cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henning Mankell
Elämäkerta
Mankell suunnitteli kirjailijan uraa jo nuorena mutta oli kiinnostunut myös teatterista. Hän jätti lukion kesken, työskenteli vajaan vuoden verran Pariisissa yrityksessä, joka puhdisti ja korjasi klarinetteja ja saksofoneja, ja kaksi vuotta merimiehenä. Hän asui norjalaisen avovaimonsa kanssa 1970-luvulla kaksi vuotta Sambiassa. Vuonna 1986 Mankell kutsuttiin vierailulle Teatro Avenidaan Mosambikiin. Hän alkoi työskennellä sen palveluksessa ja asui yli 25 vuotta osittain Maputossa. Hän toimi teatterissa ohjaajana ja taiteellisena johtajana. Monet Mankellin romaaneista sijoittuvat Afrikkaan ja kertovat afrikkalaisista elämäntavoista ja Afrikan ongelmista; esimerkiksi jännitysromaani Leopardin silmä tapahtuu Sambiassa. Myös Ruotsissa Mankell oli 1970- ja 1980-luvulla erilaisissa teatteriin liittyvissä tehtävissä eri paikkakunnilla: näytelmäkirjailijana, dramaturgina, ohjaajana ja teatterinjohtajana.
Mankell kirjoitti ensimmäisen Wallander-dekkarinsa Kasvoton kuolema vuonna 1991 Ruotsiin paluunsa jälkeen oltuaan tavallista pidempään Afrikassa. Hänen mielestään rasismi ja ksenofobia olivat lisääntyneet Ruotsissa, ja hän päätti kirjoittaa ilmiöstä rikosromaanin muodossa. Tästä alkoi Wallander-kirjasarja, joka ei aluksi ollut suuri menestys. Wallander-kirjat kuitenkin menivät Ruotsissa paremmin kaupaksi kuin Mankellin aiemmat teokset. Suuri kansainvälinen läpimurto tapahtui vuonna 1998, ja käännösten myötä Mankellista tuli vähitellen miljonääri.
Vuonna 2012 ilmestyi tanskalaisen Kirsten Jacobsenin Mankellista kertova Mankellin haastatteluihin perustuva kirja, joka on julkaistu suomeksi nimellä Mankell. Tammikuussa 2014 Mankell kertoi sairastavansa syöpää. Hänellä oli kasvain niskassa ja toisessa keuhkossa. Hän piti sairastumisestaan ja hoidoista päiväkirjaa, joka julkaistiin Göteborgs-Postenissa ja suomeksi Helsingin Sanomissa. Välillä hoidot näyttivät tehonneen, ja Mankell uskoi kestävän vielä vuosia ennen kuin sairaus nujertaisi hänet. Hän suunnitteli tulevaisuuttaan ja aikoi kirjoittaa vielä lisää kirjoja. Mankell kuitenkin kuoli 5. lokakuuta 2015 varhain aamulla nukkuessaan.
Poliittinen aktiivisuus
Nuoruudessaan Mankell oli mukana radikaaleissa äärivasemmistolaisissa liikkeissä. Hän osallistui Vietnamin sodan, Portugalin siirtomaasotien ja Etelä-Afrikan apartheid-politiikan vastaiseen toimintaan. 1970-luvulla Mankell asui Norjassa ja oli avioliitossa norjalaisen naisen kanssa, joka oli maolaisen puolueen jäsen. Mankell osallistui aktiivisesti puolueen toimintaan, vaikka ei liittynyt puolueen jäseneksi. Vuonna 2008 ilmestyneessä romaanissaan Kiinalainen Mankell käsittelee perusteellisesti Kiinan historiaa ja länsimaista maolaisliikettä.
Toukokuussa 2010 Mankell oli mukana Ship to Gaza -järjestön Mavi Marmara -avustuslaivassa, joka yritti murtautua Israelin saarron läpi Gazaan. Israelin joukot kuitenkin nousivat alukseen kansainvälisillä vesillä ja surmasivat yhdeksän mielenosoittajaa.
Liiketoimintaa ja hyväntekeväisyyttä
Mankell perusti vuonna 2001 yhdessä kustantaja Dan Israelin kanssa kustantamon Leopard förlagin. Kustantamo julkaisee yhteiskunnallista kirjallisuutta, historiateoksia ja kaunokirjallisuutta 10–15 kirjaa vuodessa. Mankell oli sijoittanut omaisuuttaan neljään muuhunkin yritykseen, joissa hän oli myös hallituksen jäsenenä.
Mankell tunnettiin erilaisten hyväntekeväisyysprojektien tukemisesta. Hän muun muassa lahjoitti 15 miljoonaa Ruotsin kruunua (noin 1,5 miljoonaa euroa) SOS-lapsikylän rakentamiseksi Mosambikiin. Hän lahjoitti pois puolet tuloistaan. Dan Israel arvelee Mankellin perinnön menevän stipedirahastoihin ja vastaaviin kohteisiin.
Perhe
Henning Mankell oli kolme kertaa naimisissa. Hänellä on yksi biologinen lapsi, vuonna 1980 syntynyt Jon Mankell, joka on työskennellyt elokuvatuottajana. Mankell toimi isäpuolena norjalaisen vaimonsa kolmelle pojalle.
Mankellin viimeinen puoliso oli ohjaaja Eva Bergman, joka on elokuvaohjaaja Ingmar Bergmanin tytär. Mankell vietti paljon aikaa appensa kanssa, joka pyysi häntä kirjoittamaan itsestään. Mankell tekikin käsikirjoituksen Bergmanista kertovaan televisiosarjaan, joka valmistunee lähivuosina.
Palkinnot
Mankell sai kirjoistaan useita palkintoja:
Elokuvia ja televisiosarjoja
Norjalainen neliosainen jännityssarja Seuraaja valmistui 1999. Käsikirjoitus oli Mankellin, mutta Kurt Wallanderia tässä sarjassa ei nähty – sarja tapahtui Mosambikissa. Televisiosarja Labyrinten esitettiin vuonna 2000 Ruotsissa televisiossa, ja sarjasta muokattu romaani ilmestyi samana vuonna (suomennettu nimellä Savuna ilmaan 2010).
Mankell on kirjoittanut yhdessä Jan Guilloun kanssa kahdeksanosaisen rikossarjan Talisman (2003), jossa Wallander on mukana (häntä näyttelee Lennart Jähkel). Mankellin ideoiden pohjalta on myös käsikirjoitettu kaksi Rikospaikalla-elokuvasarjan jaksoa, joissa molemmissa on pääosassa Axel Milbergin esittämä komisario Klaus Borowski.
32-osainen Wallander-sarja (2005–2013) perustuu Mankellin suunnittelemiin juoniin, joiden pohjalta muut ovat tehneet käsikirjoitukset (kaksi perustuu Wallander-kirjoihin). Wallanderia esittää sarjassa Krister Henriksson. Aiemmin kirjojen pohjalta tehdyissä elokuvissa Wallanderin roolissa on Rolf Lassgård.
Ampumahiihdon maailmancup 2023–2024
Ampumahiihdon maailmancup 2023–2024 on maailmancupin 47. kausi, joka alkaa 25. marraskuuta 2023 Ruotsin Östersundista ja päättyy 17. maaliskuuta 2024 Kanadan Canmoreen.
Kilpailukalenteri
Kauden kilpailuohjelmaan kuuluu yhdeksän tavallista kilpailuviikonloppua sekä Tšekin Nové Město na Moravěssa järjestettävät maailmanmestaruuskilpailut. Kansainvälinen ampumahiihtoliitto (IBU) julkaisi kauden alustavan kilpailukalenterin 11. helmikuuta 2021. Sveitsin Lenzerheide järjestää kaudella ensimmäistä kertaa ampumahiihdon maailmancupin osakilpailuja. Aiemmin se on järjestänyt mm. ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2020.
Partaharju
Partaharjun toimintakeskus on monipuolinen kristillinen varhaisnuorisotyön keskus. Partaharju sijaitsee kahdeksan kilometrin päässä Pieksämäen keskustasta Salvonen-järven rannalla, nimensä mukaisesti harjulla.
Alue on perustettu leirikeskukseksi vuonna 1948. Vuosien saatossa se on kehittynyt varhaisnuorisotyön keskukseksi, jossa ovat toimineet muun muassa Suomen Poikien ja Tyttöjen Keskuksen eli PTK:n keskustoimisto, JiiPee-lehden toimitus, Partaharjun kansanopisto ja Partaharjun leirikylä. Vuoden 2021 alusta toimintakeskus siirtyi yrityspohjaiseksi majoitus- ja tapahtumapalveluita tarjoavaksi Partaharjukeskukseksi.
Vuosittain Partaharjulla käy noin 8 000–9 000 henkilöä. Suurimpia vuosittaisia tapahtumia ovat varhaisnuorten leirit kesäisin.
Alueen koko on noin 34 hehtaaria.
Ristikiven kirkko
Ristikiven kirkko on vuonna 1971 valmistunut, hirsiseinäinen mutta katoton ulkoilmakirkko Partaharjulla. Kirkko on saanut nimensä paikalta löytyneestä isosta kivestä, jossa on ristikuvio. Ristikiven syntyhistoria ulottuu geologisen arvion mukaan noin 1 800 miljoonaa vuotta taaksepäin. Arvion mukaan se on ollut löytöpaikassaan noin 10 000 vuotta.
Kirkon seinien sisällä kasvaa seitsemän puuta. Kirkkoon mahtuu noin 400 henkilöä.
Partaharjun opisto
Partaharjun opisto oli Partaharjun toimintakeskuksen yhteydessä toiminut kansanopisto, jossa koulutettiin nuoriso- ja vapaa-ajan ohjaajia. Vuoden 2013 lopussa Partaharjun opiston toiminta päättyi. Samalla vastuu nuoriso- ja vapaa-ajan ohjaajien koulutuksesta Pieksämäellä siirtyi Seurakuntaopistolle.
62.34583°N, 27.21667°W
Euroopanhumalapyökki
Euroopanhumalapyökki (Ostrya carpinifolia) on humalapyökkien (Ostrya) suvun ainoa Euroopassa luonnonvaraisena kasvava laji.
Levinneisyys
Euroopanhumalapyökkiä kasvaa eteläisessä ja kaakkoisessa Euroopassa sekä Lähi-idässä Libanonissa, Italiassa, Ranskassa, Itävallassa, useissa Balkanin maissa, eteläisessä Sveitsissä sekä Turkissa.
Käyttö
Euroopanhumalapyökin puuaines on hyvin kovaa ja raskasta, ja sitä on perinteisesti käytetty työkalujen kuten käsihöylien valmistukseen. Joidenkin päiväperhoslajien toukat käyttävät humalapyökkien lehtiä ravintonaan.
Pegatron
Pegatron Corporation on taiwanilainen elektroniikkaa valmistava yritys, joka kehittää pääasiassa tietotekniikkaa, viestintää ja kulutuselektroniikkaa merkkivalmistajille. Pegatron oli ennen osa AsusTeK Computeria, mutta se on vuodesta 2008 lähtien eriytetty siitä omaksi yhtiökseen. Pegatron myös kehittää, suunnittelee ja valmistaa tietokoneiden oheislaitteita ja komponentteja. Pegatronin päätuotteita ovat kannettavat tietokoneet, netbook-tietokoneet, pöytätietokoneet, pelikonsolit, kannettavat laitteet, emolevyt, näytönohjaimet ja LCD-televisiot sekä laajakaistaviestintätuotteet, kuten älypuhelimet, digisovittimet ja kaapelimodeemit.
Katherine Anne Porter
Katherine Anne Porter (15. toukokuuta 1890 Indian Creek, Texas, Yhdysvallat – 18. syyskuuta 1980 Silver Spring, Maryland, Yhdysvallat ) oli Pulitzer-palkittu yhdysvaltalainen kirjailija, toimittaja, esseisti, novellisti ja poliittinen aktivisti. Hänen teoksensa Narrilaiva vuodelta 1962 oli ilmestymisvuonnaan myyntilistan kärjessä Yhdysvalloissa, mutta vielä enemmän kiitosta kriitikoilta hän on saanut novelleistaan. Teoksissaan hän käsittelee synkkiä aiheita, kuten petosta, kuolemaa ja ihmisen pahuuden alkulähdettä. Porteria on kunnioitettu 1990 Texasissa, jossa hänen kotiseutunsa Brown County on saanut Recorded Texas Historic Landmarkin numeron 2905.
Porterin novellikokoelma ”The Collected Stories of Katherine Anne Porter” sai vuonna 1965 Pulitzer-palkinnon.
Vokseli
Tyypillinen sovellusala, jossa esiintyy vokseleita, on kolmiulotteinen lääketieteellinen kuvantaminen, esimerkiksi tietokonetomografia tai magneettikuvaus. Näissä sovelluksissa kuvantamislaitteen ihmiskehosta tuottama kuva-aineisto luonnostaan muodostaa kolmiulotteisen matriisin, joka koostuu vokseleista. Jotta kuvia voidaan tarkastella kaksiulotteisella näytöllä, niistä rekonstruoidaan kaksiulotteisia esityksiä. Tavallisimmat esitystavat ovat leikkauspinta eli poikkileikkauskuva, pintarekonstruktio ja maksimi-intensiteettiprojektio. Esityskuva voidaan rekonstruoida halutusta kuvakulmasta ja kohdasta. Näin samasta materiaalista voidaan luoda halutun suuntaisia leikesarjoja ja kohdetta voidaan katsella eri suunnista.
Kolmiulotteista kuva-aineistoa voi periaatteessa tarkastella myös kolmiulotteisella näytöllä, tai kuva-aineistosta voidaan muodostaa stereogrammi.
Vektorigrafiikkaan ja kaksiulotteiseen pikseligrafiikkaan verrattuna kolmiulotteisen vokseligrafiikan käsittely on raskasta, koska kuva-alueen vokselien lukumäärä on verrannollinen kuvaresoluution kuutioon, kun taas  pikseligrafiikassa yhden kuvan pikselimäärä on verrannollinen resoluution neliöön. Esimerkiksi resoluutioltaan 1000 x 1000 x 1000 kolmiulotteinen vokseliesitys vie raakamuodossa yhtä paljon muistia kuin 1000 kappaletta kaksiulotteista 1000 x 1000 pikselin kuvaa. Tämän vuoksi graafisten vokselimallien resoluutio on usein varsin rajoitettu.
Aborym
Aborym on italialainen industriaalinen black metal -yhtye, joka perustettiin vuonna 1991. Itse yhtye kuvaa tyyliänsä "black alien industrial metalliksi". Emperorista tuttu Bård Faust liittyi Aborymin rumpaliksi ennen uusimman albumin, Generatorin, äänityksiä. Sitä ennen Aborymin levyillä käytettiin rumpukonetta. Yhtyeen vokalisti oli ennen uusinta albumia Attila Csihar, joka tunnetaan muun muassa Mayhemin laulajana.
Risto M. Nieminen
Risto Matti Nieminen (s. 14. toukokuuta 1948 Helsinki) on Aalto-yliopiston fysiikan professori (emeritus) ja tieteen akateemikko. Hänen tutkimusalueensa on kondensoituneen aineen ja materiaalien fysiikka, erityisesti teoreettisten ja laskennallisten menetelmien soveltaminen monimittakaavaisessa materiaalien mallinnuksessa.
Tieteellinen ura
Risto Nieminen opiskeli teknillistä fysiikkaa Teknillisessä korkeakoulussa ja Cambridgen yliopistossa ja suoritti tohtorin tutkinnon vuonna 1975. Hän oli post-doc-tutkijana NORDITA-instituutissa Kööpenhaminassa 1975–1977. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston fysiikan apulaisprofessoriksi vuonna 1978. Hän toimi vierailevana professorina Cornell-yliopistossa Yhdysvalloissa 1979–1980 ja 1986–1987. Hän siirtyi professoriksi Teknilliseen korkeakouluun (myöhemmin Aalto-yliopisto) vuonna 1988 ja sai Aalto-professorin arvon vuonna 2010. Risto Nieminen oli Suomen Akatemian akatemiaprofessori vuosina 1997–2008 ja toimi laskennallisen nanotieteen tutkimuksen huippuyksikön (COMP) johtajana vuosina 2000–2013. Vuosina 2013–2016 hän oli Aalto-yliopiston perustieteiden korkeakoulun dekaani.
Vuosina 1989–1996 Risto Nieminen oli perustamassa kansallista suurteholaskennan keskusta (CSC – Tieteen tietotekniikan keskus) ja toimi sen tieteellisenä johtajana.
Tutkimustyö
Risto Nieminen on kehittänyt ja soveltanut useita laskennallisia menetelmiä, mm. elektronirakennelaskuja, molekyylidynamiikkasimulaatioita sekä erilaisia stokastisia ja jatkumotekniikoita. Hän on käyttänyt niitä materiaalien atomitason ilmiöiden ja prosessien tutkimukseen sekä nanorakenteiden simulointiin. Risto Nieminen on julkaissut yli 700 tieteellistä artikkelia, joihin on viitattu yli 40 000 kertaa (h-indeksi 104). Hän on ollut perustamassa eurooppalaista alan johtavaa tutkimusverkostoa (Psi-k), ja toimi sen johtajana vuosina 2012–2018.
Risto Nieminen on yhdessä Matti Mannisen kanssa julkaissut kirjan Pintafysiikka (Suomen Fyysikkoseuran julkaisuja 1, Gummerus Oy kirjapaino, Jyväskylä 1988, 160 sivua, ISBN 951-96117-0-3).
Risto Nieminen on ohjannut yli 70 väitöskirjatyötä ja useita post-doc-tutkijoita.
Didot (kirjaintyyppi)
pienoiskuva|Didot Didot on yksi tunnetuimmista uusantiikva-kirjaintyypeistä. Se on saanut nimensä ranskalaiselta Didotin perheeltä, jotka toimivat 1700- ja 1800-luvulla kirjanpainajina, kustantajina ja kirjainmuotoilijoina. Nykypäivänä käytettävät Didot-kirjaintyypit perustuvat Firmin Didotin 1800-luvun alussa suunnittelemiin kirjaimiin, jotka henkivät valistuksen ajan objektiivisia ja rationaalisia piirteitä. Yksi tunnetuimmista nykyisin käytössä olevista Didot-kirjaintyypeistä on kirjainsuunnittelija Adrian Frutigerin suunnittelema ja Linotypen julkaisema Linotype Didot. Muita versioita ovat esimerkiksi GFS Didot, Firmin Didot ja Hoefler & Co:n HTF Didotin eri variaatiot.
Rakenneilmaisin
Rakenneilmaisin eli seinäskanneri on sähkötyökalu, jota käytetään rakennustyömailla suunniteltaessa poraus- tai purkukohtia. Laitteella voidaan paikantaa rakennusosan - esimerkiksi seinän tai katon - sisällä olevat päämateriaalista poikkeavat kohteet purkamatta rakenteita. Laite tunnistaa esimerkiksi runkotolpan, koolauksen, sähkö- tai vesijohdon, raudoitukset ja ontelot.
Tunnistettavan rakenneosan on oltava suhteellisen lähellä pintaa, muutamien senttien tai korkeintaan kymmenien senttien etäisyydellä. Tunnistusetäisyys riippuu laitteen tehosta ja tarkkuudesta. Rakenneilmaisimia on saatavissa sekä harraste- että ammattikäyttöön. Ammattikäyttöön tehdyt laitteet ovat herkempiä ja tunnistavat enemmän materiaaleja.
Rakenneilmaisimen käytöllä voidaan estää esimerkiksi jännitteelliseen sähköjohtoon tai paineelliseen vesijohtoon poraaminen.
Elonkierto
Elonkierto on maatalouden ja luonnonvarojen tutkimuksen esittelypuisto Jokioisilla. Puiston tarkoitus on peilata ruoantuotannon historiaa ja nykyisyyttä toisiinsa sekä kiinnittää kävijän huomiota ihmisten, eläinten ja ympäristön hyvinvoinnin väliseen suhteeseen. Puisto sijaitsee Jokioisten keskustaajaman läheisyydessä Loimijokilaaksossa. Puisto on avoinna ympäri vuoden.
Puistoalue on kooltaan 20 hehtaaria, josta peltoa on 15 ha, ja esittelypolut ovat pituudeltaan 0,9-2,0 kilometrin mittaisia. Kesäkuun alusta syyskuun puoliväliin saakka polkujen varrella voi tutustua suomalaisiin alkuperäisrotuisiin kotieläimiin kuten kanoihin, nautoihin, lampaisiin ja vuohiin. Myös possut, hevoset ja ponit laiduntavat Elonkierrossa. Suomen viljelyoloihin sopeutuneet viljelykasvit, puutarhakasvit ja yrtit kukoistavat polun varrella, ja ilmastonmuutoksen vaikutuksista kertovassa kasvihuoneessa voi tutustua tulevaisuuden viljelykasveihin. Elonkierron Makasiinissa toimii Elonkierron Ystävät ry:n ylläpitämä kahvila. Puistossa järjestetään tapahtumia ympäri vuoden. Ryhmille voi varata opastetun kierroksen. Sisäänpääsy on maksuton.
Elonkierto on perustettu vuonna 1998 silloisen Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen (MTT), sittemmin Luonnonvarakeskuksen (Luke) tekemän maatalous- ja luonnonvaratutkimuksen esittelypuistoksi. Vuoden 2020 alussa vastuu puistosta siirtyi Elonkierron Ystävät ry:lle. Toimintaa tukevat Jokioisten kunnan ja Luonnonvarakeskuksen lisäksi noin 20 yritystä sekä vajaa parikymmentä alueellista ja valtakunnallista yhdistystä tai muuta organisaatiota.
Mantíneia
Mantíneia (virallisesti Δημοτική Ενότητα Μαντινείας, Dimotikí Enótita Mantineías) on yksi Trípolin kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Arkadian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 2 114 (vuonna 2011).
Kunnallisyksikön osat
Mantíneian kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Parantamisherätys
pienoiskuva|321x321px|Parantamisherätyksen aloittaja William Branham vieraili myös Suomessa. Kuva Branhamin kokouksesta Helsingin Messuhallissa 18.4.1950. Parantamisherätys (engl. Healing Revival) syntyi Yhdysvalloissa vuonna 1946, kun ryhmä yhdysvaltalaisia evankelistoja alkoi voimakkaasti korostaa jumalallista parantumista osana täyden evankeliumin sanomaa. Heidän kokouksissaan alettiin kokea ihmeitä ja merkkejä, ja sairaat parantuivat uskon ja rukouksen avulla.
Liike sai alkunsa kesäkuussa 1946 saarnaaja William Branhamin parantamistoiminnasta. Branham oli inspiraation lähde esimerkiksi T. L. Osbornin maailmanlaajuiselle "ristiretkitoiminnalle". Parantamisherätys jatkui vuoteen 1959 saakka, jonka jälkeen parantajaevankelistat sulautuivat vastasyntyneeseen karismaattiseen liikkeeseen.
Sen suhteen, oliko parantamisliike ylipäänsä oikea herätys, on esitetty eriäviä näkemyksiä. William Branhamin ohella liikkeen keskeisiä evankelistoja olivat Jack Coe, A. A. Allen, Tommy Hicks, T. L. Osborn ja Oral Roberts, joka oli liikkeen kenties johtava henkilö. Valtaosa heistä ryhmittyi Gordon Lindsayn perustamaan järjestöön The Voice of Healig (suom. Parantumisen ääni).
1940-luvun herätyksen myötä parantamistoiminta sai yhä enemmän massakokousten muodon, ja siihen liittyi kymmeniä evankelistoja. Nämä kiersivät suurien telttojen kanssa ympäri Yhdysvaltoja ja suorastaan kilpailivat siitä, kenellä oli suurin teltta; voiton peri lopulta Jack Coe. Hyvin pian toiminta laajeni kansainvälisiin mittoihin.
Kritiikkiä
Karismaattisen liikkeen tunnetuin naisevankelista, yhdysvaltalainen Kathryn Kuhlman, aloitti oman parantamistoimintansa samana vuonna 1946, jolloin parantamisherätys syntyi. Hän ei kuitenkaan koskaan kotiutunut parantamisliikkeeseen, koska hän näki sen piirissä joitakin epäterveitä piirteitä. Eräät saarnaajat näyttivät hänen mielestään etsivän liiaksi sensaatioita ja käyttivät kyseenalaisia menetelmiä. Kuhlman ei voinut sietää fanatismia ja kovakouraisuutta.
Kuhlman kammosi fanaattisuutta ja kyseenalaisia toimintatapoja. Hän ei sallinut esim. huutamista kokouksissaan. "Minulla ei ole varaa mennä sellaisiin paikkoihin, joissa esiintyy fanaattisuutta. Minulla on liian paljon pelissä. Olen vastuussa Jumalalle", Kuhlman totesi. Häntä vaivasi myös sairaiden syyllistäminen uskonpuutteesta, jos nämä eivät heti parantuneetkaan.
St. John the Baptistin piirikunta
St. John the Baptistin piirikunta on Yhdysvaltojen Louisianan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 42 837 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Edgardin kunta. Piirikunta on perustettu vuonna 1807.
Mirror, Mirror (Solid Basen kappale)
Mirror, Mirror on ruotsalaisen eurodanceyhtyeen Solid Basen kappale. Kappale julkaistiin singlenä vuonna 1995 ja myöhemmin albumeilla Finally (1996) sekä The Greatest Hits (2004).
Börje Lampenius
Teatteriura
Börje Lampeniuksen kiinnostus teatteriin heräsi jo kuusivuotiaana. Rintamapalveluksen jälkeen vuosina 1944–1946 hän suoritti Ruotsalaisen teatterin oppilaskoulun. Lisäksi hänellä oli lauluopintoja Klosters Röstskolassa. Hän työskenteli Ruotsalaisessa teatterissa vuodesta 1946 ohjaajana ja näyttelijänä ja toimi myös lavastajana. Lampeniuksen merkittäviä rooleja olivat muun muassa Hertig Adam (Tiggarstudenten), Freddy (My Fair Lady) ja Theseus (Theseus). Ohjauksista mainittakoon Kort möte, Åtta kvinnor ja Swedenhjelms. Lisäksi hän ohjasi revyitä ja lastennäytelmiä. Lampenius jäi eläkkeelle 1987. Sen jälkeen hän näytteli muun muassa Robert Alftanin revyyssä På hemmafrontet intet nytt Ruotsalaisessa teatterissa. Hänen viimeiseksi esiintymisekseen jäi Riko Eklundhin ohjaama muisteluesitys Thalias trotjänare helmikuussa 2016.
Elokuvat ja iskelmät
Lampenius levytti 1950-luvulla yli kaksikymmentä iskelmää, esimerkiksi "Vanha riimu", "Istanbul", "Nainen – mies" (Brita Koivusen kanssa) ja "Erämaajärven mökki". Myöhemmällä iällä Lampenius on harrastanut muun muassa maalausta ja pianonsoittoa.
Yksityiselämä
Börje Lampeniuksen vanhemmat olivat Karl Wilhelm Lampenius ja Berta Maria Sandberg. Vuosina 1951–1970 hän oli naimisissa näyttelijä Gunvor Sandkvistin kanssa. Liitosta syntyivät lapset Lili Charlotte (s. 1955) ja Bo Harald (s. 1962). Viulisti Linda Lampenius on Börje Lampeniuksen ja näyttelijä Ulla Eklundin tytär.
Walter Ahlström
thumb|right|Walter Ahström (Kuva: Veckojournalen 10/1918) Antti Walter Ahlström (22. toukokuuta 1875 Noormarkku – 18. joulukuuta 1931 Noormarkku) oli suomalainen vuorineuvos, joka toimi A. Ahlström Osakeyhtiön pääjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1907. Walter Ahlström avioitui norjalaissukuisen Hildur Johanna (Lilli) Nevanderin (1877–1939) kanssa. Heillä oli neljä lasta; Antti, Erik ”Erkki” Harry Johan, Irma Hildegard, sekä Maire (Gullichsen-Nyströmer).
Walter Ahlström oli erittäin kiinnostunut tekniikasta. Tätä osoittaa muun muassa hänen 50-vuotispäivänään 1925 tekemänsä runsaskätinen lahjoitus Walter Ahlström -säätiöön, joka oli perustettu insinöörien kouluttamiseksi Suomen teollisuuteen. Säätiö on nykyään yksi Millennium-palkintosäätiön jäsenorganisaatioista. Walter Ahlströmin tytär oli Maire Gullichsen, joka tunnetaan yhtenä Suomen kaikkien aikojen merkittävimmistä mesenaateista.
Ahlström Osakeyhtiö rakennutti vuorineuvos Walter Ahlströmiä varten juniin liitettävän salonkivaunun, koska tämän täytyi matkustella paljon yhtymän hajalleen sijainneiden teollisuuslaitosten vuoksi. Vuonna 1927 valmistuneeseen Suomessa ainutlaatuiseen salonkivaunuun kuului salonki, kaksi makuukabinettia, neljä I luokan makuuhyttiä, palvelijainhuone ja keittiö.
Danny Aiello
Daniel Louis ”Danny” Aiello, Jr. (20. kesäkuuta 1933 New York, New York – 12. joulukuuta 2019 New Jersey, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuuluu elokuvan Do the Right Thing – kuuma päivä (1989) Sal Fragionen rooli, jolla hän oli vuonna 1990 ehdolla parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi.
Aiellon muihin tunnettuihin elokuviin kuuluvat muiden ohella Kummisetä osa II (1974), Suuri gangsterisota (1984), Kairon purppuraruusu (1985), Kuuhullut (1987), Hudson Hawk – varkaista parhain (1991) ja Leon (1994).
Aiello syntyi Manhattanilla italialais-yhdysvaltalaisten Daniel Louis Aiello Sr:n ja Frances Pietrocovan pojaksi. Perhe muutti Etelä-Bronxiin pojan ollessa seitsemän ikäinen. Hän pääsi 16-vuotiaana Yhdysvaltain maavoimiin onnistuttuaan ilmoittamaan ikänsä väärin. Hänen ammatillinen uransa elokuvien parissa alkoi 1970-luvulla.
Aiello oli demokraatti ja sai roomalaiskatolisen kasvatuksen. Hänellä oli vaimonsa Sandy Cohenin kanssa neljä lasta.
Aiello kuoli lyhyen sairauden jälkeen 12. joulukuuta 2019.
Geumsansa
Temppelikompleksiin kuuluu 13 valtion suojeluksessa olevaa kohdetta, jotka on määritelty kansallisiksi aarteiksi.
Geumsansan temppeli järjestää turisteille korealaisia temppelivierailuita, joissa opastetaan maallikkoja korealaiseen buddhalaisuuteen.
Muurla
Muurla on entinen Suomen kunta ja nykyään osa Saloa.
Ennen kuntaliitosta Muurla oli osa Varsinais-Suomen maakuntaa ja Länsi-Suomen lääniä, aiemmin Turun ja Porin lääniä. Sen rajanaapureita olivat Salo, Perniö, Pertteli ja Kisko.
Kunnan ainoassa taajamassa, Muurlan kirkonkylässä oli vuoden 2017 lopussa 891 asukasta, mutta siellä ei ole taajaman liikennemerkkejä.
"Muurla - hyvän asumisen kunta" oli kunnan slogan.
Luonto
Suurin kokonaan entisen Muurlan kunnan alueella sijaitseva järvi on Ylisjärvi, jonka rannalla sijaitsee Muurlan kirkko. Muurlan alueelle ulottuu myös pääosin entisen Kiskon ja Kiikalan kuntien alueella sijaitseva Hirsijärvi.
Historia
Muurla on historialtaan osa todennäköisesti jo 1200-luvulla perustettua Uskelan kirkkopitäjää.
Uskelan sisällä Muurla on aluksi ollut osa keskiajalla, mahdollisesti 1440-luvulla Uskelan emäseurakunnan alaisuuteen perustettua Salon kappeliseurakuntaa. Saarnahuonekunta, jolla oli oma kirkkorakennus, mutta ei omaa pappia, Muurlasta tuli osana Salon kappeliseurakuntaa vuonna 1724. Vuonna 1832 Salon kappeliseurakunta ja vanha Uskelan emäseurakunta yhdistettiin uudeksi Uskelan emäseurakunnaksi, johon myös Muurlan saarnahuonekunta tuli kuulumaan. Kappeliseurakunta, jolla on oma pappi, Muurlasta tuli Uskelan emäseurakunnan alaisuuteen vuonna 1860.
Muurlan kunta perustettiin vuonna 1868. Seurakunnallisesti Muurla itsenäistyi Uskelasta itsenäiseksi kirkkoherrakunnaksi vuonna 1919. Näin Muurla tuli olleeksi itsenäisenä kuntana 141 vuotta ja itsenäisenä seurakuntana 90 vuotta.
Muurlan kunta lakkautettiin ja yhdistettiin yhdeksän muun kunnan kanssa uudeksi kunnaksi 1. tammikuuta 2009 alkaen. Tällöin siihenastinen Salon kaupunki, Halikon kunta, Kuusjoen kunta, Perttelin kunta, Muurlan kunta, Perniön kunta, Särkisalon kunta, Kiskon kunta, Kiikalan kunta ja Suomusjärven kunta lakkautettiin ja tilalle perustettiin niiden silloiset alueet käsittävä uusi kunta, joka otti käyttöönsä Salo-nimen ja kaupunki-nimityksen.
Kulttuuriympäristö
Muurlassa sijaitseva Ruotsalan kylä ja kulttuurimaisema on yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Yrityksiä ja oppilaitoksia
Muurlassa sijaitsee Muurlan lasitehdas, jonka tehtaanmyymälä on merkittävä turistikohde. Merkittävä Muurlassa toimiva oppilaitos on Muurlan Opisto.
Kylät
Harjula, Ilola, Järvi, Kaukelmaa, Kaukola, Kistola, Koski, Muurla, Pullola, Pyöli, Ranta, Ruotsala, Suoloppi, Vähä-Pullola, Äijälä.
Ruokakulttuuri
Muurlan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla verimakkara.
George Reeves
George Reeves (oik. George Keefer Brewer; 5. tammikuuta 1914 Woolstock – 16. kesäkuuta 1959 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan Teräsmiehenä 1950-luvun suositussa televisiosarjassa Adventures of Superman sekä epäselvästä kuolemastaan 45 vuoden ikäisenä.
Reevesin alkuperäinen sukunimi oli Brewer, mutta isäpuoli adoptoi hänet ja hän sai tältä nimen Bessolo. Nimen Reeves hän otti taiteilijanimeksi aloittaessaan näyttelijänuraa.
Näyttelijänura
Reevesin ensimmäinen Teräsmies-rooli oli elokuvassa Superman and the Mole Men, joka oli samalla televisiosarjan pilottijakso. Sen valmistuttua aloitettiin heti jaksojen kuvaaminen, ja kun ne esitettiin kaudella 1952–1953, hänestä tuli kansallinen kuuluisuus.
Kuolema
Los Angelesin poliisin raportin mukaan George Reeves kuoli 16. kesäkuuta 1959 noin kello 1.30–2.00 saatuaan luodin päähänsä asuntonsa yläkerrassa makuuhuoneessa Benedict Canyonin asuinalueella. Hän oli 45-vuotias.
Koska hälytys tehtiin vasta 45 minuuttia kuoleman jälkeen, poliisi saapui tunnin päästä, ja tämä on yksi kuolemantapauksen ristiriitaisuuksista. Talossa olivat tuolloin paikalla Leonore Lemmon, William Bliss, Robert Condon, Carol Van Ronkel ja Rip Van Ronkel.
Reevesin elämästä valmistui vuonna 2006 näytelmäelokuva Hollywoodland, jossa häntä esitti Ben Affleck.
Melíssia
Melíssia on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Pentélin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Μελισσίων, Dimotikí Enótita Melissíon) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Pohjois-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 22 741 (vuonna 2011). Melíssia on Pentélin kunnan kuntakeskus.
Melíssia sijaitsee Pentelikon-vuoren juurella noin 13 kilometriä Ateenan keskustasta koilliseen. Melíssia oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Pentélin kuntaan yhdessä Néa Pentélin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
thumb|none|280px|Dimokratías-valtakatu Melíssiassa.
Tampereen tuomiokirkkoseurakunta
Tampereen tuomiokirkkoseurakunta on Tampereella toimiva evankelis-luterilainen seurakunta, joka kuuluu Tampereen seurakuntayhtymään. Tuomiokirkkoseurakuntaan kuului vuonna 2015 38 365 jäsentä. Tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherrana eli tuomiorovastina toimii Olli Hallikainen.
Tuomiokirkkoseurakunnan alueeseen kuuluu Tampereen keskusta Kalevasta Pyynikille. Seurakunnan alueella olevia kaupunginosia ovat Tampella, Jussinkylä, Kyttälä, Ratina, Hatanpää, Kissanmaa, Kaleva, Liisankallio, Tammela, Kaakinmaa, Amuri, Pyynikinrinne ja Pyynikki.
Historia
Tampereen seurakunta itsenäistyi Messukylän seurakunnasta vuonna 1904. Kaupungin väkiluku oli tuolloin yli 40 000. Messukylän emäseurakuntaan jäi noin 6 500 henkeä. Seurakuntalaisten kannalta huomattavin muutos oli, että avioliittoon aikovien ei enää tarvinnut käydä hakemassa kuulutuskirjoja Messukylän pappilasta.
Tampereen ensimmäiseksi kirkkoherraksi valittiin Oulun tuomiorovasti Waldemar Wallin. Hän astui virkaan 1. toukokuuta 1905 ja toimi seurakunnan esimiehenä kuolemaansa asti vuoteen 1925. Hänen loppuaikanaan 1923 Porvoon tuomiokapituli siirrettiin Tampereelle. Seurakunnan nimi muuttui nyt Tampereen tuomiokirkkoseurakunnaksi.
Tuomiokirkkoseurakunta jaettiin vuonna 1926 kielellisesti kahteen seurakuntaan, suomalaiseen ja ruotsalaiseen.
1. tammikuuta 1953 voimaan tulleella päätöksellä Tampereen tuomiokirkkoseurakunnasta muodostettiin viisi eri seurakuntaa: Tampereen tuomiokirkkoseurakunta, Tampereen Pyynikin seurakunta, Tampereen Kalevan seurakunta, Tampereen Viinikan seurakunta ja Tampereen Härmälän seurakunta.
Aiempi Tampereen tuomiokirkkoseurakunta lakkautettiin 7. tammikuuta 2014 ja samalla päivämäärällä perustettiin uusi Tampereen tuomiokirkkoseurakunta, joka kattaa aiemmat Tuomiokirkkoseurakunnan, Kalevan seurakunnan ja Pyynikin seurakunnan alueet.
== Kirkot ja muut tilat ==
Tuomiokirkkoseurakunnan alueella sijaitsee myös Seurakuntien talo (Näsilinnankatu 26), jossa on seurakuntayhtymän ja seurakuntien toimistotiloja sekä 2. kerroksessa Näsin sali, Lähde-kappeli sekä kokous- ja kerhotiloja.
Patti
Patti (italian patto, "[rauhan]sopimus") on shakkipelin tilanne, jossa vuorossa olevan pelaajan millään nappulalla ei ole laillista siirtoa, mutta jossa pelaajan kuningas ei ole kuitenkaan uhattuna. Patti esiintyy useimmiten loppupelissä yksinäiselle kuninkaalle, kun sen sijaintiruutu ei ole uhattuna, mutta kaikki sen viereiset ruudut ovat. Tällöin pelaaja ei voi tehdä mitään siirtoa, koska kuningasta ei sääntöjen mukaan saa siirtää uhattuna olevaan ruutuun.
Patti peleissä
Williamsin ja Harrwitzin pelissä vuonna 1846 musta oli ratsun ja sotilaan voitolla loppupelissä. Normaalisti tämä olisi riittävä materiaalietu, mutta musta ei voinut edetä millään saattamatta valkeaa pattiin. Peli jatkui seuraavasti:
Nyt pelaajat sopivat tasapelin, koska 84...Kxb3 tai 84...Txb3 olisi patti ja 84...Ta8 seuraisi 85. Txc3+! Kxc3 patti.
Patti shakkiongelmissa
Loyd keksi myös pattiaseman, jossa kaikki nappulat ovat vielä laudalla.
Tuplapatti
Tuplapatiksi kutsutaan tilannetta, jossa kummallakaan osapuolella ei ole yhtään laillista siirtoa. Tuplapattia ei ole tavattu oikeassa pelissä, vaan sitä nähdäänkin vain shakkitehtävissä. Nopein tunnettu tuplapattiasema saavutetaan 18 siirtoparissa. Tämän löysi italialainen Enzo Minerva ja se julkaistiin ensimmäisenä italialaisessa sanomalehdessä 2007.
Smart Formore
Smart Formore oli Smart-autovalmistajan suunnittelema nelivetoinen crossover-henkilöautomalli, jonka piti tulla markkinoille vuonna 2006. Se olisi perustunut Mercedes-Benz C-sarjaan, ja se olisi ollut sisarmalli Mercedes-Benz GLK-maasturille. Moottoreina olisivat toimineet bensiini- ja dieselmoottorit 1.8-litraisesta nelisylinterisestä 3.0-litraiseen V6-moottoriin. Valmistuksen oli tarkoitus alkaa Daimler AG:n Brasilian tehtaalla Juiz de Forassa, eikä Ranskassa Smartville-tehtaalla, missä Fortwo-mallia valmistetaan, tai Alankomaissa NedCar-tehtailla, jossa Forfour-mallia valmistettiin.
Daimler AG suunnitteli että Formore olisi ollut ensimmäinen Yhdysvalloissa myytävä Smart-malli. Smart tuli Yhdysvaltain markkinoille lopulta vasta vuonna 2008 Fortwo-mallilla.
Formoren kehitys lopetettiin huhtikuussa 2005 Smart-merkin jatkuvan, pääasiassa Forfour-mallin huonosta menestyksestä johtuneen tappion takia.
Kardia (kaupunki)
Kardia oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakian Khersonesoksella nykyisen Turkin alueella. Se sijoitetaan noin neljä kilometriä pohjoiseen nykyisestä Çanakkalen maakunnan Bolayırista.
Maantiede
Kardian poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Traakiassa Traakian Khersonesokseksi kutsutulla niemimaalla eli nykyisellä Gallipolin niemimaalla. Kaupunki oli rakennettu niemimaan länsirannikolle pienen Melaksen lahden etelärannalle tai sen länsilaidan niemelle (nyk. Bakla Burnu). Suunnilleen samalla kohdalla niemimaan itärannikolla sijaitsi Paktyen kaupunki, johon etäisyys oli 40 stadioninmittaa. Kaupunkien välissä sijaitsi Khersonesoksen eli Agoran kaupunki. Niemimaan eteläisimmän kärjen Elaiukseen matka laskettiin 400–420 stadioninmitaksi.
Historia
Kardia oli ainakin alun perin Traakian Khersonesoksen tärkeimpiä kaupunkeja. 500-luvulla eaa. kaupunki kärsi tappion bisaltialaisille taistelussa. Kun Miltiades nuorempi piti Khersonesos/Agoraa pääkaupunkinaan, Kardia toimi sen satamana. Persian alainen foinikialainen laivasto yritti vallata Kardian Joonian kapinan aikaan, mutta tämä epäonnistui. Kardia ei esiinny omalla nimellä Deloksen meriliiton jäsenenä liiton verotusluetteloissa, mikä johtunee siitä, että sen asukkaat luettiin veronkannossa khersonisoslaisten joukkoon.
Ateenan hävittyä peloponnesolaissodan Kardia tuli traakialaisen Odrysian kuninkaan Kotyksen valtaan, ja toimi tämän palkkasoturien johtajan Kharidemoksen tukikohtana. Myöhemmin ateenalaiset yrittivät tehdä Kardiasta klerukhia-siirtokuntansa. Tämän torjuakseen kaupunki siirtyi noin vuonna 352 eaa. Filippos II:n puolelle. Vuonna 338/337 eaa. Kardia kuului oletettavasti Korintin liittoon. Kaupunki löi omaa pronssirahaa noin vuosina 350–309 eaa.
Aleksanteri Suuren aikana Kardia oli tyrannia, jota hallitsi Hekataios. Lysimakhos tuhosi kaupungin hellenistisen kauden alussa noin vuonna 309 eaa. Se rakennettiin tämän jälkeen uudelleen, mutta ei koskaan noussut enää merkittäväksi kaupungiksi, sillä Lysimakhos perusti sen lähelle uuden Lysimakheian kaupungin, joka nousi sen korvaajaksi. Sinne myös siirrettiin asukkaita Kardiasta.
Kuuluisia kardialaisia olivat diadokki Eumenes Kardialainen ja historioitsija Hieronymos Kardialainen.
Fanny Churberg
Fanny Maria Churberg [ku:rbärj] (12. joulukuuta 1845 Nikolainkaupunki (nyk. Vaasa) – 10. toukokuuta 1892 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Fanny Churberg kuuluu niihin suomalaisiin taiteilijoihin, joita aikalaiset eivät arvostaneet ja joiden poikkeuksellista lahjakkuutta he eivät nähneet, mutta jotka myöhemmät sukupolvet ovat löytäneet. Churberg oli poikkeuksellinen suomalainen romantikko ja aikansa suuria maisemamaalauksen mestareita, jonka Helene Schjerfbeck tunnusti esikuvakseen.
Suomessa työskenteli 1800-luvun lopulla tiettävästi enemmän huomattavia naistaiteilijoita kuin missään muussa maassa. Kolme naistaiteilijaa lukeutuukin Suomen taiteen parhaimmistoon: Fanny Churbergin ohella Helene Schjerfbeck ja Ellen Thesleff. Ellen Thesleff ja Fanny Churberg olivat pääasiassa impressionisteja. Myös Helene Schjerfbeckillä oli tuotannossaan impressionistinen kausi. He elivät aikana, jolloin taidekoulut olivat naisilta suljettuja ja joutuivat siksi turvautumaan yksityisopetukseen. Tähän oli mahdollisuus lähinnä varakkaiden perheiden tyttärillä, ja Churbergillä oli perittyä varallisuutta.
Elämä
Churberg oli Vaasassa lääkärinä toimineen Matias Christian Churbergin ja hänen vaimonsa Maria Ulrika Peranderin seitsenlapsisen perheen kolmas lapsi. Lapsista neljä kuoli jo nuorena, ja hän varttui kahden nuoremman veljensä Waldemarin ja Torstenin kanssa. Teini-iässä hänet lähetettiin vuosiksi 1857–1859 käymään koulua Porvooseen Emma Christina Peranderin tyttöpensionaattiin. Viipurin tyttökoulua Churberg kävi vuosina 1860–1861. Äiti oli kuollut jo vuonna 1858, kun Fanny oli ollut vasta 12-vuotias ja isä kuoli vuonna 1865, kun Churberg oli 20-vuotias. Sisarukset muuttivat Helsinkiin tätinsä luokse. Fanny oli mahdollisesti kihloissa Berndt Lindholmin kanssa, mutta he eivät avioituneet.
pienoiskuva|100px|Nuori Churberg 1860-luvulla
Churberg sai runsaasti vaikutteita saksalaisesta myöhäisromantiikasta, ja hänen tuotantonsa edustaa valtaosin Düsseldorfin koulukunnan esteettisiä näkemyksiä. Hänelle kehittyi kuitenkin vahvasti omintakeinen ilmaisutapa, jossa värien ja siveltimen käyttö oli usein epätavallisen voimakasta vallitseviin taidesuuntauksiin nähden. Epäsovinnaiset elementit herättivät sen ajan taideyleisössä ristiriitaisia reaktioita. Churbergin ihanteet olivat 1860-luvun mukaiset: isänmaallisuus, suomen kielen kehittäminen, kansallinen kulttuuri, naisasia ja uskonnollisuus. Nämä arvot olivat hänelle tärkeitä, vaikkakin hän oli aikalaistensa mielestä epäsovinnainen. Topeliaaniseen henkeen kasvatettu ja totutettu yleisö ei ymmärtänyt hänen rohkeaa temperamenttiaan. Tuolloin naisihanteena oli kainous ja sulo, ei raju ilmaisuvoima eivätkä vahvat siveltimenvedot. Churbergin aiheet eivät olleet totutun runollisia, vaan hän kuvasi myöhäissyksyä, nuoskasäätä, paljaita kallioita ja rämeitä. Churberg karttoi sentimentaalisuutta. Vuonna 1879 Fanny Churberg sai Suomen Taideyhdistyksen ensimmäisen palkinnon (ns. dukaattipalkinnon), mutta vuonna 1880 Churberg lopetti maalaamisen kokonaan ja omistautui Suomen Käsityön Ystävät -yhdistyksen toiminnalle kokonaisvaltaisesti kuuluen yhdistyksen johtokuntaan 1880–1883. Hän kirjoitti vuosina 1887–1889 Finland-päivälehteen nimimerkillä -y. Ura taidemaalarina jäi vain noin kymmeneksi vuodeksi, ja hänet muistettiin pitkään ainoastaan taideteollisuusalan vaikuttajana.
1800-luvulla suomalaisten kiinnostus valmistaa käsityönä ryijyjä väheni, sillä teollistumisen myötä markkinoille olivat tulleet halvat tehdastuotteet. Jotta arvokas käsityöperinne ei kokonaan katoaisi, perustettiin Fanny Churbergin aloitteesta vuonna 1879 Suomen Käsityön Ystävät, jonka tehtäväksi määriteltiin ”suomalaisen käsityön edistäminen ja jalostaminen isänmaalliseen ja taiteelliseen suuntaan”. Fanny Churberg omistautui kokonaan tälle käsityötaiteen kehittämisasialle.
Churbergin taiteilijaura päättyi äkillisesti vuonna 1880. Yhtenä syynä tähän saattoi olla hänen veljensä Torstenin sairastuminen tuberkuloosiin, joka johti tämän kuolemaan pari vuotta myöhemmin. Kun toinen veljistä oli puolestaan avioitunut vuonna 1877, Fanny jäi näiden käänteiden jälkeen yksinäiseksi. Hän koki myös noina aikoina itsensä fyysisesti sairaaksi, mitä on selitetty eri tavoin. Vahvana syynä uran keskeytymiseen juuri vaiheessa, jolloin hänen tuotantonsa oli noussut monessa mielessä huippuunsa, on nähty hänen töihinsä Suomessa kohdistunut karkea ja tyly kritiikki, sekä myös ajatus siitä, että hän ajautui taidekäsityksessään ääripisteeseen, ja hänen olisi ollut etsittävä uusi suunta. Vaikka Churberg pysyi edelleen mukana taiteilijapiireissä, hän ei tiettävästi maalannut enää vuoden 1880 jälkeen edes omaksi ilokseen. Lyhyehköksi jääneen taiteilijauransa aikana hän ehti silti tehdä yli 300 maalausta. Churbergin tuotannon taiteellista arvoa alettiin ymmärtää laajemmin vasta vuonna 1919 Helsingissä Stenmanin taidegalleriassa pidetyn retrospektiivisen muistonäyttelyn yhteydessä. Varsinainen alkupiste arvonnousulle oli Signe Tandefeltin artikkeli Arena-lehdessä vuonna 1920, jossa hän nosti Churbergin esiin: siitä katsotaan hänen arvonsa alkaneen kasvaa.
Slobodan Jovanović
Koulutus lakimieheksi ja toiminta yliopistomiehenä
Slobodan Jovanović kävi koulunsa Belgradissa, Münchenissä, Zürichissä ja Genevessä, jossa hän suoritti juristin tutkinnon. Vuosina 1890-1892 hän teki jatko-opintoja poliittisista kysymyksistä. Vuonna 1893 hänet nimitettiin Serbian hallituksen poliittiseksi attaseaksi Konstantinopoliin. Vuonna 1897 hän siirtyi kotimaahansa Serbiaan Belgradin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan professoriksi. Tässä tehtävässä hän toimi yli neljän vuosikymmenen ajan aina vuoteen 1940. Lisäksi hän toimi kahteen otteeseen Belgradin yliopiston rehtorina. Serbian kuninkaallisen akatemian jäsen hän oli vuodesta 1908 ja puheenjohtajana vuosina 1928-1931. Lisäksi oli vastaavan Zagrebista käsin toimineen Jugoslavian tiedeakatemian jäsen vuodesta 1927.
Toiminta poliitikkona
Jovanović oli länsimyönteinen poliitikko. Hän ei hyväksynyt vuonna 1939 solmittua Cvetković–Maček-sopimusta, jolla kroaatit saivat autonomian Jugoslavian kuningaskunnassa. Hän osallistui 27. maaliskuuta 1941 tapahtuneeseen sotilasvallankaappaukseen, jolloin kenraali Dušan Simovićista tuli pääministeri. Jovanović nimitettiin tällöin varapääministeriksi. Akselivaltojen 6. huhtikuuta aloittama sotilaallinen toiminta Jugoslaviaa vastaan johti kahdessa viikossa maan miehitykseen. Jovanović yhdessä kuningas Pietarin II:n ja muun hallituksen kanssa siirtyi Kreikan ja Jerusalemin kautta Lontooseen. Siellä hän jatkoi toimintaansa 	Simovićin pakolaishallituksen varapääministerinä. Hänestä tuli tammikuussa 1942 Simovićin seuraaja pakolaishallituksen pääministerinä. Hän hoiti pääministerin tehtävää kesäkuuhun 1943. , ,
Maailmansodan jälkeen Jugoslaviassa vallan ottaneet kommunistit Josip Broz Titon johdolla tuomitsivat Jovanovićin heinäkuussa 1946 poissaolevana 20 vuodeksi vankeuteen. Jovanović eli loppuelämänsä pakolaisuudessa Lontoossa.
Rehabilitointi
Kommunistivaltaa jatkui Jugoslaviassa vuoteen 1989. Sen jälkeen Jovanovićin toiminta rehabilitoitiin Jugoslaviassa. Hänen 12-osainen kootut teokseksensa julkaistiin vuonna 1991. Kommunistivallan ajan hänen teoksensa olivat olleet kiellettyjä. Hänen 17-osainen kootut teoksensa oli julkaistu jo vuosina 1939-1940. Teokset käsittelivät laaja-alaisesti Balkanin historiaa.
Tunnustuksena professori Slobodan Jovanovićin elämäntyölle voi pitää sitä, että vuonna 2003 hänen muotokuvansa oli Serbian 5 000 dinaarin setelissä. Hänen patsaansa on nyt myös esillä Belgradin yliopiston lakitieteellisessä tiedekunnan tiloissa. Virallinen rehabilitointi tapahtui 26. lokakuuta 2007 oikeuden päätöksellä. Vuonna 2011 nimettiin Belgradin yliopiston lakitieteellisen tiedekunnan edustan aukio hänen mukaansa. Jovanovićin maalliset jäännökset siirrettiin joulukuussa 2011 Lontoosta Belgradiin, jossa hänet haudattiin uudelleen.
Molière
Molière, oikea nimi Jean-Baptiste Poquelin, (kastettu 15. tammikuuta 1622 Pariisi, Ranska – 17. helmikuuta 1673 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen näytelmäkirjailija, ohjaaja ja näyttelijä. Hän on kirjoittanut etenkin komedioita. Hänen aikalaisensa ja maanmiehensä Pierre Corneille ja Jean Racine kirjoittivat vakavahenkisempiä näytelmiä.
Elämä ja näyttelijän työ
Jean-Baptiste Poquelin syntyi kuninkaallisen hovin verhoilijan perheeseen. Hovi maksoi verhoilusta hyvää palkkaa, ja isällä oli varaa kustantaa pojalleen koulutus.
Poquelin valmistui notaariksi vuonna 1642. Pian hän kuitenkin ryhtyi näyttelijäksi ja otti viimeistään vuonna 1644 peitenimekseen "Molière". Tämä oli isälle suuri pettymys. Teatteri oli tuohon aikaan Ranskassa vielä kovin kehittymätöntä, ja kuningas Ludvig XIII oli vastikään julkaissut asetuksen, jonka mukaan myös näyttelijän ammatti on kunniallinen. Suurin osa maassa tuolloin esitettävistä näytelmistä oli markkinoilla esitettyjä rahvaanomaisia komedioita. Valistuneemman yleisön teatterikysynnän täyttivät ammattimaiset, useimmiten italialaiset teatteriseurueet.
Teatteriura ei alkanut mitenkään lupaavasti. Molière esiintyi aluksi kuuluisan teatterisuvun jäsenen Madeleine Béjartin johtamassa pariisilaisessa Illustre Théâtre -teatterissa, joka meni kahdessa vuodessa konkurssiin. Tämän jälkeen hänen oli pakko liittyä Etelä-Ranskan maaseutua kiertelevään seurueeseen. Seurue esiintyi markkinoilla, ja sen piti kilpailla yleisön huomiosta ja rahoista silmänkääntäjien, hampaanvetäjien ja puoskarien kanssa. Molière oppi näillä karuilla kiertueilla tuntemaan ihmistyypit ja ihmisten heikkoudet, joista hän sai hyvää aineistoa näytelmiinsä. Elämää ja sen ilmiöitä hän tarkasteli näytelmissään ennakkoluulottomasti.
Guido Deiro
Tausta
Guido Deiro syntyi Salto Canavesessa Piemonten alueella. Deiron perhe oli vähävaraista aristokraattista sukua, joka kasvatti elannokseen karjaa, tuotti viiniä ja hedelmiä pienellä maatilallaan sekä piti kauppaa, jossa myytiin tilan tuotteita. Aluetta kutsuttiin nimellä Deiro, ja Guido peri vanhimpana poikana isältään suvussa 1400-luvulta saakka olleen kreivin arvonimen. Isä Carloa on kuvattu tyranniksi, joka hallitsi perhettään rautaisella otteella.
Molière
Elämä ja näyttelijän työ
Molière kiersi Etelä-Ranskan maaseutua elämänkumppaninsa Madeleine Béjartin kanssa näyttelijänä 13 vuotta, kunnes hän palasi Pariisiin 1658. Hän oli nyt teatteriseurueensa johtaja. Itse aurinkokuningas Ludvig XIV suvaitsi saapua katsomaan seurueen esityksiä. Aurinkokuningas viihtyi esityksissä ja lahjoitti seurueelle oman huoneiston.
Pariisissa Molière saavutti farsseillaan hovin suosion. Hovissa oli myös ihmisiä, joita kirjailijan taitava iva loukkasi. Hän ystävystyi aikansa merkittävimpien ranskalaisten kirjailijoiden kuten Nicolas Boileaun, Jean de La Fontainen ja Jean Racinen kanssa.
Guido Deiro
Tausta
Frederico-setä osti yhdeksänvuotiaalle Guidolle ensimmäisen 9-äänisen harmonikan, jossa oli kaksi bassoääntä, huomattuaan tämän lahjakkaaksi ja musikaaliseksi okariinan soittajaksi. Guidon kieltäydyttyä kerran soittamasta sedälleen tämä kuitenkin vihanpuuskassaan särki antamansa soittimen. Carlo-isä osti tapauksen jälkeen Guidolle paremman kaksirivisen diatonisen harmonikan, jossa oli kahdeksan bassoääntä. Guidon piti houkutella väkeä isän kauppaan soittamalla kadulla kaupan oven ulkopuolella, ja saadut tulot piti jakaa isän kanssa. Carlo-isän uhattua naittaa poikansa järjestettyyn avioliittoon tämä karkasi kotoa kohti pohjoista ja alkoi työskennellä Simplonin tunnelityömaalla kärrynkuljettajana. Myöhemmin hän työskenteli rautakaivoksilla Saksalle siihen aikaan kuuluneessa Metzissä ja säästi määrätietoisesti rahaa oman harmonikan hankintaa varten.