cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Khairbei
Khairbei (k. 5. lokakuuta 1522) oli egyptiläinen mamelukkiylimys ja mamelukkien alainen Aleppon kuvernööri. Khairbei loikkasi Osmanien valtakunnan puolelle Mardž Dabiqin taistelussa ja petoksensa jälkeen hänestä tuli Egyptin ensimmäinen osmanikuvernööri.
Franklin D. Roosevelt
Joulukuussa 1941 Japanin laivasto teki yllätyshyökkäyksen Yhdysvaltain Havaijin Pearl Harborin laivastotukikohtaan, joka johti lopulta Yhdysvaltojen liittymiseen toiseen maailmansotaan. Sotatilanne asetti Rooseveltin keskeiseen rooliin yhdessä liittolaisten "suuren neljän" eli Yhdysvaltojen, Ison-Britannian, Neuvostoliiton ja Kiinan kanssa. Roosevelt kannatti Yhdistyneiden kansakuntien organisaation perustamista sekä pyrki lämmittämään suhteita Neuvostoliittoon. Roosevelt hyväksyi Manhattan-projektin aloittamisen, joka kehitti ensimmäisen atomipommin. Roosevelt kuoli aivoverenvuotoon kotonaan Georgian Warm Springsissä 12. huhtikuuta 1945 muutama viikko ennen natsi-Saksan antautumista. Rooseveltia seurasi Harry S. Truman, joka vastaanotti Japanin antautumisen ja näki toisen maailmansodan lopun.
Khairbei
Varhaiset vaiheet
Khairbei syntyi Samsunissa Osmanien valtakunnassa. Hänen isänsä oli abaza-taustainen orjakauppias, joka välitti tšerkessejä mamelukeiksi eli sotilasorjiksi. Perheen isä antoi Khairbein ja hänen neljä veljeään mamelukkiylimys ja myöhemmän Egyptin sulttaani Qansuh al-Ghaurin palvelukseen. Vaikka Khairbei ei ollut varsinainen sotilasorja, mamelukkijärjestelmässä hänet "vapautettiin" ja vuonna 1495–1496 hänestä tuli emiiri. Vuonna 1498 hän oli lähettiläs Osmanien valtakuntaan, tehtävänään kertoa virallisesti osmanisulttaani Bayezid II:lle al-Ašraf al-Din Qajitbein noususta Egyptin sulttaaniksi.
Esmeraldan piirikunta
Esmeraldan piirikunta on Yhdysvaltojen Nevadan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 873 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Goldfieldin kunta. Piirikunta perustettiin vuonna 1861.
Khairbei
Mamelukkien palveluksessa
Khairbein entisen isännän Qansuh al-Ghaurin noustessa sulttaaniksi Khairbei nimitettiin vuonna 1504 tai 1505 Aleppon kuvernööriksi. Hänestä tuli yksi al-Ghaurin tärkeimmistä alikomentajista. Khairbeiita pidettiin tehokkaana, joskin ankarana kuvernöörinä. Hän ylläpiti myös suurehkoa omaa mamelukkiarmeijaansa, johon kuului esimerkiksi egyptiläisille epätavalliseen tapaan joukko hakapyssyin varustettua sotilasta. Tavallisemmin mamelukkikomentajat kartoivat ajatusta tuliaseista ja jäivät jälkeen esimerkiksi osmanien armeijoista.
Franklin D. Roosevelt
Rooseveltin optimismi ja aktiivisuus osaltaan edisti kansallista henkeä. Rooseveltin presidenttikauden aikana liberaaleista ja uudistusmielisistä muodostunut New Deal -liittouma vahvasti vaikutti Yhdysvaltain politiikkaan 1930-luvulta 1960-luvun loppuun asti. Roosevelt on tähän päivään asti ainoa Yhdysvaltain presidentti, joka kärsi polion aiheuttamista vakavista fyysisistä vammoista ollessaan virassa.
Khairbei
Mamelukkien palveluksessa
Osmanien valtakunnan sulttaani Selim I hyökkäsi Egyptin hallitsemaan Syyriaan vuonna 1516. Osmanit kohtasivat sulttaani Qansuh al-Ghaurin johtamat mamelukit Mardž Dabiqin taistelussa elokuussa 1516. Mamelukeilla oli paitsi pienempi armeija, mutta he olivat myös teknisesti ajastaan jäljessä. Kaiken lisäksi omia joukkojaan taistelussa komentanut Khairbei veti omat miehensä pois kesken taistelun. Petoksellaan Khairbei pääsi osmanien suosioon. Puolia vaihdettuaan hän alkoi esiintyä Selimin korkea-arvoisten upseerien tavoin ja esimerkiksi osmanien tapaan viiksin. Mamelukeille oli tyypillisempää kasvattaa koko parta. Hänestä tuli paikallistuntemuksensa avulla tärkein Selimin Egyptiä koskevien asioiden neuvoantaja. Selim teki Khairbeista Egyptin ensimmäisen osmanikuvernöörin 24. elokuuta 1517.
Egyptin osmanikuvernöörinä
Kuvernöörinä Khairbei antoi muun muassa teloituttaa aikanaan mamelukeilta turvapaikan saaneen Bayezid II:n kapinallisen pojanpoika Kasim Bein. Hän oli mukana myös kukistamassa Damaskoksen mamelukkikuvernöörin kapinaa osmaneja vastaan. Egyptissä Khairbein onnistui vakauttaa epävakaa maa. Osmaneja vastaan hävinneiden mamelukkien vastainen terrori lopetettiin. Khairbei kuoli 5. lokakuuta 1522. Egyptissä kansa muisti hänen vaiheensa petturina ja esimerkiksi hänen nimensä taipui kansan suussa usein muotoon Khajinbei, joka viittaa arabian petturia tarkoittavaan sanaan khajin.
Franklin D. Roosevelt
Nuoruus, uran alkuvuodet ja nousu politiikkaan
Roosevelt meni naimisiin kaukaisen pikkuserkkunsa, Eleanor Rooseveltin kanssa vuonna 1905. Ennen kihloja he usein tapasivat tanssiaisissa, jossa Franklin pyysi Eleanoria tanssimaan. Varsinkin myöhemmin elämässän Rooseveltien pari eli melko itsenäisesti toisistaan, mutta Franklinin polio-sairauden takia Eleanor tuki ja auttoi puolisoaan aina tarvittaessa.
Roosevelt valittiin New Yorkin osavaltion senaattiin vuonna 1910 ja hän aloitti senaattorina alkuvuodesta 1911. Rooseveltin kaukainen pikkuserkku ja vaimon Eleanor Rooseveltin setä, presidentti Theodore Roosevelt tuki hänen poliittista uraansa jo varhain siitäkin huolimatta, että he kuuluivat eri puolueisiin. Vuosien 1912 ja 1916 presidentinvaaleissa Roosevelt tuki Woodrow Wilsonia ja tämä nimitti hänet apulaisministeriksi laivastoministeriöön 1913. Nuorena ja opiskelijana Roosevelt ihaili suuresti Theodore Rooseveltin urheutta ja uraa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Roosevelt halusi seurata serkkunsa Theodoren polkua yrittämällä värväytyä Yhdysvaltain laivastoon maailmansodan aikana, mutta hänen työtehtävät laivaston apulaisministerinä ja ikä estivät tämän.
Laivaston apulaisministerinä Roosevelt yritti valmistaa laivastoa mahdollisen sotatilanteen vuoksi, mutta presidentti Woodrow Wilson piti linjaa tiukasta neutraliteetista vuoteen 1917 asti. Saksan laivaston jatkettua rajoittamatonta upotussotaa sukellusveneillä vuonna 1917 lopulta johti presidentti Woodrow Wilsonin ja kongressin sodanjulistusta Saksaa vastaan. Laivaston apulaisministerinä Roosevelt toteutti suunnitelman, jossa Yhdysvaltain ja Britannian laivastot asettivat laajan merimiinakentän Pohjanmerelle, josta Saksan sukellusveneet lähtivät Atlantille. Roosevelt ei ollut suorissa sotatilanteissa, mutta virka vierailullaan Ranskassa kesällä 1918 hänen seurue kävi sotarintamalla, vain noin mailin Saksan joukkojen linjoista. Samassa matkassa Roosevelt myös vieraili Verdunin rintamalla.
Vuonna 1919 Rooseveltin asunnon vieressä räjähti pommi Washington D.C:ssä. Pommi oli ohjattu Yhdysvaltain oikeusministerin Mitchell Palmerin kotiin kadun toisella puolella. Franklin ja Eleanor Roosevelt olivat kävelleet Palmerin talon ohi samana iltana, kun pommi räjähti. Pommi-iskussa kuoli kaksi henkilöä, mutta Palmer selvisi hyökkäyksestä.
Vuoden 1920 presidentinvaaleissa Roosevelt oli demokraatti James M. Coxin varapresidenttiehdokkaana, mutta he hävisivät vaalin republikaaniehdokas Warren G. Hardingille ja Calvin Coolidgelle. Vaalien jälkeen Roosevelt vetäytyi hetkeksi kotiinsa New Yorkin Hyde Parkiin, kunnes hän matkusti polion takia Georgian osavaltion tunnetuille kuumalähteille Warm Springsiin. Roosevelt osti kulahtaneen hotellin ja vierastalon, jonka hän modernisoi ja uudisti, jotta mm. köyhiä poliota sairastavia ihmisiä pääsi hoitoon. Roosevelt tuki ystäväänsä Al Smithia demokraattipuolueen esivaaleissa vuonna 1924(vaikkei Smith tullutkaan valituksi) ja presidenttiehdokkaana 1928 presidentinvaaleissa. pienoiskuva|Presidenttiehdokas James M. Cox(vas.) ja varapresidentitehdokas Franklin Roosevelt (oik.) kampanjoimassa Ohiossa elokuussa 1920. Roosevelt sairasti poliota vuodesta 1921. Tästä huolimatta hänet valittiin vuonna 1928 New Yorkin kuvernööriksi. Hän aloitti virassa 1. tammikuuta 1929.
New Yorkin kuvernöörinä
Franklin Delano Roosevelt valittiin New Yorkin kuvernööriksi marraskuussa 1928. Roosevelt voitti vaalit vain noin 26 000 äänellä. New Yorkin silloinen kuvernööri Al Smith valittiin demokraattipuolueen ehdokkaaksi Yhdysvaltain presidentinvaaleihin 1928, jolloin hän joutui jättämään tehtävänsä ja Roosevelt valittiin puolueen ehdokkaaksi New Yorkin osavaltion kuvernöörivaaleihin 1928.
Silloisen Yhdysvaltojen suurimman osavaltion kuvernöörinä Rooseveltilla oli suuri vastuu varsinkin sen jälkeen, kun Vuoden 1929 pörssiromahdus murensi Wall Streetiä ja koetteli koko Yhdysvaltojen taloutta. Rooseveltin kuvernöörikaudella hän pyrki työväen ja ammattiliittojen oikeuksien parantamiseen.
Franklin Roosevelt perusti TERAn eli Temporary Emergency Relief Administrationin, joka toimi myöhemmin mallina hänen presidenttikauden aikana luodulle Federal Emergency Relief Administrationiin eli FERAlle. Temporary Emergency Relief Administration antoi työttömyyskorvauksia, asutusta, vaatetusta ja ruokaa sekä muita tukipalveluita työttömille. Monet työttömät ympäri Yhdysvaltoja innostuivat Franklin Rooseveltin erilaisista tukipalveluista ja avustuksesta työttömille ja pienituloislle. Tämän takia hän sai laajaa kannatusta Yhdysvaltojen köyhälistön ja työttömien kanssa tulevissa vuoden 1932 presidentinvaaleissa.
Roosevelt joutui myös taistelemaan korruptiota vastaan ja hän vastusti Tammany Hall-järjestöä, joka järjesti paljon lahjontaa ja harjoitti korruptiota New Yorkin demokraattipuolueen sisäpiireissä. Roosevelt kuitenkin joutui myöntymään organisaatiolle hänen 1930 kuvernöörikampanjassa, koska Tammany Hallilla oli paljon yhteyksiä demokraattipuolueen vallanpitäjiin ja -päättäjiin.
Silloinen New Yorkin osavaltion lakipykälä määräsi, että kuvernöörivaalit pitäisi järjestää kahden vuoden välein, koska New York oli silloin väkiluvultaan ja taloudeltaan Yhdysvaltojen merkittävin osavaltio. Roosevelt voitti New Yorkin osavaltion vuoden 1930 kuvernöörivaalin ylivoimaisesti. Roosevelt jätti kuvernöörin viran 31.12.1932, kun hänet oli valittu Yhdysvaltojen presidentiksi vuoden 1932 presidentinvaaleissa. Kuvernöörin tehtävät siirtyivät varakuvernööri Herbert Lehmanille, joka voitti New Yorkin kuvernöörivaalit 1932.
1932 presidentinvaalit
pienoiskuva|Yhdysvaltain presidentinvaalit 1932. Roosevelt oli jo vuosia suunnitellut ja valmistellut itseään vuoden 1932 presidentinvaaleihin. Rooseveltilla oli jo taustaa maanlaajuisista vaalikampanjoista, sillä hän oli James M. Coxin varapresidenttiehdokas vuoden 1920 presidentinvaaleissa. Lisäksi Rooseveltilla oli tunnettu sukunimi, koska Rooseveltin vaimo, Eleanor Roosevelt oli presidentti Theodor Rooseveltin veljentytär. Rooseveltin avustajat, kuten Louis Howe, ja muut kampanjan avustajat hakivat monia tukijoita, jonka avulla Roosevelt pystyi kukistamaan texasilaisen haastajan John Nance Garnerin ja newyorkilaisen Al Smithin. Demokraattien puoluekokouksessa kesällä 1932 Roosevelt valittiin presidenttiehdokkaaksi ja edustajainhuoneen puhemies John Nance Garner varapresidenttiehdokkaaksi.
Presidentti Roosevelt pääsi murskavoitolla Valkoiseen taloon. Istuva presidentti Herbert Hoover sai vain 59 valitsijamiestä ja voitti 6 osavaltiossa, kun Roosevelt voitti 472 valitsijamiestä 42 osavaltiosta. Hooverille häviö oli suuri isku usean historioitsijan mukaan, koska Hooverilla oli oma suunnitelma suuren laman hoidossa. Rooseveltin voittoa auttoi se, että Hooveria pidettiin hyvin epäsuosittuna ehdokkaana. Kesäkuussa 1932 Hoover oli määrännyt Douglas MacArthurin poistamaan kymmeniä tuhansia kodittomia veteraaneja perheineen Washington D.C:stä. Kodittomat veteraanit eli niin sanottu "Bonus Army" tai Bonus Expeditionary Force, joka koostui tuhansista kodittomista veteraaneista ja heidän perheistään, olivat kokoontuneet Washington D.C:hen ja perustaneet leiripaikan. Bonus Armyn jäsenet vaativat Hooverilta töitä, ruokaa ja ruoka-apua sekä ensimmäisen maailmansodan jälkeen heille luvattua eläkettä, joka oli heille luvassa vasta viitisentoista vuotta myöhemmin. MacArthur poisti Bonus Armyn väen väkivaltaisesti, ja hän ajoi panssarivaunuilla leirintäpaikalle ja käytti kyynelkaasua väkijoukon poistamiseksi. Rooseveltin on sanottu yksityisesti kommentoineen Hooverin ja MacArthurin toimia Bonus Armyn poistosta "Alright, I guess I've just won this election." (suom. Saatoin juuri voittaa vaalit). Myös monet köyhät ja työttömät olivat kerääntyneet kaupunkien slummeihin tai maaseudulle pieniin leirikommuuneihin, joita media kutsui Hooveria pilkkaamalla nimellä "Hooverville" eli "Hooverkylä".
Yleensä Valkoisesta Talosta lähtevä ja sisääntuleva presidentti tekevät laajaa yhteistyötä maan stabiliteetin, uuden kabinetin ja hallinnon prosessoinnissa sekä muissa asioissa, mutta Rooseveltilla ja Hooverilla oli hyvin vaikea tehdä yhteistyötä. Maailman valtiot olivat kokoontuneet Lontoon talouskonferenssiin ja lähtevä presidentti Hoover pyysi, että Roosevelt tekisi yhteistyötä nimittämällä Yhdysvaltain tulevan lähettilään neuvotteluihin sekä suunnittelemalla yhteisen ohjelman konferenssiin. Roosevelt kuitenkin kieltäytyi yhteistyöstä, jonka takia lähtevä presidentti pyysi vielä myös kautensa päättävältä kongressilta apua. Lisäksi siirtymäkaudella Yhdysvaltojen talous oli joutunut uudestaan kriittiseen tilanteeseen. Joulukuusta 1932 helmikuuhun 1933 keskimäärin 100 pankkia meni konkurssiin päivittäin Yhdysvalloissa. Hooverilla ja Rooseveltilla oli erilaiset suunnitelmat kriisin torjumiseen.
Rooseveltin ja Hooverin kuoppaisesta siirtymävaiheesta huolimatta kongressi hyväksyi Yhdysvaltain perustuslakiin 20. lisäyksen, jonka mukaan uusi kongressi aloittaa toimintansa jo 3. tammikuuta ja presidentti astuu virkaan 20. tammikuuta. Aikaisemmin kongressi ja presidentti astuivat virkaan 4. maaliskuuta. Roosevelt oli ensimmäinen presidentti, joka vuonna 1937 astui virkaan 20. tammikuuta.
Ensimmäinen kausi ja New Deal
pienoiskuva|Herbert Hoover(vas.) ja Franklin D. Roosevelt Rooseveltin virkaanastujaispäivänä 4. maaliskuuta [[1933. Presidenttien näkemysero Suuren laman taltuttamisen keinoista oli suuri.]] Roosevelt nousi presidentiksi, kun suurta lamaa oli kestänyt yli kolme vuotta. Hän toteutti merkittäviä taloudellisia ja sosiaalisia uudistuksia, joita kutsuttiin nimellä New Deal. Roosevelt ajatteli laman johtuvan siitä, että ihmiset ja yritykset olivat tulleet pelokkaiksi eivätkä uskaltaneet kuluttaa.
Virkaanastujaispuheessaan hän lausui kuuluisiksi tulleet sanansa: ”Ainoa asia, jota meidän on syytä pelätä, on pelko itse.” Kautensa alussa hän hyväksytti kongressilla lakeja, joiden oli tarkoitus palauttaa kansalaisten luottamus pankkitoimintaan. Rooseveltin aikana kumottiin myös kieltolaki. Hänen kaudellaan käynnistettiin useita voimakkaita julkisen rakentamisen ohjelmia.
National Industrial Recovery Act takasi vähimmäispalkan, sääteli liikeyrityksiä tiukasti ja perusti National Recovery Administrationin, joka toimi vuodesta 1933 vuoteen 1935, jolloin korkein oikeus lopetti sen perustuslain vastaisena, koska se käytti osavaltioille kuulunutta valtaa. Vuonna 1935 hyväksyttiin National Labor Relations Act, joka sisälsi osittain samaa kuin edellä mainittu laki ja takasi työntekijöille oikeuden järjestäytyä ja käyttää joukkovoimaa ja lakkoja etujensa puolustamiseen ilman pelkoa työpaikan menettämisestä ja pakotti työnantajat neuvottelemaan ammattiliiton kanssa ja noudattamaan kollektiivisen sopimuksen työehtoja. Vuonna 1935 perustettiin myös liittovaltion Social Security Administration, joka oli alun perin vanhuuseläkelaitos, mutta jota myöhemmin on laajennettu muuhunkin sosiaaliturvaan. Social Security Administration rahoitetaan regressiivisellä palkkaverolla, ja se on edelleen olemassa ja nauttii laajaa suosiota.
Historioitsijat ja taloustieteilijät kiistelevät yhä ohjelman vaikutuksista. Vapaata taloutta puolustavien mielestä Rooseveltin toimet itse asiassa pahensivat lamaa. Enemmän valtion väliintuloa kannattavat historioitsijat ja taloustieteilijät taas puolustavat Rooseveltin New Deal -ohjelmaa, sillä se loi laajan sosiaaliturvaverkoston sekä uudisti pankki- ja finanssijärjestelmää.
Toinen kausi
Vuonna 1936 Roosevelt valittiin toiselle kaudelle ylivoimaisella äänten enemmistöllä. Roosevelt oli ensimmäinen Yhdysvaltojen presidentti, joka astui virkaan tammikuun 20. päivänä vuonna 1937. Sääntö perustui vuonna 1933 hyväksyttyyn Yhdysvaltain perustuslain 20. lisäykseen. pienoiskuva|Presidentti Roosevelt pitämässä kuuluisaa Fireside chat -radiopuhetta vuonna 1937. Puhumalla kansalle suoraan radiossa, Roosevelt pystyi ohittamaan usein Rooseveltin uudistusmielisiä kantoja vastustaneen konservatiivisen lehdistön. Toukokuussa 1937 Roosevelt esitti kiistanalaisen lakiesityksen omalle kabinetilleen ja medialle, jossa Roosevelt periaatteessa pyrki Yhdysvaltojen oikeuslaitoksen heikentämiseen. Lakiesityksen taustalla oli mm. Rooseveltin näkökulmasta hyvin konservatiivinen korkein oikeus, jota johti Charles Evan Hughes. Hughesin johtama korkein oikeus oli tuominnut ja kumonnut useita Rooseveltin New Deal -lakiesityksiä ja -ohjelmia perustuslain vastaiseksi, mm. tunnettu Schechter Poultry Corporation vastaan Yhdysvallat jonka mukaan NIRA eli National Industrial Recovery Act ja sen sopimat hinta- ja palkkasääntelyt kumottiin. Rooseveltin lakiesitykseen kuului mm. 70 ikävuoden raja tuomareille Yhdysvaltojen korkeimmassa oikeudessa, uuden tuomarin lisääminen jos yli 70-vuotias tuomari ei eroaisi, ja korkeimman oikeuden tuomareiden määrän lisääminen viiteentoista tuomariin. Käytännössä tämän tarkoituksena oli saada New Deal -myönteinen korkein oikeus, joka ei pyrkisi kumoamaan Rooseveltin ja liberaalien New Deal -demokraattien lainsäädäntöä. Rooseveltin varapresidentti John Nance Garner kritisoi ja torjui lakiehdotuksen heti (varapresidentti on senaatin puheenjohtaja). Niin media, republikaanit ja konservatiiviset demokraatit hyökkäsivät lakiesitystä vastaan, koska kaikki osasivat huomata, että Roosevelt pyrki heikentämään korkeimman oikeuden valtaa.
Toisella kaudellaan Roosevelt oli toteuttamassa vähimmäispalkan maksamista työntekijöille vuonna 1938. Roosevelt antoi tukensa ammattiliitoille AFL ja CIO. Roosevelt sai rahaa 3,3 miljoonaa dollaria kongressilta yleisiin töihin vuonna 1938. Demokraattien häviö marraskuun 1938 vaaleissa vähensi Rooseveltin mahdollisuutta vaikuttaa lainsäädäntöön. Japanin hyökättyä Kiinaan ja natsi-Saksan voimistuessa vuonna 1938, Roosevelt antoi täyden tukensa Kiinalle ja Britannialle vaikkakin pysyi virallisesti puolueettomana. Hänen tavoitteena oli tehdä Yhdysvalloista ”demokratian arsenaali”, joka voisi tukea liittoutuneita sodan aikana. Ensimmäisen kauden jälkeen Yhdysvaltain kongressissa alkoi muodostua niin kutsuttu "Konservatiivinen Oppositio", johon kuului etenkin eteläisen Yhdysvaltojen ja keskilännen edustajia. Ryhmään kuului niin republikaaneja kuten demokraatteja. Tunnetuimpia heistä oli texasilainen Rooseveltin varapresidentti John Nance Garner eli Cactus Jack. 1. joulukuuta 1939 Roosevelt antoi diplomaattisen tukensa Suomelle Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen, ja hän paheksui Neuvostoliiton aloittamaa hyökkäystä.
Kolmas ja neljäs kausi sekä toinen maailmansota
Vuonna 1940 Roosevelt käynnisti materiaalisen tuen Yhdistyneelle kuningaskunnalle toisessa maailmansodassa. Saman vuoden lopulla hänet valittiin kolmannen kerran presidentiksi vastoin vanhaa kirjoittamatonta sääntöä, jonka mukaan samaa henkilöä ei voitu valita presidentiksi useammaksi kuin kahdeksi kaudeksi. Vuonna 1951 vahvistettu perustuslain XXII lisäys rajoitti presidentin kaudet kahteen – tai yhteensä kymmeneen vuoteen, mikäli hän päätyi varapresidenttinä presidentiksi.
Rooseveltin kolmannen presidenttikauden aikana Japani hyökkäsi Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941. Tämän jälkeen Yhdysvallat julisti sodan Japanille, ja vähän myöhemmin myös Saksa julisti sodan Yhdysvalloille, joka näin tuli mukaan toiseen maailmansotaan. Roosevelt hyväksyi Manhattan projektin luomisen, joka kehitti maailman ensimmäisen atomipommin. Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen Yhdysvalloissa pelättiin japanilaisten hyökkäystä Yhdysvaltojen länsirannikolle, jossa asui mittava japanilaisvähemmistö. Tämä lopulta johti sotahysteriassa noin 100 000 japanilaisamerikkalaisen internointiin vuosina 1942-1946.
Koska Roosevelt katsoi Neuvostoliitolla olevan tärkeä osuus Saksan ja Japanin voittamisessa, hän teki muun muassa Jaltan konferenssissa Josif Stalinille huomattavia myönnytyksiä, jotka osaltaan vaikuttivat Neuvostoliiton vaikutusvallan laajenemiseen Euroopassa sodan jälkeen. Toisaalta Roosevelt vaikutti huomattavasti myös Yhdysvaltain sotilaallisen mahdin voimistumiseen.
Roosevelt oli ainoa Yhdysvaltojen presidentti, joka oli valittu kolmeksi kertaa presidentiksi. Roosevelt päätti olla ehdokkaana vielä neljännen kerran Yhdysvaltain presidentinvaaleissa 1944. Demokraattien puoluekokouksessa kesällä 1944 Roosevelt joutui myöntymään puolueen jäsenten vaatimuksiin uudesta varapresidentistä, koska puolue katsoi, että tuleva varapresidentti edustaisi demokraattipuoluetta sodan jälkeen ja monet pitivät istuvaa varapresidenttiä Henry Wallacea radikaalina, koska hän tuki vahvasti ammattiliittoja. Varapresidentti Henry A. Wallace oli kuitenkin vielä ehdolla, koska Roosevelt itse halusi Henry Wallacen jatkavan varapresidenttinä. Puolueen sisäinen painostuksen jälkeen Roosevelt kuitenkin myöntyi ja puoluekokous päätyi lopulta Missourin osavaltion senaattori Harry S. Trumaniin. Vaalien kampanjoinnissa kesä-syksyllä 1944 Rooseveltia ja demokraatteja auttoi Yhdysvaltojen ja Liittoutuneiden tärkeät sotilaalliset voitot mm. Rooman valtaus kesällä 1944, Operaatio Overlord ja Normandian maihinnousua seurannut menestys, Operaatio Dragoon ja Leytenlahden taistelu.
Vuonna 1944 Roosevelt valittiin vielä neljännen kerran Yhdysvaltain presidentiksi. Hänen terveytensä alkoi kuitenkin heiketä, ja hän kuoli kesken presidenttikauden. Uudeksi presidentiksi tuli varapresidentti Harry S. Truman.
Roosevelt oli polion takia invalidi ja joutui käyttämään pyörätuolia. Hän pyrki peittelemään vammansa vakavuutta julkisuudelta, ja onnistuikin, sillä hänen aikanaan televisio ei vielä hallinnut tiedonvälitystä.
Kuolema
Franklin Roosevelt kuoli 12.4.1945 aivoverenvuotoon Rooseveltin perheen kesämökillä Warm Springsissä, Georgiassa. Rooseveltin terveydentila oli ollut heikko jo vuodesta 1944. Vuoden 1944 presidentinvaalien kampanjointi, Jaltan konferenssi ja sodanaikainen stressi myös heikensivät Rooseveltin tilaa. Monet demokraatit huomasivat tämän ja pelkäsivät, että hän ei pystyisi enää olemaan ehdolla vuoden 1944 Yhdysvaltain presidentinvaaleissa tai toimimaan presidenttinä. pienoiskuva|Franklin Rooseveltin hautajaissaattue huhtikuussa 1945 Washington D.C:ssä. Franklin Roosevelt oli seitsemäs Yhdysvaltojen presidentti, joka kuoli kesken presidenttikauden. Rooseveltin arkku kuljetettiin junassa Warm Springsistä Washington D.C:hen. Tuhansia kansalaisia antoi osanottonsa radan varrella, kun arkku kulki junalla Georgiasta Yhdysvaltojen itärannikkoa pitkin. Kymmenet tuhannet kansalaiset antoivat osanottonsa edesmenneelle presidentille Valkoisen Talon etupihalla. Arkku siirrettiin junalla Rooseveltin kotikylään Hyde Parkiin. Junan kyydissä oli presidentti Harry S. Truman, korkeimman oikeuden tuomarit ja Trumanin kabinetti. Toinen juna toi Yhdysvaltain kongressin Hyde Parkiin, jossa Franklin Delano Roosevelt haudattiin perheen omalle tilalle. pienoiskuva|Franklin D. Rooseveltin muistoa kunnioittava patsas Washington D.C:ssä. Vasemmalla Rooseveltin Fala -koira. Varapresidentti Harry S. Truman vannoi presidentin valan 12.4.1945 ja hänestä tuli Yhdysvaltojen 33. presidentti.
Lapset
Roosevelt sai puolisonsa Eleanor Rooseveltin kanssa kuusi lasta:
McDonnell Douglas DC-9
pienoiskuva|McDonnell Douglas DC-9. pienoiskuva|[[Northwest Airlines|Northwest Airlinesin DC-9-40:n ohjaamo kuvattuna Port Columbusin lentoasemalla vuonna 2007. Huomaa jälkiasennetut GPS-satelliittisuunnistuksen käyttöpaneelit (Northwest peruskorjasi DC-9-laivastonsa, avioniikka mukaan lukien, vuodesta 1995 alkaen, ja sai lähes 20 vuotta lisää käyttöikää). Myös Finnairin DC-9-51-laivastoon tehtiin vuosituhannen vaihteessa vastaavat jälkiasennukset, mikä pidensi niiden käyttöikää aina vuoteen 2003 saakka. Pohjois-Amerikassa DC-9 oli Northwestin/Delta Air Linesin myötä säännöllisessä matkustajakäytössä aina vuoteen 2014 saakka.]] pienoiskuva|[[Finnair|Finnairin käyttämä DC-9-51-simulaattori vuonna 2010. DC-9:n poistuttua yhtiön laivastosta vuonna 2003, tätä laitetta käytettiin vielä pitkään aloittelevien liikennelentäjien suihkukonesiirtymäkurssilla (Jet Orientation Course, JOC). Nykyään vastaavalla kurssilla käytetään lähinnä yhtiön Embraer 170-simulaattoria. Tällä hetkellä laite on näytteillä Suomen Ilmailumuseossa, joka on suunnitellut sen saattamista lentokuntoon yleisökäyttöä varten. Yleisölentoja laitteella oli tarjottu jo vuosina 2010-2012 sen poistuttua Finnairin säännöllisestä koulutuskäytöstä. ]] pienoiskuva|Finnairin DC-9-10 OH-LYG [[Rovaniemen lentoasema|Rovaniemen lentoasemalla 1977. Kuvan on ottanut Finnairin pitkäaikainen kapteeni Börje Hielm.]] McDonnell Douglas DC-9, alkujaan Douglas DC-9 on kaksisuihkumoottorinen, kapearunkoinen, lyhyen toimintamatkan matkustajalentokone, joka aloitti liikennöinnin vuonna 1965. DC-9 oli suosittu konetyyppi, ja sitä on kehitelty edelleen aina 2000-luvun alkupuolelle. DC-9-tyyppitunnus muuttui 1980-luvulla MD-80-sarjaksi ja myöhemmin vielä MD-90-sarjaksi. Sittemmin Boeingin omistuksessa konetyyppiä on edelleen kehitetty ja se tunnetaan Boeing 717:nä. Tämän konetyypin tuotanto loppui vuonna 2006, joten DC-9:ää valmistettiin eri nimillä saman perusrakenteen pohjalta kaiken kaikkiaan yli 40 vuotta. Tämä onkin ilmailun historiassa yksi menestyksekkäimmistä konetyypeistä. DC-9 on lentoyhtiöiden aikatauluissa ja tiedotuksessa usein nimellä Boeing DC-9 tai myöhemmät mallit esim. Boeing MD-80, Series 80 tai Super 80. Suomessa konetyyppi oli Finnairin käytössä vuosina 1971-2003, ja sen jatkokehitelmä MD-80 1983-2006.
Historiaa
DC-9:ää alettiin suunnitella vuonna 1963, ja sen oli tarkoitus täydentää DC-8:n laivuetta. Alkujaan Douglas suunnitteli Caravelle-tuotantolinjan avaamista Yhdysvaltoihin lisenssivalmistuksena, mutta yhtään tilausta ei saatu, joten Douglas jatkoi omaa kehitystyötään. Yhdysvaltain hallitus painosti Douglasia tuomaan koneen markkinoille, ja tuotantopäätös koneesta tehtiin ennen ensimmäistäkään tilausta. Koneen piirustukset valmistuivat maaliskuussa 1964 ja ensimmäinen koneyksilökin ennätyksellisesti vain kaksi kuukautta myöhemmin, lähinnä siksi, että DC-8:n komponentteja ja rakenteita käytettiin laajalti myös uudessa koneessa. Konetyypin prototyyppiyksilön, rekisteritunnukseltaan N9DC, ensilento lennettiin 25. helmikuuta 1965, ja ensimmäinen kaupallinen yksilö luovutettiin Delta Air Linesille saman vuoden lokakuussa. DC-9:stä tuli DC-8:aa huomattavasti pienempi ja sillä oli lyhyempi toimintamatka. Kun DC-8 oli pitkän toimintamatkan kone, DC-9 oli tarkoitettu lyhyille reiteille. DC-8:ssa oli kuusi istuinta rinnakkain, DC-9:ään mahtui vain viisi. Koneen lentoonlähtöpaino rajattiin 36 000 kiloon, mikä mahdollisti sen operoinnin kahdella ohjaajalla tuolloisessa määräysympäristössä ja antoi siten koneelle kilpailuedun suurempia tyyppejä vastaan -- kilpaileva Boeing päätyi niin ikään sertifioimaan lähinnä vastaavan konetyyppinsä, Boeing 737:n, kahdelle ohjaajalle kahta vuotta myöhemmin, tosin tyypissä käytettiin paikoin kolmea ohjaajaa aina vuoteen 1982 saakka (mikä tosin johtui lähinnä työpoliittisista riidoista, eikä kolmannella miehistön jäsenellä ollut paljoakaan tekemistä).
Finnair sai ensimmäiset DC-9-koneensa käytettynä (mallia DC-9-14 sekä 9-15MC, joista jälkimmäisessä oli suuremmat rahtitilan ovet) vuonna 1971 saatuaan DC-8-kauppojen yhteydessä niistä houkuttelevan tarjouksen. Ensimmäinen kone vastaanotettiin 23. tammikuuta 1971, ja sen rekisteritunnukseksi tuli OH-LYA. Ensimmäiset ohjaajien tyyppikoulutukset tapahtuivat Yhdysvalloissa Floridassa ja Kaliforniassa, mutta jo 1973 simulaattorien suhteen jo tuolloin kokenut Finnair hankki Saudi Arabian Airlinesilta (joka luopui DC-9-tilauksestaan Israelin ja arabimaiden välisen kiristyneen poliittisen tilanteen vuoksi) niin ikään käytetyn DC-9-simulaattorin, joka oli koulutuskäytössä vuoteen 2010, aluksi DC-9-10-simulaattorina ilman ulkonäkymää, mutta modifioitiin myöhemmin DC-9-50-sarjan mukaiseksi, jolloin asennettiin etuikkunat kattava, valopistein toteutettu yöulkonäkymä, jota ohjattiin reikäkortein ja mm. lerpuin. Laite oli viimeisiä säännöllisessä käytössä olleita tietojärjestelmiä maassamme, jonka tallennustietovälineenä toimi reikäkortti (ks. linkkiosan video). Yhtiö maksoi laitteesta neljä miljoonaa tuolloista markkaa (vuoden 2022 rahassa noin 5,5 miljoonaa euroa). Laitteen myötä DC-9-tyyppikoulutus voitiin siirtää pääosin Suomeen.
DC-9 oli yhtiön viimeinen konetyyppi, jonka tyyppikoulutuksessa jouduttiin kuitenkin poikkeuksetta vielä vuosituhannen vaihteessakin käyttämään myös oikeaa konetta simulaattorin teknisen riittämättömyyden vuoksi. Koulutuslentoja lennettiin Suomen maakuntakenttien ohella myöhemmin myös mm. Italian Riminissä. Mallit DC-9-40 ja DC-9-50/51 otettiin yhtiössä käyttöön alkaen vuosista 1980 (LNA-LNF) ja 1976 (LYN-LYZ, joista LYZ oli viimeinen valmistunut DC-9-51). Finnair sai mm. talvitoimintakokemukseensa vedoten koneelle huonon näkyvyyden ILS CAT II-hyväksynnän, mutta koska koneessa ei Finnairin kokoonpanossa valtaosana sen käyttöajasta ollut automaattista moottoritehon säätöä eikä koskaan lainkaan automaattilaskeutumismahdollisuutta (päin vastoin kuin sitä Finnairilla edeltäneessä Caravellessa), oli toiminta huonossa säässä usein käytännössä haasteellista (automaattitehonsäätöä kokeiltiin, mutta siitä luovuttiin pian, sillä sen toiminta ei ollut käytännössä tyydyttävää, ja myös koneen painoa voitiin näin keventää). Viimeinen, Yhdysvaltain merivoimille luovutettu DC-9 valmistui 1982. Finnair jatkoi DC-9:llä vuosituhannen vaihteen yli vuoteen 2003, jota varten tuolloin jäljellä olleet DC-9-51-yksilöt varustettiin vuonna 1999 äänenvaimentimin sekä TCAS-törmäysvaroittimin ja Trimble 2101 I/O-GPS-laittein. Alkujaan DC-9:n oli tarkoitus poistua yhtiön laivastosta vasta MD-80:n jälkeen vuonna 2006, koska sen kiinteät käyttökustannukset olivat vanhana koneena pienemmät kuin sisarkoneensa, mutta epäsuotuisan melumaksukehityksen vuoksi konetyyppien poistumisajankohdat vaihdettiin keskenään, joten DC-9 poistui lopulta 2003 ja MD-80 2006. Yhtiön viimeinen DC-9-reittilento operoitiin DC-9-51:llä OH-LYX 31. heinäkuuta 2003, kapteenina DC-9-lentotoimintaryhmän päällikkö Juha Tiilikka (jonka kutsuvieraana mukana ollut isä Jorma Tiilikka oli myös aikanaan ollut DC-9-ryhmäpäällikkö ) ja perämiehenä Seppo Kankkonen sekä purserina Jyrki Ojala, reittinä Helsinki-Kuusamo-Kajaani-Helsinki. Lennolla oli lukuisia muitakin kutsuvieraita sekä matkustamossa että ohjaamon ylimääräisillä istuimilla, mm. ensimmäinen DC-9-lentotoimintaryhmän päällikkö Kyösti Silakivi. Viimeisen laskeutumisen yhteydessä suoritettiin myös yhtiön teknisen osaston lentokonehallien ylilento, jonka jälkeen kone laskeutui kiitotielle 15. 1970-luvulta alkaen McDonnell-Douglas-yhtiö tutki DC-9:n jatkokehitysmahdollisuuksia, minkä projektin lopputuloksina syntyivät MD-80- ja -90-sarjat sekä Boeing 717. Kansainvälisesti viimeisenä suurena yhtiönä koneesta luopui sen ensiasiakas Delta Air Lines tammikuussa 2014 -- koneita oli päätynyt sille toistamiseen sen jo kerran niistä luovuttua vuonna 1993, kun se 2008 osti Northwest Airlinesin ja sai siten sen 97 DC-9-konetta. Deltan viimeisten DC-9-koneiden lähes 40 vuoden käyttöiän mahdollisti niiden peruskorjaus 1990-luvun puolivälissä Northwestin päätöksestä. Operatiivisessa käytössä alkuperäisen sarjan koneita oli elokuussa 2022 31 kappaletta, joista vain kaksi (5Y-AXF, 5Y-AXP) matkustajakäytössä African Express Airwaysilla.
10-sarja
DC-9-10 teki ensilentonsa 1965 ja aloitti liikennöinnin vielä samana vuonna Delta Air Linesin väreissä. DC-9 oli välittömästi suosittu konetyyppi, ja sitä ehdittiin valmistaa lähes 1 000 kappaletta, ennen kuin Douglas ja McDonnell yhdistyivät vuonna 1967. Tämä oli myös Finnairin ensimmäinen käyttöönottama DC-9 -malli, ja sillä on lyhyen runkonsa vuoksi lempinimi tumppi-ysi. Monet DC-9-10 -sarjan koneet on myöhemmin muutettu rahtikoneiksi.
DC-9-15 oli DC-9-10:tä suurempi polttoainekapasiteetti ja suurempi kantavuus, DC-9-20:ssä oli tehokkaammat moottorit ja uudenlainen siipi. Näiden versioiden valmistusmäärät jäivät vähäisiksi.
30-sarja
DC-9-30 oli suosittu malli, sitä valmistettiin 662 kappaletta. Tämä versio aloitti liikennöinnin 1967. Malli oli aiempiin verrattuna 4,5 metriä pitempi ja siinä oli isompi siipien kärkiväli ja suurempi kantavuus. Tämä oli ainoa DC-9-mallisarja, jota Finnair ei käyttänyt.
40-sarja
DC-9-40 oli edelleen pidennetty malli ja se aloitti liikenteessä 1968. Se oli DC-9-30:tä kaksi metriä pitempi ja siihen mahtui 125 matkustajaa. Tätä mallia valmistettiin 71 kappaletta. Finnairilla sitä oli käytössä 6 kpl.
50-sarja
thumb|Finnairin DC-9-51 saapumassa [[Heathrow’n lentoasema|Heathrowin lentoasemalle 1976.]] DC-9-50 oli viimeinen DC-9 -nimen alla kulkeva kehitysversio. Se oli DC-9-40:tä 2,5 metriä pitempi ja siihen mahtui 139 matkustajaa ja siinä oli uusittu matkustamo ja useita pieniä parannuksia. Se tuli liikenteeseen 1975. Näitä koneita valmistettiin 96 kappaletta. Finnairilla oli käytössä 12 DC-9-51:tä.
80-sarja
pienoiskuva|[[Scandinavian Airlines System|SASin MD-87 -matkustajakone]] Vuonna 1975 alkoi tehokkaamman ja taloudellisemman DC-9-80 version suunnittelu. Tästä tuli lopulta DC-9 Super 80 (DC-9-80). Tämä versio sai tyyppihyväksynnän vuonna 1981. McDonnell-Douglas uudelleennimesi DC-9-80 sarjan MD-80-sarjaksi vuonna 1983.
MD-95
pienoiskuva|[[QantasLinkin Boeing 717]] MD-95 oli puolestaan lyhennetty versio, jonka tarkoituksena oli korvata vanhimpia DC-9-koneita. MD-95 kuitenkin nimettiin Boeing 717:ksi McDonnell Douglasin ja Boeingin yhdistyttyä vuonna 1997. Boeing 717 aloitti liikenteessä vuonna 1999. Kone on 1,45 metriä pidempi kuin DC-9-30, ja siinä on sama matkustamo kuin MD-90:ssä, mutta siinä on uudet moottorit sekä ohjaamo, jossa on käytetty samaa avioniikkaa kuin MD-11:ssä. Mallin valmistus loppui vuonna 2006, kun AirTranin viimeinenkin tilaama kone toimitettiin ostajalleen.
Sotilasversiot
Yhdysvaltain asevoimien tyyppimerkintä sotilaskäyttöön tarkoitetulle DC-9:lle on C-9. C-9A tunnettiin lisänimellä Nightingale ja C-9B tunnettiin lisänimellä Skytrain II (alkuperäinen Skytrain oli C-47 eli Douglas DC-3).
C-9 -mallin ensilento suoritettiin vuonna 1968 ja viimeinen yksilö poistettiin käytöstä vuonna 2005. Muunnelmaa valmistettiin 48 kappaletta.
Käyttäjät
Heinäkuussa 2017 aktiivikäytössä oli 42 DC-9-konetta.
Humboldtin piirikunta
Humboldtin piirikunta on kolmen yhdysvaltalaisen piirikunnan nimi:
Sun Araw
thumb|Sun Araw maaliskuussa 2011. Cameron Stallones (taiteilijanimi Sun Araw) on yhdysvaltalainen kokeellisen musiikin ja psykedeelisen rockin artisti. Ennen soolouraansa Sun Araw on soittanut Magic Lantern -yhtyeessä sekä tehnyt yhteisalbumia roots reggae-lauluyhtye The Congosin ja M. Geddes Gengrasin kanssa.
Aiheesta muualla
Sun Araw’n viralliset kotisivut Sun Araw disgocs.com-sivustolla
Ranskan Intian rupia
thumb|Kymmenen rupian seteli vuodelta 1875. Ranskan Intian rupia oli Ranskan Intian rahayksikkö vuoteen 1954 saakka, jolloin alue liitettiin Intiaan. Se jakautui aluksi 8 fanamiin (fanoniin), 22 dudduun ja 96 cacheen. Vuodesta 1871 lähtien rupia jakautui 16 annaan, 64 piceen ja 192 piehen.
Ranskan hallitsemaan Pondichéryyn perustettiin vuonna 1700 rahapaja, joka löi hopea-, kupari- ja kultakolikoita ja vuodesta 1736 lähtien myös hopearupioita. Rahapaja suljettiin vuonna 1793, ja paikalliset kolikot poistettiin virallisesti käytöstä vuonna 1871.
Ranskalainen Indokiinan pankki sai vuonna 1875 oikeuden laskea liikkeelle rupian seteleitä Pondichéryssa. Käytössä olivat myös Brittiläisen Intian setelit sekä vuosina 1918–1924 valtionvarainministeriön setelit, jotka korvattiin ranskalaisilla kolikoilla. Ranskalaisen rupian arvo oli koko ajan sama kuin Intian rupian, vaikka se periaatteessa oli sidottu Ranskan frangiin.
Krokträsket (Rånejoki, Överstbyn)
Krokträsket on Ruotsissa Norrbottenissa Bodenin kunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Rånejoen vesistöön.
Maantietoa
Krokträsket on 1,7 kilometriä pitkä, 1,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 77 hehtaaria eli 0,77 neliökilometriä. Sen rantaviiva on mutkitteleva ja sillä on niemiä ja lahtia. Pisin lahdista on Slumppen, jonka lahdenuuta voisi pitää 70 metriä leveämä salmena. Lahtena se olisi 1,2 kilometriä pitkä, mutta silläkin on salmi Slumpsundet jonka leveys on 40 metriä leveä. Järven itäpuolella sijaitsee erikoinen niemi, jolla on leveä pää mutta kapea, alle 10 metriä leveä, kannas. Järven ainoa saari sijaitsee järven länsipäässä. Se on 130 metriä pitkä ja 80 metriä leveä. Järvelle tulee lähesiestä Övertsbynistä tie ja siitä haarautuu itäpuolelle toinen tie. Järvi on kuitenkin autio.
Luontoarvoja
Valuma-alueen maaperän yleisimmät maalajit ovat moreeni (60,8 %), turve (9,7 %) ja kallio (2,5 %). Muut alueet ovat erilaisia vesistöjä.
Vesistösuhteet
Krokträsket kuuluu Rånejoen vesistössä (päävesistötunnus 7) Rånejoki pääuoman lähialueeseen. Sen laskuoja Krokträskbäcken laskee Rånejoen läpivirtausjärven Överstbyträsketin Avan-lahteen. Sen 1,7 kilometriä pitkällä laskuojalla on pudotusta 27 metriä. Krokträsket on lasku-uomansa lähdejärvi ja sen valuma-alueen pinta-ala on 2,83 km². Siihen ei tule ympäristöstä puroja. Järven luusuassa sen keskivirtaaman arvioidaan olevan 0,012 m³/s. Rånejoki laskee Perämereen Råneåssa Luulajassa.
Butten piirikunta
Butten piirikunta on kolmen yhdysvaltalaisen piirikunnan nimi:
Daniel Day-Lewis
Daniel Michael Blake Day-Lewis (s. 29. huhtikuuta 1957 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on kolmesti Oscar-palkittu, uransa jo lopettanut näyttelijä, jolla on Britannian ja Irlannin kaksoiskansalaisuus. Hänet tunnettiin rooliensa suhteen erittäin valikoivana näyttelijänä sekä omistautuvana metodinäyttelijänä. Hänen tapoihinsa kuului pysyä roolissaan koko elokuvan kuvausten ajan.
Star Trek: Nemesis
Juoni
Enterprisen miehistö viettää kapteeni Rikerin ja Troin häitä. Romulaanien imperiumissa tapahtuu vallankaappaus ja Enterprisen miehistö lähetetään keskustelemaan uuden johtajan, Shinzonin, kanssa. Shinzon puhuu rauhan puolesta mutta tarkoittaa muuta. Shinzon on diktaattorimaisesti hallitseva keisari, ja neuvottelut ovat teatteria hänen valmistellessaan suurhyökkäystä.
Daniel Day-Lewis
Day-Lewisin palkituimpia rooleja olivat Christy Brownin rooli elokuvassa Minun elämäni (1989), Daniel Plainview’n rooli There Will Be Bloodissa (2007) ja Abraham Lincolnin rooli Lincolnissa. Rooleistaan hänet palkittiin miespääosan Oscar- ja Bafta-palkinnoilla, minkä lisäksi Plainview’n ja Lincolnin roolit toivat hänelle myös miespääosan Golden Globe -palkinnon draamaelokuvassa. Roolistaan Bill ”The Butcher” Cuttingina Gangs of New Yorkissa (2002) hän voitti Bafta-palkinnon. Day-Lewis voitti miespääosan Oscar-palkinnon kolmesti, useammin kuin kukaan toinen.
Star Trek: Nemesis
Juoni
Romulaanien planeetalta löytyy myös Datan kaksoisolento nimeltä B-4, joka eroaa Datasta vain alkeellisemman toimintansa osalta. Myöhemmin miehistölle selviää, että B-4 on Shinzonin kätyri, joka toimittaa hänelle tietoja Enterpriseltä.
Daniel Day-Lewis
Ura
Daniel Day-Lewis syntyi Lontoossa vuonna 1957. Hänen isänsä oli 1930-luvun suosituimpia brittirunoilijoita Cecil Day-Lewis ja hänen äitinsä oli näyttelijä Jill Balcon.
Day-Lewis alkoi näytellä Bedales Schoolissa, ja hän sai 13-vuotiaana pienen roolin elokuvasta Saakelin sunnuntai (1971). Day-Lewis jatkoi sen jälkeen uraansa teattereissa ja esiintyi Bristol Old Vic- ja Royal Shakespeare Company -teatteriseurueissa. Hänen ensimmäiset elokuvansa aikuisena olivat Gandhi (1982) ja Bounty – kapina laivalla (1984). Maailmanmaineeseen hän nousi vuonna 1985, kun hän näytteli homoseksuaalia huligaania Poikien pesulassa ja vakavaa herrasmiesta E. M. Forster -sovituksessa Hotelli Firenzessä. Ensimmäisen pääroolinsa Day-Lewis teki Milan Kunderan romaaniin perustuvassa sovituksessa Olemisen sietämätön keveys.
Day-Lewis voitti vuoden 1989 elokuvasta Minun elämäni parhaan miespääosan Oscarin ja Baftan sekä oli Golden Globe -ehdokkaana. Hän esitti elokuvassa irlantilaista kirjailijaa Christy Brownia, joka CP-vammansa takia pystyi kirjoittamaan vain vasemmalla jalallaan. Elokuvan kuvauksissa Day-Lewistä jouduttiin työntämään pyörätuolissa ja nostamaan kameran eteen, koska hän halusi pitää roolinsa myös silloin, kun kamera ei ollut käynnissä, jotta pääsisi paremmin sisään Brownin elämään. Tämän jälkeen tekemissään elokuvissa hän on soveltanut samoja menetelmiä roolihahmonsa käsittelyssä.
Minun elämääni seurasi 1990-luvulla useita menestyselokuvia. Hän näytteli elokuvissa Viimeinen mohikaani (1992), Viattomuuden aika (1993), Isän nimeen (1993), Noitavaino (1996) ja The Boxer (1997). Elokuvista Isän nimeen ja The Boxer Day-Lewis oli joko Oscar-, Bafta- tai Golden Globe -ehdokkaana. Vuonna 1997 valmistuneen The Boxerin jälkeen Day-Lewis päätti pitää taukoa näyttelemisestä ja palasi puusepän töihin. Hän asui myös Firenzessä, jossa työskenteli suutarina.
Oltuaan kolme vuotta poissa elokuvista päätti Day-Lewis palata näyttelijäntyöhön Martin Scorsesen ohjaamassa elokuvassa Gangs of New York. Elokuvassa hän esitti väkivaltaista jengijohtajaa, Bill ”The Butcher” Cutteria. Hän kasvatti rooliaan varten viikset ja opetteli ajanmukaisen aksentin tehdäkseen hahmostaan mahdollisimman realistisen. Day-Lewis voitti roolityöstään Baftan ja sai kolmannen Oscar-ehdokkuutensa. Elokuvan jälkeen hän vakuutti, että Gangs of New York olisi hänen viimeinen elokuvansa. Hänen ohjaajavaimonsa Rebecca Miller suostutteli hänet kuitenkin palaamaan vielä elokuvaan The Ballad of Jack and Rose, joka ilmestyi kolme vuotta Gangs of New Yorkin jälkeen.
Kesäkuussa 2017 Day-Lewis ilmoitti lopettavansa uransa. Täten hänen viimeiseksi elokuvaroolikseen on jäämässä vuoden 2017 joulukuussa ensi-iltansa saanut Paul Thomas Andersonin ohjaama Phantom Thread. Sitä edellisen roolinsa hän teki vuoden 2012 elokuvassa Lincoln.
Yksityiselämä
Kirjailija Cecil Day Lewis oli Daniel Day-Lewisin isä.
Day-Lewis on naimisissa näytelmäkirjailija Arthur Millerin tyttären, ohjaaja Rebecca Millerin kanssa. Parilla on vuosina 1998 ja 2002 syntyneet lapset. Day-Lewisilla on myös lapsi hänen edellisestä suhteestaan ranskalaisnäyttelijä Isabelle Adjanin kanssa.
Vaskuunjärven valuma-alue
Vaskuunjärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.44) on Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 70,53 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 3,43 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Vaskivesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Tarjanneveden alueelle (35.41).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat viisi aluetta tai valuma-aluetta :
Sonia Robertson
Sonia Robertson (o.s. Chick, s. 2. kesäkuuta 1947 Burnham Market, Norfolk, Yhdistynyt kuningaskunta) on zimbabwelainen kilpauransa päättänyt maahockeypelaaja ja olympiavoittaja.
Robertson pelasi Zimbabwen olympiakultaa voittaneessa naisten maajoukkueessa Moskovassa 1980, missä naisten maahockeyturnaus kuului ensimmäisen kerran olympiaohjelmaan. Hän pelasi yhdessä ottelussa. Zimbabwen joukkue kutsuttiin Moskovan boikoteista kärsineeseen olympiaturnaukseen vain viikkoja ennen olympialaisten alkua, ja pelaajat valittiin vain päiviä ennen avajaisia. Maa oli ennen samana vuonna tapahtunutta itsenäistymistään ollut suljettu olympialaisista rotusyrjintänsä vuoksi, tosin olympiajoukkueen jäsenet kuuluivat kaikki maan valkoihoiseen vähemmistöön. Maajoukkue pelasi ensimmäisen kerran kotimaansa ulkopuolella ja keinotekoisella alustalla. Moskovassa Zimbabwe ei hävinnyt otteluakaan voitettuaan vastustajistaan kolme ja pelattuaan kahdesti tasan.
Robertsonin kaksoissisko Sandra Chick pelasi myös samassa Moskovan-olympiajoukkueessa.
Korvalehti
thumb|Ihmisen korvalehti thumb|Korvalehden osat Korvalehti on ulkokorvan näkyvä osa pään ulkopuolella. Korvalehden alakärkeä kutsutaan korvannipukaksi.
Ihmisen korvalehti on keskimäärin noin 6,3 senttimetriä pitkä. Korva kasvaa koko eliniän ajan. Erään yhdysvaltalaisen tutkimuksen mukaan korvan ympärysmitta kasvaa 0,51 millimetriä vuodessa. Kasvu johtuu ilmeisesti kollageenin muutoksista.
Jokaisen ihmisen korvanlehti on yhtä yksilöllinen kuin sormenjälki.
Krasnodarin aluepiiri
Krasnodarin aluepiiri on hallintoalue Etelä-Venäjällä Kaukasiassa Itä-Euroopassa. Lounaassa Mustaanmereen rajoittuva Krasnodarin aluepiiri kuuluu Venäjän Eteläiseen federaatiopiiriin.
Historia
Krasnodarin aluepiiri on pääasiassa vanhaa tšerkessien asuma-aluetta. Se on ollut asutettuna esihistorialliselta ajalta lähtien. Alue kuului 800- ja 900-luvuilla Alanian valtioon, ja tuona aikana alueelle muodostui adygei-tšerkessiläinen "kantakansa". Alue kuului sittemmin Tšerkessian valtioon, joka käsitti laajan alueen Länsi-Kaukasukselta ja Asovanmereltä aina Georgian Mustanmeren rannikolle asti. Tšerkessian pääkaupunki oli Mustanmeren rannikkokaupunki Sotši.
Venäjän keisarikunta ryhtyi valloittamaan aluetta 1800-luvun alkupuolella, mutta sai Tšerkessian valloitetuksi vasta 1858. Seurasi Tšerkessian tuhoaminen: peräti 90 prosenttia tšerkessikansasta joko tapettiin tai karkotettiin kotimaastaan. Suurin osa, yli 400 000 henkeä, vaelsi 1858-1864 Turkin alueelle, jossa heidät asutettiin eri puolille valtakuntaa. Muistona Tšerkessian valtiosta on Krasnodarin aluepiirin sisällä oleva Adygeian tasavalta, jonka adygeiväestön esi-isät onnistuivat välttämään Venäjän toimeenpaneman karkotuksen ja kansanmurhan.
Venäjän sisällissodassa alue oli bolševikkeja vastustavan Etelä-Venäjän hallituksen hallussa, joka oli asettunut Jekaterinodariin (nykyinen Krasnodar). Bolševikit kuitenkin voittivat Etelä-Venäjän hallituksen, ja toukokuussa 1918 alueelle perustettiin Kubanin-Mustanmeren neuvostotasavalta, joka sittemmin liitettiin Venäjän neuvostotasavaltaan. Alueelle perustettiin Tšerkessien (Adygeiden) autonominen alue 1922, ja 1928 se nimettiin uudelleen Adygeiden autonomiseksi alueeksi, jonka pääkaupunki oli Krasnodar vuoteen 1936, jolloin alueen rajoja muutettiin. Toisessa maailmansodassa Saksa valloitti Krasnodarin aluepiirin loppukesällä 1942, mutta Neuvostoliitto valtasi sen takaisin seuraavana vuonna. Adygeian autonominen alue kuului Krasnodarin aluepiiriin vuoteen 1992 asti jolloin siitä tuli Adygeian tasavalta.
Maantiede
Krasnodarin aluepiiri rajoittuu pohjoisessa Rostovin alueeseen, idässä Stavropolin aluepiiriiriin, kaakossa Karatšai-Tšerkessiaan, etelässä Georgiasta itsenäistyneeksi julistautuneeseen Abhasiaan, lounaassa Mustaanmereen sekä luoteessa Asovanmereen. Lännessä Kertšinsalmi erottaa Krasnodarin aluepiirin laillisesti Ukrainaan kuuluvasta, mutta Venäjän sotavoimien helmi-maaliskuussa 2014 miehittämästä Krimin autonomisesta tasavallasta. Lisäksi kokonaan aluepiirin sisällä on Adygeian tasavalta.