cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maxwell (auto)
Maxwellin loppu
Ennen kuin Chrysler pystyi alkamaan toimiin, Maxwellin konkurssipesän hoitajien oli asetettava pesä julkiseen pakkohuutokauppaan. Huutokaupassa tarjouksia yhtiöstä antoivat mm. William C. Durant, Studebaker ja monet muut ja pesänhoitajien oli maksettava 10,8 milj. USD (nykyrahassa 150 milj. USD) saadakseen yhtiön omistukseensa ja pystyäkseen luomaan uuden yhtiön nimeltä Maxwell Motor Corporation. Walter P. Chrysler valittiin yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi. Uusi muodostettu yhtiö hankki omistukseensa Chalmers Motor Companyn, kahden miljoonan Yhdysvaltain dollarin (n. 28 milj. USD) kauppahinnasta.
Chrysler toi yhtiöön "Kolme Muskettisoturia", luottomiehensä Fred Zederin, Owen Skeltonin ja Carl Breerin, jotka olivat toimineet tiiminä autojen suunnittelussa jo Studebakerilla ja Willysillä. Tiimi työskenteli uuden Chrysler B-mallin suunnitelmien parissa. He käyttivät vuoden 1924 Chalmersia testipetinä kehittäessään uuteen Chrysler-malliin vallankumouksellisia, neljään pyörään vaikuttavia hydraulisia jarruja. Jarrujen esisuunnitelmat olivat lähes käyttökelvoton konsepti, mutta Carl Breer tiimeineen muokkasi niistä toimivan ja lähtökohdistaan lähes tunnistamattomaksi muutetun järjestelmän.
Uusi Chrysler esiteltiin yleisölle vuoden 1924 New Yorkin autonäyttelyssä. Pian tämän jälkeen autojen valmistus Chalmers-nimellä lopetettiin. Vuonna 1925 pitkäaikaiset osakejärjestelyt saatiin päätökseen ja Maxwell Motor Corporation uudelleenorganisoitiin nimellä Chrysler Corporation. Walter P. Chrysler oli yhtiön ensimmäinen hallituksen puheenjohtaja sekä pääjohtaja. Viimeinen Maxwell-niminen auto valmistui toukokuussa 1925, kuukautta myöhemmin sen paikan otti ensimmäinen Chrysler Four, joka itse asiassa oli päivitetty Maxwell 25.
Kotitapaturma
thumb|Suomalaisille sattuu yli 300 000 kotitapaturmaa vuosittain.
Kotitapaturma on kotona, kodin piha-alueella, loma-asunnossa, kesämökillä tai muussa asunnossa sattuva tapaturma. Fyysisen vamman aiheuttaneita kotitapaturmia sattui 15 vuotta täyttäneille suomalaisille vuoden 2009 aikana noin 321 000, mikä oli 29 % kaikista tapaturmista. Kotitapaturman uhriksi joutui 15 vuotta täyttäneistä suomalaisista noin 270 000 eli noin 6,4 %.
Koti- ja vapaa-ajan tapaturmien arveltiin sosiaali- ja terveysministeriössä vuonna 2002 tehdyn selvityksen mukaan aiheuttavan Suomessa vuositasolla noin neljän miljardin euron kustannukset.
Eniten kotitapaturmia sattuu huolto-, korjaus- ja rakennustöissä. Huolto-, korjaus- ja rakennustöissä kotitapaturmat sattuvat pääosin miehille. Naisille kotitapaturmia sattuu eniten ruoanlaiton tai muun kotona liikkumisen yhteydessä ulko- tai sisätiloissa. Yleisimpiä kotitapaturmien sattumistapoja ovat kaatumiset ja liukastumiset, satuttamiset teräviin esineisiin ja kuumassa lämpötilassa polttaminen.
Kotiympäristössä ihminen itse voi ratkaisevasti vaikuttaa omaan ja läheistensä turvallisuuteen. Kotona painottuu oman toiminnan merkitys turvallisuuden luomiseksi tai vaarantamiseksi.
Kotitapaturmien ehkäisy
Kotitapaturmien ehkäisykampanja on pyrkinyt edistämään suomalaisen vapaa-ajan turvallisuutta toistakymmentä vuotta. Kampanja on tuottanut materiaaleja sekä suurelle yleisölle että sellaisille ihmisille, jotka ammatikseen voivat edistää ihmisten turvallisuutta.
Kotitapaturmien ehkäisykampanja tarjoaa tapaturma-aiheisiin liittyviä esitteitä, tarkistuslistoja, tiedotteita ajankohtaisista asioista ja muuta materiaalia. Kotitapaturmien ehkäisykampanja on talvisin mukana järjestämässä Pysy pystyssä -kampanjaa.
Kotitapaturmien ehkäisykampanjan taustalla ovat Finanssialan Keskusliitto, Maanpuolustuskoulutusyhdistys, Sisäasiainministeriön pelastusosasto, Sosiaali- ja terveysministeriö, Suomen Kuntaliitto, Suomen Pelastusalan Keskusjärjestö, Suomen Pelastusalan Keskusjärjestö, Suomen Punainen Risti, Terveyden edistämisen keskus ja Terveyden ja hyvinvoinnin laitos.
Dion (Pieria)
Dion oli antiikin kreikkalainen kaupunki ja Zeukselle omistettu pyhäkköalue, joka sijaitsi Pieriassa Makedoniassa Olympos-vuoren juurella. Sen arkeologinen kohde sijaitsee nykyisen Díon kylän vieressä Dío-Ólympoksen kunnassa Keski-Makedoniassa.
Dion oli Makedonian valtakunnan merkittävin kulttipaikka. Kaupunki kehittyi alueelle 400-luvulla eaa. ja kukoisti erityisesti hellenistisellä kaudella 300–100 eaa. sekä Rooman valtakunnan aikana 100–200-luvuilla jaa. Sen teatteri- ja urheilukilpailut oli omistettu Olympoksen Zeukselle ja muusille. Siellä oli pyhäköt myös muun muassa Demeterille ja Dionysokselle sekä myöhemmin myös Isikselle. Dionissa oli kaksi teatteria, toinen hellenistiseltä ja toinen roomalaiselta ajalta. Kaupungissa oli stadion sekä roomalaisia kylpylöitä, ja monet sen yksityisasunnot olivat loisteliaita.
Läheisessä Díon kylässä sijaitsee arkeologisen alueen löydöksiä esittelevä Díon arkeologinen museo.
Historia
Dionin paikka on ollut kulttikäytössä viimeistään noin 500 eaa. Sen nimi on johdettu Zeuksen nimestä, jonka genetiivi on Dios. Paikan alkuperäinen kultti vaikuttaisi olleen Demeteriin yhdistetty hedelmällisyyden jumalattaren kultti. Dioniin kehittyi asutus viimeistään klassisella kaudella. Varhaisin maininta Dionista on Thukydideeltä vuodelta 424 eaa. Hän mainitsee paikalla olleen pienen asutuksen. Kaupunki kukoisti erityisesti hellenistisellä ja roomalaisella ajalla, ja se säilyi asuttuna varhaiskristilliselle ajalle saakka.
thumb|left|220px|Dionin [[Cardo Maximus -pääkatua.]] thumb|left|220px|[[Zeus Hypsistoksen pyhäkkö|Zeus Hypsistoksen pyhäkön rauniot.]] Dionista kehittyi Makedonian valtakunnan pyhin paikka 400-luvun eaa. lopulla kuningas Arkhelaoksen aikana. Hänen aikanaan Dionia kohennettiin, ja paikalle rakennettiin Zeuksen pyhäkkö sekä stadion ja teatteri tuolloin perustettuja juhlakisoja varten. Dionin kisat tunnettiin nimellä Olympia ta en Dion, ”Dionin Olympian kisat”. Kisoissa uhrattiin Olympoksen Zeukselle ja Pierian muusille, ja niihin kuului näytelmä- ja urheilukilpailuita. Kisojen vietto kesti noin vuoteen 100 eaa. saakka.
Dion oli merkittävä uskonnollinen ja sotilaallinen keskus erityisesti Makedonian hegemonian aikana 300- ja 200-luvuilla eaa. Filippos II juhlisti paikalla khalkidikeläisten liiton pääkaupungin Olynthoksen valloitusta. Aleksanteri Suuren sotajoukot kokoontuivat paikalla ennen sotaretkeään Aasiaan, tarkoituksena avun pyytäminen Zeukselta. Granikosjoen taistelun jälkeen Dioniin pystytettiin Lysippoksen veistämä veistosryhmä, joka esitti 25 Aleksanterin taistelussa kaatunutta kumppania. Kuningas Kassandros rakennutti kaupunkiin muurit sekä lukuisia julkisia rakennuksia.
Aitolialaiset tuhosivat Dionin vuonna 219 eaa., mutta Filippos V rakennutti sen uudelleen. Vuonna 169 eaa. kaupunki kukistui roomalaisille. Keisari Augustuksen toimesta paikalle siirrettiin asukkaita Italiasta, ja perustettiin roomalainen siirtokunta eli kolonia nimeltä Colonia Julia Augusta Diensis. Tämä tapahtui heti Aktionin taistelun vuonna 31 eaa. jälkeen. Kaupungin kielenä oli tuosta lähtien latina, mutta asukkaat hellenisoituivat nopeasti, ja muun muassa suurin osa paikalta löydetyistä roomalaisen ajan piirtokirjoituksista on kreikaksi.
Roomalainen Dion kukoisti erityisesti 100-luvulla ja 200-luvun alussa jaa. Varhaiskristillisellä ajalla 300-luvulla Dioniin rakennettiin kaksi basilikakirkkoa aikaisempien rakennusten paikalle. Kolmas basilika sijaitsi kaupunginmuurien ulkopuolella. 300- ja 400-luvuilla kaupungissa oli oma piispa, ja kaupungin piispojen tiedetään ottaneen osaa tuon ajan kirkolliskokouksiin. Kaupunki hylättiin 400-luvun aikana, ja asukkaat muuttivat turvallisempaan paikkaan lähemmäksi vuoria. Ostrogootit tuhosivat kaupungin noihin aikoihin, ja tuhon viimeistelivät maanjäristykset sekä läheisen Vafýras-joen tulviminen. Viimeinen maininta Dionista on Bysantin valtakunnan provinssien kirjanpidossa (De Thematibus) 900-luvulla.
Dionia tutkittiin jo 1800-luvulla, ja esimerkiksi teatteri paikannettiin vuonna 1808. Ensimmäisiä varsinaisia arkeologisia kaivauksia suoritettiin 1970-luvulla. Alueen järjestelmälliset kaivaukset alkoivat vuonna 1982 ja jatkuvat edelleen. Nykyisin niitä suorittaa Thessalonikin Aristoteles-yliopisto.
Yleiskuva
Dion sijaitsee Olymposvuoren juurella sen pohjoispuolella ja hallitsee kapeikkoa, joka johtaa Makedoniasta Thessaliaan. Antiikin aikana alue oli vain noin seitsemän stadionin eli noin 1,3 kilometrin päässä Thermainlahden rannasta. Nykyisin etäisyys rannikkoon on noin viisi kilometriä. Dion oli alun perin ensisijaisesti pyhäkköalue. Alueelle kehittyi myös linnoitettu kaupunki, joka oli kuitenkin suhteellisen pieni koko olemassaolonsa ajan. Kaupungin pinta-ala oli noin neliömetriä ja sitä ympäröi noin 2,6 kilometriä pitkä muuri.
Kaupunginmuurien ympäröimältä alueelta on löydetty forum, julkisia rakennuksia, yksityistaloja sekä liike- ja työpajatiloja, ja tunnistettu useita katuja. Pääkatu (Cardo Maximus) kulkee pohjois-eteläsuunnassa ja johtaa eteläportille. Toinen, itä-länsisuuntainen pääkatu (Decumanus Maximus) johtaa länsiportille. Kaupungin etelälaidalla ovat kylpylät eli termit. Kaupunki on rakennettu tasangolle, ja sen asemakaava on hyvin säännöllinen suorakulmio, jossa on selvästi käytetty kaupunkisuunnittelua. Lukuisat pyhäköt ovat muurien ulkopuolella pääosin kaupungin eteläpuolella. Ne oli sijoitettu kaupungin ulkopuolelle mahdollisesti siksi, että niitä käytti suuri joukko ihmisiä eri puolilta, eivät pelkästään Dionin asukkaat. Kaupungissa oli stadion sekä kaksi teatteria, toinen kreikkalainen ja toinen roomalainen, jotka nekin sijaitsivat muurien ulkopuolella. Kaupungin itäpuolelta virtasi Bafyras-joki, nykyinen Vafýras. Joen virtauksen seurauksena arkeologinen alue on nykyisin osin kosteikkoa.
[[Tiedosto:Plan Dion colored.svg|thumb|right|350px|Kaavakuva Dionin arkeologisesta alueesta.
Kaupungissa
thumb|right|220px|Forumin basilikan niin kutsuttu Kilpimuistomerkki. Forum
Forumin länsisivulla oli doorilaista tyyliä edustanut Augusteum, joka oli omistettu Rooman keisarien kultille. Siinä oli puolikaarenmuotoinen jalusta, jolla oli rivissä keisarien patsaita.
thumb|220px|[[Dionin roomalainen kylpylä|Roomalainen kylpylä hypokausteineen.]] Suuri roomalainen kylpylä
Dionin suuri roomalainen kylpylä sijaitsi kaupungin etelälaidalla forumin eteläpuolella. Sen koko oli noin neliömetriä. Rakennuskokonaisuuteen kuului muun muassa suuri atrium-piha, kuumien ja lämpimien kylpyjen tilat, kylmien kylpyjen allas, pukeutumistiloja, myymälöitä, pieni odeion sekä latriini eli julkinen käymälä. Kylpylän alla oli hypokaustit, jotka ovat edelleen hyvin näkyvissä. Roomalainen kylpylä rakennettiin 100-luvun lopulla jaa.
Muut julkiset rakennukset
Suuren kylpylän lisäksi kaupungissa oli myös niin kutsuttu forumin kylpylä forumin pohjoispuolella sekä niin kutsuttu pääkadun kylpylä pääkadun laidalla forumista itään.
Praetorium oli majatalo, joka majoitti julkisia vieraita sekä tavallisia matkalaisia. Siihen kuului kaksi tavernaa, myymälätiloja, ruokasaleja sekä makuuhuoneita. Rakennus sijaitsi pääkadun varrella. Niin kutsuttu Polygoni oli nimensä mukaisesti monikulmion muotoinen rakennus, joka sijaitsi pääkadun varrella Praetoriumia vastapäätä. Sitä käytettiin todennäköisesti kauppapaikkana.
thumb|220px|[[Dionysoksen talo (Dion)|Dionysoksen talon rauniot.]] Dionysoksen talo
Dionysoksen talo tai huvila sijaitsee kaupungin itäosassa. Se on kaupungin suurimpia ja ylellisimpiä yksityistaloja, ja saanut nimensä pitosalin suuresta Dionysosta esittävästä lattiamosaiikista. Talossa oli myös Dionyoksen kultille omistettu huone, jossa oli jumalan kulttipatsas. Muut talon veistokset esittivät muita jumalia sekä keisarillisen perheen jäseniä. Talo oli rakennettu noin vuonna 200 jaa.
Muut yksityistalot
Myös muut tunnetut yksityistalot ovat peräisin noin 200-luvulta jaa. Talot oli usein koristeltu patsain ja lattiamosaiikein. Ledan talo on saanut nimensä veistoksesta, joka esittää Ledaa ja joutsenta. Zosaksen talo on saanut nimensä todennäköisesti omistajansa nimen mainitsevasta mosaiikista. Nämä talot sijaitsevat kaupungin kaakkoiskulmassa.
Pääkadun varrella sijainnut Hydraulis-talo on saanut nimensä siitä, että sieltä on löydetty vanhimmat tunnetut vesiurut. Muita merkittäviä yksityistaloja ovat muun muassa forumin lähellä sijainneet Epigeneen talo ja Eubuloksen talo. Niiden nimet ovat peräisin siitä, että kyseiset nimet oli leimattu talojen lyijyisiin vesiputkiin.
Kaupunginmuurit
Kaupunginmuurin rakennutti kuningas Kassandros vuosina 306–304 eaa. ja se uusittiin vuoden 219 eaa. tuhon jälkeen. Muuri oli tehty Olymposvuoren kivestä. Se ympäröi jotakuinkin neliömäisen alueen, ja sen pituus oli metriä, paksuus kolme metriä ja korkeus 7–10 metriä. Muurissa oli aina 33 metrin välein suorakulmaiset tornit, joiden pohjan koko oli noin 7 x 7 metriä. Roomalaisella kaudella muuria ei ylläpidetty, ja se jopa purettiin osittain. Se kunnostettiin uudelleen 200-luvulla jaa. barbaarien uhatessa aluetta.
Muurien ulkopuolella
Demeterin pyhäkkö
thumb|220px|[[Dionin kreikkalainen teatteri|Kreikkalainen teatteri.]] Kreikkalainen teatteri
Kreikkalainen teatteri rakennettiin alun perin klassisella kaudella Arkhelaoksen aikana ja uudelleen hellenistisellä kaudella Filippos V:n aikana noin vuonna 221–179 eaa. Se sijaitsee kaupungin eteläpuolella ja oli normaali kreikkalainen puolikaarenmuotoinen teatteri, jonka keskellä oli pyöreä orkhestra. Teatteri säilyi käytössä roomalaisen teatterin rakentamiseen saakka.
Roomalainen teatteri
Roomalainen teatteri rakennettiin 100-luvulla jaa. Se sijaitsee kreikkalaisen teatterin kaakkoispuolella ja korvasi kreikkalaisen teatterin kokonaan. Teatteri oli edeltäjäänsä pienempi, mutta rikkaasti koristeltu. Heti teatterin pohjoispuolella sijaitsi varhaisempi Zeus Olympioksen pyhäkkö.
thumb|220px|[[Isiksen pyhäkkö (Dion)|Isiksen pyhäkön rauniot.]] Isiksen pyhäkkö
Isikselle omistettu pyhäkkö sijaitsi Dionin kaupunginmuurin kaakkoiskulman ulkopuolella Bafyras-joen toisella puolella. Pyhäkkö oli alun perin omistettu Afroditelle sekä synnytyksen suojelijalle Artemiille. Hellenistisellä kaudella 100-luvulla eaa. se omistettiin Isikselle, jonka kultti tuli Kreikkaan Egyptistä. Pyhäkön sijainti ja arkkitehtuuri symbolisoivat Niili-virtaa. Kokonaisuuteen kuuluivat muun muassa Isis Lokhian temppeli, Afrodite Hypolympidian eli ”Olympoksen juuren Afroditen” temppeli sekä Isis Tykhen temppeli. Rakennuksen pohjoissivulla oli stoa eli pylväshalli, joka toimi enkoimeterionina eli pyhiinvaeltajien yöpymispaikkana.
thumb|right|220px|[[Zeus Olympioksen pyhäkkö|Zeus Olympioksen pyhäkön alttarin jäänteet.]] Zeus Olympioksen pyhäkkö ja alttari
Zeus Olympioksen eli ”Olympoksen Zeuksen” pyhäkkö sijaitsi alueen etelälaidalla myöhemmän roomalaisen teatterin vieressä. Se oli kaupungin merkittävimpiä, sillä se oli omistettu kaupungille nimensä antaneelle Zeukselle. Pyhäkkö rakennettiin 300-luvulla eaa. Se koostui suuresta neliömäisestä alueesta, johon kuului pitkä pylväikkö. Kokonaisuuden itäpuolella oli suuri alttari, jolla uhrattiin härkiä Zeuksen kunniaksi. Pyhäköstä on löydetty stelejä eli kiviä, joihin on kirjoitettu muun muassa erilaisia säädöksiä sekä sopimuksia koskien liittolaisuuksia ja rajakiistojen sovittelua.
Zeus Hypsistoksen pyhäkkö
Toinen Zeukselle omistettu pyhäkkö oli Zeus Hypsistoksen eli ”Korkeimman Zeuksen” pyhäkkö. Se sijaitsi Demeterin ja Isiksen pyhäkköjen välissä. Pyhäkkö koostui pienestä temppelistä, jonka ympärillä oli piha ja pylväskäytäviä. Rakennuksen raunioista on löydetty muun muassa Zeuksen kuvapatsas sekä Zeukselle omistettuja marmorisia kotkia.
Hautausmaat
Dionin hautausmaat sijaitsevat pääosin kaupungin pohjois- ja länsipuolella. Hautamuistomerkkejä on 400-luvulta eaa. aina 400-luvulle jaa. saakka. Merkittävimpiä hautamuistomerkkejä ovat niin kutsutut makedonialaiset haudat eli kammiohaudat, joita tunnetaan yhteensä neljä (I–IV). Haudassa I on doorilainen julkisivu, joonialaista tyyliä edustava etuhuone ja holvattu hautakammio, jossa oli marmorinen hautasohva. Hauta IV oli tumuluksen alla ja sille johtaa dromos eli käytävä. Muihin hautamuistomerkkeihin lukeutuu pieniä hautataloja, hauta-alttareita ja reliefikaiverretuja stelejä eli hautakiviä.
KNM Nordkyn (F309)
KNM Nordkyn (viirinumero F309) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Norjan laivastolle toisessa maailmansodassa lainaama Flower-luokan korvetti HMS Buttercup.
HMS Buttercup
HMS Buttercupin palvelukseen otto viivästyi, koska se varustettiin miinanraivauskalustolla. Alus sijoitettiin 23. huhtikuuta 1942 valmistuessa Vapaan Belgian laivaston muodostamaan osastoon.
Norjan laivastossa
HMS Buttercup lainattiin 20. joulukuuta 1944 Norjan laivastolle korvaamaan tuhoutunut Castle-luokan korvetti KNM Tunsberg Castle. se palveli 15. helmikuuta 1945 alkaen Liverpoolin saattajaosastossa aina 8. toukokuuta saakka. Alus lähti 13. toukokuuta 1945 Osloon ja Norjan hallitus lunasti aluksen 1946. Se nimettiin 10. elokuuta KNM Nordkynniksi. Alus luokiteltiin 1950 fregatiksi, jolloin sen viirinumeroksi tuli F309.
Isojärvi (Jyväskylä)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 15,1 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 101,2 metriä mpy.
Kastelholman linnalääni
thumb|250px|Suomen alueen linnaläänit 1595–1634
Kastelholman linnalääni oli yksi Ruotsin kuningaskunnan yhdeksästä linnaläänistä myöhemmän Suomen suuriruhtinaskunnan ja Suomen tasavallan alueella. Sen keskuspaikkana oli Kastelholman linna Sundissa. Ensimmäinen kirjallinen maininta Kastelholman linnaläänistä on vuodelta 1388.
Alue rajoittui pääosin nykyisen Ahvenanmaan maakunnan alueelle.
Kauko Heikkinen
Kauko Pertti Juhani Heikkinen (s. 3. maaliskuuta 1938 Pielisjärvi) on entinen suomalainen telinevoimistelija. Hän edusti maataan 1960-luvulla kaksissa olympialaisissa sekä kerran MM-kilpailuissa.
Heikkinen sijoittui Rooman 1960 kesäolympialaisissa joukkuekilpailussa kuudenneksi, 12-ottelussa 40:nneksi sekä yksittäisillä telineillä parhaimmillaan Eugen Ekmanin voittamalla hevosella kahdeksanneksi. Vuoden 1962 MM-kilpailuihin hän osallistui ilman merkittävää menestystä. Tokion 1964 olympialaisissa hän sijoittui kahdeksanneksi joukkuekilpailussa, 64:nneksi 12-ottelussa sekä yksittäisillä telineillä parhaimmillaan 21:nneksi hevosella.
Heikkinen edusti kotimaassaan Kevätniemen Kehää, Helsingin Voimistelijoita ja Vasa Idrottssällskapia. Hän voitti Suomen mestaruuden hevosella vuosina 1958 ja 1959. Vuonna 1962 hän kuului Japania vastaan kilpailleeseen Euroopan joukkueeseen.
Kilpauransa jälkeen Heikkinen on toiminut muun muassa Suomen naisten maajoukkueen valmentajana. Hän perusti olympiavoittaja Eugen Ekmanin kanssa Vaasaan kirjapainoalan yrityksen Offset-Monistus Ekman & Heikkinen.
Malcolm Wiseman
Malcolm Edward ”Red” Wiseman (12. heinäkuuta 1913 Winnipeg, Kanadan dominio, Brittiläinen imperiumi – 11. huhtikuuta 1993) oli kanadalainen koripalloilija ja olympiamitalisti.
Wiseman voitti Kanadan maajoukkueessa olympiahopeaa Berliinissä 1936.
Dina Asher-Smith
Geraldina Rachel ”Dina” Asher-Smith (s. 4. joulukuuta 1995 Orpington, Kent, Englanti) on brittiläinen pikajuoksija, jonka molemmat vanhemmat ovat tulleet Englantiin Jamaikalta. Asher-Smith kilpailee pääosin 100 ja 200 metrillä. Asher-Smith edustaa Blackheath & Bromley -seuraa. Hän on olympia- ja MM-mitalisti sekä nelinkertainen Euroopan-mestari.
Asher-Smith saavutti MM-pronssia 4 × 100 metrin viestistä vuoden 2013 MM-kilpailuista Moskovasta. Vuoden 2015 sisäratojen EM-kilpailuista Prahasta hän saavutti hopeaa 60 metriltä uudella ennätyksellään 7,08. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui 200 metrillä viidenneksi. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän saavutti kultaa 200 metrillä ajalla 22,37 ja hopeaa pikaviestissä. Rio de Janeiron olympialaisissa hän saavutti 4×100 metrin viestissä pronssia ja sijoittui 200 metrillä viidenneksi. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sai pikaviestissä hopeaa ja oli 200 metrillä neljäs. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän saavutti kultaa 4 × 100 metrin viestissä ja pronssia 200 metrillä.
Asher-Smith juoksi ensimmäisenä brittinaisena 100 metriä alle 11 sekunnin Lontoon timanttiliigan kilpailussa 25.7.2015. Hän juoksi maansa ennätykseksi 10,99. Hän paransi ennätystä aikaan 10,92 Oslossa kesäkuussa 2018.
Asher-Smith voitti Berliinin EM-kilpailuissa 2018 kultaa molemmilla pikamatkoilla uusilla Britannian ennätysajoilla: 100 metrillä hänen aikansa oli 10,85 ja 200 metrillä 21,89. Hän juoksi lisäksi ankkuriosuuden kultaa voittaneessa Britannian pikaviestijoukkueessa.
Dohan MM-kilpailuissa 2019 Asher-Smith saavutti kultaa 200 metrillä Britannian ennätysajalla 21,88 ja hopeaa sekä 100 metrillä maan ennätyksellä 10,83 että pikaviestissä. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin välierissä ja saavutti pikaviestissä pronssia. Eugenen MM-kilpailussa 2022 Asher-Smith saavutti 200 metrillä pronssia ajalla 22,02 ja sijoittui 100 metrillä neljänneksi Britannian ennätystä sivunneella ajalla 10,83. Münchenin EM-kilpailuissa 2022 Asher-Smith saavutti hopeaa 200 metrillä ja oli 100 metrillä kahdeksas.
Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuista hänellä on yksi kulta 100 metriltä vuodelta 2014 ja saman ikäluokan EM-kilpailuista kultaa 200 metriltä ja pikaviestistä vuodelta 2013.
Henkilökohtaiset ennätykset
NR = maan ennätys
Siirtofunktio
Siirtofunktio on matemaattinen esitys lineaarisen systeemin tulon ja lähdön riippuvuudesta. Siirtofunktio voidaan esittää mm. aikatasossa, Laplace-tasossa tai taajuustasossa. Usein siirtofunktiota käsitellään Laplace-tasossa, jolloin yhtälöt ovat yksinkertaisemmin käsiteltäviä.
Käyttö
Siirtofunktiota käytetään esimerkiksi elektroniikassa, optiikassa, kommunikoinnin teoriassa ja säätötekniikassa. Siirtofunktion avulla voidaan määrittää Bode-diagrammi, tehdä Fourier'n muunnos tutkittavalle systeemille, sekä tutkia esimerkiksi askelvasteen käyttäytymistä ja systeemin stabiilisuutta.
Muodostus Laplace-tasossa
Lineaarisen järjestelmän siirtofunktio Laplace-tasossa muodostetaan systeemin aikatason funktiosta Laplace-muunnoksella. Kokeellisesti siirtofunktio voidaan määrittää myös esimerkiksi askelvastekokeella.
Lineaarisen aikainvariantin systeemin siirtofunktio on sen painofunktion Laplace-muunnos. Yhden tulosignaalin systeemin painofunktio on sama kuin systeemin yksikköimpulssivaste, joka on toisaalta myös systeemin yksikköaskelvasteen derivaattafunktio.
Siirtofunktion lauseke voidaan johtaa ainakin kolmella menetelmällä: Laplace-muunnoksen avulla, systeemin eksponentiaalisen ominaisfunktion avulla ja derivointioperaattoriin perustuvalla operaattorisiirtofunktiopäättelyllä. Laplace-muunnokseen viitattaessa voidaan käyttää joko aikavälin, aikavälin (0,\infty) tai aikavälin Laplace-muunnosta. Tavallisesti aikaväliksi valitaan näistä toinen tai kolmas. Tavallisesti tutkittava tapahtuma myös määritellään niin, että systeemin tulosignaali ja lähtösignaali ovat nollia aikamuuttujan negatiivisilla arvoilla. Tällöin systeemin sanotaan olevan levossa ennen aikavälin alkuhetkeä. Kolmatta aikaväliä on saatettu käyttää toisen sijasta siltä varalta, että jossakin tutkittavassa funktiossa esiintyisi (ainakin teoriassa) hetkellä 0 esimerkiksi Diracin yksikköimpulssiin verrannollinen funktio tms. klassiselle matematiikalle tuntematon erikoisuus.
Yhden tulosignaalin lineaariselle aikainvariantille systeemille, joka on levossa hetkeen 0 tultaessa, siirtofunktio on lähtösignaalin y(t) ja tulosignaalin x(t) Laplace-muunnoksien suhde.
Jos systeemin malliksi kelpaa tavanomainen lineaarisen vakiokertoiminen differentiaaliyhtälö (jossa ei siis ole viittauksia esimerkiksi aitoihin viiveilmiöihin), niin siirtofunktio on Laplace-muuttujan kahden polynomin osamäärä eli muotoa
missä n\; ja m\; ovat ei-negatiivisia kokonaislukuja. Vakio n\; ilmaisee siirtofunktion kertaluvun. Vakiovahvistusmallin siirtofunktion arvo on se vakiovahvistus, derivointielimen (derivoinnin, derivointioperaation) siirtofunktio on s ja integraattorin (integroinnin) siirtofunktio on 1/s. Yllä esiteltyä siirtofunktiota sanotaan epäaidoksi (improper), jos m > n. Siirtofunktion epäaitous on riittävä ehto epästabiiliudelle. Siten teoreettinen derivointielinkin, jolle, paljastuu epästabiiliksi. Jos taas m \le n, niin siirtofunktio on aito (proper). Ehdolla m < n siirtofunktiota sanotaan vahvasti aidoksi (strictly proper).
Myös mm. eräille viiveilmiöitäkin kuvaaville malleille ja osittaisdifferentiaaliyhtälöitäkin sisältäville malleille voidaan määritellä siirtofunktio. Sellaisen systeemin siirtofunktio ei ole polynomien osamäärä. Esimerkiksi kulkuaikaviivemallin, jonka viive on vakio d, siirtofunktio on exp(-ds). Monissa tarkasteluissa nähdään muotoa oleva siirtofunktiotulo, jossa G(s) on polynomien osamäärä. Se kuvaa siirtofunktion G(s) kuvaaman systeemin ja edellä mainitun viivesysteemin sarjaankytkentää, jonka Input-Output -vaste saadaan myöhästämällä siirtofunktion G(s) kuvaamaa vastetta viiveen d verran.
Eräs ensimmäisen kertaluvun siirtofunktio on missä K\; on vahvistus ja \tau\; on aikavakio.
Näiden kaavojen käänteiskaavat ovat
Siirtofunktiosta voidaan siirtyä takaisin systeemiä kuvaavaan differentiaaliyhtälöön Laplace-käänteismuunnoksella.
Tulkinta
Siirtofunktion perusteella voidaan tutkia systeemin tulosignaalin aiheuttaman vastekomponentin (osavasteen) ominaisuuksia.
Supistumattoman siirtofunktion nimittäjän juuria sanotaan systeemin navoiksi ja osoittajan juuria nolliksi. Polynomin juurten lukumäärä on polynomin asteluvun suuruinen. Juuret eli polynomin nollakohdat voivat olla moninkertaisia eli kaksi tai useampikin juuri voivat saada saman arvon.
Systeemiä sanotaan BIBO-stabiiliksi (Bounded Input Bounded Output), jos ja vain jos jokaisen rajoitetun tulosignaalin aiheuttama lähtösignaalin komponentti on rajoitettu. BIBO-stabiilin systeemin yksikköimpulssivaste suppenee nollaan ja askelvaste suppenee äärelliseen vakioon.
Systeemi, joka ei ole BIBO-stabiili, on joko marginaalisesti stabiili tai epästabiili. Systeemi on marginaalisesti stabiili, jos ja vain jos sen yksikköimpulssivaste on rajoitettu mutta ei suppene nollaan. Systeemi on epästabiili, jos ja vain jos sen yksikköimpulssivaste on rajoittamaton.
Jos systeemin siirtofunktio on epäaito, niin systeemi on epästabiili. Jos taas siirtofunktio on aito, niin systeemi on a) BIBO-stabiili, jos systeemi on navaton tai sen kaikilla navoilla on negatiivinen reaaliosa b) marginaalisesti eli kriittisesti stabiili, jos sillä ei ole napoja imaginaariakselin oikealla puolelle eikä moninkertaisia napoja imaginaariakselilla mutta sillä on imaginaariakselilla yhdessä tai useammassa pisteessä yksinkertainen napa. c) epästabiili, jos imaginaariaskelin edes yhdessä pisteessä on vähintään kaksi napaa tai imaginaariakselin oikealla puolella on vähintään yksi napa.
Nollien sijainti kompleksitasossa ei vaikuta systeemin stabilisuuteen.
Jos reaalikertoimisen siirtofunktion navoissa on ei-reaalisia lukuja, niin ne esiintyvät kompleksikonjugaatteina. Systeemin vasteissa ilmenee värähtelyä, jos napojen joukossa on ei-reaalisia lukuja. Napaparien imaginääriosan itseisarvosta saadaan niitä vastaava värähtelyn kulmataajuus. On kuitenkin huomattava, että askelvasteessa voi esiintyä ylitys, vaikka navat olisivatkin reaaliset.
Systeemin vahvistus jatkuvuustilassa saadaan sijoittamalla siirtofunktioon s=0\;.
Renata Mauer
Renata Małgorzata Mauer-Różańska (s. 23. huhtikuuta 1969) on puolalainen kivääriampuja ja olympiavoittaja.
Mauer on voittanut olympialaisissa Atlantassa 1996 kultaa 10 metrin ilmakiväärissä ja pronssia 50 metrin pienoiskiväärin asentokilpailussa. Neljä vuotta myöhemmin Sydneyssä hän kirkastui asentokilpailun pronssin kullaksi. MM-kilpailuissa Mauer on saavuttanut kaksi hopeaa ja yhden pronssin 10 metrin ilmakiväärissä.
Tudulinna paisjärv
Tudulinna paisjärv on Virossa Itä-Virumaalla Alutagusen kunnan Roostojan kylässä sijaitseva padottu järviallas. Virolaisessa vesistönimistössä pais tarkoittaa patoa ja paisjärv tarkoittaa patojärveä.
Maantietoa
Patojärvi on 3 400 metriä pitkä, 140 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 18,1 hehtaaria, johon luetaan mukaan saaret. Saarien yhteispinta-ala on 0,05–0,1 hehtaaria, mikä voi riippua myös vedenpinnan korkeudesta. Noin 1,3 kilometriä padolta pohjoiseen haarautuu järvi luoteeseen työntyvällä lahdella, joka on syntynyt Saksojan kapeaan laaksoon. Lahti on 350 metriä pitkä ja ulottuu maantielle asti. Korkean veden aikana vesi tulvii tietäkin kauemmaksi. Järven rannat ovat metsämaata paitsi kahdessa kohdassa, jossa sijaitsee maatalot. Tudulinna sijaitsee lähes kilometrin verran länteen päin. Siellä ovat taajaman varsinaiset peltoalueet. Joenvarret ovat joko tulvaniittyjä tai viljelystä poistuneita niittyjä.
Tudulinnan vesivoimalaitos
Patojärvi muodostettiin vuosina 1947–1949, kun paikalle rakennettiin joen virtauksia hyödyntävä vesivoimalaitos. Voimala toimi rakentamisensa jälkeen 1950- ja 1960-luvuilla, mutta tämän jälkeen se suljettiin. Patojärveä käytettiin edelleen virkistykseen ja käyttöveden varastoaltaana. Vuonna 1998 vaihdettiin voimalaan uudet sähköntuotantolaitteet ja vuonna 2015 peruskorjattiin voimalarakennus. Se on ollut tuotannossa vuodesta 1999 lähtien.
Voimala on tyypiltään jokivoimalaitos, sillä sen patoaltaaseen ei mahdu kovinkaan pitkäksi aikaa vettä varastoon tuotannon ylläpitämiseksi. Pato on yhdistelmä maapatoa ja betonista säännöstelypatoa. Voimalarakennus on osa betonipadon kokonaisuutta. Padossa on kolme ohijuoksutusaukkoa, joiden vedentuloa säädellään metallisilla luukuilla. Voimalan vesiturbiinit sijaitsevat vedenpinnan alla. Toisen koneiston kapasiteetti on 100 kilowattia ja toisen 50 kilowattia. Voimala hyödyntää 6 metrin pudotusta ja joen keskivirtaamaa, joka on noin 2,5 kuutiometriä sekunnissa. Voimalan omistaa OÜ Tehnokommerts poolt.
Pesäjuuret
Pesäjuuret (Neottia) on kämmekkäkasvien (Orchideaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Aiemmin suku koostui vain yhdeksästä lehtivihreättömästä kämmekkälajista, mutta nykyisin sukuun luetaan kuuluvaksi noin 65 lajia. Muun muassa kaksikoiden (Listera) sukuun kuvatut lajit on nykyisin siirretty osaksi pesäjuurten sukua. Nykyisin pesäjuurten sukuun kuuluu siis sekä lehtivihreällisiä että lehtivihreättömiä lajeja.
Suomessa tavataan kolmea nykyisin pesäjuurten sukuun kuuluvaa lajia: pesäjuuri eli linnunpesäjuuri (Neottia nidus-avis), herttakaksikko (Neottia cordata, syn. Listera cordata) ja soikkokaksikko (Neottia ovata, syn. Listera ovata).
Ranuan kummit
Ranuan kummit on suomalainen, Jani Volasen ohjaama 12-osainen sketsisarja. Ranuan Kummit -sarjasta irrotettu "Ufoporno!"-kooste nousi maailmanlaajuiseksi hitiksi ja se oli saanut vuoden 2015 kesällä Youtubessa yli 40 miljoonaa katselukertaa ja oli katsotuimpien suomalaisvideoiden joukossa.
Gordon Aitchison
Gordon ”Gord” Aitchison (14. kesäkuuta 1909 North Bay, Kanadan dominio, Brittiläinen imperiumi – 6. tammikuuta 1990 Windsor) oli kanadalainen koripalloilija ja olympiamitalisti.
Aitchison voitti Kanadan maajoukkueessa olympiahopeaa Berliinissä 1936.
Beowulf (vuoden 2007 elokuva)
Beowulf on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Robert Zemeckisin ohjaama fantasiaelokuva. Neil Gaimanin ja Roger Avaryn käsikirjoitus perustuu löyhästi muinaisenglantilaiseen Beowulf-eepokseen. Elokuva tehtiin tietokoneanimaationa: roolihahmojen liikkeet tallennettiin liikkeenkaappaustekniikalla ja roolihahmot animoitiin ääninäyttelijöidensä näköisiksi.
Miia Selin
Miia Selin (o.s. Pajunen, s. 6. elokuuta 1973 Forssa) on suomalainen näyttelijä. Hän on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri.
Ura
Selin on ollut mukana Kummeli-ryhmän televisiosarjoissa ja elokuvissa vuodesta 1998.
Mario Scelba
Mario Scelba (5. syyskuuta 1901 Caltagirone – 29. lokakuuta 1991 Rooma) oli italialainen poliitikko. Hän toimi Italian pääministerinä vuosina 1954–1955 ja Euroopan parlamentin puhemiehenä vuosina 1969–1971. Hän edusti kristillisdemokraattista puoluetta (Democrazia Cristiana).
Nuoruus ja uran alkuvaiheet
Mario Scelban syntymäpaikka Granieri on muutaman sadan asukkaan taajama Sisilian Caltagironen kunnassa. Kuuden lapsen perheen isä, Gaetano Scelba, oli ammatiltaan suurmaanomistajan tilanhoitaja, ja äiti Maria Gambino ajan tapojen mukaan kotirouva. Gaetano Scelba oli hyvin aktiivinen katolilainen ja hänen toimintansa kirkollisissa yhteyksissä johti tuttavuuten henkilön kanssa josta tuli tärkeä vaikuttaja Mario Scelban tulevaisuuteen. Tämä henkilö oli Catanian maakunnan hallinnon kirkollisista asioista vastaava Luigi Sturzo, josta myöhemmin tuli yksi Italian kristillisdemokraattisen puolueen perustajahahmoista. Scelban lahjakkuuden ja opintohalut merkille pannut Sturzo huolehti siitä että hän sai jatkaa lukiossa, koska perheen omat varat eivät olisi siihen riittäneet.
Ensimmäisen maailmansodan viivästyttämän koulunkäyntinsä lopetettuaan Scelba muutti vuonna 1920 Roomaan opiskellakseen lakia Rooman Sapienza-yliopistossa. Opinnot rahoitettiin siten että Sturzo järjesti Scelballe sihteerin paikan vähän aikaisemmin perustamansa poliittisen puolueen Partito Popolare Italianon (PPI) kansliassa. Scelba työskenteli siellä vielä senkin jälkeen kun Sturzo jätti politiikan v. 1923, fasistien noustua valtaan, ja aina siihen asti kunnes puolueen koko johto joutui lähtemään maanpakoon v. 1926. Ennen sitä Scelba oli kuitenkin jo menestyksekkäästi vienyt opintonsa päätökseen, loppututkinnolla («laurea») 20. joulukuuta 1924, ja aloittanut asianajajan uran. Sekin ura alkoi onnekkaasti. Scelban ensimmäisiin työnantajiin kuulunut asianajaja Filippo Del Giudice joutui fasistien epäsuosioon ja katsoi parhaaksi lähteä maanpakoon, jättäen toimistonsa ja asiakkaansa Scelban hoiviin.
Poliittisen uran alku ja vuodet sisäministerinä
Asianajajana toimiessaan Scelba ystävystyi 1920-luvun loppuvuosina Alcide De Gasperin kanssa. De Gasperi oli laskettu ehdonalaiseen vapauteen heinäkuussa 1928, vietettyään 16 kuukautta Regina Coeli-vankilassa fasismin vastaisesta toiminnasta tuomittuna. Scelbasta tuli pian yksi De Gasperin ehdokkaista hänen suunnittelemansa uuden kristillisemokraattisen puolueen johtoon. Sodan päätyttyä Scelba valittiin posti- ja televiestinnästä vastaavaksi ministeriksi Ferruccio Parrin 21. kesäkuuta 1945 muodostettuun hallitukseen ja sen jälkeen 10. joulukuuta samana vuonna De Gasperin ensimmäiseen hallitukseen joka oli samalla Italian kuningaskunnan viimeinen.
Scelba piti saman ministerinsalkun myös De Gasperin toisessa hallituksessa, mutta kolmannessa De Gasperi antoi Scelballe paljon tärkeämmän paikan, sisäministerin. Tätä salkkua Scelba sitten piti hallussaan myös De Gasperin neljässä seuraavassa hallituksessa, yhteensä kuusi vuotta, paitsi heinäkuusta syyskuuhun 1952, jolloin hän oli sairaana, ja viransijaisena toimi Giuseppe Spataro.
OTs-02 Kiparis
OTs-02 Kiparis (ven. ОЦ-02 Кипарис, suom. sypressi ) on neuvostoliittolainen massasulkuinen konepistooli. Ase kehitettiin Kazahstanissa, yhdessä Neuvostoliittoon kuuluvista neuvostotasavalloista 1970-luvun alussa. Ase otettiin palveluskäyttöön vuonna 1991. Kiparis on tarkoitettu pääasiassa poliisien ja muiden turvallisuusjoukkojen käyttöön.
Mario Scelba
Poliittisen uran alku ja vuodet sisäministerinä
Sisäministerinä Scelballa oli koko Italian sodanjälkeinen sekasorto selvitettävänään, samalla kun kylmä sota nousi uutena uhkana maalle, jossa oli erittäin vahva kommunistinen liike. Uusfasistit, kommunistit ja mafia olivat Scelban pääasialliset ongelmat. Tärkeä ratkaisun avain oli hänen mielestään poliisiorganisaatioiden uudistukset. Poliisien lukumäärä oli Scelban tulessa virkaan 30 000, hänen lähtiessään sisäministeriöstä kuusi vuotta myöhemmin heitä oli 70 000. Samanaikaisesti 8 000 poliiseina ollutta entistä partisaania oli pantu viralta. Sodanaikaisia aseita alettiin etsiä ja takavarikoida systemaattisesti. Maan hallitusta sen eri osissa edustavat, poliittisesti valitut prefektit, jotka olivat sisäministeriön alaisia, pyrittiin korvaamaan pätevillä virkamiehillä. Säädettiin laki (legge Scelba) joka kielsi kaikki yritykset (myös kehotukset) yrittää herättää henkiin lakkautettu fasistipuolue.
OTs-02 Kiparis
Ominaisuudet
Ase toimii normaalilla massasulkuperiaatteella ja käyttää venäläistä 9 mm Makarov -patruunaa. Liipasinkoneiston vasemmalla puolella olevassa valitsimessa on kolme asentoa: varmistitettu, kertatuli ja sarjatuli. Aseessa on kahdesta metallitangosta tehty perä, joka taittuu aseen päälle.
Mario Scelba
Poliittisen uran alku ja vuodet sisäministerinä
Nämä uudistukset tulkittiin tietyissä piireissä jopa vainoamiseksi. Scelbaa on nimitelty kovakouraiseksi "poliisiministeriksi", ja erilaisia kansalaisten oikeuksia rajoittavia ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä yleisen järjestyksen ylläpitämiseksi on jälkeenpäin kutsuttu "scelbismiksi" ("scelbismo"). Muistelmissaan Scelba perusteli kovaotteisia toimenpiteitään sillä, että fasistien valtaan tulo vuonna 1922 johtui pääasiassa siitä, että hallitus oli liian heikko ja taipui fasistien väkivaltaisuuden edessä. Tämä ei saanut toistua, ja siksi demokraattinen hallitus ei saanut osoittaa heikkoutta tai epävarmuutta kohdatessaan uhkauksia ja provokaatioita.
Scelba pääministerinä
De Gasperin valtakausi päättyi kun hänen kahdeksas hallituksensa 21. heinäkuuta 1953 hävisi parlamentin luottamusäänestyksen, vain viisi päivää muodostamisensa jälkeen. Scelba ei ollut tässä hallituksessa mukana, eikä myöskään seuraavassa, Giuseppe Pellan muodostamassa vähemmistöhallituksessa. Pellan hallitus kesti 155 päivää. Kun sitä seurannut Amintore Fanfanin ensimmäinen hallitus vain 22 päivää virassa oltuaan kärsi saman kohtalon kuin De Gasperin kahdeksas, presidentti Luigi Einaudi antoi Scelballe tehtäväksi hallituksen muodostamisen. Scelba muodosti kolmen puolueen hallituksen, johon kristillisdemokraattien lisäksi kuuluivat PSDI ja PLI. Scelban hallitusta tuki myös sen ulkopuolelle jättäytynyt PRI
Pääministerinä Scelban ensimmäinen päätös oli että hän myös hoitaa sisäministerin tehtävät voidakseen helpommin valvoa ja edelleen kehittää siinä virassa aikaisemmin aloittamiaan uudistuksia. Kansainvälisellä tasolla hän ajoi päättäväisesti De Gasperilta perimänsä Triesten ongelman ratkaisemista, päämäränä Triesten kaupungin palauttaminen Italian alaisuuteen. Tästä allekirjoitettiin neljän valtion sopimus Lontoossa 5. lokakuuta 1954, jonka mukaan ns. vyöhyke A eli Triesten maakunta liitettiin pysyvästi Italiaan 26. lokakuuta. Toinen Scelban pääministerikauden tärkeä linja oli se joka oli jo Ranskan ulkoministerin Robert Schumanin aloitteesta 1951 luonut Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, johon myös Italia oli liittynyt ja joka aloitti toimintansa 1953. Italia isännöi Messinan kokousta 1955, johon osallistuivat yhteisön kuusi jäsenmaata. Messinassa päästiin yhteisymmärrykseen siitä miten toimintaa jatkettaisiin ja laajennettaisiin. Kun ratkaiseva askel otettiin, allekirjoittamalla Rooman sopimus 1957, Scelban aika pääministerinä oli kuitenkin jo päättynyt, ja se päättyi aika odottamattomalla tavalla.
Puoluejohtaja De Gasperin kuolema elokuussa 1954, avasi kentän kristillisdemokraattisen puolueen sisäiselle valtataistelulle. Vuoden 1955 suuri tapahtuma Italian sisäpolitiikassa oli uuden presidentin valinta. Kristillisdemokraattien puoluejohdon ehdokas, senaatin puhemies Cesare Merzagora kohtasi suurta puolueen sisäistä vastustusta, ja presidentiksi valittiin lopulta 67-vuotias Giovanni Gronchi, politiikan veteraani joka oli ollut paikalla jo Sturzon perustaessa PPI-puolueen 1919. Häntä tukivat myös sosialistit ja kommunistit. Tämä vasemmalta tullut tuki johtui siitä että Gronchi oli avoin laajennetulle yhteistyölle siihen suuntaan. Politiikan keskikentälle itsensä vankasti asettanut pääministeri Scelba joutui vaikeaan tilanteeseen. Protokollan mukaan uuden presidentin astuessa virkaan, pääministeri jättää hänelle hallituksensa muodollisen eronpyynnön, jonka presidentti yhtä muodollisesti hylkää, jos ei ole ilmiselvää että hallituksella ei ole enemmistön tukea parlamentissa. Scelba toimi odotusten mukaisesti, mutta presidentiltä ei kuitenkaan tullut odotettua vastausta, itse asiassa ei tullut mitään vastausta, mikä laukaisi todellisen hallituskriisin. Scelban yritys avata täysin lukkiutunut tilanne uusimalla hallitusta epäonnistui, mihin vaikutti ratkaisevasti hänen oman puoluejohtonsa ehdoton vaatimus että PRI olisi otettava mukaan uuteen hallitukseen. PRI:n vaatimuksena kuitenkin oli jokin tärkeimmistä ministerin salkuista, mihin Scelba ei nähnyt mitään mahdollisuutta suostua. PRI:n tästä syystä ilmoitettua että puolue aikoi jäädä uuden hallituksen ulkopuolelle, Scelba luovutti pelin ja erosi 6. heinäkuuta 1955, oltuaan pääministerinä lähes 17 kuukautta.
Scelba jälleen sisäministerinä
Movimento Sociale Italiano (MSI) sai keväällä 1960 tukemaltaan Fernando Tambronin vähemmistöhallitukselta luvan järjestää kuudennen puoluekokouksensa Genovassa, huolimatta siitä että Genova oli kaupunki, jossa sodan aikana kommunistinen partisaaniliike oli ollut vahva, ja vasemmisto oli edelleen hyvin aktiivinen. Oli odotettavissa että tästä MSI:n provokaatiosta seuraisi vastatoimenpiteitä, ja niin myös tapahtui. Vasemmisto mobilisoi suuria väkijoukkoja MSI:n vastaisiin mielenosoituksiin, jotka levisivät eri puolille maata ja muuttuivat pian väkivaltaisiksi mellakoiksi joista vietiin sairaalahoitoon kymmenittäin mielenosoittajia ja poliiseja. Mielenosoittajien ja poliisien yhteenotossa 7. heinäkuuta viisi mielenosoittajaa sai surmansa poliisin ja karabinieerien avattua tulen. Tilanne oli lähellä riistäytyä viranomaisten hallinnasta. Kovan paineen alle joutunut Tambroni jätti 19. heinäkuuta hallituksensa eronpyynnön, ja Amintore Fanfani ryhtyi kokoamaan kolmatta hallitustaan, johon Scelba pyydettiin jälleen sisäministeriksi. Scelban mukaantulo Fanfanin hallitukseen olisi normaalitilanteessa ollut aika vaikeasti ymmärrettävissä koska Scelban näkökantaa puolueen sisäisissä keskusteluissa pidettiin Fanfanin linjan vastakohtana. Vallitsevassa tilanteessa maassa tarvittiin kuitenkin monien mielestä iso annos «scelbismiä» levottomuuksien rauhoittamiseksi. Ei ollut yllätys että tilanteen rauhoituttua Scelballe ei löytynyt paikkaa Fanfanin neljännessä hallituksessa, jonka sisäministeriksi valittiin Paolo Emilio Taviani.
Uran loppuvaiheet
Sen jälkeen kun Scelban viimeinen kausi sisäministerinä päättyi, helmikuussa 1962, häntä ei enää otettu mukaan Italian hallituksiin. Tärkein syy tähän lienee ollut hänen vastustuksensa kristillisdemokraattien asteittain lisääntyvään yhteistyöhön vasemmistopuolueiden kanssa. Tätä yhteistyölinjaa puolueessa edustavan ryhmän (ns. dorotèi) vastapainoksi Scelba perusti oman keskustalaisen ryhmän, Centrismo popolare, joka vuosina 1962–1966 julkaisi viikoittain ilmestyvää poliittista aikakauslehteä nimeltä Il Centro. Tämä ryhmä edusti puolueessa perinteellistä Sturzon ja De Gasperin linjaa, ja ilmoitti joulukuussa 1963 että siihen kuuluvat puolueen jäsenet eivät aikoneet äänestää Aldo Moron ensimmäisen hallituksen luottamuksesta parlamentissa. Ensimmäisen kerran puolueen historiassa osa siitä ei julkisesti tukenut omaa pääministeriehdokastaan, ja kaikki tämän ryhmän jäsenet jätettiin myös muodollisella päätöksellä hallituksen ulkopuolelle. Scelballa ei näin ollen ollut mitään mahdollisuutta saada ministerin salkkua, eikä hän saanut puolueessa mitään muutakaan uutta tehtävää ennen kuin keskustalainen oppositioryhmä vuonna 1966 lopetti sisäisen vastarinnan puolueen päälinjaa vastaan. Tämä päätös mahdollisti Scelban valitsemisen Euroopan parlamentin puhemieheksi vuonna 1969. Istuttuaan kaksi vuosikymmentä Italian parlamentissa Scelba asettui vuoden 1968 vaaleissa ehdokkaaksi senaattiin, mihin hänet myös valittiin Sisilian Acirealen vaalipiirin edustajana, samoin kuin 1972 ja 1976. Viimeisen kautensa senaattorina 1979-1983 hän edusti syntymäkuntansa Caltagironen vaalipiiriä. Hän ilmoitti kirjeitse huhtikuussa 1983 puolueen pääsihteeri Ciriaco De Mitalle että ei enää asettuisi ehdokkaaksi saman vuoden heinäkuussa pidetyissä vaaleissa.
Italia kesäolympialaisissa 1936
Italia osallistui Berliinin kesäolympialaisiin 1936 182 urheilijan joukkueella. Maa saavutti urheilulajeissa 22 mitalia, joista kahdeksan oli kultaisia, yhdeksän hopeisia ja viisi pronssisia. Etenkin miekkailu oli Italialle vahva laji, sillä tästä lajimuodosta maan edustajat rohmusivat neljä kultaa, kolme hopeaa ja kaksi pronssia. Kisojen mitalitilastossa Italia sijoittui neljänneksi.
Vähäjärvi (Jyväskylä, Korospohja)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.
Jan Průcha
thumb|upright|Jan Průcha Prahassa vuonna 2013 Jan Průcha ([jan pruuxa]; 27. marraskuuta 1934 Praha, Tšekkoslovakia – 12. kesäkuuta 2021) oli tšekkiläinen kasvatustieteilijä.
Muun muassa hän julkaisi kirjan Školství ve Finsku (Koulutus Suomessa, 1987).
Hän oli kasvatustieteen kunniatohtori Turun yliopistosta (1995).
George Miksch Sutton
George Miksch Sutton (16. toukokuuta 1898 Bethany, Nebraska – 7. joulukuuta 1982) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä ja taidemaalari.
Vuonna 1925 Sutton lähti Carnegiesta ja sai Pennsylvanian valtionornitologin viran. Hän kirjoitti ensimmäisen kirjansa An Introduction to the Birds of Pennsylvania (1928). Vuonna 1929 hän erosi virasta ja ryhtyi tekemään väitöskirjaa Cornellin yliopistossa Arthur Allenin ohjauksessa. Cornellissa hänestä tuli lintuosaston kuraattori, ja hän matkusteli laajalti Pohjois-Amerikassa keräämässä näytteitä. Näihin aikoihin hän kirjoitti kaksi kirjaa, Eskimo Year (1934) ja Birds in the Wilderness (1936). Vaikka Sutton olikin Cornellin kirjoissa, hän työskenteli myös Michiganin yliopiston kenttäasemalla ja teki tutkimusta yhdessä Josselyn Van Tynen kanssa Michiganin eläinmuseossa.
Toisessa maailmansodassa Sutton palveli ilmavoimissa ja yleni majuriksi. Hän tutustui kersantti Roger Tory Petersoniin ja luutnantti Franklin McCameyiin, joiden kanssa teki linturetkiä. Sodan jälkeen Suttonille tarjottiin työtä Michiganin yliopistossa, ja hän otti tarjouksen vastaan. Hän kirjoitti ja kuvitti teoksen Mexican Birds: First Impressions (1951). Ajan mittaan hän kuitenkin riitaantui Van Tynen kanssa, ja vuonna 1952 hän sai eläintieteen professorin viran Oklahoman yliopistosta. Samana vuonna hänestä tuli Bethany Collegen kunniatohtori. 1958 Sutton vietti kesän Islannissa ja kirjoitti kirjan Iceland Summer.