qasim yritti kohdistaa huomion sisäpoliittisista kriiseistä ulkopoliittisiin asioihin. Hän irtisanoi Iranin kanssa tehdyn sopimuksen Shatt al-Arabin hallinnasta ja vaati Kuwaitin hallintaa vuonna 1961. Tämä johti Qasimin konfliktiin Ison-Britannian ja Kuwaitin sekä muiden arabimaiden kanssa. Arabiliitto hyväksyi Kuwaitin täysjäsenekseen, jolloin Irak katkaisi suhteensa arabinaapureihinsa. Ainoa suurvalta, johon Qasimin hallinto säilytti ystävälliset välit, oli Neuvostoliitto. Qasim oli täysin vailla voimakkaita tukijoita, kun vallankumous lopulta tapahtui helmikuussa 1963. Qasimia tukivat ainoastaan kaupunkien vähäosaiset ja köyhät talonpojat, joita oli lukumääräisesti miljoonia, mutta heillä ei ollut voimia puolustaa häntä. Qasim oli ennen vuotta 1963 selviytynyt useista salamurhayrityksistä. Kun yksi armeijan ryhmä yhdessä arabisosialistisen Baath-puolueen kanssa aloitti kapinan, maan hallinto romahti nopeasti ja Qasim teloitettiin.