cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Por Amarte
"Por Amarte" on kolmas Enrique Iglesiaksen esikoisalbumilta julkaistu single. Sen ovat kirjoittaneet Roberto Morales ja Enrique Iglesias, ja sen on tuottanut Rafael Pérez-Botija. Laulu sijoittui hyvin listoille ja se soitettiin myös meksikolaisessa telenovelassa Marisol, tosin kappaleen sanoihin tehtiin muutoksia.
"Port Amarte" sijoittui Yhdysvaltojen Billboard Hot Latin Tracks - listalla sijalle kahdeksan ja kohosi sijalle yksi kolmessa viikossa.
Suvakki
Suvakki on pilkkanimi suvaitsevaiselle. Suvakki suhtautuu eri kulttuureihin, uskontoihin ja etnisiin ryhmiin (liian) suvaitsevaisesti. Sana levisi yleiseen käyttöön vuonna 2015 ja poimittiin Kotimaisten kielten keskuksen sanatietokantaan vuonna 2016.
Tutkijat Sundén ja Paasonen katsovat, että suvakki on yhdistelmä sanoista suvaitsevainen ja vajakki, joka tarkoittaa vajaaälyistä ihmistä. Sana yleistyi vuonna 2015, jolloin turvapaikanhakijoiden määrä Suomessa nousi äkkiä kymmeniin tuhansiin. Suvakki-sana liittyykin ennen kaikkea maahanmuuttoon, turvapaikkapolitiikkaan ja monikulttuurisuuteen.
Suvakki-sanan rinnalla vastaavana ilmaisuna käytetään myös sanaa suvakkihuora.
Sanan käyttö eri yhteyksissä
Suvakki eli suvaitsevainen ihminen on slangimainen muodoste suvaitsevainen-sanasta. Suvakilla halutaan ilmaista, että joku tai jokin on liiankin suvaitsevainen. Yleisradiossa esitetty Seija Aunilan ohjelmasarja suomalaisen rasismin historiasta teki hänestä joidenkin käsitettä käyttäneiden parissa parjatun suvakin.
Suomen Punaisen Ristin vastaanottokeskuksissa työskenteleviä vapaaehtoistyöntekijöitä on haukuttu ”suvakkihuoriksi” Facebook-ryhmissä, ja heitä on uhkailtu. Suvakki-sana on innoittanut joitakin kolumnisteja pohtimaan suvaitsevaisuutta ja maahanmuuttoa. Valtakunnansyyttäjä Matti Nissinen käytti suvakki-ilmausta bloginsa otsikossa. Vastareaktiona maahanmuuttokriittisille jotkin tahot ja yksityishenkilöt ovat julistautuneet suvakeiksi.
Amnestyn Suvakkihuora-paita
Ihmisoikeusjärjestö Amnesty myi kesällä 2015 Maailma kylässä -festivaalilla Suvakkihuora-paitoja. Siitä heräsi keskustelu vihapuheesta Suomessa.
Novgorodin ensimmäinen kronikka
Novgorodin ensimmäinen kronikka eli Novgorodin kronikka 1016–1471 on vanhin nykyaikaan asti säilynyt novgorodilainen kronikka. Siitä on nähtävissä erilainen perinne kuin Nestorin kronikasta. Ensimmäisen kronikan myöhemmät versiot sisältävät tietoa 1100-luvun kadonneesta Kiovan säännöskokoelmasta, jossa oli huomattava määrä Nestorin kronikasta puuttuvaa tietoa.
Ensimmäisen kronikan vanhin tähän päivään säilynyt versio on niin kutsuttu synodikäärö 1300-luvulta. Kääröstä painettiin kirjaversio ensimmäisen kerran vuonna 1841, ja sitä säilytetään Moskovan valtion museossa. Synodikäärö on kaikkein vanhin säilynyt itäslaavilainen kronikka, sata vuotta vanhempi kuin Nestorin kronikka. Käärön tekemistä jatkoivat Jurievin luostarin munkit Novgorodissa.
Kronikassa kerrotaan muun muassa jäämien hyökkäyksestä vuonna 1228 Laatokanlinnaan eli Vanhaan Laatokkaan.
Hercule
Hercule (24. syyskuuta 1562 – 29. marraskuuta 1604) oli Monacon herra 17. toukokuuta 1589 – 29. toukokuuta 1604.
Hercule oli nuorin Honoré I (1522–1581) ja Isabella Grimaldin neljästä pojasta. Hänen vanhimmasta veljestään Kaarle II:sta tuli Monacon herra isänsä kuoleman jälkeen vuonna 1581. Herculeksen kaksi vanhempaa veljeä Francois (1557–1586) ja Horace (1558–1559) kuolivat lapsena. Kaarle II kuoli 34-vuotiaana, ja valtaan nousi 27-vuotias Hercule.
Novgorodin ensimmäinen kronikka
Vanhin versio
Synodikäärö jaetaan kahteen osaan: ensimmäinen osa (arkit 1–118, sivut 15–73) kertoo tapahtumista vuoteen 1234 asti. Sen on kirjoittanut ilmeisesti yksi henkilö (T. V. Gimonin ja A. A. Gippiusin mukaan) ilmeisesti heti vuoden 1234 jälkeen tai 1260-luvulla (B. M. Klossin mukaan). Toinen osa (arkit 119–166, sivut 73–99) kertoo vuosien 1234–1330 tapahtumista, jotka on kirjoitettu muistiin noin vuonna 1330. Niiden jälkeen on erilaisia merkintöjä vuosilta: 1331–1333, 1337, 1345 ja 1352 (arkit 167–169 – sivut 99–100).
Hercule
Hercule avioitui Maria Landin kanssa 15. joulukuuta 1595, ja he saivat kaksi lasta:
Hercule murhattiin vuonna 1604, ja valtaistuimelle nousi hänen kuusivuotias poikansa Honoré, jonka ollessa alaikäinen Monacoa johti sijaisneuvosto, johtajana Frederico Landi. Honoré II sai Espanjalta arvonimen ruhtinas, ja hänen jälkeensä ovat Monacon valtiaat olleet ruhtinaita.
Novgorodin ensimmäinen kronikka
Vanhin versio
Kronikan kirjoitukset:
1000-luvun tapahtumia ei kerrottu kovin paljon ja Nestorin kronikassa niitä on vielä vähemmän. Nestorin kronikasta puuttuu seuraavat tapahtumat (akateemikko Dmitri Lihatsovin huomioita):
Vuoden 1204 kohdalla on lisätty ”Kronikka italialaisten hyökkäyksestä Tsargradiin”. Siellä on kerrottu myös tarkasti Lipitsan taistelusta (arkit 83–86, s. 55–57) sekä Kalken taistelusta (arkit 95–99, s. 61–63) sekä tataarien hyökkäyksistä vuosina 1237–1238 (arkit 121–125, s. 74–77) sekä myös Rakovoren taistelusta (arkit 143–146, s. 85–87). Useat tärkeät tapahtumat puuttuvat vanhimmasta versiosta. Ne on lisätty uudempaan versioon. Vuoden 1240 kohdalla on mainittu Nevan taistelu (arkit 126–127, s.77), mutta hyökkäys Kiovaan on kokonaan poissa näistä teksteistä.
Nuorempi versio
Vanhimmat tekstit: Myöhemmät kopiot:
Kronikan erot verrattuna Komissiolistaan:
Tärkeimmät erot Nestorin kronikkaan on kronikan alkuosassa samanlainen kuin nuoremmissa versioissa. Vuosille 854–963 on mainittu muutama tapahtuma esim: vuonna 6362 (854) Rusin maan perustaminen, vuosi 6428 (920) – Igor Rurikinpojan sotaretki kreikkalaisia vastaan, vuonna 6430 (922) Oleg Viisaan sotaretki kreikkalaisia vastaan sekä Olegin kuolema, vuonna 6453 (945) – Igorin kuolema, 6463 (955) sekä Ruhtinatar Olgan matka Tsargradiin.
Ilmeisesti vanhimman version teksti oli varsin lyhyt, minkä vuoksi nuorempiin versioihin on otettu tapahtumia Nestorin kronikasta hiukan muunneltuina.
Komissiolistassa on seuraavat kronikat: Novgorodin kronikassa on vähän merkintöjä sellaisista tapahtumista, jotka eivät paljon vaikuttaneet itse Novgorodiin, kuten Kulikovon taistelusta vuonna 1380 sekä tataaripäällikkö Tohtamyšin sotaretkistä.
Juhana Toiviainen
Toiviaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Toiviainen ja Anna Vilhelmiina Sihvo. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin reaalilyseosta 1899 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1904 ja maisteriksi 1923. Toiviainen oli myös KHT-tilintarkastaja.
Toiviainen oli matematiikan opettajana eri oppikouluissa Salossa, Käkisalmessa ja Heinolassa. Hän oli Käkisalmen yhteiskoulun rehtorina 1910–1917 ja 1919 sekä Käkisalmen seudun suojeluskuntien esikuntapäällikkönä 1918. Hän toimi Helsingin kaupungin revisionikonttorissa reviisorina 1919–1922 ja vanhempana kirjanpitäjänä 1922–1923. Toiviainen oli sitten Maalaiskuntien liiton toimiston tiliosaston johtajana 1923–1930, Yhteiskunnallisen korkeakoulun rahaopin opettajana 1926–1937 ja Helsingin kaupungin kaupunginreviisorina 1931–1937.
Toiviainen oli kansanedustajana 1920–1922 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan lokakuussa 1920 edistyspuolueen Aarne Sihvon tilalle. Toiviainen oli Käkisalmen kaupunginvaltuuston jäsenenä ja Keskuskauppakamarin tilintarkastajien lautakunnan sihteerinä.
Juhana Toiviainen oli naimisissa vuodesta 1911 opettaja Anna Lyydia Pulkkisen kanssa.
Agiá
Agiá ( < Αγία, Agía, ”Pyhä”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Ponoijoen kalliopiirrokset
Ponoijoen kalliopiirrokset käsittävät noin 110 kuvaa, jotka on hakattu Ponoijoen muinaisiin rantakiviin Kuolan niemimaan keskiosissa Murmanskin alueella Lounais-Venäjällä. Kalliokuvat toi tieteen ulottuville Vladimir Šumkin vuonna 1973.
Kuvakentät on tehty kymmeneen kiveen. Ne on hakattu kiveen tikkaamalla ja kuvat ovat ulkoasultaan melko samanlaisia. Kuva-aiheista on 75% peuroja tai hirviä, 16% ihmisiä ja loput 9% koostuvat aurinkosymboleista, yhdestä käärmeenkuvasta ja joistakin tekeleistä.
Araneus Information Systems
Araneus Information Systems on suomalainen yritys, joka myy satunnaisnumerogeneraattoria ja tarjoaa ohjelmistonkehitykseen liittyviä palveluita. Vuonna 1995 yritys kehitti kahden muun yrityksen kanssa yhteistyössä DNS- palvelinohjelmiston nimeltä NameSurfer. Yrityksen liikevaihto supistui vuosina 2013–2016, mutta kääntyi nousuun 2017. pienoiskuva|none|Valokuva yrityksen satunnaisnumerogeneraattorista.
Ágios Pávlos
Ágios Pávlos (, ”Pyhä Paavali”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
20 Greatest Hits (The Platters)
20 Greatest Hits on kokoelma-albumi yhdysvaltalaisen The Platters -lauluyhtyeen tuotannosta. Kappaleet ovat vuosilta 1955–1964. Levy-yhtiö on Philips. LP-levyn luettelotunnus on 6878 029 ja C-kasetin 7413 029. LP-levyjä on valmistettu Suomessa. Kannen on tällöin valmistanut Kirjapaino E. Kuronen.
Kappaleet
Kappaleiden yhteydessä on levyetiketin mukainen julkaisuvuosi sekä 1950-luvun osalta listasijoitus Yhdysvalloissa sekä kuukausi ja vuosi, jolloin kappale on noussut Top 10 -listalle.
01. Only You – 2:35 (1960) #5 10/1955 02. The Great Pretender – 2:37 (1960) #2 1/1956 03. My Prayer – 2:44 (1960) #1 7/1956 04. It's Magic – 2:30 (1961) 05. Red Sails in the Sunset – 2:20 (1959) 06. Harbour Lights – 3:09 (1960) 07. My Blue Heaven – 2:55 (1959) 08. Love Me Tender – 2:49 (1964) 09. Stormy Weather – 2:32 (1962) 10. She's Mine – 2:21 (1957)
01. Smoke Gets in Your Eyes – 2:37 (1959) #1 12/1958 02. Twilight Time – 2:45 (1960) #1 4/1958 03. I'm Sorry – 2:53 (1959) 04. Remember When – 2:50 (1959) 05. Mack the Knife (Mackie Messer) – 2:45 (1964) 06. Ebb Tide – 2:26 (1959) 07. You’ll Never Know – 1:55 (1961) 08. Sentimental Journey – 2:52 (1963) 09. (You've Got) The Magic Touch – 2:27 (1960) #5 4/1956 10. Heaven on Earth – 2:33 (1960)
No Llores Por Mí
"No Llores Por Mí" on Enrique Iglesiaksen esikoisalbumilta viidentenä julkaistu single. Sen ovat kirjoittaneet Enrique Iglesias ja Roberto Morales, ja tuottanut Rafael Pérez-Botija. Kappale sijoittui Yhdysvaltojen Billboard Hot Latin Tracks -listalla sijalle 28 ja kohosi sijalle yksi kahdeksan viikkoa myöhemmin.
Benjamin Korhonen
Benjamin Korhonen (s. 11. kesäkuuta 2001 Ylivieska ) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Kalevan Pallossa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Seuraura
Korhonen aloitti jääkiekkoilun viisivuotiaana Ylivieskan Jääkarhuissa. Hän muutti perheineen yläasteikäisenä Kuopioon ja Korhonen siirtyi 13-vuotiaana Kalevan Palloon kaudeksi 2014–2015. Kaudella 2016–2017 hän oli joukkueensa paras syöttäjä sekä C-nuorten SM-karsinnoissa 13 syöttöpisteellään että C-nuorten SM-sarjassa 20 syöttöpisteellään. Korhonen edusti myös pudotuspeleissä seuran B2-nuoria, joiden sisäisen pistepörssin voiton hän jakoi Tino Huuskosen kanssa tehoilla 3+3=6. Kaudella 2017–2018 Korhonen oli KalPan B-nuorten paras pistemies tehoilla 18+22=40.
Huhtikuussa 2019 Korhonen teki KalPan kanssa kolmivuotisen SM-liigasopimuksen. Hän aloitti kauden 2019–2020 seuran A-nuorissa. Korhonen oli tehoilla 18+22=40 joukkueen toiseksi paras pistemies Pekka Suhosen jälkeen. Hän pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen SM-liigaottelunsa 10. maaliskuuta 2020 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Korhonen merkittiin KalPan nelosketjun vasempaan laitaan Mikko Virtasen ja Mikko Nuutisen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.08 minuuttia. Korhonen pelasi kauden aikana myös kolme ottelua lainalla Mestis-joukkue Iisalmen Peli-Karhuissa.
Kausi 2020–2021 oli Korhoselle varsinainen tulokaskausi SM-liigassa ja hän pelasi 39 runkosarjaottelua tehopistein 2+4=6 ja kaksi playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Korhonen teki liigauransa avausmaalin 5. helmikuuta 2021 Helsingin IFK:ta vastaan. Jussi Tarvainen valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Kaudella 2021–2022 Korhonen oli Lasse Lappalaisen ohella KalPan ainoa kauden kaikki 60 runkosarjaottelua pelannut pelaaja. Hän teki niissä tehot 4+6=10. Korhonen vahvisti myös KalPan U20-joukkuetta pudotuspeleissä, jotka päättyivät SM-hopeaan. Huhtikuussa 2022 hän teki seuran kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Korhonen teki kaudella 2022–2023 SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 8+8=16. Hän pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla IPK:n Mestis-joukkueessa.
Maajoukkueura
Korhonen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2021, jolloin hän voitti pronssia. Yhteensä Korhonen on pelannut yhdeksän nuorten maaottelua.
Muuta
Korhosen isoveli Jonathan on pelaa hyökkääjänä II-divisioonajoukkue Suonenjoen Kiekko-Karhuissa.
Ágios Stéfanos
Ágios Stéfanos (, ”Pyhä Stefanos”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Magoúla
Magoúla (, ”Poski”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
HMS Nemesis (1910)
HMS Nemesis oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1911 palvelukseenotettu Acorn-luokan hävittäjä ensimmäisessä maailmansodassa.
Frankenchrist
Frankenchrist on Dead Kennedysin studioalbumi vuodelta 1985.
HMS Nemesis (1910)
Valmistus
Alus tilattiin R. W. Hawthorn Leslie and Companyltä Hebburnistä, missä köli laskettiin 24. marraskuuta 1909. Alus laskettiin vesille 9. elokuuta 1910 ja valmistui maaliskuussa 1911.
Palvelus
Alus lainattiin kesäkuussa 1917 keisarillisen Japanin laivastolle, joka nimesi sen Kanraniksi. Alus palautettiin 1919 ja myytiin 26. marraskuuta 1921 romutettavaksi.
Mandevillen matkat
thumb|250px|Piirros John Mandevillesta vuodelta 1459. Mandevillen matkat on keskiaikainen matkakirja, jonka kirjoitti pseudonyymi Jean de Mandeville (oikea nimi ehkä Jean de Bourgogne) noin vuonna 1357. Teos oli kirjoitettu alun perin luultavimmin ranskaksi, ja se käännettiin ennen 1400-luvun loppua useille kielille. Mandevillen matkoista tuli keskiajan lopun luetuin maallinen teos, joka vaikutti merkittävästi länsimaisen maailmankuvan kehitykseen, vaikka sen tarinat olivatkin suurimmaksi osaksi keksittyjä. thumb|[[Incipit 1497-painoksesta]]
John Mandeville väitti syntyneensä Englannissa. Mandevillen matkojen ensimmäinen osa vie hänet Britteinsaarilta Euroopan halki Pyhälle maalle. Teoksen toisessa osassa Mandeville matkaa ympäri maailmaa ja päätyy Kiinaan. Hän näkee lohikäärmeitä, koirankuonolaisia, amatsoneja ja kuvaa lopulta maallisen Paratiisin, vaikka ei itse niin pitkälle itään päässytkään.
Maailmankuvauksensa lisäksi Mandevillen matkojen teemana on ihanteellisten yhteiskuntien esittely ja vertauskuvallinen selostus historian kulusta nykyhetkestä kohti lopun aikoja. Teos käännettiin heti kansankielelle englanniksi, ja se kirjoitettiin usein kursiivilla, mikä viittaa laajaan levinneisyyteen. Käsikirjoituksia on säilynyt yli 300. Kristoffer Kolumbus sai siitä vahvistuksen käsitykselleen maapallon ympäripurjehduksen mahdollisuudesta, ja kirjaan viittasi muun muassa Thomas More Utopiassaan.
Pimeäjärvi
Pimeäjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Parkkuun kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 10,2 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Trapecista
"Trapecista" on Enrique Iglesiaksen esikoisalbumilta kuudentena julkaistu single. Sen on kirjoittanut ja tuottanut Rafael Pérez-Botija. Laulu sijoittui Yhdysvaltojen Billboard Hot Latin Tracks -listalla sijalle kolmetoista, mutta kohosi sijalle yksi kolme viikkoa myöhemmin.
Music (Carole Kingin albumi)
Music on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Carole Kingin kolmas studioalbumi, ja se on ilmestynyt vuonna 1971. Levyn on tuottanut Lou Adler A&M Recordsin kustantamana. Levymerkki on ODE.
Äänittäjänä on toiminut Hank Cicalo apunaan Norm Kinney.
Levykannen on suunnitellut Chuck Beeson ohjaajanaan Roland Young. Valokuvan on ottanut Jim McCrary.
Musiikkikasetteja on valmistanut ja jaellut Precision Tapes Ltd., jonka osoite on ollut A.T.V. House, Great Cumberland Place, London W.1.
Kappaleet
Sivu 1
Sivu 2
Kappaleiden julkaisijat ovat Screen Gems / Columbia Music.
Muusikot
sekä puhallinsektio: puupuhaltimet (B2), huilukvartetti (A5), saksofonit (B3), puupuhallinkuoro (A4)
Eero Ilvonen
Eero Ilmari Ilvonen (16. joulukuuta 1886 Juuka – 3. helmikuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen oppikoulun opettaja ja kirjallisuudentutkija.
Nightingale (Carole Kingin kappale)
Nightingale on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Carole Kingin singlejulkaisu vuodelta 1974. Sen on tuottanut Lou Adler levy-yhtiölle Ode Records. Markkinoinnista on huolehtinut A&M Records.
Eero Ilvonen
Henkilöhistoria
Eero Ilvosen vanhemmat olivat kirkkoherra Johan Henrik  Ilvonen  ja    Alma  Kristina  Hällström ja puoliso vuodesta 1930  Mary  Margareta Achrén. Ilvonen tuli ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1909 ja lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1914. Ilvonen toimi Tampereen reaalilyseon ranskan ja saksan kielen opettajana 1917–1927. Ilvonen teki useita opintomatkoja opiskellessaan maisteriksi ja filosofian tohtoriksi. Hän kävi vuonna 1907 Heidelbergissä, 1908 Pariisissa sekä asui vuosina 1911–1913 Pariisissa. Kesällä 1922 hän teki kahden kuukauden opintomatkan Saksaan tutustuen uusien kielten opetukseen Leipzigin ja Dresdenin oppikouluissa.
Nightingale (Carole Kingin kappale)
Kappaleet
Kääntöpuolen kappale "You're Something New" on Carole Kingin albumilta Wrap Around Joy. Kappaleiden julkaisuyhtiöt ovat Screen Gems / Columbia.
Vânia Fernandes
thumb|Vânia Fernandes euroviisulavalla keväällä 2008. Vânia Fernandes (s. 1985 Funchal) on portugalilainen laulaja.
Tripoli Grand Prix
pienoiskuva|Ratapiirros. Tripoli Grand Prix oli autokilpailu, joka järjestettiin Italian Libyassa Tripolissa 1925–1940. Suola-aavikolle rakennettu hiekkarata oli maailman nopein.
Buick Velite 6
Buick Velite 6 on Buickin vuodesta 2019 lähtien Kiinan markkinoille valmistama ylemmän keskiluokan farmarikorinen hybridi- ja sähköautomalli. Se jakaa perusrakenteensa Chevrolet Menlon kanssa.
Täyssähköinen Velite 6 esiteltiin Shanghain autonäyttelyssä huhtikuussa 2019. Sen sähkömoottorin teho on 114 hevosvoimaa. Ladattava hybridimalli esiteltiin heinäkuussa 2020. Siinä on 1,5-litrainen bensiinimoottori ja 181 hevosvoiman tehoinen sähkömoottori. Voimansiirtona on portaaton CVT-automaattivaihteisto.
Yukonin parlamentti
Yukonin parlamentti on Yukonin territorion paikallisparlamentti.
Historia
Parlamentti lakkautettiin vuonna 1918, koska kultaryntäys oli taantunut ja Yukonin asukasluku oli kutistunut jo vuosia. Seuraavana vuonna perustettiin 3-jäseninen paikallisneuvosto, joka oli toiminnassa toisen maailmansodan päättymiseen saakka. .
Komissaarin virka perustettiin uudelleen vuonna 1948. Vuonna 1979 paikallisparlamentti aloitti toimintansa nykyisessä muodossaan. .
Edustajat
Edustajat valitaan enemmistövaalitavalla (eng. first-past-the-post) ja heidän tulee olla vähintään 18-vuotiaita Kanadan kansalaisia, jotka ovat asuneet vähintään vuoden territorion alueella. .
Edustajien peruspalkka on 81 076 dollaria vuodessa.
Paavo Numminen
Paavo Veikko Numminen (12. maaliskuuta 1894 Kuru – 3. heinäkuuta 1968) oli suomalainen professori, filologi ja suomentaja.
Yukonin parlamentti
Edustajat
Viimeisimmät vaalit pidettiin vuonna 2016 ja suurimmaksi puolueeksi nousi Yukonin liberaalipuolue: pienoiskuva|Parlamentin istuntosali kuvattuna vuonna 2011.
Johan August Florin
Johan August Florin (7. huhtikuuta 1841 Helsinki – 27. joulukuuta 1902 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, lääkintöneuvos ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria
Florinin vanhemmat olivat valtioneuvos August Oskar Wilhelm Florin ja Lovisa Ekebom ja puoliso vuodesta 1877 Lydia Lovisa Carlström. Florin valmistui filosofian maisteriksi 1864 ja lääketieteen lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1868. Hän toimi lääkärinä Helsingissä ja patologisen anatomian ja oikeuslääketieteen dosenttina yliopistossa 1870–1878, hoitaen useita kertoja myös oppiaineensa professuuria, ja sitten lääkintöhallituksessa lääkintöneuvoksena vuoteen 1902 asti. Florin oli Kaskisten edustaja porvarissäädyssä valtiopäivillä 1882.
Leppäjärvi (Ylöjärvi, Kuru)
Leppäjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kurun kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 5,6 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Vankaveden alueeseen (35.312) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,1 metriä mpy.
Vanhankylänjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 12,7 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvessä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Vankaveden alueeseen (35.312) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 95,4 metriä mpy.
Arte
Arte on kansainvälinen ja kaksikielinen yhteisyritys yhtiömuodoltaan eurooppalainen taloudellinen etuyhtymä (ETEY). Pääkieltensä ranskan ja saksan lisäksi Arte tarjoaa osan ohjelmistaan englanniksi, espanjaksi, puolaksi ja italiaksi.
Historia
Ajatus ylikansallisesta eurooppalaisesta televisiokanavasta heräsi 1980-luvun lopulla, kun eurooppalainen yhdentyminen oli muutenkin ottamassa askelia eteenpäin. Vuonna 1988 Ranskan presidentti François Mitterrand ja Länsi-Saksan liittokansleri Helmut Kohl antoivat sille tukensa, minkä jälkeen Ranskan hallitus ja Länsi-Saksan osavaltiot alkoivat valmistella asiaa. Vuonna 1991 perustettiin kolme yhtiötä, Strasbourgissa majaansa pitävä Arte GEIE sekä sen ranskalainen ja saksalainen toimitus Pariisissa ja Baden-Badenissa. Ranskalainen toimitus oli jo vuonna 1986 perustettu Sept (Société d'édition de programmes de télévision), joka nimettiin Arte Franceksi vuonna 2000.
Arte aloitti lähetyksensä 30. toukokuuta 1992 suoralla avajaisjuhlalla Strasbourgin oopperatalosta. Vuonna 1993 Belgian ranskankielinen yleisradioyhtiö RTBF solmi yhteistyösopimuksen Arten kanssa. Pian Arte aloitti yhteistyön myös monien muiden eurooppalaisten yleisradioyhtiöiden kanssa, niiden joukossa suomalainen Yle vuonna 1999.
Saatavuus
Arten lähetyksiä voi vastaanottaa Ranskassa ADSL-laajakaistan kautta, maanpäällisinä digilähetyksinä, kaapelilla ja satelliitilla, Saksassa maanpäällisinä digilähetyksinä, kaapelilla ja satelliitilla, Sveitsissä satelliitilla, ADSL:llä ja kaapelilla, Itävallassa satelliitilla, maanpäällisinä digilähetyksinä, ADSL:llä ja kaapelilla, Belgiassa satelliitilla, ADSL:llä ja kaapelilla, ja muualla Euroopassa sekä Afrikassa satelliitilla. Lisäksi osa ohjelmista on maksutta katsottavissa Arten sivuilta maailmanlaajuisesti.
Petite Ceinture
right|thumb|Petite Ceinture Rue Vitruven kohdalla Pariisin [[20. arrondissementti (Pariisi)|20. arrondissementissa.]] right|thumb|Matkustajajuna Petite Ceinturellä ennen ensimmäistä maailmansotaa Petite Ceinture ("Pieni kehä") oli 32 kilometrin pituinen rautatie, joka kiersi Pariisin ympäri jonkin verran Marsalkkojen bulevardien sisäpuolella. Se avattiin vaiheittain vuosien 1852 ja 1869 välillä, aluksi ainoastaan tavara-, mutta myöhemmin myös henkilö­liikenteelle, lukuun ottamatta Auteuilin ja Boulognen välistä osuutta, Auteuilin linjaa, joka jo vuonna 1854 avattiin henkilö­liikenteelle, mutta oli vuodesta 1867 lähtien vain tavara­liikenteen käytössä.
Alun perin radan nimenä oli Chemin de fer de ceinture ("kehärautatie"). Myöhemmin se sai nimen Petite Ceinture ("pieni kehä") erotukseksi Pariisin ympäri useita kilometrejä ulompana kiertävästä Grande Ceinture -rautatielinjasta ("suuri kehä"). Petite Ceinturen eri osuuksia olivat seuraavat Ranskan rautatieverkon linjat: linja 955000 eli Rapéen–Batignollen linja (, linja 971000 eli Auteuilin linja sekä linja 981000 eli Auteuil-Boulognen–Rapéen linja.
Arte
Organisaatio
Artella on kaksi omistajaa: Arte France (omistajia France Télévisions (45 %), Ranskan valtio (25 %), Radio France (15 %) ja INA (15 %)) ja Arte Deutschland TV GmbH (omistajia ARD (50 %) ja ZDF (50 %)).
Petite Ceinture
Kun Petite Ceinture ei enää voinut kilpailla matkustajista Pariisin metron kanssa, henkilöliikenne suurimmalla osalla siitä lopetettiin 23. heinäkuuta 1934. Kuitenkin Auteuilin linjalla liikennettä jatkettiin vuoteen 1985 saakka. Vuodesta 1988 lähtien osa Auteuilin linjasta on ollut jälleen henkilöliikenteen käytössä ja muodostaa nyt osan RER:n linjaa C.
Myös säännöllinen tavaraliikenne Petite Ceinture -radalla lopetettiin 1990-luvun alussa. Osa radasta on purettu, mutta suurin osa siitä muodostaa yhä virallisesti osan Ranskan rataverkosta, vaikka sillä onkin liikennettä enää vain satunnaisesti tai ei lainkaan.
Historia
Pariisista eri suuntiin johtaneet rautatiet rakennettiin 1800-luvun puolenvälin aikoihin ilman mitään kokonaissuunnitelmaa, joka yhdistäisi eri yhtiöille kuuluneet rautatieasemat toisiinsa.
Noin kymmenen vuoden kuluessa kukin rautatieyhtiö rakennutti omalla kustannuksellaan kaupungin laitamille, silloin vielä suurelta osin rakentamattomalle alueelle oman asemansa:
Vuonna 1841 Pariisin ympärille, muutamia kilometrejä kaupungin silloisten rajojen ulkopuolelle alettiin rakentaa Thiersin puolustusmuureja ja linnoituksia. Tällöin katsottiin huollon kannalta välttämättömäksi, että niin sotilaat kuin aseet ja muut tavarat voitiin kuljettaa linnoituksen eri osista toisille kaupungin sisäpuolitse.
Rautatieyhtiöt olivat vastahakoisia rakentamaan yhdysratoja, mutta Ranskan hallitus määräsi rakennettavaksi Pariisia kiertävän rautatien, jonka linjaus oli lähellä uusia puolustusmuureja kaupungin puolella.
Niinpä 10. joulukuuta 1851 annettiin asetus, jonka mukaan oli rakennettava rautatieyhtyes Batignollesin asemien ja Gare d'Orléansin välille. .
Matti-Juhani Karila
Matti-Juhani Karila (s. 15. elokuuta 1940 Pielisjärvi) on suomalainen kirjailija, käsikirjoittaja ja dramaturgi.
Petite Ceinture
Historia
Rakennustyöt uskottiin rautatieyhtiöiden samana päivänä tekemän sopimuksen mukaan yleisten töiden ministeriölle. Samalla rautatieyhtiöt perustivat syndikaatin, jossa olivat mukana Paris à Rouen-, Paris à Orléans-, Paris à Strasbourg- ja Nord -yhtiöt. Sopimus hyväksyttiin seuraavana päivänä uudella asetuksella.
Matti-Juhani Karila
Karila on tehnyt käsikirjoituksia, dramatisointeja ja sovituksia televisiolle ja elokuviin (muun muassa Simpauttaja, Tuntematon ystävä, Soitannollinen ilta Viipurissa 1918, Sotamies Jokisen vihkiloma, Vetää kaikista ovista, Oi säästöpankin virkailija, oi rakastettuni, Pastorinvaalit, Kuolema savolaiseen tapaan, Yksinäisen miehen juna).
Albán Vermes
Albán Vermes (19. kesäkuuta 1957 Eger – 3. helmikuuta 2021 ) oli unkarilainen uimari ja olympiamitalisti. Hän oli pituudeltaan 190-senttimetrinen ja painoi 80 kilogrammaa. Vermes edusti Unkaria Moskovan kesäolympialaisissa 1980 saavuttaen hopeaa 200 metrin rintauinnissa. Hän saavutti myös 200 metrin rintauinnin EM-hopeaa Rooman EM-kilpailuissa 1983.
Petite Ceinture
Historia
Rakennustöihin palkattiin kaupungin työttömiä. Radan rakensivat viisi rautatieyhtiötä yhdessä, mutta ne saivat lisäksi valtiolta tukea neljä miljoonaa frangia. Voidakseen käyttää hyväksi tätä yhdysraidetta niiden oli muodostettava syndikaatti.
Samaan aikaan Nord ja Paris à Strasbourg -yhtiöt rakensivat varsinaisen Petite Ceinture -radan lisäksi La Chapellen ja La Villetten välille toisenkin yhdysradan, josta siitäkin annettiin asetus 10. joulukuuta 1851.
Yleisten töiden ministeriö ehdotti 9. elokuuta 1852 Compagnie du Chemin de fer de Paris à Saint Germain -yhtiölle sopimusta radan jatkamisesta Batignollesta Auteuiliin. Sopimus hyväksyttiin, ja saman kuun 18. päivänä radan rakentamisesta annettiin asetus.
Rautatieyhtiöt Paris à Saint-Germain, Paris à Rouen, Rouen au Havre, Ouest ja Paris à Caen et à Cherbourg sopivat 30. tammikuuta 1855 yhtiöiden fuusiosta. Fuusio vahvistettiin 2. helmikuuta ja 6. huhtikuuta niiden ja Yleisten töiden ministeriön välisellä sopimuksella ja 7. huhtikuuta annetulla asetuksella. Fuusiossa muodostettu yhtiö sai nimen ''Compagnie des chemins de fer de l'Ouest.
Radan jatkeen rakentamisesta Seinen eteläpuolella eli vasemmalla rannalla päätettiin Napoleon III:n 14. kesäkuuta 1861 vahvistamalla asetuksella.
Radan rakennuskustannukset olivat arviolta 20 miljoonaa frangia. .
Seuraavien vuosien aikana radan eri osuuksien rakentamisesta tehtiin vielä joukko sopimuksia ja annettiin asetuksia. Esimerkiksi 26. heinäkuuta 1864 syndikaatti sopi Pariisin kaupungin kanssa haararadan rakentamisesta La Villetten teurastamoille karjan kuljetusta varten. Tämä sopimus hyväksyttiin keisarin 19. lokakuuta 1864 antamalla asetuksella.
Alun perin Petite Ceinture -radalla oli siis kaksi tehtävää. Sen yhdisti toisiinsa Pariisin eri asemilta eri suuntiin johtavat säteittäiset radat ja mahdollisti tavaroiden siirron radalta toiselle, mutta sillä oli myös sotilaallinen tehtävä Pariisin linnoitusten huoltoreittinä, joka strategisista syistä oli rakennettava linnoitusketjun sisäpuolelle.
Petite Ceinture -rata myötäili Marsalkkojen bulevardeja ja kulki monin paikoin pitkiä viadukteja pitkin, paikoitellen myös tunneleissa. thumb|Syndicat de ceinturen 040-tyypin veturi nro 3
Radan eri osuudet avattiin tavararliikenteelle:
Matkustajaliikenne aloitettiin ensimmäiseksi 24. tammikuuta 1854 Batignollen ja Auteuilin välisellä osuudella, joka tuli tunnetuksi Auteuilin linjana (. Muilla osuuksilla matkustajaliikenne aloitettiin vaiheittain heinäkuun 14. päivästä 1862 lähtien.
Uusi linja sai nopeasti suuren merkityksen. Ranskan ja Preussin sodan aikana sillä kuljetettiin 16. heinäkuuta 1870 – 17. maaliskuuta 1871 välisenä aikana 800 000 sotilasta.
Samalla sota osoitti kuitenkin selvästi, että radan kapasiteetti oli riittämätön. Niinpä Pariisin ulkopuolelle rakennettiinkin toinen, suurempi rengasrata, Grande Ceinture. Se avattiin vuonna 1877, minkä jälkeen tavaraliikenne Petite Ceinture -radalla väheni ja kapasiteettia vapautui henkilöliikenteelle.
thumb|left|Pariisin kartta vuodelta 1898. Petite Ceinture merkitty violetilla. Seinen pohjoispuolella eli oikealla rannalla rata rakennettiin aluksi maanpinnan tasoon. Liikenteen helpottamiseksi sen ja katujen risteyskohdissa tasoristeykset poistettiin vuoden 1889 maailmannäyttelyn edellä rakentamalla itään, varsinkin Cours de Vincennesin kohdalle, noin viisi metriä korkea ratapenger ja kaivamalla rata pohjoisosistaan noin 6–7 metrin syvyyteen.
Vuonna 1896 rataa tuolloin hallinnut yhtiö, Compagnie du Chemin de fer de Cunture, ehdotti Pariisin kaupungille kahden maanalaisen aseman perustamista. Toinen niistä olisi tullut Charonnen ja Ménilmontantin väliseen tunneliin lähelle Place Gambettaa, toinen Ménilmontantin ja Belleville-Villetten väliseen tunneliin lähelle Rue de Bellevillen ja Rue de la Villetten risteystä. Kaupunki piti ehdotusta toteutuskelvottomana suurten kustannusten sekä savun poistamiseksi asemilta tarvittavaan tuuletukseen liittyvien teknisten ongelmien vuoksi sekä lisäksi kannattamattomana. Suunnitelma hylättiin vuonna 1901. Tontti osoitteessa 117 Rue de Belleville, jonka kaupunki oli varannut asemalle, luovutettiin Rothschildin säätiölle, joka vuonna 1904 rakensi siihen vuokra-asuntotalon.
Matkustajaliikenne radalla, Pont-Cardinet'n ja Auteuilin välistä osuutta lukuun ottamatta, päätettiinkin lopettaa maanantaista 23. heinäkuuta 1934 lähtien. . Poikkeuksena oli Auteuilin rata eli Pont-Cardinet'n ja Auteuilin välinen osuus, jossa liikenne jatkui vuoteen 1985 saakka. Lakkautetun junaliikenteen korvaamiseksi perustettiin uusi linja-autolinja, joka vuodesta 1934 lähtien kiersi Pariisin ympäri Marsalkkojen bulevardeja pitkin.
Rautatieyhtiöiden 27. elokuuta 1934 tekemän sopimuksen mukaisesti Petite Ceinture -radan syndikaatti lakkautettiin. Compagnie des chemins de fer du Nord sai hallintaansa koko radan lukuun ottamatta Auteuilin linjaa sekä lisäksi Courcellesin yhdysraiteen. Järjestely hyväksyttiin samana vuonna 23. lokakuuta annetulla asetuksella.
Auteuilin viadukti, kaksitasoinen yhdistetty rautatie- ja katusilta, joka ylitti Seinen ja johti 15. arrondissementista Rue Victorilta 16. arrondissementtiin Porte d'Auteuilille, purettiin vuonna 1962. Sen tilalle rakennettiin yksitasoinen katusilta, Pont du Garigliano. Täten rataverkon eteläisen ja läntisen osuuden välinen yhteys katkesi.
thumb|Vuonna 1964 valmistunut Petite Ceinture -radan ja [[Gare des Invalidesille johtavan radan välinen yhdysraide France Télévisionsin toimitalon edessä.]]
1970-luvulta lähtien radalla kokeiltiin automatosoitua ARAMIS -liikenteen­ohjaus­järjestelmää. Radalle suunniteltiin myös raidetaksiliikennettä tai myöhemmin eräänlaista automatisoitua pienoismetroa, joiden oli määrä palvella vuodeksi 1989 suunniteltua, mutta peruutettua maailmannäyttelyä tai mahdollisesti vuoden 2000 olympiakisoja, joita Pariisikin aikoi hakea. Grenellen tavara-asemalle rakennettiin tekninen tutkimuskeskus. Kun hanke hylättiin, laitos purettiin.
Näissä kokeissa saatuja tuloksia käytettiin hyväksi suunniteltaessa automatisoitua VAL-junaliikennettä, joka otettiin käyttöön useissa Ranskan kaupungeissa. Pariisin seudulla sellainen on Orlyval, joka yhdistää RER:n B-linjan Orlyn lentoasemaan.
RATP vuokrasi vuosiksi 1994–1998 lyhyen osuuden radasta Pariisin 13. arrondissementissa. Sillä kokeiltiin liikenteen automatisointia Meteor -projektin yhteydessä. Saatuja kokemuksia käytettiin hyväksi rakennettaessa Pariisin metron linja 14. Kokeilun päättyessä väliaikaiset rakennelmat purettiin ja rataosuus palautettiin ennalleen.
Nykyisin radasta noin 60 % on ulkoilmassa, osittain korotettuna penkereille tai viadukteille, ja loput 40 % maan alla, katettuna tai tunnelissa.
Liikenne
thumb|Petite Ceinture -radan aikataulu toukokuussa 1914 Vuonna 1855 Petite Ceintureä pitkin kuljetettiin 780 000 tonnia tavaraa. Tästä 20 000 tonnia oli paikallisliikennettä, loput Pariisin läpi kulkenutta liikennettä.
Matkustajaliikenne aloitettiin 14. heinäkuuta 1862 Batignolles'n ja Clichyn sekä La Rapéen ja Bercyn välillä, ja vähitellen se laajennettiin koko radalle. Matkustajamäärä kasvoi 5 miljoonasta vuonna 1878 aina 39 miljoonaan vuonna 1900, jolloin se oli suurimmillaan, mihin osaltaan vaikutti Pariisissa samana vuonna pidetty maailmannäyttely.
Tämän jälkeen matkustajamäärät vähenivät sitä mukaa kun Pariisin metron ja Nord-sud -linjat rakennettiin. Vuonna 1931 pidetyn siirtomaanäyttelyn yhteydessä rataa tosin parannettiin avaamalla uusi asema, Claude Decaen, mutta matkustajamäärät eivät edelleenkään kääntyeet nousuun.
Rataa hallinnoinut Syndicat de la Ceinture joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Rata yritettiin useita kertoja tuloksetta siirtää Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris -yhtiölle (CMP), joka tuohon aikaan ylläpiti Pariisin metroa. Vuonna 1934 Ranskan hallitus päätti Syndicat de Ceinturen toivomuksesta, että matkustajaliikenne lakkautettiin 23. heinäkuuta alkaen.
Petite Ceinture -radan länsiosa Gare de Pont-Cardinet'n ja Auteuilin välillä pysyi kuitenkin matkustajaliikenteen käytössä vuoteen 1985 saakka, jolloin alettiin rakentaa RER-linjan C pohjoista haaraa, joka valmistui vuonna 1988. Radan Pont-Cardinet'n ja Pereire-Levalloisin välistä osuutta ei liitetty C-linjaan. Sen sijaan sitä pitkin liikennöitiin heinäkuuhun 1996 saakka erillisenä rautatielinjana, kunnes se korvattiin linja-autolla.
Korvaava auto- ja raitioliikenne
Nykyisen Régie Autonome des Transports Parisiensin (RATP) edeltäjä, Société des transports en commun de la région parisienne aloitti välittömästi liikenteen uudella linja-autolinjalla, joka kiersi Pariisin ympäri Marsalkkojen bulevardeja pitkin ja jonka tunnuksena käytettiin linjanumeron sijasta kirjaimia PC. Tämän linjan liikenne oli vuonna 1944 toisen maailmansodan vuoksi jonkin aikaa keskeytyksissä, mutta muutoin sitä jatkettiin siihen saakka, kunnes se 1. lokakuuta 1999 korvattiin kolmella linjalla, PC1, PC2 ja PC3. siihen saakka, kunnes sen 2010-luvulla korvasi raitiolinja T3.
16. joulukuuta 2006 otettiin käyttöön raitiolinja T3, joka tunnetaan myös nimellä Maréchaux sud. Se muutettiin 15. joulukuuta 2012 linjaksi T3a, samalla kun avattiin linja T3b, Maréchaux est.
Tavaraliikenne vuoden 1934 jälkeen
Heinäkuusta 1934 lähtien Petite Ceinture -radalla oli vain tavaraliikennettä.
Radan eteläosa palveli vuoteen 1976 saakka Citroënin tehtaita Grenellessä (nykyisen Parc André-Citroënin paikalla) sekä Vaugirardin metrovarikkoa ja teurastamoja vuoteen 1979. Paris-Gobelinsin tavara-asema 13. arrondissementissa oli käytössä vuoteen 1991 saakka.
Radan pohjois- ja itäosia käytettiin 1980-luvulle saakka junien siirtoon asemalta toiselle. Tavaraliikenne jatkui 1990-luvun alkuun saakka.
Hallinto
Petite Ceinture-linjaa ylläpiti alun perin erityinen osakeyhtiö. Sitä hallinnoi syndikaatti, johon kuului kaksi edustajaa kustakin perustajayhtiöstä. Syndikaatti perustettiin virallisesti 22. tammikuuta 1853, mutta yhtiön yhtiöjärjestys on monimutkaisempi, sillä finanssikysymysten ja muotovirheiden vuoksi Ranskan valtioneuvosto ei aluksi laillistanut yhtiötä.
Asemat
Seuraavat Petite Ceinture -radan asemat olivat aikoinaan matkustajaliikenteen käytössä:
Asemat myötäpäivään luettuna lännestä alkaen :
Henkilöliikenteen asemien lisäksi radan varrella oli viisi paikallisliikenteen tavara-asemaa:
Lisäksi sen varrella oli kaksi järjestelyratapihaa: sekä kaksi vain karjan kuljetukseen tarkoitettua asemaa:
Sillat
Petite Ceinture -rataan liittyy 36 siltaa. Niistä 36 on alikulkusiltoja, joissa rautatie ylittää kadun, ja 25 ylikulkusiltoja, joissa katu ylittää rautatien.
Nykytila
thumb|Petite Ceinturen raiteet nähtynä Rue des Meuniers'n jalankulkusillalta [[12. arrondissementti (Pariisi)|12. arrondissementissa.]] thumb|Petite Ceinturen raiteet [[13. arrondissementti (Pariisi)|13. arrondissementissa lähellä Maison Blanchea.]] thumb|Avenue de Saint-Ouenin asema [[18. arrondissementti (Pariisi)|18. arrondissementissa.]] Radan nykyisin jäljellä oleva osuus on 23 kilometrin pituinen ja ulottuu Gare Saint-Lazarelle johtavalta radalta, läheltä Porte de Clichytä Pariisin pohjoisrajalla, Pariisin itäosien kautta Gare des Invalidesille johtavalle radalle Pariisin etelärajalle.
Radan läntinen osa on purettu. Sen aikoinaan viemästä maa-alueesta sen omistaja, Réseau ferrée de France (RFF) on tehnyt Pariisin kaupungin kanssa sopimuksen, jolla kaupunki on saanut alueen käyttöönsä ensin määräajaksi. Kesäkuussa 2007 kaupunki osti alueen RFF:ltä. Sen jälkeen perustettiin toimikunta, jonka toimesta alue kunnostettiin. Entiselle ratalinjaukselle, joka käsittää 10 metrin levyisen maakaistaleen, rakennettiin 1,3 kilometrin pituinen yleinen kävelytie, "luontopolku", joka johtaa etelästä Boulevard de Montmorencyltä läheltä Porte d'Auteuiliä entiselle Gare de Passy-la-Muettelle saakka.
Boulevard Victorin luona oleva yhdysraide, joka tunnettiin myös nimellä "Point X" ("X-piste"), katkaistiin muutamaksi kuukaudeksi ja avattiin jälleen vuoden 2007 alussa, kun raitiolinjaa T2 jatkettiin Porte de Versaillesille, minkä jälkeen linjan jatke osittain kulkee aivan Boulevard Périphériquen vieressä.
Rautatielinjauksen sisäpuoleinen raide on katkaistu kunnostustöiden muutaman metrin pituudelta myös Rue Maninin ja Rue de Criméen risteyksen luona, jotta saatiin tilaa uudelle tukipylväälle.
Petite Ceinture -rataan liittyy joitakin arkkitehtonisesti huomattavia rakennelmia, jotka on pidetty kunnossa tai kunnostettu. Avenue de Flandren yli johtavaa siltaa levennettiin vuonna 2006. Vuonna 2007 SNCF, joka nykyisin hallinnoi rataa, tilasi tutkimuksen rakenteiden nykytilasta voidakseen arvioida, kuinka paljon niiden kunnostaminen maksaa.
Radanvarsialueet ovat paikoitellen olleet roskien ja jätteiden vallassa. Toisaalta kun rata ei ole juuri käytössä eikä yleisöllä myöskään ole pääsyä rata-alueelle, sen kasvillisuus on villiintynyt ja nykyisin siellä kasvaa monia harvinaisiakin kasveja. Lisäksi eräässä lähellä Porte de Vanvesia olevassa tunnelissa pesii yli 1500 Pipistrellus -suvun lepakkoa, enemmän kuin missään muualla Île-de-Francen alueella. Radanvarsialueella katsotaankin nykyisin olevan huomattava merkitys biodiversiteetin kannalta.
Entisen Gare des Meuniersin eli Gare Rue Claude-Decaenin välisestä, Rue des Meuniers'n ja Rue Claude-Decaenin välillä olevasta osuudesta Jean-Claude Varin on tehnyt viranomaisten kanssa virallisen sopimuksen, että kuvataiteilijoilla on pääsy radalle maisemamaalausta varten.
Pääsy radalle
Asiattomien pääsy radalle on kielletty 22. maaliskuuta annetun ja 10. kesäkuuta 1969 annetun asetuksen nojalla, ja suurin osa radasta on eristetty ympäristöstään aidalla tai muurilla, jotka kuitenkaan eivät ole estäneet joitakuita graffitimaalareita tai muutoin uteliaita pääsemästä radalle. Itse asiassa sen maanalaisilla osuuksilla onkin luvattomasti käynyt enemmän ihmisiä kuin millään muulla yleisöltä suljetulla maanalaisella paikalla Pariisissa. Vuodesta 2015 sen varrella Rue Belliardin kohdalla on majaillut joukko romaneja
Neljä osuutta radasta on kuitenkin avattu yleisölle:
Paikoitellen 12., 14., 17. ja 18. arrondissementeissa aivan radan vieressä on lisäksi yleisölle avoimia, puuistutuksin varustettuja jalankulkuteitä, jotka muodostavat osan Pariisin laitaosien nykyisestä viheralueverkosta. Sitä paitsi 17. arrondissementissa rata kulkee lähes kaksi kilometriä Boulevard Pereire -nimisen puistokadun alla. Alun perin tämä rataosuus, joka on edelleen käytössä osana RER C -injaa, kulki kuilussa keskellä katua, mutta jo vuonna 1889 kuilu peitettiin kannella ja katutasossa paikalla on nykyisin puistokäytävä, Promenade de la Pereire.
Pariisin kaupungin hanke Petite Ceinturen "takaisinvaltaamiseksi"
Pariisin kaupunki ja SNCF ovat yhtä mieltä siitä, että rata on säilytettävä ja että sen alueella ei ole suoritettava sellaisia peruuttamattomia muutoksia, joiden jälkeen sitä ei enää voitaisi tarvittaessa palauttaa rautatieliikenteen käyttöön. Alustavan sopimuksen mukaan SNCF luovuttaa korvauksetta jotkut osat radasta Pariisin kaupungin käyttöön, joka vuorostaan sitoutuu pitämään kunnossa alueet, jotka mahdollisesti avataan yleisölle.
Vuoden 2015 lopulla käynnistettiin monivuotinen hanke, jonka tarkoituksena kaupungin tiedotteen mukaan on avata mahdollisimman monet osuudet radan varresta jalankulkijoille ja ottaa ne yleiseen käyttöön, kuitenkin biodiversiteettia kunnioittaen ja tavalla, joka tekee tarvittaessa mahdolliseksi palauttaa rata liikenteen käyttöön. Tarkemmat suunnitelmat laaditaan yhdessä pariisilaisten sekä hankkeeseen osallistuvien tahojen kanssa. Niihin osallistuvat arrondissementtien viranomaiset yhdessä asukkaiden kanssa.
Näin toteutetaan kevyitä ja purettavissa olevia järjestelyjä, joilla voidaan muodostaa viherkäytäviä ja kävelyteitä sekä saada tilaa kulttuuri- ja urheilutapahtumille. Pariisin määri Anne Hidalgon mukaan radan varrelle voidaan mahdollisesti perustaa myös ravintoloita, elokuvateattereita ja yökerhoja.
Ranskan kommunistinen puolue (PCF) pitää valitettavana, ettei Petite Ceinture -rataa käytetä henkilö- eikä tavaraliikenteeseen, vaikka kaupunki on ryhtynyt toimenpiteisiin ilman saastumista vastaan. Kaupunki päätti kuitenkin jo kauan sitten rakentaa raitiolinja Marsalkkojen bulevardeille sen sijaan että Petite Ceinture -rata otettaisiin uudestaan käyttöön. Tätä on perusteltu sillä, että Petite Ceinture kulkee monin paikoin aivan vierestä asuintalojen ohi ja vilkas rautatieliikenne alentaisi asumisviihtyvyyttä.
Sitä vastoin Union pour un mouvement populaire (UMP) on ehdottanut, että rata purettaisiin ja paikalle rakennettaisiin Pariisia kiertävä jatkuva pyörätie.
Istutettu kävelytie
Radan paikalle on ehdotettu samantapaista kävelytietä, jollainen jo nyt on Coulée verte René-Dumont entisen Place de la Bastilleen johtaneen radan paikalla. Radan haltija RFF on neuvotellut asiasta Pariisin kaupungin kanssa. Pariisin kunnallisneuvosto hyväksyi asiaa koskeneen sopimuksen keväällä 2006, mutta sitä ei ole koskaan toteutettu, vaikka se otettu tavoitteeksi myös Pariisin liikennettä koskevaan, helmikuussa 2006 laaditussa suunnitelmassa.
Tammikuussa 2016 yleisölle avattiin toinen, 13 600 neliömetrin laajuinen alue entisen Place de Rungisin aseman läheisyydessä. Sinne pääsee Rue de läInterne-Loebilta.
Pariisin vihreät valtuutetut vaativat Petite Ceinturen rata-alueen muuttamista vihervyöhykkeeksi. Täten Pariisin rajojen sisäpuolella olevien viheralueiden yhteenlaskettu pinta-ala kasvaisi 10 prosenttia.
Pyörätie
Parsiin 7. ja 15. arrondissmenttien pyöräilijöiden järjestö on ehdottanut, että rautatielinja muutettaisiin Pariisia kiertäväksi jatkuvaksi pyörätieksi. Tämä muusta liikenteestä erotettu pyörätie olisi turvallinen, koska se ei missään leikkaisi autoteitä samassa tasossa eikä toisaalta myöskään häiritsisi jalankulkijoita. Pyöräilijöiden kannalta reitillä olisi myös se etu, ettei sillä missään kohdassa ole kovin jyrkkiä rinteitä. Paikkoihin, joissa radan ja sen ylittävän tai alittavan kadun välinen korkeusero on liian suuri rampin rakentamiseksi, rakennettaisiin hissi polkupyörien siirtoa varten. Radan entisille asemille perustettaisiin kaupunkipyöräjärjestelmän (Vélib) asemat.
Metro-, raitio- tai kevytmetrolinja tai tavaraliikennerata
thumb|ARAMIS-hankkeen koealue vuonna 1986 entisen Gare de Grenelle-marchandises'in paikalla
1970- ja 1980-luvuilla Pariisissa käynnistettiin ARAMIS-hanke, jossa suunniteltiin automatisoitua raideliikennettä. Siinä yhteydessä Petite Ceinture -radalle ehdotettiin joko raidetaksi- tai automatisoitua kevytmetroliikennettä. Grenellen tavara-asemalle rakennettiin tekninen tutkimuskeskus. Kun hanke hylättiin, laitos purettiin.
Kun raitiolinjaa T2 päätettiin jatkaa Porte de Versaillesille, yhtenä vaihtoehtona olisi, että linja olisi kulkenut vanhaa Petite Ceinture -ratalinjaa pitkin Rue de Vaugiradille tai mahdollisesti Porte d'Ivryyn saakka. Lopulta sille kuitenkin valittiin toinen linjaus.