cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michael Angarano
thumb|Michael Angarano Michael Angarano (s. 3. joulukuuta 1987 New York, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt elokuvissa Lords of Dogtown, Sky High ja televisiosarjoissa 24 ja Will & Grace.
Angarano on seurustellut näyttelijä Kristen Stewartin kanssa. He tutustuivat televisioelokuvan Speak kuvauksissa vuonna 2004.
Liisi Hallas
Liisi Hallas (15. joulukuuta 1901 Helsinki – 18. elokuuta 1984 Tampere) oli suomalainen tanssitaiteilija. Hänellä oli Tampereella balettikoulu vuodesta 1941. Hänen koulussaan opiskeli muun muassa Birgitta Kiviniemi, jolla itsellään oli myöhemmin Tampereella balettikoulu. Oppilaat muistavat Hallaksen ankarana opettajana, joka ei puhunut yksityiselämästään.
Hallas suunnitteli elokuvan Kuningas kulkureitten tanssit.
Hallas sai Suomen tanssitaiteilijoiden liiton koreografiakilpailussa 1948 ensimmäisen palkinnon. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1956.
Vallonia
Vallonia (vallon. Waloneye,, , ) eli Vallonian alue on yksi Belgian liittovaltion kolmesta alueesta. Se käsittää oleellisen osan maan ranskankielisestä väestöstä (Bryssel pois lukien) sekä saksankielisen yhteisön. Vallonian alueen pääkaupunki on Namur.
Maantiede
Vallonian pinta-ala on 16 844 km². Se käsittää vähän yli puolet Belgian valtion pinta-alasta ja kuningaskunnan eteläisen puoliskon. Alueella ei ole maayhteyttä mereen, sillä Belgian rannikkoalueet kuuluvat Flanderin alueeseen. Valloniaan kuuluu viisi provinssia: Vallonian alueella on 252 kuntaa. Alueen tärkeimmät kaupungit ovat Liège, Charleroi, Mons, Namur, Tournai ja Verviers.
Ennen vuotta 1830
Julius Caesarin valloitettua gallialaisen Belgian jotkut siellä asuneista kelteistä muuttuivat kulttuuriltaan gallialais-roomalaisiksi. Germaaniset naapurit kutsuivat heitä nimellä walha ja tästä kutsumanimestä on muodostunut sana wallon. Tälle alueelle jäi pysyvästi myös romaanisen ja germaanisen kielialueen raja.
Seuraavina vuosisatoina wallonien alue oli integroitu roomalaiseen keisarikuntaan, sen alueella oli merovinkihallitsijoiden ydinalueet ja se oli osa karolingista valtakuntaa. Tämän jälkeen alue hajosi pieniksi keskenään kilpaileviksi ruhtinaskunniksi. Alue kuului 1400-luvulla Burgundin herttuakuntaan, jonka jälkeen se oli ensin osa Espanjan ja sittemmin Itävallan Alankomaita; vain Liègen ruhtinaskunta pysyi autonomisena alueena.
Vallonian alueiden yhdistyminen tapahtui vasta, kun alue liitettiin osaksi Ranskan ensimmäistä tasavaltaa ja sen jälkeen Napoleonin keisarikuntaa, aina vuoteen 1815 saakka. Tämän jälkeen se oli osa Alankomaiden kuningaskuntaa.
Itsenäisyyden aikana
Itsenäistymisen myötä Belgiasta tuli ranskankielisten hallitsema yhtenäisvaltio. Flaamit olivat selvästi alisteisessa asemassa niin taloudellisesti, kielellisesti kuin poliittisestikin. Vallonia-termin kehitteli Charles-Joseph Grandgagnage vuonna 1844. Käsite saavutti suurta suosiota eritoten 1800-luvun lopulla, kun flaaminkielisen alueen nousu tuntui Vallonian alueen väestöstä uhkaavalta.
Vuonna 1932 annettu kielilaki määritteli flaaminkielisen ja ranskankielisen alueen yksikielisiksi ja Brysselin alueen ainoaksi kaksikieliseksi alueeksi koko maassa. Kieliriidat kuitenkin jatkuivat ja uusia kielilakeja säädettiin. Esimerkiksi vuonna 1968 ranskankielisten opiskelijoiden ja professoreiden oli poistuttava flaaminkielisesta Luvanin yliopistosta suuren kieliriidan seurauksena.
Nykyinen Vallonian alue syntyi virallisesti 1980 valtiosäännön uudistuksen myötä ja maan siirtyessä kohden liittovaltiota.
Parlamentti
Vallonian parlamentti muodostuu 75 parlamentaarikosta, joiden toimikausi on viisi vuotta. Yhdessä Brysselin 19 ranskankielisen alueparlamentaarikon kanssa he muodostavat ranskalaisen yhteisön parlamentin. Alueparlamentti käyttää alueellaan sille annettua lainsäädäntövaltaa. Tätä valtaa se käyttää säätämällä asetuksia, joilla on lainvoima alueen sisäisissä asioissa. Aloiteoikeus on alueen hallituksella ja parlamentin jäsenillä.
Parlamentin keskeisin vallankäytön välinen on budjetti, jolla se säätelee alueen menoja ja tuloja, hallituksen ehdotuksen mukaisesti. Lisäksi parlamentti valvoo hallituksen työskentelyä.
Parlamentin jäsenet valitaan suhteellisilla, salaisilla ja yhtäläisillä vaaleilla viiden vuoden vaalikaudeksi. Vaalikaudelle 2004–2009 parlamentin paikkajako oli seuraava:
Liittovaltion kansanedustajan, senaattorin, ministerin tai valtiosihteerin tehtäviä hoitavat eivät voi olla alueparlamentin jäseniä. Samoin aluehallitukseen valitut parlamentin jäsenet eroavat tehtävästään ja heidän tilalleen tulee varaedustaja.
Hallitus
Hallitus valitaan parlamentissa enemmistöäänestyksellä, joskaan ei välttämättä parlamentin jäsenistä. Useimmiten kuitenkin ennakkoneuvottelujen tuloksena syntyy enemmistön lista ministereistä, joka saa parlamentin äänestyksessä enemmistön kannatuksen. Jos parlamentin jäsen valitaan ministeriksi, niin hänen jäsenyytensä parlamentissa päättyy välittömästi ja varaedustaja tulee hänen tilalleen.
Hallituksen jäsenet valitsevat keskuudestaan puheenjohtajan eli pääministerin. Tämä vannoo virkavalansa kuninkaalle. Hallituksessa on enintään yhdeksän ministeriä, pääministeri mukaan lukien. Jokaisella jäsenellä on ministerin nimi ja arvo. Hallitus kokonaisuudessaan, kuten sen yksittäiset jäsenetkin, ovat vastuussa alueparlamentille ja tarvitsevat sen enemmistön kannatuksen.
Hallituksella on aloiteoikeus sekä oikeus asetusten antamiseen parlamentille. Se myös valmistelee ne. Sillä on lisäksi toimeenpanovalta parlamentin säätämien asetusten suhteen. Se julkaisee asetukset maan virallisessa lehdessä ja antaa asetusten täytäntöönpanon kannalta oleelliset säädökset ja ohjeet.
Hallitus toimii kollegiona ja siellä ei tehdä äänestyspäätöksiä, vaan päätökset perustuvat konsensukseen. Viikoittaiset hallituksen kokoukset pidetään Namurissa ja ne kutsuu koolle ja puhetta niissä johtaa ministeripresidentti. Nykyisenä ministeripresidenttinä toimii Belgian entinen pääministeri Elio di Rupo.
Väestö
Vuonna 2023 alueen asukasluku on noin 3 681 575, eli kolmasosa Belgian väestöstä. Ranska on alueen väestön enemmistön kieli, mutta alueen itäisissä osissa puhutaan myös valtion kolmatta virallista kieltä, saksaa. Saksankielisiä on noin 71 000. Paikallisesti Valloniassa myös champenois kielellä on virallinen asema. Eräissä Flanderin alueen rajan pinnassa olevissa kunnissa on saatavana myös hollanninkielisiä palveluja.
Aina 1900-luvun alkuun asti Valloniassa puhuttiin hyvin yleisesti kahta hyvin selvästi ranskan kielestä eroavaa murretta, vallonia ja picardia. 1900-luku merkitsi kuitenkin näiden paikalliskielien voimakasta taantumista ja lähes täydellistä katoamista. Uusi tekniikka on kuitenkin antanut niille uusia mahdollisuuksia ja ne ovat vähitellen saamassa uutta eloa.
Talous
Belgia oli 1800-luvulla Manner-Euroopan teollistunein valtio. Etenkin sen eteläinen osa, Vallonia oli raskaan teollisuuden aluetta. Liègen ja Charleroin alueet olivat kaivostoiminnan, teräs-, konepaja- ja lasiteollisuuden keskeistä aluetta. Varhaisen teollistumisen taustalla olivat hiili- ja rautavarannot, tekstiiliteollisuus sekä läheinen yhteys Britanniaan, josta tuotiin aikansa uutta teollisuustekniikka jo varhain. Yksi merkittävimmistä yrittäjistä oli englantilaissyntyinen Cockerillin suku. Kuitenkin kehitys 1900-luvulla johti alueen voimakkaaseen taantumiseen ja vuonna 1958 koettiin kaivosten ensimmäiset sulkemiset. Myöhemmin metalli- ja terästeollisuuden vähittäinen alasajo ja loppuminen ovat olleet raskaita koko Vallonialle.
Vallonian pitkästä ja monipuolisesta teollisesta perinteestä kertovat monet Suomeen alueelta tulleet suvut, jotka toivat mukanaan alan taitotietoa, jolla suomalaista teollisuutta on 1800-luvulta lähtien rakennettu.
Uudella vuosituhannella tilanne on tasapainottunut ja Vallonia pyrkii uusien investointien ja uuden tuotannon avulla hyödyntämään keskeistä sijaintiaan Euroopassa.
Tuotantoaloittainen jako
(Luvut ovat vuodelta 2001.)
Kulttuuri
Kulttuuriin liittyvät asiat eivät varsinaisesti kuulu alueen toimivaltaan. Ne ovat osa "ranskankielisen yhteisön" (Communauté française) tehtäviä. Kuitenkin Vallonialla on ollut ja on edelleenkin oma vahva kulttuurillinen identiteettinsä.
Unescon maailmanperintölistalle alueelta ovat päässeet hyvin eri kausia edustavia rakennetun ympäristön monumentteja:
Useat ranskankieliset taiteilijat ovat lähtöisin Valloniasta, muun muassa Georges Simenon, René Magritte, Marguerite Yourcenar, César Franck ja Paul Delvaux.
Detlev Louis
Detlev Louis Motorrad on eurooppalainen moottoripyöräilyyn liittyvien tarvikkeiden, ajopukujen ja asusteiden jälleenmyyjä. Sen pääpaikka on Hampuri, Saksa. Detlev Louis myy yli 32 000 erilaista tuotetta yli 600 valmistajalta oman Detlev Louis brändinsä vaatteiden lisäksi. Yrityksellä on yli 80 myymälää Saksassa, Itävallassa, Sveitsissä ja Hollannissa sekä postimyyntiä suurimpaan osaan Eurooppaa.
Yhtiön omistaa nykyisin suursijoittaja Warren Buffettin holdingyhtiö Berkshire Hathaway. Berkshire Hathaway osti yrityksen vuonna 2015 noin 400 miljoonalla eurolla.
Vuonna 2019 yrityksellä oli 1 360 työntekijää.
Harava
Harava on työväline, jota käytetään mm maataloudessa, puutarhassa ja kasvimaalla. Harava koostuu varresta ja lavasta, jossa on piikkejä. Haravanvarsi on yleensä noin 1,5–2 metriä pitkä. Varren alapäähän on kiinnitetty poikittain lapa, jossa ovat haravanpiit (piikit, hampaat).
Heinäharavaa käytetään niitetyn heinän ja ruohon haravoimiseen. Kevyttä, viuhkamaista, alun perin itäaasialaista, lehtiharavaa käytetään lehtien kokoamiseen. Rautaharavalla voidaan kasvimaalla ja puutarhassa kevyesti tasoittaa ja muokata maata sekä kerätä rikkaruohojen juuria.
Nykyaikaisissa haravissa on yleensä muovista, teräksestä tai bambusta tehdyt piikit (piit, hampaat), kun taas ennen ne tehtiin puusta tai rautaharavissa koko lapa piikkeineen raudasta. Varsi tehdään yleensä puusta, joskus myös muovista.
Aikaavievää haravointia alettiin koneellistaa 1800-luvun lopulla, jolloin keksittiin hevosvetoinen, pyörillä kulkeva haravakone. Suomessa se alkoi yleistyä 1920-luvulla. Nykyisin traktoreissa on entistä kehittyneempiä versioita haravakoneista, kuten erilaisia pöyhimiä ym.
Nu (kana)
ぬ hiraganalla tai ヌ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 23. sijalla ni- ja ne-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana ぬ ja katakana ヌ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 奴.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä: « nu ».
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ぬ. Hiragana ぬ kirjoitetaan kahdella vedolla:
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ヌ. Katakana ヌ kirjoitetaan kahdella vedolla:
Salem (New Jersey)
Salem on kaupunki New Jerseyn osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 5 296 vuonna 2020. Kaupunki toimii Salemin piirikunnan hallintokeskuksena.
Väestö
Vuonna 2020 Salemin 5 296 asukkaasta mustia oli 53,3 %, valkoisia 31,9 % ja aasialaisia 0,3 %. Vuonna 2019 7,4 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 1,4 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Kaksoskide
Kaksoskiteessä kaksi erillistä kidettä jakaa symmetrisesti jonkin kidehilan. Tällöin kaksi kidettä on kasvanut yhteen. Kiteet erottaa rakenteen kaksosraja.
Kristallografia luokittelee kaksoskiteet lukuisten kaksoslakien mukaan. Kaksoslait koskevat kidejärjestelmiä. Kaksostumista voidaan käyttää mineraalin määrittelyvälineenä.
Messier 83
Messier 83 (tunnetaan myös nimillä M83 ja NGC 5236) on sauvaspiraaligalaksi noin 15 miljoonan valovuoden etäisyydellä Vesikäärmeen tähdistössä. Se on yksi lähimmistä ja kirkkaimmista sauvaspiraaligalakseista taivaalla, se on näkyvissä jopa kiikareilla. M83:ssa on havaittu kuusi supernovaa, SN 1923A, SN 1945B, SN 1950B, SN 1957D, SN 1968L ja SN 1983N. M83:n mukaan on nimetty eräs galaksiryhmä, M83:n galaksiryhmä. Tämä galaksiryhmä sisältää myös Centaurus A:n.
Kaksoskide
Jos useita kaksoskiteitä on rinnakkain saman kaksosen kautta, niitä kutsutaan kertauskaksosiksi. Jos nämä kaksoset ovat rinnakkain yhdensuuntaisesti, niitä kutsutaan polysynteettisiksi kaksosiksi. Kun kertauskaksoset eivät ole yhdensuuntaisesti, niitä kutsutaan syklisiksi kaksosiksi. Polysynteettisiä kaksosia esiintyy usein albiitissa, kalsiitissa ja pyriitissä. Lyhyen välimatkan välein olevia polysynteettisiä kaksosia nähdään usein juovina (striaatioina) tai pieninä yhdensuuntaisina riveinä kiteen pinnalla. Rutiili, aragoniitti, serusiitti ja krysoberylli sisältävät usein syklisiä kaksosia, ja ne muodostavat säteisiä kuvioita.
Kaksoskiteen muodostumisessa on kolme vaihetta. Kehityskaksoset syntyvät, kun kiteen muodostumis- tai kasvuvaiheessa hilassa tapahtuu muutos tai se tulee häirityksi, kun suurempi korvaava ioni epämuodostuu. Hehkutus- eli muutoskaksoset syntyvät viilenemisen aikana kidejärjestelmässä tapahtuvan muutoksen aikana, kun jokin muoto (formi) muuttuu epävakaaksi ja kiderakenteen täytyy järjestyä uudelleen tai muuntua toiseen vakaampaan muotoon. Epämuodostuneet eli liukumiskaksoset syntyvät kiteen muodostumisen jälkeen kiteeseen kohdistuvasta paineesta. Alueellinen metamorfoosi synnyttää tavallisesti epämuodostuneita kaksosia.
Kolmesta yleisimmästä kiderakenteesta (TKK, PKK ja HTP) HTP-rakenne kaksostuu todennäköisimmin.
Vierekkäin kasvavat kiteet voivat asettua riviin ja muistuttaa kaksoskiteitä. Tämä yhdensuuntainen kasvu kuitenkin vain vähentää järjestelmän käyttämää energiaa eikä ole kaksostumista.
Kaksosrajat
Kaksosrajat ovat mukana iskukarkaisussa ja monessa muutoksessa, joita tapahtuu metallien kylmämuokkauksessa, dislokaation ollessa rajoitettua alhaisissa lämpötiloissa. Niitä esiintyy myös martensiittimuutoksien vuoksi: kaksosrajojen liike saa aikaan nikkelititaanin pseudoelastisuuden ja muodon muistavan käyttäytymisen, ja niiden olemassaolo on osaltaan vaikuttamassa karkaistun teräksen kovuuteen.
Hachikō (patsas)
thumb|280px|Hachikōn kuolema Hachikō on Tokiossa Japanissa Shibuyan rautatieaseman länsipuolella sijaitseva kuuluisa koirapatsas. Shibuyan alue on suosittu illan- ja vapaa-ajan viettoalue ja japanilaisille tapaaminen Hachikōn patsaalla on verrattavissa helsinkiläisten treffeille Kolmen sepän patsaalla.
Veistoksen taustalla on kertomus Hachikō-nimisestä koirasta. 1900-luvun alkupuolella Keisarillisen yliopiston professori Hidesamurō Uenolla oli akita-rotuinen koira, joka odotti häntä työpäivän ajan uskollisesti Shibuyan asemalla. Eräänä päivänä professori sairastui ja kuoli töissä, mutta Hachikō jatkoi tästä huolimatta uskollisesti isäntänsä odottamista yhdeksän vuoden ajan, tuli joka päivä Shibuyan rautatieasemalle, juuri siihen aikaan, kun tämän isäntänsä oli yleensä tullut töistä.
Patsas on valettu kahdesti. Ensimmäinen vuonna 1934 valettu patsas kuitenkin tuhoutui toisessa maailmansodassa materiaalipulan vuoksi. Alkuperäisen veistäjän (Andō Teru) poika (Andō Tekeshi) valmisti patsaan uudelleen vuonna 1948.
Hachikōn patsaan löytäminen vilkkaan Shibuyan rautatieaseman lähistöltä voi olla ensikertalaiselle tai turistille vaikeahkoa, sillä patsas ei ole suurikokoinen. Jalustallakin sen harjakorkeus on vain runsaan kahden metrin korkeudella, ja alueella on tavallisesti paljon ihmisiä. Paras tapa löytää Hachikōn patsas on kulkea Shibuyan rautatieaseman sisällä ja seurata Hachiko Exit -kylttejä. Patsas löytyy Hachikō-uloskäynnistä noin 30 metrin päästä.
Katso myös
충견 하치 Haichiko
Kreikan parlamenttivaalit 2023
Kreikan parlamenttivaalit 2023 voi viitata seuraaviin vaaleihin:
Ranskan ympäriajo 1969
Ranskan ympäriajo 1969 oli järjestyksessään 56. Ranskan ympäriajo. Se alkoi 28. kesäkuuta Roubaixista ja päättyi 20. heinäkuuta 1969 Pariisiin. Kilpailun voitti belgialainen Eddy Merckx ylivoimaisella 17 minuutin ja 54 sekunnin erolla toiseksi tulleeseen ranskalaiseen Roger Pingeoniin ja 22 minuutin ja 13 sekunnin erolla kolmanneksi tulleeseen ranskalaiseen Raymond Poulidoriin. Kyseessä oli Merckxin ensimmäinen Ranskan ympäriajon voitto. Merckx voitti kokonaiskilpailun lisäksi myös mäkikilpailun ja pistekilpailun, joka on toistaiseksi ainoa kerta kun sama ajaja on voittanut kyseiset kolme kilpailukategoriaa samalla kertaa. Lisäksi hän voitti yhdistelmäkilpailun ja yrittelijäimmän pyöräilijän palkinnon. Merckxin talli Faema oli myös kilpailun paras talli joukkuekilpailussa. thumb|Eddy Merckx juhlii ensimmäistä Tourin voittoaan tallinsa kanssa.
Fiat 130
thumb|200px|Fiat 130 B berlina thumb|200px|Fiat 130 coupé thumb|200px|Fiat 130 familiare (prototyyppi)
Fiat 130 (1969–1977) oli Fiatin 6-sylinterinen, takavetoinen loistoautomalli. Auton edeltäjä oli Fiat 2300 ja varsinaista seuraajaa ei ollut. 130 ei osoittautunut kaupalliseksi menestykseksi, mutta nykyään se on haluttu keräilyauto.
Fiatin suunnittelijoille oli annettu tehtäväksi tehdä niin hyvä auto kuin mahdollista, kustannuksia säästämättä. Suunnittelijat tutkivat huolellisesti kilpailevien valmistajien loistoautomalleja ja omaksuivat niiden parhaita ominaisuuksia uuteen tuotteeseensa. 130:n ensiesittelytilaisuudessa Fiatin edustajat myönsivät avoimesti, että esimerkiksi istuimia suunniteltaessa oli Jaguar ollut esikuvana ja että ovien lukot edustivat Mercedes-Benzin käyttämää mallia.
Fiat 130 A 1969–1971
Ensimmäinen sukupolvi, josta yleensä käytetään nimitystä 130 A tehtaan mallikoodien mukaisesti, esiteltiin Geneven autonäyttelyssä 1969. Suuren ja kulmikkaan korin oli muotoillut Dante Giacosa, ja siinä oli havaittavissa selkeä lähisukulaisuus niin ikään Giacosan muotoilemiin Fiat 124, Fiat 125 ja Fiat 128 -malleihin.
Voimanlähteenä oli Aurelio Lampredin suunnittelema, kahdella yläpuolisella nokka-akselilla varustettu erittäin lyhytiskuinen V6-bensiinimoottori, jonka iskutilavuus oli 2866 cm³ ja teho 140 hevosvoimaa. Borg-Warnerin valmistama 3-portainen automaattivaihteisto tyyppiä 35 oli vakiovarusteena. Valinnaisvarusteena oli saatavilla Zahnradfabrik Friedrichshafenin (ZF) valmistama viisivaihteinen käsivalintainen vaihteisto.
Edessä oli vääntösauvajousitus putki-iskunvaimentimien toimiessa joustintukina. Myös takana oli erillisjousitus eteen viistosti suunnatuin tukivarsin ja kierrejousin. Kallistuksenvakaimet olivat niin edessä kuin takanakin. Kaikissa pyörissä oli tehostetut, jäähdytetyt levyjarrut. Ohjaus oli kuulamutterityyppiä ja hydraulisesti tehostettu.
Varustelu oli aikalaisittain hyvätasoinen, ja auto sai koeajoissa runsasta ylistystä nopeudestaan, hyvistä ajo-ominaisuuksistaan sekä pehmeästä ja hiljaisesta kulustaan.
1970 moottorin tehoa kasvatettiin 160 hevosvoimaan iskutilavuuden pysyessä samana.
Fiat 130 B 1971–1977
1971 esiteltiin parannettu versio, jota yleensä kutsutaan 130 B:ksi. Ulkonäön osalta ei tässä yhteydessä tapahtunut merkittäviä muutoksia. Sisustus uudistettiin arvokkaamman näköiseksi aitoa jalopuuviilua käyttämällä. Entisen vaakasuuntaisella nopeusmittarilla varustetun mittariston tilalle tulivat pyöreät mittarit. Moottorin tilavuus kasvatettiin 3235 cm³:iin, minkä seurauksena teholukemaksi saatiin nyt 165 hevosvoimaa. Automaattivaihteiston tyyppi vaihdettiin isomman moottorin kasvanutta vääntöä paremmin kestäväksi Borg-Warner 12:ksi.
Vuoden 1971 suurin uutuus oli coupé-malli, jonka oli muotoillut Pininfarinan toimistossa Paolo Martin. Martin on muotoillut myös Peugeot 604:n ja Rolls-Royce Camarguen. Coupé oli teknisesti identtinen berlinan kanssa, mutta sen sisustus oli vieläkin loisteliaampi. Coupén kokoonpano tapahtui Pininfarinan koripajalla.
Myös muiden erikoiskorimallien valmistamista harkittiin, mutta ne eivät koskaan päätyneet tuotantoasteelle. Prototyypit valmistettiin farmarista (familiare) sekä Pininfarinan muotoilemista Operasta ja Maremmasta. Opera oli coupén pohjalta tehty neliovinen malli ja Maremma shooting brake -tyyppinen kolmiovinen herrasmiesfarmari.
Fiat 130 Suomessa
Fiatin tuolloinen päämaahantuoja Autonovo oli Keskusosuusliike Hankkijan tytäryhtiö. Tuohon aikaan Hankkija oli vauras suuryritys, ja luontevaa oli, että sen johtoportaan käyttöön hankittiin edustusautot oman talon valikoimasta. Niinpä Suomeen on tuotu väestön ostovoimaan, autoveron tasoon nähden varsin monta Fiat 130 -autoa, 1970-luvun maahantuontitilastojen mukaan 88 kappaletta. Näiden lisäksi on Italian suurlähetystön käytössä ollut yksilö ja muutama yksityisesti maahan tuotu auto.
Suomessa on yhä noin 20 ajokuntoista Fiat 130 -yksilöä, joista moni on entistetty alkuperäistä vastaaviksi. Vain yksi A-tyyppi on säästynyt. Yhtään coupéta ei alun perin tuotu Suomeen, mutta niitä on jälkituotu muutama.
Triviaa
Italian pääministeri Aldo Moro oli vuonna 1978 matkalla Fiat 130:ssään, kun terroristijärjestö Punaiset prikaatit sieppasi hänet Via Fanilla Roomassa.
Michael Winnerin vuonna 1972 ohjaamassa elokuvassa The Mechanic pääosan esittäjä Charles Bronson ajaa tummansinisellä A-sarjan Fiat 130:llä.
MTV Italia esitti vuosina 2000–2002 tositelevisiosarjaa MTV Trip, jossa kaverukset Luca ja Paolo kiersivät Eurooppaa Fiat 130 -ruumisautolla.
Ne (kana)
ね hiraganalla tai ネ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 24. sijalla nu- ja no-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana ね ja katakana ネ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 祢.
Vuoreija
thumb|Kirkegata ja kirkko thumb|Kirjasto Vuoreija on kunta ja kaupunki Varangin niemimaan itäosassa Norjan Tromssan ja Finnmarkin fylkessä. Samanniminen kuntakeskus sijaitsee Vardøyan saarella. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 2 128 asukasta.
Ne (kana)
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki että Nihon-shiki-järjestelmissä: « ne ».
Vuoreija
Vuoreija mainitaan kalastuspaikkana ja linnoituksena jo 1307. Vardøhusin (suom. Varjakka) linnoitus on ollut vuodesta 1738 lähtien museona.
Ne (kana)
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ね. Hiragana ね kirjoitetaan kahdella vedolla:
Vuoreija
Vuonna 1769 Vuoreijaan saapui Tanskan kuninkaan kutsusta ulkomaisia tähtitieteilijöitä havainnoimaan Venuksen ylikulkua. Wienin observatorion johtaja Maximilian Hell otti mukaansa unkarilaisen kollegansa János Sajnovicsin ja kannusti tätä vertailemaan saamen ja unkarin kieltä. Tästä tutkimusmatkasta voidaan sanoa vertailevan suomalais-ugrilaisen kielitieteen saaneen alkunsa.
Vuoreija sai kaupunginoikeudet vuonna 1789, ja 1800-luvulla se oli tärkeä Barentsinmeren rannikon kauppakeskus. Toisen maailmansodan aikaan kaupunki tuhoutui pahoin, mutta rakennettiin nopeasti uudelleen. Maantietunneli mantereelta Vardøyaan valmistui vuonna 1983. Tunneli on 2 890 metriä pitkä ja käy 88 metriä merenpinnan alapuolella.
Ne (kana)
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille ネ. Katakana ネ kirjoitetaan neljällä vedolla:
Vuoreija
Vuoreijaan sijoitettiin vuonna 1998 Globus II -tutka-asema, jota virallisesti käytetään avaruusromun seurantaan. Tutkassa on 27-metrinen mekaanisesti kääntyvä antenni. Sama tutka oli aiemmin sijoitettuna Vandenberg Air Force Basessa Kaliforniassa, jossa se tunnettiin nimellä "Have Stare". Tutkalla uskotaan olevan samat ominaisuudet kuin yhdysvaltalaisella X-alueen korkean resoluution tutkalla ja sen uskotaan olevan osa Yhdysvaltain ohjuspuolustusta ja keräävän tietoa Venäjän ballistisista ohjuksista.
Vuoreija rajoittuu pohjoisessa, idässä ja etelässä Jäämereen, lounaassa Vesisaareen ja lännessä Båtsfjordiin.
Vuoreija on Kemijärven ja Arkangelin ystävyyskaupunki.
Kyliä ja paikkoja
Kiiperi (Kiberg), Kummaväri (Komagvær), Lamppuniemi (Langbunes), Lökviika (Laukvik), Mustaniemi (Svartnes), Valasniemi (Kvalnes)
Novellisto
[[Kuva:Novellisto_7_1934 kansikuva.png|thumb|right|Novellisto 7/ 1934
Päätoimittajana oli Erkki Wallenius. Väinö Hämeen-Anttila oli lehden toimituksessa 1930 ja 1931–1932. Kariston Piloja ja pilakuvia -lehteä Hämeen-Anttila toimitti kuuluisalla nimimerkillä Mikko Vilkastus. Hämeen-Anttilan osaavan kekseliäisyyden ansiosta Kariston lehdet ja kirjat menestyivät hyvin sen aikaisilla kustannusmarkkinoilla.
Novellisto sisälsi nimensä mukaisesti novelleja. Ne käsittelivät yleensä jännittäviä, joskus jopa fantastisia elementtejä sisältäviä aiheita.
Esimerkiksi numeroon 7 (kts. kuva) kirjoittivat: C. S. Montanye, Will Scott, Louis Kaye, Albert-Jean, Ethel Lina White, Ethel Mannin, Thomas Moly ja Owen Oliver. Suurin osa näistä kirjailijoista tunnetaan pulp-kirjailijoina tai romanttisten jännityskertomuksien luojina.
Kirjailija Tatu Vaaskivi julkaisi salanimellä Toivo Vaalamo Novellistossa (n:o 11/1931) kertomuksen "Saiksen huntu". Vaaskivi käytti joskus samaa salanimeä myös muissa lehtinovelleissaan.
Muita suomalaiskirjailijoita Novellistossa olivat Helvi Vänni, Helvi Eriksson, Kaarlo Hänninen, M. Pajari, Marketta Kara ja Anton Pinnari.
Sax Rohmerin "Oravain ystävä" julkaistiin numerossa 1/1934 ja "Atlantiksen valo" (Light of Atlantis) numerossa 2/1935.
Ekstaasi
Ekstaasi voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Johnny Guitar
Johnny Guitar on yhdysvaltalainen Nicholas Rayn ohjaama lännenelokuva vuodelta 1954, joka perustuu Roy Chanslorin vuonna 1953 kirjoittamaan romaaniin. Elokuvan pääosissa näyttelevät muiden muassa Joan Crawford ja Sterling Hayden. Elokuvassa on värit, ja se on noin 110 minuutin mittainen. Johnny Guitar sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa toukokuussa 1954, ja Suomessa helmikuussa 1955. Republic Pictures tuotti elokuvan.
Elokuvaa on kehuttu sen epätavallisesta juonesta, lännenelokuville harvinaisista naispääosista ja upeasta värimaailmasta.
Johnny Guitar -elokuvan pohjalta on tehty samanniminen musikaali, jonka ensi-ilta oli Yhdysvalloissa vuonna 2004.
Elokuvan tunnussävelmän ”Johnny Guitar” sanoitti Peggy Lee ja kansansävelmästä sovitti Victor Young. Suomeksi se on levytetty useita kertoja nimellä ”Surujen kitara”.
Vuonna 2008 Johnny Guitar valittiin ”kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävänä” elokuvana säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä. Vuonna 1979 se pääsi mukaan suomalaiskriitikoiden kokoamalle sadan tärkeimmän elokuvan listalle. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
Joan Crawford näyttelee saluunanomistaja Viennaa, jota syytetään aiheettomasti rikoksesta. Elokuvan nimihahmo, Sterling Haydenin näyttelemä Johnny ”Guitar” Logan, auttaa Viennaa puolustautumaan kaupungin viranomaisia vastaan, jotka Emma Smallin (Mercedes McCambridge) johtamana yrittävät häätää naisen pois.
Kysymys on pohjimmiltaan rahasta: paikkakunnalle on tulossa rautatie - ja Viennan maat ovat sen linjauksella; tämä merkitsee hänelle rikkautta ja vaikutusvaltaa, kun siihen asti seudun epävirallisena keisarinnana ollut Emma Small joutuisi täysin sivuun.
Betfair
Betfair on Internetissä toimiva internetkasino ja vedonlyöntipörssi, jossa asiakkaat lyövät vetoa toisia asiakkaita vastaan joko voitosta tai häviöstä. Betfairin pääkonttori sijaitsee Hammersmithin ja Fulhamin kaupunkikunnassa Länsi-Lontoossa, Englannissa. Betfairilla ja sen tytäryhtiöillä on rahapelilisenssit Englannissa, Itävallassa, Saksassa, Italiassa, Maltalla ja Australiassa.
Betfair nousi Yhdysvaltojen merkittävimmäksi laukkakisojen tarjoaksi yhtiön hankittua omistukseensa American TV Games Network (TVG)-yhtiön liiketoiminnan tammikuussa 2009. Kauppahinta oli 50 miljoonaa dollaria.
Betfairin toimitusjohtaja on David Yu.
Historia
Betfair aloitti toimintansa kesäkuussa 2000 ja on kasvanut Ison-Britannian suurimmaksi online-vedonlyöntipörssiksi.
Betfair on vedonlyöntipörssi. Vedonlyöntipörssissä kaksi vastakkaisen näkemyksen omaavaa vedonlyöjää lyövät vetoa keskenään. Betfair toimii markkinapaikkana, kuten mikä tahansa pörssi, ja välittää yksittäisten vedonlyöjien osto- ja myyntitarjouksia kohteista. Pelaaja lyö vetoa kohteen voitosta, häviöstä tai esimerkiksi sijoittumisesta kolmen parhaan joukkoon.
Betfair on herättänyt paljon huomiota brittiläisessä ja australialaisessa mediassa. Sen perustajat, Andrew Black ja Ed Wray, voittivat the Ernst and Young Emerging Entrepreneur of the Year -palkinnon. Ison-Britannian kauppa- ja teollisuusministeriö on myöntänyt Betfairille britannialaisen liike-elämän tunnustuksen Queen´s Awardin.
Lokakuussa 2005 toimitusjohtaja Stephen Hill kertoi erostaan, kun johtokunta ei hyväksynyt suunniteltua osakkeiden liikkeellelaskua.
Marraskuussa 2005 Tasmanian hallitus ilmoitti myöntäneensä Betfairille luvan harjoittaa toimintaa Tasmanian osavaltiossa. Sopimuksen mukaisesti Tasmanian osavaltio saa 5 miljoonaa Australian dollaria ja myöhemmin osavaltio ansaitsee noin 40 miljoonaa dollaria vuosittain. Lisenssi on toinen, jonka Betfair on saanut Ison-Britannian ulkopuolella. Ensimmäinen lisenssin myöntänyt maa oli Malta.
Vuoden 2005 lopussa Betfair osti tanskalaisen pokeriyhtiön PokerChamps.com:in.
Helmikuussa 2006 Betfair aloitti live- eli in-play kohteiden vedonlyönnin.
Huhtikuussa 2006 Softbank hankki 23 % Betfairin osakkeista ja tuolloin Betfair arvioitiin 1,5 miljardin punnan arvoiseksi.
Marraskuussa 2006 Betfair laajensi toimintaansa, järjestämällä pokeriturnauksen Aasiassa.
Syyskuussa 2007 Betfair järjesti yhdessä Harrah's Entertainmentin kanssa World Series of Poker Europe-pokeriturnauksen Lontoossa. WSOPE on järjestetty Lontoossa myös 2008 ja 2009.
Elokuussa 2009 Betfair solmi yhteistyösopimukset jalkapalloseurojen Manchester Unitedin ja FC Barcelonan kanssa.
Kiistakysymyksiä
Varsinkin Ison-Britannian kolme suurinta perinteistä vedonlyöntitoimistoa Gala Coral Group, Ladbrokes ja William Hill ovat arvostellet kilpailun kiristyttyä kärkevästikin Betfairin toimintaa. Nämä yritykset väittävät, että esimerkiksi hevosurheilussa voi helposti ilmetä väärinkäytöksiä, koska näillä niin sanotuilla markkinapaikoilla, joissa vedonlyöjät pelaavat toisiaan vastaan, on helpompaa saada esimerkiksi yksittäinen hevonen häviämään, ja näin väärinkäytökset helpottuvat ja lisääntyvät.
Väärinkäytösten ehkäisemiseksi Betfair on vakuuttanut, että sen asiakkaiden henkilöllisyys tarkistetaan ja että yhtiö pitää kirjaa pelaajiensa vedonlyöntihistoriasta. Betfair on myös allekirjoittanut lukuisia tietojenvaihtosopimuksia (Memorandum of Understanding) eri urheilun aloilla toimivien lajiliittojen ja hallintoelimien kanssa (esimerkiksi UEFA, English FA, WTA, Jockey Club) urheilukorruption estämiseksi. Tietojenvaihtosopimus velvoittaa Betfairia ilmoittamaan lajiliitolle, mikäli liiton alaisissa otteluissa havaitaan poikkeavaa vedonlyöntikäyttäytymistä. Kuitenkin yhteistyösopimuksista huolimatta UEFAn edustajat ovat huolestuneita, että väärinkäytöksiin ei pystytä helposti puuttumaan.
Betfair on kuitenkin puuttunut joihinkin väärinkäytöksiin. Vuonna 2004 Betfair toimitti rikostutkijoille tietoja, jotka osaltaan johtivat pidätykseen. Pidätykset liittyivät väärinkäytöksiin laukkakilpailuissa.
Betfair Ison-Britannian ulkopuolella
Betfair tarjoaa palvelujaan myös muihin maihin, kuin niihin joissa sille on myönnetty lisenssi. Joihinkin maihin, kuten Yhdysvaltoihin, Turkkiin ja Thaimaahan Betfair on itse rajoittanut kaikkein tai osan tuotteidensa ja palveluidensa tarjoamista.
Betfair hyväksyy asiakkaikseen myös Australian kansalaisia, mutta ei markkinoi omia palvelujaan siellä. Australian mannermaa on varoittanut Tasmaniaa seurauksista, mikäli sen sopimus Betfairin kanssa jatkuu. Muutamat Australian osavaltiot, kuten Queensland, ovat kieltäneet kansalaisiaan lyömästä vetoja Betfairille, vaikka tällaisten lakipykälien valvominen on vaikeaa ellei mahdotonta. Nämä osavaltiot harkitsevat nyt tiukempien kieltojen toimeenpanemista ja valvontaa. Tasmaniassa Betfair aloitti palveluidensa markkinoinnin vuonna 2006.
Betfair tarjoaa vedonlyöntipalvelujaan myös Kanadassa, missä sen laillinen asema on epävarma. Maan laki kieltää yksityishenkilöä ylläpitämästä on-line-vedonlyöntisivustoa Kanadassa. Kanadalaisilla provinsseilla on mahdollisuus tarjota urheiluvedonlyöntiä, ja kaikki provinssit tekevätkin näin niin sanotun Sport Select -ohjelman kautta. Toisaalta asukkaat voivat lyödä vetoa maan ulkopuolisille verkkosivuille. Betfairin palveluja on pidetty harmaana markkinana Kanadassa. Betfair ei kuitenkaan hyväksy kaikkia kanadalaisia luottokortteja, sillä osalla Kanadalaisten rahoituslaitoksien luottokorttiosastoista on kiinteät yhteydet Amerikkalaisten yritysten kanssa, ja näin Betfair ei voi olla varma korttien omistajien kansalaisuudesta. Yhdysvallat on kriminalisoinut varojen siirtämisen laittomille peliyhtiöille.
Heinäkuussa 2006 kaikki Betfairin ostaman PokerChampsin amerikkalaiset pokeritilit jäädytettiin ja pelaajien rahat palautettiin. Tämä oli suora seuraus BetOnBet-yhtiön toimitusjohtaja Carrutesin pidätykselle New Yorkissa. Tämän jälkeen amerikkalaisten henkilöiden ei enää ollut mahdollista tallettaa rahojaan tai pelata Betfairin tai PokerChampsin pokerisivustoilla.
Luettelo Juuan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Juuan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Juuan kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Poistetut tai siirretyt teokset
Seuraavia teoksia ei tavattu ulkotiloista. Ne oli poistettu, oli siirretty tai sijaitsivat sisätiloissa (syyskuu 2020).
Tampereen Raatihuone
thumb|Torilla Raatihuoneen edustalla on [[Robert Huber (liikemies)|Robert Huberin suunnittelema suihkukaivo vuodelta 1883.]] Tampereen Raatihuone on Tampereen entinen raatihuone ja nykyinen kaupungin edustustila Keskustorin laidalla. Georg Schreckin suunnittelema uusrenessanssityylinen raatihuone valmistui vuonna 1890. Palatsimaisessa rakennuksessa on useita saleja, ja kaupunki järjestää siellä erilaisia tilaisuuksia. Suurlakon aikaan vuonna 1905 Tampereen Raatihuoneen parvekkeelta luettiin Tampereen punainen julistus.
Ensimmäinen samalla paikalla ollut raatihuone oli yksikerroksinen puurakennus, joka valmistui vuonna 1802. Samalle tontille rakennettiin 1830-luvulla markkinapuoteja, jotka tuhoutuivat tulipalossa vuonna 1878. Uudesta rakennuksesta järjestettiin vuonna 1885 kilpailu, jonka Schreck voitti. Rakennustyöt alkoivat 1887, ja talo vihittiin käyttöön 8. tammikuuta 1890. Rakennuksessa toimivat aikoinaan Tampereen kaupunginvaltuusto, rahatoimikamari, maistraatti ja raastuvanoikeus. Valtuusto siirtyi pois talosta 1920-luvulla. Raatihuone kunnostettiin kaupungin edustustilaksi ensimmäisen kerran 1960-luvulla, ja sitä on sittemmin entisöity useasti. Rakennus on suojeltu asemakaavalla vuonna 1995.
Raatihuoneen yhteyteen rakennettiin myös lisäsiivet Kauppakadun ja Hämeenkadun varrelle. Kauppakadun varrella olleessa kolmikerroksisessa siipirakennuksessa toimi aluksi kaupunginhotelli ja myöhemmin rakennus oli poliisilaitoksen käytössä. Hämeenkadun puoleisessa kaksikerroksisessa siivessä taas oli muun muassa kaupunginvankila ja Tampereen VPK:n kalustohuone. Nämä siipirakennukset purettiin vuonna 1964 ja niiden tilalle rakennettiin nykyinen Kauppa-Hämeen liiketalo. 1970-luvulla raatihuoneen perustuksien puupaalut ja hirsikehikot alkoivat lahota, jolloin raatihuone alkoi vajota. Tämän vuoksi perustuksia vahvistettiin betonipaaluilla. Raatihuone on uudistettu ja restauroitu viimeksi vuosina 2003–2004.
Pieksänmaa
Pieksänmaa oli lyhytikäinen Suomen kunta, joka oli olemassa vuosina 2004–2006 ja sijaitsi Etelä-Savon maakunnassa, Itä-Suomen läänissä, Pieksämäen silloisen alueen ympärillä. Sen väkiluku oli 8 607 ja pinta-ala 1 789,97 km², josta 255,64 km² oli sisävesiä. Väestötiheys oli 5,7 asukasta neliökilometriä kohti. Pieksänmaa oli yksikielisesti suomenkielinen. Pieksänmaasta tuli osa Pieksämäen kaupunkia 1. tammikuuta 2007.
Pieksänmaa oli Suomen lyhytikäisin kunta ja viimeinen niin sanottu reikäleipäkunta.
Historia
Pieksänmaan kunta syntyi 1. tammikuuta 2004, kun Pieksämäen maalaiskunta sekä Jäppilän ja Virtasalmen kunnat lakkautettiin ja yhdistettiin noin 9 000 asukkaan kunnaksi. Kuntakeskus oli Naarajärvi. Kunta jäi lyhytikäiseksi, sillä Pieksänmaa ja Pieksämäki yhdistettiin vuoden 2007 alussa uudeksi Pieksämäeksi. Uuden kunnan väkiluku oli vuoden 2007 alussa noin 21 000.
Kylät
Pieksänmaan kunta käsitti seuraavat kylät:
Corn dog
Corn dog on amerikkalainen erityisesti katuruokana tunnettu annos. Se on nakki tai muu makkara pujotettuna puutikkuun, joka on leivitetty paksulla maissitaikinakerroksella ja uppopaistettu.
Ruokalajin ovat oletettavasti keksineet saksalaiset maahanmuuttajat Teksasissa 1920-luvulla.
Jukka Perko
Jukka Tapani Perko (s. 18. helmikuuta 1968 Huittinen) on suomalainen jazzmuusikko ja saksofonisti.
Ura
Perko kirjoitti ylioppilaaksi 1987 ja hänellä on opintoja Sibelius-akatemiassa vuodesta 1988 alkaen. Julkisen uransa Perko aloitti vuoden 1985 Pori Jazz -festivaaleilta ja hän aloitti 1987 The Dizzy Gillespie 70th Anniversary Bandin riveissä kaksi vuotta kestäneen kiertue-elämän Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Vuoden 1989 alussa Perko liittyi UMO Jazz Orchestraan ja sai loppuvuodesta Yrjö-palkinnon. Jo 1988 hän oli aloittanut yhteistyön Severi Pyysalon kanssa.
1990-luvun alussa Perkolla oli Jukka Perko Quartet, johon kuuluivat hänen lisäkseen vibrafonisti Severi Pyysalo, basisti Eerik Siikasaari ja rumpali Marko Timonen. Vuoden 1989 ensilevytys oli nimeltään Portrait by Heart, jolla Perkon lisäksi soittivat pianisti Kirmo Lintinen, basisti Eerik Siikasaari ja rumpali Marko Timonen.
Vuonna 1993 Perko perusti Severi Pyysalon kanssa yhden "uuden jazz-sukupolven" merkittävimmistä ja menestyneimmistä suomalaisista jazz-yhtyeistä: Perko-Pyysalo Poppoon. Samana vuonna Perkosta tuli Finland Festivalsin vuoden nuori taiteilija ja Perko-Pyysalo Poppoon Garden of Time palkittiin Jazz-Emmalla.
Vuonna 2001 Perko sai toisen Jazz-Emmansa nyt Hurmio-orkesterin levystä Music of Olavi Virta. Kyseessä oli Blue Note Finlandin ensimmäinen julkaisu. Virsiä sisältänyt ja Virtuosi Di Kuhmo -ryhmän kanssa soitettu Kaanaanmaa julkaistiin joulumarkkinoille 2002 ja se myi jazz-levyksi hyvin: yli 20 000 kappaletta. Levy nousikin Suomen virallisella albumilistalla kahdenkymmenen kärkeen. Perkon kolmas Blue Note -albumi Kuunnelmia julkaistiin loppuvuodesta 2004. Jukka Perkon kokoomalevy Retrospective ilmestyi 2006. Vuonna 2008 Perko toteutti yhdessä Mikko Kuustosen kanssa albumin Profeetta jonka innoittajana toimi samanniminen Kahlil Gibranin kulttiteos.
Jukka Perko on toiminut myös säveltäjänä josta esimerkkinä voisi pitää Jukka Perkon ja Severi Pyysalon yhteisiä levyjä sekä Mikko Kuustosen ja Jukka Perkon yhteissävellyksiä Profeetta-levylle.
Yksityiselämä
Jukka Perko on avioliitossa Kulttuuritehdas Korjaamon johtajan Katja Leppäkosken kanssa.
Belvidere (New Jersey)
Belvidere on kunta (town) New Jerseyn osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli arvion mukaan 2 539 vuonna 2021. Kunta toimii Warrenin piirikunnan hallintokeskuksena.
Väestö
Vuonna 2010 Belvideren asukkaista valkoisia oli 96,0 %, mustia 1,6 % ja aasialaisia 0,8 %.
Luettelo huijauksista
Tämä on luettelo huijauksista. Huijaus on tahallinen yritys saada kohdeyleisö uskomaan, että jokin huijarin vääräksi tietämä asia on totta. Huijauksella voi olla tavoitteena saada jonkinlaista hyötyä tai saada aikaan keskustelua jostakin aiheista: kaikki huijaukset eivät ole rikoksia.
Mercedes-Benz C111
Ensimmäinen C111 esiteltiin vuoden 1969 Frankfurtin IAA-autonäyttelyssä ja myöhempiä käytettiin wankelmoottorin ja muiden teknisten uudistusten kokeiluissa. Viimeiset kaksi neljästä C111-sukupolvesta tehtiin 1970-luvun lopulla kavennetuilla ja erittäin aerodynaamisilla koreilla, ja ne suorittivat nopeusennätysajoja Circuito di Nardòn suurella ympyräradalla Italian Apuliassa saapasmaan kantapään kärjessä vuosina 1976-1979. Myöhempiin sukupolviin liitettiin II-IV roomalaisina numeroina C111-mallimerkinnän jatkeeksi. Autoja valmistettiin kaikkiaan 13 kappaletta, mutta niitä ei otettu sarjavalmistukseen tai myyty ulkopuolisille. Yksi Mercedes-Benz-museon omistamista C111-autoista, C111-II on varustettu 3,5-litraisella V8-bensiinimoottorilla näytös- ja median esittelyajoja varten.
Kiertomäntä-koemoottorit
C111-koeauton ensimmäisen sukupolven alkuperäisenä tarkoituksena oli kehitellä Daimler Benz AG:n vuonna 1962 lunastaman Wankel-lisenssin pohjalta kiertomäntämoottoria KP - KC -sukupolvet käsittäneen laboratoriokehittelyn jälkeen myös käyttökokeissa ennen mahdollista sarjatuotantoa. Koeautossa oli teräksinen pohjalevy, ja sen koriksi tuli aerodynaamiseksi muotoiltu lasikuituvahvisteinen muovikori, jonka väriksi valittu mattapintainen oranssi on nimeltään Weißherbst. Malli C111-I sai vuonna 1969 kolmiroottorisen koemoottorin, jonka 600 cm³ palotilat per roottori tuottivat yhteensä 206 kW l. 280 hevosvoiman tehon. Koeauto saavutti moottorin tällä kehitysasteella noin 260 km/t huippunopeuksia, ja C111-I kiihtyi 0-100 km/t noin 5 sekunnissa. Kokeet koskivat myös leveiden renkaiden ja niiden vaatimien pyöräntuennan muutosten testaamista : näiden geometria vaimensi kovan kiihdytyksen (Anti-Squat) tai jarrutuksen (Anti-Dive) vaikutusta C111:n kulkuasentoon.
Seuraava moottorin kehitysaskel esiteltiin vuoden 1970 koeautossa C111-II, jossa korin ilmanvastuskerroin oli enää 0,325, ja kuljettajan näkökenttä oli laajempi kuin C111-I:ssä. Moottorina oli neliroottorinen Daimler-Benz M950 KE409, jonka teho oli 256 kW l. 350 hv. teho siivitti edeltäjäänsä Aiempaa virtaviivaisemman C111-II:n huippunopeus oli 300 km/t huippunopeus ja kiihtyvyys 0-100 km/t 4,8 sekuntia. Myös vääntölukema 40 mkg oli korkeampi kuin millään tuolloin liikennekäyttöön rekisteröidyllä, mäntämoottoria voimanlähteenä käyttävällä autolla. Kun edeltävässä kolmiroottorisessa moottoriversiossa oli osittain vielä vaikeasti kohdilleen säädettävissä ollut kaksoissytytys, oli neliroottorisessa kehitysversiossa palattu yhteen sytytystulppaan. Kummassakin versiossa käytettiin polttoaineen suoraruiskutusta. Moniroottoriratkaisun vuoksi imu- ja pakokanavat sijoitettiin kunkin roottorikammion ulkokehälle. Wankel-moottorille tyypillinen ongelma, heikko termodynaaminen tehokkuus ja suuri polttoaineen kulutus jäi ratkaisematta. Samoin alati kiristyvät pakokaasun päästöarvot olivat Wankel-moottorityypissä liian suuria jo 1970-luvun alussa. Nämä haitat liittyvät kiertomäntämoottorin konseptiin.
Aikalaisten koeajokokemuksia
"Ensimmäisen koeajoni aikana havaitsin heti miten värinätön voimanlähde olikaan. Se oli paljon hiljaisempi kuin esimerkiksi Lamborghini Miuran V12-moottori, muttei kuitenkaan niin vaimennettu kuin De Tomaso Mangustan Ford-V8. Käyntinopeuden noustessa havaitsin jälleen, että sen ääni oli kuin moottoripyörässä, että käynti oli värinätön, ja että veto oli tasaista aina aivan liian varhain saavutettuun vaihtamiskierroslukuun 7 000/min asti" (Ron Wakefield, Road & Track,(USA)).
"Wankel-voimanlähteen mekaaninen värinättömyys ja lähes täydellinen ajoviiman melun puuttuminen johtavat kuljettajaa aluksi harhaan todellisen ajonopeuden suhteen. Hän uskoo ajavansa 150-160 km/t nopeudella, kunnes vilkaisu nopeusmittariin paljastaa sen todellisuudessa 240 km/t:ksi. Kierrosluku 7 000/min 4.vaihteella vastaa muuten 226 km/t ajonopeutta." (Auto, Motor und Sport, 1969)
Vuoden 1973 öljykriisi ja Wankel-umpikuja
Vuoden 1973 öljykriisi ja sitä seurannut polttoaineen jyrkkä kallistuminen nosti Wankel-moottorityypille ominaiset haitat merkittäväksi ongelmaksi, ja pakotti kehitystyön keskittymään polttoaineen kulutukseen. Dieselmoottorin kulutuslukemat olivat periaatteessa matalat, mutta moottorityyppi oli hidas kiihtymään, ja sen melutaso korkea. Mercedes-Benz päätti kumota nämä ennakkoluulot, ja osoittaa dieselmoottorin soveliaaksi myös urheilullisiin autotyyppeihin.
Bensiini-mäntämoottori esittelyajoja varten
Yleisötapahtumissa ja esittelyajoissa C111-koeautoja edustaa Mercedes-Benz-museon II-sukupolven malli, minkä voimanlähteeksi on valittu 3,5-litrainen bensiinikäyttöinen M116-tyypin V8-moottori. M116 ja sen 4,5-litrainen M117-pari pohjautuvat löyhästi aikaisempaan Mercedes-Benz 600-mallin M100-tyypin V8-bensiinimoottoriin.
C111-IID (diesel) ja ennätysajot 1976
pienoiskuva|oikea|200px|Nardò-radan satelliittikuva.Kokeet dieselmoottorilla koeautossa C111-IID alkoivat vuonna 1976. Perusmoottoriksi valittiin 5-sylinterinen 80 hevosvoiman ahtamaton dieselmoottori tyyppiä OM 617 LA Mercedes-Benz E-sarjan W115 "Strich acht"-mallista 240D 3.0 tai myöhemmin 300 d:ssä: koeautossa se tuotti turboahdettuna ja ahtoilmanjäähdyttimellä huomiota herättävät 140 kW l. 190 hevosvoimaa. Kesäkuussa, 12.6.1976 koeauto C111-IID saavutti tuolloin upouudella Nardòn 4 km halkaisijan ja 12,66 km pituuden ympyräradalla 60 tunnissa ja neljän kuljettajan voimin 16 uutta maailmanennätystä, joista 13 oli dieselautojen ennätyksiä, ja loput kolme olivat absoluuttisia l. moottorin toimintaperiaatteesta riippumattomia ennätyksiä. Koeajon keskinopeudeksi tuli 252 km/t. Koeauto C111-iiD oli tässä vaiheessa kokenut vasta vähäisiä muutoksia, ja se oli katsastettu Länsi-Saksassa liikennekelpoiseksi. Asianosaiset ymmärsivät, että potentiaalia oli paljon korkeampiinkin nopeuksiin, mutta että edellytyksenä olisi korimuodon virtaviivaistaminen tavalla, joka vaatisi erikois- tai kilpa-ajoneuvon.
C111-III (diesel) ja ennätysajot 1977 ja 1978
Ennätysten kohentaminen jatkui vuonna 1977 uudella koeautolla C111-III, joka oli tieliikenteeseen kelpaaviin edeltäjiinsä verrattuna alustaltaan kapeampi ja pidennetty, puhdas kilpa-auto. Sen kapea ja peitelevyin muun muassa pyöräaukoissa ilmanvastukseltaan mahdollisimman vähäiseksi hiottu kori sai taakse pienen evän. Moottorin teho oli noussut 169 kW / 230 hevosvoimaan, millä liukas koeauto ylitti 300 km/t nopeuden. Myöhään vuonna 1977 koeauto saavutti Nardò-radalla yhdeksän uutta absoluuttista nopeusennätystä. Koeauto C111-III palasi keskiyöllä 30. huhtikuuta 1978 uudistettuna Nardò-radalle: sen korin ilmanvastuskerroin oli saatu pienennettyä enää 0,183:een. Erityisen pitkän välityksen ansiosta koeauto saavutti noin 325 km/t huippunopeuden, joskin se tarvitsi koko ratakierroksen kiihdytykseen.
Viimeinen C111-koeauton versio III saavutti Nardò-radalla 30.4.1978 yhdeksän uutta maailmanennätystä dieselmoottorilla. Ajo suoritettiin vastapäivään eli kaiteet auton oikealla puolella, sillä näin vasemmanpuoleisella ohjauksella olleen auton kuljettaja oli paremmassa turvassa. Apumiehen istuin oli menetetty ahtoilmanjäähdyttimen ilmatorvelle, ja autossa oli muun laitteiston lisäksi jatkuva radioyhteys varikolle: se tuli usean kerran tarpeeseen, sillä ennätysautoa piti itse asiassa vaihtaa, eli nollata kellot ja aloittaa vara-autolla uudestaan, kun ensi yritys oli päättynyt erään oikeanpuoleisen renkaan räjähtämiseen, mikä vaurioitti auton koria. Uusi auto osoittautui hitusen alkuperäistä, särkynyttä ennätysautoa nopeammaksi ja taloudellisemmaksi (polttoainetäydennysten väli kasvoi viidellä kierroksella).