cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hans Kelsen
Tieteellisen uransa ohella Kelsen työskenteli myös käytännöllisempien tehtävien parissa. Hän muun muassa osallistui Itävallan vuoden 1920 perustuslain laadintaan ja toimi sotarikostoimikunnan oikeudellisena avustajana Nürnbergin oikeudenkäynneissä.
Elämäkerta
Kelsen syntyi Prahassa, silloisessa Itävalta-Unkarissa 11. lokakuuta 1881. Hän oli juutalaista syntyperää, mutta myöhemmin kääntyi muodollisesti kristinuskoon. Kelsenin perhe muutti Wieniin hänen ollessaan kolmevuotias, ja hän opiskeli oikeustiedettä Wienin yliopistossa, jossa hän sai dosentin pätevyyden vuonna 1911, ylimääräisen professuurin vuonna 1917 ja varsinaisen professuurin vuonna 1919. Kelsen oli alkujaan valtio-oikeuden tutkija, ja hänen ensimmäinen monografiansa oli Hauptprobleme der Staatsrechtslehre. Vuonna 1912 Kelsen meni naimisiin Margarete Bondin kanssa ja pariskunnalle syntyi kaksi tytärtä.
Kelsen osallistui myös politiikkaan edustaen sosiaaliliberalismia. Hän osallistui asiantuntijana oikeusministeriön palveluksessa Itävallan vuoden 1920 perustuslain laadintaan, johon hän vaikutti merkittävästi esimerkiksi esittämällä erityisen valtiosääntötuomioistuimen perustamista. Kelsen myös toimi kyseisen tuomioistuimen ensimmäisen kokoonpanon jäsenenä vuoteen 1930 asti, jolloin hän joutui väistymään poliittisen ilmapiirin muuttuessa oikeistolaisemmaksi. Samana vuona Kelsen otti viran Kölnin yliopistosta Saksassa, mutta joutui jättämään virkansa vuonna 1933 natsien valtaannousun seurauksena. Hän siirtyi opettamaan ensin Geneven yliopistoon, sitten Prahan yliopistoon ja lopulta vuonna 1940 Yhydsvaltoihin.
Yhdysvalloissa Kelsen opetti Kalifornian yliopistossa Berkleyssä. Hän jatkoi tieteellistään työtään aina 90-vuotiaaksi asti, jolloin hän huomasi kirjoittaessaan teostaan Allgemeine Theorie der Normen muistinsa alkavan pettää. Käsikirjoituksensa hän "testamenttasi" mahdollista julkaisemista varten pääoppilaalleen R. A. Métallille, joka kuitenkin kuoli äkillisesti ennen kuin oli ehtinyt saada työn valmiiksi, ja hänen kirjoituksiaan on julkaistu postuumisti muiden toimesta aina vuoteen 1985 asti. Kelsen kuoli 91 vuoden ikäisenä Berkeleyssä 19. huhtikuuta 1973.
Oikeusteoria
Kelsen nimitti omaa oikeuspositivistista oikeusteoriaansa puhtaaksi oikeusopiksi ja piti sitä ainona ankarasti määritellyn tieteellisyyden vaatimukset täyttävänä oikeusteoriana. Teorian "puhtaus" merkitsee, että se pyrkii olemaan puhdas yhtäältä yhteiskuntatieteistä ja toisaalta moraalista. Kelsenin mukaan oikeustieteen erotti yhteiskuntatieteistä se, että sen kohteena oli lainalaisuuksien ja syy-seurassuhteiden sijaan normatiivinen järjestelmä, ja moraalitieteistä sen kohteena olevan normatiivisen järjestyksen pakottavuus. Lisäksi Kelsenin teoria ei käsitellyt tietyn aikakauden tai maantieteellisen alueen oikeutta vaan oikeutta yleensä, sen muuttumatonta muodollista rakennetta erotuksena muuttuvasta sisällöstä. Kelsen erotti teoriassaan staattisen puolen, joka kuvasi oikeuden rakennetta, ja dynaamisen puolen, joka kuvasi oikeuden luomista, muuttamista ja kumoamista.
Kelsen sai vaikutteita kantilaisuudesta, etenkin sen tietoteoriasta, loogisesta empirismistä, jota edustavan Wienin piirin toimintaan hän osallistui, ja saksalaisessa oikeustieteessä vaikuttaneesta lakipositivistisesta käsitelainopista (saks. Begriffsjurisprudenz) , jonka edustajiin kuuluva Georg Jellinek toimi valtio-oikeuden professorina Wienin yliopistossa ennen Kelseniä. Pitkän elämänsä aikana Kelsen kehitti teoriaansa ja muutti monia sen keskeisiä ajatuksia.
Normipyramidi (saks. Stufenbau)
Kelsenin mukaan oikeusnormit liittyvät "pitämisen" (saks. Sollen) maailmaan erotuksena kausaalilain alaisesta "olemisen" (saks. Sein) maailmasta, joiden välistä eroa hän piti tajunnallemme välittömästi annettuna. Täten yksittäisen oikeusnormin voimassaolo eli pätevyys voi perustua vain toiseen oikeusnormiin. Oikeusnormit ovat Kelsenin mukaan norminantotahdon tuotteita, joille toiset oikeusnormit antavat objektiivisen merkityksen. Tällä tavoin oikeusnormit muodostavat hierarkkisen rakenteen eli normipyramidin, jossa alemmanasteisten normien pätevyys perustuu niitä ylemmänasteisiin normeihin ja näiden normien pätevyys edelleen ylempiin normeihin. Esimerkiksi asetusten normit saavat pätevyytensä lain tasoisista normeista ja lakien normit puolestaan perustuslain normeista. Alemmat oikeusnormit eivät saa olla ristiriidassa ylempien oikeusnormien kanssa, jotka ristiriitatilanteissa syrjäyttävät ne. Tästä hierarkiasta johtuu, että oikeus on suljettu, yhtenäinen ja koherentti systeemi. Ajatuksen normihierarkiasta esitti ensimmäisenä itävaltalainen oikeustietelijä Adolf Julius Merkl, jolta Kelsen sen omaksui.
Oikeusjärjestyksen erottaa Kelsenin mukaan muista normatiivisista järjestyksistä se, että oikeusjärjestys on pakkojärjestys, jonka normien noudattamatta jättämisestä seuraa sanktio. Oikeusjärjestys sisältää myös oikeusnormeja, jotka eivät itse aseta sanktiota, mutta tällaiset normit ovat epäitsenäisiä ja riippuvaisia sanktioita asettavista oikeusnormeista. Myös kansainvälinen oikeus on Kelsenin mukaan oikeusjärjestys, sillä sen noudattamisen takeena ovat myös sanktiot, joihin kuuluvat repressaalit ja sodat. Kuitenkin Kelsen myös ajatteli, että kansainvälisen oikeuden sääntöjen tuleminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä riippuu kansallisen oikeusjärjestyksen perusnormista.
Kelsenin mukaan oikeusjärjestyksen tulee myös olla suurin piirtein tehokas (saks. im grossen und ganzen wirksam) ollakseen pätevä. Sen käsittämät oikeusnormit tulee siis panna tavallisesti tehokkaalla tavalla täytäntöön tuomioistuimissa ja muissa viranomaisissa. Pääpiirteisen tehokkuuden vaatimus koskee sekä oikeusjärjestystä yleisesti että erikseen sen yksittäisiä oikeusnormeja.
Perusnormi (saks. Grundnorm)
Kelsenin mukaan normipyramidin huipulla on pelkästään ajattelussa edellytetty perusnormi, johon oikeusnormien regressio päättyy ja joka on näin kaikkien oikeusjärjestyksen normien lopullinen peruste. Kelsen kutsui perusnormia transsendentaalis-loogiseksi edellytykseksi, joka on välttämätön, jotta normatiivisesta maailmasta voi olla mitään tietoa, ja jota juristit yhteisesti hyödyntävät normatiivisena mittapuuna, jonka avulla he kykenevät tunnistamaan voimassa olevan oikeuden ja erottamaan sen ei-oikeudesta. Kelsenin ajatus perusnormista on läheisesti yhteydessä Immanuel Kantin transsendentaaliseen filosofiaan. Ajattelunsa myöhemmässä vaiheessa Kelsen piti perusnormia pikemminkin hyödyllisenä fiktiona.
Kelsenin tulkintaoppi
Kelsen jakoi laintulkinnan kahteen kategoriaan. Lakien säätämisessä ja lainkäytössä on kyse autenttisesta tulkinnasta, jossa luodaan oikeutta asettamalla oikeusnormi. Sen sijaan oikeustieteessä on kyse epäautenttisesta tulkinnasta, jossa ei luoda oikeutta vaan vain todetaan oikeusnormien sisältö. Jos oikeusnormin kielellinen sananmuoto on tulkinnanvarainen, ei Kelsenin mukaan millään oikeudellisella metodilla ole mahdollista ratkaista, mikä tulkinnallinen kannanotto on "oikea" vaan kaikki tulkintavaihtoehdot ovat oikeuden kannalta samanarvoisia. Oikeutieteen tulee rajoittua vain oikeusnormien ja niiden mahdollisten tulkintavaihtoehtojen kuvaamiseen arvovaapasti eikä esittää mitään tiettyä tulkintasuositusta.
Kelsenin valtioteoria
Kelsenin valtioteoria sisältyy etenkin hänen teokseensa General Theory of Law and State. Kelsenin mukaan valtio on yhtä kuin oikeusjärjestys. Oikeusjärjestyksen takana ei siis ole mitään ei-oikeudellista oliota, joka voitaisiin identifioida valtioksi. Oikeusjärjestyksen taustalla on kyllä erilaisia valtasuhteita, jotka liittyvä siihen seikkaan, että oikeudellisesti on olemassa valtio, mutta niistä ei voida erottaa valtioksi identifioitavaa määrättyä suhteiden joukkoa, sillä ainoa tapa erottaa erilaiset suhteet ja tottelemisen motiivit on käyttää sellaisia käsitteitä, jotka jo edellyttävät valtion olemassaoloa. Kaikki viittaukset valtioon, esiintyivätpä ne sitten oikeudellisessa kielenkäytössä, sosiologisissa tutkimuksissa tai arkipuheessa, viittaavat siis oikeudellisesti määriteltyyn olioon.
Kritiikki
Perusnormin käsitettä on pidetty Kelsenin teorian kiistellyimpänä ja haavoittuvimpana kohtana, ja Kelsenin vastaukset sitä kohtaan esitettyyn kritiikkiin jäivät epämääräisiksi. Kelsenin tulkitsijoilla on usein vaikeuksia selittää, mikä perusnormi on ja sijoittuuko se osaksi oikeutta vai sen ulkopuolelle. Raimo Siltala on verrannut perusnormia paroni von Münchhaussenista kertovaan tarinaan, jossa tämä vetää itsensä tukastaan ylös suosta. Kaarlo Tuori on kritisoinut Kelsenin teoriaa siitä, että perusnormi asetetun sijaan pelkästään edellytettynä normina johtaa Kelsenin hylkäämään oikeuden positiivisuuden. Englantilaisen oikeuspositivistin H. L. A. Hartin ajatusta tunnistamissäännöstä on pidetty ajatuksellisena vaihtoehtona Kelsenin perusnormille, mutta Hartin pääteoksessa The Concept of Law vertailu näiden kahden välillä on rajoittunut vain pariin alaviitteeseen.
Myös muita Kelsenin puhtaan oikeusopin piirteitä on kritisoitu. Myöhempi oikeudellisen ratkaisun teoriaa pohtiva keskustelu on ohittanut Kelsenin, jolla ei ollut paljon sanottavaa argumentaatioteoriasta ja joka ei koskaan kyennyt luomaan oikeudellisen ratkaisun teoriaa, joka olisi tyydyttänyt hänen asettamansa johdonmukaisuusvaatimukset. Oikeusjärjestyksen pääpiirteisen tehokkuuden vaatimusta on krititisoitu yhtäältä siitä, että oikeutta täytäntöönpaneva tuomioistuin on oikeudellinen tosiasia, jonka tunnistaminen edellyttää jo tietoa oikeudesta, ja toisaalta siitä, että vaatimus vaikuttaa olevan ristiriidassa teorian "puhtauden" kanssa. Oman aikansa saksalaisessa valtiosääntöteoriassa Kelsenin vastapoolina toimi etenkin Carl Schmitt, joka esimerkiksi kritisoi Kelsenin suvereniteettikäsitystä teoksessaan Poliittinen teologia. Eerik Lagerspetz on kritisoinut Kelsenin teorian ontologista puolta etenkin hänen valtioteoriansa ja käsityksensä siitä, että jokaisen oikeusnormin identtiteetti vaihtuu perusnormin vaihtuessa, osalta sosiaalisen ontologian näkökulmasta. Myös oikeusnormien tulkintaa koskevien metanormien sekä oikeusperiaatteiden aseman on katsottu jäävän Kelsenin teoriassa epäselväksi.
Kelsen itse oli hanakka vastaamaan häntä vastaan eri suunnilta esitettyyn kritiikkiin. Puhtaan oikeusopin toisen painoksen jälkeen hän ei kuitenkaan enää jaksanut perinpohjin uudistaa oikeusteoriaansa. Kelsenin ajattelua ovat myöhemmin kehittelleet esimerkiksi tanskalainen oikeusrealisti Alf Ross, joka kirjoitti Kelsenin ohjauksessa väitöskirjansa ja pyrki myöhemmässä tuotannossaan yhdistämään Kelsenin normativismin ja skandinaavisen realismin, ja italialainen Noberto Bobbio.
Muu tieteellinen työ
Kelsen oli perehtynyt myös muihin kuin oikeusteoreettisiin kysymyksiin. Vaikka hän suhtautui kriittisesti arvoihin, valtio-oppiin ja politiikkaan, haluten sulkea empiiriset ja arvostukselliset kysymykset oikeusteorian piiristä, tämä ei estänyt häntä liikkumasta pätevästi myös valtio-opin, sosiologian ja oikeudenmukaisuusteorioiden alueella, joissa hänen omissa käsityksissään kietoutuivat yhteen analyysi ja arvopohjainen – liberalistinen – kritiikki.
Teokset
Seuraavassa rajoittunut valikoima Kelsenin kirjoituksia.
Bandog
Bandog on harvinainen englantilainen koirarotu.
Luonne ja käyttäytyminen
Bandog oli mastiffiin verrattuna valppaampi ja aktiivisempi. Se oli itsepäinen ja innokasluonteinen, eikä järin nopea. Se oli peloton, jopa niin hurjaluonteinen, että se piti kytkeä kiinni, ettei se olisi tappanut taloa lähestyneitä vieraita. Pelkkä sen läsnäolo riitti pelottamaan tunkeilijat pois, ilman että sen tarvitsi hyökätä. John Caius kuvaili rotua kirjassaan Of Englische Dogges, ja väitti sen olleen hurjempi kuin "yksikään arcadialainen cur". Thomas Bewickin mukaan se hyökkäsi innokkaasti uhkaajan kimppuun ja sen purema oli kova ja vaarallinen.
Alkuperä
Rotu oli alkuperältään muinainen ja sen uskottiin syntyneen mastiffin ja kettukoiran välisestä risteytyksestä. Sitä käytettiin talon vartioimiseen kaikenlaisia varkaita, ryöstäjiä ja yöllisiä vaeltajia vastaan. Se kuoli sukupuuttoon 1800-luvun aikana.
Vihreän parran ilmiö
upright|pienoiskuva|Vihreän parran ilmiö on valinnan muoto, jossa yksilöt, joilla on ainutlaatuisia havaittavissa olevia ominaisuuksia tuottavat geenit, valitsevat yksilöitä, joilla on samanlainen piirre ja siten sama geeni. Tässä kuvassa yksilöt [[selektiivisyys|selektiivisesti yhdistyvät samaan väriin kuuluvien yksilöilöiden kanssa.]]
Geenillä olisi siis kolme vaikutusta fenotyyppiin: (1) havaittava "merkki" - kuten hypoteettinen vihreä parta; (2) tämän merkin havaitseminen toisissa; (3) valikoiva altruistisuus saman "merkin" omaavia kohtaan.
Idean vihreän parran geenistä esitti William D. Hamilton vuonna 1964 julkaistussa merkittävässä artikkelissaan The genetical evolution of social behaviour (I and II) ja sen nimesi kansantajuistamisen professori Richard Dawkins kirjassaan Geenin itsekkyys (The Selfish Gene, 1976). Vihreän parran ilmiö pysyi teoreettisena aina kunnes ensimmäinen vihreän parran geeni löydettiin tulimuurahaisista vuonna 1998.
Puebla de Zaragoza
Heroica Puebla de Zaragoza tai Puebla on Pueblan osavaltion pääkaupunki Meksikossa. Puebla on Meksikon neljänneksi suurin kaupunki. Sen asukasluku on noin 1,5 miljoonaa (2010). Metropolialueella asuu yli 2,6 miljoonaa asukasta.
Puebla sijaitsee Pueblan laaksossa tulivuorten ja lumihuippuisten vuorten ympäröimänä 2 175 metrin korkeudessa merenpinnannasta, ja noin 110 km pääkaupunki Méxicosta.
Puebla perustettiin 1531 nimellä "Puebla de los Ángeles". Kaupungin historiallinen keskusta on julistettu UNESCOn maailmanperintökohteeksi. Pueblan vuonna 1648 valmistunut tuomiokirkko on Meksikon toiseksi suurin.
Kaupungissa on yli 20 yliopistoa.
Talouselämä ja liikenneyhteydet
Lentoliikennettä palvelee Hermanos Serdánin kansainvälinen lentokenttä. Siellä on käynnissä mittavat uudistustyöt ja sen ulkomaanliikenteen kapasiteetti lisääntyy entisestään. Moottoritie numero 150 johtaa Pueblasta noin 50 km:n päässä sijaitsevaan Meksikon pääkaupunkiin Méxicoon. Pueblan merkittävimpiä työllistäjiä on kaupungissa sijaitseva Volkswagenin autotehdas. Vientiautot laivataan rannikolla sijaitsevassa Veracruzin satamassa. Pueblassa on liikenteessä erityisiä vain naisille tarkoitettuja takseja, joissa on vain naiskuljettajia. Autot on varustettu päällekarkauksen estävin mekanismein.
Joulutonttu
thumb|Ruotsalaisen [[Jenny Nyströmin joulutonttuaiheinen joulukortti vuodelta 1947.]] Joulutonttu on taruolento ja joulupukin apulainen. Joulutonttujen kerrotaan kurkkivan joulun alla ihmisten ikkunoista sisään tarkkaillen, ovatko lapset kilttejä ja ansaitsevatko he joululahjoja. Joulutontut valmistavat joululahjoja joulupukin pajassa Korvatunturilla ja auttavat joulupukkia lahjojen jakamisessa. Niillä oli aiemmin nykyistä suurempikin vastuu joululahjojen jakamisessa, mutta nykyisin lahjojen jakelu on pääasiassa joulupukin tehtävä.
Piirteet
Joulutontut kuvataan melko erilaisiksi kuin vanhemman kansanperinteen tontut. Luonteeltaan joulutonttuja kuvataan iloisiksi ja hyväntahtoisiksi kujeilijoiksi, eikä niihin liitetä muiden, vanhempien tonttujen pahoja ja ilkeitä piirteitä. Joulutontut kuvataan yleensä nuorekkaiksi tai lapsekkaiksi olennoiksi, kun muut tontut ovat olleet yleensä vanhoja ukkoja. Joulutonttujen kerrotaan liikkuvan yhdessä, joskus isonakin joukkona. Myöskään joulutontun asema joulupukin apulaisena ei ole tyypillistä vanhoille tontuille, jotka kuvattiin itsenäisinä ja omapäisinä olentoina, vaikkakin joskus avuliaina.
Joulutonttu kuvataan yleensä pukeutuneena punaiseen nuttuun ja punaiseen tonttulakkiin. Joulutontun pukeutumistyyli omaksuttiin vanhemmilta tontuilta, mutta sen harmaaseen asuun lisättiin punaista mahdollisesti yhdysvaltalaisen joulupukin vaikutuksesta. Sitä ei kuitenkaan tiedetä varmasti, milloin ja miksi joulutontun vaatetuksesta tuli punainen, ja väri saattaa olla vanhempaakin perua.
Historia
Tontut olivat läsnä suomalaisessa joulunvietossa jo ennen varsinaisten joulutonttujen aikaa. Jouluyönä oli tapana viedä tontulle lautasellinen puuroa saunaan, riiheen tai muualle, missä tontun uskottiin majailevan. Myös joulupöytään jätettiin tontulle herkkuja yöksi.
Joulutonttu on melko uusi tulokas jouluperinteessä. Saksassa joulutonttujen kaltaisia hahmoja alkoi näkyä lastenkirjoissa 1800-luvun puolivälissä. Pohjoismaiseen perinteeseen joulutontut tulivat Tanskan kautta, mistä ne levisivät Norjaan ja Ruotsiin. Tanskalaisessa kuvalehdessä Illustreret Tidente oli vuonna 1871 kuvaus joululahjoja jakavista tontuista.
Ruotsissa ja sitä kautta myöhemmin myös Suomessa joulutontun ulkoasuun antoi voimakkaan panoksen taiteilija Jenny Nyström. Hän teki vuodesta 1871 alkaen vuosikymmenien ajan paljon tonttuaiheisia kuvituksia kirjoihin ja postikortteihin, käyttäen tonttujensa malleina omaa isäänsä, lappalaisukkoja ja omia lapsiaan.
Suomessa joulutonttua ei tunnettu vielä Elias Lönnrotin (k. 1884) aikaan. Martti Haavion Suomalaiset kodinhaltiat -teoksen (1942) mukaan joulutontulla ei ole paljonkaan tekemistä kansanomaisen haltijan ja tontun kanssa.
Suomessa joulutonttu tuli tutuksi 1800-luvun lopussa, jolloin sitä alkoi näkyä paljon kuvakirjoissa, korteissa, kuusijuhlissa ja hyväntekeväisyysjuhlissa. Varhaisia joulutonttuaiheisia suomenkielisiä käännöskirjoja olivat saksalaisen M. Schererin Joulu-ukko ja tontut (1890) ja ruotsalaisen Viktor Rydbergin Pikku Simon seikkailut jouluiltana (1895). Suomalaisista kuvittajista joulutonttuja kuvasivat 1900-luvulla paljon esimerkiksi Rudolf Koivu ja Martta Wendelin, ja kirjailijoista tonttuaihetta on käsitellyt paljon esimerkiksi Mauri Kunnas.
Korvatunturin joulutontut saivat kodikseen samalla kun joulupukkikin, mahdollisesti ensi kertaa Markus-sedän radio-ohjelmassa Lastentunti vuonna 1927.
Nykyajan pikkujouluissa on tavallista pukeutua punaisiin tonttulakkeihin, joiden päässä on helisevä kilikello. Joulukorteissa tontut ovat tulleet nykyaikana entistä suositummaksi kuva-aiheeksi samalla kun joulupukkia ja Jeesus-lasta nähdään aiempaa vähemmän.
Ullångerin kirkko
thumb|300px|Ullångerin kirkko
Ullångerin kirkko on kirkkorakennus, joka sijaitsee Ruotsissa Kramforsin kunnassa. Kirkon pohjana on keskiaikainen suurimmaksi osaksi 1200-luvulla rakennettu harmaakivikirkko.
Kirkko oli aluksi suorakulmainen eikä siinä ollut erityistä kuoria tai tornia. Vuoteen 1750 asti kirkon ulkoseinät olivat rappaamattomat. Vuonna 1751 tehtiin tähtiholvi keskilaivan päälle, rapattiin kirkko sisäpuolelta ja koristeltiin Raamattu-aiheisilla katto- ja seinämaalauksilla. Vuonna 1754 kirkkoon rakennettiin sipulikupolinen kellotapuli.
Vuosina 1907–1909 tehtiin suuri laajennus kirkkoon: siitä tuli ristikirkko uusgoottilaiseen tyyliin arkkitehti G. Hermanssonin suunnitelmien mukaan. Kirkkoon tehtiin 39,5 metriä korkea torni ja kaksi sivulaivaa. Kellotapuli lahjoitettiin vuonna 1910 Lääninmuseolle Härnösandiin, kun kirkkoon oli rakennettu torni.
Vuonna 1935 kirkkoa restauroitiin ja sinne rakennettiin lämpöjärjestelmä sekä kaste- ja vihkikappeli. Varhaiselta 1600-luvulta peräisin olevaan saarnastuoliin asennettiin katto takaisin. Holvit ja seinät puhdistettiin ja kalkittiin valkoisiksi, jolloin maalaukset katosivat. Kirkkoa restauroitiin sisä- ja ulkopuolelta vuosina 1973–1974, jolloin lattia uusittiin, rakennettiin sähkölämmitys, laitettiin sähkövalo suuriin kattokruunuihin ja laajennettiin sakaristoa.
Versailles’n yliopisto
Versailles’n yliopisto on ranskalainen julkinen yliopisto. Se perustettiin vuonna 1991 ja sijaitsee Versailles’ssa.
Antalyaspor
Antalyaspor Kulübü on jalkapalloseura Antalyan kaupungista. Seura pelaa kaudella 2018–2019 Turkin korkeimmalla sarjatasolla Turkin Superliigassa.
Bailey Olter
Bailey Olter (12. maaliskuuta 1932 - 17. helmikuuta 1999) oli mikronesialainen poliitikko. Hän toimi maansa toisena varapresidenttinä 1983-1987 ja kolmantena presidenttinä vuosina 1991–1996. Olter sairastui aivohalvaukseen 16. heinäkuuta 1996, jonka jälkeen presidentin virkaa hoiti silloinen varapresidentti Jacob Nena. Virallisesti Olterin presidenttikausi päättyi 8. marraskuuta 1996 kun kongressi julisti Nenan uudeksi presidentiksi. Olter ei koskaan toipunut aivohalvauksestaan, ja hän menehtyi pitkäaikaisen sairauden uuvuttamana.
Juan Torres Ruiz
Juan Torres Ruiz eli Cala (s. 26. marraskuuta 1989 Lebrija, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Getafea ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Seurajoukkueura
Cala siirtyi Sevillaan organisaatioon vuonna 2000 ja pelasi seuran juniorijoukkueissa vuoteen 2008 asti, kunnes hänet nostettiin reservijoukkueeseen.
Ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa Cala teki 9. joulukuuta 2009 Mestarien liigan ottelussa skotlantilaista Rangersia vastaan. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Primera Divisiónissa 7. helmikuuta 2010 Real Zaragozaa vastaan. Hieman tämän jälkeen Cala teki kolmessa perättäisessä ottelussa maalin, alkaen 10. huhtikuuta 2010 Málagaa vastaan. Kyseinen maaliputki oli Sevillan seurahistorian puolustajien ennätys.
Kaudeksi 2010–2011 hänet lainattiin Segunda Divisiónissa pelanneeseen Cartagenaan. 5. heinäkuuta 2011 Cala siirtyi jälleen lainalle, tällä kertaa kreikkalaiseen AEK Ateenaan. Tammikuussa 2012 hän palasi kuitenkin takaisin kasvattajaseuraansa.
Henrik Forsberg (jääkiekkoilija)
Henrik Forsberg (s. 10. syyskuuta 1985 Vaasa) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan SM-liigaa JYPissä, Saimaan Pallossa, Helsingin IFK:ssa, Rauman Lukossa ja Hämeenlinnan Pallokerhossa yhteensä 275 runkosarjaottelua tehopistein 9+26=35 ja keräten 278 jäähyminuuttia sekä 28 playoff-ottelua tehopistein 3+1=4 ja keräten kahdeksan jäähyminuuttia. Forsberg pelasi ison osan urastaan myös Mestiksessä, jossa hän voitti hopeaa Mikkelin Jukureissa vuonna 2011 ja pronssia KooKoossa joukkueensa kapteenina vuonna 2012. Myös seuraavan kauden 2013–2014 Forsberg aloitti HC Keski-Uudenmaan kapteenina. Forsberg edusti SM-liigassa myös KooKoota vuodet 2017–2019 ja hänet nimettiin kaudeksi 2017–2018 myös joukkueen kapteenistoon, mutta aiemminkin urallaan loukkaantumisista kärsinyt Forsberg ei kuitenkaan pelannut enää otteluakaan ja hän lopetti pelaajauransa sopimuksensa päätyttyä.
Ura
Forsberg syntyi Vaasassa, mutta pelasi koko junioriuransa JYPissä, jossa hän voitti C-nuorten SM-hopeaa vuonna 2001, B-nuorten SM-hopeaa vuonna 2002 sekä A-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2006, SM-hopeaa vuonna 2004 ja SM-pronssia vuonna 2005. Forsberg nostettiin JYPin SM-liigarinkiin kaudeksi 2004–2005, jolloin hän pelasi liigassa kuusi runkosarja- ja kolme playoff-ottelua. Kaudella 2005–2006 Forsberg pelasi loukkaantumisten takia vain kolme ottelua SM-liigassa ja 13 A-nuorissa.
Kausi 2006–2007 oli Forsbergille ensimmäinen kokonainen ja varsinainen tulokaskausi SM-liigassa ja se toi hänelle 49 runkosarjaottelussa tehot 1+3=4. Forsbergin liigauran avausmaali syntyi 30. tammikuuta 2007 ylivoimalla Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Kausi 2007–2008 Forsbergillä jäi taas rikkonaiseksi. Hän pelasi SM-liigassa 12 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua. Forsberg pelasi kauden aikana myös lainalla peräti kolmessa eri Mestis-joukkueessa; Savonlinnan Pallokerhossa, Vaasan Sportissa ja Mikkelin Jukureissa. Kauden 2008–2009 hän pelasi pääosin JYPin farmijoukkue D Teamissa. Liigaotteluita Forsbergille kertyi 18.
Kaudeksi 2009–2010 Forsberg siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mikkelin Jukureihin. Hän jatkoi joukkueessa myös kaudella 2010–2011, joka päättyi Mestis-hopeaan. Forsberg paikkasi myös kahden SM-liigaottelun verran Saimaan Pallon loukkaantumisia loka-marraskuun 2010 vaihteessa.
Forsberg jatkoi kaudella 2011–2012 uraansa KooKoossa, jonka kapteeniksi hän nousi. Forsberg kuitenkin joutui kauden kynnyksellä noin puoleksitoista kuukaudeksi sivuun veneluun murtuman takia. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia. Kauden 2012–2013 kynnyksellä Forsberg siirtyi ottelukohtaisella sopimuksella Kajaanin Hokin riveihin. Hän pelasi vahvasti 12 ottelua tehopistein 2+8=10 ja teholukemalla +9, kunnes olkapäävamma päätti Forsbergin kauden jo lokakuun 2012 lopulla.
Toukokuussa 2013 Forsberg siirtyi try-outille Tampereen Ilvekseen, mutta hänen koejaksonsa ei kuitenkaan tuottanut jatkosopimusta. Forsberg siirtyi sen sijaan vuoden mittaisella sopimuksella HC Keski-Uudenmaan joukkueeseen kaudeksi 2013–2014. Hän aloitti joukkueen kapteenina. Forsberg siirtyi lokakuussa 2013 lainalla Helsingin IFK:hon paikkaamaan loukkaantumisia. Kahdeksan siellä pelatun ottelun aikana Forsberg vakuutti HIFK:n seurajohdon ja sai joukkueeseen loppukauden kattaneen sopimuksen. Hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehtyään 35 runkosarjaottelussa tehot 3+3=6.
Kaudeksi 2014–2015 Forsberg siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Rauman Lukkoon. Joukkuetta valmensi hänelle JYPistä tuttu Risto Dufva. Forsberg teki liigauransa ensimmäisen playoff-maalin varsin hyvään paikkaan 30. maaliskuuta 2015 kuudennessa puolivälieräottelussa vieraissa Kalevan Palloa vastaan, sillä hänen osumansa jäi Lukon 1–2-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi ja se ratkaisi joukkueelle myös välieräpaikan. Forsberg palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhon riveihin.
Forsberg palasi kaudeksi 2017–2018 kaksivuotisella sopimuksella KooKoohon, joka oli noussut kaksi vuotta aiemmin SM-liigaan. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Forsberg ei kuitenkaan pelannut loukkaantumisen takia koko kaudella. Myös kauden 2018–2019 hän oli kokonaan sivussa. Forsberg toimi kauden aikana myös KooKoon B-nuorten SM-sarjajoukkueen apuvalmentajana Benjamin Laurinkarin johtamassa valmennustiimissä. KooKoo-sopimuksensa päätyttyä hän lopetti pelaajauransa.
Muuta
Forsbergin pikkuveli Patrik on pelannut hyökkääjänä Suomen, Ruotsin ja Ranskan alemmissa sarjoissa.
Anni Collan
Anni Sofia ”Tuikku” Collan (13. tammikuuta 1876 Rauma – 17. huhtikuuta 1962 Helsinki) oli suomalaisen naisvoimistelun ja -urheilun sekä partiotyttötoiminnan uranuurtajia. Collan toimi vuosina 1917–1921 Suomen Naisten Liikuntakasvatusliiton ja vuosina 1924–1941 Suomalaisen partiotyttöliiton puheenjohtajana.
Daniel Sjölund
Henrik Daniel Sjölund (s. 22. huhtikuuta 1983 Finström) on suomalainen uransa päättänyt jalkapalloilija, joka edusti viimeksi Veikkausliigassa pelaavaa IFK Mariehamnia. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Sjölund pelasi vuosien varrella eri ikäkausimaajoukkueissa ja myös Suomen A-maajoukkueessa. Hän aloitti Veikkausliiga-uransa vasta keväällä 2019 pelattuaan sitä ennen maajoukkueen lisäksi Englannissa ja yli 10 vuotta Ruotsissa. Sjölund päätti uransa kauden 2019 päätteeksi.
Rahasalmen kanava
Rahasalmen kanava on 400 metrin pituinen avokanava Leppävirralla. Se sijaitsee Koirusveden ja Voipaanselän välissä. Kanava rakennettiin vuosina 1969-1972.
Daniel Sjölund
16-vuotiaana IF Finströms Kamraternan kasvatteja oleva Sjölund siirtyi Englannin Valioliigan West Hamiin ruotsalaisesta IF Brommapojkarnasta. Tätä ennen hän oli edustanut myös IFK Mariehamnia. Vuonna 2000 Sjölund siirtyi miljoonan punnan siirtosummalla West Hamista Liverpooliin. Kaupassa siirtyi rahan lisäksi myös puolustaja Rigobert Song Liverpoolista West Hamiin.
Anni Collan
Ura
thumb|left|Ystävykset Selma Hirn ja Anni Collan vuonna 1897. Collan laittoi 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä alulle sittemmin Suomen Urheilumuseon yhteyteen siirtyneen Suomen urheilukirjaston. Hän perusti Kisakenttä-lehden vuonna 1910 tehtyään sitä ennen jonkin aikaa Suomen Urheilulehteen naisten osastoa. Collan vastusti kilpaurheilua ja suhtautui kriittisesti miesten kilpailukiihkoon.
Rahasalmen kanava
Lähteet
62.54503°N, 27.78352°W
Anni Collan
Ura
Partiotoimintaan hän tutustui jo vuonna 1911 heti sen rantauduttua Suomeen, ennen kuin toiminta julistettiin saman vuoden syksyllä laittomaksi. Kun partio jälleen sallittiin keväällä 1917, Collan perusti Helsinkiin Hespartto-lippukunnan. Hän toimi sen johtajana vuoteen 1921 asti. Hän toimi vuodesta 1924 Suomalaisen partiotyttöliiton puheenjohtajana ja sittemmin myös kansainvälisen partiotyttöliikkeen johtotehtävissä.
Daniel Sjölund
Sjölund ei kuitenkaan Liverpoolissa päässyt murtautumaan ykkösjoukkueeseen vaan jumittui reserveihin. Vuonna 2003 hänet lainattiinkin tukholmalaiseen Djurgårdens IF:iin, jolloin seura voitti Ruotsin mestaruuden. Vuotta myöhemmin laina muuttui pysyväksi sopimukseksi Djurgårdeniin. Sjölundin läpimurto joukkueessa tapahtui kuitenkin vasta kaudella 2005. Hän teki seitsemän maalia Allsvenskanissa. Myös joukkueella meni hyvin, sillä Djurgården voitti Ruotsissa tuplamestaruuden. Sjölund nousi myös Jyrki Heliskosken maajoukkueeseen, vaikkakin hänen maajoukkuedebyyttinsä oli tapahtunut jo toukokuussa 2003 Norjaa vastaan. Tammikuussa 2010 Sjölund solmi Djurgårdenin kanssa kolmen vuoden jatkosopimuksen. Syksyllä 2012 Djurgården ja Sjölund purkivat kuitenkin sopimuksen ennen kolmatta sopimuskautta. Näin Sjölund oli pelannut Djurgårdenissa kaikkiaan 10 Allsvenskan-kautta ja yli 200 ottelua. Sjölund siirtyikin keväällä 2013 toiseen Allsvenskan-seuraan Åtvidabergs FF:ään, jossa pelasi seuraavat kaksi kautta siirtyen kuitenkin kesken kautta 2014 toiseen Allsvenskanin seuraan IFK Norrköping. Siellä Sjölund pelasi syksyyn 2018 asti. Sen jälkeen hän siirtyi kotiseutunsa Veikkausliigaseuraan IFK Mariehamn. ,
Anni Collan
Ura
Collanille myönnettiin kouluneuvoksen arvonimi vuonna 1946. Vuonna 1948 hänelle myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi, joka voi olla vain kahdellatoista elävällä ihmisellä kerrallaan. Yksi Suomen Partiolaisten ansiomerkeistä on nimetty Anni Collanin mukaan Collanin soljeksi.
Daniel Sjölund
Sjölundin äidinkieli on ruotsi, eikä hän puhu juurikaan suomea. Esimerkiksi pelatessaan Liverpoolissa Sjölund keskusteli Sami Hyypiän kanssa englanniksi, koska Hyypiä ei vastaavasti puhu ruotsia. Hänen sisarensa Annica Sjölund edustaa myös jalkapalloilijana Suomea maajoukkuetasolla.
Yamaha YZ125
thumb|Yamaha YZ125
Olsforsin kirkko
Olsforsin kirkko on Ruotsissa Bollebygdin kunnan Olsforsissa sijaitseva kirkkorakennus. Kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1916. Se on remontoitu perusteellisesti 1973, jolloin esimerkiksi lyhennettiin penkkejä siten, että saatiin sivukäytävät.
Alttaritaulun on maalannut John Hedaeus ja siihen on kuvattu Jeesus neljän evankelistan kanssa. Aluksi se oli maalattu vesiväreillä paperille, mutta konservaattori Torbjörn Engblad teki 1930-luvulla uudelleenvärityksen öljyllä levylle.
Kirkon 13-äänikertaiset urut on rakennettu Göteborgissa vuonna 1970.
King Edward VII -luokka
King Edward VII -luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston kahdeksan taistelulaivan muodostama alusluokka, joka laskettiin vesille vuosina 1903-1905.
Taustaa
Vuosien 1892-1893 laivasto-ohjelmasta alkaen aina vuosien 1900-1901 laivasto-ohjelmaan asti oli Britannian kuninkaallisen laivaston suurta rakennuskautta. Kaikki Sir William Whiten suunnittelemien ensimmäisen luokan taistelulaivojen alusten pääaseina oli neljä 12 tuuman (305 mm) tykkiä perään- ja keulaan sijoitetuissa kaksoistykkitorneissa tai oikeammin katetuissa barbeteissa. Alusten apuaseina oli kaksitoista kuuden tuuman (152 mm) tykkiä keskilaivaan pää- ja yläkansille sijoitetuissa kasemateissa. Alukset olivat siten yhdessä maailmanmerien valtiaita ja useat ulkovaltojen suunnittelijat kopioivat niissä toteutettuja innovaatioita. Ulkoisesta samankaltaisuudesta huolimatta alusluokissa toteutettiin erilaisia parannuksia kuten viimeiset Majestic-luokan alukset kykenivät lataamaan tykkinsä ilman latausasemaan siirtämistä, vuosien 1896-1897 Canopus-luokka varustettiin Krupp-panssaroinnilla sekä vesiputkihöyrykonein ja vuosien 1897-1898 Formidable-luokassa otettiin käyttöön paksumpi panssari sekä parannellut tykkimallit.
Vuonna 1897 ulkovallat saivat kurottua etumatkan kiinni. 1890-luvun lopulla Ranskan merivoimien alusten 12 tuumaiset oli sijoitettu torneihin, mutta alukset olivat pienempiä kuin brittien vastaavat ja niiden apuaseet olivat keveämpiä. Venäjä valmisti joitakin loistavia aluksia lukuisten heikompien ohella. Yhdysvallat ei ollut muodostanut aluksistaan yhtä kiinteitä luokkia kuin britit, mutta he pyrkivät luomaan laivastolleen riittävän määrän vahvasti panssaroituja ja aseistettuja aluksia. Italia, jolla oli käytössään runsaasti brittiteknologiaa, kärsi rahoitusvaikeuksista kyeten valmistamaan ainoastaan kaksi hidasta toisen luokan taistelulaivaa 1890-luvun alussa. Maa teki kuitenkin 1896-1897 aiemmasta politiikastaan poiketen päätöksen kahdesta suuresta, erittäin raskaasti aseistetusta ja nopeasta taistelulaivasta. Periaatteessa Benedetto Brin ja Regina Margherita olivat vain hieman suurempia kuin Canopus-luokan alukset, mutta nopeampia, raskaammin panssaroituja sekä samoin aseistettuja lisättynä neljällä 8 tuuman tykillä.
Hankinta
Helmikuussa 1899 (lähes budjettikauden lopulla) Amiraliteetti tilasi Vickersiltä koeammuntoihin prototyypin 7,5 tuuman tykistä. Kaliiperi oli laivastolle uusi ja se vastasi Ranskan merivoimien käytössä olevaa 194 millimetrin tykkiä. Kahdeksan tuuman tykkiin nähden suunnitellulla tykillä oli etunaan se, että sillä voitiin korvata kuusituumaiset yhden suhde kahteen. Samoin ammusten kuljettaminen oli mahdollista kahdella miehellä.
Yōko Tanabe
Yōko Tanabe (s. 28. tammikuuta 1966 Tokio) on japanilainen judoka ja olympiamitalisti.
Tanabe voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa vuonna 1987, kun hän sai MM-kilpailuista alle 72-kiloisten sarjasta pronssia. Hän osallistui Soulin olympialaisiin 1988, joissa judo oli näytöslajina ja oli alle 72-kiloisten sarjassa kolmas. Hän sai samasta sarjasta hopeaa Belgradin MM-kisoissa 1989 ja oli kyseisissä kisoissa myös avoimen sarjan pronssimitalisti. Aasian kisoissa 1990 Tanabe voitti alle 72-kiloisten sarjan ja sijoittui avoimessa sarjassa kolmanneksi.
Tanabe voitti vuonna 1991 alle 72-kiloisten Aasian-mestaruuden ja MM-hopeaa. Hän sai hopeaa myös Barcelonan olympialaisista 1992 ja pronssia vuoden 1995 MM-kilpailuista. Tanabe voitti vielä Atlantan olympialaisissa 1996 hopeaa ennen kuin lopetti aktiiviuransa.
David Dickson (uimari)
David Dickson (s. 20. helmikuuta 1941 Malesia) on australialainen, 1960-luvulla menestynyt vapaauimari. Hän saavutti uransa aikana kolme olympiamitalia, jotka kaikki pronssisia viesteistä.
Sanattomia tunteita
pienoiskuva|[[Lew Ayres ja Jane Wyman elokuvan trailerissa.]] Sanattomia tunteita (Johnny Belinda) on Jean Negulescon ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1948. Se pohjautuu Elmer Harrisin näytelmään. Elokuvassa Jane Wyman näyttelee kuuromykkää Belindaa, joka asuu maatilalla yhdessä isänsä ja tätinsä kanssa. Uusi lääkäri Lew Ayres päättää opettaa Belindalle viittomakieltä helpottaakseen hänen elämäänsä.
David Dickson (uimari)
Dickson valittiin tekemään kansainvälinen debyyttinsä vuoden 1960 olympialaisissa, samassa viestijoukkueessa John Devittin, Murray Rosen sekä John Konradsin kanssa. Australialaiset sijoittuivat kolmanneksi Yhdysvaltojen ja Japanin jälkeen ja näin saivat pronssia.
Sanattomia tunteita
Wyman sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Lisäksi elokuva oli ehdolla kymmenessä muussa kategoriassa.
David Dickson (uimari)
Dickson valittiin kantamaan Australian lippua Kansainyhteisön kilpailuihin. Kyseisissä kisoissa Dickson yhteensä kolme mitalia. Yhden henkilökohtaisen pronssin, sekä kaksi viestikultaa.
Sanattomia tunteita
Uusintaversio
Vuonna 1982 ensiesitettiin tarinasta kehnona pidetty televisioelokuva, jonka on ohjannut Anthony Page. Se julkaistiin Suomessa VHS-videona.
Surianaceae
Surianaceae on pieni kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Fabales-lahkoon eli samaan lahkoon, johon kuuluvat myös muun muassa hernekasvit (Fabaceae).
Tuntomerkit
Heimon kasvit ovat puuvartisia kasveja, joissa on kivisoluja. Lehdet sijaitsevat spiraalimaisesti tai kahdessa rivissä ja ovat tavallisesti korvakkeellisia ja yksinkertaisia. Kukinto on viuhkomainen ja sijaitsee tavallisesti varren haaran päässä. Kukkaperät ovat nivelikkäitä, ja kukissa on toisinaan tyvestään yhteen kasvanut verhiö ja tavallisesti teriö, joka on kierteinen ja toisinaan lyhytkyntinen. Hetiö on tavallisesti obdiplostemoninen (kahtena kiehkurana, ulkokiehkuran heteet kohdakkain terälehtien kanssa). Kukassa ei ole mesiäistä, mutta suvussa Recchia on mettä erittävä gynofori (sikiäimen kannatin). Sikiäin koostuu yhdestä viiteen erillisestä emilehdestä, joissa kussakin on tyveen kiinnittyvä eli gynobaasinen vartalo; luotit ovat nuijamaisia tai pallomaisia. Siemenaiheet ovat liman ympäröimiä ja yksikalvoisia, ja niitä on kussakin emissä 1–5. Hedelmä on verhiön suojaama marja, luumarja tai pähkinä; hedelmäseinässä on kivisoluja. Siemenessä ei ole endospermiä ja alkio on käyrä tai poimuttunut.
Levinneisyys
Heimo kasvaa pääasiassa Australiassa, mutta Recchia on meksikolainen. Suriana maritima kasvaa kaikkialla tropiikin rannikoilla.
Luokittelu
Heimossa on viiteen sukuun kuuluvat kahdeksan lajia. Lähin sukulaisheimo on linnunruohokasvit (Polygalaceae). Cronquist (1981) vei heimon suvut kvassiakasveihin (Simaroubaceae), joita hän piti Rosales-lahkoon kuuluvina (nyt lahkossa Sapindales). Takhtajan (1997) taas sisällytti ne omana heimonaan lahkoon Rutales (nykyään Sapindales).
Suvut
Surianaceae-heimon suvut ovat:
Kumpulan kartano
Kumpulan kartano, vanhemmalta nimeltään Kumtähden kartano, on Helsingin Kumpulan kaupunginosassa sijaitseva historiallinen kartano. Sen alueella sijaitsevat Kumpulan kaupunginosan vanhimmat rakennukset. Ne ovat kaikki peräisin 1800-luvulta, paitsi maakellarit 1700-luvulta. Kartanon vuonna 1841 valmistuneessa päärakennuksessa säilytetään nykyisin Luonnontieteellisen keskusmuseon geologisia kokoelmia. Näihin meteoriitti-, mineraali- ja fossiili kokoelmiin voi tutustua kesäkaudella erityisinä yleisöpäivinä. Kartanon puisto on muokattu kasvitieteelliseksi puutarhaksi, joka on kesäisin avoinna yleisölle.
Historia
Ensimmäiset merkinnät kartanosta ovat 1460-luvulta. Säteritila siitä tuli vuonna 1481 ja rälssitila vuonna 1498. Muutaman kilometrin päähän kartanosta perustettiin Helsingin kaupunki vuonna 1550. Tilan omistus oli 1500-luvun lopulla jakaantunut eikä yksikään omistajista asunut tilalla itse. Sen hankki 1600-luvulla itselleen varakas tullitarkastaja nimeltään Augustin Larsson (k. 1658). Hänet aateloitiin ja hän otti nimekseen Svanström. Svanströmin kuoltua tila siirtyi ensin leski Anna Grönfeltille (k. 1682) ja sitten tytär Anna Svanströmille, joka oli naimisissa majuri Gustav Johan von Schroven kanssa.
Kasvitieteilijä ja tutkimusmatkailija Peter Forsskål vietti varhaislapsuuttaan Kumpulassa. Hänen isänsä Helsingin kirkkoherra Johan Forsskåhl sai kartanon haltuunsa panttina linnoitusupseeri, eversti Johan Conrad Cedersparrelta toukokuussa 1732. Perheen nuorin poika Peter oli silloin muutaman kuukauden ikäinen. Kumpulan kartano oli osa hänen kasvuympäristöään kunnes Johan Forsskåhl perheineen siirtyi Ruotsin puolelle vuonna 1740 ja panttioikeus kartanoon myytiin luutnantti Erik Armfeltille.
thumb|upright=1.2|[[Magnus von Wrightin maisemamaalaus Kumpulan kartanon ympäristöstä vuodelta 1861.]] Kartanon omistajan, valtioneuvos ja vapaaherra Johan Gabriel von Bonsdorffin poika Hjalmar Erik Gabriel von Bonsdorff eli 'Kumpulan Paroni' (k. 1905) myi kartanon vuonna 1883 sen viimeiselle yksityiselle omistajalle Herman Standertskjöld-Nordenstamille. Hän vuokrasi osan kartanon maista asunto­tonteiksi, joista muodostuivat Hermannin ja Toukolan kaupunginosat sekä osa Vallilaa. Kumpulan kartano solmi 1880-luvun aikana satakunta vuokrasopimusta. Vuonna 1893 hän myi kartanon Helsingin kaupungille, ja vuonna 1906 sen alueet sekä Gumtähden kylässä ollut Wikbergin allodi­säteri liitettiin Helsinkiin.
Aiheesta muualla
60.20194°N, 24.95722°W
Taisto Ahlgren
Taisto Olavi Ahlgren (15. helmikuuta 1943 Iitti – 7. kesäkuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen tangolaulaja, joka nousi suosioon vuoden 1970 tangollaan "Pettäjän tie". Ahlgrenin samanniminen esikoisalbumi oli hänen uransa myydyin. Hän levytti kaikkiaan neljä albumia, lisäksi hänen kappaleistaan on ilmestynyt kokoelma. Ahlgren oli asianajaja Heikki Lampelan isäpuoli ja laulaja Taisto Tammen serkku.
Elämä
Ahlgren aloitti työuransa automaalarioppilaana Kausalan Kiitokori Oy:ssa, josta siirtyi töihin Sirkus Sariolaan. Sirkuksessa hän esiintyi ensi kerran julkisesti. 1960-luvun alussa Ahlgrenista tuli Matti Lavin orkesterin solisti (yhtyeen hanuristi oli Heikki "Pedro" Hietanen). Ahlgren toimi solistina kaksi vuotta, ja hänet korvasi Tapani Kansa. Ahlgren sai levytyssopimuksen Finntone-yhtiöltä, mutta kokemattoman laulajan äänitykset epäonnistuivat. Hän alkoi opiskella laulua Ture Aran johdolla. Ahlgren esiintyi Kalle Palosen yhtyeessä ja samalla elätti itseään erikoisautomaalarina Oy Konela Ab:ssä. Loppuvuodesta 1967 hän voitti valtakunnallisen iskelmälaulukilpailun. Samoihin aikoihin hän sai pääosan Kuopion yhteisteatterin Mustalaisoperetissa. Joulukuussa 1969 Ahlgren levytti Scandian studiossa valssit "Pettäjän tie" ja "Elon polkuja". Näistä "Pettäjän tie" nousi listoille, ja vuonna 1971 Ahlgren alkoi keikkailla ammattimaisesti Aaro Söderbergin yhtyeen solistina.
Vuonna 1973 ilmestyi Ahlgrenin ensialbumi Pettäjän tie. Sitä on myyty yli 60 000 kappaletta, vaikkakaan kultalevyä sille ei koskaan ole myönnetty. Seuraavana vuonna Ahlgrenilta ilmestyi kaksikin albumia. Hänen viimeinen oma orkesterinsa Eero Kurjen orkesteri lopetti vuonna 1979, jonka jälkeen hän esiintyi eri yhtyeiden vierailijana. Surun kahleet vuonna 1980 oli Ahlgrenin uran viimeinen studioalbumi. Hän jatkoi laulamista vuoteen 1985, jolloin sydäninfarkti ja sitä seurannut ohitusleikkaus veivät Ahlgrenin sairauseläkkeelle. Hän kuitenkin jatkoi esiintymisiä satunnaisesti Lasse Hoikan ja Souvareiden keikoilla. Hyväntekeväisyystilaisuuksissa hän esiintyi elämänsä loppuun asti. Hänen tarkoituksenaan oli vielä levyttää hyvin treenaamansa "Nature Boy".
William Dieterle
William Dieterle (15. heinäkuuta 1893 Ludwigshafen am Rhein, Saksa – 9. joulukuuta 1972 Ottobrunn) oli saksalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hän aloitti teatterinäyttelijänä Saksassa ja Sveitsissä ja suoritti elokuvadebyyttinsä vuonna 1913. Dieterle näytteli muun muassa Paul Lenin ohjaamassa elokuvassa Das Wachfigurenkabinett (1924) ja F. W. Murnaun Faustissa (1926). Dieterle aloitti elokuvien ohjaamisen Saksassa ollessaan ja siirtyi Hollywoodiin, Yhdysvaltoihin vuonna 1930. Hänen Yhdysvalloissa ohjaamiaan elokuvia ovat muun muassa Kesäyön unelma (1935), Emile Zolan elämä (1937) ja Notre Damen kellonsoittaja (1939). Dieterle palasi Eurooppaan 1950-luvun lopulla ja ohjasi elokuvia Saksassa ja Italiassa.
Taisto Ahlgren
Elämä
Ahlgren kompastui irtokiveen Helsingin Kalliossa kotinsa lähellä Kolmannen linjan katutyömaalla ja löi takaraivonsa kadunreunukseen. Ahlgren kuoli saamiinsa vammoihin myöhemmin sairaalassa. Kuollessaan hän oli 65-vuotias.
Josh Ryan Evans
Joshua Ryan ”Josh” Evans (10. tammikuuta 1982 – 5. elokuuta 2002) oli näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Timmy Lenoxin esittäjänä saippuasarjassa Passions. Hänellä oli akondroplasia-kasvuhäiriö, jonka vuoksi hän näytti ja kuulosti iästään huolimatta pieneltä lapselta.
Evansin lyhytkasvuisuus aiheutti hänelle useita terveydellisiä ongelmia, ja hän joutui läpikäymään avosydänkirurgisen toimenpiteen kolmesti lyhyeksi jääneen elämänsä aikana. Hän kuoli 20-vuotiaana leikkauksen aikana sattuneisiin komplikaatioihin. Hänet on haudattu Forest Lawn Memorial Parkiin.
Elämä ja ura
Josh Ryan Evans syntyi 10. tammikuuta 1982 Haywardissa, Kaliforniassa Cheryl ja Chuck Evansille. Hänellä diagnosoitiin hyvin nuoressa iässä akondroplasia, yleisin lyhytkasvuisuuden aiheuttaja. Akondroplasia estää luiden kasvun.
Evans näytteli ensimmäisen kerran Family Matters -televisiosarjassa, jonka kahdessa jaksossa hän esitti Stevil-nukkea 1996–1997. Seuraavan kerran hän pääsi kameroiden eteen Ally McBealissa, jossa hän esitti lapsinero Oren Koolieta jaksoissa ”The Playing Field” ja ”Story of Love” (1996). Hän oli sijaisnäyttelijänä vuoden 1999 elokuvassa Vaippahousut vauhdissa, jossa hänen päänsä korvattiin digitaalisesti. Vuonna 1999 hän näytteli myös Adamia Seitsemäs taivas -sarjan jaksossa ”Come Drive With Me” ja esitti sirkusesiintyjä General Tom Thumbia minisarjassa P. T. Barnum. 9. kesäkuuta 1999 hän aloitti tunnetuimmassa ja pitkäaikaisimmassa roolissaan elävänä Timmy-nukkena Passionsissa. Toinen merkittävä rooli oli nuorena Grinchinä Ron Howardin elokuvassa The Grinch (2000).
Evans näytteli Passionsissa aina vuoteen 2002. 5. elokuuta Evans kuoli leikkauksessa komplikaatioihin. Samana päivänä televisiosta tuli kuukautta aiemmin kuvattu jakso, jossa Timmy kuoli. Tämän vuoksi jakso oli omistettu hänelle. Televisiosta ei ikinä näytetty jaksoa, jossa Timmy pääsee taivaaseen, koska Timmy lupaa palata takaisin, kun Tabitha ei haluaisi Timmyn lähtevän. Evansin oli määrä jatkaa Timmyn enkelinä.
Otello (Verdi)
Otello on Giuseppe Verdin säveltämä nelinäytöksinen ooppera. Sen italiankielisen libreton kirjoitti Arrigo Boito William Shakespearen näytelmän Othello mukaan. Otellon Suomen ensiesitys oli 2. helmikuuta 1923 Suomalaisessa Oopperassa.
Edellisen oopperansa Aidan valmistuttua vuonna 1871 Verdi oli päättänyt, ettei hän enää säveltäisi ainoatakaan oopperaa. Hän muutti kuitenkin mielensä tutustuttuaan Arrigo Boiton laatimaan käsikirjoitukseen. Otellon ensiesityksestä tuli sensaatio: niin yleisö, esiintyjät kuin arvostelijatkin olivat yhtä mieltä siitä, että 73-vuotias säveltäjä oli 16 vuotta kestäneen vaikenemisensa aikana uudistunut ja hänen taiteellinen kekseliäisyytensä saanut uusia ulottuvuuksia. Ensi-illassa orkesterissa oli mukana yhtenä viulistina tuleva kapellimestari, silloin 20-vuotias Arturo Toscanini.
Otellon osaa pidetään Verdin suurimpana ja vaikeimpana tenoriosana. Otellon osa on monipuolinen: sankaritenorilta vaaditaan monia kykyjä muuntautua niin epätoivoon, ironiaan kuin hulluuteen. Oopperan alussa Otello näyttäytyy lavalla sankarillisena. Oopperan edetessä sankarillinen sävy muuttuu ironiseksi ja itsetuhoiseksi väkivallaksi. Desdemonan viattomuus korostuu Verdin musiikissa. Vastakohdan Desdemonalle tuo pahantekijä, demoni, Jago.
Henkilöt
sotilaita ja merimiehiä, aatelisherroja ja -rouvia, kansaa (kuoro)
Otellon roolia pidetään usein italialaisen tenorirepertuaarin haastavimpana. Rooli on sävelletty dramaattiselle tenoriäänelle, ja jotkut kuuluisat Otellot ovatkin olleet Wagner-rooleihin erikoistuneita heldentenoreita. Roolin ensimmäinen esittäjä oli Francesco Tamagno, joka vanhoilla päivillään levytti roolin aarioita ja dueton. Nämä levytykset, vaikkakin äänenlaadultaan primitiivisiä, ovat merkittävä dokumentti roolin alkuperäisestä tulkinnasta. Tamagnon jälkeen kuuluisia Otelloja ovat olleet Leo Slezak, Giovanni Martinelli, Ramon Vinay, Jon Vickers, Mario Del Monaco sekä Placido Domingo. Jagon rooli kuuluu yhtä lailla merkittävimpiin baritonirooleihin. Kuuluisia Jagoja ovat olleet mm. Tito Gobbi, Lawrence Tibbett, Leonard Warren, Piero Cappuccilli ja Sherrill Milnes. Desdemodan roolin tunnettuja esittäjiä ovat olleet Renata Tebaldi, Mirella Freni, Renata Scotto, Kiri Te Kanawa sekä Renee Fleming.
Tapahtumapaikka ja -aika
Satamakaupunki Kyproksen saarella, 1400-luvun loppu.
Viirit
Viirit ovat kaksi asumatonta Suomenlahden ulkosaarta Venäjän Leningradin alueen länsiosassa:
Historia
Ennen sotia Suomeen kuuluessaan Viirit olivat osa Suursaaren kuntaa, joka oli talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella.