cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Filosofisia tutkimuksia
Rakentajien kielipelin laajennus (§8–17)
Sanan "edustaa" tai "merkitä" ehkä yksinkertaisin käyttötapa on Wittgensteinin mukaan se, kun merkki on kiinni itse esineessä (§15). Rakentajien laajennetun kielipelin värimallit ovat tämäntyyppisiä merkkejä. Kuuluvatko ne sitten kieleen? Wittgenstein sanoo sen olevan vapaavalinnaista, mutta ”[o]n luonnollisinta ja aiheuttaa vähiten sekaannusta” lukea ne mukaan kieleen. Värimallien rooli kielessä on analoginen sanan ”sana” jälkimmäiselle esiintymiselle lauseessa ”Sano sana ’sana’”. (§16)
Wittgenstein sanoo, että kielen voidaan sanoa koostuvan sanalajeista, mutta muistuttaa, että sanoja voidaan luokitella eri tavoin riippuen siitä, mihin jaottelulla pyritään, samoin kuin esimerkiksi työkaluja tai shakkinappuloita. (§17)
Rakentajien kielen ja meidän kielemme suhde (§18–20)
Huomautuksessa 18 Wittgenstein sanoo, että rakentajien kieli on täydellinen, vaikka se sisältääkin vain käskyjä, koska emme sanoisi, että oma kielemme oli puutteellinen ”ennen kemian symbolismin tai infinitesimaalimerkintätavan mukaan liittämistä”. Hän esittää metaforan kielestä vanhana kaupunkina, jossa tarpeen mukaan puretaan ja rakennetaan taloja ja katuja, kuten kielessä kielipelejä, ja jonka uusimmat rakennelmat ovat suoria ja säännöllisiä, kuten kielen tieteelliset termit. Kaupunkia ei kuitenkaan koskaan ole voitu sanoa epätäydelliseksi.
Seuraavaksi Wittgenstein tarkastelee, voiko rakentajien primitiivisen kielen avulla todella tutkia meidän kehittyneempää kieltämme. Hän kysyy, onko rakentajien kielen huudahdus ”Laatta!” sana vai lause. Saattaa vaikuttaa siltä, ettei se vastaa meidän kielessämme sanaa ”laatta” eikä elliptistä eli lyhennettyä lausetta ”Laatta!”, mistä seuraisi, ettei rakentajien kieli olisi lainkaan yhteydessä meidän kieleemme. Wittgenstein on kuitenkin toista mieltä: voimme sanoa huudahdusta myös sanaksi, mutta ”se on juuri meidän ’elliptinen’ lauseemme” (§19). Vastaväite tälle on, että rakentajien kielipelissä ei voida esittää lausetta ”Tuo minulle laatta”, josta lause on lyhennetty.
Wittgenstein siirtyy nyt tarkastelemaan näiden lauseiden suhdetta meidän kielessämme ja kysyy, miksemme sanoisi pidempää lausetta lauseen ”Laatta!” pidennykseksi. Tarkoitammeko pidempää lausetta huutaessamme tämän käskyn, ja mitä tämä tarkoittaminen on? Emme yleensä sano mielessämme pidempää lausetta, eikä ole uskottavaa, että lause pitäisi merkityksen selville saamiseksi kääntää mielessä joksikin toiseksi: tämä johtaisi kääntämisen äärettömään regressioon. Sen sijaan, kun sanomme ”Laatta!” tarkoitamme ”Laatta!”. Tähän ei kelpaa vastaväite, että ”haluan toki, että hänen on tuotava minulle laatta” (§19): haluamiseen ei kuulu lauseen ajatteleminen tai vastaava toiminto. Keskustelu johtaa siis siihen, että huudahduksella on sama rooli rakentajien kielessä kuin meidän elliptisellä lauseellamme meidän kielessämme ja sillä taas sama rooli kuin pidennetyllä lauseella, ja juuri se on tässä olennaista. Näin alkeellisempien kielipelien avulla voidaan valottaa meidän kielemme toimintaa.
Huomautuksessa 20 Wittgenstein kysyy, tarkoitetaanko lause ”Tuo minulle laatta!” yhtenä pitkänä vai kolmena sanana. Jos se tarkoitetaan joskus toisena ja joskus toisena, voitaisiin tarkoittaa muuta kuin mitä sanotaan. Wittgenstein kuitenkin huomauttaa, että se, kumpana lause tarkoitetaan, riippuu siitä, mihin sitä verrataan: lause voidaan sanoa tarkoitetun kolmisanaisena, kun sitä verrataan muihin kielen kompleksisiin lauseisiin, kuten ”Ojenna minulle laatta” tai ”Tuo hänelle laatta!” eli kun sitä käytetään ”muitten lauseitten vastakohtana” (§20). Lausetta ei sanota muiden lauseiden vastakohdaksi, koska ajattelisimme muita lauseita sanoessamme tämän lauseen, vaan koska kielemme avulla on mahdollista muodostaa muita lauseita. Ulkomaalainen saattaisi luulla lauseen vastaavan oman kielensä yhtä sanaa ja lausua sen eri tavalla. Lausuessaan sen ”[h]änessä voi tapahtua samaa [kuin meissä] tai myös jotakin muuta”. (§20) Se ei kuitenkaan ole olennaista: emmehän yleensä itsekään ole tietoisia siitä, että lausumassamme lauseessa on esimerkiksi kolme sanaa. Olennaista on se, miten lausetta käytetään.
Huomautuksen lopussa Wittgenstein sanoo, että lauseen tekee elliptiseksi se, että sen kieliopillisesta rakenteesta on jätetty jotain pois, eikä se, että jätämme pois jotain pidemmän lauseen tarkoituksesta. Vastaväitteen, että pitkän ja elliptisen lauseen mielen, jos ne kerran ovat samat, täytyy olla ilmaistavissa sanallisesti, hän hylkää sanomalla, että tämä mieli on ”niiden samassa käyttötavassa” (§20).
Kielipelien moninaisuus (§21–25)
21. huomautuksessa Wittgenstein kehottaa kuvittelemaan kielipelin, jossa ilmoitetaan rakennuskivien lukumäärä, väri tai muoto, ja kysyy, miten tämän kielipelin väitelause ”Viisi laattaa” eroaa käskystä ”Viisi laattaa!” Vaikka ero saattaa olla lausumisen aikaisissa eleissä tai äänensävyssä, niin ei välttämättä ole, vaan ero on lauseiden käytössä. Tätä ei muuttaisi sekään että, käyttäisimme sanoja ”väite” ja ”käsky” vain tietyssä kieliopillisessa muodossa olevista lauseista: voimme kuvitella kielipelin, jossa kaikki väitteet esitetään retorisina kysymyksinä tai käskyt muodossa ”Viitsisitkö tehdä tämän?”, mutta lauseita käytettäisiin silti, kuten väitteitä tai käskyjä.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein tutkii Gottlob Fregen käsitystä, että jokainen lause sisältää oletuksen, ”joka on juuri se, mitä väitetään” (§22). Tämän käsityksen mukaan esimerkiksi väitelauseella, kysymyksellä ja käskyllä voi olla sama sisältö tai ajatus, ja ne eroavat toisistaan jonkin tähän sisältöön lisätyn seikan suhteen, eivätkä sen kielipelin suhteen, johon ne kuuluvat. Myös Wittgenstein itse oli ajatellut näin varhaisfilosofiassaan. Frege esittää, että väitelauseet voi kirjoittaa muotoon ”Väitetään, että asianlaita on se-ja-se.” Wittgensteinin mukaan ”Että asianlaita on se-ja-se” ei kuitenkaan ole meidän kielemme lause, ja jos taas kirjoitetaan ”Väitetään: asianlaita on se-ja-se”, ”Väitetään” on tarpeeton lisäys. Lisäksi voimme kuvitella, että väitelauseet kirjoitetaan kysymyksen ja sitä seuraavan myöntävän vastauksen muotoon: kukaan ei kuitenkaan sanoisi, että väitelause sisältää kysymyksen. Wittgensteinin kritiikki ei kaada Fregen näkemystä, mutta hänen pyrkimyksensä onkin osoittaa, että tällainen hänen oman näkemyksensä kanssa ristiriidassa oleva kanta ei ole lainkaan kiistaton.
Voimme merkitä väitelauseen alkuun erityisen väitemerkin, kuten Frege tekee, mutta väitteen esittäminen ei silti yleensä koostu asian punnitsemisesta ja sen väittämisestä, kuten laulaessamme nuoteista ensin luemme nuotit ja sitten laulamme: väittäminen on sen sijaan yksi akti. Väitemerkillä on Wittgensteinin mukaan vastaava rooli lauseen alussa kuin pisteellä lauseen perässä, ja tämä on Fregen mielenkiinnon kohteen suhteen irrelevanttia.
Wittgenstein sanoo, että erilaisia tapoja käyttää merkkejä, sanoja ja lauseita eli erilaisia kielipelejä on valtavasti, ja niitä häviää ja syntyy jatkuvasti. Hän kertoo puhuvansa kielipeleistä peleinä korostaakseen sitä, että ”puhuminen on osa toimintaa tai elämänmuotoa” (§23). Hän antaa esimerkkejä erilaisista kielipeleistä: niitä ovat muun muassa esineen kuvaaminen, hypoteesin laatiminen ja koetteleminen, vitsin keksiminen ja kertominen ja niin edelleen. Huomautuksen lopussa hän mainitsee, että loogikot, kuten hän itse Tractatusta kirjoittaessaan, eivät yleensä käsitä kielipelien paljoutta: he sen sijaan ajattelevat, että propositioilla on jokin yleinen muoto.
Jos ei oteta huomioon kielipelien moninaisuutta, voidaan päätyä kysymään kysymyksiä kuten ”Mikä on kysymys?” (§24). Kysymys voi olla toteamus kysyjän epätietoisuudesta jonkin asian suhteen tai toivomus, että joku kertoo kysyjälle jotakin, mutta tiettyä olemusta sillä ei ole. Sama pätee kuvauksiin: kappaleen paikan kuvaus koordinaatein eroaa ilmeen kuvauksesta ja ne taas mielialan kuvauksesta. Kysymys voidaan kyllä muuntaa toteamuksen muotoon, kuten ”Haluan tietää, onko ...”, mutta ”näin ei eri kielipelejä ole saatettu yhtään lähemmäksi toisiaan” (§24). Tämä mahdollisuus muuntaa lauseita kieliopillisesta muodosta toiseen, esimerkiksi lisäämällä lauseen alkuun ”Uskon”, on Wittgensteinin mukaan solipsismin taustalla.
Ostensiivinen määritelmä kielen oppimisessa (§26–32)
Augustinuksen käsityksen mukaan kielen oppiminen on olioiden nimeämistä, ja nimeämistä ”voidaan sanoa sanan käytön esivaiheeksi” (§26). Olion nimeäminen ei kuitenkaan vielä kerro, miten nimeä aiotaan kielessä käyttää: ei ole niin, että oliot yksinkertaisesti ensin nimetään ja sitten niihin viitataan, ”[i]kään kuin olisi vain yksi asia, jota sanotaan ’asioista puhumiseksi’” (§27). Voi olla, että olion nimeäminen ei ole lainkaan puhumisen valmistelua tai vaikka olisikin, käytämme lauseita joka tapauksessa hyvin eri tavoin: Wittgenstein esittää esimerkkeinä huudahduksia, kuten ”Vettä!”, ”Hienoa!” ja ”Älä!”, ja kysyy, pidettäisiinkö niitä olioiden niminä. Wittgenstein siirtyy tutkimaan nimen kysymistä ja sen antamista eli ostensiivista määritelmää. Hän huomauttaa, että rakentajien kielipeleissä (2) ja (8) nimen kysyminen ei ole mahdollista, koska heidän kielessään ei ole tähän soveltuvia sanoja. Nimen kysyminen ja ostensiivinen määritelmä ovat Wittgensteinin mukaan ”oma kielipelinsä” ja yksi monien nimiin liittyvien kielipelien joukossa: muita ovat esimerkiksi uuden nimen keksiminen sekä henkilön kutsuminen nimellä.
Määritelmää voidaan tarkentaa sanomalla ”Tätä lukua sanotaan ’kahdeksi’.” (§29) Tällöin osoitamme, ”mihin paikkaan kielessä – – asetamme sanan” (§29). Alkuperäinen ongelma ei kuitenkaan ratkea: nyt väärintulkinnan mahdollisuus koskee sanaa ”luku”. Wittgenstein kysyy, mikä on tämän selitysten ketjun päätepiste, ja sanoo, että viimeinen selitys on oltava. Se, tarvitaanko sanaa ”luku” ”kahden” ostensiivisessa määritelmässä, riippuu siitä, ymmärtääkö henkilö, jolle sanaa opetetaan, sen opettajan haluamalla tavalla, ja tämä puolestaan riippuu opetustilanteen olosuhteista ja itse oppilaasta. Toisin sanoen olennaista ei ole se, onko väärinymmärrys mahdollinen, vaan se, ilmeneekö se tässä kyseisessä tilanteessa. Se, onko oppilas ymmärtänyt sanan opettajan tahtomalla tavalla, ilmenee siitä, miten hän käyttää sanaa.
Huomautuksessa 30 Wittgenstein toteaa, että ”[o]stensiivinen määritelmä selittää sanan käytön – merkityksen –, kun on jo selvää, mikä rooli sanalla on kielessämme ylipäänsä määrä olla”. Toisin sanoen henkilö ymmärtää lauseen ”Tätä sanotaan ’seepiaksi’”, jos hän tietää, että on puhe olion väristä. Hänen täytyy siis tietää jo jotain ”voidakseen kysyä [olion] nimeä”, ja Wittgenstein kysyykin nyt, mitä hänen on tiedettävä.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein esittää kolme tapausta, jossa henkilölle voidaan selittää kuningas-nappulan käyttö shakissa sanomalla ”Tämä on kuningas”. Ensimmäisessä tapauksessa hän tuntee jo entuudestaan shakin säännöt, ja kuningas täytyy vain osoittaa ja nimetä hänelle. Toisessa hän osaa pelata shakkia ilman, että hänelle on varsinaisesti opetettu pelin sääntöjä tai että hän pystyy eksplikoimaan niitä, samalla tavalla kuin osaamme käyttää äidinkieltämme. Kolmannessa tapauksessa henkilölle sanotaan ”Tämä on kuningas. Se voi siirtyä niin-ja-niin jne. jne.” (§31). Jotta henkilö tällöin ymmärtäisi kuninkaan käyttötavan, hänen on täytynyt pelata tai katsella muita pelejä ja hänen täytyy ”tietää, mikä on pelinappula” (§31). Vain tällöin hän voi kysyä pelinappulan nimeä asiaankuuluvasti osana shakin opettelua. Huomautuksen lopussa Wittgenstein kiinnittää huomiota kahteen seikkaan: Olion nimeä voi kysyä mielekkäästi vain henkilö, ”joka jo osa tehdä sillä jotain” (§31). Lisäksi nimen tiedusteluun voidaan vastata ”Määrää itse nimi” (§31), jolloin nimeä kysyneen henkilön täytyy itse selvittää sanan merkitys.
Huomautuksessa 32 Wittgenstein sanoo, että henkilö, joka opettelee vierasta kieltä vieraassa maassa saattaa joutua arvaamaan, mihin aspektiin oliossa hänelle kieltä opettavan henkilön ostensiivinen määritelmä viittaa, ”ja hän arvaa joskus oikein, joskus ei” (§32). Tällöin kieltä opettelevalla henkilöllä ei ole selvää paikkaa, johon asettaa sana, mutta tämä ei estä henkilöä oppimasta kieltä. Wittgenstein huomauttaa, että Augustinus kuvaa kielen oppimisen tällä tavalla, niin kuin hän jo osaisi yhden kielen tai niin kuin hän ”osaisi jo ajatella, ei vain vielä puhua. Ja ’ajatteleminen’ merkitsisi tässä jotakin samaa kuin itselleen puhuminen.” (§32) Toisin sanoen Augustinuksen kuvauksessa hänellä on jo valmiita paikkoja, joihin hän asettaa sanat.
Elämykset vai olosuhteet; varsinaiset nimet (§33–38)
Huomautuksessa 33 Wittgenstein esittää mahdollisen vastaväitteen, että sanaa opettelevan henkilön täytyy vain tietää tai arvata, mihin olion aspektiin, esimerkiksi muotoon, väriin tai lukumäärään, ostensiivisen määritelmän antava henkilö osoittaa. Jos tämän tietäminen on mahdollista ja muodon, värin ja määrän osoittaminen on jotain omalaatuista, ei sanaa opettelevan henkilön tarvitse tietää etukäteen, ”mikä rooli sanalla on kielessämme ylipäänsä määrä olla” (§30), mihin paikkaan kielessä sana tulisi asettaa. Ei kuitenkaan ole selvää, mitä näiden osoittaminen on.
Wittgenstein pyytää lukijaa osoittamaan vuorotellen paperinpalan muotoa, väriä ja lukumäärää, ja kysyy, mitä hän teki. Lukija luultavasti vastaa, että hän tarkoitti tai keskitti tarkkaavaisuutensa aina johonkin erityiseen. Vaikka varmasti teemme jotain muuta keskittyessämme väriin kuin muotoon, esimerkiksi väriin keskittyminen ei kuitenkaan aina ole jotain tiettyä toimintaa. Wittgenstein antaa nyt esimerkkejä osoittaakseen, että huomion kiinnittäminen siniseen on erilaista, kun verrataan sinistä lappua toiseen, yritetään maalata taivas tai nähdään sininen merkkivalo, jolla on tietty merkitys. Näiden, samoin kuin erilaisiin muotoon keskittymisen tapausten yhteydessä teemme erilaisia asioita, kuten peitämme kappaleen ääriviivat kädellämme tai siristämme silmiämme, jotta väri ei näkyisi selvästi. Nämä teot eivät kuitenkaan ole samaa kuin huomion kiinnittäminen väriin tai muotoon, vastaavasti kuten Wittgenstein totesi huomautuksessa 6, että mielikuva ei ole yhtä kuin sanan merkitys. Sen sijaan näitä tekoja sanotaan huomion kiinnittämiseksi johonkin aspektiin vasta tietyssä tilanteessa, kuten pelinappulan siirtäminen shakkilaudalla on shakkisiirto vain, kun shakkipeli on käynnissä.
Tilanne ei muutu, vaikka joku tekisi aina muotoon keskittyessään samat teot ja tuntisi samalla tavalla: muut voivat silti tulkita tämän henkilön esittämät ostensiiviset määritelmät eri tavoin. Määritelmän tarkoittaminen ja sen tulkitseminen eivät kumpikaan ”edusta tapahtumaa, joka seuraa määritelmän esittämisen tai kuulemisen mukana” (§34).
Huomautuksessa 35 Wittgenstein korostaa, ettei hän väitä, että värin tai muodon osoittamisen luonteenominaisia elämyksiä ei olisi olemassa. Tällainen voisi olla esimerkiksi kuvion ”ääriviivan seuraaminen sormella tai katseella” muotoa osoitettaessa. Nämä elämykset tai tapahtumat ovat luonteenomaisia siksi, että ne ilmenevät osoittamisen yhteydessä usein, mutta voimme osoittaa muotoa tai väriä, vaikkei meillä olisikaan tällaisia elämyksiä. Ja vaikka ne ilmenisivätkin aina, se, tulkitseeko toinen henkilö osoittamisaktin muodon osoittamiseksi, riippuu olosuhteista eli siitä, ”mitä tapahtuu ennen osoittamista ja mitä sen jälkeen”. Tietyn kirjan osoittamista ei erota sen muodon osoittamisesta mikään elämys. Emme myöskään sanoisi jokaiseen osoittamiseen liittyvän oma elämyksensä: ei ole olemassa pelinappulan osoittamisen luonteenomaista elämystä, vaikka voidaan sanoa: ”Tarkoitan, että tämä pelinappula on kuningas, ei tämä määrätty puupala, jota osoitan.” Ja kuten ei ole olemassa tarkoittamisen luoteenomaista elämystä, ei ole olemassa myöskään tunnistamisen, toivomisen tai muistamisen luonteenomaisia elämyksiä.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein esittää, että koska emme pysty ilmoittamaan muodon osoittamiselle ominaista ”yhtä ruumiintoimintoa”, ”sanomme, että näitä sanoja vastaa jokin henkinen toiminto”, ja samoin teemme ”tuhansissa vastaavissa tapauksissa” (§36). Tämä ei kuitenkaan ole tarpeen: kielenkäyttö voidaan selittää ilman sen mukana seuraavia henkisiä toimintoja.
Jos nimeä ja nimettyä asiaa ei yhdistä mikään henkinen toiminto eikä luonteenomainen elämys, saatamme kysyä, mikä sitten on nimen ja nimetyn asian välinen suhde. Wittgensteinin mukaan suhde voi olla hyvin erilainen eri tilanteissa: se voi ilmetä sanan synnyttämänä mielikuvana, esineeseen kiinnitettynä nimilappuna tai nimen lausumisena osoittamisen yhteydessä. Nimen ja nimetyn asian välillä ei ole tietynlaista suhdetta, vaan se, mitä sanotaan niiden suhteeksi, riippuu kulloisestakin tilanteesta tai kielipelistä.
Saatamme edelleen pohtia, mikä on sanan ”tämä” ja sen asian välinen suhde, johon sanalla viitataan ostensiivisessa määritelmässä. Jotkut filosofit ovat pitäneet sanaa ”tämä” ainoana varsinaisena nimenä ja muita nimiä niminä vain ”epätarkassa, likimääräisessä mielessä” (§38). Tämän kannan takana on ajatuskulku, että nimet kuten ”Napoleon” ovat määriteltävissä muilla sanoilla, ja analyysin on päädyttävä varsinaisiin nimiin. Sanan ”tämä” ajatellaan olevan tällainen nimi, koska se on välittömässä suhteessa olioon. Wittgensteinin mukaan filosofit unohtavat tässä sen, että kielenkäyttö on kietoutunut muuhun elämäämme, ja pyrkivät ”jalosta[maan] kielemme logiikkaa” (§38).
Nimiksi sanotaan monenlaisia, keskenään sukua olevia sanojen käyttötapoja: nimellä voidaan esimerkiksi tehdä ero kahden henkilön välille, ylistää henkilöä tai pilkata häntä. Sanan ”tämä” käyttötapa ei kuitenkaan kuulu tähän käyttötapojen perheeseen. Wittgensteinin mukaan onkin parasta olla lukematta sanaa ”tämä” nimeksi ”ellemme halua aiheuttaa mitään sekaannusta” (§38). Nimille on lisäksi luonteenomaista, että ne määritellään sanomalla ”Tätä sanotaan ...:ksi.”, ja meidän kielessämme lause ”Tätä sanotaan ’täksi’” ei ole mielekäs lause. Wittgenstein ei väitä, ettei voisi olla sellaista kielipeliä, jossa sanaa ”tämä” käytettäisiin tällä tavalla, mutta meidän kielessämme näin ei ole.
Käsitys nimeämisestä ”salaperäisenä tapahtumana” ja nimen ja nimetyn suhteesta outona yhteytenä syntyy, kun filosofi tuijottaa pitkään jotain esinettä ja toistelee sen nimeä ”tai jopa sanaa ’tämä’” (§38). Tällöin hän kuitenkin jättää huomiotta nimen tavalliset käyttötavat. Samasta syystä filosofi voi pitää sanaa ”tämä” ainoana varsinaisena nimenä: hän on irrottanut sen siitä kielipelistä, jossa sitä tavallisesti käytetään.
Nimien yksinkertaiset kantajat (§39–47)
Wittgenstein tarkastelee argumentin oletusta, että mielekkäällä nimellä täytyy olla kantaja. Hänen mukaansa tässä samastetaan nimen merkitys ja sen haltija, jolloin ”sanaa ’merkitys’ käytetään kielen vastaisesti” (§40). Nimi ”Herra N.N.” on mielekäs, vaikka hän kuolisi, ja jos nimen mieli häviäisi sen haltijan kuoltuaan, ”Herra N.N. on kuollut” ei olisi mielekäs lause. Tämä ei sinällään kumoa edellä esitettyä argumenttia, sillä sen mukaan ”Herra N.N.” olisi kyllä mielekäs nimi hänen kuolemansakin jälkeen, mutta Wittgenstein haluaakin osoittaa, että käytämme tavallisesti nimiä täysin riippumatta siitä, ovatko niiden kantajat olemassa vai eivät.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein tutkii kielipeliä, jossa on nimettyjä työkaluja. Kun henkilö A pyytää B:tä tuomaan työkalun nimeltä ”N” esittämällä tälle merkin, mutta työkalu onkin rikki, onko nimi menettänyt merkityksensä kielipelissä? Koska ”[e]mme ole sopineet tästä mitään” (§41) emme voi suoraan sanoa, onko nimellä tässä merkitystä. Jos B esimerkiksi jää hämmentyneenä seisomaan paikalleen tai näyttää A:lle rikkoutuneen työkalun paloja, voitaisiin sanoa, että sana on menettänyt merkityksensä. Samoin ”N:n” voidaan sanoa menettäneen merkityksensä, jos työkalulle annetaan uusi nimi, eikä ”N” olisi enää käytössä tässä kielipelissä. Toisaalta voimme helposti kuvitella tilanteita, joissa sanoisimme ”N:llä” olevan yhä merkitys: B voisi esimerkiksi pudistaa päätään aina, kun A pyytää häntä tuomaan rikkoutuneen työkalun. Vastaavasti kielipelissä voitaisiin käyttää merkkejä, kuten ”X”, joilla ei olisi koskaan aiemmin viitattu mihinkään työkaluun, ja tällöin B:n tulisi pudistaa päätään. Tämä voisi olla A:lle ja B:lle esimerkiksi ”eräänlaista pilailua” (§42). ”X:llä” olisi siten kielipelissä merkitys, vaikkei mikään työkalu vastaisikaan sitä.
Huomautuksessa 43 Wittgenstein toteaa, että suuressa osassa tapauksia sanan merkityksen voi sanoa olevan yhtä kuin sen käyttö kielessä. Seuraavaksi hän huomauttaa, että näin ei ole aina: nimen merkitys voidaan toisinaan selittää osoittamalla sen kantajaa.
Lauseella ”Nothungissa on terävä terä” on siis mieli, vaikka miekka olisikin rikki. Tämä johtuu siitä, että nimellä on käyttötapa kielessä. Voidaan kuitenkin kuvitella myös kielipeli, jossa nimeä käytetään vain, kun sen haltija on paikalla. Voisi olla esimerkiksi kuningatar, jonka nimeä saisi käyttää ja käytettäisiin vain, kun hän on näkyvillä. Tällöin hänen nimensä voitaisiin ”aina korvata demonstratiivipronominilla ja osoittamiseleellä” (§44). Myös käytettäessä sanaa ”tämä” demonstratiivisesti olio, johon se viittaa, on aina olemassa, ja sanalla ”tämä” on aina tällöin myös merkitys. Siltikään ”tämä” ei Wittgensteinin mukaan ole nimi, sillä nimen käyttöön ei kuulu osoittamisele, ”vaan nimi ainoastaan selitetään sen avulla” (§45).
Pykälässä 46 Wittgenstein siirtyy käsittelemään edellä esitetyn ajatuskulun oletusta, että varsinaisen nimen täytyy edustaa jotain yksinkertaista. Hän esittää lainauksen Platonin Theaitetos-dialogista, jossa Sokrates kertoo kuulleensa sanottavan, että todellisuus koostuu alkeisosista, joita ei voida kuvailla tai selittää, vaan pelkästään nimetä. Tätä näkemystä voitaisiin perustella esimerkiksi siten, että kaikella kuvailtavalla on oltava erottava tekijä, eivätkä ne voi siten olla yksinkertaisia. Wittgenstein huomauttaa, että Bertrand Russellin yksilöt sekä hänen itsensä Tractatuksessa käsittelemät oliot vastaavat tällaisia peruselementtejä.
Wittgenstein kysyy nyt, mitä on puhua todellisuuden yksinkertaisista rakenneosista. Hän esittää, että se, mitä sanotaan kulloinkin yksinkertaiseksi, riippuu pyrkimyksistämme kyseisessä tilanteessa, eikä siten ole mielekästä puhua absoluuttisen yksinkertaisista rakenneosista. Vastaavasti kulloisestakin tilanteesta riippuu se, sanotaanko jotain kompleksiseksi: voidaan kyllä kysyä, onko jokin kompleksista, mutta tällöin täytyy olla jo selvää, minkä suhteen erottelu halutaan tehdä. (On ehkä syytä huomauttaa, että Wittgensteinin näkemys ei ole relativismia: Wittgenstein ei väitä, että olioiden koostumus riippuisi kuvauksestamme.) Ei ole myöskään mielekästä kysyä, mitkä ovat olion absoluuttisen yksinkertaiset rakenneosat verrattuna jonkin jaottelun suhteen yksinkertaisiin rakenneosiin: esimerkiksi kuvan väri tai ääriviivojen muoto ovat vaihtoehtoisia ja yhtä mielekkäitä yksinkertaisuuden ja kompleksisuuden standardeja.
Ei voida myöskään sanoa, että jokin, esimerkiksi shakkilauta, on ”selvästi ja ehdottomasti kompleksinen” (§47). Jotta sen voitaisiin sanoa olevan absoluuttisen kompleksinen, täytyisi olla yksi kompleksisuuden standardi ylitse muiden. Shakkilautaa voidaan kuitenkin sanoa kompleksiseksi esimerkiksi sen värin, sen sisältämien neliömäärän tai kuviokaavion suhteen. Filosofin esittämään, mihinkään tiettyyn kielipeliin kuulumattomaan kysymykseen, onko jokin olio kompleksinen, onkin Wittgensteinin mukaan vastattava: ”Tämä riippuu siitä, mitä ymmärrät kompleksisella.” (§47) Tällöin kysymykseen ei vastata, vaan se torjutaan.
Kompleksit ja rakenneosat; katsahdus sääntöihin (§48–54)
thumb|200px|Wittgensteinin huomautuksessa 48 käyttämä esimerkki ruudukosta, joka voidaan kuvata huomautuksessa esitellyn kielipelin avulla. Tämän ruudukon kuvaus on ”PPMVVVPWW”. Huomautuksessa 48 Wittgenstein esittelee kielipelin, joka sopii Theaitetoksessa esitettyyn näkemykseen peruselementeistä (vrt. §2 ). Kielessä kuvataan värillisten neliöiden järjestystä jollain pinnalla. Värejä edustavat merkit ”P”, punainen, ”V” vihreä, ”W”, valkoinen sekä ”M”, musta. Wittgenstein kysyy, mitkä ovat tässä kielessä peruselementtejä, ja väittää, että tässä tapauksessa on kaikkein luonnollisinta pitää värillisiä neliöitä perustavimpina yksiköinä. Toisissa olosuhteissa voisimme toki pitää peruselementteinä myös vaikkapa suorakulmioita, jotka muodostavat pareina värillisiä neliöitä tai neliöiden väri- ja muotoelementtejä. Ei ole myöskään ongelmallista, ettemme osaa suoralta kädeltä sanoa, koostuuko ruudukko neljästä vai yhdeksästä eri peruselementistä eli pidetäänkö peruselementteinä eri värejä vai eri neliöitä tai koostuuko kuvaus vastaavasti kirjaintyypeistä vai erillisistä kirjaimista: yksinkertaisten rakenneosien määrittelyssä olennaista on vain se, että ”vältämme väärinkäsitykset kussakin erityistapauksessa”.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein palaa huomautuksessa 46 mainitsemaansa Sokrateen ajatukseen, että yksinkertaisia rakenneosia ei voi kuvata vaan pelkästään nimetä. Hän esittää, että yhdestä rakenneosasta koostuvan kompleksin kuvausta, eli rakenneosan nimeä, voidaan pitää kuvauksen rajatapauksena: esimerkiksi tiettyä merkkiä voidaan pitää ”toisella kertaa sana[na], toisella kertaa lause[ena]” (§49), ja se kumpana sitä pidetään, riippuu jälleen pyrkimyksistämme tietyssä tilanteessa. Merkin roolin erilaisista tulkintamahdollisuuksista ei kuitenkaan pidä päätyä esimerkiksi sellaiseen epäilyttävään johtopäätökseen, että lauseet olisivat jossakin rinnakkaisessa todellisuudessa sijaitsevien ideoiden tai ajatusten nimiä. Lopulta Wittgenstein hylkää Sokrateen kannan, että jonkin olion voisi kielessä pelkästään nimetä, koska ”nimeämisellä ei ole tehty vielä mitään” (§49). Nimeäminen ei nimittäin ole kielipelin siirto vaan sanan käytön esivaihe (vrt. §26), kuten shakkinappuloiden asetteleminen laudalle ei ole siirto shakissa, ja sanalla voi olla merkitys vain käyttöyhteydessään eli jossakin kielipelissä.
Huomautuksessa 50 Wittgenstein palaa myös huomautuksessa 46 mainitsemaansa Theaitetoksen ajatukseen, että yksinkertaisiin rakenneosiin ei voida liittää olemassaoloa. Näin olisi, jos olemassaolo määriteltäisiin rakenneosien välisten yhteyksien olemassaoloksi tai -olemattomuudeksi. Filosofian perinteessä vallinnut käsitys olemassaolosta ei kuitenkaan ole tämä, vaan todellisuuden perusosasten on ajateltu olevan olemassa ”itse itsekseen”. Perusteluna Sokrateen kannalle voidaan pitää seuraavaa ajatuskulkua: lause voi olla mielekäs vain, jos sen negaatio on mielekäs; todellisuuden rakenneosasta on mieletöntä sanoa, että se ei ole olemassa, sillä ”sitä ei voisi edes nimetä” (§50), ellei se olisi olemassa, toisin kuin on esimerkiksi Nothungin laita; näin ollen on myös mieletöntä sanoa rakenneosan olevan olemassa.
Wittgenstein kuitenkin esittää rakenneosille analogisen tapauksen: Pariisissa aikoinaan säilytetystä perusmetristä ei ollut mielekästä sanoa, että se on tai ei ole metrin mittainen. Vastaavasti voitaisiin kuvitella, että väreistä olisi olemassa tällaisia perusmalleja, eikä niistä tällöin olisi mielekästä sanoa, että ne ovat tai eivät ole sen värin värisiä, jonka mallina ne toimivat. Wittgensteinin huomautuksen ydin on, että todellisuuden peruselementit, kuten esimerkiksi huomautuksen 48 värineliöt, eivät ole ontologisesti erityisemmässä asemassa kuin perusmetri tai kuvitteelliset värimallit: näillä kaikilla on vain erityinen ”paradigman” rooli niissä kielipeleissä, joissa niitä käytetään. Koska paradigmat eivät ole kielipelissä ”mitään esitettyä, vaan esittämisen väline” (§50), väite, että esimerkiksi paradigman roolissa olevaa värineliötä ei voida nimetä, ellei se ole olemassa, on vain toinen tapa sanoa, että ellei sitä olisi olemassa, sitä ei voitaisi käyttää kielipelissä. Se, ettemme voi liittää värineliöihin olemassaolon määrettä, ei siis johdu maailman rakenteesta, vaan siitä, että nämä oliot ovat osa kieltä (vrt. §16).
Seuraavaksi Wittgenstein palaa huomautuksessa 48 kuvaamaansa kielipeliin. Hän kysyy, millainen on kielipelin sanojen (P, V, W ja M) suhde siinä kuvattaviin värineliöihin. Tähän saatettaisiin vastata, että ihmiset kuvaavat aina esimerkiksi punaista neliötä sanalla ”P” tai että heillä on aina tämän sanan sanoessaan mielikuva punaisesta neliöstä. Ensimmäinen ehdotus täytyy hylätä, koska se ei ota huomioon erehtymisen mahdollisuutta, ja toinen, koska sanan käyttäminen oikein ei vaadi tiettyä mielikuvaa, kuten huomautuksessa 6 todettiin. Koska vastaukset eivät ole tyydyttäviä, kysymystä on Wittgensteinin mukaan ”tarkasteltava läheltä”. Seuraavassa huomautuksessa 52 hän vertaa sanan ja olion vastaavuuden ilmestymisen tutkimista siihen, että tutkisimme, syntyykö ”hiiri itsestään harmaasta rääsyistä ja pölyistä”. Jos uskomme, että näin tapahtuu, on syytä tutkia tarkasti, miten hiiri syntyy, mutta ellemme usko hiirien tai sanojen ja olioiden vastaavuussuhteiden spontaaniin syntymiseen, on tutkiminen turhaa. Wittgensteinin mukaan filosofiassa on kuitenkin jotakin, mikä on ”tällaista yksityiskohtien tarkastelua vastaan”. Hän saattaa viitata tässä Tractatukseen, jossa hän ei tutkinut, miten sanat vastaavat olioita, vaan piti suhdetta itsestään selvänä.
Axel Thufason
Martin Axel Tufvesson (Thufason) (11. marraskuuta 1889 – 25. joulukuuta 1962) oli tanskalainen jalkapalloilija ja olympiamitalisti. Hän oli mukana vuoden 1912 kesälympialaisissa Tukholmassa hopeaa voittaneessa Tanskan jalkapallomaajoukkueessa.
Filosofisia tutkimuksia
Kompleksit ja rakenneosat; katsahdus sääntöihin (§48–54)
Huomautuksessa 53 Wittgenstein sanoo, että on useita erilaisia olosuhteita, jolloin sanoisimme sanan ja värineliön vastaavan toisiaan ja esittää kaksi mahdollista tapausta: sanoisimme näiden välillä olevan tietyn suhteen esimerkiksi, jos tietäisimme, että ihmiset ovat oppineet sanojen käytön tietyllä tavalla tai jos olisi olemassa taulukko, josta ihmiset olisivat oppineet, mikä sana vastaa mitäkin värineliötä, ja taulukkoa käytettäisiin ratkaisemaan mahdolliset erimielisyydet tiettyjen merkkien ja värien suhteesta. Nämä vastaukset suhdekysymykseen poikkeavat ensin kuvatuista vastauksista siinä, että niissä ei pyritä luonnehtimaan yleistä merkin ja olion vastaavuuden sääntöä, vaan niistä käy ilmi tietty sanan ja olion vastaavuuden tapa.
Edellä mainittua taulukkoa voitaisiin myös käyttää työkaluna kielessä: ihmiset voisivat aina kuvata kompleksin vertaamalla sen rakenneosia taulukossa niihin liitettyihin sanoihin (vrt. §1). Tällöin taulukon rooli tässä kielessä vastaisi muistin ja assosiaation roolia esimerkiksi meidän kielessämme. Taulukkoa voitaisiin nyt pitää kielipelin säännön ilmauksena. On kuitenkin muistettava, että säännöllä voi olla kielipelissä hyvin erilaisia rooleja: sääntö voi olla ”apukeino pelin opetuksessa” (§54), pelin työkalu yllä kuvatulla tavalla tai ei kumpaakaan näistä, vaan se voidaan ”lukea pelin käytännöstä” (§54), kuten luonnonlait luonnosta. Wittgenstein huomauttaa vielä, että se, että pelaajien on mahdollista tehdä pelissä virheitä, ei tee säännön ”lukemista” mahdottomaksi: henkilö, joka ei tunne tämän kyseisen pelin sääntöjä, voi silti tunnistaa virheen pelaajien kaikille virhetoiminnoille luonteenomaisesta käyttäytymisestä.
Werner Streib
Werner Streib (13. kesäkuuta 1911 – 15. kesäkuuta 1986) oli saksalainen hävittäjälentäjä toisessa maailmansodassa. Hänestä tuli hävittäjä-ässä yötoiminnassa. Kenraalin arvoisena Streib palveli Länsi-Saksan Luftwaffessa aina vuoteen 1966 saakka. Streibiä on luonnehdittu eräänä yöhävittäjien taistelutoiminnan isänä, yhdessä Wolfgang Falckin kanssa.
Streib toimi NJG 1:n eli yöhävittäjälaivueen komentajana, yleten tuona aikana kapteenista majuriksi. Yötaistelulaivue oli tuolloin tukeutunut Hollannin Venloon. Nachtjagdgescwader 1 käytti lentokalustonaan tuolloin Messerschmitt Bf 110 -hävittäjiä, jotka olivat raskaita (Zerstörer) ja kaksimoottorisia.
Werner Streib sai suoritettua 65 vahvistettua vihollislentokoneen pudotusta, sekä 68 mikäli vahventamattomat lasketaan lisäksi tuohon lukuun. Werner Streib siirrettiin yöhävittäjätoiminnan tarkastajaksi, yleten tuolloin everstin sotilasarvoon. Hän ei voinut siten jatkaa mukana itse aktiivissa hävittäjälentotoiminnassa. Tähän tehtävään hänet oli nimittänyt yöhävittäjälennoston komentaja, kenraali Josef Kammhuber.
Mark Hurtubise
Ura
QMJHL-joukkue Québec Remparts varasi Hurtubisen 54. pelaajana vuonna 2000. Hän pelasi kauden 2000–2001 vielä Québecin paikallista juniorisarjaa Gatineau L'Intrépiden joukkueessa. Hurtubise siirtyi Rempartsiin kaudeksi 2001–2002, josta hän vaihtoi kesken kauden 2002–2003 Val-d'Or Foreursin riveihin. Hurtubise oli kevään 2003 pudotuspeleissä joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 5+4=9. Vuotta myöhemmin, kevään 2004 pudotuspeleissä hän oli Foreursin paras maalintekijä neljällä osumallaan. Viimeisellä QMJHL-kaudellaan 2004–2005 Hurtubise oli joukkueen toiseksi paras pistemies Olivier Latendressen jälkeen tehoilla 18+37=55.
Kaudella 2005–2006 Hurtubise aloitti miesten pelinsä UHL-joukkue Adirondack Frostbitessa. Kaksi seuraavaa kautta hän pelasi ECHL:ssä; kauden 2006–2007 Long Beach Ice Dogsissa sekä kauden 2007–2008 Mississippi Sea Wolvesissa, jonka kolmanneksi paras pistemies Hurtubise oli tehoilla 14+30=44. Kaudeksi 2008–2009 hän siirtyi Eurooppaan ja Iso-Britannian EIHL:n Edinburgh Capitalsiin. Hurtubise voitti tehoilla 30+59=89 koko liigan piste- ja syöttöpörssin ja valittiin kauden päätteeksi EIHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2013–2014 Hurtubise siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SHL-joukkue AIK IF:ään. Hän oli 13 osumallaan joukkueen toiseksi paras maalintekijä Mattias Janmarkin jälkeen ja kuului heikon kauden pelanneen AIK:n harvoihin valopilkkuihin. Joukkue putosi lopulta kauden päätteeksi Allsvenskaniin. Kaudeksi 2014–2015 Hurtubise siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigajoukkue Tampereen Ilvekseen. Hän teki yhdeksässä runkosarjaottelussa kaksi maalia, kunnes joukkue purki Hurtubisen sopimuksen lokakuussa 2014. Noin viikkoa myöhemmin hän palasi Allsvenskaniin ja siirtyi loppukauden kattaneella sopimuksella IF Björklövenin riveihin. Hurtubise oli joukkueen toiseksi paras pistemies Stefan Öhmanin jälkeen tehoilla 14+19=33.
Hurtubise siirtyi kaudeksi 2015–2016 Sveitsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle National League B -joukkue HC Red Iceen.
Limppusaari
Limppusaari on Kolonjärven saari Keuruulla. Sen pinta-ala on noin 640 neliömetriä ja suurin pituus noin 40 metriä.
Lowestoft
thumb|Lowestoftin promenadi. Lowestoft on kaupunki Suffolkin kreivikunnassa, Itä-Englannissa. Kaupunki sijaitsee Yhdistyneen kuningaskunnan itäisimmällä paikalla ja Pohjanmeren rannalla. Asukkaita kaupungissa on noin 71 000 (2011).
McClurensalmi
right|thumb|McClurensalmi{{Legend|#ffff66|[[Nunavut}}{{Legend|#ffccff|Luoteisterritoriot}}{{Legend|#ffcc99|Yukon}}{{Legend|#ffffcc|Kanadan ulkopuoliset alueet (Alaska, Grönlanti)}}]]
McClurensalmi on Kanadan Luoteisterritorioissa sijaitseva salmi. Se yhdistyy idässä Melvillensalmeen ja lännessä Beaufortinmeren rajautuen Prinssi Patrickin saareen, Eglintonsaareen ja Melvillensaareen pohjoisessa ja Banksinsaareen etelässä. Salmi on nimetty irlantilaisen tutkimusmatkailijan Robert McCluren mukaan.
Elokuussa 2012 uutisoitiin ensimmäisen purjeveneen purjehtineen salmen läpi.
Axel Petersen
Axel Karl Petersen (10. joulukuuta 1887 – 20. joulukuuta 1968) oli tanskalainen jalkapalloilija ja olympiamitalisti. Hän oli mukana vuoden 1912 kesälympialaisissa Tukholmassa hopeaa voittaneessa Tanskan jalkapallomaajoukkueessa.
Leukin alue
400px| thumb| Leukin alue sijaitsee lounaisessa Sveitsissä, Wallisin kantonissa
Leukin alue on yksi Sveitsin 148:sta ja  Wallisin kantonin 14:stä hallinnollisesta alueesta. Maantieteellisesti Leukin alue sijaitsee Rhônen laaksossa ja sen rinteillä.
Kunnat
Leukin alueella on 12 kuntaa, joista suurimmat ovat Leuk, Gampel-Bratsch ja Leukerbad. Alueen keskus on Leuk. Leukin alueen asukasluku oli 31.12.2015 kaikkiaan 12 368. Väkimäärä on lievässä kasvussa, sillä vuoden 2012 lopussa asukkaita oli 12 311. Alueen pinta-ala on 336 km².
Asukkaat ja kieli
Leukin alue on saksankielinen: vuonna 2000 Leukin alueen vakituista asukkaista 92 % oli saksankielisiä. Ranskankielisiä oli 2 %, italiankielisiä 1 % ja muun kielisiä noin 5 %.
Lounais-Suomen Maalaistentalo
Rakennus on rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokas ja se on seutukaavan ja keskustan rakennussuojelun vaihekaavaehdotuksen mukaisesti suojeltu kohde. Yhdessä Turun Sanomien toimitalon ja Standardivuokratalon eli Tapani-talon kanssa se kuuluu myös Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Alvar Aalto voitti rakennuksen suunnittelukilpailun työnimimerkillä Acer, jossa oli paljon neoklassisia piirteitä. Rakennuksen valmistuttua siellä toimi muun muassa Hotelli Maakunta, lääkäri, apteekki, pankki, yrityksiä, autosuoja, Marttojen koulu, Ravintola Itämeri ja 496-paikkainen teatteri. Aalto perheineen asui talossa viisi vuotta.
1940-luvulla vaihdettiin rakennuksen metallikehyksiset ikkunat puisisksi. Arkkitehtina toimi Erik Bryggman, joka suunnitteli samaan aikaan myös Hotelli Maakunnan sisustuksia.
Turun kaupunginteatteri toimi tiloissa vuodesta 1946 vuoteen 1954 saakka, kunnes teatterin näyttämö paloi ja tilat kävivät muutenkin ahtaiksi. Myöhemmin tiloissa toimi Elokuvateatteri Ritz. Myös Turun ylioppilasteatterin näyttämö sijaitsi rakennuksen kellarikerroksessa vuodesta 1967 vuoteen 1979, jolloin tila muutettiin pysäköintihalliksi.
Koska rakennus on toiminut monissa eri tarkoituksissa, sen alkuperäinen sisustus on monin paikoin tuhoutunut. Turun maakuntamuseon tekemissä kartoituksissa talon historiallisesti arvokkaita piirteitä ovat ulkoasu, porrashuoneet ja entinen teatteriaula. Alvar Aalto -säätiö on tehnyt rakennuksesta laajan rakennushistoriallisen selvityksen vuonna 2003.
TUL:n jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1946–1947
TUL:n jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1946–1947 pelattiin kahdeksan joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan kaksi parasta haastoivat Palloliiton Mestaruussarjan kaksi parasta kauden 1946–1947 Suomen mestaruudesta.
Lounais-Suomen Maalaistentalo
Rakennuksen täydellinen peruskorjaus valmistui vuonna 2005 ja nyt siitä on noin kolmannes asuntoja. Asuntoja on 45 kappaletta ja loput tilat ovat toimisto- ja liiketilaa, sekä Omena-hotellia. Teatterihuoneiston paikalla oli 2010-luvulla kokous- ja juhlatila Alvarium. Nykyään katettu sisäpiha on kerrosta ylempänä ja toisessa kerroksessa on kaksi palvelukotia, joista toinen on tyhjillään ja toisessa sijaitsee kehitysvammaisten palvelukoti Puolala. Peruskorjauksen yhteydessä kajottiin myös rakennuksen suojeltuun julkisivuun; muun muassa idän puoleiseen seinään avattiin uusia ikkuna-aukkoja usean kerroksen kohdalle.
TUL:n jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1946–1947
Sarjataulukko
TUL:n Suomi-sarjasta nousivat Pietarsaaren Into ja Helsingin Ponnistus
Lounais-Suomen Maalaistentalo
Kesällä 2019 Maalaistentalon Puutarhakadun puoleiset teatteritilat eli Alvarium ja Maalaistentalon kyljessä sijaitseva entinen Domino-elokuvateatteri remontoidaan Linnateatterin uusiksi toimitiloiksi.
Take What the Heavens Create
Take What the Heavens Create on suomalaisen power metal -yhtyeen Dreamtalen kolmas single. Se julkaistiin vuonna 2008. Kappale on myös yhtyeen Phoenix-albumilla.
Anton Olsen
Ole Anton Olsen (14. syyskuuta 1889 – 17. maaliskuuta 1972) oli tanskalainen jalkapalloilija ja olympiamitalisti. Hän oli mukana vuoden 1912 kesälympialaisissa Tukholmassa hopeaa voittaneessa Tanskan jalkapallomaajoukkueessa.
TUL:n jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1946–1947
Suomen mestaruus
Jalkapallon Suomen mestaruus ratkaistiin TUL:n Mestaruussarjan kahden parhaan, KTP:n ja TuTo:n, sekä kauden 1946–47 Palloliiton Mestaruussarjan kahden parhaan, VIFK:n ja HIFK:n, välisessä yksinkertaisessa sarjassa.
Lähde: Jalkapallokirja 1948
(M) = Suomen mestari
HIFK:n ja TuTo:n päädyttyä tasapisteisiin, pelattiin uusintaottelu Suomen mestaruudesta.
Lounais-Suomen Maalaistentalo
Viitteet
60.45142°N, 22.25819°W
Juomaripoika
Juomaripoika on rap-artisti Tykopaatin vuoden 2007 syyskuussa julkaistu debyyttialbumi. Albumin julkaisi Joku Roti Records. Kappale "Takki auki" on ladattavissa Redrum-187 -sivustolla.
Frederico Gil
Frederico Gil (s. 24. maaliskuuta 1985 Lissabon) on portugalilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut ATP-maailmanlistalla kaksinpelissä sijalle 62 huhtikuussa 2011. Kaksinpelissä hän on kerran pelannut ATP-turnauksen finaalissa. Grand Slam -turnauksissa hän on kerran selviytynyt kolmannelle kierrokselle.
Estoril Openissa 2010 Gil saavutti toistaiseksi uransa ainoan finaalipaikkansa voitettuaan välierissä Guillermo García-Lópezin. Finaalissa hän hävisi Albert Montañésille kolmessa erässä. Monte Carlo Mastersissa 2011 Gil selviytyi puolivälieriin voitettuaan kolmannella kierroksella maailmanlistan kymmenenneksi sijoitetun Gaël Monfilsin. Puolivälierässä hän hävisi maailmanlistan neljänneksi sijoitetulle Andy Murraylle.
Jay Beagle
Jay Beagle (s. 16. lokakuuta 1985 Calgary, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Arizona Coyotesissa.
Ura
Beagle pelasi ECHL:ssä Idaho Steelheadsissa kaudella 2006–2007, jolloin teki kahdeksassa ottelussa kymmenen pistettä. Kaudella 2007–2008 hän teki 64 pelissä 37 pistettä pelatessaan AHL-joukkue Hershey Bearsissa.
Beagle teki NHL-debyyttinsä 11. helmikuuta 2009 New York Rangersia vastaan. Hän laukoi kolme kertaa kohti maalia. Hänet oli nostettu korvaamaan loukkaantunutta Alexander Seminiä. 17. marraskuuta 2009 hän sai ensimmäisen NHL-pisteensä syöttäessään Matt Bradleyn tekemän voittomaalin Rangersia vastaan. Ensimmäisen maalinsa Beagle teki 23. marraskuuta Ottawa Senatorsia vastaan.
Beagle teki 15. heinäkuuta 2010 Capitalsin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. 15. joulukuuta 2010 hänet nostettiin Hersheystää NHL:n puolelle.
5. heinäkuuta 2012 Beagle teki kolmivuotisen jatkosopimuksen Capitalsin kanssa.
Tides of War
Tides of War on suomalaisen power metal -yhtye Dreamtalen neljäs single. Se julkaistiin vuonna 2013. Kappale on myös yhtyeen samana vuonna julkaistulla World Changed Forever -albumilla.
Néo Rýsio
Néo Rýsio on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Thérmin kuntaan, Thessalonikin alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Se muodostaa oman kaupunkiyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Νέου Ρυσίου, Dimotikí Koinótita Néou Rysíou). Kaupungin väkiluku on 2 952 (vuonna 2011).
Urheiluvuosi 1956
Urheiluvuosi 1956 käsittelee vuoden 1956 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Néo Rýsio
Néo Rýsion pieni kaupunki, suomeksi ”Uusi Rýsio", sijaitsee Chalkidikín niemimaan luoteisosassa ja Thessalonikin lentokentän eteläpuolella, linnuntietä noin kuusi kilometriä lounaaseen Thérmin kaupungista ja noin 17 kilometriä etelään Thessalonikin keskustasta. Sen nimi viittaa vanhaan Rýsioon eli Aretsoúhun (nyk. Darıca) Bithyniassa Vähässä-Aasiassa, josta tuli alueelle kreikkalaisevakkoja vuoden 1923 Kreikan ja Turkin väestönvaihdossa.
Kylän pääkirkko on omistettu Vapahtajan kirkastumiselle (Metamórfosis tou Sotíros).
Vetyastatidi
pienoiskuva|Vetyastatidimolekyyli pienoiskuva|Kaavakuva josta ilmenee vety- ja astatiiniatomien etäisyys toisistaan ko. yhdisteessä
Vetyastatidi (tunnetaan myös nimillä astatiinihydridi, astataani ja astidovety) on vedyn ja astatiinin muodostama kemiallinen yhdiste, jossa astatiiniatomi on kovalenttisesti sidoksissa vetyatomiin. Sen kemiallinen kaava on AtH.
Yhdiste voi liueta veteen ja muodostaa vetyastatidihappoa, joka on vahva happo. Vetyastatidia on kuitenkin hankala käsitellä, johtuen sen taipumuksesta hajota vedyksi ja astatiiniksi, kuten myös sen voimakkaan radioaktiivisuuden vuoksi, ja astatiinin kaikkien isotooppien ollessa hyvin lyhytikäisiä. Pitkäikäisimmänkin isotoopin puoliintumisaika on vain 8,1 tuntia.
Vetyastatidin kemiallisista ominaisuuksista tiedetään hyvin vähän, muun muassa astatiinin vaikean saatavuuden ja sen lyhyen puoliintumisajan vuoksi.
VoIP
VoIP-yhteyskäytännöt koostuvat puhelun muodostukseen käytetyistä merkinantoprotokollista ja ääneen siirtoon käytetyistä puheprotokollista. Puhelun muodostusta varten on kaksi erilaista ja epäyhteensopivaa standardia, vakaampi ja monipuolisempi, mutta monimutkaisempi H.323 sekä yksinkertainen, mutta jatkuvasti laajeneva SIP. Nykyisin trendi VoIP-tuotteissa näyttää selvästi siirtyvän SIP-protokollaan, ja se tulee olemaan mm. myöhemmissä 3G-verkoissa käytetty signalointiprotokolla.
Myös fakseja voidaan lähettää Internetin yli käyttämällä T.38-protokollaa. Tällöin puhutaan FoIP:ta (engl. Fax over IP).
VoIP-puheluiden vaatimukset
IP-puheluita varten tarvitaan päätelaite ja Internet-yhteys, mielellään laajakaistayhteys nopeudeltaan ainakin 256 kb/s. Päätelaitteena voi käyttää varsinaisen IP-puhelimen lisäksi tietokonetta tai IP-sovitinta, johon voi kytkeä tavallisen lankapuhelimen. Kun käytetään IP-puhelinta tai sovitinta, ei tietokoneen tarvitse olla päällä puhuttaessa puheluita, vaan riittää että verkkoyhteys on toiminnassa. Kun päätelaitteena käytetään tietokonetta, siihen pitää kytkeä kuuloke. Kuulokkeena käytetään yleensä sankakuuloketta – kuulokkeiden ja mikrofonin yhdistelmää – mutta erillinen mikrofoni sekä kuulokkeet tai kaiuttimet toimivat myös. Lisäksi tarvitaan puhelinohjelma.