cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Macrinus
thumb|220px|Keisari Caracallan rintakuva. thumb|300px|Macrinus roomalaisessa [[aureus|aureuksessa.]] Marcus Opellius Macrinus (noin 165 – kesäkuu 218) oli Rooman keisari vuosina 217–218. Macrinus oli kotoisin Mauretania Caesariensiksesta Pohjois-Afrikasta ja nousi keisariksi edeltäjänsä keisari Caracallan murhan jälkeen vuonna 217. Hän oli ensimmäinen keisari, joka ei ollut senaattorisäädyn jäsen noustessaan valtaan.
Varhaiset vuodet
Marcus Opellius Macrinus syntyi noin vuonna 165 Caesarean (nykyinen Cherchell Algeriassa) kaupungissa Mauretaniassa. Cassius Dion, joka tunsi Macrinuksen henkilökohtaisesti, mukaan hän syntyi vuonna 164. Bysanttilaisen kronikan Chronicon Paschalen mukaan taas vuonna 166. Hänen varhaisista vuosistaan ja urastaan ennen keisariutta ei tiedetä paljoa varmuudella. Antiikin lähteiden mukaan Macrinuksen vanhemmat olivat köyhiä mutta on mahdollista, että he kuuluivat paikalliseen eliittiin, sillä he pystyivät lähettämään poikansa kouluun, jossa hän opiskeli lakimieheksi. Mauretaniasta hän siirtyi Roomaan, jossa hänestä tuli keisari Septimius Severuksen aikana tärkeä virkamies. Macrinus ystävystyi pretoriaaniprefekti Gaius Fulvius Plautianuksen kanssa ja onnistui myöhemmin säilyttämään asemansa kun Plautianus joutui epäsuosioon ja teloitettiin. Macrinus nimitettiin prokuraattoriksi, jonka jälkeen hän vastasi Via Flaminian huollosta. Näihin aikoihin hän saattoi mennä naimisiin entisen Mauretania Caesariensiksen prokuraattorin Haius Diadumenianuksen tyttären kanssa. Macrinus saattoi myös olla Severuksen mukana sotaretkellä Britanniassa. Kun Severus kuoli vuonna 211 hänen poikansa ja perijänsä Caracalla ja Geta nimittivät Macrinuksen keisarilliseksi kassanhoitajaksi (procurator rationis privatae). Caracallan murhattua Getan joulukuussa 211 Macrinus nimitettiin pretoriaanikaartin prefektiksi. Macrinuksen kollega oli ikääntynyt Marcus Oclatinius Adventus. Macrinuksen komennossa oli myös Legio II Parthica.
Nousu valtaan
Macrinus ei julistautunut keisariksi heti Caracallan murhan jälkeen, sillä hän pelkäsi, että sotilaat syyttäisivät häntä suositun Caracallan murhasta. Keisariutta yritettiin ensin tarjota Macrinuksen kollegalle Oclatinius Adventukselle, mutta tämä kieltäytyi korkeaan ikäänsä vedoten. Dion mukaan Macrinus kirjoitti useille Mesopotamiaan sijoitetuille yksiköille varmistuakseen näiden tuesta. Kolme päivää Caracallan murhan jälkeen, 11. huhtikuuta 217, Macrinus kutsui joukkonsa koolle ja julistautui keisariksi. Hän myös nimitti 9-vuotiaan poikansa Diadumenianuksen caesariksi ja perijäksi sekä otti nimen Severus yhdistääkseen itsensä Severusten dynastiaan.
Keisarina
Rooman senaatti hyväksyi pian Macrinuksen keisariuden, ehkä ilomielin, sillä Caracalla oli ollut epäsuosittu senaatissa. Macrinus yritti voittaa senaattoreiden hyväksynnän, mutta hänen ritarisäätyläisyytensä ja mauritanialainen syntyperänsä herättivät ennakkoluuloja. Kirjeessään senaatille Macrinus oli myös ottanut itselleen tavanomaiset keisarin arvonimet jo ennen senaatin hyväksyntää. Hän oli ensimmäinen keisari, joka ei ollut senaattori tai kotoisin senaattorisäätyisestä suvusta. Macrinus lähetti alhaista syntyperää olevan Adventuksen pois tieltään korottamalla tämän senaattorisäätyyn ja nimittämällä hänet konsuliksi ja Rooman kaupunginprefektiksi, mikä aiheutti paljon kritiikkiä kuten myös muutkin Macrinuksen nimitykset. Hän suosi omia luotettavia alaisiaan ja nimitti heitä asemiin, jotka normaalisti annettiin senaattoreille. Caracallan äidin Julia Domnan annettiin rauhassa vetäytyä eläkkeelle, mutta hän alkoi pian juonitella Macrinusta vastaan. Macrinus määräsi Julia Domnan asettumaan Antiokiaan missä hän teki itsemurhan.
Macrinuksella oli myös ongelmia armeijan kanssa. Sotilaat olivat suruissaan Caracallan kuoleman takia, koska hän oli ollut suosittu armeijan keskuudessa. Pääosin siksi, koska hän oli nostanut sotilaiden palkkoja. Macrinus yritti etääntyä osallisuudestaan Caracallan murhaan ja lupasi sotilaille, että tämä julistettaisiin pian jumalaksi. Macrinus ei kuitenkaan tehnyt tätä heti, koska hän tiesi, että senaatti vihasi Caracallaa. Lisäksi Macrinus julkaisi sarjan kuvia, jotka kertoivat Caracallan murhasta ja esittivät surevan Macrinuksen. Hän korotti myös kolikoiden hopeapitoisuutta, mikä aiheutti ongelmia sotilaiden palkanmaksussa, sillä sotilasmenoista aiheutuvat kulut nousivat huomattavan suuriksi. Macrinus yritti ratkoa ongelman pitämällä sotilaiden palkan ennallaan, mutta uudet rekryytit saivat pienempää palkkaa. Vanhemmat sotilaat, jotka pelkäsivät oikeuksiensa puolesta, tukivat uusia rekryyttejä. Tämä aiheutti levottomuutta armeijan keskuudessa.
Lisähuolta aiheuttivat parthialaiset, jotka olivat Caracallan murhan jälkeen alkaneet käyttäytyä vihamielisesti roomalaisia kohtaan. Parthian kuningas Artabanos V kokosi armeijan ja Dion mukaan vaati roomalaisia vetäytymään Pohjois-Mesopotamiasta. Macrinus yritti neuvotella parthialaisten kanssa mutta tuloksetta. Viimein roomalaiset kohtasivat Parthian armeijan Nisibiksen lähellä käydyssä taistelussa syksyllä 217. Roomalaisissa lähteissä taistelua on kuvattu Rooman tappioksi mutta lähteet ovat yleensä vihamielisiä Macrinusta kohtaan ja voi olla, että taistelu päättyi ratkaisemattomana. Macrinus ei halunnut sotaa Parthian kanssa ja osti rauhan Artabanokselta, Dion mukaan kahdella sadalla miljoonalla sestertiuksella. Rauha Rooman ja Parthian välille solmittiin vuonna 218. Senaatti tarjosi Macrinukselle Parthicus -arvonimeä mutta hän kieltäytyi. Macrinus nimitti Armenian kuninkaaksi Tiridates II:n, jonka isän Caracalla oli vanginnut valtiolle vahingollisena. Tämän seurauksena Armenia pääsi eroon Rooman vaikutuspiiristä. Macrinus solmi rauhansopimuksen myös daakialaisten kanssa, jotka olivat hyökänneet Rooman provinsseihin Caracallan kuoleman jälkeen.
Macrinusta on usein kritisoitu siitä, että hän ei lähtenyt Roomaan vaan jäi armeijansa kanssa Syyriaan. Ihmiset Roomassa odottivat keisaria kaupunkiin ja kesän 217 lopulla he mellakoivat Circus Maximuksella. Macrinus ei kuitenkaan voinut lähteä ennen kuin oli varmistanut asemansa idässä. Myöskään täysimittainen sota Parthian kanssa ei tullut kysymykseen. Tyytymättömyys Roomassa kasvoi, etenkin sen jälkeen kun kova ukkosmyrsky syksyllä 217 nostatti kaupungissa tulvan ja sytytti tulipalon, jotka molemmat aiheuttivat suurta tuhoa. Muun muassa Colosseum vahingoittui tulipalossa ja Forumilla tulvi. Kaupunginprefekti Adventus osoittautui kyvyttömäksi pelastustöissä ja hänet erotettiin virastaan.
Elagabaluksen kapina
Vuonna 218 Macrinus oli konsulina yhdessä Adventuksen kanssa. Saman vuoden toukokuussa alkoi kuitenkin kapina Macrinusta vastaan. Sotilaat olivat tyytymättömiä Macrinukseen, mikä antoi Julia Domnan sisarelle Julia Maesalle tilaisuuden nostaa Severusten suku taas valtaistuimelle. Julia Maesa suunnitteli tyttärensä Julia Soaemiaksen 14-vuotiaasta pojasta Varius Avitus Bassianuksesta uutta keisaria. Bassianus oli Emesan auringonjumalan Elagabalin ylipappi ja häntä kutsuttiin jumalansa mukaan Elagabalukseksi. Julia Maesa lahjoi Raphanassa olleen Legio III Gallican ja kertoi Elagabaluksen olevan Caracallan avioton poika. Yöllä 16. toukokuuta Elagabalus tuotiin legioonan leiriin Gannyksen, Julia Maesan vapautetun, toimesta ja julistettiin keisariksi legioonan komentajan Publius Valerius Comazonin hyväksynnässä. Kun Macrinus kuuli kapinasta, hän nimitti poikansa Diadumenianuksen kanssahallitsijakseen (augustus) ja lähetti pretoriaaniprefektinsä Ulpius Julianuksen Legio II Parthican kanssa kukistamaan kapinaa. Hyökkäys Elagabaluksen joukkojen leiriin kuitenkin epäonnistui, jonka jälkeen sotilaat tappoivat komentajansa Julianuksen ja siirtyivät Elagabaluksen puolelle. Tämän jälkeen Valerius Comazonin ja Gannyksen komentama Elagabaluksen armeija eteni kohti Antiokiaa. Macrinus yritti kerätä joukkojensa tukea mutta turhaan. Antiokiassa hän valitteli kaupungin prefektille joukkojen kurittomuutta ja syytti siitä Septimius Severusta ja Caracallaa. Macrinuksella oli komennossaan vain pretoriaanikaarti ja joitakin auxilia-joukkojen yksiköitä kun hän kohtasi Elagabaluksen joukot taistelussa 8. kesäkuuta 218 Immaen kylän liepeillä, lähellä Antiokiaa. Dion mukaan pretoriaanit olivat niskan päällä kun yhtäkkiä Macrinus panikoi jostain syystä ja pakeni taistelukentältä. Komentajansa pelkuruuteen suuttuneet pretoriaanit siirtyivät Elagabaluksen puolelle.
Kuolema
Macrinus lähetti Diadumenianuksen Parthian kuninkaan luokse mutta poika pidätettiin Zeugmassa ja teloitettiin. Macrinus itse yritti paeta Roomaan lähetiksi pukeutuneena mutta hänet pidätettiin Khalkedonissa. Macrinusta oltiin kuljettamassa Antiokiaan Elagabaluksen tuomittavaksi kun hänet teloitettiin kesäkuussa 218 Kappadokiassa. Senaatti julisti pian damnatio memoriaen hänen muistolleen.
Macrinuksen jälkimaine oli huono. Antiikin lähteet suhtautuivat häneen negatiivisesti. Hänen aikalaisensa pitivät Macrinusta nousukkaana ja usurpaattorina, joka onnistui nostamaan itsensä keisariksi mutta oli kykenemätön vastaamaan keisariuden haasteisiin. Macrinus oli pätevä hallintomies mutta häneltä puuttuivat aristokraattiset yhteydet ja henkilökohtainen uhkarohkeus, jotka olisivat voineet tuoda laillisen aseman hänen hallintokaudelleen. Päälähteet Macrinuksen hallituskaudesta perustuvat Historia Augustaan, Cassius Dion kirjoittamaan elämäkertaan ja Herodianoksen historiateokseen.
Burrell Smith
Burrell Carver Smith (s. 16. joulukuuta 1955) on yhdysvaltalainen tietotekniikan insinööri, joka työskenteli Apple Computerin Macintosh-projektissa 80-luvun alussa. Smith palkattiin Applelle helmikuussa 1979 Apple II -teknikoksi.
Smith tuli tunnetuksi yrityksessä elokuussa 1979, kun hän toimitti Andy Hertzfeldille työnsä ulkopuolella tekemänsä täydellisen dokumentaation Steve Wozniakin suunnittelemasta Apple II:n laitteistoratkaisuista. Myöhemmin Smith kutsuttiin Macintosh-projektiin, jossa hän suunnitteli ja testasi Macintoshin laitteistoa. Macintosh 128K:n julkaisemisen jälkeen Smith kehitti muiden vanhojen, taloon jääneiden Macintosh-projektin jäsenten kanssa Macintoshin seuraajaa, Turbo Macia, jossa oli sisäänrakennettu kovalevy. Smith jätti Applen helmikuussa 1985 ja oli myöhemmin mukana perustamassa Radius-yritystä.
Smith on eläkkeellä ja asuu Palo Altossa.
Aldanin ylänkö
Aldanin ylänkö on pieni ylänköalue Sahan tasavallan kaakkoisosassa Aasiassa. Valtaosiltaan 800–1000 metriä merenpinnan yläpuolella, ylänköä katkovat syvät laaksot. Yksittäiset vuoret ja vuorijonot kohoavat 1400–2000 metrin korkeuteen, korkein huippu 2 306 metriin.
Columbus Circle
200px|thumb|left|Columbus Circle, taustalla [[Time Warner Center.]] 300px
Martti Siikaluoma
Ennätyksikseen Siikaluoma on juossut 800 metrillä ulkona ajan 1.54,57 (2019), 1 500 metrillä ulkona ajan 3.47,96 (2014) ja hallissa 3.54,59 (2014), 3 000 metrillä ulkona ajan 8.11,73 (2017) ja hallissa 8.23,57 (2014), 5 000 metrillä ajan 14.19,96 (2016) ja 10 000 metrillä ajan 32.36,23 (2012).
Einstürzende Neubauten
Einstürzende Neubauten (”Sortuvat uudisrakennukset”) on vuonna 1980 Länsi-Berliinissä perustettu industrialyhtye. Yhtyeen musiikkia on kuitenkin vaikea lokeroida, sillä sen äänimaailma koostuu tavanomaisten instrumenttien lisäksi erinäisistä itsetehdyistä soittimista ja muun muassa rakennustyökalujen äänistä. Yhtyeen alkupään tuotanto sivuaakin myös noise-musiikkia.
Yhtye on esiintynyt Suomessa kolme kertaa: vuonna 1984 Lepakossa, 24.4.2008 Tavastialla Helsingissä ja 2010 Tampereen Pakkahuoneella.
Etelänaparetkien sankariaika
thumb|200px|[[Adrien de Gerlachen retkikunnan Belgica-laiva, joka talvehti ensimmäisenä Etelämantereen kaamoksen yli.]] Etelänaparetkien sankariaika 1897–1922 oli aikaa, jolloin etelänaparetkeily oli hyvin vaarallista. Tältä ajalta tunnetaan muiden joukossa nimet Robert Scott, Ernest Shackleton, Roald Amundsen ja Douglas Mawson. Retkien tarkoituksena oli kartoittaa tuntematonta maata, tehdä tieteellisiä tutkimuksia ja saavuttaa ennätyksiä, muun muassa käydä ensi kertaa etelänavalla. Tälle ajalle olivat tyypillisiä uhkarohkeat retket kauas luonnoltaan ankaraan kylmään, myrskyiseen maahan, jossa paleltiin, kärsittiin tuskaa, nähtiin nälkää ja kuoltiin, mutta myös raivattiin perustuksia tulevalle mantereen tutkimukselle. Koska tiedot sopivasta vaatetuksesta tai vitamiineista olivat huonot ja kulku- ja yhteydenpitovälineet alkeellisia, tapahtui onnettomuuksia. Vaikka Guglielmo Marconi oli keksinyt radion jo 1895, ensimmäiset radiolaitteet olivat raskaita ja paljon virtaa vaativia, eikä niitä voitu ottaa mukaan rekiretkille. Senaikaisilla kulkuneuvoilla ei ollut vielä käyttöä mantereen vaativissa olosuhteissa. Sankariajan jälkeen lentokoneet ja moottoriajoneuvot helpottivat elämää etelämantereella, ja uhkarohkea retkeily vakiintui tutkimusasemilla tehtyyn rutiinityöhön.
Ensimmäiset tukikohdat
thumb|400px|Borchgrevinkin Cape Adaren maja, joka oli ensimmäinen Etelämantereelle perustettu kiinteä, maalla oleva tukikohta.
1700-luvulla laivat purjehtivat Etelämantereen lähellä kartoittaen uuden jäisen mantereen reunaa. Etelänaparetki-innostus laantui 1840-luvulla, kun ihmiset eivät enää olleet niin kiinnostuneita jäävuorien ympäröimästä kylmästä maasta. Etelänapamatkoja alettiin tehdä 1870-luvulla uudelleen, kun brittien maantieteellistä seuraa kiinnosti alueen tutkimus. 1890-luvun alussa alkoi purjehtijoita olla enemmän Antarktiksen vesillä.
24. tammikuuta vuonna 1895 Henryk Bull ja muutamat muut miehet valaanpyyntimatkallaan astuivat todistetusti ensimmäisenä Etelämantereelle, Cape Adareen. Vuonna 1898 belgialaisten retkikunta talvehti ensi kertaa laivassa napajäihin juuttuneena Etelämantereen lähellä. Retkellä olivat mukana myöhemmin hieman erilaista kuuluisuutta naparetkeilyssä saavuttaneet Cook ja Amundsen. Norjalais-brittiläisen Carsten Borchgrevinkin johtama Southern Cross -retkikunta talvehti vuonna 1899 ensi kertaa sisämaassa rakentamassaan mökissä Cape Adaren lähellä, ja käytti koirarekiä ensi kertaa sisämaassa.
Perusta tuleville retkille oli luotu. Kansainvälinen kiinnostus Etelämannerta kohtaan oli herännyt. 1900-luvun alun tienoilla mantereen ympäristössä liikkuivat Drygalski, Charcot ja Nordenskiöld. Saksalainen professori E. von Drygalski kartoitti 1902 Gauss-laivalla tehdyllä retkellä Länsi-Antarktiksen Keisari Wilhelm II:n maan. Tehtiin rekiretki Gaussin vuorelle. Gauss talvehti rannikon edustalla. Kotiin palattiin vuonna 1903. Vuonna 1904 William S. Bruce löysi Weddellin meren itäpuolelta Coatsin maan.
Ruotsalainen Otto Nordenskiöld, luoteisväylän purjehtijan veljenpoika, rakensi talvimajan Oskar II:n maan lähelle Snow Hillin saarelle. Talvi oli myrskyinen, ja noutolaiva ei saapunut kesällä, mutta pingviinejä ja hylkeitä pyydettiin niin että saatiin lihaa ravinnoksi ja rasvaa polttoaineeksi. Laiva ei ollut tullut, koska jäät olivat sinä kesänä esteenä, ja kolme laivasta lähetettyä sanansaattajaa ei päässyt perille. Nämä joutuivat rakentamaan maakuopan tilapäiseksi asuinpaikakseen. Samaan aikaan noutolaiva Antarctic upposi Pauletten saaren lähelle, mutta miehet pelastuivat saarelle. Nyt onni kääntyi, kun kolme miestä onnistui pääsemään tutkimusasemalle. Pian sen jälkeen ruotsalainen etsintälaiva saapui aseman lähelle, ja vielä Antarctican miehiä. Näin retkikunta onnistui pelastumaan. Nordenskiöldin retkikunta hankki fossiileja, joissa oli jäänteitä tertiäärikauden puista. Jean Babtista Charcot purjehti grahamin maan itäpuolella ja löysi toisella retkellään 1908–1910 Pourquoi pas -laivallaan Aleksanteri I:n maan.
Englantilaisten retket Etelämantereella 1900–1910
Englantilaiset Robert Falcon Scott ja Ernest Shackleton olivat mukana Etelämantereelle suunnatussa tieteellisessä Discovery-laivalla tehdyssä retkikunnassa vuosina 1902–1904. Miehet rakensivat talvehtimismajan Mount Erebus -vuoren lähelle, tekivät tieteellisiä tutkimuksia sekä kävivät jonkin matkan päässä Rossin lauttajäällä ja napaylängölläkin. Scott ja Shackleton riitaantuivat etelään suunnatulla retkellä ja niin heidän tiensä erosivat. Shackleton yritti etelänavalle vuonna 1908 nousten napaylängölle pitkin Beardmoren jäätikköä. Mutta Shackleton käytti vetovälineinä poneja, ei koiria, eikä sen takia päässyt etelänavalle asti. Koiriin oli petytty, kun ne Discoveryn retkellä kuolivat huonon ravinnon takia. Poneihin uskottiin, koska ne tulivat toimeen Siperian pakkasessa ja vetivät raskaita kuormia. Mutta ponit kuolivat retkellä, kun eivät kestäneet Antarktiksen oloja. Miehet palasivat pahoin nälkiintyneinä takaisin. Toisaalla toinen retkikunnan haara kävi magneettisella etelänavalla. Englantilaisten retket olivat tuskaisia, koska englantilaiset vierastivat hiihtämistä ja nimenomaan koirien käyttöä.
Kilpajuoksu Etelänavalle 1911–1912
Vuosina 1911–1912 kaksi retkikuntaa kilpaili pääsystä ensimmäisenä etelänavalle. Ammattinaparetkeilijä Roald Amundsenin retkikunta onnistui pääsemään ensiksi etelänavalle. Toisaalla Scottin huonosti toteutettu retkikunta tuli etelänavalle vasta norjalaisten jälkeen, ja päätyi tuskallisen taipaleen lopulla tuhoon melko lähellä pelastumista. Scott kuoli miehineen paleltumiin, ruoan loppumiseen ja uupumukseen. Scottin retkikunta epäonnistui, koska Scott käytti vetoeläiminä poneja ja traktoreita, jotka eivät kestäneet kylmää, ja tämän takia lipesi monta kertaa alkuperäisistä suunnitelmistaan. Jatkuva suunnitelmien muuttelu ja huonon sään aiheuttamat pitkät pysähdykset kuluttivat ruokatarvikkeita. Hidas eteneminen aiheutti sen, että napaylängöltä ei päästy pois ennen kylmän, palelluttavan etelän syksyn tuloa. Amundsen menestyi, koska käytti koiravaljakoita vetämään raskaita varusterekiä. Lisäksi Amundsen käytti ilmavia, lämpimiä eskimotyyppisiä vaatteita toisin kuin Scott. Muutenkin Amundsenin retken suunnittelu, varustelu ja toteutus olivat korkealuokkaisia verrattuna Scottin retkeen.
Mawsonin retkikunta 1912 - lumimyrskyn koti
Aiemmin etelänaparetkellä mukana ollut geologi Douglas Mawson päätti tutkia Australian vastapäätä olevan rannikon. Kaksi tutkimusasemaa perustettiin lumimyrskyiselle rannikolle, pienempi Shackletonin lauttajäälle, ja suurempi asema Adelienmaalle. Asemille tehtiin muun muassa magneettisia ja säämittauksia. Molemmilta asemilta tehtiin rekiretkiä kartoittaen rannikkoa sisämaasta käsin. Eräällä retkellä Mawsonin kaksi toveria Ninnis ja Metz kuolivat, ja Mawson pääsi vain ankarasti ponnistellen hengissä takaisin asemalle.
Shackletonin transantarktinen etelänaparetki
Shackleton päätti vaeltaa Etelämantereen yli. Kaksi laivaa, Endurance ja Aurora lähti perustamaan talvehtimisasemat. Mutta Endurance juuttui jäihin, joihin se lopulta murskautui. Miehet pelastuivat jäälle, joka lohkesi lopulta erilliseksi jäälautaksi. Sen hajottua miehet purjehtivat erääseen Etelämantereen kohtaan. Mukana ei ollut radiota, ja muutamat miehet lähtivät Shackletonin johdolla vaaralliselle purjehdukselle Etelä-Georgian saarelle. Purjehdus onnistui. Shackletonin oli kumppaneineen vielä kuljettava Etelä-Georgian lumisten ja jäätikköisten vuorten yli, ennen kuin he saapuivat valaanpyyntiasemalle apua hälyttämään. Monista vastoinkäymisistä huolimatta yksikään Endurencen mies ei loukkaantunut tai kuollut.
Rowett-Shackletonin retkikunta 1921–1922
Retken tarkoitus oli tutkia Etelämantereen rannikkoa lähinnä laivalla purjehtien. Retki keskeytyi Shackletoon kuoli viimeisellä etelänaparetkellään sydänkohtaukseen. Etelänaparetkien sankariaika päättyi, ja amerikkalainen laivaston ilmavoimien upseeri Richard Evelyn Byrd lensi Etelänavalle 1929. Tällöin alkoi moottoreiden aika Etelänavalla.
Huíla
Huila on Angolan maakunta, joka sijaitsee maan lounaisosassa. Sen pinta-ala on 78 700 neliökilometriä ja siellä asui vuoden 2019 arvion mukaan 2 906 791 asukasta. Maakunnan pääkaupunki on Lubango ja kuvernöörinä toimii Ramos da Cruz.
Huíla on vuoristoinen maakunta. Korkeimmat huiput nousevat noin 2 000 metrin korkeuteen. Huílan naapurimaakuntia ovat Benguela ja Huambo pohjoisessa, Bié ja Cuando Cubango idässä, Cunene etelässä sekä Namibe lännessä. Huílan ilmasto on päivisin kuuma ja kostea, mutta öisin kylmä. Vuoden keskilämpötila on 18 °C.
Huilan kunnat
Maakunnassa on 14 kuntaa:
Marbles
Marbles on brittiläisen Marillionin kolmastoista studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2004. Kyseessä on yhtyeen ensimmäinen tupla-albumi, jonka molemmilla levyillä on vain uutta materiaalia. Albumista julkaistiin myös 500 kappaleen vinyylipainos 13. marraskuuta 2006.
Eliisa Räsänen
Eliisa Sylvia Räsänen (s. 3. maaliskuuta 1996 Kangasala) on suomalainen pika- ja keskimatkojen juoksija. Hän on vuodesta 2015 lähtien edustanut Esbo Idrottsföreningiä ja hänen valmentajanaan toimii Juha Sainio.
Räsänen on voittanut sisäratojen SM-kilpailuista kultaa 400 metrin juoksusta vuonna 2014, hopeaa 800 metrin juoksusta 2014, kultaa 4 x 200 metrin viestistä vuonna 2013 sekä 4 x 300 viestistä kultaa vuonna 2012 ja pronssia vuonna 2015. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti 4 × 400 metrin viestissä pronssia 2021.
Ennätyksikseen hän on juossut 60 metrillä hallissa ajan 7,90 (2013), 100 metrillä ulkona ajan 12,44 (2012), 200 metrillä ulkona 25,29 (2012) ja hallissa 25,36 (2013), 400 metrillä ulkona 56,58 (2012) ja hallissa ajan 57,00 (2014), 800 metrillä ulkona ajan 2:12.05 (2013) ja hallissa ajan 2:14.00 (2014) sekä 1 500 metrillä ajan 4:53.46 (2012).
David Brooks
David Brooks tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Ihmisen paluu
Ihmisen paluu on Jack Vancen tieteisnovellien kokoelma, joka ilmestyi Tampereen Science Fiction seuran kustantamana 1999. Kokoelman on toimittanut Markku Sadelehto ja suomentanut Matti Rosvall. Teos sisältää neljä Vancen novellia ja yhden pienoisromaanin sekä toimittajan jälkisanat.
Espanjan kansalliskaarti
Espanjan kansalliskaarti on sotilaallisesti järjestetty ja Espanjan asevoimiin kuuluva, pääasiassa poliisitehtäviä hoitava, santarmilaitos, jolla on sekä sotilas- että siviilitoimintoja. Se perustettiin kuningatar Isabella II:n kaudella ensimmäisen karlistisodan jälkeen vuonna 1844 turvaamaan Pyreneiden rajavyöhykettä.
Guardia Civil työllistää nykyään noin 73 000 henkilöä. Sen päätehtäviä ovat terrorismin vastainen toiminta sekä rajavyöhykkeiden, moottoriteiden, satamien ja rannikkoalueiden valvonta. Tämän toiminnan tehostamiseksi Guardia Civilillä on käytössään aseistettuja helikoptereita ja nopeita partioveneitä. Organisaatioon kuuluu myös erityinen vero-osasto, jonka tehtävänä on ehkäistä salakuljetusta, huumekauppaa, petoksia ja muita verorikoksia. Guardia Civil on yksi baskiseparatistijärjestö ETA:n iskukohteista, ja useita sen jäseniä on kuollut järjestön pommi-iskuissa.
Kansalliskaarti jakautui lähes tasaisesti kahtia kansallisten ja tasavaltalaisten välillä Espanjan sisällissodan aikana. Vangiksi jääneet tasavaltalaiset kansalliskaartin komentajat joutuivat sodan jälkeen sotatuomioistuinten eteen ja teloitettiin. Sodan jälkeen karabinieerit (carabineros) yhdistettiin kansalliskaartiin, jonka tehtävänä caudillo Francisco Francon diktatuurin aikana oli turvata järjestelmää. Se toimi erityisesti syrjäisissä paikoissa ja maaseudulla, mikä mahdollisti kansalliskaartin väkivaltaiset väärinkäytökset. Francon ajan kansalliskaartia on syytetty kidutuksista, poliisiväkivallasta ja julmuuksista. Erityisesti Garcia Lorcan runot vaikuttivat mielikuvaan kansalliskaartista kovakätisenä poliisivoimana.
Francon diktatuurin aikana kansalliskaartilaiset olivat keskeinen tuki hallinnolle. Francon kuoleman jälkeen ja Espanjan demokratiaan ja perustuslailliseen monarkiaan siirtymisen aikana (La Transición) kansalliskaartilaisten parissa säilyi tuki francolaisen järjestelmän säilyttämiselle. Historiankirjoihin jäänyt tapahtuma oli myös Guardia Civilin everstiluutnantti Antonio Tejeron johtama vallankaappausyritys kesken Espanjan edustajainhuoneen istunnon 23. helmikuuta 1981.
Koska kansalliskaarti on osa sotalaitosta, sen jäsenillä ei ole oikeutta liittyä ammattiliittoihin, toisin kuin Policía Nacionalin jäsenillä. Useat Guardia Civilin jäsenistä perheinensä asuvat varuskunnissa.
Kansalliskaartiin verrattavissa olevia santarmiorganisaatioita ovat muun muassa Italian Carabinieri ja Ranskan Gendarmerie.
Sosialidemokraattiset Naiset
Sosialidemokraattiset Naiset (Demarinaiset) on Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen naisjärjestö. Demarinaisten puheenjohtaja on marraskuusta 2014 Tytti Tuppurainen. Järjestö kuuluu Sosialistiseen naisinternationaaliin (SIW).
Sosialidemokraattiset Naiset perustettiin 27. toukokuuta 1979, kun sosialidemokraattisen naisliikkeen kaksikymmentä vuotta kestänyt hajaannus päättyi. Uuteen järjestöön yhdistyivät SDP:n Sosialidemokraattisten Naisten Keskusliitto ja (TPSL:n mukana SDP:stä 1950-luvun lopulla lähtenyt) Sos.-Dem. Naisliitto. Yhdistymistä valmistellut järjestöjen yhteistoimikunta oli toiminut maaliskuusta 1974 alkaen.
Demarinaiset ovat jakaneet Risto Rohkea -palkinto vuodesta 2007 lähtien tasa-arvotyössä esimerkillisesti kunnostautuneelle miehelle. Tunnettuja miehiä ovat olleet mm. Sixten Korkman (2017), Mikkel Näkkäläjärvi (2018) , Hussein al-Taee (2019).
Kyösti Väntänen
Kyösti ”Kössi” Väntänen (s. 1967) on suomalainen äänisuunnittelija, joka on palkittu Jussilla elokuvista Bad Luck Love (2000) ja Raja 1918 (2007). Elokuvauransa hän aloitti lapsipääosien näyttelijänä televisioelokuvissa Aikapoika ja mono (1976), Villahousupakko (1977) ja Tartsan Koivula suomalaisessa leppämetsässä (1980).
Sosialidemokraattiset Naiset
Demarinaisten toimisto sijaitsee SDP:n puoluetoimiston tiloissa Helsingin Hakaniemessä. Liitolla on 14 piirijärjestöä. Järjestön äänenkannattaja on neljästi vuodessa ilmestyvä Dooris.
Sosialidemokraattiset Naiset on Suomen Unifemin, Kansainvälisen solidaarisuussäätiön, Suomen Pakolaisavun, Naisasialiitto Unionin ja Naisjärjestöt Yhteistyössä – Nytkis -liiton jäsen.
Roosa Lahtinen
pienoiskuva|Roosa Lahtinen [[Kalevan kisat 2018|Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.]]Roosa Lahtinen (s. 4. syyskuuta 1994) on suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän on edustanut vuosina 2011–2019 Tampereen Pyrintöä ja vuodesta 2020 lähtien Ylöjärven Urheilijoita. Häntä ovat valmentaneet Lauri Hollo vuosina 2011–2015 ja Juha Sainio vuodesta 2017 lähtien.
Lahtinen on voittanut sisäratojen SM-kilpailuista pronssia hopeaa 800 metrin juoksusta vuonna 2014. Ennätyksikseen hän on juossut 400 metrillä ulkona ajan 58,76 (2014) ja hallissa ajan 59,82 (2013), 800 metrillä ulkona ajan 2.09,67 (2018) ja hallissa ajan 2.15,82 (2014) sekä 1 500 metrillä ulkona ajan 4.33,68 (2021) ja hallissa ajan 4.50,14 (2017).
Rinteen koulu
Rinteen koulu on Nastolassa sijaitseva erityiskoulu, koulussa on noin 30 oppilasta, kouluun kuuluu sekä ylä- että ala-aste.
Ruokolaisten muistomerkki
Ruokolaisten muistomerkki sijaitsee Lieksassa Savijärven kylässä Tolkeen metsäautotien varressa. Vuonna 1968 paljastettu muistomerkki on pystytetty Suomen sisällissodan aikana 15. huhtikuuta 1918 suojeluskuntalaisten paikalla ampumien neljän veljeksen Antti, Olli, Tahvo ja Eino Ruokolaisen muistoksi. Luonnonkiveen kiinnitetyn muistokilven suunnittelivat Tauno Nevalainen ja Antero Kalavaara.
Ruokolaisten neljä veljestä piileskelivät parin kilometrin päässä kotitalostaan suon keskellä sijainneessa saunassa sen jälkeen kun Lieksan suojeluskuntalaiset olivat vanginneet heidän vanhimman veljensä. Valkoiset löysivät heidän piilopaikkansa ja ampuivat veljekset saunan taakse samalle paikalle johon muistomerkki on pystytetty. Veljekset on haudattu Lieksan vanhalle hautausmaalle.
Lieksassa on myös toinen Suomen sisällissotaan liittyvä punaisten muistomerkki. Ruunaassa Änisenkankaalla sijaitsee 7. maaliskuuta 1918 paikalla ammuttujen punapakolaisten muistoksi vuonna 1949 pystytetty muistomerkki.
Lähteet
63.65758°N, 29.81649°W
Michelle Fairley
Michelle Fairley (s. 17. tammikuuta 1964) on pohjoisirlantilainen näyttelijä.
Fairley syntyi vuonna 1964 Ballycastlen kylässä Pohjois-Irlannissa. Hän tutustui näyttelemiseen teini-ikäisenä Ulster Youth Theatren riveissä. Asuttuaan muutamia vuosia Belfastissa ja oltuaan siellä mukana amatööriteatteritoiminnassa ystävänsä Conleth Hillin kanssa hän lähti Manchesteriin opiskelemaan teatteria. Vuonna 1986 Fairley sai roolin Christina Reidin näytelmästä Joyriders ja muutti Lontooseen, missä hän on asunut siitä lähtien.
Vuonna 2008 Fairley oli Laurence Olivier -palkintoehdokkaana sivuosastaan Emiliana Donmar Warehousen teatteriproduktiossa Shakespearen Othellosta.
Maaliskuussa 2010 Fairley valittiin Catelyn Starkin rooliin HBO:n televisiosarjassa Game of Thrones. Hän korvasi roolissa Jennifer Ehlen, joka oli näytellyt osaa sarjan alkuperäisessä pilotissa. Sarjan ensimmäinen tuotantokausi esitettiin Yhdysvalloissa keväällä 2011.
Fairley on esiintynyt myös muutamassa Hollywood-elokuvassa, kuten Marokko 1972 (1998) ja The Others (2001). Hän esiintyy pienessä roolissa elokuvassa Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 1 (2010) Hermione Grangerin äitinä.
Fairley esittää 24 – Lontoo -televisiosarjassa terroristiäitiä.
Seitajärven partisaanihyökkäys
Seitajärven partisaanihyökkäyksessä 7. heinäkuuta 1944 Neuvostopartisaanit hyökkäsivät Savukosken Seitajärven kylään surmaten 11 naista ja lasta sekä myöhemmin Valtteri ja Eliisi Ollilan sekä Jalmari Arajärven.
Valtteri ja Eliisi Ollila
Valtteri Ollila (s. 8. helmikuuta 1928 – julistettu kuolleeksi 3. syyskuuta 1951, kuolinpäiväksi merkitty 1. tammikuuta 1949) oli Seitajärven kylän Ollilan talon 16-vuotias poika vuonna 1944 joutuessaan neuvostopartisaanien vangiksi.
Partisaanit hyökkäsivät kylään 7. heinäkuuta 1944 noin kolmelta aamuyöllä. Koska kylässä osattiin pelätä mahdollisia hyökkäyksiä, Ollilan perhe nukkui yötään talon navetan talliosassa hyttysteltan eli rankisen alla. Nähtyään neuvostosotilaita pihassa perhe päätti paeta navetan lantaluukun kautta. On sanottu, ettei leveäharteinen Valtteri mahtunut luukusta, mutta hyökkäyksestä pelastunut Sirkka Lakela on arvioinut, että Valtteri jättäytyi tahallaan jälkeen antaakseen muulle perheelle aikaa paeta.
Valtteri kuului sotilaspoikiin, oli saanut siirron toisesta osastosta kotikyläänsä ja asui tapahtumahetkellä kotitalossaan.
Ollilan talosta pakoon päässeet asukkaat menivät Värriön kenttävartioon, josta tehtiin puhelinhälytys hyökkäyksestä kello 5.30. Partisaanit kokosivat paikalle jääneet, hyökkäyksestä hengissä selvinneet kyläläiset ja veivät heidät Paavonmaana tunnettuun maastonkohtaan, jossa ampuivat osan heistä. Teloituspaikalle jäi haavoittuneena henkiin Mirja Arajärvi. Partisaanien takaa-ajoon hälytetyt Osasto Saun sotilaat löysivät heidät. Yhteensä Seitajärven hyökkäys vaati 15 uhria.
Status quo
Sanonta tulee diplomaattisesta lauseesta status quo ante (bellum), joka tarkoittaa ’tila jossa ennen (sotaa)’. Viitattaessa sotaa edeltäneeseen status quohon voidaan käyttää nimitystä status quo ex ante eli aikaisempi status quo. Näin saatetaan sanoa tilanteessa, jossa sota on jo alkanut ja alkuvaiheessa tappiolle jäänyt osapuoli haluaa aikaisemman, sotaa edeltäneen status quon palauttamista. Niinpä kun vuonna 1812 Ranska hyökkäsi Venäjälle, ehdotti keisari Aleksanteri I ennakkoehtona neuvotteluille, että Ranska vetäisi sotajoukkonsa vanhan rajan taakse. Keisari Napoleon I ei suostunut tähän eikä rauhanneuvotteluja aloitettu.
Seitajärven partisaanihyökkäys
Valtteri ja Eliisi Ollila
Valtteri Ollilan, hänen sisarensa Eliisi Ollilan sekä kylän vartioryhmään kuuluneen sotamies Matti Niirasen partisaanit veivät mukanaan. Heidän kohtalonsa jäi selvittämättä, kunnes kesäkuussa 2006 löydettiin Eliisi Ollilan ja Matti Niirasen jäännökset sekä 3. heinäkuuta 2006 Valtteri Ollilan luut Kieroharjun maastosta. Löydöt tehtiin aiempien tietojen pohjalta käynnistetyissä etsinnöissä. Todennäköisesti heidän luistaan oli osia löydetty jo 1960-luvulla. Uhrit on todettu teloitetun ampumalla.
Yritys saada asia YK:n käsittelyyn
Yhdysvalloissa ollessaan Olavi Alakulppi yritti keräämänsä todistusaineiston ja oman silminnäkijälausuntonsa avulla vakuuttaa YK:n sotarikoksia tutkivan komission Neuvostoliiton partisaani-iskujen yhteydessä tekemistä murhista ja tihutöistä, mutta turhaan. Savukosken Seitajärven tapauksesta hän kirjoitti oman silminnäkijälausuntonsa.
Muistomerkit
thumb|Professori [[Ensio Seppänen suunnitteli partisaaniuhrien muistomerkin, joka paljastettiin Seitajärvelle vuonna 1979.]] Seitajärven kylässä on kolme hyökkäyksen uhrien muistomerkkiä. Partisaani-iskun uhreille paljastettiin Seitajärventien vierelle 15. heinäkuuta 1979 Ensio Seppäsen suunnittelema muistomerkki, jossa luonnonkiveen kiinnitetyn reliefin liekit ja pistimet kuvaavat partisaanien aiheuttamaa tuhoa ja linnut ihmisten lähtöä ja vapautumista. Vuonna 1990 paljastettiin muistolaatta 11 kyläläisen teloituspaikalla Paavonmaalla, noin neljän kilometrin päässä kylästä. Valtteri ja Eliisi Ollilan muistolaatta paljastettiin 7. heinäkuuta 2001 heidän kotitalollaan.
Edmund Ho
Edmund Ho Hau-wah (s. 13. maaliskuuta 1955) on macaolainen poliitikko, joka oli vuosina 1999-2009 Kiinan kansantasavallan erityishallintoalue Macaon hallintojohtaja.
Hänen poliittinen uransa alkoi 1986, jolloin hänestä tuli Kiinan kansan neuvoa-antavan poliittisen konferenssin jäsen. Kaksi vuotta myöhemmin hänet valittiin Kiinan kansankongressin jäseneksi. Valintakomitea valitsi hänet Macaon hallintojohtajaksi 15. toukokuuta, 1999. Vuonna 2004 hänet valittiin toiselle kaudelle. Macaon hallintojohtajan tehtävän jälkeen hänet valittiin vuonna 2010 Kiinan kansankongressin varapuhemieheksi.
Lahdenperä
Lahdenperä voi tarkoittaa seuraavia:
Katkerimmat 2011–2017
Katkerimmat 2011–2017 on Viikatteen kokoelma-albumi, joka sisältää yhtyeen tuotantoa vuosilta 2011–2017. Se julkaistiin 8. syyskuuta 2017 levymerkillä Ranka Recordings.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan neljännelle sijalle.
Xenix
Xenix on Microsoftin 1970-luvun lopussa AT&T:ltä lisensoima Unixiin perustuva käyttöjärjestelmä. Xenix oli ensimmäinen IBM PC:lle tarjolla ollut Unix-järjestelmä. Santa Cruz Operation (SCO) hankki siihen myöhemmin yksinoikeudet ja ryhtyi levittämään sitä SCO UNIX -nimellä.
Ensimmäinen, Intel 8088 -prosessorille tarkoitettu versio Xenixistä toteutettiin AT&T:n Unix System III:n pohjalta laajentaen ja valmistui vuonna 1983. Intel 80286 -pohjaisiin PC AT-koneisiin tarkoitetun version pohjana oli AT&T Unix System V Release 2 ja se julkaistiin 1985. Santa Cruz Operation teki lisenssisopimuksen XENIX:istä Microsoftin kanssa 1987. Samana vuonna ilmeistyi 80386-prosessoria hyödyntävä XENIX 386. Se kykeni käyttämään maksimissaan 16 MB RAM-muistia.
Jean-Loup Chrétien
pienoiskuva|Jean-Loup Chrétien Jean-Loup Chrétien (s. 20. elokuuta 1938 La Rochelle, Ranska) on ranskalainen avaruuslentäjä eli spationautti. Hän oli Ranskan ja Länsi-Euroopan ensimmäinen avaruuslentäjä. Hän oli sotilaslentäjä vuodesta 1962 siihen asti kun siirtyi CNESiin. Hän lensi Sojuz T-6 -, Sojuz TM-7 -ja STS-86 -lennoilla.
Anthony DeAngelo
Anthony DeAngelo (s. 24. lokakuuta 1995 Sewell, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa NHL-joukkue Carolina Hurricanesissa. Alun perin Tampa Bay Lightning varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 19. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. The Hockey News- ja Eliteprospects.com -sivustojen mukaan DeAngelon vahvuuksiin kuuluu luistelu, hyökkäyspään pelaaminen, nopeus, ylivoimapelaaminen ja luovuus. Hänellä on kuitenkin kehitettävää oman pään pelaamisessa, kaksinkamppailuvoimassa ja sijoittumisessa. DeAngelo laukoo oikealta.
Seuraura
USHL-joukkue Cedar Rapids RoughRiders varasi DeAngelon 222. pelaajana vuonna 2010. Hän pelasi joukkueessa kauden 2010–2011, jonka jälkeen DeAngelon varasi Sarnia Sting 26. pelaajana OHL:n varaustilaisuudessa 2011. DeAngelo siirtyi Stingiin kaudeksi 2011–2012. Kaudella 2012–2013 hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 9+49=58, joilla DeAngelo voitti koko OHL:n puolustajien syöttöpörssin ja sijoittui puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Kaudella 2013–2014 hän teki runkosarjassa pelipaikkaansa nähden hyvin yli piste per peli -tahdilla 51 runkosarjaottelussa tehot 15+56=71, joilla DeAngelo voitti koko liigan puolustajien piste- ja syöttöpörssin. Hän jakoi myös Stingin sisäisen syöttöpörssin voiton Nikolai Goldobinin kanssa ja sijoittui sisäisessä pistepörssissä toiseksi hänen jälkeensä. DeAngelo pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa sekä CCM/USA Hockey All-American Prospects Gamessa. Hänen kauteensa mahtui myös kahdeksan kuukauden mittainen pelikielto, jonka DeAngelo sai helmikuussa 2014 joukkuetoveriinsa kohdistuneesta solvaavasta lausumastaan.
Tampa Bay Lightning varasi DeAngelon ensimmäisellä kierroksella 19. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Kaudella 2014–2015 hän nousi Stingin varakapteeniksi. Joulukuussa 2014 DeAngelo teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Lightningin kanssa. Hän johti Stingin sisäisen piste- ja syöttöpörssiä tehoilla 10+28=38, kunnes joukkue kauppasi DeAngelon Sault Ste. Marie Greyhoundsiin vaihdossa Anthony Salintriin, vuoden 2015 toisen, vuoden 2017 toisen ja vuoden 2018 kolmannen kierroksen varausvuoroon. Lopulta DeAngelo voitti koko OHL:n puolustajien piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 25+64=89. Kevään 2015 pudotuspeleissä hän oli Greyhoundsin paras syöttäjä 16 syöttöpisteellään. DeAngelo palkittiin kauden päätteeksi OHL:n parhaana puolustajana Max Kaminsky Trophylla ja valittiin liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Hänet palkittiin myös koko CHL:n parhaana puolustajana.
Kaudeksi 2015–2016 DeAngelo siirtyi Lightningin organisaatioon ja aloitti kauden AHL-joukkue Syracuse Crunchissa. Hän pelasi siellä koko kauden ja teki 69 runkosarjaottelussa tehot 6+37=43. DeAngelo oli joukkueensa tehokkain puolustaja ja sijoittui koko AHL:n puolustajien pistepörssissä seitsemänneksi. Kesän 2016 NHL:n varaustilaisuuden yhteydessä Lightning kauppasi hänet Arizona Coyotesiin vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon. Lightning käytti varausvuoron Libor Hájekiin.
Lokakuussa 2020 DeAngelo teki New York Rangersin kanssa kaksivuotisen ja yhteensä 9,6 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Heinäkuussa 2021 Rangers osti DeAngelon sopimuksen ulos.
Heinäkuussa 2021 DeAngelo solmi yksivuotisen ja arvoltaan yhden miljoonan dollarin sopimuksen Hurricanesin kanssa.
Heinäkuussa 2022 Hurricanes kauppasi DeAngelon Philadelphia Flyersiin vaihdossa toisen, kolmannen, neljännen ja seitsemännen kierroksen varausvuoroihin vuoden 2022 varaustilaisuudessa. Siirron jälkeen DeAngelo teki kahden vuoden jatkosopimuksen Flyersin kanssa.
Heinäkuussa 2023 Flyers osti DeAngelon sopimuksen ulos. Tämän jälkeen DeAngelo palasi vapaana agenttina Hurricanesiin vuoden mittaisella ja 1,675 miljoonan dollarin arvoisella sopimuksella.
Maajoukkueura
DeaAngelo pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015 sekä alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2012, jolloin hän oli Yhdysvaltain paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Adam Ernen ja Gabe Guertlerin kanssa kuudella syöttöpisteellään.
Vera Krepkina
Vera Samuilovna Krepkina (o.s. Kalašnikova;, ; 15. huhtikuuta 1933 – 25. huhtikuuta 2023) oli neuvostoliittolainen ja ukrainalainen pikajuoksija ja pituushypyn olympiavoittaja.
Krepkina voitti naisten pituushypyn olympiakultaa Roomassa 1960 olympiaennätystuloksella 637 cm, jolla hän kukisti hallitsevan mestarin, Puolan Elżbieta Krzesińskan kymmenellä senttimetrillä.
Somalia
Somalia on maa Afrikan sarvessa, Itä-Afrikassa. Maan pinta-ala on noin 638 000 neliökilometriä ja väkiluku noin 16,8 miljoonaa. Somalian suurin väestönryhmä ovat somalit. Somalian liittotasavalta perustettiin vuonna 1960. Aluksi se tunnettiin paimentolaisdemokratiana, kunnes Siad Barre kaappasi vallan vuonna 1969 ja perusti Somalian demokraattisen tasavallan, joka hajosi 1977 puhjenneen kapinoinnin ja 1980-luvun lopulla alkaneen sisällissodan seurauksena vuonna 1991.
Valta on maan eteläosassa Yhdistyneiden kansakuntien (YK) tunnustaman väliaikaishallituksen ja pohjoisosassa tunnustamattomien Somalimaan, Galmudugin, Puntmaan ja Maakhirin käsissä. Väkivalta on lisääntynyt väliaikaisen hallituksen kukistettua islamilaisten tuomioistuinten vallan Etiopian joukkojen avulla vuoden 2006 lopulla. Kaikki armeijat saavat toimeentulonsa ryöstelyllä ja huume­kaupalla. Rosvojoukot vaivaavat maaseutua.
Somalian historia
Muinaiset egyptiläiset tunsivat nykyisen Puntmaan alueen Somaliassa ja kutsuivat sen asukkaita mustiksi berbereiksi. Alueen perinteinen elinkeino on ollut paimentolaisuus ja asukkaat ovat käyneet kauppaa ohipurjehtivien arabien ja roomalaisten kanssa. Adalin sulttaanikunta syntyi 1300-luvulla. Se kesti pitkälle 1500-luvulle ja hajosi turkkilaisten ja portugalilaisten tukemissa sodissa ja pikkuvaltioiksi. Rannikolle syntyi joukko kaupunkivaltioita, jotka olivat tärkeitä keskuksia 1600-luvulle asti.
Vuoden 1884 Berliinin konferenssin myötä Euroopan maat alkoivat jakaa Afrikkaa keskenään ja 1800-luvun lopulla Italia, Ranska ja Britannia valtasivat alueelta siirto­maita. Britit ottivat Brittiläisen Somali­maan protektoraatikseen 1887 Egyptin joukkojen vetäytymisen jälkeen. Ranska ja Britannia sopivat alueittensa rajoista 1888. Italia perusti 1889 Italian Somalimaan Keski-Somaliaan, johon liitettiin Sansibarin sulttaanilta saadut maat. Pohjoisessa Ranska valtasi Afarsin ja Issasin alueet, jotka tunnettiin Ranskan Somalimaana ja joka itsenäistyi lopulta Djiboutina. Kaksikymmenvuotista vastarintasotaa brittejä vastaan johti Muhammed Abdullah Hassan perustaen Dervissien valtion joka kesti vuodesta 1896 aina vuoteen 1920 asti, jolloin vastarinta päättyi RAF:n pommituksiin. Italia liitti 1925 omiin alueisiinsa vielä Jubbajoen itäpuolisen alueen Keniasta.
Mussolinin aikana Italian joukot hyökkäsivät Abessiniaan (Etiopia) 1935 ja elokuussa 1940 Brittiläiseen Somalimaahan. Britit hyökkäsivät tammikuussa 1942 vapauttaakseen Italian miehittämät alueet, jotka vallattiin muutamassa kuukaudessa. Vuonna 1950 YK antoi Somalian Italian huoltohallintoalueeksi. Somalian Ogadenin maakunta luovutettiin Etiopialle.
Somalia itsenäistyi 26. kesäkuuta 1960, ja 1. heinäkuuta Italian Somalimaa ja Brittiläinen Somalimaa yhdistyivät itsenäiseksi liittovaltioksi. Kansalliskokous valitsi Aden Abdullah Osman Daarin ensimmäiseksi presidentiksi. Hän nimitti Abdirashid Ali Shermarken ensimmäiseksi pääministeriksi. Tasavallan alkuvaiheeseen kuuluivat rajariidat naapureiden Kenian ja Etiopian kanssa. Shermarke voitti seuraavat presidentinvaalit 1967. Shermarke murhattiin 15. lokakuuta 1969, jota seurasi 21. lokakuuta sotilasvallankaappaus. Asevoimien kenraalista Mohamed Siad Barresta tuli valtionpäämies.
Siad Barre julisti maan sosialistiseksi ja kansallisti suuren osan taloutta. Vanha verisukulaisuuteen perustuva klaanijärjestelmä pyrittiin hävittämään väkisin. Neuvostoliitto tuki aluksi Siad Barren hallitusta, mutta lopetti tukensa sen yritettyä vallata 1977 Etiopialta Ogadenin alueen. Siad Barre katkaisi välinsä Neuvostoliittoon ja hänen tukijakseen tuli Yhdysvallat. Somalian joukot menestyivät aluksi ja lähestyivät Addis Abebaa, kunnes Neuvostoliiton ja Kuuban avulla Etiopian joukot ajoivat ne pois Ogadenista 1978. Tyytymättömyys Siad Barrea vastaan alkoi kasvaa 1981, kun hän erotti Mijertyn ja Isaqin klaanien jäsenet hallituksesta. Siad Barre ajettiin viimein maanpakoon 1991.
Valtion hajoaminen
Siad Barren hallinnon kukistuminen sisällis­sodassa merkitsi valtion hajoamista ja valtavaa pakolaisuutta eli somalien diasporaa. Vuonna 1991 maan pohjoisosan entinen Brittiläinen Somalimaa julistautui itsenäiseksi nimellä Somalimaa. Vaikka se onkin Etelä-Somaliaa vakaampi, sitä ei ole virallisesti tunnustanut mikään valtio.
Vuonna 1992 Yhdistyneet kansakunnat lähetti apua Somaliaan, mutta Yhdysvaltain joukot joutuivat vetäytymään vuonna 1995 kärsittyään raskaita tappioita. Vuonna 1998 maan keskiosat julistautuivat autonomiseksi nimellä Puntmaa.
Somalian tasavaltaa ei ole käytännössä ollut olemassa tammikuun 1991 jälkeen. Eri klaanien edustajat tapasivat 1997 Kairossa ja sopivat uuden kansallisen hallituksen perustamisesta. Huhtikuussa 2001 sotaherrat Etiopian tukemana perustivat oman hallituksensa kansallista hallitusta vastaan. Lokakuussa 2002 21 sotivaa fraktiota ja väliaikainen hallitus solmivat aselevon ja 2004 perustettiin Keniassa uusi väliaikainen parlamentti. Lokakuussa se valitsi presidentiksi Abdullahi Yusufin.
Vuonna 1999 alkoi kolmas kapinaliike, ja Rahanweynin vastarinta-armeijan hallitsema Lounais-Somalia julistautui itsenäiseksi 1. huhtikuuta 2002. Sen pääkaupunki vallattiin kuitenkin saman vuoden lokakuussa ja sen päämiehet liittyivät väliaikaisen hallituksen ministereiksi. Heinäkuussa 2006 Somalian lounaiskulmassa Kenian rajalla oleva Jubamaa julistautui itsenäiseksi. Sekä Jubamaa että Lounais-Somalia tukevat väliaikaista hallitusta.
Väliaikaisesta hallituksesta liittovaltioksi
[[Tiedosto:Somalia map states regions districts.png|pienoiskuva|Somalian poliittinen tilanne.
]]
Vuoden 2006 aikana Mogadishusta lähtöisin oleva Islamilaisten oikeusistuinten liitto otti haltuunsa suuren osan maasta, ja joulukuussa 2006 se julisti olevansa sodassa väliaikaista hallitusta ja sitä tukevia Etiopian joukkoja vastaan. Joulupäivänä Etiopian ilmavoimat iski islamistien hallussa oleville lentokentille, ja Etiopian panssareiden ja tykistön tuella väliaikaisen hallituksen joukot etenivät nopeasti ja marssivat 28. joulukuuta Mogadishuun islamistien luovutettua sen ilman vastarintaa.
Väliaikaishallituksen saatua Etiopian joukkojen tuella pääkaupungin haltuunsa siellä käytiin 16-vuotisen sodan raskaimpia taisteluja. Kaupungissa surmattiin noin 2000 ja 365 000 asukasta ajettiin kaupungista maaseudulle.
Islamistien al-Shabaab-joukot ovat saaneet raporttien mukaan aseita, esimerkiksi Igla-ilmatorjuntaohjuksia, Eritrealta. Joukot ovat myös siirtyneet käyttämään sissi- ja itsemurhapommitustaktiikoita. Etiopian joukot vastasivat muun muassa käyttämällä valkoista fosforia. Sotaherrat ovat myös aktivoituneet ja hankkineet aseita saadakseen jälleen haltuunsa entiset alueensa. Merirosvous on myös lisääntynyt merkittävästi Islamilaisten oikeusistuinten liiton tappion jälkeen.
Somalian oppositio kokoontui syyskuussa 2007 Eritrean pääkaupungissa Asmarassa, jossa perustettiin Somalian vapautuksen allianssi (ALS). Sen osallistujat pyrkivät kaatamaan väliaikaishallituksen ja poistamaan maasta sitä tukevat Etiopian joukot, jotka eivät olleet osoittaneet vetäytymisen merkkejä, joko diplomatialla tai sodalla.
Marraskuussa 2008 presidentti Abdullahi Yusuf sanoi hallituksen olevan romahtamassa ja pitävän hallussaan vain Mogadishua ja Baidoaa, jossa käytiin päivittäisiä taisteluja. Hallitus ei kyennyt toimimaan lähinnä Abdullahi Yusufin ja pääministerin Nur Hassan Husseinin välisten ristiriitojen vuoksi. Vastarinnan johtoon taas nousi ääriradikaali islamistinen al-Shabaab-liike. Abdullahi Yusuf Ahmed erosi presidentinvirasta joulukuussa 2008 hävittyään valtataistelun pääministerille ja hallitukselle.