cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ukrainan kansallinen tiedeakatemia
pienoiskuva|1000 hryvnian setelin takapuoli Ukrainan kansallinen tiedeakatemia (lyhennys, tai eli NANU) on Ukrainan valtion rahoittama itsenäinen tiedeakatemia.
Tiedeakatemian alaiset yksiköt jakavat kahta palkintoa: Bogoljubov-palkinto ja Vernadskyi-kultamitali.
Historia
Tiedeakatemia perustettiin 27. maaliskuuta 1918, jolloin pidettiin sen perustava kokous. Tiedeakatemian alkuperäinen nimi, vuoteen 1921 asti, oli Ukrainan tiedeakatemia. Vuosina 1921–1936 nimi oli Yleisukrainalainen tiedeakatemia, vuosina 1936–1991 Ukrainan neuvostotasavallan tiedeakatemia , ja vuonna 1991 nimi muutettiin takaisin Ukrainan tiedeakatemiaksi. Nykyiseen muotoonsa nimi muutettiin vuonna 1994. . Aluksi tiedeakatemia koostui kolmesta laitoksesta:
Neuvostoaikana Ukrainan tiedeakatemia toimi Neuvostoliiton tiedeakatemian alueellisena osastona. Tiedeakatemia on ollut Kansainvälisen tiedeneuvoston jäsen vuodesta 1992.
Tiedeakatemian päärakennus, jossa sen presidium kokoontuu, on kuvattu 1000 hryvnian setelin kääntöpuolella, siitä asti kun setelit laskettiin liikkeelle vuonna 2019. Etupuolella on kuvattuna geologi Vladimir Vernadski. .
Vuonna 2020 tiedeakatemian johtajaksi valittiin Anatoli Zahorodni.
Organisaatio
Tiedeakatemian palveluksessa on 13 000 tutkijaa. Jäseniä on 545. .
Tiedeakatemian alaisuudessa toimii kolme laitosta: tekniikan, fysiikan ja matematiikan laitos, kemian ja biologian laitos sekä sosiaalitieteiden ja humanististen tieteiden laitos. Näiden alaisuudessa toimii useampia yksikköjä, joiden alaisuudessa puolestaan toimii yksittäisiä instituutioita (sulkeissa instituutioiden määrä):
The Crusher
The Crusher on ruotsalaisen melodisen death metal -yhtye Amon Amarthin kolmas täyspitkä albumi, joka julkaistiin vuonna 2001.
Y Canum Venaticorum
Y Canum Venaticiorum (Y CVn) eli La Superba on Ajokoirien tähdistössä oleva punainen puolisäännöllinen muuttuva tähti, jonka kirkkaus vaihtelee suunnilleen välillä 4,8–6,3 puolisäännöllisesti tyypin SRB mukaan noin 158 päivän jaksoissa. On epäilty jopa 2 000 päivän jaksoja. La Superba on syvänpunainen B-V 2.5. Punaisempia ovat mm V Aquilae, R Leporis ja T Lyrae.
Tähti luokitellaan spektriluokan C7 tai CN5 ylijättiläiseksi. Tähtien kehitysteorian mukaan tähti ei ole varsinainen ylijättiläinen vaan jättiläinen, jolla on hiilestä ja hapesta koostuva ydin. Tähti on hiilirikas toisin kuin useimmat jättiläistähdet. Tähti on 710 valovuoden päässä ja yksi viileimmistä paljain silmin havaittavista tähdistä, pintalämpötila 2 100 K tai 2 800 K. Kun lämpösäteily otetaan huomioon, tähti paistaa 4 400 auringon voimalla. Tähden säde on 2 AU. La Superba on kehittymässä kirkkaaksi jättiläiseksi, ja sen massa on 3 auringon massaa tai yli. Tähti menettää kymmenesmiljoonasosan massastaan vuodessa nopeudella 10 km/s tähtituulena. Tähtituuli on synnyttänyt 2.5 valovuoden eli 0,2 asteen läpimittaisen kaasuvaipan. Menneisyydessä tähti menetti massaa 50 kertaa nopeammin kuin nyt, mikä viittaa siihen, että tähti on alkanut singota ulkokerroksiaan ja kehittyä valkoiseksi kääpiöksi. La Superba on taivaan kirkkaimpia J-tähtiä, joissa on hiilen harvinaista isotooppia 13.
Olaf Tufte
Olaf Karl Tufte (s. 27. huhtikuuta 1976 Tønsberg, Norja) on norjalainen soutaja.
Olympialaisissa Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008 Tufte voitti kultaa miesten yksikössä. Sydneyn 2000 olympialaisissa hän saavutti yhdessä Fredrik Bekkenin kanssa hopeaa pariairokaksikossa. Vuoden 2016 kesäolympialaisista Tufte saavutti pronssia niin ikään pariairokaksikosta. Yksikössä hän on voittanut myös kaksi maailmanmestaruutta, vuosina 2001 ja 2003, saanut MM-hopeaa 2005 sekä pronssia 2002 ja 2007. Pariairokaksikossa hän sai MM-pronssia 1999. EM-kilpailuista Tuftella on yksi pronssi.
Vuonna 2001 hänelle myönnettiin Aftenpostenin kultamitali.
Rio Tinto (yritys)
Rio Tinto on vuonna 1873 perustettu brittiläis-australialainen kaivosyhtiö. Yhtiö on maailman suurin hiilen louhija.
Yhtiö on saanut nimensä Etelä-Espanjan Huelvan Río Tintolta, jossa on jo antiikin aikana hyödynnetty kaivos. Vuonna 1873 lontoolainen N M Rothschild & Sons ja Pariisin de Rothschild Frères ostivat kaivokset Espanjan hallitukselta. 1800-luvun lopulla Rio Tinto oli maailman johtava kuparin tuottaja.
Vuonna 1962 brittiläinen Rio Tinto Company osti australialaisen Consolidated Zincin ja yhtiö sai nimen Rio Tinto-Zinc Corporation (RTZ). Marraskuussa 2007 se osti kanadalaisen Alcan Inc:in, mikä loi yhden maailman suurimmista alumiinin valmistajista.
Loppuvuodesta 2007 kilpaileva BHP Billiton yritti vallata Rio Tinton, jolloin Kiinan valtion Chinalco ja yhdysvaltalainen Alcoa ostivat 12 % sen osakkeista estääkseen kaappauksen.
Kritiikkiä
Rio Tintolla oli Papua Uuteen-Guineaan kuuluvalla Bougainvillen saarella kuparikaivos vuosina 1972–1989. Maiden ja vesien saastuminen sekä kaivostuottojen epätasainen jakautuminen maanomistajien kesken johti kapinaan, joka kärjistyi lopulta tuhansia uhreja vaatineeksi sisällissodaksi. Hylätty kaivos aiheuttaa edelleen ympäristön pilaantumista. Vuonna 2021 joukko saaren asukkaita laati Australian hallitukselle valituksen kaivoksen aiheuttamista ympäristövahingoista. Tarkoituksena on edetä neuvotteluihin, alueen hoitotoimiin ja yhtiön asukkaille maksamiin korvauksiin. Rio Tinto kiistää vastuunsa kaivoksen aiheuttamista ympäristövahingoista. pienoiskuva|Grasbergin kaivos Indonesiassa. Toukokuussa 2020 Rio Tinto räjäytti Australiassa alkuperäiskansalle kuuluneen 46 000 vuotta vanhan luolaston Juukanin solassa. Rio Tinto selitti tapausta väärinkäsityksenä, mutta myöhemmin tehdystä selvityksestä käy ilmi, että yhtiö tiesi paikan arvon, mutta räjäytti sen silti. Tapauksen seurauksena yhtiön johtoa joutui eroamaan. Tapaus aiheutti paljon närkästystä ympäri maailmaa ja myös yhtiön sijoittajissa. Neuvoa-antavassa äänestyksessä Rio Tinton sijoittajien enemmistö ei hyväksynyt väistyvien johtajien eropalkkioita. Yhtiö on kertonut ottaneensa tapahtuneesta opiksi ja haluavansa rakentaa luottamusta uudelleen alkuperäiskansojen kanssa.
Mongoliassa Rio Tinto suunnittelee Oyu Tolgoin kuparikaivoksen laajennusta. Laajennuksen arvioidaan vaikeuttavan alueella elävien paimentolaiskansojen vedensaantia ja elämäntapaa.
Norjan valtion eläkeyhtiö veti sijoituksensa pois yhtiöstä vuonna 2008. Syynä oli erityisesti Rio Tinton osakkuus Indonesiassa sijaitsevassa Grasbergin kulta- ja kuparikaivoksessa, jonka jätevedet saastuttavat läheisiä vesistöjä.
Rio Tinton litiumkaivoshanke Serbian Jadarissa on johtanut voimakkaaseen vastustukseen ja laajamittaiseen kansalliseen protestiliikkeeseen. Mahdollisen kaivoksen ympäristövaikutuksia pidetään liian riskialttiina alueella, joka on maanviljelylle ja luonnon monimuotoisuudelle tärkeä. Jopa 15 000 maataloudesta toimeentulonsa saavaa taloutta on hankkeen vuoksi uhattuna. Tammikuusssa 2022 Serbian hallitus perui Rio Tinton hankkeeseen liittyvät luvat. Yhtiö etsii vastustuksesta huolimatta edelleen keinoja jatkaa projektia ja kertoo arvioivansa lupiensa perumisen oikeudellisia perusteita.
Vuonna 2022 ulkopuolisen arvioijan tekemä raportti paljasti Rio Tinton työpaikoilta laajaa seksuaalista häirintää, rasismia ja kiusaamista, josta yhtiön työntekijät ovat joutuneet kärsimään.
Sojuz TMA-1
Sojuz TMA-1 oli Venäjän avaruusjärjestön ensimmäinen uusitun Sojuzin lento ISS-avaruusasemalle. Laukaisu tapahtui 30. lokakuuta 2002 ja paluu maahan 4. toukokuuta 2003.
Miehistö
Laukaistu
Paluu
Eila Kostamo
Eila Annikki Kostamo (s. 26. lokakuuta 1938 Oulu) on suomalainen kirjailija, suomentaja ja kustannustoimittaja.
Kostamo aloitti kirjailijan uransa suomentamalla pääasiassa ranskankielistä kirjallisuutta. Hänen ensimmäinen oma teoksensa, pienoisromaani Karinkävijät, julkaistiin vuonna 1975. Varsinaisen päivätyönsä Kostamo teki kirjallisuustoimittajana kustantamoissa vuosina 1969–2003.
Chuck Liddell
Charles David ”Chuck” Liddell (s. 17. joulukuuta 1969 Santa Barbara, Kalifornia) on yhdysvaltalainen entinen vapaaottelija. 188 senttimetriä pitkä ja 92 kilogrammaa painava Liddell on entinen UFC:n kevyen raskassarjan mestari. Hän on saavuttanut huomattavimmat voittonsa seuraavista vastustajista: Renato Sobral (kahdesti), Jeff Monson, Guy Mezger, Kevin Randleman, Vitor Belfort, Tito Ortiz (kahdesti), Murilo Bustamante, Alistair Overeem, Jeremy Horn, Wanderlei Silva ja Randy Couture (kahdesti). Liddell on myös toiminut Randy Couturen kanssa valmentajana Ultimate Fighter -televisiosarjassa.
Alku
Liddell aloitti kamppailulajien harrastamisen 12-vuotiaana Koei-Kan Karatella ja harjoitteli myöhemmin high schoolissa myös painia. Hänestä tuli NCAA:n Division 1 tason painia opiskellessaan California Polytechnic State Universityssä, josta hän valmistui vuonna 1995 liiketoiminta/kirjanpito tutkinnolla. Valmistumisen jälkeen Liddell ryhtyi kilpailemaan potkunyrkkeilyn parissa amatööritasolla. Hän liittyi The Pit -talliin Arroyo Grandessa, Kaliforniassa, jossa hän tapasi tulevan valmentajansa John Hackelmanin. Hänen johdolla Liddell ryhtyi harjoittelemaan myös Kenpo Karatea. Liddell menestyi potkunyrkkeilyn raskaansarjan parissa varsin menestyksekkäästi voitettuaan urallaan kaksikymmentä ottelua, joista kuusitoista päättyi tyrmäys voittoon. Hän saavutti USMPA- ja WKA-tittelit, sekä kaksi kertaa kansallisen mestaruuden.
Vapaaottelu
Liddell otteli ensi kerran vapaaottelun parissa UFC 17 -tapahtumassa 15. toukokuuta 1998 Noe Hernandezia vastaan. Liddell voitti ottelun tuomariäänin. Sittemmin hän otteli Brasiliassa yhden ottelun IVC-organisaatiossa ennen seuraavaa UFC-ottelua Jeremy Hornia vastaan 5. maaliskuuta 1999. Liddell hävisi ottelun käsitriangelilla, jonka myötä hän ryhtyi harjoittelemaan brasilialaista jujutsua John Lewisin opissa. Rrunsaat kolme viikkoa myöhemmin Liddell voitti NG-organisaation ottelussa Kenneth Williamsin luovutuksella kuristuksen myötä. Liddell otteli Paul Jonesia vastaan toisen kerran UFC:ssä syyskuussa 1999 ja voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä lääkärin keskeytyksen myötä.
IFC-mestaruus ja haastaminen UFC:n mestaruudesta (2000–2003)
Liddell aloitti vuoden 2000 saamalla IFC:n alemman raskaansarjan mestaruuden heinäkuussa 2000. Hän voitti mestaruusottelussa Steve Heathin toisessa erässä tyrmäyksellä, potkaistuaan vastustajaansa päähän. Joulukuussa Liddell kohtasi Jeff Monsonin UFC 29 -tapahtumassa, jossa hän voitti tuomariäänin.
Liddell otteli vuonna 2001 UFC:n lisäksi yhden ottelun myös Japanissa. Toukokuussa hän kohtasi ensin UFC 31 -tapahtumassa entisen UFC:n raskaansarjan mestarin Kevin Randlemanin. Liddell voitti kamppailun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Toukokuun lopulla hän kohtasi Japanissa, Priden organisaatiossa entisen UFC:n kevytsarjan mestarin ja Pancrasen avoimensarjan mestarin Guy Mezgerin. Liddell voitti ensimmäisen Prideottelunsa tyrmäyksellä toisessa erässä. Liddell jatkoi voittokulkuaan UFC:ssä voitettuaan tuomariäänin seuraavat kolme otteluaan ensin syyskuussa Murilo Bustamanten ja myöhemmin 2002 Amar Suloevin ja Vitor Belfortin. Liddell voitti vielä Renato Sobralin teknisellä tyrmäyksellä UFC 40 -tapahtumassa marraskuussa 2002.
Liddell sai mahdollisuuden otella UFC:n alemman raskaansarjan tilapäisestä mestaruudesta Randy Couturea vastaan. Ottelu käytiin kesäkuussa 2003 UFC 43 -tapahtumassa, jossa Liddell hävisi mestaruuden teknisellä tyrmäyksellä kolmannessa erässä.
Priden keskisarjan turnaus (2003)
Liddell jatkoi tappion jälkeen uraansa Pridessa, jossa hän osallistui keskisarjan turnaukseen. Elokuussa 2003 Liddell kohtasi avauskierroksella Alistair Overeemin, jonka hän voitti tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä Pride Total Elimination 2003 -tapahtumassa. Toisella kierroksella hän kohtasi Quinton Jacksonin, josta voittaja kohtaisi loppuottelussa samana iltana Wanderlei Silvan. Liddell hävisi marraskuussa 2003 käydyn kamppailun teknisellä tyrmäyksellä, kun hänen kulmamiehensä heittivät pyyhkeen kehään luovutukseksi Liddellin otettua liian monta osumaa, eikä kyennyt enää puolustamaan itseään.
Takaisin UFC:hen (2004–2010)
Pride turnauksen jälkeen Liddell otteli Tito Ortizia vastaan huhtikuussa 2004. UFC 47 -tapahtumassa käyty ottelu päättyi Liddelin voittoon tyrmäyksellä toisen erän alussa. Elokuussa Liddell otteli vielä toista UFC-otteluaan käyneen Vernon Whitea vastaan. Hän voitti ottelun myös tyrmäyksellä ensimmäisen erän lopussa.
Alemman raskaansarjan mestaruus (2005–2007)
Liddell pääsi kahden voitetun ottelun jälkeen ottelemaan alemman raskaansarjan mestaruudesta Randy Couturea vastaan, jolle hän oli hävinnyt kaksi vuotta aiemmin mestaruuden. Couture puolusti ensimmäistä kertaa mestaruuttaan voitettuaan sen Vitor Belfortilta. Ottelu käytiin 16. huhtikuuta 2005 UFC 52 -tapahtumassa, jossa Liddell voitti mestaruuden ensimmäisen erän tyrmäyksellä.
Liddell puolusti mestaruuttaan ensimmäisen kerran 20. elokuuta 2005 Jeremy Hornia vastaan, jolle hän kärsi vapaaottelu-uransa ensimmäisen tappion. Horn teki samalla paluun UFC:hen, kun ottelu käytiin UFC 54 -tapahtumassa, jossa Liddell puolusti mestaruuttaan. Hän voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä neljännessä erässä.
Toisen kerran Liddell puolusti mestaruuttaan Randy Couturea vastaan, joka oli kaksikon kolmas keskinäinen ottelu. Kumpikin oli voittanut toisensa kertaalleen ja he kohtasivat uudelleen 4. helmikuuta 2006 UFC 57 -tapahtumassa. Liddell onnistui puolustamaan toistamiseen mestaruuttaan voitettuaan tyrmäyksellä toisen erän alussa.
Kolmannen kerran Liddell puolusti mestaruuttaan jo puolen vuoden jälkeen 26. elokuuta 2006 Renato Sobralia vastaan, jonka hän oli voittanut kerran aiemmin 2002. Sobral oli voittanut kymmenen ottelua peräkkäin, joista kolme oli UFC:ssä. Sobral oli voittanut muun muassa Liddellin vanhan vastustajan Jeremy Hornin. Kamppailu käytiin UFC 62 -tapahtumassa, jossa Liddell onnistui voittamaan kamppailun ensimmäisen erän alussa teknisellä tyrmäyksellä.
Liddell puolusti neljännen kerran mestaruuttaan Tito Ortizia vastaan 30. joulukuuta 2006. UFC 66 -tapahtumassa käyty kamppailu päättyi Liddellin voittoon kolmannen erän lopussa teknisellä tyrmäyksellä. Kaksikon välinen ottelu palkittiin illan kamppailu bonuksella. Liddell kärsi ottelun aikana repeytyneestä sisemmästä sivusiteestä ja vasemman käden keskisormen jänne irtosi pois paikaltaan kesken ottelun.
Liddell puolusti viidennen kerran mestaruuttaan Quinton Jacksonia vastaan, jonka hän oli kohdannut kerran aikaisemmin 2003. Mestaruusottelu käytiin 26. toukokuuta 2007 UFC 71 -tapahtumassa, jossa Liddell menetti mestaruutensa ensimmäisessä erässä teknisellä tyrmäyksellä. Liddell sai lehdistöltä kritiikkiä silminnäkijöiden mukaan hänen olleen yökerhoissa juhlimassa ennen ottelupäivää. Liddell itse kertoi ettei tehnyt mitään erilailla edellisiin otteluihin nähden.
Suolammi (Jämsä, Asemamäki)
Vesistösuhteet
Suolammi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Jämsän reitin valuma-alueen (14.5) Jämsänjoen alueella (14.51), jonka Kirkko-ojan valuma-alueeseen (14.518) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 83,8 metriä mpy.
Kirkko-ojan valuma-alue kattaa Jämsän keskustaajaman itäosan ja Jämsän keskustan pienet puistolammet. Suolammi sijaitsee valuma-alueen keskiosassa ja sen läpi virtaa valuma-alueen pääuoma. Pääuoma alkaa Kastjärvestä ja jatkaa Jaatilanjärveen. Suomessa on kahdeksan yli hehtaarin laajuista Suolammia, joista kolme muuta sijaitsee Jämsässä: Suolammi (Jämsä, Salosvesi), Suolammi (Jämsä, Matokulma) ja Suolammi (Jämsä, Vekkula).
This Is the World We Live In
This Is the World We Live In on ruotsalaisen eurodance-yhtye Alcazarin kappale, joka julkaistiin vuonna 2004 albumilla Alcazarized. Se on albumin viides single. Kappaleesta tuli suuri hitti sen noustessa Ruotsissa singlelistan kolmanneksi ja Euroopan listoilla top 20:n joukkoon. Kappaleen kertosäe on otettu Genesiksen kappaleesta "Land of Confusion" ja se sisältää interpoloinnin Diana Rossin Motown-klassikosta "Upside Down".
Kappale menestyi hyvin listoilla ympäri maailmaa. Se saavutti esimerkiksi European Official Hot 100 -listan yhdeksännen sekä Airplay Official Top 100 -listan kahdeksannentoista sijan.
Paweł Brożek
thumb|Paweł Brożek Paweł Łukasz Brożek (s. 21. huhtikuuta 1983 Kielce) on puolalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan Brożek on hyökkääjä.
Brożekin ura alkoi 1998 Polonia Białogon Kielce -seurassa, jossa pelasi myös hänen veljensä Piotr. Brożek pelasi huhtikuusta 2001 alkaen pitkään Wisła Krakovassa sekä lisäksi lainapelaajana ŁKS Łódźissa ja GKS Katowicessa. Vuosina 2011–2012 hän pelasi turkkilaisseura Trabzonsporissa sekä lainapelaajana skotlantilaisseura Celticissä. Tämän jälkeen hän siirtyi espanjalaisseura Recreativo de Huelvaan, josta hän palasi kesällä 2013 Wisła Krakovaan.
Brożek on kauden 2019–2020 loppuun mennessä pelannut Puolan Ekstraklasassa 375 ottelua, joissa hän on tehnyt 149 maalia. Turkin Superliigassa hän on pelannut 19 ottelua ja tehnyt kolme maalia. Skotlannin Valioliigassa hän on pelannut kolme ottelua ja Espanjan toisella sarjatasolla Segunda Divisiónissa 18 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Brożek on pelannut Puolan maajoukkueessa 38 ottelua ja tehnyt niissä yhdeksän maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi huhtikuussa 2005 ja viimeisen tammikuussa 2014. Hän kuului Puolan joukkueeseen Saksassa pidetyissä vuoden 2006 MM-kilpailuissa, joissa hän pääsi vaihtopelaajana kentälle Puolan jokaisessa kolmessa ottelussa, kahdessa tosin vasta loppuminuuteilla. EM-kilpailuissa 2012 hän tuli vaihtopelaajana kentälle kahdessa ottelussa.
Langaton tiedonsiirto sotilasverkoissa
Langattomalla tiedonsiirrolla sotilasverkoissa tarkoitetaan kaikkea sotilaskäytössä langattomasti tapahtuvaa tiedonsiirtoa. Tällaista tiedonsiirtoa voi olla esimerkiksi radiopuhelin, mikroaaltolinkki, optinen tiedonsiirto vapaassa tilassa, GSM tai satelliittiyhteyden kautta tapahtuva tietoliikenne. Langaton tiedonsiirto perustuu sähkömagneettisen spektrin hyödyntämiseen.
Sotilasverkkoihin kohdistuu siviiliverkkoja huomattavasti tiukemmat toiminta- ja turvallisuusvaatimukset, ks. informaatiosodankäynti. Rauhan aikana nämä vaatimuserot ovat pienempiä turvallisuusriskien koostuen pääasiassa mahdollisten vihollisten tiedustelutoimista. Vastaavasti sodan aikana vaatimustaso nousee korkealle, omien joukkojen sisäisen viestinnän toiminnan ollessa elintärkeää. Mikäli joukkojen ja strategisen komennon välinen kommunikointiyhteys katkeaa taistelun aikana, on taistelun häviäminen paljon todennäköisempää. Käytännössä viestintäkyvyn ylläpitäminen taistelutilanteessa tarkoittaa usein langattomien yhteyksien hyödyntämistä.
Historiaa
Ensimmäinen sotilaallinen langaton viestintätekniikka oli heliografi 1800-luvulla. Toisessa maailmansodassa Saksalla oli Lichtsprechgerät 80 niminen Valopuhelin, ja tekstin ja puheen viestintä radioaalloilla oli laajamittaista.
Vaatimukset
Langattomien sotilasverkkojen kohdalla vaatimukset verkon toiminnallisuuden ja turvallisuuden suhteen ovat korkeat. Varsinkin sotatoimialueelle käytettävien tietoliikenneyhteyksien suhteen on otettava huomioon suuri määrä verkon turvallisuuteen ja toimintaan vaikuttavia tekijöitä. Tällaisia tekijöitä ovat ainakin seuraavat:
Liikkuvuus
Langattoman laitteen etuna on ettei sen toiminta ole sidottu mihinkään kiinteään tiedonsiirtorakenteeseen, kuten lankaverkkoon. Tämä ominaisuus mahdollistaa sen että langatonta laitetta voidaan käyttää nopeasti paikasta toiseen liikuttaessa. Edellytyksenä on että langaton laite on tarpeeksi pieni ja kevyt ihmisen kuljetettavaksi tai sijaitsee jossain liikkuvassa kulkuvälineessä, kuten lentokoneessa tai autossa.
Vaikeasti tuhottava
Langattoman verkon toiminta ei saa olla riippuvainen mistään helposti tuhottavasta kohteesta, kuten kiinteästi rakennetusta tukiasemasta. Verkon tuhoamisen vaikeuttamiseksi, jokaisen verkon laitteen tulee voida tarpeen vaatiessa toimia niin lähettimenä, vastaanottimena kuin tukiasemanakin. Tällaisen verkon toimimattomaksi saattaminen vaatii lähes kaikkien verkon laitteiden tuhoamista.
Verkon laitteita tulee voida käyttää hankalissa olosuhteissa, joten niiden tulee olla iskun- ja vedenkestäviä.
Tunnistettavuus
Sotilasverkoissa on otettava huomioon mahdollisuus, että vihollisen vallatessa alueita, heidän käsiinsä voi joutua tietoverkkoon kuuluvia laitteita. Tällaisissa tapauksissa tulee pystyä tunnistamaan ja poistamaan kyseiset laitteet verkon ulkopuolelle tai poistaa kokonaan käytöstä.
Luottamuksellisuus
Langattomissa verkoissa on aina olemassa riski, että verkon lähetyksiin puututaan verkon ulkopuolelta. Varsinkin sotilasverkoissa tämä riski nousee suureen merkitykseen, koska kyse on yleensä ihmishengistä. Jokaisen sotilasverkon kautta kulkevan lähetyksen muuttumattomuus ja lähettäjälaitteen luotettavuus tulee voida todeta. Jos jokin lähetys tai verkkoon kuuluva laite todetaan epäluotettavaksi on se voitava sulkea ulos verkosta.
Erilaisia menetelmiä verkon solmujen luotettavuuden lisäämiseksi on useita, kuten erilaisten tunnusten ja sertifikaattien käyttö. Eräs hyväksi todettu menetelmä on kokemukseen pohjautuva luotettavuus, mikä tarkoittaa sitä että laitteen luotettavuus kasvaa verkon osana toimimisen eli kokemuksen myötä. Luottamuksen tila on muuttuva arvo, joka muuttuu valmiustilan, verkon käyttäjien ja muiden laitteiden sekä kolmannen osapuolen palautteen mukaan. Tällöin verkon väärinkäyttö vaatii suunnitelmallista pidemmän aikavälin toimintaa ja on tästä syystä hankalampi toteuttaa. Esimerkiksi poikkeustilan aikana laitteiden luotettavuus putoaa jyrkästi. Tällöin voidaan jokin tietty verkon laite, jolla ei ole riittävää luotettavuuden tasoa, ohittaa tärkeän viestin välittämisessä ja käyttää viestin reitittämiseen jotain suuremman luotettavuustason omaavaa laitetta.
Havaitsemisen ja häirinnän vaikeuttaminen
Langattomien laitteiden lähettämät signaalit on mahdollista ja usein helppoa havaita. Verkon sijainnin paikallistamisen jälkeen siihen voidaan kohdistaa tehokkaasti sähkömagneettista häirintää. Verkon havaitsemista ja häirintää voidaan kuitenkin vaikeuttaa käyttämällä erilaisia suunnattuja antenneja, hajaspektritekniikkaa ja ennaltasovittuja menetelmiä, kuten taajuushyppelyä ja lähetysten rajoittamista.
Salakuuntelun vaikeuttaminen
Langattomien laitteiden lähettämien signaalien vastaanottajia on vaikea rajata. Mikä tahansa verkon kuuluvuusalueen sisällä vaikuttava taho, jolla on käytössään asiaankuuluva vastaanotin, voi salakuunnella verkon lähetyksiä. Salakuuntelua voidaan kuitenkin vaikeuttaa käyttämällä erilaisia suunnattuja antenneja ja ennaltasovittuja menetelmiä, kuten taajuushyppelyä ja tiedon naamiointia taustakohinaksi.
Tiedon salaus
Salakuuntelun mahdollisuutta ei voida koskaan täysin poissulkea, aina on olemassa pieni mahdollisuus, että jokin asiaan kuulumaton taho saa haltuunsa verkossa lähetettyä tietoa. Sotilasverkoissa tällainen tiedon vuotaminen viholliselle ei ole hyväksyttävää. Tämän ehkäisemiseksi tulee kaikki lähetetty tieto kulkea päästä päähän vahvasti salattuna.
Priorisointi
Sotilaskäytössä tulee pystyä priorisoimaan verkon liikennettä. Tilanteessa jossa tärkeä sanoma on saatava nopeasti perille on voitava ohittaa verkon muu liikenne niin, että korkeimman prioriteetin omaava viesti varmasti saapuu kohteeseensa. Esimerkiksi käsky suojautua taistelukaasuhyökkäykseltä, ennen kuin kyseinen isku on suoritettu.
Sopeutumiskyky
Sotatilanteissa tilanteet ja ympäristöt muuttuvat nopeasti. Sotilasverkkoon kuuluvalle laitteelle on eduksi olla kykeneväinen sopeutumaan ja muuttamaan oma rooliaan tilanteen mukaan. Esimerkiksi jokin verkon laite voi alkaa toimia tukiasemana muille laitteille alueella, jossa sillä hetkellä tarvitaan lisää tiedonsiirtokapasiteettia.
Langattoman sotilasverkon resurssien säästämisen kannalta on hyödyllistä, että laite on liitettävissä muihin verkkoihin. Esimerkiksi jos jonkin verkon laitteen vaikutusalueella sijaitsee yhdyskohta kiinteään runkoverkkoon, voidaan tämä laite liittää runkoverkkoon ja ohjata mahdollisimman paljon sotilasverkon liikennettä kulkemaan paremman tiedonsiirtokapasiteetin tarjoavan runkoverkon kautta. Tällaisessa tilanteessa runkoverkkoon liitetty laite toimii yhdyskäytävänä (eng. gateway) runkoverkkoon muille verkon laitteille, ensin ilmoittaen näille roolinsa muuttumisesta. Kun laite ei enää kykene toimimaan yhdyskäytävänä, ilmoittaa se taas roolinsa muuttuvan ja tiedonsiirto sen kautta loppuu. Tällöin jokin muu verkon laite voi ottaa haltuunsa kyseisen tehtävän. Runkoverkon kautta sotilasverkon dataa siirrettäessä tulee vastaanottajapäässä toimia vastaava yhdyskäytävän roolia toimittava laite kuin lähettäjäpäässäkin. Tämä laite sitten välittää vastaanottamansa datan eteenpäin varsinaiselle viestin kohteelle.
Virran kulutus
Laitteen toimintakyvyn ylläpitämiseksi mahdollisimman pitkän aikaa, tulee sen virrankulutus olla mahdollisimman vähäistä. Sotatoimialueella oltaessa laitteiden toiminta on usein täysin paristojen tai akkujen varassa, jolloin käytettävissä olevan virran määrä on rajallinen. Virrankulutukseen oleellisesti vaikuttavia tekijöitä ovat toimintaympäristöstä riippuvat verkon laitteiden väliset välimatkat ja mahdolliset lähetystä vaimentavat sekä heijastavat esteet. Mitä suurempi laitteiden välinen välimatka on, sitä suurempi on vaadittu lähetysteho ja sitä suurempi on myös virrankulutus. Koska laitteen virrankulutus ei koskaan voi olla liian vähäistä on eduksi, että tilanteen mukaan laite voidaan kytkeä pois ja päälle vaivattomasti, kuitenkin niin ettei tämä voi tapahtua vahingossa. Laitteen oman virtalähteen tyrehtyessä, se tulee voida ladata. Tämän lisäksi laitteen tulisi pystyä käyttämään mahdollisimman monia eri virtalähteitä, kuten sähköverkkoa tai auton akkua.
Rikkoo kiinteiden verkkojen rajoja
Erilaisia lähetystaajuuksia ja tehoja käyttäen voidaan läpäistä erilaisia esteitä ja lähettää informaatiota todella pitkien matkojen päähän suhteellisen nopeasti. Esimerkkinä satelliittiyhteydet ja sukellusveneen vedenalaiset viestintäyhteydet.
Sietää fyysisiä hyökkäyksiä
Laitteet ovat yleensä pienikokoisia, liikuteltavia ja tiedonsiirto tapahtuu langattomasti. Järkevästi suunnitellussa langattomassa verkossa muutaman laitteen tuhoutuminen ei estä verkon toimintaa.
Helposti liikuteltava
Ei edellytä kuljettamista vaikeuttavien johtojen tai kaapeleiden käyttöä. Kulkee helposti mukana paikasta toiseen, mahdollistaen liikkuvien joukkojen jatkuvan yhteydenpidon komentokeskukseen.
Häirintä
Vihollisen ECM-toimet vaikuttavat verkon lähetyksiin, ks. elektroninen sodankäynti.
Salakuuntelu
Salakuuntelun mahdollisuutta on lähes mahdoton poissulkea langattomassa verkossa.
Altis sähkömagneettisille hyökkäyksille
EMP (Electro Magnetic Pulse) tai HERF (High Energy Radio Frequency) -hyökkäyksillä voidaan saattaa hyökkäyksen alueella toimivia elektronisia laitteita toimintakyvyttömiksi ja etenkin radio/mikroaaltolaitteet helpommin kuin valokaapeliin tai optiseen tiedonsiirtoon vapaassa tilassa perustuvat viestintälaitteet. Merkittävin ero EMP:n ja HERF:n välillä on, että HERF on kohdistettavissa rajatulle alueelle. Ne ovat karkeasti ottaen samoilla taajuuksilla kuin millä monet radiolaitteet toimivat, mikä vaikeuttaa etenkin radiolaitteiden suojaamista. Molemmilta hyökkäyksiltä voidaan suojautua mm. Faradayn häkin avulla.
Virrankulutus
Prosessointitehoa vaativat toimenpiteet, kuten tiedon pakkaus, salaus ja salauksen purku, sekä laitteiden välisistä etäisyyksistä ja tiedonsiirtokapasiteetin tarpeista riippuva lähetysteho, syövät runsaasti virtaa. Lähetystehon kulutus kasvaa potenssiin (2-4) etäisyyden kasvaessa. Taistelualueilla käytettävissä olevat virtalähteet ovat yleensä rajallisia.
Helposti havaittava
Langaton laite on helppo havaita lähettimenä toimiessaan. Vapaassa tilassa oleva optinen lähetin voi näkyä pisteenä silmillä tai katsomislaitteella (valonvahvistin tai kamera) jos katselukulma on riittävän pieni ja yöllä myös heikkona viivana.
Rajallinen tiedonsiirtokapasiteetti
Langattoman verkon tiedonsiirtokapasiteettiin vaikuttavat lähetysteho, taajuus ja laitteiden välinen etäisyys (tiedonsiirtonopeus * etäisyys = vakio). Mitä etäämmällä verkon laitteet ovat toisistaan, sitä pienempi on näiden välinen tiedonsiirtokapasiteetti. Lisäksi tiedonsiirtokapasiteettivaatimuksiin vaikuttavat verkossa käytetyt protokollat ja turvamenetelmät, kuten tiedon salaus ja laitteiden tunnistus, joiden käyttö useimmiten lisää varsinaisen tiedonsiirron ohella tapahtuvaa verkon liikennöintiä.
Osmium(IV)kloridi
Osmium(IV)kloridi eli osmiumtetrakloridi (OsCl4) on osmium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus
Osmium(IV)kloridilla on kaksi eri kiderakennetta eli se on polymorfista. Matalan lämpötilan polymorfi on alkeiskopiltaan kuutiollinen ja väriltään ruskea. Korkean lämpätilan polymorfin rakenteessa osmium- ja kloridi-ionit muodostavat ketjumaisen rakenteen, jossa jokainen osmiumioni on koordinoitunut kuuteen kloridi-ioniin. Tämä polymorfi on väriltään mustaa. Osmium(IV)kloridi hydrolysoituu veden ja laimeiden happojen vaikutuksesta, mutta liukenee väkeviin happoliuoksiin ja klooriin. Aine myös reagoi kloridi-ionien kanssa muodostaen heksakloro-osmaattikomplekseja ([OsCl6]2-)
Matalan lämpötilan polymorfia valmistetaan osmiumtetroksidin ja tionyylikloridin välisellä reaktiolla. Korkean lämpötilan osmium(IV)kloridia valmistetaan kuumentamalla osmiumia kloorin kanssa tai kuumentamalla osmiumtetroksidia ja tetrakloorimetaania kloorin läsnä ollessa.
Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut 2001
Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 2001 viidennen kerran. Kilpailut pidettiin Belgian Antwerpenissä Wezenberg Swimming Poolissa 13.–16. joulukuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN.
Lääkärioikeudenkäynti
250px|thumb|Karl Brandt lääkärioikeudenkäynnissä. Lääkärioikeudenkäynti Yhdysvallat vs. Karl Brandt ja muut oli ensimmäinen 13:sta Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynneistä. Käsittelyssä oli syytettynä 23 SS:ään kuulunutta lääketieteen tohtoria, tiedemiestä ja virkamiestä. Syytökset oli jaettu neljään luokkaan:
Tohtoreiden oikeudenkäynti käytiin 9. joulukuuta 1946 – 20. elokuuta 1947.
Fatick
Fatick on kaupunkikunta sekä Fatickin alueen ja departementin hallinnollinen keskus Senegalissa. Se sijaitsee Saloumin sivujoen Sinen varrella 157 kilometriä Dakarista kaakkoon. Kunnassa on 28 300 asukasta (vuonna 2013).
Kunnan pinta-ala on 90 neliökilometriä. Se käsittää kahdeksan kaupunginosaa, joista vanhin on nimeltään Escale. Niitä ympäröivät tulva- ja suolatasangot. Asukkaat ovat etupäässä sererejä, wolofeja ja fulbeja.
Ranskalaiset valtasivat Sinen kuningaskuntaan kuuluneen Fatickin vuonna 1859. Vuonna 1888 siitä tuli kauppapaikka, jonka kautta vietiin varsinkin maapähkinää. Fatickista tuli ranskalaisen komendantin asemapaikka vuonna 1898. Se sai osittaisen kunnallishallinnon vuonna 1917. Fatickin alue on perustettu vuonna 1984.
Kaupungin läpi kulkee Dakarista Tambacoundaan ja Malin rajalle johtava maantie N1. Asukkaiden pääelinkeinot ovat kaupankäynti, alkutuotanto, hallinto ja käsityöammatit. Talous perustuu maanviljelyyn, hedelmäpuiden kasvatukseen ja suolan tuotantoon. Teollisuutta ei ole käytännössä lainkaan ja palvelujen taso on vaatimaton. Ympäröivä maaseutu suuntautuu etupäässä 42 kilometrin päässä sijaitsevaan Kaolackiin.
Jukka Vilander
Jukka Vilander (s. 27. marraskuuta 1962) on entinen suomalainen jääkiekkohyökkääjä.
Hän oli tärkeässä roolissa TPS:n 1990-luvun taitteen mestaruuksissa ja oli laitahyökkääjä pelätyssä Musta surma -ketjussa, jossa pelasi Kari Jalosen sekä Arto Javanaisen kanssa. Myöhemmin TPS:n ykkösketjun muodosti Vilander yhdessä Esa Keskisen ja Ari Vuoren kanssa. Vilander on voittanut eniten herrasmiespalkintoja.
1990-luvun puolivälissä Vilander siirtyi Tanskan liigaan ja onkin sen jälkeen sopeutunut tanskalaiseen elämäntapaan toimien maassa valmentajana. Kaudella 2006–2007 hän valmensi Naantalin VG-62-joukkueen kakkosdivisioonan voittoon ja nousuun Suomi-sarjaan.
TPS on jäädyttänyt Vilanderin pelaajanumeron #12.
Sergei Djagilev
thumb|[[Valentin Serov, Sergei Djagilev, 1909.]]
Sergei (Serge) Pavlovitš Djagilev ; (31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1872 Selištšin kylä, Tšudovon piiri, Novgorodin kuvernementti, (nyk. Novgorodin alue), Venäjän keisarikunta – 19. elokuuta 1929 Venetsia, Italian kuningaskunta) oli venäläinen taidetuottaja, taidekriitikko ja baletti-impressaari eli taiteellinen johtaja, Venäläisen baletin eli Ballets russesin perustaja ja Mir iskusstvan johtohahmo.
Hänen balettiryhmästään nousi useita merkittäviä tanssijoita ja koreografeja. Vaikka Djagilev ei ollut balettitanssija eikä koreografi, hänen vaikutuksensa 1900-luvun baletin kehitykselle on merkittävä.
Suku, koulutus
Sergei Djagilev syntyi varakkaaseen aatelisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat eversti Pavel Pavlovitš Djagilev (1848-1914) ja pietarilaissyntyinen Jevgenia Nikolajevna Evreinov (1848-1872). He menivät naimisiin Pietarissa toukokuussa 1871. Jevgenia kuoli kesäkuussa 1872, muutama kuukausi Sergein syntymän jälkeen oletettavasti sepsikseen eli lapsivuodekuume infektioon. Sergei sai tietää asiasta vasta viisitoistavuotiaana. Isän veli Ivan Pavlovitš Djagilev oli filantrooppi ja musiikkipiirin perustaja. Djagilevin perhe omisti vodkatehtaan Bikbardissa, joka vuonna 1890 meni konkurssiin ja useita tislaamoita Permin alueella. He rakennuttivat kirkon Nikolajevskin ja Kamsko-Berezovskin luostariin.
Pavel Djagilevillä oli Pietarissa suuri talo Furštatškaja-kadulla. Vähän ennen Sergein syntymää hänen isänpuoleinen tätinsä, Maria Koribut-Kubitovitš jäi leskeksi ja muutti veljensä luo kolmen lapsensa kanssa. Vanhemman sisaren, filantrooppi ja feministi Anna Pavlona Djagileva Filosofovan (1837-1912) kanssa hän muodosti perheen, jossa he kasvattivat lapset yhdessä. Vuonna 1873 Sergein isä tapasi insinöörin- ja kustantajan tytär Jelena Valerianovna Panajevan (1852-1919) ja meni naimisiin hänen kanssaan vuonna 1874. Äitipuoli kasvatti Sergein omana lapsenaan kahden velipuolen Valentinin (1875-1929) ja Jurin (1878-1957) kanssa, kannusti tätä taiteiden ja pianonsoittamisen pariin ja tästä tuli yksi hänen lähimmistä ihmisistään loppuelämäkseen.
Permissä sijaitseva Djagilevin talo oli paikallinen kulttuurikeskus, ja Djagilevit järjestivät musiikki-illan joka toinen torstai, Modest Mussorgski oli yksi vakiovieraista. Sergein isä oli opiskellut musiikkia ja oli hyvä laulaja. Sergei Djagilev sävelsi ensimmäisen romanssinsa 15-vuotiaana.
Valmistuttuaan Permin lukiosta vuonna 1890 Sergei Djagilev palasi Pietariin opiskelemaan aatelisperinteen mukaisesti oikeustiedettä virka-uralle ryhtymistä varten keisarillisessa Pietarin yliopistossa. Samaan aikaan hänen isänsä meni vararikkoon ja Sergei elätti äidinperinnöllään sekä vanhempiaan että veljiään. Yliopisto-opiskelun aikana hänen isäpuoleinen serkkunsa Dmitri 'Dima' Vladimirovitš Filosofov (1872-1940) esitteli hänet taiteilijoiden ja intellektuellien opiskelijaklikille, joka kutsui itseään Nevskin Pickwickiläiksi ja jonka vaikutusvaltaisin jäsen oli Aleksandr Benois, muita olivat Léon Bakst, kirjailija Walter Nouvel ja Konstantin Somov.
Hän rakastui serkkuunsa Dmitriin ja he tekivät yhdessä laajan ulkomaanmatkan vuonna 1893 Berliiniin, Pariisiin, Venetsiaan, Roomaan, Firenzeen ja Wieniin. Samalla matkalla Djagilev tapasi Émile Zolan ja oopperasäveltäjät Charles Gounod'n sekä Giuseppe Verdin.
Opintojensa loppuvaiheessa Djagilev opiskeli myös keisarillisessa Pietarin musiikkikonservatoriossa laulua ja musiikkia. Yliopistosta valmistuttuaan hän antautui unelmalleen sävellystyöstä. Hän otti myös yksityisiä musiikkitunteja Nikolai Rimski-Korsakovilta. Valmistumiseen meni kuusi vuotta tavallisen neljän sijasta. Vuonna 1894 hänen opettajansa Nikolai Rimski-Korsakov sanoi, että hänellä ei ole lainkaan musikaalisia lahjoja. Djagilevin reaktio tähän oli hänelle tyypillinen: "Historia tulee näyttämään, kumpi meistä on vielä tunnetumpi". Oman tunnustuksensa mukaan Djagilev käytti opiskeluvuosiaan "katsoakseni ympärilleni" ja löytääkseen todelliset kiinnostuksen kohteensa elämässään, Leo Tolstoin hänelle antaman ohjeen mukaisesti. Seitsemän kuukautta valmistumisensa jälkeen hän avasi ensimmäisen tekemänsä taidenäyttelyn vuonna 1897.
Mir iskusstva
Djagilev liittyi taiteilijaryhmä Mir Iskusstvan (ven. Mир иску́сства, 'Taiteen maailma') jäseneksi, niin kuin monet aikalaisensa, kuten Aleksandr Benois, kirjailija Walter Fjodorovitš Nouvel (1871-1949), Konstantin Somov, isänpuoleinen serkku Dmitri 'Dima' Vladimirovitš Filosofov (1872-1940) ja Léon Bakst. Benois auttoi Djagilevia tuntemaan paremmin sekä venäläistä että länsimaista taidetta. Kahden vuoden ajan hän seurasi uutta intohimoaan ja matkusteli paljon opintojensa vuoksi. Hänestä tuli yksi ryhmän arvostetuimmista taiteentuntijoista. Djagilev ymmärsi käyttää hyväksi venäläisen kuvataiteen ja taideteollisuuden mahdollisuuksia, jotka olivat siihen saakka olleet suhteellisen vähällä huomiolla.
1890-luvun lopulla Djagilev teki useita taidenäyttelyitä, joiden tarkoituksena oli esitellä nykytaiteilijoita paikalliselle yleisölle ja myöhemmin myös eurooppalaisille. Brittiläisten ja saksalaisten akvarellimaalausten näyttelystä vuonna 1897 Keisarillisen taiteen edistämisyhdistyksen tiloissa Pietarissa tuli valtava menestys, jonka Djagilev saavutti myös vuonna 1898 venäläisten ja suomalaisten taiteilijoiden Mir iskusstvan nimissä järjestetyssä näyttelyssä Stieglitzin taide- ja teollisuusakatemiassa Pietarissa, jossa oli mukana töitä muun muassa Mihail Vrubelilta, Valentin Serovilta ja Isaac Levitanilta sekä Djagilevin Suomen suuriruhtinaskunnasta valitsemia taiteilijoita kuten Albert Edelfelt, Akseli Gallen-Kallela, Eero Järnefelt, Pekka Halonen, Ville Vallgren, Väinö Blomstedt ja Magnus Enckell. Vuonna 1898 hän teki myös nuorten venäläisten maalareiden näyttelyn Saksaan. Samalla matkalla hän etsi töitä seuraaviin näyttelyihin Lontoosta ja Berliinistä sekä kävi Pariisissa muun muassa tapaamassa Oscar Wildeä. Vaikka nuorella taiteentuntijalla ei ollut näyttelyiden kustannuksiin omaa pääomaa, hän onnistui saamaan hankkeilleen suojelun ja taloudellisen tuen keisarillisen hovin jäseniltä ja ylimmältä aatelistolta kuten keisarin sedältä, suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšilta (1847-1909) ja myöhemmin itse keisari Nikolai II: lta.
Vuoden 1898 venäläis-suomalainen näyttely oli Aleksandr Benoisin ja Djagilevin samana vuonna perustaman Mir iskusstva -ryhmän ensimmäinen hanke. Ryhmään kuuluivat myös Konstantin Somov, Dmitri Filosofov, Léon Bakst ja kuvataiteilija Eugene Lansere (Jevgeni Jevgenjevitš Lanceray, 1875-1946). Taidesponsoreiden ja filantrooppien Savva Ivanovitš Mamontovin (1841-1918) ja ruhtinatar Maria Klavdijevna Teniševan (1858-1928) taloudellisella tuella ryhmä perusti myös vuonna 1898 Mir iskusstva (Мир иску́сства, 'Taiteen maailma') -aikakauslehden. Lehden tarkoitus oli edistää modernia taidetta, tehdä tunnetuksi länsimaisen taiteen ajankohtaisia virtauksia ja kohdistaa huomionsa myös venäläisiin taiteilijoihin, jotka ryhmän mielestä osoittivat erinomaista luovuutta ja omaperäisyyttä. Lehti ilmestyi kuusi vuotta ja teki merkittävän työn venäläisen taiteen, kuten myös venäläisten mielen kehittämiseksi. thumb|upright|[[Léon Bakst, Sergei Pavlovitš Djagilev lastenhoitajansa eli 'njanjansa' kanssa, 1906.|vasen]]
Keisarilliset teatterit ja baletti
Djagilev ryhtyi vuonna 1899 henkilökohtaisen ystävänsä ruhtinas Sergei Mihailovitš Volkonskin (1860-1937) avustajaksi nimikkeellä 'erityistehtävien virkailija', kun tämä oli saanut johdettavakseen kaikki Keisarilliset teatterit. Vuonna 1900 Djagilevista tuli Keisarillisten teattereiden vuosikirjan (ven. Ежегодника Императорских театров) toimittaja, ja hän tarjosi parhaalle ystävälleen, taidemaalari Léon Bakstille puvustussuunnittelua näytelmään "Markiisittaren sydän" (, 1902) ja toiselle ystävälleen Alexandre Benois’lle hän antoi tilaisuuden tuottaa Sergei Tanejevin oopperan Cupidon kosto. Päätoimittajana hän uudisti julkaisun ja muunsi sen täysimittaiseksi ylelliseksi aikakauslehdeksi, joka sisälsi kriittisiä esseitä, tuotantojen ennakkomainoksia, artikkeleita taiteilijoista ja kuvia pukuluonnoksista ja lavasteista. Djagilev jopa vaihtoi painatuspaperin kalliiksi päällystetyksi laaduksi. Hän kutsui monia Mir iskusstvan jäsentovereita työskentelemään lehden parissa, suunnittelemaan fontteja ja luomaan kuvituksia. Hän osoitti olevansa myös menestyvä promoottori etsimällä sponsoreita, mainostajia ja uusia jakelukanavia. Benois muisteli että lehden menestys meni Sergein päähän ja hyvin pian tämä ajatteli olevansa "ainoa, jota ilman ei voida tehdä mitään". Lehti saavutti suuren menestyksen tilaajien parissa ja jopa keisari Nikolai II ilmaisi tyytyväisyytensä julkaisuun.
Samaan aikaan Djagilev aloitti säännölliset vierailut Keisarillisen baletin harjoituksissa. Hänen dandymäinen ulkomuotonsa ja harmaa hiustupsu otsalla hämmästytti balleriinoja, jotka antoivat hänelle lempinimen "Chinchilla". Hän oli erityisen kiinnostunut nuoresta Mathilde Krzesinskasta, jota imarteli jo ennestään kuuluisan taiteentuntijan huomio. Vaikka he riitelivät myöhemmin ja katkaisivat väliaikaisesti yhteyden toisiinsa, ystävyys kesti koko elämän.
Djagilev toi Mir iskusstvan jäsenet mukaanaan Keisarillisiin teattereihin. Apollinari Vasnetsov, Aleksandr Benois, Léon Bakst, Valentin Serov, Konstantin Korovin, graafikko Eugene Lansere (Jevgeni Jevgenjevitš Lanceray, 1875-1946) ja muut nykytaiteilijat alkoivat työstää lavasteita ja pukuja. Hän pystyi vaikuttamaan baletin ja oopperan ohjelmistovalintoihin. Vuonna 1900 ruhtinas Sergei Volkonski valtuutti Djagilevin lavastamaan Léo Delibesin baletin Sylvia, joka oli Benoisin suosikki. Molemmat yhteistyökumppanit laativat yksityiskohtaisen tuotantosuunnitelman, joka hämmästytti Keisarillisten teattereiden vakiohenkilökuntaa. Yhä suurempien ja toistuvien mielipide-erojen jälkeen Djagilev kieltäytyi jatkamasta Keisarillisten teattereiden vuosijulkaisun toimittamista ja ruhtinas Volkonski erotti hänet vuonna 1901 virastaan siten, ettei Djagilevillä ollut mahdollista enää toimia julkisessa virassa elinaikanaan. Skandaali kuitenkin tuhosi myös Volkonskin virka-uran, viikkoa myöhemmin myös hänet erotettiin kahnauksestaan Krzesinskan kanssa. Siihen mennessä jopa keisari Nikolai II tuli entisen rakastajattarensa Krzesinskan suostuttelemana Djagilevin puolelle. Sergei Djagilev ei ollut pitänyt virkamiesurasta, joten hän lähti ulkomaille ja uppoutui muihin suunnitelmiinsa eikä käynyt Keisarillisissa teatterissa puoleentoista vuoteen.
Taidenäyttelyt ja Pariisi
Sergei Djagilev teki, kokosi, valmisti ja tuotti vuonna 1905 Pietariin Taurian palatsiin 1700-1800 -lukujen venäläisten muotokuvien näyttelyn, jossa oli esillä yli 4 000 maalausta, jotka oli kerätty 450 omistajalta. Djagilev matkusti itse ympäri Venäjää hankkimaan muotokuvia ja kirjoitti 2 300 maalauksen teosluettelon taiteilijoista, niiden malleista sekä muita asiaan liittyviä tietoja. Aleksandr Benoisin suunnittelema näyttely oli uutta luova esimerkki taiteen synteesistä ja teki kävijöihin suuren vaikutuksen. Maalaukset ryhmiteltiin ja niihin liitettiin tekstitietoa, ja näyttelytilat sisustettiin eri tavoin muotokuvien merkityksen korostamiseksi sekä niiden tehon moninkertaistamiseksi. Näyttely oli valtava menestys ja nosti Djagilevin taiteen ja yhteiskunnan eliitin huipulle. Näyttelyn teosten vakuutuksen takasi itse keisari Nikolai II.
Intohimonaan venäläisen taiteen edistäminen ulkomailla Djagilev järjesti vuonna 1906 Pariisin Salon d'Automnessa "Venäläisen taiteen ja kuvanveiston kaksi vuosisataa" -näyttelyn. Se sisälsi 750 teosta 103 tekijältä moderneilta taiteilijoilta kuten Aleksandr Benois, Igor Grabar, Pavel Kuznetsov, Filip Maljavin, Ilja Repin, Valentin Serov, Aleksei Javlenski, Nikolai Roerich, Konstantin Somov ja 36 kappaletta 1500-1600-luvun ikonia. Näyttelyn suunnitteli Léon Bakst, teosluettelon teki Aleksandr Benois ja se käsitti 12 huonetta Grand Palais'ssa. Se oli myös valtava menestys ja monella tapaa tasoitti tietä Ballets russes'n tulevalle menestykselle. Ranskan kyllästi pian läpeensä à la russe -muoti. Djagileville tarjottiin Ranskan Kunnialegioonan -palkintoa, mutta hän kieltäytyi Bakstin hyväksi.
Vuonna 1907 Djagilev järjesti Pariisin oopperassa viisi venäläisen musiikin konserttia, nimellä 'Concerts historiques russes’ Nikolai Rimski-Korsakovin, Sergei Rahmaninovin, Aleksandr Glazunovin, Fjodor Šaljapinin ja sopraano Félia Litvinnen (1860-1936) kanssa. Rahoitusta kiertueen valmisteluun oli antanut Venäjän valtiovarainministeriö poliittisten näkökohtien ohjaamana ja toivoen näin vahvistavansa Venäjän imperiumin asemaa Euroopassa. Kiertuetta tukivat ja sponsoroivat myös keisariperheeseen kuuluvat suojelijat suuriruhtinas Andrei Vladimirovitš (1879-1956) ja hänen äitinsä suuriruhtinatar Maria Pavlovna Mecklenburg-Schwerin. Yleisösuosio ei ollut toivotunlainen.
Seuraavana vuonna 1908 hän järjesti produktion Pariisin oopperaan Modest Musorgskin oopperasta Boris Godunov, jonka tähtenä oli Fjodor Šaljapin. Keväällä 1908 Boris Anisfeld (1878-1973) toteutti Aleksandr Benoisin suunnittelemat lavasteet, jotka perustuivat Aleksandr Golovinin ja Konstantin Juonin luonnoksiin. Puvustuksen suunnitteli muinaisvenäläisen taiteen tuntija Dmitri Stelletski. Aitouden maksimoimiseksi näyttämösuunnittelija Ivan Bilibin matkusti Arkangelin alueelle ostamaan puvut, Léon Bakst etsi rekvisiittaa Pietarin kirpputoreilta ja Djagilev antiikkikaupoista. Produktiosta tuli sensaatio ja valtava menestys, mutta taloudellisesti se jäi 75 - 85 000 frangia tappiolle (nykyrahassa noin 450 000 €). vasen|pienoiskuva|279x279px|Sergei Djagilev vuonna 1910
Ura ulkomailla: Venäläinen baletti – Ballets russes – Djagilevin baletti, 1909-1929
Aleksandr Benois'n mukaan Djagilev innostui ajatuksesta viedä balettia ulkomaille Le Pavillon d'Armiden menestyksekkäässä ensi-illassa Pietarissa vuonna 1907. Baletti oli Aleksandr Benois'n, Nikolai Tšerepninin ja Mihail Fokinin yhteistyö.