cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sijoittaminen
Talletukset
Sijoittaja voi tehdä pankin talletustilille. Valikoima on laaja ja tileihin liittyy erilaisia sopimusehtoja. Talletukset mielletään alhaisen riskin sijoitustuotteiksi, jossa myös tuotto on erittäin maltillista.
Sijoittamiseen sopivat säästötilit ja talletustilit. Ne ovat yleensä nostorajoitteisia tilejä, jotka on tarkoitettu säästämiseen. Niille säästetään usein kuukausittain tehtävillä talletuksilla. Sijoitustileillä sijoitussumma sidotaan määräajaksi tilille eli ne ovat ns. määräaikaisia talletuksia.
HMS St. Andrew (1670)
HMS Royal Anne
Amiraliteetti määräsi aluksen 26. elokuuta 1710 ankkuroitavaksi Chathamiin. Se määrättiin uudelleen rakennettavaksi 21. maaliskuuta 1727 ja alus purettiin Chathamissa toukokuussa.
Sijoittaminen
Talletukset
Pankeilla on tarjolla myös yhdistelmätuotteita. Näissä määräaikaistalletus yhdistetään esimerkiksi rahastosijoitukseen tai indeksilainaan. Näissä osa talletuksen ohella asiakas sijoittaa myös korkeampituottoisiin ja -riskisiin sijoitustuotteisiin.
Korko- ja valuuttasijoitukset
Tuotto: Lainasta saatu korko. Todellista tuottoa laskettaessa huomioitava myös inflaatio. ReaaliTuotto = (korko – inflaatio) * sijoitussumma
Riskit: Inflaatio, velallisen konkurssi, korkotason muutos, valuuttakurssien muutos.
Riskinhallintakeinot: Hajauttaminen eri kohteisiin ja eri valuuttoihin. Sijoittaminen lyhyen koron lainoihin. Talletussuojatut tilit.
Osakkeet
Tuotto: Saadut osingot ja osakkeen arvon nousu. Harvoin voi tulla myös osingontapaisia tuottoja, kuten pääoman palautuksia.
Riskit: Yrityksen tulevaisuudennäkymät.
Kiinteistöt
Tuotto: Vuokratulot ja arvonnousu.
Riskit: Arvon muutos, vuokran saamatta jääminen, korvaus vuokralaiselle, kiinteistön kunnon heikkeneminen ja vastuut ulkopuolisille osapuolille.
Raaka-aineet
Tuotto: Maailmanmarkkinahinnan nousu, jos raaka-aine ostettu myytäväksi. Jalostuksen jälkeinen lisäarvo, jos yritys jalostaa ja myy raaka-aineen muuna tuotteena.
Riskit: Maailmanmarkkinahinnan aleneminen.
Riskien hallinta: Hajauttaminen.
Sijoitustoiminnan verotus
Sijoitustoiminnassa maksettavien verojen määrä vaikuttaa suoraan sijoitustoiminnan tuottavuuteen. Tästä syystä verotus tulee aina huomioida ennalta sijoituksesta aiheutuvien kustannusten osana.
Aiheesta muualla
Equity investment
Hougang United FC
thumb|right|240px|Joukkueen pelipaidat kaudella 2016. Hougang United FC on jalkapalloseura Hougangin alueelta Koillis-Singaporesta. Seura pelaa Singaporen korkeimmalla sarjatasolla S.Leaguessa.
Seura on perustettu vuonna 1981, jolloin nimi oli Marine Castle United Football Club. Pääsarjaan se pääsi pelaamaan usean vuoden hakemisen jälkeen vuonna 1998. Vuonna 2002 seura vaihtoi nimekseen Sengkang Marine Football Club. Seuraavana vuonna joukkue joutui luopumaan talousvaikeuksien takia pääsarjapaikastaan. Joukkue yhdistyi Paya Lebar Punggol Football Clubin kanssa vuonna 2006, jolloin syntyi Sengkang Punggol Football Club. Nykyisen nimen se otti käyttöön vuonna 2011. Vuonna 2014 joukkue ilmoitti yhdistyvänsä Woodlands Wellington FC:n kanssa. Seuran nimeksi jäi nykyinen Hougang United.
Frizzle Fry
Frizzle Fry on Primuksen esikoisalbumi, joka julkaistiin helmikuussa 1990.
Banca d’Italia
thumb|270px|Italian keskuspankin, Banca d’Italian päärakennus [[Roomassa.]] Banca d’Italia (kirjaimellisesti: Italian pankki) on Italian keskuspankki. Nykyään se on osa Euroopan keskuspankin johdolla toimivaa Euroopan keskuspankkijärjestelmää (EKPJ). Pankki sai alkunsa vuonna 1893.
Pääkonttori sijaitsee Roomassa. Pankin pääjohtaja on Ignazio Visco. Keskuspankissa työskentelee noin 6 800 ihmistä.
Pankki kuuluu maailman keskeisimpien, rahajärjestelmän vakautta turvaavien keskuspankkien joukkoon ja on jäsen Financial Stability Boardissa.
Lennuk
Lennuk on virolaisessa Kalevipoeg-eepoksessa kuvattu lentävä laiva, jonka sankari Kalevipoeg rakentaa lentääkseen maailman loppuun. Nykyisessä viron kielessä lennuk tarkoittaa lentokonetta.
Kalevi Sorsa
Lapsuus ja nuoruus
Taisto Kalevi Sorsa syntyi 21. joulukuuta 1930 Keuruulla. Kansakoulun Sorsa kävi Joutsassa, keskikoulun hän aloitti Jyväskylässä ja suoritti loppuun Lappeenrannassa. Koulut vaihtuivat, sillä tiemestari-isän työn takia perhe joutui muuttamaan aika ajoin paikkakunnalta toiselle. Koulunkäynnin ohella Sorsa kävi uitto- ja metsätöissä.
Kirjalliset harrastukset johtivat Sorsan harjoittelijaksi sanomalehteen, ja vuonna 1949 hän aloitti sanomalehtitutkinnon opinnot Yhteiskunnallisessa Korkeakoulussa Helsingissä. Sanomalehtitutkinnon Sorsa sai valmiiksi vuonna 1957. Sorsa rahoitti opintonsa työskentelemällä toimittajana Työväen Sanomalehtien Tietotoimistossa, Suomen Sosialidemokraatissa ja Työläisnuoriso-lehdessä (myöhemmältä nimeltään Vihuri). Lisäksi Sorsa kävi töissä rakennustyömailla, ja hän oli rakentamassa muun muassa Olympiakylää, Koskelan kisakylää ja Salmisaaren voimalaa. Sorsa suoritti vuonna 1963 yhteiskuntatieteiden kandidaatin tutkinnon Tampereen yliopistossa pääaineenaan kotimainen kirjallisuus. Sorsan pro gradu -tutkielman aiheena olivat sisällissodan syyt Joel Lehtosen Putkinotko-romaanin valossa.
Asevelvollisuuden suorittamisen jälkeen Sorsa sai vuonna 1956 Kustannus Oy Tammesta kirjallisen toimittajan paikan. Sorsa toimitti muun muassa entisen sisäministerin Yrjö Leinon muistelmateoksen Kommunisti sisäministerinä sekä torjui Kalle Päätalon yrityksen julkaista ensimmäinen romaaninsa Tammella.
Sorsa oli ”vanhan työväenliikkeen” ja Suomen sosialidemokraattisen nuorisoliikkeen kasvatti. Hän oli aktiivisesti mukana nuoriso-osastojen toiminnassa aina sillä paikkakunnalla, jolla asui.
Pariisin vuodet 1959–1965
Tammen kauden jälkeen Kalevi Sorsa muutti vuosiksi 1959–1965 puolisonsa Irenen kanssa Pariisiin YK:n kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö UNESCOn virkamieheksi. Tutkija Simo Laaksovirran mukaan Pariisissa vietetty aika oli Sorsalle erittäin merkittävä ajanjakso: hän oppi tuntemaan hyvin Ranskan kielen ja kulttuurin, tutustui ranskalaisiin poliitikkoihin sekä solmi läpi elämän jatkuneita ystävyyssuhteita. Ranskassa asuessaan Sorsa sai etäisyyttä kotimaan politiikkaan ja pysyi sosialidemokraattisen puolueriidan ulkopuolella. Pariisista hän siirtyi Suomen Unesco-toimikunnan pääsihteeriksi ja opetusministeriön kansainvälisten asiain osaston apulaisosastopäälliköksi.
SDP:n puoluesihteeriksi ja puheenjohtajaksi
Sorsan valinnan yllätyksellisyyttä kuvasi osaltaan se, että SDP:n puoluekokouksesta kertoneen uutisensa yhteydessä Ilta-Sanomat julkaisi tuoreeltaan kuvan uuden puoluesihteerin sijasta väärästä miehestä, Helsingin Suursuon sairaalan talouspäällikkönä toimineesta täyskaimasta Kalevi Sorsasta. Lehti pääsi julkaisemaan kuvan oikeasta Kalevi Sorsasta vasta seuraavan viikon tiistain numerossaan.
Uudessa asemassaan Sorsa sai nopeasti paljon kannatusta. Vuoden 1970 eduskuntavaaleissa hän sai tukiryhmänsä ja suosittelijoidensa avulla (muun muassa pääministeri Mauno Koivisto, kouluhallituksen pääjohtaja R.H. Oittinen ja valtakunnansovittelija Keijo Liinamaa) suuren äänisaaliin, 17 311 ääntä. Kannatusta kertyi sosialidemokraattisen puolueen perusjäsenistöltä. SDP oli selvästi suurin puolue, ja Sorsa valittiin heti ensimmäisen kauden kansanedustajana ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajaksi. Hän toimi SDP:n Helsingistä valittuna kansanedustajana tasan 20 vuotta, vuodet 1970–1990.
Sorsasta tuli Paasion ”pari piirua vasemmalle” -linjan toteuttaja, mutta aluksi hän joutui kuitenkin selvittämään rajalinjoja puolueen vasemmistosuuntauksen eli pälkäneläisten kanssa. Puoluejohto ja Sorsa puuttuivat liikkeeseen tiukoin ottein puolueen yhtenäisyyden palauttamiseksi. Toinen uuden puoluesihteerin koetinkivi oli EEC– vapaakauppasopimuksen läpivieminen, mutta voimakkaasta vastustuksesta huolimatta presidentti Urho Kekkonen ja Sorsa ajoivat sopimuksen läpi. EEC-sopimuksen solmimiseen kytkeytyi tiiviisti Zavidovo-vuoto, sekä presidentti Urho Kekkosen toimikauden jatkaminen poikkeuslain avulla.
Puoluesihteerin paikalta Sorsa valittiin puolueen puheenjohtajaksi vuonna 1975, ja tässä toimessa hän oli vuoteen 1987 eli yhteensä 12 vuotta. Sorsan nimi oli esillä presidenttiehdokaskaavailuissa 1970-luvun lopulta lähtien, mutta lähimpänä presidenttiehdokkuus oli vuonna 1994. Tuolloin SDP järjesti kaikille avoimen esivaalin puolueen presidentinvaaliehdokkaan valitsemiseksi. Sorsa hävisi esivaalin Martti Ahtisaarelle, joka oli Suomen presidenttinä vuosina 1994–2000. Esivaalin tulos oli Sorsalle järkytys, josta hän ei koskaan toipunut. Sorsa tunsi kokeneensa sen myötä sekä häntä itseään että hänen puolueen hyväksi tekemäänsä työtä kohtaan häväistyksen, jota hän ei milloinkaan antanut anteeksi.
Pääministerinä neljässä hallituksessa
Kalevi Sorsa toimi pääministerinä neljässä hallituksessa: Sorsan I hallitus istui vuosina 1972–1975, Sorsan II hallitus vuosina 1977–1979, Sorsan III hallitus vuosina 1982–1983 ja Sorsan IV hallitus vuosina 1983–1987. Kaikkiaan Sorsa oli pääministerinä 3653 päivän eli noin 10 vuoden ajan. Samaan aikaan suomalaista yhteiskuntaa kehitettiin hyvinvointivaltioksi, maa muuttui perinteisestä maatalousyhteiskunnasta teollisuus- ja palveluyhteiskunnaksi, julkisia palveluja kehitettiin ja sosiaaliturvaa parannettiin. Muita suuria yhteiskunnallisia ratkaisuja olivat peruskoulun toteuttaminen, päivähoidon kehittäminen ja kansanterveyslain laatiminen. Lisäksi yhteiskunnan ohjailua varten perustettiin uusia virastoja, muun muassa Työsuojeluhallitus. Suomi muuttui sosiaalisesti ja koulutuksellisesti tasa-arvoisemmaksi ja vaurastui. Erityisesti Sorsan I hallitus harjoitti voimallista reformipolitiikkaa johtokaksikkonaan pääministeri ja varapääministeri, valtiovarainministeri Johannes Virolainen. Öljykriisin jälkeisestä lamasta noustiin Sorsan II hallituksen elvytyksellisin toimin. Kansallista talkoohenkeä nostatettiin vuonna 1977 kokouksessa, joka ”Korpilammen hengessä” eli konsensuksen hengessä kokosi yhteen elinkeinoelämän, työnantajien, ay-liikkeen ja julkisen vallan edustajia. Ympäristöministeriön perustaminen valmisteltiin ja käynnistettiin Sorsan 1980-luvun hallitusten aikana.
Sorsan ensimmäisen ja toisen hallituksen kausilla Kalevi Sorsan ja Johannes Virolaisen keskinäiset suhteet muodostuivat hyvin läheisiksi ja luottamuksellisiksi. Tämän vuoksi osa Keskustan kannattajista arvosteli Virolaista siitä, että tämä oli Sorsan kanssa tekemänsä yhteistyön vuoksi valmis tinkimään keskustaväelle tärkeiden asioiden ajamisesta.
Vuosina 1977–1979 istuneen Sorsan toisen hallituksen toimikausi oli vaikea. Talouselämän elvyttäminen vuosikymmenen puolivälin lamasta vaati toimia, jotka aiheuttivat laajaa arvostelua julkisessa sanassa ja joiden vaikutus näkyi hitaasti. Syksyllä 1977 julkisuuteen tuli niin kutsuttu Salora-juttu. Televisiotehdas Saloran todettiin myyneen televisioita ohi kirjanpidon, salanneen näin saamansa tulot verottajalta ja tämän peittääkseen lahjoneen veroviranomaisia. Lisäksi Salora oli maksanut puolueiden vaalikuluja ja lahjoitellut tuotteitaan muun muassa ministereille, myös Kalevi Sorsalle. Lisäksi syksystä 1978 alkaen Sorsa joutui ankaran ryöpytyksen kohteeksi Valcon, valtion kuvaputkitehtaan hallintoneuvoston puheenjohtajan ominaisuudessa tehtaan heikon tuotannon takia. Kiistan taustalla saattoi näkyä myös heijastuma sosialidemokraattisen teollisuuspolitiikan ja yksityisen elektroniikka-alan yritystoiminnan välisestä kamppailusta. Talven 1979 aikana alkoi olla selvästi näkyvissä, että Suomen talous oli Sorsan hallituksen elvytyspolitiikan ansiosta kääntynyt nousuun. Sorsan mielestä tämän olisi pitänyt olla lehdistön etusivujen aiheena, eivätkä suinkaan hänen televisionsa tai Valcon vaikeudet.
Sorsan toisen hallituksen talouspolitiikan menestys oli keskeisesti sen valtiovarainministerin Paul Paavelan ansiota. Vuoden 1978 alussa tehdyn markan devalvaation jälkeen hän sopi ammattiliittojen kanssa jo sovittujen palkankorotusten lykkäämisestä. Paavelan talouspolitiikkaa tukivat niin pääministeri Sorsa kuin vaikeaan työministerin tehtävään suostunut SKDL:n Arvo Aalto.
Joulukuussa 1978 Sorsa sopi Suomen Pankin pääjohtajan Mauno Koiviston kanssa, että Koivisto valmistautuisi ottamaan vastaan pääministerin tehtävän maaliskuun 1979 eduskuntavaalien jälkeen. Sorsalla oli Salora- ja Valco-juttujen aiheuttamien vastoinkäymisten lisäksi henkilökohtainen syy jättäytyä kokonaan seuraavan hallituksen ulkopuolelle, sillä häntä jo vuosia vaivannut selkäkipu oli pahentunut ja tehnyt kokouksissa istumisen miltei sietämättömäksi. Eduskuntavaaleissa oppositiopuolueet Kokoomus, Kristillinen Liitto ja Suomen Maaseudun Puolue lisäsivät kannatustaan, kaikki hallituspuolueet kärsivät tappion ja myös Kalevi Sorsan henkilökohtainen äänimäärä laski.
Eduskunnassa varsinkin SMP löi rumpua Valcon epäonnistumisesta, ja puolueen kunniapuheenjohtaja Veikko Vennamo ja kansanedustaja Urpo Leppänen vaativat Sorsan ja kauppa- ja teollisuusministeri Eero Rantalan asettamista sen vuoksi syytteeseen valtakunnanoikeudessa. Perustuslakivaliokunnan enemmistö katsoi kuitenkin, ettei asia antanut aihetta valtakunnanoikeuden koollekutsumiseen. Veikko Vennamo antoi Kalevi Sorsalle Valco-skandaalin vuoksi pilkkanimen "Valco-Sorsa", jota hän viljeli ahkerasti pitkin 1980-lukua. Lähipiirilleen Sorsa tunnusti myöhemmin Valcoon liittyneiden tapahtumien olleen hänen poliittisen uransa raskain koettelemus ja kokeneensa elämänsä syvimmän masennuksen Valcon jälkipuinnin aikana. Salora-jutun ja Valcon vaikeuksien ohella lehdistössä liikkui väitteitä Sorsan tekemään asuntokauppaan liittyvistä epäselvyyksistä. Väitteet osoittautuivat perättömiksi, ja Sorsa itse katsoi, että kyseessä oli poliittisen oikeiston häneen kohdistama ajojahti.
Vuonna 1981 ilmestyneessä Tamminiemen pesänjakajat -kirjassa Sorsa nimettiin SDP:n ykkösmieheksi, joka joutui kuitenkin antamaan tietä Mauno Koivistolle spekuloinnissa Urho Kekkosen seuraajasta. Toisaalta Koivisto tarvitsi Sorsan ulkopoliittiseksi takuumiehekseen varsinkin idänsuhteissa. Kirjan mukaan Sorsan suhtautuminen Keskustaan muuttui Johannes Virolaisen jouduttua väistymään Paavo Väyrysen tieltä Keskustan puheenjohtajana kesällä 1980. Sorsan ja Väyrysen välille ei koskaan muodostunut yhtä luottamuksellista suhdetta kuin Sorsan ja Virolaisen välillä oli vallinnut. Sorsan ja Väyrysen välit katkesivat täysin Sorsan neljännen hallituksen toimikaudella 1983–1987.
Kalevi Sorsa palasi pääministeriksi vuoden 1982 presidentinvaalin jälkeen aluksi hieman vastentahtoisesti. Vain vuoden kuluttua olivat edessä uudet eduskuntavaalit, eikä SDP halunnut syntyvän vaikutelmaa, että se olisi kaapannut itselleen valtakunnan avainpaikat varmistaakseen vaalimenestyksensä. Kun Keskustan puheenjohtaja, Koiviston hallituksen ulkoministerinä toiminut Paavo Väyrynen oli linjannut, ettei Keskusta ottaisi uuden hallituksen pää- ja ulkoministerin paikkoja, Sorsa päättikin ottaa jälleen hallituksen vetovastuun. Sorsan kolmas hallitus rakentui vielä niin kutsutulle kansanrintamapohjalle, mutta vuoden 1982 lopussa Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, joka kärsi yhä pahenevasta sisäisestä hajaannuksesta, lähti hallituksesta äänestettyään puolustusmäärärahojen lisäämistä vastaan. Toukokuussa 1982 Sorsa ohitti Urho Kekkosen Suomen pitkäaikaisimpana pääministerinä.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa suurin voittaja oli Suomen Maaseudun Puolue. Heti vaalien jälkeen Kalevi Sorsa varmisti SMP:n puheenjohtajalta Pekka Vennamolta, että SMP olisi käytettävissä uutta hallitusta muodostettaessa. Kyseessä oli toisaalta palkkio SMP:lle sen tuesta Mauno Koivistolle presidentinvaalissa, toisaalta tarkoituksena oli sitoa vennamolaiset kannattamaan vasemmistolaista politiikkaa. Sorsa ja puoluesihteeri Erkki Liikanen laskivat, että hallituksessa SDP pystyi SMP:n avulla pelaamaan Keskustaa ja Ruotsalaista kansanpuoluetta vastaan. Sorsan ja toiseksi valtiovarainministeriksi tulleen Pekka Vennamon suhteet osoittautuivat hallituksen kaudella toimiviksi, ja vaikka Keskusta oli kirjallisella sopimuksella pyrkinyt sitomaan vennamolaiset yhteistyöhön "keskiryhmien" kanssa, SMP:n kaksihenkinen ministeriryhmä äänesti käytännössä aina yhdessä SDP:n rinnalla. Ainoa hinta, jonka SDP joutui yhteistyöstään vennamolaisten kanssa maksamaan, olivat SMP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajan Veikko Vennamon ajoittaiset irtiotot muun muassa rintamamiesten lisäeläkkeen käsittelyssä syksyn 1985 budjettiriihen yhteydessä ja kevään 1986 Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden kotimaisessa jälkipuinnissa. Syyskuussa 1984 Sorsa teki virallisen vierailun Neuvostoliittoon kolmantena Suomen pääministerinä Urho Kekkosen ja Ahti Karjalaisen jälkeen. Sorsan neljännen hallituksen toimikauden lopulla syksyllä 1986 alkoi ilmetä merkkejä SDP:n ja Keskustan pitkään kestäneen yhteistyön rakoilusta. Lokakuussa 1986 Sorsa arvosteli Keskustaa ja sen puheenjohtajaa, ulkoministeri Paavo Väyrystä punamultayhteistyön tuhoamisesta ja presidentti Urho Kekkosen poliittisen perinnön tuhlaamisesta.
Kesän 1984 SDP:n puoluekokouksessa Lahdessa Sorsa piti kuuluisaksi tulleen Infokratia-puheen, jossa hän syytti tiedotusvälineitä epäolennaisuuksiin puuttumisesta. Sorsan mielestä tiedotusvälineet eivät kirjoittaneet yhteiskunnallisista ongelmista vaan keskittyivät pinnallisiin asioihin. Sorsan mukaan ”infokratialle” eli tiedotusvälineiden lisääntyneelle vallalle ”näyttää olevan ominaista suuri epä-älyllisyys, yhteiskunnallisten ja muidenkin ongelmien pohdiskelun välttely, poliittisten kysymysten kääntäminen henkilökysymyksiksi sekä omaan toimintaansa kohdistuva täydellinen kritiikittömyys.” Sorsan mukaan taustalla oli käsitys, että puolueet olivat menettäneet kykyään toimia tulkkina kansalaisten näkemyksille yhteiskunnallisista asioista ja että joukkoviestinten tulisi ottaa tämä tehtävä itselleen. Sorsan mukaan tässä unohdettiin, että puolueiden aatteet olivat alun alkaen kehittyneet juuri kansalaismielipiteen pohjalta.
Hieman aiemmin, huhtikuussa 1984 Sorsa raivostui TV-katsojien silmien edessä TV 1:n A-studiossa häntä hiillostaneelle toimittaja Pekka Oksalalle. Sorsan mielestä puoluetoiminnasta ja demokratiasta annettiin väärä kuva, eikä varsinkaan Yleisradion tehtävänä ollut tällainen vääristely. Sorsa oli ollut tyytymätön Yleisradion poliittisiin ohjelmiin jo 1970-luvun alkuvuosista lähtien. Hän katsoi itseensä kohdistuneeksi muun muassa Pääministerin haastattelutunnin lopettamisen vuonna 1972 juuri silloin, kun hänestä tuli pääministeri. Pääjohtaja Erkki Raatikainen kiisti tämän syy-yhteyden sanoen, että ohjelma lopetettiin silloisten huonojen katsojalukujen vuoksi.
Eduskunnan puhemies ja Suomen Pankin johtokunnan jäsen
Kalevi Sorsan neljännen hallituksen toimikausi päättyi vuoden 1987 eduskuntavaaleihin, jolloin se oli noussut Suomen siihen saakka pitkäikäisimmäksi hallitukseksi ohitettuaan ennätystä yli puoli vuosisataa hallussaan pitäneen Kivimäen hallituksen. Vaalien jälkeen muodostettiin Harri Holkerin johtama, Kokoomuksen ja SDP:n rungolle rakentunut sinipunahallitus, jonka ulkoministeriksi tuli Sorsa. Kesäkuussa 1987 pidetyssä puoluekokouksessa Sorsa jätti SDP:n puheenjohtajan paikan, ja uudeksi puheenjohtajaksi valittiin SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajana toiminut Pertti Paasio, Sorsan edeltäjän Rafael Paasion poika.
Sorsan jättäessä Holkerin hallituksen tammikuun lopussa 1989 hänelle oli kertynyt valtioneuvoston jäsenenä yhteensä 4 793 vuorokautta, josta pääministerinä 3 653 vuorokautta. Kalevi Sorsan parlamentaarikon ura huipentui kahteen vuoteen eduskunnan puhemiehenä vuosina 1989–1990. Sorsan siirtyminen ulkoministerin tehtävistä puhemieheksi tapahtui hänen oman suosionsa kannalta negatiivisella tavalla, sillä paikalta joutui lähtemään SDP:n kenttäväen suosikki Matti Ahde, jonka nimi oli vilahtanut myös keskusteluissa SDP:n tulevasta presidenttiehdokkaasta.
Aktiivisen poliittisen uransa päätteeksi Sorsa nimitettiin Suomen pankin johtokuntaan 1987. Hän työskenteli johtokunnassa vuoteen 1996, jolloin jäi eläkkeelle. Sorsan toimikaudelle Suomen Pankissa osuivat 1990-luvun syvä lama ja pankkikriisi, joka johti monen pankin lakkauttamiseen ja fuusioihin.
Kalevi Sorsa kuoli 73-vuotiaana pitkän sairauden jälkeen kotonaan Helsingissä tammikuussa 2004.
Ulkopoliittinen vaikuttaja
pienoiskuva|right|200px|Pääministeri Sorsa vuonna 1983 [[Davosin huippukokouksessa.]] Sorsa oli kiistatta merkittävä suomalainen ulko- ja turvallisuuspoliittinen vaikuttaja. Pääministerinä ja puoluejohtajana Sorsa joutui automaattisesti mukaan ulkopoliittiseen päätöksentekoon. Ulkoministerinä Sorsa toimi kolmesti, vuosina 1972, 1975–1976 ja 1987–1989, sekä ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajana vuosina 1970–1972, 1976–1977 ja 1979–1982.
Sorsan ulkopoliittinen aktiivisuus aiheutti kitkaa hänen ja presidentti Mauno Koiviston välille. Kysymys ei ollut siitä, että Sorsa ja Koivisto olisivat kilpailleet valtakunnan kärkimiehen asemasta, vaan taustalla oli muutos Urho Kekkosen aikana vakiintuneista käytännöistä uuteen aikaan. Koiviston pyrkimyksenä oli hoitaa vain ja ainoastaan ne asiat, jotka hallitusmuodossa nimenomaan määrättiin tasavallan presidentille. Tämä periaate, josta Kekkosen aikana oli vieraannuttu, toi hallituksen tosiasiallisesti ratkaistavaksi huomattavasti aiempaa enemmän asioita. Kun valtaa näin siirtyi presidentiltä pääministerille, syntyi vaikutelma, jonka mukaan Sorsa kahmi itselleen kaiken mahdollisen. Tätä käsitystä vahvisti se, että suuri osa Koiviston ratkaistaviksi jääneistä asioista oli salaisia.
Sorsan ja Koiviston suhteiden jännittymisestä syntynyt julkinen kuva oli yksi syy siihen, että kun Koivisto toukokuussa 1983 erotti Suomen ja Neuvostoliiton välisen talouskomission suomalaisosapuolen puheenjohtajan Ahti Karjalaisen, hän viivytti uuden puheenjohtajan nimitystä puoli vuotta. Teollisuus halusi paikalle Kalevi Sorsan, mutta samaan aikaan alettiin valittaa, että jos Sorsa saa tämänkin paikan, hänelle kertyy liikaa valtaa. Koiviston viivyttely herätti huolta neuvostoliittolaisten suhtautumisesta, ja yleisesti tiedettiin myös, että komission neuvosto-osapuolen puheenjohtaja, Neuvostoliiton ulkomaankauppaministeri Nikolai Patolitšev oli jo iäkäs mies, jonka terveys horjui. Komission suomalaisen puheenjohtajan vaihdos olisi antanut myös neuvostoliittolaisille tilaisuuden vaihtaa oma miehensä, ja ellei suomalainen puheenjohtaja olisi riittävän korkeatasoinen, pelkona oli, että Neuvostoliitto laskisi tasoa. Tämän vuoksi Koivisto lopulta marraskuussa 1983 nimitti Sorsan.
Suomalais-neuvostoliittolaisen taloudellisen yhteistyökomission puheenjohtajana Sorsa toimi vuosina 1983–1989. Suomalainen historiantutkimus on osoittanut, että kaikki merkittävät suomalaiset poliitikot presidenttejä myöten ja Sorsa mukaan lukien pitivät yhteyksiä neuvostodiplomaatteihin ja KGB:n edustajiin. ”Kotiryssä”-järjestelmä oli ajalle tyypillistä neuvostosuhteiden ylläpitoa ja ajatustenvaihtoa, eikä mitään raskauttavaa tai luotettaviin lähteisiin perustuvaa näyttöä toiminnan lainvastaisuudesta ole kenenkään merkittävän poliitikon osalta tullut ilmi.
Sorsa toimi jo varhain aktiivisesti eurooppalaisen integraation puolesta. Suomen EU-ratkaisua selviteltiin muun muassa integraationeuvottelukunnassa, jonka jäsen Sorsa oli vuosina 1990–1994. Ammattipolitiikan jätettyään hän oli mukana EU:n jäsenyyskampanjassa. Itämeren parlamentaarikkokonferenssi perustettiin Sorsan aloitteesta Helsingissä vuonna 1991.
Kansainväliset tehtävät
Nuoruudessaan Sorsa osallistui lukuisiin kansainvälisiin tilaisuuksiin. Työskentely Pariisissa Unescon alaisuudessa entisestään syvensi Sorsan kansainvälisyyttä ja suhteita Euroopan suuntaan.
Kansainvälisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan ”raskassarjalainen” Sorsasta tuli vuonna 1978, jolloin hänet valittiin vetämään Sosialistisen Internationaalin aseistariisuntatyöryhmää. Sorsa toimi muun muassa 1978 Helsingissä järjestetyn SI:n aseidenriisuntakonferenssin isäntänä. Aseistariisuntatyöryhmän puheenjohtajana Sorsa toimi 1978–1980 ja neuvoa-antavan aseistariisuntaneuvoston (SIPSAD) puheenjohtajana 1980–1996. Sorsan johtama aseistariisuntatyöryhmä tapasi Yhdysvaltain presidentin Jimmy Carterin vuonna 1980. Syksyllä 1981 työryhmä, joka oli tällä välin muuttunut neuvostoksi, pyrki uuden presidentin Ronald Reaganin puheille, mutta suurvaltapoliittinen ilmapiiri oli edellisen käynnin jälkeen voimakkaasti kiristynyt eikä neuvosto päässyt tapaamaan yhtäkään Reaganin hallituksen ministeriä. Tapaaminen Yhdysvaltain johdon kanssa toteutui vain virkamiestasolla Pentagonissa. Neuvoston saamasta kohtelusta perin pohjin loukkaantuneena Sorsa totesi, etteivät liennytys ja kansainvälinen yhteistyö etene niin kauan kuin Reagan on Yhdysvaltain presidenttinä. Sorsa hämmästyi vilpittömästi, kun hänen lausunnostaan nousi kohu ja Yhdysvaltain Helsingin-suurlähettiläs esitti vastalauseensa. Sorsa itse katsoi esittäneensä vain totuudenmukaisen arvion.
Samaan aikaan Sorsa oli myös Sosialistisen Internationaalin varapuheenjohtaja, kunniapuheenjohtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1996. Aseistariisuntatyöryhmän puheenjohtajana Sorsa oli turvallisuuspoliittisen keskustelun ytimessä, ja hänen ystäväpiiriinsä kuului merkittäviksi eurooppalaisiksi johtajiksi nousseita sosialidemokraatteja kuten Willy Brandt, Harold Wilson ja Olof Palme. Sorsalla oli myös korkean tason henkilöyhteyksiä niin Moskovassa kuin Washingtonissakin. Erityisen tiivistä yhteyttä Sorsa piti pohjoismaisiin veljespuolueisiin.
Toinen merkittävä kansainvälinen järjestö, jossa Sorsa toimi aktiivisesti, oli InterAction Council. Tähän kansainvälisen solidaarisuuden puolesta toimivaan eräänlaiseen entisten valtiomiesten neuvostoon Sorsa kutsuttiin jäseneksi vuonna 1994, ja hän säilytti jäsenyytensä kuolemaansa saakka. Järjestö valmisteli merkittävän ”Ihmisen velvollisuuksien yleismaailmallisen julistuksen”, jonka se pyrkii saamaan hyväksytyksi YK:n ihmisoikeuksien julistuksen rinnalle. Sorsa osallistui aktiivisesti järjestön toimintaan ja kokouksiin eri puolilla maailmaa.
Syksyllä 1982 Sorsa sai ajatuksen Palestiinan vapautusjärjestön johtajan Jasser Arafatin kutsumisesta vierailulle Suomeen tarkoituksenaan osoittaa solidaarisuutta palestiinalaisille Sabran ja Shatilan verilöylyn jälkeen. Saatuaan presidentti Mauno Koiviston hyväksynnän asialle Sorsa otti yhteyttä silloin Parlamenttienvälisen liiton kokouksessa olleeseen Johannes Virolaiseen ja pyysi tätä tunnustelemaan asiaa. Ulkoministeri Pär Stenbäck sattui kuitenkin samalla hetkellä olemaan YK:n yleiskokouksessa New Yorkissa, ja kuultuaan asiasta hän katsoi pahastuneensa tulleensa sivuutetuksi. Jupakan lopputuloksena kukaan ei kutsunut Arafatia Suomeen. Sorsa tapasi Arafatin Tunisiaan tekemänsä virallisen vierailun yhteydessä maaliskuussa 1984 ja keskusteli tämän kanssa noin puolen tunnin ajan. Tulehtunutta ilmapiiriä kuvasi, että Israelin hallitus esitti välittömästi Helsingin-suurlähettiläänsä välityksellä ”syvän tyytymättömyytensä” Sorsan ja Arafatin tapaamisen johdosta. Suomen hallitus vastasi, ettei tapaus vaikuttaisi millään tavoin Suomen suhtautumiseen Israelin ja palestiinalaisten välisen konfliktin kumpaankaan osapuoleen. Arafatin vierailu Helsingissä toteutui lopulta tammikuussa 1989 Holkerin hallituksen ulkoministerin Kalevi Sorsan toimiessa vierailun isäntänä.
Sorsa oli tunnustettu ja arvostettu luennoitsija monilla kansainvälisillä foorumeilla. Vielä eläkkeellä ollessaankin häntä kutsuttiin luennoimaan ulko- ja turvallisuuspoliittisista sekä talouspoliittisista aiheista esimerkiksi Intiaan, Itävaltaan ja Japaniin. Viimeinen virallinen kansainvälinen tehtävä Sorsalla oli ulkoministeriön mandaatilla julkisuudelta piilossa toteutettu neuvottelutoiminta Kyproksen kiistan ratkaisemiseksi.
Vuonna 1997 ilmestyi venäläisen entisen KGB-vakoojan, Neuvostoliitosta Suomen kautta länteen vuonna 1985 loikanneen Oleg Gordijevskin yhdessä toimittaja Inna Rogatchin kanssa kirjoittama muistelmeteos Sokea peili, jonka kustantajana oli WSOY. Kirjan tekijät antoivat ymmärtää, että monet suomalaiset 1970- ja 1980-lukujen kärkipoliitikot, ennen muita Kalevi Sorsa, olivat solmineet läheisiä ja jopa sopimattoman tiiviitä suhteita Neuvostoliiton tiedustelupalveluun KGB:hen ja siten syyllistyneet miltei maanpetokseen. Kirjan mukaan Sorsa oli kuulunut KGB:n ”ensimmäiseen yhteysluokkaan”. Sorsa kiivastui kirjan väitteistä ja kiisti ne jyrkästi. Hänen mukaansa suomalaisilla oli ollut neuvostoliittolaisten kanssa samanlainen keskusteluyhteys kuin muidenkin maiden diplomaattien kanssa. Ainoana erona oli ollut, että Neuvostoliitto oli hoitanut yhteyksiä paitsi diplomaattien, myös tiedustelupalvelunsa kautta. Historioitsija Kimmo Rentolan mukaan kirja osoitti tekijöidensä tuntemuksen Suomesta puutteelliseksi – kirjan mukaan Suomi olisi ollut täysin KGB:n hallussa –, ja siinä esitetyt todisteet suomalaisten poliitikkojen sopimattomasta toiminnasta olivat hataria.
Teokset
Kalevi Sorsan teokset:
Kalevi Sorsan arkisto
Suomen arkistoyhdistys myönsi Kalevi ja Irene Sorsalle Vuoden arkistoteko -kunniamaininnan vuonna 2004.
Kalevi Sorsa -bibliografia
Kalevi Sorsa -bibliografia sisältää Kalevi Sorsan eri elämänvaiheissaan ja erilaisissa työ- ja luottamustehtävissään kirjoittamat kirjat, artikkelit ja puheet. Bibliografiaan on luetteloitu myös tärkeimpien päivä- ja aikakauslehtien julkaisemat haastattelut Sorsasta sekä muut Sorsaa käsittelevät artikkelit ja kirjoitukset. Aineistoa on vuosilta 1951–2005, ja se on luetteloitu ARTO-tietokantaan
Yön diskografia
Tämä on luettelo Yön julkaisemista albumeista, singleistä ja DVD-levyistä. Yhtyeen tuotanto käsittää yhteensä 22 studioalbumia, viisi livealbumia, kymmenen kokoelma-albumia, 59 singleä sekä neljä DVD-julkaisua.
Chilen alueet
150px|right Chile on jaettu 15 alueeseen, joiden johdossa on intendente. Jokaisella alueella on nimi ja määrätty roomalainen numero. Poikkeuksena on pääkaupunki Santiagon alue, jonka merkintänä on RM, Región Metropolitana eli pääkaupunkialue. Alueet on jaettu edelleen maakuntiin, joita on yhteensä 53. Alueet ovat:
Ruotsin kirjallisuus
pienoiskuva|180px|[[Rökstenen.]] Ruotsin kirjallisuus on ruotsalaista tai ruotsin kielellä kirjoitettua kirjallisuutta. Ruotsinkielinen kirjallisuus käsittää myös suomenruotsalaisen kirjallisuuden.
Keskiaika
Ruotsin kirjallisuuden historia alkaa riimukivistä. Rökstenen-riimukiven muinaisskandinaavisia kaiverruksia pidetään kirjallisena teoksena, jonka tarkoituksena on ollut tallentaa pohjoismaista mytologiaa. Vanhimmat ruotsiksi kirjoitetut tekstit ovat keskiaikaiset maakuntalait, jotka kirjoitettiin 1200-luvulla ja 1300-luvun alussa. Keskiajalla lähes kaikki kirjallisuus liittyi uskontoon ja oli kirjoitettu latinaksi. Ruotsin vanhin lähdeteos on Eerikinkronikka.
Uusi aika
Renessanssin kirjallisuus vallitsi Ruotsissa 1600-luvulla. Ensimmäinen ruotsinkielinen romaani, Urban Hjärnen Stratonice, julkaistiin 1665–1668. Georg Stiernhielm kirjoitti ensimmäisen merkittävän ruotsinkielisen runokokoelman. Samaan aikaan näiden kanssa toimi Lars Wivallius, ja Lasse Lucidor tuli hieman myöhemmin. Asiaproosan tärkein edustaja tuohon aikaan oli Olof Rudbeck vanhempi, joka Atlanticallaan teki tunnetuksi suurruotsalaisen goottilaisen historiankirjoituksen. Kustaa III edisti kulttuuria monella tapaa, muun muassa perustamalla Ruotsin Akatemian.
Romantiikka
Ruotsalainen romantiikka lähti liikkeelle Auroraförbundet-kirjallisuusseurasta. Liikkeellepanijoihin kuului P. D. A. Atterbom, johon vaikutti vahvasti Friedrich von Schellingin filosofia. Omana aikanaan vähemmän tunnettuja mutta myöhemmin arvostettuja henkilöitä ovat Stagnelius ja Clas Livijn. Gööttiläinen liitto edusti kansallisromanttisempaa suuntausta, jonka tunnetuimmat edustajat ovat Esaias Tegnér ja Erik Gustaf Geijer. Ruotsin romantiikan keskeisen kirjallisen tuotannon on tehnyt Carl Jonas Love Almqvist. Muun muassa Almqvistin romaani Det går an (suom. Käy laatuun) ja muut proosatekstit ovat olleet uraauurtavia kirjalliselle realismille. Suomessa taas vaikutti Johan Ludvig Runeberg.
1800-luvulta nykyaikaan
August Strindberg hallitsi ruotsinkielistä kirjallista kenttää 1880-luvulta eteenpäin aina kuolemaansa saakka. Hän oli yksi ensimmäisistä, jotka toivat kirjallisen naturalismin Ruotsiin. Häntä pidetään yhtenä Ruotsin tärkeimmistä kirjailijoista muun muassa töillään Punainen huone ja Neiti Julie. Stringberg kirjoitti sekä proosaa että runoutta, mutta on kansainvälisesti parhaiten tunnettu näytelmistään.
Aikakauden muita merkittäviä kirjailijoita olivat Albert Ulrik Bååth, Fredrika Bremer, Emilie Flygare-Carlén ja Ola Hansson. Selma Lagerlöf opetti lapsille Ruotsin maantiedettä teoksellaan Peukaloisen retket villihanhien seurassa. Verner von Heidenstam erosi naturalismista ja realismista ja kirjoitti sen sijaan romantiikasta, individualismista ja sensualismista. Uusi kirjallinen aikakausi saapui Ruotsiin Gustaf Frödingen esikoisteoksen Guitarr och dragharmonika (1891) myötä. Muita aikakauden uusromantikkoja ja symbolisteja ovat Hjalmar Söderberg, Bo Bergman, Axel Wallengren (myös salanimellä Falstaff, fakir), Sven Lidman ja Sigurd Agrell.
pienoiskuva|[[Harry Martinson ja Ivar Lo-Johansson.]] Ruotsalainen runous sai vahvoja vaikutteita modernismista: sen muoto hylkäsi kaikki runomitat ja muuttui kokeilevaksi ja epäsäännölliseksi. Modernismiin lasketaan kuuluvaksi Pär Lagerkvist, Edith Södergran, Karin Boye, Stig Dagerman ja Artur Lundkvist. Ruotsalaisessa 1900-luvun kirjallisuudessa on paljon kirjallisuutta, joka kuvaa alempia yhteiskuntaluokkia, erityisesti maaseudun väestöä. Maataloustyöstä kirjoittava kirjailijaryhmä Statarskolan oli poliittisesti räjähdysaltis. Monet ruotsalaisista työläiskirjailijoista olivat itseoppineita, esimerkiksi Ivar Lo-Johansson. Vilhelm Moberg on ehkä tunnetuin tästä kirjailijaryhmästä, jonka eturintamaan kuuluvat Eyvind Johnson, Harry Martinson, Moa Martinson, Per Anders Fogelström, Jan Fridegård ja Jarl Sjöblom.
Yhteiskunnan poliittinen aktivismi lisääntyi 1960-luvulla, ja dokumenttiromaani sai tärkeän roolin. Jan Myrdal toi esiin käsitteen ”raporttikirja”, ja P. C. Jersild kuvasi tutkimusta, sairaanhoitoa ja byrokratiaa. Astrid Lindgren saavutti suurta kansainvälistä menestystä romanttisilla ja lapsirakkailla kertomuksillaan Peppi Pitkätossusta ja Ronja Ryövärintyttärestä. Lindgren on yksi maailman luetuimmista kirjailijoista ja on lukijakunnallaan ylivoimaisesti suurin ruotsalaisen kirjallisuuden symboli. Myös nykyajan dekkarikirjailijat Sjöwallista ja Wahlööstä Jan Guillouhin ja Henning Mankelliin ovat saaneet suurta menestystä ulkomailla.
Mansa
Mansa on kaupunki Pohjois-Sambiassa. Se on Luapula Provincen pääkaupunki. Vuonna 2010 Mansan asukasluku oli 78 153.
Danka-järjestelmä
thumb|250px|Shūmon ninbetsu aratamechō, lähellä nykyistä [[Fussan kaupunkia sijaitsevan Kumagawan kylän danka-rekisteri. ]] Danka-järjestelmä, myös jidan-järjestelmä , on Japanissa Heian-kaudelta lähtien käytössä ollut järjestelmä, jossa buddhalaiset temppelit ja kotitaloudet ovat vapaaehtoisessa ja pitkäaikaisessa yhteydessä toisiinsa. Kotitalous (danka) tukee taloudellisesti buddhalaista temppeliä, joka vastineeksi huolehtii perheen hengellisistä tarpeista. Vaikka järjestelmä otettiin käyttöön jo kauan ennen Edo-kautta (1603–1868), se tunnetaan parhaiten tuolloin vallassa olleen Tokugawa-shōgunaatin sortovälineenä. Shōgunaatti teki buddhalaisen temppelin jäsenyydestä pakollisen kaikille maan kansalaisille.
Tokugawa-shōgunaatin aikana järjestelmä muutettiin kansalaisrekisteriksi, jonka tarkoitus oli alun perin pysäyttää kristinuskon leviäminen ja auttaa löytämään piilottelevia kristittyjä. Pian siitä kuitenkin tuli valtion tukema ja buddhalaisten temppelien ylläpitämä koko väestön valvontaan ja hallintaan tarkoitettu järjestelmä. Sen vuoksi se säilyi muuttumattomana pitkään senkin jälkeen, kun kristinusko oli lähes hävinnyt Japanista. Tokugawa-kauden järjestelmää kutsutaan joskus terauke-järjestelmäksi, koska buddhalainen temppeli (tera) antoi vakuutuksen (uke), ettei tietty kansalainen ollut kristitty.
Terauke
Danka-järjestelmä muuttui dramaattisesti vuonna 1638, kun bakufu päätti hävittää sen avulla kristinuskon Japanista Shimabaran kapinan (1637–1638) jälkeen. Temppelin ja dankan välinen suhde oli aiemmin ollut vapaaehtoinen, mutta nyt siitä tehtiin muodollinen ja pakollinen: buddhalaiset temppelit määrättiin kirjoittamaan terauke-vakuutuksia kaikille dankoilleen, kun taas kotitalouksien velvollisuus oli vastaavasti ryhtyä lähimmän buddhalaisen temppelin dankaksi temppelin lahkosta riippumatta (Nichiren, Jōdo, Rinzai jne.) ja ottaa siltä vastaan terauke. Vaikka järjestelmän tämäntyyppistä sovellutusta ei koskaan kirjoitettu lakiin, siitä tuli pian kaikkialle levinnyt ja äärimmäisen tärkeä osa Tokugawa-kauden Japanin yhteiskuntaa. Hallinnollisessa mielessä kaikista japanilaisista, myös šintolaisista papeista, tuli keskeinen osa buddhalaista byrokratiaa, joka oli vuorostaan vastuussa Tokugawa-hallinnolle.
Järjestelmässä oli kolme tasoa. Alimpana oli temppeli, joka antoi terauke-vakuutuksen. Paikalliset viranomaiset keräsivät sen jälkeen temppeleiltä kaikki terauket, liittivät ne yhteen shūmon ninbetsu aratamechō -nimisiin dokumentteihin ja toimittivat ne korkeammille viranomaisille. Järjestelmän tarkoitus oli pakottaa kristityt liittymään buddhalaiseen temppeliin, ja samalla kristityiksi epäiltyjen kansalaisten valvominen helpottui.
Kaikkein ensimmäiset olemassa olevat rekisterit ovat vuosien 1638 ja 1640 väliltä. Ne on odotetusti laadittu alueilla, joissa kristinuskon asema oli vahvin, kuten Kiotossa, kaupunkia ympäröivässä maakunnassa ja Kyūshūlla. Muilta alueilta ei tunneta rekistereitä ennen 1600-luvun jälkipuoliskoa, mutta yksittäisiä teraukeja, joilla oli selvästi sama tarkoitus, on löydetty.
Vuonna 1664 bakufu määräsi kaikkia daimioita perustamaan alueelleen viranomaisen, joka vastasi uskonnollisista asioista ja jota kutsuttiin nimellä shūmon bugyō (, ”lahkomaistraatti”) tai jisha bugyō (, ”temppeli- ja pyhäkkömaistraatti”). Seuraavasta vuodesta lähtien rekistereitä kansalaisten uskonnosta alettiin laatia koko maan alueella.
Vuonna 1671 rekisterin muoto standardisoitiin. Dokumenttiin täytyi kirjata kaikki kotitaloudet, jokaisen kaupungin miesten ja naisten lukumäärä ja niiden yhteissummat kaikissa piirikunnissa ja provinsseissa. Intendentin tuli pitää yllä rekisteriä ja lähettää siitä yksisivuinen tiivistelmä korkeammille viranomaisille. Lisäksi kaikki yhteisöstä avioliiton, työn tai kuoleman vuoksi poistuneet ihmiset tuli kirjata ylös. Rekisterin muoto pysyi muuttumattomana vuoteen 1870 saakka, kolme vuotta Meiji-kaudelle asti. Koska määräys totesi yksiselitteisesti, että ”luonnollisesti on sopivaa tutkia monia asioita, eikä tiedustella ainoastaan uskontoa”, järjestelmällä oli selvästi alusta asti tarkoituksia, jotka ulottuivat uskonnon ulkopuolelle. Tuloksena oli Edo-kauden vastine nykyaikaiselle väestörekisterille, erotuksena vain se, että temppeleiden tuli toimia perhetemppeleinä ja kansalaisten täytyi hankkia temppeleiltä terauke. Joillakin alueilla oikeutta myöntää vakuutuksia kutsuttiin nimellä shūhanken, ja siitä tuli temppeleille vähitellen merkittävä vallankäytön väline. Paitsi että vakuutus annettiin vasta maksun jälkeen, se antoi uskonnollisille viranomaisille vallan päättää alamaistensa elämästä ja kuolemasta.
Dokumentti tuli uusia joka vuosi omassa temppelissä tehdyn tarkastuksen jälkeen. Ne, jotka eivät syystä tai toisesta onnistuneet hankkimaan vakuutusta temppeliltä, luokiteltiin hinin-ryhmään (ei-henkilöt), ja he joutuivat syrjinnän kohteeksi tai yksinkertaisesti teloitettiin kristittyinä. Ilman teraukea yhteiskunnassa eläminen ja toimiminen oli mahdotonta paitsi talonpojille, myös samuraille ja šintolaisille papeille. Terauke oli saanut nykyisen henkilökortin kaltaisen aseman: se tarvittiin avioliittoa, matkustamista tai tiettyjä töitä varten. Vuoden 1729 jälkeen dankan ja temppelin välisen siteen rikkominen kiellettiin muodollisesti, joten yhteyden katkaiseminen oli nyt mahdotonta. Tämän myötä temppelit eivät enää joutuneet kilpailemaan seurakuntalaisista, eikä miehellä ja hänen perheellään ollut mitään mahdollisuutta vaihtaa temppeliä. 1600-luvun loppuun mennessä järjestelmästä oli tullut keskeinen osa Tokugawa-hallintoa.
Kasimir Edschmid
Kasimir Edschmid, viralliselta nimeltään Eduard Schmidt (1890–1966) oli saksalainen kirjailija, joka aloitti ekspressionistina ja kuuluu ekspressionismin tienraivaajiin. Myöhemmin hän oli urheilusta kiinnostunut maailmanmies, joka matkusteli paljon Hän kirjoittikin matkakirjoja.
Danka-järjestelmä
Gojōmoku
Kotitalouksien tilanne vaikeni myöhemmin entisestään, kun maassa alkoi kiertää dokumentti, joka laajensi huomattavasti temppelien valtaoikeuksia. Dokumentissa väitettiin, että se oli bakufun antama laki terauke-järjestelmän tarkaksi säätelemiseksi. Se ilmaantui vuonna 1735 ja levisi sen jälkeen ympäri Japania. Dokumentti oli päivätty vuodelle 1613 ja sen nimi oli ”Yksittäisiä sääntöjä dankan uskonnon määrittelemiseksi” (, yleensä yksinkertaisesti Gojōmoku). Se on selvästi väärennös, jonka temppelit todennäköisesti itse loivat palvelemaan omaa etuaan.
Dokumentin todistaa epäilemättä vääräksi vähintäänkin se, että siinä luetellaan kiellettyjen uskontojen joukkoon kristinuskon lisäksi myös Nichiren-buddhalaisuuden Fuju-fuse- ja Hiden-lahkot. Koska koulukunnista ensimmäinen kiellettiin vuonna 1669 ja toinen vuonna 1691, dokumentin päiväyksen täytyy olla keksitty. Todennäköinen syy juuri vuodelle 1613 lienee se, että silloin Tokugawa Ieyasu antoi ”Käsky kristittyjen pappien karkottamiseksi” -asetuksen ja terauke-valtuutuksien myöntäminen aloitettiin seuraavana vuonna.
Dokumentin kopioita löytyy temppeleistä ja kokoelmista ympäri maata, ja jopa useimmat Meiji-kauden historioitsijat vaikuttavat uskoneen sen aitouteen. Gojōmoku antoi temppeleille ylimääräistä valtaa seurakuntalaisiinsa, ja se mainitaan ajoittain temppeleiden rekistereissä, silloin kun danka ei täyttänyt sille asetettuja ehtoja eikä siten saanut vakuutusta temppeliltä. Dokumentin asettamat vaatimukset aiheuttivat huomattavia ongelmia kotitalouksien ja temppelien välille.
Dokumentti määritteli ensin neljä velvollisuutta kotitalouksille:
Sen jälkeen dokumentti määritteli temppeleille viisi oikeutta:
Järjestelmän seuraukset
Kaksi ja puoli vuosisataa kestäneellä terauke-vakuutuksien käytöllä ja buddhalaisuuden byrokratisoitumisella oli lukuisia ja syvämerkityksellisiä seurauksia, etenkin buddhalaisuudelle itselleen.
Rakenteelliset vääristymät
Kuilu sallittujen ja kiellettyjen buddhalaisten lahkojen välillä syveni huomattavasti. Vaikka buddhalaisuus toisaalta salli monimuotoisuuden kasvun sallittujen lahkojen joukossa, se toisaalta rankaisi ajattelua, joka kyseenalaisti vallitsevan poliittisen tilanteen. Danka rekisteröitiin lähimpään temppeliin välittämättä siitä, mihin uskonnolliseen suuntaukseen se kuului, joten suuntauksen merkitys vähitellen laski. Näiden kaikkien tekijöiden vaikutuksesta erot hallinnon sallimien buddhalaisten lahkojen välillä tasoittuivat ja buddhalaisuus yhdenmukaistui, ei vähiten siksi, että shōgunaatilla oli sananvaltaa uskonnollisissa, oikeaoppisuutta koskevissa kysymyksissä.
Edo-kaudella buddhalaisuus tuotti tämän vuoksi vain vähän uutta ajattelua (lukuun ottamatta ehkäpä uudistuvia zen-lahkoja). Sitä vastoin japanilaisen kungfutselaisuuden ja šintolaisuuden kehitys sekä niin kutsuttujen ”uususkontojen” synty tuottivat samaan aikaan mielenkiintoisia ideoita.
”Hautajaisbuddhalaisuuden” nousu
Vaikka buddhalaisuuden alkuperäinen tarkoitus oli levittää Buddhan oppeja, buddhalaiset temppelit toimivat Japanissa nykyään pääosin hautausmaina. Nykyajan niin sanottu ”hautajaisbuddhalaisuus”, jota satirisoi esimerkiksi Itami Jūzōn vuoden 1984 elokuva Osōshiki ja jossa buddhalaisuuden funktio on supistunut hautajaisten ja muistotilaisuuksien järjestämiseen, on postuumien nimien kaupittelun tavoin suora danka-järjestelmän seuraus. Buddhalaisuuden näkökulmasta danka-järjestelmän merkittävin piirre oli se, että järjestelmä takasi pakollisten hautajaisriittien ansiosta temppeleille vakaan tulonlähteen. Rahavirta maksoi monien temppelien ylläpidon ja takasi niiden kasvun, ja se olikin erottamaton osa danka-järjestelmää. Sen vuoksi buddhalaisuus ja kuolema ovat nykyäänkin tiiviisti kietoutuneita toisiinsa. Kun järjestelmä muodollisesti lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen, se merkitsi buddhalaisuudelle suurta tulojen menetystä ja siten taloudellista epävarmuutta.
Haibutsu kishaku -liike
Terauke-vakuutuksien käyttöä ja sen aikaansaamaa katkeruutta pidetään yhtenä väkivaltaisen ja spontaanin haibutsu kishaku -liikkeen tärkeimmistä syistä Meiji-kauden alussa. Liikkeen myötä suuri määrä temppeleitä tuhottiin ympäri Japania. Valtion käyttöön ottama virallinen shinbutsu bunri -politiikka, jossa šintolaisuus ja buddhalaisuus erotettiin toisistaan, laukaisi väkivaltaisen liikehdinnän, vaikka sitä ei voikaan suoraan syyttää tuhoista. Koska buddhalaisuus ja Tokugawa-hallinto olivat olleet läheisessä yhteydessä toisiinsa, ei ole yllättävää, että buddhalaisia munkkeja pidettiin valtion toimijoina ja että monet Edo-kauden yhteiskunnan ryhmät alkoivat löytää vaihtoehtoisia tapoja tyydyttää uskonnollisia tarpeitaan.
Historiastaan huolimatta buddhalaisuudella oli puolellaan merkittäviä etuja sekä šintolaisuuden että kungfutselaisuuden suhteen. Niiden ansiosta sitä olisi ollut Meiji-kaudella mahdotonta korvata kummallakaan uskonnolla. Buddhalaisuuteen kuului lukuisia rituaaleja (jūsan butsuji, ”kolmetoista buddhalaista rituaalia”), joiden ansiosta se kykeni helpommin auttamaan ihmisiä selviämään kuolemasta. Lisäksi šintolaisuus piti kuolemaa epäpuhtaana, joten uskonto ei soveltunut yhtä hyvin hautajaisseremonioihin, kun taas kungfutselaisuus ei Japanissa juuri välittänyt hautajaisista. Buddhalaisuudella oli myös koko maan kattava infrastruktuuri, jonka kanssa šintolaisuus tai kungfutselaisuus eivät kyenneet kilpailemaan. Toisin sanoen buddhalaisuus oli kaksi vuosisataa kestäneen hautajaismonopolin jälkeen paremmin varustautunut suorittamaan niitä kuin kilpailijansa.
XHTML
XHTML on HTML:stä kehitetty verkkosivujen merkintäkieli, joka täyttää XML:n muotovaatimukset. Sen oli alun perin tarkoitus korvata HTML.
XHTML:n määrittelee W3C.
XHTML:n ja HTML:n erot
XHTML eroaa HTML:stä tiukemmilla muotosäännöillään. Eroja ovat esimerkiksi viittaus käytettyyn XML-määrittelyyn, pakollinen pienten kirjainten käyttö kaikissa tunnisteissa, attribuuttien pakolliset arvot, attribuuttien arvojen pakollinen merkitseminen lainausmerkeillä ja elementtien pakollinen sulkeminen.