cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Angie Dickinson
Dickinson oli vuosina 1952–1960 naimisissa Gene Dickinsonin ja vuosina 1965–1981 Burt Bacharachin kanssa. Häntä kohtasi vielä vanhoilla päivillään tragedia, kun hänen ja Bacharachin 40-vuotias, Aspergerin oireyhtymästä koko ikänsä kärsinyt Nikki-tytär teki itsemurhan Los Angelesissa tammikuussa 2007.
Steffi Graf
Stefanie Maria ”Steffi” Graf (s. 14. kesäkuuta 1969 Mannheim) on saksalainen tennispelaaja, joka oli urallaan maailmanlistan ykkösenä ja on muun muassa olympiavoittaja. Yleisesti Grafia pidetään yhtenä kaikkien aikojen menestyneimmistä, jopa menestyneimpänä naispelaajana kautta aikojen. Hän voitti urallaan 22 kaksinpelien Grand Slam -turnausta.
Vuonna 1988 Graf ylsi yhtenä harvoista Grand Slamiin, eli hän voitti saman vuoden aikana Australian, Ranskan, Wimbledonin ja Yhdysvaltain avoimet tennisturnaukset. Lisäksi hän voitti samana vuonna olympiakultaa Soulissa. Grafin saavutusta, Grand Slam ja olympiakulta, alettiin kutsua Golden Grand Slamiksi tai lyhyemmin Golden Slamiksi.
Hän on International Tennis Federationin maailmanmestari vuosilta 1987–1990, 1993 ja 1995–1996.
Tennistähti perusti ja rahoitti vuonna 1998 perustetun Children For Tomorrow -hyväntekeväisyysjärjestön.
Vuonna 2004 hänet nimettiin tenniksen kansainväliseen Hall of Fameen.
Yksityiselämä
Vuosina 1992–1999 Garf seurusteli kilpa-ajaja Michael Bartelsin kanssa. Vuodesta 2001 Graf on ollut naimisissa Andre Agassin kanssa, jonka oli tavannut vuonna 1999. Parilla on kaksi lasta: vuonna 2001 syntynyt poika ja vuonna 2004 syntynyt tytär.
Fredrik Ljungberg
Karl Fredrik ”Freddie” Ljungberg (s. 16. huhtikuuta 1977 Vittsjö, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Jalkapalloilun lisäksi hän on toiminut myös satunnaisesti Calvin Kleinin alusvaatemallina. Ljungbergin ammattilaisura kesti melkein 20 vuotta, ja tuona aikana hän voitti kahdesti Arsenalissa Englannin Valioliigan mestaruuden. Ruotsia hän edusti 75 maaottelussa ja kaksissa MM-kilpailuissa.
Halmstad
Ljungberg aloitti jalkapalloammattilaisen uransa ruotsalaisseura Halmstadissa, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran 23. lokakuuta 1994 Allsvenskan-ottelussa AIK:ta vastaan. Hän oli liittynyt Halmstadin juniorijoukkueeseen jo viisivuotiaana. Hän pelasi Halmstadin riveissä yhteensä 139 ammattilaisottelua, joissa hän teki 16 maalia. Hän oli voittamassa Ruotsin jalkapallomestaruutta vuonna 1997 ja Ruotsin cupia vuonna 1995.
Arsenal
Ljungberg siirtyi Englannin valioliigassa pelanneeseen Arsenaliin vuonna 1998 kolmen miljoonan punnan siirtosummalla. Hän onnistui maalinteossa heti ensimmäisessä ottelussaan Arsenalin riveissä syyskuussa 1998, jolloin seura kohtasi Valioliigassa Manchester Unitedin. Maali jäi hänen kauden ainoakseen.
Ljungberg oli merkittävässä roolissa Arsenalin voittaessa tuplamestaruuden (Englannin liigan sekä FA Cupin voitto) kaudella 2001–2002 päätteeksi. Robert Pirès oli sivussa kauden viimeiset kuukaudet polvivamman vuoksi ja Ljungberg korvasi hänet loppukauden otteluissa. Ljungberg onnistui maalinteossa useimmissa kauden lopun otteluissa, mukaan lukien FA Cupin loppuottelu Chelseaa vastaan. Hän pelasi kauden aikana yhteensä 39:ssä ottelussa, joista 25 oli Valioliigan otteluja. Ljungberg teki kaudella 2001–2002 12 maalia Valioliigassa, mikä on hänen henkilökohtainen ennätyksensä, ja yhteensä 17 maalia kaikissa kilpailuissa, mikä sekin on hänen henkilökohtainen ennätyksensä.
Emmanuel Petit’n ja Marc Overmarsin jätettyä Arsenalin, Ljungberg pelasi kunnossa ollessaan säännöllisesti joukkueen aloituskokoonpanossa. Useat loukkaantumiset sekä migreeni kuitenkin haittasivat hänen uraansa Englannissa.
Ljungberg pelasi Arsenalin riveissä vuosien 1998 ja 2007 välillä yhteensä 325 ottelua (216 Valioliigassa), joissa hän teki 72 maalia (46 Valioliigassa). Hän voitti Arsenalissa Englannin liigamestaruuden kahdesti, vuosina 2002 ja 2004, ja FA Cupin kolme kertaa, 2002, 2003 ja 2005. Dennis Bergkampin lopetettua uransa vuonna 2006 Ljungberg oli Arsenalin silloisesta kokoonpanosta pisimpään seuraa edustanut pelaaja.
West Ham United
23. heinäkuuta 2007 Ljungberg siirtyi Valioliigassa pelanneen West Ham Unitedin riveihin nelivuotisella sopimuksella. Siirtoon vaikuttivat Ljungbergin mukaan muun muassa loukkaantumiset ja Thierry Henryn lähtö Barcelonaan kesäkuussa 2007. Hän erosi seurasta elokuussa 2008.
Seattle Sounders
Lokakuussa 2008 Ljunberg teki monivuotisen sopimuksen yhdysvaltalaisen uuden MLS-seuran Seattle Soundersin kanssa. Ljunberg oli Soundersin niin sanottu designated player eli pelaaja, jonka palkka ei vaikuta joukkueen palkkakattoon. Lehtitietojen mukaan Ljunbergille maksettiin 1,6 miljoonan euron vuosipalkkaa, minkä lisäksi hän sai kahdeksan miljoonaa euroa vuodessa sponsorisopimuksen kautta.
Chicago Fire, Celtic ja Shimizu S-Pulse
Kesällä 2010 Ljungberg myytiin Chicago Firelle. Hän pelasi Chicagossa vuoden 2010 loppuun ja siirtyi sen jälkeen Skotlannin valioliigan Celticiin. Hän ehti pelata MLS:ssä yli 50 ottelua. Ljungberg pelasi loppukauden aikana Celticissä vain seitsemän ottelua eikä jatkanut joukkueessa kauden jälkeen. Hän teki elokuussa 2011 sopimuksen J. Leaguen Shimizu S-Pulsen kanssa. Ljungberg purki sopimuksensa helmikuussa 2012 ja oli sen jälkeen puoli vuotta sopimuksettomana, kunnes hän ilmoitti elokuussa lopettavan uransa.
Maajoukkue
Ljungberg edusti Ruotsia vuonna 1998 tapahtuneen A-maajoukkuedebyyttinsä jälkeen vuosien 2002 ja 2006 MM-kilpailuissa sekä vuosien 2004 ja 2008 EM-kilpailuissa. Ljungbergille kertyi Ruotsin maajoukkueessa yhteensä 75 ottelua ja elokuusta 2006 lähtien hän toimi maajoukkueen kapteenina. Kesäkuussa 2008 hän ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa Ruotsin jäätyä alkulohkoon saman kuun EM-kisoissa.
Arsenal
Ljungberg palasi vuonna 2013 takaisin Arsenalin organisaation palvelukseen, kun hänestä tuli seuran lähettiläs. Ljungbergin tehtäviin kuului seuran tunnettavuuden ja brändin vahvistaminen. Tammikuussa 2016 hänet nimettiin Arsenalin akatemiaan alle 15-vuotiaiden joukkueen valmentajaksi.
Wolfsburg
Helmikuun alussa 2017 Ljungberg nousi Andries Jonkerin apuvalmentajaksi VfL Wolfsburgin edustusjoukkueeseen. Pesti päättyi Jonkerin ja koko valmennustiimin potkuihin syyskuussa 2017.
Arsenal
Kesällä 2018 Ljungber palasi Arsenaliin alle 23-vuotiaiden joukkueen päävalmentajaksi.
Unai Emeryn saatua 29. marraskuusta 2019 potkut Arsenalin päävalmentajan tehtävästä, nousi Ljungberg seuran väliaikaiseksi päävalmentajaksi. Ljungberg valmensi Arsenalia kuudessa ottelussa, joista joukkue voitti yhden, hävisi kaksi ja pelasi kolme tasan. Mikel Artetan tultua seuran päävalmentajaksi joulukuussa 2019 siirtyi Ljungberg ykkösjoukkueen apuvalmentajaksi. Elokuussa 2020 Arsenal ilmoitti, että Ljungberg jättää seuran etsiäkseen valmennuspestejä muualta.
Verismi (täsmennyssivu)
Verismi voi viitata seuraaviin:
Wounded Kneen verilöyly
Wounded Kneen verilöyly on taistelu, joka käytiin joulukuun lopulla 1890 Wounded Knee -joen lähellä Etelä-Dakotassa. Tuolloin Yhdysvaltain armeijan sotilaat surmasivat noin 150–300 lakota-intiaania. Tapahtuma oli Pohjois-Amerikan intiaanisotien viimeinen merkittävä taistelu. Ammuttujen intiaanien lisäksi tuntematon määrä pakoon päässeitä lakotoja paleltui kuoliaaksi. Yleisen käsityksen mukaan verilöyly alkoi vahingonlaukauksesta, kun armeijan sotilaat yrittivät ottaa pois erään lakotasoturin kivääriä. Kuolleiden intiaanien joukossa oli heidän johtajansa Iso Jalka, lakotanimeltään Si Tanka eli Täplikäs Hirvi.
Taavetti Laatikainen
Perhetausta
Taavetti Laatikaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Taneli Laatikainen ja Ulla Tarkiainen. Taavetti vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Julia Grönroosin kanssa.
Wounded Kneen verilöyly
Lännen valloituksesta ja myös Wounded Kneen verilöylystä kertoo Dee Brownin kirja Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen.
Taavetti Laatikainen
Opinnot
Laatikainen kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1906 ja liittyi Hämäläis-Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1906–1911 ja suoritti filosofian kandidaatti-tutkinnon vuonna 1911. Laatikainen auskultoi syyslukukauden vuonna 1911 ja 1913 Helsingin Suomalaisessa Normaalilyseossa ja toimi nuorempana lehtorina Porin klassillisessa lyseossa 1. tammikuuta 1912 – 31. toukokuuta 1913 välisen ajan. Laatikainen kävi Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1927 ja teki opintomatkan Ruotsin sotakouluihin vuonna 1928 sekä suoritti Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1928. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1931–1932.
Wounded Kneen verilöyly
Maa-alueiden pilkkominen
Yhdysvaltain kongressi teki 2. maaliskuuta 1889 päätöksen siouxeille Etelä-Dakotaan annetun suuren reservaatin jakamisesta viiteen pienempään reservaattiin. Neuvotteluja siouxien luona johti kenraali George Crook. Hän oli ainoa valkoinen mies, johon intiaanit luottivat, ja siksi hänet oli valittu tehtävään. Monet vaikutusvaltaiset siouxien johtajat kieltäytyivät sopimuksen allekirjoittamisesta, heidän joukossaan myös Little Big Hornin taistelusta kuuluisaksi tullut Istuva Härkä. Crook sai kuitenkin lopulta taivutetuksi riittävän määrän reservaattien päälliköitä Yhdysvaltojen kannalle. Presidentti Benjamin Harrison avasi helmikuussa 1890 Crookin valtuuskunnan neuvottelemat maa-alueet Yhdysvaltain asukkaille.
Taavetti Laatikainen
Jääkärikausi
Laatikainen joutui Porissa suomenkielen lehtorina ollessaan tappeluun santarmien kanssa puolustaessaan oppilaitaan, jonka jälkeen hän lähti Saksaan ja liittyi vapaaehtoisena siellä sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Laatikainen osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Laatikainen oli siis useimpia muita jääkäreitä vanhempi, mistä hän sai lisänimen ”Pappa”.
Wounded Kneen verilöyly
Maa-alueiden pilkkominen
Pienempiin reservaatteihin siirretyt intiaanit saivat maapalan, jolla heidän piti kasvattaa karjaa tai harjoittaa maanviljelyä. Siouxien piti myös lähettää lapsensa englanninkielisiin kouluihin, ja alkuperäiskansojen kielten puhuminen oli kielletty. Näillä toimenpiteillä yritettiin lopettaa siouxien vaelteleva elämäntapa ja saada heidät omaksumaan siirtolaisten elämäntyyli. Siirtymävaiheen aikana Bureau of Indian Affairs oli vastuussa siouxien ruokahuollosta, mutta se ei kyennyt hoitamaan tehtäväänsä. Kun lisäksi maa ei kelvannut viljelyyn ja biisonien määrä oli vähentynyt, seurauksena oli nälänhätä. Vuosina 1889–1890 lakotojen keskuuteen levisi tuhkarokkoa ja muita intiaaneille tappavia tauteja.
Taavetti Laatikainen
Suomen sisällissota
thumb|150px|Laatikainen everstiluutnanttina Laatikainen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 ensin vannottuaan lippuvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen. Samassa tilaisuudessa hänet ylennettiin Suomen armeijan luutnantiksi. Laatikainen palasi takaisin Suomeen (Vaasa) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasasta hänet komennettiin adjutantiksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonaan adjutanttina. Hän otti adjutanttina osaa sisällissodassa Kelhon ja Sotavallan taisteluissa Lempäälässä ja Kämärän asemalla käytyihin taisteluihin sekä itse Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika
Laatikainen palveli sisällissodan jälkeen Kaartin jääkäripataljoonan adjutanttina, mutta oli komennettuna 22. kesäkuuta – 28. heinäkuuta 1918 väliseksi ajaksi adjutantiksi Vuoristoprikaatiin. Komppanianpäälliköksi hän sai nimityksen 23. lokakuuta 1918 Kaartinjääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Komppanianpäällikön tehtävistä hän oli komennettuna Jääkäriprikaatin aliupseerikoulun johtajaksi 1. kesäkuuta – 10. lokakuuta 1919 väliseksi ajaksi. Seuraavaksi hänet komennettiin Jääkäriprikaatin esikuntaan sotatoimien upseeriksi 10. toukokuuta – 14. heinäkuuta 1920 väliseksi ajaksi. Omien töidensä ohella hän hoiti vuosina 1919–1920 Kaartin Jääkäripataljoonan komentajan viransijaisuuksia.
Wounded Kneen verilöyly
Henkitanssiliike
Maaliskuussa 1890 Nevadasta palannut lakotojen lähetystö toi kansansa keskuuteen henkitanssin, joka oli lähtöisin paiute-intiaani Wovokalta. Valkoisten lähetyssaarnaajien estelyistä huolimatta henkitanssin ympärille kehittyi nopeasti laajeneva uskonnollinen liike. Ilmiö olisi saattanut menettää suosionsa nopeasti, ellei hyvin kuiva kesä 1890 olisi aiheuttanut katoa, jota seurasi nälkä. Jopa valkoiset maanviljelijät hylkäsivät tilansa keskikesän kuivuuden takia. Intiaaneille muuttaminen oli vaikeampaa, koska valkoiset olivat supistaneet heille antamiaan avustuksia. Monien intiaanikylien johtomiehet pyysivät apua Yhdysvalloilta. Kongressi ei suoraan torjunut pyyntöjä, mutta lupasi tukea vasta joulukuussa, jolloin se oli liian myöhäistä. Tämä herätti erityisesti lakotoissa vastustusta valkoisia kohtaan ja lisäsi voimakkaasti henkitanssin suosiota.
Taavetti Laatikainen
Sisällissodan jälkeinen aika
Laatikainen siirrettiin 16. helmikuuta 1921 Viipurin rykmenttiin, missä hänet sijoitettiin aluksi ase- ja konekivääriupseeriksi ja 14. kesäkuuta 1921 alkaen II pataljoonan komentajaksi. Pataljoonan komentajan tehtävistä hän oli useasti vuosina 1921–1923 komennettuna Reserviupseerikoulun johtajaksi, kunnes 7. maaliskuuta 1923 hänet nimitettiin kyseiseen virkaan. Laatikainen toimi sotilaspedagogisten kurssien johtajana 10. marraskuuta 1924 – 16. toukokuuta 1925 välisenä aikana. Hän toimi myös kesällä vuonna 1925 sisällissodan aikaisten reserviupseerien reserviharjoitusten johtajana ja kesällä 1926 aliupseerien reserviharjoitusten järjestäjänä ja tarkastajana.
Wounded Kneen verilöyly
Henkitanssiliike
Kesällä 1890 lakotat siirtyivät yhä enemmän majoistaan tanssileireihin, joissa vastoin Wowokan ohjeita tanssittiin jatkuvasti. Myös henkitanssin alkuperäinen rauhanomainen sanoma muuttui. Lakotojen versiossa tanssiin liittyi pyrkimys vaipua transsitilaan ja tavata sitä kautta kuolleita esi-isiä. Tanssin uskottiin myös auttavan valkoisten karkottamiseen maasta, joka kuului intiaaneille. Vanhoihin perinteisiin nojaavat ja Yhdysvaltoja vastustavat päälliköt alkoivat saada kannatusta. Lakotojen vaikutusvaltainen vanha päällikkö Punainen Pilvi ei itse osallistunut katolisena henkitanssiin, mutta ei myöskään vastustanut sitä. thumb|250px|Ison Jalan minneconjou-lakotoja elokuussa 1890. Aseistautuneet oglala-lakotat estivät elokuun lopulla 1890 intiaanipoliiseja keskeyttämästä heidän tanssiaan. Lehtikirjoittelu ja asioita vääristelevä huhumylly saivat jotkut valkoiset pakenemaan lähellä lakotojen asuinalueita olevista kodeistaan. Loppukesästä sekä vanhoilliset että valkoisia tukevat lakotat aseistautuivat, kun väärä huhu kertoi armeijan vanginneen eräässä lakotaleirissä naisia ja lapsia. Samanaikaisesti reservaattien intiaaniasiamiehet huolestuivat henkitanssin yhä kasvavasta suosiosta.
Henkitanssiin liittyneet uskomukset, kuten luodeilta suojaavat sotapaidat, lisäsivät lakotojen rohkeutta ja uhmaa. Marraskuussa 1890 yhteenottojen uhka kasvoi Pine Ridgen ja Rosebudin reservaateissa, joissa henkitanssijoiden osuus intiaaneista oli suuri. Kenraali Nelson A. Miles piti henkitanssia kansankiihotuksena ja aavisti siinä piilevän uuden intiaanisodan uhan. Lehdistö tiedotti alueen tapahtumista syksyn ja alkutalven mittaan hyvin epäluotettavasti. Ensin kerrottiin taisteluista armeijan ja intiaanien välillä, ja seuraavana päivänä uutinen peruttiin. Uudisasukkaat ottivat lehtiuutiset totena ja vaativat viranomaisilta toimia intiaanien liikehdinnän pysäyttämiseksi.
Taavetti Laatikainen
Sisällissodan jälkeinen aika
Laatikainen siirrettiin 28. huhtikuuta 1927 Kadettikoulun johtajaksi, josta hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 Karjalan kaartin rykmentin komentajaksi. Laatikainen toimi Hyökkäysvaunukokeiluosaston johtajana vuonna 1934. Hänet siirrettiin 26. helmikuuta 1937 Turunmaan sotilasläänin komentajaksi. Laatikainen nimitettiin 11. helmikuuta 1938 alkaen 1. divisioonan komentajaksi.
Wounded Kneen verilöyly
Istuvan Härän kuolema ja Ison Jalan pakoretki
15. joulukuuta 1890 Standing Rockin reservaatin intiaaniasiamies lähetti 40 intiaanipoliisia pidättämään Istuvaa Härkää sen jälkeen kun tämä oli antanut kannattajilleen luvan aloittaa henkitanssin. Viidellä päivällä aikaistetun pidätyksen taustalla oli kenraali Milesin vahvistunut uskomus, jonka mukaan Istuva Härkä lietsoi sotaa ja käytti henkitanssia nostattamaan kapinamieltä. Pidätyksen aikana syntyneessä tulitaistelussa Istuva Härkä sai surmansa rintaan ja päähän osuneista luodeista. Hänen lisäkseen menehtyneiden joukossa oli kahdeksan muuta lakotaa sekä kuusi pidätykseen osallistunutta intiaanipoliisia.
Taavetti Laatikainen
Talvi- ja jatkosota
Talvisodan syttyessä Laatikainen sai komentoonsa Kannaksen suojajoukoista perustetun vahvennetun 1. divisioonan. Myöhemmin hän sai johdettavakseen 19. helmikuuta 1940 perustetun I armeijakunnan. Talvisodassa Laatikainen otti osaa joukkoineen taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän jatkoi edelleen samassa tehtävässä, mutta joutui kesällä 1941 ennen jatkosodan syttymistä perustamaan sodan aikaisen V armeijakunnan toimien samalla armeijakunnan komentajana 29. kesäkuuta 1941 saakka.
Wounded Kneen verilöyly
Istuvan Härän kuolema ja Ison Jalan pakoretki
Istuvan Härän kuoleman jälkeen armeijan tärkeimmäksi tehtäväksi jäi painostaa lakotat luopumaan henkitanssista ja viedä nämä intiaaniasemille. Prikaatinkenraali John R. Brooke otti komentoonsa lakotojen saattamisen reservaatteihin. Päällikkö Iso Jalka livahti kuitenkin armeijan valvonnasta johtaen lakotoja, joihin liittyi Istuvan Härän entisiä kannattajia. Ryhmän määränpää oli Pine Ridgen reservaatti, jossa Ison Jalan tarkoitus oli keskustella päällikkö Punaisen Pilven kanssa tilanteen rauhoittamisesta. Everstiluutnantti Edvin V. Sumnerin mukaan Ison Jalan joukot pakenivat, koska pelkäsivät armeijaa. Yhdysvaltain joukkojen ylin komentaja kenraali Miles uskoi Ison Jalan lähteneen sotaretkelle ja komensi armeijan ajamaan takaa pakolaisia ja käyttämään tarpeen vaatiessa kovia otteita.
Taavetti Laatikainen
Talvi- ja jatkosota
Jatkosodan puhjettua Laatikainen komennettiin 29. kesäkuuta 1941 kenraalimajuri Paavo Talvelan tilalle II armeijakunnan komentajaksi ja hän otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella. Karjalankannakselta Laatikainen siirtyi 9. lokakuuta 1941 esikuntineen Maaselän suunnalle, missä hän sai komentoonsa sinne muodostetun Karjalan Armeijan alaisen II armeijakunnan. Maaselällä Laatikainen otti osaa taisteluihin muun muassa Karhumäessä, jonka hän valtasi miestensä kera ja tämän johdosta Laatikainen ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Asemasotavaiheessa Laatikaisen komentamasta II armeijakunnasta muodostettiin 1. maaliskuuta 1942 Päämajan alainen Maaselän Ryhmä ja samassa yhteydessä lakkautettiin Karjalan Armeija.
Wounded Kneen verilöyly
Verilöyly
250px|thumb|oikea|Ison Jalan ruumis. Ankaraan pakkasen vuoksi siouxien matka oli raskas. Iso Jalka sairastui keuhkokuumeeseen, ja 28. joulukuuta hänen ryhmänsä antautui majuri Samuel Whitesiden yksiköille. Intiaanit kuljetettiin läheiselle Wounded Kneen purolle, jonne he leiriytyivät sotilaiden valvonnassa. Saman päivän iltana eversti James W. Forsyth tuli leiriin seitsemännen ratsuväkirykmentin kanssa ja otti komennon. Hän kertoi saaneensa käskyn kuljettaa vangitut lakotat Union Pacific -rautatien varteen ja lähettää heidät junalla sotilasvankilaan Omahaan. Yöllä eversti Forsythin miehet toivat paikalle vahvistuksia ja kevyitä 42 mm:n Hotchkiss-tykkejä, jotka asetettiin intiaanien leiriä ympäröiville kukkuloille.
Dombey ja poika
Dombey ja poika on Charles Dickensin romaani, joka ilmestyi jatkokertomuksena 1846–1848.
Wounded Kneen verilöyly
Verilöyly
Seuraavana aamuna tehdyssä väestönlaskennassa todettiin Ison Jalan ryhmän käsittävän 120 miestä ja 230 naista ja lasta. Forsyth määräsi lakotojen aseet kerättäviksi ja kertoi heidän kuljetuksestaan pois sotatoimialueelta. Suurin osa intiaaneista suostui luovuttamaan aseensa. Heiltä otettiin kiväärien lisäksi veitset, kirveet ja jopa telttojen seipäätkin. Lopuksi sotilaat pyysivät intiaanisotureita riisumaan huopansa nähdäkseen niiden alle. Aseita etsittiin jopa naisten vaatteista. Lakotojen suuttumus näkyi heidän kasvoiltaan, mutta vain henkimies Keltainen Lintu (Zintkála Zi) ilmaisi vihansa valkoisille ja alkoi laulaa henkitanssiin kuulunutta laulua. Kuuro lakotasoturi Musta Kojootti ei halunnut luopua kivääristään, josta oli maksanut korkean hinnan. Kun sotilaat tarttuivat häneen, ase laukesi vahingossa ja aiheutti yleisen sekasorron.
Wounded Kneen joukkomurha alkoi sotilaiden karbiinien yhteislaukauksesta. Osa intiaaneista vastasi tuleen, mutta heidät nujerrettiin nopeasti. Iso Jalka sai surmansa ensimmäisten lakotojen joukossa. Ammunnan tauottua armeija kävi lähitaisteluun nuijin, veitsin ja pistoolein. Koska aseistariisunnan jäljiltä vain harvoilla intiaaneilla oli aseita, he lähtivät pyrkimään pakoon. Heidän peräänsä ammuttiin neljällä Hotchkiss-tykillä. Tykistön tulituksessa ja muussa ammunnassa kuoli ja haavoittui myös lähitaistelussa olleita sotilaita, joista yhteenoton aikana sai surmansa 25. Haavoittuneiden määräksi laskettiin myöhemmin 39.
Tiedot lakotojen tappioista vaihtelevat lähteestä riippuen 150–300 välillä. Suurin osa eloon jääneistä intiaaneista antautui Yhdysvaltain armeijan sotilaille. Taistelupäivän iltana alkanut lumimyrsky peitti leirin, jossa viruvista haavoittuneista lakotoista monet kuolivat pakkaseen. Kun sotilaat palasivat neljän päivän kuluttua taistelupaikalle, he löysivät irvokkaisiin asentoihin jäätyneitä lakotojen ruumiita.
Uhrien hautaus
thumb|200px|left|Wounded Kneestä palaavia sotilaita 1890–1891. Suurin osa kaatuneista intiaaneista haudattiin armeijan kaivamiin joukkohautoihin Wounded Kneehen. Hautaajina toimi armeijan palkkaama yksityinen miesryhmä. Kuolleiden intiaanien nimiä ei edes koetettu selvittää. Hautaamisen aikana löydettiin ruumiskasoista joitakin vielä hengissä olevia lapsia, joista ainakin yksi adoptoitiin siirtolaisperheeseen. Lakotat pystyttivät hautapaikan reunalle muistokiven. Myöhemmin paikka ympäröitiin verkkolanka-aidalla, joka poistettiin 1990-luvun alussa.
Intiaanien kapinointi jatkui heikentyneenä vielä verilöylyn jälkeen, kun armeija taisteli vuoden 1890 viimeisenä päivänä noin 50 lakotan kanssa. Viimeiset henkitanssijat antautuivat 15. tammikuuta 1891 neuvottelujen ja lyhyen kahakoinnin jälkeen.
Taavetti Laatikainen
Talvi- ja jatkosota
Laatikaisen poika vänrikki Esko Armas Laatikainen (s. 1920) kaatui 28. joulukuuta 1942 Lempaalassa.
Wounded Kneen verilöyly
Jälkiselvittelyjä
Aluksi sekä armeija että lehdistö pitivät Wounded Kneen tapahtumia hyvänä taisteluna vihamielisiä intiaaneja vastaan. Kun myöhemmin paljastui, että armeija oli tappanut säälimättä naisia ja lapsia, kääntyi yleinen mielipide sotilaita vastaan ja tapahtumia alettiin kutsua teurastukseksi. Armeijan käytös joutui ankaran arvostelun kohteeksi. Wounded Kneessä käyttöön otettu intiaanien aseista riisuminen nähtiin Yhdysvaltojen silloisen intiaanipolitiikan vastaisena. Sekä hallitus että armeija tutkivat tapauksen, mutta tutkimukset vapauttivat armeijan syytteistä. Tapahtumat Wounded Kneessä huononsivat Yhdysvaltain ja siouxien suhteita sukupolvien ajaksi.
Taavetti Laatikainen
Talvi- ja jatkosota
Laatikainen komensi Maaselän Ryhmää aina 1. maaliskuuta 1944 saakka. Tuolloin hänet siirrettiin Karjalankannakselle, ja hän sai komentoonsa Päämajan alaisen IV armeijakunnan, joka oli muodostettu Kannaksen Ryhmän esikunnasta ja sen alaisuudessa olleista Länsi-Kannaksen joukoista. Armeijakunta joutui peräytymään Leningradin Rintaman joukkojen alettua suurhyökkäyksen kesäkuussa 1944. Laatikaisen alaiset joukot eivät kyenneet pysäyttämään hyökkäävää vihollista vielä VT-asemassa, vaan perääntyivät VKT-asemaan. Uusissa asemissa Laatikainen sai järjestettyä joukkonsa puolustukseen ja kykeni pysäyttämään vihollisen hyökkäyksen.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen Laatikainen siirrettiin 3. divisioonan komentajaksi, mistä hänet siirrettiin edelleen vuoden 1944 joulukuussa Puolustusvoimain Pääesikunnan tarkastajaksi. Pääesikunnan tarkastajan toimen ohella hän toimi ainoan rauhanajan Armeijakunnan väliaikaisena komentajana vuoden 1947 maaliskuulle saakka. Samana vuonna Laatikainen nimitettiin jalkaväen tarkastajaksi, mistä virasta hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 27. heinäkuuta 1948 säädetyn eroamisiän perusteella. Laatikainen kuoli 15. huhtikuuta 1954 ja hänet haudattiin Mikkeliin.
Luottamustoimet
Laatikainen toimi Suomen Tasavallan täysivaltaisena edustajana rajaneuvotteluissa vuosina 1940–1941 ja oli Puolustuslaitoksen koulutus- ja kasvatusmenetelmiä sodan perusteella käsittelevän komitean puheenjohtajana vuonna 1947 sekä toimi Suur-Savon asevelipiirin piiritoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1940–1945. Hänet nimitettiin kunniapuheenjohtajaksi sodanaikaisen 1. divisioonan ja I armeijakunnan aseveliyhdistyksiin.
Artem Dovbyk
pienoiskuva|Artem Dovbyk vuonna 2016. Artem Dovbyk (s. 21. kesäkuuta 1997 Tšerkasy) on ukrainalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa seuratasolla SK Dnipro-1:tä. Kotimaansa lisäksi hän on pelannut lyhyen aikaa Moldovassa ja 2,5 vuotta Tanskassa. Hän nousi Ukrainan maajoukkueeseen vuonna 2021.
Dovbyk voitti Tanskan liigamestaruuden kaudella 2017–2018 FC Midtjyllandin joukkueessa, jonne hän siirtyi kesken kauden tammikuussa 2018. Hän pääsi runkosarjassa kentälle vain kolmessa ottelussa maaliskuussa mutta pelasi loppusarjan kymmenestä ottelusta seitsemän, joissa kaksi kertaa avauskokoonpanossa, ja teki kotiottelussa FC Kööpenhaminaa vastaan 3–2-voittomaalin. Kaudella 2018–2019 hän voitti Tanskan cupin, jonka loppuottelussa hän tuli jatkoajalla vaihdosta kentälle. Kauden 2019–2020 hän pelasi lainalla SønderjyskE:ssä ja voitti Tanskan cupin, jossa hän pelasi kaikki muut ottelut paitsi loppuottelun. Ukrainan liigassa Dovbyk teki jo kaudella 2016–2017 FK Dnipron joukkueessa kuusi maalia 22 ottelussaan. Palattuaan Dnipron uuteen joukkueeseen hän teki kaudella 2020–2021 kuusi maalia 24 liigaottelussa. Seuraavalla, sodan keskeyttämällä kaudella hän oli liigan paras maalintekijä 14 maalilla 17 ottelussa.
Dovbyk pelasi Ukrainan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Ukrainan A-maajoukkueeseen hän pääsi vaihtopenkille kesäkuussa 2017 ja pelasi ensimmäisen kerran maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Kazakstania vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän pelasi kolmannen A-maaottelunsa päästessään neljännesvälieräottelussa Ruotsia vastaan jatkoajalla vaihdosta kentälle ja teki lisäajalla 2–1-voittomaalin. Kesäkuun 2022 puoliväliin mennessä Dovbyk on pelannut kaikkiaan 11 maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia, joista toisen marraskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Bosnia ja Hertsegovinaa, kolmannen kesäkuussa 2022 voitokkaassa MM-jatkokarsintaottelussa Skotlantia ja neljännen kesäkuussa 2022 Kansojen liigan ottelussa Irlantia vastaan.
Rafael Saartio
Henkilöhistoria
Saartion vanhemmat olivat kirkkonummelaiset maatyömies Johan Viktor Ström (s. 26.10.1845 Vårnäs, Kirkkonummi, k. 15.2.1895 Herttoniemi, Helsinki) ja Hulda Wilhelmina Bäckström (s. 21.10.1857 Honskby, Kirkkonummi, k. 6.12.1895 Tali, Helsinki) ja hänen toinen puolisonsa vuodesta 1937 alkaen oli agronomi Maija-Liisa Hyvärinen (s. 18.7.1916 Hollola, k. 24.1.2006 Lahti). Saartio tuli ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta (Norssi) 1912 ja suoritti teologian erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1918. Hänet vihittiin papiksi 11.6.1918 Savonlinnan tuomiokirkossa, jossa alkoi pitämään myös päiväsaarnoja ruotsiksi. Hän toimi sotilaspappina ympäri Suomea 1919–1926, Hollolan kappalaisena 1926–1943 ja kirkkoherrana 1943–1964. Rovastin arvonimen hän sai 1947. Hän oli erittäin aktiivinen kotiseutumies ja hänet kutsuttiin Hollolan kotiseutuyhdistyksen ensimmäiseksi kunniajäseneksi. Hän oli Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk ritari (SVR R1), aktiivinen valokuvaaja ja säveltäjä. Saartio julkaisi muun muassa useita teoksia Hollolan kirkosta.
Tramin an der Weinstraße
Tramin an der Weinstraße on kunta Etelä-Tirolin autonomisessa maakunnassa, Italiassa. Se sijaitsee noin 35 kilometriä koilliseen Trentosta ja noin 20 kilometriä lounaiseen Bolzanosta (Bozen). Vuoden 2014 lopussa kunnan asukasluku oli 3 311. Sen pinta-ala on 19,4 neliökilometriä ja asukastiheys 171 as./km². Vuoden 2001 väestönlaskennassa kaupungin asukkaista 96,6 prosenttia puhui äidinkielenään saksaa, 3,2 prosenttia italiaa ja 0,2 prosenttia ladinoa. Viinirypälelajike Gewürztraminer on saanut nimensä paikkakunnan mukaan.
Pontiac Solstice
Pontiac Solstice on Pontiacin urheiluautomalli, joka ulkomuoto perustui Solstice conceptiin (2002), ja tuli tuotantoon North American Auto show’ssa esittelyn jälkeen2004. Auton korimalli on roadster. Autossa on nelisylinterinen rivimoottori (R4) ja sen voimanvälitys on takaveto. Solstice sai vuonna 2006 North American Car of the Year ja Design of the Year -palkinnon samana vuonna. Alkuun autoa sai vain avomallina, 2008 jälkeen myös umpinaisena. Pontiac Solsticen hintaluokka on 20 490 Yhdysvaltain dollaria. Solsticessa on vakiovarusteena 5-vaihteinen manuaalivaihteisto ja lisävarusteen saa 5-vaihteisen automaatin. Autoa myytiin n.10 000 kappaletta kunnes Pontiacin merkki lakkautettiin 2008 alkaneen laman seurauksena, tehdas suljettiin heinäkuussa 2009. Autoa valmistettiin myös Opel GT ja Daewoo G2X- nimisinä eri markkina-alueille.
Grigori Kirijenko
Grigori Anatoljevitš Kirijenko (s. 29. syyskuuta 1965 Moskova) on entinen venäläinen säilämiekkailija ja olympiavoittaja.
Kirijenko voitti olympiakultaa säilämiekkailun joukkuekilpailussa Barcelonassa 1992 ja Atlantassa 1996. Maailmanmestaruuden hän voitti henkilökohtaisessa kilpailussa neljästi ja lisäksi joukkuemestaruuksia.
Enonkoski
Enonkoski on Suomen kunta, joka sijaitsee Saimaan rannalla Etelä-Savon maakunnassa. Kunta on perustettu vuonna 1882. Asutusta alueella on ollut jo kivikauden ajalla. Kunnassa asuu 0 ihmistä, ja sen pinta-ala on 0 km2, josta 0 km2 on sisävesiä, rantaviivaa kunnalla on 840 kilometriä, josta suojeltua on runsas neljäsosa. Väestötiheys on 0 asukasta/km2.
Enonkoski on asukasluvultaan Etelä-Savon maakunnan ja koko entisen Itä-Suomen läänin pienin kunta. Myös pinta-alaltaan Enonkoski on Etelä-Savon pienin kunta. Enonkosken ainoa rajanaapurikunta on Savonlinna.
Enonkosken kirkonkylässä sijaitsevat Saimaan kalantutkimus- ja vesiviljelylaitos, vuonna 1886 rakennettu Enonkosken kirkko, 1992 valmistunut kunnankirjasto ja liikuntatalo (1988), pitäjänmuseo ja yleinen uimaranta. Kylästä löytyy myös muita peruspalveluita, kuten elintarvikemyymälä, posti ja kahvila, vanhusten ja vammaisten hoitokoteja. Lähin lentokenttä on Savonlinnan lentoasema ja tärkein tie Seututie 471 etelään Savonlinnaan ja pohjoiseen Heinäveden Sappuun.
Keskustassa sijaitsevaa vanhaa kauppataloa suunnitellaan korjattavaksi.
Maantiede
Enonkoski on saaristokunta. Saimaan syväväylä kulkee kunnan alueen halki, minkä ansiosta Enonkoski on veneilijöiden suosima. Runsaat vesistöt antavat mahdollisuuden kalastukseen ja luonnossa liikkumiseen. Talvisin Enonkoskella ylläpidetään liikuntapaikkoja, jäälatuja ja retkiluistelurataa.
Enonkosken alueella sijaitsevassa Koloveden kansallispuistossa on säilynyt lähes luonnontilassa jylhää, kallioista erämaaluontoa. Se on myös yhdessä Linnansaaren kansallispuiston kanssa ainoa suojeltu saimaannorpan elinympäristö.
Enonkosken Natura-kohteet Joutenvesi - Pyyvesi ja Kolovesi - Vaaluvirta - Pyttyselkä ovat myös norppa-aluetta.
Agneepath (vuoden 1990 elokuva)
Agneepath on vuonna 1990 ilmestynyt Mukul S. Anandan ohjaama intialainen toimintaelokuva.
Enonkoski
Maantiede
Ihamaniemen kylässä on Suomen ainoa luterilainen luostari, Enonkosken luostari. Kirkonkylällä sijaitsee myös museosillaksi hyväksytty vanha kivisilta.
Historia
Sotatuomari Herman Johan Heintzius ja kersantti Henrik Kyander rakennuttivat Enonkoskeen vesisahan, joka aloitti toimintansa vuonna 1777. Saha joutui vuonna 1825 viipurilaisen kauppaneuvos Timofei Tichanoffin haltuun. Tichanoffin kauppahuone perusti vuonna 1857 Enonkoskelle Kangassaaren lasitehtaan. Vakavan kirkkoveneonnettomuuden (1858) jälkeen rakennettiin Enonkoskelle ensimmäinen kirkko vuonna 1859 ja muodostettiin Enonkosken tehdasseurakunta. Vuonna 1876 sen pohjalta perustettiin Kerimäen seurakunnan alainen Enonkosken rukoushuonekunta. Tähän liitettiin sahan ja lasitehtaan lisäksi alueita Kerimäen, Rantasalmen, Heinäveden ja Säämingin pitäjistä. Enonkosken kunta muodostettiin vuonna 1882 rukoushuonekunnan alueelle. Enonkosken seurakunta erotettiin Kerimäestä erilliseksi kirkkoherrakunnaksi senaatin päätöksellä vuonna 1894, mutta käytännössä ero toteutui vasta vuonna 1909. Kangassaarella on toiminut eri aikoina lasitehdas, höyrysaha ja laivatelakka. Enonkoskella toimi vuosina 1984–1994 Laukunkankaan nikkeli-kuparikaivos.
Hallinto
Enonkosken kunnanjohtaja vuodesta 2019 on Minna Laurio.
Kalle Juvonen
Kalle Juvonen (1842 Rantasalmi – 12. syyskuuta 1907 Rantasalmi) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Enonkoski
Hallinto
Kunnanvaltuustossa on 17 paikkaa. Kaudella 2021–2025 paikat jakautuvat puolueittain seuraavasti:
Talous
Vuonna 2015 kunnassa oli 375 työpaikkaa. Niistä 23 % oli alkutuotannossa (maa-, metsä- ja kalataloudessa), 67 % palveluissa ja 5,6 % jalostuksessa. Vuonna 2016 työttömiä oli 17,1 %, noin kolme ja puoli prosenttiyksikköä enemmän kuin maassa keskimäärin.
Vuonna 2016 suurimmat yhteisöveron maksajat olivat Tilintarkastus Saramäki, I-S Terästekniikka ja Metsäkoneurakointi Huttunen.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Enonkoskella oli 1 416 asukasta, joista 555 asui taajamassa, 837 haja-asutusalueilla ja 24:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Enonkosken taajama-aste on 39,9 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Enonkosken kirkonkylä.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Enonkoskella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Seurakunta toimii myös Rantasalmen kunnan ja Savonlinnan kaupungin alueilla.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Enonkosken alueella toimii Saimaan ortodoksinen seurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Enonkosken kunnan nykyisellä alueella.
Kulttuuri
Enonkosken kirjasto sijaitsee Enonkosken koulun ja kirkon läheisyydessä.
Tapahtumat
Kesäisin Enonkoskella järjestetään vuosittain Kalamarkkinat. Vuodesta 2016 lähtien Enonkoskella on järjestetty kesäisin hiekanveiston EM-kilpailut. Vuonna 2016 järjestettiin Enonkoskella ensimmäistä kertaa Pieni Harmonikkafestivaali -tapahtuma. Vuodesta 2017 alkaen Enonkoskella on syksyisin vietetty Koskivenetsialaisia. Talvisin järjestetään perinteiset myyjäiset, eli Joulukuhinat.
Ruokakulttuuri
Enonkosken pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla kapakalapaisti.
Urheilu
Enonkoskelainen lentopalloseura Enonkosken Pyrintö. Jalkapalloseura Karvilan Kivekkäillä on useita juniorijoukkueita, harrastejoukkueita. Enonkosken Urheilijat harjoittaa yleisurheilu-, hiihto- ja suunnistustoimintaa. Enonkosken Urheilijoihin kuuluva Hanhijärven Pojat ry harjoittaa perheliikuntaa sekä toimii tapahtumien järjestäjänä. Soutuseura Enonkosken Kohina ry toimii aktiivisesti samoin kuin Enonkosken Voimistelu- ja kuntoliikuntaseura ry, Kaivoksen Kalamiehet ry ja Enonkosken Tennis ry.
Alueliitokset Savonlinnaan
Enonkosken naapurikunta Savonranta liittyi Savonlinnaan vuoden 2009 alussa. Koska kuntaliitos vaati yhteisen kuntarajan, eikä Savonrannalla ja Savonlinnalla sellaista ollut, liitettiin alueita yhdistämään Enonkosken pohjoisosasta 31,24 neliökilometrin kokoinen maakaistale uuteen Savonlinnan kaupunkiin. Kun myös Kerimäki ja Punkaharju vuoden 2013 alusta liitettiin Savonlinnaan, Enonkoski jäi alueeltaan joka suunnalta Savonlinnan ympäröimäksi.
Kalle Juvonen
Juvonen oli tilanomistaja Rantasalmelta, joka oli talonpoikaissäädyssä Rantasalmen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1899.
Juho Herman Jurva
Juho Herman Jurva (15. joulukuuta 1873 Ylitornio – 8. tammikuuta 1959 Ylitornio ) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Jurvan vanhemmat olivat Iisak Jurva ja Maria Kaisa Heikka ja puoliso Edith Maria Immo. Jurva oli talonpoikaissäädyssä Tornion tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1905–1906, joilla hän oli lisätyn suostuntavaliokunnan jäsen.
Jurva syntyi ja kasvoi Ylitorniolla Jurvan talossa. Erityisen tunnetuksi hän tuli laajasta osallistumisestaan kunnallisiin ja yhteisöllisiin toimiin. Pohjolan Sanomissa 15. joulukuuta 1933 häntä kuvattiin seuraavasti: ”Tänään täyttää eräs Ylitornion huomatuimpia miehiä, maanviljelijä J. H. Jurva 60 vuotta. Maanviljelijä J. H. Jurva on sekä nykyisistä, että entisistä ylitorniolaisista ehdottomasti eniten käytetty luottamusmies.”
Jurva toimi Ylitorniolla valtuustossa, Säästöpankin kamreerina yli 30 vuoden ja Ylitornion kristillisen kansanopiston johtokunnan jäsenenä. Hänet mainitaan myös yhtenä suurimmista maanviljelijöistä Ylitorniolla.
Tšarentsavan
Tšarentsavan on kaupunki Armenian keskiosassa, Jerevanin pohjoispuolella sijaitsevassa Kotajk'in maakunnassa. Tšarentsavan sijaitsee noin 27 kilometriä Jerevanin keskustasta pohjoiskoilliseen. Kaupungin väkiluku oli 20 363 (vuonna 2011). Vuosikymmen aiemmin asukkaita oli 25 039 (vuonna 2001).
left|200px|thumb|Kaupunki talvella
Masis
Masis on kaupunki ja rautatien risteyspaikkakunta Armeniassa, pääkaupunki Jerevanin eteläpuolella sijaitsevassa Araratin maakunnassa. Masis on käytännössä 15 kilometriä Jerevanin eteläpuolella sijaitseva esikaupunkialue. Vuonna 2011 Masisin väkiluku oli 20 215 (vuonna 2001: 21 376).
Masis on merkittävä rautateiden risteyspaikkakunta Armeniassa. Sinne saapuu Georgian Tbilisistä Armenian länsiosien läpi kulkeva maan päärata Tbilisi–Armenian raja–Ajrum–Gjumri (risteysasema)–Armavir–Masis (risteysasema). Sieltä lähtee toinen rata pohjoiseen Masis–Jerevan–Arabkir–Abovjan–Nurnus (risteysasema)–Narentsavan–Hrazdan–Ijevan–Azerbaidžanin raja–Qazax (Gazah). Kolmas ratayhteys vie kaakkoon Azerbaidžaninin Nahitševan autonomisen tasavaltaan ja sen kautta Armenian kaakkoisnurkkaan (mm. Megri) ja edelleen Azerbaidžaniin, kohti Bakua.
Valtatie M-2 Armenian kaakkoisosiin kulkee kaupungin itäpuolitse. Tältä erkanee Jerevanin itäpuolinen kehätieosuus (M-15) Masisin pohjoispuolella. Yhdessä nämä muodostavat osan pohjoisessa Tbilisiin jatkavaa eurooppatietä E117.
Suuren neuvostotietosanakirjan (1969–1978) mukaan Masis oli tuolloin piirikeskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama, jossa vuonna 1973 oli 8 000 asukasta. Paikkakunnalla oli rautatieasema, säilyketuotantoa, aaltokartonkitehdas, ja rakenteilla oli puusepäntuotteiden tehdas.
Kohtauksia luokkataistelusta Beverly Hillsissä
thumb
Kohtauksia luokkataistelusta Beverly Hillsissä (Scenes from the Class Struggle in Beverly Hills) on mustan huumorin elokuva vuodelta 1989. Sen on kirjoittanut sekä ohjannut Paul Bartel, ja pääosia näyttelevät Mary Woronov ja Robert Beltran. Elokuvassa nähdään myös Jacqueline Bisset, Ray Sharkey, Ed Begley Jr., Wallace Shawn ja Paul Mazursky.
Mary Woronov oli ehdolla roolistaan vuoden 1990 Independent Spirit Awardin saajaksi parhaasta naissivuosasta.
Juonitiivistys
Lisabethin ystävä Juan (Beltran) ja Claren autonkuljettaja Frank (Sharkey) lyövät vetoa siitä, kumpi saa ensin vieteltyä toisen työnantajan. Biseksuaali Frank laittaa peliin myös rahaa, mutta tahtoo mahdollisen voiton sattuessa kohdalle Juanin vuoteeseen kanssaan. Juan voittaa vedon, mutta väittää hävinneensä, ja niinpä hän ja Frank harrastavat seksiä.
Neiman Marcus
thumb|Neiman Marcus Building Dallasissa (2009). Neiman Marcus on vuonna 1907 perustettu yhdysvaltalainen luksustavaratalojen ketju. Dallasissa Texasissa päämajaansa pitävän yrityksen omistajia ovat vuodesta 2013 olleet kanadalainen eläkesäätiö Canada Pension Plan Investment Board (CPPIB) ja yhdysvaltalainen Ares Management.
Neiman Marcus myy vaatteita, jalkineita, asusteita, koruja, kosmetiikkaa ja kodintuotteita. Vuoden 2011 lopulla Neiman Marcusilla oli Yhdysvalloissa 43 tavarataloa ja 32 Last Call -nimistä outlet-myymälää. Lisäksi sen tytäryhtiö Neiman Marcus Direct on tehnyt verkkokauppaa vuodesta 1999.
Historiaa
Yrityksen perustivat Dallasiin vuonna 1907 Herbert Marcus Sr. (1878–1950), hänen sisarensa Carrie Marcus Neiman (1883–1953) sekä tämän aviomies Abraham Lincoln Neiman (1875–1970). Vuonna 1914 valmistui näyttävä Neiman Marcus Building, jossa ketjun lippulaivamyymälä yhä sijaitsee. Vuonna 1926 johtoon astui Herbert Marcusin poika Stanley Marcus (1905–2002), joka alkoi järjestää myymälässä viikoittaisia muotinäytöksiä. Vuonna 1928 Neimanin perhe myi osuutensa Marcusin perheelle. Vasta 1950-luvulla yhtiö alkoi avata uusia tavarataloja, ensimmäisenä Texasin toiseen suurkaupunkiin Houstoniin.
Texasin ulkopuolelle Neiman Marcus alkoi laajeta 1971, kun se perusti tavaratalon Floridan Bal Harboriin. Seuraavina olivat vuorossa Atlanta, Beverly Hills, Chicago, San Francisco ja Las Vegas. Vuodesta 1972 yritys on omistanut myös molemmat Bergdorf Goodman -liikkeet New Yorkin Manhattanilla.
Vuonna 1987 yritys järjestettiin Neiman Marcus Group -nimiseksi yritysryhmäksi, joka listautui pörssiin. Vuonna 2005 yritys myytiin 5,1 miljardilla dollarilla kahdelle pääomasijoitusyhtiölle, TPG Capitalille ja Warburg Pincusille, ja vedettiin pois pörssistä. Vuonna 2006 yritys avasi neljä uudenlaista, nuorille naisille suunnattua CUSP by Neiman Marcus -myymälää.
Syyskuussa 2013 Neiman Marcusin osti kanadalainen eläkesäätiö Canada Pension Plan Investment Board (CPPIB) ja yhdysvaltalainen pääomasijoittaja Ares Management noin 6 miljardilla dollarilla.
Neiman Marcus Fashion Award
Vuonna 1938 perustettiin muotisuunnittelijoille tarkoitettu palkinto, Neiman Marcus Fashion Award, jota on jaettu vuoteen 1969 saakka vuosittain ja sen jälkeen epäsäännöllisemmin. Sen saajia ovat olleet muiden muassa Christian Dior (1947), Gloria Swanson (1950), Grace Kelly (1955), Coco Chanel (1957), Estée Lauder (1962), Valentino Garavani (1967), Armi Ratia (1968), Karl Lagerfeld (1980) ja Miuccia Prada (1995).
Neiman Marcus Christmas Book
Vuodesta 1939 alkaen Neiman Marcus on julkaissut vuosittain näyttävän joulukatalogin, jossa on esitelty tavanomaisen valikoiman lisäksi tilattavissa olevia huippukalliita ylellisyystavaroita. Jouluna 2011 se tarjosi muun muassa kymmenen kappaleen erää erikoisvärillä maalattuja Ferrari FF -urheiluautoja 395 000 dollarin kappalehintaan. Aiemmat erikoistuotteet ovat ulottuneet 1970-luvun suklaasta valmistetusta Monopoly-pelistä (600 dollaria) joulun 2004 oikeaan zeppeliiniin (10 miljoonaa dollaria).
Tietomurto 2013
Joulukuussa 2013 Neiman Marcus joutui vakavan tietomurron uhriksi. Murtautujat saivat käsiinsä yrityksen luottokorttiasiakkaiden henkilötietoja. Samoihin aikoihin murtautujat iskivät vielä pahemmin Target-tavarataloketjun asiakastietoihin.
Alice Schlesinger
Alice Schlesinger (, s. 26. toukokuuta 1988 Herzliya, Tel Aviv) on israelilaissyntyinen judoka, joka on edustanut Britanniaa vuodesta 2014.
Schlesinger voitti kadettien (alle 17-vuotiaiden) Euroopan-mestaruuden 57 kg:n sarjassa Rotterdamissa 2004. Hän oli samana vuonna kolmas Budapestin alle 20-vuotiaiden MM-kisojen 57 kg:n painoluokassa. Hän sai saman ikäluokan EM-kilpailujen 63 kg:n sarjassa pronssia Zagrebissa 2005, hopeaa Tallinnassa 2006 ja kultaa Prahassa 2007.
Schlesinger saavutti Lissabonin EM-kilpailuissa 2008 pronssia 63 kg:n painoluokassa. Pekingin olympialaisissa hän oli kolmastoista. Hän sai 63 kg:n sarjassa 2009 pronssia Tbilisin EM- ja Rotterdamin MM-kilpailuissa sekä voitti alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden Antalyassa. Hän sijoittui 63-kiloisissa viidenneksi Tokion MM-kilpailuissa 2010 ja Istanbulin EM-kilpailuissa 2011. Tšeljabinskin EM-kilpailuissa 2012 hän sai pronssia. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui seitsemänneksi.
Schlesinger karsiutui 2016 Rio de Janeiron olympialaisten 63 kg:n sarjassa kahden ottelun jälkeen. Hän saavutti samassa painoluokassa EM-pronssia Varsovassa 2017 ja oli viides Tel Avivissa 2018. Hän saavutti 63-kiloisissa hopeaa Euroopan kisoissa 2019.
Schlesinger on saavuttanut Masters-, Grand Prix- ja Grand Slam -kilpailuissa viisi turnausvoittoa, neljä kakkossijaa ja yhdeksän kolmossijaa. Maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa hän on voittanut yhteensä neljä turnausta ja ollut kolme kertaa toinen. Hän on voittanut viisi Israelin-mestaruutta ja yhden Britannian-mestaruuden.
Fetissi vodoun-uskonnossa
Fetissi vodoun uskonnossa on tavallisesti valmistettu esine, jossa on henkiä tai voimia, jotka liittyvät asiaankuuluviin rituaaleihin vodounissa.
Monet fetissit koostuvat aineksista, jotka luovuttavat energiaa. Niissä on usein muun muassa tiettyjä kiviä, sarvia, tassuja, hampaita, luita, kynsiä, avaimia, pillejä, tukkaa, lukkoja, eläinten nahkaa, mutta myös maata ja vastaavia ”epäpuhtaita”, mutta vaikuttavia aineksia.
Fetissit toreilla
Fetissejä myydään Länsi-Afrikassa usein toreilla, joissa myymälän päydän muiden tavaroiden joukossa voi olla myytävänä fetissejä, esimerkiksi kiviä, rautaesinetä, oksia tai puunpalasia. Fetissejä myydään myös suurilla toreilla (Le Marché aux Fétiches), kuten Lomen Akodessewan fetissitorilla tai Cotonoun Grand Marché de Dantokpalla.
Historia
Aikoinaan asiakkaiden täytyi konsultoida kotona jumalien kanssa paikallisten fetissipappien avustuksella ja sen jälkeen matkustaa toreille ostamaan jumalien vaatimia tavaroita. Vuonna 1863 fetissimarkkina modernisoitui, kuin perustettiin uskonnollisia mietiskelypaikkoja kaupallisten myyntipöytien yhteyteen, jolloin vodoun-kauppa tuli yksivaiheiseksi.
Nykyisin ihmiset tulevat markkinoille ja poimivat mitä tahansa kalloista ja sarvista karvoitettuihin vuotiin tai puuteroituihin liskoihin tai hyönteisiin, jotka tukevat siunauksissa ja rituaaleissa, ja auttavat ihmisiä kaikenlaisiin asioihin. Esimerkiksi Akodessewan suuri fetissitori Lomessa, Togossa tarjoaa lääkehoitoa, toiveita erityisiin voimiin, tai halua voittaa rakastettunsa puolelleen.
Laminaarinen virtaus
thumb|right|160px|a) Laminaarinen virtaus putkessa b) turbulentti virtaus putkessa
Laminaarinen virtaus on viskoottinen virtaus. Laminaarisessa virtauksessa virtaavan fluidin hiukkaset etenevät tasaisissa rinnakkaisissa kerroksissa. Kerrokset voivat liukua toistensa ohi eri nopeuksilla, mutta ovat sileitä eivätkä siis sekoitu keskenään. Sen sijaan turbulentissa virtauksessa kerrokset sekoittuvat keskenään.
Virtaus on laminaarinen, kun virtausnopeus on pieni ja virtaavan aineen viskositeetti on suuri. Laminaarinen virtaus voikin muuttua turbulentiksi, jos virtausnopeus kasvaa tarpeeksi tai jokin aiheuttaa virtaukseen äkillisen nopeudenmuutoksen saaden virtauksen muuttumaan epäsymmetriseksi.
Virtauksen laminaarisuutta voidaan mitata dimensiottomalla Reynoldsin luvulla, joka kuvaa fluidin inertiavoiman suhdetta viskoottisiin voimiin. Jos luku on pieni, on kyseessä laminaarinen virtaus ja luvun ollessa suuri on kyseessä turbulentti virtaus.
Charterhouse School
thumb|Charterhouse School Charterhouse School on englantilainen alun perin erityisesti pojille tarkoitettu yksityinen sisäoppilaitos. Se on yksi alkuperäisestä yhdeksästä yksityiskoulusta, jotka määriteltiin vuoden 1868 yksityiskouluasetuksessa.