cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juan Antonio Ipiña
Jalkapalloa Ipiña pelasi kotimaakuntansa pikkuseuroissa, kunnes pääsarjaseura Real Sociedad hankki hänet riveihinsä kaudeksi 1933–1934. Real Sociedadissa hän pelasi kaksi kautta ennen siirtymistään pääkaupungin Atlético Madridiin, mutta pelit Atléticossa katkesivat jo yhden kauden jälkeen Espanjan sisällissodan alettua. Sisällissodan jälkeen Ipiña edusti kymmenen kautta Real Madridia ja nousi aina joukkueen kapteeniksi asti. Ajat olivat seuralle vaikeita eikä kansallisessa pääsarjassa tullut menestystä, paras sijoitus oli toinen vuosina 1942 ja 1945. Espanjan cupin joukkue kuitenkin voitti kahdesti peräkkäin vuosina 1946–1947. Espanjan maajoukkueessa Ipiña pelasi kuusi ottelua vuosina 1936–1946.
Pelaajauransa jälkeen Ipiña toimi valmentajana ja luotsasi Espanjan pääsarjassa Real Valladolidia, Real Madridia, Sevillaa ja Athletic Bilbaoa. Vuonna 1952 Real Madrid voitti hänen valmennuksessaan Etelä-Amerikassa pelatun Pequeña Copa del Mundon, joka oli Intercontinental Cupin eräänlainen edeltäjä. Kaudella 1953–1954 Ipiña toimi teknisenä sihteerinä, kun Real Madrid voitti ensimmäisen Espanjan pääsarjamestaruutensa sitten 1930-luvun.
Martha Graham
250px|thumb|right|Martha Graham ja [[Bertram Ross]] Martha Graham (11. toukokuuta 1894 Pittsburgh, Pennsylvania – 1. huhtikuuta 1991 New York) oli yhdysvaltalainen tanssija ja koreografi, joka oli yksi nykytanssin perustajista.
Graham syntyi Pennsylvaniassa. Hän liittyi vuonna 1924 Greenwich Village Follies -ryhmään ja alkoi opettaa ja suunnitella koreografioita. Grahamin yhteiskunnallinen näkemys ja feministinen tietoisuus heijaistui hänen töissään, esimerkiksi Revolt-produktiossa 1927. Hän loi tanssitavan, joka oli kurinalainen mutta uudenaikainen: liike lähtee lantiosta, jonka kutistaminen ja laajentaminen ovat olennainen osa tanssia. Hän opetti 1930-luvulla Bennington Collegessa ja New Yorkin yliopistossa. Vuonna 1951 hän kuului Juilliard Schoolin tanssiosaston perustajajäseniin. New Yorkissa avattiin 1920-luvulla Grahamin oma tanssikoulu Martha Graham Center of Contemporary Dance, johon otettiin oppilaiksi vain naisia.
Graham meni vuonna 1948 naimisiin Erick Hawkinsin kanssa. Graham lopetti tanssimisen 1960-luvun lopulla ja keskittyi myöhemmällä urallaan lähinnä koreografiaan. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 96-vuotiaana. Presidentti Gerald Ford myönsi Grahamille vuonna 1976 Presidential Medal of Freedomin. Time-lehti nimesi hänet vuonna 1998 vuosisadan tanssijaksi.
Peugeot 505
Peugeot 505 on Peugeot’n vuosina 1979–1992 valmistama ylemmän keskiluokan henkilöautomalli. 505 esiteltiin vähitellen korvaamaan edeltänyt Peugeot 504, ja lisäksi se korvasi myös suuremman 604-mallin sen valmistuksen päätyttyä vuonna 1985. Peugeot 505:n seuraajiksi tulivat Peugeot 405 ja 605. vasen|pienoiskuva|Peugeot 505 Break 505 muistutti muotoilultaan vuonna 1978 esiteltyä pienempää etuvetoista Peugeot 305 -mallia, mutta oli edeltäjänsä tavoin takavetoinen. Vuonna 1982 esiteltiin farmarimalli Break, joka oli saatavana myös kahdeksanpaikkaisena Familiale-versiona, jossa oli kolme istuinriviä. vasen|pienoiskuva|Peugeot 505 GTi Malli koki vuonna 1985 kasvojenkohotuksen, jossa suurin muutos oli täysin uusi sisusta. Myös takavaloja ja puskureita uudistettiin. Vuonna 1987 uuden 405-mallin esittelyn yhteydessä mallivalikoimaa supistettiin ja sedanin tuotanto päättyi vuonna 1989, jolloin markkinoille tuli uusi lippulaivamalli Peugeot 605. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Peugeot 505 Turbo Familiale.
The Barbara Stanwyck Show
The Barbara Stanwyck Show on yhdysvaltalainen antologinen draamasarja. Sarjaa ensiesitettiin NBC-televisiokanavalla 19. syyskuuta 1960 – 11. syyskuuta 1961. Barbara Stanwyck oli sarjan juontajana ja näytteli kaikissa puoli tuntia kestävissä jaksoissa eri rooleissa. Stanwyck voitti rooleistaan vuonna 1961 parhaasta naispääosasta Emmy-palkinnon.
Sarjan tuotti Desilu Studios ja ohjasi Stuart Rosenberg. Mustavalkoinen The Barbara Stanwyck Show kesti yhden tuotantokauden ja 37 jakson verran. Sarjaa esitettiin maanantai-iltaisin kymmeneltä.
E1 Entertainment, tunnettiin ennen nimellä Koch Vision ja The Archive of American Television julkaisi sarjan DVD:llä Yhdysvalloissa 13. lokakuuta vuonna 2009.
Harolanlahti (Orivesi)
Harolanlahti on Pirkanmaalla Orivedellä Talviaisten kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 25 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Se on kaksiosainen järvi siten, että sen läntinen osa Tarkanlahti on yhteydessä suurempaan järvenosaan noin 10 metriä leveän salmen välityksellä. Tarkanlahti on alle 300 metriä pitkä ja 160 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvelle näkyy koillisessa 115 metriä järven vedenpinnan yläpuolelle kohoavan Harovuoren huippu. Sen rantaviivan pituus on 3,4 kilometriä ja sen pohjoisrannat ovat peltomaata ja etelärannat metsämaata. Järven lähiympäristössä sijaitsee neljä maatilaa ja pari muuta kiinteistöä. Rannoille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa. Järven etelärantaa seuraa valtatie 9 ja Orivesi–Jyväskylä-rautatie. Järven kiertää sen pohjoispuolelta yhdystie 14301.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Harolanlahden kummatkin järvialtaat ovat samalla korkeudella Lopenselän kanssa, jonka vedenpinta on samalla korkeudella Koljonselän kanssa. Harolanlahteen on johdettu muutama pelto-oja. Niiden lisäksi siihen laskevat Oinasjärven ja Eskolanjärven laskuojat sekä Talviaistenjoki, joka on Äväntäjärven laskujoki. Harolanlahden oma lasku-uoma laskee Tarkanlahdelta Lopenselän Ikkaanlahteen. Vesireitti jatkaa siitä Koljonselälle ja edelleen Längelmäveteen.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa kartassa pohjoisranta oli vielä metrikköä, joka on raivattu pelloksi vuoden 1977 kartan julkaisuun mennessä. Talviaistenjoen suulla oli saari, joka vuoteen 1977 mennessä maatunut rantaan kiinni niemeksi.
Bronkopulmonaalinen dysplasia
thumb|Bronkopulmonaalinen dysplasia Bronkopulmonaalinen dysplasia on pienten keskoslasten krooninen keuhkosairaus. Siinä vauvan lisähapen tarve jatkuu yli ajankohdan, jolloin alkuperäiseen laskettuun aikaan olisi jäljellä neljä viikkoa.
Sairaus puhkeaa useimmiten syntymän jälkeen ja sairaudella on yleensä vahva yhteys keuhkojen kehittymättömyyteen. Sairauden hoidossa käytetään usein hengityskonetta ja kortisonihoitoa.
Nenäapina
Nenäapina (Nasalis larvatus) on Borneon saarella Indonesiassa asuva erittäin uhanalainen apinalaji. Se on Nasalis-suvun ainoa tunnettu edustaja.
Tuntomerkit
pienoiskuva|210px|vasen|Nenäapina. Vanhempi uros. pienoiskuva|210px|vasen|Nuori nenäapina. Nenäapinoiden urokset ja naaraat poikkeavat kokonsa puolesta toisistaan huomattavasti urosten ollessa naaraita isompia. Urosten keskimääräinen pituus on 73–76 cm ja paino 20 kg. Naaraat ovat puolestaan keskimäärin 61–64 cm ja painavat puolet uroksen painosta. Lajin naarailla on muihin kädellisiin verrattuna huomattavan suuri nenä, mutta vain uroksilla on lajille tyypillinen erittäin suuri nenä. Uroksen nenällä voi olla pituutta jopa yli 10 cm.
Levinneisyys ja elinympäristö
Nenäapina on Borneon saaren endeeminen laji, ja sitä tavataan saarella Brunein, Indonesian Kalimantanin sekä Malesian Sarawakin ja Sabahin alueilla. Alun perin lajia tavattiin koko Brunein rannikolla sekä sen lähistöllä sijaitsevilla Berhalan, Sebatikin ja Pulau Lautin saarilla. Laji jaetaan toisinaan kahteen alalajiin, mutta alalajia N l. orientalis ei kaikki auktoriteetit tunnusta.
Lajin elinalue Borneossa keskittyy rannikolle ja saaren sisämaata halkovien jokien varsille. Sitä tavataankin jokivarsien ja rannikon metsissä, mangrovemetsissä, makeanveden suometsissä ja turvesoilla. Lajin yksilöt liikkuvat vain harvoin kauemmas elinalueensa vesiympäristöistä, kuten joilta tai rannikolta. Yhdeksi syyksi tälle on ehdotettu sitä, että pidemmällä sisämaassa maaperästä puuttuu lajin ruokavaliolle tärkeitä mineraaleja ja suoloja.
Elintavat
Lajin yksilöt elävät ryhmissä, tavallisesti 1,3–9 km² kokoisella alueella. Eri ryhmien alueet ovat usein päällekkäiset, mutta ryhmät eivät käyttäydy alueellisesti eli puolusta alueitaan. Jokien läheisyydessä nenäapinat nukkuvat joen vierellä ja siirtyvät päiväksi kauemmaksi sisämaahan. Ne vaeltavat kuitenkin vain harvoin yli kilometrin päähän joesta. Lajin yksilöt ruokailevat tavallisesti aamulla ja illalla ennen auringonnousua. Nenäapinan päivä kuluu ruokailun ohella liikkuessa paikasta toiseen ja lepäämällä. Lajin yksilöt viettävät aikansa pääasiassa puissa. Nenäapinat ovat myös hyviä uimareita ja voivat sukeltaa kokonaan veden alla jopa 20 metriä. Ehkäpä välttääkseen saalistajia nenäapinat ylittävät vesiä mieluiten hyppäämällä puusta puuhun vastarannalla.
Nenäapinan huomattavin saalistaja on valegaviaali, joka saalistaa sekä täysikasvuisia, että nuoria yksilöitä. Muita lajin saalistajia ovat esimerkiksi puuleopardi, varaanit, pytonkäärmeet, suistokrokotiili ja harjakotka.
Uhat ja suojelu
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee nenäapinan erittäin uhanalaiseksi lajiksi, koska vuonna 2020 tehdyn arvion mukaan sen kanta on pienentynyt 36 vuodessa eli kolmessa sukupolvessa yli 70 prosenttia. Metsästys ja elinympäristöjen tuhoutuminen uhkaavat silti edelleen suurinta osaa populaatiosta. Suurin syy lajin vähenemiselle on sen elinympäristöjen tuhoutuminen maatalouden ja metsäteollisuuden tieltä. Etenkin jokivarsien metsien ja mangrovemetsien kaataminen uhkaa lajin selvitymistä. Toinen uhka on metsästys, ja rauhallisena lajina nenäapina on helppo saalis. Metsästys saattaa nopeasti tuhota kokonaisia kantoja. Lajia metsästetään ruuaksi, mutta myös sen besoaarikivien takia, joita käytetään perinteisessä kiinalaisessa lääketieteessä.
Laji on suojeltu CITES-sopimuksen liitteessä 1 koko sen esiintymisalueella. Paikoittain sen suojelu kärsii kuitenkin rahoituksen ja tietämyksen puutteesta. Lajia tavataan yhteensä 16 suojelualueella, ja sitä pidetään vain harvoin vankeudessa Aasian ulkopuolella sen hyvin erikoistuneen ruokavalion takia.
Honoré de Balzac
Honoré de Balzac (20. toukokuuta 1799 Tours – 18. elokuuta 1850 Pariisi) oli merkittävä ranskalainen kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Ukko Goriot, Saiturin tytär ja Bette-serkku.
Balzac luetaan kirjallisuuden realismin kantaisiin, vaikka iso osa hänen tuotannostaan kunnioittaa ranskalaisen romantiikan perinteitä. Hänen teossarjansa Inhimillinen komedia (La Comédie humaine) käsittää yli 90 toisiinsa nivoutunutta romaania ja novellia, joilla hän yritti kuvata oman aikansa ranskalaisen porvariston elämää. Kunnianhimoinen suurprojekti jäi pahasti kesken.
Balzac kuului itse porvaristoon, mutta ihannoi aatelistoa. Lisukkeen "de" hän lisäsi nimeensä itse. Balzac kirjoitti jopa 15 tuntia päivässä, lähinnä mustan kahvin voimalla. Hän oli Puolassa asuvan naisen kanssa kirjeenvaihdossa 15 vuotta, mutta tapasi tämän vasta vuosi ennen kuolemaansa ja ehti olla naimisissa kolme kuukautta.
Elämä
Balzac syntyi Toursissa keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä, joka oli osallistunut Pariisin kommuuniin, johti siellä sairaalaa. Vuonna 1814 perhe muutti Pariisiin. Siellä Honoré de Balzac kuunteli luentoja Sorbonnessa, luki kirjastoissa ja isänsä vaatimuksesta opiskeli kolme vuotta oikeustiedettä. Sen sijaan että olisi asettunut maaseudulle lakimieheksi, hän taivutteli perheensä elättämään itseään vielä kahden vuoden ajan Pariisissa kirjailijana. Hän sai kuitenkin aikaiseksi vain huonon näytelmän Cromwellista.
Vuosina 1822–1829 Balzac julkaisi kymmenen romanttista teosta halpojen kirjakauppojen kautta. Hän yritti toimia myös kustantajana ja kirjapainon osakkaana, mutta liiketoiminta tuotti vain kasvavia velkoja.
Vuodesta 1832 Balzac oli kirjeenvaihdossa rikkaan puolalaisen rouvan, Eveline Hanskan kanssa. Evelinen aviomies kuoli vuonna 1841. Lokakuussa 1848 Balzac matkusti Ukrainaan. Sairauden heikentämä Balzac ja Hanska menivät naimisiin keväällä 1850 ja muuttivat Pariisiin, missä Balzac kuoli saman vuoden elokuussa.
thumb|[[Auguste Rodinin 1891-1892 veistämä Honoré de Balzacin pronssinen rintakuva. Victoria and Albert Museum, Lontoo.]]
Mike Bullard
Michael Brian Bullard (s. 10. maaliskuuta 1961 Ottawa, Ontario, Kanada) on uransa lopettanut kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Ura
Pittsburgh Penguins varasi Bullardin vuoden 1980 NHL:n varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella varausvuorolla 9. Ennen NHL-varausta Bullard pelasi juniorina Brantford Alexandersissa OHL:ssä ja OMJHL:ssä. Bullard teki Brantfordissa 174 pelissä 356 tehopistettä.
Bullard teki NHL-debyyttinsä Pittsburghissa kaudella 1980–1981 pelaten runkosarjassa 15 ottelua tehopistein 1+2=3. Seuraavalla kaudella Bullard teki läpimurtonsa NHL:ssä tehtyään tehopisteet 36+27=63 75:ssä runkosarjan ottelussa. Bullard teki Pittsburghissa neljästi yli 30 maalia runkosarjassa. Parhaana kautenaan (1983–1984) hän teki 51 maalia. Samalla kaudella hän pelasi ainoan kerran NHL:n tähdistöottelussa.
Bullard ajoi autolla kahden ihmisen päälle 31. tammikuuta 1985. Uhrit loukkaantuivat lievästi ja heitä hoidettiin sairaalassa. Bullard pidätettiin ja häntä epäiltiin rattijuopumuksesta.
Bullard pelasi Pittsburghissa seitsemän kautta ja toimi seuran kapteenina lokakuusta 1984 marraskuuhun 1986, jolloin hän siirtyi kesken kauden 1986–1987 Calgary Flamesiin. Kahden Calgaryssä pelatun kauden jälkeen Calgary myi Bullardin seitsemän pelaajan kaupassa St. Louis Bluesiin, josta se vaihdossa muun muassa Mark Hunterin ja Doug Gilmourin. Bullard pelasi vain 20 ottelua St. Louisissa, ennen kuin seura vaihtoi hänet Philadelphia Flyersin Peter Zezeliin. Bullard pelasi Philadelphiassa vielä kaksi kautta ennen siirtymistään Eurooppaan.
Bullard pelasi yhden kauden (1990–1991) Sveitsin pääsarjan HC Ambrì-Piottassa ennen paluutaan NHL:ään, tällä kertaa Toronto Maple Leafsiin. Bullardin NHL-ura päättyi lopullisesti kauden 1991–1992 jälkeen, kun hän teki seuraavaksi kaudeksi sopimuksen Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneen SC Rapperswil-Jonan kanssa. Yhden Rapperswilissä pelatun kauden jälkeen Bullard siirtyi Saksan pääsarjan EV Landshutiin.
Bullard pelasi Saksassa vuosina 1993-2003 viisi kautta Landshutissa, kaksi kautta Berlin Polar Bearsissa, kolme kautta Schwenningen Wild Wingsissa sekä puoli kautta toisen sarjatason Heilbronner EC:ssä. Hän lopetti uransa kauden 2002–2003 jälkeen. Vuonna 1994 Bullard valittiin Saksassa liigan parhaaksi pelaajaksi. Hänestä tuli helmikuussa 2003 ensimmäinen pelaaja, joka saavutti 500 pisteen rajan Saksan DEL-liigassa. Kun Bullard lopetti uransa hän johti DEL-liigan maali-, syöttö- ja pistetilastoa (209+291=500).
Pelaajauran jälkeen Bullard siirtyi valmentajaksi. Valmentajana hänen seurojaan ovat olleet Saksassa ERC Schwenningen, ESV Kaufbeuren ja EV Landshut sekä Itävallassa Graz 99ers.
Alutagusen kansallispuisto
Alutagusen kansallispuisto on kansallispuisto Peipsijärven pohjoispuolella Itä-Virumaan maakunnassa Koillis-Virossa.
Šiauliai
thumb|right|220px|Ristikukkula thumb|left|250px|Šiauliain Pietarin-Paavalin katedraali, joka on rakennettu alun perin 1600-luvun taitteessa Šiauliai (,, , 1800-luvulla , sittemmin ) on Liettuan neljänneksi suurin kaupunki, jonka asukasluku vuonna 2011 oli 109 328 asukasta.
Alutagusen kansallispuisto
Alutagusen kansallispuisto perustettiin 24.11.2018 yhdistämällä 11 suojelualuetta, se kattaa yhden prosentin Viron pinta-alasta ja se on Viron kuudes ja nuorin kansallispuisto. Puistolla on pinta-alaa yhteensä 45 019,4 hehtaaria, josta vesistöä on 795,9 ha. Puistoa hallitsee ja hoitaa Viron ympäristöviraston pohjoinen aluekeskus. Puiston tarkoitus on suojella Itä-Virolle ominaista massiivisia suo-, metsä- ja rannikkomaisemia sekä alueellista historiallista ja kulttuurista perintöä, säilyttää ja palauttaa soiden, metsien, niittyjen, järvien, jokien ja Peipsijärven rannikon kasvustoa ja ekologisia yhteisöjä, alueelle ominaista maaston muodostumia, eliöstön monimuotoisuutta, suojeltuja lajeja sekä tärkeitä muuttolintujen pesintäpaikkoja. Tarkoitus on suojella mm. Selisoon, Murakan ja Puhatun soita , Kurtnan järvirikasta kumpualuetta, Jõuga- ja Kõnnu-harjustoa, Mäetagusen tammilehtoa t. tammistoa , Tärivere-kukkulaa , Peipsirannan dyynejä, Narvanjoen juolua- ja ketoalueita ja Alutagusen suonselänteitä. Tämä on Viron suurin havumetsien alue, johon kuuluvat sekä Viron pisin hiekkaranta ja maan ainoat mannermaiset 5–20 metrin korkuiset dyynit Peipsijärven pohjoisrannalla että ainutlaatuinen Smolnitsan dyynistö.
Šiauliai
Historia
thumb|220px|Šiauliai ensimmäisen maailmansodan aikana Šiauliai perustettiin 22. syyskuuta 1236. Vuonna 1445 sinne rakennettiin puukirkko, jonka tilalle rakennettiin 1625 yhä kaupungissa olevalla tiilikirko.
Vuosien 1500 ja 1700 välillä Ruotsin sotavoimat ja rutto tuhosivat kaupunkia, mutta 1700-luvun lopussa paikalle syntyi teollisuutta. Vuonna 1795 Siauliaista tuli alueen hallinnollinen keskus ja 1800-luvulla kaupungista tuli kaupallisuuden keskus, joka muun muassa rautateitse yhdisti Liettuaa Riikaan ja Liepājaan. Kaupungin rautatieasema avattiin 1871.
Šiauliain rakennuksista tuhottiin Ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana noin 85 prosenttia ja kaupungin keskusta tuhoutui täysin. Uudelleenrakennus aloitettiin vuonna 1970.
Alutagusen kansallispuisto
Kansallispuistossa on 122 metrin korkeudessa merenpinnasta sijaitseva 28 metrin korkuinen Iisakun näkötorni. Puiston logossa on sääksi ja mäntyjä, koska Virossa sääksien elinympäristönä ovat soiset metsät ja sen melko leveä pesä on lähes aina rakennettu männyn latvaan. Se kuuluu suojelualueiden Natura 2000 -verkostoon.
Sijainti
thumb|left|Iisaku 2009 Alutagusen kansallispuisto kattaa valtaosan Itä-Virumaan Alutagusen kalkkikivitasangosta, joka sijaitsee Narvanjoen läntisellä rannalla, Pandiveren ylängön itä- ja kaakkoisosassa Narvanjoen vesistö- ja Mustveejoen valuma-alueella. Hyvin varovasti kohti Peipsijärveä ja Narvanjokea kaltevan alangon tyypillisimpiä piirteitä on harva-asutus.
Šiauliai
Liikenneyhteyksiä
Šiauliain linja-autoasema sijaitsee kaupungin keskustassa osoitteessa Tilžës gatvė 109. Asemalta liikennöidään paikallisia, maakunnallisia ja kaukoliikenteen linja-autoja, muun muassa Kaunakseen, Klaipėdaan, Panevėžysiin, Riikaan ja Vilnaan. Myös Šiauliain rautatieasemalta, joka sijaitsee 700 metruiä linja-autoaseman kaakkoispuolella, pääsee esimerkiksi Kaunasiin, Klaipėdaan ja Vilnaan päivittäin.
Noin 6 kilometriä kaupungin keskustan kaakkoispuolella sijaitsee Zokniain lentotukikohta, toiselta nimeltään Šiauliain lentoasema. Se on nykyisin NATOn Baltian ilmavalvonnan käytössä. Säännöllistä matkustajaliikennettä ei kansainvälisen lentokentän asemasta huolimatta juuri ole.
Alutagusen kansallispuisto
Sijainti
thumb|left|Vasknarvan venepaikka Kansallispuisto sijaitsee Itä-Virumaan maakunnassa, pääasiassa Alutagusen kunnan alueella ja ulottuu hieman Lüganusen, Jõhvin ja Toilan kuntien alueelle. Suojelualue yltää
• sekä Alutagusen kunnassa Agusalun, Alajõe, Allikun, Arvilan, Ediveren, Imatun, Jaaman, Jõugan, Kaatermun, Kamarnan, Karjamaan, Karolin, Katasen, Kiiklan tai Kellassaaren, Kivinõmmen, Konsun, Kuningakülan, Kurtnan, Kurun, Lõpen, Metskülan, Mäetaguse küla, Ongassaaren, Oonurmen, Permiskülan, Pootsikun, Puhatun, Rajakülan, Remnikun, Roostojan, Smolnitsan, Sällikun, Taga-Roostojan, Täriveren, Uhen, Uuskülan, Vasaveren, Varesmetsan, Vasknarvan ja Väike-Pungerjan kylissä ja Iisakun että Mäetagusen pienkauppalassa,
Šiauliai
Ristikukkula
Šiauliain lähellä sijaitsee Ristikukkula, jonne on pystytetty kymmeniä tuhansia ristejä. Ristejä kukkulalle tuotiin Puola-Liettuan kapinoiden yhteydessä vuosina 1831 ja 1863 tsaarin Venäjää vastaan taistelleiden kansallismielisten, kapinoissa menehtyneiden uhrien muiston kunnioittamiseksi. Neuvostoliitto ei pitänyt Ristikukkulasta ja neuvostovallan aikana ristejä hävitettiin useampaan otteeseen. Ihmisten pääsy kukkulalle pyrittiin estämään jopa armeijan ja KGB:n avuin.
Neuvostoliiton hajottua kukkulalle tulivat pyhiinvaeltajat ja siellä pidettiin messuja ja hartauksia. Kohteesta tuli myös kansainvälisesti tunnettu nähtävyys ja turistikohde viimeistään, kun puolalaissyntyinen paavi Johannes Paavali II kävi kukkulalla vuonna 1993.
Alutagusen kansallispuisto
Sijainti
• Lüganusen kunnan Lipu, Tarumaan ja Virunurmen kyliin,
Dick Eklund
thumb|200px|Eklund vuonna 2010.
Richard Eklund Jr. (s. 3. toukokuuta 1957) on entinen yhdysvaltalainen ammattinyrkkeilijä, joka kilpaili vuosina 1975–1985. Vuonna 2010 julkaistu elokuva Taistelija (The Fighter) kertoo Eklundin ja hänen nyrkkeilyssä valmentamansa velipuolen Micky Wardin elämästä.
Alutagusen kansallispuisto
Sijainti
• Jõhvin kunnan Kosen kylään,
• että Toilan kunnassa Konjun kylään. thumb|left|Rüütli-suo Murakan luonnonsuojelualueella Joidenkin lähteiden mukaan :
• Alutagusen kansallispuistoon yhdistettiin Puhatun, Agusalun, Murakan ja Selisoon luonnonsuojelualueet, Kurtnan, Smolnitsan, Jõugan, Struugan ja Mäetagusen maisemansuojelualueet, Narvanjoen latvaseudun suojelualue ja Iisakun puistometsä; thumb|Kurtna • Alutagusen kunnanlehden mukaan maaliskuussa v. 2018 kansallispuiston 43 568 hehtaarin kokopinta-alasta valtion maata on 42 627 ja yksityistä 910 hehtaaria, Alutagusen kunnan maita 38 426, Lüganusen kunnan 5130, Toilan kunnan 9 ja Jõhvin kunnan 3 hehtaaria. Myöhemmin kesäkuussa v. 2019 suojelualueen osuus eri kunnissa on seuraava: Alutagusen kunta 32,4 % e. 47310 ha, Lüganusen kunta 20,9 % e. 12535 ha, Toilan kunta 6 % e. 1603 ha, Narva-Jõesuu 1,4 % e. 550 ha, Jõhvin kunta 0,4 % e. 53 ha, Narvan kaupunki 0,1 % e. 8 ha.
Joidenkin lähteiden mukaan Alutagusen pinta-ala on nykyisin noin 45 000, tarkemmin 45 019,4 hehtaaria.
Perustamisen historia
Nykyisin luonnonsuojelun alkupäiväksi Virossa lasketaan 14. elokuuta 1910, jolloin Itämeren Vaika-saarille perustettiin suojelualue. Tämän jälkeen ensimmäisen kansallispuiston perustamista Alutagusen alueelle harkittiin 1920-luvun alussa, kun Tarton yliopiston Viron luonnontieteilijäseura oli suunnitellut Viron ensimmäisen kansallispuiston Virumaalle Paasveren lähelle. Yhteiskunnan johtavat hahmot, Tarton yliopiston professorit Feodor Bucholtz ja Johannes Piiper vierailivat Paasverea ympäröivässä aarniometsässä ja olivat ihastuneita näkemästään. Yhdistys esitti tasavallan hallitukselle ehdotuksen ensimmäisen kansallispuiston perustamisesta ja ideaa tuki myös kasvitieteilijä, luonnontieteilijä ja Viron ensimmäinen luonnonsuojelutarkastaja Gustav Vilbaste (vuoteen 1935 Gustav Vilberg). Kansallispuiston perustaminen ei kuitenkaan onnistunut tuolloin ja suunnitelma hylättiin suurilta osin taloudellisista syistä. thumb|Agusalun maastosuojeluala Itä-Virumaan luonnonsuojeluhistoria ulottuu useiden kymmenien vuosien taakse, kun vuonna 1936 ensimmäisenä luonnonsuojelun kohteena täällä pidettiin presidentti Konstantin Pätsin palatsia ympäröivä Oru-puistoa. Tämän puiston hoito ja ylläpito työllisti yli sataa ihmistä. Luonnonsuojelun ensiaskeleeksi lasketaan ensimmäisen suon- ja kotkiensuojelureservaatin perustamista Murakan suolla Ratvan rämeelle vuonna 1938. Tästä lähinnä maakotkien, myös lapinpöllön ja liito-oravan pesimisalueesta tuli Viron ensimmäinen suonsuojelualue. Paikallisissa maisemissa asuu viisi kotkalajia, mustahaikaria, lapinpöllöjä ja muuttohaukkoja. Tuolloin maakotkat olivat hyvin harvinaisia kaikkialla Euroopassa ja Virossa niitä pesi arviolta vain viisi (nyt jopa 70) paria. Vuonna 1937 Viron kulttuurielokuvatuotanto teki Ratvasta Kotkanpesä-elokuvan, joka oli jo ennen toista maailmansotaa ehtinyt olla esityskiertueella Englannin elokuvateattereissa. Ratvan n. 1 110 hehtaarin suuruinen suojelualue oli tuolloin Viron suurin. Vuonna 1957 perustettiin kasvitieteellinen ja eläintieteellinen suojelualue Murakan suolle, joka vuonna 1981 sisällytettiin Murakan suon suojelualueeseen. Tutkijoiden painostuksella 8. kesäkuuta 1987 perustettiin Kurtnan 2 820 hehtaarin kokoinen maisemansuojelualue järvirikkaan kosteikon suojelemiseksi. Koko nykyiseltä ulottuvuudeltaan (14 059 ha) alue on ollut suojelualuetta alkaen v. 1997. Murakan luonnonsuojelualue sisällytettiin kansainvälisesti tärkeiden kosteikkojen e. Ramsarin alueiden luetteloon ja nykyisin se kuuluu maan nuorimpaan kansallispuistoon. Joten Alutagusen kansallispuistoa pidetään Viron suoalueiden suojelun kehtona.
Eesti Rahvusringhäälingun eli Viron yleisradion radiouutisten mukaan 25.01.2018 Viroon suunnitellaan uutta kansallispuistoa. Põhjarannik-lehdessä 07.12.2017 ilmestyneessä artikkelissa kerrotaan, että ympäristöministeriö haluaa luoda Itä-Virumaalle Alutagusen kansallispuiston ja että nimikkokunnalle tarkastettavaksi lähetetyssä konseptiluonnoksessa uusi luonnonsuojelualue ei tarkoita uuden alueen suojaamista tai uusien rajoitusten asettamista. Kansallispuiston tavoitteena on koota yhteen 11 nykyistä suojelu- tai suojelualuetta, jotta niitä voidaan paremmin ylläpitää ja markkinoida. Luotavan kansallispuiston päämajana olisi alun perin Alutagusen hallinnollisessa kuntakeskuksessa Iisakussa sijaitseva metsänhoito- ja ympäristövirasto. Jos paikalliset asukkaat hyväksyvät ajatuksen ja osapuolten kanssa päästään yhteisymmärrykseen Alutagusen kansallispuiston perustamisesta, ympäristöministeriö haluaa tämän luonnonsuojelualueen virallistaa vuonna 2018, jolloin se olisi ”myös arvokas lahja 100 vuotta täyttävälle Virolle”.
Uuden kansallispuiston perustamista koskien luonnonsuojelulain muutosluonnos lähetettiin v. 2018 huhtikuussa hyväksyttäväksi sekä ministeriöille että paikallishallinnoille. Heinäkuun loppupuolella tasavallan hallitus päätti hyväksyä luonnosluonnoslain muutoksen, jonka mukaan perustetaan uusi Alutagusen kansallispuisto. Sen jälkeen kansallispuiston perustamiskysymys otettiin esille parlamentissa. Ympäristövaliokunta kannatti 17.syyskuuta 2018 järjestetyssä kokouksessaan uuden Alutagusen kansallispuiston perustamista. Itä-Viron suo-, metsä- ja rannikkomaisemien sekä perintökulttuurin suojelemiseksi tarkoitetun uuden kansallispuiston avaamisesta uutisoitiin 24.11.2018.
Metsähakkuiden uhan vuoksi Viron luonnonsuojelusäätiö ehdotti syksyllä 2020 niin ympäristövirastolle kuin -ministeriölle Alutagusen kansallispuiston laajentamista ensisijaisesti arvokkaiden valtionmetsien osalta. Laajentamisehdotuksessa kansallispuistoon on tarkoitus lisätä enintään 282 km² luontoarvoalueita, jotka sijaitsevat pääasiassa valtion mailla ja yli puolet liitettävästä alueesta on jo suojeltua. Mm. pinta-alaltaan yhteensä 609 hehtaarin kokoinen Arvilan ja Mustassaaren metsojen pysyvä elinympäristö. Ehdotuksenalaisia yksityisiä alueita on hieman yli 4 % eli laajennus vaatisi silti noin 11,3 km²:n verran yksityistä metsää ja maata, josta aiemmin suojaamattomia on alle 0,9 km² verran. Kansallispuiston laajennus lisäisi 115 km² verran rajoitusvyöhykkeitä, joilla maltillinen taloudellinen toiminta on edelleen sallittua, ja muu laajennusalue on suunniteltu erityissuojelualueeksi. Alkaen 1.1.2021 käyttöönotetun yhteisten suojelusääntöjen mukaan kansallispuistoon lisättiin viereinen, jo suojeltu Arvilan ja Mustassaaren metsojen elinympäristö ja aiemmin suojaamaton metsäalue, jonka pinta-ala on 38 hehtaaria. Myös kansallispuiston rajoja tarkennettiin pääkartan uusimman version perusteella, mikä tarkoitti täydennystä vielä 41:llä hehtaarilla, ja sekä liitettävä metsäalue että rajamuutokset kattavat vain valtion maa-alueen. Suojelualueen kokonaispinta-alan kasvua tuli 79 hehtaarilla.
Kuvaus
thumb|left|Puhatu luonnonsuojelunalueen Liguski-rajoitusvyöhyke Kansallispuiston ytimen muodostavat laajat suoalueet (23 855 hehtaaria eli 54 %) ja metsämaisemat (18 759 hehtaaria eli 42 %) vaihdellen kammuodostelmien, harjujaksojen ja dyynistöjen kanssa. Alutagusen kansallispuisto kattaa valtaosan ympäröivää aluetta alempana, noin 30–40 m merenpinnan yläpuolella levittäytyvästä Alutagusen alangosta tai tasangosta, jossa on jääkauden loppuvaiheen jäätikkövedellä täyttyneitä painaumia ja onteloita ja tasaisia turvesoita. Se selittää maaperän kuvion, jossa hallitsevat laajamittaiset kamesterassit ja hajanaista savipintaa kattavat hellävaraisesti aaltoilevat hiekkatasangot, jotka ovat pääasiassa turpeen peitossa. Jõugan ja Kõnnun selänteet ovat 30–40 metriä korkeita ja niiden juurella on viisi metsän ympäröimää järveä. Korkein maastonkohouma on yli 92 metriä merenpinnasta kasautuva geologinen drumliini Kuremägi, jonka selänteellä sijaitsee ortodoksinen Pühtitsan nunnaluostari. Kuremäen rinteessä on myös suhteellisen harvinainen lajirikas rinneniitty ja etelämpänä Kivinõmme-metsässä ns. kasaumahautausmaa, jonka tiettyä osaa tunnetaan Viron kansalliseepoksen päähenkilön Kalevipojan hautana. Etelämpänä on Viron korkein harjujakso Iisaku, johon kuuluu yksi Viron korkeimmista huipuista, merenpinnasta 94 metrin korkeuteen nouseva Täriveren harju , ja jossa asuu liito-oravia. Viime jääkauden aikana jään sulamisesta syntyneet sedimentit täyttivät Vasaveren muinaislaakson ja kertyivät sulavien jääpankkien väliin Kurtnan kummuille, joka on pääasiassa hienorakeista kvartsirikasta hiekkaa 69 m merenpinnan yläpuolella. Harjut ovat mäntymetsän peitossa ja niiden välissä on painauma-, yleisimmin lämpökarstialkuperää olevia, huomattavan syviä ja epämääräisen muotoisia altaita, johon syntyneet järvet muodostavat Viron suurimman Kurtnan järvialueen. Alutagusen kansallispuisto eroaa muista siinä, että se luotiin yhdistämällä 11 suojelualuetta, johon kuuluvat:
• Puhatu-, Agusalu-, Muraka- ja Selisoo-luonnonsuojelu-, Kurtna-, Smolnitsa-, Jõuga-, Struuga- ja Mäetaguse-maisemansuojelu- sekä Narvanjoen ylävirran suojelualueet ja Iisaku-metsäpuisto. Agusalun ja Murakan suot ovat kansainvälisesti tärkeitä Ramsarin kosteikkoja. Suojelualueen maa- ja vesialueet on jaettu 41 erityissuojavyöhykkeeseen ja 14 rajoitusvyöhykkeeseen suojelujärjestelmän erityispiirteiden ja taloudellisen toiminnan rajoittamisen asteen mukaan.
Suot
thumb|left|Selisoo Alutagusen kansallispuiston suurimmat suoalueet ovat Muraka, Agusalu ja Puhatu. Viron suurin suo on Puhatu, joka yhdistää pienemmät mm. Krivasoo-, Laukasoo-, Agusalu- ja muut suot. Sekä Puhatu- että Agusalu-suot ovat Virossa viimeisinä säilyneitä suuria siirtymäsoita, jossa kaikki kehitysvaiheet ovat hyvin havaittavissa. Puistoalueen länsiosassa Murakan suo yhdessä Ratvan kanssa sijaitsee Alutagusen ja Lüganuksen kunnissa Rannapungerjan- ja Purtsejoen yhtymäkohdassa ja Sirtsin suo maakunnan rajatuntumassa. Alutagusella on myös kaksi suhteellisen syvää laaksoa, joista Porunissa on lukuisia hiekkakivirannikkopaljastumia ja joista Rannapungerja on Pohjois-Viron syvin laakso. Lisäksi Viron ainoat mannermaiset dyynit sijaitsevat näillä kahdella suolla. Korkeiden kapeiden hiekkaharjojen ja pienten heteiden jyrkkä vuorottelu luo maisemakuvioita, jossa kapeat hiekkaharjat ovat kuin siltoja haasteellisissa suomaisemissa niittyineen lähinnä täynnä kangasmäntymetsää. Selisoon tasaista ja leppäpainotteista suota rajoittaa lännessä Mäetagusen pitkittäisharju. Selisoo on Viron soista vanhin, jossa alempien turvekerrosten ikää on mitattu lähes 11 000 vuotta. Kosteikot ovat hyviä pesimis-, pysähdys- ja elinympäristöjä monille lajeille.
Manner- ja Peipsin pohjoisrannikon dyynit
Suojelunalaisina ovat esi-, valkoiset eli liikkuvat ja harmaat eli kiinnittynyt rannikkodyynit, dyynien väliset kosteat syvängöt ja metsästyneet dyynit. Agusalun ja Puhatun suot ovat Viron ainoiden mannermaisten dyynien kotipaikka. Nämä dyynikentät muodostuivat viimeisen jääkauden lopulla, jolloin syntyi noin 200 kapeaa harjannetta jäätiköiden jättämistä sedimenteistä ja muodostui 3–18 metrin korkuisia hiekkaharjoja.
Rannikon dyynit kattavat koko Peipsijärven pohjoisen rannikon, mutta niistä vaikuttavimmat ovat Alajõgin ja Smolnitsan jopa 15 metrin korkuiset dyynit. Peipsijärven pohjoisen rannan hiekanjyvien yhteen hankautuessa sanotaan päästävänsä ääntä, josta niiden nimi ns. lauluhiekka.
Vesistö
thumb|Kuradijärv thumb|left|Jõuga Pesujärv Suojelunalaiseksi vesistöksi lasketaan hiekkapintaisten alueiden niukkaravinteiset-, niukka- ja keskiravinteiset (mesotrofiset) kalkki- ja keskikovavetiset ja humusjärvet, joet ja purot. Alutagusen länsireuna ulottuu Pandiveren ylängön itäosaan, joka edustaa vesipitoisten lähteiden vyöhykettä ja josta Alutagusen suuret joet ovat peräisin. Joet kuuluvat kolmeen eri eli Avijõgi, Rannapungerja- ja Tagajõgi vesistöalueeseen. Mustajõgi ja Poruni-joet virtaavat Viron rikkaimpaan Narvanjokeen, Alajõgi Peipsijärveen ja Purtse- tai Oandujoki virtaa Suomenlahteen. Narvanjoki, jolla on suurin valuma-alue Virossa, virtaa kansallispuiston itäreunalla. Yhdessä Jaaman ja Karolin kylien lähellä olevien vanhojen jokimutkien tai purojen ja niiden välisten vehreiden niittyjen kanssa Narvanjoen yläjuoksulle on kehittynyt ainutlaatuinen maisema, jonka vesistössä on arvokkaita kalayhteisöjä ja suotuisaa elinympäristöä myös ranta- ja niittylinnuille.
Kansallispuiston monet järvet ovat jakautuneet epätasaisesti. Suurin järvipitoisuusalue on Kurtnan syvennyksessä, mutta myös Iisaku-, Jõuga- ja Illuka-harjuketjun rajojen sisällä on paljon järviä mm. Jõuga- ja Kõnnu-järvet, jotka levittäytyvät metsien ympäröimänä samannimisten harjujen juurella kahdessa ryhmässä viisi järveä. Mainitsemisen arvoisia ovat myös soilla sijaitsevat Arvila- tai Ratva-, Tudu- ja Imatu- sekä Puhatu-järvet. Kurtnan järvialue koostuu noin 40:stä eri kokoisesta järvestä ja suurin osa niistä oli luonnollisia umpijärviä. Suurimmat näistä ovat Konsu, Suurjärv, Jaala, Viron ainoa runsasrautainen Räätsma, Suur- ja Väike-Kirjakjärv sekä Valgejärv. Järvistä 18 kuuluu Natura-luontotyyppisiin järviin, joista puolet mm. Valgejärv, Martiska, Ahnejärv, Liivjärv jne. ovat erityisen herkkiä ja hiekka-alueiden vähäravinteisia suojelun tarpeessa olevia järviä.
Kasvisto
Alutaguse on yksi Viron metsäisimmistä alueista, joten kansallispuiston alueella on säilynyt sekä lajirikkaita että harvinaisia kotoperäisiä metsiä, joista hedelmällisellä maaperällä kasvavat eivät kuulu alueen hallitsevien metsätyyppien joukkoon. Silti eri alueiden noin 150–300 vuotta vanhojen metsäyhteisöjen monimuotoisuutta on runsaasti. Puistossa on paljon soiden avaruutta ja vähemmän niittyjä ja sen vuoksi eniten puustoa kasvaa rahkasammalturpeilla suometsissä. Aikana, jolloin ihmisen toiminnan vaikutus metsiin oli vähäinen, aluetta hallitsivat havumetsät. Vaikka metsien koostumus on nyt muuttunut, luonnonmaisemissa edelleen hallitsevat männyt ja koivut, vain kuusia kasvaa täällä vähemmän kuin muualla Virossa. Alutagusessa suojelunalaiseksi julistettiin vanhat luonnon- että lehtipuumetsät, runsaskasviset kuusikot, harjujen ja moreeniselänteiden havu-, soistuvat ja suolehti-, siirtymäsoiden, rahkasammal- ja luhtametsät ja leveälehtiset rantametsät. Suuresta metsämassasta huolimatta Alutagusen intensiivisestä metsähoidosta johtuen on säilynyt vain muutamia alkuperäisiä metsiä kuten harvinaisia leveälehtisiä aarniometsiä Poruni-joen varrella ja alkuperäisiä kangasmetsiä vaikeasti tavoitettavissa olevilla suosaarilla, joihin ihmisen toiminta ei juurikaan ole vaikuttanut. Poruni (Borovnja)-joen rantojen aarniometsä ja Heinassaaren ikimetsäkortteli Murakan suon reunalla otettiin luonnonsuojeluun 1950-luvun lopulla. Kurtnan nummelle ja ojille on ominaista niukkaravinteisella hiekkamaalla kasvavat nummi- ja luhtamänniköt, Agusalun suon lammikkojen lomassa kasvaa kangasmännistöä. Viron soista eroavat suuret Sirtsin, Murakan, Agusalun ja Puhatun suomassiivit ainutlaatuisella eliöstöllä, johon kuuluu runsaammin pikkukuoveja ja valkovikloja, myös riekkoja ja jänkäkurppia. Struugan niitty ja Mäetagusen tammilehto ovat perinnöllisiä kulttuurimaisemia. Tammien esiintyminen Itä-Virossa on melko harvinaista ja Mäetagusen tammilehto on yksi Euroopan pohjoisimmista, joten sen elinkaaren pidentämiseksi, luonteenomaisen lajikoostumuksen ja puuniityn säilyttämiseksi on tärkeää ihmisen kohtuullinen toiminta pitääkseen niiden kasvupaikat puhtaina leikkaamalla pensaikkoja ja laiduntamalla.
Eläimistö
Alutagusen laajoille metsäalueille on ominaista kautta aikojen eläinten, mm. karhujen runsaus. Alutaguse on useiden Viron ja Venäjän välillä kulkevien nisäkkäiden vaellusreitti, joten täällä asuu ruskean karhun lisäksi Suomessa ja Euraasiassa levinnyt "tavallinen perussusi" (eli Canis lupus lupus) ja Euroopan ilves (eli Lynx lynx lynx). Suurille yhtenäisille populaatioille löytyy vaihteluksi pohjoisen havumetsävyöhykkeen lajia kuten liito-oravia, samoin harvinaisempia mm. ahmoja, lintulajista kuukkeleita, muuttohaukkoja ja lapinpöllöjä. Liito-oravat elävät Täriveren kukkulan kuusi- ja haapametsässä, josta ne löytävät suojaa ja pesimispaikkoja puiden onteloista. Täällä pesii suhteellisen paljon maa- ja merikotkia ja suurin osa Virossa pesivistä noin 40:stä kalakotkapariskunnasta asuvat sekä Alutagusen että Karulan alueella. Kaikki tärkeät suokahlaajalinnut pesivät Alutagusen soilla: liro, valkoviklo, kapustarinta, pikkukuovi, jänkäkurppa ja riekko. Suosaarilla ja soiden metsissä on kotkien ja metsäkanalintujen kuten teerien, metsojen ja pyiden muinaisia elinympäristöjä. Sopukkaisella Puhata-suolla asuu Viron suurin riekkopopulaatio, muita tärkeitä lintulajeja ovat maa-, meri-, käärme- ja kalakotkat.
Kansallispuisto luotiin liito-oravan, rantanuoliaisen, havuhuppukuoriaisen, lahokavon, isolampisukeltajan, aspiuksen, mutakalan, toutainin, kivisimpun ja punahärön, linnuista maa-, meri- ja pikkukiljukotkan, huuhkajan, mustahaikaran, niittysuo-, mehiläis-, sinisuo-, ruskosuo- ja ampuhaukan, viiru-, suo- ja helmipöllön, pohjan-, harmaapää- ja valkoselkätikan, iso- ja pikkulepinkäisen, kuovin ja pikkukuovin, valko- ja punajalkaviklon, sääksen, suokukon, laulujoutsenen, heinäkurpan, mustapyrstökuirin, kapustarinnan, mustakurkku-uikun, metson, pyyn, kehrääjän, ruisrääkän, palokärjen, kangaskiurun, teeren, liron, tavin, sinisorsan, tukkasotkan, telkän, kalalokin ja töyhtöhyypän, myös uhanalaisten ja harvinaisten lintulajien kuten suosirrin, riekon, kanahaukan, kuningaskalastajan ja kaulushaikaran ja niiden elinympäristön suojelemiseksi.
Kulttuuriperintöä
Alutaguse on monella tapaa raja-aluetta lännen ja idän välillä ja vuosisatojen ajan eri kansojen välinen kosketuspaikka, jossa virolaisten, venäläisten ja vatjalaisten kulttuurit, kielet ja uskonto kohtaavat. Alutagusen sydämessä on enemmän virolaista ja Narvanjoen ympäristössä ja Peipsin pohjoisrannikolla taas venäläistä kulttuuria, mutta Iisakun ja Jõugan alueella on sekä vatjalaisten että poluvernikkien (venäläisten ja vatjalaisten sekoittuessa muodostunut pikkukansan ) vaikutteita. Rannikkoalueilla kalastajakylissä asuvat uskonnolliset venäläisyhteisöt eivät paljon sekoittuneet sisämaassa asuvien virolaisten kanssa. Rannikkokalastajat asuivat tyypillisissä vierivieressä yksikerroksisissa, harjakattoisissa puurakennuksissa ja ansaitsivat elantonsa polttamalla tervaa, keräämällä ja kuljettamalla tavaroita. Smolnitsan kylä nimettiin tervapolttimien (venäjäksi смола (smola)) mukaan ja Kamarna-kylän nimi tulee venäjänkielisestä sääskeä tarkoittavasta sanasta «Комар». Virolaiset olivat maanviljelijöitä ja talonpoikia, jotka asuivat harvaan asutuilla sisämaan seuduilla. Kohtaamispaikkana oli lähinnä vilja kalaa vastaan tai vilja tervaa vastaan vaihtokauppa. Metskülassä on yksi Viron pisimmin käytetyistä rautasulattoista ja raudan tuotanto oli yksi ns. vientituotteista. Narvanjoki oli tärkeä kauppareitti vuosisatojen ajan, kunnes suuret volyymit eivät enää mahtuneet pienempiin jokiuomiin. Keväisin Narvan kaupungin lukuisat sahat odottivat talvimetsätöistä saatavia tukkeja, joita uitettiin Alutagusen pieniä jokia pitkin Peipsin rannalle ja Narvanjokeen. Koska Vasknarvan ja Karolin kylien seuduilla oli laajoja niittyjä, jotka ruokkivat suurta määrää karjaa, oli yksi tärkeimmistä toiminnoista parkitus. Vielä 1930-luvulla Vasknarvan, Jaaman ja Karolin kylien niityillä pidettiin yli 530 nautaa sekä lukuisia hevosia ja lampaita ja 1900-luvun puoliväliin saakka Vasknarvalla tehtyjä ompelukuvioin koristettuja nahkasaappaita käytettiin kaikkialla Virossa.
Alutagusen suot ovat olleet pitkään sekä luonnonvarojen lähde että paikallisten turvapaikka. Runsaat marja- ja sienikannat tarjosivat tärkeitä ravintolisiä, jolloin pitkienkin kausien aikana sieniruoat korvasivat lihan. Kuuluisa Keski-Viron ja Pietarin välinen talvitie ”Viru tie” ja sitä pitkin mitä erilaisempaa rahtia, mm. vodkan rinnalla Tudukülan lasitehtaalla valmistettuja pulloja on kulkenut Sirtsin suon yli Pietariin. Vielä 1900-luvun puolivälissä Murakan suon saarilla ja ympäröivissä metsissä oli 14 maatilaa. Nykyisin Agusalu-suon reunoilla ja saarilla on lähes 140 tilaa tyhjillä. Sotien aikana kyläläisiä suojelivat mannermaiset dyynit, joita ympäröivät suuret suot. Raja-alueet ovat kukoistaneet rauhan aikana ja kärsineet sodista ja ryöstelyistä. Tämä on havaittavissa erityisesti Narvanjoen varrella olevilla alueilla, joilla on paljon merkkejä kautta aikojen sekä sodista että entisestä kaupankäynnistä. Krivasoo kylän läheisyydessä Viron vapaussodan Krivasoon taistelu käytiin 16.11.–30.12.1919. Vuoden 1944 helmikuussa alkaneen puolustustaisteluista ”Krivasoo kott” jäi toisen maailmansodan historiaan kiihkeänä ja suuria uhrimääriä vaatineena. Narvan- ja Porunijokien varrella näkyy edelleen toisesta maailmansodasta säilyneitä kaivantoja, bunkkereita ja suolla saksalaisten rakentamia rautatammoja ja vanhoja pakoteitä. Samoljotnaja kriiva eli selänne sai nimensä sodanaikaisesta lentokonehaaksirikosta ( eli samoljot) ja Bandiidi ( eli bandit) kriivasta löydettiin maan sisälle rakennettu asumus. Nykyisen Kurtnan nuorisoleirin paikalla 1930-luvulla ja toisen maailmansodan aikana oli sotilaskoulutusleiri. Maisemaan kuuluvat vieläkin vanhojen ojien ja ampumaratojen paikat. Nykyään Kurtnaan on perustettu useita virkistyspaikkoja, vaellus- ja terveysurheilureittejä.
Nykypäivän Alutagusen alueella on historian aikana ollut lähes 16 kartanoa, joista jäljellä on enää kuusi. Iisakun, Illukan, Kurtnan, Kiiklan, Pagarin ja Mäetagusen kartanopuistot kotoperäisine kasvustoineen ovat luonnonsuojelun alaisina. Suurin osa nykyhetkeen säilyneistä kartanoista on rakennettu 1800-luvun klassistiseen tai historialliseen tyyliin. Illukan kartanossa toimii kartanokoulu, Pagarin kartano on yksi Viron uusimmista tyylikkäistä klassistisista puurakennuksista ja siinä on majoituspaikkoja. Varhaisklassisen Mäetagusen (Mehntackin) kartanokokonaisuuden päärakennuksessa toimi koulu vuosina 1922–1982 ja sen jälkeen maaseudun hallitus. Nykyisin sen 14 tyylikästä ulkorakennusta on siistitty ja niissä on hotelli, ravintola, kylpylä jne. Ympäröivä puisto istutettiin Eugène von Rosenin kampanjoiden avulla ja noin kilometrin päässä kartanosta luoteeseen, Kabelimäen takana, on Von Rosenien aatelissuvun uusgoottilainen hautauskappeli vuodelta 1874. Suomalaisesta suvusta polveutuva virolainen kirjailija Friedrich Gustav Arvelius työskenteli kotiopettajana Kiiklan kartanossa. Vuonna 1782 Arvelius kirjoitti täällä ensimmäisen vironkielisen tarinakirjan ”Üks Kaunis Jutto- ja Öppetusse-Ramat” (suomeksi Yksi kaunis tarina- ja opetuskirja). Kuremäen luostarin hautausmaalla kasvaa arvioiltaan 1000 vuotinen pyhä tammi, jossa luostariperinteiden mukaan Jumalan äiti ilmestyi talonpojille muutamaa vuosisataa sitten. Luostarin rakentaminen sai alkunsa 1500-luvulla rakennetusta pienestä ortodoksisesta kappelista t. tsasounasta Pühamäellä tai Pühtitsalla Kuremäen kylässä. Nykyään siinä on toimiva nunnaluostari. Alutagusella on virolaisen kansalliseepoksen Kalevipoikaan, venäläisen eeppiseen sankariin Dobrynja Nikititšiin, Kiovan Venäjän ruhtinattareen Olgaan ja suuren Pohjan sodan aikoihin että jossain Jõuga-järvessä sijaitsevaan Kaarle XII: n kultaiseen valjakkovaunuun liittyvää monipuolista perinnettä. Alutagusessa Kalevipojan tarinat ovat Viron yksiä vanhimpia ja sankariin liittyviä paikkoja ovat niin Kuremäe, Vägilaste-harju, Kurtna-järvet, Kivinõmmen metsä kuin Sirtsi suo, mitä pitkin tuulimyllyn rakentamisaiheissa Kalevipoeg raahasi lautoja.
Kalevipojan hauta
Folkloristin Eduard Laugasten mukaan Kalevipojan hauta sijaitsee lähinnä Kuremäellä, tarkemmin Kivinõmmen Vägilaste-kukkulalla, jossa kasvaa venäläisen eeppisen sankarin Dobrynjan metsä. Legendan mukaan viholliset leikkasivat nukkuvan Kalevipojan jalat poikki polvia myöten, mutta sankari jalantyngillään ajoi vihollisia takaa aina Kivinõmme-metsään saakka, jossa hänen voimansa loppuivat. Muun kansantarinan mukaan taisteluun ja vihollisten takaa-ajoon väsyneenä, kuumuuden ja polttavan janon kiusaamana Kalevipoeg heittäytyi keskellä loputonta metsää vatsallensa maahan juomaan vettä purosta. Silloin jättiläisen jalat ylsivät lähelle metsänreunaa, jossa vihollinen piiloutui. Pitkälleen ojentautuneen Kalevipojan juodessa ryntäsivät viholliset ulos metsästä ja miekoillaan löivät hänen jalkansa poikki. Kansallissankarin onnistui kostaa vastustajilleen ja verestä tyhjänä hän heitti suuren ja pelottavan miekkansa Kääpajoen syvyyksiin, jotta se sieltä ilmoittaisi hänen tekonsa tuleville sukupolville eikä se vähenisi vihollisten käsissä. Kalevipojan miekka makaa ja heijastuu edelleen lähellä siltaa Kääpajoessa Hallikun ja Saaren kartanon välillä Mustveen kunnassa Tarton maakunnan koillisosassa, noin 38 virstan verran Tartosta ja 16–17 virstan verran Peipsijärvestä. Joissakin lähteissä kansaneepoksen mukaan Kalevipoeg käski suomalaisen sepän tehdä itselleen miekan, mutta seppä pannut loitsun hänen yllensä kostosta tapetun pojan vuoksi. Peipsijärven suolahenki varasti Kalevipojalta miekan ja pudotti sen Kääpajokeen. Kalevipoeg halusi rangaista henkeä, mutta painava miekka oli mutaistanut veden. Kiukkuinen sankari löytämättä asettaan vuorostaan kirosi sen: Ken tähän astuu, sen jalat poikki leikkaa. Mutta kirous koitui hänelle itselleen kohtalokkaaksi tämän lipsahduksen vuoksi. Niin tapahtui, että kun Kalevipoeg kerran tuli Kääpajoen rantaan ja astui veteen, jossa hänen miekkansa makasi, miekka sen sijaan leikkasi hänen jalkansa polviin asti poikki ja Kalevipoeg kuoli. Mitä erilaisemmat tarinat kertovat Kalevipojan itse ylittävänsä Kääpajoen suuren mustan orin kanssa ja pudottavansa miekan siihen. Tai hukkaavansa sen Peipsijärveen, josta vääränlaisesti loitsittuna se leikkasi jättilaisen jalat pois. Mutta vaikka mistä asti Kalevipoeg ryömi Kuremäelle, suoraan Kivinõmmeen ja kuoli sinne nummelle. Paikalta kaivettiin ja löydettiin luita, väitetään, että valtavia kylkiluita vailla tietoa onko ne eläimelle vai ihmiselle.
Kansallissankarin ruumis haudattiinkin Kivinõmme-metsään ja jalat Kuremäen suuren tammen juurelle. Juhan Lilienbach esittää tosiasiallisen kuvauksen Kalevipojan haudasta vuonna 1896: ”Kalevipojan hautakumpu on kuuden virstan verran Kuremäen eteläpuolella, Kivinõmmen metsässä. Kummun korkeus on neljä jalkaa, pohjoispään kohdalla korkeampikin ja sen pituus pitkin harjannetta mitattuna on seitsemän syltä.” Nykyään paikka on merkitty muistokivellä, johon on kirjoitettu "Kalevipojan hauta".