cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akira Iizuka
Iizuka vietti useita kesälomiaan Koreassa ja kirjoitti kolme lyhyttä artikkelia alueen linnustosta, ensimmäisen 1912 ja muut 1914. Myöhemmin hänestä tuli Tokion tieteellisen museon eläintieteellisen osaston johtaja. Hän julkaisi useita teoksia embryologian eli alkiokehitysopin ja meribiologian aloilta. Hänen nimensä esiintyy myös Shimokoriyaman laatiman Hand-List of the Birds of Korea teoksen kirjoittajanelikossa, mutta on todennäköistä, että hän ei osallistunut itse luettelon laatimiseen, vaan Shimokoriyaman kunnianosoituksena.
Märklin
thumb|250px|Märklinin tehdas [[Göppingenissä]] thumb|350px|Märklinin tavarajuna H0-mittakaavassa Märklin on saksalainen leluja valmistava, vuonna 1859 perustettu yritys, joka tunnetaan erityisesti pienoisrautateiden valmistajana. Yhtiön alkuperäisiä tuotteita olivat nukkekotien tarvikkeet, ja lisäksi se on valmistanut mekaanisia rakennuspalikkasarjoja, jotka muistuttavat Meccano- ja Erector-sarjoja, vuosina 1919-1999. Märklin ajautui konkurssiin vuonna 2009 150-vuotis -juhlavuotenaan, mutta aloitti toimintansa uudestaan 5. helmikuuta 2010.
Ensimmäisen vedettävän pienoisjunamallinsa Märklin toi markkinoille vuonna 1891, ja on sittemmin keskittynyt yhä enemmän niiden sekä oheistarvikkeiden valmistukseen.
Märklinin H0-mittakaavaiset pienoisrautatiet erottaa kilpailijoistaan niiden kolmikiskojärjestelmä, jossa syötetään vaihtovirtaa vetureille käyttäen kiskoja yhtenä ja kiskojen väliin asetettua nastariviä toisena napana. Poikkeavan virroitusjärjestelmän takia Märklin-vetureilla ei voi ajaa muiden valmistajien tasavirtaradoilla, tai päinvastoin. Tämä on ollut omiaan kannustamaan merkkiuskollisuuteen harrastajien keskuudessa. Märklinin hallitsevasta markkina-asemasta johtuen muut valmistajat (kuten Fleischmann ja Roco) ovat tehneet omista tuotteistaan myös Märklin-yhteensopivia vaihtovirtaversioita. Muissa, kuin H0-mittakaavassa, Märklin ei käytä keskinastallista virroitustapaa, vaan kahta erinapaista kiskoa.
Välimerensinisimpukka
Välimerensinisimpukka (Mytilus galloprovincialis) on sinisimpukoiden (Mytilidae) heimoon kuuluva nilviäislaji. Se on tärkeä viljelylaji, ja sen vuotuinen viljelymäärä on satojatuhansia tonneja. Välimerensinisimpukka lisääntyy talvella.
Märklin
H0-mittakaavan (1:87) tuoteperheensä lisäksi Märklin valmistaa pienoisrautatiekalustoa myös kahdessa muussa mittakaavassa, Z- ja 1-mittakaavassa.
Z-mittakaava (1:220) on pienin yleisessä käytössä oleva pienoisrautatiemittakaava jonka Märklin lanseerasi vuonna 1972 Nürnbergin leikkikalumessuilla. Koska Z-skaalan junat vievät äärimmäisen vähän tilaa, voidaan kokonainen rautatie toteuttaa vaikkapa sohvapöydän sisään tai matkalaukkuun.
1-mittakaava (1:32) puolestaan on yksi vanhimmista, se standardisoitiin jo vuonna 1909. Märklin tuottaa mittakaavaan runsaasti erilaista liikkuvaa kalustoa, sekä raide- ja maisemointitarvikkeita.
Märklinin yleisin mittakaava on H0.
BK Jūrmala
Basketbola klubs Jūrmala on latvialainen koripalloseura Jūrmalasta. Se on pelannut Latvian pääsarja LBL:ssä ja Baltian liigassa. Nykyisin miesten edustusjoukkueesta käytetty nimi on BK Jūrmala/Fēnikss. Joukkueessa on pelannut muun muassa Mārtiņš Laksa.
Maa aikojen alussa II
Maa aikojen alussa 2 (The Land Before Time II: The Great Valley Adventure) on 1994 suoraan videoille ja myöhemmin myös DVD:lle julkaistu jatko-osa vuoden 1988 menestysanimaatiolle Maa aikojen alussa. Elokuvan ohjasi Roy Allen Smith.
Tarina
Dinosauruspoikaset Pikkutassu, Sera, Alli, Piikki ja Petri elävät Suuressa laaksossa perheidensä kanssa. Suureen laaksoon saapuvat kuitenkin munavarasveljekset Ossi ja Pate, jotka varastavat yhden Allin äidin munista ja kuljettavat sen "Suureen tuntemattomaan". Viisikko lähtee pelastamaan munaa, mutta se päätyykiin itsestään takaisin kotipesäänsä ja poikaset kuljettavat vahingossa terävähampaan (tyrannosaurus) munan, josta kuoriutuu jälkeenpäin terävähampaan poikanen, joka ristitään Jompeksi. Jompen vanhemmat tulevat etsimään poikastaan ja aiheuttavat pienoisen sekasorron etsiesään poikaansa, samalla kun Ossi ja Pate pyörivät Pikkutassun ja tämän ystävien riesana...
Suomenkielinen toteutus
Elokuvan suomenkielisen jälkiäänityksen on ohjannut ja kääntänyt Costi Snellman.
Anthony Rooley
Anthony Rooley (s. 10. kesäkuuta 1944 Leeds) on brittiläinen luutisti ja vanhan musiikin asiantuntija.
Rooley opiskeli Royal Academy of Musicissa Hector Quinen johdolla ja aloitti uransa klassisena kitaristina. Luutunsoiton hän aloitti itse akatemian kirjaston tarjonnasta tekemiensä transkriptioiden pohjalta. Rooley opetti Royal Academy of Musicissa kitaran- ja luutunsoittoa vuosina 1969–1971. Vuonna 1969 hän perusti luutisti James Tylerin kanssa The Consort of Musicke -kokoonpanon. Yhtye alkoi pitää myöhäisen renessanssin ja varhaisen barokin maallisen musiikin soitinesityksiä, joihin joskus oli lisätty yksi lauluääni. Vuonna 1978 Britannian taideneuvosto myönsi tästä toiminnasta stipendin ja kokoonpano solmi uuden levytyssopimuksen Deccan kanssa, minkä jälkeen se aloitti pitkäaikaisen erikoistumisen madrigaaliohjelmistoon.
Rooleyn laajaan diskografiaan kuuluu teoksia muiden muassa 1600-luvun suhteellisen vähän tunnetuilta säveltäjiltä: John Cooperilta, Sigismondo d'Indialta, Henry Lawesilta, Biagio Marinilta, Barbara Strozzilta, Giaches de Wertiltä ja John Wardilta. Rooley on levyttänyt useille levy-yhtiöille, kuten Harmonia Mundille ja Hyperionille, ja julkaissut levytyksiä myös oman Musica Oscura -yhtiönsä kautta. Hän on tehnyt usein yhteistyötä sopraano Emma Kirkbyn kanssa. Hän on myös kirjoittanut lukuisia artikkeleita luutunsoitosta ja vanhan musiikin aiheista.
Leptiini
thumb|Malli leptiinin rakenteesta Leptiini (kreikan kielen sanasta λεπτός eli leptós, laiha) on rasvakudoksen vereen erittämä kylläisyyshormoni, joka säätelee ruokahalua ja elimistön energiankäyttöä. Leptiini löytyi vuonna 1994.
Leptiini kertoo hypotalamuksen kautta keskushermostolle kehon varastorasvan määrästä. Leptiinin määrän lisääntyessä ruokahalu vähenee ja leptiinin vähetessä syntyy näläntunne. Lisäksi leptiini vaikuttaa eläinten ja ihmisten aktiivisuuteen. Leptiini vaikuttaa ruokahaluun ja aktiivisuuteen yhdessä insuliinin ja melatoniinin kanssa. Leptiini estää insuliinin ja kortisolin erittymistä. Leptiini hillitsee ruokahalua ja nälkää ja vaikuttaa tyreotropiinin (TSH) ja kortikotropiinin (ACTH) erittymiseen aivolisäkkeestä, mikä vuorostaan vaikuttaa elimistön aineenvaihdunnan vilkkauteen.
Leptiinipitoisuudessa tapahtuu nousu ennen murrosiän alkamista. Raskauden aikana myös istukka erittää leptiiniä. Leptiini säätelee myös nestetasapainoa, verisuonten, verisolujen muodostusta sekä T-soluvälitteistä immuniteettiä. Leptiinin erityksellä on 24 tunnin vuorokausittainen vaihtelu.
Varpulampi (Utajärvi)
Varpulampi on Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluvan pieni järvi Utajärven Särkijärven kylän koillisosassa lähellä Puolangan kunnan rajaa. Järvelle on tieyhteys seututie 837:ltä lähtevältä ja Kiiminkijoen Kalliuskosken kohdalla ylittävältä metsäautotieltä. Noin kilometrin mittainen ja osin pitkospuinen maastoon merkitty polku vie tieltä järvelle, joka kuuluu Ison Tilansuon - Housusuon Natura 2000 -suojelualueeseen. Järven pohjoispäässä Varpusuon laidalla on laavu. Järvi on hyvin matala ja rehevä, Kiiminkijokeen se laskee suo-ojia myöten.
Koukkupaini
thumb|Kuva Martin Burnsin painioppaasta Lessons in Wrestling & Physical Culture vuodelta 1913. Koukkupaini eli catch on vanha amerikkalainen painin muoto.
Historia
Lajin juuret ovat Englannin Lancashiressa, mutta lopulta se kehittyi Yhdysvalloissa 1800- ja 1900-lukujen taitteen tienoilla etenkin erilaisissa karnevaalitilaisuuksissa, missä voimamiehet ja painijat ottivat haasteotteluita rahapanosta vastaan. Ottelusäännöissä voitto tapahtui joko luovutuksella (nivel- tai lihaslukolla) tai selätyksellä. Haasteotteluiden ja siirtolaisuuden myötä laji sai useita vaikutteita eri puolilta maailmaa perinteisistä painityyleistä.
Vuosisadan vaihteen aikoihin koukkupaini kohosi erityisen suosituksi yleisölajiksi ja tunnetut painijat, kuten amerikkalaiset Frank Gotch ja Martin "Farmer" Burns, bulgarialainen Dan Kolov, intialainen Great Gama sekä virolainen Georg Hackenschmidt ottelivat isoista rahoista.
Tekniikka
Säännöiltään koukkupaini muistuttaa nykyajan lukkopainia, mutta siinä missä lukkopainin harjoittelussa pääpaino on brasilialaisen jujutsun kautta erityisesti tekniikassa, mattopainissa ja hyvän aseman eli position hakemisessa, josta pyritään saamaan vastustaja luovuttamaan, keskityttiin koukkupainissa jatkuvaan vastustajan kontrollointiin mm. erilaisten otteiden kautta. Lajin englanninkielinen nimitys catch tuleekin lancashirelaisesta "catch as catch can", joka voidaan kääntää suomeksi muotoon "ota kiinni mistä saat".
Finlandia-sarja
Finlandia-sarja on Hannu Salaman romaanisarja, joka on ilmestynyt myös yhtenä Otavan 1984 julkaisemana 731-sivuisena niteenä. Se nauttii Salaman teoksista suurinta kirjallista mainetta. Hän koetteli siinä ennakkoluulottomasti romaanimuodon rajoja. Romaanisarjaa on myöhemmin luonnehdittu postmodernistiseksi.
Alankomaiden provinssit
Alankomaiden provinssit ovat Alankomaiden alueellisia hallinnollisia yksiköitä, jotka toimivat hallintokerroksena kuntien ja maan hallituksen välillä. Provinssin johdossa on kolme elintä: neljän vuoden välein vaaleilla valittava valtuusto Provinciale Staten, valtuuston keskuudestaan valitsema hallitus Gedeputeerde Staten ja monarkin nimittämä komissaari eli komissaris.
Kaksitoista provinssia on jaettu kuntiin, joita vuoden 1997 kuntaliitosten jälkeen on jäljellä 572.
Luettelo provinsseista
Asukasluku: tilanne 1. tammikuuta 2020.
Juhani Känkänen
Juhani Känkänen (s. 19. tammikuuta 1966 Forssa) on suomalainen kirjailija. Hänen vuonna 2005 ilmestynyt esikoisteoksensa Toivon mukaan voitti samana vuonna Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon. Se oli myös Akateemisen kirjakaupan vuoden 2005 suosituin esikoisteos.
Känkänen valmistui ylioppilaaksi Forssan Linikkalan lukiosta vuonna 1985 ja on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän on työskentellyt muun muassa kuvaamataidon opettajana, graafisena suunnittelijana ja kuvittajana.
L’Aquilan maakunta
L’Aquilan maakunta on yksi Italian maakunnista. Vuoristoinen ja maan ympäröimä maakunta sijaitsee Abruzzon alueella, Italian keskiosassa. Sen pääkaupunki on L’Aquila. Yhteensä maakunnassa on kuntia 108 kappaletta.
Maakunnassa asuu noin 304 000 ihmistä. Se on pinta-alaltaan 5 034 neliökilometrin suuruinen, ja maakunnan asukastiheys on noin 60 asukasta yhtä neliökilometriä kohden.
L’Aquilan maakunnalla on rajaviivaa pohjoisessa Teramon maakunnan kanssa, etelässä Isernian maakunnan kanssa, idässä Pescaran ja Chietin maakuntien kanssa ja lännessä Frosinonen ja Rietin maakuntien sekä Rooman metropolikaupungin kanssa.
Maanjäristykset
Maakunnassa on tapahtunut useita maanjäristyksiä:
Patrick Russel
Patrick Russel (s. 22. joulukuuta 1946 Chamonix, Ranska) on ranskalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Russel saavutti hopeaa pujottelussa ja alppiyhdistetyssä sekä sijoittui suurpujottelussa 8:ksi Val Gardenan maailmanmestaruuskilpailuissa 1970.
Pujottelun maailmancupin voittoon Russel laski kahdesti, vuosina 1969 ja 1970. Suurpujottelun maailmancupin hän voitti vuonna 1971. Alppihiihdon maailmancupin kokonaiskilpailussa Russel sijoittui parhaimmillaan toiseksi vuonna 1970 ja kolmanneksi vuotta myöhemmin. Urallaan hän laski 13 osakilpailun voittoon (9 pujottelu, 4 suurpujottelu) ja yhteensä 27 palkintokorokepaikkaan.
Russel laski uransa viimeisen kilpailun tammikuussa 1972.
Kylätie
thumb|Suomalainen kylä- tai kunnantien viitta, joka oli käytössä 1930-luvulta 1960-luvulle.
Kylätie on tienpidollinen käsite, joka on ollut käytössä ennen kuin nykyinen laki yksityisteistä tuli voimaan. Se on tällöin tarkoittanut yksityistä tietä erotuksena yleisestä tiestä. Kun yleisen tien hoitoon ovat olleet velvollisia kaikki, kylätien hoitoon ovat olleet velvollisia vain sitä käyttävät talot. Nykyisessä laissa yksityisistä teistä käsitteen kylätie on korvannut käsite yksityistie.
Teiden jaottelu
Keskiajalla Suomen tiet olivat vielä polkuteitä eli polkumaisia teitä. Ruotsin maakuntalait sisälsivät määräyksiä yleisten teiden rakentamisesta jo 1100-luvulla. Ruotsin vuosien 1347 ja 1442 maanlait velvoittivat maanomistajia rakentamaan siltoja ja raivaamaan teitä, mutta Suomessa näillä säännöksillä ei ollut käytännön merkitystä. Vuoden 1734 laki sisälsi saman tierasitusperiaatteen ja tämä laki luokitteli tiet maanteihin ja vähemmän tärkeisiin teihin. Kulkutien kylään ja kylästä ulos tuli olla kuusi kyynärää (3,5 metriä) leveä ja valtamaantien kymmenen kyynärää (5,9 metriä) leveä.
Vuonna 1735 tiet jaettiin yleisiin maanteihin (kaupunkien väliset tiet), kihlakuntien ja pitäjien välisiin teihin sekä kyläteihin. Vuonna 1883 annettu tieasetus ja julistus määritteli teiden jaon tarkemmin. Nyt tiet jaettiin yleisiin teihin ja yksityisiin teihin. Yleisiä teitä olivat maantiet ja kylätiet. Näiden lisäksi olivat vielä tilustiet, joita yksityishenkilöt tekivät omaan käyttöönsä. Vuonna 1910 Suomessa oli 43 860 km yleisiä teitä, joista 27 300 km oli maanteitä ja 16 560 km kyläteitä.
Vuoden 1918 tielaissa kyläteistä käytettiin nimitystä paikallistie, joiden rakentaminen ja kunnossapito kuului tiekunnille. Maanteistä piti huolta valtio ja kunnanteistä huolehti kunnat. Kunnanteiden ja kyläteiden rakentamiseen ja kunnossapitoon oli mahdollista saada valtiolta rahallista avustusta. Kylätien kunnossapitoon olivat velvolliset osallistumaan kaikki, jotka sitä säännöllisesti ajotienä käyttivät tai muutoin siitä hyötyivät. Osallisuuden suuruus määräytyi tieyksikköjen perusteella ja niiden suuruus taas määrättiin sen mukaan, kuinka paljon kukin tieosakas tiestä hyötyi. Kylätien kunnossapito kuului osakkaiden valitsemalle hoitokunnalle, jossa oli kolme jäsentä ja kaksi varajäsentä. Osakkaiden kokous oli pidettävä ainakin kerran vuodessa ja kokouksen päätöksestä voi valittaa maaherralle. Kunkin osakkaan äänimäärä kokouksessa määräytyi hänelle pantujen tieyksiköiden perusteella, kuitenkin niin että äänimäärä sai olla korkeintaan yksi viidesosa kokouksessa edustettujen äänien määrästä.
Maanomistajat tienrakentajina
Valtiovallan tärkein liikennepoliittinen tavoite 1600-luvulla oli yhtenäisten sisävesireittien aikaansaaminen, maanteiden suhteen sillä ei ollut yhtenäisiä tavoitteita, vaikka niitä rakennettiinkin. Kaupunkien porttien ulkopuolella tienteosta päättivät kihlakuntien talonpojat, ja yleensä tientekoa vastustettiin. Talonpojat pärjäsivät rekineen hyvin talvisin ja heitä ei kiinnostanut tienteon kulujen maksaminen ja hikoilu tietyömaalla. Heille sotajoukkojen siirtely, valtakunnan kauppapolitiikka ja talouden kehittäminen olivat kaukaisia asioita. Talonpojat pitivät tientekoa turhana paria vuotuista kaupunkimatkaa varten. Teiden ja kyytilaitoksen ylläpitäminen oli suuri osa verojen ja yleisten töiden tuomasta rasituksesta. Säterit oli määrätty tienpitovelvollisiksi 1600-luvun lopulla ja vuoden 1734 lain mukaan kuninkaankartanoiden ja latokartanoiden tuli ottaa osaa tietöihin, mutta talonpoikien taakka oli kuitenkin suurin.
Maanlain mukaan talonpojat saivat rakentaa yhteisesti päätetyn tien ja kuka tahansa talollinen sai siirtää tiluksellaan olevaa tietä, jos hankki asiasta käräjien lausunnon ja teki uuden vähintään yhtä hyvän tien tilalle toiseen paikkaan. Talonpoikien tienhoitovelvollisuuden ohella heillä oli oikeus tehdä kyläteitä ja kirkkoteitä mielensä mukaan. Mutta eritoten 1700-luvulla talonpoikien aloitteellisuus tieasioissa oli kovin vähäistä suhteessa valtakunnan johdon haluamaan rakentamisvauhtiin.
Keskiaikaisiin maanlakeihin pohjautuva periaate, että maanteiden rakentaminen ja kunnossapito kuului manttaaliin pannun maan omistajille eli lähinnä talollisille, sisällytettiin myös vuoden 1734 lakiin. Periaatetta noudatettiin vuoteen 1921 asti. Vuoden 1883 tieasetuksen mukaan tietöiden kuluihin joutuivat osallistumaan myös teollisuuslaitokset, myllyt, verotetut torpparit ja kruununpuistojen osalta valtiokin. Tientekovelvolliset muodostivat alueellisen yhteisön, jota kutsuttiin tielahkoksi, mutta sillä ei ollut omia toimielimiä. Tientekovelvollisuus oli rasite, joka suoritettiin pääasiassa omalla työllä, mutta tietyö voitiin antaa jollekulle myös tehtäväksi urakalla, joka maksettiin rahalla.
Suomen autonomian aikana tieasioita koskevassa lainsäädännössä tapahtui vain vähäisiä muutoksia, joista kyläteihin liittyi 1851 annettu keisarillinen kirje, jolla kylätieasioiden hoito määrättiin lääninhallituksille. Vuonna 1878 annettiin asetus, joka salli kuntien kerätä maanteiden talviaurausmaksut ja päättää aurausurakoista. Aiemmin lumirekirahat oli kerännyt kruununvouti ja henkikirjuri.
Maatalouden muuttuminen viljanviljelystä karjatalousvaltaisempaa suuntaan lisäsi kulkuyhteyksien tarvetta. Haluttiin myös yhteys rautatieasemalle tai kirkolle jumalanpalvelukseen tai mahdollisuus viedä ruumiit kesälläkin hautausmaalle. Vanhojen kyläteiden vierustoilla asuneet halusivat sinnikkäästi saada tiensä maantieksi, josta huolehtisi koko tielahko. Lähes jokainen tienrakennusvelvollinen halusi hyväkuntoisen tien talonsa lähelle, mutta pyrki samalla saamaan kustannukset mahdollisimman pieniksi.
Kyläteiden kunnossapito
Valtio myönsi avustuksia kunnanteiden ja kyläteiden rakentamiseen, mutta ei niiden kunnossapitoon. Siksi teiden hoitoa laiminlyötiin ja kymmenessä vuodessa uusi tie saattoi kulua niin huonoon kuntoon, että ainoa keino sen kunnostamiseksi oli uudelleenrakentaminen. Valtionavut määräytyivät 1937 säädetyn lain perusteella. Ensimmäisenä kolmivuotiskautena 1938–1940 kunnan- ja kyläteiden hoitoa avustettiin keskimäärin 45 prosentilla kustannuksista ja avustusta myönnettiin noin 20 000 kilometrille. Kunnossapidon valvonta kuului tiemestarin tehtäviin, mutta työtä oli niin paljon, että tiemestareille jouduttiin palkkaamaan apulaisiksi rakennusmestareita.
Kyläteiden kunnossapitotyöt olivat samanlaisia kuin muillakin maanteillä. Tärkeintä oli tienpinnan oikeanlainen muotoilu. Muut toimet olivat melko vähäisiä, jos tie ei ollut kovin vilkasliikenteinen. Tienpidosta vastuullisten tuli huolehtia sorastuksesta, kuoppien täytöstä, lanauksesta ja muista hoitotöistä.
Kylätiet lakkautetaan
Vuonna 1948 tielainsäädäntöä uudistettiin vain kiireellisiä toimia vaatineilta ja helposti sovittavilta kohdilta. Liikenteen kasvun vaatimiin uudistuksiin oli mahdollisuuksia vasta valtiontalouden kohentuessa sodan jälkeen. Eduskunta hyväksyi neljän lain lakipaketin 1954. Kylätiet ja kunnantiet lakkautettiin vähitellen 1958 voimaan astuneen lain perusteella ja tiet muutettiin TVH:n hoitamiksi paikallisteiksi.
Kyläteitä ja kunnanteitä siirtyi paikallisteinä 26 000 km TVL:n hoidettavaksi 1960-luvun puoliväliin mennessä. Teiden hallinnointi yksinkertaistui, kun kylätiekunnat vähitellen poistuivat, ja kuntien huolehdittavaksi jäi vain paikallisteiden ja yksityisteiden kunnossapidon rahoittamisvelvoitteita.
Tielain voimaanpanolaissa säädettiin, että asetettuja vaatimuksia täyttämätön tie oli kunnostettava ennen luovutusta valtion hoitoon. Laissa ei tarkemmin määritelty kohtuullisia vaatimuksia, joten kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön oli 1956 annettava yleisohjeet asiasta. Tien luovutus alkoi tieinventoinnilla lumettomana aikana ja 40-sivuisen lomakkeen täytöllä. Teiden läpikäynti oli valtava urakka, josta vastasivat kunnossapitoinsinöörit, ylitiemestarit ja tiemestarit. Tie- ja vesirakennuspiirien selvitysten perusteella lääninhallitukset ehdottivat paikallisteiksi otettavat tiet. Kylätiekunnat, kuntien tielautakunnat ja asiaan liittyvät valtion virastot voivat antaa suunnitelmista lausunnon, minkä jälkeen läänit lähettivät ehdotukset TVH:lle, joka lähetti ne ministeriön päätettäväksi. Ministeriö asetti määräajan kunnostustyölle ja piiri-insinööri piti vastaanottokatselmuksen, jonka jälkeen hyväksytystä tiestä tuli paikallistie seuraavan kuukauden alusta alkaen. Kyläteiden kunnostamisen rahoittamisesta vastasivat vanhat kylätiekunnat, jotka tieluokituksen muutoksen jälkeen vapautuivat kokonaan tienpitorasituksesta.
Kylätie arkikielessä
Lähtien sanan kylätie vanhasta merkityksestä kylätie voi tarkoittaa arkikielessä yleensä kylän halki kulkevaa tietä.
Kylätie liikenneturvallisuuskokeiluna
Kokeiluluonteisena tiejärjestelynä Suomessa kylätie tarkoittaa tietä, jonka keskeltä on varattu moottoriajoneuvoille kaksisuuntainen, noin kolme metriä leveä kaista ja tämän molemmin puolin noin puolentoista metrin levyinen tila jalankulkijoille ja polkupyöräilijöille. Keskikaistalta autot väistävät vastaantulijaa pyöräilijöille ja jalankulkijoille varatulle alueelle, jos kohdalla on vapaata tilaa. Ajoneuvojen nopeusrajoitus kylätiellä on tyypillisesti joko 30 tai 40 kilometriä tunnissa. Järjestely otettin ensimmäiseksi käyttöön vuonna 2018 Hattulan Sattulantiellä Kanta-Hämeessä Hollannista saadun mallin pohjalta paikallisen kyläyhdistyksen ja ely-keskuksen yhteistyönä. Kyläteitä on sittemmin myös Pyhtäällä Suur-Ahvenkosken koulun läheisyydessä sekä Espoon ja Vantaan rajalla.
Villiam Roos
thumb|150px|Johannes Villiam Roos Villiam Johannes Roos oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe, koulutus ja urheilutoiminta
Roosin vanhempansa olivat asiamies Juhan Ludvig Roos ja Olga Vilhelmina Lindström. Hän kävi viisi luokkaa Vaasan suomalaista reaalilyseota. Villiam Roos oli nuoruudessaan aktiivi yleisurheilija ja urheilun järjestömies. Hän toimi SVUL:n Vaasan piirin sihteerinä 1913 ja puheenjohtajana 1915. Hän oli aikansa parhaita suomalaisia seiväshyppääjiä ja Vaasan Vasaman voimistelunjohtaja. Seivästä hän hyppäsi 320 elokuun lopussa 1915. Saman vuoden SM-kisoissa tuloksella olisi taisteltu pronssimitalista.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Roos työskenteli konttoristina Vaasassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota
Roos astui Suomen armeijan palvelukseen luutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa hän kaatui 28. maaliskuuta 1918 niskaan kohdistuneeseen vihollisen laukaukseen. Roos oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Vaasassa. Hänet on haudattu Turun valkoisten sankarihautaan.
Vaalserberg
thumb|Näkymä Vaalserbergiä kohti, vasemmalla Tour Baudouin ja oikealla Wilheminatoren.
Kukkulalla on kaksi näkötornia, Wilhelminatoren Alankomaiden puolella ja Tour Baudouin Belgian puolella.
Mad
thumb|Madin logo. Mad (tyylitettynä MAD) on yhdysvaltalainen huumorilehti, jonka perustivat kustantaja William Gaines ja toimittaja Harvey Kurtzman vuonna 1952. Gaines toimi lehden julkaisijana vuonna 1992 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Mad tarjoaa satiiria erilaisista yhdysvaltalaisen elämänmuodon ja populaarikulttuurin piirteistä. Se on viimeinen jäljellä oleva EC Comicsin aikanaan julkaisemista pahamaineisista ja kriitikkojen kehumista sarjakuvalehdistä. Madin toimitus sijaitsi New Yorkissa sen perustamisesta aina vuoteen 2018, jolloin se siirtyi Kaliforniaan.
Vuoden 2019 elokuusta lähtien lehti julkaisee ainoastaan aiemmin julkaistua aineistoa. Vain lehden kansi ja vuoden lopussa ilmestyvä erikoisnumero ovat uutta materiaalia. Huippuvuosina lehden tilaajamäärä oli kaksi miljoonaa, josta se putosi 140 000:een vuonna 2017.
Madin maskottihahmo on Alfred E. Neuman.
Perustaminen ja Harvey Kurtzmanin kausi (1952–1956)
Psykiatri Fredric Werthamin vuonna 1954 julkaisema pamflettikirja Seduction of the Innocent nostatti hysteerisen pelon väkivaltaisten sarjakuvien vahingollisesta vaikutuksesta nuorisoon, jolloin Yhdysvaltain johtavat sarjakuvalehtien kustantajat taipuivat perustamaan Comics Code -nimellä tunnetun itsesensuurijärjestelmän elokuvatuottajien Haysin ohjeiston tapaan. EC:n lehdet olivat olleet ankarimman arvostelun kohteena, joten Gaines joutui pian lakkauttamaan menestyneet kauhu- ja jännityssarjakuvalehtensä. Vuoteen 1956 mennessä hänelle jäi jäljelle vain Mad, jolle hän sen jälkeen omistautui loppuiäkseen.
Ensimmäisen kolmen vuoden ajan Mad oli virallisesti sarjakuvalehti (comic book), mutta kesällä 1955 se muutettiin Kurtzmanin tahdosta aikakauslehdeksi (magazine), joka pyrki parodioimaan vakavaa lehdistöä. Tässä yhteydessä lehdestä tuli mustavalkoinen, tekstaus vaihdettiin konekirjoitukseen ja lehden logo sai tunnetun muotonsa. Vaikka Mad käytännössä säilyi sarjakuvalehtenä, ”oikeana” aikakauslehtenä se ei enää kuulunut Comics Code -sensuurin piiriin.
William Gainesin ja Al Feldsteinin kausi (1956–1992)
thumb|Vuonna 1956 ilmestynyt Madin numero 30, jonka kannessa nähtiin ensimmäisen kerran Norman Mingon tekemä ”klassinen” värikuva lehden maskotista Alfred E. Neumanista. Ajauduttuaan Gainesin kanssa erimielisyyksiin Madin hallinnasta Kurtzman lähti lehdestä vuonna 1956 ja ryhtyi julkaisemaan Hugh Hefnerin kustantamia omia huumorilehtiään. Kurtzmanin mukana lähtivät myös melkein kaikki Madin silloiset piirtäjät. Gaines palkkasi lehden uudeksi päätoimittajaksi vanhan yhteistyökuppaninsa Al Feldsteinin, joka jatkoi päätoimittajana aina vuoteen 1985. Ensitöikseen Feldstein haali Madille uudet piirtäjät ja käsikirjoittajat ja hahmotteli lehdelle uuden konseptin, joka hänen mielestään oli selkeämpi ja myyvempi kuin Kurtzmanin kauden arvaamaton ja eksentrinen sisältö.
Feldsteinin pitkä päätoimittajakausi oli Madin historian menestyksekkäintä aikaa. Kun lehden levikki oli vuonna 1956 ollut 325 000, suurimmillaan se oli 2,4 miljoonaa vuonna 1973. Osa vanhoista faneista on tosin ollut sitä mieltä, että lehden sisältö oli parhaimmillaan Kurtzmanin aikana. Toisin kuin Kurtzman, Feldstein ei itse kirjoittanut Madiin käytännössä lainkaan sisältöä, vaan keskittyi pelkästään päätoimittajan tehtävään. Kurtzmanin mukana lähteneistä piirtäjistä Jack Davis palasi myöhemmin Madiin.
Madin toimituskunta koostui pitkään pelkästään miehistä. Ensimmäiset naiset palkattiin toimitukseen 1980-luvulla. Useat lehden tunnetuimmista tekijöistä olivat newyorkilaisia juutalaisia tai amerikanitalialaisia. Myöhemmin tekijöihin liittyi myös useita maahanmuuttajia, kuten kuubalainen Antonio Prohías, espanjalainen Sergio Aragonés ja itävaltalainen Paul Peter Porges. Monet Feldsteinin 1950- ja 1960-luvulla värväämistä piirtäjistä ja käsikirjoittajista jatkoivat Madin parissa työskentelyä 2000-luvulle saakka. Vakituinen tekijäjoukko tunnettiin lempinimellä ”The Usual Gang of Idiots” (”Se tavallinen idioottijoukko”).
Gaines pysyi Madin julkaisijana koko ikänsä, mutta luopui lehden omistuksesta myydessään sen vuonna 1961 Premier Industries -yhtiölle, joka myi sen edelleen National Periodical Publicationsille. Omistajayritys päätyi fuusioiden seurauksena osaksi Warner Communications- ja lopulta Time Warner -konsernia. Konserni jätti Gainesille kuitenkin vapaat kädet johtaa lehteä mielensä mukaan. Hän onnistui luomaan Madin tekijöiden keskuuteen vahvan ryhmähengen, mutta häntä pidettiin myös itsevaltaisena johtajana ja vaikealuonteisena ihmisenä. Gaines maksoi piirtäjille ja käsikirjoittajille selvästi suurempia palkkioita kuin useimmat muut lehdet tuohon aikaan, mutta tekijät joutuivat samalla luopumaan kaikista oikeuksista työhönsä. Madin suosituimpiin piirtäjiin kuulunut Don Martin jätti lehden vuonna 1987, koska hän oli tyytymätön tähän järjestelmään.
Mad voitti vuosien varrella useita oikeusjuttuja, joissa parodioinnin kohteeksi joutuneen sisällön omistajat vetosivat tekijänoikeuksiin. Tunnetuin tapaus liittyi vuonna 1961 Madin oheiskirjasen yhteydessä julkaistuun laulukokoelmaan ”Sing Along with Mad”, joka sisälsi Frank Jacobsin sepittämiä satiirisia lauluja. Laulujen yhteydessä mainittiin tunnetut kappaleet, joiden sävelellä ne oli tarkoitus laulaa, joten joukko alkuperäisten laulujen tekijöitä Irving Berlinin johdolla haastoi Madin oikeuteen ja vaati 25 miljoonaa dollaria tekijänoikeuskorvauksia. Juttu ratkaistiin vuonna 1963 kahdessa oikeusasteessa Madin hyväksi ja korkein oikeus hylkäsi kantajien valituksen jättäen aiemman tuomion voimaan. Tämä oli merkittävä ennakkopäätös, joka turvasi oikeuden parodiaan ja satiiriin. Myös kiista Alfred E. Neuman -hahmon tekijänoikeudesta ratkesi pari vuotta myöhemmin korkeimmassa oikeudessa Madin hyväksi.
Myöhemmät vaiheet
thumb|pysty|Madin päätoimittajana vuosina 2018–2019 toiminut Bill Morrison. Feldsteinin jäätyä eläkkeelle vuonna 1985 päätoimittajan tehtävät jaettiin Nick Meglinin ja John Ficarran kesken. Meglin jäi eläkkeelle vuonna 2004, minkä jälkeen Ficarra toimi päätoimittajana yksin vuoden 2017 loppuun. William Gainesin kuoltua vuonna 1992 Time Warner siirsi Madin omistamansa DC Comicsin alaisuuteen ja nimitti uudeksi julkaisijaksi Joe Orlandon. Vuoden 2018 alusta uudeksi päätoimittajaksi tuli Bill Morrison, joka oli aiemmin ollut muun muassa Bongo Comics -sarjakuvakustantamon johdossa. Madin toimitus siirtyi samalla New Yorkista Burbankiin Kaliforniaan. Morrison lähti Madista jo seuraavana vuonna, jolloin lehti siirtyi julkaisemaan pääasiassa koosteita vanhasta materiaalista.
Mad ilmestyy edelleen, mutta sen myyntiluvut ovat supistuneet huomattavasti.
Sisältö
Madin vakiosisältöä ovat muun muassa satiiriset sarjakuvaversiot suosituista uutuuselokuvista ja -televisiosarjoista. Elokuvasatiirien piirtäjistä tunnetuimmat ovat olleet Mort Drucker ja Jack Davis, jotka tunnettiin kyvystään tehdä tarkkoja karikatyyrejä tunnetuista näyttelijöistä ja muista henkilöistä.
Jokaisessa Madin numerossa vuosikymmenten ajan mukana olleita yksittäisten tekijöiden luomuksia ovat olleet muun muassa Antonio Prohíasin sanaton sarjakuva Spy vs. Spy, Dave Bergin yksittäisiä sarjakuvastrippejä käsittävä palsta The Lighter Side of..., Sergio Aragonésin sivujen marginaaleihin piirtämät pienet sanattomat vitsikuvat sekä Al Jaffeen tekemä takakannen taittelutehtävä (Mad Fold-in). Lehden maskotin Alfred E. Neumanin kuva on lähes jokaisen numeron etukannessa.
Al Jaffeen keksimä takakannan taittelutehtävä nähtiin ensi kerran vuonna 1964 numerossa 86. Siinä sisätakakannan kuva ja kuvateksti näyttävät tarjoavan niiden yllä esitettyyn kysymykseen suoraviivaisen vastauksen, mutta ne muuttuvat oikein taiteltaessa toiseksi kuvaksi ja tekstiksi, jotka tarjoavat samaan kysymykseen odottamattoman, usein satiirisen vastauksen. Pienemmäksi taiteltava kuvasivu (fold-in) oli alkuaan tarkoitettu myös vastakohdaksi muiden lehtien isommaksi taiteltaville keskiaukeamakuville (fold-out). Jaffee piirsi yksin kaikki taittelutehtävät vuoteen 2019, jolloin hän oli jo 98-vuotias. Sen jälkeen niitä on piirtänyt Johnny Sampson.
Mad tunnettiin pitkään siitä, että se ei sisältänyt lainkaan mainoksia. Sen sijaan Mad julkaisi usein mainosparodioita, joissa pilkattiin paljon julkisuutta saaneita mainoskampanjoita, varsinkin New Yorkin Madison Avenuen suurten mainostoimistojen kulloisiakin uutuuksia. Kurtzmanin aikana lehti julkaisi myös tavallisia mainoksia, mutta häpeämättömät mainosparodiat karkottivat pian oikeat mainostajat ja Gaines päätti tehdä mainoksettomuudesta lehden periaatteen. Madin parodiat pilkkasivat yleensä aina itse mainoksia eivätkä mainostettavia tuotteita, poikkeuksena tupakka, sillä Gaines inhosi tupakointia. Vuodesta 2001 alkaen Mad on julkaissut mainoksia.
Madin tekijöillä on ollut tapana kierrättää tiettyjä kuuluisia sisäpiirivitsejä. Kurtzmanin kauden vakiovitsejä olivat esimerkiksi Melvin-nimisen hahmon esiintyminen lähes jokaisessa tarinassa ja teksteissä vilahdelleet vierasperäiset nonsense-sanat, kuten ”furshlugginer”, ”potrzebie” ja ”veeblefetzer”. Juutalainen Kurtzman kehitti monet niistä vääntelemällä jiddišin kielen sanoja. Myöhemmistä Madin vakiovitseistä tunnettuja ovat esimerkiksi sarjakuvaruutujen taustalle piilotettu Arthur-ruukkukasvi ja MAD-ilmalaiva sekä viittaukset aksolotleihin. Arthur-kasvi tiettävästi perustui Madin taiteellisen johtajan John Putnamin toimistossa olleeseen avokado-pensaaseen.
Madin satiiri on perinteisesti ollut pääosin epäpoliittista, mutta lehti on sisältänyt vuosien varrella jonkin verran myös poliittista satiiria. Mad on pyrkinyt pilkkaamaan kaikkia vallassaolijoita ja molempia poliittisia ääripäitä, mutta sitä on yleensä pidetty enemmän liberaaleja kuin konservatiivisia mielipiteitä edustavana.
Oheistuotteet ja sovitukset
Madin sisällöstä on 1950-luvulta alkaen julkaistu kymmeniä kokoomakirjoja. Parker Brothers julkaisi vuonna 1979 hyvin menestyneen lautapelin The Mad Magazine Game. Madista on julkaistu muissa maissa kansallisia versioita, joita 1990-luvun alussa oli yhteensä 12. Suomessa lehti ilmestyi vuosina 1970–1972 nimellä Suomalainen MAD ja vuosina 1982–2005 nimellä Suomen MAD. Mad-lautapeli julkaistiin Suomessa kahtena eri versiona, joiden nimet olivat ”MAD – Peli huonolle häviäjälle” ja ”MAD – Pähkähullu peli koko perheelle”.
Fox-televisioverkko alkoi vuonna 1995 esittää sketsisarjaa Mad Tv, jonka sisällöstä osa oli hyvin löyhästi Mad-lehden innoittamaa. Cartoon Network -kanavalla ryhdyttiin vuonna 2010 esittämään animaatiosarjaa Mad, jonka sisältö perustui hieman suoremmin lehden sarjakuviin.
Mad sponsoroi näkyvästi vuonna 1980 valmistunutta komediaelokuvaa Sotilasopisto. Gaines ja lehden toimitus olivat hyvin pettyneitä elokuvaan ja maksoivat siitä, että kaikki viittaukset Madiin poistettiin elokuvan videojulkaisuista.
Mary Rodgers ja Marshall Barer tekivät vuonna 1965 Madin sisällön innoittaman off-Broadway-musikaalin The Mad Show, jonka libreton kirjoittamiseen osallistuivat myös Madin käsikirjoittajat Stan Hart ja Larry Siegel.
Mersin
thumb|210px|Mersinin keskustaa
Mersin on kaupunki nykyisessä Turkissa Taurusvuorten eteläpuolella Välimeren rannalla. Se on Mersinin maakunnan pääkaupunki. Vuonna 2022 Mersinissä oli  1,053,000. Asukasta
Mersinin satama on Etelä-Turkin merkittävin satama ja maan kolmanneksi suurin konttisatama.
Sillä on pitkä historia, joka alkoi kivikaudella.
Mersin kivikaudella
Etelä-Anatoliassa Välimeren rannalla sijainneessa Mersinissä asuttiin jo kivikaudella. Taurusvuorten eteläpuolella sijaitseva Mersin on ollut perinteisesti portti idän ja lännen välillä. Tämän takia monet kulttuurit ja kansat levittäytyivät sinne. Mersin oli muinaisten kauppateiden varsilla. Rannikolla asuttiin jo ehkä 9000-8000 eaa. Vanhinta Mersiniä kutsutaan nimellä Yümüktepe. Siellä asuttiin ajoitusten mukaan noin 6300 eaa. alkaen. Se oli neoliittinen maanviljelykylä. Paikka linnoitettiin noin 4900 tai 4500 eaa. Tämä mersin oli voimakkaan paikallisen päällikkökunnan keskus. Paikka oli asumaton 3200-1200 eaa., jolloin monet Lähi-idän suuret kulttuurit kukoistivat.
Länsi-Papua
thumb|130px|Länsi-Papuan vaakunalintu on [[kasuaari.]] Länsi-Papua (, aiemmin Irian Jaya Barat) on Indonesian provinssi Uuden Guinean saaren osan, Länsi-Uuden-Guinean luoteisosassa ja sen länsipuolella olevilla Raja Ampatin lähisaarilla. Valtaosa Länsi-Papuasta sijaitsee Bamburain ja Doberain niemimaalla, joka tunnetaan myös Linnunpään niemimaana.
Länsi-Papuan provinssi perustettiin vuonna 2003, kun se erotettiin Papuasta omaksi provinssikseen. Länsi-Papuan pinta-ala on 97 024 neliökilometriä ja väkiluku on noin 0,8 miljoonaa (vuonna 2010). Länsi-Papuan pääkaupunki Manokwari.
Väestöltään Länsi-Papuan provinssi on monimuotoinen. Väestö koostuu jaavalaisista siirtolaisista, joita on siirtynyt ylikansoittuneelta Jaavalta Indonesian valtion transmigrasi asutusohjelman myötä, sekä useista papualaisista alkuperäiskansoista. Virallinen kieli on indonesia, mutta alueella puhutaan 250 eri kieltä.
Antero Juntto
Antero Juntto (s. 14. huhtikuuta 1944 ) on Luumäen Poikia edustanut yleisurheilija, erityisesti kuulantyöntäjä. Hän saavutti vuonna 1970 tuloksen 18,48, joka on säilynyt Etelä-Karjalan piirin ennätyksenä yli viisikymmentä vuotta. Vuonna 1965 hän saavutti Kalevan kisoissa hopeaa tuloksella 17,56 jääden Matti Yrjölän kullasta vain 29 senttimetriä. Vuosina 1967 ja 1968 Juntto oli pronssilla. Juntto osallistui myös seiväshyppääjien Auvo Pehkorannan ja Altti Alarodun kanssa toisiin Euroopan hallimestaruuskisoihin Prahassa vuonna 1967, joskin menestys jäi vaatimattomaksi.
Ryan Edgar
Ryan Edgar (s. 10. elokuuta 1986 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on dominicalais-englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa seuratasolla Isthmian Leaguessa pelaavaa Aveley FC:tä.
Edgar aloitti uransa Canvey Island FC:ssä, josta hän siirtyi vuonna 2008 Histon FC:hen käytyään myös Luton Townin testattavana. Hän pelasi Histonin jälkeen kahdessa muussa seurassa ennen kuin meni takaisin Canvey Islandille, josta hän lähti vielä samana vuonna nykyiseen seuraansa Aveley FC:hen.
Edgar pelasi ensimmäiset ottelunsa Dominican maajoukkueessa vuonna 2008, kun hän pelasi kahdesti Barbadosta vastaan vuoden 2010 MM-kisojen karsinnan yhteydessä. Kyseessä ovat edelleen pelaajan ainoat maaottelut.
Edgar on jalkapalloilija Jermain Defoen serkku.
Yhteisvelkasuhde
Yhteisvelkasuhde tarkoittaa, että kaksi tai useampi henkilö vastaa samasta velasta. He ovat vastuussa velan maksusta joko solidaarisesti tai ositellusti eli jaetusti. Velalliset ovat solidaarisessa vastuussa eli yhteisvastuussa silloin, kun he vastaavat suorituksesta omasta ja toistensa puolesta. He ovat tällöin sitoutuneet velkavastuuseen sopimatta vastuun jaosta tai he ovat aiheuttaneet vahingon yhdessä. Velkoja voi periä koko velan yhdeltä velalliselta tai kaikilta velallisilta heidän osuuksiensa mukaan. Velallisten väliset suhteet määrittyvät takautumisoikeussäännösten perusteella. Ositellusta vastuusta on kyse silloin, kun kukin velallinen vastaa vain omasta osastaan velkaa. Tällöin velallinen ei ole vastuussa toisen velallisen maksukyvystä, ellei asiasta ole erikseen sovittu. Vastuu velasta jakautuu tasaosuuksiin, ellei osuuksista ole sovittu tai jako ilmene olosuhteista.
Puhekela
pienoiskuva|Bassokaiuttimen puhekela. Puhekela on kaiutinelementissä vaikuttava sähkömagneettinen osa, jota ohjataan vahvistimen tuottamalla vaihtovirralla. Kaiutin on varustettu kestomagneetilla. Puhekela liikkuu kelaan viedyn virran mukaisesti kestomagneetin sisällä, toimien sähkömagneettina. Puhekela on kiinnitetty suoraan kaiutinelementin kartioon ja tuottaa näin elementin fyysisen liikkeen.
Rakenteeltaan yhdistelmä on solenoidi, jonka liike on edestakaista liikepoikkeaman rajoissa. Kaiuttimen käyttötarkoituksesta riippuen puhekelan paino, tehonkesto, resistanssi / impedanssi, pituus ja halkaisija mitoitetaan haluttuun arvoon. Puhekela on aina kompromissi ja vaikuttaa kaiuttimien sähköisten arvojen lisäksi myös mekaanisiin arvoihin. Yksinään puhekela onkin vain korkeiden taajuuksien läpäisyä (6 dB / oktaavi) jarruttava kela. Koska kela on luonteeltaan induktiivinen ei kuorma (impedanssi) ole arvona vakio vaan voimakkaasti sidoksissa taajuuden funktioon. Lisäksi kotelotyyppi vaikuttaa voimakkaasti kokonaisuuden impedanssivasteeseen ja siten myös tehonkestoon.
Puhekela on yleensä valmistettu kiertämällä eristettyä kupari- tai alumiinilankaa lasikuitu- tai komposiittiputken ympäri. Rakenne voi kuitenkin olla peräkkäinen tai päällekkäinen. Putki voidaan myös kiertää molemmilta puolilta.
Kaksoispuhekelassa lankakierrostuksia on kaksi erillistä saman putken ympärillä, sellaisissa kaiutin elementeissä on yleensä 4 liitintä ja puhekelat voidaan kytkeä sarjaan tai rinnan.
Malaijilaiset kielet
Malaijilaiset kielet on malaijilais-polynesialaisten kielten alaryhmä, johon kuuluvia kieliä puhutaan pääasiassa Malesiassa ja Indonesiassa. Kieliryhmän puhutuin kieli on Malesian ja Indonesian pääkieli malaiji, jonka kirjakielimuoto indonesia on Indonesian virallinen kieli. Muita laajasti puhuttuja malaijilaisia kieliä ovat 5,5 miljoonan puhujan minangkabau, 3,5 miljoonan puhujan banjar, 3,1 miljoonan puhujan musi ja 800,000 puhujan iban.
Henry Lawes
pienoiskuva|Henry Lawes, tuntemattoman taiteilijan maalaus Henry Lawes (kaste 5. tammikuuta 1596 Dinton, Wiltshire – 21. lokakuuta 1662 Lontoo) oli brittiläinen säveltäjä.
Lawes pääsi Chapel Royalin jäseneksi vuonna 1626 ja kuninkaallinen luutisti-laulaja vuonna 1631. Hän sävelsi musiikkia John Miltonin naamionäytelmään Comus ja mahdollisesti Thomas Carewin Coelum Britannicumiin (1634). Vuonna 1636 Lawes sävelsi yhdessä veljensä William Lawesin kanssa musiikkia William Davenantin naamionäytelmään The Triumphs of the Prince D'Amour. Myös Lawesin Choice Palmes -teokseen (1648) on sisällytetty hänen veljensä musiikkia ja Miltonin sonetti. Lawes menetti asemansa hovissa Englannin sisällissodan levottomuuksien aikana, mutta sai ne takaisin Englannin restauraation yhteydessä vuonna 1660. Vuonna 1656 hän teki musiikkia Davenantin The Siege of Rhodesiin.
Erityisen merkittäviä sävellyksiä Lawesin tuotannossa ovat hänen continuo-laulunsa. Lauluihin vaikutti italialainen resitatiivityyli.
TCP-kaappaus
TCP-kaappaus tarkoittaa TCP:n mahdollistamaa protokollalla luotua yhteyden väärentämistä tai kaappaamista. Toimenpide perustuu IP-väärennökseen, jossa käytännössä väärennetään IP-pakettien lähdeosoite, muutoin pyritään aivan normaalisti muodostamaan TCP-yhteyttä. Ongelmaksi tulee kuitenkin väärennetyn osoitteen käyttäytyminen; kun se saa kohdeasemalta SYN/ACK-paketin. Normaalisti tähän tulisi :n mukaan vastata kohdeasemalle RST-valitsimella (ilmaisu hylätä yhteys välittömästi) varustetulla paketilla portin ollessa kiinni ja tämä aiheuttaisi luonnollisesti kaappauksen epäonnistumisen. Ongelma voidaan ratkaista mm. SYN-tulvaamalla kohdekoneen TCP-pino, jonka toivottu vaikutus olisi kykenemättömyys vastata yhteyspyyntöihin. Ratkaisu voi myös olla väärennetyn aseman yhteyksien hallinta, joka toisaalta edellyttäisi jonkin asteista asemaan tunkeutumista. Päällimmäinen ongelma kaappauksen onnistumisessa on kuitenkin TCP-yhteyden vaatimien kuittaus- eli ACK-numeroiden oikeellisuus väärennetyissä paketeissa; mikäli numerot eivät täsmää yhteyden muodostus epäonnistuu. Jos vastauspaketteja ei mitenkään voida nähdä (koska ne reititetään väärennettyyn osoitteeseen) täytyy kuittausnumerot pystyä päättelemään, jotta niihin voitaisiin lähettää oikealta näyttävä vastaus. Aikaisemmin TCP-pinojen aloittavat järjestysnumerot noudattivatkin yksinkertaisia kaavoja, joka saattoi olla verkkotiedustelua käyttämällä helpostikin selvitettävissä. Kaappausta pidettiin aikaisemmin hyvin teoreettisena ja vainoharhaisten henkilöiden spekulaationa kunnes se lopulta toteutettiin. TCP-pinototeutusten tuottamien järjestysnumeroiden ennustettavuutta on kaappausten jälkeen jossakin määrin onnistuneesti pyritty vaikeuttamaan.
Kuuluisa krakkeri Kevin Mitnick käytti TCP-kaappausta murtautuessaan tietoturvaekspertti Tsutomu Shimomuran koneeseen. Kaappausta ei todellisuudessa tarvittu kuin muutaman paketin verran; Mitnick käytti hyväkseen kahden koneen luottamussuhteita rlogin-palveluissa, jolloin hän onnistui muokkaamaan Shimomuran rlogin-palvelimen erästä konfigurointitiedostoa siten, että etäkirjautumiset hyväksyttiin ilman salasanaa kaikista koneista. Vaikka kaappaus kesti kokonaisuudessaan vain muutaman sekunnin murto-osan, se oli kuitenkin olennainen osa kyseisen tietomurron onnistumista.
Vili
Vili on suomalainen miehen nimi. Vuoden 2019 loppuun mennessä Vili-nimen on Suomessa saanut noin 5340 henkilöä, joista suurin osa on syntynyt vuoden 1980 jälkeen.
Vilin nimipäivä on 6. huhtikuuta. Suomen almanakassa Vili on ollut vuodesta 1995.
Viljelypalsta
Viljelypalsta on yleensä noin aarin kokoinen alue peltoa, jossa viljellään kasveja. Ruoaksi kelpaavien kasvien lisäksi palstalla voi kasvattaa myös kesäkukkia. Kaupungit vuokraavat tai myyvät viljelypalstoja halukkaille palstaviljelijöille. Kaupunki huolehtii yleisten käytävien hoidosta ja kasteluveden saatavuudesta. Venäjällä palstaviljelmä on useimmiten aidattu korkealla aidalla ja portti lukittu. Neuvostoliiton aikana valtiolta vuokrattiin yksityisiä viljelypalstoja, mutta nykyään palstan lunastaminen on mahdollista.
Valkomerikotka
Valkomerikotka (Haliaeetus leucogaster) on merikotkien sukuun kuuluva päiväpetolintu.
Tuntomerkit
Valkomerikotkalla on valkoinen pää ja alapuoli ja tummanharmaa selkä ja siivet. Siipien takareuna on alhaalta musta. Nokka on harmaa, ja sen kärki on tummempi. Silmät ovat tummanruskeat. Sukupuolet ovat samannäköiset, mutta naaraat ovat koirasta suurempia. Naaraat painavat 2,8–4,2 kg ja koiraat 2,5–3,7 kg. Valkomerikotkan siipien kärkiväli on 1,8–2 metriä.
Levinneisyys
Valkomerikotkaa tavataan Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Australiassa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ravinto
Valkomerikotka käyttää ravinnokseen pääasiassa vesieläimiä, kuten kaloja, kilpikonnia ja merikäärmeitä, mutta se saalistaa myös nisäkkäitä ja lintuja. Se hyödyntää myös haaskoja.
Seinosuke Uchida
Seinosuke Uchida (1. joulukuuta 1884 – 28. huhtikuuta 1975) oli japanilainen lintutieteilijä.
Uchida työskenteli Japanin maatalousministeriön metsäosastolla. Hän toimi Japanin lintutieteellisen kongressin puheenjohtajana. Uchida tutki väiveitä eli lintujen loisia, ja julkaisi aiheesta useita tieteellisiä tutkimuksia.
Uchida mainitaan tohtori Akira Iizukan oppilaaksi. Uchida nimesi lukuisia uusia eläinlajeja ja alalajeja.
Jäätyneet linnut putoavat oksiltaan
Jäätyneet linnut putoavat oksiltaan (Däižed lindud lanktoba oksilpei, Замёрзшие птицы падают с веток) on Raisa Lardot'n runokokoelma vuodelta 2001. Runot ovat kokoelmassa sekä suomeksi, vepsäksi että venäjäksi. Valokuvat ovat Mikko Savolaisen. Runojen käännökset vepsäksi ovat Maria Zaitsevan ja Miikul Pahomovin ja venäjäksi Leo Maltšukovin.
Hyvää Suomesta -merkki
pienoiskuva|Hyvää Suomesta -merkki
Hyvää Suomesta -merkki on suomalaisten pakattujen elintarvikkeiden alkuperämerkki. Merkki on vapaaehtoinen ja sitä voivat käyttää elintarvikevalmistajat, jotka valmistavat tuotteitaan Suomessa, suomalaisista raaka-aineista. Lisäksi merkin käyttäjältä edellytetään Ruokatieto Yhdistys ry:n jäsenyyttä. Merkki tunnetaan yleisessä kielenkäytössä myös nimellä Joutsenlippu.
Vuonna 2022 Hyvää Suomesta -merkki äänestettiin Suomen viidenneksi arvostetuimmaksi tuotemerkiksi Taloustutkimuksen vuosittaisessa Brändien arvostus -kyselyssä.
Hyvää Suomesta -merkki julistaa Suomalaisen ruoan päivää 4. syyskuuta.
Kriteerit
Hyvää Suomesta -merkkiä saa käyttää kriteerit täyttävän ruokatuotteen pakkaukseen tai etikettiin painettuna sekä tämän tuotteen mainonnassa. Hyvää Suomesta -merkillä varustettu elintarvike on valmistettu ja pakattu Suomessa suomalaisista raaka-aineista. Kaikki liha, kala, kananmuna ja maito ovat 100 % suomalaisia. Kun kaikki lopputuotteeseen käytetyt raaka-aineet lasketaan yhteen, on suomalaisuusasteen oltava vähintään 75 %. Käytännössä kaikkien tuotteiden raaka-aineiden kotimaisuuden keskiarvo on tällä hetkellä noin 95 %.
Kalervo Palsa ja kuriton käsi
Kalervo Palsa ja kuriton käsi (työnimiä Palsa ja Koko puu kuvia täynnä ) on Pekka Lehdon ohjaama fiktioelokuva taiteilija Kalervo Palsasta.