cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomi kesäolympialaisissa 1972
Suomi osallistui Münchenin kesäolympialaisiin 1972 96 urheilijan joukkueella 16 urheilumuodossa. Suomen joukkue saavutti kesäolympialaisissa 1972 yhteensä kahdeksan mitalia, joista kolme oli kultaa, yksi hopeaa ja neljä pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi sijoittui jaetulle 14. sijalle.
Suomalaisurheilijat valittiin neljässä eri vaiheessa kesä-elokuun 1972 aikana. Valintamalli oli lajiliittojen toivoma. Ensimmäinen valintakokous 1. kesäkuuta nimesi yhteensä 10 urheilijaa, joista kahdeksan oli painijoita, yksi judoka ja yksi voimistelija. Toinen valintakokous oli 3. heinäkuuta toi 11 uutta olympiaurheilijaa, joista yksi oli meloja, yksi painija aiemmin nimettyjen lisäksi, kaksi nyrkkeilijää, neljä nykyaikaista 5-ottelijaa ja kolme soutajaa. Kolmas valintatilaisuus oli 27. heinäkuuta. Siinä 32 urheilijaa sai olympialipun. Heistä yksi oli uimahyppääjä ja uimari, yksi painija aiemmin nimettyjen lisäksi, viisi pyöräilijää, yhdeksän painonnostajaa, neljä melojaa aiemman nimetyn lisäksi, seitsemän ampujaa ja kaksi maratoonaria. Neljännessä valintakokouksessa 14. elokuuta sai 40 urheilijaa olympialipun, joista 25 oli yleisurheilijaa aiemmin valittujen kahden maratoonarin lisäksi, kolme ampujaa aiemmin valittujen lisäksi, kaksi nyrkkeilijää aiemmin valittujen lisäksi, yksi uimahyppääjä kahden aiemman uintilajiedustajan lisäksi, kolme jousiampujaa ja seitsemän purjehtijaa. Lisäksi jätettiin usealle mies- ja naisyleisurheilijalle vielä mahdollisuus lisänäyttöön seuraavan viikonvaihteen Suomi-Ruotsi -yleisurheilumaaottelussa. Viimeinen valinta Ruotsi-maaottelun tulosten perusteella toi mukaan vielä seitsemän yleisurheilijaa.
Kultaa
thumb|right|250px|Lasse Viren juoksemassa kohti 10 000 metrin voittoa takanaan Yhdysvaltain [[Frank Shorter.]]
Joukkue
Münchenin kesäolympialaisissa Suomella oli 16 lajiryhmässä kilpaillut 96 urheilijan joukkue. Maan lipunkantajana kisojen avajaisissa toimi meloja Ilkka Nummisto.
Joukkueen kokonaisvahvuus oli 138 urheilijan lisäksi 45 joukkueen johtotehtäviin, valmennukseen ja huoltoon kuuluvaa edustajaa. Yleisjohtoon kuului 11 henkilöä. Lajijohto käsitti 30 henkilöä, joista 20 valmentajaa. ,
Valinnoista
Valinnat tehtiin 1. kesäkuuta – 14. elokuuta neljässä valintakokouksessa. Valinnan teki Olympiakomitean hallitus lajiliittojen ehdotusten perusteella. Lopullinen urheilijamäärä oli 96. Nyrkkeilijävalinnoissa tehtiin kompromissi, sillä mahdollisten valintojen Jouko Lindberghin ja Reima Virtasen lisäksi muiden nyrkkeilijöiden valinta oli epäselvä, joten koko ryhmän valinta lykättiin seuraaviin valintakokouksiin. Painijoista Eero Tapion ja Pertti Ukkolan valinta lykättiin vielä seuraaviin kokouksiin.
Toisella valintakerralla kahden vahvimmaksi arvioidun nyrkkeilijän eli Lindberghin ja Virtasen valinta vahvistettiin. Muilta neljältä eli Kalevi Marjamaa, Mikko Saarinen, Pentti Saarman ja Kalevi Kosunen, mahdolliselta odotettiin lisänäyttöjä. Melonnassa yksiköihin valitun Nummiston lisäksi K-4:lta odotettiin vielä lisänäyttöjä.
Kolmannessa valinnassa ammunta ehdotti 11, mutta valittuja oli seitsemän. Soudussa perämiehetön nelonen ei saanut hyväksyntää olympialaisiin. Pyöräilyssä rata-ajaja Raimo Nieminen tarvitsi vielä lisänäyttöjä. Uintilajien kahden lisäksi uimahyppääjä Pentti Koskinen ei saanut vielä hyväksyntää, mutta tulevat SM-kisat annettiin vielä lisänäyttöpaikaksi. Nyrkkeilyssä neljän valitun eli Lindberghin, Virtasen, Saarisen ja Saarmanin lisäksi Marjamaa ja Kalervo Hautasaari jäivät valittujen ulkopuolelle. Voimistelussa Suomen miesten joukkuetta ei nimetty, joten Nissisen lisäksi ehdolla olleet viisi muuta voimistelijaa eli Kari Heinonen, Markku Karttunen, Antero Lisko, Juhani Rahikainen ja Kai Uramaa, jäivät ulos olympiakisoista. Vaikka joukkueelle vaadittu pisteraja oli saavutettu, tasoa ei katsottu riittäväksi. Näin päättyi vuodesta 1924 alkanut miesten voimistelujoukkueiden menestyksellinen olympiaedustusketju. Miesten koripallojoukkue sai myös mahdollisuuden eli mikäli selviäisi Augsburgissa käytävistä olympiakoripallokarsinnoista, joukkue lähetettäisiin kisoihin. Joukkue ei selvinnyt kuitenkaan karsinnoista. Hylättyjä urheilijoita kolmannessa valinnassa oli kaikkiaan 17, mutta osalle vielä neljäs valinta saattoi tuoda paikan olympialaisiin.
Menestysodotuksista
Yleisurheilun amerikkalaislehti Track&Field (T&F) oli ennakoinut suomalaismenetystä myös heinäkuun alussa nimeämällä edellisvuoden Euroopan mestarin Juha Väätäisen kultamitalisuosikiksi 10 000 metrillä ja mitalisuosikiksi 5 000 metrillä. Toisen mitalisuosikkina oli keihäänheittäjä Hannu Siitonen. Mahdollisina mitaliyllättäjinä T&F piti seiväshyppääjä Antti Kalliomäkeä, edellisten olympialaisten hopeamitalimiestä keihäänheittäjä Jorma Kinnusta, estejuoksijoita Tapio Kantasta ja Mikko Ala-Leppilampea.
Yleisurheilun lisäksi muissa lajeissa oli lähinnä mitaliodotuksia; ei niinkään odotuksia kultamitaleista. Vahvimpana mitaliehdokkaana nähtiin jousiammunnassa edellisten MM-kisojen hopeamitalisti Kyösti Laasonen. Painissa suomalaiset olivat saavuttaneet 1960-luvulla menestystä niin MM- kuin EM-kisoissa. Viimeisimpänä kevään 1972 EM-kisoissa Martti Laakso otti hopeaa. Ammunnassa vuoden 1970 MM-kisoissa Yhdysvaltain Phoenixissa käydyissä kisoissa Esa Kervinen ja Seppo Mäkinen olivat olleet mitalisteja, joka loi odotuksia menestymisestä. Pitkäaikaisessa olympiamitalilajissa nyrkkeilyssä parhaimmin oli menestynyt Reima Virtanen, joka li ollut vuoden 1971 EM-kisoissa pronssilla.
Muu henkilöstö
Yleisjohto
Terveydenhuolto
Edustajat
thumb|right|250px|Valokuva Suomen olympiaurheilijoista [[Lasse Virénistä (vas.) ja Pekka Vasalasta (oik.) 5000 metrin ja 1500 metrin voiton jälkeen Münchenissä. Keskellä valmentaja Seppo Nuuttila.]] Lajijohto
Tuomarointitehtävät
Kaksisuuntainen sopimus (jääkiekko)
Kaksisuuntainen sopimus on yleisesti ammattilaisjääkiekkoilussa käytettävä pelaajasopimus yksisuuntaisen sopimuksen ohella. Esimerkiksi NHL-sarjassa jokaiselle tulokaspelaajalle solmitaan kaksisuuntainen sopimus. NHL:ssä kaksisuuntainen sopimus merkitsee käytännössä, että palaaja voidaan nostaa alemman sarjatason yhteistyöjoukkueesta, eli farmijoukkueesta NHL-joukkueen kokoonpanoon. Toisaalta hänet voidaan lähettää myös takaisin niin sanottuun farmiin ilman sopimuksellisia seuraamuksia.
Stephen Heller
thumb|right|Stephen Heller Stephen Heller (15. toukokuuta 1813 – 14. tammikuuta 1888) oli unkarilainen säveltäjä ja pianisti. Hänet lähetettiin 9-vuotiaana opiskelemaan Carl Czernyn johdolla. Vuonna 1838 Heller muutti Pariisiin, jossa hän elätti itsensä työskentelemällä opettajana, säveltäjänä ja kirjailijana. Suurin osa Hellerin sävellyksistä on pianomusiikkia.
Henry Oinas-Kukkonen
Henry Oinas-Kukkonen on oululainen yliopistonlehtori. Oinas-Kukkonen on koulutukseltaan filosofian tohtori, joka työskentelee Oulun yliopiston humanistisessa tiedekunnassa historian yliopistonlehtorina. Hän on myös kansainvälisten suhteiden ja informaatioverkostojen historian dosentti (vuodesta 2006).
Vomit the Soul
Vomit the Soul oli italialainen brutaalin death metalin yhtye, joka perustettiin vuonna 1999 Leccossa, Italiassa. Yhtyeen nimi viittaa Cannibal Corpsen saman nimiseen musiikkikappaleeseen.
Henry Oinas-Kukkonen
Hän on väitellyt filosofian tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 1999. Hänen väitöskirjansa englanninkielinen otsikko on: US Attitude towards the Japanese Communist Movement 1944-1947 ''. ''
Tutkimus
Henry Oinas-Kukkosen merkittävimmät tutkimusalat liittyvät kylmään sotaan, innovaatioihin ja informaatioverkostoihin.
Vomit the Soul
Yhtye hajosi vuonna 2011.
Henry Oinas-Kukkonen
Monografiat:
Oinas-Kukkonen, H., & Oinas-Kukkonen, H. (2013). Humanizing the web: Change and social innovation. Palgrave Macmillan.
Geraldine Somerville
Geraldine Margaret Agnew-Somerville  (s. 19. toukokuuta 1967 County Meath, Irlanti) on irlantilaissyntyinen brittiläinen näyttelijä.
Yehuda Halevi
pienoiskuva Yehuda Halevi tai Judah Ha-Levi (myös Judah ben Samuel Halevi,, n. 1075–1141) oli espanjalainen sefardijuutalainen filosofi ja runoilija. Hän syntyi Tudelassa, Navarrassa, Espanjassa.
Geraldine Somerville
Hän on näytellyt Harry Potterin äitiä, Lily Potteria, Harry Potter -elokuvissa. Tunnetuimman roolinsa hän teki tv-sarjassa Fitz ratkaisee (Cracker, 1993–1996), jossa hän esitti rikospoliisi Jane Penhaligonia. Tv-sarjassa Aristokraatit (Aristocrats, 1999) Somerville esitti aatelisnaista Lady Emily Lennoxia. Vuonna 2013 hän näytteli elokuvassa Grace of Monaco.
Henry Oinas-Kukkonen
Monografiat:
Oinas-Kukkonen, H. (2003). Tolerance, suspicion, and hostility: changing US attitudes toward the Japanese communist movement, 1944-1947. ABC-CLIO.
Yehuda Halevi
Runoilijana Halevi kirjoitti sekä maallista runoutta, kuten eulogioita ja rakkausrunoja, että uskonnollista runoutta.
Henry Oinas-Kukkonen
Journaalit
Oinas-Kukkonen, H. (2007). From bush to engelbart:'slowly, some little bells were ringing'. IEEE Annals of the History of Computing, 29(2), 31-39
Oinas-Kukkonen, H., Oinas-Kukkonen, H., & Sušová, V. (2011). A Classification of Methods and Contributions in the Historiography of Nordic Computing. In History of Nordic Computing 3 (pp. 444-452). Springer Berlin Heidelberg.
Voipuu
Kuvaus
left|thumb|Voipuu savannilla [[Burkina Fasossa]] Voipuu on pienehkö puu, joka kasvaa tavallisesti noin 10–15 metriä korkeaksi. Se voi kasvaa suurimmillaan noin 25 metriä korkeaksi ja rungon läpimitaltaan noin metrin levyiseksi. Latvus on yleensä pyöreähkö. Kaarna on paksua ja pitkittäin syvän uurteista. Puu tuottaa paksua valkoista maitiaisnestettä.
Lehdet ovat asettuneet kierteisesti versojen kärkiin. Lehtilavat ovat pitkänpyöreitä, 12–25 senttimetriä pitkiä, 4–7 senttimetriä leveitä ja aaltolaitaisia. Lehdet ovat aluksi puhjetessaan ruskeanpunaisen karvapeitteisiä ja myöhemmin tummanvihreitä, kaljuja ja nahkeapintaisia. Lehtiruodit ovat 5–15 senttimetriä pitkiä.
Kukinnot kehittyvät lehtihankoihin. Kukinnossa on tavallisesti 30–40 kukkaa, joskus enemmänkin. Kukat ovat kaksineuvoisia ja hyönteispölytteisiä. Terälehtiä on yleensä kahdeksan. Kukat ovat 1,5 senttimetriä halkaisijaltaan ja väriltään valkoisia tai kellertävän valkoisia. Kukkia ympäröivät kalvomaiset ruskeat esilehdet, jotka varisevat ennen kukkien aukeamista.
Hedelmä on soikea 5–8 senttimetriä pitkä ja 3–4 senttimetriä leveä väriltään keltainen tai keltavihreä marja. Hedelmissä on tavallisesti vain yksi soikea tai pyöreähkö siemen, jota usein kutsutaan pähkinäksi. Siementä ympäröi hauraus kiiltäväpintainen siemenkuori. Monet linnut ja nisäkkäät syövät puun makeita hedelmiä ja levittävät siten siemeniä. Hedelmien kypsyminen kestää 4–6 kuukautta. Voipuu alkaa kantaa hedelmää 15–20 vuoden iässä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Voipuu kasvaa villinä Länsi-Afrikan savannialueella. Sitä kasvaa noin 500–700 kilometrin levyisellä vyöhykkeellä Senegalista Sudaniin ja Etiopian sekä Uganda läntisiin osiin. Se on mantereen sisäosien kasvi, ja vain Nigeriassa ja Ghanassa sen kasvualueet ulottuvat alle 50 kilometrin päähän Guineanlahden rannikolta. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee voipuun vaarantuneeksi. Lajin suurimmat uhat ovat sen laajamittainen käyttö ja elinympäristöjen heikentyminen.
Voipuu on lähinnä trooppisten savannien laji. Sitä kasvaa 100–600 metrin korkeudella merenpinnasta. Sen elinalueiden vuoden keskimääräinen lämpötila on 25–29 °C. Laji viihtyy hiekkaisilla ja savisilla mailla.
Käyttö
left|thumb|Voipuun siemeniä eli "karitepähkinöitä"
Voipuun siemenistä puristettu karitevoi on yksi merkittävimpiä läntisessä Afrikassa käytettyjä kasvirasvoja. Karitevoi muistuttaa koostumukseltaan palmuöljyä, mutta voipuuta voidaan kasvattaa selvästi kuivemmilla alueilla kuin öljypalmua. Nykyään karitevoita käytetään laajalti muuallakin maailmassa sekä ruoka-aineena että kosmetiikan ja hygieniatuotteiden raaka-aineena. Myös hedelmän maltoa käytetään ihmisravintona.
Karitevoita ja muita puusta tehtyjä valmisteita on käytetty perinteisesti lääkinnässä. Useita kasvin osia on myös käytetty kotieläinten rehuna. Kasvin maitiaisnesteestä on valmistettu liimaa. Puuta on lisäksi käytetty puutavarana ja polttopuuna.
Antero Vornanen
Andrei "Antero" Filipinpoika Vornanen (18. elokuuta 1889 – 23. helmikuuta 1937 Suojärvi) oli suomalainen opettaja, soitinrakentaja ja kanteleensoittaja. Hän kuului karjalaiseen Vornasen sukuun, josta tunnetaan ainakin 40 runonlaulajaa sekä yhdeksän kanteleensoittajaa. Myös Antero Vornasen isä Hilippa Vornanen oli tunnettu kanteleensoittaja.
Työ opettajana
Korpiselän pitäjän Tolvajärven kylästä kotoisin ollut Vornanen sai käsityönopettajan koulutuksen Sortavalassa ja toimi sen jälkeen käsityönopettajana Karjalassa sekä useiden eri aineiden opettajana Siikasalmen maamieskoulussa Liperissä. Vornanen työskenteli myös Itä-Hämeen kotiteollisuusyhdistyksen sihteerinä ja neuvojana Lahdessa vuoteen 1921 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi teollisuuden esimiestehtäviin Sortavalan Helylään ja myöhemmin uittoyhdistyksen palvelukseen Joensuun Utraan. Joensuusta hän muutti Laatokan Karjalan pohjoisosaan Suojärven pitäjään, josta Vornanen osti sisarensa perheen sekatavarakaupan. Samalla hän perusti verstaan kanteleiden rakentamista ja korjaamista varten.
Kanteleensoitto
Vornanen oli kiinnostunut erityisesti viisikielisistä kanteleista, joiden soittoharrastuksen elvyttäjänä häntä pidetään. Vuonna 1931 Vornasen suunnittelemat viisikielisen kanteleen piirustukset ja valmistusohjeet julkaistiin etnomusikologi A. O. Väisäsen kirjoittamassa artikkelissa Yhteishyvä-lehdessä. Hän oli itse harrastanut kanteleensoittoa jo lapsesta saakka ja esiintyi aktiivisesti 1920–1930-luvuilla. Vornanen soitti muun muassa kouluissa, varuskunnissa ja erilaisissa juhlatilaisuuksissa. Yleisradion lähetyksissä hän oli mukana useita kertoja ja soitti kahdelle presidentille, L. K. Relanderille ja P. E. Svinhufvudille. Yleisradio myös tallensi ainakin kaksi hänen soittamaansa kappaletta, jotka ovat säilyneet yhtiön kokoelmissa. Vuonna 1935 Vornanen oli yksi Kalevalan riemuvuoden eli teoksen 100-vuotisjuhlavuoden Sortavalassa järjestettyjen laulu- ja soittojuhlien pääesiintyjistä. Hän soitti myös muun muassa Helsingin Messuhallissa järjestetyssä Kalevalan riemuvuoden juhlassa.
Natsi-Saksan kanteleet
Vuonna 1936 Vornanen oli soittamassa Saksan Lyypekissä järjestetyillä Pohjoismaisilla päivillä, jossa kuulijoiden joukossa oli muun muassa tuleva valtakunnanmarsalkka Hermann Göring. Samalla matkalla paikallinen radio tallensi hänen Kellojen soitto ja Karhunkaatoon lähtö -nimiset sävelmänsä. Vuotta myöhemmin Vornanen valmisti kymmenen hakaristeillä varustettua viisikielistä kanteletta natsi-Saksan johtoon kuuluneelle Heinrich Himmlerille, joka oli Ahnenerbe-projektinsa myötä kiinnostunut karjalaisesta kansanperinteestä ja mytologiasta. ”Muinaisgermaanisina” pidetyt soittimet menivät opetuskäyttöön natsien SS-organisaatiolle, mutta myöhemmin niitä valmistui myös Suomessa myytäväksi. Yksi alkuperäinen hakaristikantele on esillä Jyväskylässä toimivassa Suomen käsityön museossa.
Yleisradion välisoitto
Vuonna 1930 hän otti osaa Eino Palolan ideoimaan Yleisradion kilpailuun, jossa etsittiin yhtiölle väliaikamerkkiä. Vornasen sukuhistorian kirjoittanut Rauno Malviniemi kertoo, että Antero Vornasen sävellys toimitettiin kilpailuun A. O. Väisäsen kautta, joka kuitenkin merkitsi sen itsensä sovittamaksi. Väisäsen lähettämä ehdotus voitti kilpailun, mutta Malviniemen tietojen mukaan Vornasta ei sävellyksen yhteydessä mainittu lainkaan. Yleisesti sitä pidetään 1700-luvulta peräisin olevana kansansävelmänä. Väliaikamerkki on edelleen kuultavissa säännöllisesti Yle Radio 1:n kanavalla.
Roger Lloyd Pack
Roger Lloyd Pack (8. helmikuuta 1944 Lontoo, Englanti, Iso-Britannia – 15. tammikuuta 2014 ) oli englantilainen näyttelijä.
Hän näytteli Barty Kyyryä elokuvassa Harry Potter ja liekehtivä pikari ja esiintyi myös muun muassa tv-sarjoissa Dibleyn kirkkoherra ja Ukot.
Atago (1930)
Atago oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1932 palvelukseenotettu Takao-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Kuren laivastoarsenaalilta ja sen köli laskettiin 28. huhtikuuta 1927. Alus laskettiin vesille 16. kesäkuuta 1930 ja se otettiin palvelukseen 30. maaliskuuta 1932.
Palvelus
Joulukuusta 1932 alkaen alus muodosti sisaralustensa kanssa 4. risteilijälaivueen korvaten laivueen aiemmin muodostaneet Myōkō-luokan alukset. Alukset poistettiin palveluksesta 15. marraskuuta 1935, jonka jälkeen alusten runkoja vahvistettiin samoin kuin tehtiin muita muutoksia. Muiden luokan alusten palatessa laivueeseen Atago jäi reserviin aina vuoteen 1939. Alus oli modernisoitavana, mikä päättyi 30. lokakuuta 1939, minkä jälkeen se palasi laivueeseen 15. marraskuuta.
Tyynenmeren sodan alkaessa joulukuussa 1941 alus oli laivueen mukana Etelä-Kiinan merellä suojaamassa maihinnousuja Malaijaan ja Borneolle. Tammikuussa laivue siirtyi Palaulle. Alukset suojasivat Hollannin Itä-Intiassa ja iskivät helmikuun lopulla Jaavan eteläpuolisille laivareiteille, jolloin Atago ja Takao upottivat USS Pillsburyn. Atago osallistui myös HMAS Yarran, Ankingin ja Francelin upottamiseen.
Pierfrancesco Favino
Pierfrancesco Favino (s. 24. elokuuta 1969 Rooma, Italia) on italialainen näyttelijä. Hänen tunnettuja roolitöitään ovat muun muassa Kristoffer Kolumbus elokuvassa Night at the Museum – yö museossa, kenraali Glozelle elokuvassa Narnian tarinat: Prinssi Kaspian sekä Ernesto Olivetti elokuvassa Enkelit ja demonit.
Vuonna 2006 Favino palkittiin ”Italian Oscarilla” eli David di Donatello -palkinnolla roolistaan rikoselokuvassa Romanzo Criminale. Vuonna 2008 hän näytteli partisaania Spike Leen ohjaamassa elokuvassa Santa Annan ihme ja vuonna 2012 anarkisti Giuseppe Pinelliä elokuvassa Romanzo di una strage, josta hän jälleen sai David-palkinnon.
One Hour Photo
Juoni
Sy Parrish (Robin Williams) on yksinäinen mies, joka on ollut vuosia töissä valokuvien pikakehittämössä supermarketin aulassa. Sy tuntee suurta ammattiylpeyttä työstään ja on tarkka, miltä asiakkaiden kuvat näyttävät. Hän haluaa kuvien olevan värikylläisiä ja mahdollisimman hyvälaatuisia. Syn vakioasiakkaita on Yorkinin perhe: aviomies William (Michael Vartan), vaimo Nina (Connie Nielsen) ja heidän poikansa Jake (Dylan Smith). Sy on valmistanut heidän kuvansa jo vuosien ajan ja muodostanut samalla pakkomielteen perhettä kohtaan. Hän ihailee heidän onnellisuuttaan ja vaurauttaan, tuntee heidät läpikotaisin ja haluaa kaiken lisäksi olla osa heidän perhettään. Lopulta Sy alkaa seurata heitä ja saa huomata, ettei perhe olekaan niin täydellinen kuin voisi luulla.
Yoshinobu Miyake
pienoiskuva|Yoshinobu Miyake Yoshinobu Miyake (, s. 24. marraskuuta 1939 Tokio) on japanilainen painonnostaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Vain 155 senttiä pitkä Miyake voitti olympiakultaa Tokiossa 1964 ja Méxicossa 1968 sekä hopeaa Roomassa 1960. Münchenin kisoissa 1972 hän oli sarjassaan neljäs. Hän on edelleen Japanin ainoa painonnoston olympiavoittaja.
Miyake on nelinkertainen maailmanmestari (1962, 1963, 1965 ja 1966). Urallaan hän teki kaikkiaan 25 maailmanennätystä.
Oman uransa jälkeen Miyake alkoi valmentaa Japanin painonnostojoukkuetta. Hänen veljensä Yoshiyuki Miyake on kaksinkertainen painonnoston maailmanmestari ja olympiapronssimitalisti.
Owen Wilson
Owen Cunningham Wilson (s. 18. marraskuuta 1968 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja, joka tunnetaan useista rooleistaan ja taipuneesta nenästään. Hän oli Oscar-ehdokkaana käsikirjoituksestaan Royal Tenenbaums -elokuvaan. Owen Wilson esiintyy usein samoissa elokuvissa Ben Stillerin kanssa.
Vuonna 2010 Forbes julkaisi listan ”Hollywood’s Animation A-List”, jossa lueteltiin kymmenen Hollywoodin menestyksekkäintä animaatioiden ääninäyttelijää lipputulojen perusteella mitattuna. Wilson oli listalla jaetulla kolmannella sijalla yhdessä Jack Blackin kanssa.
Yksityiselämä
Wilsonin vanhemmat ovat Laura Cunningham ja Robert Wilson. Hänen veljensä Andrew ja Luke ovat myös näyttelijöitä. Wilsonin sukujuuret ovat Irlannista.
Wilson seurusteli näyttelijä Kate Hudsonin kanssa 2008–2009. Hänellä on vuonna 2011 syntynyt poika yhdessä entisen naisystävänsä Jade Duellin kanssa. Vuonna 2014 Wilson sai toisen pojan Caroline Lindqvistin kanssa.
Wilson on kärsinyt mielenterveysongelmista. Elokuussa 2007 hän joutui sairaalahoitoon itsemurhayrityksen jälkeen. Wilson oli ottanut yliannoksen lääkkeitä ja viiltänyt molemmat ranteensa auki.
Kottaraiset
Kottaraiset (Sturnidae) on varpuslintujen lahkoon kuuluva heimo. Siihen kuuluu pieniä ja keskikokoisia kottaraisia, mainoja, rakkeleita ja loisnokkeleita, joista useimmat ovat väriltään tummia. Niillä on pitkä ja suora, kärkeä kohti kapeneva nokka ja voimakkaat jalat. Kottaraisia tavataan luonnostaan vain vanhassa maailmassa eli Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa, pohjoisessa Australiassa ja Tyynenmeren saarilla. Ihmiset ovat kuitenkin siirtäneet muutamia lajeja myös Pohjois-Amerikkaan, Havaijille ja Uuteen-Seelantiin, missä niistä on paikoitellen tullut alkuperäiselle luonnolle haitallisia vieraslajeja. Kottaraiset käyttävät ravinnokseen pääasiassa hyönteisiä ja hedelmiä. Jotkin lajit ruokailevat viljelyksillä ja niitä pidetään tuholaisina. Useimmat kottaraiset pesivät puunkoloissa. Kottaraiset ovat luonnossa taitavia laulajia, ja ihmisen kasvattamana ne voivat oppia matkimaan puhettakin.
Länsimaalaisille tutuin tämän heimon lajeista on suurina parvina asutuksen lähellä elävä kottarainen (Sturnus vulgaris). Aasiassa tunnetuin laji on lemmikkinäkin pidettävä pihamaina (Acridotheres tristis). Suomessa on tavattu kaksi heimon lajia; tavallisen kottaraisen lisäksi punakottarainen (Sturnus roseus), joka on maassa satunnainen vierailija. Lisäksi tarhakarkulaisina, ei siis Suomen lintulajistoon laskettavina, on havaittu kiinankottarainen (Sturnus sinensis) ja viirupääkottarainen (Sturnus cineraceus).
Suvut ja lajit
Luettelo perustuu BirdLife Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön. Luokittelujen eroavuuksista johtuen lajisto voi olla erilainen eri lähteissä. Risti (†) merkitsee, että kyseinen laji on kuollut sukupuuttoon.
Samuel Aranda
Samuel Aranda (s. 1979 Santa Coloma de Gramenet, Barcelonan maakunta, Espanja ) on espanjalainen valokuvaaja. Hän työskentelee Tunisiassa freelancekuvaajana.
Arandan valokuva jemeniläisestä naisesta, joka pitää sylissään haavoittunutta sukulaistaan, valittiin vuonna 2012 vuoden 2011 lehtikuvaksi.
Jeremy Vuolo
Jeremy Joseph Vuolo (s. 5. syyskuuta 1987 Downingtown, Pennsylvania, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti, nykyään baptisti pappi ja tositelevisiotähti 19 Kids and Counting -sarjan spin-off-sarjassa Counting On. Hänen vanhempansa ovat Chuck ja Diana Vuolo ja hänen sukujuuristaan neljäsosa on italialaisia hänen isänisänsä vuoksi. Vuololla on sisko Valerie ja veli Charlie. Vuolo meni naimisiin Jinger Duggarin kanssa vuonna 2016. He saivat esikoistyttären Felicity Nicolen (s. 2018) ja toisen tyttären Evangeline Jon (s. 2020).
Vuolo ja hänen vaimonsa ovat aktiivisesti mukana Vuolon äidin perustamassa SWAN4kids-järjestössä. Järjestö tarjoaa musiikin opetusta niille lapsille, joiden vanhemmat ovat vankilassa. Ideana on luoda toivoa heihin ja lisätä heidän hyvinvointiaan.
Vuolo pelasi muun muassa New York Red Bullsin riveissä. Vuolo allekirjoitti sopimuksen Red Bullsin kanssa tammikuussa 2012. Vuolo saapui vuoden 2011 tammikuussa testijaksolle Ouluun ja ansaitsi esityksillään sopimuksen joukkueeseen. Tätä ennen hän oli pelannut Yhdysvaltojen yliopistosarjoissa, joissa hänet valittiin kauden 2009 parhaaksi maalivahdiksi.
Kantavierre
Kantavierre kertoo käytännössä oluen mäskäyksessä vierteeseen liuenneiden (ja mahdollisesti erikseen lisättyjen) sokerien määrän. Sokerit ovat vettä raskaampia (tiheämpiä), joten mitä enemmän niitä on sekoittunut veteen, sen tiheämpi vierre, ja sitä enemmän alkoholia periaatteessa syntyy käymisen seurauksena. Kaikki sokerit eivät ole ns. käymiskelpoisia – eli sellaisia joita hiiva osaisi käyttää ravinnokseen – joten käymättömän vierteen kantavierre ei suoraan kerro lopullista alkoholipitoisuutta. Käytännössä se on kuitenkin hyvin kuvaava suure: mitä suurempi kantavierre, sen alkoholipitoisempi oluesta tulee (katso kaaviokuva alempana).
Eppu (Tenavat)
thumb|180px|Eppu turvariepunsa kanssa. Eppu (Linus van Pelt) on yksi päähahmoista Charles M. Schulzin strippisarjakuvassa Tenavat. Hänen tunnusmerkkejään ovat lapselle poikkeuksellisen laaja yleissivistys sekä riepu, jota hän kuljettaa lähes aina mukanaan. Eppu on Tellun pikkuveli ja Jaska Jokusen mahdollisesti lähin ystävä. Jotkut suomentajat ovat käyttäneet hänestä ja Tellusta sukunimeä Peltonen, mutta tavallisesti heidän sukunimensä on jätetty suomennoksista kokonaan pois. Eppu ja hänen pikkuveljensä Toisto ovat lähes samannäköisiä.
Hahmon kuvaus
Eppu on nuoresta iästään huolimatta kuvattu viisaaksi. Hän on pohdiskeleva luonne ja lainaa usein ulkomuistista Raamattua, varsinkin evankeliumeja. Hän on kiinnostunut teologisista kysymyksistä ja raamatuntutkimuksesta. Epulla on kuitenkin myös päähänpinttymän kaltaisia järjettömiä uskomuksia. Hän esimerkiksi uskoo vuorenvarmasti, että joka halloween ”suuri kurpitsa” nousee kaikkein vilpittömimmästä kurpitsapenkistä tuomaan lapsille lahjoja. Eppu odottaa sitä aina istumalla koko halloween-illan kurpitsamaalla, mutta suuri kurpitsa ei ole koskaan näyttäytynyt. Muut Tenavien hahmoista eivät pääsääntöisesti ole uskoneet suuren kurpitsan olemassaoloon, mutta Eppu pyrkii aina levittämään suuren kurpitsan ilosanomaa välittämättä naurunalaiseksi joutumisesta. Eppu uskoo myös joihinkin itse keksimiinsä kuvitteellisiin eläinlajeihin ja pelkää luonnossa liikkuessaan aina queen snake -nimisen, todellisuudessa myrkyttömän käärmelajin puremaa (suomennoksissa queen snake on joskus käännetty kyykäärmeeksi).
Eppu kantaa mukanaan sinistä turvariepua. Hänellä on tapana pidellä riepua poskeaan vasten ja imeä samalla peukaloaan. Joutuessaan eroon rievustaan Eppu saa yleensä pahoja vieroitusoireita. Varsinkin Tellu sekä Epun ”rievunvihaajaisoäiti” ovat yrittäneet useita kertoja huonolla menestyksellä ottaa rievun Epulta pois, minkä ohella Ressu yrittää usein siepata sen. Muutaman kerran Eppu on yrittänyt itse vieroittaa itsensä rievustaan, mutta hänen tahdonvoimansa ei ole koskaan riittänyt. Epun on nähty käyttävän riepuaan myös lasson, ruoskan tai lingon tavoin, ja hänellä on toisinaan tapana paeta epämiellyttävistä tilanteista vetämällä riepu päänsä yli. Yhdessä vuonna 1965 ilmestyneessä tarinassa riepu heräsi eloon ja alkoi hyökkäillä Tellun kimppuun.
Jaska Jokusen pikkusisko Salli on ihastunut Eppuun, mutta rakkaus on yksipuolista kuten Tellun ja Amadeuksen välillä. Salli kutsuu Eppua ”kultamussukakseen”, minkä päätteeksi Eppu sanoo aina taustalla: ”Minä en ole sinun kultamussukkasi”. Epulla itsellään on ollut muutamia ihastuksia. 1960-luvun stripeissä hän on ihastunut opettajaansa neiti Virkkuseen (miss Othmar) ja kahdessa 1970-luvulla ilmestyneessä tarinassa Tryffeli (Truffles) -nimiseen tyttöön. Joissain 1980- ja 1990-lukujen stripeissä Epun ja Lindan (koulussa hänen takanaan olevassa pulpetissa istuvan tummahiuksisen tytön) välillä on kuvio, jossa vuorotellen toinen on ihastunut toiseen ja toinen aina torjuu hänet.
Eppu kuuluu Jaska Jokusen baseball-joukkueeseen ja useimmiten hänen pelipaikakseen mainitaan kakkospesä. Jaska Jokusen ollessa estynyt pelaamasta Eppu on useasti korvannut hänet syöttäjänä, ja tällöin joukkue on yleensä voittanut.
Eppu pukeutuu aina raidalliseen t-paitaan, joka Tenavat-animaatioissa on väritetty punaiseksi.
Hahmon historia
Eppu esiintyi Tenavissa ensi kerran 19. syyskuuta 1952 ja hänet nimettiin kolme päivää myöhemmin. Jo tätä ennen 14. heinäkuuta 1952 Tellu oli maininnut hänellä olevan pikkuveli. Eppu oli muutaman vuoden ajan kuvattu vauvana, mutta 1950-luvun jälkipuoliskolla hän vanheni suunnilleen samanikäiseksi muiden lasten kanssa.
Charles M. Schulzin mukaan Eppu oli hahmo, jonka piirtämisestä hän nautti eniten. Epun englanninkielinen etunimi Linus tuli Linus Maurerilta, joka oli yksi Schulzin työtovereista Art Instruction -piirustuskoulussa. Linus Maurer (1926–2016) piirsi 1960- ja 1970-luvulla itsekin eräitä syndikoituja sarjakuvia ja toimi uransa viimeisessä vaiheessa Sonoma Index-Tribunen pilapiirtäjänä. Tellun ja Epun sukunimi van Pelt on puolestaan lainattu Fritz ja Louanne van Pelt -nimiseltä pariskunnalta, johon Schulz tutustui asuessaan 1950-luvun alussa vuoden ajan Colorado Springsissä.
Termi security blanket (”turvariepu”) levisi ilmeisesti englannin kieleen Tenavien ansiosta. Schulz viittasi haastatteluissa ylpeänä siihen, että hänen lanseeraamansa sana oli päätynyt sanakirjaan. Fritz van Pelt väitti myöhemmin keksineensä termin Schulzille, vaikka Schulz kiisti tämän väitteen. Oman kertomansa mukaan Schulz sai innoituksen omilta lapsiltaan, joista hänen mukaansa kolme raahasi riepua mukanaan. Epun riepu nähtiin Tenavissa ensi kerran vuonna 1954. Turvarievun ajatuksen voidaan nähdä vastaavan psykoanalyytikko Donald W. Winnicottin vuonna 1951 julkaisemaa teoriaa siirtymäobjekteista.
Suuri kurpitsa mainittiin ensimmäisen kerran 1959.
Vuonna 1962 Schulz muutti Epun silmälasipäiseksi, mutta luopui tästä ratkaisusta muutaman kuukauden kuluttua, koska se rajoitti erilaisten ilmeiden kuvaamista.
Veljekset Christopher ja Stephen Shea toimivat Epun ääninäyttelijöinä useissa 1960- ja 1970-luvulla tehdyissä Tenavat-animaatioissa. Christopher Shealla oli hieman sammaltava puheääni, joka on sittemmin iskostunut osaksi hahmoa. Myöhemmissä animaatiosovituksissa hahmolle on yleensä pyritty löytämään samalla tavalla puhuva lapsinäyttelijä.
Kantavierre
Ominaispainoasteikko
Ominaispaino määrittää vierteen tiheyden suhteessa veden tiheyteen. Esimerkiksi ominaispaino 1,050 tarkoittaa että vierre on 1,050 kertaa niin raskasta kuin vesi. Oluen käydessä hiiva hajottaa sokeria alkoholiksi ja hiilidioksidiksi, joista jälkimmäinen poistuu astiasta laskien vierteen tiheyttä. Alkoholin tilavuusprosentti oluessa voidaan määrittää melko tarkasti mittaamalla käymättömän ja käyneen vierteen ominaispainot (OG, original gravity ja FG, final gravity), sekä käyttämällä niille seuraavaa laskentakaavaa:
Deep Sea Diver
Kappalelista
A-puoli
Kantavierre
Esimerkkejä eri oluiden kantavierteistä
Alla olevassa kaaviossa on esimerkkejä eräiden oluiden kantavierteistä ja alkoholipitoisuudesta järjestettynä kasvavan kantavierteen mukaisesti. Keskimäärin alkoholiprosentiksi muodostuu esimerkkioluilla noin 43% kantavierteestä, ja miedointa ja vahvinta lukuun ottamatta esimerkkioluiden vaihtelut ovat tämän suhteen melko pieniä. Tätä voi siis käyttää nyrkkisääntönä, jos tietää esimerkiksi oluen kantavierteen, mutta ei prosentteja.
Steve Martin
thumb|Steve Martin vuonna 2008. Stephen Glenn ”Steve” Martin (s. 14. elokuuta 1945 Waco, Texas) on yhdysvaltalainen koomikko, näyttelijä, tuottaja, käsikirjoittaja ja muusikko.
Deep Sea Diver
Kappalelista
B-puoli
Kantavierre
Esimerkkejä eri oluiden kantavierteistä
Tarkemmin alkoholiprosentti voidaan laskea, jos tiedetään näennäinen jäännösuutepitoisuus (eli käytännössä oluen ”kantavierre” pääkäymisen jälkeen), jolloin käytetään seuraavaa kaavaa: Alkoholi-% = 0,42 x (kantavierre-% - jäännösuute-%)
Kuva:Kantavierre alkoholi olut.png
Deep Sea Diver
Muusikot
Juice Leskinen Grand Slam:
Kituba
Kituba on bantukieli, jota puhutaan Kongo-joen suistossa ja ympäröivällä alueella. Kituba on kongon kielen murteista tärkein, koska sitä käytetään hallinnon ja kaupankäynnin kielenä kummassakin Kongossa. Kielellä lähetetään myös radio- ja televisiolähetyksiä.
Kielen nimi
Kituba tunnetaan myös nimillä kikongo ya leta, kileta, munukutuba, monokutuba ja ikeleve. Ainoastaan nimellä kituba on virallisesti hyväksytty asema nykyään, sillä se mainitaan vuonna 2002 vahvistetussa Kongon tasavallan perustuslaissa. Kongon demokraattisen tasavallan perustuslaissa puhutaan laveasti kongon kielestä, jolla todennäköisesti tarkoitetaan juuri kitubaa.
Steve Martin
Elämä ja ura
Steve Martin syntyi vuonna 1945 Wacossa Texasissa ja varttui Kaliforniassa. Hänen isänsä oli näyttelijä.
Kituba
Kielen nimi
Nimitystä kikongo ya leta eli valtion kikongo käytetään Kongon demokraattisessa tasavallassa, jossa kitubaa käytetään valtionhallinnon kielenä. Kileta eli valtionkieli on siitä lyhennetty muoto. Kituba eli puhekieli on näitä nimityksiä neutraalimpi, koska se ei viittaa kielen valtiolliseen asemaan.
Steve Martin
Elämä ja ura
Valmistuttuaan Garden Groven high schoolista Martin opiskeli näyttelemistä Santa Ana Junior Collegessa. Hän esiintyi opiskeluaikoinaan myös paikallisessa teatterissa ja komediaryhmässä Knott’s Berry Farm -teemapuistossa eteläisessä Kaliforniassa. Opiskeltuaan jonkin aikaa filosofiaa Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa Martin keskeytti opintonsa ja aloitti koomikon uran.
Martin toimi yhtenä The Smothers Brothers Comedy Hour -ohjelman käsikirjoittajista vuodesta 1967 alkaen. Hän sai tästä työstään Emmy-palkinnon vuonna 1969. Martin kirjoitti myös muihin ohjelmiin, ja vuonna 1969 hän teki ensiesiintymisensä televisiossa ohjelmassa The Steve Allen Show. Hän esiintyi myös komediaklubeilla, television keskusteluohjelmissa, Saturday Night Livessa sekä esimerkiksi Carpenters-lauluduon lämmittelijänä.
Kituba
Kielen nimi
Nimitykset munukutuba, monokutuba ja ikeleve tulevat tavallisista kitubankielisistä sanonnoista. Suomeksi kaksi ensimmäistä tarkoittavat "minä puhun" ja kolmas tarkoittaa "ei ole". Merkityksensä puolesta ne ovat huonoja nimiä kielelle. Niitä käyttävätkin yleensä vain sellaiset henkilöt, jotka eivät itse puhu kitubaa.
Steve Martin
Elämä ja ura
Martinin ensimmäiset komedia-albumit Let’s Get Small (1977) ja A Wild and Crazy Guy (1978) myivät platinaa ja toivat Martinille parhaan komedia-albumin Grammy-palkinnot. Jälkimmäisen albumin laulu ”King Tut” nousi Billboardin singlelistan sijalle 17. Vuonna 2014 A Wild and Crazy Guy valittiin Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Kituba
Historia
Kituba on kreolikieli, joka on kehittynyt eri kielitaustan omaavien ihmisten välisessä kanssakäymisessä. Kituban syntymäaikaa ja -paikkaa ei tiedetä varmasti. Eräät kielitieteilijät ovat ajoittaneet sen synnyn Kongon kuningaskunnan aikoihin. Mufwene on arvellut, että kituba sai alkunsa Maniangan alueella mustien ylläpitämien kauppareittien risteyksessä, kun taas Nsondén mukaan se saattoi kehittyä Kakongon kauppasatamassa 1600-luvun alussa. Toisten mukaan kituba syntyi Matadin satamakaupungissa Belgian siirtomaakauden aikana 1900-luvun taitteessa. Kaikki ovat kuitenkin yhtä mieltä siitä, että siirtomaahallinto ja kristillinen lähetystyö auttoivat kitubaa leviämään entistä laajemmalle alueelle, myös pitkälle kongojen asuma-alueen ulkopuolelle.
Steve Martin
Elämä ja ura
Martinista oli tullut tunnettu koomikko, joka sai suurtenkin esiintymispaikkojen lehterit täyteen. Martin yhdsteli komikassaan älyllisyyttä ja hassuttelua sekä sanaleikkejä ja yllättävää fyysistä komiikkaa.
Kituba
Historia
Kituba levisi voimakkaimmin 1900-luvun alussa, kun siirtomaahallinnon tarpeisiin perustettiin kaivoksia, viljelyksiä ja tehdaslaitoksia, joiden työvoimantarve ylitti monesti paikallisen väestön määrän. Muualta tulleet työntekijät tarvitsivat yhteisen kielen, jolla he voisivat kommunikoida keskenään. Kongojen alueen sisällä ja lähiympäristössä se oli luonnollisestikin kituba. Niinpä kitubasta tuli uusien kaupunkien valtakieli Kongo-joen alajuoksun kansainvälisissä satamakaupungeissa (muun muassa Bomassa, Muandassa ja Matadissa), Kongon eräiden sivujokien satamakaupungeissa (muun muassa Bandundussa, Kikwitissä, Idiofassa ja Ilebossa) ja myös Kongo-joen pohjoispuolelle rakennetun rautatien asemakaupungeissa (muun muassa Pointe-Noiressa, Dolisiessa, Nkayissa ja Brazzavillessä).
Steve Martin
Elämä ja ura
Martinin ensimmäinen merkittävä elokuvarooli oli elokuvassa Kersantti Pippuri (1978). Sitä seurasivat roolit komedioissa ja draamaelokuvissa kuten Superhulttio (1979), Pennejä taivaasta (1981), Joku minussa (1984), Kolme kaverusta (1986), Little Shop of Horrors (1986), Vauhdilla Chicagoon (1987), Roxanne (1987) ja Perhe on paras (1989). Roxanne toi Martinille Writers Guild of America -palkinnon elokuvasta.
Martinin kirjoittama näytelmä Picasso at the Lapin Agile sai ensiesityksensä vuonna 1993. Seuraavan vuosikymmenen alussa Martin julkaisi kaksi novellia ja vuonna 2007 omaelämäkertansa. Martin on myös juontanut Oscar-gaalan vuosina 2001 ja 2003.
Kituba
Historia
Kinshasan Kongossa kituballa oli virallinen asema jo Belgian hallinnon aikana, kun taas Ranskan hallinnoimassa Brazzavillen Kongossa siirtomaahallinto tuki vain ranskan kieltä. Tämän takia kituban kirjakieli vakiintui aikaisemmin Kinshasan Kongossa, jossa valtion ja kirkon virkailijat käyttivät sitä kirjallisissa dokumenteissa. Ensimmäinen kitubankielinen raamatunkäännös julkaistiin Kinshasassa vuonna 1973 ja toinen versio Pointe-Noiressa vasta 2006.
Steve Martin
Elämä ja ura
Vuonna 2005 Martin sai kotimaansa arvostetuimman komediapalkinnon Mark Twain Prize for American Humour. Vuonna 2015 hän sai Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinnon.
Kituba
Levinneisyys
Kitubaa puhutaan Kongon tasavallan eteläosassa, Kongon demokraattisen tasavallan länsiosassa ja jossakin määrin Cabindassa ja Angolan pohjoisosassa. Huomattava osa kituban puhujista on kongoja, mutta myös muut kansat käyttävät sitä, erityisesti Kwangon ja Kwilun maakunnissa.
Steve Martin
Elämä ja ura
Martin on taitava banjonsoittaja. Hän esiintyi Grand Ole Opryssa ensimmäisen kerran vuonna 2009, ja hän julkaisi samana vuonna bluegrass-albumin The Crow: New Songs for the 5-String Banjo, joka toi hänelle Grammy-palkinnon.
Kituba
Levinneisyys
Brazzavillen Kongossa kituban puhuma-alue ulottuu rannikolta Brazzavilleen saakka. Osa Brazzavillen väestöstä puhuu kitubaa ja osa lingalaa. Vastaavasti Kinshasan Kongossa kituban puhuma-alue ulottuu rannikolta Kongo-jokea pitkin Kinshasaan ja edelleen Kasai-jokea ja sen sivujokia pitkin itään ja etelään päin aina Ileboon ja Kikwitiin saakka.
Steve Martin
Elämä ja ura
Martin on ollut kahdesti naimisissa.
Kituba
Levinneisyys
Huomattava osa kituban puhujista puhuu äidinkielenään jotakin alueen bantukielistä. Kuitenkin kituba on syrjäyttänyt paikalliset kielet useimmissa suurissa väestökeskittymissä. David Woodsin mukaan kituban valta-alueella Brazzavillen Kongossa sitä puhuu noin 80 prosenttia ja ymmärtää noin 90 prosenttia väestöstä. Lisäksi noin 25 prosenttia väestöstä osaa sitä myös lingalan valta-alueella.
Lukumääräisesti kituban puhujia on arviolta 5–10 miljoonaa.
Kirjoitusjärjestelmä
Kituban aakkosiin sisältyvät seuraavat kirjaimet: A B D E F G I K L M N O P R S T U V W Y Z
Kitubassa on viisi vokaalia: A, E, I, O ja U. Ne esiintyvät sekä lyhyinä että pitkinä. Pitkiä vokaaleita ei merkitä kirjoituksessa erikseen, vaikka vokaalin pituudella onkin vaikutusta sanan merkitykseen. Puolivokaaleita on kaksi: erittäin lyhyenä I:nä ääntyvä Y sekä erittäin lyhyenä U:na ääntyvä W.
Konsonanteista on huomioitava, että yhdistelmä ni ääntyy [ɲ] ja yhdistelmä ng ääntyy joko [ŋ] tai [ŋg].
Pronominit
Kituban pronomineilla on sekä pitkä että lyhyt muoto. Pitkä muoto on lyhyttä painokkaampi ja selkeämpi.
Substantiivit
Kituban substantiivit jakautuvat etuliitteillä merkittyihin luokkiin kuten muissakin bantukielissä, mutta kitubassa etuliitteillä on merkitystä vain yksikön ja monikon muodostuksessa, joten kyse ei ole varsinaisesta kieliopillisesta suvusta.
Adjektiivit
Kitubassa adjektiivit seuraavat substantiiveja. Kielessä on vain vähän varsinaisia, yhdestä sanasta koostuvia adjektiiveja. Suurin osa on ya-partikkelin avulla muodostettavia sanaliittoja. Useimmista muista bantukielistä poiketen substantiivin etuliite ei vaikuta adjektiivin etuliitteeseen. Esimerkkejä: mwana munene = iso lapsi, bana ya mbote = hyviä lapsia, mafuta ya tiya = kuuma rasva, maboko ya mafuta = rasvaiset kädet.
Numeraalit
Järjestysnumerot muodostetaan lukusanoista partikkelin ya avulla. Esimerkiksi saki ya tatu = kolmas säkki. Ensimmäistä tarkoittava sana on epäsäännöllinen: mbala ya ntete = ensimmäinen kerta.
Verbit
Verbien etuliite on ku-: kutuba = puhua, kusala = tehdä työtä, kuzola = haluta. Tämä etuliite jätetään yleensä pois paitsi kun verbi on substantiivin roolissa. Esimerkiksi Mono ikele zola kusala Haluan tehdä työtä.
Kitubassa aikamuodot merkitään verbiä edeltävillä apuverbeillä, joista on pronominien tapaan olemassa sekä pitkä että lyhyt muoto.
Sanasto
Suurin osa kituban sanoista on alkuperäistä bantusanastoa, joten yhtäläisyyksiä muihin bantukieliin on helppo löytää. Esimerkiksi sanoilla muntu (ihminen), mwana (lapsi), mafuta (rasva), mvula (sade), nzila (tie) ja zulu (taivas) on läheiset vastineensa useimmissa bantukielissä, esimerkiksi ruandassa ne ovat umuntu, umwana, mavuta, invura, inzira ja ijuru.
Muista bantukielistä kitubaan on lainattu sanastoa erityisesti lingalasta ja swahilista. Swahilin kautta kitubaan on päätynyt joitakin alkujaan perso-arabialaisia sanoja kuten langi (väri) ja sanduku (laatikko).
Kituban sanoista huomattava osa on peräisin ranskan kielestä, mutta niiden kirjoitus- ja ääntämisasua on muokattu vastaamaan kituban muoto-oppia ja oikeinkirjoitusta. Ranskasta lainattuja sanoja ovat muun muassa leta (valtio, ransk. l'état), kibesi (kuokka, ransk. bêche) ja kamio (kuorma-auto, ransk. camion). Sanoja on lainattu myös portugalista, jolla on siirtomaahistoriaa alueella, kuten misa (messu, port. missa) ja kilapi (kynä, port. lápis). Myös yhdysvaltalaiset lähetystyöntekijät ovat jättäneet jälkensä englanninkielisinä lainasanoina, kuten katekisimu (katekismus, engl. chatechism), buku (kirja, engl. book) ja mapi (kartta, engl. map).
Saksan jalkapallomaajoukkue
Saksan jalkapallomaajoukkue on joukkue, joka edustaa Saksaa jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Se toimii Saksan jalkapalloliiton alaisuudessa. Joukkue on voittanut neljästi maailmanmestaruuden sekä kolmesti Euroopan-mestaruuden.
Saksa on ainoa maajoukkue, joka on saavuttanut mitalin neljissä peräkkäisissä maailmanmestaruuskilpailuissa. Lisäksi Saksan maajoukkue on ainoa maajoukkue, joka on saavuttanut kaikkien FIFAn maanosaliittojen alueella järjestetyissä MM-kisoissa vähintään yhden mitalin (Eurooppa, Pohjois-Amerikka, Etelä-Amerikka, Aasia ja Afrikka; Oseaniassa ei vielä ole kisoja pidetty.)
Alkuajat
Vaikka Saksan maajoukkue pelasikin ensimmäisen virallisen ottelunsa 5. huhtikuuta 1908 Baselissa Sveitsiä vastaan, oli epävirallisia otteluita järjestetty jo 1898 Pariisissa. Saksa voitti paikallisen joukkueen 12. joulukuuta 7-0 ja seuraavana päivänä toisen joukkueen 2–1. Vuotta myöhemmin 1899 eri saksalaiskokoonpanot pelasivat kahden vuoden aikana vastaavia englantilaisjoukkueita vastaan viisi ottelua. Näistä nykyään esimaaotteluina tunnetuista kohtaamisista ensimmäinen pelattiin Berliinissä 23. marraskuuta 1899 ja päättyi Englannin 2–13 vierasvoittoon. Myös muut käydyistä otteluista päättyivät englantilaisten selviin voittoihin.
Saksan jalkapalloliitto perustettiin vuonna 1900 Leipzigissa 86 seurajoukkueen edustajien välisessä kokouksessa. Ensimmäisinä vuosina virallisia maaotteluita ei kuitenkaan järjestetty, johtuen suurelta osin saksalaisen jalkapallon tuolloisesta voimakkaasta alueellisesta jakautumisesta. Maaottelutoiminta aktivoitui vasta mainitussa ottelussa Sveitsiä vastaan vuonna 1908, ja Sveitsistä muodostuikin saksalaiselle maaottelutoiminnalle perinteinen avausvastustaja - myös molempien maailmansotien ja toisaalta yhdistymisen jälkeiset ensimmäiset ottelut pelattiin juuri Sveitsiä vastaan.
Maajoukkueen ensimmäinen varsinainen arvoturnaus olivat Tukholman vuoden 1912 kesäolympialaiset, joissa joukkue saavutti yhä edelleen suurinumeroisimman voittonsa 16–0 Venäjää vastaan. Ottelussa Saksan Gottfried Fuchs teki kaikkiaan kymmenen maalia, joka sekin on edelleen voimassa oleva Saksan ennätys. Joukkue kantoi jo tuolloin Preussin mustavalkoisia värejä, myöskään ne eivät ole poliittisista muutoksista huolimatta kadonneet.
Vuoteen 1923 joukkue pelasi ilman valmentajaa (alkuaikojen epävirallisia joukkueita kasasi Walter Bensemann ja myöhemmin valintakomiteat), tuolloin valmentajan tehtävän otti ensimmäisenä vastaan mannheimilainen kansakoulunopettaja Otto Nerz, jonka johdolla Saksa otti osaa myös ensimmäisiin MM-kisoihinsa vuonna 1934 Italiassa ja sijoittui kolmanneksi. Kaksi vuotta myöhemmin Berliinin olympialaisissa joukkue putosi jo puolivälierissä hävittyään Norjalle 0–2. Tämä on edelleen Norjan ainoa voitto Saksasta.
Kehitystä ennen sotia
Berliinin kisojen jälkeen uudeksi valmentajaksi nousi entinen maajoukkuepelaaja Sepp Herberger, joka lunastikin odotukset murskaamalla seuraavana vuonna ystävyysottelussa Tanskan lukemin 8–0, ja joukkue saikin ottelun pelipaikan mukaan lempinimekseen Breslauer-Elf. Breslaun joukkue pelasi vuoden aikana 11 ottelua, voittaen niistä kymmenen. Joukkuetta pidettiinkin yhtenä ennakkosuosikeista vuoden 1938 kisojen maailmanmestariksi, kun karsinnassa Saksa voitti Ruotsinkin 5–0. Keväällä 1938 ennen MM-kisoja marssivat Saksan sotajoukot Itävaltaan, ja uusi jalkapallomaajoukkue määrättiin muodostettavaksi valiten tasapuolisesti saksalaisia ja itävaltalaisia pelaajia. Ranskaan matkustikin epäyhtenäinen joukkue, joka putosi Sveitsiä vastaan jo ensimmäisellä kierroksella. Tämä oli ainoa kerta, ennen vuotta 2018, kun Saksan maajoukkue ei MM-kisoissa selviytynyt vähintään puolivälierään (tilanne 2018). Sotavuosina Saksa pelasi noin 30 maaottelua 1939–1942 Euroopan maita vastaan kunnes ne Stalingradin tappion myötä lopetettiin. Viimeisen kerran sodan aikana Saksan maajoukkue oli koolla 1943 jolloin se voitti harjoitusottelussa Hessenin 4–0. Saksan toiseksi suurin maaotteluvoitto tuli sekin sodan aikana 1. syyskuuta 1940 Leipzigissa Suomea vastaan 13–0. Saksa oli merkittävin ehdokas vuoden 1942 MM-kisojen isäntämaaksi, mutta sodan vuoksi niitä ei pelattu. Saksan jalkapalloliitto DFB oli alistettu 1933–1938 Saksan valtakunnan urheiluliiton osastoksi (DRL) ja 1938–1945 (NSRL).
Paluu sotien jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen marraskuussa 1945 miehitysvyöhykkeisiin jaettu Saksa suljettiin kansainvälisestä jalkapallosta, eikä sen sallittu osallistua ensimmäisiin sodanjälkeisiin arvoturnauksiin. Saksan jalkapallokomitea (DFA) perustettiin 1948 ja jalkapalloliitto uudelleen 1950 ja syksyllä se hyväksyttiin uudelleen FIFAn jäseneksi. Nyt jalkapalloliitto edusti länsiliittoutuneiden miehitysvyöhykkeistä muodostettua Länsi-Saksaa aina Saksojen jälleenyhdistymiseen asti.