cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Howard Marks
Marks jäi kiinni 1988 American Drug Enforcement Agencylle. Howard ja hänen vaimonsa Judy Marks luovutettiin Mallorcalta Floridaan. Heillä oli kolme lasta, Amber, Francesca ja Patrick. Marks vietti seitsemän vuotta pahamaineisessa Terre Hauten vankilassa, Indianassa, Yhdysvalloissa ja vapautui 1995 sieltä ehdonalaiseen. Urallaan 1970- ja 1980-luvuilla kannabiksen salakuljettajana toimiessaan hän ei käyttänyt väkivaltaa ja kieltäytyi salakuljettamasta ns. kovia huumeita. Salakuljettajana Marksilla oli kymmeniä eri aliaksia ja hän omisti useita rahanpesuun erikoistuneita yrityksiä.
Pian vankilasta päästyään Marks julkaisi vuonna 1996 menestyneen elämäkertakirjan Mr. Nice, joka on käännetty useille eri kielille. Siitä on tehty myös elokuva Mr. Nice.
Raymond Hecht
Raymond Hecht (s. 11. marraskuuta 1968 Gardelegen, Itä-Saksa) on saksalainen keihäänheittäjä. Hänen ennätyksensä on 92,60 metriä, joka on heitetty vuonna 1995 Oslossa. Heitto oli vuoteen 2017 asti Saksan ennätys, jolloin sen rikkoi Thomas Röhler tuloksella 93,90. Keihäänheiton maailmantilastossa Hecht on kahdeksannella sijalla (toukokuu 2022). Hecht saavutti pitkällä urallaan yhden aikuisten arvokisamitalin, Euroopan-mestaruuskilpailujen pronssia Budapestissa 1998. Olympialaisissa Hecht sijoittui kahdesti neljänneksi, vuosina 1996 ja 2000. Atlantassa 1996 hän hävisi kolmanneksi sijoittuneelle Seppo Rädylle kymmenen senttimetriä.
Euroopan-mestaruuskilpailut
Lisäksi Raymond Hecht voitti nuorten Euroopan-mestaruuskilpailuissa pronssia vuonna 1987 Birminghamissa.
Autourheilu
thumb|right|250px|Erilaisia autourheilun muotoja. Autourheilu on moottoriurheilun muoto, jossa kilpaillaan autoilla ajamisessa. Se on levinnyt maailmanlaajuiseksi kilpailutoiminnaksi eri lajeissa, luokissa ja sarjoissa.
Kilpailijat ja autot jaetaan tyypillisesti eri luokkiin ja ryhmiin suorituskyvyn ja kokemuksen perusteella. Kansainvälinen autoliitto pitää luetteloa kansainvälisellä tasolla hyväksytyistä autoista ja kilpailijoista. Tietyissä sarjoissa voidaan vaatia eri tasoista kokemusta kilpailijalta (ks. superlisenssi).
Historia
Autojen käyttäminen kilpailutarkoituksissa alkoi miltei heti sen jälkeen, kun autoja oli saatavilla laajemmin vuonna 1896. 1900-luvun alussa kilpailutoiminta laajeni kattamaan monia maita. Suomen ensimmäiset nopeuskilpailut ajettiin Viipurissa, Papulanlahden jäällä 1910.
Jo vuonna 1907 autoissa alettiin käyttää kansallisia värejä, joka on säilynyt ilmiönä vielä nykyäänkin. Esimerkiksi italialaiset tallit esiintyvät perinteisesti punaisessa värissä, ranskalaiset sinisessä ja britit British Racing green -vihreässä. Näin katsojat pystyvät erottamaan helpommin eri maista lähtöisin olevat kilpailijat ja tiimit. Nykyisen urheilumarkkinoinnin puitteissa autot tunnistetaan kuitenkin yhä useammin globaalien sponsoreidensa väreistä.
Autosuunnistus
Autosuunnistuksessa vaaditaan kuljettajalta hyvää autonkäsittelytaitoa vaihtelevissa maastoissa ja kartturilta nopeaa ja tarkkaa kartanlukutaitoa sekä erilaisten karttojen hahmottamista.
Crosskart
pienoiskuva|Crosskart auto Crosskart on kevyt putkirunkoinen auto, joka kiihtyy nollasta sataan muutamassa sekunnissa. Laji on suosittu kaikissa Pohjoismaissa ja tällä hetkellä crosskart on nopein radoilla ajettava kulkuneuvo.
Crosskarteilla ajetaan talvisin jäällä ja kesäisin kilpaillaan rallicrossin muodossa. Luokkina on Mini-, 85cc-, 125cc-, ja Xtrem luokan autot. Lisäksi kesäisin ajetaan KRC1- ja KRC2-luokkia.
Drag racing
Drag racingissa eli kiihdytysurheilussa autoja ja moottoripyöriä kehitellään niin, että ne selviävät seisovasta lähdöstä 1/4 mailin (joissain erityisoloissa 1/8 mailin tai 1000 jalkaa) eli runsaan 400 metrin suorasta radasta maaliin mahdollisimman nopeasti. Top Fuel -ryhmässä, jossa autot toimivat nitrometaanipolttoaineella, saavutetaan nykyään alle 4,5 sekunnin aikoja ja vastaavasti Stock -ryhmässä, jossa autot ovat lähinnä laadultaan viimeisteltyjä vakioautoja kuitenkin ilman äänenvaimentajia, asianmukaisin kisakevennyksin, turvakaarin ja varustettuna sileillä slicks-renkailla, saavutetaan 10–12 sekunnin aikoja. Kilpailussa ajetaan ensimmäisten päivien aikana lajitteluajo eli qualification, jossa saman ryhmän kuljettaja/ajokkiparit laitetaan aikakriteerein (joissain ryhmissä tasoituksia) parhaimmuusjärjestykseen ja finaalipäivänä ajetaan cup-muotoinen pudotuskilpailu (eliminator), jossa esimerkiksi 16:sta parhaan lajitteluajan ajaneet kisaavat pudotuskaaviossa (tikapuu, engl. ladder) järjestyksessä 1 vs 16, 2 vs 15 ja niin edelleen. Pudotuskilpailun eli eliminaattorin voittaja on kisan voittaja ajasta huolimatta (mahdolliset aikatasoitukseton huomioitu lähdössä).
Suomessa lajin kattojärjestö on AKK ja sen lajiseurana FHRA (Finnish Hot Rod Association), joka on pitänyt tarkkoja tilastoja lajin mestareista vuosien varrella.
Lajin suomalaisia sankareita ovat muun muassa Kimmo Rutila, joka ilman teknisiä ongelmia olisi ottanut 1979 ensimmäisen ja tärkeän Modified Standard-mestaruuden ruotsalaisilta Räyskälässä Simo Jorosen virittämällä Plymouth `Cuda 440:lla.
Euroopassa eräs ammattimaisimmista ryhmistä on Pro Stock, jossa saavutetaan 6.5 sekunnin aikoja tarkkaan säädellyin viritys- ja muotoilukeinoin bensiinimoottoreilla. Tomi Laine voitti Pro Stockissa kaksi Euroopan mestaruutta ennen siirtymistään USA:an Crew Chiefiksi. Eräs Tomin manttelinperijöistä on Richard "Nixxon" Sundblom, joka voitti EM-hopeaa tiukassa sarjassa 2008 ja 2009.
Eräs lajin moottoriratkaisu perustuu Chryslerin Hemi 426 -moottoriin, jonka nimi juontaa puolipallon muotoisista palotiloista. Alkuperäinen katumoottorista tuotti 425 hv ja nitrometaanikäyttöinen ahdettu kilpamoottori jopa 8500 hv (Top Fuel).
Top Fuel on Drag Racingin johtava ryhmä, ja FIA:n EM-sarjassa on mukana lukuisa joukko suomalaisia kilpailijoita. Risto "Paha Paavali" Poutiainen ajoi ensimmäisenä 5,0 s suorituksen Motoparkissa ja omaa syyskuussa 2010 ajetun Suomen ennätyksen 4,834 s. 1990-luvulla Anita Mäkelä otti ryhmässä Euroopan mestaruuksia ja sijoittui 2009 come-backin jälkeen 5. sijalle. Myös hänen aviomiehensä Tommi Haapanen on kunnostautunut EM-sarjassa. Top Fuelia vaivaa Euroopassa kisabudjettien pienuus, josta johtuen kaluston toimivuus eliminaattorin viimeisille kierroksille saakka on arpapeliä. Santa Podissa on voittanut Jari Halinen. Lisäksi eräässä vaiheessa Suomen nopeinta aikaa on pitänyt mäkihyppääjänä laajemmin tunnettu Janne Ahonen, joka myös on kilpaillut FIA:n sarjassa 2009 ja 2010.
Vuoden 2011 sarja on lähtenyt myös suomalaisittain hyvin käyntiin ja Risto Poutiainen ajoi 25-30.5. järjestetyssä FIA EM Santa Podin osakilpailussa uuden Euroopan ennätyksen loppunopeudessa, 510,26 km/h
Drag Racing on katsojamäärillä mitattuna toiseksi suosituin moottoriurheilulaji Suomessa. Esimerkiksi Alastaron EM Nitronationals -kisaa vuonna 2010 seurasi 30 000 maksanutta katsojaa hiekkavalleilta ja kisaistumakatsomosta. Vuonna 2018 Anita Mäkelä ajoi uuden Euroopan ennätyksen joka oli 3.870 sekuntia.
EcoRun
Maailmalla on myös muun tyyppisiä kilpailuja ja autoja. Japanissa EcoRun kilpailuissa autot saattavat toimia esimerkiksi aurinkoenergialla.
Karting
Karting on suosittu nuorten laji, jonka parissa opitaan autourheilun perusteet. Lisäksi karting tarjoaa mahdollisuuden kilpailla myös kansainvälisissä sarjoissa.
Kestävyysajo
Kestävyysajoksi kutsutaan hyvin pitkiä yhtäjaksoisesti ajettavia kilpailuja. Kuuluisin kestävyysajo on Le Mansin 24 tunnin ajo. Kyse on hyvin pitkästä kilpailusta, jossa saattaa olla samaa autoa ajamassa useampi kuljettaja, jotka vaihtelevat vuoroa. Kestävyysajon maailmanmestaruussarja on FIA World Endurance Championship.
Pienoisautoilu
Pienoisautoilu jaetaan kahteen osaan, ura-autoiluun ja RC-autoiluun. Suomessa lajin harrastajia on tällä hetkellä noin 1000 ja lajin SM-sarjassa n 250. Ajopelien kiihtyvyys on 2,2 sek (0-100 km/h) ja ajoaika on 5 min.
Ralli
Rallissa tiukkojen säädösten mukaisesti varustetuilla autoilla kilpaillaan kapeilla, yleisillä teillä, jotka suljetaan kilpailua varten. Eri vaiheissa Suomi on ollut hyvin vahvoilla lajissa ja noin 40 % maailmanmestaruuksista on tullut Suomeen. Suomalaisia maailmanmestareita ovat Ari Vatanen, Hannu Mikkola, Timo Salonen, Juha Kankkunen, Tommi Mäkinen, Marcus Grönholm ja Kalle Rovanperä. Ennen kuljettajien MM-sarjan alkua Markku Alén voitti Fiatille valmistajien maailmanmestaruuden ja samalla kuljettajien FIA Cupin. Alén oli 22.10.2011 saakka eniten erikoiskokeita MM-tasolla voittanut kuljettaja, mutta Espanjan MM-rallissa 2011 Sébastien Loeb löi Markun ennätyksen.
2010-vuosikymmenellä mestaruudesta ajoivat suomalaisista Mikko Hirvonen ja Jari-Matti Latvala. Molemmat sijoittuivat parhaimmillaan toiseksi MM-sarjassa. Myös F1-kuljettajat Kimi Räikkönen ja Heikki Kovalainen ovat osallistuneet rallikilpailuihin. Vuonna 2022 Kalle Rovanperä voitti kuljettajien maailmanmestaruuden.
Erämaaralli on pitkillä lähes tiettömillä osuuksilla ajettavia kilpailuja, joista kuuluisa esimerkki on Dakar-ralli. Ari Vatanen on voittanut Dakar-rallin neljä kertaa ja Juha Kankkunen kerran.
Rata-autoilu
Formula 1 on kutsuttu rata-autoilun kuninkuuslajiksi. Luokassa on kilpailtu maailmanmestaruudesta vuodesta 1950 lähtien. Suomalaisista Formula 1 -sarjan maailmanmestaruuden on voittanut Keijo "Keke" Rosberg, Mika Häkkinen ja Kimi Räikkönen. Rosberg voitti mestaruutensa Williamsilla ja Häkkinen kaksi mestaruutta McLarenilla 1998 ja 1999. Räikkönen voitti mestaruutensa Ferrarilla ensimmäisellä kaudellaan tallissa vuonna 2007. Myös Rosberg ja Räikkönen ovat ajaneet McLarenilla, jota voidaan pitää modernin kauden menestyneimpänä tallina.
Muita suomalaisia Formula 1 -kuljettajia ovat Leo Kinnunen, Mikko Kozarowitzky, Jyrki Järvilehto, Mika Salo ja Heikki Kovalainen. Nico Rosberg ajoi Williams-tallissa vuodesta 2006 vuoteen 2009 ja siirtyi kaudelle 2010 Mercedes-Benzin uuteen F1-talliin. Rosberg omaa sekä Suomen, että Saksan kansalaisuuden. Rosberg kilpailee kuitenkin saksalaisella lisenssillä. Heikki Kovalainen ajoi kaudet 2008-2009 McLaren -tallissa ja siirtyi kaudelle 2010 Lotus-talliin, jossa hän kilpaili myös kauden 2011. Heikki Kovalainen jatkoi aiemmassa tallissaan, joka vaihtoi nimensä Caterhamiksi. Vuonna 2013 Kovalainen on toiminut Caterhamin osa-aikaisena testikuljettajana. Uutena suomalaiskuskina Formula 1 -sarjaan nousi vuonna 2013 Valtteri Bottas, joka kilpailee Mercedes -tallissa.
Saksalainen Michael Schumacher on Formula 1 -kuljettajista menestynein yhteensä seitsemällä maailmanmestaruudellaan. Myös hänen veljensä Ralf Schumacher on ollut Formula 1 -kuljettaja. Pitkäaikainen Formula 1 -kuljettaja ja erittäin korkealle arvostettu oli myös brasilialainen Ayrton Senna, joka kuoli vuonna 1994 San Marinon kilpailussa saamiinsa vammoihin. pienoiskuva|Classic Formula Ford Rata-SM on rata-autoilun Suomen-mestaruussarja, jossa kilpaillaan useissa rata-autoluokissa. Suomen-mestaruussarjassa luokat vaihtelevat vuosittain. Vuonna 2018 luokkina oli The Gran Turismo, V1600, Formula Ford ja Legends Trophy. Vierailevina luokkina nähtiin myös Formula Academy Finland.
Rata-autoilussa luokkia on useita mm. V8Thunder, Legends ja BMW Xtreme. Nuoret kisaavat kartingin lisäksi Formula Ford ja F4-luokissa. Luokkia on useita ja niitä pitävät yllä pääasiassa harrastajat. Uusina lajit kiinnostavat myös media esimerkkinä Time Attack ja kuorma-autoluokat. Kuorma-autoilla suomalaiset ovatkin pärjänneet myös kansainvälisesti.
Kansainvälisen autoliiton tukemana vuodesta 2014 lähtien on ajettu sähköautoille tarkoitettua Formula E -sarjaa. Sarjan tarkoituksena on lisätä sähkön ja uusiutuvan energian käyttöä autourheilussa sekä vähentää ilmansaasteita. Sarjan alkuvaiheissa kuljettajat joutuivat vaihtamaan autoa kesken kilpailun, mutta viidennestä kaudesta lähtien autot on varustettu tehokkaammilla sähkömoottoreilla ja akuilla, joilla on mahdollista ajaa kilpailu loppuun asti.
Syvänmeren kaivaus
Syvänmeren kaivaus on suhteellisen uusi mineraalien keräysmenetelmä. Mineraaleja löytyy yleensä syvänmeren savuttajien läheisyydestä noin 1 400–3 700 metrin syvyydestä. Savuttajat synnyttävät sulfiditaskuja, joista löytyy jalometalleja, kuten hopeaa, kultaa, kuparia, mangaania, kobolttia ja sinkkiä. Mineraaleja kerätään joko hydraulisten pumppujen tai keräinjärjestelmien avulla, jotka tuovat mineraalin maan pinnalle käsiteltäväksi. Kuten kaikki kaivostoiminta, myös syvänmeren kaivaus synnyttää kysymyksiä toiminnan aiheuttamista vahingoista ympäröivälle alueelle.
1960-luvun puolivälissä ajatuksen syvänmeren kaivostoiminnasta esitti J. L. Mero teoksessaan Mineral Resourcess of the Sea. Teoksen mukaan valtameristä olisi löydettävissä lähes rajattomat määrät kobolttia, nikkeliä ja muita metalleja. Meron mukaan metallit olivat mangaaninoduuleissa, joita esiintyi merenpohjaan tiivistyneissä sedimenteissä noin 5 000 metrin syvyydessä. Muun muassa Ranska, Saksa ja Yhdysvallat lähetti tutkimusaluksia etsimään metalleja. Alustavat arviot syvänmeren kaivostoiminnan kannattavuudesta osoittautuivat suuresti liioitelluiksi. Tämä yhdessä laskeneiden metallinhintojen kanssa johti kiinnostuksen häviämiseen vuoteen 1982 mennessä.
Viimeisen vuosikymmenen aikana kiinnostus merenpohjassa sijaitsevia mineraaleja kohtaan on jälleen virinnyt. Arvometallien hintojen nousu on johtanut maat etsimään uusia lähteitä.
Giovanni Zarrella
Ura
Zarrella aloitti televisiojuontajana syksyllä 2005 ohjelmassa Bravo Sport TV. Sen jälkeen hän on juontanut lukuisia viihdeohjelmia, kuten Popstars (2008). ProSieben-kanava esitti vuonna 2010 tositelevisio-ohjelman Jana Ina & Giovanni – Pizza, Pasta & Amore, jossa Zarrella esiintyi puolisonsa Jana Inan kanssa.
Arad (piirikunta)
Maantiede
Piirikunnan pinta-ala on 7,754 km², yhteensä 3,6 % Romanian pinta-alasta. Piirikunnassa virtaa kaksi jokea sekä useita niiden sivujokia: Mureṣ (sekä sen sivujoet Valea Corbeṣti, Troaṣ, Bârzava, Milova ja Cladova) ja Criṣul Alb (sekä sen sivujoet Hălmăgel, Leuci, Tăcășele, Cremenoasa, Zimbru, Valea Deznei, Valea Monesei, Tălagiu, Honțisor, Chisindia ja Cigher).
Aradin piirikunta rajautuu idässä Alban ja Hundedoaran piirikuntiin, etelässä Timişin piirikuntaan, pohjoisessa Bihorin piirikuntaan ja lännessä Unkarin Békésin ja Csongrádin lääneihin.
Väestö
Piirikunnan väestöstä romanialaisia on 83,8 %, unkarilaisia 9,0 % ja romaneja 4,0 %.
Havuliuskahytykkä
Havuliuskahytykkä (Phaeotremella foliacea) on liuskahytyköiden sukuun kuuluva laji. Se ei ole myrkyllinen, mutta ei myöskään hyvä ruokasieni.
Ulkonäkö
Havuliuskahytykkä muistuttaa mäntyhytykkää (Exidia saccharina). Se on väriltään suklaanruskea ja muodoltaan liuskoittunut.
Elinympäristö
Havuliuskahytykkää esiintyy havupuulla. Lehtipuulla kasvavat liuskahytykät on erotettu omiksi lajeikseen: tummaliuskahytykkä (Phaeotremella fimbriata) ja isoliuskahytykkä (Phaeotremella frondosa).
Aškenasijuutalaiset
Aškenasijuutalaiset ovat yksi juutalaisten diasporaryhmistä. Aškenasiyhteisö sai alkunsa keskiajalla juutalaisten asetuttua Länsi- ja Keski-Eurooppaan, mistä osa heistä muutti Itä-Eurooppaan. Nykyisin suurin osa aškenaseista asuu Yhdysvalloissa ja Israelissa.
Aškenasijuutalaisille kehittyi muista juutalaisryhmistä erottuvia uskonnollisia ja kulttuurisia tapoja. Eroavaisuuksia on esimerkiksi kansanperinteessä, jumalanpalvelusrituaaleissa ja ruoanlaitossa, ja aškenasien enemmistö puhui pitkään jiddišiä, muun muassa seemiläisin aineksin pohjustettua germaanista kieltä. Sittemmin aškenasien ja muiden juutalaisten erot ovat vähentyneet, ja he elävät esimerkiksi sefardijuutalaisten kanssa nykyisin samoilla alueilla.
Aškenasien osuuden maailman juutalaisista on arvioitu olevan nykyään noin 80 prosenttia.
Nimityksen etymologia
Aškenaz oli Ensimmäisen Mooseksen kirjan mukaan Gomerin poika ja Jafetin ja Nooan jälkeläinen. Juutalaiset alkoivat käyttää Aškenaz-nimeä Saksasta ja saksan kielestä viimeistään 1000-luvulla. Nimellä alettiin sen jälkeen viitata Pohjois-Ranskan ja läntisen Saksan alueen juutalaisiin ja myöhemmin Keski-Euroopasta Itä-Eurooppaan muuttaneiden juutalaisten muodostamaan suureen juutalaisyhteisöön.
Historia
Aškenasien katsotaan polveutuvan juutalaisista, jotka muuttivat Lähi-idästä Etelä-Eurooppaan ja sieltä pohjoisempaan Eurooppaan (katso ”Alkuperä”-osio). 1000-vuosituhannen alussa aškenasit asuttivat pääasiassa Saksaa ja Ranskaa, jolloin tärkeimmät asutuskeskittymät olivat Mainz, Worms ja Speyer. Wormsista muodostui aškenasien uskonnollisen oppineisuuden keskus, ja esimerkiksi rabbi Raši opiskeli siellä. Juutalaiset ja ei-juutalaiset elivät pääosin sovussa keskenään.
Juutalaisten elinkeinoaloja rajoitettiin ja maanomistus kiellettiin. Monet juutalaiset päätyivät kauppiaiksi. Myös rahanlainaaminen kuului juutalaisille sallittuihin toimialoihin, kun taas kristityiltä se oli kirkon toimesta kiellettyä. Kristitty aatelisto kuitenkin käytti juutalaisia välikäsinä lainaamiseen sekä lainojen ja verojen keräämiseen. Velkojiin suhtauduttiin kielteisesti, millä oli osansa juutalaisvastaisuuden ja juutalaisvainojen synnyssä.
Ristiretkien yhteyksissä juutalaiset kohtasivat väkivaltaisia vainoja, ja heidän seurakuntiaan tuhottiin. Heitä vastaan esitettiin syytöksiä kristittyjen lasten rituaalimurhista ja ehtoollisleivän lävistämisrituaalista, joka symboloi Kristuksen tappamisen toistamista. Vaikka muun muassa piispat tiesivät tällaisten syytösten olevan perättömiä, eivätkä paavi tai aateliset hyväksyneet väkivaltaiskuja juutalaisia kohtaan, ei asiaan yleensä erityisemmin puututtukaan, etenkään ensimmäisen ristiretken aikana. Ivan G. Marcuksen mukaan ei kuitenkaan voida puhua jatkuvasta juutalaisvainosta koostuvasta ristiretkien aikakaudesta, sillä ensimmäisen ristiretken jälkeen juutalaisten ja kristittyjen välit palautuivat pääosin rauhanomaisiksi seuraavan 200 vuoden ajaksi. Toisaalta tämänkin ajanjakson aikana ristiretkien yhteyksissä juutalaisiin kohdistui vainoja, joita kuitenkin hillittiin paremmin.
Mustan surman aikana juutalaisia syytettiin kulkutaudin levittämisestä kaivoja myrkyttämällä. Vaikka juutalaisiakin kuoli ruttoon, olivat he selvinneet vähemmillä vahingoilla kuin muu väestö, mikä johtui heidän puhtaussäännöistään. Syntyi jälleen tuhoisia vainoja, ja juutalaisia kidutettiin ja poltettiin elävältä. Viranomaiset eivät yleensä reagoineet tähän muuten kuin karkottamalla juutalaiset pois. Syytöstä absurdina pitänyt paavi Klemens VI kuitenkin julkaisi Avignonissa vuonna 1348 bullan, joka julisti sen perättömäksi. Vainojen myötä juutalaiset eristäytyivät muusta yhteiskunnasta aiempaa enemmän. Useat juutalaiset pakenivat Puolaan, ja tämän seurauksena Itä-Euroopan aškenasiyhteisöt saivat alkunsa. pienoiskuva|upright|1500-luvulla elänyt puolanjuutalainen rabbi Moses Isserles Puolaan juutalaiset oli toivotettu 1200-luvulla tervetulleiksi, koska heistä oltiin toivottu maalle hyödyllistä ammattiväkeä. Heille tarjottiin siksi myös etuoikeuksia, joihin kuului suojelua mahdollisilta vainoilta ja lupa elää heidän omien perinteidensä mukaan omana yhteisönään. 1500-luvun aikana aškenasijuutalaisuuden keskus oli siirtynyt Saksasta itään päin: Puolaan ja Liettuaan, osin myös Böömiin ja Määriin. Itä-Euroopan juutalaiset sijoittuivat yhteiskunnassa maaorjien sekä maanviljelijöiden muodostaman väestön ja maanomistajien väliin, ja he harjoittivat käsityöammatteja ja ulko- ja sisämaankauppaa. Puolan ješivoista tuli arvostettuja, ja kirjapainotaidon levittyä Puolaan julkaistiin kodifikaatio Shulchan Aruchin rabbi Moses Isserlesin kommentteja sisältävä versio, joka erotti aškenasien halakhan sefardien omasta. Aškenasit jatkoivat Saksassa kehittämänsä kielen eli jiddišin puhumista Itä-Euroopassakin, mikä osaltaan erotti heitä muista. Tyypilliseksi asumismuodoksi muodostui shtetl, juutalaisenemmistöinen kylä, jossa asui myös ei-juutalaisia. Keski-Euroopan juutalaiset sen sijaan asuivat yleensä omiensa keskuudessa kaupunkigetoissa.
Läntisestä Euroopasta levisivät uskomukset juutalaisten suorittamista rituaalimurhista Itä-Eurooppaan, ja ne yleistyivät 1600-luvulla. Kasakkakapinassa 1648–1654 Ukrainassa ja Puolassa tuhottiin satoja synagogia ja 100 000 juutalaista tapettiin, koska heidät miellettiin samaan joukkoon puolalaisten aatelisten ja suurmaanomistajien kanssa. ”Puolan juutalaisten kulta-aika” oli loppunut, ja Itä-Euroopan aškenaseja alkoi nyt muuttaa juutalaisvainoja pakoon Länsi-Eurooppaan, myös sellaisille alueille kuin Alankomaat ja Englanti, missä asui sillä hetkellä lähinnä sefardijuutalaisia. Samoilla alueilla eläneet sefardit ja aškenasit pysyivät kuitenkin edelleen selkeästi erillisenä ryhminä, eivätkä he esimerkiksi käyneet samoissa synagogissa tai juurikaan avioituneet keskenään. Etenkin sefardijuutalaiset halusivat pitää ryhmät erillään, koska he pitivät omaa kulttuuriaan aškenaseihin nähden ylivertaisena.
1500-luvulla Länsi-Euroopassa kukoistamaan alkaneen absolutismin ja siihen liittyneen merkantilismin aikana hallitsijat ottivat palveluksiinsa niin kutsuttuja hovijuutalaisia, joita he pitivät yhteiskunnan neutraaleina osapuolina. Hovijuutalaiset auttoivat hallitsijoita rahoituksen ja statusta edustavien ylellisten tavaroiden hankinnassa sekä diplomaattisissa tehtävissä. Vastapalvelukseksi heille annettiin vapauksia aikana, jolloin Länsi-Euroopan juutalaisten oikeudet esimerkiksi asuinpaikan suhteen olivat muuten rajalliset. Hovijuutalaisten elintaso erosi valtavasti muiden juutalaisten oloista, jotka olivat monella varsin köyhät. Ilmiö kesti muutaman vuosisadan ajan ja loppui absolutismin päättymisen myötä. Vain hyvin pieni osa juutalaisista oli hovijuutalaisia, mutta he vaikuttivat osittain siihen, että koko juutalaisväestöä alettiin hyväksyä osaksi läntistä yhteiskuntaa.
1700-luvun lopulla Saksassa sai alkunsa haskala-liike, joka pyrki saamaan juutalaisille tasavertaisia kansalaisoikeuksia. Länsi-Euroopassa tässä onnistuttiin 1800-luvun loppuun mennessä. Emansipaation ja yhteiskunnallisen sekularisaation myötä perinteinen juutalainen etnisyyttä ja uskontoa yhdistelevä identiteetti oli haastettuna. Koska uskonnollista erilaisuutta siedettiin paremmin kuin etnistä, haluttiin juutalaisten sulautuvan eurooppalaisiin kansoihin, ja heitä alettiin määrittää pelkäksi uskonnolliseksi ryhmäksi etnisen sijaan, mihin juutalaiset eivät yleensä itse olleet tyytyväisiä. Toisaalta samoihin aikoihin kehittyi käsite ”seemiläisestä rodusta”, johon juutalaiset kuuluivat, mikä johti myös rotukeskeisempään juutalaisvastaisuuteen. 1800-luvulla myös aškenasien aiempi uskonnollinen yhtenäisyys rikkoutui, ja juutalainen uskonto jakautui kolmeen pääsuuntaukseen: reformijuutalaisuuteen, uusortodoksiaan ja konservatiiviseen juutalaisuuteen. Aškenaseista suuri osa myös maallistui. Lisäksi jiddišin kielen merkitys alkoi vähenemään joidenkin aškenasien keskuudessa valtakulttuuriin sopeutumisen yhteydessä.
1700-luvun lopussa Puolan jakojen jälkeen Venäjän keisarikunnan juutalaisväestö määrättiin asumaan rajatulla asuinalueella (Venäjän juutalaisten asuinalue). Juutalaisten kansalaisoikeuksien saaminen eteni Itä-Euroopassa hitaammin kuin läntisessä Euroopassa. He lisääntyivät lyhyessä ajassa isolukuisesti, mikä toisaalta vaikutti heidän olojensa kurjistumiseen. Venäjän keisarikunnan juutalaisista tuli asevelvollisia vuonna 1827, ja juutalaisille määrätyillä pitkillä palvelusajoilla (Nikolai I:n aikana heidän sotilaspalveluksensa kesti 25 vuotta) pyrittiin tukahduttamaan heidän juutalaisuuttaan. Armeijassa palvelleita aškenaseja asettui myös Venäjän vallan alla olleeseen Suomeen, minkä seurauksena suomenjuutalainen vähemmistö syntyi. Tätä ennen Suomeen oli muuttanut vain joitakin yksittäisiä juutalaisia.
Sosiaalinen, uskonnollinen ja etninen eroavaisuus, kuten myös lännestä levinneet juutalaisvastaiset ajattelutavat ja poliittinen epäluuloisuus, juurruttivat Itä-Euroopassa jänneitä juutalaisia kohtaan. Väkivaltaiset juutalaisvainot olivat Venäjän keisarikunnassa kuitenkin harvinaisia 1880-luvulle asti. Tilanne muuttui, kun vallankumoukselliset, joista yksi oli juutalainen, murhasivat keisari Aleksanteri II:n vuonna 1881. Tästä syntyneitä levottomuuksia seurasi suurimittainen pogromiaalto, ja seuraavien vuosikymmenien kuluessa pogromeja kohdistettiin juutalaisiin useasti. vasen|pienoiskuva|upright|[[Tallit|Tallitiin pukeutunut juutalaispoika New Yorkissa roš hašana -juhlan aikaan (1911).]] 1800-luvun lopulla alkoi Itä-Euroopan aškenasien suuri joukkomuutto eri puolille maailmaa, Länsi-Euroopan lisäksi Australiaan, Etelä-Afrikkaan, Pohjois-Amerikkaan ja tuolloin Ottomaanien valtakuntaan kuuluneeseen Palestiinaan sionistisen liikkeen syntyessä. Vuoteen 1914 mennessä jopa kaksi miljoonaa aškenasia oli muuttanut Yhdysvaltoihin. Valtaosa heistä asettui New Yorkiin ja etenkin sen Lower East Sideen. Heistä suuri osa työllistyi aluksi matalapalkkaisille aloille, kuten vaatetusteollisuuteen. Muutaman sukupolven kuluessa näiden juutalaissiirtolaisten jälkeläiset alkoivat keskiluokkaistumaan, niin Yhdysvalloissa kuin muuallakin.
Venäjän tsaarin valta syrjäytettiin vuonna 1917, mikä johti sosialistisen Neuvostoliiton syntymiseen. Neuvostoliitossa uskonnollista ja vähemmistöjen kansallista toimintaa pyrittiin tukahduttamaan, mikä vaikutti myös Itä-Euroopan juutalaisten elämään. Jiddišinkielinen kirjallisuuskulttuurikin oli Neuvostoliitossa pitkään tiukassa valvonnassa ja lopulta tuhottiin toisen maailmansodan jälkeen, minkä yhteydessä useita kirjailijoita myös teloitettiin.
Toiseksi alueelliseksi pääkeskittymäksi muodostui Israel. Maan itsenäistymisen aikana 1948 suurin osa sen juutalaisista oli aškenaseja, mutta muslimimaista tapahtuneen juutalaisten maahanmuuton jäljiltä sefardit ja mizrahit nousivat enemmistöksi. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen tapahtunut maahanmuutto kasvatti taas aškenasien osuutta Israelin väestöstä. Aškenasien dominoiva ote israelilaisen yhteiskunnan monilla sektoreilla on kuitenkin aina ollut tuntuva, ja eri ryhmien välillä on joskus ollut jännitteitä.
Kulttuuri
Aškenasit ovat ylläpitäneet juutalaisen kansan alkujaan Lähi-idässä muodostuneita kulttuurisia ja uskonnollisia traditioita mutta myös kehittäneet diasporan aikana muista juutalaisryhmistä erottavasti sekä oman kielen että omaleimaisia tapoja, jotka näkyvät arkielämässä, uskonnon harjoittamisessa sekä tulkitsemisessa, ruoanvalmistuksessa ja juhlien, kuten hanukan, vietossa.
Aškenasien jumalanpalveluksessa on samat yhteiset peruspiirteet kuin muidenkin juutalaisryhmien jumalanpalveluksissa, mutta myös pienimuotoisia eroavaisuuksia. Esimerkiksi aškenasien liturgiassa käyttämä musiikki on saanut vaikutteita läntisestä musiikista. pienoiskuva|Shtetl-aiheista kuvitusta Aškenasien kansanmusiikkiin kuuluu monipuolinen lauluperinne ja klezmer-soitinmusiikki. Asuinympäristö on vaikuttanut aškenasien ruokakulttuuriin, ja aškenasien ruoka on tyypillisesti miedommin maustettua kuin muilla juutalaisilla ja naudanlihaa käytetään enemmän. Aškenasien perinneruokia ovat esimerkiksi gefilte-kala, latkes-ohukaiset ja lihaperunapata tsholent. Kansanuskomuksia kutsutaan isoäidin tarinoiksi, Bubbe maises. Niihin liittyvät esimerkiksi uskomukset pahasta silmästä. Aškenaseilla on myös omaa kertomusperinnettä. Karut kokemukset Itä-Euroopassa ovat lisänneet aškenasien huumoriin eräänlaisen synkkäsävyisyyden. Shtetl-kylillä on symbolinen merkitys aškenasien kansanperinteen keskittymänä, ja ne ovat toimineet juutalaisen taiteen innoitteena.
Varhaiset aškenasit keskittyivät Raamatun ja Talmudin opiskeluun, ja heidän keskuudestaan nousi esimerkiksi rabbi Raši, jonka kommentaarit ovat juutalaisuudessa keskeisessä asemassa. 1700-luvulla syntynyt mystinen herätysliike hasidilaisuus voidaan nähdä tavallaan vastareaktiona vallinneelle opiskelukeskeisyydelle, ja se vaikutti aškenasikulttuuriin laajasti vaikka sai myös vastustusta.
vasen|pienoiskuva|upright|Hasidiperhe [[Brooklynissa.]] 1900-luvulta lähtien valtaosa juutalaisista on pukeutunut synagogan ulkopuolella ei-juutalaisten tavoin, mutta monet ortodoksijuutalaiset pukeutuvat muista erottuvasti: yhteisöjen miehet esimerkiksi käyttävät usein mustaa pukua ja päähinettä. Hasidijuutalaiset omaksuivat vaikutteita itäeurooppalaisista muotivirtauksista. Naimisissa olevat ortodoksijuutalaisnaiset ovat perinteisesti peittäneet hiuksensa, ja 1500-luvun Euroopassa omaksuttiin myös peruukkien käyttö tähän tarkoitukseen.
Holokausti muutti perinteellisen aškenasikulttuurin tilaa pysyvästi:
Kulttuuriset erot aškenasien ja muiden juutalaisten välillä ovat vähentyneet, etenkin Israelissa, kun siitä ja Yhdysvalloista muodostui 1900-luvulla eri juutalaisryhmien keskeisimmät asutuskeskittymät aiempien diaspora-alueiden tilalle.
Kieli
vasen|pienoiskuva|upright|Jiddišinkielisen teatterin näytelmäjuliste vuodelta 1935. Aškenasien perinteinen kieli on jiddiš. Se syntyi juutalaisranskaa ja -italiaa puhuneiden juutalaisten muuttaessa saksankielisille alueille ja omaksuttua paikallisen kielen, johon he yhdistelivät elementtejä myös hepreasta ja arameasta, ja myöhemmin Itä-Euroopassa vaikutteita ammennettiin edelleen slaavilaisista kielistä. Jiddišin sanastosta noin 75% on germaanista, 25% seemiläistä ja loput 5% pääosin slaavilaista, mutta myös hieman juutalaisranskasta ja -italiasta perittyjä romaanisia elementtejä on havaittavissa. Kieltä kirjoitetaan heprealaisilla aakkosilla. Jiddiš on varsin ekspressiivinen kieli, ja siihen esimerkiksi sisältyy paljon interjektioita sekä eloisaa kansanperinnettä heijastavia idiomeja ja sanontoja.
Jiddišinkielinen kirjallisuus kukoisti vuosina 1864–1939. Merkittäviä jiddišinkielisiä kirjailijoita ovat olleet muun muassa Mendele Mojkher Seforim, Šolom Aleichem, I.L. Peretz ja David Bergelson. Varhaisen kukoistusajan jiddišinkielisessä kirjallisuudessa käsiteltiin keskeisesti perinteisten juutalaiskaupunkien nykyaikaistumista ja katoamista, usein ironisen huumorin ja nostalgian sävyttämänä. Sen tunnetuin edustaja lienee Aleichemin luomus Tevje, maitomies, joka muistetaan parhaiten hahmoon perustuvasta musikaalisovituksesta Viulunsoittaja katolla.
Ammattimainen jiddišinkielinen teatteri, jonka isänä pidetään Avrom Goldfadenia, sai alkunsa Romaniassa 1870-luvulla ja levisi pian Yhdysvaltoihin. New Yorkista tuli pian jiddiš-teatterin tärkein keskittymä ja jiddiš-teatterista tärkeä osa sen juutalaisväestön yhteisöllisyyttä 1920-luvun alkuun asti. Jiddišinkielisen ja muunkin juutalaisen teatterin eräänlaisena historiallisena edeltäjänä voidaan nähdä 1500-lukujen gettojen ja shtetlien juutalaisten synnyttämä purim-juhlan näytelmäperinne, Purimshpil, jota ylläpidetään hasidiyhteisöissä jiddišin kielellä nykyäänkin.
1700-luvun lopulla jiddišin länsimurteiden käyttäminen alkoi vähitellen hiipumaan. Itämurteidensa alueella kielellä säilyi vahva asema, kunnes holokausti ja Neuvostoliiton tukahduttamistoimet koituivat sen kohtaloksi. Jiddiš elää edelleen useissa hasidiyhteisöissä, mutta suurin osa aškenasijuutalaisista puhuu nykyään asuinmaansa valtakieltä.
Nykyisessä Israelissa asuvat aškenasit puhuvat äidinkielenään hepreaa. Diasporassa asuneiden aškenasien heprean kielen osaaminen on ollut tyypillisesti varsin rajallista, joskin esimerkiksi rabeilla se on ollut laajempaa. Heprea on historiallisesti ollut eri puolilla maailmaa asuneita juutalaisryhmiä yhdistävä kieli, mutta aškenasien ääntämys, johon jiddiš on vaikuttanut, on erottunut sefardien ja mizrahien aksentista.
Sukunimet
Aškenasijuutalaiset joutuivat ottamaan käyttöön sukunimet 1700-luvun lopulla, ja useimmat perheet ottivat itselleen jiddišin- tai saksankieliset sukunimet. Haluttuja nimiä olivat esimerkiksi jalokiviin ja kukkiin viittaavat nimet, kuten Edelstein, Bernstein ja Rosenthal. Varattomimmat juutalaiset joutuivat tyytymään jopa loukkaaviin nimiin, kuten Klein ('pieni') tai Klutz ('kömpelö'). Paljon otettiin käyttöön myös ammatteja tai kaupunkeja merkitseviä nimiä. Moni Israeliin muuttanut suku on sittemmin vaihtanut vanhan jiddišinkielisen nimensä heprealaiseen. Usein jiddišinkielinen nimi on yksinkertaisesti käännetty hepreaksi. Samoin saksan- ja puolankielisiä sukunimiä on muutettu heprealaisiksi, esim. Israelin entinen pääministerin Ariel Sharonin sukunimi oli Scheinerman, ja Israelin entisen pääministerin Benjamin Netanjahun isoisä muutti perheen sukunimen Mileikowskysta Netanjahuksi.
Menestys
Emansipaation jälkeen aškenasijuutalaiset ovat ansioituneet huomattavasti eurooppalaisen ja pohjoisamerikkalaisen kulttuurin ja etenkin tieteen alalla, ja länsimaiden ulkopuolella aškenaseilla on ollut merkittävä poliittinen rooli Israelissa. 1900-luvun puolivälin jälkeen noin 30 prosenttia Nobel-palkinnoista on myönnetty juutalaistaustaisille, lähinnä aškenasijuutalaisille, tutkijoille. Aškenasijuutalaiset menestyvät poikkeuksellisen hyvin myös älykkyystesteissä.
Alkuperä
pienoiskuva|Aškenasijuutalaisia [[Jerusalem|Jerusalemissa 1900-luvun alussa.|vasen]] Suurin osa tutkijoista katsoo aškenasien alkuperän olevan mizrahi- ja sefardijuutalaisten kanssa osittain muinaisissa israeliiteissa ja osittain myös ei-seemiläisissä käännynnäisissä. Välimerelliseen Eurooppaan oli muodostunut juutalaisyhteisöjä jo ennen Jerusalemin toisen temppelin tuhoutumista. Juutalaissodat johtivat useiden juutalaisten siirtymiseen Levantista Etelä-Eurooppaan sekä maahanmuuttajina että orjina, joiden vapauttamisesta muut juutalaiset maksoivat. Antiikin aikana juutalaisia asettui lisäksi itä-Eurooppaankin, kuten Krimin niemimaalle. Toisinaan on esitetty paljon kiistaa herättänyttä teoriaa, jonka mukaan Rooman valtakunnan alueen juutalaiset olisivat harjoittaneet käännyttämistyötä juutalaisuuteen. Tämä olisi ollut poikkeuksellista. Syynä teorialle on juutalaisten suureksi esitetty lukumäärä Roomassa. Lukumäärän on kuitenkin myös katsottu perustuvan heikkoon todistusaineistoon, kuten Bar-Hebræuksen kirjaamaan tilastoon, joka nähtävästi pohjautuu lähteeseen, joka ei alkuunkaan viittaa juutalaisiin. On muodostunut konsensus siitä, että Välimeren juutalaiset eivät harjoittaneet käännyttämistyötä, vaikka kääntymistäkin joskus tapahtui. Lähi-idästä Etelä-Eurooppaan tulleet juutalaiset ilmeisesti ottivat eurooppalaisia naisia vaimoikseen. Etelä-Euroopan juutalaisten muuttaessa luoteisempaan Eurooppaan aškenasien perustajaväestö eriytyi muista juutalaisista omaksi alaryhmäkseen Reinin laakson alueella keskiajalla. Rooman vallan alla olleeseen Keski-Eurooppaan oli saapunut juutalaisväestöä jo ainakin 320-lukuun mennessä, minkä jälkeen tiedot juutalaisista Keski-Euroopassa ovat hajanaisia 800-luvun alun tuntumaan asti. Aškenasiyhteisön muodostuessa Länsi- ja Keski-Euroopan juutalaiset jakautuivat aluksi kulttuurisesti varsinaisiin jiddišin kielen kehittäneisiin aškenaseihin ja Tšekin alueella Böömissä ja Määrissä länsislaavilaista kieltä puhuneisiin juutalaisiin (jotka myöhemmin sulautuivat jiddišinkieliseen kulttuuriin). Slaavilaisalueita kutsuttiin alkuun ”Kanaaniksi” ja niillä asuneiden juutalaisten puhumia slaavilaisten kielten variantteja ”kanaanin kieleksi” (Loshn knaan). Idemmässä puhuttiin itäslaaviin pohjautuvaa kanaanin kieltä, jonka puhujat polveutuivat Bysantin valtakunnan tienoilta Itä-Eurooppaan muuttaneista romaniot-juutalaisista. Jotkut tutkijat arvelevat heidän yhteisöjensä Kiovan Rusissa tuhoutuneen mongolien hyökkäyksissä. Kevin Alan Brook pitää kuitenkin todennäköisempänä, että osa heistä selviytyi ja lopulta sulautui myöhemmin saapuneeseen, suurilukuisempaan jiddišin puhujien joukkoon.
1800-luvulla aškenasien alkuperälle kehittyi myös vaihtoehtoinen kasaariteoria. Turkinsukuiset kasaarit hallitsivat keskiajalla monietnistä valtakuntaa, joka ulottui osasta nykyistä Ukrainaa Araljärvelle asti. Osa kasaarien eliitistä kääntyi juutalaisuuteen, ja teorian mukaan aškenasit polveutuisivatkin heistä. Teoria on saanut sittemmin näkyvyyttä muun muassa sitä kannattavan geneetikko Eran Elhaikin tutkimuksen kautta, jossa hän esittää aškenasien geeniperimän selittyvän kasaarialkuperällä, johon on yhdistynyt aineksia Etelä-Euroopasta ja Mesopotamiasta kasaarien valtakuntaan muuttaneelta väestöltä. Elhaikin esittämiin näkemyksiin ja käyttämiin metodeihin, kuten armenialaisten käyttämiseen kasaarien edustajina, on suhtauduttu torjuvasti. Useimmat tutkijat ovat teorian hylänneet geneettisen, historiallisen, kulttuurisen ja kielitieteellisen todistusaineiston pohjalta. Vaikkei aškenasijuutalaisten etnogeneesi liity kasaareihin, jää silti mahdollisuus sille, että yksittäisiä kasaaritaustaisia ja aškenaseja olisi sekoittunut myöhemmin keskenään, mistä ei olisi jäänyt merkittävää geneettistä jälkeä.
Aškenasijuutalaisten Y-haploryhmät ovat peräisin etupäässä Lähi-idästä samoin kuin maailman useimpien muiden juutalaisryhmienkin. Kohenit ovat isälinjoiltaan hyvin läheisiä samarialaisten kanssa. Aškenasijuutalaisten äitilinjoissa esiintyvistä haploryhmistä on ollut eriäviä näkemyksiä, koska niiden laajan esiintymisalueen vuoksi niiden alkuperän tunnistaminen on ollut haastavaa. Vuoden 2013 tutkimuksen mukaan valtaosa niistä olisi Euroopasta, kun taas vuoden 2006 tutkimuksessa yleisempien äitilinjojen oli ilmoitettu olevan Lähi-idästä. Brook katsoo niiden olevan suurelta osin molemmista lähteistä.
Useilla autosomaalisen DNA:n tutkimusmenetelmillä aškenasijuutalaisten on havaittu sijoittuvan Lähi-idän ja Etelä-Euroopan väliin. Aškenasit ovat lähellä sefardijuutalaisia, Pohjois-Afrikan juutalaisia, italianjuutalaisia ja syyrianjuutalaisia; ryhmät muodostavat väestöklusterin, joka limittää kyproslaisia ja druuseja. Heillä on tutkimusten mukaan yhteinen alkuperä Iranin ja Irakin mizrahijuutaisten kanssa, mutta erottuvat näistä osittain eurooppalaisella sekoituksellaan. Aškenasit vetäytyvät hieman lähemmäs eurooppalaisia kuin muut juutalaiset, ja he ovat lähellä myös muun muassa sisilialaisia ja muita eteläitalialaisia sekä kreikkalaisia. Aškenasien perimästä noin puolen on arvioitu olevan pääosin Lähi-idästä ja toisen puolen pääosin Euroopasta, lähinnä Italian ja Kreikan seudulta. Pienempiä määriä on myös itä- ja keski-Euroopasta sekä joidenkin laskentamallien mukaan Pohjois-Afrikastakin. Silkkitien kauppareittien kautta aškenasien perimään päätyi myös pientä kiinalaista vaikutusta. Aškenasien autosomaalisen DNA:n voidaan mallintaa olevan noin 87% sefardijuutalaisten perimän kaltaista. Aškenasien perimä on osittain samankaltainen nykyisen Israelin alueella sijaitsevasta Tel Megiddosta saatujen muinaisnäytteiden kanssa.
Aškenasijuutalaiset polveutuvat tutkimusten mukaan vain pienestä perusryhmästä, ja heidän suuri määränsä selittyy 1000-luvulta alkaen tapahtuneella voimakkaalla väestönkasvulla. Pieni perustajaryhmän koko ja sitä seurannut vähäinen geenien vaihtuminen muiden kansojen kanssa on tuottanut aškenaseilla omanlaisensa kansantautiperinnön. Suurin osa aškenasien kansantautien tutkimustuloksista viittaa ryhmän lähi-itäläiseen alkuperään, osa myös eurooppalaiseen.
Pohjoisvaltiot
thumb|right|Sinisellä Pohjoisvaltioihin kuuluneet osavaltiot. Vaaleammalla ne, jotka sallivat [[orjuus|orjuuden.]] Yhdysvaltain Pohjoisvaltiot eli Unioni tarkoittaa Yhdysvaltain sisällissodassa Etelävaltioita vastaan taistelleita 23 osavaltiota. Pohjoisvaltiot olivat Etelävaltioita teollistuneempia ja suhtautuivat kielteisemmin orjuuteen. Niiden sotajoukot olivat kaksi kertaa niin suuret kuin Etelävaltioilla.
Pohjoisvaltioihin kuuluivat Kalifornia, Connecticut, Illinois, Indiana, Iowa, Kansas, Maine, Massachusetts, Michigan, Minnesota, Nevada, New Hampshire, New Jersey, New York, Ohio, Oregon, Pennsylvania, Rhode Island, Vermont ja Wisconsin. Lisäksi useat osavaltiot joutuivat heti sodan alettua Konfederaation miehityksen alle, pysyen kuitenkin Unionille uskollisena. Länsi-Virginia erosi orjuuskysymyksen vuoksi Virginiasta Unionin puolelle. Nevada liittyi sotaan mukaan tullessaan osavaltioksi keskellä sotaa.
Pohjoisvaltioita johtivat muun muassa Yhdysvaltain silloinen presidentti Abraham Lincoln sekä kenraali Ulysses S. Grant. Pohjoisvaltiot kannattivat republikaaneja. Sota päättyi Pohjoisvaltioiden voittoon.
Termillä jenkki viitattiin sodan aikana ja sen jälkeen Pohjoisvaltioista kotoisin olevaan ihmiseen, mutta nykyisin sanalla saatetaan Suomessa kuvata ketä tahansa yhdysvaltalaista ihmistä.
Klemens XI
Klemens XI, oikea nimi Giovanni Francesco Albani, (23. heinäkuuta 1649 – 19. maaliskuuta 1721) oli paavina 23. marraskuuta 1700 – 19. maaliskuuta 1721. Hän oli albanialaista sukujuurta ja kotoisin Urbinon kaupungista. Klemens XI:n merkittävin teko paavina oli vuonna 1713 Unigenitus-bullan antaminen. Siinä todettiin yli sata ranskalaista kirjoitusta harhaopiksi. Bulla kiristi Ranskan kirkon ja katolisen kirkon välisiä suhteita yli sadan vuoden ajan.
Väinö Kemppainen
Väinö Kemppainen (19. kesäkuuta 1889 Oulu – 29. syyskuuta 1927 Oulu) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hän teki valtaosan urastaan Oulun Työväen Näyttämöllä.
Ura
Ennen ammattinäyttelijän uraansa Kemppainen työskenteli kirjansitojana. Taiteellisen uransa hän aloitti Oulun Työväen Näyttämöllä 1907, alkuun iltanäyttelijänä, sittemmin vakinaisena. Oulun kausi päättyi 1921, minkä jälkeen Kemppainen toimi kaksi vuotta Karihaaran Työväen Näyttämön johtajana. Sitä seurasi lyhyt rupeama Jyväskylän Työväen Näyttämön johtajana. Vuonna 1926 Kemppainen aloitti uudelleen Oulun Työväen Näyttämön näyttelijänä.
Kemppaisen rooleja olivat muiden muassa Turkka laulunäytelmässä Tukkijoella, Jussi näytelmässä Pohjalaisia, Klaus Kurki klassikkoballadissa Elinan surma sekä nimiosat Ingmar Santerin näytelmässä Juho Vesainen ja Alexandre Dumas'n näytelmässä Edmund Kean.
Kyläkarhiainen
Kyläkarhiainen (Carduus crispus) on Euroopassa ja Aasiassa laajalle levinnyt ohdaketta muistuttava asterikasvi.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|upright| Kyläkarhiainen kasvaa 50–180 cm korkeaksi. Varsi on harmahtava, tiheään seittikarvainen ja siinä on piikkisiä siipipalteita. Piikit ovat hennohkoja ja enintään 2,5 millimetrin pituisia. Lehdet ovat pariliuskaiset, päältä tummanvihreät, alta vaaleanharmaan karvan peitossa. Kukkamykeröt ovat nuppuina piikkipintaisia palloja, tiheitä ja pystyjä. Kukan auettua esiin tulevat purppuranpunaiset teriöt.
Teinidracula
Teinidracula (Young Dracula) on brittiläinen televisiosarja, joka kertoo Vladimir ”Vlad” Draculasta (Gerran Howell), hänen sisarestaan Ingrid Draculasta (Clare Thomas) ja heidän isästään Kreivi Draculasta (Keith-Lee Castle). Heidän isänsä on vampyyri. Myös Ingrid tahtoisi vampyyriksi, toisin kuin pikkuveljensä, joka alkaa kuumeisesti etsiä keinoa välttyäkseen kohtaloltaan. Perhe asuu linnassa yhdessä palvelijansa Renfieldin (Simon Ludders) ja Vladimirin täytetyn, mutta puhuvan lemmikkisuden Zoltanin kanssa. Perheen vaiheikasta elämää Englannissa hankaloittaa koulun puutyönopettaja, vampyyrinmetsästäjä Eric Van Helsing (Terence Maynard), ja hänen poikansa Jonathan ”Jonno” Van Helsing (Terry Haywood) sekä naapurin erikoinen Branaughin perhe, jonka vampyyreja ihannoiva poika ystävystyy Vladimirin kanssa.
Kyläkarhiainen
Levinneisyys
Kyläkarhiaista tavataan lähes koko Euroopassa Ranskasta itään Keski-Aasiaan ja satunnaisesti aina Japaniin saakka. Lajia tavataan tulokaslajina myös Pohjois-Amerikassa. Suomessa kyläkarhiaista tavataan lähes koko maasta aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta, mutta lajin esiintyminen on laikuttaista. Yleisin se on Etelä-Suomessa ja toisaalta Kainuusta Keski-Lappiin ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa kyläkarhiainen on muinaistulokas.
Teinidracula
Sarjaa on Suomessa esitetty Ylen kesäsarjassa Summerissa ja siitä on tehty kaksi tuotantokautta. Ensimmäisessä tuotantokaudessa on 14 ja toisessa 13 jaksoa. Sarjasta on tehty myös 3. tuotantokausi, joka esitettiin vuoden 2012 Summerissa. Sarjan 4. tuotantokausi ilmestyi Britanniassa myöhemmin 2012.
Kyläkarhiainen
Elinympäristö
Kyläkarhiainen kasvaa pihoilla, joutomailla, linnoitus- ja kasarmialueilla, pelloilla, pientareilla ja tienvarsilla.
Jordan Bikov
Jordan Bikov (, s. 17. lokakuuta 1950) on bulgarialainen painonnoston olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Münchenin olympialaisissa 1972 alle 75-kiloisten sarjassa uudella yhteistuloksen maailmanennätyksellä 485 kg. Kilpailulla oli myös maailmanmestaruuskilpailun arvo. EM-kilpailuissa hän saavutti keskisarjassa kultaa 1972 ja hopeaa 1973.
Yleisvenäläinen valtion televisio- ja radioyhtiö
Yleisvenäläinen valtion televisio- ja radioyhtiö (, lyh. VGTRK) on Venäjän federaation omistama, vuonna 1990 perustettu mediayritys, joka omistaa radio- ja televisioasemia, uutistoimiston ja julkaisee uutispalvelusivustoja internetissä. Yhtiömuodoltaan mediatalo on federatiivinen valtion unitaarinen yritys (FGUP).
RBK Reiting- luokitusyrityksen vertailun mukaan VGTRK oli vuonna 2013 liikevaihdoltaan toiseksi suurin joukkoviestintään keskittynyt yrityskonserni IVY-alueella, edellään vain Gazprom Media.
Osa aiemmin VGTRK:hon kuuluneista joukkoviestimistä siirrettiin vuoden 2013 lopulla valtionjohdon tiiviimmän kontrollin alaisuuteen, uuteen Rossija segodnja -mediayhtiöön. Mediayhtiön johtoon asetettiin Venäjän presidentinhallinnolle uskollinen mies. Päätoimittaja uuteen yhtiöön löydettiin valtiolliselta Russia Today -tv-kanavalta. Uuteen yhtiöön siirtyi tätä ennen varsin itsenäisenä pidetty RIA Novosti -uutistoimisto samoin kuin neuvostovuosien viestintäperinnettä jatkava, vuodesta 1922 ulkomaille Moskovan näkemyksiä levittänyt radiokanava Venäjän Ääni (Golos Rossii) verkkosivustoineen.
Venäjän vuoden 2014 budjetissa VGTRK:lle myönnettiin 18,45 miljardin ruplan (noin 407 milj. euron) valtiontuki sekä 3,2 miljardin ruplan (71 milj. EUR) erillistuki digitaalisiin lähetyksiin siirtymiseksi (hankeaika 2013-2015). Tämän ohella yhtiö sai esimerkiksi 6,621 miljardin ruplan (146 milj. EUR) valtiontuen keskeisten venäläisten (ei ainoastaan yhtiön omien) tv-kanavien näkyvyyden turvaamiseen syrjäseuduilla. Jakelutukea myönnettiin kanaville Pervyi kanal, NTV, "Viitonen" (Пятый), lastenkanava Karusel ja "TV-tsentr".
Mindanaonkäpinkäinen
Mindanaonkäpinkäinen (Malindangia mcgregori) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Mindanaonkäpinkäistä tavataan Mindanaolla Filippiineillä. Laji on yleinen levinneisyysalueellaan, mutta sitä tavataan vain pienellä alueella ja sen kanta on pienenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi.
Amerikkalainen unelma (täsmennyssivu)
Amerikkalainen unelma voi tarkoittaa seuraavia:
Suomen Kanttori-urkuriliitto
thumb|SKUL Suomen Kanttori-urkuriliitto (SKUL) on kanttoreiden ja urkureiden ammattijärjestö. Kanttori-urkuriliitto muodostaa yhdessä Suomen kirkon pappisliiton ja Suomen teologiliiton kanssa AKI-liitot ry -järjestön. Yhdistysten hallinto ja toiminta on nivottu yhteen. AKIn toimisto hoitaa jäsenliittojensa palkka- ja palvelussuhde-edunvalvonnan sekä ulkosuhteet. Jäsenliitot vastaavat ammattiin ja koulutukseen liittyvistä asioista.
Historia
Suomen Kanttori-urkuriliitto perustettiin 15.6.1907 nimellä Suomen lukkari- ja urkuriyhdistys. Lukkarit, kuten kanttoreita tuohon aikaan kutsuttiin, totesivat, että yhteisten asioiden hoitaminen ja virkakunnan yhteen kokoaminen on hankalaa ilman järjestäytynyttä yhdistystoimintaa.
Ensimmäisiä keskustelun ja toiminnan aiheita olivat muun muassa palkkaus, kanttorikoulutus, kansan virsilaulun kohottaminen, rippikoulun laulunopetuksen määrä sekä lausuntojen antaminen valtiopäiville ja kirkolliskokoukselle. Liiton ensimmäinen puheenjohtaja 1908–1922 oli Oskari Kaakonkalvo.