cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Galápagossaaret
Terveys
Saarelaisten terveystilanteesta on vähän yleistä tutkimusta, mutta vuonna 2012 tehdyssä tutkimuksessa yleisimpiä terveysongelmia olivat erilaiset yleiset infektiosairaudet, ruokavaliosta aiheutuva korkea verenpaine ja diabetes sekä syövät ja mielenterveyden ongelmat. Peräti 75,9 prosenttia asukkaista on ylipainoisia, kun koko Ecuadorin asukkaista vastaava luku on 62,8.
Koulutus
Galápagossaarilla oli vuoden 2015 tilastojen mukaan 23 koulua esikouluista toisen asteen oppilaitoksiin, ja niissä oli noin 7 500 oppilasta.
Korkeakoulutusta saarilla tarjoavat Ecuadorin keskusyliopisto ja Ecuadorin kansainvälinen yliopisto. Korkeakoulun käy noin 20 prosenttia toiselta asteelta valmistuneista. Eniten korkeakouluopiskelijoita suuntautuu matkailu- tai kasvatusaloille. Saarilla on sen sijaan puute mekaniikan, sähkötekniikan ja rakennusalan osaajista.
Juan Diego Flórez
Juan Diego Flórez on tullut tunnetuksi bel canto -laulajana, varsinkin Gioacchino Rossinin teosten tulkitsijana. Hänelle on myönnetty lukuisia palkintoja sekä Perussa että kansainvälisesti, ja 4. kesäkuuta 2007 maansa korkeimman kunnia-arvon, Gran Cruz de la Orden El Sol del Perún.
Jari Myllykoski
Jari Heikki Myllykoski (s. 27. kesäkuuta 1959 Vaasa) on suomalainen vasemmistoliiton entinen kansanedustaja, joka valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 2011 vaaleissa Satakunnan vaalipiiristä.
Tausta ja ura
Myllykoski asui lapsuutensa Luopioisissa ja kävi ammattikoulua Valkeakoskella. 1980-luvun alussa hän muutti Kiukaisiin, jossa hän työskenteli vuosina 1981–1988 Satanahka Oy:ssä värjärinä. Hän toimi samalla paikallisen Kumi- ja Nahkatyöväen Liiton ammattiosaston puheenjohtajana.
Ennen valintaansa eduskuntaan Myllykoski työskenteli vuosina 2005–2011 Metallityöväen Liiton työehtosihteerinä Helsingissä.
Politiikka ja luottamustehtävät
Myllykoski oli eduskuntavaaliehdokkaana vuoden 1999 ja 2003 vaaleissa, muttei tullut valituksi. Hänet valittiin kansanedustajaksi Satakunnan vaalipiiristä kolmannella yrittämällä vuoden 2011 eduskuntavaaleissa 3 321 äänellä. Myllykoski oli vasemmistoliiton eduskuntaryhmän toinen varapuheenjohtaja vuosina 2011–2013 ja kuului kaudella 2011–2015 eduskunnan talousvaliokuntaan ja maa- ja metsätalousvaliokuntaan.
Kevään 2015 vaaleissa Myllykoski valittiin toiselle kaudelleen 4 175 äänellä. Vasemmistoliitto menestyi vaaleissa heikosti, ja vaalien jälkeen Myllykoski ilmoitti haastavansa puolueen puheenjohtaja Paavo Arhinmäen seuraavassa, kesällä 2016 pidettävässä puoluekokouksessa. Vuoden 2016 jäsenäänestyksessä vasemmistoliiton puheenjohtajasta Myllykoski sai 11,9% äänistä ja jäi kolmanneksi Li Anderssonin ja Aino-Kaisa Pekosen jälkeen.
Eduskuntakaudella 2015–2019 Myllykoski kuului eduskunnan maa- ja metsätalousvaliokuntaan ja lisäksi kesäkuusta 2017 lähtien myös liikenne- ja viestintävaliokuntaan.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Myllykoski valittiin jatkokaudelle 4 001 äänellä. Hän jatkoi maa- ja metsätalousvaliokunnan jäsenenä sekä liikenne- ja viestintävaliokunnan varajäsenenä. Myllykoski ei hakenut jatkokautta vuoden 2023 eduskuntavaaleissa.
Myllykoski kuuluu Nakkilan kunnanvaltuustoon. Hän kuuluu Villilä Studiot Oy:n hallitukseen ja on ollut Finnvera oyj:n hallintoneuvoston jäsen.
Yksityiselämä
Myllykoski asuu Nakkilassa. Hänellä on kolme aikuista lasta ensimmäisestä avioliitostaan.
Myllykoski harrastaa laulamista ja on saanut leikkisän kutsumanimen Nakkilan Pavarotti. Myllykoski on hevosharrastaja ja toimii Eduskunnan hevosystävien seuran sekä Nakkilan hevoskasvatusyhdistyksen puheenjohtajana.
Iililammi (Tammela)
Iililammi on Kanta-Hämeessä Tammelassa oleva järvi, joka kuuluu Turpoonjoen alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 0,87 hehtaaria ja sen halkaisija on 120 metriä. Ympäröivä suo on ojietettu, mutta lampeen ei laske ojia. Järven rantaviiva on 350 metriä pitkä ja sen ranta on pääosin soistunutta metsää, jonka ympärillä hiekka- tai moreenipohjaista metsämaastoa. Järvi sijaitsee laajan Harkansuon reunalla Ililamminnummen alla. Suon reunan tuntumaan on rakennettu loma-asuntoja, joille johtaa tiet yhdystieltä 2824.
Alue kuuluu niin sanottuun Perunnummen hiekkamassiiviin, joka on osa Kolmatta Salpausselkään kuuluvaa harjujaksoa ja hiekka-aluetta, mikä on hyvää pohjavesialuetta. Tämä heijastuu alueen järviin ja lampiin, jotka ovat usein kirkasvetisiä. Iililampi jää heikkaisen alueen reunalle suolle, mikä vaikuttaa sen vedenlaatuun hieman.
Suonenjoen lukio
Suonenjoen lukio on Suonenjoen keskustan tuntumassa, Suonenjoen yhtenäiskoulun kanssa samassa koulukeskuksessa toimiva lukio.
STT:n lukiovertailussa Suonenjoen lukio on sijoittunut Pohjois-Savon parhaimmistoon, kun arvioitavana oli opiskelijoiden osaamisen kehittyminen lukion aikana.
Historiaa
Suonenjoen yhteiskoulu aloitti toimintansa 1.9.1930 vuokratiloissa Laineen talossa Suonenjoen keskustassa. Koulun omistajana oli yksityinen kannatusyhdistys, ja siinä oli viisi luokkaa. Vuonna 1933 rakennus lunastettiin omaksi. Uutta koulurakennusta alettiin rakentamaan maaliskuussa 1949 ja se vihittiin käyttöön toukokuussa 1950. Koulutoiminta uudessa rakennuksessa alkoi seuraavana syksynä. Rakennukseen valmistui lisäsiipi vuonna 1956. Samana vuonna koulu siirtyi valtion omistukseen ja nimeksi vaihtui Suonenjoen yhteislyseo. Peruskoulujärjestelmään siirryttäessä vuonna 1975 omistajaksi tuli Suonenjoen kaupunki ja nimeksi Suonenjoen lukio. Nykyisissä tiloissaan lukio on toiminut joulukuusta 2011 lähtien.
Harri Hirvas
Harry Johannes Karlsson, käytti kirjailijanimeä Harri Hirvas (11. elokuuta 1919 Rauma – 7. huhtikuuta 1991 Rauma) oli suomalainen kirjailija.
Harry Karlsson pääsi ylioppilaaksi Rauman Yhteislyseosta 1939. Hän toimi Rauma-Repola Oy:n palveluksessa kustannuslaskijana ja laskentapäällikkönä 1945–1977.
Karlsson kirjoitti myös Rauman murteella juttuja ja runoja eri lehtiin.
Yksisilmäinen
Yksisilmäinen (, myös They Call Her One Eye, Hooker's Revenge ja Thriller: They Call Her One Eye) on ruotsalaisen Bo Arne Vibeniuksen 1973 ensi-iltansa saanut kostoelokuva. Elokuvaa ohjatessaan Vibenius käytti valenimeä Alex Fridolinski. Bo Vibeniuksen aikeena oli rahavaikeuksien takia tehdä halvalla mahdollisimman kaupallinen elokuva, jolla kattaisi aiemman elokuvansa menetyksiä.
Juoni
Pamela Pethö-Galantain näyttelemä nuori tyttölapsi Frigga on traumatisoitunut muuttumalla mykäksi aikaisemmin lapsena koettuaan seksuaalista väkivaltaa. Myöhemmin teini-iässään Frigga (Christina Lindberg) joutuu Tonyn (Heinz Hopf) seuraan tämän tarjottua Friggalle autokyytiä ja joutuu Tonyn vangiksi. Tony tekee vangistaan heroiinista riippuvaisen ja alkaa parittaa mykkää tyttöä seksikumppaniksi. Salatakseen Friggan tilan Tony alkaa kirjoitella Friggan huolestuneille vanhemmille yhä vihamielisempiä kirjeitä, joiden sisältö johtaa lopulta vanhempien itsemurhaan. Heroiinikoukussa kiemurteleva Frigga joutuu vastentahtoisesti tottelemaan Tonya saadakseen seuraavat huumeannoksensa ja palvelemaan yhä kieroituneemmaksi käyviä asiakkaita. Friggan kieltäydyttyä eräästä vastenmielisestä asiakkaasta häntä kostoksi puukotetaan silmään. Menetettyään toisesta silmästä näkönsä Frigga alkaa käyttää silmälappua ja samalla kasvaa hänen sisäinen halunsa päästä eroon tilanteestaan ja kostaa verisesti.
Elokuvan maine
Ruotsissa elokuva kiellettiin syyskuussa 1974, mutta erittäin rajusti sensuroitu versio päästettiin noin puoli vuotta sensurointipäätöksen jälkeen levitykseen ikärajalla 15. Alkuperäinen kestoaika oli 107 minuuttia ja lopulta levitykseen päästetty versio oli silvottu 82 minuuttiin. Ruotsalainen levittäjä otti ilon irti tilanteesta ja käytti räväkässä elokuvan markkinoinnissaan markkinointikeinona Ruotsin viranomaisten totaalikieltoa väittäen elokuvaa ensimmäiseksi Ruotsissa kokonaan kielletyksi elokuvaksi, mikä väite ei ollut totta mutta varmasti auttoi markkinoinnissa. Maineeseen vaikuttivat myös kaksi keskeistä seikkaa: elokuvaan lisätyt varsin pornografiset kohtaukset sekä eräs tietty kohtaus, jossa Friggan silmä kaivetaan irti kuopastaan. Pornografisten ainesten lisäämisen tarkoituksena oli ratsastaa Ruotsissa ja Tanskassa vallalla olevan seksielokuvien nosteella. Pornografisten inserttien vuoksi elokuva on vaikeaa pitää pelkästään synkkänä kostotarinana vaan ne antavat pontta päätelmälle, että ohjaaja Vibeniuksen on täytynyt ajatella kohdistavansa elokuvaa sellaiselle katsojasegmentille, joka yhdistää seksuaalisen täyttymyksen äärimmäiseen naisten alistamiseen ja hyväksikäyttöön. Silmäkohtauksen puolestaan on pitkään huhuttu olleen tehdyn aidolle nuoren itsemurhan tehneen tytön ihmisruumiille. Elokuvan kuvauksissa käytettiin tiettävästi aitoja ammuksia ja Christina Lindbergin piti tiettävästi piikittää itseään suolaliuoksella heroiinikohtauksissa, ja muun muassa näistä syistä tuottaja otti Christina Lindbergin kuoleman varalle varsin mittavan henkivakuutuksen.
Elokuvan perintö
Laajemmin tunnetuksi elokuva tuli elokuvaohjaaja Quentin Tarantinon käytettyä Vibeniuksen elokuvaa yhtenä innoittajistaan elokuvilleen Kill Bill: Volume 1 ja Kill Bill 2: Volume 2.
Kohtelu Suomessa
Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvalle ennakkotarkastuksessa ikärajan KK (Kokonaan kielletty) 10.4.1975 raaistavana, joten elokuvaa ei saanut Suomessa laillisesti esittää eikä levittää. Tätä kieltoa ei ole koskaan kumottu, joten täyskielto raukesi vasta 1.1.2001 kuvaohjelmien tarkastusta koskevan lakimuutoksen yhteydessä, kun niin sanottu aikuissensuuri poistui Suomesta.
Disko (musiikinlaji)
thumb|200px|Diskon kuningattareksikin ehdotettu [[Donna Summer.]] Disko on 1970-luvulla soulista ja funkista syntynyt tyylisuunta, joka on myöhempien populaarimusiikin piirissä syntyneiden tanssimusiikin tyylien, kuten housen ja trancen, kantaisä. Diskoksi kutsutaan myös diskomusiikin kanssa tanssittavia tansseja. Alun perin ranskankielinen sana "discothèque" (suom. diskoteekki) viittasi yökerhoihin, joissa musiikkityyli yleistyi 1970-luvulla. Sanaa on myöhemmin käytetty myös laajemmin erilaisista populaarimusiikkia soittavista tanssipaikoista. Disko-ilmiön suosion yhtenä osana oli disko-aiheinen menestyselokuva Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa, jonka pääosassa John Travolta.
Disko-musiikin synty
thumb|150px|Etenkin hitistään "I Will Survive" tunnettu [[Gloria Gaynor.]] Disko-musiikki kehittyi Yhdysvalloissa. Yökerhojen DJ:t pyrkivät soittamaan painokasta rytmiä korostavia funk- ja soul-kappaleita ja yökerhoissa suositut kappaleet alkoivat saada menestystä myös radioissa ja levykaupoissa. Kehitys johti lopulta siihen, että tuottajat alkoivat tehdä varta vasten yökerhoihin sopivaa rytmikästä musiikkia ja tällöin varsinainen disko-musiikki sai alkunsa. Kappaleet pyrittiin saamaan melodioiltaan tarttuviksi, jotta ne menestyisivät mahdollisimman hyvin listoilla ja radioissa. Disko oli alun perin suosittua yökerhoja suosineiden mustien ja homoseksuaalien piirissä, mutta siitä tuli lopulta 1970-luvun jälkipuoliskon populaarimusiikin keskeinen ilmiö.
Disko-musiikin piirteet
Disko voidaan nähdä funkin ja soulin kaupallistettuna muotona, jolle tyypillisiä piirteitä ovat yksinkertainen rytmi sekä tarttuvat kertosäkeet. Rytmiä painotetaan diskossa ylitse kaikkien muiden musiikin elementtien. Usein disko-musiikki oli pitkälle tuotettua ja sen soundiin kuuluivat esimerkiksi jouset. Disko-musiikki on usein sävyltään popmaisen pehmeää, mutta toisinaan myös tiukempaa, funk-vaikutteista. Kappaleet voivat olla pop-musiikin tapaan melodisia, mutta joskus funkin tapaan enemmän riffeihin perustuvia.
Tyypillinen piirre diskossa on hyvin usein käytetty jumputtava rytmi, jossa bassorummun isku osuu neljän neljäsosanuotin pituisten tahtien ensimmäiselle ja kolmannelle nuotille. Toisinaan diskomusiikissa käytettiin konemaista lauluääntä tuottavaa vokooderia. Tehokeinona monissa diskohiteissä on myös säkeistön pitäminen mollissa ja kertosäkeistössä tapahtuva siirtyminen duuriin. Diskosta koneelliseen tanssimusiikkiin periytyvä piirre olivat myös tavanomaista populaarimusiikkia pidemmät kappaleet, jotka oli suunniteltu DJ:eiden käytettäviksi (lyhyemmät single-versiot tehtiin erikseen radiosoittoa ja levymyyntiä varten). Diskomusiikissa tuottajan rooli oli hyvin korostunut, koska he lähes aina sävelsivät ja suunnittelivat levyt.
"Disko-inferno"
1980-luvulle tultaessa varsinainen diskobuumi alkoi olla takanapäin, joskin se oli jättänyt pysyvän jäljen kaupalliseen tanssimusiikkiin ja disko-vaikutteet säilyivät levylistoilla vahvoina. Disko ei ole tähän päivään mennessä noussut erityisen arvostetuksi musiikintyyliksi, joskin muutamat diskolevyt, kuten Chicin ja Giorgio Moroderin tunnetuimmat singlet, katsotaan kuuluvaksi populaarimusiikin historiassa merkittäviin julkaisuihin ja ne nauttivat arvostusta myös kriitikoiden taholta. Chic -yhtyeen suurimmat hitit, kuten "Le Freak" ja "Dance, Dance, Dance", edustavat diskon elegantimpaa suuntausta, joka tavoittelee funkmaisten riffien avulla tiukkaa groovea. Italialaisen Giorgio Moroderin vuoden 1977 hittien "From Here to Eternity" ja "I Feel Love" myötä yleisölle tuli tutuksi koneilla tehty tanssimusiikki. Mainituista kappaleista jälkimmäinen julkaistiin diskon nimekkäimpiin hahmoihin kuuluvan laulaja Donna Summerin nimellä. Ranskalaisen tuottajan kokoama Village People yhtye loi puolestaan tarttuvilla hiteillään sekä homokulttuuria surutta hyödyntäneellä humoristisella imagollaan ilmiön, joka tunnetaan yhä laajalti.
Disko Suomessa
Yksi Suomen ensimmäisistä diskolevytyksistä oli Chrisse Johanssonin suomeksi sanoittama "Rokkibaby", jonka Rolf Bergström ja Pyhimykset-yhtye levyttivät vuonna 1974. Tämän jälkeen erityyliset laulajat Dannystä Frederikiin ja Vicky Rostista Einiin ja Mona Caritaan tekivät runsaasti diskolevytyksiä. Myös iskelmän on katsottu vastanneen diskon haasteeseen viimeistään vuonna 1977, kun Päivi Kautto-Niemi lauloi levylle täysin uudenlaisen version Toivo Kärjen sota-aikana säveltämästä tangosta "Liljankukka". Tämä kuvasti laajempaakin muutosta suomalaisessa viihteessä; samana vuonna Kärki siirrettiin eläkkeelle Finnlevyn kotimaisen tuotannon päällikön paikalta ja esiin astuivat seuraavan sukupolven nimet. Tasatahtia diskon suosion kanssa levisivät myös syntetisaattorit etenkin Jori Sivosen ja Kari Litmasen ansiosta. Sivosen esikuvana oli Giorgio Moroderin tuottama Donna Summerin diskolevy. Suomalaiset sovittajat tutkivat tarkoin myös Abban kappaleiden soinnutuksia. Samoihin vuosiin osui perinteisen tanssilavakulttuurin hiipuminen ja pienten tanssipaikkojen katoaminen etenkin nuoren yleisön siirtyessä tanssiravintoloihin ja yökerhoihin. Nykyään uutta suomalaista diskomusiikkia tekee Erityisesti Eini, jolta on 2010-luvulla tullut kaksi diskolevyä. Eini kilpaili myös vuoden 2016 Uuden Musiikin kilpailussa diskoiskelmäkappaleella Draamaa, joka pääsi finaaliin.
Diskon manttelinperijät
thumb|200px|[[Diskopallo.]] Diskolla on merkittävä asema koneilla tehdyn tanssimusiikin kehityksessä. Ensimmäiset kokonaan koneilla tehdyt tanssimusiikin kappaleet olivat nimenomaan diskoa. Diskomusiikin taiteellisempien muotojen, joita esimerkiksi Moroder edusti, pohjalta kehittyi myöhemmin house ja siitä edelleen tekno. Monille konemusiikin lajeille tyypillinen monotoninen, suhteellisen nopea bassorumpua korostava komppi syntyi nimenomaan diskomusiikin myötä.
80-luvun italodisko jatkoi Euroopassa diskomusiikin perinnettä, mutta siinä näkyi suurempi koneiden osuus. Sen suosio hiipui 90-luvun alkuun mennessä.
Kulttuurillisena ilmiönä 1970-luvun diskomusiikille syntyi 1990-luvulla vastineeksi eurodance (tai "europop"), joka oli niin ikään vahvasti kaupallisuuteen pyrkivää ja suosittua tanssimusiikkia.
Sprengel-pumppu
Sprengel-pumppu on eräs tyhjiöpumpputyyppi.
Katso oheinen kuva. Pumpun toiminta perustuu elohopean putoamiseen pitkin kapillaariputkea. Kukin elohopeapisara vie pudotessaan mukanaan kaasua ja pumppaa näin tyhjiötä kammioon B ja siihen yhdistettyyn astiaan R. Pumppu saa käyttövoimansa elohopean siirtämisestä takaisin yläsäiliöön alasäiliöstä.
Pumpun kehitti Hanoverilaissyntyinen Hermann Sprengel vuonna 1865. Pumpulla saavutettiin aikansa paras tyhjiö, alle 1 millipascalia.
Paistu
Paistu oli kunta Viljandimaan maakunnassa, Virossa. Sen asukasluku oli 1 608 (2010), pinta-ala 128,59 neliökilometriä ja asukastiheys 12,5 asukasta neliökilometrillä. Kunnassa oli 16 kylää.
Vuonna 2013 muodostettiin Viljandin kunta yhdistämällä Paistun, Pärstin, Saarepeedin ja Viiratsin kunnat. Vuoden 2017 syksyllä liittyivät Viljandin kuntaan lisäksi Kolga-Jaanin ja Tarvastun kunnat.
Kylät
Paistun kylät olivat: Aidu, Hendrikumõisa, Holstre, Intsu, Kassi, Lolu, Loodi, Luiga, Mustapali, Paistu, Pirmastu, Pulleritsu, Rebase, Sultsi, Tömbi ja Viisuküla.
Väestö
Vuonna 2011 Paistun kunnassa oli 1 399 asukasta, joista 1 350 (96,5 %) oli virolaisia, 24 (1,7 %) venäläisiä ja 27 (1,9 %) muita kansallisuuksia.
Hänen suuri rakkautensa
Hänen suuri rakkautensa on yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1933. Elokuvan käsikirjoitti Edith Fitzgerald William Faulknerin tarinan pohjalta, ja sen ohjasi Howard Hawks yhdessä Richard Rossonin kanssa. Elokuvan pääosia näyttelevät Joan Crawford, Gary Cooper, Robert Young ja Franchot Tone. Elokuva on mustavalkoinen ja kestää 113 minuutin, eli tunnin ja 53 minuutin mittainen. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 14. huhtikuuta vuonna 1933 ja Suomeen elokuva tuli teattereihin lokakuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1933.
Crawford ja Tone tapasivat ensi kertaa elokuvan kuvauksissa. He menivät myöhemmin naimisiin, mutta erosivat vuonna 1939.
Juoni
Hänen suuri rakkautensa sijoittuu ensimmäisen maailmansodan aikaiseen Englantiin vuoteen 1916. Se kertoo Crawfordin esittämästä englantilaistyttö Dianasta, joka joutuu kolmiodraaman keskushenkilöksi.
Myspace
Myspace on internet-yhteisösivusto, jota ylläpitää samanniminen yritys West Hollywoodissa Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Myspacella on 300 työntekijää, ja sen omistaa Specific Media. Sivusto tarjoaa käyttäjille mahdollisuuden käyttäjäprofiilin ja blogin luomiseen. Käyttäjät voivat lisätä järjestelmään myös musiikkia, videoita ja kuvia.
Alexa Internetin mukaan Myspace oli neljänneksi suosituin englanninkielinen internet-sivusto heinäkuussa 2006. Yhdysvalloissa 4,5 prosenttia kaikista sivulatauksista Internetissä kohdistui Myspace-sivustolle. Myspacella oli heinäkuussa 2006 hieman yli 95 miljoonaa käyttäjää ja sivustolle rekisteröityi noin 500 000 uutta käyttäjää viikoittain. Huhtikuussa 2008 Facebook ohitti Myspacen käyttäjien määrässä, jolloin Myspace putosi kuudenneksi suosituimmaksi sivustoksi. Vuoden 2010 alussa Myspace houkutteli 95 miljoonaa uniikkia käyttäjää kuukaudessa ja vuoden 2011 tammikuussa 73 miljoonaa, jonka jälkeen se menetti 10 miljoonaa käyttäjää kuukaudessa.
News Corporation osti Myspacen vuonna 2005 ja maksoi siitä 580 miljoonaa dollaria (noin 450 miljoonaa euroa). Palvelun suosio alkoi kuitenkin laskea käyttäjien siirtyessä pääasiassa Facebookiin ja muihin palveluihin. Alkuvuodesta 2011 Myspace irtisanoi viisisataa 1050 työntekijästään. Kesäkuussa 2011 verkkomainosyhtiö Specific Media osti Myspacen noin 35 miljoonan dollarin hintaan.
Kritiikki
Heinäkuussa 2007 Myspace poisti sivustoltaan tiedot yli 29 000 henkilöstä, jotka oli tuomittu seksuaalirikoksista. Myspacea on käytetty usein välineenä lasten hyväksikäyttöön, minkä vuoksi sivusto on saanut Yhdysvalloissa osakseen ankaraa arvostelua.
Vuonna 2008 Myspace poisti sivuiltaan suurimman ateisti- ja agnostikkoryhmän, 35 000 jäsenen Atheist and Agnostic Groupin. Ylläpitäjät olivat saaneet valituksia, joissa ateismia sanottiin vastenmieliseksi. Ryhmän moderaattorin, apulaisprofessori Bryan J. Pestan mukaan ryhmä ei rikkonut Myspacen sääntöjä, mutta sitä ei ole palautettu.
Sareptansinappi
Sareptansinappi (Brassica juncea) on yksivuotinen keltakukkainen kaalilaji, joka on viljelykasvi. Se on alkuperäinen Itä-Aasiassa. Sareptansinappia viljellään lehtivihanneksena, sen viljelymuunnoksia ovat kähäräsinappi, silosinappi ja lehtisinappi.
Ulkonäkö ja koko
Sareptansinappi kasvaa 40–80 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat ruodilliset. Alemmat niistä ovat isohampaisia tai halkoisia, ylemmät lehdet ovat suikean suippoja ja ehyitä. Sareptansinapin kukkien keltaiset terälehdet ovat 7–9 mm pitkiä. Litujen pituus on 2–6 cm, ne ovat liereähköjä, 3–4 mm paksuja. Niiden kärjessä on ohuempi nokka.
Peltokurjennokka
Peltokurjennokka (Erodium cicutarium) on yksi- tai kaksivuotinen vaaleanpunakukkainen kurjenpolvikasvi. Se on pahanhajuinen.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|200px|Peltokurjennokan kukkia. thumb|vasen|180px|Peltokurjennokan lehti. thumb|Peltokurjennokan hedelmiä. Peltokurjennokka on rennosti tai kohenevasti kasvava monivartinen, runsaasti haarova, pehmeäkarvainen ruoho. Se kasvaa 5–50 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat parilehdykkäisiä ja lehtien lehdykät parijakoisia. Kukat sijaitsevat varren ja haarojen kärjissä pitkien perien päissä sarjoina. Peltokurjennokan kukat ovat noin yhden cm leveät, terälehdet ovat väriltään vaaleanpunaiset. Hedelmys on pitkä nokkamainen viisiosainen lohkohedelmä. Nokan kärki on nystykarvaton, toisin kuin läheisesti samannäköisellä myskikurjennokalla (Erodium moschatum), jota tavataan erittäin harvinaisena myös Suomessa.
Nokia 2600
Nokia 2600 on Nokian vuonna 2004 esittelemä matkapuhelin. Puhelimessa on muun muassa seuraavia toimintoja:
Värivaihtoehtoina olivat hopea, musta, sininen ja vaaleanpunainen. Puhelimella pystyy lähettämään pitkiä, enintään 918 merkin tekstiviestejä monessa osassa.
Nokia 2600 -mallia myytiin noin 135 miljoonaa kappaletta, millä se sijoittui kuudenneksi The Telegraph -lehden syksyn 2013 katsauksessa kaikkien aikojen myydyimmistä matkapuhelimista.
Operaatio Frühlingserwachen
Operaatio Frühlingserwachen oli Saksan viimeinen suuri hyökkäysoperaatio itärintamalla toisessa maailmansodassa. Se suoritettiin Adolf Hitlerin käskystä Balatonjärven alueella, Unkarissa maaliskuussa 1945.
Saksalaisten suunnitelmana oli murtautua puna-armeijan linjojen läpi ja vallata takaisin Budapest, jonka saksalaiset olivat menettäneet helmikuussa 1945 ja turvata Saksan viimeiset öljylähteet Balatonjärven eteläpuolella.
Hyökkäyksen kärjessä oli Sepp Dietrichin johtama 6. SS-Panssariarmeija, joka oli vastikään siirretty länsirintamalta epäonnistuneen Ardennien taistelun jälkeen.
Alkumenestyksestä huolimatta kovia tappioita kärsineet saksalaiset joukot ajettiin takaisin lähtöasemiinsa vuorokauden kuluessa voimakkaan venäläisten vastahyökkäyksen vuoksi.
Helsingin taistelu (1713)
Helsingin taistelu oli 8.–11. toukokuuta 1713 käyty suuren Pohjan sodan taistelu, jossa amiraali Fjodor Apraksinin ja tsaari Pietari Suuren komentamat venäläiset valtasivat Suomen etelärannikolla sijaitsevan Helsingin kaupungin ruotsalaisilta. Kenraalimajuri Carl Gustaf Armfeltin komentamat ruotsalaiset polttivat perääntyessään koko kaupungin. Varsinaisen taistelun jälkeen tuhottu Helsinki vaihtoi omistajaa vielä kahdesti seuraavien kuukausien aikana kunnes jäi pysyvästi venäläisille.
Tausta
Kuningas Kaarle XII:n komentaman Ruotsin pääarmeijan tuhouduttua Pultavan taistelussa vuonna 1709 Suomi oli alttiina Venäjän hyökkäykselle. Hyökkäystä Uudellemaalle odotettiin kesällä 1710 tapahtuneesta Viipurin kukistumisesta alkaen. Helsingistä oli sodan aikana tullut Ruotsin tärkeä sotilastukikohta, mutta kaupunkia ei ollut linnoitettu vaatimattomia maavalleja lukuun ottamatta. Venäjän sotalaivasto oli käynyt hävittämässä Porvoon yllätysiskulla jo vuonna 1708. Helsingin ahdinkoa oli syventänyt syksyn 1710 ruttoepidemia, joka surmasi enemmistön kaupungin asukkaista. Ruotsin Suomen-joukkojen ylipäälliköksi palautettiin Carl Nierothin kuoltua tammikuussa 1712 maaherra Georg Lybecker, joka oli jo kertaalleen syrjäytetty samasta tehtävästä Viipurin menetyksen vuoksi. Ivan Botsinin komentama venäläinen saaristolaivasto kävi uhkaamassa Helsinkiä syyskuussa 1712, mutta joutui perääntymään Ruotsin laivaston osuessa paikalle. Ruotsin laivastoon kuulunut Nevan eskaaderi oli ylivoimainen avomerellä, mutta ei pystynyt liikkumaan rannikon matalissa vesissä, joten venäläinen kaleerilaivasto hallitsi Itä-Uudenmaan rannikkovesiä. Amiraali Olof Wernfeltin ja sittemmin amiraali Erik Johan Lillien komentama Nevan eskaaderi kuitenkin vetäytyi talveksi 1712–1713 kauas Karlskronaan.
Saatuaan varmistettua etelässä rauhan Osmanien valtakunnan kanssa Venäjän tsaari Pietari Suuri päätti vuonna 1713 lopulta hyökätä Suomeen pakottaakseen Ruotsin rauhaan toistakymmentä vuotta jatkuneessa sodassa. Heti Suomenlahden vapauduttua jäistä Retusaarelta lähti matkaan amiraali Fjodor Apraksinin komentama noin 200 kevyttä alusta käsittänyt maihinnousulaivasto, jonka mukana kulki 17 000 jalkaväen sotilasta. Ensimmäisenä kohteena oli Helsinki, josta Pietari halusi Venäjän armeijan huoltokeskuksen syvemmälle Suomeen ulottuvia operaatioita varten. Tsaari purjehti itse laivaston mukana.
Taistelu
Apraksinin kaleerilaivasto ehti Helsingin edustalle pian jäidenlähdön jälkeen 8. toukokuuta 1713, sopivasti ennen Nevan eskaaderin paluuta Karlskronasta, jolloin kaupunki oli suojaton mereltä. Koska ylipäällikkö Lybecker ei tiennyt missä venäläiset yrittäisivät maihinnousua, hän oli hajauttanut joukkonsa pitkin Uudenmaan rannikkoa ja jäänyt itse päämajaansa Sarvilahden kartanoon Pernajaan. Helsingissä Uudenmaan jalkaväkirykmentin komentajalla, kenraalimajuri Carl Gustaf Armfeltilla oli käytettävissään vain 1 800 miestä, joista 1 500 oli taistelukelpoisia, joten venäläisillä oli valtava ylivoima. Armfeltin joukot koostuivat hänen oman rykmenttinsä ohella Uudenmaan ratsuväestä, Suomen muiden jalkaväkirykmenttien yksittäisistä osastoista ja täydennykseksi saapuneesta majuri Gyllenströmin pataljoonasta. Helsinkiä suojasi muutama tykkipatteri. Venäläisten ensimmäinen valtausyritys suoraan mereltä torjuttiin ja venäläiset käyttivät seuraavan päivän laivastonsa kokoamiseen, sillä tuuli esti heiltä tilapäisesti maihinnousun. 10. toukokuuta alkaneessa päähyökkäyksessä kaupungin puolustajat joutuivat nopeasti ahtaalle, sillä venäläiset nousivat nyt maihin sekä Katajanokalla että Hietalahdessa ja tulittivat kaupunkia tykkitulella usealta suunnalta.
Toukokuun 10. ja 11. päivän välisenä yönä kenraalimajuri Carl Gustaf Armfelt, Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherra Johan Creutz, Helsingin pormestari Henrik Tammelin ja armeijan huollosta vastannut varakas kauppias Johan Henrik Frisius päättivät neuvonpidossa, että kaupungin puolustaminen oli toivotonta ja ainoa mahdollisuus olisi perääntyä pohjoiseen. Kaarle XII oli määrännyt armeijan noudattamaan Suomessa poltetun maan taktiikkaa, joten ruotsalaiset sytyttivät lähtiessään tuleen koko kaupungin ja polttivat myös Katajanokalla olleet kruunun viljavarastot sisältöineen. Perääntyessään Armfeltin armeija poltti myös Siltasaaren sillat, mutta venäläiset ylittivät salmen lautoilla jatkaakseen takaa-ajoa. Vanhassakaupungissa käytiin pieni kahakka, jossa ruotsalaiset eivät onnistuneet pysäyttämään venäläisten etenemistä. Armfeltin joukot kohtasivat sen jälkeen Lybeckerin apujoukoiksi lähettämän Hämeen jalkaväkirykmentin ja ne perääntyivät yhdessä itään Porvooseen.
Pietari Suuri nousi maihin palavassa Helsingissä päivällä 11. toukokuuta. Hän määräsi aluksi venäläiset tukahduttamaan tulipalon, mutta todettuaan yrityksen toivottomaksi hän määräsi hävittämään loputkin rakennukset. Tulipalosta säästyivät vain kauppias Burgmanin talo ja kirkon kellotapuli. Tsaarin suunnitelma Helsingin käyttämisestä huoltokeskuksena oli epäonnistunut, koska kaupunki oli tuhkana, ja hän lähti pois vielä samana päivänä. Seuraavana päivänä ruotsalainen Nevan eskaaderi saapui paikalle, jolloin venäläiset perääntyivät ilman taistelua. Jos Helsingin puolustus olisi kestänyt päivän pidempään, apujoukkojen tulo olisi luultavasti kääntänyt Venäjän voiton murskatappioksi. Nyt hävitetystä kaupungista oli vähän iloa kummallekaan osapuolelle.
Myöhemmät tapahtumat
Pietari Suuri palasi toukokuun lopussa takaisin pääkaupunkiinsa Pietariin, mutta Apraksinilla oli edelleen määräys valloittaa Suomi. Lybecker oli venäläisten saapuessa Helsingin suunnasta perääntynyt aluksi sisämaahan Lammille, jolloin Apraksin loi yhteyden Kymijoen itäpuolella olleisiin Venäjän joukkoihin ja sai näin haltuunsa koko rannikon Porvoosta itään. Heinäkuussa 1713 Lybecker marssitti armeijansa takaisin Porvooseen, mutta Apraksinin jalkaväki livahti hänen ohitseen ja valloitti 15. heinäkuuta uudelleen Helsingin, tällä kertaa maitse pohjoisesta, sillä kaupungin raunioita puolusti nyt maalla vain 200 miehen nostoväki. Tässä tilanteessa myös Nevan eskaaderi vetäytyi Helsingin edustalta jättäen sen pysyvästi venäläisille. Apraksin rakennutti Helsingin raunioille venäläisen tukikohdan ja linnoituksen, josta käsin hän suoritti seuraavat operaationsa Suomen alueella. Asukkaat palasivat kaupunkiin vasta kahdeksan vuotta myöhemmin isonvihan päätyttyä.
Finnish Forest Certification System
Finnish Forest Certification System (FFCS) on Suomessa kehitetty metsätaloudessa käytetty sertifiointijärjestelmä. Se kuuluu PEFC-järjestelmään.
Toivo Korhonen
Toivo Korhonen voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Filippiinit kesäolympialaisissa 2020
Filippiinit osallistunee Tokion kesäolympialaisiin 2020. Filippiiniläisurheilijat ovat saavuttaneet kaksi paikkaa kahdessa lajissa (tilanne 25. marraskuuta 2019).
Mitalistit
Ei mitalisteja
40px|Telinevoimistelu Telinevoimistelu
Carlos Yulo varmisti paikan miesten moniotteluun, kun hän pääsi MM-kilpailuissa 2019 loppukilpailuun.
40px|Yleisurheilu Yleisurheilu
Yksi filippiiniläinen yleisurheilija on rikkonut vaadittavan tulosrajan.
Salazar
Salazar on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Väkivaltaviihde
Väkivaltaviihde on viihdettä, joka perustuu väkivallan näyttämiseen. Väkivaltaviihteen tärkeimmät kanavat ovat elokuvat, televisio ja videopelit.
Hollywood tuottaa paljon väkivaltaviihdettä. Joidenkin mielestä väkivaltaviihde saattaa aiheuttaa väkivaltaista käyttäytymistä. Väkivaltaviihteen vaikutuksista on käyty kiivasta keskustelua, mutta kiistattomia tutkimustuloksia ei ole vielä saatu. Ongelmana väkivaltaviihteen tutkimuksessa näyttää olevan mediaväkivallan vaikutusten näkeminen liian yksinkertaisena syy-seuraussuhteena. Mediaväkivallan vaikutusten kolme suosituinta mallia ovat katharsismalli, sosiaalisen oppimisen malli ja kultivaatiomalli.
Jussi Merikanto
Jussi Jalmari Merikanto (s. 16. helmikuuta 1979 Helsinki) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan bassobaritoni. Hän on opiskellut Sibelius-Akatemian laulumusiikin osastolla Päivi Nisulan ja Petteri Salomaan johdolla ja vuonna 2007 Roland Hermannin oppilaana Karlsruhessa. Merikanto soittaa myös viola da gambaa ja on laulanut Cantores Minores -poikakuorossa ja Savonlinnan Oopperajuhlakuorossa.
Merikanto tuli toiseksi Taidekeskus Salmelan järjestämässä kolmannessa Merikanto-laulukilpailussa 2009.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1957
Sarjataulukko
Lyhenteet: # = Sijoitus runkosarjassa, O = Pelatut ottelut, V = Voitot, T = Tasapelit H = Häviöt, P+ = Tehdyt pisteet, P- = Päästetyt pisteet , P = Pisteet
Magdalena Kopp
Cecilina Magdalena Kopp (s. 1948 Neu-Ulm, Saksa – 15. kesäkuuta 2015 Neu-Ulm, Saksa ) oli saksalainen valokuvaaja. Hän kuului koodinimellä "Vera" Frankfurtissa Vallankumoussolut (RZ) -nimiseen aseelliseen ryhmään, joka perustettiin 1970-luvulla. Hän oli poliittisen aktivistin ja terroristin Ilich Ramírez Sánchezin (”Shakaali”) vaimo ja yhteistyökumppani.
Nuoruus
Magdalena Kopp vietti lapsuutensa Neu-Ulmissa, ja koulun jälkeen hän opiskeli valokuvaajaksi. Hän muutti 1967 Frankfurtiin, jossa hän tutustui 1970-luvun alun vasemmistolaisiin opiskelijapiireihin ja asui yhteisasuntolassa. Hän työskenteli vallankumouksellisen Johannes Weinrichin Verlag Roter Stern -nimisessä jyrkän vasemmistolaisessa kustantamossa ja oli Vallankumoussolu-nimisen ryhmittymän perustajia. Ryhmän jäseniä olivat hänen poikaystävänsä Johannes Weinrichin lisäksi Hans-Joachim Klein, Wilfried Böse ja Brigitte Kuhlmann. He osallistuivat 1975 OPECin kokoukseen tehtyyn hyökkäykseen, jossa muutamia ministereitä otettiin vangiksi, ja 1976 Ugandassa Entebbessä tehtyyn Air Francen koneen kaappausyritykseen.
Weinrichin kautta hän tutustui etsintäkuulutettuun terroristiin Ilich Ramírez Sáncheziin eli Carlosin. Hän muutti myöhemmin Ranskaan ja liittyi Carlosin johtamaan ryhmään "Boudia". Hänestä tuli Carlosin rakastajatar ja myöhemmin vaimo. Pian hän oli mukana tämän sisäpiirissä.
Pidätys
Ranskan poliisi pidätti Koppin 16. helmikuuta 1982 Pariisissa. Toinen pidätetty oli Sveitsin kansalainen Bruno Bréguet, joka oli kärsinyt Israelissa vankeustuomion räjähteiden hallussapidosta. Pysäköintipaikan valvoja havaitsi heidän valkoisen Peugeotinsa pysäköitynä väärään paikkaan ja pyysi heidän henkilöpapereitaan, jolloin Breguet yritti ampua hänet, mutta ase ei toiminut. Molemmat lähtivät pakoon, mutta heidät saatiin kiinni vähän matkan päästä. Autosta löytyi viisi kiloa Penthrit-nimistä räjähdettä (pentaerytritolitetranitraatti) sekä väärennettyjä passeja ja muita asiakirjoja, kuten erilaisten paikkojen pohjapiirroksia. Kuulusteluissa varmistui, että heidän oli ollut tarkoitus räjäyttää arabialaisen poliittisen maanpakolaislehden Al Watan Al Arabin toimitus, koska se oli ärsyttänyt Syyrian presidenttiä Hafez al-Assadia, joka oli myöntänyt Damaskoksessa turvapaikan Koppille, Carlosille ja muutamille muille terroristeille.
Vankeus
Kopp tuomittiin 24. toukokuuta 1982 neljän vuoden vankeuteen. Boudia Command teki muutamia terroristihyökkäyksiä painostaakseen Ranskaa vapauttamaan Koppin ja Breguetin. Kopp vapautui 4. toukokuuta 1985 seitsemän kuukautta etuajassa hyvän käytöksen vuoksi, ja sitten hänet kuljetettiin Saksaan, jossa Saksan poliisi pidätti hänet uudestaan ja kuulusteli. Hän pääsi vapaaksi, ja vajaan kuulauden kuluttua hän muutti Damaskokseen, jossa tapasi jälleen Ilich Ramirezin (Carlos). He avioituivat 1985.
Myöhemmät vaiheet
Koppilla oli kaksi tytärtä, Anna aiemmasta suhteesta ja Carlosin kanssa toinen tytär Rosa. Nuorempi tytär Elba Rosa Ramirez Kopp syntyi 17. elokuuta 1986. Kopp ja Carlos viettivät hiljaista elämää vuoteen 1990, jolloin Yhdysvaltojen liittolaisena Persianlahden sodassa ollut Syyria pyysi heitä poistumaan maasta. He lähtivät Libyaan, mutta eivät saaneet oleskelulupaa vaan joutuivat palaamaan Syyriaan, jonne jäivät lyhyeksi aikaa. Sen jälkeen Kopp ja Carlos päättivät lähteä eri teille. Kopp siirtyi Venezuelaan Carlosin äidin hoiviin, ja Carlos matkusti diplomaattipassilla Sudaniin. Kopp asui Venezuelassa Valenciassa muutamia kuukausia, kunnes paikallinen lehdistö sai tietää hänestä ja paljasti hänen menneisyytensä Carlosin kanssa. Kopp halusi palata Saksaan, ja kun häntä ei siellä odottanut syytteitä, hän palasi kotiseudulleen, jossa hän asui tyttärensä kanssa kuolemaansa saakka. Hän ei enää osallistunut poliittiseen toimintaan.
Kopp julkaisi vuonna 2007 muistelmansa ''Die Terrorjahre. Mein Leben an der Seite von Carlos'' elämästään Carlosin kanssa.
Elokuvat
ranskalais-saksalaisessa television minisarjassa Carlos vuonna 2010 Koppia näyttelee Nora von Waldstätten.
Nadav Schirmanin dokumentti The Dark Room (2012) on esitetty Yle Tv1:ssä tammikuussa 2014. Dokumentin teossa on ollut mukana suomalaisia, muun muassa kuvaaja Tuomo Hutri ja säveltäjä Lasse Enersen.
Analyyttinen filosofia
Analyyttinen filosofia on nykyfilosofian valtavirtaus Yhdysvalloissa, Britanniassa, Australiassa sekä Pohjoismaissa. Usein on puhuttu myös ”anglosaksisesta filosofiasta”, vaikka monet merkittävät analyyttiset filosofit ovat tulleet manner-Euroopasta. Analyyttinen filosofia ei ole mikään sisällöllisesti yhtenäinen suuntaus. Kyse on ennemminkin tietynlaisesta näkemyksestä siitä, miten filosofiaa tehdään.
Petrus Serlachius
Petrus Serlachius (16. maaliskuuta 1655 Porvoon pitäjä – 20. lokakuuta 1738 Pernaja) oli suomalainen pappi ja Pernajan kirkkoherra vuodesta 1681.
Analyyttinen filosofia
Analyyttinen filosofia on sateenvarjotermi, joka kattaa monia erilaisia näkemyksiä. Historiallisesti analyyttisen filosofian piiriin on luettu looginen empirismi, looginen atomismi, logisismi, arkikielen filosofia ja uuspragmatismi. Niiden yhteisenä piirteenä pidetään loogista selkeyttä painottavaa argumentaatiotapaa, johdonmukaisuutta sekä käsitteellistä yksiselitteisyyttä filosofisten ongelmien käsittelyssä. Tämä pyrkimys on johtanut usein kielifilosofisiin tarkasteluihin ja tieteellistä katsantokantaa painottavaan filosofiaan.
Petrus Serlachius
Serlachiuksen vanhemmat olivat vuorimestari Johan Danielsson ja Anna Thorwöste, veli kirkkoherra Johannes Serlachius, poika juristi ja runoilija Karl Serlachius ja puolisot Elsa Stachaeus (k. 1703), Anna Maria Kristina Huggut (k. 1706) ja Briita Katariina Bosin (k. 1746). Serlachius opiskeli Helsingin triviaalikoulussa ja Viipurin lukiossa, tuli ylioppilaaksi Turkuun 1674 ja valmistui maisteriksi 1677. Hän toimi vuodesta 1681 Turun hovioikeuden presidentin Ernest Johann Creutzin kotisaarnaajana ja Pernajan kirkkoherrana, lääninrovasti hänestä tuli 1695. Serlachius määrättiin isonvihan aikana 1718 Porvooseen asetetun konsistorin esimieheksi. Hänen onnistui säilyttää konsistori, jonka kenraalikuvernööri Gustav Otto Douglas oli määrännyt lakkautettavaksi. Porvoon tuomiokapitulin lisäjäsen Serlachius oli 1722–1724 ja valtiopäivämies vuonna 1697.
Analyyttinen filosofia
Analyyttinen filosofia painottaa loogista ja käsitteellistä analyysia. Suuntauksen syntymiseen ja kehittymiseen vaikutti merkittävästi matemaattisen logiikan keksiminen. Analyyttinen filosofia asetetaan usein vastakkain mannermaisen filosofian kanssa.
Gottlob Frege
Analyyttista filosofiaa sitoo yhteen myös perinne, joka alkoi Gottlob Fregen (1848–1925) logiikan, kielifilosofian ja semantiikan tutkimuksista. Michael Dummett esittää, että Frege voidaan nähdä analyyttisen filosofian perustajana.
Frege oli näkemyksiltään puhdasoppinen kantilainen, jonka tarkoituksena oli tehdä korjaus Immanuel Kantin filosofiaan. Tämän korjauksen tuloksena syntyi moderni logiikka, perusta nykyiselle kielifilosofialle ja merkitysteorialle.
Frege pyrki saattamaan loppuun Gottfried Leibnizin ajatuksen täydellisestä ja täsmällisestä kielestä. Hän pyrki filosofiassaan luomaan loogisesti täydellisen ihannekielen, joka pystyisi ilmaisemaan täydellisesti maailman todellisen rakenteen vailla monimerkityksellisyyksiä. Hän ei ollut kiinnostunut luonnollisesta kielestä, vaan piti luonnollista kieltä kyvyttömänä ilmaisemaan todellisuutta.
Frege kritisoi ajattelussaan vahvasti subjektiivisia merkitysteorioita. Hän korosti ajattelussaan vahvasti kantilaista näkemystä, jonka mukaan emme voi koskaan astua kielen rajojen ulkopuolelle. Frege korosti näkemystä, jonka mukaan kieltä ei ole mahdollista analysoida vailla kontekstia. Kontekstiperiaatteen mukaan emme voi kysyä sanan merkitystä, vailla lauseyhteyttä.
Kazakstan (konserttitalo)
Keskuskonserttitalo Kazakstan on konserttitalo, joka sijaitsee Kazakstanin pääkaupungissa Astanassa. Rakennuksen on suunnitellut italialainen arkkitehti Manfredi Nicoletti. Rakennus maksoi noin 120 miljoonaa euroa.
Analyyttinen filosofia
Gottlob Frege
Frege teki kielifilosofiassaan erottelun ilmaisun ”mieleen” ja ”viittauksen kohteeseen” (mieli ja merkitys, Sinn und Bedeutung). Esimerkiksi aamutähti ja iltatähti viittaavat samaan olioon, joka on planeetta Venus. Vaikka nämä ilmaukset (aamutähti ja iltatähti) viittaavat samaan olioon, niillä on kuitenkin eri ”mieli”. Fregen mukaan jokaisella mielekkäällä ilmauksella on ”mieli”, vaikka ei välttämättä viittauksen kohdetta. Esimerkiksi sanalla ”yksisarvinen” on mieli, mutta ei viittauskohdetta tai totuusarvoa. Erottelu ilmausten ”mielen” ja ”viittauksen kohteen” välillä, esiintyy myöhemmässä kirjallisuudessa ”ekstension” ja ”intension” välisenä erotteluna.
Frege vaikutti ajattelullaan merkittävästi analyyttisen filosofian syntyyn, mutta myös fenomenologiaan, kritisoimalla Edmund Husserlin varhaista ajattelua.
Kazakstan (konserttitalo)
Rakennus vihittiin käyttöön 15. joulukuuta 2009 ja avattiin seuraavana päivänä joka on Kazakstanin itsenäisyyspäivä. Rakennuksen vihki Kazakstanin presidentti Nursultan Nazarbajev.
Analyyttinen filosofia
Bertrand Russell
pienois|pysty|Bertrand Russell Toinen analyyttisen filosofian syntyyn merkittävästi vaikuttanut hahmo oli englantilainen filosofi Bertrand Russell (1872–1970). Russell kehitti eteenpäin Fregen ajattelua. Russellin ajatteluun vaikutti merkittävästi Fregen lisäksiG. E. Moore (1873–1958).
Russell ei ollut kiinnostunut Fregen teoriassa ilmausten ”mielestä”, vaan siitä mihin ilmaukset viittaavat. Hän esitti teoriansa 1905 julkaistussa artikkelissa ”Viittaamisesta” (On Denoting). Russell löysi Fregen ajattelusta paradoksin, jota on kutsuttu Russellin paradoksiksi. Russelin mukaan Fregen käsitys ilmausten jakamisesta merkitykseen ja viittauksen kohteisiin johti ristiriitaan logiikan perustavan lain, ristiriidan lain kanssa. Ristiriidan lain mukaan jokainen väite on joko tosi tai epätosi.
Russellin mukaan esimerkiksi lauseen ”Ranskan nykyinen kuningas on kalju”, oikea muoto on ”on yksi olio, joka on Ranskan nykyinen kuningas, ja tämä olio on kalju”. Lauseen oikeasta loogisesta muodosta pystytään toteamaan, onko se tosi vai epätosi. Tässä tapauksessa lause on siis epätosi.
Russell pyrki kehittämään logiikan, joka olisi vapaa paradokseista. Hän kehitti teorian yleisestä logiikasta, jota hän kutsui tyyppiteoriaksi. Russellin mukaan käsitteillä on rajatut merkitysalueet. Tunnetut paradoksit johtuvat kieliopin vastaisuudesta. Russellin pyrkimyksestä paljastaa ongelmia tuottavien lauseiden looginen muoto tuli esikuva myöhemmille filosofeille.
Loogiset empiristit innoittuivat Russellin filosofiasta ja päättelivät, että filosofian perustavat ongelmat ovat muodoltaan loogisen kieliopin vastaisia ja näin ollen merkityksettömiä.
George Edward Moore
Russellin ajatteluun vaikutti G. E. Moore (1873–1958), joka korosti filosofiassaan arkijärkeä. Moorea ei kiinnostanut Fregen tai Russellin formaalinen logiikka, vaan hän lähti analyysissaan liikkeelle luonnollisesta kielestä. Toisin sanoen Moore tarkasteli ihmisten arkipäiväistä kielenkäyttöä. Luonnollisen kielen käsitteellistä analysointia kutsutaan loogiseksi analyysiksi.
Moore esitti, että mikäli filosofisesta teoriasta löytyy terveen arkijärjen kanssa ristiriidassa olevia asioita, on vika todennäköisimmin filosofiassa. Moore vastusti idealististen filosofien tapaa kyseenalaistaa ulkoisen todellisuuden, aineen tai ruumiin olemassaolo. Näitä kyseenalaistuksia hän piti filosofisen ”mielettömyyden huippuna”. Moore vastusti erityisesti hegeliläistä idealismia.
Moore tuli tunnetuksi kritisoidessaan moraaliteorioita, jotka pyrkivät palauttamaan moraalisen hyvän johonkin empiirisesti mitattavaan ominaisuuteen. Moore selittää, että näin toimiessaan henkilö syyllistyy naturalistiseen virhepäätelmään. Mooren mukaan moraalista hyvää tulee pitää määrittelemättömänä epänaturalistisena arvona.
Moore alusti ajattelussaan analyyttisen filosofian niin sanottua arkikielen filosofiaa. Frege ja Russell sen sijaan alustivat loogisia apuvälineitä käyttävää ”kovaa haaraa”.
Ludwig Wittgenstein
Myös Wittgensteinin tavoitteena oli luoda loogisesti täydellinen kieli. Wittgensteinille kaikki loogiset lauseet ovat tautologioita, jotka sallivat kaikki mahdollisuudet. Lauseet jotka eivät ole loogisia tautologioita, tai jotka eivät kuvaa tosiasioita, ovat merkityksettömiä. Hän esitti teoriansa vuonna 1921 julkaistussa teoksessa Tractatus Logico-Philosophicus.
Wittgensten esitti teoksessaan oman versionsa totuuden vastaavuusteoriasta. Teoksessaan Wittgenstein esitti, että mielekkäät lauseet toimivat tosiasioiden kuvina. Wittgenstein jakoi Kantin ja Fregen ajatuksen, jonka mukaan ”kieleni rajat ovat maailman rajat”. Tämä näkemys tiivistyy Wittgensteinin kuuluisassa lausahduksessa, jonka mukaan ”siitä mistä ei voi puhua täytyy vaieta”.
Tractatuksen kirjoittamisen jälkeen Wittgenstein uskoi ratkaisseensa kaikki keskeiset filosofiset ongelmat ja luopui filosofisesta urasta. Myöhemmin Wittgenstein päätyi tarkastelemaan teostaan uudelleen ja huomasi siinä vakavia virheitä. Hän palasi filosofian pariin, ja tätä vaihetta kutsutaan Wittgensteinin myöhäisfilosofiaksi.
Myöhemmin Wittgenstein kehitti ajatuksen kielipeleistä. Kieli muodostuu erilaisista peleistä, joilla on säännöt. Näitä sääntöjä voidaan joko seurata tai rikkoa. Kielen väärinkäyttö perustuu kahden eri kielipelin sääntöjen sekoittamiseen toisiinsa.
Looginen empirismi
pienois|pysty|[[Wienin piirin Moritz Schlick.]] Wienin piirin loogiset empiristit vaikuttivat merkittävästi länsimaiseen filosofian kehittymiseen. Piiriin johtohahmona toimi Moritz Schlick (1882–1936), joka murhattiin vuonna 1936. Loogiset empiristit olivat yhteiskunnallisesti radikaaleja, ja joutuivat pakenemaan Euroopasta natsismia. Yksi tunnetuimmista ja omaperäisimmistä Wienin piirin jäsenistä oli Rudolf Carnap (1891–1970), joka pakeni Yhdysvaltoihin.
Yhdysvalloissa looginen empirismi sulautui yhteen pragmaattiseen perinteen kanssa. Looginen empirismi oli yksi vaikutusvaltaisimmista filosofisista suuntauksista aina 1960-luvulle saakka.
Ajattelussaan Wienin piirin jäsenet omaksuivat Fregen ja Russellin ajatuksia ja näkivät Wittgensteinin Tractatuksen ratkaisuna empirismin ydinongelmiin. Wienin piiri pyrki osoittamaan kaiken metafysiikan mielettömäksi. Metafysiikan mielettömyys nähtiin seurauksena havaintokokemusten merkityksettömyydestä metafysiikan kielille. Lause, jota ei voida havainnolla todentaa on mieletön. Metafysiikan väitteitä ei voida todentaa eikä kumota havainnoilla, siis metafysiikan lauseet ovat mielettömiä.
Loogiset empiristit jakoivat muun muassa Fregen ja Wittgensteinin haaveen luoda loogisesti täydellinen kieli. Mielekkäät väitteet tuli pystyä kumoamaan tai todistamaan havainnolla. Tätä loogiset empiristit kutsuivat verifikaatiomenetelmäksi, jonka avulla metafysiikan perusongelmista tuli näennäisongelmia, joita ei voi koskaan ratkaista. Wienin piirin ”vasemmistoa” edustava Otto Neurath arvosteli vahvasti metafysiikkaa. Hänen mukaansa kaikki mielekkäät väitteet tuli pystyä palauttamaan fysikaalisiksi väitteiksi, jotka puhuvat havaittavista ominaisuuksista.
Todennettavuusteesi ajautui ongelmiin, sillä se ajoi suurimman osan lauseista mielettömiksi. Todennettavuusteesi oli itsensä johdosta mieletön, sillä sitä ei ollut mahdollista palauttaa kokemukseen. Todennettavuusteesiä pyrittiin kehittämään eteenpäin, mutta yritykset ajautuivat ongelmiin.