cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luis Moya
pienoiskuva|Luis Moya vuonna 2012. Luis Rodríguez Moya (s. 23. syyskuuta 1960 A Coruña, A Coruñan maakunta, Espanja) on espanjalainen entinen rallin kartanlukija, joka voitti 24 maailmanmestaruussarjan osakilpailua ja kaksi maailmanmestaruutta (1990, 1992) Carlos Sainzin kanssa. Moya aloitti ralliuransa vuonna 1983 keskeytettyään lääketieteen opintonsa. Hänestä tuli ammattilainen vuonna 1987. Moya oli Sainzin kartanalukija vuodet 1988–2002.
Irakin sota
Sodan tarpeellisuus
Jäädessään vuonna 2004 virastaan pois Kay ei uskonut Irakilla olleen merkittävää biologisten ja kemiallisten aseiden tuotantoa vuoden 1991 jälkeen. Toisaalta Kay sanoi myös, että vaikka Irakilla ei joukkotuhoaseita olisi ollutkaan, Irak oli vaarallisempi kuin (asiantuntevat asetarkastajat) olivat ennen sotaa ajatelleet. Kayn ryhmän mukaan Irak oli säilyttänyt mahdollisuuden aloittaa joukkotuhoaseiden valmistus tilaisuuden tullen. Irak oli myös jatkanut pitkän matkan ohjusohjelmaa. Myöskään Kayn korvannut Charles A. Duelfer ei löytänyt Irakista suuria joukkotuhoasevarastoja  eikä merkkejä näiden tuotannosta. Duelfer vahvisti aiemmin esitetyt väitteet joiden mukaan Irak oli tuhonnut suuren joukkotuhoasearsenaalinsa käytännössä täysin vuonna 1991. Duelferin mukaan biologisten aseiden valmistus olisi tosin ollut melko helppo aloittaa uudestaan.
Tuomari Laurence Silberman päätteli CIA:n tehneen joukkotuhoasearvioissaan vakavan virheen. Heinäkuussa CIA:n apulaisjohtaja Richard Kerr sai valmiiksi tutkimuksen, jossa pyrittiin selvittämään mikä oli mennyt vikaan CIA:n joukkotuhoasearvioissa.
Liiketoiminta sodassa
Yhdysvaltain armeijan sotatoiminta Irakissa perustui pitkälti perustoimintojen ulkoistamiseen yksityisten yritysten hoidettavaksi. Ulkoistettuihin palveluihin kuului armeijan kuljetuksia, majoitushuolto, koko ruoka- ja vaatetushuolto, rakennustoimintaa ja turvallisuuspalveluita. Suurimmat alihankkijatoimijat olivat yhdysvaltalaiset Halliburton-konserni, ESSI-yhtiöt sekä Halliburtonin tytäryhtiö KBR. Alihankintasopimukset perustuivat kaavaan, jossa yritykset lisäsivät omiin kuluihinsa 2–7 prosentin voitto-osuuden. Toisin sanoen, mitä enemmän yritykset tuhlasivat rahaa, sitä enemmän ne tekivät voittoa. Näitä sotateollisuusyrityksiä on myös epäilty vahvasti toimintojensa ylilaskutuksesta. Valtaisa ulkoistustoiminta on saanut osakseen kritiikkiä, sillä Bushin hallinnon varapresidentti Dick Cheney on Halliburton-yhtiön entinen johtaja ja suuri osakkeenomistaja. Myös ESSI-yhtiön omistuksen takana on presidentti George W. Bushin isän nuorempi veli William Henry Trotter Bush, joka omistaa muiden yhtiöidensä kautta myös ison osan Halliburtonista. Yhteensä näissä sota-alihankintayhtiöissä työskenteli yli 180 000 ihmistä, eli enemmän kuin Yhdysvaltain sotilaita on Irakissa.
Syyskuussa 2007 Irakin sisäministeriö perui ensimmäisen kerran toimiluvan yhdysvaltalaiselta Blackwater-turvallisuusyhtiöltä, jonka työntekijöiden syytetään ampuneen siviilejä Bagdadissa. Irakin sisäministeriö kertoi asettavansa vastaisuudessa syytteeseen kaikki ulkomaiset urakoitsijat, joiden todetaan käyttäneen liiallista voimaa välikohtauksissa. YK:n päätöslauselma antaa Yhdysvaltain miehitysjoukoille syytesuojan, mutta Irakin sisäministeriön tiedottajan mukaan syytesuoja ei koske yksityisiä turvallisuusyhtiöitä. Irakissa on toiminut kymmeniä tuhansia yksityisten amerikkalaisten turvallisuusyhtiöiden työntekijöitä, joista monet suorittavat aiemmin sotilaille kuuluneita tehtäviä.
Irak sodan jälkeen
Vuonna 2013 väkivalta kiihtyi uudestaan Irakissa. Vuoden 2014 kesäkuussa Syyriassakin toimiva sunnien kiihkofundamentelistinen Isis-järjestö hyökkäsi vallaten Mosulin ja edeten melko lähelle Bagdadia. Yhdysvaltain presidentti Obama ei halunnut lähettää maajoukkoja Irakiin.
Ivanovon alue
Historia
Ivanovon alue perustettiin 1929 osista Kostroman ja Vladimirin alueita.
Väestö
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 93,7 % on venäläisiä, 0,9 % ukrainalaisia ja 0,7 % tataareja.
Hallinto
Ivanovon alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Ivanovo (vuoteen 1932 saakka Ivanovo-Voznesensk). Aluehallinnon johdossa on kuvernööri ja alueduuma. Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 21 piiriin ja 6 kaupunkialueeseen.
Talous
Alueella on kemian-, elintarvike- ja puusepänteollisuutta sekä koneenrakennusta ja kevyttä teollisuutta. Maataloudessa viljellään viljaa, pellavaa ja vihanneksia sekä kasvatetaan karjaa.
Aribert Heymann
Aribert Heymann (9. joulukuuta 1899 – 1946) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Heymann pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1924–1931 yhteensä 12 ottelua. Hän kuului Saksan olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Amsterdamissa 1928, missä hän pelasi yhdessä ottelussa. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2011
Freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 2011 13. kerran. Kilpailut käytiin Yhdysvaltain Deer Valleyssä 2.–5. helmikuuta. Kilpailulajeina olivat kumparelasku, parikumparelasku, hypyt, half-pipe, slopestyle ja skicross.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Costea Mușat
Costea Mușat tai Mușatin oli Moldavian voivodi vuosina 1373–1374. Hän oli ensimmäinen Mușatin sukuun kuuluva hallitsija, mahdollisesti kotoisin Valakiasta. Hänen vaimonsa oli Margareta (Mușata), katolinen Bogdan I:n tytär. Heillä oli kolme poikaa: Petru, Roman ja Ștefan, joista kaikista tuli myöhemmin hallitsijoita.
Asiakirja vuodelta 1392 kertoo, että Costean vaimo Mușata rakennutti Siretin kaupunkiin kirkon Johannes Kastajan kunniaksi. Mușata on haudattu sinne.
Laurie Baker
pienoiskuva|Piirros Bakerista Laurence Wilfred "Laurie" Baker (2. maaliskuuta 1917 Birmingham, Englanti – 1. huhtikuuta 2007 Thiruvananthapuram, Intia) oli palkittu englantilainen arkkitehti, joka sai mainetta pyrkiessään edistämään edullisten asuntojen rakentamista. Hän muutti Intiaan 1945 osaksi lähetyssaarnaajana ja asui ja työskenteli siitä pitäen Intiassa yli 50 vuotta. Hän sai Intian kansalaisuuden 1989 ja asui Thiruvananthapuramissa (Trivandrum), Keralassa. Vuonna 1990 Intian valtio myönsi hänelle Intian neljänneksi korkeimman siviilipalkinnon Padma Shrin hänen ansiokkaista palveluksistaan arkkitehtuurin alalla. Baker kuoli 1. huhtikuuta 2007 kotonaan Thiruvananthapuramissa 90-vuotiaana.
Marcelo Caetano
Marcello José das Neves Alves Caetano, eli Marcello Caetano, (17. elokuuta 1906 Lissabon – 26. lokakuuta 1980 Copacabana, Rio de Janeiro), oli portugalilainen poliitikko, joka seurasi pääministerinä diktaattori António de Oliveira Salazaria tämän luovuttua tehtävästä vuonna 1968. Caetano syrjäytettiin Portugalin neilikkavallankumouksessa keväällä 1974.
Elämä
Caetano oli oikeustieteen professori ja Lissabonin yliopiston rehtori. Hän aloitti poliittisen uransa 1930-luvulla diktaattori António de Oliveira Salazarin suojattina ja oli tämän läheisin avustaja 1950-luvun lopulta alkaen, mutta ei ollut koskaan tämän ilmeinen seuraaja. Hän johti maan Korporatiivista kamaria vuosina 1949–1955. Salazarin loukkaannuttua onnettomuudessa vuonna 1968 Caetano nostettiin pääministeriksi. Presidentti Américo Tomás, joka oli Salazarin aikana ollut melko lailla nukkehallitsijana, käytti kuitenkin Caetanon virkakaudella todellista valtaa. Caetano kuitenkin teki joitakin sosiaalipoliittisia aloitteita ja uudistuksia muun muassa maanviljelijöiden sosiaaliturvaan. Väitetään, että hän ei koskaan ymmärtänyt demokratiaa, vaan oli hämmästynyt, kun maan voimistuva oppositio ei ollut kiitollinen hänen tekemistään myönnytyksistä.
Caetano syrjäytettiin neilikkavallankumouksessa keväällä 1974. Hänet lennätettiin Madeiralle kotiarestiin. Sieltä hän muutaman päivän kuluttua pakeni Brasiliaan, missä eli kuolemaansa, vuoteen 1980 asti.
Luettelo basisteista
Luettelo basisteista voi tarkoittaa seuraavia:
28 Heino-Hits zum Tanzen und Mitsingen
28 Heino-Hits zum Tanzen und Mitsingen on saksalaisen laulajan Heinon studio-albumi vuodelta 1974.
Erkki Ylihärsilä
Erkki Jaakko Ylihärsilä (s. 26. toukokuuta 1932 Lapua) on suomalainen metsänhoitaja ja metsätalouden asiantuntija ja johtaja, joka on saanut metsäneuvoksen arvonimen.
Ylihärsilän vanhemmat olivat maanviljelijä Toivo Erkki Ylihärsilä ja emäntä Rauha Maria Yliselä. Hänen puolisonsa vuodesta 1964 on lehtori Eira Hillevi Tirkkonen. Ylihärsilä tuli ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta 1951 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta 1956, metsätaloudellisen virkatutkinnon hän suoritti 1957. Ylihärsilä oli Etelä-Pohjanmaan metsänhoitolautakunnan harjoittelijametsänhoitaja 1956, Metsähallituksen Tuomarniemen hoitoalueen harjoittelijametsänhoitaja 1956–1957, Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran metsänhoitaja 1957–1962, Etelä-Pohjanmaan metsänhoitolautakunnan, vuodesta 1968 piirimetsälautakunta ja vuodesta 1987 metsälautakunta, asutusmetsänhoitaja Seinäjoella 1962–1964 ja Suupohjan piirin piirimetsänhoitaja 1964–1988 ja johtaja 1988–1994.
Suupohjan maatalousoppilaitoksen metsäopin opettaja ja metsäkurssien johtaja Ylihärsilä oli 1964–1966 ja 1969–1970, Vaasan läänin palotarkastajaa avustava metsäammattimies 1972–1980, Seinäjoen teknillisen oppilaitoksen sivutoiminen tuntiopettaja 1974–1975 ja Etelä-Pohjanmaan piirimetsälautakunnassa työsuojelupäällikkö 1974–1985. Hänellä on ollut myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsäneuvoksen arvonimen Ylihärsilä sai 1993.
Komentotulkki
thumb|right|[[Näyttökuva|Kuvakaappaus Bashista]]
Komentotulkki on tietokoneohjelma, jolla ohjataan käyttöjärjestelmää. Komentotulkissa ohjelmien käynnistys ja muut komennot suoritetaan kirjoittamalla ne komentoriville. Komentotulkit sisältävät myös rajoitetun ohjelmointimahdollisuuden ymmärtämällään komentosarjakielellä.
Historia
Sanalla shell viitataan usein komentotulkkeihin, vaikka sen varsinainen merkitys tarkoittaa laajemmin erilaisia käyttöliittymiä. Tuo sana on peräisin Multics-projektista.
Ken Thompson kirjoitti ensimmäisen Thompson shell -komentotulkin Unixille. Unixissa komentotulkki on käyttäjän prosessi joka voidaan vaihtaa. Thompsonin tulkkia laajennettiin, siihen lisättiin ohjelmointikieli ja sille julkaistiin useita vaihtoehtoja.
Esimerkkejä
Esimerkkejä komentotulkeista:
S/S Bolheim
S/S Bolheim oli saksalainen rahtilaiva, joka joutui talvisodan aikana 10. joulukuuta 1939 Mäntyluodon edustalla Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen S-1:n tykkituleen. Tulituksessa laivan sähköttäjä kuoli heti ja päällikkö myöhemmin saamiinsa vammoihin.
Talvisodan alkaessa Bolheim oli purkamassa lastiaan Mäntyluodon satamassa. Neuvostoliitto ilmoitti, että vieraiden maiden alusten oli kahden päivän kuluessa poistuttava Suomen aluevesiltä ja sen jälkeen niitä kohdeltaisiin vihollisaluksina. Bolheimin päällikkö Hildesheim olisi tämän vuoksi halunnut keskeyttää laivan lastin purkamisen, mutta satamaviranomaiset vaativat Suomelle tärkeän lastin purkamista loppuun. Neuvostoliiton asettama määräaika oli kulunut umpeen kun Bolheim lähti Mäntyluodosta propsilastissa 10. joulukuuta kohti Ruotsia.
Alkumatkassa Bolheim oli mukana kahden suomalaisen ja toisen saksalaisen laivan kanssa saattueessa, jota suojasi kaksi suomalaista partioalusta. Saattue hajosi puolenpäivän maissa Bolheimin jatkaessa matkaa yksin. Kello 14.50 S-1, jonka päällikkö oli kapteeniluutnantti Tripolskij, nousi pintaan noin 150 metrin etäisyydellä Bolheimista. Vene sukelsi uudestaan, mutta palasi taas pintaan noin kymmenen minuutin kuluttua ja ampui tykillään neljä laukausta kohti laivaa. Komentosillalle osunut ammus surmasi laivan sähköttäjän ja haavoitti päällikköä. Laivan miehistö poistui alukselta pelastusveneissä perämiehen johdolla ja he lähtivät soutamaan kohti Mäntyluotoa. Sukellusvene jatkoi Bolheimnin tulitusta ampuen siihen 15–20 laukausta. Laiva ei kuitenkaan uponnut kokonaan, vaan ajelehti propsilastin kannattamana Suomen rannikon suuntaan. Sitä yritettiin myöhemmin hinata matalammille vesille, mutta siinä vaiheessa alus upposi 38 metrin syvyyteen. Hylyn sijaintipaikka on 61,26 astetta pohjoista leveyttä ja 21,40 astetta itäistä pituutta.
Bolheimin miehistö ei myrskyn takia päässyt rantautumaan Mäntyluotoon, vaan he ajelehtivat kahden vuorokauden ajan merellä kunnes pääsivät maihin Merikarvialla. Aluksen päällikkö kuoli vammoihinsa täällä ja muu miehistö palasi myöhemmin Saksaan Haaparannan ja Tukholman kautta.
Bolheim oli rakennettu vuonna 1913 Rotterdamissa Hollannissa ja sen omisti hampurilainen laivanvarustaja August Bolten. Aluksen vetoisuus oli 3 324 brt, pituus 100,9 metriä, leveys 14,7 metriä ja syväys 6,8 metriä. Laivalla oli 1 300 hevosvoiman trippelihöyrykone kahdella höyrykattilalla.
S/S Achill
S/S Achill oli Lontoossa rekisteröity pirtulaiva, joka upposi spriilastissa Selkämerellä Säpin länsipuolella 6. elokuuta 1933. Laivan miehistö pelastettiin ohikulkeneeseen laivaan, ja osa aluksen lastista ajautui myöhemmin Suomen rannikolle.
500 tonnin Achill lähti Danzigista 28. heinäkuuta 1933 kohti Pohjanlahtea. Virallinen matkan päämäärä oli papereissa Ruotsin Skellefteå, mutta todellisuudessa oli tarkoitus toimittaa spriilasti Suomen rannikolle. Laiva sai matkan aikana myrskyssä vuodon useiden pohjaniittien irrottua, ja se alkoi vähitellen täyttyä vedellä niin, että sen miehistö joutui lopulta lähettämään hätämerkkejä aluksen ollessa Säpin länsipuolella Suomen aluevesien ulkopuolella.
Vaasaan tultaessa Achillin miehistön jäsenet olivat humalassa nautittuaan matkan varrella Achillista mukaanottamiaan viinapulloja. Heitä kuulusteltiin merivartiolaitoksen Pohjanlahden piirin esikunnassa, mutta laivan päällikkö Fullerton piti kiinni kertomuksestaan, jonka mukaan laiva oli ollut kappaletavaralastissa matkalla Skellefteåån. Koska Achill oli uponnut Suomen aluevesien ulkopuolella, eivät viranomaiset voineet tehdä muuta kuin toimittaa miehistön pois maasta.
Achillin lastina olleita pirtukanistereita ajelehti pian Luvian saaristoon niin, että meren pinta oli paikoin niitä täynnä. Pirtua kerättiin merestä useiden päivien aikana noin 10 000 litraa, lisäksi löydettiin Achillin pelastusvene ja muuta laivalta peräisin olevaa esineistöä. Achill-laivassa arvioidaan olleen noin 80 000 litran pirtulasti, joten suurin osa lastista jäi kuitenkin laivan hylkyyn.
Joanna
Joanna on naisen etunimi. Nimi on alkujaan englantilainen muunnos Johannasta, mutta on nykyisin käytössä Suomessakin.
Nimi Joanna esiintyy myös Suomeen hankitun perinnepurjealuksen nimessä Joanna Saturna.
Aiheesta muualla
Juana Jeanne Joana
Itäinen maakunta (Sierra Leone)
Itäinen maakunta on yksi Sierra Leonen maakunnista. Sen hallintokeskus on Kenema. Maakunnan väkiluku oli vuoden 2015 väestönlaskennassa 1 642 370. Maakunnan pinta-ala on 15 553 neliökilometriä.
Eduskunnan pankkivaltuusto
Eduskunnan asettamat Suomen Pankin pankkivaltuuston jäsenet muodostavat Sitran hallintoneuvoston. Sitran hallintoneuvoston tehtävänä on valvoa Sitran hallintoa ja päättää sen toiminnan periaatteista.
Historia
Eduskuntauudistuksen jälkeisessä pankkivaltuustossa vuonna 1907 puheenjohtajana toimi E. G. Palmén. Sen jäseniä olivat Heikki Lindroos, L. A. Gripenberg, H. G. Paloheimo, W. A. Lavonius ja Gösta Björkenheim.
Nykyiset tilintarkastajat
KHT (*) = Keskuskauppakamarin hyväksymä tilintarkastaja
Rautasormus
thumb|250px|Rautasormus Rautasormus on sormus, jonka suomalainen sai vastineeksi lahjoittaessaan kultasormuksensa talvisotaa käyvän maan sotavarusteiden hankkimista varten ja Moskovan rauhan jälkeen erityisesti ilmapuolustuksen tarpeita varten. Noin 315 000 suomalaista vaihtoi kultaiset sormuksensa ”rautasormuksiksi”. Toisin kuin nimi antaa ymmärtää, sormus on valmistettu uushopeasta.
Kultakeräys
Vuonna 1939 juuri talvisodan kynnyksellä, 20. lokakuuta, julkaistiin Helsingin Sanomissa ja Uudessa Suomessa kirjoitus, jossa ehdotettiin että suomalaiset kävisivät vaihtamassa kultaiset sormuksensa rautasormuksiin jotta Suomi saisi hankittua sotavarusteita.
Myös suomalaisen kansanperinteen ja suomen murteiden tutkija Astrid Reponen-Juvas toimi ahkerasti rautasormus-kampanjan hyväksi.
Keräys viivästyi niin, että se pääsi käyntiin käytännössä vasta talvisodan jälkeen 2. huhtikuuta 1940. Sormuksia saatiin kerätyksi noin 315 000 kappaletta ja sen lisäksi 19 100 muuta kultaesinettä. Puolustusministeriö saikin kerättyä yhteensä yli 1 750 kiloa kultaa. Sillä kultamäärällä olisi saanut hankituksi jopa 30 hävittäjäkonetta.
Rahojen käyttö viivästyi
Keräyksen tulosta ei kuitenkaan ehditty käyttää maanpuolustustarkoituksiin ennen jatkosodan syttymistä. Kullan sulattaminen kansainvälisesti hyväksyttäviksi harkoiksi tuotti ongelmia, samoin kultaesineiden käyttö maksuna sotatarvikkeista. Hyvistä aikeista huolimatta kulta jäi makaamaan Suomen Pankin holviin. Arkaluontoisesta asiasta vaiettiin sodanaikaisen sensuurin turvin.
Kullan kohtalo oli epäselvä monta vuotta, mutta vuonna 1944 valtioneuvosto ryhtyi venäläismiehityksen pelossa siirtämään kultalastia ulkomaille. Kulta siirrettiinkin Ruotsiin Suomen suurlähetystön kellariin. Kultaa ruvettiin hyödyntämään vasta syksyllä 1945, kun Suomi oli ajautunut valuuttapulaan. Suomen pankki tarjoutui ostamaan kultaerän valtioneuvostolta 140 miljoonalla markalla. Suurimman osan kullasta pankki myi ruotsalaisille ja ilmoitti rahoittavansa saaduilla neljällä miljoonalla kruunulla kansanhuollolle tärkeitä hankintoja, lähinnä viljaostoja.
Historiallisesti arvokkaimmat kultaesineet myytiin nimellisellä arvolla kansallismuseolle ja maakuntamuseoille. Ruotsiin myytiin koruista irrotetut aidot jalokivet, puolitoista kiloa. Kaupan hoiti Suomen ystävä, johtaja Nils Palme.
Koko myyntihankkeesta tiesi vain kolme miestä: Suomen Pankin pääjohtaja Jukka Rangell, aarteen Ruotsiin diplomaattipassin suojissa vienyt hänen apulaisensa Segercranz ja kassaholvista vastannut pankin ylivahtimestari, joka pakkasi aarteen.
Kultakeräystä selviteltiin perusteellisesti 1950-luvulla, mutta sen jälkeen paperit hautautuivat Suomen Pankin holveihin. Ylen radio-ohjelmaa varten 1980-luvulla esiin kaivetut asiakirjat osoittavat, että vaikka kultaa ei käytetty alkuperäisen tavoitteen mukaisesti ilmapuolustukseen, keräyksessä ei ollut kyse huijauksesta. Keräyksen tuotto jäi vain realisoimatta sodasta aiheutuneiden muuttuneiden olosuhteiden takia. Kauppoja ei saatu aikaan, ja tuotto jäi käyttämättä kansan tarkoittamaan kohteeseen.
Hilda Österholm
Hilda Emilia Österholm, o.s. Tornberg, (1. syyskuuta 1849 Oulu – 5. maaliskuuta 1925 Helsinki) perusti Suomen ensimmäisen paperikaupan.
Österholmin vanhemmat olivat kauppias Henrik Tornberg ja Elsa Catharina Posti. Elinkeinovapauden tultua voimaan Suomessa 1879 kuka tahansa saattoi perustaa kaupan mihin päin tahansa maata. Vaikka erikoiskauppoja alkoi syntyä erityisesti Helsinkiin, oli Hilda Österholmin sinne 1878 perustama paperikauppa lajissaan ensimmäinen. Kesti vuoteen 1931 ennen kuin paperikauppa-ala järjestäytyi valtakunnallisesti. Paperitavaraosastoja oli olemassa kirjakaupoissa, mutta varsinaisista paperikaupoista tuli laajemmin tunnettuja vasta 1800-luvun loppupuolella, kuten 1890 perustetusta Wulffin kaupasta. Österholm oli kauppiassukua, sillä hänen isänsä oli oululainen kauppias ja Oulun kauppaseuran jäsen. Nykyaikaisista toimintatavoista Österholm sai kokemusta jo lapsena, kun hänen kotiinsa perustettiin maaliskuussa 1860 Oulun ensimmäinen lennätinkonttori. Suoritettuaan kaupallisia opintoja Oulussa Österholm tutustui liike-elämään ulkomailla, matkustellen Ruotsissa, Tanskassa, Saksassa ja Venäjällä. Helsinkiin perustamalleen liikkeelle hän antoi nimen Tornbergin paperikauppa.
Österholmin puoliso oli vuodesta 1879 pankinjohtaja Carl Johan Österholm (1848-1933). Perheeseen syntyi kaksi tytärtä.
Dynamicum
Dynamicum on Ilmatieteen laitoksen toimitalo, joka sijaitsee Helsingin Kumpulassa Helsingin yliopiston kampusalueen yhteydessä. Talon rakennustyöt alkoivat syksyllä 2003, ja talo valmistui syyskuussa 2005. Aluksi talossa toimi myös Merentutkimuslaitos, jonka toiminta sulautettiin Ilmatieteen laitokseen ja Suomen ympäristökeskukseen vuoden 2009 alusta lähtien. Kesästä 2009 lähtien Helsingin yliopiston fysiikan laitoksella on ollut Dynamicumissa tiloja. Tasavallan presidentti Tarja Halonen vihki rakennuksen käyttöön 8. marraskuuta 2005. Talossa työskentelee noin 550 henkeä.
Rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Timo Vormala ja Erkki Karonen.
60.20361°N, 24.96111°W
Makaroni
thumb|250px|Sarvimakaroneja [[lähikuvaus|makrokuvassa.]]
Makaroni on koneellisesti valmistettu pastalaji. Se on muodoltaan lyhyt, ohut ja ontto putki. Se oli ensimmäinen Suomeen levinnyt pasta, ja sitä käytetään raaka-aineena useissa ruokalajeissa, kuten makaronilaatikossa ja makaronivellissä. Sana on muunnos italian sanasta maccheroni, joka muualla tarkoittaa tiettyä pastalajia mutta Calabriassa mitä tahansa pastaa.
Historia Suomessa
Suomessa makaronia on syöty jo 1800-luvulla mutta mahdollisesti kauemminkin. Ensimmäiset suomalaiset kirjalliset merkinnät makaronista löytyvät 1800-luvulta. Keittokirjojen ohjeissa sitä paistettiin pannulla ruskistettujen korppujauhojen kanssa, ja siitä tehtiin velliä tai laatikkoa. Makaroni oli 1800-luvulla ulkomailta tuotua, ja vain harvojen saatavilla. Makaroni yleistyi 1900-luvulla, kun vehnän viljely Suomessa yleistyi, ja kotimaiset tuottajat alkoivat valmistaa sitä. Sota-aikana syötiin makaronia kun muista elintarvikkeista oli pulaa.
Vielä 1970-luvun alussa Suomessa oli kahta makaronilajia: kaarevaa sarvimakaronia ja suoraa, hiukan pitempää putkimakaronia, jota käytettiin etenkin lihattoman hämäläisen makaronilaatikon valmistamiseen. Tavallista sarvimakaronia käytetään esimerkiksi laatikoissa, paistoksissa, padoissa, keitoissa ja sellaisenaan kastikkeen kanssa.
Vuonna 2021 yli puolet Suomessa myydystä pastasta oli sarvimakaronia.
Sotilaallinen uhka
Sotilaallinen uhka tarkoittaa armeijaan kohdistuvaa uhkaa.
Abstrakti sotilaallisen uhan käsite muuttuu konkreettiseksi jaettaessa se kahteen osatekijäänsä. Sotilaallisten uhkien arviointi perustuu poliittiseen aikomukseen ja tahtoon sekä sotilaalliseen kapasiteettiin. Sotilaallisen uhan suuruus on poliittinen aikomus kerrottuna sotilaallisella kapasiteetilla (threat = intent * capacity). Muutokset sotilaallisessa kapasiteetissa tapahtuvat hitaasti, kun sen sijaan poliittinen aikomus ja tahto voi muuttua yhdessä päivässä, kuten lähihistoria osoittaa.
Esimerkiksi Suomen puolustusvoimien kehittäminen perustuu ensi sijassa lähialueilla olevan sotilaallisen kapasiteetin arviointiin ja vasta toissijaisesti poliittisten aikomusten arviointiin. Käytännön tasolla sotilaallista kapasiteettia arvioidaan suorituskykyjen kautta. Suorituskykytarkastelussa arvioidaan järjestelmien teknisiä suorituskykyjä, joukkojen koulutustasoa sekä joukkojen että järjestelmien määrää ja käyttövalmiutta. Sodankäynnissä tapahtuva kehitys näkyy nimenomaan sotilaallisen suorituskyvyn muutoksina.
Naudan tuberkuloosi
Naudan tuberkuloosilla tarkoitetaan Mycobacterium bovis -bakteerin nautaeläimissä aiheuttamaa tautia.
Tämän bakteerin aiheuttama tulehdus on yleensä vaikea ja progressiivinen, vaikka jotkut bakteerin kannat aiheuttavat lievempiä oireita. Nautaeläimiin voi tarttua myös muita mykobakteereita, jotka näkyvät testeissä mutta eivät yleensä aiheuta yhtä vakavia tauteja.
Nasser Al-Khelaifi
pienoiskuva|Nasser Ghanim Al-Khelaifi Nasser Ghanim Al-Khelaifi (, s. 12. marraskuuta 1973 Doha) on qatarilainen liikemies ja entinen tennisammattilainen. Hän toimii beIN Media Groupin hallituksen puheenjohtajana sekä toimitusjohtajana. Al-Khelaifi toimii myös Qatar Sports Investmentsin hallituksen puheenjohtajana sekä toimitusjohtajana.
Al-Khelaifi toimii myös ranskalaisen Paris Saint-Germain -jalkapallojoukkueen hallituksen puheenjohtajana sekä toimitusjohtajana. Hänet nimettiin vuonna 2015 joukkueen johtajaksi ja vuonna 2016 Ranskan jalkapallon vahvimmaksi vaikuttajaksi.
Carlos Caszely
thumb|Carlos Caszely Carlos Humberto Caszely Garrido (s. 5. kesäkuuta 1950 Santiago de Chilessä, Chilessä) on chileläinen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä, joka sittemmin on toiminut myös valmentajana.
Pelaajauransa Caszely aloitti vuonna 1967 kotimaassaan Colo-Colossa, missä hän pelasi kaikkiaan vuodet 1967–1974 sekä uudelleen 1978–1985. Välissä hän pelasi Espanjassa Espanyolissa. Colo-Colossa hän voitti maansa mestaruuden vuosina 1970, 1972, 1981 ja 1983, ja cup-mestaruuden 1981 ja 1982. Hän lopetti uransa vuonna 1986.
Caszely lukeutui aktiiviuransa aikana myös Chilen maajoukkueen vakiopelaajiin. 1974 MM-kisoissa hän teki jalkapallohistoriaa, kun hän 14. kesäkuuta ottelussa Saksan liittotasavaltaa vastaan sai kautta aikain ensimmäisenä pelaajana MM-kisoissa punaisen kortin. Hän pelasi myös 1982 MM-kisoissa, missä hän epäonnistui rangaistuspotkussa 0-1 tappioon Itävaltaa vastaan pelatussa alkulohkon kamppailussa. Kaikkiaan hän pelasi 49 maaottelua ja teki niissä 29 maalia vuosina 1969–1985.
Vuorituuli
Vuorituuli esiintyy vuoristoissa yöllä, jolloin vuorten huipulla oleva ensimmäisenä jäähtynyt, painavaksi muuttunut ilmakerros laskeutuu alas, jossa on vielä lämmintä ilmaa.
Laaksotuuli esiintyy päivällä, jolloin aurinko lämmittää maanpintaa ja lämmennyt, keventynyt ilma nousee ylös pitkin vuoren rinnettä. Sinne voi syntyä pilviä, jotka ehkä satavat.
Katabaattinen tuuli syntyy, kun hyvin kylmä ilma laskeutuu pitkin vuoren rinnettä, eikä ehdi lämmetä ympäristön lämpötilaa lähellekään ennen maan pinnan tasoa. Monet katabaattiset tuulet ovat puuskaisia, kuivia ja myrskyisiä. Tyypillinen katabaattinen eli valumatuuli on Etelä-Ranskan Rhônen jokilaakson mistraali.
Olha Zemljak
Olha Mykolajivna Zemljak (, s. 16. tammikuuta 1990 Rivne, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen 400 metrin juoksija.
Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Zemljak voitti Euroopan mestaruuden Ukrainan pitkän viestin joukkueessa, ja kaksi vuotta myöhemmin Zürichin EM-kilpailuissa 2014 hän oli samalla matkalla hopealla Ukrainan joukkueessa. Hän voitti pitkässä viestissä myös olympiapronssia Lontoossa 2012. Zürichissä Zemljak saavutti lisäksi hopeaa henkilökohtaisella 400 metrin matkalla. Helsingissä 2012 hän oli 400 metrillä neljäs. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008 hän kuului Ukrainan hopeajoukkueeseen 4 × 400 metrin viestissä. Zemljakin ennätys 400 metrillä on 50,75 sekuntia.
Zemljak oli kilpailukiellossa 25. elokuuta 2009 – 24. elokuuta 2011 jäätyään kiinni nandrolonin käytöstä 26. heinäkuuta 2009 tehdyssä dopingtestissä. Zemljak tuomittiin 3. elokuuta 2017 alkaen kahdeksan vuoden kilpailukieltoon testosteronin dopingkäytön vuoksi, minkä lisäksi hänen 5. heinäkuuta 2016 jälkeen tekemänsä tulokset mitätöitiin.
Folquet de Marseille
Folquet de Marseille (1155–1231) oli ranskalainen trubaduuri. Hän syntyi ja vietti varhaisimmat vuotensa Marseillessa. Folquet de Marseille oli vuodesta 1205 kuolemaansa saakka Toulousen piispa. Häneltä on säilynyt yhdeksäntoista runoa, joista kolmeentoista myös musiikki.
Shannon Leto
Shannon Christopher Leto (s. 9. maaliskuuta 1970 Bossier City, Louisiana) on yhdysvaltalaisen vaihtoehtorock -yhtye 30 Seconds to Marsin rumpali sekä näyttelijä. Hän on myös yhtyeen laulaja Jared Leton vanhempi veli.
Shannon on näytellyt pikkurooleja Niin sanottu elämäni -sarjassa, sekä elokuvassa Prefontaine – kiitävät sekunnit.
Vasemmistoliiton Lapin piiri
Vasemmistoliiton Lapin piiri on yksi Vasemmistoliiton 13 piirijärjestöstä. Piiritoimisto sijaitsee Rovaniemellä. Järjestön puheenjohtaja on Henri Ramberg. Vasemmistoliiton listalta valittiin eduskuntavaaleissa 2019 yksi kansanedustaja.
Paimentolaiset
thumb|Paimentolaisia [[Tiibetissä Namtsojärven lähellä. Keskellä oleva asumus on nimeltään jurtta.]] Paimentolaiset eli pastoraaliset nomadit ovat liikkuvaa elämää viettäviä, karjaa kasvattavia ihmisiä. Paimentolaiset hyödyntävät elantonsa hankkimisessa vaikkapa lampaita, vuohia, nautaeläimiä, jakkihärkiä, laamoja tai kameleita.
The Best of The Doors (vuoden 1985 albumi)
The Best of The Doors on vuonna 1985 julkaistu The Doors -kokoelma-albumi, joka sisältää suurimmaksi osaksi yhtyeen tunnetuimpia kappaleita. Albumista on julkaistu vuonna 1991 CD-versio ja 2006 remasteroitu versio.
Paimentolaiset
Paimentolaisia ovat muun muassa Arabian ja Pohjois-Afrikan beduiinit, Intian dhangarit ja Afrikan fulanit ja maasait. Paimentolaiset vaeltavat yleensä alueelta toiselle, koska karja tarvitsee uusia laitumia, sillä paimentolaiset eivät viljele laitumia. Paimentolaisuus on tavallista puolikuivilla alueilla, joilla karja syö helposti kaiken syötäväksi kelpaavan. Vuoristoalueilla paimentolaiset pysyvät melko paikallaan ja siirtävät karjaa vaikkapa ylärinteiltä alarinteille vuodenaikojen mukaan.
Paimentolaisiin luetaan myös pohjoisten alueiden porotaloutta harjoittavat kansat, kuten saamelaiset, nenetsit ja tšuktšit.
Puolipaimentolainen viettää osan vuodesta kiinteästi asuen, maata viljellen.
Kansakoulu
pienoiskuva|300px|Kansakoululaisia 1920-luvulla Kansakoulu oli Suomessa aluksi viisivuotinen oppilaitos, joita alettiin perustaa vuoden 1866 kansakouluasetuksen myötä. Asetuksen mukaan kaupungit velvoitettiin perustamaan kansakouluja, mutta maaseudulla kunta sai päättää. 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alkupuolella kiertokoulu t olivat maaseudulla tärkeitä. Vuonna 1921 tuli voimaan oppivelvollisuuslaki, jolloin kansakoulu muuttui kuusivuotiseksi ja kiertokoulut lakkautettiin. Siirtymäaika oli kaupungeissa viisi vuotta ja maaseudulla yleensä vuoteen 1937 saakka; harvaanasutuilla alueilla voitiin myöntää vielä viiden vuoden lisäaika. Kansakoulut lakkautettiin peruskoulu-uudistuksen yhteydessä 1970-luvulla. Kansakoulussa kukin sai opiskella omalla äidinkielellään, mikä oli merkittävä parannus erityisesti suomenkieliselle väestölle.
Kansakoulujen synty ja yleistyminen
Ensimmäiset kansakoulut perustettiin Suomeen 1850-luvulla, perustajina olivat yleensä sivistyneet ja kaukonäköiset kartanonomistajat ja tehtailijat. 1800-luvun loppupuolella kansakoulujen perustaminen oli kuntien aktiivisuuden varassa, vaikka kouluihin olikin mahdollista saada valtionapua. Kouluja perustettiin melko laiskasti, sillä kansan keskuudessa katsottiin kirkollisen kiertokoulun riittävän tavallisen ihmisen sivistykseksi. Tuolloin nelivuotisen kansakoulun uskottiin opettavan lapset laiskoiksi ja totuttavan heidät kirjoihin ruumiillisen työn sijasta. Kaupungeissa kansakouluja perustettiin aktiivisemmin, sillä teollisuus tarvitsi lasku- ja lukutaitoisia kansalaisia eikä toimettomille lapsille ollut lapsityövoiman käytön vähentyessä parempaakaan käyttöä.
pienoiskuva|220px|vasen|Maaseudun koululaitos oli vielä 1900-luvun alussa verrattain harva. Kartassa näkyvät kaikki maaseudulla sijainneet oppilaitokset. Vuonna 1898 valtiopäivät ja keisari hyväksyivät piirijakoasetuksen, jonka mukaan kaikki pitäjät oli jaettava koulupiireihin niin, että kenenkään koulumatka ei muodostuisi yli viiden kilometrin mittaiseksi. Kaikilla halukkailla oli oikeus päästä kansakouluun, mutta oppivelvollisuutta ei ollut. Tämä vauhditti koulujen perustamista. Tyypillisesti koulut muodostuivat kaksiluokkaisesta ala- ja samoin kaksiluokkaisesta yläkansakoulusta, vaikka syrjäseuduilla esiintyi myös pelkkiä lastenkouluja, joissa oli vain alakansakoulu. Alakansakoulun tehtävä oli tarjota alkuopetusta. Syrjäisimmillä seuduilla, erityisesti Lapissa ja Raja-Karjalassa, kansakouluja ei tarvinnut perustaa täysimittaisina, vaan opetus toteutettiin joko niin sanottuna supistettuna kansakouluna tai kiertokouluna.
Vuonna 1886, kahdenkymmenen vuoden kuluttua kansakouluasetuksen antamisesta, Suomessa oli vielä sata maalaiskuntaa, joissa ei ollut kansakoulua. Vuonna 1901 niitä oli enää seitsemän. Lukuvuonna 1900−1901 kansakoulua kävi 34 prosenttia kouluikäisistä maalaislapsista. Kymmenen vuotta myöhemmin osuus oli 51 prosenttia ja oppivelvollisuuden tullessa voimaan 68 prosenttia.
Kansakoulua luotaessa päämääränä oli ensisijaisesti laajan maaseudun peruskoulutustarpeen tyydyttäminen, joten opetusohjelmaan haluttiin saada vahvasti käytännöllinen leima. Tässä suhteessa tärkeä oli käsityön opetus; usein käsityö oli ainoa oppiaine, joka sitoi oppilaan mielenkiintoa kouluun. 1920-luvulta lähtien kouluihin perustettiin myös puutarhoja, joiden ansiosta puutarhaharrastus levisi maaseudulle. Opetukseen liitettiin lisäksi taloudellisuus- ja säästäväisyyskasvatus.
Oppivelvollisuuslaki säädettiin vasta Suomen itsenäistymisen jälkeen vuonna 1921. Nyt lasten kansakoulun oppimäärän omaksuminen muuttui pakolliseksi, ja kunnat velvoitettiin entistä tiukemmin perustamaan ja ylläpitämään kansakouluja. Oppimisen tapa kuitenkin säilyi vapaana, mutta kuntien kansakoulut olivat pääsääntöinen tie oppivelvollisuuden suorittamiseksi. Oppivelvollisuuslaki ei tuntenut kiertokouluja, joten niistä muodostettiin kansakoulun kaksi alinta luokkaa. Näin kansakoulusta muodostui kuusivuotinen. Viimeiset kaksi vuotta kantoivat kansakoulun jatkokurssin nimeä, ja ne oli mahdollista suorittaa vapaampana opiskeluna. Varsinaisen kansakoulun neljännen luokan jälkeen niillä, joilla oli taloudelliset edellytykset ja riittävä koulumenestys, oli mahdollisuus pyrkiä oppikouluun. Vuoden 1958 kansakoululain mukaan varsinainen kansakoulu oli edelleen kuusivuotinen, mutta sen loppuun lisättiin kaksi vuotta pakollista jatko-opiskelua, jota kutsuttiin kansalaiskouluksi.
Kouluruokailu toteutettiin kansakouluissa vuonna 1948, mistä lähtien kuntien oli järjestettävä kaikille oppilaille maksuton ateria jokaisena koulupäivänä. Siitä säädettiin laki vuonna 1943 mutta siihen kuitenkin annettiin viiden vuoden siirtymäaika. Tätä ennen oppilaat olivat tuoneet kotoaan kouluun omat eväät, jotka olivat vähävaraisten perheiden lapsilla usein hyvin puutteelliset. Tosin jo vuonna 1905 oli yksityisin voimin perustettu erityinen Koulukeittolayhdistys, mutta sen merkitys oli jäänyt melko vähäiseksi. Vähävaraisten perheiden lapsilla oli mahdollisuus saada kunnalta myös vaateavustusta, jonka merkitys korostui 1930-luvun alun pula-aikana. Harvaan asutuilla seuduilla, joilla oppilaiden koulumatka ylitti viisi kilometriä tai oli muuten vaikeakulkuinen, pitkämatkaisille oppilaille oli rakennettava koulun yhteyteen asuntola, jossa oli oltava erilliset tilat tytöille ja pojille. Maaseudulla oli 1960-luvulle saakka tavallista, että opettaja asui koululla. Ennen kouluhenkilökunnan palkkaamista oppilaat huolehtivat vuorollaan järjestäjinä opetustilojen lämmityksestä ja puhtaanapidosta.
Kansakoulunopettajina toimivat opettajaseminaarin käyneet kansakoulunopettajat, joiden pohjakoulutus vaihteli kansakoulusta ylioppilastutkintoon. Seminaari itsessään kesti aluksi neljä, myöhemmin viisi vuotta, mutta keskikoulun käyneillä oli mahdollisuus suorittaa se nopeammin. Monet kansakoulunopettajat toimivat alueensa yleisinä puuhamiehinä osallistuen aktiivisesti nuorisoseura-, suojeluskunta-, kansanvalistus- ja raittiustyöhön.
Kansakoulujen toimintaa johtivat ja valvoivat kunnan-, kauppalan- ja kaupunginvaltuustojen valitsemat johtokunnat. Kullakin koululla oli oma johtokunta, johon kuului oppilaiden huoltajien lisäksi opettajien ja muun henkilökunnan edustajat. Yksi johtokunnan jäsen toimi koulun taloudenhoitajana. Johtokunnan sihteerinä toimi tavallisesti sen opettajajäsen. 1940-luvulta lähtien jokaisessa kunnassa oli koululautakunta kunnan kaikkien koulujen ja ylempien kouluviranomaisten yhdyselimenä. Koulutoimen ylin johto ja valvonta kuului kouluhallitukselle, jonka apuna toimivat kansakouluntarkastajat.
Kansakoulujen yhteiskunnallinen merkitys korostui varsinkin maaseudulla Suomen itsenäistymistä edeltäneinä vuosikymmeninä muutenkin kuin opettajien tekemän opetustyön ansiosta. Monessa maaseutuyhteisössä kansakoulunopettaja oli ainoa tai lähes ainoa kirjoitustaitoinen henkilö. Näin opettajat saavuttivat ympäristönsä luottamuksen ja arvonannon, joiden ansiosta heille avautui lukuisia vastuullisia luottamustehtäviä juuri alkunsa saaneessa kunnallishallinnossa. Opettajat, jotka tunsivat oppilaidensa ja näiden asuinympäristön elinolot, olivat lähes korvaamaton apu sosiaalitoimessa, koska heillä katsottiin olevan puolueeton asema eri yhteiskuntaluokkien välillä. Laulu- ja soittotaitoiset opettajat toimivat usein kanttoriurkureina sekä perustivat ja johtivat kuoroja. Yhdistys- ja taloudellisen toiminnan vapautuessa ja vilkastuessa kirjoitus- ja laskutaitoisia opettajia tarvittiin paikallisjohtajina ja kirjanpitäjinä sekä myös säästöpankkien hoitajina. Monet opettajat antoivat oman panoksensa myös osuustoimintaliikkeeseen osuuskassojen ja -liikkeiden alkuunpanijoina ja johtajina. Opettajien ansiotaso oli heidän yhteiskunnallisesta arvostuksestaan huolimatta melko alhainen, joten he hankkivat palkallisia sivutoimia vakuutus- ja sanomalehtiasiamiehinä sekä lehtien kirjeenvaihtajina. Sääty-yhteiskunnassa opettajilla ei ammattiryhmänä ollut äänioikeutta, joten he toimivat henkilökohtaistenkin intressiensä vuoksi innokkaasti yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden aikaansaamiseksi. Kansakoulun ja opettajien merkitys suomalaisen yhteiskunnan, varsinkin maaseudun olojen kehittäjinä ja uudistajina oli siis todella suuri.
Lukuvuonna 1960−1961 Suomessa oli toiminnassa − kansalaiskoulut mukaan lukien − 6700 kansakoulua, joissa työskenteli 630 896 oppilasta ja 23 458 opettajaa. Suomen suurin kansakoulu – 1950-luvulle saakka jopa Pohjoismaiden suurimmaksi mainittu – oli Helsingin Alppiharjussa sijaitseva, vuonna 1934 valmistunut Aleksis Kiven koulu, jossa oli 30 luokkahuonetta. Peruskoulu-uudistuksen ulottuessa Helsinkiin 1977 Aleksis Kiven kansa- ja kansalaiskoulu muutettiin Aleksis Kiven ala-asteen ja yläasteen kouluksi, nykyiseltä nimeltään Aleksis Kiven peruskoulu. 1980-luvulla siihen yhdistettiin Kallion yläaste.
Helsingin Messuhallissa pidettiin 30. toukokuuta 1966 kansakoululaitoksen satavuotisjuhla.
Kansakoululaitoksen lakkauttaminen
Kansakoululaitos lakkautettiin siirryttäessä peruskoulujärjestelmään. Tällöin kaikki kansakoulut muuttuivat peruskoulujen ala-asteiksi eli nykyisiksi perusopetuksen vuosiluokiksi 1–6. Kansalaiskoulut sulautettiin yhdessä keskikoulujen kanssa peruskoulujen yläasteiksi. Kansakoulunopettajat siirtyivät luokanopettajiksi ala-asteille. Eräissä kunnissa kansalaiskoulu muutettiin kokeiluluonteiseksi peruskoulun yläasteeksi jo syksyllä 1968. Koulun työviikko muutettiin kuusipäiväisestä viisipäiväiseksi vuonna 1971. Virallinen peruskoulujärjestelmään siirtyminen toteutettiin alueittain vuodesta 1972 alkaen viiden vuoden aikana, viimeisenä pääkaupunkiseutu syyslukukauden alkaessa 1977. Peruskouluun siirtymisen yhteydessä lakkautettiin kansakouluntarkastajien virat ja virassa olleet siirrettiin lakkautuspalkalle.
Aleko Lilius
Aleko Axel August Eugen Lilius (2. huhtikuuta 1890 Pietari, Venäjä – 24. kesäkuuta 1977 Helsinki ) oli kansainvälinen seikkailija, lehtimies, liikemies, Persian konsuli, kirjailija ja valokuvaaja. Useimmat Liliuksen kirjoista ja lehtijutuista perustuivat hänen matkoihinsa muun muassa Kiinassa, Marokossa ja Meksikossa.
Elämä ja ura
Aleko Lilius toimi ennen ensimmäistä maailmansotaa ja sen aikana liikemiehenä Suomessa. Eräs hänen tunnetuimpia kauppojaan oli Uudenkaarlepyyn rautatien ostaminen; rata oli aiheuttamassa Uudenkaarlepyyn kaupungille jo konkurssia, kun Lilius osti sen käteisellä. Kiskot hän myi hyvään hintaan venäläisille ja liikkuvan kaluston eri rautatieyhtiöille. Suurin hyöty tästä oli se, että kyseisen jo varhain hävinneen radan kalusto tuli kuvattua tarkemmin kuin monien muiden: Lilius teetti kalustosta hienon valokuvallisen myyntikuvaston, jota sittemmin on hyödynnetty paljon radan historiaa tutkittaessa. Samoin on sanottu, että hän kätki viimeisen jäljelle jääneen radan matkustajavaunun - joka ei kelvannut kenellekään - syrjäiseen latoon Imatralla, etteivät venäläiset takavarikoisi sitä; sinne vaunu unohtui vuosikymmeniksi, kunnes lopulta löytyi, kun rakennus vaihtoi omistajaa. Monien vaiheiden jälkeen vaunu päätyi Jokioisten Museorautatielle. Keväällä 2010 neuvoteltiin vaunun siirtämisestä Kovjoelle koska sinne se sopii parhaiten. Siirto toteutui vielä saman vuoden aikana Suomen Rautatiemuseon luvalla ja valvonnassa.
Vuonna 1911 Lilius lähti Yhdysvaltoihin. Vielä vuonna 1916 Lilius oli Suomen eniten verotettujen joukossa, samoin kuin hänen pankkinsa Helsingfors Privatbanken. Liliuksen liiketoimet päättyivät kuitenkin konkurssiin, minkä jälkeen hän työskenteli toimittajana.
Tammikuussa 1918 Lilius onnistui diplomaattisen luovimisen avulla selviämään sisällissodan pahasti koettelemassa Helsingissä. Paria nimellistä kyselyä lukuun ottamatta Lilius perheineen sai olla sivullisena vaikka Helsingissä olikin hyvin rauhatonta. Hän pyrki pysymään puolueettomana, joskin hän pelasti muun muassa erään lumihankeen haavoittuneena hylätyn nuoren suomalaisen kadetin hengen. Kadetti oli myöhempi majuri Bror Hjelt, joka armeijasta eläkkeelle jäätyään perusti monia liikeyrityksiä, tunnetuimpana maamme urheilusukellusalan edelläkävijä Optomec Oy:n.
Vuonna 1919 Lilius kirjoitti käsikirjoituksen elokuvaan Venusta etsimässä eli erään nuoren miehen ihmeelliset seikkailut ja esiintyi myös itse elokuvassa. 1920- ja 1930-luvulla hän toimi useiden yhdysvaltalaisten ja eurooppalaisten lehtien kirjeenvaihtajana Itä-Aasiassa ja Afrikassa. Hän toimi myös kielitieteilijä Rudolf Schullerin valokuvaajana Meksikossa 1920-luvulla. Suomessa Aleko Lilius kävi kesällä 1938 oltuaan yhtämittaa 18 vuotta ulkomailla ja matkustettuaan tänä aikana Australiassa, Kiinassa, Japanissa, Filippiineillä, Indo-Kiinassa, Etelä-Afrikassa, Siamissa, Jaavalla, Borneolla, Mauritiuksella, Kongossa ja viimeksi Lounais-Afrikassa.
Lilius asui 1930-luvulla Yhdysvalloissa Irvingtonissa New Yorkin osavaltiossa, arkkitehtuuriltaan kuuluisassa kupolitalossa nimeltä Armour-Stiner Octagon House. ja 1950-luvulla Marokossa Vuodesta 1958 hän asui Helsingissä ja toimi muun muassa maalarina.
Lilius oli naimisissa Yleisradion pitkäaikaisen kuuluttajan ja puhetekniikan ja lausunnan opettajan Ebba Alma Naemi Liliuksen (o.s. Jacobsson) kanssa.
Liliuksen elämä oli niin rikas ja vaiheikas, että hänestä käytettiin 1960-luvulla toisinaan epiteettiä ”Suuri Seikkailija”. Tom Östling on ohjannut Liliuksesta dokumentin Musta lammas (2008).
Aiheesta muualla
Luettelo Aleko Liliuksen kirjoittamista lehtiartikkeleista
Taavi Kivipelto
Taavi Kivipelto (s. 30. maaliskuuta 1962 Alajärvi) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Vuosina 1981–1995 Kivipelto pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä 292 runkosarjaottelua Alajärven Ankkureiden ja Riihimäen Pallonlyöjien joukkueissa. Kivipelto valittiin kolme kertaa Liitto–Lehdistö-otteluun.
Nicolás Almagro
Nicolás Almagro (s. 21. elokuuta 1985 Murcia) on espanjalainen tennispelaaja. Hän on parhaimmillaan ollut kaksinpelin maailmanlistalla sijalla yhdeksän (toukokuussa 2011). Nelinpelissä hän on menestynyt heikommin.
Almagro on voittanut ammattilaisurallaan 12 kaksinpeliturnausta, kaikki massakentillä. Grand Slam -turnauksissa hän on neljä kertaa päässyt puolivälieriin, Ranskan avoimissa vuosina 2008, 2010 ja 2012 sekä Australian avoimissa 2013. Vuoden 2008 turnauksessa hän voitti ensimmäisellä kierroksella Serbian Boris Pašanskin, toisella kierroksella Argentiinan Sebastian Decoudin, kolmannella kierroksella kymmenenneksi sijoitetun Britannian Andy Murrayn ja neljännellä kierroksella Ranskan Jérémy Chardyn. Puolivälierissä hän hävisi neljättä peräkkäistä mestaruutta tavoitelleelle maanmiehelleen Rafael Nadalille luvuin 1–6, 1–6, 1–6. Vuoden 2010 turnauksessa Almagro voitti alankomaalaisen Robin Haasen, belgialaisen Steve Darcisin, ukrainalaisen Aleksandr Dolgopolovin ja maanmiehensä Fernando Verdascon mutta hävisi Rafael Nadalille lukemin 6–7(2), 6–7(3), 4–6. Vuonna 2012 Almagro voitti Ranskassa italialaisen Paolo Lorenzin, kyproslaisen Marcos Baghdatisin, argentiinalaisen Leonardo Mayerin ja serbialaisen Janko Tipsarevicin, mutta hävisi puolivälierissä jälleen Nadalille lukemin 6–7(4), 2–6, 3–6.
Musta torni V: Callan sudet
Musta torni V: Callan sudet on Stephen Kingin romaani, Musta torni -sarjan viides osa. Se ilmestyi alun perin vuonna 2003, suomennos taas vuonna 2005.
Juoni
Callan susissa viimeiset Revolverimiehet tulevat matkallaan Mustaa tornia kohti pieneen maalaiskylään, Calla Bryn Sturgisiin. Lähes kaikki kylän lapsista ovat kaksosia. Paikallisilla on susiongelma; harmailla hevosilla ratsastavat sudet hyökkäävät kerran sukupolvessa kylään ja ryöstävät aina toisen kaksoslapsista, ja palauttavat hänet takaisin "ronttina". Sudet ovat jälleen tulossa, ja paremmin maanviljelysvälineisiin kuin aseisiin tottuneina paikalliset ovat avuttomia susien edessä. Eldin jälkeläisten sääntöjen mukaan revolverimiesten on pakko auttaa paikallisia, ymmärtävätpä nämä pyytää apua tai eivät.
Vuoden turhake
Vuoden turhake on Suomen Luonto-lehden järjestämä kilpailu, joka on järjestetty vuodesta 2000 alkaen. Kilpailussa lehti ottaa vastaan yleisön ehdotuksia "vuoden turhakkeeksi", ja vuoden turhake valitaan ehdotusten joukosta joko äänestyksellä tai lehden toimituksen toimesta.
Kilpailun nimi viittaa sanaan turhake, joka tarkoittaa tarpeetonta tai epäkäytännöllistä tavaraa eli hyödykkeen vastakohtaa.
Vuoden turhakkeet
Turhakkeita ehdotettaessa ääniä ovat saaneet esimerkiksi alkoholijuomat, iltapäivälehdet, lentomatkailu, moottorikelkka-ajelut, risteilyt, tupakka ja vesiskootteri Valitut vuoden turhakkeet ovat:
Leo Haukkala
Leo Haukkala (27. kesäkuuta 1957 – 9. marraskuuta 2011 Ylihärmä) oli suomalainen pesäpalloilija. Vuosina 1979–1992 Haukkala pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä 180 runkosarjaottelua Ilmajoen Kisailijoiden, Vimpelin Vedon, Alajärven Ankkureiden ja Vaasan Mailan joukkueissa. Tämän lisäksi Haukkala pelasi kausina 1988–1990 Suomensarjassa Ylihärmän Junkkareiden joukkueessa.
Haukkala valittiin kahdesti Itä–Länsi-otteluun ja kolme kertaa Liitto–Lehdistö-otteluun. Lisäksi hän voitti vuonna 1984 sekä teho- että lyöjätilaston ja hänet valittiin vuoden lukkariksi vuonna 1983.
Igor Semšov
Igor Petrovitš Semšov (, s. 6. huhtikuuta 1978 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Semšov pelasi suurimman osan seuraurastaan Moskovassa. Hän pelasi juniorina TsSKA Moskovan riveissä, kunnes vuonna 1998 siirtyi Torpedo Moskovaan, jossa hän viihtyi seuraavat seitsemän vuotta. Vuonna 2006 Semšov siirtyi Dynamo Moskovan joukkueeseen.
Maajoukkueessa Semšov pelasi 57 ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Hän edusti Venäjää MM-kisoissa 2002 ja EM-kisoissa 2004. Semšov valittiin myös Venäjän joukkueeseen vuoden 2008 EM-kisoihin.
Tuomo Tallbacka
Tuomo Tallbacka (s. 18. lokakuuta 1959 Alajärvi) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija. Vuosina 1979–1993 Tallbacka pelasi SM-sarjassa ja Superpesiksessä Alajärven Ankkureiden joukkueessa yhteensä 339 runkosarjaottelua. Tallbacka valittiin kahdesti Itä–Länsi-otteluun ja kaksi kertaa Liitto-Lehdistö-otteluun. Pelipaikaltaan Tallbacka toimi 2-vahtina.
Varberg
thumb|right|250px|Varberg ja [[Getterön vuoden 2015 taajamarajauksen mukaan.]]