cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kantotuoli
Varhaiskäyttö
Faaraoiden Egyptissä ja monessa Aasian valtakunnassa palvonnan kohteena olevaa hallitsijaa tai jumalolentoa kuljetettiin kantotuolissa kansan nähtävänä erityisesti valtiollisten tai uskonnollisten juhlamenojen kulkueissa. Tällainen perinne on jatkunut meidän päiviimme asti paavin kantamisessa valtaistuimellaan tai päivänsankarin kantamisessa ristikkäisten käsien muodostamassa ”tuolissa”.
Raamatun Laulujen laulun kolmannessa luvussa kerrotaan, miten Salomon Libanonin puista tehtyä kantotuolia saattoi Israelin sotajoukon parhaimmisto, kuusikymmentä soturia. Kantotuolin pylväät olivat hopeaa, selkänoja kultaa ja istuinpatja purppuraa. Sinipunainen purppura oli kallisarvoinen kankaiden väriaine, jota valmistettiin kotiloiden erittämästä nesteestä. Yhdestä kotilosta saatiin yksi tai kaksi pisaraa tätä nestettä. Toisessa Raamatun kohdassa, Jesajan kirjan (66:20) vanhassa käännöksessä uskonveljet tuodaan Jerusalemiin kantotuoleilla, mutta uudessa käännöksessä se tapahtuu katetuilla vankkureilla.
Myös toinen Intian kirjallisuuden klassisista eepoksista, Ramayana, tuntee kantotuolin. Tämä kuningas Raman elämästä kertova teos on muotoutunut 300 eaa.–100 jaa.
Palankiini
Tyypillinen palankiini oli pitkänomainen, avoin laatikko, jossa oli neljä jalkaa. Nurkissa oli bambuputket kannattelemassa kangaskattoa sekä sisällä patja ja tyynyt. Palankiini oli edestä ja takaa umpinainen ja sen sivuilla olivat ovet tai kulkuaukot oviverhoineen. Molemmissa päissä oli parimetrinen tanko, josta 2,5 metriä pitkää, 1,2 metriä leveää ja 1,2 metriä korkeaa laitetta kannettiin. Oviverhon saattoi sulkea, jos kulkija matkan aikana halusi nukkua. Palankiinikyydin aikana oli myös mukava lukea, kirjoittaa, syödä tai kuunnella kantajien laulua tai hyräilyä aikansa kuluksi.
Palankiineja rakennettiin 1–3 matkustajaa varten ja niitä kantoi olkapäidensä varassa tavallisesti neljä, joskus kuusi kantajaa. Kahden kantajan käyttö oli melko harvinaista, samoin kahdeksan miehen käyttäminen. Pitkillä matkoilla saatettiin käyttää kahdeksaa kantajaa siten, että vuorollaan oli aina neljä kantamassa. Palatsialueilla kantajina työskenteli myös naisia. Varhemmin kantajina toimivat orjat ja orjuuden lakkauttamisen jälkeen palkatut kantajat.
Ylimpien luokkien naiset käyttivät aina palankiinikyytiä, samoin eurooppalaiset Intiassa ennen rautateiden rakentamista. Eurooppalaiset kauppiaat käyttivät palankiineja vaihtoehtona norsukyydille yleisesti 1600- ja 1700-luvuilla Bengalissa ihmisten ja tavaroiden kuljettamiseen. Se oli niin mukava kulkuväline, että sellaisen hankkivat monet vähävaraisetkin eurooppalaiset. Niille, jotka eivät hankkineet palankiinia kantajineen omakseen, oli tarjolla vuokrattavia palankiineja.
Intialainen versio posti- ja kyytilaitoksesta oli 1700-luvulta 1900-luvulle käytetty dāk. Hindin ja marathinkielinen dāk-sana saattaa juontua sanskritin sanasta drāk, nopeasti. Dāk-kyyti oli joko palankiini- tai hevoskyyti, joka kuljetti postin, matkustajat tai molemmat seuraavalle kantajan- tai hevosenvaihtoasemalle. Sitä käytettiin pitkillä matkoilla vaikeakulkuisilla seuduilla, joissa oli kantajanvaihtoasemia. Matkalippuja postipalankiineihin myytiin postikonttoreissa.
Siirtomaissa palankiineja käyttivät paitsi paikallinen ylimystö, myös eurooppalaiset osin kunnollisen tiestön puutteen vuoksi, mikä vaikeutti eläinvoimaisten matkojen tekoa, osin arvoasemaansa osoittaakseen. Eurooppalaisten palankiinien käyttö väheni 1800-luvun puolivälin jälkeen, mutta eurooppalaistuneet intialaiset ja muu yläluokka käyttivät niitä yleisesti vuosisadan lopulle asti. Palankiinien käyttö kulkuvälineenä väheni rautatie- ja höyrylaivaliikenteen kehittyessä. Samoin vaikutti tiestön kehittyminen, mikä mahdollisti eläinten vetämien vaunujen ja myöhemmin autojen käytön. Poljettavien rikšojen yleistyminen 1930-luvulla syrjäytti palankiinit lopullisesti. Tokioon ensimmäinen palankiinia paljon nopeampi rikša ilmestyi paikallista kantotuolimallia, kagoa, korvaamaan vuonna 1870.
Etymologia
Palankiini-sanan kansankielinen vastine Itä-Intiassa on pālankī, malaijissa ja jaavassa palangki, hindissä pālakī ja pālkī, bengalissa palki, jotka kaikki merkitsevät kantotuolia. Sanskritn paryanka tai palyanka tarkoittaa vuodetta ja sohvaa samoin kuin paalin pallanko, hindin ja marathin palang sekä tamilin pallakku.
Eurooppalaisiin kieliin palankiini on tullut portugalin välityksellä, mistä on peräisin lopun n-kirjain. Sana on esiintynyt kirjoitettuna portugaliksi vuonna 1515 (palanquim), englanniksi 1588 (palanchine) ja 1598 (pallankin), ranskaksi 1610 (pallanquin) ja ruotsiksi 1751 (palankin).
Tiettyä samankaltaisuutta on myös kantotankoa merkitsevien latinan phalanga ja espanjan palanca sanojen sekä palankiini-sanojen välillä. Voi vain arvailla onko kyseessä sattuma vai ovatko portugalilaiset yhdistäneet kaksi sanaa.
Kiina
thumb|350px|Kantotuoli kiinalaisessa [[Tianjinin kaupungissa 1800-luvulla.]]
Han-dynastian aikaisessa Kiinassa (206 eaa.–200 jaa.) eliitti matkusti kevyessä bambutuolissa, jota kantaja piti rinkan tavoin selässään. Pohjoisen Wei- (386–534) ja Song-dynastioiden (960–1279) aikana puisten aisallisten kulkuvälineiden kuvia maalattiin maisemarullamaalauksiin. Näitä puisia tai bambuisia kulkuvälineitä käyttivät naiset ja vanhukset, ja niitä kutsuttiin nimellä minjiao. Kiinalaiset virkamiehet, mandariinit, käyttivät virallista guanjiao-mallia, joka oli ympäröity silkkiverhoin.
Kiinalaisen perinteen mukaan morsian kannettiin häihinsä samankaltaisella olalla kannettavalla kantotuolilla tai sitten onneatuottavan punasävyiseksi lakatulla jianyulla. Koreassa sekä morsian että sulhanen kannettiin vihkiseremoniaan taidokkaasti koristellussa kantotuolissa.
Hongkongissa on järjestetty vuosittainen kantotuolikilpailu vuodesta 1975 alkaen Matilda-sairaalan hyväksi. Kilpailu jatkaa vuonna 1907 alkanutta, mutta välillä lakannutta perinnettä.
Kago
thumb|300px|Japanilainen kago noin vuonna 1870 Kago oli japanilainen kantotuolimalli, jossa yhdestä suorasta kantotangosta riippui edestä ja takaa umpinainen katollinen istuinosa. Sivuilta se voi olla avoin tai kaihtimin suljettava. Kagoa kantoi kaksi miestä ja se oli tarkoitettu yhden henkilön kuljettamiseen kerrallaan. Vähävaraisille tarkoitetussa kago-mallissa kantotangosta riippui yksinkertainen selkänojallinen punottu istuin. Sateelta matkustajaa suojasi vain tangon päällä oleva kapea katos.
Norimono
Japanilainen norimono poikkeaa intialaisesta palankiinista lähinnä kantotangon kiinnityksen suhteen. Norimonossa yhdestä suorasta tukevasta tangosta riippui pientä taloa muistuttava yleensä hyvin koristeellinen laatikko. Sitä voi kuvata loistokulkuvälineeksi, kun taas kago oli pelkkä kulkuväline. Mikäli matkaajalla oli mukanaan paljon matkatavaroita hänen oli palkattava erikseen laukunkantaja, sillä kantotuoliin sopi vain matkustaja. Edo-kaudella (1603–1868) norimono oli yksityiskulkuneuvo, kagon ollessa yleiskulkuneuvo. Norimono ja kago malleja oli parikymmentä erilaista; norimonon kantajista käytettiin nimitystä rokushaku ja kagon kantajista nimitystä kagokaki.
Silla
Yksinkertaisempaa kantolaitetta käytti eliitti osassa 1700- ja 1800-lukujen Latinalaista Amerikkaa. Sitä kutsuttiin yksinkertaisesti espanjan tuolia tarkoittavalla nimellä silla ja se koostui tavallisesta puutuolista, jossa oli otsan yli kulkeva kantohihna. Matkustaja istuutui tuoliin, joka sitten nostettiin yhden kantajan selkään kantohihnan kulkiessa kantajan otsan yli. Matkustaja istui selin kulkusuuntaan nähden matkan ajan. Tällainen järjestely sopi hyvin alueen vaikeakulkuisille teille, joille eurooppalaiset kantotuolit olisivat olleet kelpaamattomia. Sillalla matkaajat tavallisesti käyttivät useita vuorottelevia kantajia.
Iso-Britannia
Englannin Kaarle ensimmäisen hovimies Sir Sanders Duncombe sai vuonna 1634 yksinoikeuden kantotuolien vuokraamiseen Lontoossa. Tuolit oli numeroitu ja kantajilla oli toimilupa. Vuokratuoleilla pyrittiin osaltaan lievittämään Lontoon katujen pahoja hevosvaunuruuhkia. John Evelyn kertoo päiväkirjassaan Duncomben tuoneen liiketoimintamallin Napolista, jossa oli tangoista riippuvia vuokrattavia tuoleja, joita kaksi kantajaa kuljetti olkainsa varassa. Kantotuolia tarkoittava seggietta-sana esiintyy jo 1598 ilmestyneessä John Florio'n italia-englanti-sanakirjassa.
Bathissa kylpylävieraita kuljetettiin kangaskatteisissa tuoleissa, erityisesti silloin kun he ottivat kuumia kylpyjä ja olivat menossa vuoteeseen hikoilemaan. Nämä eivät olleet sellaisia kantotuoleja, joita käyttivät ylhäisön jäsenet vierailuillaan tai sairaat ja raihnaiset kulkuvälineinään. Hyvin varustetun kaupunkiasunnon aulassa oli 1600- ja 1700-luvuilla kantotuoli, johon rouva voi astua ja tulla kannetuksi määränpäähänsä tarvitsematta astua mutaiselle kadulle. Lisäksi kantotuolilla kulki mukavasti kapeillakin kujilla, joihin hevosvaunut eivät mahtuneet. thumb|300px|[[Yrjö III (Iso-Britannia)|Yrjö III:n puolison kuningatar Charlotten kantotuoli vuodelta 1755.]]
Lontoossa käytetyn kaltaista vuokratuolijärjestelmää käytettiin myöhemmin Skotlannissa ja vuonna 1738 skottituoleille luotiin kyytimaksuluokat. Skotlannin kuninkaallisessa sairaalassa kantotuoleja käytettiin jopa ambulansseina. Bathin kaupungin kantajien ohjesääntö muistuttaa paljolti nykyajan taksiohjesääntöä. Kantotuoleilla oli lisäksi ensikulkuoikeus, jotta kantajat voivat liikkua ripeästi. Kävelijät tiesivät kuullessaan takaansa ”by your leave” (luvallanne) painautua seinää tai aitaa vasten kantajien pyyhältäessä ohi. Liikenteen vilinässä kantotuoleille sattui myös onnettomuuksia: tuoli saattoi vaikkapa törmätä hevoskärryihin ja mennä kumoon niin että ikkunaruudun palaset helisivät katuun.
Pyylevöityneen Henrik VIII:n (1491–1547) kuljettamiseen tarvittiin neljä vahvaa kantajaa. Myös amerikkalaisissa brittiläisen siirtomaa-ajan kaupungeissa varakas väki käytti kantotuoleja. Benjamin Franklin (1706–1790) käytti kantotuolia 1700-luvun lopulle asti.
Vuokrakantotuolit alkoivat poistua käytöstä 1800-luvun alkupuolella katupäällysteiden parantuessa ja mukavampien hevosvetoisten vuokravaunujen alkaessa yleistyä. Glasgow'ssa tuolitoimilupia oli 27 kappaletta vuonna 1800, vuonna 1817 niitä oli 18 ja vuonna 1828 enää 10 kappaletta. Samoihin aikoihin Glasgow'n rekisteröityjen vuokravaunujen lukumäärä kasvoi sataan viiteenkymmeneen.
Kantotuoli on käytetty monissa muissakin Euroopan maissa: Ranskassa, Italiassa, Ruotsissa ...
Sedia gestatoria
Eräs kantotuolin muunnos oli paavin käyttämä kannettava valtaistuin, sedia gestatoria, jonka käytöstä on nykyisin luovuttu. Sen istuinosana oli silkkipäällysteinen käsinojallinen tuoli, jossa oli norsunluisia koristeupotuksia. Tuolin alustana oli suppedaneum, jonka molemmilla sivuilla oli kaksi kullattua rengasta. Näiden renkaiden läpi työnnettiin kaksi pitkää tankoa, joista 12 punaista virkapukua käyttävää miestä kantoivat valtaistuinta olkapäillään.
Aiemmin sedia gestatoriaa käytettiin paavillisissa juhlamenoissa. Muutaman päivän kuluttua valinnastaan paavi asettui Rooman piispaksi ja hänet kannettiin juhlakulkueessa Sikstuksen kappelista Pietarinkirkkoon. Paavin istuessa valtaistuimellaan hänen yllään oli kaapu, joka riippui hänen olkapäiltään ja laskeutui istuimen sivuille. Aluksi sedia gestatoriassa istuvan vastavalitun paavin edessä poltettiin kolme kertaa pellavamytty juhlamenojen ohjaajan lausuessa: ”Sancte Pater sic transit gloria mundi” (Pyhä Isä, niin katoaa maallinen loisto). Kulkueessa paavin molemmilla puolilla kannettiin suurta, valkoisista strutsinsulista valmistettua seremoniallista viuhkaa, flabellaa, muistuttamassa viuhkan muinaisesta liturgisesta käytöstä.
Valkoisista sulista tehtyä viuhkaa käytettiin myös Bysantissa vallan vertauskuvana. Kantotuolin käytön on arveltu periytyvän Bysantin keisarillisista juhlamenoista, mutta tapa lienee paljon varhaisempaa perua.Tavalla kantaa vastavalittu paavi kirkkoonsa on hyvin pitkät perinteet. Aiemmin joissakin maissa kannettiin vastavalittu piispakin kirkkoonsa. Tapaa voidaan verrata roomalaisten käyttämään sella curulisiin, jossa vastavalittu konsuli kannettiin kaupungin halki.
Paavin kantotuolin mainitsee kirjoituksissaan jo piispa Ennodius, joka kuoli vuonna 521. Paavi käytti tuoliaan aiemmin esimerkiksi vuosittaisilla veronkantomatkoillaan Napolin kuningaskuntaan ja muihin läänityksiinsä. Kantajat, sediarit, olivat aikoinaan Rooman yläluokkaan kuuluvia miehiä, joilla oli kunnia kuljettaa paavin kantotuolia paavin tehdessä retkiä Rooman ympäristöön.
Tapa käyttää kantotuolia paavin valintaan liittyvissä juhlamenoissa lienee alkanut 1500-luvun alussa. Nämä kantajat, kuusi edessä ja kuusi takana, kulkivat hyvin vakaasti, jotta valtaistuin kulkisi keikkumatta. Kantajiksi valittiin 24:stä 12 parhaassa ruumiillisessa kunnossa olevaa ja heidät järjestettiin pituusjärjestykseen niin, että lyhimmät olivat edessä, jotta portaissa kulku olisi sujuvaa.
Nykyisin näiden 24 paavillisen istuimen kantajan (sediari pontifici) tehtävänä on järjestellä juhlamenoja ja muita muodollisuuksia. Nykyisten kantajien perinteet alkavat vuoden 1378 tienoilta muinaisesta maallikkoveljeskunnasta, joka tunnettiin nimellä palafrenieri. Veljeskuntaan kuului uskonnolliseen lähetystyöhön osallistuneita käsityöläisiä. Vuosisatojen ajan tehtävä kulki perintönä isältä pojalle. Sediari pontifici on nykyisin pikemminkin kunniatehtävä, jonka haltijan ainoa kantotehtävä on paavin arkun kantaminen hänen hautajaisissaan.
1900-luvun paaveista sedia gestatoriaa käytti vielä Johannes XXIII (paavina 1958–1963), joka valitti tulevansa merisairaaksi sen kyydissä. Myös hänen seuraajansa Paavali VI (paavina 1963–1978) ja Johannes Paavali I (paavina 1978) käyttivät kantotuolia seremonioissa. Johannes Paavali I kieltäytyi aluksi kantotuolista, mutta Vatikaanin henkilökunta sai hänen mielensä muuttumaan. Hän käytti kantotuolia vain virkaanastujaisissaan käytännöllisistä syistä: väkijoukon oli helpompi nähdä hänet, kun hän oli muita korkeammalla. Johannes Paavali II (paavina 1978–2005) ei käyttänyt kantotuolia enää vaan siirtyi auton, paavimobiilin käyttäjäksi. Samoin teki hänen seuraajansa Benedictus XVI (paavina 2005–2013). Auton käyttämiseen vaikuttivat varmaankin turvallisuusseikatkin, sillä autoon voidaan asentaa luodinkestävät lasit. Paavit ilmeisesti halusivat myös välttää entisaikain mahtailevuutta huonosti nykyaikaan sopivana.
Suomi
Yksi Suomessa säilyneistä kantotuoleista on Satakunnan Museossa oleva Vaasan läänin maaherra Carl Constantin de Carnallille (1757–1832) kuulunut tuoli, jota käytettiin kartanonrouva Ulrika Charlotta de Carnallin kuljettamiseen.
Nykyaikaista kantotuolia (englanniksi evacuation chair), jossa on istuimen lisänä kaksi pyörää ja kantokahvat, käytetään potilaiden kuljettamiseen portaissa ja pienissä hisseissä, joissa paarien käyttö on hankalaa.
Stennesin kapina
Tausta
Stennes halusi, että puolue kaappaisi vallan Saksassa vallankumouksella. Tämä suunnitelma vaaransi Hitlerin mielestä NSDAP:n olemassaolon, koska viranomaiset saattaisivat kieltää puolueen vallankumouksellisena liikkeenä.
Tapahtumat
Stennes aloitti uuden kapinan 1. huhtikuuta 1931, kun hänen SA-joukkonsa miehitti väkivaltaisesti NSDAP:n Berliinin toimitilan (Gauleitungin) Hedemannstrassella. Kapinallliset ottivat rakennuksen haltuunsa muutamaksi päiväksi. Stennes ei kuitenkaan onnistunut houkuttelemaan kapinaan suurempia osia SA:sta. Berliinin poliisi lopetti miehityksen. Jälkiselvittelyissä Stennes ja noin 500 SA-miestä erotettiin NSDAP:sta. SA:n johtaja Ernst Röhm lakkautti kapinaan osallistuneet viisi Pohjois-Saksan SA-osastoa.
Arviointia
Joidenkin todisteiden mukaan Stennes sai palkkion kapinastaan keskustapoliitikko, kansleri Heinrich Brüningilta. Maksajan tavoitteena oli kylvää hajaannusta natsipuolueeseen.
Faith Spotted Eagle
Faith Spotted Eagle (s. 1948 Lake Andes, Pohjois-Dakota) on yhdysvaltalainen poliitikko ja aktivisti. Hän kuuluu Yhdysvaltain alkuperäisasukkaiden jälkeläisiin. Hänet tunnetaan erityisesti intiaanireservaattien läpi suunniteltujen öljyputkien äänekkäänä vastustajana.
Spotted Eaglesta tuli vuonna 2016 Yhdysvaltain historian ensimmäinen intiaanitaustainen henkilö, joka on saanut valitsijamiehiä Yhdysvaltain presidentinvaaleissa. Spotted Eagle ei ollut edes ehdolla vaaleissa, mutta yksi niin kutsuttu uskoton valitsijamies äänesti häntä. Valitsijamiehen oli määrä äänestää oikeasti Hillary Clintonia.
Morning Glory
Morning Glory tarkoittaa seuraavia:
Ymppäys (metallioppi)
Metalliteollisuudessa ymppäämisellä tarkoitetaan metallisulan seostamista aineella, joka muodostaa jähmettymisreaktiossa jähmettymisytimiä.
Ymppäämällä saadaan valanteeseen pienikokoinen tasa-aksiaalinen raerakenne.
Lowell Sherman
Lowell J. Sherman (11. lokakuuta 1885 – 28. joulukuuta 1934) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hän oli 1930-luvun alkupuolella sekä näyttelijänä että ohjaajana samassa elokuvassa, mikä siihen aikaan oli poikkeuksellista. Sittemmin hän keskittyi pelkästään ohjaamiseen. Hän kuoli keuhkokuumeeseen lyhyen aikaa sairasteltuaan ollessaan uransa huipulla menestyselokuviensa Vaarallinen kaunotar ja Viattomuuden kukka jälkeen.
Katja Karisukki
pienoiskuva|Katja Karisukki artistikuva 2023 Katja Marika Karisukki (o.s. Sukki, ) on suomalainen viihdelaulaja, lauluntekijä, juontaja, sekä laulu- ja esiintymisvalmentaja.
Esiintymisura
Katja Karisukki on keikkaillut jo reilut 25 vuotta, vuodesta 2020 alkaen viimeisimmät tanssiorkesteri Fernandan solistina.
Katja kiertää teemakonserteissa solistina sekä valmentaa laulajia ja muita esiintyjiä. Hän on tuttu myös monista laulukilpailuista. Vuonna 2018 hän voitti naisten sarjan Laila ja Olavi -laulukilpailussa. Voice of Finland-kilpailussa hän esiintyi siskonsa kanssa vuonna 2019 mutta ei päässyt jatkoon.
Katja säveltää itse musiikkia ja kirjoittaa näytelmäkäsikirjoituksia. Hänen kirjoituksiaan ovat mm. musiikkinäytelmät Puhelinlangat laulaa, Lailan tähtihetket, Esko Rahkonen – Kruunaamaton tangokuningas ja ensi-iltansa toukokuussa 2023 Baltic Princessillä saava Ikkunaprinsessat -revyy, jonka Katja myös ohjaa. Katja myös itse näyttelee useimmissa kirjoittamissaan musiikkinäytelmissä.
Katjalla on oma yritys Musakat jossa hän tarjoaa laulu- ja esiintymisvalmennusta lauluharrastajille sekä muille esiintyjille.
Katja Karisukin tuorein taltiointi on Lav juu -single ilmestyi huhtikuun 2023 lopussa yhteistyössä Finlanderssista tutun multi-instrumentalisti/tuottaja Pasi Ketolan kanssa.
Yksityiselämä
Katja Karisukki on eronnut ja hänellä on kolme lasta. Hänellä on todettu autoimmuunisairaus alopecia universalis, josta hän on myös puhunut julkisesti. Alkuperäiseltä ammatiltaan Katja on huonekalupuuseppä. Hän on opiskellut myös rakennusarkkitehtuuria Tanskassa.
USS David W. Taylor
USS David W. Taylor (runkonumero DD-551) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1942 vesillelaskettu Fletcher-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Gulf Shipbuilding Corporationilta Chickasawista Alabamasta, missä köli laskettiin 14. kesäkuuta 1941. Alus laskettiin vesille 4. heinäkuuta 1942 kumminaan kontra-amiraali David W. Taylorin tytär Imogene Taylor Powell ja otettiin palvelukseen 18. syyskuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään W. H. Johnsen.
Palvelus
Alus lainattiin 15. toukokuuta 1951 Espanjalle osana avustuspakettia.
Almirante Ferrandiz
Espanjan laivasto otti aluksen palvelukseen nimellä Almirante Ferrandiz. Espanja lunasti aluksen 1. lokakuuta 1972.
Yōko Tawada
Yōko Tawada (, s. 23. maaliskuuta 1960 Tokio, Japani ) on japanilais-saksalainen kirjailija. Hän on saanut useita merkittäviä palkintoja niin Japanissa kuin Saksassakin.
Tawada kirjoittaa sekä japaniksi että saksaksi. Erkki Vainikkalan mukaan Tawada kuvaa rajanylityksiä ja rajatiloja, muodonmuutoksia ja kielten erikoisuuksia, joihin vaikuttavat esimerkiksi eri kirjoitusjärjestelmät. Tawadan tekstien maailmaa hän kuvaa surreaaliseksi ja oudoksi, ”unheimlich”. Vainikkala ei luonnehtisi niitä autofiktioksi, vaikka niissä on henkilökohtaisiakin kokemuksia. Tawadalle kirjoitusjärjestelmillä on erityinen merkitys: länsimaiden kuultavuuden rinnalla japanilainen kirjoitus on visuaalista.
Tawada opiskeli Tokiossa Wasedan yliopistossa kirjallisuustiedettä suuntautuen venäläiseen kirjallisuuteen. Hän kävi vuonna 1979 kesälomamatkalla Euroopassa. Hän matkusti junalla Siperian halki ja jatkoi Puolaan ja Saksaan. Hän valmistui Wasedasta vuonna 1982.
Vuonna 1982 Tawada muutti Saksaan, aluksi Hampuriin, sittemmin vuonna 2006 Berliiniin. Muutettuaan Saksaan hän pohti, muuttuuko hän toiseksi ihmiseksi omaksuessaan toisen kielen. Onko hänellä työpäivän jälkeen kaksin verroin aikaa, kun sille ajalle on kaksi nimitystä, Abend ja Nacht, joista Abend on aika, jolloin voi käydä teatterissa, ja Nacht on aika jolloin nukutaan. Japaniksi on käytettävissä vain yksi sana yoru. Asiasta kirjoittaessaan hän oli asunut Hampurissa kolmattakymmentä vuotta. Häneltä kysytään, vaikuttaako toisen kielen käyttäminen siihen, kuka hän on, eikä hänen ole siihen helppo vastata. Hän sanoo pitävänsä itseään pikemminkin verkkona, johon kutoutuu uusia säikeitä, niin että syntyy uusia kuvioita.
Jerusalemin temppeli
Jerusalemin temppeli voi tarkoittaa:
Tasaviritys
Tasaviritys on soitinten viritysjärjestelmä, jossa oktaavi jaetaan tasaisesti joukkoon sävelaskelia niin että jokainen sävelten väli on yhtä suuri. Välien yhtäsuuruus tarkoittaa, että jokainen kahden peräkkäisen sävelen taajuuksien suhde on vakio. Puhuttaessa tasavireisyydestä tarkoitetaan yleensä, että oktaavi on jaettu 12 osaan (1/12 oktaavia on puolisävelaskel). Tämä merkitsee, että puoliaskelen päässä toisistaan olevien sävelten taajuuksien suhde on ≈ 1,05946, jolloin esimerkiksi kvintin (seitsemän puoliaskelen) päässä toisistaan olevien sävelten taajuuksien suhde on  ≈ 1,49831. Tämä siis poikkeaa jonkin verran puhtaasta kvintistä, jossa suhde on 3/2 eli 1,5.
Tasaviritys on länsimaisessa musiikissa yleisin viritysjärjestelmä. Kaikki soittimet, joiden sävelten korkeutta ei voida soittaessa portaattomasti muuttaa, viritetään yleensä tasavireisiksi. Tällaisia instrumentteja ovat muiden muassa piano ja kitara.
Tasaviritys keksittiin Kiinassa 300-luvulla, mutta otettiin länsimaissa laajalti käyttöön vasta 1700-luvulla. Tasavirityksen hyviä puolia on se, että kaikki sävellajit kuulostavat samankaltaisilta ja musiikki voidaan transponoida sellaisenaan mihin tahansa sävelkorkeuteen. Tasavirityksen huonoja puolia taas on, ettei mikään intervalli, oktaaveja lukuun ottamatta, ole puhdas. Länsimaisen ihmisen sävelkorva on kuitenkin yleensä tottunut tähän epäpuhtauteen. Lisäksi enharmoniset sävelet, kuten fis ja ges, soivat samankorkuisina, vaikka puhtaasti viritettyinä niiden välillä olisi pieni korkeusero. Sävellajien samankaltaisuuden takia myös eri sävellajien ominaisluonteet hämärtyvät ja siten osa musiikin monimuotoisuudesta katoaa.
Tempo
thumb|Metronomi. Tempo on musiikkitermi, joka määrittää kappaleen nopeuden. Sana tempo juontuu italian kielestä, jossa se tarkoittaa yleensä aikaa. Kappaleen ihanteellinen esitystempo merkitään nuotteihin tavallisesti käyttämällä vakiintuneita italialaisperäisiä ilmaisuja.
Tempo voidaan ilmaista myös täsmällisesti lukuna. Esimerkiksi tempo 120 tarkoittaa 120 iskua minuutissa. Tästä merkintätavasta käytetään toisinaan ilmaisua BPM (beats per minute).
Joitakin tempomerkintöjä hitaimmasta nopeimpaan summittaisessa järjestyksessä:
Tempon muutoksille on omat niin ikään italialaisperäiset ilmaisunsa. Näistä tyypillisimmät ovat accelerando (kiihdyttäen) ja ritardando (hidastaen). Halutun tempomuutoksen määrää voidaan vielä tarkentaa etuliitteillä molto (paljon) tai poco (vähän).
Temposanoja voi muuntaa diminutiivimuodoilla (adagietto "vähän hitaasti") tai superlatiiveilla (prestissimo "erittäin nopeasti") tai ilmaisulla ma non troppo ("muttei liikaa").
Tempomerkintöjä muilla kielillä
Monet säveltäjät ovat käyttäneet saksankielisiä tempomerkintöjä. Näitä ovat esimerkiksi:
Worcesterkastike
thumb|upright|Worcesterkastiketta Worcesterkastike eli worcestershirekastike [vorsester- t. wustə-] on käyttämällä valmistettu voimakkaanmakuinen ja väriltään musta tai tummanruskea maustekastike. Kastiketta valmistaa muun muassa Lea & Perrins, jonka kastiketta myydään tuotenimellä Worcestershire sauce.
Kastike on saanut nimensä Englannin Worcesterin kaupungin ja sitä ympäröivän Worcestershiren kreivikunnan mukaan. Sen valmistus alkoi Worcesterissa vuonna 1838.
Worcesterkastikkeen kehittivät englantilaiset apteekkarit John Lea ja William Perrins. He saivat vuonna 1835 lordi Sandysiltä tehtäväksi kehittää kastikkeen, joka muistuttaisi lordin Intiassa maistamia kastikkeita. Apteekkarit eivät mielestään onnistuneet valmistamaan oikeanlaista kastiketta ja unohtivat tekemänsä kastikkeen kellarissa olevaan tynnyriin kahdeksi vuodeksi. Kun he sattumalta löysivät sen uudelleen, se osoittautui maustetun viinin makuiseksi. Lea & Perrins alkoi valmistaa sitä, ja siitä tuli nopeasti suosittua.
Nykyisin worcesterkastiketta valmistavat muutkin kuin Lea & Perrins. Jokaisella valmistajalla on hiukan erilainen salainen resepti. Kastikkeen tärkeimmät raaka-aineet ovat tamarindipuun hedelmä, chili, anjovis, mallasviinietikka, melassi, sipuli, valkosipuli, sokeri ja erilaiset mausteet. Sekoitettu kastike laitetaan kolmeksi vuodeksi puutynnyriin, jossa se kypsyy ja saa sherryn kaltaisen mausteisen ja makeahkon aromin.
Wolf’s Rain
Wolf’s Rainista on tehty myös kaksiosainen manga-sarja, joka on julkaistu vuonna 2005. Mangat piirsi sarjakuvataiteilija Toshitsugu Iida. Wolf’s Rainin japaninkieliset mangat ovat käännetty usealle kielelle, mukaan lukien suomeksi.
Juoni
Lumimyrkyn keskeltä ilmestyy kulkija nimeltä Kiba (suom. ”hammas”). Kiba etsii salaperäistä kuunkukkaa, joka toimii tienviittana paratiisiin. Kiba ei paljon aluksi puhukaan pyrkiessään itsepäisenä suorinta tietä tavoitteeseensa. Kiba on ylpeä. Hän ei halua piileksiä ihmisen muodossa ja jääkin heti kaupunkiin saavuttuaan sinne. Tsume (”kynsi”) on kaupungissa asuva susi, joka käyttää ihmisen ulkomuotoa hyväkseen ja johtaa paikallista rosvojoukkoa. Sudet ovat älykkäinä eläiminä oppineet viimeisen 200 vuoden aikana ottamaan myös ihmisen muodon.
Tsume ja tämän jengi löytää Kiban tajuttomana suuren puun alta. Muut jengiläiset luulevat aluksi Kibaa isoksi koiraksi, mutta Tsume sanoo, ettei se ole koira. Juuri kun yksi miehistä on koskettamassa Kibaa, tämä virkoaa ja tappaa kaksi miehistä. Tämä meinaa myös tappaa Gehlin, mutta Tsume tönäisee tämän pois Kiban edestä ja houkuttelee tämän korkean talon katolle. Siellä Kiba huomaa, että Tsume onkin oikeasti susi. Kaksikko tappelee vähän aikaa, mutta sitten Kiba saa otteen Tsumesta. Gehl tulee kuitenkin paikalle ja onnistuu ajamaan Kiban pois. Tsume on raivoissaan häviöstään eikä edes kiitä Gehliä, joka pelasti tämän.
Tsumen ja Kiban egoilla on vaikeuksia mahtua samalle pallonpuoliskolle. Kumpikaan ei halua myöntää vikojaan tai kyseenalaistaa alfa-uros asemaansa ja toisaalta kumpikin tajuaa yhteisen päämäärän edellyttävän myös yhteistyötä. Susilaumaan liittyvät myös päällisin puolin huoleton ja laiskanpulskea Hige (”viikset”), joka vapauttaa kiittämättömän Kiban tutkimuslaitoksesta, sekä nuori ja naiivi Toboe (”ulvonta”), joka ei ole tottunut tulemaan toimeen omillaan ja joka on kasvanut ihmisten suojeluksessa. Yhdessä nelikko heittäytyy erämaan armoille tavoitteenaan paratiisiin pääsy. Tsume on aluksi vastahakoinen tekemään yhteistyötä ja herjaa erityisesti Kibaa siitä, ettei mitään Paratiisia ole olemassa. Tsume lähteekin hetkeksi laumasta ja Toboe lähtee tämän perään etsimään tätä. Tsume näkee Toboen kauempana, mutta aikoo aluksi lähteä, kunnes huomaa piilossa lymyilevän robottiaseen, jonka Toboe herätti astuessaan sen päälle. Ase tähtää Toboeta ja Tsume loikkaa väliin, jolloin luoti repäisee tämän reiteen kivuliaan haavan eikä tämä pysty liikkumaan kunnolla. Kaksikko putoaa jääsillalta rotkoon, kun robotti ampuu sen murskaksi. Toboe yrittää hämätä robottia, jotta haavoittunut Tsume pääsisi pakoon, mutta suunnitelma epäonnistuu. Juuri kun Tsume on joutumassa robotin ampumaksi, Kiba ja Hige saapuvat paikalle. Kiba hyökkää robotin kimppuun ja Hige auttaa Tsumen turvaan. Silloin Tsume ymmärtää, ettei ystävien hankkiminen ja näiden suojeleminen olekaan niin naurettavaa, kuin hän oli ennen luullut. Ennen pitkää Tsumekin oppii pitämään hauskaa ja tämän henkinen muuri alkaa pikkuhiljaa murentua pois. Jälkeenpäin joukkoon liittyy myös puolisusinaaras Blue ("sininen"), johon Hige rakastuu. Bluella on aluksi vaikeuksia erkaantua omistajastaan, mutta kun Quent yrittää ampua haavoittunutta Kibaa, Blue puolustaa tätä.
Wolf’s Rainissa on joukko sivuhenkilöitä, jotka kaikki erottuvat toisistaan edukseen. Tutkimuslaitoksessa työskentelevä Cher Degrein uteliaisuus herää, kun käy ilmi, että ehkäpä susia on edelleen. Kun Noble Darcia III kaappaa vielä Cherin tutkimuskohteena olevan kuun tyttären, Cherille ei oikeastaan jää muuta mahdollisuutta kuin lähteä joukon perään. Kuun tytär on kuun kukkasista keinotekoisesti kasvatettu ja tutkimuslaitoksessa pidetty tyttö nimeltä Cheza, jota kaikki tavoittelevat. Cheza edustaa hyvää ja viatonta, kaikkea mahdollista hyvää ts. toivoa maailmassa, joka jo luuli kaiken toivon olevan menetetty.
Chezan tuoksu ja kosketus saa sudet villeiksi. Chezan ja susien perässä on myös kyseenalaisempiakin tahoja. Yksityiselle kostoretkelle susia ja kaikkea vähänkin sutta muistuttavaa vastaan lähtenyt Quent Yaide. Quent ja varsin moni muukin elää siinä uskossa, että sudet ovat olemassa vain ihmisiä raadellaakseen ja syödäkseen. Quentin koira/susihybridi Blue paljastaa myös toisen puolen itsestään ennen loppua karatessaan omille teilleen. Quentin matkassa kulkee myös Hubb Lebowski, rikostutkija, joka etsii ex-vaimoaan Cheriä.
Viimeisessä jaksossa Kiba löytää oikean paratiisin, mutta menettää ystävänsä ja kumppaninsa.
Les Crasheurs De Feu
Les Crasheurs De Feu on vuonna 2006 julkaistu kirja saksalaisesta industrial metal -yhtye Rammsteinista. Se sisältää paljon haastatteluja ja kuvia Rammsteinista. Kuvat ovat mustavalkoiset ja kirja on ranskankielinen.
Svesa
Svesa on kaupunkityyppinen taajama Sumyn alueen Šostkan piirissä, Ukrainan pohjoisosissa. Vuoden 2021 alun väestöarvion mukaan siellä oli 6 310 asukasta.
Vaarallinen kaunotar
Vaarallinen kaunotar on Lowell Shermanin ohjaama elokuva vuodelta 1933. Se perustuu pääosanäyttelijän Mae Westin omaan Broadway-näytelmään Diamond Lil. Miespääosassa on Cary Grant. Elokuva valittiin 1996 Yhdysvaltojen Kongressin kirjaston National Film Registryyn.
Elokuva oli parhaan elokuvan Oscar-ehdokkaana. Elokuva vaikutti osaltaan siihen, että elokuva-alalla alettiin valvoa Haysin ohjeiston noudattamista. .
Juoni
1890-luvun New Yorkiin sijoittuvassa tarinassa Lady Lou on laulajana epämääräisen miesystävänsä Gus Jordanin baarissa. Lady Louta tavoitteleva yhtä epämääräinen Dan Flynn yrittää paljastaa Loulle Jordanin rötökset. Lähistöllä työskentelee Pelastusarmeijaa muistuttavan yhteisön kapteenin Cummingsin valepuvussa liittovaltion agentti, joka selvittelee baarin rikollisia puuhia.
Tuotanto ja julkaisu
Elokuva tehtiin nopeasti, kolmessa viikossa. Se oli parhaan elokuvan Oscar-ehdokkaana.
Arviot
Helsingin Sanomien Timo Peltosen mukaan jälki on nopean työtahdin mukainen, mutta myös aika on jättänyt jälkensä, sillä käsitys huumorista, seksikkyydestä ja elokuvan rakenteesta on nykyisin toisenlainen. Silti elokuva muistetaan, Cary Grantin ja Mae Westin ansiosta. Kriitikko Arto Pajukallion mukaan elokuva on kankeahko.
Swartbergin vuoristo
Swartbergin vuoristo on Etelä-Afrikan lounaisosassa sijaitsevan Länsi-Kapin korkein vuoristo. Sen korkein kohta on 2325 metriä ja matalimmat alueet ovat 700 metrin korkeudessa. Vuoristo on enimmäkseen hiekkakivimassiivia. Sinne pääsee useita päivävaellusreittejä pitkin ja myös pitempää reittiä, jonka kulkemiseen menee noin viisi päivää. Vuoriston solista yksi on Swatbergin sola, joka sijaitsee lähellä Prince Albertin ja Oudtshoornin kaupunkeja. Solasta etelään sijaitsee Little Karoon autiomaa ja pohjoispuolella sijaitsee Great Karoon autiomaa. Vuoristossa on paljon keväällä kukkivia kasveja ja syksyllä kukkivia kasveja ovat proteat. Alueella on 130 lintulajia, muun muassa medestäjiä, kapinmesikoita, kirjokalastajia ja kolme kotkalajia. Alueella on myös antilooppeja ja kalliotamaaneja.
Vapaauinti
Vapaauinti on yksi uinnin kilpailulajeista. Arkikielessä vapaauinnilla tarkoitetaan kuitenkin usein krooliuinnin tekniikkaa.
Vapaauinti kilpailulajina
Vapaauinnin etenemistapaa ei ole nykyisissä kilpailusäännöissä rajoitettu, eli kilpailija voi käyttää parhaaksi katsomaansa tekniikkaa, jossa ei hyödynnetä apuvälineitä. Tämän vuoksi nuoret uintiharrastajat saavatkin ensimmäiset kilpailukokemuksensa usein vapaauinnista, ja toisaalta vapaauinti on lajeista arvostetuin.
Uintitekniikkana käytetään yleensä vain krooliuintia. Uimarista ja matkasta riippuen uintitekniikasta nähdään jonkin verran erilaisia variaatioita. Lyhyillä matkoilla uimarit hengittävät harvoin, ja jotkut saattavat uida 50 metrin matkan jopa kokonaan hengittämättä. Pisimmillä matkoilla hengitetään yleensä joko joka toisella tai joka kolmannella vedolla. Myös potkurytmi vaihtelee. Pisimmillä matkoilla saatetaan edelleen nähdä vain kaksi kertaa käsivetoparia kohden potkaisevia uimareita.
Viralliset vapaauinnin kilpailulajit ovat 50, 100, 200, 400, 800 ja 1 500 metrin vapaauinnit. Lisäksi mukaan voidaan laskea myös avovesiuinnin kilpailumatkat, jotka arvokisoissa ovat 5, 10 ja 25 kilometriä. Yleensä arvostetuimpana ja kovatasoisimpana uintimatkana pidetään sadan metrin ja 1 500 metrin vapaauinteja. Perinteisesti kilpailuissa 800:n metrin vapaauinti on ollut vain naisten ja 1 500 metriä on miesten ja naisten matka. Käytännöstä on kuitenkin osittain luovuttu.
Vapaauinnin viestilajeina Suomessa uidaan yleisesti 4×50 metrin, 4×100 metrin ja 4×200 metrin matkoja, jotka sisältyvät Suomen mestaruusuintien ohjelmaan. Suomen ennätyksiä on kirjattu myös 10×50 metrin ja 20×50 metrin matkoille, mutta näitä viestiuinteja voidaan pitää kuriositeetteina.
Vapaauimareille tyypillinen vamma on olkapään rasituskipu, jota kutsutaan yleisnimityksellä "uimarin olkapää".
Menestyksekkäitä vapaauimareita
Naisista Yhdysvaltain Janet Evans hallitsi naisten pitkiä vapaauintimatkoja (400 ja 800 metriä) poikkeuksellisen pitkän ajan lähes voittamattomana 1980-luvun puolivälistä 1990-luvun puoliväliin. Hän saavutti kolme olympiakultaa ja hänen maailmanennätyksensä ovat osoittautuneet ajan mittaan erityisen kovatasoisiksi.
Saksan Franziska van Almsick nousi Evansin tapaan huipulle nuorena. Hän taantui kuitenkin huomattavasti alaikäisenä 1990-luvun alussa saavutetun menestyksen jälkeen. Almsick jatkoi kuitenkin uintiuraansa ja saavutti viestimitaleita vielä Ateenan olympialaisissa 2004.
Miehissä Johnny Weissmüller tunnetaan ensimmäisenä minuutin rajan sadan metrin vapaauinnissa alittaneena uimarina. Weissmüller tuli laajalti tunnetuksi Tarzan-elokuvista, joissa usein nähtiin myös hänen uintitekniikkaansa. Weissmüllerin saavuttamien aikojen arvoa kohottaa se, että hän piti uidessaan päätään veden pinnan yläpuolella, mikä tekee uinnista huomattavasti raskaampaa nykytekniikkaan verrattuna.
Venäjän Aleksandr Popov oli 1990-luvun menestyksekkäin vapaauimari, joka menestyi arvokisoissa ja maailmanennätystilastoissa viidenkymmenen ja sadan metrin vapaauinneissa. Popov tunnettiin poikkeuksellisen hitaasta käsivetorytmistään. Vetorytmin hitautta voidaan pitää merkkinä käsivedon tehokkuudesta, ja Popovia pidettiinkin nimenomaan teknisesti ylivoimaisena uimarina.
Popov ja Weissmüller ovat ainoat vapaauimarit, jotka ovat voittaneet sadan metrin vapaauinnin kaksissa peräkkäisissä olympialaisissa.
Yhdysvaltain Matt Biondi on yksi olympiahistorian menestyneimmistä urheilijoista. Hän saavutti kahdeksan olympiavoittoa ja yhteensä 11 olympiamitalia. Hänet tunnettiin ennen kaikkea vapaauimarina, mutta yhden olympiahopean hän saavutti myös perhosuinnissa.
Yhdysvaltain Mark Spitz on yksi olympiahistorian menestyneimmistä urheilijoista. Hän saavutti yhdeksän olympiavoittoa ja yhteensä 11 olympiamitalia. Olympiavoitoista kuusi tuli vapaauinnissa (ml. viestit). Hänen Münchenin olympialaisissa 1972 voittamansa seitsemän kultamitalia olivat yksittäisten olympialaisten ennätys, kunnes Yhdysvaltain Michael Phelps saavutti Pekingin olympialaisissa 2008 kahdeksan kultamitalia.
Suomalaiset vapaauimarit
Menestyneimmän suomalaisen vapaauimarin asemaan voidaan asettaa kaksi ehdokasta. Antti Kasvio saavutti useita arvokisavoittoja kahdensadan ja neljänsadan metrin vapaauinneissa. Lisäksi hän katkaisi olympiatasolla suomalaisten uimareiden vuosikymmeniä kestäneen mitalittoman kauden pronssillaan Barcelonassa 1992. Toinen ehdokas on Hanna-Maria Seppälä, jonka suurin saavutus oli pitkän radan sadan metrin vapaauinnin maailmanmestaruus vuodelta 2003. Seppälän saavutuksen arvoa korottaa erityisesti sadan metrin vapaauinnin laaja arvostus. Lisäksi Jani Sievinen on voittanut Euroopan mestaruuden 200 metrin vapaauinnissa.
Jukka Ainamo
Jukka Kalervo Ainamo (9. syyskuuta 1935 Helsinki – 13. heinäkuuta 2009 ) oli suomalainen hammaslääkäri. Hän oli Helsingin yliopiston parodontologian ensimmäinen professori ja oli virassa 1972–1996. Hänen tutkimuskohteenaan oli hammassairauksien ehkäisy.
Jōyō
Jōyō on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Kioton prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin eteläosassa Kioton ja Naran puolivälissä Kizujoen oikealla rannalla. Jōyōssa on 76 048 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 32,71 neliökilometriä.
Jōyōta palvelevat JR Nishi-Nihonin Nara-linja ja Kintetsu-rautateiden Kioto-linja.
Maantiede
Jōyō sijaitsee Kioton ja Naran kaupunkien puolivälissä. Kaupunki on suurimmaksi osaksi alavaa laaksoaluetta, ja maasto kohoaa asteittain kohti itärajan matalahkoja vuoria. Kaupungin länsirajalla on joki nimeltä Kizugawa. Ilmasto laaksossa on leuto keskilämpötilan ollessa 16 °C, mistä syntyvät hyvät edellytykset hedelmäpuiden kasvattamiselle.
Kioton prefektuurin eteläosa kaupungistuu metropolien vaikutuksesta jatkuvasti. Alueella pyritään viljelyn ja urbanisoitumisen rinnakkaisuuteen. Kaupunkialueet ovat yhteenkasvaneita, eikä rajoja juuri huomaa. Jōyōn naapurikaupunkeja ovat Kyōtanabe, Uji ja Yawata.
Talous
Jōyōssa tuotetaan 60 % Japanissa tarvittavista kulta- ja hopealangoista. Näitä käytetään hyväksi erityisesti kimonoiden tuotannossa.
Kaupunki on suurkaupunkialueiden tuntumassa, mutta ilmastollisesti alue suosii viljelyä. Maatalouden tuotteita alueella ovat riisi ja bataatti sekä varsinkin hedelmät, kuten viikuna ja ume.
Aodanin umetarha
Aodanin umetarha on matkailunähtävyys, jossa 20 hehtaarin alueella on noin 10 000 ume- eli japaninaprikoosipuuta. Tarhan tarkkaa alkuajankohtaa ei tunneta, mutta siitä löytyy mainintoja Kamakura-kauden tanka-runoista.
Twinkle Jōyō
Twinkle Jōyō on talvinen valojuhla, jossa sytytetään tuhansia värillisiä lamppuja.
Sonic the Hedgehog
Hahmoesittely
Sonic on 15-vuotias siniturkkinen siili, joka on syntynyt Joulusaarella. Sonicin oikea nimi on Sonic ”Maurice” The Hedgehog. Hän on 155 senttimetriä pitkä ja painaa noin 35 kilogrammaa. Sonic on maailman nopein siili. Hän voi kiertyä palloksi, lähinnä tuhotakseen vihollisia, mikä on tärkeä osa pelejä ja animaatioita.
Peleissä Sonic ei osaa uida, vaan vajoaa pohjaan, mutta hän voi juosta veden pinnalla. Poikkeuksena on Super Smash Bros. Brawl -peli, jossa hän osaa väliaikaisesti uida. Mario & Sonic at the Olympic Games -peleissä Sonic käyttää pelastusliivejä pysyäkseen pinnalla. Myös Adventures of Sonic the Hedgehog -animaatiossa hän osaa uida.
Sonic taistelee ilkeää Tri Ivo ”Eggman” Robotnikia vastaan. Usein Eggmanin tavoite on kerätä kaikki seitsemän Kaaossmaragdia (Chaos Emeralds) ja niiden voimalla tuhota maailma ja rakentaa tilalle paikka, jota hän hallitsisi. Vanhoissa Sonic-peleissä Eggmanin tavoite oli Kaaossmaragdien voimalla muuttaa kaikki Sonicin eläinystävät aivottomiksi Badnik-roboteiksi. Eläimet toimivat näiden robottien voimanlähteinä, ja Sonicin tuhottua robotin ne loikkivat tiehensä.
Kyvyt
Sonicilla on kyky juosta ääntä nopeammin eli yli 1 236 kilometriä tunnissa. Peleissä hänen tunnettuihin kykyihinsä on kuulunut kierrehyökkäys (Spin Attack), jonka hän voi tehdä hyppiessä ja juostessa parhaimmalla nopeudella, jolloin Sonic saa viholliset raivatuksi tieltään. Suomenkielisissä ohjekirjoissa kyky on nimetty eri lailla, muun muassa ”Super Sonicin kierrehyökkäys” ja ”pyörresyöksy”. Sonic 2:sta lähtien Sonic on saanut hetkessä lisävauhtia syöksyhyökkäyksen (Spin Dash) avulla. Sonic CD:ssä Sonic pystyy tekemään ”Super Peel-Out” -liikkeen, jolloin hänen nopeutensa kasvaa ja jalkojen liike menee 8-muotoon. Sonic Adventuressa Sonic kykenee tekemään ”Homing Attack” -liikkeen, jolloin hän ohjautuu pallona kohdetta päin. Hän voi myös käyttää Wisp-avaruusolioiden voimia Sonic Coloursissa.
Sonicilla on ollut pelisarjan aikana useita erilaisia muodonmuutoksia. Sonic kykenee muuttumaan kultaiseksi ”Super Soniciksi” saatuaan haltuunsa seitsemän Kaaossmaragdia ja vähintään 50 rengasta. Super Sonicin piikit nousevat yläviistoon ja hän on liki haavoittumaton ja kykenee toisinaan jopa lentämään (nähty lähinnä avaruudessa). Super Sonicin voimat ehtyvät, kun renkaat kuluvat loppuun ja hän muuttuu takaisin tavalliseksi Soniciksi. Super Sonic esiintyy ensimmäisen kerran Sonic 2 -pelissä ja on useimmiten käytetty muodonmuutos, joka on esiintynyt pelisarjan aikana.
Lisäksi ainoastaan Sonic 3 & Knuckles -pelissä Sonic saa haltuunsa seitsemän Supersmaragdia ja voi muuttua ”Hyper Soniciksi”. Hyper Sonic välkkyy kaikkien Kaaossmaragdien väreissä. Lisäksi Hyper Sonic kykenee tekemään tuplahypyn mihin suuntaan tahansa. ”Sonic the Werehog” esiintyy Sonic Unleashedissa, jossa Sonicista tulee yöaikaan ”susi-Sonic”, jolla on erikoisia ominaisuuksia. Pelin alussa hän saa tämän muodon Eggmanin houkuteltua hänet laitteeseensa. Werehog-muoto nähdään vain tässä pelissä ja muun muassa Sonic Archie -sarjakuvassa sekä Night of the Werehog -lyhytfilmissä. Sonic and the Secret Ringsin ”Darkspine Sonic” on Sonicin erikoisempi supermuoto, joksi Sonic muuttuu kolmen World Ring -renkaan avulla (raivon, vihan ja surun renkailla) Erazor Djinnin tapettua Shahran. ”Excalibur Sonic” esiintyy Sonic and the Black Knightissa. Siinä Sonic saa kultaisen haarniskan, mutta Sonicin piikit eivät nouse yläviistoon.
Archie Comics -sarjakuvat
Archie Comics alkoi julkaista samannimistä sarjakuvaa vuonna 1993, ja Semic julkaisi sitä Suomessa vuosina 1994–1996. Vuodesta 2010 lähtien sitä ryhdyttiin julkaisemaan alkuperäiskielellä. Kuten piirrosarjassa Sonic oli yksi vapauden taistelijoista, jotka yrittävät kukistaa tri Robotnikin diktatuurin. Sarjakuvassa Sonicilla on oma perhe, robostroitunut setänsä Chuck sekä lemmikkikoira, joka joutuu sarjakuvan aikana myös robostroiduksi ja siten myöhemmin takaisin fyysiseen muotoonsa. Sonic joutuu myös itse väliaikaisesti robostroiduksi kaksi kertaa sarjakuvan aikana. Hänellä on ollut rakkaussuhteita lukuisiin henkilöihin, erityisesti Sally Acorniin.
Sonic the Comic
Vuosien 1993 ja 2002 välillä Fleetway-kustantamon, nykyisin Egmontin julkaisemassa Sonic the Comic -sarjakuvassa Sonicin persoonallisuus on paljon vakavampi ja aggressiivinen jopa hänen ystäviään kohtaan. Sonic on johtohahmo vapauden taistelijoissa, joihin sarjakuvassa kuului Miles ”Tails” Prower, Amy Rose, Johnny Lightfoot, Porker Lewis sekä myöhemmin myös Knuckles ja Tekno. Sarjakuvassa Sonic kertoi olleensa alun perin tavallinen ruskeaturkkinen siili, joka pääsi sisään lempeämielisen tri. Ovi Kintoborin laboratorioon ja ryhtyi tällöin hänen apulaisekseen. Myöhemmin laboratoriovahingon seurauksena Kinborista muuntautui julma tri Ivo Robotnik. Sarjakuvan aikana planeetta Mobius joutuu Robotnikin hallinnan alle Sonicin ja kumppaneiden ollessa toisessa ulottuvuudessa vain pari kuukautta. Sarjakuvassa Sonicin supermuoto Super Sonic on erillinen, psykoottinen demoniolento, jota Sonic ei pysty itse hallitsemaan käyttäessään Kaaosmaragdien voimaa.
DiC-piirretyt
DiC on tuottanut kolme erilaista Soniciin perustuvaa piirrossarjaa. Sonicin ääninäyttelijänä toimi kaikissa kolmessa animaatiosarjassa Jaleel White. Ensimmäinen oli Adventures of Sonic the Hedgehog, jota tehtiin vain yksi tuotantokausi. Sarjassa käsitellään Sonicin ja Tailsin seikkailuja humoristisella tavalla. Kuten peleissä, sarjassa Sonic ja Tails pysäyttävät tri Robotnikin lukuisat suunnitelmat vallata planeetta Mobius. Sarjassa myös Sonicin lempiruuaksi paljastuu chilimakkara, johon myöhemmin viitataan Sonicin lempiruokana muissa piirretyissä ja peleissä. Sarjasta on olemassa myös 66. jakso Sonic’s Christmas Blast, joka on jouluaiheinen televisiospesiaali, jossa Sonic yrittää valjastaa täydellisen nopeuden ja pysäyttää tri Robotnikin aikeet pilata joulu.
Toinen paljon vakavampi ja fanien hyväksynnän saanut, kolme tuotantokautta kestänyt piirrossarja on Sonic the Hedgehog, fanien keskuudessa Sonic SatAM (Saturday AM). Sarjassa Sonic oli yksi vapaustaistelijoista, jotka yhdessä pysäyttävät tri Robotnikin, joka on valloittanut suuren osan Mobiuksesta ja hallitsee sitä julmalla, futuristisella diktatuurilla. Sarjassa Sonicilla on myös rakkaussuhde Sally Acornin kanssa. Lukuisia elementtejä sarjasta on otettu mukaan Archie Comicsin sarjakuvaan.
1990-luvun lopulla DiC teki vielä yhden tuotantokauden pituisen, 40 jakson mittaisen Sonic Undergroundin (spin-off), joka tuotettiin yksinoikeudella Sci-Fi Channel -kanavalle. Sarjassa esiteltiin yksinoikeudella Sonicin sisarukset Sonia ja Manic, heidän äitinsä ja Mobiuksen entinen hallitsija Kuningatar Aleena, jonka valta riistettiin tri Robotnikin toimesta. Sonic, Sonia ja Manic yrittävät etsiä läpi sarjan heidän kadonnutta äitiään. Sarja ei sovi samaan jatkumoon pelien tai muiden Sonic-piirrettyjen kanssa, ja sitä pidetäänkin erillisenä jatkumona ja viralliseen jatkumoon kuulumattomana.
thumb|130px|Sonic [[Sonic X -animesarjassa]]
Sonic the Hedgehog (OVA-elokuva)
1996 Taki Corporation teki myös kaksiosaisen Sonic the Hedgehog -animen (tunnetaan myös nimellä Sonic OVA), joka julkaistiin 1999 Yhdysvalloissa ja Euroopassa tunnin pituisena elokuvana. Elokuvassa Sonic lähtee Robotnikin avunpyynnöstä pysäyttämään apurinsa Tailsin kanssa generaattoria, joka sijaitsee Robotropoliksessa ja jota Metal Robotnik vartioi. Myöhemmin selviää, että generaattori on osa Robotnikin suunnitelmaa saada Sonicin muisti ja kyvyt voimanlähteeksi hänen luomukselleen Hyper Metal Sonicille. Elokuvan aikana Sonic joutuu taistelemaan Hyper Metal Sonicia vastaan kahdesti ja saa hänestä tasavertaisen vastuksen. Elokuvassa Sonicin ääninäyttelijänä toimii englanniksi Martin Burke ja japaniksi Masami Kikuchi.