cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pyhän Prokopiuksen basilika
Restaurointi uudelleen kirkoksi ja nykypäivä
1700-luvun alussa kirkko päätettiin restauroida ja työn suunnittelijaksi valittiin yksi tšekkiläisen barokin tärkeimmistä arkkitehdeista, František Maxmilián Kanka. Rakennustyön aikana 1726–1733 alkuperäinen rakenne palautettiin, ikkunoita suurennettiin, tuhoutunut torni rakennettiin uudelleen ja kirkon länsisivulle rakennettiin uusi gotiikasta vaikutteita saanut barokkinen sisäänkäynti, jota reunusti kaksi tornia. Myös kirkon sisälle lisättiin uusia rakenteita, esimerkiksi urkuparvi. Samassa yhteydessä kirkko pyhitettiin Pyhälle Prokopiukselle ja se sai nykyisen nimensä. pienoiskuva|Näkymä päälaivaa pitkin alttarille.1900-luvun alusta lähtien kirkkoa on restauroitu hillitysti. Eri osia kirkosta on korjattu tai ennallistettu 1926, 1932 ja 1960-luvulla. Kirkkoon kiinteästi yhteydessä oleva luostarirakennus restauroitiin EU-rahoituksella 2010–2013. Luostarissa sijaitsee nykyisin Vysočinan museo. Kirkkoa on restauroitu vaiheittain vuodesta 2014 lähtien.
Kirkon arkkitehtuuri
Pyhän Prokopiuksen basilikan rakennuskokonaisuus on yhdistelmä tyylejä ja rakenteita, joissa näkyy sen käyttö eri tarkoituksiin historiansa aikana. Kirkko on rakennettu kiinteästi sitä ympäröivän entisen luostarin ja renessanssilinnan yhteyteen. Kirkon sisäänkäynnin molemmilla puolella on luostarin tai renessanssilinnan ajalle ajoittuvua siipirakennuksia.
Itse kirkon runko on rakennettu graniitista ja paikoin hiekkakivestä. Kirkon läntistä sisäänkäyntiä reunustaa kaksi suurta valkeaa tornia, jotka rakennettiin barokkiajan restauroinnin yhteydessä 1700-luvulla.  Myös kahdeksankulmaiseen kuoriin johtavan pitkän päälaivan korkea holvikaaret ovat barokkiajalta. Päälaivassa on kolme käytävää. Kirkon sivulaivat päättyvät kappeleihin,  joiden muraalimaalauksia pidetään yhtenä kirkon arvokkaimmista osista.
Pohjoinen kappeli todennäköisesti tuhoutui unkarilaisten hyökkäyksessä 1648 ja rakennettiin uudestaan vasta toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1956.  Kirkon alla olevaa 20 × 25 metrin kokoista kryptaa pidetään arkkitehtonisesti erityisen hienona.
Brasilian naisten koripallomaajoukkue
Brasilian naisten koripallomaajoukkue edustaa Brasiliaa naisten koripallon maajoukkuekilpailuissa.
Brasilian naismaajoukkue on osallistunut vuodesta 1992 lähtien jokaisiin kesäolympialaisiin. Joukkue on saavuttanut kaksi olympiamitalia, hopeaa Atlantassa 1996 ja pronssia Sydneyssä 2000. MM-kilpailuista Brasilia on ollut poissa vain vuosien 1959 ja 2018 turnauksista. Se voitti MM-pronssia kotikisoissaan 1971 ja maailmanmestaruuden Australiassa 1994 ja on sijoittunut neljästi neljänneksi. Amerikan-mestaruuskilpailuissa ja Pan-Amerikan kisoissa Brasilia on yltänyt kaksinumeroiseen mitalimäärään.
Maan tunnetuimpiin naismaajoukkuekoripalloilijoihin kuuluvat muun muassa arvokisamitalistit Hortência Marcari, Maria Paula Silva, Janeth Arcain, Adriana Aparecida dos Santos, Cíntia Silva dos Santos, Silvinha ja Adriana Moisés Pinto. thumb|left|150px|1990-luvun olympiamitalisti ja maailmanmestari [[Hortência Marcari on Brasilian menestyneimpiä naiskoripalloilijoita.]]
Rosvot ja jeparit
Rosvot ja jeparit (Cops and Robbers) on vuonna 1973 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka ohjasi Aram Avakian ja kirjoitti Donald E. Westlake oman romaaninsa pohjalta. Elokuvan pääosissa näyttelevät Cliff Gorman Tomina ja Joseph Bologna Joena.
Roger Greenspun kirjoitti elokuvasta hyvin ylistävästi The New York Timesiin.
Juonitiivistys
Tom ja Joe ovat kaksi newyorkilaista poliisia jotka päättävät onnistua suuressa ryöstössä ja siirtyä rahoineen eläkkeelle. Paikallisen mafian johtaja haluaa arvopapereita, joten niitä he yrittävät hänelle hankkia Central Parkissa. Selviävätkö poliisit keikastaan sekä rahat että henget tallella?
Suruadressi
Suruadressi on perinteinen adressi, jolla kunnioitetaan vainajan muistoa ja otetaan osaa omaisten suruun. Suruadressi on painettu kaksiosainen kaavake, joka pannaan kirjekuoreen. Siinä on kansilehti, välilehti ja silkkinyöri. Välilehteen kirjoitetaan muistosanat ja osanotot.
Joseph Görres
Johann(es) Joseph Görres (1776–1848) oli saksalainen kirjailija, kotoisin Koblenzista. Hän innostui nuorena Ranskan vallankumouksen aatteisiin, mutta esiintyi sittemmin Ranskan ja Napoleonin kiivaana vastustajana. Hän syventyi tutkimaan mytologiaa ja keskiajan runoutta ja julkaisi muun muassa Mythengeschichte der asiatischen Welt (1810). Hän osallistui innokkaasti Saksan vapaustaisteluun Napoleonia vastaan lehdessään Rheinischer Mercur (1814–1816), joka osoittautui vihamieliseksi myös Preussin hallitusta vastaan ja joka sen vuoksi lakkautettiin. Kun hän kirjoituksessaan ”Teutschland und die Revolution” (1819) puolusti ajan vallankumouksellisia liikkeitä, hän oli vähällä joutua vangituksi, mutta pelastui pakenemalla Sveitsiin.
Suruadressi
Suruadressin voi toimittaa vainajan tai omaisen kotiin tai muistotilaisuuden osoitteeseen, ja sen voi kirjoittaa yksin tai muiden ihmisten kanssa. Sen voi lähettää heti kuolintiedon tultua tai hautajaisten edellä, ja sitä käytetään yleensä silloin, kun lähettäjä ei itse osallistu hautajaisiin.
Joseph Görres
Görres on kehittänyt käsitteen kansankirja, joka tarkoittaa nimettömien henkilöiden kirjoittamia eeppisten runoelmien proosamuunnelmia ja mukaelmia, jotka ilmestyivät 1400–1500-luvuilla kirjamuodossa.
Suruadressi
Suruadressit luetaan tavallisesti muistotilaisuudessa. Kunkin adressin luku aloitetaan sanoilla "N. N.:n muistoa ovat kunnioittaneet...", minkä jälkeen luetaan muistovärssyt ja osanottajien nimet.
Ercole Ferrata
Ercole Ferrata (1610 Pellio Intelvi – 10. heinäkuuta 1686 Rooma) oli italialainen barokin ajan kuvanveistäjä. Hän oli Gian Lorenzo Berninin oppilas. Myöhemmin hän toimi Roomassa yhdessä Ciro Ferrin kanssa opettajana Cosimo III de’ Medicin johtamassa akatemiassa, jossa koulutettiin firenzeläisiä taiteilijoita.
Berninin suunnitelmista Ferrata toteutti muun muassa vuonna 1667 Rooman Piazza della Minervan aukiolla olevan norsuveistoksen, joka kannattelee egyptiläistä obeliskia (L'obelisco dell'elefante). Yksi hänen suurikokoisimmista töistään oli Lissaboniin tehty suihkulähde, joka tuhoutui maanjäristyksessä 1755.
Axel Weber
Hän on ollut vuodesta 2012 UBS AG:n ja vuodesta 2014 UBS Group AG:n hallitusten puheenjohtaja.
Heittokoukku
Heittokoukku on köysi, jonka päähän on kiinnitetty ankkurin tyylinen neli- tai kolmikourainen koukku. Koukku voidaan heittää johonkin, jolloin se jää hyvin kiinni, jonka jälkeen köyttä pitkin voidaan kiivetä. Heittokoukkuja käyttävät yleensä armeijan erikoisjoukot. Niiden käyttämät koukut toimivat usein moottorilaukaisulla.
Venäläinen nauru
Parantava nauru 2: Venäläinen nauru on Juhani Konkan toimittama ja suomentama kokoelma venäläisten kirjailijoiden tekstejä. Kirjan on kustantanut Tajo, ja se on ilmestynyt vuonna 1964. Kirja sisältää humoristisia ja satiirisia novelleja, kansantarinoita, pienoiskomedioita ja sanaparsia.
Alkusanassa Konkka kirjoittaa: "Venäläisellä huumorilla ja erikoisesti sen ruoskivalla muodolla, satiirilla, on rikkaat ja kunniakkaat perinteet. Jo vanhoissa kansantarinoissa ja 1700-luvun kirjailijain teoksissa nauretaan yhteiskunnallisille epäkohdille ja inhimillisille heikkouksille sekä ruoskitaan vallitsevia oloja. Huippuunsa tämän lajin kirjallisuuden kohottivat viime vuosisadan [s. o. 1800-luvun] proosakirjailijat – –".
Tajo (täsmennyssivu)
Tajo voi viitata johonkin seuraavista:
SNCASE SE.3000
SNCASE SE.3000 oli ranskalaisen SNCASE:n valmistama kaksiroottorinen helikopteri.
Historia
SNCASE palasi pyöriväsiipisten ilma-alusten kehityksen pariin toisen maailmansodan päätyttyä vuonna 1945. Yhtiöön vuonna 1937 liitetty Lioré et Olivier oli valmistanut autogiroja jo sotia edeltävinä vuosina, minkä ansiosta SNCASE:lla oli alalta liki vuosikymmenen kokemus. Pyöriväsiipisiin ilma-aluksiin olivat erikoistuneet yhtiön Marignaneen sijoitettu koelentoryhmä sekä Argenteuil’ssa toiminut suunnittelutoimisto ja prototyyppien valmistuksessa käytetty työpaja. Pierre Renoux’n johtamaan suunnittelijaryhmään kuului viisi muuta insinööriä sekä koelentäjät Henri Stakenberg ja Jean Boulet.
Prototyypeistä ensimmäinen sai rekisteritunnuksen F-WFDR ja toinen F-WFRS. Ensilento tehtiin ensimmäisellä prototyypillä 23. lokakuuta 1948 Jean Stackenburgin ohjaamana. SE.3000 osoittautui heti alkuun hankalaksi konetyypiksi: se oli vaikea saada lentämään vakaasti, moottori ylikuumeni ja runkoon tuli murtumia hieman liian rajuissa laskeutumisissa. Lento-ominaisuuksia ei saatu merkittävästi parannettua koelento-ohjelman edetessä. Kopteri oli erittäin epävakaa leijuttaessa paikallaan ja yleisesti ottaen erittäin vaikea ohjata.
Ranskan laivaston ilmavoimien komentajana toiminut amiraali Henri Nomy oli ilmaissut kiinnostuksensa vähintään kolmen SE.3000:n ostamisesta, ja nämä kolme prototyyppiä saatiin valmiiksi alkuvuodesta 1950. Koelentokeskus Le Centre d’Essais en Vol koelensi niitä valtiollisen ilmailualan tutkimuskeskuksen Service Technique Aéronautiquen (STAe) käskystä, mutta päätyi keskeyttämään tyypin koelento-ohjelman epäonnistuneena vain kolmen lennon jälkeen. SE.3000 todettiin käyttökelvottomaksi ja asevoimat hylkäsi sen hankinnan. Kolme rakennettua prototyyppiä ja 12 esituotantosarjan koneisiin tarkoitettua matkustamoa romutettiin. Esituotantosarjan koneiden oli tarkoitus pystyä kuljettamaan kahden hengen miehistön lisäksi neljä matkustajaa.
STAe oli epäillyt SE.3000 jo projektin alkuvaiheessa ja oli ohjeistanut SNCASE:n käynnistämään sen rinnalla toisen raskaan kuljetushelikopterin kehityshankkeen. SE.3100-mallitunnuksella suunniteltu kuuden tonnin painoisen kuljetushelikopterin tavoiteltiin saavuttavan 300 km/h lentonopeus ja joka pohjautui Heinrich Focken tekemiin suunnitelmiin. Raskaan SE.3100:n tekniikan testaamiseksi rakennettiin pienempi SE.3101, jolla lennettiin koelentoja kesäkuun 1948 ja tammikuun 1950 välisenä aikana. SE.3100-ohjelma koki kuitenkin saman kohtalon kuin SE.3000, kun ohjelma hylättiin kaikkien SE.3101:lle varattujen voimalaitteiden hajottua.
Luhtaorvokki
Luhtaorvokki (Viola uliginosa) on pääasiassa Itä- ja Keski-Euroopassa tavattava orvokkikasvi. Suomessa laji on uhanalainen ja rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
AC Vantaa
Airport City Vantaa eli AC Vantaa oli vuonna 1998 perustettu vantaalainen jalkapallo- ja futsalseura. AC Vantaan kotikenttänä oli ISS Stadion Myyrmäessä. AC Vantaa fuusioitui Team Vanpan kanssa vuonna 2013.
Luhtaorvokki
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Luhtaorvokki.
AC Vantaa
Historia
Seura perustettiin alun perin vantaalaisten kasvattajajoukkueiden yhteiseksi edustusjoukkueeksi. AC Vantaata olivat perustamassa TiPS:n ja VJS:n edustukset sekä KoiPS, PK-50 ja IVU. AC Vantaan edustusjoukkue aloitti vuonna 1999 TiPS:n ansaitsemalla paikalla Ykkösessä. Ensimmäisen kauden jälkeen sarjataso vaihtui Kakkoseen ja joukkueen taustalle ehti syntyä sisäisiä ristiriitoja. Ensimmäisenä elinvuotenaan AC Vantaa kuitenkin saavutti seurahistoriansa suurimman saavutuksen, kun sen A-juniorit voittivat Suomen-mestaruuden. Edustusjoukkueen paluu ykköseen onnistui yhden Kakkosessa vietetyn kauden jälkeen. Visiitti jäi kuitenkin yhden kauden mittaiseksi ja seurasi uudelleen putoaminen Kakkoseen. Seppo Hautala vetäytyi toiminnasta kauden 2001 jälkeen. Kauden 2003 jälkeen seura putosi Kolmoseen.
Tammikuussa 2004 vanha hallitus päätti lopettaa AC Vantaan toiminnan. Seuran jatkon päätti ottaa haltuunsa pitkien neuvottelujen jälkeen VJS:n vuoden 2003 Kolmosen joukkueen kokeneet pelaat. Mukaan jäi myös muutamia edellisen kauden AC Vantaan pelaajia. Samalla Seppo Hautala päätti lähteä mukaan muutaman vuoden hiljaiselon jälkeen rakentamaan uutta vantaalaista "futiskulttuuria". Pasi Kujala ja Saku Savolainen vastasivat valmennuksesta kausilla 2004-2010. Kaudesta 2011 alkaen pelaajavalmentajina ovat toimineet Wiljam Halli ja Marko Johansson. Kymmenen vuoden taipaleen kunniaksi seuran logo uudistui ja pelipaidoiksi tuli musta-valkoiset "shakkipaidat" kaudesta 2008 alkaen.
Lauri Rauhala
Lauri Matias Rauhala (13. syyskuuta 1914 Sievi – 5. huhtikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen psykologi ja filosofian tohtori. Rauhala teki filosofisen elämäntyönsä eksistentiaalisen fenomenologian parissa. Sen tärkeimmät analyysin kohteet ovat inhimillinen kokemus ja merkityksen ongelma.
Rauhala kirjoitti kaksitoista kirjaa sekä noin 250 artikkelia. Uransa Rauhala aloitti sairaalapsykologina Nikkilän mielisairaalassa 1940-luvulla. Urallaan Rauhala puhui erityisen ihmiskäsityksen puolesta. Hän muotoili filosofisen kolmijaon, jonka mukaan ihminen koostuu kehosta, tajunnasta ja situaatiosta eli elämäntilanteesta.
AC Vantaa
Historia
AC Vantaa pelasi kauden 2009 läpi Kolmosessa ilman pistemenetyksiä saavuttaen maksimipistemäärän 66 ja nousten lohkovoittajana Kakkoseen. Kausi 2010 päättyi kolmanteentoista sijaan ja putoamiseen takaisin Kolmoseen. Kausi 2011 Kolmosessa päättyi lohkovoittoon ja kaksiosaisessa karsinnassa Kakkosen paikasta voittoon lappeenrantalaisesta PEPOsta vierasmaalisäännön perusteella. Näin ollen AC Vantaa palaa Kakkoseen yhden välivuoden jälkeen kaudeksi 2012.
Luhtaorvokki
Ulkonäkö ja koko
Muista Suomessa tavattavista orvokeista luhtaorvokkia muistuttaa lähinnä korpiorvokin (V. epipsila) ja suo-orvokin (V. palustris) välinen risteymä viitaorvokki (V. × ruprechtiana). Luhtaorvokki risteytyy aho-orvokin kanssa.
Levinneisyys
Luhtaorvokki on mantereinen, itäeurooppalainen kasvilaji. Sen päälevinneisyysalue ulottuu Länsi-Ukrainasta Länsi-Venäjälle ja Valko-Venäjälle. Luhtaorvokkia tavataan myös Keski-Euroopan itäosissa, Balkanilla sekä Itämeren piirissä Suomessa, Ruotsissa, kaikissa Baltian maissa ja Tanskassa Bornholmin saarella.
AC Vantaa
Historia
Seuran entiset aktiivit järjestävät Sykähdyttävin hetki -gaalaillan Itämerellä 7. lokakuuta 2022. Tapahtuman tarkoituksena oli kunnioittaa seuratyöhön osallistuneiden työpanosta ja muistella hetkiä yhteisen matkan varrelta. Samassa yhteydessä seura päivitti 10-vuotisjuhlajulkaisussa esitettyjä pelaaja-arvioita laajentaen ne urakohtaisiksi arvioiksi. Arviointiraadin puheenjohtajana ja ainoana jäsenenä toimi Pappa Nousiainen.
Luhtaorvokki
Levinneisyys
Suomessa luhtaorvokkia on tavattu vain noin 20 kasvupaikalta Etelä-Suomessa. Näistä esiintymistä jäljellä oli vuonna 1997 noin puolet. Suurin osa silloisista esiintymistä oli hyvin pieniä. Suomen suurimmat luhtaorvokin esiintymät ovat Hangossa. Vuonna 2011 luhtaorvokin tiedettiin esiintyvän Suomessa vain Hangon Santalankorvessa, Jomalassa, Karkussa, Kökarin Österbyggessä, Tohmajärven Onkamossa ja Vihdin Kourlassa. Muun muassa Mäntsälän Kuljunojan luhtaorvokki, jonka kasvupaikka oli rauhoitettu, oli vuoteen 2008 mennessä hävinnyt.
Kasvuympäristö
Tyypillisiä luhtaorvokin esiintymispaikkoja ovat puronvarret, tervaleppäluhdat ja tulvarannat. Laji vaatii menestyäkseen kasvupaikoillaan säännöllisesti toistuvia tulvia. Luhtaorvokin taantumisen syinä Suomessa ja muualla ovat kasvupaikkojen ojitus, purojen perkaus, pellonraivaus ja rakentaminen.
Salaattikastike
pienoiskuva|Italialaista salaattikastiketta. Salaattikastike eli salaatinkastike on salaatin kanssa tarjottavaksi tarkoitettu kastike. Niitä valmistetaan muun muassa öljy-, kermaviili- ja sinappipohjaisina eri tavoin maustettuna. Erilaisten salaattien kanssa sopivat erilaiset kastikkeet, ja aina salaatti ei kastiketta kaipaa lainkaan. Salaattikastike tarjotaan joko valmiiksi salaattiin sekoitettuna (usein esimerkiksi caesarsalaatissa ) tai erikseen.
Aiheesta muualla
Salad
Sandra Kinza
Sandra Kinza (s. 1. elokuuta 1969 Unna, Länsi-Saksa) on saksalainen pääosin 1990- ja 2000-luvuilla pelannut jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli hyökkääjä. Hän pelasi Saksan naisten jääkiekkomaajoukkueessa Salt Lake Cityn talviolympialaisten 2002 naisten jääkiekkoturnauksessa.
Pikikurkkuseppä
Pikikurkkuseppä (Tricholaema leucomelas) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Afrikasta.
Travis Stevens
Travis Stevens (s. 28. helmikuuta 1986 Bellevue, Washington) on yhdysvaltalainen judoka.
Stevens saavutti olympiahopeaa alle 81-kiloisten sarjasta vuoden 2016 kesäolympialaisista Rio de Janeirosta. Vuoden 2012 olympialaisissa Lontoossa Stevens sijoittui viidenneksi, ja neljä vuotta aiemmin 2008 Pekingissä hän oli seitsemäs.
Raffi Wolf
Raffaela ”Raffi” Wolf (s. 20. kesäkuuta 1978 Nordrhein-Westfalen, Länsi-Saksa) on saksalainen pääosin 1990- ja 2000-luvuilla pelannut jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli hyökkääjä. Hän pelasi Saksan naisten jääkiekkomaajoukkueessa Salt Lake Cityn talviolympialaisten 2002 naisten jääkiekkoturnauksessa. Seuratasolla Wolf edusti NCAA:n Mainen yliopistoa.
Muuntunut tajunnantila
Muuntunut tajunnantila on tajunnan tila, joka eroaa merkittävästi saman yksilön normaalista vireästä valvetilasta. Muuntuneita tajunnantiloja ovat esimerkiksi hypnoosi, meditaation aikainen tila, hallusinaatio, transsi ja unennäkö.
Intianpaksujalka
Intianpaksujalka (Esacus recurvirostris) on eteläaasialainen kahlaaja. Sen elinympäristö ulottuu Kaakkois-Iranista Intian kautta Sri Lankaan, Indokiinaan ja Hainaniin. Lajin holotyypin kuvaili Georges Cuvier Nepalista 1829.
Muuntunut tajunnantila
Muuntuneita tajunnantiloja voi esiintyä monenlaisissa tilanteissa. Muuntunut tajunnantila voi syntyä fysiologisten, psykologisten, sosiaalisten tai farmakologisten toimenpiteiden tai vaikutusten seurauksena. Sen voi aiheuttaa ärsykkeiden vähäisyys tai monotoninen toistuvuus tai alentunut vireystila tai väsymys, mutta myös voimakkaat ärsykkeet, lisääntynyt vireystila tai intensiivinen keskittyminen. Fysiologisista ja kemiallisista tekijöistä muuntuneita tajunnantiloja aiheuttavat esimerkiksi happivajaus, verensokerin aleneminen, huumeet ja alkoholi. Myös neurologisiin häiriöihin voi liittyä muuntuneita tajunnantiloja.
Uskonnollisissa kokemuksissa muuntuneeseen tajunnantilaan voi liittyä voimakkaita tunteita ja hallusinaatioita.
Muuntuneiden tajunnantilojen tutkimuksella voidaan saada selville sellaisia mielen toimintamekanismeja, joita tai joiden merkitystä ei tavallisten mielentilojen tutkimuksessa havaita. Muuntuneen tajunnantilan aikana ihminen voi nähdä elämänsä ja itsensä laajemmasta perspektiivistä ja eri kulmasta kuin tavallisesti, minkä ansioista sitä voidaan hyödyntää psykologiassa.
Kamputsean kansallisen liiton kuninkaallinen hallitus
Kamputsean kansallisen liiton kuninkaallinen hallitus (, GRUNK) oli Kambodžan  maanpaossa toimiva varjohallitus, joka perustettiin 5. toukokuuta 1970. Sen perusti Kambodžan kansallinen yhtenäisyysrintama, johon kuului maanpaossa olevan kuningas Norodom Sihanoukin kannattajia sekä radikaaleja punakhmerejä. Sihanouk asettui valtionpäämieheksi ja nimitti tukijansa Penn Nouthin pääministeriksi. Khieu Samphanista tuli varapääministeri ja armeijan ylipäällikkö, vaikka sotajoukkojen komentamista hoiti käytännössä Pol Pot. Hu Nim ja Hou Yuon hoitivat muita ministerintehtäviä. GRUNK ilmoitti, että se ei ole varsinainen pakolaishallitus, koska Khieu Samphan joukkoineen toimi Kambodžassa. Sihanouk joukkoineen pysyi pääosin Kiinassa, mutta vieraili ajoittain Kambodžassa niillä alueilla, jotka olivat GRUNKin hallinnassa. Punaiset khmerit ottivat pian vallan GRUNKissa, ja vuoden 1973 loppuun mennessä kuningasmieliset oli puhdistettu pois johtotehtävistä.
Zoo Tycoon: Dinosaur Digs
Zoo Tycoon: Dinosaur Digs on vuonna 2002 julkaistu lisäosa peliin Zoo Tycoon. Se sallii pelaajien käyttää eläintarhassa monia esihistoriallisien teemojen mukaisia asioita mukaan lukien ravintoloita, skenaarioita ja rakennuksia. Se myös sallii pelaajan laittaa puistoon dinosauruksia ja jääkauden aikaisia eläimiä.
Dinosaur Digs sisältyy myös Marine Maniaan.
István Dobi
István Dobi (31. joulukuuta 1898 Komárom, Itävalta-Unkari – 24. marraskuuta 1968 Budapest) oli unkarilainen valtiomies, joka toimi maansa pääministerinä 1948–1952 ja sen jälkeen maan puhemiehistön puheenjohtajana eli kansantasavallan presidenttinä 1952–1967.
Dobi kasvoi köyhässä maalaisperheessä. Hän tuki vuoden 1919 Unkarin neuvostotasavaltaa, jonka joukoissa hän taisteli romanialaisia vastaan joutuen sotavangiksi. Hänen vankeutensa Hajmáskérin leirillä kesti helmikuuhun 1920 asti. Työt sotien välisenä aikana olivat hyvin satunnaisia. Dobi oli 1920-luvulla yhteiskunnallisesti aktiivinen toimien sosiaalidemokraattisessa liikkeessä. Vuonna 1936 hän siirtyi pienviljelijäinpuolueeseen ja jo seuraavana vuonna hänet valittiin puolueen keskuskomiteaan.
Toisen maailmansodan aikaan Dobi joutui Unkarin armeijan työpataljoonaan, josta hän pääsi vapaaksi kesällä 1945. Sen jälkeen hän osallistui juuri vapautuneen Unkarin poliittiseen toimintaan pienviljelijäpuolueen riveissä. Marraskuun 1945 parlamenttivaaleissa hän tuli valituksi suurvoiton saaneen pienviljelijöiden riveissä. Tällöin hänestä tuli Zoltán Tildyn jotaman hallituksen salkuton ministeri. Helmikuun alussa 1946 Unkarista tuli tasavalta ja Tildystä presidentti. Uudessa Ferenc Nagyn hallituksessa hänestä tuli maatalousministeri. Vuoden 1947 alussa kommunistit Mátyás Rákosin johdolla kiristivvät taistelua vallasta Unkarissa. He syyttivät pienviljelijäin itsenäisyyttä kannattanutta Béla Kovácsia, joka vangittiin ja karkotettiin maassa olleen Neuvostoliiton johtaman valvontakomission myötävaikutuksella vuosiksi Siperiaan. Tämän jälkeen Dobista tuli pienviljelijäpuolueen pääsihteeri. Pääministeri Nagy joutui itsekin syytösten kohteeksi eikä palannut lomalta Unkariin. Seuraajaksi nimettiin pienviljelijäin Lajos Dinnyés, joka taipui Rakosin johtamien kommunistien valtaan. Dobi oli hallituksessa aluksi salkuton ministeri ja huhti-joulukuun 1948 maatalousministeri. Pienviljelijäpuolueen alistuminen kommunistien myötäjuoksijaksi oli tosiasia. Joulukuussa Dinnyésin oli erottava ja tilalle valittiin Dobi, joka oli hyvin läheisessä yhteistyössä kommunistien kanssa eli silloin kommunistien ja sosiaalidemokraattien muodostaman Unkarin työväenpuolueen (MDZP) kanssa. thumb|left|Unkarin kansantasavallan johtajia vuonna 1950 jälleenrakennetun [[Széchenyin ketjusilta|Ketjusillan vihkimistilaisuudessa. Kuten aikakaudelle oli tyypillistä, valokuvilla kunnioitettiin kommunistijohtajia. Tässä kuviin ovat päässeet Lenin ja Stalin sekä keskellä Unkarin silloinen diktaattori Mátyás Rákosi. Puhujakorokkeen vasemmalla puolen silloinen pääministeri István Dobi ja oikealla puolella maan kommunistidiktaattori Rákosi.]]
István Dobi toimi pääministerinä Unkarin tasavallan loppumishetkeen asti elokuuhun 1949 jatkaen muodostetun Unkarin kansantasavallan ministerineuvoston puheenjohtajana eli käytännössä pääministerinä. Unkari oli täässä vahvasti osa Neuvostoliiton johtamaa itäblokkia ja Unkarissa todellista valtaa käytti diktatorisesti Stalinin läheinen ystävä Mátyás Rákosi. Dobikin luopui kansantasavallan synnyn myötä pienviljelijäpuolueesta. Dobin pääministeriys jatkui elokuuhun 1952, jolloin pääministerin aseman otti itselleen maan diktaattori Rakosi, joka oli kaikissa aiemmissa sodanjälkeisissä hallituksissa varapääministerin roolissa, vaikkakin käyttänyt suurinta valtaa. Dobista tuli tässä yhteydessä kansantasavallan presidentti Sándor Ronain jälkeen. Presidenttiys oli puhtaasti seremoniallinen. Dobi pysyi valtaapitävien kommunistien puolella marraskuun 1956 Unkarin kansannousun aikaan jatkaen presidentin tehtävässään eläköitymiseensä 1967 asti. Dobi oli liittynyt vuonna 1959 Unkarin valtaa pitävän puolueen Unkarin sosialistisen työväenpuolueen (MZMP) jäseneksi. Hän kuoli 77-vuotiaana 24. marraskuuta 1968.
Dobi pyrki henkilökohtaisesti tukemaan läheisten suhteiden kehittämistä Neuvostoliiton kanssa. Tämän pohjalta hänelle myönnettiin vuonna 1961 Leninin palkinto. Vuonna 1967 hänet nimitettiin Unkarin sosialistisen työn sankariksi.
KuruFest
KuruFest on kolmipäiväinen kamarimusiikkifestivaali, joka tuo korkeatasoisia, klassisen musiikin konsertteja eri puolille Ylöjärveä. KuruFest juhli 2016 vuonna 10-vuotisjuhlavuottaan. Vuonna 2018 KuruFest järjestetään 8.–10. kesäkuuta.
Kolmen päivän aikana konsertteja kuullaan Kurun kirkossa, Parkkuun Seuratalolla ja Ylöjärven kirkossa. Festivaalin taiteellisina johtajina toimivat sisarukset, pianisti Heini Lehto ja sellisti Tuomas Lehto. Heidät palkittiin joulukuussa 2016 KuruFestin ja Ylöjärven eteen tekemästään kulttuurityöstä paikallislehtien jakamalla Antti-patsaalla.
Kurufestiä järjestää Ylöjärven kaupungin kulttuuripalvelut.
Pradal serey
thumb|Korkokuva Banteay Chmarissa. Kuvan voi tulkita esittävän pradal sereytä. Pradal serey on perinteinen Kambodžassa harjoitettu nyrkkeilylaji, josta on todisteita jo 800-luvulta. Se on nykyäänkin suosittu urheilumuoto, ja siinä voittaja selviää joko tyrmäyksellä tai tuomariäänin. Khmerien perinteinen paini on kolmieräinen, ja ottelun voi voittaa selätyksellä. Perinteisiä kamppailuja järjestetään kambodžalaisena uutenavuotena ja muina perinteisinä juhlapäivinä.
Punaisten khmerien valtakaudella Pradal serey unohdettiin lähes täysin, mutta vuodesta 1979 sen opetus on jälleen hitaasti lisääntynyt. Opetusta annettiin aluksi yksityiskouluissa, ja vuodesta 2003 alkaen hallitus on tukenut lajia osana kansallista kulttuuriperintöä.
Lazyboy
Lazyboy on Aqua-yhtyeen jäsenen, Søren Rastedin, aloittama musiikkiprojekti. Lazyboyn musiikkia on kutsuttu spoken wordiksi. Se tunnetaan Isossa-Britanniassa myös nimellä Lazy B.
Maripasoula
Maripasoula on kunta Ranskan Guayanan departementissa ja hallintoalueella Ranskassa Etelä-Amerikassa. Kunta kuuluu Saint-Laurent-du-Maronin arrondissementtiin ja Maripasoulan kantoniin. Kunnassa oli 7 568 asukasta vuoden 2009 väestönlaskennassa ja väestötiheys oli 0,4 as./km². Pinta-alaa Maripasoulalla on 18 360 neliökilometriä. Näin ollen Maripasoula on pinta-alaltaan Ranskan suurin kunta.
Kunnan asukkaita kutsutaan ranskaksi nimillä Maripasouliens ja Maripasouliennes. Maripasoulasta on matkaa Papaichtoniin 23,7 kilometriä ja Ranskan pääkaupunkiin Pariisiin 7 315 kilometriä.
Väkiluvun kehitys
Maripasoulan väkiluvun kehitys vuodesta 1967 vuoteen 2009:
Sergei Paramonov
Sergei Vladimirovitš Paramonov (25. kesäkuuta 1961 Moskova – 15. toukokuuta 1998 Moskova) oli neuvostoliittolainen lapsitähti. Hän oli solisti Neuvostoliiton Keskustelevision ja Yleisliittolaisen radion Suuressa lapsikuorossa vuodesta 1972 vuoteen 1975. 1970-luvulla Paramonov oli hyvin suosittu Neuvostoliitossa ja muissa itäblokin maissa. Suosionsa ja laulu-uransa ansiosta häntä on verrattu italialaiseen lapsitähteen Roberto Loretiin.
Tate Modern
Tate Modern on modernin taiteen museo Lontoossa. Se on osa englantilaista taidemuseoiden verkostoa, jossa ovat mukana Tate Britain Lontoossa, Tate Liverpool ja Tate St Ives. Tate Modern on maailman suosituin nykytaidetta esittelevä museo, sillä museossa vierailee vuosittain 4–5 miljoonaa näyttelyvierasta.
Näyttelytila on avattu vuonna 2000 entisen voimalaitoksen tiloihin. Museon pysyvä kokoelma on sijoitettu kolmanteen ja viidenteen kerrokseen, joihin on ilmainen pääsy. Neljännessä kerroksessa on suuri tilapäisten näyttelyiden tila.
Museossa on esillä kansainvälistä modernia ja nykytaidetta, muun muassa Claude Monet’n, Henri Matissen Salvador Dalín, Louise Bourgeois’n, Roy Lichtensteinin, Doris Salceon ja Pablo Picasson teoksia.
Tate Moderniin johtaa Thamesjoen ylitse Millennium Bridge -silta.
Painonnosto kesäolympialaisissa 2008
thumb|right|[[Beihang University Gymnasium]] 2008 kesäolympialaisissa kilpailtiin painonnostossa 9.–19. elokuuta. Miehillä oli kahdeksan ja naisilla seitsemän painoluokkaa. Kilpailupaikkana toimi Beihang University Gymnasium.
Gjemnes
Gjemnes on kunta Møren ja Romsdalin läänissä Norjassa. Kunnalla on pinta-alaa 382 neliökilometriä ja tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Gjemnesin kunnassa oli 2 557 asukasta.
Margareten
Margareten on Itävallan pääkaupungin Wienin 5. kaupunginosa (Gemeindebezirk). Kaupunginosa irrotettiin vuonna 1861 Wienin 4. kaupunginosasta ja siitä muodostettiin itsenäinen kaupunginosa. Margaretenia rajaavat Mariahilfin, Favoritenin, Meidlingin ja Wiedenin kaupunginosat.
Väestö
Margareten on Wienin kaupunginosista kaikkein tiheimmin asutuin. Kaupunginosassa asuu yli 25 000 ihmistä yhtä neliökilometriä kohden. Aikojen saatossa kaupunginosan väkiluku on heittelehtinyt. Vuonna 1896 Margaretenissa asui noin 54 000 ihmistä. Seuraavan kolmenkymmenen vuoden aikana väkiluku kaksinkertaistui: vuonna 1900 kaupunginosan rajojen sisällä asui keskimäärin 107 810 ihmistä. Sen jälkeen väkiluku lähti laskuun, muun muassa tiukentuneiden asumisvaatimusten vuoksi. Kaupunginosan nykyinen asukasluku on vuoden 1896 tasolla.
Vuonna 2001 Margaretenin asukkaista noin 23,2 prosenttia oli jonkin muun maan kuin Itävallan kansalaisia. Suurimman ulkomaisen ryhmän muodostivat serbialaiset ja montenegrolaiset, joita oli yhteensä noin seitsemän prosenttia väestöstä. Seuraavaksi suurin ulkomainen ryhmä oli turkkilaiset, noin 4,4 prosentilla. Vuoden 2001 tutkimuksessa 64,4 prosenttia kaupunginosan asukkaista ilmoitti arkikielekseen saksan. Seuraavaksi eniten puhuttiin serbiaa (10,2 %), turkkia (7,6 %), kroatiaa (3,4 %) ja unkaria (1,1 %).
Supikoira
Supikoira eli supi (Nyctereutes procyonoides) on alun perin Itä-Aasiasta kotoisin oleva pienikokoinen ja pitkäkarvainen koiraeläinlaji. Se on levinnyt istutettuna vieraslajina Ural-vuoriston länsipuolelle Eurooppaan. Suomeen se on vaeltanut sekä Karjalankannasta pitkin että Laatokan pohjoispuolelta. Sitä pidetään nykyään Suomen luonnon kannalta haitallisena vieraslajina. Supikoira poikkeaa elintavoiltaan muista koiraeläimistä, sillä se syö paljon kasviravintoa ja voi vaipua talviuneen.
Margareten
Väestö
Yleisin uskonto Margaretenissa on katolisuus, jota tunnustaa noin 42,2 prosenttia kaupunginosan väestöstä. Sen jälkeen tulevat islam (11,9 %) ja ortodoksisuus (9,6 %).
Supikoira
Koko ja ulkonäkö
Supikoiran kokonaispituus on noin 65–100 senttimetriä, josta vartalon osuus on 45–70 senttimetriä ja hännän 20–30 senttimetriä. Supikoiran säkäkorkeus on 20–30 senttimetriä. Eläin painaa 5–10 kilogrammaa, ja on painavimmillaan syksyllä ennen talviunen alkamista. Turkistarhoilla kasvatetut supikoirat voivat kasvaa yli 10 kilogramman painoisiksi ja poiketa väritykseltään luonnonvaraisista yksilöistä. Pitkä ja tuuhea mustan-, ruskean-, harmaan- ja valkoisenkirjava turkki saa sen näyttämään todellista kokoaan suuremmalta. Turkki on paksuin syksyllä ja talvella, ja sen pohjavilla on hyvin tiheää. Nuoret yksilöt ovat lyhytkarvaisempia ja ruskeampia kuin aikuiset.
Supikoiran korvat ovat pyöreäkärkiset, lyhyt ja terävä kuono on valkoinen ja silmänympärykset, posket, jalat ja vatsa mustat. Kaukaa katsottuna supikoiran vartalo voi näyttää poikkiraitaiselta. Pää on suhteellisen pieni, raajat ovat ohuet ja lyhyet. Supikoira muistuttaa ulkonäöltään puolikarhuihin kuuluvaa pesukarhua eli supia, mistä se on saanut suomen- ja englanninkieliset nimensäkin. Myös supikoiran tieteellinen lajinimi procyonoides viittaa pesukarhuihin (Procyon).
Ääntely
Supikoira on ilmeisesti ainoa koiraeläinlaji, joka ei hauku.
Jäljet ja jätökset
Supikoiran jalanjäljet muistuttavat ketun jälkiä, mutta ovat hieman leveämmät.
Asutun supikoiranpesän suuaukon edustalla on viuhkan muotoinen maakasa. Koloon johtava kulku-ura on kapeampi kuin ketulla ja vähemmän tallattu kuin mäyrällä.
Luontainen levinneisyys
Supikoira elää luontaisesti Tyynenmeren läheisyydessä Itä-Aasiassa, jossa sen levinneisyys ulottuu Japaniin, Itä-Kiinaan, Mongoliaan, Korean niemimaalle, Venäjälle ja Vietnamiin. Sen leviämisen luontaisesti Aasian keskiosiin ja lännemmäs ovat estäneet luultavasti mantereen sisäosien ankarat talvet.
Siirtoistutukset
Vuosina 1929–1955 supikoiraa istutettiin kaikkiaan 9 100 yksilöä turkiseläimiksi Neuvostoliiton Euroopan-puoleisiin osiin, kuten Ukrainaan ja Valko-Venäjälle. Joidenkin lähteiden mukaan siirrot aloitettiin Keski-Venäjällä jo vuonna 1928, ja Länsi-Venäjällä vasta 1934. Istutusalueilta laji on levinnyt muualle Eurooppaan. 1970-luvun lopulla laji saavutti Ranskan. Nykyään sitä tavataan yleisenä myös Baltian maissa ja Puolassa, sekä harvinaisempana lähes koko Euroopassa Islantia, Britanniaa ja Välimeren maita lukuun ottamatta. Uzbekistanissa on erillinen populaatio, jonka alkuperää ei tiedetä.
Suomea lähimmät istutukset tehtiin Syvärin eteläpuolelle ja Ilmajärven lähistölle. Ensimmäinen tunnettu supikoirahavainto Suomesta on luovutetusta Karjalasta Suistamolta vuodelta 1939. Nykyisen Suomen alueelta ensimmäinen havainto on Keuruulta vuodelta 1949, vaikkakin joidenkin lähteiden mukaan Kainuussa pyydystettiin kolme yksilöä jo vuosina 1935–1939 ja Forssan lähellä yksi vuonna 1941. Vuoteen 1953 mennessä havaintoja oli jo 16 yksilöstä. Ensi kerran lajin tiedetään lisääntyneen Suomessa Uukuniemellä vuonna 1962. Laji saapui maahan Karjalankannasta pitkin ja Laatokan pohjoispuolelta sekä pohjoisesta Kuolan kautta. Supikoira oli Suomessa rauhoitettu vuosina 1955–1960. Laji runsastui 1960-luvun puoliväliin asti varsin hitaasti, mutta 1970-luvulla leviäminen kiihtyi huomattavasti. Kannat olivat huipussaan 1980-luvun puolivälissä ja ovat sen jälkeen hieman taantuneet. Nykyisin supikoiraa tavataan suurimmassa osassa maata napapiiriä myöten, lumisessa Pohjois-Suomessa se ei kuitenkaan tule kovin hyvin toimeen. 2000-luvulla supikoira on kuitenkin alkanut levitä yhä pohjoisemmaksi Lappiin. Suomessa on ollut myös paljon turkistarhoja, joista supikoiria on karannut luontoon. 1990-luvun puolivälissä Suomessa arveltiin olevan keväisin noin 40 000 ja loppukesällä 175 000 yksilöä, ja vuonna 2010 arvio oli kasvanut puoleen miljoonaan yksilöön. Korkean syntyvyyden tuottoa on pienentänyt ja kannan kasvua hidastanut lähinnä supikoirien korkea luonnollinen kuolevuus ja ihmisen harjoittama metsästys.
Muissa Pohjoismaissa supikoira on uudempi ja harvalukuisempi tulokas kuin Suomessa. Ruotsissa tehtiin ensimmäinen supikoirahavainto jo 1940-luvulla, mutta sen jälkeen lajia ei tavattu maassa vuosikymmeniin. Seuraava supikoira pyydystettiin Ruotsissa vasta vuonna 2006, ja vuoteen 2010 mennessä oli metsästetty kaikkiaan noin 60 yksilöä. Suurin osa niistä oli löydetty Norrbottenin maakunnasta, jonne ne olivat saapuneet Suomesta Tornionjoen ylitse. Vuonna 2010 maan kannan kooksi arvioitiin muutama sata yksilöä. Norjassa oli tuolloin havaittu vasta neljä yksilöä, ja Tanskaankin laji oli vasta leviämässä Saksan kautta. Syksyllä 2010 Pohjoismaat aloittivat yhteistyönä kolme vuotta kestävän ja 5,3 miljoonaa euroa maksavan projektin, jonka tavoitteena on estää supikoiran levinneisyyden laajeneminen Pohjoismaissa. EU:n ja Ruotsin ympäristöhallinnon kustantaman hankkeen pääkeinoina ovat lajin metsästyksen tehostaminen maiden rajaseuduilla, kuten Suomen Länsi-Lapissa, ja eläinten vaellusten tutkimus radiopantojen avulla. Vuonna 2017 Euroopan komissio lisäsi supikoiran haitallisimpien vieraslajien listalle, koska se levittää tauteja ja hävittää lintukantoja.
Supikoiran menestyksen syinä ovat olleet sen kaikkiruokaisuus, kyky vaipua talviuneen ja tehokas lisääntyminen. Yksittäinen yksilö saattaa yhden kesän aikana vaeltaa 500 kilometrin päähän lähtöpaikastaan. Nopean alkuleviämisen aikana 1900-luvun puolivälissä lajin levinneisyysalueen raja siirtyi Euroopassa länteen jopa 40 kilometrin vuosivauhdilla, mutta nyttemmin supikoirakantojen kasvu Keski-Euroopassa näyttää hidastuneen. On kuitenkin arveltu, että ilmaston lämpeneminen saattaa tulevaisuudessa edistää lajin leviämistä entistä pohjoisemmaksi. Nykyisin supikoiran levinneisyys rajoittuu alueelle, jolla vuoden keskilämpötila on nollan yläpuolella, lumipeite alle 80 senttimetriä paksu, lumisen ajan kesto alle 175 vuorokautta ja kasvukauden kesto vähintään 135 vuorokautta vuodessa.
Laajan levinneisyytensä ansiosta laji ei ole uhanalainen, vaan se luokitellaan elinvoimaiseksi. Se ei myöskään kuulu CITES-sopimuksella suojattaviin lajeihin.
Giovanni Battista Guarini
Giovanni Battista Guarini (1538–1612) oli italialainen runoilija. Kuuluisin hänen teoksistaan on paimennäytelmä Il pastor fido (esitetty 1585, painettu 1590). Se on paras Torquato Tasson Amintan jäljittelyistä. Draamana se on puutteellinen, mutta sisältää suurta lyyristä kauneutta ja on kieleltään ja runomitaltaan sujuva. Se vaikutti melkoisesti seuraavan paimennäytelmän kehitykseen. Guarinin muita teoksia ovat Rime (1598), dialogi Il segretario (1594) ja komedia La idropica.
Supikoira
Elinympäristö
150px|pienoiskuva|[[Nyctereutes procyonoides viverrinus|Japaninsupikoirat eli tanukit elävät usein ihmisen läheisyydessä.]] Supikoiran tyypillistä elinympäristöä ovat kosteat ja rehevät lehti- ja sekametsät, joissa on runsaasti aluskasvillisuutta. Laji viihtyy erityisesti soiden, järvenrantojen, jokien ja purojen läheisyydessä ja erityisesti syksyisin peltojen laitamilla. Sitä ei yleensä tavata suurissa luonnontilaisissa erämaissa. Suomen saaristossa laji suosii kuitenkin kuivia mäntymetsiä, joissa kasvaa variksenmarjaa. Supikoiria elää myös ihmisasutuksen lähellä, ei kuitenkaan kaupunkien keskusta-alueilla.
Käyttäytyminen
pienoiskuva|180px|vasen|Kaksi supikoiraa lepäilemässä. Supikoira on elintavoiltaan huomattavan samankaltainen kuin näätäeläimiin kuuluva mäyrä. Se on yöeläin, joka viettää päivät pesässään. Supikoira käyttää usein ketun tai mäyrän kaivamaa valmista luolaa, mutta voi myös itse kaivaa kolon esimerkiksi mäenrinteeseen, suuren kiven alle tai rakennuksen, kuten ladon, lattian alle. Joskus se voi elää luolastossa, jota samanaikaisesti käyttää myös mäyrä, mutta tämä on hyvin harvinaista. Pesän lähellä on erityisiä käymälöitä, joihin kaikki reviirin yksilöt tekevät tarpeensa. Käymälät ovat osa reviirin rajojen merkintää, ja niitä on tiheimmässä kesäisin.
Supikoirat elävät yleensä pareittain. Kesästä syksyyn ja toisinaan talvenkin yli emoilla on poikaset seuranaan. Lajin reviirin koko vaihtelee: Japanin tanukeilla tyypillisen elinpiirin laajuus on 10–50 hehtaaria ja Euroopan ussurinsupikoirilla 100–200 hehtaaria, joskus kaikkein karuimmilla alueilla enintään 2 000 hehtaaria. Se on eläimen kokoon nähden siis suhteellisen pieni. Reviirirajat eivät ole kovin tiukat, vaan useat parit voivat käyttää samoja ruokailupaikkoja; samoilla alueilla liikkuvien parien välisiä suhteita ei kuitenkaan tunneta kovin hyvin. Sosiaalisissa tilanteissa ne viestivät pitämällä häntäänsä ilmassa. Arvojärjestyksessä alimpana olevat eivät kuitenkaan heiluta häntäänsä. Yhdessä elävät supikoirat sukivat usein toistensa turkkeja.
Tarvittaessa supikoira voi nukkua talviunta, toisin kuin muut koiraeläimet. Tätä tapahtuu kuitenkin vain pohjoisilla alueilla, Keski-Euroopassa supikoirat ovat hereillä vuoden ympäri. Unen aikana sen aineenvaihdunta hidastuu neljänneksellä. Lumen tulon mukaan marras–joulukuussa alkava ja helmi–huhtikuussa päättyvä talviuni ei ole yhtäjaksoista niin kuin karhulla tai mäyrällä, vaan supikoira voi tulla suojakeleillä tai rasvakerroksen ehtyessä ulos pesästään ulostamaan ja etsimään ravintoa. Matalajalkaisena ja kapeatassuisena se ei kuitenkaan pysty liikkumaan kovin syvässä lumihangessa, joten se käy yleensä vain muutaman sadan metrin päässä ja palaa pesään muutaman tunnin tai päivän kuluttua. Koska supikoiran talviuni alkaa myöhään ja päättyy jo varhain keväällä, se voi toisinaan nukkua samassa luolastossa myöhemmin heräävän mäyrän kanssa. Jos supikoira ei ehdi poistua pesästä tarpeeksi aikaisin, mäyrä saattaa tappaa sen.
Ravinto
Supikoira on kaikkiruokainen, ja sen ravinnonkäyttö vaihtelee elinalueen ja vuodenaikojen mukaan. Se syö myyriä, hiiriä, sammakoita, kaloja, marjoja, hedelmiä, juureksia, viljaa , hyönteisiä, matoja, etanoita, raatoja ja linnunmunia , jopa ruohoja ja vihanneksia. Eteläisten alueiden yksilöt syövät enemmän hyönteisiä ja kasviravintoa kuin pohjoisten alueiden. Eläin vierailee mielellään tunkioilla ja kaatopaikoilla etsimässä ruuantähteitä. Valmistautuessaan syksyllä talviuneen, supikoira keskittyy syömään etupäässä marjoja, varsinkin mustikkaa ja puolukkaa, sekä viljaa. Niillä eläin kerryttää nahkansa alle ja sisäelinten ympärille paksun rasvakerroksen. Huonoja marjasyksyjä seuraavina talvina supikoiria kuolee paljon, ja hengissä selvinneetkin ovat keväällä huonossa kunnossa.
Saalistajana supikoira on suhteellisen kömpelö, mutta saa toisinaan kiinni jänisten ja maassa pesivien lintujen poikasia. Yöllä saalistavana eläimenä sen on havaittu saalistavan myös maassa nukkuvia aikuisia lintuja, kuten metsäkanalintuja. Sen näköaisti on muihin koiraeläimiin verrattuna heikko, joten ravintoa etsiessään se käyttää enimmäkseen hajuaistiaan. Sen hampaistokaan ei sovellu suurten saaliiden tappamiseen, sillä sen kulma- ja raateluhampaat ovat suhteellisen pienikokoiset. Poskihampaat sen sijaan ovat hyvin kehittyneet, kuten muillakin tyypillisesti kaikkiruokaisilla nisäkkäillä. Supikoiran suolisto on myös pidempi kuin muilla, pääasiassa lihaa syövillä koiraeläimillä. Tutkimuksissa on havaittu, että supikoiran yleistymisellä Suomessa on ollut osuutta metsäkanalintujen ja sorsien vähenemiseen. Tosin vaikutukset voivat olla vain paikallisia. Tutkimuksissa on vähimmilläänkin havaittu yli viisi prosenttia supikoirista käyttäneen lintuja ravinnokseen. Huonoista saalistajaominaisuuksistaan huolimatta supikoiralla voi paikallisesti olla vaikutusta riistalintu- ja sammakkoeläinkantoihin, sillä se on usein erittäin runsaslukuinen verrattuna alkuperäisiin petoeläinlajeihin, kuten kettuun, ja se liikkuu mielellään rannoilla, kosteikoissa ja muissa lintujen ja sammakoiden suosimissa pesimäympäristöissä. Myös supikoiran saalistus keskittyy kotoisia lajeja tehokkaammin poikasiin ja linnunmuniin. Vastaavasti supikoirasta voi olla myös hyötyä ihmisille, sillä se syö rottia, myyriä ja piisameita.
pienoiskuva|Supikoira valkovenäläisessä eläintarhassa.
Lisääntyminen
Supikoiran kiima-aika ajoittuu helmi–maaliskuuhun, heti talviunesta heräämisen jälkeen. Pari pysyttelee yleensä yhdessä vuodesta toiseen, joskin urokset saattavat toisinaan nahistella keskenään naaraista. Ne tuottavat yleensä yhden poikueen vuodessa. Muiden koiraeläinten tapaan supikoiratkin jäävät parittelun jälkeen hetkeksi toisiinsa kiinni. Supikoira lisääntyy tehokkaasti, sillä jopa 90 prosenttia naaraista synnyttää vuosittain. Naaras synnyttää 60–63 vuorokauden kantoajan jälkeen touko–kesäkuussa pesäänsä yleensä 6–12 sokeaa tumma- ja pehmeäturkkista pentua. Poikasten lukumäärä vaihtelee edeltäneen talven ankaruuden ja naaraalle tarjolla olleen ravinnon, varsinkin myyrien, määrän mukaan. Vankeudessa poikasia voi syntyä kerralla jopa yli 20. Pentujen silmät avautuvat 9–10 vuorokauden kuluttua, ja muutamia päiviä myöhemmin pennut ottavat ensiaskelensa pesän ulkopuolella.
Uros avustaa poikasten hoidossa heti alusta alkaen. Se vahtii ja lämmittää pentuja naaraan ollessa ravinnonhaussa, ja viettää pesällä jopa enemmän aikaa kuin naaras. Urokset ovatkin alkukesällä usein laihoja, koska ne eivät ehdi itse syödä niin paljon kuin naaraat. Naaras ruokailee paljon, koska pennut syövät vain maitoa; useimmista muista koiraeläimistä poiketen supikoirat eivät tuo pennuille kiinteää ravintoa. Syynä on se, että varsinkin alkukesällä supikoira syö enimmäkseen pienikokoisia saaliseläimiä, kuten hyönteisiä ja sammakoita. Emot voivat siirtää poikaset toiseen pesään, jos ne kokevat ensimmäisen pesäpaikan turvattomaksi. Noin kuukauden ikäisinä poikaset vieroitetaan maidosta. Tällöin niiden karkea päällyskarva näkyy jo selvästi. Noin kolmen kuukauden ikäisinä pennut seuraavat emojaan saalistusretkille. Puolivuotiaana ne ovat miltei täysikasvuisia ja selviytyvät omillaan, mutta pysyttelevät usein seuraavan talven yli emojensa seurassa, kunnes ovat valmiita perustamaan oman perheensä.
Uhat ja elinikä
Nuorten supikoirien kuolleisuus on suuri: poikasista arviolta vain joka kymmenes jää henkiin. Niitä uhkaavat esimerkiksi saalistajat, syyhyn, penikkataudin ja rabieksen tapaiset sairaudet, loiset, saasteet, lumi, liikenne sekä metsästys. Supikoiralla on oma kirppulajinsa, Chaetopsylla globiceps (synonyymi Achaetopsylla kohauti). Koiraeläimeksi supikoira on hidas ja heikkoleukainen, ja jää siksi helposti suurempien petoeläinten saaliiksi. Ahdistettuna se voi painautua tai heittäytyä maahan ja esittää kuollutta, eikä reagoi silloin edes kosketukseen. Taitavana uimarina se voi myös paeta saalistajaa veteen. Erityisesti susi on merkittävä supikoirien saalistaja. On havaittu, että susikannan runsastuminen tietyllä alueella johtaa siellä kettu- ja supikoirakantojen pienenemiseen ja metsäkanalintujen runsastumiseen, koska suurpedot tappavat pienempiä petoja vähentääkseen kilpailua ravinnosta.
Supikoira voi vankeudessa elää jopa 16-vuotiaaksi, mutta luonnossa elinikä jää yleensä alle puoleen tästä.
Luokittelu
pienoiskuva|Tanuki poikkeaa ulkonäöltään muista alalajeista. Supikoira on Nyctereutes-suvun ainoa jäljellä oleva laji. Muut kuusi fossiileista tunnettua lajia ovat kuolleet sukupuuttoon jo esihistoriallisena aikana. Viime jääkaudella Euroopassakin eli supikoiran sukuisia, mutta sitä hieman kookkaampia lajeja.
Supikoira jaetaan viiteen alalajiin: N. p. procyonoides, N. p. koreensis, N. p. orestes, N. p. ussuriensis (ussurinsupikoira) ja N. p. viverrinus (japaninsupikoira eli tanuki). Jotkin lähteet mainitsevat kuudennen alalajin N. p. albus. Aiemman luokittelun mukaan alalajeja oli vain kolme. Eurooppaan kotiutuneet yksilöt ovat ussurinsupikoiria (N. p. ussuriensis), joita luontaisesti esiintyy Ussuri- ja Amur-jokien alueilla.
Supikoira ja ihminen
pienoiskuva|vasen|Supikoira turkistarhan häkissä. Supikoira on arvokas turkiseläin, jota kasvatetaan paljon turkistarhoissa. Tarhaus aloitettiin ensimmäisen kerran Venäjän Kaukoidässä vuonna 1928. Suomessa supikoiran tarhakasvatusta kokeiltiin ensimmäisen kerran 1940-luvulla. Suomalainen tarhakanta sai varsinaisesti alkunsa kuitenkin vasta vuonna 1972 kolmesta luonnosta pyydystetystä yksilöstä. Luonnosta pyydystettyjen, elävien supikoirien myymistä turkistarhoille harjoitettiin paikoitellen myöhemminkin. Niiden jälkeläisten turkkeja myytiin vuosikymmen myöhemmin, vuonna 1982, jo 27 000 kappaletta. Nykyisin suomalaisilta tarhoilta saadaan vuosittain hieman yli 100 000 nahkaa, ja Suomesta on siten tullut maailman suurin supikoiraturkisten tuottajamaa. Maailman vuosittainen kokonaistuotanto on noin 160 000 nahkaa. Suomessa tuotetusta supikoiraturkiksesta käytetään nimitystä ”suomensupi”. EU-maista supikoiraa tarhataan Suomen lisäksi vain Puolassa. Lajin kasvatus turkiseläimeksi on lopetettu Ruotsissa ja Unkarissa. Japanissa eläimen turkeista valmistetaan vaatteiden lisäksi harjoja, leluja ja muita tuotteita. Turkistarhojen lisäksi lajia kasvatetaan lukuisissa eläintarhoissa ja -puistoissa.