cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Huovilan puisto
Alueella toimii Kärkölä-Seura ry:n perustama Kärkölän kotiseutumuseo. Sen alueella on muun muassa talonpoikaistalon päärakennus, kolme aittaa, karjakatos, mallassauna, väentupa, syytinkimuorin mökki, pitäjänmakasiini (viljamakasiini).
Lähteet
60.90429°N, 25.2431°W
Luettelo Hankasalmen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Hankasalmen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Hankasalmen kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Peukaloisen retket villihanhien seurassa
thumb|Peukaloisen retket villihanhien seurassa. Kuvittanut Maija Karma. WSOY 1968. Peukaloisen retket villihanhien seurassa on ruotsalaisen Selma Lagerlöfin kirjoittama lastenromaani, joka julkaistiin kahdessa osassa 1906–1907. Satukirjojen klassikoksi kehittyneen romaanin päähenkilö on hanhien mukana ympäri Ruotsia kulkeva pikkupoika Nils Holgersson eli Peukaloinen. Kirja tarkoitettiin koulujen lukukirjaksi, jossa kuvattiin Ruotsin valtakuntaa ja kulttuuria.
Ennen Peukaloisen retkiä olivat ilmestyneet sellaiset lastenkirjallisuuden klassikot kuin Lewis Carrollin Liisan seikkailut ihmemaassa (1865) ja Rudyard Kiplingin Viidakkokirja (1894), joista jälkimmäisen eläintarinoiden sanotaan innoittaneen Lagerlöfiä oman tarinansa luomiseen. Tällaiset kuvitteelliset, fantasiaelementtejä sisältävät lasten tarinat voidaan nähdä osana impressionismin taidesuuntaa.
Juoni
Nils Holgersson on pikkupoika, jonka mielestä mukavinta on syödä ja nukkua. Toiseksi kivointa on tehdä kiusaa, etenkin eläimille. Erään tapauksen jälkeen Holgerssonien kotihaltia taikoo hänet pikkuruiseksi ja antaa hänelle kyvyn puhua eläimille. Villihanhet ottavat hänet kesyhanhineen mukaansa ja matkaavat Ruotsin maakuntien poikki. Matkan varrella Peukaloinen oppii kunnioittamaan eläimiä ja kasvaa aikuiseksi.
Anime ja sarjakuva
thumb|220px|Peukaloisen retket 1/1984. Animessa ja sarjakuvassa seikkaili hassu pikku hamsteri, Rymy, jota ei ole alkuperäisessä tarinassa lainkaan. thumb|220px|Nils Holgerssonin patsas [[Karlskronassa]] Kirjasta on tehty vuonna 1980 japanilais-itävaltalaisena yhteistyönä tehty piirrossarja Peukaloisen retket. Sarjaan perustuen julkaistiin myös sarjakuvalehti.
Karelia-ammattikorkeakoulu
pienoiskuva|Karelia-ammattikorkeakoulun Wärtsilä-kampuksen pääsisäänkäynti.
Karelia-ammattikorkeakoulu, englanniksi Karelia University of Applied Sciences, ja vuoteen 2013 saakka Pohjois-Karjalan ammattikorkeakoulu, on suomalainen Joensuussa toimiva ammattikorkeakoulu.
Karelia-ammattikorkeakoulu tarjoaa korkeakoulututkintoon johtavaa koulutusta nuorille ja aikuisille sekä osallistuu aktiivisesti aluekehitystyöhön sekä tutkimus- ja kehittämistoimintaan. Käytännönläheinen yhteistyö ulottuu alueen elinkeinoelämästä kansainvälisten korkeakoulujen ja eri organisaatioiden aktiivisiin verkostoihin. Maakuntakorkeakoulu toimii maakunnan alueella ja virtuaaliopetus tekee mahdolliseksi opintojen suorittamisen myös etäopiskeluna ja työn ohessa. Karelia-ammattikorkeakoulun opiskelijoiden yhteismäärä on noin 4 100 henkilöä, opinnot aloittaa vuosittain noin 800 opiskelijaa, ja henkilökunnan määrä on noin 300 henkilötyövuotta.
Koulutustarjonta
Nämä koulutustarjontatiedot on poimittu Karelia-ammattikorkeakoulun verkkosivuston Koulutus-osiosta elokuussa 2022.
Kampukset
Ammattikorkeakoulu on toiminut vuodesta 2016 lähtien kahdella kampuksella Niinivaaralla: Tikkarinteellä ja Wärtsilässä. Media-alan koulutus tapahtuu Joensuun Tiedepuistossa, jossa sijaitseva toimipiste on hallinnollisesti käytännössä osa Wärtsilä-kampuksen toimintaa.
Opiskelijakunta ja -liikuntatoiminta
Opiskelijakunnan lisäksi opiskelijat voivat liittyä koulutusalakohtaisiin opiskelijayhdistyksiin, joita ovat esimerkiksi aiemmin nimellä ”Wärtsilän Tekniikan Opiskelijat” tunnettu JoIO (Joensuun insinööriopiskelijat) ja Joensuun Tradenomiopiskelijoiden Kilta.
Monipuolisten liikuntamahdollisuuksien järjestämiseen niin Itä-Suomen yliopiston Joensuun kampuksen kuin Karelia-ammattikorkeakoulunkin opiskelijoille sekä henkilöstölle on erikoistunut Sykettä-liikuntapalvelu, jota Joensuussa koordinoi Itä-Suomen yliopiston ylioppilaskunta. Viikko-ohjelmaan sisältyy useita kymmeniä ryhmäliikuntatunteja ja palloiluvuoroja. Toimintoihin osallistuminen edellyttää pääsääntöisesti Sykettä-liikuntatarran ostamista, mutta vähintään muutaman kerran vuodessa järjestetään kokonaan osallistumismaksutontakin toimintaa.
Huomionarvoisia saavutuksia
Maan ainoana korkeakouluna Karelia-ammattikorkeakoulu ylsi parhaimpaan luokitukseen laatujärjestelmä kokonaisuuden suhteen Kansallisen koulutuksen arviointikeskus Karvin tammikuussa 2018 julkaisemassa raportissa.
Toukokuussa 2018 Karelia-ammattikorkeakoululle annettiin vuorostaan vuotuisen, Suomen ammattikorkeakoulujen välisen Kärjet-kilpailun ensimmäisen sijan palkinto. Vuoden kilpailuteemana oli oppiminen tulevaisuudessa. Ammattikorkeakoulun yhdessä ammattiopisto Riveria n kanssa 2015–2017 kehittämä Work Smart -menetelmä (’älykkäästi töihin’) tukee ammattikorkeakoulujen ja toisen asteen oppilaitosten opiskelijoiden työelämään pääsyä ja urakehitystä.
Karelia-amk osallistui myös vahvasti jo vuonna 2016 käynnistyneeseen kestävää kehitystä ja kiertotaloutta edistävään tutkimus- ja innovaatiohankekokonaisuuteen osanaan ”Biokaasulaitoksen lietteistä konsentroituja lannoitteita (BioRaKi 1)” -hanke. Se kuului Suomen hallituksen kärkihankkeisiin ja Ravinteiden kierrätyksen kokeiluohjelmaan. Kenttäkokeet ja tutkimustyöt jatkuvat hankkeiden ”Konsentraatista ja biohiilestä kasvuvoimaa (BioRaKi 2)” sekä ″Biokaasulaitoksesta ravinteita, energiaa ja elinkeinotoimintaa maaseudulle (BioRaEE)” puitteissa. Eräs maininnan arvoinen johtopäätös jo vuosien 2017 ja 2018 tulosten perusteella on kierrätyskonsentraatin vähintään väkilannoitteiden tasoinen lannoitusvaikutus.
Kaisaleena Saukko
Kaisaleena Saukko o. s. Rautakorpi (s. 22. kesäkuuta 1994 Lapua) on suomalainen pesäpalloilija. Hän on kauden 2018 loppuun mennessä pelannut naisten Superpesiksessä 121 runko- ja loppusarjaottelua sekä pudotuspelejä. Hän on Lapuan Virkiän kasvatti ja on Superpesiksessä edustanut Seinäjoen Maila-Jusseja kausina 2015–2017 sekä Lapuan Virkiää kaudesta 2018. Hän on saavuttanut Lapuan Virkiässä pelatessaan SM-pronssin kaudella 2018.
Michel Host
Michel Host (1942 – 6. kesäkuuta 2021 ) oli ranskalainen kirjailija.
Hän syntyi Veurnessa, Länsi-Flanderissa, Belgiassa. Hän opetti koulua, sitten lukiota. Hän asui Pariisissa, jossa hän opetti Espanjan kultakauden kieltä ja kirjallisuutta CNED: ssä (1996) latinalaisamerikkalaisten opintojen jälkeen Sorbonnessa.
Hän oli kolumnisti kirjallisuuslehdessä Revue des deux mondes and Regards. L'Art du bref -lehden perustaja vuonna 1995, hän sai Goncourt-palkinnon vuonna 1986 toisesta romaanistaan Valet de nuit (Grasset).
Pete Docter
Peter Hans Docter (s. 9. lokakuuta 1968 Bloomington, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, elokuvakäsikirjoittaja ja animaattori. Hänet tunnetaan parhaiten työstään Pixarin animaatioelokuvien parissa. Hän on saanut kolme Oscar-palkintoa ja kolme Baftan elokuvapalkintoa.
Koulutus
Docter valmistui kandidaatiksi (Bachelor of Fine Arts) California Institute of the Arts -yliopistosta vuonna 1990.
Joris Mathijsen
right|250px Joris Mathijsen (s. 5. huhtikuuta 1980 Goirle, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Mathijsen edusti viimeiset pelivuotensa Eredivisiessä pelaavaa Feyenoordia, jonka riveihin hän siirtyi kesällä 2012. Aiemmin Mathijsen oli edustanut kotimaassaan Willem II:ta vuosina 1998–2004 ja AZ Alkmaaria vuosina 2004–2006 sekä saksalaista HSV:tä vuosina 2006–2011 ja espanjalaista Málagaa 2011–2012.
Mathijsen pelasi Alankomaiden maajoukkueessa 84 ottelua ja teki niissä kolme maalia vuosina 2004–2012. Hän kuului Alankomaiden joukkueeseen vuosien 2006 ja 2010 MM-kisoissa sekä vuosien 2008 ja 2012 EM-kisoissa.
Gō Soeda
Gō Soeda (, s. 5. syyskuuta 1984 Kanagawa) on japanilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä ATP-listan sijalla 47 heinäkuussa 2012.
Soeda on päässyt kolme kertaa Grand Slam -turnauksessa ensimmäistä kierrosta pidemmälle, Wimbledonissa 2012,Australian avoimissa 2013 sekä Wimbledonissa 2013. ATP-haastajaturnauksia Soeda on voittanut yhdeksän kappaletta. ATP-turnauksen pääsarjassa Soeda debytoi Hồ Chí Minhissa syyskuussa 2005 häviten ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan sijalla kymmenen olleelle Mariano Puertalle luvuin 4–6, 7–6(5), 4–6.
Soeda on edustanut Davis Cupissa Japania 14 maaottelussa vuodesta 2005 lähtien. Hän on voittanut 19 ottelua ja hävinnyt viisi ottelua. Aasian kisoissa Soeda on voittanut vuonna 2006 pronssia kaksinpelissä ja hopeaa joukkuekilpailussa sekä vuonna 2010 pronssia kaksinpelissä ja joukkuekilpailussa.
Taistolaisuus
SKP:n oppositio syntyi 1960-luvun puolivälissä – vuosia ennen termin "taistolaisuus" keksimistä. Riitely alkoi, kun puolueelle valittiin uusi uudistusmielinen johto, jota syrjäytetyt ryhtyivät kritisoimaan. Arvostelu kohdistui sekä aatteellisiin että poliittisin kysymyksiin. Oppositio vastusti muun muassa marxismi-leninismin uusia tulkintoja, puolueensa hallituspolitiikkaa ja osallistumista keskitettyihin tuloratkaisuihin. Keskeisellä sijalla oli myös Neuvostoliiton ja sen kommunistisen puolueen puolustaminen. Riitely jatkui SKP:n sisällä, kunnes oppositio 1980-luvun puolivälissä erotettiin ja se muodosti Suomen Kommunistinen Puolue (yhtenäisyys) -puolueen.
Käsitteen synty ja määrittely
Taistolaisuus oli kevään 1971 uudissana. Kimmo Rentolan mukaan se oli merkki SKP:n puolueriidan uudesta kärjistymisestä. Esimerkiksi SKDL:n lähtö hallituksesta johtui suurelta osin SKP:n tilanteesta. Samoihin aikoihin Sosialistinen opiskelijaliitto (SOL), joka oli SKDL:n yhteisöjäsen, valitsi viiteryhmäkseen SKP:n opposition. Lakkoliikehdintä kiristi myös ilmapiiriä. Kansan Uutisten pakinoitsija Taavetti kirjoitti maaliskuussa 1971 kuulleensa puhuttavan ”vihaisista taistolaisista, jotka muka ovat panneet pasmat sekaisin”. Toisen version on kertonut toimittaja Aarno Laitinen. Sen mukaan termin keksi Helsingin Sanomien toimituksessa toimittaja Seppo Sännälä.
Taistolaisilla tarkoitettiin SKP:n oppositiota liittolaisineen, joista etenkin 1970-luvun alussa syntynyt laaja marxilais-leniniläinen opiskelija- ja nuorisoliike herätti huomiota. Relanderin mukaan ”taistolaisuus sopi suuhun, viittasi suuntauksen kotimaiseen keulakuvaan ja ennen kaikkea kuvasi kyseistä ilmiötä”. Keulakuva oli Taisto Sinisalo (1926–2002), joka nousi opposition ykkösnimeksi 1970-luvulle tultaessa, viimeistään tultuaan valituksi SKP:n varapuheenjohtajaksi ylimääräisessä edustajakokouksessa 1970.
Taistolaisuus on yläkäsite SKP:n opposition kanssa liittoutuneille varsin erilaisille ryhmille. Yhtenäinen liike ei kuitenkaan ollut, vaikka se usein yrittikin antaa itsestään säröttömän kuvan. Myöhemmin taistolaisuudesta on usein puhuttu vain radikaalina nuorison, opiskelijoiden ja kulttuurityöntekijöiden liikkeenä, vaikka SKP:n oppositio koostui suurelta osin SKP:n perinteisestä työväenluokkaisesta kannattajakunnasta.
Käsitteellä on aina ollut ennen kaikkea kielteinen merkitys, joten sitä eivät käyttäneet SKP:n opposition kannattajat. Liike kutsui aikanaan itseään esimerkiksi luokkakantaisiksi, terveiksi tai yhtenäisyysvoimiksi. On puhuttu myös Tiedonantaja-liikkeestä ja viitattu sillä lehteen ja yhdistykseen, joissa SKP:n opposition poliittinen linja määriteltiin. Kannatuksen ollessa korkeimmillaan voitiin puhua SKP:n tai SKDL:n ”13 kansanedustajasta”.
Nuortaistolaisuus
Nuortaistolaisuudella tarkoitetaan 1970-luvun nuoria, jotka tunnustivat SKP:n vähemmistösiiven johtajakseen. Nuortaistolaiset olivat useimmiten joko Suomen Demokraattisen Nuorisoliiton SDNL:n tai Sosialistisen opiskelijaliitto SOL:n jäseniä.
Opiskelijataistolaisuus kietoutui vahvasti SOL:n 1971 alkaneeseen hankkeeseen. SOL:n lehdissä käytiin teoreettista keskustelua liikkeen periaatteista ja esitettiin tärkeimmät kannanotot. Opiskelijataistolaisuuden piiristä nousi 1970-luvun puolivälissä Tutkijaliitto, jossa akateeminen taistolaisuus koki lyhyen kukoistuskautensa.
Taistolaisuuden nousua opiskelijaliikkeessä selittää nuorten pettyminen SDP:n ja SKDL:n hallituksen linjaan. Olemassa olevien puolueiden ulkopuolisen vasemmistoliikkeen rakentaminen ei koskaan ollut vakava tavoite. Taistolaisten kannatus opiskelijavaaleissa jäi näkyvyydestään huolimatta opiskelijavaaleissa aina pienemmäksi kuin kokoomusopiskelijoilla, myös sen huippuvuosina. Taistolaisuuden näkyvyys opiskelijoiden keskuudessa 1970-luvulla onkin nähtävä karismaattisten johtajien ja hyvien puhujien ansioksi.
Yliopistojen voimakas laajentuminen 1960- ja 1970-luvuilla antoi luonnollista kasvualustaa kommunistiselle opiskelijaradikalismille. Etenkin Tampereen yliopisto oli 1970-luvulla opiskelijoiden sosioekonomisella taustalla Suomen ei-akateemisin korkeakoulu eli korkeakoulu, jonka opiskelijoiden taustoissa oli harvinaisen vähän akateemista keski- ja yläluokkaisuutta: 48 prosenttia opiskelijoista tuli työläis- tai maanviljelijäperheistä. Taistolaiseksi tunnustautuva Tampereen Yliopiston Marxilaiset Ryhmät (TYMR) hallitsi vuonna 1975 yhteiskuntatieteellisten ainejärjestöjen hallituspaikoista 41 prosenttia ja puheenjohtajuuksista kuutta yhdeksästä.
Kulttuuritaistolaisuus
Kulttuuritaistolaisilla tarkoitetaan taistolaisia taiteilijoita, joilla oli varsin näkyvä rooli liikkeessä. Love Recordsin suojissa levyttäneet artistit, kuten Agit-prop, Aulikki Oksanen, Kristiina Halkola ja Kaisa Korhonen, olivat maanlaajuisesti tunnettuja julkisuuden henkilöitä, ja Agit-propin maine kiiri ulkomaille asti. 1970-luvun suomalaisessa poliittisessa laululiikkeessä taistolaisuus oli hallitseva ilmiö. Vuonna 1972 perustettiin Kulttuurityöntekijöiden liitto (KTL) organisoimaan marxilais-leniniläistä kulttuurityötä. KTL:n aktiiveihin kuulunut Kristiina Halkola valittiin 1986 Demokraattisen vaihtoehdon puheenjohtajaksi.
Osa kulttuuritaistolaisuudesta ulottui myös joukkotiedotusvälineisiin. SKP:n vähemmistöä kannattaneiden toimittajien järjestö oli Toimittajaliitto.
Poliittinen linja
SKP:n opposition linja muotoutui vastakkainasettelussa enemmistön kanssa. Puolueen johdon linjasta löydettiin vähitellen elementtejä, jotka tulivat muodostamaan taistolaisuuden linjan ytimen. Oppositio koki taistelevansa itsenäisen kommunistisen puolueen puolesta. Sen mielestä SKP:n johto oli sabotoimassa puoluetta pyrkiessään uudistuksiin esimerkiksi joistakin käsitteistä luopumalla.
SKDL:n luonne
SKP:n ja Suomen kansan demokraattisen liiton toimintojen päällekkäisyyksien johdosta ajatus puolueiden yhdistämisestä sai kannatusta myös SKP:ssa 1960-luvulla. Oppositiolle tämä ei sopinut ja kiistat SKDL:n roolista muodostivat yhden keskeisen osan keskusteluissa. Oppositiolle ei sopinut esimerkiksi sanan sosialismi lisääminen SKDL:n päätöslauselmiin. Taistolaisten mielestä SKDL:n tuli olla alkuperäisen tarkoituksensa mukaisesti laaja demokraattisia voimia keräävä yhteenliittymä, jolla ei saisi eikä voisi olla omaa ideologiaa. Tämä siitä huolimatta, että SKDL:sta oli selvästi alusta alkaen tullut vain kommunistien ja sosialistien puolue.
Mielipiteiden vaihdon edetessä 1970-luvulla taistolaisten suhtautuminen sosialisteihin jyrkkeni entisestään ja SKP:n riidat heijastuivat SKDL:n toimintaan. Taistolaiset epäonnistuivat yrityksessään vaihtaa SKDL:n johto liittokokouksessa 1972, jonka jälkeen Tiedonantaja alkoi syyttää SKDL:n sosialistipuheenjohtaja Ele Aleniusta maolaiseksi. Tiedonantajan mukaan Alenius aikoi matkustaa Kiinaan ja levittää sikäläistä materiaalia Suomeen. Kansan Uutiset kumosi väitteet valheellisina ja SKP:n keskuskomitea äänin 9–3 totesi väitteiden Aleniuksen maolaisuudesta palvelevan ainoastaan maolaisia ja muita hajottavia voimia. SKDL:n suhteet NKP:hen viilenivät taistolaisten kampanjoinnin ansiosta.
Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkan mukaan presidentti Urho Kekkonen oli kiinnostunut 1960-luvun lopun ja 1970-luvun alun opiskelijaradikalismista, mutta ei ollut innostunut taistolaisuudesta niin paljon kuin muista uusista virtauksista. SKP:n kahtiajako uhkasi Kekkoselle tärkeää kansallisen yhtenäisyyden periaatetta ja vaikeutti hänen pyrkimystään sitouttaa kommunistit osaksi suomalaista yhteiskuntaa. Hän pelkäsi taistolaisten luokkakantaisen oikeaoppisuuden eristävän kommunistit muusta yhteiskunnasta, mikä olisi koitunut taistolaisten hyväksi. Enemmistökommunistit olivat saaneet vaikutusvaltaa hakeutumalla yhteistyöhön sosialidemokraattien ja maanviljelijöitä edustaneen keskustapuolueen kanssa, ja taistolaiset työskentelivät tätä vastaan.
Hallituskysymys
Hallituspolitiikka oli keskeinen kiistakysymys SKP:ssä sen jälkeen, kun SKDL meni 1960-luvulla mukaan hallituksiin. Taistolaiset eivät katsoneet hallituksiin osallistumista yhtä olennaiseksi kuin puolueen saarislainen enemmistö, vaan halusivat painottaa joukkoliikkeiden merkitystä ja periaatteellista politiikkaa. Opposition Erkki Tuominen tosin toimi lyhyen aikaa ministerinä 1970-luvun alussa, joten hallituksiin osallistumista ei vastustettu periaatteellisesti. SKDL:n lähdettyä hallituksesta 1971 jäi tämä kiista vähemmälle huomiolle mutta palasi jälleen 1975 entistä pahempana taistolaisten kieltäydyttyä tukemasta SKDL:n paluuta ministerisosialismiin. Hallituspuolueena olon katsottiin vain helpottavan työväenluokan etujen vastaisten uudistusten läpimenoa. Taistolaiset kansanedustajat käyttäytyivät eduskunnassa kuin oppositiopuolue, ja esimerkiksi vuonna 1979 esitettiin jopa oma ”varjobudjetti”. Jukka Tarkan mukaan taistolaiset kansanedustajat sopeutuivat ylipäätään huonosti monipuoluejärjestelmän päätöskulttuuriin, ja heidän vaikutusvaltansa jäi paikkaosuuttakin pienemmäksi.
Ammattiyhdistysliike
Ay-liikkeen eheyttäminen yhden keskusjärjestön (SAK) alaisuuteen merkitsi yhdessä kansanrintamahallituksen kanssa keskitettyjen tuloratkaisujen alkamista. Tulopolitiikasta tuli taistolaisille kirosana, ja he vetivät omaa jyrkän ekonomistista linjaansa ammattiliitoissa esittäen itsensä todellisena vasemmistona. Esimerkiksi inflaatiota pidettiin porvareiden salajuonena. Ainoa taistolaisten hallitsemana kokonainen liitto oli pieni Kumi- ja Nahkatyöväen Liitto, vaikka he hallitsivatkin esimerkiksi monia suuria Metalliliiton osastoja.
Henkilöt
Henkilökysymysten merkitys oli myös suuri ja puolueen johtoon nähtiin ”pesiytyneen luteita” kuten Erkki Salomaa tai Arvo Aalto, jotka saivat osakseen ankaraa arvostelua. Taistolaisten vaatimukset saattoivat usein pelkistyä henkilökysymyksiksi, kuten 1982 Taisto Sinisalon joutuessa pois varapuheenjohtajan paikalta. Myös Sinisalon putoamisella eduskunnasta 1979 oli symbolista merkitystä. Tosin Sinisalo saavutti henkilökohtaisen ääniennätyksensä juuri vuoden 1979 vaaleissa.
Taistolaiset olivat presidentti Urho Kekkosen ystävällismielisen idänpolitiikan vannoutuneita tukijoita. Kekkosen usein SKP:n opposition kanssa ristiriidassa olleella sisäpolitiikalla ei juuri ollut merkitystä tämän suosioon. Kekkosen jälkeen taistolaiset asettuivat vuoden 1982 presidentinvaaleja silmällä pitäen tukemaan Keskustan Ahti Karjalaista jo ennen tämän oman puolueen päätöstä ehdokkaan valinnasta. Keskustan valittua Johannes Virolaisen ehdokkaakseen eläteltiin taistolaisten keskuudessa edelleen toivoa Karjalaisen mukaantulosta mustana hevosena. Aarne Saarisen johtaman enemmistön tukemaan SDP:n Mauno Koivistoon suhtauduttiin hyvin epäilevästi, eikä oppositio suostunut asettumaan hänen taakseen. Epäluuloja lisäsi laitaoikeistolaiseksi katsottujen Perustuslaillisen Oikeistopuolueen ja Suomen Maaseudun Puolueen asettuminen tukemaan Koivistoa. Sen sijaan he ohjasivat tukensa ensimmäisellä kierroksella SKDL:n omalle ehdokkaalle Kalevi Kivistölle, jonka valintaa he tosin kuusi vuotta myöhemmin vuoden 1988 vaaleissa vastustivat.
Suhde Neuvostoliittoon
Liike halusi olla proletaarisen internationalismin uskollisin lipunkantaja Suomessa. Keskeistä tulkinnassa on sitoutuminen Neuvostoliiton johtavaan rooliin maailman kommunistisessa liikkeessä. Esimerkiksi ”Varsovan liiton toimenpiteet Tšekkoslovakiassa 1968” ymmärrettiin välttämättömiksi sosialismin puolustamisessa, ja miehitys merkitsikin koko SKP:n jakautumiskehityksen avaintapahtumaa. Maailma koostui tässä visiossa kahdesta suuresta blokista, ja kaikkien oli valittava puolensa. ”Puolueettoman humanismin” ja työväenluokkaisen maailmankatsomuksen välille tehtiin jyrkkä ero.
Neuvostoliiton suurlähettiläs A. S. Beljakov ryhtyi voimakkaasti tukemaan SKP:n vähemmistössä olleita taistolaisia saatuaan nimityksen Helsinkiin kesällä 1970. Presidentti Kekkonen piti Beljakovin toimintaa sopimattomana ja Suomen ja Neuvostoliiton välisiä suhteita vahingoittavana, minkä seurauksena Neuvostoliitto kutsui Beljakovin Moskovaan 18.2.1971.
Taistolaisten vuonna 1971 valtaaman Sosialistisen opiskelijaliikkeen ensimmäisiä kannanottoja oli Tšekkoslovakian miehityksen hyväksyminen. Tästä tuli liikkeen kollektiivinen tunnustus, symboli, jolla liike erotettiin muista Suomen kommunistisista liikkeistä. Taistolaiset tekivät aktiivista pesäeroa ”saamattomaan 60-luvun radikalismiin” sekä reformistiseen SKP:n enemmistöön.
Soveltaessaan maailmankatsomustaan käytäntöön taistolaiset paljastivat tehokkaasti julkisuudessa esiintynyttä ”neuvostovastaisuutta”, jonka nähtiin jatkuvasti lisääntyvän. Liike ajoi voimakkaasti muun muassa sotapropagandan kieltävää rauhanlakia, jolla neuvostovastaisuuksista olisi voitu rangaista Pariisin rauhansopimuksen perusteella. Taistolaiset pyrkivät edistämään Neuvostoliiton pyrkimyksiä varsinkin, jos niiden katsottiin tuottavan etua myös Suomen työväestölle.
Suhde väkivaltaan
Valtiotieteen maisteri Kari Kaunismaa on todennut monien taistolaisnuorukaisten hakeutuneen Reserviupseerikouluun saadakseen johtajakoulutusta mahdollisen vallankumouksen varalta.
Asema SKP:ssä
Taistolaiset olivat SKP:ssa selvästi vähemmistö, vaikka he asian aina halusivatkin kiistää. Heidän ehdokkaansa saivat SKDL:n listoilla vähemmistön äänistä. Eduskuntavaaleissa 1970 opposition saalis oli 12 paikkaa ja ¼ SKDL:n äänistä. Enimmillään taistolaisia kansanedustajia oli 13, ja oppositio säilytti asemansa eduskunnassa suhteellisen suurena vuoteen 1987.
SKP:n sisällä asemat säilyivät lähes muuttumattomina koko 1970-luvun niin sanotun osapuolisopimuksen (1970–1981) ansiosta. ”Järjestöllisistä toimenpiteistä” pidättäydyttiin ja sääntöjä venytettiin.
Muut järjestöt
Kommunistien maatakäsittävä neuvottelukunta lakkautettiin osapuolisopimuksen yhteydessä 1970, mutta opposition keväällä 1969 perustamat Tiedonantaja-yhdistyksen niin sanotut levikkijaostot jatkoivat toimintaansa ja niistä muodostui enemmistöpiireissä toimiva taistolainen rinnakkaisorganisaatio. Yhdistystä johti Markus Kainulainen (1970–1979) ja johtokunnassa istuivat myös Taisto Sinisalo, Erkki Tuominen, Aimo Aaltonen, Oiva Lehto sekä myöhemmin muun muassa Seppo Toiviaisen lisäksi SOL:n ja KTL:n puheenjohtajat. Itäistä solidaarisuutta runsaasti nauttineella TA-yhdistyksellä oli merkittävä rooli taistolaisjärjestöjen rahoituksessa eikä sen kanssa ristiriidassa olevia kantoja katsottu hyvällä. Osapuolitaistelu merkitsi voimakasta yksimielisyyden ja sentralismin painotusta sekä SKP:n enemmistössä että oppositiossa.
Taistolaiset toimivat ja vaikuttivat monissa joukkojärjestöissä, joissa eivät olleet enemmistönä kuten Suomi-Neuvostoliitto-seurassa (SNS) ja edesauttoivat näin kehitystä, joka tunnetaan nimellä suomettuminen. Suomen Rauhanpuolustajissa taistolainen rauhanpolitiikka oli hallitsevana. Taistolaisilla oli omat järjestönsä kuten Asukasliitto, Kulttuurityöntekijäin liitto (KTL), Toimittajaliitto ja Tutkijaliitto. Kansan Raittiusliitto (KRL) siirtyi opposition haltuun 1970-luvun puolivälissä. SOL:lla oli tärkeä asema taistolaisten tiedonvälityksessä ja yhteyksissä muiden maiden kommunisteihin johtuen järjestön julkisesta ja virallisemmasta (SKDL:n yhteisöjäsenyys) asemasta verrattuna muihin taistolaisjärjestöihin.
Tiedonvälitys
Taistolaisilla oli laaja oma lehdistö. SKP:n opposition epävirallinen pää-äänenkannattaja oli 1968 ilmestymisensä aloittanut Tiedonantaja, joka Urho Jokisen ohjaamana hyökkäsi kiivaasti revisionisteja vastaan. Muita taistolaisten julkaisuja olivat muun muassa Hämeen Yhteistyö (SKDL/Tampere) (1970-luvulla), Arbetartidningen Enhet (”ruotsinkielinen tiedonantaja”), Soihtu (SOL), Soihdunkantaja (SOL), Toveri (USNL ym.), Koulutoveri (Sosialistinen koulutuspol. ryhmä) ja Pioneeritoveri (SDPL:n opp.-piirit).
Tiedonantajaa ja Arbetartidningen Enhetiä painanut helsinkiläinen Kirjapaino Kursiivi joutui marraskuussa 1977 suurta kohua herättäneen tuhopolttoyrityksen kohteeksi. Lisäksi rakennuksen ulkoseiniä töhrittiin hakaristein. Taistolaiset syyttivät teosta äärioikeistoa ja vaativat valtiovaltaa koventamaan otteita sitä vastaan. Seuraavana vuonna turkulainen liikemies Pekka Siitoin, palon sytyttänyt laitosasentaja ja kolme muuta henkilöä tuomittiin teosta vankeuteen.
Liikkeen hiipuminen
Taistolaisuuden viehätys alkoi vahvasti haihtua 1970-luvun loppupuolella ja opposition kannatuksen lasku näkyi niin SKDL:ssa kuin yleensäkin. SKP:n enemmistö kyllästyi yhä enemmän kapinoivaan oppositioon ja koko opposition erottamista kannattanut ryhmä sai taistolaisilta nimen ”kirveslinja”. Samanaikaisesti niin sanottu kolmaslinjalaisuus pyrki etsimään uudenlaisia näkökulmia puolueen tilanteeseen. Opiskelijoiden keskuudessa aiemmin vahva taistolainen liike kuihtui nopeasti 1980-luvun alussa. Suomalaiset kyllästyivät yleisemminkin puoluepolitiikkaan ja haettiin pesäeroa 1970-luvun ”ylipolitisoitumiseen”. Jukka Tarkan mukaan aatteen uskottavuus ei lopulta tahtonut säilyä omassakaan piirissä: vallankumouksen johtajia olisi riittänyt, mutta johdettavista alkoi olla pulaa.
SKP:n ja raittiusyhdistys Koiton Helsingin keskustassa omistaman arvokiinteistön myynti vuonna 1981 paransi ratkaisevasti SKP:n enemmistön taloudellista asemaa ja vapautti sen Moskovan talutusnuorasta. Paljolti enemmistön taloudellisen itsenäisyyden turvin vähemmistölle voitiin antaa lähtöpassit puolueesta.
Vuonna 1987 SKPy:stä erkani marxismi-leninismiä puolustanut ja gorbatšovilaisuutta vastustanut Rauhan ja sosialismin puolesta – Kommunistinen työväenpuolue (KTP). Uuteen puolueeseen siirtyi muun muassa jo 1969 uutta puoluetta vaatinut pitkäaikainen SKP:n Uudenmaan piirisihteeri Markus Kainulainen. KTP on pysynyt varsin uskollisena monille SKP:n opposition alun perin puolustamille periaatteille. SKPy:n pohjalle 1990-luvun puolivälissä syntynyt uusi SKP on ottanut etäisyyttä taistolaisaikojen periaatteille 1980-luvun puolivälistä lähtien.
Taistolaisuuden perintö
Taistolaisen opiskelijaliikkeen vaikutuksesta yliopistot, jotka olivat aiemmin järjestään oikeistolaistaneet eli porvarillistaneet myös vasemmistolaisista kodeista tulleet opiskelijansa, alkoivat tuottaa massoittain vasemmistolaisiksi tunnustautuvia opiskelijoita. Näin ensimmäistä kertaa Suomen historiassa maahan syntyi selvästi vasemmistolainen keskiluokka.
Taistolaisen liikkeen kuihtumisesta huolimatta sen opiskelijaliikkeeseen kuuluneet suuret ikäluokat jatkoivat elämäänsä. Tutkija Anna Kontula on luonut taistolaisista opinnäytteessään suuntaa antavan profiilin TYMR:n jäsenlistojen ja tilastojen sekä tutkimuskyselyiden perusteella. Tyypillinen ex-taistolainen oli 2000-vuosikymmenen alussa sosioekonomisesti keskiluokkainen ja löytänyt koulutustaan vastaavaa työtä. Hän äänesti yleisimmin vihreitä (45 %) tai vasemmistoliittoa (32 %). Hän vastusti Nato-jäsenyyttä (90 %) ja toimi aktiivisesti ainakin yhdessä järjestössä (61 %). Vaikka ex-taistolaisia nimitettiinkin usein takinkääntäjiksi, heidän arvomaailmansa oli edelleen vahvasti vasemmistolainen.
Taistolaisuudesta käyty keskustelu
Varsinkin Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen taistolaisuudesta on käyty paljon keskustelua julkisuudessa ja entisiä taistolaisia on esimerkiksi vaadittu tuomitsemaan ”rikoksensa”. Suhde Neuvostoliittoon on ollut keskeisin teema ja taistolaiset on tuomittu maanpettureiksi. Ilkka Kylävaara kokosi 2004 runsaasti keskustelua aiheuttaneen Taistolaisuuden mustan kirjan ja Heikki Mäki-Kulmala vastineeksi harmaan.
Kirjailija Tommi Uschanov on arvostellut ajatusta, että koko 1970-luku olisi ollut taistolaisuuden leimaamaa aikaa, ”jossa punaliput liehuivat taukoamatta kaiken yllä”. Hän painottaa, että taistolaisilla oli vaaleissa vain 5–6 prosentin kannatus ja enimmillään 13 kansanedustajaa. Taistolaisuuden käyttäminen vasemmistolaisuuden synonyyminä on harhauttavaa, koska taistolaiset olivat monista asioista jyrkästi eri mieltä muun vasemmiston kanssa. Muu vasemmisto pyrki voimakkaasti torjumaan taistolaisten vaikutuksen ja järjestöjensä valtausyritykset.
Vasemmistoliitossa on esiintynyt syytteitä taistolaisuudesta ja stalinismista tasaisin väliajoin. SKDL:n entinen puheenjohtaja Ele Alenius oli sitä mieltä, ettei taistolaisia olisi pitänyt ottaa mukaan Vasemmistoliittoon. Erotessaan puheenjohtajan tehtävistä 2006 Suvi-Anne Siimes syytti puolueensa entisiä taistolaisia (muun muassa Jaakko Laakso, Esko-Juhani Tennilä ja Pentti Tiusanen) uudistusten jarruttajiksi. Hän ei halunnut tukea heidän valitsemistaan eduskuntaan. Entisiä taistolaisia on vaikuttanut vasemmistoliiton ja vihreiden lisäksi ”uudessa” SKP:ssä ja KTP:ssa. Ehkä merkittävimpään asemaan entisistä opiskelijataistolaisista pääsi Satu Hassi, joka toimi vihreän liiton puheenjohtajana vuosina 1997–2001.
Tutkimus
SKP:n puolueriidan syntyä 1960-luvulla on tutkinut esimerkiksi Veli-Pekka Leppänen kirjassaan Kivääri vai äänestyslippu. Jukka Paastelan The Finnish Communist Party in the Finnish Political System 1963–1982 käy läpi puoluehajaannuksen aikaa. 1960-luvun nuorisoliikehdinnän muuttumista taistolaisuudeksi on tutkinut muun muassa Kimmo Rentola, jolta julkaistiin vuonna 2005 myös ''Vallankumouksen aave. Vasemmisto, Beljakov, Kekkonen 1970''. Kehitystä pidemmällä aikavälillä seuraavat muun muassa Tapani Suominen (Ehkä teloitamme jonkun) ja Laura Kolbe (Eliitti, traditio, murros). Nuortaistolaista SOL:lia on kahdessa kirjassaan (Alussa oli liike ja Viimeiset taistot) tutkinut Matti Hyvärinen. Anna Kontula on tutkinut opiskelijataistolaisuuden sosiaalisia juuria ja taistolaisuuden muistamista. Saksaksi on julkaistu Andreas Dörnerin yhdessä Hyvärisen ja Kari Palosen kanssa kirjoittama Hermannschlacht, Taistoismus und unpolitischer Finne. Taistolaisuus on myös aiheena tšekkiläisen Barbora Skálován Kaarlen yliopistossa tarkastetussa väitöskirjassa.
Muistelmat
SKP:n sisäistä riitelyä käsitellään monissa puolueen johtavien henkilöiden muistelmissa. Kielteisesti sävyttyneitä kokemuksia taistolaisista on esimerkiksi enemmistöjohdon Aarne Saarisen, Arvo Aallon ja Ele Aleniuksen (SKDL) muistelmissa. Taistolaiset itse ovat olleet nihkeämpiä muistelmien kirjoittamisessa. Taisto Sinisalon muistelmat ilmestyivät jo 1978. Esko-Juhani Tennilän 2004 julkaistu Svejkin poika on yksi esimerkki taistolaisjohdon muistelmista.
Nathaniel Bar-Jonah
Bar-Jonahin rikoshistoria alkaa jo 1970-luvulta. Vuonna 1974 hän esiintyi poliisina 8-vuotiaalle pojalle ja hyväksikäytti tämän. Hän on maansa pahamaineisimpia lasten hyväksikäyttäjiä ja kohdistanut äärimmäisen väkivaltaisia seksuaalirikoksia sekä tyttöihin että poikiin.
Bar-Jonah väitettiin myös paloitelleen ruumiin; hänen väitettiin lisäksi olleen ihmissyöjä, sillä hänen hallustaan löytyi hänen kirjoittamiaan reseptejä ihmislihasta tehtäville ruoille. Hänelle oli alun perin tarkoitus hakea kuolemantuomiota, mutta rangaistusta lievensi syytteiden muuttaminen hieman vähemmän raskaiksi. Hänet osoitettiin lopulta syylliseksi vapaudenriistoihin, törkeisiin pahoinpitelyihin ja seksuaalisiin hyväksikäyttöihin, ja hänen 130-vuotinen tuomionsa pysyi muuttumattomana valituksen yhteydessä vuonna 2004.
51-vuotiaan Bar-Jonahin kuolemasta ilmoitettiin huhtikuussa 2008.
Ramayana
Ramayana on eepos ja yksi muinaisen Intian tärkeimmistä teoksista. Teos on saanut nimensä yhdeltä päähenkilöistä, jumala Ramalta ja sen legendaarinen kirjoittaja on runoilija Valmiki. Ramayana lienee saanut alkunsa ennen ajanlaskun alkua. Teos koostuu 24 000 kaksirivisestä säkeestä. Päähenkilöt ovat Rama, Sita, Lakshmana, Bharata, Hanuman ja Ravana, jotka kaikki ovat merkittäviä hahmoja Intian kulttuurissa. Teos on levinnyt Intiasta myös laajalle alueelle muualla Aasiassa. Ramayanalla on ollut merkittävä vaikutus myös alueen taiteeseen.
Historia
thumb|vasen|Ravana kuvattuna kohokuvassa [[Banteay Srein temppelissä Kambodžassa.]] Ramayana on peräisin Intian alueelta ja se alkoi muotoutua ennen ajanlaskun alkua todennäköisesti 300-luvun eaa. jälkeen. Ramayanan varhainen versio kirjoitettiin sanskritiksi ja sen kirjoittajana pidetään yleensä runoilija Valmikia. Todellisuudessa teoksella lienee olleen useita eri tekijöitä, joiden tarinoita on koottu yhteen. Kun teos levisi sittemmin Intiassa, siitä kehittyi myös useita eri paikallisia versioita. Yksi tunnetuimmista muunnelmista on 1500-luvulta peräisin oleva Tulsidasin Ramayana Pohjois-Intiasta. Ramayana levisi myös Intian ulkopuolelle, kuten Kaakkois-Aasiaan, Nepaliin, Assamiin, Sri Lankalle ja myös islamilaisen maailman alueelle Kashmiriin, Pakistaniin ja silkkitietä pitkin myös Keski-Aasiaan. Teoksen levitessä sen tarina käännettiin monille paikallisille kielille, kuten tamiliksi ja bengaliksi. Monissa tapauksissa käännökset ovat kieliensä oman kirjallisuuden merkkiteoksia. Teos oli suosittu Suurmogulien valtakunnan kaudelta 1500-luvulta eteenpäin ja monet ajan intialaiset taiteilijat esittivät sen kohtauksia maalauksissaan.
Ensimmäiset viittaukset teokseen Kaakkois-Aasiasta ovat 600-luvulta ja peräisin Champan kulttuurista. Viittauksia teokseen löytyy myöls alueen temppeleistä esimerkiksi Angkorista ja Jaavalta 800-luvulta. Jaavalla sai alkunsa lyhennelmä Kakawin Ramayana, joka levisi edelleen Balille. Thaimaassa thait omaksuivat perinteen khmereiltä Ayutthayan vallattua Angkorin 1400-luvulla. 1700–1800-luvuilla sai alkunsa Thaimaan Ramakien ja khmerit loivat samaan tapaan omankielisen teoksensa Ramker. Malakan niemimaalla teos sai vaikutteita islamista ja alueen Hikayat Seri Rama on alkuperäistä maallisempi. Ramayana tunnetaan myös Filippiinien muslimivähemmistön keskuudessa ja Burmassa paikallinen Pra Lak Pra Ram omaksuttiin Ayutthasta.
Tarina
thumb|vasen|Taistelu Lankan saarella, Sahib Dinin maalaus [[Udaipurista vuosien 1649 ja 1653 väliltä.]] thumb|vasen|Hanumania esittävä intialainen tanssija. Ramayana kertoo kruununprinssistä nimeltä Rama, joka on myös Vishnu-jumalan inkarnaatio. Rama menee naimisiin prinsessa Sitan kanssa ja Raman isä kaavailee aluksi antavansa valtakuntansa Ramalle. Erään sivuvaimon juonittelujen takia valtaistuin päätyy kuitenkin toiselle pojalle ja Rama karkotetaan kahdeksitoista vuodeksi metsään. Metsässä Raman mukana ovat Sita ja Raman velipuoli Lakshmana. Karkotetut viettävät metsässä rauhallista elämää kesyttäen paikallisia villieläimiä. Lopulta kuitenkin Lankan saaren demonikuningas Ravana yrittää ryöstää kauneudestaan kuuluisan Sitan itselleen. Kultaiseksi peuraksi naamioitunut Ravanan demonikätyri saapuu Raman leiriin, jossa Sita pyytää Ramaa pyydystämään peuran. Rama lähtee peuran perään jättäen Lakshmanan vartioimaan Sitaa. Peura johdattelee Raman kauas leiristä, kunnes Rama päättää haavoittaa sitä nuolella. Osuma on kuitenkin tappava ja kuolemaisillaan oleva demoni huutaa Raman ääntä matkien apua. Huudon leiriin kuullut Sita vaatii Lakshmanaa lähtemään Raman avuksi ja tämän poistuessa paikalle saapuu viisaaksi erakoksi naamioitunut Ravana. Ravana kaappaa Sitan ja lentää Lankan saarelle.
Rama ja Lakshmana saavat tietää Ravanan siepanneen Sitan. Heidän autettuaan viidakon apinoiden valtakunnan hallitsijaa vastustajaansa vastaan apinakuningas lupaa auttaa heitä Sitan pelastamisessa. Kuninkaan neuvokas valkoinen apina Hanuman lähetetään tiedusteluretkelle Lankan saarelle. Hanuman tapaa saarella Sitan ja kertoo tälle Raman valmistelevan pelastusretkeä. Hanuman jää sitten saaren demonien vangiksi, jotka päättävät polttaa tämän roviolla. Hanuman käyttää taikavoimia päästäkseen pakoon roviolta ja käyttää palavaa häntäänsä sytyttäen Ravanan puutarhan tuleen. Myöhemmin Rama, Lakshmana ja Hanuman hyökkäävät Lankaan tukenaan apinoiden armeija. Seuraa pitkä taistelu, jonka lopuksi Rama viimein voittaa Ravanan. Taistelun jälkeen Rama ja Sita palaavat kotimaahansa sen hallitsijaparina.
Ramayanan tarinalla on eri paikallisten versioiden mukaan erilaisia painotuksia. Esimerkiksi Kambodžassa ja Thaimaassa Rama on Buddhan inkarnaatio ja Malesiassa puolestaan islamilaisten sulttaanien esi-isä. Paikallisissa versioissa tarina itse sijoitetaan myös usein paikalliseen ympäristöön. Myös jotkin tarinan henkilöhahmojen piirteet muuttuvat eri versioissa. Hanuman esitetään joskus Raman poikana tai esimerkiksi Thaimaassa lemmekkäänä naistensankarina.
Khaemwase
thumb|150px|Khaemwasea kuvaava hiekkakiviveistos [[British Museumissa.]] Prinssi Khaemwase oli Egyptin faaraon Ramses II:n neljäs ja parhaiten tunnettu poika, jonka hän sai Isetnofretin kanssa.
Hänellä oli kruununprinssin asema isänsä 50–55 hallintovuotena ennen kuolemaansa. Hän myös palveli Ptahin ylipappina ja Memfisin kuvernöörinä. Hän entisöi useita aiempien kuninkaiden ja ylimysten patsaita kuten Sepseskafin, Sahuran ja Nyuserre Inin. Hän entisöi myös Unasin pyramidin Sakkarassa. Tämän takia häntä kutsutaan joskus ”ensimmäiseksi egyptologiksi”.
Myöhempinä aikoina Khaemwase on muistettu viisaana miehenä ja kuvattiin sankariksi useissa tarinoissa. Hänen uskotaan olevan haudattu Sakkaraan.
Luettelo YouTuben katsotuimmista videoista
thumb|[[Korean tasavalta|Eteläkorealaisen PSY:n ”Gangnam Style” -musiikkivideo oli lähes viisi vuotta YouTuben katsotuin video, kunnes Wiz Khalifan ja Charlie Puthin ”See You Again” syrjäytti sen heinäkuussa 2017. Kuvassa PSY esiintymässä Future Music Festivalilla vuonna 2013.]] Tälle sivulle on koottu luettelo YouTuben katsotuimmista videoista. Se kattaa kaksikymmentä YouTuben kaikkien aikojen katsotuinta videota.
Lag ba’omer
pienoiskuva|Lag ba’omer -kokko Lag ba'omer on juutalainen juhla, jossa muistetaan kahta juutalaisen perinteen historiallista tapahtumaa: 100-luvulla eläneen rabbi Shimon bar Yochain kuolemaa, sekä ruttoepidemian, joka tappoi noin 24 000 rabbi Akiban (joka eli suunnilleen samaan aikaan kuin Bar Yochai) oppilasta, loppumista. Juutalaisten keskuudessa lag ba’omer on erityisen suosittu naimisiinmenopäivä.
Arvo Lehesmaa
upright|pienoiskuva|right|Arvo Lehesmaa vuonna 1961. Arvo Aleksander Lehesmaa (vuoteen 1928 Nylund; 22. lokakuuta 1901 Pori – 18. toukokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Lehesmaan menestysrooleja näyttämöllä olivat muun muassa Nummisuutarien Esko ja Othellon Jago, ja tunnetuimmat valkokangasroolit nähtiin elokuvissa Mikä yö (Majuri Hector) (1945), Pitkäjärveläiset (Sotamies Modig) (1951), Valkoinen peura (Tsalkku-Nilla) (1952), Viisi vekkulia (Professori Sinimaa) (1956) ja Taas tapaamme Suomisen perheen (Volmar-vaari) (1959).
Lehesmaa muistetaan myös elokuvista Ryysyrannan Jooseppi (1955) ja Komisario Palmun erehdys (1960) sekä Aarne Tarkaksen 1960-luvun alun seurapiirikomedioista ja monista pikkurooleista Pekka Puupää -elokuvissa. Lehesmaan viimeiseksi rooliksi jäi pieni viestintuojan rooli Edvin Laineen suurtyössä Täällä Pohjantähden alla (1968).
Lehesmaalle myönnettiin vuonna 1953 Pro Finlandia -mitali.
Arvo Lehesmaan puoliso oli vuodesta 1926 näyttelijä Aino-Inkeri Notkola. Lehesmaa on haudattu Kansallisteatterin näyttelijöiden yhteyshautaan Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luettelo Kannonkosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Kannonkosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kannonkosken kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Waldemar Becker
Evert Gustaf Waldemar Becker (lempinimi Becker-Bei tai Becker-Bey; 6. huhtikuuta 1840 Helsinki – 22. helmikuuta 1907 Rooma, Italia) oli suomalainen sotilas, poliitikko ja seikkailija, joka elinaikanaan vaikutti useilla mantereilla ja taisteli useiden maiden armeijoiden riveissä. Becker tunnettiin Suomessa liikanimellä ”Becker-Bei” tai ”Becker-Bey”, millä viitattiin hänen vuonna 1872 Egyptissä saamaansa beyn arvonimeen, joka vastasi kutakuinkin everstin arvoa.
Beckerin vanhemmat olivat alikapteeni Gabriel Wilhelm Julian Becker ja Cristina Fredrika Reuterskiöld. Hän piti yhteyttä kirjeitse äitiinsä tämän kuolemaan saakka. Hän esiintyi äitinsä kuoleman jälkeen joskus myös nimellä Becker-Reuterskiöld. Lisäksi hänet tunnettiin kirjailijanimellä ”Ilmarinen”.
Sotilasura Suomessa
Becker pääsi jo nuorena Haminan kadettikouluun, josta hän valmistui 1858 ja hänet nimitettiin vänrikiksi Suomen kaartiin. Oleskeltuaan sen jälkeen lyhyen aikaa Pietarissa hän lähti Afrikkaan ja taisteli siellä espanjalaisten joukoissa Marokkoa vastaan. Palattuaan Pietariin hän pääsi palvelukseen Grodnon husaarirykmenttiin ja sieltä opiskelemaan esikunta-akatemiaan. Vuonna 1862 hän karkasi erään upseerin venäläisen vaimon kanssa Suomen ja Ruotsin kautta New Yorkiin, ja sen vuoksi hänet julistettiin sotilaskarkuriksi. Yhdysvalloista Becker päätyi Meksikoon.
Sotilasura Meksikossa
Meksikossa hän osallistui siellä käynnissä olleeseen sisällissotaan Ranskan ja Espanjan tukeman Meksikon toisen keisarin Maksimilianin (keisarina 1864–1867) joukoissa Meksikon laillisen presidentin Benito Juárezin johtamaa tasavaltalaisarmeijaa vastaan. Hän joutui kenraali Vicente Riva Palacion vangiksi sodan alkuvaiheissa, mutta hänet vaihdettiin sotavankeihin. Sodan loppuvaiheessa hän joutui uudelleen vangiksi ja hänet tuomittiin kuolemaan, mutta armahdettiin. Hän pääsi palaamaan Eurooppaan noin viiden vuoden kuluttua Meksikoon saapumisestaan.
Paluu Eurooppaan
Meksikossa ollessaan Becker oli solminut avioliiton ja kääntynyt katoliseen uskoon. Palattuaan Eurooppaan hän asettui asumaan Pariisiin, jossa aitokonservatiiviset piirit vahvistivat hänen katolisia näkemyksiään. Pariisista hän lähti Roomaan. Roomassa ollessaan Becker liittyi paavin aateliskaartiin, josta hän kuitenkin erosi jo puolen vuoden kuluttua lähteäkseen taistelemaan Kreikan puolesta turkkilaisia vastaan. Kreikan armeijassa ollessaan Becker toimi Kreikan hallituksen neuvonantajana. Kreikan hallitus ei kuitenkaan hyväksynyt Beckerin suunnitelmia, joten hän palasi takaisin Pariisiin ja ryhtyi sanomalehtikirjoituksilla tukemaan Espanjan vanhoillista puoluetta ja Don Carlosia.
Takaisin Pariisiin
Balkanin liiton ja hyökkäyksen Turkkiin rauettua Becker palasi Pariisiin, jossa sikäläiset ystävät hankkivat hänelle poliittisen toimittajan paikan L'Estafette-lehdessä. Samalla Becker kirjoitti useisiin muihinkin lehtiin ja aikakauskirjoihin. Kirjoitukset herättivät huomiota ja keskustelua, mutta erityistä huomiota ja paheksuntaa herätti hänen vuonna 1880 kirjoittamansa artikkeli "La Finlande indépendante et neutre". Kirjoituksessaan Becker ennusti melko tarkkaan tulevien sortovuosien tapahtumat ja samalla kehotti Suomea aseellisesti hankkimaan täydellisen vapauden ja suurvaltojen takaaman puolueettomuuden. Kirjoitusta seuranneina vaikeina vuosina Becker hankki elantonsa lehtimiehenä sekä Ranskassa että Espanjassa ja kirjoitteli etenkin Balkanin asioista.
Sortovuodet
Sortovuosina Becker kirjoitti Suomen kysymyksestä nimimerkillä Ilmarinen. Becker oli erittäin taitava ja monipuolinen suurpolitiikan asiantuntija. Hän oli älykäs, kielitaitoinen ja viehättävä seuramies mutta vailla pitkäjännitteisyyttä ja tarvittavaa mukautumiskykyä. Loppuelämänsä Becker asui Napolissa tehden kirjoituksillaan Suomen asiaa tunnetuksi.
Avioliitot
Becker oli naimisissa vuonna 1866 meksikolaisen Maria Conception Adornon kanssa ja vuodesta 1889 lähtien kreikkalaisen pankkiirinlesken Anna Komnenoksen kanssa. Beckerin lesken kuoltua 1929 molempien tuhka tuotiin Suomeen haudattavaksi 1931.
Eisleben
Eisleben (virallisesti Lutherstadt Eisleben) on Saksan kaupunki Saksi-Anhaltin osavaltiossa.
Ensimmäinen säilynyt maininta Eislebenistä on vuodelta 994. Siitä tuli osa Preussia vuonna 1815. Kaupungin pinta-ala on 143,81 km² ja väkiluku noin 25 285 (2011).
Martti Luther syntyi ja kuoli Eislebenissä, mistä juontuu kaupungin pitempi nimi Lutherstadt Eisleben. Kaupungissa sijaitsevat Lutherin synnyin- ja kuolintalo kuuluvat yhdessä Wittenbergin Luther-kohteiden kanssa UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Gianfranco Lombardi
Gianfranco ”Franco” Lombardi (20. maaliskuuta 1941 Livorno – 22. tammikuuta 2021 Cocquio-Trevisago) oli italialainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hän voitti Virtus Bolognassa pelatessaan kahdesti Italian pääsarjan korikuninkuuden. Italian maajoukkueessa Lombardi pelasi kolmissa kesäolympialaisissa, kaksissa MM- ja kaksissa EM-kilpailuissa.
Elämä ja urheilu-ura
Seuratasolla Lombardi edusti pisimpään Virtus Bolognaa, joka hänen aikanaan sijoittui Italian pääsarjassa parhaimmillaan toiseksi vuonna 1961. Kausilla 1963–1964 ja 1966–1967 Lombardi oli sarjan korikuningas. Pelaajauransa jälkeen Lombardi toimi valmentajana. Hänet nimettiin vuonna 2006 Italian koripallon kunniagalleriaan. Lombardi kuoli Cocquio-Trevisagossa 79-vuotiaana 22. tammikuuta 2021.
YTK-yhdistys
YTK-Yhdistys ry on tarkoitettu Yleinen työttömyyskassa YTK:n jäsenille ja sen tehtävänä on tarjota jäsenilleen tukea työelämän käänteisiin. Yhdistykseen kuuluu lähes 250 000 jäsentä. Jäsenyyteen sisältyy Lakikaveri-palvelu, oikeudellista työsuhdeneuvontaa, ammatillinen vastuu- ja oikeusturvavakuutus, vapaa-ajan tapaturmavakuutus, sekä erilaisia työnhaku- ja urapalveluja, koulutuksia sekä jäsenetuja.
M-tyypin tähti
M-tyypin tähti on spektriluokkaan M kuuluva tähti. Niitä on kolmea päätyyppiä: pääsarjaan kuuluvat punaiset kääpiötähdet, punaiset jättiläiset ja punaiset ylijättiläiset.
Punaiset kääpiöt
Punaiset kääpiöt ovat pieniä, viileitä ja himmeitä pääsarjan tähtiä. Ne ovat hyvin yleisiä: suurin osa tähdistä on punaisia kääpiöitä. Ne ovat pitkäikäisiä ja monet niistä eivät koskaan kehity jättiläisiksi, vaan hiipuvat kymmenien tai satojen miljardien vuosien kuluttua valkoisiksi kääpiöiksi.
Punaiset jättiläiset ja ylijättiläiset
Punaiset jättiläiset ja ylijättiläiset ovat kookkaampien ja valovoimaisten pääsarjan tähtien kehitysvaiheita. Tähdet, joiden massa on 0,3 M☉ - n. 8 M☉ paisuvat punaisiksi jättiläisiksi kulutettuaan fuusioreaktioissa loppuun ytimessään olleen vedyn. Näistä raskaammat pystyvät polttamaan myös heliumia, mutta ennemmin tai myöhemmin niiden fuusioreaktiot vääjäämättä lakkaavat ja tähden ydin luhistuu valkoiseksi kääpiöksi samalla kun tähden ulommat kerrokset puhaltuvat avaruuteen planetaarisena sumuna. Tätä suuremmat pääsarjan tähdet (8 M☉ - n.40-50 M☉)  kehittyvät punaisiksi ylijättiläisiksi, ja päättävät päivänsä supernova-räjähdyksessä.