cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Demon’s Souls
Kehitys
Miyazakin mukaan pelin korkea vaikeusaste ei koskaan ollut erityisenä tavoitteena, mutta sen kautta he halusivat välittää onnistumisen tunteita. Vaikeusastetta kuvailtiin ”yhtenä tapana tarjota intensiivistä palkitsevuutta strategioiden kehittämisen, esteiden ohittamisen ja asioiden oppimisen kautta.” Kuolemisen uhka ja sen yhteydessä menetetyn, kovalla työllä hankitun valuutan menettäminen luotiin korostomaan tätä ilmiötä. Asiaa perusteltiin niin, että ”jos sielut voisi palauttaa minä hetkenä hyvänsä, mukana ei olisi lainkaan onnistumisen tunnetta.” Loppuvastukset oli suunniteltu vaihteleviksi ja jännittäviksi, jotta pelaajat eivät kyllästyisi samankaltaisiin taisteluihin, vaan rohkaistuisivat selvittämään erilaisia taktiikoita ja ajattelemaan täydellä kapasiteetilla. Takeshi Kajii ei itse asiassa kokenut päävastuksia pelin haastavimpana elementtinä; ”Te puhutte ainoastaan pomoista, mutta ei se pomo pelkästään ole kaikki kaikessa. Pomon luokse johtava taival on se, mikä tekee pelistä todella vaikean. Jos vain löydät oikean kaavan loppuvastuksen kukistamiseksi, se ei ole niin vaikeaa. Se miten pääset pomon luokse, tekee pelistä vaikean.”
Kun kehitystiimi suunnitteli integroitua nettipeliominaisuutta, Miyazaki tunsi että nykypelit sisältävät liikaa kommunikointia, mikä voi osoittautua vaivaksi tietyille pelaajille. He halusivat yhdistää pelaajien moninpelikokemukset hienovaraisesti tietyillä ominaisuuksilla, kuten heidän jättämillä haamuhahmoilla. Kun kehitystiimi toteutti järjestelmää, joka mahdollisti pelaajia jättämään toisilleen vinkkejä, he halusivat luoda valmiin valikon ennalta kirjoitettuja viestivaihtoehtoja. Tämä esti systeemiä karkaamasta häiritsevän chatin puolelle, ja takaamaan nopean sekä helppokäyttöisen tavan kommunikoida.
Playstation 3 julkaisu
Demon’s Souls julkistettiin ensi kertaa vuoden 2008 lopussa, jonka yhteydessä puhuttiin ainoastaan japanilaisesta versiosta. Sieltä se leviäisi muihin osiin Itä-Aasiaa, kuten Taiwaniin ja Etelä-Koreaan. Pelin julkaisi Aasiassa 5. helmikuuta 2009 Sony Computer Entertainment, jolla ei ollut suunnitelmia jakaa peliä muihin valtioihin. Aasian versiota ja positiivista vastaanottoa seurasi Atlusin ilmoitus vuoden 2009 E3-messuilla, jossa he kertoivat aikeistaan julkaista pelin Pohjois-Amerikassa saman vuoden lopulla. Yhdysvaltalainen versio käyttää erillisiä palvelimia verkkopelaamista varten, joten japanilaisten kanssa pelaaminen ei ole mahdollista. Sama alueellinen rajoitus koskee lisäksi tallennuksien ja trophy-saavutuksien yhteensopimattomuutta. Atlus julkaisi pelistä myös opaskirjalla varustetun Deluxe Edition -keräilypainoksen.
Eurogamer otti yhteyttä Atlusiin ja tiedusteli mahdollisesta Euroopan julkaisusta. Heidän puhemiehensä Aram Jabbari antoi lausunnon, jossa hän kertoi: ”En ole tällä hetkellä varautunut Euroopan julkaisuun liittyvistä suunnitelmista. Toivottavasti peli jatkaa menestyksekkäällä linjallaan ja eurooppalaiset julkaisijat huomaisivat sen.” Myös muut From Softwaren tuotteita julkaisseet yhtiöt, kuten Tecmo Koei ja Ubisoft vastasivat kyselyyn kieltävästi. Huhtikuussa 2010 Namco Bandai kuitenkin ilmoitti tuovansa Demon’s Soulsin Eurooppaan 25. kesäkuuta erikoisversion muodossa. Keräilyversio kantaa nimeä Black Phantom Edition ja se sisältää äänilevyn, taidekirjan sekä läpipeluuoppaan. PlayStation 3 -pelien aluekoodittomuuden seurauksena halukkaat ovat kuitenkin jo voineet tilata pelin Pohjois-Amerikasta tai Aasiasta.
Enterbrain julkaisi Japanissa 2009 rajoitetun strategiaoppaan, Demon’s Souls Official Perfect Guiden, joka sisälsi 192 sivua perinpohjaista tietoa pelin aseista, panssareista, tarvikkeista, kartoista ja salaisuuksista. Japanilaiseen PlayStation Home -palveluun julkaistiin myös pelissä esiintyvien hahmojen varustesettejä.
Playstation 5 uusintaversio
Pelistä on julkaistu uusintaversio Playstation 5 pelikonsolille 12. marraskuuta 2020. Uusintaversion kehittäjä on pelien uusintaversioihin erikoistunut Bluepoint Games, eikä alkuperäinen kehittäjä FromSoftware. Tässä versiossa pelin grafiikat, ja sen taiteellinen tyyli on luotu uudelleen ja pelin grafiikat tukevat uutta teknologiaa, kuten 4K kuvalaatua ja Ray tracing valaistusta.
Remakessa on kaksi eri grafiikka asetusta eri kuvalaaduille: toinen vaihtoehto parantaa pelin kuvalaatua, ja toinen parantaa pelin suorituskykyä, sekä kuvataajuutta.
Musiikki
Demon’s Soulsin musiikit on säveltänyt japanilainen Shunsuke Kida, joka on työskennellyt useita vuosia televisio- ja elokuvakappaleiden parissa. Hänen luoma äänilevynsä julkaistiin alkujaan vain Pohjois-Amerikassa, mutta keräilyversion myötä se saapui myös Eurooppaan. Soundtrackia markkinoitiin GameStopin ennakkotilaustarjouksen yhteydessä.
RPGFan-sivuston Patrick Gann vertasi kappaleiden sävyä 1970-luvun elokuviin ja huomasi selkeitä yhtäläisyyksiä entisajan barokkiin. Hän nosti esille japanilaisten vokalistien ja orkesterin kyvykkyyden sekä täydellisesti hyödynnetyt tauko-osuudet. Gann päätti arvostelunsa toteamukseen: ”Jos minun täytyisi valita yksi adjektiivi kuvaamaan Demon’s Soulsin soundtrackia, se olisi ’lumoava’.”
Vastaanotto
Peli on otettu hyvin vastaan ulkomaalaisten pelilehtien ja sivustojen keskuudessa. Peliä on kehuttu ja haukuttu nykypäivän peleihin poikkeuksellisen korkean vaikeustasonsa takia. Pelin arvosanojen keskiarvo on Metacriticin mukaan 90/100. Playstation 5 uusintaversion on myös otettu hyvin vastaan. Uusintaversion keskiarvo on Metacriticin mukaan 92/100.
Peli sai julkaisunsa jälkeen paljon positiivista palautetta. Se voitti useita eri palkintoja ja keräsi kehuja muun muassa osuvasta visuaalisesta suunnittelusta, taisteluvaihtoehtojen laajuudesta ja integroidusta moninpelistä. Peli on myös tunnettu sen huomattavasta vaikeusasteesta, jota pidettiin todellisena haasteena. Peliä ei ole kuitenkaan tehty vaikeaksi sen takia että peli olisi kokemuksena sietämätön, vaan pelin vaikeusaste on luotu korostamaan Demon's Soulsin synkkää maailmaa, jossa ihmiset epätoivoisesti yrittävät taistella valtavia demoneita vastaan päätyen usein kuolemaan. Pelistä tulee huomattavasti helpompi, mikäli pelaaja pelaa sitä varoen, liikkuen hitaasti tuntemattomilla alueilla, sekä tarkkaillen jatkuvasti ympäristöään demonien ja ansojen varalta.
Sørvágur (kunta)
Sørvágur on kunta Färsaarten länsiosassa. Kunta kattaa Vágarin saaren länsiosan ja Mykinesin saaren. Kunnassa asuu 1 080 ihmistä, joista valtaosa asuu kunnan keskustassa Sørvágurissa.
Vuonna 2005 kunnat Bøur ja Mykines liitettiin Sørváguriin. Sitä ennen kunnassa oli ollut vain Sørvágurin keskuskylä.
Vágarin kansainvälinen lentokenttä sijaitsee Sørvágurissa.
Kylät
Sørvágur, Bøur, Gásadalur ja Mykines
Sotilastorppa
Sotilastorppa oli Ruotsin suurvalta-aikana ruotuarmeijan sotilaille palvelusajaksi myönnetty torppa. Ruotu muodostui 1–4 talosta, ja se oli velvoitettu ylläpitämään armeijalle sotilasta varusteineen ja sotilaalle sotilastorppaa viljelysmaineen hänen perheensä turvaksi ja asumukseksi.
Sotilastorppajärjestelmän synty
Ruotujärjestelmän pani alulle Kaarle XI 1600-luvun loppupuolella. Tarkoitus oli luoda yhtenäinen järjestelmä koko valtakuntaan, mutta kukin maakunta sai päättää itsenäisesti siirtymisestä ruotujärjestelmään. Suomessa Viipurin, Savonlinnan, Turun ja Porin, Hämeen ja Uudenmaan läänit liittyivät 1696 mennessä, Pohjanmaa vasta 1733.
Järjestelmää ryhdyttiin valmistelemaan Suomessa 1680-luvulla. Torpat numeroitiin vuodesta 1696 lähtien ruotusotilaiden komppanianumeroin, jolloin torpalla oli sama numero kuin sotamiehellä. Torppien nimeäminen tapahtui sotilaille annetun lisänimen, sotilasnimen perusteella. Jokaisella sotilaalla oli ruotsinkielinen lisänimi, joka saattoi myös periytyä komppaniassa kaatuneelta sotilaalta. Komentokieleksi oli vuonna 1689 määrätty ruotsi siltä varalta, että suomenkielisiä ja ruotsinkielisiä yksiköitä jouduttaisiin komentamaan yhtä aikaa.
Palvelusaikansa jälkeen sotamies perheineen muutti pois torpasta, samaten jos sotilas kuoli. Tilalle tuli uusi ruodun palkkaama mies perheineen. Torpan nimi pysyi, ja uusi ruotusotamies otti usein käyttöön edeltäjänsä nimen. Torpan asujaimistossa perättäiset saman nimiset perheet eivät välttämättä olleet mitään sukua keskenään.
Sidirókastro
Sidirókastro on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Sintikín kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Σιδηροκάστρου, Dimotikí Enótita Sidirokástrou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Sérresin alueyksikössä Keski-Makedonian alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 9 294 ja varsinaisen Sidirókastron kaupungin väkiluku 5 177 (vuonna 2011). Sidirókastro on Sintikín kunnan kuntakeskus.
pienoiskuva|vasen|Issárin linnan raunioita.Sidirókastro sijaitsee noin 25 kilometriä Sérresistä luoteeseen. Siitä on matkaa pohjoiseen Bulgarian rajalle noin 16 kilometriä. Kaupunki on saanut nimensä, suomeksi ”Rautalinna”, keisari Basileios II:n rakennuttamasta bysanttilaisaikaisesta Issárin linnasta, joka on nykyisin raunioitunut. Sidirókastro oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Sintikín kunnaksi yhdessä Achladochórin, Ágkistron, Kerkínin, Petrítsin ja Promachónaksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Sidirókastron kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Dhofar
Toukokuussa 2015 väkiluvuksi kirjattiin 386 870 henkeä, joista omanilaisia oli 196 042 ja ulkomaalaisia 190 828. 2010-luvun alkupuolella maakunnan väkiluku oli kasvanut yli 100 000:lla, sillä vuoden 2010 väestönlaskennassa asukkaita oli 249 729. Kasvu kohdistui väestöennusteiden mukaan erityisesti Salalaan. Maakunnan pinta-ala on 99 062 km.
Dhofar ulottuu rannikolla al-Šarbatat -niemestä Omanin ja Jemenin väliselle rajalle asti. Kuveronoraatin eteläosissa on Arabianmeren äärellä on noin 64 kilometriä pitkä ja 1,5–9,5 kilometriä leveä Salalan rannikkolaakso. Sinne ulottuu kesämonsuuni. Vehreää seutua lauhkeine ilmastoineen ja linnustoineen pidetään yhtenä Arabian niemimaan kauneimmista. Salalan laaksoa reunustavat jopa 3 000–4 000 metrin korkeudelle kohoavat al-Qaran vuoret.
Sisämaassa on laaja kivisen maan ja hiekkadyynien peittämä aavikkoalue, joka eristää asuttua rannikkoseutua ja sitä ympäröivää vuoristoa muusta Omanista. Sen jatkeena on paljolti Saudi-Arabian puolella Rub’ al-Khali -aavikko (tyhjä neljännes), joka on maailman laajimpia yhtenäisiä hiekka-aavikoita, erittäin kuivaa ja käytännössä asumatonta seutua.
Norwich
Norwich ['nɒrɪdʒ, 'nɒrɪtʃ] on noin asukkaan katedraalikaupunki (city) ja hallintopiiri Norfolkin kreivikunnassa Itä-Englannissa, noin 160 kilometriä Lontoosta koilliseen. Se sijaitsee Wensumjoen varrella, vähän matkan päässä kohdasta, jossa Wensum laskee Yarejokeen. Norwichia ympäröivällä kaupunkialueella asuu yhteensä noin ihmistä.
Norwichin historia alkaa jo roomalaisajoilta. Silloin maanpinta oli alempana, ja kaupunkiin pääsi helposti rannikolta jokea pitkin. Norrmannivalloituksen aikaan vuonna 1066 Norwich oli maan toiseksi suurin kaupunki. Rautatieyhteys Norwichistä Great Yarmouthiin avattiin vuonna 1844, ja Lontoon rata valmistui 1846. Victoria Station avattiin vuonna 1849 ja City Station vuonna 1882. Kaupungissa sijaitsee Norwichin tuomiokirkko.
Kaupungista kotoisin oleva jalkapallojoukkue Norwich City FC pelaa Englannin mestaruussarjassa.
pienoiskuva|vasen|[[Norwichin rautatieasema (2005)]]
Ystävyyskaupungit
Lähde:
Titiuksen–Boden laki
Titiuksen–Boden laki on matemaattinen sääntö, jonka avulla voi arvioida planeettojen etäisyydet. Lain mukaan Merkurius on 0,4; Venus 0,7; Maa 1,0; Mars 1,6 jne. AU:n etäisyydellä Auringosta. Laki huomattiin 1700-luvulla. Oletetaan, että Titius-Boden laki (Boden laki, T-B laki, TB laki) on syntynyt planeettojen toisiinsa aiheuttamien häiriöiden ja/tai aurinkokunnan syntyvaiheessa tapahtuneiden planeettojen ja kaasu-/planetesimaalikiekon välisen vuorovaikutuksen ansiosta. Tuolloin planeetat vaeltelivat pääasiassa sisäänpäin, mutta myös ulospäin niin sanotun migraatioteorian mukaan. Titiuksen–Boden lakiin liittyy monia kiertoaikojan välisiä resonansseja muun muassa Saturnuksen ja Uranuksen välillä.
Kaava
Alkuperäinen kaava Titiuksen–Boden laille on:
jossa n = 0, 3, 6, 12, 24, 48 ..., jokainen n:n arvo kaksi kertaa edellinen, kantaluku on 3.
Nykyaikainen Titiuksen–Boden lain muotoilu on:
Missä k=0, 1, 2, 4, 8, 16, 32, 64, 128 (0 ja luvun 2 potenssit)
Karkea muotoilu laille on: seuraavan planeetan etäisyys Auringosta on suunnilleen kaksi kertaa niin suuri kuin edellisen planeetan etäisyys Auringosta. Esimerkiksi Saturnuksen etäisyys on kaksi kertaa Jupiterin etäisyys.
Titiuksen–Boden laki ja käytäntö
Asteroidivyöhykkeellä ei ole suurta planeettaa. Kääpiöplaneetta Ceres etäisyydellä 2,77 AU eli Titiuksen–Boden laissa k=8 on vain yksi miljoonista, tosin suurin. Cerestä pidettiin aluksi planeettana, mutta kun yhä lisää kappaleita löytyi samalta alueelta niitä ruvettiin sanomaan asteroideiksi tai pikkuplaneetoiksi. Ceres luokiteltiin myöhemmin kääpiöplaneetaksi. Neptunus muodostaa selvän poikkeuksen säännöstä, sillä se sattuu kohtien k=64 ja k=128 välille. Sitä vastoin Pluto sijaitsee suunnilleen Titius-Boden lain mukaisella kohdalla, mutta nykyisin Kuiperin vyöhykkeen löytöjen vuoksi sitä ei enää luokitella planeetaksi vaan kääpiöplaneetaksi (kuten Ceres sekin on vain yksi monista). Pluton lisäksi muitakin kappaleita on löydetty Neptunuksen kiertoajan 2:3 resonanssista eli etäisyydeltä, jolla kiertoaika on 2:3 Neptunuksen kiertoajasta.
Titiuksen–Boden laki Merkuriuksen yksiköissä
Merkurius on Aurinkoa lähin planeetta. Sen etäisyyttä voidaan merkitä lyhenteellä MU. Kun Maan etäisyyttä Auringosta merkitään AU, niin MU on noin 0,4 AU. Voidaan laskea etäisyyksiä eri planeetoille yksikössä MU ja etsiä lainalaisuuksia näiden välille.
Karke Cohenin sääntö ottaa lukuun Neptunuksen:
1/2, 3/4, 1, 1½, 2½, 5, 10, 20, 30 ja 40 AU.
Muita lainalaisuuksia
thumb|right|200px|Laplacen resonanssi Jupiterin kuissa
Aurinkokunnassa on esimerkiksi kuiden ratojen välillä säännönmukaisuuksia. Neljä Jupiterin suurinta kuuta ovat resonanssissa keskenään, kiertoaikojen suhde on vakio. Sisempi suuri kuu Amalthea on mukana samassa sarjassa, jossa kiertoaikojen suhde on 1:2:4:8. Uloin suuri kuu Kallisto aiheuttaa vuorovesilukituksen, joka ohjaa muita kuita. Jupiterin kuille d = 2n-1 + 0.5, jossa n = 0, 1, 2, 3. Amalthealle n =−∞.
Uranuksen suurilla kuilla on säännöllinen, muttei Boden lakia seuraava etäisyysjakauma jossa d = (n + 1)/2 jossa n = 1, 2, 3, 6,8.
Kolmen planeetan kuujärjestelmiä kuvaa Dermottin laki
jossa
n = 1,2,3 ..
T(n) on n:nen kuun sideerinen kiertoaika.
T(0) on luokkaa 0,46 ja C on vakio.
Monille eksoplaneetoille on löydetty peräkkäisten planeettojen kiertoaikojen suhteita 1:2 eli 1:2 resonansseja. Rataresonanssien pysyvyys riippuu kiertoaikojen suhteiden lisäksi siitä, ovatko planeetat ollessaan radan samassa pisteessä toistensa kanssa samassa vai esimerkiksi vastakkaisessa suunnassa aurinkoon nähden. Häiriöiden ansiosta planeettojen rataellipsit kiertyvät ja muut rata-arvot muuttuvat aikojen kuluessa.
Germania (kirja)
Germania on roomalaisen historioitsija Tacituksen Germaniaa ja sen asukkaita eli germaaneja käsittelevä maantieteellis-kansatieteellinen teos, jonka hän kirjoitti vuonna 98. Suurin osa teoksen tiedoista pohjautunee aiempaan kirjallisuuteen, mutta suurin osa Tacituksen lähteistä on sittemmin kadonnut. Germaniaa pidetään varsin luotettavana lähteenä, ja monet Tacituksen väitteet on sittemmin todistettu arkeologisesti.
Keskiajalla Germaniasta oli vain yksi käsikirjoitus, Codex Hersfeldens, jonka katoamisen jälkeen kirja tunnettiin vain siitä kopioiduista käsikirjoituksista. Ensimmäisen tieteellisen esityksen siitä teki vuonna 1519 Beatus Rhenanus.
Historia
thumb|vasen|[[Johannes Janssonius|Johannes Janssoniuksen Germanian kartta vuodelta 1657.]] Tacitus on kirjoittanut Germanian Trajanuksen toisella konsulikaudella eli 98 jälkeen ajanlaskun alun. Teos ei ole välttämättä ollut alkujaan nimeltään Germania. Nimi on tullut yleiseen käyttöön kirjan ensimmäisen luvun ensimmäisestä sanasta. Suurin osa Germanian aineistosta perustunee toisen käden tietoihin aikaisemmasta kirjallisuudesta. Tacitus mainitsee lähteistään vain Caesarin ja Gallian sodan. Tacituksen käyttämistä lähteistä ovat monet sittemmin kadonneet kokonaan. Luultavasti Tacituksen käyttämiä lähteitä olivat esimerkiksi Poseidonioksen kuvaus kelttiläisistä kansoista, Aufidius Bassuksen Bellum Germanicum, Plinius vanhemman Bella Germaniae, Liviuksen Rooman historian 104. kirja sekä Sallustiuksen ja Cornelius Nepoksen kadonneet kirjat. Useimmissa tapauksissa lähdesuhdetta ei voida todistaa tyhjentävästi, vaan siitä esitetään olettamuksia todennäköisyyspohjalta. Lähteiden lisäksi lienee todennäköistä, että Tacitus on sisällyttänyt teokseensa omia havaintojaan esimerkiksi Roomassa mahdollisesti näkemistään germaaneista tai heiltä saadusta sotasaaliista.
Keskiajan yli säilyi vain yksi Germanian käsikirjoitus, Codex Hersfeldens 830-luvun ja 850-luvun väliltä. Se siirrettiin vuonna 1455 Hersfeldistä Roomaan, josta se myöhemmin katosi. Muut kolmisenkymmentä tunnettua säilynyttä käsikirjoitusta perustuvat kopioihin Codex Hersfeldensiksestä. Ensimmäiset painokset Germaniasta tehtiin Venetsiassa vuonna 1470 ja Nürnbergissä vuonna 1473. Enea Silvio Piccolominin eli myöhemmän paavi Pius II:n esitys Germaniasta painettiin Leipzigissa vuonna 1496. Piccolominin mielestä Germania osoitti, kuinka kurjasti germaanit elivät ennen kristinuskon saapumista.
Piccolominin painosta alkoivat tutkia saksalaiset humanistit, ja ensimmäisen tieteellisen esityksen siitä teki vuonna 1519 Beatus Rhenanus. Rhenanus loi pohjaa saksalaiselle historiankirjoitukselle ja oli osaltaan synnyttämässä saksalaista kansallisuusaatetta. Ensimmäisessä maailmansodassa kirja kulki monien saksalaisten sotilaiden mukana, ja toisessa maailmansodassa siitä tehtiin Wehrmachtille tarkoitettu erikoispainos. Natsit käyttivät sitä tukemaan käsityksiään rodullisesta puhtaudesta, vaikka alun perin Tacituksen käsitys germaaneista olikin enemmän maantieteellinen kuin kielellinen.
Joskus on esitetty, että Germania ei välttämättä ole alun perin ollut itsenäinen teos. Tämän käsityksen mukaan Germania on ollut Historiae-teoksen jonkin kadonneen osan sivukuvaus, jonka Tacitus tai joku muu on irrottanut yhteydestään. Germania alkaa ilman varsinaista johdantoa, mutta loppuu maantieteellisesti loogisesti kuvailuihin tunnetun maailman pohjoisista rajoista. Caesar kirjoitti teokseensa Gallian sota ekskurssin gallien ja germaanien tavoista. Samaan tapaan Herodotos kirjoitti Historiateos-kirjassaan esityksen skyyttalaisista. Teorian todistaminen tai sen kumoaminen olisi kuitenkin käytännössä hyvin vaikeaa.
Sisältö ja tyyli
Germania voidaan jakaa kahteen toisistaan selvästi eroavaan osaan, lukuihin 1–27 ja 28–46. Ensimmäisen osan luvut kertovat germaanien alkuperästä, yhteiskunnasta ja yksityiselämästä. Aloitusluku käsittelee Germanian rajoja ja viimeinen germaanien hautajaismenoja. Teoksen toisessa osassa kuvataan tarkemmin yksittäisiä heimoja kartanmukaisessa maantieteellisessä järjestyksessä; se käsittelee pääasiassa ensimmäisessä osassa mainitsemattomia seikkoja.
Tacituksen tyylillä oli kolme pääasiallista piirrettä, tiivis ilmaisu, epäsymmetria ja juhlavuus. Tyyli on saanut voimakkaita vaikutteita Tacituksen suosikkihistorioitsijalta Sallustiukselta. Germania on kirjoitettu hyvin tiiviisti. Kaikki turhat sanat on jätetty tekstistä pois. Tarkoitus on, että lukija täydentää itse tarpeettomat sanat päässään. Epäsymmetria (inconcinnitas) on esimerkiksi Cicerolle tyypillisen symmetrian (concinnitas) vastakohta. Epäsymmetriassa samanarvoisilla osilla on erilainen kirjoitusasu. Sanaston puolesta Tacitus on kirjoittaessaan vältellyt myös hyvin yleisiä ja kuluneita ilmauksia, erikoistermejä ja vierasperäisiä sanoja. Juhlavuutta tekstiin luovat Tacituksen käyttämät retoriset keinot ja runokielen sanat.
Germania sisältää ensimmäisen maininnan fenneistä, joiden nimestä Finland ja finne (Suomi ja suomalaiset) on johdettu:
Luotettavuus
thumb|[[Rendswührenin mies, suoruumis Saksasta ajanlaskun alun paikkeilta.]] Germaniaa on yleisesti ottaen pidetty varsin luotettavana tietolähteenä. Tietyt Tacituksen Germaniassa esittämät väitteet on voitu todeta todeksi arkeologian kautta. Löytöjen perusteella fennit käyttivät Tacituksen väittämien mukaisesti turkisasuja ja luukärkisiä nuolia, mutta hevoset ja kiinteät asumukset puuttuivat. Suoruumiit tukevat Tacituksen kuvailua germaanien kuolemanrangaistuksista ja vaatetuksesta. Yleisesti ottaen arkeologiset löydöt ovat useammin tukeneet kuin kumonneet Tacituksen väitteitä. Toisaalta joitakin hänen kuvailuistaan ei voida pitää tosina. Fennit ovat tuskin esimerkiksi valinneet elämäntyyliään, koska he ”pitivät sitä onnellisimpana vaihtoehtona”. Toisaalta kirjan jotkin luvut voivat olla monitulkintaisia tai epäselviä, mikä voi johtua tarpeesta tiivistää tekstiä tai Tacituksen käyttämän lähteen laadusta.
Tarkoitus
Germanian tarkoituksesta on esitetty useampia eri näkökantoja. Yksinkertaisimmillaan sitä voidaan pitää puhtaasti asiasisällöllisenä maantieteellis-kansatieteellisenä kuvauksena germaaneista ilman minkäänlaista yksiselitteistä poliittista tendenssiä. Jotkut tutkijat ovat tosin tukeneet näkemystä, jonka mukaan Germania on tarkoitettu varoitukseksi germaanien taholta uhkaavasta vaarasta roomalaisille. Toisaalta muiden näkemysten mukaan Tacituksen kuvailut esimerkiksi Teutoburgin taistelun voittaneista keruskeista tai aikanaan voimakkaista kimbreistä on tarkoitettu pikemminkin osoittamaan, kuinka germaanien aikaisemmin muodostama vaara Roomalle oli nyt ohi.
Suomennokset
Germania on suomennettu neljä kertaa. Ensimmäisen tekijä on Oulussa roomalaisen kirjallisuuden lehtorina toiminut Oskar Blomstedt jo 1865. Matti Klinge kirjoittaa, että Tuomo Pekkasen suomennos olisi luotettavin ja uskottavin, mutta katsoo, että Edwin Linkomiehellä on paikoin tyylillistä etumatkaa.
Thomas de Maizière
Karl Ernst Thomas de Maizière (s. 21. tammikuuta 1954 Bonn ) on saksalainen konservatiivipoliitikko (CDU), joka on toiminut Saksan sisäasiainministerinä 2009–2011 ja uudelleen vuodesta 2013 alkaen. Maaliskuussa 2011 hän siirtyi puolustusministeriksi eroamaan joutuneen Karl-Theodor zu Guttenbergin paikalle. Merkelin ensimmäisessä hallituksessa (2005–2009) de Maizière toimi kansliaministerinä. Vuosina 2001–2005 hän toimi Saksin osavaltion ministerinä eri tehtävissä.
Martin Lopez
Martin Lopez (s. 20. toukokuuta 1978 Ruotsi) on ruotsalais-uruguaylainen rumpali, joka tunnetaan parhaiten ruotsalaisesta metalliyhtye Opethista, jonka rumpalina hän oli vuodet 1998–2006. Hän käyttää Premierin rumpuja sekä rumpukapuloita ja Sabianin lautasia.
Törnävän kirkko
Törnävän kirkko sijaitsee Seinäjoella Törnävän kaupunginosassa.
Martin Lopez
Lopez syntyi Ruotsissa, mutta on elämänsä aikana asunut myös paljon Uruguayssa. Ruotsiin jääminen varmistui lopulta sillä, että Lopez pystyi pääsemään metalliyhtyeen rumpaliksi juuri siellä. Hän liittyi Opethiin rumpaliksi vuonna 1998 korvatakseen siinä edeltäjänsä Anders Nordinin. Ennen Opethia Lopez soitti ruotsalaisen melodisen death metal -yhtye Amon Amarthin albumilla Once Sent from the Golden Hall.
Törnävän kirkko
Kirkko rakennettiin vuonna 1827, mutta se toimi alun perin Östermyran ruutitehtaan ruutimakasiinina. Kun makasiinin toiminta 1850-luvulla päättyi, seurakunta osti rakennuksen tarkoituksenaan kunnostaa se kirkoksi. Kirkko valmistui vuonna 1864 arkkitehti Carl Axel Setterbergin suunnitelmien mukaan. Rakennusmestarina työmaalla oli talollinen Herman Björkqvist vanhempi, joka oli myös kappeliseurakunnan ensimmäinen kirkkoväärti.
Sammakko (täsmennyssivu)
Sammakko voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Kiss tha Game Goodbye
Kiss tha Game Goodbye on rap-artisti Jadakissin ensimmäinen studioalbumi. Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa 7. elokuuta 2001. Albumin myynti ylitti kultalevyrajan 21. syyskuuta 2001.
Thomas de Maizière
Maizièren isä oli kenraali Ulrich de Maizière, Bundeswehrin tarkastaja ja pääesikunnan päällikkö 1966–1972. Koulutukseltaan de Maizière on oikeustieteen tohtori. Tohtorin väitöskirjansa hän sai valmiiksi vuonna 1986. Hän työskenteli ensin Berliinin pormestarille ennen kuin liittyi Länsi-Berliinin edustajistoon neuvotteluissa Saksan yhdistämisestä. Vuodesta 1990 de Maizière työskenteli entisen DDR:n osavaltion demokratisoimisen hyväksi. DDR:n viimeisenä pääministerinä toiminut Lothar de Maizière on hänen serkkunsa.
Vuonna 2001 de Maizière sai paikan Saksin osavaltion talousministerinä, myöhemmin oikeusministeriksi ja edelleen sisäministeriksi.
Thomas de Maizièren suku oli hugenotteja, jotka pakenivat Ranskasta vainojen takia Preussiin 1600-luvulla.
Törnävän kirkko
Kirkkoa on kunnostettu vuosina 1924 ja 1962.
Suorakaiteen muotoisen pitkäkirkon alttarin takana sijaitsee sakaristo. Päälaivan molemmin puolin on kaksi lyhyttä poikkisakaraa. Satulakattoisen runkohuoneen sisäkatteena on loiva taitekatto.
Kirkossa on Hans Heinrichin rakentamat 21 äänikertaiset ja kaksisormioiset mekaaniset urut vuodelta 1968. Kirkon alttaritauluna on Alexandra Frosterus-Såltinin maalaama Jeesus Getsemanessa vuodelta 1877.
Aiheesta muualla
62.76028°N, 22.85139°W
Martin Lopez
Vuoden 2008 lopussa Opethin nykyinen basisti Martin Mendez kertoi haastattelussa, että Lopez on saanut lapsen. Asiasta ei kuitenkaan mainittu sen tarkemmin.
Diskografia
Opeth
Amon Amarth
Helena Korhonen
Helena Korhonen (s. 1956) on suomalainen helluntailainen pastori ja kirkkokunnanjohtaja. Korhonen toimi Lappeenrannan helluntaiseurakunnan pastorina ja vuonna 2021 Suomen Helluntaikirkon johtajana. Ennen pastorin uraa Korhonen on työskennellyt muun muassa yrityskonsulttina ja Kristillinen alkoholisti- ja narkomaanityö -järjestön hallintopäällikkönä. Korhosella on taustaa myös lapsi- ja nuorisotyössä sekä laulujen sanoittajana ja suomentajana. Korhonen jätti helluntaikirkon johtajan tehtävät eläköitymisen myötä.
Plastic Green Head
Plastic Green Head vuodelta 1995 on chicagolaisen Trouble-yhtyeen kuudes ja viimeinen 1990-luvulla julkaistu albumi. Tässä vaiheessa yhtye jätti Rick Rubinin levy-yhtiön Def Americanin, koska yhtiö laiminlöi Troublen promotoimisen. Plastic Green Head äänitettiin Indigo Ranch Studiosilla, jossa myös edellinen albumi Manic Frustration äänitettiin. Tyyliltään albumi on edellistä raskaampi, mutta sisältää vähemmän vaikutteita psykedeelisestä rockista. Albumin julkaisi levy-yhtiö Bullet Proof. Plastic Green Headilla on kaksi cover-kappaletta: ”Porpoise Song” (Gerald Goffin & Carole King) ja ”Tomorrow Never Knows” (The Beatles). ”Till the End of Time” on Yhdysvalloissa julkaistun version bonusraita.
Nubian aavikko
thumb|250px|Nubian aavikkoa [[Wadi Halfan lähettyvillä.]] Nubian aavikko on Afrikassa Koillis-Sudanissa sijaitseva aavikko, joka on 407 000 neliökilometrin suuruinen alue Niilin ja Punaisenmeren välillä. Tällä aavikolla ei ole käytännössä lainkaan sadetta ja keitaita. Nubian aavikon hiekkakivitasangolla on runsaasti kohti Niiliä suuntaavia kuivia jokiuomia, wadeja, jotka eivät ulotu Niiliin asti.
San Mamés (1913)
43.26351°N, -2.94839°W
Estadio de San Mamés, lempinimeltään La Catedral, oli jalkapallostadion Bilbaossa, Espanjan Baskimaalla. Se toimi bilbaolaisen jalkapalloseuran Athletic Clubin kotistadionina vuosina 1913–2013. Stadionin lopullinen yleisökapasiteetti oli 39 750.
Stadion sai nimensä sen lähistöllä sijainneesta, samannimisen pyhimyksen mukaan nimetystä San Mamésin mielisairaalasta, jonka maille stadion rakennettiin. Mamés kuvattiin ikoneissa usein leijonan kanssa, mistä puolestaan tulee Athleticin lempinimi Los Leones. San Mamésin stadionin suunnitteli arkkitehti Manuel María Smith. Tontti ja rakennustyöt maksoivat yhteensä 89 000 pesetaa, ja stadionin alkuperäinen kapasiteetti oli 3 500. Stadionin peruskivi muurattiin 20. tammikuuta 1913, ja se avattiin 21. elokuuta samana vuonna Athleticin ja Racing Irúnin välisellä ottelulla. Pichichi sai kunnian olla ensimmäinen maalintekijä. Vuonna 1926 stadionille pystytettiin Pichichiä esittävä rintakuva, jonka vierelle jokaisen stadionilla ensimmäistä kertaa vierailleen joukkueen oli tapana tuoda kukkakimppu edesmenneen pelaajan kunniaksi.
San Mamés oli ainoa stadion, joka oli mukana Espanjan jalkapallon pääsarjan Primera Divisiónin 82 ensimmäisellä kaudella. Stadionilla pelattiin myös vuoden 1982 maailmanmestaruuskilpailuiden otteluita, jota tarkoitusta varten se uudistettiin lähes täysin.
Kaudeksi 2013–2014 Athletic siirtyi uudelle samannimiselle stadionille, joka rakennettiin vanhan stadionin viereen. Vanhan stadionin purkutyöt alkoivat 6. kesäkuuta 2013.
Peuralampi (Keuruu, Jukojärvi)
Peuralampi on Keski-Suomessa Keuruulla Jukojärven kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä.Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 70 600 kuutiometriä eli 0,071 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 4,0 metriä ja suurin syvyys on 7,2 metriä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Elämäistenjoen valuma-alueeseen (35.627) se kuuluu.
Umberto Tozzi
pienoiskuva|Umberto Tozzi vuonna 2012.Umberto Tozzi (s. 4. maaliskuuta 1952 Torino) on italialainen poplaulaja. Hän aloitti muusikon uransa vuonna 1968 soittamalla kitaraa yhtyeessä Off Sound. Ensimmäisen albuminsa Donna amante mia Tozzi julkaisi vuonna 1976. Vuonna 1977 Tozzi julkaisi kappaleen ”Ti amo”, joka vietti useita viikkoja listaykkösenä. Vuonna 1987 Tozzi osallistui Eurovision laulukilpailuihin kappaleella ”Gente di mare” ja sijoittui kolmanneksi.
Nurmikko
thumb|Tyypillinen pihanurmikko. Nurmikko on tavallisimmin pihamaahan, puistoon tai muuhun vastaavanlaiseen paikkaan kuuluva alue, jolla kasvaa mataliksi leikattuja nurmikasveja, kuten heiniä, apiloita ja muita matalia kasveja, mutta ei yleensä esimerkiksi sammalta tai jäkälää. Nurmikkoa hoidetaan pitämällä se lyhyenä ruohonleikkurin avulla. Lisäksi erityisesti kuivemmilla alueilla käytetään keinokastelua.
Talven aikana nurmikolle saattaa muodostua lumihometta, jos se on jätetty liian pitkäksi tai lehtien peittoon. Liian lyhyen, liian tiiviin tai vedessä seisovan nurmikon päälle saattaa muodostua talven aikana jääpoltetta.
Pesaro e Urbinon maakunta
Pesaro e Urbinon maakunta eli Pesaron ja Urbinon maakunta on maakunta Marchen hallintoalueella Italiassa.
Pesaro e Urbinon maakunnan pinta-ala on 2 568 km2 ja asukasluku noin 360 000. Maakunnassa on 59 kuntaa, ja sen pääkaupunki on Pesaro.
Pesaro e Urbinon maakunta sijaitsee Italian keskiosissa, rajoittuen pohjoisessa San Marinoon ja idässä Adrianmereen. Pääkaupungin lisäksi muita yli 10 000 asukkaan kaupunkeja ovat Fano, Urbino ja Mondolfo.
Asia Cellular Satellite
Sen omistajiin kuuluvat Pasifik Satelit Nusantara (PSN) ja Jasmine International, joiden yhdistyminen loi ACeS-yrityksen.
Sen palvelut myy kussakin maassa:
Se käyttää Garuda-1, Agila-2 (Mabuhay Satellite Corporationin satelliitti) ja Palapa-C satelliitteja.
Fearrage
Fearrage on Pain Confessorin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 1. maaliskuuta 2006.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 26.
Viljami Huumo
Tuomas Viljami Huumo (1. marraskuuta 1926 Nurmo – 13. toukokuuta 1995 Vantaa) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Huumon vanhemmat olivat maanviljelijä Tuomas Huumo ja Maria Tiisjärvi ja puoliso vuodesta 1952 kansakoulunopettaja Tellervo Susanna Latvala. Huumo toimi 1950-luvulla useissa eri Maalaisliiton tehtävissä, kuten Maaseudun Nuorten Liiton järjestösihteerinä ja kolmen Maalaisliiton piirin toiminnanjohtajana Etelä-Pohjanmaalla. Kirjapainoyhtiö Maakunnan palvelukseen Joensuuhun hän tuli toimitusjohtajaksi 1954 ja oli siinä tehtävässä neljännesvuosisadan ajan. Huumon johtamasta yhtiöstä tuli monipuolinen lehti-, kustannus- ja painotalo, jolla oli yli sata työntekijää jo 1960-luvun lopulla. Yhtiö perusti 1970-luvun lopussa myös elintarviketeollisuuden pakkauksia valmistavan tuotantolaitoksen, joka oli muun muassa johtava kuumasaumattavien alumiinikansien valmistaja Suomessa. Kirjapainon tytäryhtiö Maakunnan Kustannus työllisti puolestaan samaan aikaan yli kaksisataa henkilöä. Huumo, jolla oli runsaasti alansa ja alueellisia luottamustoimia, oli myös perustamassa matkailuyrityksiä Karjalan Matkailu ja Karelia Export ja toimi niiden hallinnossa. Hän sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1978, eläkkeelle hän jäi vuonna 1980.
NHL:n varaustilaisuus 2002
NHL:n varaustilaisuus 2002 oli NHL:n 40. vuotuinen varaustilaisuus. Se pidettiin Torontossa Air Canada Centerissä 22.-23. kesäkuuta. Tilaisuudessa varattiin 290 pelaajaa; 35 OHL:stä, 23 QMJHL:stä, 43 WHL:stä, 41 NCAA:sta, 6 Yhdysvaltojen lukioista ja 110 Pohjois-Amerikan ulkopuolelta.
Suomi-konepistooli
Suomi-konepistooli on Aimo Lahden vuonna 1922 suunnittelema avoimelta lukolta ampuva massasulkutoiminen konepistooli, jota Oy Tikkakoski Ab valmisti vuosina 1931–1953 kaikkiaan noin 80 000 kappaletta. Lahti suunnitteli sen Bergmann MP18 -konepistoolin pohjalta, ja sitä valmistettiin lisenssillä myös Ruotsissa, Tanskassa ja Sveitsissä.
VTT ja Keksintösäätiö ovat arvioineet Suomi-konepistoolin erääksi merkittävimmistä suomalaiskeksinnöistä. Se oli kevyempi, tehokkaampi ja toimi varmemmin kuin edeltäjänsä. Sitä käytettiin kymmenien vuosien ajan, kunnes rynnäkkökiväärit alkoivat yleistyä. Jakovahvuuksissa se oli 1990-luvulle.
Aseen suunnittelu ja valmistus
Suomen puolustusministeriön taisteluvälineosasto tilasi lokakuussa 1931 Tikkakosken Rauta- ja Puuteollisuusyhtiöltä (vuodesta 1933 Oy Tikkakoski Ab) sadan kappaleen sarjan Suomi-konepistooleita kaliiperina 9 mm. Kaliiperin ja hankinnan alkamisvuoden mukaan aseen nimikkeeksi tuli ”9,00 mm:n konepistooli m/31”, lyhennettynä ”9,00 kp/31”. Samana vuonna yhtiö haki patenttia tälle perusmallille. Patentti myönnettiin seuraavan vuoden puolella, joten valmistuviin Suomi-konepistooleihin kaiverrettiin takatähtäimen jalan oikealle sivulle merkintä ”PATENT 1932”. Vasemmalle sivulle puolestaan merkittiin tehtaan tunnukset eli ympyrän ja kärkikolmion sisällä oleva T-kirjain sekä nimet ”SUOMI Tikkakoski”.
Ensimmäinen Suomen puolustusvoimien tilaama erä (100 kappaletta) Suomi-konepistooleita valmistui joulukuussa 1932. Ennen talvisotaa asetta ehdittiin valmistaa noin 4 000 kappaletta. Sodan alettua Suomi-konepistooleita ryhdyttiin tekemään suunnilleen tuhannen kappaleen kuukausivauhdilla. Jatkosodan päättyessä asetta oli käytössä lähes 50 000 kappaletta. Kaikkiaan Suomi-konepistooleita valmistettiin vuosina 1931–1953 noin 80 000 kappaletta.
Suomi-konepistoolien varsinaiseksi valmistuspaikaksi valikoitui Oy Tikkakoski Ab:n tehdas Tikkakoskella silloisessa Jyväskylän maalaiskunnassa, sillä aseen suunnitelleen Aimo Lahden työpaikalla Valtion Kivääritehtaalla Jyväskylän Tourulassa ei ollut riittävästi mahdollisuuksia näiden aseiden valmistamiseen. Kuitenkin joitakin Suomi-konepistoolin osia valmistettiin alihankintana Valtion Kivääritehtaalla.
Suomi-konepistoolien valmistusnumerossa käytettiin kahta sarjaa. Tikkakosken tehtaalla valmistettujen aseiden sarjanumerointi päättyy kirjatietojen mukaan numeroon 81 500. Kun puolustusvoimat puolestaan kasasi asevarikkotyönä uusia aseita osista talvisodan aikana, aloitti se niiden sarjanumeroinnin numerosta 100 000.
Rakenne, patruunat ja patruunalippaat
Suomi-konepistoolin rakenne on umpinainen ja yksinkertainen, joten se on kestävä. Iskuri on kiinteästi kiinnitetty lukkoon. Liipasinkaaren etuosassa on vaihdin. Kun se on takana, ase on varmistettu, keskiasennossa ase ampuu kertatulta ja etuasennossa sarjatulta. Suomi-konepistoolin ensimmäisiin malleihin oli sijoitettuna lippaan taakse pistoolikahva, mutta se jätettiin pian pois. Jatkosodan aikana vuonna 1942 asetta parannettiin lisäämällä siihen suujarru.
Suomi-konepistoolia varten kehitettiin uusi 9 mm:n patruuna, jonka lähtönopeus oli 400 m/s. Patruunalippaiden suunnittelussa otettiin oppia m/26:n kanssa saaduista kokemuksista: Suomi-konepistoolissa voidaan käyttää sekä tanko- että rumpulipasta. Sotien aikana pääasialliset lipastyypit olivat 50 patruunan tankolipas sekä 70 patruunan rumpulipas. Kulloinkin käytettävään lipastyyppiin vaikutti ennen kaikkea raaka-aineiden saatavuus.
Käyttö ja merkitys
VTT ja Keksintösäätiö ovat arvioineet Suomi-konepistoolin erääksi merkittävimmistä suomalaiskeksinnöistä. Se oli kevyempi, tehokkaampi ja toimi varmemmin kuin edeltäjänsä. Suomi-konepistoolia pidettiin osatekijänä siihen, että Suomen lukumäärältään pienemmät joukot pärjäsivät talvisodassa puna-armeijaa vastaan. Sodassa havaittiin varsin pian, ettei ase ollut ryhmäaseena paras mahdollinen, vaan että toimi parhaiten taitavien ja taistelutilanteessa itsenäisesti toimivien miesten käytössä lyhyillä etäisyyksillä. Talvisodan rintamilla metsäisissä maastoissa hiihtäneet konepistoolimiehet iskivät monesti yllättäen vihollisjoukkojen kimppuun ja aiheuttivat niille runsaalla tulituksella raskaita tappioita.
Suomi-konepistooli oli puolustusvoimien käytössä vuodesta 1932 aina rynnäkkökiväärien yleistymiseen saakka. Jakovahvuuksissa se oli vielä 1990-luvulle asti ja varastoissa vuoteen 2007 saakka. Puolustusvoimien lisäksi Suomi-konepistooleita tilasivat Suomessa käyttöönsä muun muassa poliisi, rajavartiolaitos, suojeluskunnat sekä teollisuuslaitokset vartiointiaan varten.
Israel käytti Suomi-konepistooleita vuoden 1948 arabisodissa. Asetta on myyty myös Bulgariaan, Kroatiaan, Viroon, Norjaan, Puolaan ja Slovakiaan. Saksan armeija tilasi toisen maailmansodan aikana käyttöönsä noin kolmetuhatta asetta, joita käytettiin kaikilla rintamilla.
Kun Vilho Pentikäinen paljastui vakoilijaksi vuonna 1933, kävi ilmi, että hän oli välittänyt Suomi-konepistoolin mallin Neuvostoliittoon.
Lahja- ja edustusaseita
Oy Tikkakoski Ab lahjoitti Suomen sotamarsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimille tämän 70-vuotissyntymäpäivänä 4. kesäkuuta 1937 kantolaukkuun pakatun Suomi-konepistoolin varusteineen. Moskovan rauhan aikana Mannerheim itse puolestaan lahjoitti kymmenen hankkimaansa Suomi-konepistoolia Ratsuväkiprikaatiin kuuluneelle Jääkäripataljoona 1:lle tunnustuksena siitä, että pataljoonan sotilaat olivat kunnostautuneet talvisodan ankarissa mottitaisteluissa. Aseiden rungon oikealle sivulle tukkiin kiinnitettiin laatat, joissa luki ”Jääkäripataljoona 1:lle, 1940, Sotamarsalkka C G E Mannerheim”. Konepistoolit luovutettiin pataljoonalle alkukesästä 1941 juuri ennen sen lähtöä jatkosotaan. Marsalkka toivoi, että hänen lahjoittamiaan aseita käytettäisiin tosioloissa pataljoonan parhaimmille miehille jaettuina. Konepistoolit päätyivätkin sittemmin taistelukäyttöön jatkosodan rintamille.
Kun Mannerheim vieraili Saksassa 27.–28. kesäkuuta 1942, lahjoitti hän saksalaisille 120 uutta Suomi-konepistoolia, viisi rumpulipasta kutakin asetta kohden ja 2 000 patruunaa. Lahjoitukset oli tarkoitettu ensi sijassa Suomessa toimineiden saksalaisten sotilasjoukkojen käyttöön. Samassa yhteydessä Mannerheim lahjoitti omakätisesti Saksan valtakunnankansleri Adolf Hitlerille Suomi-konepistoolin, joka oli varustettu omistuslaatalla, kantolaukulla ja viidellä lippaalla. On kerrottu, että Hitler olisi Mannerheimin lähdön jälkeen käynyt itse koeampumassa saamallaan konepistoolilla. Hitlerin saaman aseen myöhempi kohtalo on jäänyt epäselväksi; se todennäköisesti tuhoutui tai joutui sotasaaliina Neuvostoliittoon keväällä 1945.
Myös Saksan itärintamalla toisessa maailmansodassa taistelleelle suomalaiselle Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonalle toimitettiin Kaukasian sotatoimien aikana erä Suomi-konepistooleita. Aselähetyksen on tulkittu olleen eräänlainen sotilaiden kotimaata korostanut symbolinen lahja.
Tekniset tiedot
thumb|Suomi-konepistooli Imatran rajamuseossa. Suomi-konepistooli m/31:tä valmistettiin neljä eri versiota.
9 mm KP/-31 SJR (II)
9 mm KP/-31 ”TANKKI”
Lippaiden massat (tyhjänä/täytenä)
Tiedot pohjautuvat lippaiden yllä lueteltuihin nimellistilavuuksiin ja patruunan painoon 12,5 grammaa.
Laihanlampi (Keuruu)
Laihanlampi on Keski-Suomessa Keuruulla Jukojärven kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 9,5 hehtaaria ja se on 700 metriä pitkä ja 200 metriä leveä.Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 337 300 kuutiometriä eli 0,337 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,6 metriä ja suurin syvyys on 8,4 metriä. Lammella on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Elämäistenjoen valuma-alueeseen (35.627) se kuuluu.
Tampereen punakaarti
thumb|Punasotilas Tampereella valokuvaamossa. Teksti hatussa tarkoittaa mahdollisesti Hämeenlinnaa. Tampereen punakaartin rykmentti oli Suomen sisällissodan aikana 1918 Tampereella toiminut Suomen punaisen kaartin yksikkö. Se kuului Hugo Salmelan pohjoisen rintaman yleisesikunnan ja K. M. Evän piiriesikunnan alaisuuteen. Tampereen punakaartin kokoonpano 1918:
Paikallisesikunta
Rykmentin päällikkö Vihtori Ekholm
thumb|Punasotilas Tampereelta.
Muut jäsenet
Johtokunta
thumb|Punasotilas tamperelaisessa valokuvaamossa.
I pataljoona
Komppanianpäälliköt
thumb|Punasotilas tamperelaisessa valokuvaamossa.
II pataljoona
thumb|140px|Punakaartilainen Vehmas Tampereelta.
Komppanian päälliköt
thumb|140px|Kustaa Sivula Juupajoen punakaartista.
III pataljoona
Päälliköt Kalle Halme ja Kalle Vilander
Komppanianpäälliköt
IV pataljoona
Päällikkö August Koskinen, kaatunut Lahdessa
Komppanianpäälliköt
thumb|Tampereen punaisia päälliköitä.
VII pataljoona
Komppanianpäälliköt
thumb|Hyvin nuori punakaartilainen Tyrväältä.
Hämeen I rykmentti I pataljoona
Päällikkö Jalo Nieminen
I pataljoona
Fridri Adelberg
I komppania
Niilo Kustaa Heinonen
Konekiväärikomppania
Arthur Johansson
Naiskaarti
Päällikkö Halme, Kalle
Komppanian päälliköitä
Rautatien kaarti
Päällikkö Emil Lintula
Komppanian päälliköitä
Komissaarit
Pispalan punakaarti
Ylipäällikkö Aatto Koivunen
Komppanianpäälliköitä:
Naiskaarti
Päällikkö Hilma Koivunen
thumb|Punasotilaita Tampereelta.
Aiheesta muualla
Kuvia punakaartilaisista löytyy ainakin: http://siiri.tampere.fi http://www.yksityisetkeskusarkistot.fi/kark
Sotasurmat-sivusto http://vesta.narc.fi/cgi-bin/db2www/sotasurmaetusivu/main?lang=fi
Aruna Dindane
Aruna Dindane (s. 26. marraskuuta 1980 Abidjan, Norsunluurannikko) on norsunluurannikkolainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Hänet kaupattiin kesällä 2000 norsunluurannikkolaisesta ASEC Mimosasasista belgialaiseen RSC Anderlechtiin. Hän voitti joukkueessa kaksi Belgian mestaruutta vuosina 2001 ja 2004. Belgian supercupin hän voitti kyseisen seuran paidassa vuosina 2000 ja 2001. Kesäkuussa 2005 Aruna solmi sopimuksen ranskalaisen RC Lensin kanssa.
Kesällä 2009 Dindane siirtyi Englannin Valioliigassa pelanneeseen Portsmouthiin. Hän pelasi Portsmouthissa yhden kauden mittaisella lainasopimuksella, jonka aikana teki kahdeksan liigamaalia ja oli auttamassa joukkuetta etenemään FA Cupin loppuotteluun keväällä 2010. Toukokuussa 2010 hän siirtyi Qatarin liigan Lekhwiyaan. Hän on edustanut Qatarin pääsarjassa myös Al-Gharafaa ja Al-Sailiyaa.
Dindane debytoi Norsunluurannikon maajoukkueessa vuonna 2000. Hän edusti maataan 62 A-maaottelussa ja teki niissä 18 maalia. Hän on pelannut kaksissa maailmanmestaruuskilpailuissa, 2006 ja 2010. Dindane teki ensiksi mainituissa kaksi maalia, molemmat Serbia ja Montenegroa vastaan, ja jäi jälkimmäisissä maaleitta. Hän on pelannut myös kaksissa Afrikan-mestaruuskilpailuissa, 2008 ja 2010. Hänet valittiin maansa joukkueeseen myös vuoden 2006 Afrikan-mestaruuskilpailuihin, mutta tuolloin hän jätti turnauksen väliin tyttärensä äkillisen kuoleman vuoksi.
The Reason (Beanie Sigelin albumi)
The Reason on Beanie Sigelin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 26. kesäkuuta 2001. Se debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan viidennellä sijalla.
Amiga 500
Amiga 500 (A500) on Commodoren julkaisema kotitietokone, joka oli Amiga-tietokoneiden kuluttajamalli, toisin kuin ammattilaiskäyttöön suunnattu Amiga 2000. Koneet julkaistiin vuonna 1987 ja A500 kilpailikin Atarin 520ST:n kanssa markkinoiden johtopaikasta.
Teknisesti Amiga 500 on lähes sama kuin ensimmäinen malli, Amiga 1000. Mukana tulevan RAM-muistin määrä on nostettu 512 kilotavuun ja käyttöjärjestelmän "kickstart"-osio on siirretty erilliseltä levykkeeltä ROMiin. Koska laajennusportin paikkaa on muutettu radikaalisti, koneissa ei yleensä toimi samat laajennusosat.
A500 edusti "kaikki yhdessä" -kotelosuunnittelua, jota oli käytetty myös Commodore 64- ja 128-malleissa. Muisti oli laajennettavissa sisäisesti megatavuun (A501) ja ulkoisesti jopa yhdeksään.
Mallin pääkehittäjät olivat George Robbins ja Bob Welland, joiden kehityksen tavoitteena oli laskea hintaa. Virtalähteestä ja TV-modulaattorista tehtiin ulkoiset komponentit.
Tekniset tiedot
Tekniset ominaisuudet:
Lisälaitteet
Yleisimpiä lisälaitteita laajennusportteihin:
Käyttöjärjestelmä
AmigaOS-versiot A500-malleissa ovat: