cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Huutomerkki
Käyttö
Huutomerkkiin päättyvä lause on yleensä joko painokas huudahdus, käsky, komento, kehotus, kielto, toivomus tai vetoomus. Sitä ei kuitenkaan käytetä näissäkään tapauksissa joka tilanteessa, vaan esimerkiksi levolliset huudahdukset, käskyt ja kiellot päätetään pisteeseen.
Suomen kielessä huutomerkki esiintyy yleensä virkkeen lopussa lukuun ottamatta sitaateissa, sulkeiden sisällä ja nimien osana. Lainausmerkein erotetun sitaatin sisällä huutomerkki tulee ennen toista heittomerkkiä: Isä huusi: ”Tulkaa jo syömään!” tai ”Tulkaa jo syömään!” isä huusi. Kun sitaatti kirjoitetaan repliikkiviivalla, se kirjoitetaan johtolauseen jälkeen ilman pilkkua: ''– Tulkaa jo syömään siitä! isä huusi.''
Arkikielessä huutomerkkiä saatetaan kolmen pisteen (…) tavoin kirjoittaa useita kertoja peräkkäin, mutta tätä käyttöä ei yleisesti pidetä hyvänä kirjoitustapana. Tällaisessa käytössä huutomerkki menettää nopeasti tehoaan. Huutomerkki saattaa esiintyä myös kysymysmerkin yhteydessä, jolloin kysymystä painotetaan tai se esitetään huudahduksena.
Espanjan kielessä huutomerkki merkitään myös virkkeen alkuun, mutta ylösalaisin: ¡La mataste!
Huutomerkkiä käytetään myös yleisesti varoitusmerkeissä. Suomessa se esiintyy liikennemerkissä 189.
Matematiikassa
Matematiikassa huutomerkki tarkoittaa termin perään liitettynä termin kertomaa. Esimerkiksi.
Matematiikassa huutomerkillä voidaan myös osoittaa, että tarkastelun kohteena oleva funktio on yksikäsitteinen.
Tietotekniikassa
Tietotekniikassa huutomerkki tarkoittaa yleensä jonkin asian loogista vastakohtaa eli negaatiota. Esimerkiksi ohjelmoinnissa:
Matorit
Matorit olivat samojedeihin kuulunut kansa, joka asui Siperiassa itäisten Sajanvuorten pohjoisilla rinteillä, lähellä Mongolian rajaa. Nykyisin nämä seudut kuuluvat Krasnojarskin aluepiirin Minusinskin piiriin, Tuvan tasavaltaan ja Irkutskin alueeseen.
Matoreihin näyttää alun perin kuuluneen kolme alueellista ryhmää, varsinaiset matorit, karagassit ja taigit. Matorit ovat sulautuneet ympärillä asuviin turkkilaisiin kansoihin, erityisesti hakasseihin, tuvalaisiin ja tofalareihin. Matorien nimi oli 1800-luvulla siirtynyt tarkoittamaan erästä hakassi-heimoa ja karagasseilla tarkoitettiin tähän aikaan vastaavasti tofalareja. Matorin kieli sammui 1840-luvulla.
Matorien ja kamassien katsotaan yhdessä muodostaneen Sajanin samojedien ryhmän.
Schalk Booysen
Schalk David Booysen (22. elokuuta 1927 Pretoria – 1. toukokuuta 2011 Pretoria) oli eteläafrikkalainen pikajuoksija. Hän kilpaili vuoden 1952 kesäolympialaisissa Helsingissä ja pääsi miesten 200 metrin juoksussa toiselle kierrokselle. 400 metrin juoksussa hän putosi ensimmäisessä kierroksessa. Booysen toimi Helsingin olympialaisissa maansa lipunkantajana. Hän kilpaili myös Brittiläisen imperiumin kisoissa 1950.
Mikko Raasakka
Mikko Raasakka on suomalainen klarinetisti ja musiikkikirjailija.
Raasakka opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja Besançonin aluekonservatoriossa.​ Vuonna 2005 hän sai Sibelius-Akatemiasta musiikin tohtorin arvon. Hän tarkasteli väitöskirjassaan suomalaista klarinettimusiikkia. Raasakka on aktiivisimmin tulkinnut nykymusiikkia ja kantaesittänyt lukuisia uusia teoksia, myös konserttoja. Hän on työskennellyt defunensemblessa elektroakustisen musiikin parissa. Erikokoisten klarinettien ohella hän on soittanut lirua ja historiallisia klarinetteja. Hän on myös tehnyt levytyksiä eri levymerkeillä. Vuonna 2014 hän pääsi sooloalbumillaan Eliangelis ehdolle Yleisradion Vuoden levy -tunnustuksen saajaksi. Vuonna 2019 hän julkaisi pianisti Antti Vahtolan kanssa Pilfink-levymerkillä albumin Unknown – Finnish Music for Clarinet and Piano 1922 - 1959.
Raasakka on esiintynyt solistina ja kamarimuusikkona Euroopan eri maissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Australiassa. Hän on toiminut myös eri orkesterien, kuten Sinfonia Lahden (kapellimestari: Osmo Vänskä) solistina. Hän oli vuosina 1997–2010 Jyväskylä Sinfonian vakituinen klarinetisti. Musiikkikirjailijana hän on julkaissut Fennica Gehrmanin kustantamat kirjat Aapelin uudet soitteet (2005) ja Exploring the clarinet (2010) klarinetin uusista soittotekniikoista. Raasakka on työskennellyt myös pedagogina ja matkustanut opetustehtävissä esimerkiksi Wieniin, Bukarestiin, Odessaan ja Yhdysvaltoihin (Pohjois-Illinoisin yliopisto).
Niko ja Santtu
Niko ja Santtu on Niko Meurosen ja Santeri Hännisen vuonna 2015 perustama YouTube-kanava. Sillä oli joulukuussa 2022 yli 380 000 tilaajaa, ja se on yksi Suomen katsotuimmista. Kanavalleen Meuronen ja Hänninen kuvaavat vlogien lisäksi videoita erilaisista haasteista ja tempauksista.
YouTube-ura
Niko Meurosella on myös oma kanava Nikedits, jonka hän loi 17. marraskuuta 2012. Kanavalla oli 11 700 tilaajaa joulukuussa 2022. Kanavalleen Meuronen kuvasi peli- ja vlogi-aiheisia videoita. Santeri Hännisellä on myös oma kanava santerivili (aik. Santtust). Kanava on luotu 17. marraskuuta 2012, ja sillä oli 102 000 tilaajaa joulukuussa 2022. Kanavalleen Hänninen kuvasi vlogi- ja sketsi-aiheisia videoita. Meurosen ja Hännisen yhteinen taival sai alkunsa laneista Nikon autotallissa Kuopiossa vuonna 2013. Pari vuotta myöhemmin he perustivat yhteisen YouTube-kanavan. Keväällä 2018 he muuttivat yhteiseen asuntoon Tampereelle, jotta voisivat tehdä enemmän videoita yhdessä.
Vuoden 2019 keväällä HurHur ja MiskaMH julkaisivat satiirisen musiikkivideon ♪ NikojaSanttu Diss Track - HurHur ft. MiskaMH. Videollaan he humoristisesti pilkkasivat Niko ja Santtu -kanavaa. Tämän jälkeen Meuronen ja Hänninen vastasivat musiikkivideollaan ♪ HurHur Diss Track - NikojaSanttu. Video keräsi yli kaksi miljoonaa näyttökertaa ja oli yksi Suomen katsotuimmista videoista vuonna 2019. Vuoden 2019 lopussa YouTube julkaisi vuoden trendaavimmat videot, jossa kolmannella sijalla oli TOTEUTETAAN KAIKKI UV-LUPAUKSET 24 TUNNISSA / NikoJaSanttu -video.
Meemitalo
Meemitalo on suomen ensimmäinen tubettajien yhteinen kommuuni. Meuronen ja Hänninen perustivat ensimmäisen Meemitalon Hattulaan vuonna 2020. Vuonna 2021 he rakensivat uuden Meemitalon Tampereelle. Meemitalon jäseninä on 10 suosittua tubettaja a ja tiktokkaajaa. Meemitalon jäsenillä on somessa yli 3 miljoonaa seuraajaa yhteensä. Meemitaloon kuuluu myös Ella & Helmi, Weksi, Veetu Vuori, Katjanen, Mr. Zeus, Nino Ärling ja Arttu Laitinen. Meemitalosta löytyy skeittiparkki, trampoliini, vaahtomonttu, kuvausstudio, pelihuone, varasto ja muita kuvaustiloja. Meemitalo on jäsenten yhteinen kuvaustila, jossa monet videot kuvataan yhdessä.
YouTube Allstars jääkiekkopeli
pienoiskuva|Meurosen ja Hännisen perustaman Kidingsme Hockey Clubin joukkuekuva voiton jälkeen. Meuronen ja Hänninen järjestivät 12.03.2022 Turussa Gatorade Centerissä tubettajien jääkiekko-ottelun. Heidän perustamansa somettajista koostuva Kidingsme Hockey Club kohtasi ottelussa Roni Bäckin SUS-joukkueen. Halli oli lähes loppuunmyyty, sillä paikalla oli 7880 katsojaa.
Kirjat
Otava on julkaissut Juhana Salakarin kirjoittaman vitsikirjan nimeltä: Vitsipitsa - täytteenä Niko ja Santtu. Vitsipitsa julkaistiin fyysisenä kirjana sekä äänikirjana. Vitsipitsa oli ehdolla vuoden 2020 lasten- ja nuorten äänikirjaksi Storytel Awardseissa. Vitsipitsa oli vuoden 2021 kuunnelluin kotimainen äänikirja 60100 kuuntelulla. Kirja oli myös Suomen vuoden 2021 viidenneksi myydyin kirja kaikki formaatit yhteenlaskettuna.
Vuonna 2022 Otava julkaisi äänikirjan: Mun huikea elämä - Niko ja Santtu. Äänikirja on Meurosen ja Hännisen itse kirjoittama ja lukema. Kirjassa he kertovat tarinan siitä, kuinka heistä tuli tubettajia ja kuinka he ovat saaneet kasvatettua Niko ja Santtu -tubekanavan yhdeksi Suomen isoimmista kanavista. Äänikirja oli julkaisukuukautena kuunneltavissa vain kymmenen päivän ajan, mutta se oli silti huhtikuun 2022 kolmanneksi myydyin kirja Suomessa.
Musiikkiura
Niko ja Santtu ovat julkaisseet neljä singleä:
Mänkeri
pienoiskuva|Mänkeri. Mänkeri on vanha suomalainen klarinettisoitin. Erityisesti se tunnetaan Länsi-Suomessa, mutta mänkeriä on soitettu myös Pohjois-Pohjanmaalla, Lapissa, osissa Savoa sekä Itä-Uudellamaalla. Mänkerin itäsuomalainen vastine on varsinkin Karjalassa tunnettu liru.
Perinteinen mänkeri on noin 10–30 cm:n pituinen ja se on yleensä valmistettu männystä. Viistoksi muotoiltuun puhalluspäähän on kiinnitetty tuohesta tai katajasta tehty lehdykkä. Putken alapäässä voi olla kiinnitettynä pieni tuohinen äänisuppilo. Mänkereitä on männyn lisäksi valmistettu muun muassa eläinten sääriluista sekä koiranputkesta.
Mänkereitä on olemassa myös sormiaukollisina. Ne ovat aukottomia mänkeitä pidempiä, noin 20–40 senttimetrin mittaisia. Sormiaukkoja on 3–5 kappaletta. Niitä ovat käyttäneet lähinnä paimenet, mutta onnistuneen virityksen omanneita mänkereitä tiedetään käytetyn esimerkiksi tanssimusiikin soittamiseen.
Soittimen alkuperää ei tunneta varmaksi, mutta sen arvellaan olevan klarinetin kansanomainen jäljitelmä, joita on suuremmissa määrin alettu valmistamaan 1800-luvulla.
Mänkeriä on viime vuosikymmeninä tehnyt tunnetuksi erityisesti vuonna 1984 perustettu The World Mänkeri Orchestra.
High Time
High Time on Excalionin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 29. tammikuuta 2010.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Jarmo Myllyvirta ja sanoittanut Tero Vaaja, ellei toisin mainittu.
Suuri adressi
thumb|Suuri adressi sidottuna 26 niteeseen. Vieressä adressin keräykseen osallistunut filosofian tohtori [[Yrjö Wichmann.]] Suuri adressi oli adressi, joka kerättiin Suomessa ensimmäisen sortokauden alussa maaliskuussa 1899 vastalauseeksi Venäjän keisari Nikolai II:n 15. helmikuuta 1899 allekirjoittamalle helmikuun manifestille. Adressin allekirjoitti yli 520 000 suomalaista, mikä vastasi ainakin kolmasosaa Suomen silloisesta aikuisväestöstä. Allekirjoitukset koottiin vapaaehtoisvoimin yhdessätoista päivässä salaa venäläiseltä esivallalta ja kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovilta. Kansalaisten valitsemista edustajista koostunut lähes viisisataahenkinen suuri lähetystö matkusti Venäjän pääkaupunkiin Pietariin viemään adressia Nikolai II:lle, joka ei kuitenkaan suostunut ottamaan lähetystöä tai adressia vastaan eikä myöskään peruuttanut helmikuun manifestia.
Adressiajatuksen syntyminen
Keisari Nikolai II allekirjoitti helmikuun manifestina tunnetun keisarillisen julistuskirjan Pietarissa 15. helmikuuta 1899, tieto siitä levisi helsinkiläisten keskuuteen 16. helmikuuta ja Suomen senaatti julkaisi sen täpärän äänestyksen jälkeen 18. helmikuuta. Useat kansalaispiirit yrittivät turhaan painostaa senaattoreita olemaan julkaisematta laittomana pidettyä julistuskirjaa. Julkaisun jälkeen sekä senaatti että käynnissä olleet valtiopäivät lähettivät Pietariin omat lähetystönsä vetoamaan keisariin, jotta tämä muuttaisi manifestia Suomen perustuslakien mukaiseksi, mutta Nikolai II ei ottanut valtuuskuntia vastaan, ja ne palasivat tyhjin käsin Helsinkiin 24. helmikuuta.
thumb|upright|Hankkeen alullepanijoihin kuulunut [[Dagmar Neovius.]] On olemassa erilaisia tietoja siitä, kenen idea suuri adressi alun perin oli. Tunnetuimman version mukaan ajatus sai alkunsa ruotsinkielisen sivistyneistön vaikuttajiin kuuluneiden sisarusten Arvid, Dagmar ja Harald Neoviuksen perheessä. Arkkitehti Harald Neovius sai idean keisarille laadittavasta kirjelmästä helmikuun manifestin julkaisemisen jälkeisenä päivänä ja kertoi siitä siskolleen Dagmarille. Ensimmäiset neuvottelut asiasta käytiin kahdessa samanaikaisessa kokouksessa, joista toinen oli Arvid Neoviuksen kotona järjestetty miesten kokous ja toinen Elise von Alfthanin luona pidetty naisten kokous, johon Dagmar Neovius osallistui.
Nya Pressen -lehden toimittaja Arvid Neovius oli ollut pari päivää aiemmin kutsumassa koolle Helsingin Ateneumissa 17. helmikuuta pidettyä kansalaiskokousta, jossa päätettiin senaatin painostamisesta manifestin julkaisukysymyksessä. Historiantutkija Päiviö Tommilan arvelun mukaan sekä Ateneumin ensimmäisen kansalaiskokouksen että suuren adressin idea saattoi todellisuudessa olla lähtöisin Nya Pressenin toimituskunnasta eikä Neoviusten perhepiiristä, mutta toisaalta lehden päätoimittajan Axel Lillen on sanottu aluksi vastustaneen adressiajatusta. Tommilan toisen arvelun mukaan suuren adressin isä olisi ollut Aftonposten-lehden päätoimittaja Ernst Gråsten.
Vaikka mitään mittakaavaltaan suureen adressiin verrattavaa ei ollut aiemmin Suomessa tehty, oli olemassa joitain aiempia esimerkkejä suurehkoista kansalaisadresseista. Esimerkiksi vuonna 1885 oli kerätty 35 000 nimeä raittiusadressiin, jossa vaadittiin anniskeluoikeuksien rajoittamista. Vuonna 1898 oli paljon suomalaisia osallistunut raittiusliikkeen järjestämään juomalakkoon.
Helmikuun suuri kansalaiskokous
Keskustelut adressin keräämisestä jatkuivat Helsingin seurahuoneella sunnuntai-iltana 19. helmikuuta pidetyissä kahdessa kokouksessa, joihin osallistui tärkeitä poliittisia vaikuttajia, professoreita, päätoimittajia ja liikemiehiä, kuten Leo Mechelin, R. A. Wrede, E. N. Setälä ja Eero Erkko. Varsinainen päätös tehtiin Ateneumissa illalla 20. helmikuuta pidetyssä salaisessa kansalaiskokouksessa, johon osallistui yli 500 henkeä. Kokouksessa päätettiin koettaa saada aikaan hallitsijalle annettava mahdollisimman monen ihmisen allekirjoittama kansanadressi. Näin kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov saisi nähdä, ettei Suomen perustuslakien loukkaaminen ollut herättänyt tyytymättömyyttä vain pienessä osassa kansaa, kuten hän apulaisineen oli väittänyt.
Ateneumin kokouksen olivat kutsuneet koolle professorit M. G. Schybergson ja Fridolf Gustafsson sekä vuorineuvos Rudolf Elfving. Kokouksen valitsemat valitsijamiehet valitsivat kaksitoistajäsenisen adressikomitean, johon kuuluivat professorit Theodor Homén, E. N. Setälä, Wilhelm Chydenius ja J. W. Runeberg, toimittajat Santeri Ingman, Wilho Soini ja Konni Zilliacus sekä Woldemar Westzynthius, Albert de la Chapelle, Harald Neovius, Kaarlo Brofeldt ja Eduard Polón, ja lisäksi varamiehenä pankinjohtaja Olof Nykopp. Hankkeessa olivat mukana kaikki porvarilliset puolueet ja useimmat pääkaupungin sanomalehdet. Komitea kokoontui 21. helmikuuta alkaen joka ilta ja asetti useita alakomiteoita, joista tärkein oli Dagmar Neoviuksen johtama naiskomitea.
Adressin sanamuodon laati Leo Mechelin Wilhelm Chydeniuksen luonnoksen pohjalta. Ruotsinkielisen tekstin suomensi professori E. N. Setälä. Adressia kopioitiin pääasiassa käsin talkootyönä Dagmar Neoviuksen johdolla Nya svenska samskolan -koulun tiloissa Helsingin Bulevardilla.
Hankkeen salaaminen ja Matti Kurikan paljastus
Adressista ei nimienkeruun aikana hiiskuttu Suomen lehdistössä, koska se täytyi pitää salassa venäläiseltä esivallalta ja varsinkin Bobrikovilta, joka olisi todennäköisesti yrittänyt estää hankkeen. Työmies-lehden päätoimittaja Matti Kurikka kuitenkin julkaisi lehdessään 3. maaliskuuta kirjoituksen ”Haaksirikkoon jouduttua”, jossa kehotettiin ”jokaista valistunutta työmiestä” pysymään ”visusti erillään niistä salaperäisistä papereista, joihin heidän nimiään tullaan ensi sunnuntaina keräämään”. Syynä kirjoitukseen oli Kurikan katkeruus siitä, että porvarilliset puolueet ja sanomalehdet olivat aiemmin suhtautuneet kielteisesti Kurikan, Työmiehen ja työväenliikkeen pyrkimykseen kamppailla äänioikeuden laajentamisen puolesta hyökkäämällä säätyvaltiopäiväinstituutiota vastaan ja vaatimalla vaalilakkoa, ja että tästä johtuen Kurikkaa ei ollut otettu mukaan adressihankkeen valmisteluun. Vastaperustettu työväenliike saatettiin sivuuttaa valmisteluista myös siksi, että sitä pidettiin vielä vähäpätöisenä. Maaliskuun 2. päivänä joukko helsinkiläisiä työväenjohtajia – mutta ei Kurikkaa – oli kutsuttu salaiseen tilaisuuteen, jossa heille kerrottiin tulevasta nimienkeruusta. Kurikka ei välttämättä edes käsittänyt hankkeen luonnetta kirjoittaessaan sitä vastaan. Muissa kirjoituksissaan hän oli vastustanut Bobrikovia ja Suomen venäläistämistä.
Hankkeen ennenaikainen paljastaminen herätti paheksuntaa, jopa enemmän kuin itse adressin vastustaminen, tosin Bobrikov ei nähtävästi tajunnut Kurikan kirjoituksen merkitystä. Kuvaavaa oli, että Kurikka sai kirjoituksestaan paheksuvia kommentteja työväenliikkeenkin puolelta. Toisaalta on väitetty, että Kurikan nimissä julkaistun kirjoituksen olisikin todellisuudessa laatinut Työmiehen toimittaja A. B. Mäkelä. Monet työväenliikkeen piirissä eivät pitäneet siitä, että työväestön haluttiin allekirjoituksillaan puolustavan säätyvaltiopäivien oikeuksia, vaikka heille ei ollut annettu äänioikeutta valtiopäivävaaleissa.
Allekirjoitusten kerääminen
thumb|upright=1.25|Nimienkeruutyöhön osallistuneita [[Nylands Nationin ylioppilaita Kirkkonummella. Ensimmäisenä vasemmalta Axel Mickwitz, neljäntenä Bruno Sjöros, kuudentena Fritz Geitlin ja seitsemäntenä Eugen Schauman.]] Nimienkeruun paikallisesta organisoinnista vastasivat ylioppilaat, jotka olivat kotoisin eri puolilta Suomea. Helsingissä keräystyöstä vastasivat suurelta osin säätyläisnaiset. Keruun tuli virallisesti alkaa sunnuntaina 5. maaliskuuta, mutta joillakin paikkakunnilla se saattoi alkaa jo muutamaa päivää aiemmin, heti kerääjien saavuttua. Monilla paikkakunnilla pappi esitti sunnuntaijumalanpalveluksen yhteydessä suullisen kutsun saapua 5. maaliskuuta pidettävään kokoukseen, jossa asia esiteltiin tarkemmin ja allekirjoituksia kerättiin. Näin voitiin nopeasti tavoittaa suuri osa kansasta. Näissä kokouksissa valittiin myös kuntien edustajat suureen lähetystöön. Kokouspaikkoina olivat suuret huoneistot ja kirkot. Varsinkin kaupungeissa nimiä kerättiin pääasiassa kiertämällä yksitellen ovelta ovelle.
Adressin sai allekirjoittaa jokainen yli 16-vuotias mies tai nainen. Joissain tapauksissa hyväksyttiin myös alaikäisten nimiä, ja isä saattoi allekirjoittaa perheenjäsentensä, isäntä palvelusväkensä tai kirjoitustaitoinen naapuri kirjoitustaidottomien aikuisten nimet. Keräys onnistui kaupungeissa täydellisemmin kuin maaseudulla. Vaikka adressiin haluttiin mukaan koko kansa sukupuolesta ja säätyasemasta riippumatta, kerääjät saattoivat ajan puutteessa ohittaa vähäisimmät ja syrjäisimmät mökit, sillä talollisten ja säätyläisten allekirjoituksia pidettiin ensisijaisina. Alempiin kansankerroksiin kuuluvien nimiä kerättiin varsinkin suurista maataloista, kaupunkien työläiskaupunginosista ja tehtaista, joissa voitiin tavoittaa paljon väkeä kerralla.
Isänmaallinen innostus oli valtava. Esimerkiksi Rovaniemeltä hiihdettiin ankarasta pakkasesta välittämättä 150 kilometriä Kittilään keräämään sikäläisiltä nimiä adressiin. Kun Kittilän nimet oli saatu, valtuutettu Juho Anttila kulki ensin hiihtäen 200 kilometriä ja hevosella vielä 150 kilometriä lähimmälle rautatieasemalle voidakseen toimittaa nimilistat Helsinkiin. Keräysaikaa oli vain viikko, joten keräystä ei ehditty suorittaa aivan kaikkialla maassa. Jäätilanteen vuoksi puuttumaan jäivät Ahvenanmaan Lemland, Kökar ja Sottunga, Suomenlahden ulkosaaret sekä Laatokan saaret, ja etäisen sijaintinsa vuoksi Lapin pohjoisosat Kittilää lukuun ottamatta.
thumb|upright=1.25|left|Sekä Työmiehen päätoimittajaa [[Matti Kurikkaa että ”laukkuryssiä” syytettiin adressinkeruuta hankaloittaneen propagandan levittämisestä. Pilalehti Fyrenissä julkaistussa Alex Federleyn pilapiirroksessa Kurikka yrittää hurmata suomalaisneitoja tanssimalla ripaskaa venäläisessä kansanpuvussa.]] Jotkut, pääasiassa työväestöön kuuluneet, kieltäytyivät allekirjoittamasta adressia. Syynä saattoi olla epäluulo, välinpitämättömyys, luottamus keisarin viisauteen tai toivo Venäjän lain mukana tulevista yhteiskunnallisista parannuksista. Maaseudulla oli helmikuusta 1899 alkaen ollut liikkeellä poikkeuksellisen paljon huhuja, joiden mukaan ”Venäjän lain” toimeenpanosta seuraisi pian toteutettava maanjako ja tilattomat saisivat maata. Perättömiä huhuja levittivät varsinkin Venäjän Karjalasta tulleet kiertävät kulkukauppiaat eli niin sanotut laukkuryssät, todistamattomien väitteiden mukaan jonkun yllyttäminä. Joidenkin mielestä Suomen perustuslaki ei hyödyttänyt köyhää kansaa eikä sen korvaaminen Venäjän lailla voisi enää heidän tilannettaan huonontaakaan. Lisäksi jotkut mainitsivat kieltäytymisen perusteeksi Matti Kurikan kehotuksen. Kaikkiaan kieltäytyneitä oli kuitenkin vähän.
Nimienkerääjille maksettiin kulukorvauksia, jotka adressitoimikunnan asettama rahavaliokunta maksoi Olof Nykoppin johtamasta Privatbankenista yksityishenkilöiden nimissä otetuilla lainoilla. Keruun jälkeen Helsinkiin toimitetut adressilistat sidottiin kansiin adressikomitean jäsenen Woldemar Westhzynthiuksen omistamassa kirjapaino Phoenixissa.
Allekirjoitusten lukumäärä
Nimien kokonaismääräksi ilmoitettiin alun perin 522 931, mutta vuonna 1901 tehdyssä uudessa laskelmassa määräksi saatiin 523 906. Historiantutkija Päiviö Tommilan mukaan ainakin jälkimmäinen luku sisältää laskuvirheitä eikä tarkkaa määrää siksi tiedetä varmuudella, mutta voidaan puhua ainakin 520 000 allekirjoituksesta. Allekirjoittajien määrä oli noin viidesosa Suomen silloisesta väkiluvusta, yli 16-vuotiaista ainakin kolmasosa. Suhteessa väkilukuun allekirjoituksia saatiin eniten Uudenmaan läänistä ja vähiten Hämeen läänistä. Yksittäisistä kunnista osallistumisinto oli korkein Loviisassa, jossa allekirjoitusten määrä vastasi yli 62 prosenttia asukasluvusta. Allekirjoitusten määrä oli huomattava varsinkin siihen nähden, että keräysaikaa oli vain 11 päivää ja senaikaisilla kulkuvälineillä ihmisten tavoittaminen harvaan asutussa maassa oli hankalaa ja hidasta.
Lähetystön jäsenet
thumb|Suuren lähetystön jäseniä, taiteilija [[Albert Edelfeltin piirros.]] Lähetystön jäsenten ammattina tai asemana on mainittu muun muassa talollinen, tilallinen, rustitilallinen, maanviljelijä, pankinjohtaja, kirja- tai muu kauppias, agronomi, kansakoulunopettaja, lukkari, lampuoti, piirilääkäri, apteekkari, kirkkoväärti ja kuntakokouksen puheenjohtaja.
Lähetystön lähtö Pietariin
Suureen lähetystöön valittujen tuli olla Helsingissä maanantaihin 13. maaliskuuta mennessä. He saivat Senaatintorilla osakseen helsinkiläisten kunnianosoituksia. Lähetystö kokoontui ensi kerran 14. maaliskuuta Helsingin palokunnantalossa. Kokouksen puheenjohtajana toimi pankinjohtaja Carl Sundman Kuopiosta. Pietarissa lähetystöllä ei ollut virallista puheenjohtajaa, mutta Helsinkiä edustanut professori Otto Engström esiintyi epävirallisena johtajana. Ahvenanmaan Kumlingea valtakirjalla edustanutta Tyrvään kirkkoherraa Johannes Bäckiä on luonnehdittu lähetystön hengelliseksi johtajaksi, sillä hän johti yhteisrukouksia.
Vuodelta 1826 olleen asetuksen mukaan keisarin puheille pyrkivien suomalaisten lähetystöjen tuli ensin saada kenraalikuvernöörin lupa. Bobrikov ei arvattavasti antaisi lupaa suurelle lähetystölle, joten eri vaihtoehtoja punnittuaan lähetystö päätti matkustaa Pietariin ensin ja antaa tiedon kenraalikuvernöörille vasta jälkikäteen. Pääosa lähetystöstä lähti Helsingistä Pietariin samalla erikoisjunalla illalla 15. maaliskuuta.
Bobrikovin toimet
Kenraalikuvernööri Bobrikov oli saanut tiedon adressihankkeesta ensi kerran 12. ja 13. maaliskuuta päivätyistä santarmihallituksen raporteista, joissa kerrottiin paikallisesta nimienkeruusta Helsingissä, Hämeenlinnassa ja Viipurin läänissä. Jälkimmäisen raportin tiedot toimitettiin ilmeisesti myös Nikolai II:lle. Suuresta lähetystöstä Bobrikov sai tietää vasta illalla 15. maaliskuuta pari tuntia sen lähdön jälkeen, jolloin hän käsitti hankkeen mittasuhteet.
Seuraavana päivänä, 16. maaliskuuta, Bobrikovin luo saapui suurta lähetystöä edustanut viisihenkinen valtuuskunta, jonka puheenjohtajana toimi valtiopäivämies Juho Brusila ja tulkkina taiteilija Eero Järnefelt. Bobrikov otti vastahakoisesti vastaan valtuuskunnan, joka pyysi nyt lähetystölle virallista lupaa keisarin tapaamiseen. Bobrikov kieltäytyi antamasta lupaa, koska lähetystö ei ollut menetellyt lain mukaan, mutta totesi keisarin voivan halutessaan myöntää audienssin suoraankin.
Lähetystö Pietarissa
thumb|upright|Ministerivaltiosihteeri [[Victor Napoleon Procopé.]] Lähetystö saapui Viipuriin aamulla varhain torstaina 16. maaliskuuta. Saatuaan kuulla, että Pietarin Suomen-asemalla oli suunnaton joukko poliisimiehiä ja santarmeja, lähetystö hajaantui Viipurissa kahteen junaan, ja sen jäsenet saapuivat sieltä päivän kuluessa perille Pietariin. Lähetystö olisi Pietarissa saattanut joutua vaikeuksiin venäläisten viranomaisten kanssa, sillä yli 20 hengen ryhmiin kokoontuminen oli kielletty, mutta suomalaissukuinen kaupunginpäällikkö Nikolai Clayhills suhtautui lähetystöön myönteisesti. Lähetystön saapuessa Pietarin asemalle siellä oli vastassa poliisien sijasta vain kaupungin apulaispäällikkö, vapaaherra Karl Joseph von Nolken, joka rauhoittui kuultuaan, että lähetystön johto kävisi tapaamassa Clayhillsiä.
Ministerivaltiosihteerinä toiminut kenraali Victor Napoleon Procopé oli haluton esittelemään lähetystöä tai adressia keisarille, sillä hän ei uskonut siitä olevan mitään hyötyä ja lisäksi lain mukaan asian olisi tullut edetä kenraalikuvernöörin kautta. Procopé viivytteli myös vetoamalla siihen, että lähetystön saapuessa Pietariin oli menneillään ortodoksien piinaviikko, jolloin keisari omistautuisi pääsiäispaastolle eikä luultavasti haluaisi ottaa vieraita vastaan. Procopé tapasi lähetystön edustajia valtiosihteerinvirastossa 15. ja 16. maaliskuuta, ja sai illalla 15. maaliskuuta Bobrikovin sähkeen, jossa tämä kielsi antaneensa lupaa mihinkään tai vastaanottaneensa vielä ketään. Procopén viivyttelyn vuoksi Nikolai II sai tiedon suuresta lähetystöstä ensin sisäministeriltään Ivan Goremykiniltä, joka oli kuullut asiasta Pietariin matkustaneelta Bobrikovin vaimolta ja saanut tarkempia tietoja kaupunginpäällikkö Clayhillsin laatimasta raportista. Kuultuaan tästä perjantaina 17. maaliskuuta myös Procopé laati keisarille virallisen ilmoituksen adressista ja lähetystöstä ja liitti sen oheen Bobrikovin lausunnon.
Maaliskuun 17. päivän iltana ministerivaltiosihteeri Procopélle toimitettiin Nikolai II:n kirje, jossa keisari totesi: ”Minä, tietysti, en ota heitä vastaan, vaikka minä en kuitenkaan ole vihainen heille”. Kirjeessä kehotettiin suomalaisia palaamaan koteihinsa ja toimittamaan anomuksensa keisarille normaalia tietä lääninkuvernöörien ja edelleen kenraalikuvernöörin ja ministerivaltiosihteerin kautta, jos asia ansaitsisi huomiota. Lisäksi ministerivaltiosihteeriä pyydettiin selittämään lähetystölle helmikuun manifestin merkitystä. Nikolain alkuperäinen kirje ei ole säilynyt, mutta sen sisältö tunnetaan Procopén tekemänä kopiona. Procopé kertoi myöhemmin muistelmissaan, että keisari oli ääni väristen ja kyynelehtien sanonut olleensa ”äärimmäisen hämmästynyt”, että häntä syytettiin valansa ja lupaustensa rikkomisesta.
Procopé ei ollut missään vaiheessa pyytänyt keisarilta audienssia lähetystölle tai edes itselleen adressin jättämiseksi. Hän kiisti myöhemmin luvanneensakaan sitä, vaikka useat lähetystön jäsenet muuta väittivät. Eräät lähetystön jäsenet, kuten Otto Engström ja Jonas Castrén, olivat esiintyneet Pietarissa uhmakkaasti ja vaatineet suorasukaisesti keisarin puheille pääsyä, joten Procopé arveli heidän tekevän vain huonon vaikutuksen Nikolai II:een ja päätti siksi jarruttaa asiaa. Myöhemmin Suomessa monet syyttivät vastahakoista Procopéta tilaisuuden hukkaamisesta, mutta Nikolai II olisi luultavasti joka tapauksessa kieltäytynyt vastaanottamasta suurta lähetystöä, sillä olihan hän jo aiemmin torjunut senaatin ja valtiopäivien lähetystöt.
thumb|upright|Konsuli [[Eugen Wolff.]] Procopé luki keisarin vastauksen 40:lle valtiosihteerinvirastoon saapuneelle suuren lähetystön edustajalle lauantai-iltapäivänä 18. maaliskuuta. Procopé oli kieltänyt vastalauseiden esittämisen, mutta lähetystöön Viipurin edustajana kuulunut konsuli Eugen Wolff luki kaikesta huolimatta edellisyönä kirjoittamansa vastauspuheen, jonka katsottiin kiteyttäneen koko lähetystön tunnot. Puheessa arvosteltiin kovin sanoin helmikuun manifestia ja todettiin keisarin vastauksen olevan suuri pettymys. Puhe teki suuren vaikutuksen läsnäolijoihin lukuun ottamatta Procopéta, joka piti sen sisältöä ”tyhmänä”.
Wolffin puhetta levitettiin myöhemmin painettuna ja monistettuna Suomessa. Suomalaisten silmissä hänestä tuli isänmaan sankari, venäläisten silmissä vihattu henkilö. Hän menetti tämän seurauksena asemansa Englannin konsulina Suomessa.
Lähetystön paluu Helsinkiin
Suuri lähetystö lähti Pietarista paluumatkalle kolmella junalla illalla 18. maaliskuuta. Pääjunaan kuului yhdeksän isoa boggievaunua. Muutama jäsen valittiin tarkastamaan, ettei vaunuihin ollut päässyt santarmien urkkijoita. Lähetystön saapuessa Helsingin asemalle oli sinne kerääntynyt tuhansiin nouseva väkijoukko, joka otti lähetystön vastaan hiljaisuuden vallitessa lähetystön kulkiessa ihmisjoukon lävitse. Kun lähetystö saapui Rautatientorille johtaville portaille, joku alkoi laulaa Maamme-laulua, jolloin muut yhtyivät siihen ja paljastivat päänsä. Lähetystölle järjestettiin paluujuhla Helsingin seurahuoneella sunnuntai-iltana 19. maaliskuuta.
Viimeisen kerran suuri lähetystö kokoontui Helsingin palokunnantalossa paluutaan seuranneena päivänä 20. maaliskuuta Sundmanin johtaessa jälleen puhetta. Kokouksessa päätettiin keisarin ehdotuksen mukaisesti jättää adressi jokaisessa läänissä kuvernöörille eteenpäin toimitettavaksi. Kokouksessa myös valittiin 16-jäseninen toimikunta, joka voisi päättää asioista lähetystön nimissä sen hajaannuttua. Toimikunta valitsi edelleen viisihenkisen komitean, joka sai tehtäväkseen laatia suuren adressin historian, lyöttää muistomitalin ja levittää Wolffin puhetta Suomessa. Toimikunnan myöhemmästä työskentelystä ei ole säilynyt tietoa, mutta alkuperäinen adressikomitea antoi historiankirjoitustehtävän myöhemmin jäsenilleen Theodor Homénille ja Santeri Ingmanille.
Adressin myöhemmät vaiheet
Suuren lähetystön valitsemat edustajat jättivät adressin lääninhallituksille 24. maaliskuuta ja 1. huhtikuuta välisenä aikana. Adressiniteet toimitettiin kenraalikuvernöörinkansliaan, josta ne lähetettiin kahden kuukauden kuluttua uudelleen valtiosihteerinvirastoon Pietariin. Puulaatikkoon pakattu adressi toimitettiin keisarille 17. kesäkuuta, mutta hän kieltäytyi toistamiseen ottamasta sitä vastaan, ja se palautettiin seuraavana päivänä. Laatikko todettiin sentään avatuksi. Saateasiakirjaan Nikolai II kirjoitti vastauksenaan: ”Adressin jätän ilman seuraamuksia. Anomusta pidän sopimattomana, koska 3. helmikuuta [annettu] manifesti koskee yleisvaltakunnallista, ei paikallista lainsäädäntöä”.
Adressia säilytettiin seuraavaan vuoteen saakka valtiosihteerinvirastossa, minkä jälkeen adressihanketta tukenut valtiosihteerinviraston kansliapäällikkö Carl Alexander Armfelt säilytti sitä vuoden ajan kotonaan Pietarissa. Armfelt toimitti lopulta adressin kesällä 1900 kaikessa hiljaisuudessa Valtionarkistoon Helsinkiin valtionarkistonhoitaja Reinhold Hausenin toiveesta. Adressia säilytettiin arkistossa salaa venäläisiltä. Sitä säilytetään edelleen Kansallisarkistossa.
Kenraalikuvernööri Bobrikov halusi paljastaa adressin keruun taustalla olleen salaisen organisaation, jolla hän uskoi olevan separatistisia tai kumouksellisia tavoitteita. Kuvernööreille lähetettiin kyselyitä ja syytöksiä siitä, että viranomaiset eivät olleet puuttuneet laajamittaiseen ja ilmeisen rikolliseen toimintaan, olivatpa sitä avustaneetkin. Bobrikovin harmiksi Suomen viranomaiset eivät suostuneet tunnustamaan nimienkeruuta tai suuren lähetystön toimintaa laittomaksi. Senaatti ja prokuraattori asettuivat määrätietoisesti vastustamaan Bobrikovin tulkintaa, joten hänen toivomaansa rikostutkintaa ei aloitettu. Adressikomitea toimitti kuitenkin toukokuussa kenraalikuvernöörille vapaaehtoisen selvityksen koko hankkeesta poistaakseen epäluulot. Toisaalta jotkut adressihanketta vastustaneet suomalaiset toimittivat Bobrikoville selostuksia, joiden mukaan adressi oli ollut vain yläluokan hanke ja tavallinen kansa oli huijattu tai uhkailtu allekirjoittamaan se. Bobrikov uskoi niitä kuvauksia, jotka vastasivat hänen ennakkokäsitystään.
Suuren adressin seuraukset
Vaikka suuri adressi ei vakuuttanut keisaria, se vaikutti merkittävästi mielipidekehitykseen Suomessa. Ensinnäkin se sai valtiosääntöoppia tuntemattomat kansanjoukot uskomaan, että helmikuun manifesti todella oli vaaraksi Suomelle. Aiemmin tavallinen kansa oli kasvatettu kuuliaiseen luottamukseen ja uskollisuuteen keisarinvaltaa kohtaan, mutta nyt sivistyneistön keskuudessa vallinnut ajatus perustuslakien loukkaamattomuudesta Suomen kohtalonkysymyksenä juurtui myös laajempien kansanjoukkojen keskuuteen. Bobrikov oli kertonut ulkomaiden lehdistölle, että kaikki järkevät ihmiset Suomessa olivat tyytyväisiä keisarin manifestiin, mutta suuri adressi antoi päinvastaisen kuvan suomalaisten suhtautumisesta. Nikolai II:n kieltäytyminen vastaanottamasta suurta adressia tai lähetystöä vielä vahvisti Suomessa käsitystä, että keisari oli valapatto, joka oli tietoisesti rikkonut Suomen perustuslakeja allekirjoittaessaan helmikuun manifestin. Toisaalta nimienkeruun yhteydessä monet ylioppilaat saivat ensi kertaa nähdä omin silmin, miten syvässä köyhyydessä ja tietämättömyydessä osa kansasta eli maaseudulla.
Suurella adressilla oli vielä laajempikin merkitys suomalaisten poliittisessa mobilisaatiossa. Ensi kertaa suuret massat kutsuttiin mukaan merkittävään poliittiseen eleeseen, mikä oli tärkeä askel uudenlaisen kansalaisyhteiskunnan kehityksessä. Se loi pohjaa myöhemmälle joukkotoiminnalle, kuten vuosien 1902–1904 kutsuntalakoille, vuoden 1905 suurlakolle ja vuonna 1907 toteutetulle yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden käyttöönotolle.
Suuren adressin epäonnistuminen johti myös siihen, että myöhemmin sama vuonna kerättiin pitkin Eurooppaa Pro Finlandia -kulttuuriadressi.
Muistomitali
Suuren lähetystön muistoksi lyötiin vuonna 1901 muistomitali, josta tehtiin jokaiselle lähetystön jäsenelle yksilöity ja nimikoitu kappale. Mitaleja ei voitu valmistaa Suomen Rahapajassa, joten ne valmistettiin lopulta tukholmalaisessa Matts Petterssonin nappitehtaassa ja salakuljetettiin Suomeen. Mitalin suunnitteli suomalainen Jac. Ahrenberg ja kaiversi ruotsalainen mitalitaiteilija Erik Lindberg.
Elokuvissa
Suuren adressin keruuta on kuvattu fiktiivisesti muun muassa elokuvissa Helmikuun manifesti (1939) ja Täällä Pohjantähden alla (1968). Suuren lähetystön torjuminen Pietarissa on dramatisoitu suomalais-neuvostoliittolaisessa elokuvassa Luottamus (1976), jossa konsuli Wolffia näyttelee Matti Ranin.
Kirjallisuutta
Aikalaiskirjallisuutta:
Suzanne Citron
Suzanne Citron, o.s. Suzanne Grumbach, ((15. heinäkuuta 1922 – 22. tammikuuta 2018 ) oli ranskalainen historioitsija, kirjailija ja kasvatustieteilijä. Hänen molemmat isoisänsä olivat Ranskan keskeisiä valtiomiehiä: kenraali Paul Grumbach sekä Pariisin hovioikeuden presidentti Eugène Dreyfus.
Ranskan miehityksen aikana Citron pidätettiin Lyonissa 25. kesäkuuta 1944, ja hän oli Drancyn keskitysleirissä kaksi viikkoa, jotka olivat elokuussa 1944 suljetun leirin viimeiset viikot.
Citron opiskeli historiaa ja suoritti historian maisterintutkinnon, joka on samalla eräänlainen päättötutkinto, sekä väitteli tohtoriksi nykyhistoriasta. Hän toimi yli kaksikymmentä vuotta lukion historianopettajana ja tämän jälkeen yksitoista vuotta Villetanneusen (Pariisin XIII) yliopiston opettajana. Hänen väitöskirjansa L’Origine des sociétés de spécialistes et le corporatisme dans l’enseignement secondaire de 1902 à 1914 käsitteli opetuksen sosiologisia ongelmia.
Citron toimi aktiivisesti 1960- ja 1970-luvuilla pedagogisissa järjestöissä, joiden tarkoituksena oli muuttaa opetuksen sisältöä. Tässä vaiheessa hän julkaisi lukuisia artikkeleita eri kasvatustieteellisissä lehdissä ja käsitteli niissä eritoten lukio-opetusta. Kirjoituksissaan hän julkaisi säännöllisesti näkökulmiaan kolmenkymmenen vuoden ajan Le Monde -lehdessä ja myöhemmin myös Libération-lehdessä.
Desi
Desi (tunnus d) on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa kymmenesosaa (1/10 eli 0,1 eli 10-1). Esimerkiksi desilitra (dl) on kymmenesosa litraa (l) ja siten 10 dl = 1 l.
Sentti
Sentti (tunnus c) on sadasosaa (1/100 eli 0,01 eli 10−2) tarkoittava SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite. Esimerkiksi senttimetri (cm) on metrin sadasosa, ja siten 100 cm = 1 m.
Desi
Arkikielessä desillä tarkoitetaan usein desilitraa.
Sentti
Arkikielessä sentillä tarkoitetaan usein senttimetriä, joskus myös senttilitraa.
Sana sentti tulee latinan sataa merkitsevästä sanasta centum.
Sentti (lyhenne c) on myös oktaavin 1200:s osa.
Funktionalismi
thumb|250px|[[Toivo Jäntti|Toivo Jäntin ja Yrjö Lindegrenin suunnitteleman Helsingin olympiastadionin torni. Funktionalismia edustava olympiastadion rakennettiin vuosina 1934–1938.]] Funktionalismi (latinan sanasta functio ’toiminto, tehtävä’) eli funkis (tai funkkis) on arkkitehtuurin ja muotoilun tyylisuuntaus, sekä modernin arkkitehtuurin ja muotoilun menetelmä, jonka mukaan rakennus tai esine tulee suunnitella niin, että sen osat palvelevat kukin mahdollisimman hyvin tiettyä tarkoitusta. Siten esimerkiksi sellainen koristelu, jolla ei ole käytännön funktiota, tulee karsia suunnittelusta kokonaan pois.
Funktionalismin idean kiteytti yhdysvaltalainen arkkitehti Louis Sullivan jo vuonna 1896 toteamalla, että ”tarkoitus sanelee muodon”. Myöhemmin Le Corbusier kutsui asuintaloa ”koneeksi, jossa eletään”.
Tyyli
Funktionalismi johti muotojen yksinkertaistumiseen ja huonekalujen sekä rakennusten osien sovittamiseen paremmin massatuotantoon. Se tarjosi vastauksen ensimmäisen maailmansodan jälkeiseen asuntopulaan ja slummiutuneille umpikortteleille, jotka vaihtuivat valoisiin, samansuuntaisesti sijoitettuihin lamellikerrostaloihin.
Teräsbetonista tuli suosittu materiaali, josta valmistettiin muun muassa eurooppalaiselle funktionalismille tyypillisiä pilarirunkoja ja tasakattoja. Kun kantavat pilarit sijoitettiin rakennuksen sisäosiin, voitiin rakennuksen julkisivu esimerkiksi vuorata koko pituudelta nauhaikkunoilla. Muita funktionalismin tunnusmerkkejä ovat suuret ja tasaiset, aineettomilta vaikuttavat lasi- ja rappauspinnat sekä kulmikkaat, laatikkomaiset ja vaakasuuntaan painottuneet muodot.
Funktionalismi Pohjoismaissa
Pohjoismaissa funktionalismi kehittyi kansainvälisen funktionalistisen tyylin ja klassisten koristeaiheiden sekoituksen, 1920-luvun klassismin, pohjalta. Siirtyminen 1920-luvun klassismista funktionalismiin ei ollut yhtäkkistä eikä täydellistä, vaan tyyli pelkistyi vähitellen 1930-lukua lähestyttäessä.
Pohjoismaissa funktionalismi sai ehkä enemmän jalansijaa kuin muualla maailmassa. Etenkin Suomessa ja Tanskassa oli useita kansainvälisesti merkittäviä arkkitehteja ja muotoilijoita. Kun muualla Euroopassa tyylisuuntausta kutsuttiin uusasialliseksi, rationaaliseksi, kansainväliseksi tai funktionaaliseksi, sai se Pohjoismaissa yleisnimityksen funktionalismi tai funkis (ruotsista lähtöisin oleva nimitys).
Suomi
Suomessa funktionalismin edelläkävijöitä olivat 1920-luvun nuoren polven arkkitehdit Alvar Aalto, Erik Bryggman, P. E. Blomstedt sekä Hilding Ekelund. Turusta tuli uuden suuntauksen tukikohta, jonka 700-vuotisnäyttelystä Alvar ja Aino Aalto sekä Bryggman tekivät modernismin manifestaation. Aallon suunnittelemat ensimmäiset toteutuneet funktionalistiset rakennukset olivat Turun Sanomien toimitalo (1928–1930) ja niin sanottu Standardivuokratalo Turun Läntisellä Pitkäkadulla (1927–1929) Aallon myöhemmät rakennukset, kuten Paimion parantola (1929–1933), Viipurin kirjasto (1935) ja Villa Mairea (1938–1939), olivat suomalaisen arkkitehtuurin kansainvälisen menestyksen kulmakivinä.
Suomessa, kuten muuallakin Euroopassa, funktionalismi tarkoitti myös kaavoitustapaa, jossa kaupunki jaetaan toiminnallisiin eli funktionalistisiin vyöhykkeisiin. Esimerkiksi työ, asuminen, virkistys ja liikenne pyrittiin sijoittamaan kaikki omille alueilleen. Tampereen Kaleva on yksi yhtenäisimmistä ja laajimmista funktionalismin kaavoitusperiaatteiden mukaisesti suunnitelluista kaupunginosista Suomessa. Muita funktionaalistyylisiä lähiöitä on Suomessa vain vähän, toisin kuin Ruotsissa ja Tanskassa. Erkki Huttusen piirtämä Nakkilan kirkko on Suomen ensimmäinen funktionalistinen kirkko. Myös Kannonkosken kirkko on tyylisuunnan puhtaita edustajia.
Keskusosuusliike SOK levitti 1930-luvulla funktionalistista tyyliä monien kaupunkien ja kirkonkylien keskustoihin uusien osuuskaupparakennusten myötä, joista monien suunnittelija oli arkkitehti Erkki Huttunen.
Tanska
Funktionalismin voidaan katsoa saapuneen Tanskaan vuonna 1930 silloisen Tukholman näyttelyn siivittämänä. Le Corbusier’n innoittamana Mogens Lassen rakennutti useita funktionalistisia pientaloja Klampenborgiin 1930-luvulla. Tanskan arkkitehtuurin tärkein nimi oli kuitenkin Arne Jacobsen, joka useiden asuntokortteleiden ohella suunnitteli kuuluisuuteen nousseita huonekaluja. 1960-luvulla maahan rakennettiin useita valtavia asuinrakennuskomplekseja funktionalismin hengessä.
Ruskopitta
Ruskopitta (Pitta nipalensis) on pittojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Ruskopittaa tavataan Bangladeshissa, Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Laosissa, Myanmarissa, Nepalissa ja Vietnamissa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 668 000 km2. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Gaétan Soucy
Gaétan Soucy (21. lokakuuta 1958 − 9. heinäkuuta 2013 ) oli kanadalainen kirjailija ja professori. Hän on kirjoittanut neljä romaania, joista kolmas, Tulitikkutyttö (2000), aiheutti sensaation Quebecissä ja se käännettiin heti yli kymmenelle eri kielelle.
Montrealissa syntynyt Soucy opiskeli Montrealin yliopistossa fysiikkaa ja filosofiaa, sekä McGill-yliopistossa japanin kieltä ja kirjallisuutta.
Steven Moffat
Steven Moffat (s. 18. marraskuuta 1961) on skotlantilainen käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on luonut useita televisiosarjoja, joista tunnetuimpia ovat kenties Press Gang ja sitcomit Joking Apart sekä Paritellen. Moffat on laatinut käsikirjoituksia Doctor Who -televisiosarjaan vuodesta 2005 alkaen, ja hän on seurannut Russell T Daviesia sarjan pääkäsikirjoittajana ja vastaavana tuottajana vuodesta 2010 lähtien. Muita Moffatin töitä ovat olleet modernisoidut televisioversiot Tohtori Jekyllin ja Mr. Hyden tarinasta sekä Sherlock Holmesista. Hän on myös käsikirjoittanut Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus -elokuvan.
The Anthology (Deep Purple)
The Anthology on Deep Purplen ensimmäisen toimintakauden (1968-1976) käsittelevä kokoelmalevy. Sen on koonnut Deep Purplen faniklubin pitkäaikainen johtaja Simon Robinson.
Mickey Coll
Miguel Ángel "Mickey" Coll Dulievre (12. helmikuuta 1951 San Juan, Puerto Rico – 23. joulukuuta 1972 Barceloneta, Puerto Rico) oli puertoricolainen koripalloilija. Hän kuului hopeaa Pan-Amerikan kisoissa vuonna 1971 saaneeseen joukkueeseen. Hän kuului Puerto Ricon joukkueeseen myös vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä.
Republic (yhtye)
thumb|250px|Republic konsertissa [[Târgu Mureșissa.]] Republic on unkarilainen rock-yhtye, joka on perustettu Budapestissä 1989. Sen musiikkityyli on sekoitus länsimaista rockia ja perinteistä unkarilaista folkia.
Luis Salgado
Luis Salgado (s. 1981) on hondurasilainen lentopalloilija, joka on pelannut Pielaveden Sammon riveissä Lentopallon Mestaruusliigassa kaudesta 2009–2010 lähtien. Hän on ainoa hondurasilainen Suomessa pääsarjassa pelannut pelaaja koskaan. Hän voitti Suomen Cupin hopeaa Sammossa vuonna 2010 ja SM-hopeaa kaudella 2009–2010.
Ura Suomessa
Salgado on kuulunut Mestaruusliigan tehokkaimpiin hyökkäyspelaajiin kaikilla kausillaan Suomessa kaudesta 2009–2010 lähtien. Salgado valittiin maaliskuun liigapelaajaksi vuonna 2012 Mestaruusliigassa. Lisäksi hänet on valittu useasti Mestaruusliigan kuukauden tähdistökentälliseen.
Vakava loukkaantuminen
Salgadon kausi 2009–2010 loppui Sammossa jo joulukuussa, kun hän loukkaantui vakavasti: hondurasilainen hakkuri särki polvensa harjoituksissa niin pahasti, että jopa koko ura voi olla ohi.Salgadon polvesta repesi ristiside ja lisäksi hajosi kierukka. Vammat pitivät miehen sivussa koko loppukauden ja pelättiin, että vaikka toipuminen etenisi toivotusti, osa ensi kaudesta saattaisi silti jäädä väliin. Näin ei kuitenkaan käynyt, sillä Salgado palasi kentille Sammon riveissä kaudella 2010–2011 heti kauden alusta lähtien. Loukkaantuessaan Salgado johti liigan tehotilastoa.
Peliluvan puuttuminen
Lopulta Sampo eteni pudotuspeleihin ja otti neljännen tilan Mestaruusliigassa.
Ekvipotentiaali
right|thumb|Ekvipotentiaaleja kahta vastakkaismerkkistä varausta ympäröivässä sähkökentässä. right|thumb|Ekvipotentiaalikäyrät (punaiset) ja kenttäviivat (mustat) kahden samanmerkkisen pistemäisen varauksen ympärillä
Ekvipotentiaali eli isopotentiaali on matematiikassa ja fysiikassa avaruuden alue, jonka jokaisessa pisteessä jonkin vektori­kentän potentiaalilla on sama arvo. Tavallisimmin kyseessä on tällöin skalaaripotentiaali, mutta käsitettä voidaan soveltaa myös vektoripotentiaaleihin. Vektori­kentän skalaari­potentiaali on reaali­arvoinen funktio, jonka gradientin arvot avaruuden eri pisteissä muodostavat kyseisen vektori­kentän. Yleensä n-ulotteisessa avaruudessa skalaari­potentiaali­funktion ekvi­potentiaali on n-1 -ulotteinen. Jos kenttä kuitenkin on jollakin avaruuden n-ulotteisella alueella nolla, käsittää ekvi­potentiaali koko tämän alueen.
Ekvipotentiaalipinta
Kolmi­ulotteisessa avaruudessa määritellyn skalaari­potentiaalin ekvi­potentiaalit ovat normaalisti pintoja, ja niitä sanotaan usein ekvipotentiaali­pinnoiksi nivoo­pinnoiksi vaki­­opotentiaali­pinnoiksi. tai suomeksi myös tasa-arvopinnoiksi. Ekvipotentiaali saattaa kuitenkin olla myös kolmi­ulotteinen avaruuden alue, mikäli kentän arvo kyseisellä alueella on kaikkialla nolla.
Kun ekvipotentiaali on pinta, skalaari­potentiaalin gradientti on kaikkialla kohti­suorassa tätä pintaa vastaan. Kentän kenttäviivat ovat gradientin suuntaisia ja näin ollen ne leikkaavat ekvi­potentiaali­pinnat kaikkialla kohti­suorasti. Jos taas ekvi­potentiaali käsittää kokonaisen avaruuden alueen, on skalaari­potentiaali tällä alueella vakio, ja sen gradientti on koko alueella nolla.
Sähkökentän ekvipotentiaalipinnat
Sähkökentän potentiaali on skalaarikenttä, joka määritellään siten, että sen gradientti kentän jokaisessa pisteessä on suuruudeltaan ja suunnaltaan sama kuin sähkökentän voimakkuus. Kentän kahden pisteen välinen jännite on sama kuin näiden pisteiden potentiaalien erotus. Sähkökentän ekvi­potentiaali­pinnat ovat siis pintoja, joiden pisteiden välinen jännite on nolla. Jos tarkastellaan vain kentän kaksi­ulotteista poikki­leikkausta, ekvipotentiaalit ovat käyriä, ja niitä voidaan verrata topografikarttaan merkittyihin korkeus­käyriin.
Pistemäistä varausta ympäröivän sähkökentän ekvipotentiaali­pinnat ovat samankeskisiä pallopintoja. Jos varaus on tasaisesti jakautunut ohueen sauvaan, sitä ympäröivän kentään kenttä­viivat ovat muodoltaan hyperbelejä ja ekvi­potentiaali­pinnat pyörähdys­ellipsoideja, ja molempien poltto­pisteet ovat sauvan päätepisteissä. Kaukana varauksesta ekvi­potentiaali­pinnat lähestyvät muodoltaan pallo­pintaa, mikäli muita varauksia ei ole läsnä.